אפרים חוזר לאספסת
התגובות לסיפור

בפתח ספרו, שסוקר את הביקורת ליצירתו של ס. יזהר, משווה חיים נגיד בין התפתחות הביקורת לבין התפתחותו היצירתית של ס. יזהר; שתיהן כביכול נולדו בשלות, והתוו את הקווים המובילים של היצירה היזהרית והביקורת שלה כאחת.
ב"גיליונות", שתי חוברות לאחר החוברת שבה התפרסם "אפרים חוזר לאספסת", כתב פנחס אלעד-לנדר ביקורת קצרה על הסיפור, ובה הוא אינו מסתיר את התלהבותו מפרי הביכורים של הסופר האלמוני. "הופעה ראשונה, בלתי שכיחה של מספר מתחיל [...] אמן חדש קם לסיפור העברי, אמן שהכין עצמו לתפקידו בחשאי [...] ויצא בבת אחת כשהוא מבוגר, מאיר ומפתיע בקצב אורך נשימה בתנופה אמיצה. ס. יזהר מספר על היחיד בקבוצה [...] לא היה עוד בסיפור העברי כניסיון הזה לצרף יריעה רחבה כזו של מצבים והגיגים נפשיים פרטיים, אינטימיים, בלתי חשובים לכאורה, זכרונות ומאויים קטנים שאדם דש אותם בעקבי ההרגל יום יום..."
כשנה לאחר מכן, פרסם יהושע אובסי מאמר בכתב העת "הדואר", בו הוא מדבר על העלילה המצומצמת שטומנת בחובה עלילות פנימיות רבות בסגנון זרם התודעה. הוא גם הראשון שהבחין בקשר האמיץ שבין כתיבתו של ס. יזהר לבין כתיבתו של אורי ניסן גנסין - נושא שחזר ועלה במספר רב של ביקורות. ס. יזהר עצמו הודה בהשפעת גנסין עליו בראיונות שנתן ליצחק לבני, להלית ישורון וליאיר קדר: "גנסין עזר לי למצוא את גובה הלשון ואיכות הלשון שבה אני צריך לדבר [...] בהתחלה לא מעט חיקיתי אותו בלי משים" אובסי גם הפנה את תשומת הלב ללשונו העשירה של יזהר, שלא תמיד מובנת לקורא בקריאה ראשונה, אך הוא ממליץ להשקיע מאמץ ולצאת מורווח ממנה.
ס. יזהר מעביר את העלילה "לפנים מן הקלעים - אל הנפש פנימה" כתב אברהם קריב בבקורתו החשובה על שלושת הסיפורים הראשונים של יזהר. גם הוא הדגיש בתיאוריו את סגנון זרם התודעה, את ההתבוננות החדה באנשים ובנוף, את התיאור המפורט של הזניח, ואת השפעתו הברורה של גנסין.
חיים נגיד מציין את ששת היסודות שהותוו כבר בביקורות הראשונות על ס. יזהר והטביעו את חותמם גם על הביקורות שהתפתחו לאחר מכן. א. עלילה מצומצמת; ב'. התמקדות בתודעתו של הגיבור; ג'. קונפליקט בין הגיבור והחברה; ד'. מליאות תיאורית בפרטי הנוף, הסביבה, ההווי והאנשים; ה'. עושר לשוני ווירטואוזיות סגנונית שלעיתים מקשים על הקורא; ו'. השראה השאובה מיצירתו של אורי ניסן גנסין.
ס. יזהר היה בין הסופרים הראשונים שהצביעו על הקונפליקט בקיבוץ בין היחיד והחברה. אורה ערמוני, חברת קיבוץ בעצמה, כתבה: "במגע עט נגע הסופר הצעיר בלב לבו של הפצע שבהוויה הקיבוצית, אז כמו היום - מערכת היחסים והקונפליקט הבלתי-נמנע שבין ה'יחיד' ל'יחד' ".
דן מירון, שהקדיש רבות ליצירתו של יזהר, כותב עשרים ושתיים שנים לאחר פרסום "אפרים חוזר לאספסת", שמעטים הסופרים העבריים שזכו לביקורות ראשוניות כל כך טובות כמו סיפורו הראשון של יזהר. גם עתה לאחר שנים מספר עדיין קשה שלא להשתאות לבשלות האמנותית שהתבטאה ביצירה הראשונה של הסופר. שלא כבסיפורים מאוחרים יותר, אפרים איננו עלם צעיר, אלא גיבור מזדקן, איש העלייה השלישית, לדעתו של מירון. יש בו זיקה נוסטאלגית לאותם ימים של חלוציות ראשונה, ימי "הפטיש וההי". לא פלא אפוא שיש בו עצב, עייפות וגעגועים לימים רחוקים.
מירון גם היה בין הראשונים שזיהו את דרך התיאור ההומוריסטית של יזהר, ממנה ניתן להתרשם במיוחד בתיאור השירה בציבור שמתנהלת לה מבלי משים בחדר האוכל. שיטה זו מושגת בעיקר על ידי ריחוק וחוסר הזדהות רגשית, כביכול, בין העין המתארת והאובייקט המתואר. גוון קומי מעין זה קיים ברוב יצירתו של יזהר ותורם לסוג של איזון בין השפה העשירה וכאילו נמלצת, החדירה לנבכי הנפש של הגיבורים, ובין הגלישה לפאתוס. למרות מספר פגמים אומנותיים שמוצא מירון בסיפור הוא עדיין מונה את "אפרים חוזר לאספסת" בין היצירות המשובחות ביותר של הספרות העברית בת הדור. אין חולק על העובדה, אומר מירון במקור אחר, שסיפוריו הראשונים של ס. יזהר הפכו אותו לאב המייסד ולאמן הפרוזה הראשון במעלה של הסיפורת הישראלית".
בשנות ה-80 של המאה ה-20 נכתב על ידי יצחק לאור המחזה "אפרים חוזר לצבא", ששמו מהווה פרפרזה ל"אפרים חוזר לאספסת" ושעסק בממשל הצבאי הישראלי ביהודה ושומרון. המחזה עורר סערה ונאסר תחילה להצגה, אולם הותר בהמשך והועלה לבמת התיאטרון ב-1989.