stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ממשלת צרפת
משרדי הממשלה

הערה: רשימת 15 המשרדים מעודכנת לתחילת 2021:
| משרד | ייעוד |
| --- | --- |
משרד הכלכלה והאוצר: אחראי על יישום מדיניות הפיננסית והכלכלית של צרפת.
משרד הכוחות המזוינים: אחראי על יישום מדיניות הביטחון של צרפת והכוחות המזוינים שלה.
משרד החוץ ואירופה: מטפל במדיניות וביחסי החוץ של צרפת.
משרד הפנים: מופקד על ביטחון הפנים, אזרחות, הגירה והפיקוח על השלטון המקומי במדינה.
המשרד להשכלה גבוהה, מחקר וחדשנות: מפקח על חינוך ומחקר ברמה האוניברסיטאית.
המשרד למושבות שמעבר לים: אחראי על הפיקוח על שטחי צרפת שמעבר לים.
משרד האקולוגיה והלכידות הטריטוריאלית: אחראי על תחומי פיתוח בר קיימא, דיור, תחבורה, תקשורת, לכידות טריטוריאלית ומאבק בפערים טריטוריאליים.
המשרד לסולידריות ובריאות: אחראי על מערכת הבריאות והביטחון הסוציאלי הצרפתית.
משרד החינוך, והנוער הלאומי: אחראי על מערכת החינוך הצרפתית, על בתי הספר ועל שילובם של בני הנוער מחוץ ובתוך בתי הספר.
משרד המשפטים: אחראי על הכנת מסמכים משפטיים, הבטחת תפקודם התקין של בתי המשפט ודאגה לאנשים המופקדים עליו על ידי הרשות השיפוטית.
משרד העבודה והתעסוקה: אחראי על התעסוקה, על חוקי העבודה ועל שילובם של עובדים זרים במדינה.
משרד החקלאות והמזון: מופקד על רגולציה ומדיניות בתחום החקלאות, המזון והייעור.
משרד התרבות: ממונה על פיתוח התרבות במדינה ולשמור על הזהות הצרפתית באמצעות קידום והגנה על האמנויות על אדמת המדינה ומחוצה לה.
ממלכת ספרד הנפוליאונית

ממלכת ספרד הנפוליאונית הייתה מדינת לוויין של הקיסרות הצרפתית הראשונה, אשר בראשה עמד להלכה ז'וזף בונפרטה - אחיו של נפוליאון, אולם בפועל נשלטה על ידי הצבא הצרפתי.
רקע

בשנת 1788 מת קרלוס השלישי, מלך ספרד, ובנו קרלוס הרביעי, מלך ספרד עלה לשלטון במקומו. קרלוס ביקש לשמור על הישגי הרפורמות של אביו, ובשל כך נשאר בתחילה בברית עם צרפת המהפכנית, למרות מה שעוללה לקרוביו מבית בורבון הצרפתי. אולם, בשנת 1793 יצא קרלוס למלחמה על צרפת, בהשפעת מנואל דה גודוי, ואיבד את חלקו המזרחי של האי סנטו דומינגו.
בשנת 1796 כרת קרלוס ברית עם ממשלת הדירקטוריון של צרפת, אולם בשנת 1797 ספגו הצי הספרדי-צרפתי המשולב מפלה מידי הצי הבריטי בקרב כף סנט וינסנט. בשנת 1800 מכר קרלוס לצרפת את לואיזיאנה, ובשנת 1801 פלש לממלכת פורטוגל. בשנת 1807 הסכים קרלוס עם נפוליאון לחלק את פורטוגל ביניהם, אולם משכבשה צרפת את צפון ספרד, נמלט קרלוס לדרום על מנת לברוח לאמריקה הלטינית. בהגיעו לארנחואס אילצה אותו התקוממות עממית להתפטר ב-19 במרץ 1808 לטובת בנו פרננדו השביעי, מלך ספרד, אולם, נפוליאון הזמין את שניהם לבאיון, ושם הודיעה אשתו מריה לואיסה מפארמה שפרננדו הוא בנו של מנואל דה גודוי שהיה מאהבה. פרננדו נאלץ להתפטר לטובת קרלוס, וקרלוס התפטר שוב לטובת ז'וזף בונפרטה וגלה לרומא.
היסטוריה

הדחת הבורבונים והכתרת מלך מטעם צרפת התקבלה בעוינות בציבור הספרדי, על אף מאמצים מסוימים של ז'וזף להתחבב על נתיניו, ושאיפותיו הכנות ככל הנראה למלא תפקיד של מלך חוקתי ונאור. התקוממות עממית נגד הצרפתים פרצה ב-2 במאי 1808, ובמהרה התפתחה מלחמה בין אויבי המלך, הנתמכים בידי חילות משלוח מבריטניה ומפורטוגל, לבין צבא צרפת. מלחמה זו לבשה אופי של לוחמה זעירה ולא-סדירה, ובמהלכה נטבע למלחמות מסוג זה הכינוי גרילה - צורת הקטנה של המילה "מלחמה" בספרדית. צעדי דיכוי קשים שנקט הצבא הצרפתי כנגד מתנגדי השלטון והחשודים בסיוע להם עוד החמירו את המצב, וכך גם מנהגם של הצרפתים לכלכל את הצבא על אספקה שנבזזה מן האיכרים המקומיים. הקרע שחל בשנות שלטונו בין נפוליאון לאפיפיור תרם אף הוא לאי-קבלתו של ז'וזף כשליט לגיטימי בספרד הקתולית.
היו בספרד גם תומכים בשלטונו של ז'וזף, אשר כונו חוספינוס, ובאו מקרב הקבוצה שכונתה אַפְרֵנסֶסָדוֹס ("מצורפתים"). אלה נטו חסד לרעיונות ההשכלה והנאורות של המהפכה הצרפתית, שהדים מהם התקיימו גם בתקופת הקיסרות הנפוליאונית והתבטאו במקצת מהלכיו הפרוגרסיביים של ז'וזף. בין היתר, ביטל ז'וזף את האינקוויזיציה הספרדית וערך רפורמה במִנהל ובחלוקת הקרקעות. ואולם, גם הליברלים הספרדים לא ראו ברובם בעין יפה רפורמות שנכפו על ארצם על ידי שלטון זר, וחברו לשמרנים בהתנגדותם הנחרצת לשלטון צרפת וז'וזף.
נתיניו הספרדים כינו את ז'וזף בלעג פֵּפּה בּוֹטֶיָה (Pepe: כינוי חיבה לחוסה, הגרסה הספרדית של ז'וזף; Botella: בקבוק), רמז להיותו אלכוהוליסט - טענה בלתי מוכחת וכנראה שקרית. עוד כינוהו תושבי מדריד אל רֶיי פּלַאסוּאֵלַס (El rey plazuelas), "מלך כיכרונות", על כך שהרבה בבניית כיכרות גדולות בבירה, בעיקר בשטחי כנסיות ומנזרים שנהרסו.
עוינותם של נתיניו והצורך לנקוט אמצעי ביטחון חריפים כנגד התנקשות הפכו את מלכותו של ז'וזף לחוויה בלתי נעימה עבורו. החריפה זאת העובדה שכיוון שלא היה אדם מוכשר במיוחד לפיקוד ולהנהגה, לא שעו מפקדי הצבא להוראותיו והעדיפו לקבל את פקודותיהם מאחיו הצעיר נפוליאון. חלקים גדולים מספרד הוכרזו מחוזות צבאיים, תחת שליטה מלאה של מפקדי צבא שלא היו כפופים לז'וזף אפילו לא באופן רשמי. מצב זה עורר את ז'וזף לבקש ארבע פעמים את התפטרותו, שלא התקבלה על ידי אחיו.
בין ספטמבר 1810 לבין ספטמבר 1813 התכנס בעיר קדיס שבדרום מערב ספרד הקורטס של קדיס, אשר הביא לחקיקת החוקה של חודש מרץ 1812, וכן חוקים רבים אחרים שהפכו את המשטר ממשטר אבסולוטי למשטר של מונרכיה פרלמנטרית. ניסיון זה להפוך את המשטר האבסולוטי לקונסטיטוציוני כשל ופרננדו השביעי, מלך ספרד ביטל במאי 1814 את תיקוני הקורטס. אף על פי כן נחשב הקורטס ותיקוניו כאחד ממקורות ההשראה העיקריים של הליברליזם הספרדי במאה התשע-עשרה.
המערכה בחצי האי האיברי נמשכה בעוצמה משתנה במשך חמש שנים. צרפת נחלה תחילה הצלחות, אך לא הצליחה לעקור את ההתנגדות הספרדית ואת הנוכחות הבריטית. ב-1812 החלה הכף נוטה לרעת הצרפתים, שכוחותיהם הדלדלו עקב מסעו של נפוליאון לרוסיה. בקיץ 1812 נפלה הבירה מדריד לזמן מה לידי המורדים לאחר קרב סלמנקה. בקרב ויטוריה שנערך ב-21 ביוני 1813, נחלו כוחות צרפתים בפיקוד ז'וזף והמרשל ז'ורדן תבוסה מידי כוחות בריטניה ופורטוגל והמורדים הספרדים, בפיקוד ארתור ולסלי (לימים הדוכס מוולינגטון). ז'וזף עצמו כמעט שנפל בשבי, ולאחר התבוסה נטש סופית את כס מלכותו ושב לצרפת, שם התקבל בזעם על ידי הקיסר והצטווה לפרוש לאחוזתו ללא תפקיד רשמי. הוא הודח מכסאו רשמית בדצמבר 1813, במסגרת הסכם שלום שחתם נפוליאון עם ספרד ובו הכיר בפרננדו השביעי כמלך ספרד.
ראו גם

מלחמת חצי האי
ז'וזף בונפרטה
סמל בית המלוכה של ז'וזף בונפרטה כמלך ספרד. במרכז נמצא העיט הקיסרי הצרפתי, וסביבו שישה סמלים המייצגים את חלקי ממלכת ספרד
תמונת ההכרזה על חוקת 1812
מלחמת גאורגיה–ארמניה

מלחמת גאורגיה–ארמניה הייתה מלחמת גבולות שהתחוללה בשנת 1918 בין הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה לבין הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה, באזור מחוז ג'אוואחתי (כיום בגאורגיה) ומחוז לורי (כיום ארמניה), והאזורים הסמוכים להם, שהיסטורית הם דו-תרבותיים (ארמניים-גאורגיים), והיו מאוכלסים ברוב גדול של ארמנים במאה התשע-עשרה.
בסוף מלחמת העולם הראשונה, נכבשו חלק מאזורים אלה על ידי האימפריה העות'מאנית. כשנטשו את האזור, ביקשו שני הצדדים, הגאורגים והארמנים, לשלוט באזור. הוויכוח התדרדר להתנגשות חמושה ב-7 בדצמבר 1918. העוינות המשיכה עם הצלחות משתנות של שני הצדדים עד ל-31 בדצמבר של אותה שנה, יום בו התערבו הבריטים והכריזו על הפסקת אש. הם הותירו את החלק הנתון בוויכוח של מחוז בורצ'לו תחת שליטה מנהלית משותפת גאורגית-ארמנית, שהחזיקה מעמד עד לייסודו של השלטון הסובייטי בארמניה בשנת 1920.
רקע

במהלך השלבים האחרונים של מלחמת העולם הראשונה החלו הגאורגים והארמנים להתכונן להגנה מפני תקיפה עות'מאנית. ביוני 1918, במטרה לעכב את ההתקדמות העות'מאנית הצפויה מראש לכיוון טביליסי, כבשו הגאורגים (באופן זמני למראית עין בלבד) את מחוז לורי, שהיה מאוכלס באותם ימים ברוב של 75% ארמנים. לאחר הפסקת האש של מודרוס ונסיגת העות'מאנים, נשארו הכוחות הגאורגיים בלורי. המנשביק הגאורגי איראקלי צרתלי הציע כי הארמנים יהיו בטוחים יותר מפני עוינות טורקית כאזרחים גאורגים. הגאורגים הציעו ועידה מרובעת בהשתתפות גאורגיה, ארמניה, אזרבייג'ן והרפובליקה ההררית של צפון הקווקז, שתדון בהצעה הגאורגית. הארמנים דחו לחלוטין את ההצעה והוועידה. בדצמבר של אותה שנה התעמתו הגאורגים במרידה שהחלה בכפר אודזון (Օձուն) שבצפון מחוז לורי. בתוך ימים החלה העוינות בין שתי הרפובליקות.
מהלך המלחמה

ב-5 בדצמבר 1918 שלחו הארמנים כוחות להשתלט על נפות בורצ'לו ונפת אחלכלכי (אחלכלכי). העימות הצבאי הראשון התרחש ב-9 בדצמבר של אותה שנה. שלושה ימים לאחר מכן זכו הארמנים לניצחון בכפר סאנאהין (בצפון מחוז לורי), השתלטו על הכפר וסביבותיו, לאחר ביצוע התקפת פתע. מטרת הארמנים הייתה לבנות עמדות הגנה יעילות כנגד הגאורגים. הכוח הפורץ העיקרי נעצר והצבא הגאורגי הרכוב הגיב במתקפת נגד וזכה בניצחון, ב-29 בדצמבר של אותה שנה, בקרב בשולאוורי. לאחר ההצלחה הנחרצת, החליט מטה הצבא הגאורגי לצעוד לכיוון ירוואן כמסע ענישה, אולם העוינות הסתיימה בכפר סָדַחלוֹ בליל ה-31 בדצמבר, כאשר הצדדים הלוחמים הסכימו על הפסקת אש בתיווך בריטי.
במהלך העוינות בין הצדדים, ב-12‏-14 בדצמבר, נערכו שיחות משולשות בטביליסי, בין גאורגיה ארמניה ובריטניה. בעקבות שיחות אלה נחתו ב-15 בדצמבר חיילים בריטים בנמל פותי וב-25 בדצמבר הגיעו החיילים הבריטים לטביליסי והחליפו את החיילים הגרמנים. השלמת הפינוי הרשמית של הגרמנים מהעיר הייתה רק ביום שלאחר מכן. נוכחותם של החיילים הבריטים באזור אפשרה לבריטים לכפות הסכם הפסקת אש והסכם שלום בסופו של דבר.
אחרית דבר

בתחילת ינואר 1919 חתמו שני הצדדים על הסכם שלום בתיווך הבריטים. הממשלה הארמנית ביטלה את תביעותיה על מחוזות אחלכלכי וארדהאן באופן רשמי, כאשר הגאורגים הסכימו לממשל משותף על פרובינציית לורי של מחוז בורצ'לו. ההסכם הותיר את שני הצדדים לא מרוצים ומלאי חשדנות הדדית. סיום המלחמה, שעלותה הייתה יקרה עבור שתי הרפובליקות החדשות, גרם לבעיות תחבורה קשות בין שתי המדינות. אף על פי ששתי המדינות סבלו יחדיו תחת השלטון העות'מאני, הן פנו אחת כנגד השנייה לאחר שקיבלו עצמאות ממנה בעוד ששאר העולם ליקק את פצעי מלחמת העולם הראשונה.
גיאורגי מזניאשווילי
גנרל דרו
מלכה ליף

| --- | --- |

מלכה ליף בשנת 1967
 לידה:  24 באוקטובר 1928 תל אביב, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  18 בנובמבר 2017 (בגיל 89)
 מדינה:  ישראל 
 פעילות בולטת:  מזכירת שרי הביטחון: בן-גוריון, לבון, אשכול ודיין בשנים 1951–1967, מנהלת בית בן-גוריון בתל אביב בשנים 1974–2006.
 בן זוג:  אל"ם עו"ד אליעזר ליף
 
מלכה ליף בעבודה עם בן-גוריון
מלכה ליף (24 באוקטובר 1928 – 18 בנובמבר 2017) הייתה מזכירתם של שרי הביטחון דוד בן-גוריון, פנחס לבון, לוי אשכול ומשה דיין. ניהלה את מוזיאון בית בן-גוריון בתל אביב מיום הקמתו כמוזיאון (1974, על פי צוואתו של דוד בן-גוריון) ועד שנת 2006. זכתה בפרס בן-גוריון לשנת 2006.
ביוגרפיה

נולדה בת"א ליצחק ארוך, סוחר ובעל חנות לבדים, ומרים ארוך (לבית שלמן שנולדה בחברון), עקרת בית. למדה בתיכון למסחר ובאוניברסיטה העממית בתל אביב.
בשנת 1947 התנדבה למרכז המפקד לשירות העם. בשנים 1948–1951 שירתה במרכז הגיוס בתל אביב, בארכיון צה"ל ומערכת הביטחון (באיסוף חומר על חללי מלחמת העצמאות) ובמפקדת הגדנ"ע.
בשנים 1951–1963 הייתה מזכירת שרי הביטחון דוד בן-גוריון ופנחס לבון. בשנים 1963–1967 הייתה מזכירת שרי הביטחון לוי אשכול ומשה דיין.

בשנים 1968–1972 שהתה עם משפחתה בדרום אמריקה בעקבות שליחות בעלה.

בשנים 1974–2006 ניהלה את בית בן-גוריון בתל אביב.
ב-9 באוקטובר 2006 הוענק לה פרס בן-גוריון לאותה שנה, בו נכתב: "על מסירות, נאמנות ואהבה גדולה לבן-גוריון; על פעולתה המאומצת בארגון בית בן-גוריון ובעיצוב תכניו; על הפיכת הבית לאתר ביקורים פעיל לציבור רחב מהארץ ומהעולם ומיצובו כמוקד חינוכי מרכזי להנחלת מורשת בן-גוריון".
משפחתה

הייתה נשואה לאל"ם עו"ד אליעזר ליף שנפטר בשנת 1993. לזוג נולדו שני בנים.
מנמוסינה

| --- | --- |

 תרבות:  מיתולוגיה יוונית 
 אב:  אורנוס 
 אם:  גאיה 
 בן או בת זוג:  זאוס 
 צאצאים:  קליאו, תאליה, פוליהימניה, אאוידה, מנמה, מלטה, תלקסינואה, אראטו, אוטרפה, קאליופה, טרפסיכורה, מלפומנה, אוראניה, ארקה 
 
מנמוסינה (יוונית: Mνημοσύνη) או מנמוסינה (Mnemosyne) היא אלת הזיכרון במיתולוגיה היוונית, ובתם הטיטאנית של גאיה, אלת האדמה, ושל אורנוס, אל השמים.
הסיודוס, בספרו "תאוגוניה", מספר שזאוס, שליט האלים, ביקר את מנמוסינה במשך תשעה לילות רצופים, ובכל לילה תינה עמה אהבים. מנמוסינה התעברה מביקורים ליליים אלו, וכעבור כשנה ילדה לזאוס תשע בנות, הן תשע המוזות, אלות היצירה והאמנויות.
מנמוסינה היה גם שמו של אחד מהנהרות בשאול היווני, מקום משכנו של האל האדס. למעשה, נהר זה מקביל לנהר לתה (Lethe; "שכחה"), שממנו נאלצו הנפשות המתות לשתות על מנת לשכוח את עברן.
האסטרואיד 57 Mnemosyne (אנ') שהתגלה על ידי רוברט לות'ר ב-22 בספטמבר 1859, נקרא על שמה.
מעברי האלפים

מעבר ברנר בגבול איטליה-אוסטריה. ככל הנראה החשוב ביותר מבין 76 מעברי האלפים
מעבר סן ברנאר הגדול
מעברי האלפים הוא כינוי כולל לנקודות ציון בשרשרת הרי האלפים שבהן נוצרו עמקים וגאיות שמחברים בין אזורים מישוריים יחסית, ומאפשרים מעבר וחצייה של שרשרת ההרים.
הטופוגרפיה האלפינית מקשה על חצייתה בעיקר בחלק המזרחי שלה, הבנוי משלוש שרשרות מקבילות של רכסים בציר מזרח-מערב, עובדה המחייבת גילוי של מעבר ראשי החוצה את שלושתן, או שלושה מעברי ביניים על מנת לקיים תנועה בציר מדרום לצפון. הבעיתיות בחציית החלק המרכזי של האלפים נובע מן הגובה הגבוה יחסית של ההרים באזור זה. החלק המערבי הוא הקל ביותר יחסית, לחצייה של הרכס האלפיני.
היסטוריה

התושבים המקומיים היו הראשונים לאתר, להכיר ולהשתמש לצרכיהם במעברי ההרים של השרשרת האלפינית. מעברי האלפים נחשפו לעולם החיצון לראשונה עם תנועת הצבאות הרומיים מאיטליה של ימינו, ולכיוון צפון למסעות הכיבוש שלהם ביבשת אירופה. מרגע שגילו הרומים את מעברי ההרים העיקריים הנוחים, החלו לעשות בהם שימוש אינטנסיבי וחדלו מלחפש נתיבים נוספים אחרים בשרשרת ההרים.
מעברי ההרים העיקריים בהם עשו הרומאים שימוש מוכרים כיום כ: מעבר מדלנה, מעבר מונז'נבר, מעבר סן ברנאר הקטן, ומעבר סן ברנאר הגדול בגבול איטליה-צרפת שהיה המעבר החשוב והשימושי ביותר מכולם, מכיוון ששימש כדרך מעבר ראשית לפרובינציות גאליה ובלגיקה, וכדרך הקצרה ביותר לפרובינציה בריטניה. בנוסף למעברים אלה נעשה שימוש גם במעבר שפולגן ומעבר ספטימר בגבול איטליה –שווייץ, מעבר רשן ומעבר ברנר בגבול איטליה–אוסטריה.
לרומים הייתה גישה מועטה למעבר בחלק המרכזי של הרי האלפים, והשפעתם באזור זה התפשטה רק בימי הביניים המוקדמים, עם הגילוי של מעבר סימפלון, מעבר סנקט גוטהרד, ומעבר סן ברנרדינו.
במאה ה-13 התגלו והחל השימוש במספר מעברי הרים נוספים, אשר היו נוחים לחצייה בעיקר בחלקים המערבי והמרכזי של הרכס האלפיני.
במשך השנים פותחו והורחבו הדרכים במעברי ההרים האלפינים ואיפשרו תנועה גם לכרכרות. תנופת הפיתוח העיקרית של מעברי ההרים התנהלה לאחר כיבושי נפוליון על מנת לאפשר תנועת כוחות צבא ואספקה יעילה לכוחותיו ברחבי אירופה. בשלב מאוחר יותר התאפשרה תנועה מודרנית גם לכלי רכב ממונעים.
רשימת המעברים

להלן רשימת 10 מעברי האלפים הגבוהים ביותר, מתוך 76 מעברים קיימים:
| שם המעבר | גובה במטרים | סוג | סגור למעבר בחורף | מיקום |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| יונגפראו | 3471 | מסילת רכבת | כן | שווייץ |
| אמבין | 2899 | אין מעבר | - | גבול צרפת-איטליה |
| פרפאילון | 2783 | כביש | כן | צרפת |
| איסראן | 2764 | כביש | כן | צרפת |
| סטלביו | 2758 | כביש | כן | איטליה |
| אגנל | 2744 | כביש | כן | גבול צרפת-איטליה |
| בונט | 2715 | כביש | כן | צרפת |
| לונגט | 2647 | אין מעבר | - | גבול צרפת-איטליה |
| גאליבייה | 2642 | כביש | כן | צרפת |
| רומבו | 2509 | כביש | כן | גבול אוסטריה -איטליה |
תמונה פנורמית של מעבר סימפלון
מסיעון

.
מערכת בסינגפור
מערכת האיירייל לינק בשדה התעופה הבינלאומי ברמינגהאם שבבריטניה
רוקו ליינר, מסיעון בקובה שביפן
ה-Véhicule Automatique Léger בצרפת
מַסִּיעוֹן (באנגלית: people mover, או automated people mover, לעיתים בקיצור APM) הוא מערכת אוטומטית להסעת נוסעים למרחקים קצרים במתחמים קטנים. מערכת זו מונעת על ידי מסוע הפועל באופן רציף והמניע את הקרונות, והיא אוטומטית במובן זה שאין בקרונות או ברכבות נהג.
מערכות מסוג זה משמשות בעיקר במתחמים קטנים בהם נדרשת הסעה מהירה של אנשים על פני טווחים קצרים. דוגמאות למערכות אלה קיימות בעיקר בשדות תעופה והן מקשרות בין טרמינלים שונים בנמלי התעופה או בין המבנה המרכזי של נמל התעופה לשערי היציאה.
מקור המונח בכינויה של מערכת הסקייבס (האוטובוס האווירי) שפותחה על ידי תאגיד האלקטרוניקה וסטינגהאוס בשנת 1964‏.
מתקן נוסף שנבנה בשנת 1967 בסגנון זה היה המתקן של חברת גודייר אשר נבנה בפארק השעשועים דיסנילנד שבקליפורניה ונקראה פיפלמובר (PeopleMover - הלחם בסיסים של שמו של סוג המתקן באנגלית).
עם השנים הפך המונח לשם גנרי לתיאור מערכת הנעת המונים מסוג זה, אף שלעיתים נעשה שימוש במונח "מערכת הנעה אוטומטית מונחית" (automated guideway transit).
היסטוריה > מערכת Never-Stop Railway

המערכת האוטומטית הראשונה להסעה המונית של אנשים הייתה ה"רכבת שאינה עוצרת" (ה-'Never-Stop-Railway') שנבנתה עבור תערוכת האימפריה הבריטית שנערכה בוומבלי שבלונדון בשנת 1924. רכבת זו כללה 88 קרונות שנעו ללא הפסקה סביב מתחם התערוכה, באופן אוטומטי וללא נהג.
קרונות אלה נעו לאורך מסילת ברזל צרה שנבנתה עבורם, כאשר בורג מסתובב לאורך המסילה הניע אותם קדימה. קצב הנסיעה של הקרונות השתנה באופן אוטומטי בהתאם לסיבוב הבורג, וכך בהתקרבם לתחנות נעו הקרונות בקצב הליכה שאיפשר לנוסעים לעלות ולרדת מהם, ובין התחנות הם נעו בקצב מהיר יותר.
הרכבת פעלה במשך שתי שנות התערוכה, ופורקה עם סיומה.
ראו גם

מונורייל
הערות שוליים

↑  תולדות חברת וסטינגהאוס
↑  אתר רשמי של חברת וסטינגהאוס
↑  מתקן מסיעון מתוצרת חברת גודייר
1 2  רכבת התחתית של המחר, כתבת מגזין טיימס, 15 בנובמבר 1954
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00560068
מילוש וויאניץ'

מִילוֹש ווּיָאנִיץ' (סרבית: Милош Вујанић; נולד ב-13 בנובמבר 1980 בלוזניצה, סרביה,  יוגוסלביה) הוא כדורסלן עבר סרבי ששיחק בעמדת הרכז. גובהו 1.90 מטר.
גדל בקבוצת הכוכב האדום בלגרד שלשורות קבוצת הבוגרים שלה עלה לבוגרים בעונת 1999. לאחר שלוש עונות עבר לקבוצת פרטיזן בלגרד, בשורותיה הצטיין והוביל את קלעי היורוליג בממוצע למשחק בעונת 2003. בדראפט בשנת 2002 הוא נבחר על ידי הניו יורק ניקס בסיבוב הבחירות השני, בחירה מספר 36.
בעונה שלאחר מכן עבר לשנתיים לקבוצת פורטיטודו בולוניה האיטלקית, עימה זכה באליפות איטליה בעונתו האחרונה, אבל פציעה קשה בברך העיבה על המשך הקריירה שלו בקבוצה. וויאניץ'  עזב את הקבוצה ועבר לקבוצת ברצלונה הספרדית, שבה לא היווה גורם משמעותי עקב אותה פציעה, הוא חתם בדינמו מוסקבה לאחר שעבר אליה עד לסיום העונה  מפנאתינייקוס היוונית עימה זכה בתואר היורוליג בשנת 2007, אך לאחר עונה אחת ברוסיה עבר שוב מועדון, לאפס פילזן.
שחקן נבחרת סרביה, עימה שיחק בשתי אליפויות אירופה (2003, 2005), באולימפיאדת אתונה (2004) ובאליפות העולם (2006).
מננג

| --- | --- |
 מדינה:  נאורו נאורו
 מושל:  Sprent Dabwido
 שפה רשמית:  נאורית, אנגלית
 שטח:  3.1 קמ"ר
 גובה:  25 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  1,509 (2006)
 קואורדינטות:  0°32′53″S 166°56′22″E﻿ / ﻿0.54805555555556°S 166.93944444444°E﻿ / -0.54805555555556; 166.93944444444 
 אזור זמן:  UTC +12
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     מיקום מחוז מננג בנאורו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מננג (בנאורית: Meneng) הוא מחוז בדרום מדינת האי נאורו. מספר תושבי המחוז הוא 1380 תושבים נכון לשנת 2011 ושטחו הוא 3.1 קמ"ר.
במחוז פועל אחד משני מלונות התיירות שבמדינה. כמו כן שכן במחוז המעון הרשמי של נשיא נאורו, שנשרף ב-2001 על ידי המון זועם. במחוז נמצאים גם אצטדיון ומתקן מעצר למהגרים לאוסטרליה.
הערות שוליים

↑  GeoHive - Nauru population statistics
↑  Nauru: The Country Without a Capital
ממשלת צללים

אנדרו שיר עם קבינט הצללים השמרני בקנדה
ממשלת צללים (באנגלית: Shadow government) הוא מונח המקובל במספר דמוקרטיות פרלמנטריות, בפרט בבריטניה, לתיאור הרכב הממשלה המוצע על ידי האופוזיציה, אם וכאשר תזכה בבחירות. כשמדובר במשטרים לא-דמוקרטיים, מונח זה משמש לפעמים לתיאור ממשלה מחתרתית הפועלת בסתר נגד הממשלה המכהנת מתוך שאיפה להחליפה בהפיכה.
במשטר דמוקרטי קיומה של אופוזיציה חיוני לא רק לשם ביקורת על פעילות הממשלה, אלא גם כדי להציג חלופה לממשלה המכהנת ולמדיניותה. הקמת ממשלת צללים היא ביטוי מעשי להיותה של האופוזיציה חלופה לממשלה.
בבריטניה

בבריטניה מקובל שהאופוזיציה מרכיבה ממשלת צללים מיד עם מינויה של ממשלה חדשה, כשמול כל שר בממשלה ניצב "שר" בממשלת הצללים של האופוזיציה. ה"שר" בממשלת הצללים אחראי לבקר את השר המכהן בממשלה, להגיב על הצהרותיו ולהציע חלופה למדיניותו. אף שאין זו התחייבות רשמית, ציבור הבוחרים מצפה לכך ש"שר הצללים" ימונה לתפקיד שר, אם האופוזיציה תזכה בבחירות הקרובות.
שיטת ממשלת הצללים הפכה למעין מוסד בבריטניה כיוון שהיא מתאימה למבנה הפרלמנט הבריטי ולשיטת הבחירות בבריטניה. בבריטניה לא נהוגות ממשלות קואליציוניות, אלא מקובל שראש המפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט מתמנה לראשות הממשלה וממנה שרים מבין חברי מפלגתו. לפיכך, יכול ראש המפלגה השנייה בגודלה בפרלמנט להניח כי מפלגתו היא החלופה העיקרית למפלגת השלטון, ולמנות ממשלת צללים מבין חברי מפלגתו. בנוסף, שיטת הבחירות באנגליה היא אישית-אזורית (המדינה מחולקת למחוזות-בחירה, ובכל אחד מהם נערכות בחירות אישיות למינוי נציג המחוז בפרלמנט), כך שיש דגש רב על אישיותם של המועמדים לחברות בפרלמנט ולכהונה כשרים.
בישראל

בישראל נהוגה שיטת בחירות יחסית, והממשלות הן ממשלות קואליציוניות, כלומר ממשלות המורכבות ממספר מפלגות שהגיעו להסכם לאחר משא ומתן. הרכב הקואליציה עשוי להשתנות במידה ניכרת במהלך כהונת הפרלמנט. לפיכך, קשה לדעת מה יהיה הרכב הקואליציה לאחר הבחירות הבאות, וקשה להרכיב ממשלה אלטרנטיבית לפני היוודע תוצאות הבחירות. לאור כל זאת, שיטת ממשלת הצללים אינה נהוגה בישראל, אם כי היו הצעות להשתמש בה בתקופה שבה הייתה מפלגת אופוזיציה דומיננטית, למשל בסוף שנות ה-80 ובראשית שנות ה-90, כשמפלגת העבודה הייתה החלופה העיקרית למפלגת הליכוד שהייתה אז מפלגת השלטון. הרעיון נדחה, כיוון שלא היה ברור מי ייבחר לעמוד בראש מפלגת העבודה לקראת הבחירות ב-1992. בעיה זו הוכחה כמשמעותית, שכן יצחק רבין אכן החליף את שמעון פרס לקראת הבחירות, והתמנה כראש ממשלה לאחר הבחירות. אילו הייתה מורכבת ממשלת צללים בתקופה שבה שימשה מפלגת העבודה כאופוזיציה, היא לא הייתה משקפת את ההתפתחות הזו.
ממשלת קיריינקו

| --- | --- |
 
 ראש הממשלה סרגיי קיריינקו
 מידע כללי
 23 במרץ 1998 – 23 באוגוסט 1998 (154 ימים)
 תחום שיפוט:  רוסיה 
 ראש ממשלה:  סרגיי קיריינקו
 מפלגה שולטת:  רוסיה ביתנו
 סיעות הקבינט:  רוסיה ביתנו   הבחירה הדמוקרטית   המפלגה הקומוניסטית
 מספר שרים:  27
 הקבינט הקודם:  ממשלת צ'רנומירדין
 הקבינט הבא:  ממשלת פרימקוב
 
ממשלת קיריינקו הייתה ממשלה קצרת יומין ברוסיה, הראשונה בגל של ממשלות קצרות שבאו בעקבותיה. הממשלה כיהנה במשך חמישה חודשים (23 במרץ - 23 באוגוסט 1998) ופוזרה עקב פרוץ המשבר הכלכלי בשנת 1998.
סרגיי קיריינקו מונה לתפקיד ממלא מקום ראש הממשלה, לאחר פיטורי ויקטור צ'רנומירדין. הדומה הממלכתית שנשלטה אז על ידי הקומוניסטים סירבה לאשרר את מועמדותו לתפקיד (בהצבעות שנערכו ב-10 באפריל וב-17 באפריל), אך הנשיא בוריס ילצין התעקש להגיש את מועמדותו שוב והוא הושבע לראשות הממשלה לבסוף (ב-24 באפריל). בהצבעה השלישית שנערכה הוא זכה לרוב של 251 קולות בעד. בעת מינויו, סרגיי קיריינקו היה ראש הממשלה הצעיר ביותר בתולדות רוסיה, לאחר שמונה לתפקיד והוא בן 35.
השינוי העיקרי בממשלת קיריינקו היה קיצוץ מספרם של סגני ראש הממשלה וביטול תפקידי סגן ראשון לראש הממשלה. לתפקידי סגני ראש הממשלה מונו בוריס נמצוב, אולג סיסוייב ו-ויקטור כריסטנקו.
ב-22 ביולי 1998 מונה יורי מסליוקוב, מהמפלגה הקומוניסטית, לתפקיד שר המסחר והתעשייה, בצעד שנועד לערב בממשלה גם את נציגי הרוב בפרלמנט.
יחד עם סגניו, בוריס נמצוב ואנטולי צ'ובייס, קיריינקו נודע כאחד מן "הרפורמטורים הצעירים". יחד הם ניסו לפתח את הכלכלה הרוסית תוך שימוש בכספי קרן המטבע הבינלאומית, מה שהוביל להגדלת החוב הלאומי עד לכדי 22.6 מיליארד דולרים ולמעשה להידרדרות חריפה יותר במצבה הכלכלי של המדינה.
ממשלת קיריינקו הייתה "ממשלת חובה קצרת טווח" שהייתה מהאחראיות למשבר הכלכלי הרוסי של 1998, משבר שהוביל לפיטוריו של קיריינקו באוגוסט 1998.
ב-23 באוגוסט 1998 מונה ויקטור צ'רנומירדין לממלא מקום זמני עד למינויו של יבגני פרימקוב לממלא מקום ראש הממשלה לפני שמועמדותו אושררה בפרלמנט בספטמבר 1998 והוא מונה להוביל את הממשלה הבאה.
הרכב הממשלה

| שר | תקופת כהונה |
| --- | --- |
ראש הממשלה סרגיי קיריינקו:  24 באפריל 1998 - 23 באוגוסט 1998
ויקטור צ'רנומירדין (ממלא מקום): 23 באוגוסט 1998 - 11 בספטמבר 1998
סגן ראש הממשלה לענייני כלכלה ומימון ויקטור כריסטנקו:  28 באפריל 1998 - 11 בספטמבר 1998
סגן ראש הממשלה לענייני מונופול ורפורמות בוריס נמצוב:  28 באפריל 1998 - 28 באוגוסט 1998
סגן ראש הממשלה לרווחה ותקשורת המונים אולג סיסוייב:  30 באפריל 1998 - 11 בספטמבר 1998
סגן ראש הממשלה בוריס פיודורוב:  17 באוגוסט 1998 - 11 בספטמבר 1998
השר לאנרגיה אטומית יבגני אדאמוב:  8 במאי 1998 - 30 בספטמבר 1998
שר הפנים סרגיי סטפאשין:  28 באפריל 1998 - 11 בספטמבר 1998
שר רכוש המדינה פאריט גאזיזולין:  30 באפריל 1998 - 28 בספטמבר 1998
השר למצבי חירום סרגיי שויגו:  28 באפריל 1998 - 11 בספטמבר 1998
שר הבריאות אולג רוטקובסקי:  8 במאי 1998 - 30 בספטמבר 1998
השר לשימוש באדמות, בנייה ותשתיות ציבוריות איליה יוז'אנוב:  5 במאי 1998 - 11 בספטמבר 1998
שר החוץ יבגני פרימקוב:  28 באפריל 1998 - 11 בספטמבר 1998
שרת התרבות נטליה דמנטייבה:  30 באפריל 1998 - 30 בספטמבר 1998
שר המדע והטכנולוגיה ולדימיר בוגלאק:  30 באפריל 1998 - 25 בספטמבר 1998
שר ההגנה איגור סרגייב:  28 באפריל 1998 - 11 בספטמבר 1998
שר ההשכלה אלכסנדר טיכונוב:  28 באפריל 1998 - 30 בספטמבר 1998
השר למשאבים לאומיים ויקטור נקרוטנקו:  30 באפריל 1998 - 6 באוקטובר 1998
שר התעשייה והמסחר גאורגי גאבוניה (ממלא מקום):  8 במאי 1998 - 23 ביולי 1998
יורי מסליוקוב:  23 ביולי 1998 - 11 בספטמבר 1998
שר הרכבות ניקולאי אקיוסננקו:  28 באפריל 1998 - 25 בספטמבר 1998
השר לענייני לאום ועניינים אזוריים יבגני שפירו:  8 במאי 1998 - 25 בספטמבר 1998
שר החקלאות והמזון ויקטור סמיונוב:  30 באפריל 1998 - 30 בספטמבר 1998
שר הדלק והאנרגיה סרגיי גנרלוב:  30 באפריל 1998 - 25 בספטמבר 1998
שר התחבורה סרגיי פרנק:  30 באפריל 1998 - 25 בספטמבר 1998
שרת העבודה אוקסנה דמיטרייבה:  30 באפריל 1998 - 30 בספטמבר 1998
שר האוצר מיכאיל זאדורנוב:  28 באפריל 1998 - 25 בספטמבר 1998
שר הכלכלה יאקוב אורינסון:  30 באפריל 1998 - 25 בספטמבר 1998
שר המשפטים פאבל קראשניניקוב:  30 באפריל 1998 - 25 בספטמבר 1998
ראש שירות המיסים הממלכתי, בדרגת שר בוריס פיודורוב:  29 במאי 1998 - 28 בספטמבר 1998
מזכיר הממשלה, בדרגת שר ניקולאי חוואטקוב:  8 במאי 1998 - 28 באוגוסט 1998
איגור שאבדוראסולוב (ממלא מקום): 28 באוגוסט 1998 - 14 בספטמבר 1998
מיכאל רנסינג

מיכאל רנסינג (בגרמנית: Michael Rensing, נולד ב-14 במאי 1984 בלינגן שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת השוער.