stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב אדלר
קורות חיים > סניטר ומפקח

פריצתה של המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הביאה אתה גיוס כללי של גברים צעירים. על פי בקשת משפחתו נתן אדלר שוחד כדי שימונה לסניטר, עוזר לחיל הרפואה של הצלב האדום. הוא נבחר על ידי הנסיך ולדימיר פטרוביץ' משרסקי לעבוד בבית חולים גרמני בעיר בנדר, מולדובה כשהוא עוסק בעיקר בחולי טיפוס. בארבעת החודשים ששירת שם, הוא נעשה חביבם של המשפחות היהודיות המבוססות בסביבה, וזכה במדליית זהב על הישגים מצוינים עבור שירותו הקצר לצאר.
בחזרתו לאודסה הוא קיבל משרה בחלוקת עיתונים. משרה מכובדת זו דרשה ממנו לקום ב-6 בבוקר, דבר שהתקשה לבצע עקב חיי הלילה שלו. אבל בזכות הקשר לעיתונים הוא שמע, במהרה, שאחת מתוצאות המלחמה הייתה שסוחרים יהודים רבים ומתווכים שהובאו לבוקרשט היוו ברכה לתיאטרון יידיש הצעיר של אברהם גולדפדן שם. שניים ממכריו באודסה – ישראל רוזנברג, נוכל יפה תואר ויעקב ספיבקובסקי, צאצא למשפחה עשירה נעשו שם לשחקנים ואז עזבו את גולדפדן כדי ליסד להקה משלהם כשהם מופיעים ברחבי מולדובה. אדלר כתב אליהם כשהוא מפציר בהם להביא את להקתם לאודסה.
אדלר הצליח להשיג המלצה מהנסיך משרסקי ומאברהם מרקוביץ' ברודסקי לקבל משרה כמפקח בשוק עבור מחלקת המידות והמשקלות, תפקיד לא שגרתי ליהודי באותה תקופה. הותק הקטן שלו כפושע זעיר סיפק לו קשרים טובים עם המשטרה. קשרים אלה התבררו כשימושיים כדי להתעלם מבעיות מסוימות עם להקת התיאטרון החדשה וחסרת הרישיון של רוזנברג וספיבקובסקי, בעת שחזרו מרומניה חסרי פרוטה והיו מוכנים להקים להקה באודסה.
אדלר שאף להיות שחקן, אך תחילה שירת את הלהקה יותר כמבקר ותאורטיקן כשהוא משתמש בידע הנרחב שלו על התיאטרון הרוסי.
ההפקות הראשונות היו מחזותיו של גולדפדן "די באבע מיטן איינקל" (הסבתא והנכד) ושמנדריק. הן היו אמנם הצלחות קופתיות, אבל אדלר מתאר אותן כהצגות בינוניות ודודו ארקה היה מזועזע: "האם זה תיאטרון? לא ילדי זה קרקס". אדלר הופיע לראשונה כשחקן בלהקה במחזה של גולדפדן סצוציק ומוציק משום שהשחקן שהיה אמור לשחק לא הגיע, ומאוחר יותר בתפקידים קטנים במחזות אחרים מאת גולדפדן.
קריירת משחק

הערתה של לולה רוזנפלד שאדלר "נשען לגמרי על מחזות קלאסיים ותרגומים של מחזות אירופאיים מודרניים אינה מדייקת. מצד אחד הוא היה אחראי לגיוסו של יעקב גורדין שהיה המחזאי הנטורליסט הראשון בתיאטרון יידיש והוא גם זכה בהצלחה גדולה בתפקיד הראשי במחזהו של גורדין דער יידישער קעניג ליר (המלך ליר היהודי). מצד שני הוא לא נמנע מלנצל את מיומנותו כרקדן וביצע, עד שנות החמישים שלו, תפקידים בהם היה צריך לשיר, אף על פי ששירה לא הייתה הצד החזק שלו. סטיבן קפנר, במאמרו: The Yiddish Theater’s Triumph, City Journal, Spring 2004, מצטט את אדלר: "הייתי חלש כזמר. לא היה לי קול טוב ואני מודה שגם אוזן טובה לא הייתה לי. אבל האם זאת הסיבה ששיחקתי במחזות דרמטיים טהורים ולא באופרטות? איני סבור כך. משנותיי המוקדמות נטיתי למחזות בהם השחקן עובד לא עם בדיחות ותנועות קומיות כי אם עם על פי עקרונות האמנות. לא ניסיתי לבדר את הקהל בנפילות, אלא לעורר אותו לרגשות עזים."
קריירת משחק > הגעתו לאמריקה

בעזרת סכום כסף קטן אותו קיבל מקרובו הרב הראשי של בריטניה הוא הצליח לנסוע לאמריקה עם בנו התינוק אברהם, אלכסנדר אוברלנדר ומשפחתו, קני ליפצין והרמן פידלר. בניו יורק התברר להם שאין להם עבודה בתיאטרון של מוגולסקו ופינקל ולא אצל מוריס היינה. הם נסעו לשיקגו ושם נפרדו בשל מריבות על עבודה ותחרות עזה. קני ליפצין הגיעה לניו יורק וחתמה בבית האופרה הרומני של מוגולסקו. אדלר חזר ללונדון.
הוא לא נשאר זמן רב בלונדון. אחרי הצלחה גדולה בוורשה, שהייתה אז תחת שלטון אוסטרי, הוא חזר ללונדון באביב של 1889 ואחרי כן נסע שוב לניו יורק. הוא מאוד הצליח שם במחזה אוריאל אקוסטה והצלחה זו נתנה לו בסיס כלכלי להביא לניו יורק את דינה אשתו. נישואיהם לא הצליחו והם נפרדו אם כי שמרו על יחסים ידידותיים.
אדלר יצא למסע הופעות עם בוריס טומשבסקי. הם שיחקו בפילדלפיה ושיקגו כאשר הגיע לאוזניהם שמועה על אפשרות להשתלט על תיאטרון פול (Poole's Theater). אדלר חזר לניו יורק. מוגולסקו וקסלר שלא היו מרוצים מהתנאים של היינה הצטרפו אליו וכך הייתה לאדלר הלהקה הטובה ביותר בניו יורק
משפחה

אדלר התחתן שלשו פעמים. בתחילה עם סוניה אוברלנדר. אחרי כן עם דינה שטטין (אחרי כן דינה פיינמן) ולבסוף עם שרה אדלר שחייתה אחריו 25 שנים.
בתו המשותפת עם סוניה רבקה נפטרה בגיל 3. סוניה נפטרה מזיהום אחרי לידת בנם אברהם ב-1886. בנו של אברהם אלן אדלר היה התסריטאי של הטיסה לחלל.
בעודו נשוי לסוניה הוא החל רומן עם ג'ניה קייזר וממנה נולד לו בן, שחקן התיאטרון צ'ארלס אדלר, נולד ב-1886.
מדינה נולדה בתו סיליה אדלר, שהייתה שחקנית בתיאטרון יידיש.
מאשתו השלישית נולדו לו שישה ילדים. בהם השחקנים הידועים לותר וסטלה אדלר והפחות ידועים ג'יי, פרנסס, ג'וליה ופלורנס.
אחותו שרה אדלר ושבעת ילדיה הגרו לניו יורק ב-1905. אחייניתו פרנסין לרימור נעשתה שחקנית בברודוויי והופיעה גם בסרטים.
הערכות עליו כשחקן

ליאון קוברין מאפיין את אדלר כשחקן, במאי ואדם: "לאדלר היה סגנון משלו, כמו לכל אמן אמיתי. הוא יצר תמיד אווירה סביבו על הבמה שהייתה שלו, חלק ממנו ורק שלו ... לדעתי הוא נועד לשחק תפקידים של גיבורים קלאסיים. אדם עם גזרה כזאת, פנים כאלה, ראש כזה עם מבט וחיוך, עם יציבה כזאת על הבמה הוא היה חייב לכשף את האנשים ... במאי הוא לא היה ... תמיד הוא עסק בתפקיד שלו ... הוא היה יכול לשחק תפקיד במשך חודשים ובכל הצגה הוסיף משהו חדש, קו חדש, אנחה, צעקה, צחוק. תאורה של מנורה, פוזה חדשה ... הוא תמיד חשב איך לשפר את התפקיד שלו.
אברהם קאהאן כותב עליו: הייתה לו עוצמה דרמטית וחוש מלידה לאפקטים דרמטיים. הוא מעולם לא למד לדבר על הבמה בפשטות, בטבעיות. היה זה נגד האופי האמנותי שלו. הייתה לו משיכה למלודרמה הרבה יותר מאשר לדרמה במובן הריאליסטי. אבל הייתה במלודרמטיות שלו תנופה פואטית. ככל שהכרתי אותו יותר כך השתכנעתי שהוא מתאים במיוחד לתפקידים שייקספיריים. בתפקידים כאלה היא הכניס יופי קלאסי.
לקריאה נוספת

יעקב אדלער, מיין לעבענסבעשרייבונג. דער טהעאטער זשורנאל Vol 1, 1901
לעקסיקאן פון יידישן טעאטער, כרך א.
בועז יאנג, מיין לעבן אין טעאטער, ניו יורק: איקוף, 1950.
בעסי טהאמאשעווסקי, מיין לעבענס געשיכטע: דיא ליידען און פריידען פון א אידישער סטאר אקטריסע. ניו יארק: ווארהייט, 1916.
ב. גארין, די געשיכטע פון אידישען טהעאטער: צוויי טויזענט יאהר טהעאטער ביי אידען, באנד 2. ניו יארק, 1923.
קלמן מרמר, יעקב גארדין. ניו יארק: איקוף פארלאג, 1953.
Adler, Jacob, A Life on the Stage: A Memoir, translated and with commentary by Lulla Rosenfeld, Knopf, New York, 1999, ISBN 0-679-41351-0
הערות שוליים

1 2  IMDb biography
↑  Nahshon 2001
1 2 3 4  Rosenfeld 1977
↑  Adler 1999 p.98–102, 108, 114 et. seq. 222-225.
↑  Adler 1999, p.232–321.
↑  Adler 1999, p.200–209, 321–325
↑  Stella Adler biography, Stella Adler Studio of Acting (official site). Accessed September 29, 2006.
↑  אדלר, עמ' 5, 7, 10-9, עמ' 33 על ייחוסו ככהן.
↑  אדלר, עמ' 11–13, .18
↑  אדלר, עמ' 7-6.
↑  אדלר, עמ' .13-14
↑  אדלר, עמ' 19.
↑  אדלר, עמ' 22-19; שם, עמ' 22 על יענקלה קאלוטשניק.
↑  אדלר, עמ' 24-22.
↑  אדלר, עמ' 25, 29, 31.
↑  אדלר, עמ' 35-32.
↑  אדלר, עמ' 36.
1 2  Lulla Rosenfeld, "The Yiddish", New York Times, June 12, 1977. p. 205. (The quotation is in a continuation on p. 36.)
↑  אדלר, עמ' 53-43.
↑  אדלר, עמ' 54–55, 61-59.
↑  אדלר, עמ' 71–73, 85-84.
↑  אדלר, עמ' 76–97, במיוחד 82, 96.
↑  יעקב אדלר, מיין לעבענסבעשרייבונג, נו' 4, עמ' 5-4.
↑  אדלר, עמ' 325-321.
↑  אדלר, עמ' 102-98.
↑  אדלר, עמ' 104, 118.
↑  אדלר, עמ' 107, 111.
↑  לעקסיקאן, באנד א, עמ' 15.
↑  אדלר, עמ' 124.
↑  אדלר, עמ' 157-138.
↑  אדלר, עמ' 170-168.
↑  אדלר, עמ' 172, 197-192.
↑  אדלר, עמ' 209-200.
↑  אדלר, עמ' 216-215.
↑  אדלר, עמ' 220-218.
↑  אדלר, עמ' 218.
↑  אדלר, עמ' 225-222.
↑  אדלר, עמ' 93, 229-225.
↑  אדלר, עמ' 256.
↑  אדלר, עמ' 236-232.
↑  אדלר, עמ' 246-239.
↑  אדלר, עמ' 246–247, 257.
↑  אדלר, עמ' 251-248.
↑  אדלר, עמ' 265–266, 268.
↑  אדלר, עמ' 283-282.
↑  לעקסיקאן, עמ' 18.
↑  אדלר, עמ' 284–299. אדלר לא מזכיר את ג'ניה בשמה. מתרגמת הספר רוזנפלד עושה זאת.
↑  אדלר, עמ' 292–293, 304-300.
↑  לעקסיקאן, באנד 6, עמ' 5241.
↑  אדלר, עמ' 299–301, 309-305.
↑  אדלר, עמ' 315-313.
↑  יאנג מספר בספרו שלכל שחקן היה מחנה אוהדים שנלחמו זה בזה, עמ' 66-61.
↑  יאנג, עמ' 65
↑  אדלר, עמ' 321-316.
↑  אדלר, עמ' 325.
↑  קלמן מרמר, עמ' 70-67.
↑  Jewish Women in America, p. 18
↑  ב. גארין, באנד 2, עמ' 125-124.
↑  אדלר, עמ' 326.
↑  אדלר, עמ' 331-329.
↑  אדלר, עמ' 349.
↑  אדלר, עמ' 350. אותה הפקה חודשה שנתיים מאוחר יותר.
↑  אדלר, עמ' 350.
↑  אדלר, עמ' 353–355, 359.
↑  אדלר, עמ' 359, 361.
↑  מרמר, כמ' 112-110.
↑  לעקסיקאן, עמ' 23
↑  לעקסיקאן, עמ' 23.
↑  אדלר, עמ' 230, 378-372 (פרשנות המתרגמת).
↑  אדלר, לאורך הספר ובמיוחד עמ' 152–154, 261, 295-294, 314, 323.
↑  Adler 1999, p.284–286
↑  אדלר, עמ' 386.
↑  אדלר, עמ' 291.
↑  פרנסין לרימור במסד הנתונים IBDB (באנגלית)
↑   פרנסין לרימור, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
↑  לעקסיקאן, עמ' 25-24
↑  לעקסיקאן, עמ' 25.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257571905171  PLWABN: 9811268949305606  BnF: cb121419961 (data)  GND: 118643878  ISNI: 0000 0000 6676 1831  LCCN: n86124164  NKC: jo2013798423  NTA: 132490927  SNAC: w6hx1x7g  VIAF: 30330277   WorldCat (עם VIAF): 30330277 
יעקב אדלר בתפקיד המלך ליר היהודי
23andMe

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 מייסדים:  לינדה אייבי, פול קונסזה ואן ווג'יסקי
 תקופת הפעילות:  2006–הווה (כ־19 שנים)
 מיקום המטה:  דרום סן פרנסיסקו 
 משרד ראשי:  מאונטיין ויו שבקליפורניה
 ענפי תעשייה:  ביוטכנולוגיה 
 מוצרים עיקריים:  בדיקות גנטיות
 מנכ"ל:  אן ווצ'יצקי 
 עובדים:  683 (נכון ל־2019) 
  
 http://www.23andme.com
 
23andMe היא חברת ביוטכנולוגיה הממוקמת בעיר מאונטיין ויו בעמק הסיליקון שבקליפורניה. החברה מעניקה שירותי גנומיקה אישית. השם 23andMe נגזר מ-23 זוגות הכרומוזומים הקיימים בתאי הגוף הנורמליים של גוף האדם. בשנת 2008 ערכת בדיקת הדנ"א האישית שלהם זכתה בתואר המצאת השנה על ידי מגזין טיים.
הקמה

החברה הוקמה על ידי לינדה אייבי, פול קוסנזה ואן ווצ'יצקי במטרה להעניק בדיקות גנטיות לציבור הרחב.
החברה שהחלה להעניק את שירותיה בנובמבר 2009, משתמשת בדגימת רוק של הלקוחות ובאמצעותה קובעת את ערך הגנוטיפ בכמיליון סניפים. תוצאות הבדיקה מפורסמות באתר האינטרנט של החברה וכוללות תכונות תורשתיות, גנאלוגיה ומידע על הסיכון למום מולד. בנוסף, החברה מספקת שירותי מחקר על ידי מתן מידע גנטי אנונימי לחוקרים למציאת קשרים גנטיים למחלות ולהפרעות שונות.
שירותים

החברה פיצלה את שירותיה והציעה שלוש גרסאות שונות בתמחור שונה: שירותי גנאלוגיה, בדיקות רפואיות ושילוב של השניים. שנה מאוחר יותר בוטלו הגרסות השונות והשירותים אוחדו מחדש. בסוף שנת 2010 החלה החברה לגבות שירותי עדכון בתשלום חודשי, אולם הגבייה בוטלה באמצע שנת 2012 עקב חוסר עניין הציבור.
נכון למרץ 2014, החברה אספה כ–650,000 דגימות, ונכון לתחילת 2024 יש לחברה כ-12 מיליון לקוחות.
ב-2021 הונפקה החברה בבורסה כחברה ציבורית, והגיעה בשיאה לשווי של 6 מיליארד דולר.
ב-6 באוקטובר 2023 נפרצו שרתי החברה ונגנבו מהם פרטי מידע גנטי של כ-7 מיליון משתמשים.
ב-2024 רצתה מנכ"לית החברה אן וצ'יצקי להופכה לחברה פרטית והציעה לרכוש את המניות שאינן בבעלותה בסכום של 40 סנט למניה, אך החברה דחתה את הצעת הרכש. בספטמבר 2024 שבעה מתוך שמונת חברי הדירקטוריון בחברה התפטרו לאחר שהמנכ"לית לא הביאה הצעת רכש טובה יותר.
יחסים עם הממשל האמריקאי

היכולת למפות חלקים נרחבים של הגנום האנושי העלתה שאלות שנויות במחלוקת, כגון: האם הנתונים מתורגמים בצורה משמעותית והאם אלו יובילו להפליה גנטית.
בשנת 2008 כשלו ניסיונותיהן של מדינות ניו יורק וקליפורניה לחסום את שירותיה של 23andMe ושל חברות המעניקות שירותים דומים, בטענה שאין להן רישיון מתאים. כמו כן, הועלתה האפשרות לדרוש הפניית רופא לצורך בדיקה מסוג זה. באוגוסט 2008 קיבלה החברה רישיון לפעול בקליפורניה.
בשנת 2008 הודיע ה-FDA האמריקאי לחברות שונות המספקות מידע גנטי ביניהן 23andMe, שהשירות שהן מספקות נחשב להליך רפואי ועל כן הן זקוקות לאישור פדרלי להפעלתו. החברה לא הגישה את המסמכים הדרושים לאישור מסוג זה, ולכן בחודש נובמבר 2013 הפסיקה למכור את ערכות איסוף הרוק, והחל מדצמבר של אותה שנה החברה מוכרת מידע גנטי לא מעובד ובדיקות גנאלוגיות בלבד.
תביעות

כיום מתנהלות מול החברה שתי תביעות ייצוגיות: האחת בקליפורניה והשנייה במסצ'וסטס. התביעות הייצוגיות טוענות כי החברה השתמשה בפרסום כוזב והבטיחה להעניק מידע גנומי אישי, על אף שהדבר אינו בר תוקף.
הערות שוליים

↑  "Fact Sheet". 23andMe. אורכב מ-המקור ב-2013-01-19. נבדק ב-27 בנובמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  ויקי אוסלנדר, ההבטחה של הבדיקות הגנטיות התנפצה על קרקע המציאות, באתר כלכליסט, 4 ביוני 2024
↑  Kiss, Jemima (9 במרץ 2014). "23andMe admits FDA order 'significantly slowed up' new customers". The Guardian. נבדק ב-10 במרץ 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Deepika Suresh, How Long Does 23andMe Take?, Xcode Life, ‏2024-01-27 (באנגלית אמריקאית)
1 2   גרדיאן, נפילת חברת הגנטיקה 23andMe: כל חברי הדירקטוריון התפטרו, באתר TheMarker‏, 19 בספטמבר 2024
↑  DeGeurin, Mack (2024-02-15). "Hackers got nearly 7 million people's data from 23andMe. The firm blamed users in 'very dumb' move". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2024-06-04.
↑   עלייתו ונפילתו של 23andMe: אחד הסטארט־אפים החמים בעולם קרס לשווי אפס, באתר TheMarker‏, 4 בפברואר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1212297962  ISNI: 0000 0004 0626 0858
מקסוול גורדון לייטפוט

| --- | --- |

מקסוול לייטפוט, דיוקן עצמי, 1904 לערך
 לידה:  19 ביולי 1886 ליברפול, הממלכה המאוחדת 
 התאבד:  27 בספטמבר 1911 (בגיל 25) גבעת פרימרוז, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  בית הספר סלייד לאמנות יפה 
 תחום יצירה:  ציור 
 
מקסוול גורדון לייטפוט (באנגלית: Maxwell Gordon Lightfoot‏; 19 ביולי 1886 – 27 בספטמבר 1911) היה אמן וצייר מליברפול, שנודע בזכות תיאורי סצנות פסטורליות ואיורי דמויות.
ראשית חייו

לייטפוט נולד ברחוב גרנבי, ליברפול, השני מבין חמישה ילדים לוויליאם הנרי לייטפוט ואשתו מקסוול גורדון לינדסי (לינדסי קיבלה שם גברי ככבוד לאביה שאבד בים זמן קצר לפני לידתה). ויליאם לייטפוט היה סוכן ביטוח ומתווך. המשפחה עברה להלסבי בצ'שייר, שם נכנס לייטפוט לבית הספר לאמנות של צ'סטר בשנת 1901. המשפחה עברה חזרה לליברפול בשנת 1905, והוא השתתף בשיעורי ערב. הוא הפך לחניך בהדפסות צבע – כרומוליטוגרף בחברת דפוס מסחרית, שהתמחתה בהדפסת קטלוגים של זרעים. באותו הזמן המשיך לייטפוט לצייר והציג עבודה בתערוכת הסתיו של ליברפול ב-1907.
חינוך והכרה

בשנת 1907 עבר לייטפוט ללונדון כדי להתחיל ללמוד בבית הספר לאמנות של סלייד. למדו איתו שם קריסטופר נווינסון, מארק גרטלר, אדוארד וודסוורת' וסטנלי ספנסר. בבית הספר הוא זכה במספר פרסים, כולל פרס ראשון בציור דמות וציור ראש כאחד. עד שלייטפוט עזב את סלייד בדצמבר 1909, הוא צייר נופים פסטורליים וקומפוזיציות של דמויות, לעיתים קרובות בעזרת דיו חום. הוא ייצר מספר דיוקנאות של אם וילדים שהם רישומים רגישים ומבוצעים היטב.
לייטפוט הציג בתערוכת הסתיו של ליברפול ב-1909 והיו בה שלושה נופים שהוצגו בתערוכת החורף החדשה במועדון האנגלי.
בפברואר 1911, לייטפוט יחד עם סטודנטים לשעבר של סלייד, קיימו תערוכה עם ונסה בל בגלריה המועדון האלפיני בלונדון. סקירת ה"הטיימס" נתנה ללייטפוט ולגרטלר שבחים מיוחדים. עבודתו של לייטפוט הרשימה כל כך את ספנסר גור, שהוא הציע את לייטפוט כאחד משישה-עשר החברים המקוריים בקבוצת קמדן טאון. לייטפוט התקבל והציג ארבע עבודות בתערוכה הראשונה של קבוצת קמדן טאון שהתקיימה בגלריית קרפקס ביוני 1911.
שניים מציורי הדמות שלו, "אם וילד" ו"ילד עם חישוק" שהוצגו בתערוכה, היו שונים לחלוטין מכל מה שהופיע בה ולייטפוט עזב את הקבוצה מיד עם סגירת התערוכה.
מוות

בשנת 1911 לייטפוט התארס לאישה שפגש שנה קודם. בספטמבר 1911, מעט לפני שהיה אמור לבקר בליברפול כדי להציג את ארוסתו החדשה לקרוביו, הוא התאבד בביתו בפרימרוז היל. לדברי הצייר אדריאן אלינסון, ארוסתו הייתה דוגמנית אמנות והייתה אשה מופקרת. אהבתו אליה עיוורה אותו וגילויו האמת עליה הניע אותו לקיצוניות של ההתאבדות.
לייטפוט התאבד על אף שהייתה לו תוכנית תערוכה בגלריית קרפקס. לא נמצאו בסטודיו שלו ציורים ונראה כי לייטפוט כנראה הרס אותם.
הערות שוליים

↑  Nicola Moorby, Maxwell Gordon Lightfoot 1886–1911, Tate, 2012-05-01, ISBN 978-1-84976-385-1. (באנגלית)
↑  "Camden Town Group"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 174320744  ISNI: 0000 0000 6704 0294  LCCN: n94031980  RKD: 50025  SUDOC: 260444391  ULAN: 500011618  VIAF: 13996900   WorldCat (עם VIAF): 13996900 
מקסוול לייטפוט, רישום של נערה, 1910 לערך
חבצלת הנגב

| חבצלת הנגב |
| --- | --- |
 חבצלת הנגב בצומת רותם בדרום
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: חד פסיגיים
סדרה:: אספרגאים
משפחה:: נרקיסיים
סוג:: חבצלת
מין:: חבצלת הנגב
שם מדעי
 Pancratium sickenbergeri ‏Aschers. & Schweinf. ex C. & W. Barbey
חבצלת הנגב (שם מדעי: Pancratium sickenbergeri) הוא צמח עשבוני בעל בצל ממשפחת הנרקסיים. הוא מצוי בחולות המדבריים של הנגב המערבי וחולות מישור ימין. נדיר בכתמי החול של מכתש רמון, הנגב הדרומי והערבה. בעולם תפוצתה העולמית מוגבלת ומשתרעת בקרקעות חוליות-מדבריות בארצות המזרח התיכון השכנות לישראל מסוריה ועד צפון מזרח לוב ועד ערב הסעודית.
מורפולוגיה

זהו גאופיט (צמח בצל או פקעת), שפורח בתחילת החורף: חודשים ספטמבר-אוקטובר.
פרחיו גדולים ובולטים על רקע הנוף הצחיח, בעלי שישה עלי עטיף אופייניים למשפחה, וקרום שמחבר ביניהם בבסיס עלי הכותרת. עלי העטיף ניכרים בפס ירוק בצידם החיצוני.
עליו, המופיעים יחד עם הפרחים, סרגליים-צרים ואופייניים לחד-פסיגיים. בהמשך תקופת הצמיחה, העלים בחלק מהפרטים מסתלסלים. זוהי תגובה לתנאי יובש, שמטרתה לצמצם את שטח הפנים של העלים, וכך למנוע את התייבשות הצמח. תופעה זו קיימת אצל מיני דגניים ושושניים אחרים, אם כי באופן פחות בולט.
'סלסול' זה של העלים יפה ומיוחד כשלעצמו, ומזכיר סרטים מסולסלים שנוהגים לעטוף בהם מתנות. הוא מאפיין את הצמח, לאחר הפריחה.
הזרעים והפצתם

זרעי חבצלת הנגב שחורים, וניכרים במקצועות שלהם- הזוויות החדות בין דפנות הזרע. הזרע אוורירי, תכונה שמקנה לו יכולת ציפה במים. 
הפצת הזרעים נעשית עם מי הנגר, ומנגנון זה מגדיל את הסיכוי שהזרע יגיע למקום לח בו הוא יוכל לנבוט ולהעמיד צאצאים פוריים.
תפוצה

הוא מצוי במקומות בעלי תשתית חולית, באזור הנגב ובאדמות חוליות, או בערוצים שבהם קיימת אדמת סחף גדולת-גרגר, גם באזורים שלא מאופיינים באדמות חוליות.
הערות שוליים

1 2  Pancratium sickenbergeri, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  חבצלת הנגב, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
אום מאני פאדמה הום

המנטרה בכתב טיבטי
אוֹם מאני פּאדְמֵה הוּם (בסנסקריט: ॐ मणि पद्मे हूँ) היא מנטרה בודהיסטית מפורסמת. מנטרה זו מזוהה עם אוולוקיטשוורה, הבודהיסטווה של החמלה, ומשויכת במיוחד להתגלמותו בת ארבע הזרועות, שדקשארי. הדלאי לאמה נחשב לגלגולו הנוכחי של אוולוקיטשוורה, ולכן מנטרה זו חשובה במיוחד בבודהיזם הטיבטי.
האזכור הראשון של מנטרה זו הוא ב"קראנדאויוהה סוטרה", של המהאיאנה. בסוטרה זו מצהיר גאוטמה הבודהה כי "זו המנטרה המועילה ביותר". על כן מנטרה זו נחקקת ברבים מהמקדשים הבודהיסטיים בציורי קיר, על גבי גלגלי תפילה, דגלים, פתקים המוכנסים לגלגלי תפילה גדולים ואף על אבנים הניצבות במפגשי דרכים ומכונות "אבני מאני".
אופן ההגייה

להלן דגימת קול של המנטרה כפי שנאמרה על ידי פליט טיבטי בפורמט Wav ובפורמט Real audio.
משמעות

המנטרות מפורשות על ידי המאמינים במגוון דרכים, ואף כרצף צלילים שהשפעתם גדולה מאשר משמעות המילים כשלעצמן. ברוב הכתבים המערביים מתורגמת המנטרה כ"הלל לאבן הטובה שבלוטוס", אך דונלד ס. לופז הבן טוען בספרו המקיף "Prisoners of Shangri-La: Tibetan Buddhism and the West" כי תרגום זה מסנסקריט שגוי, ואת המנטרה יש לתרגם מילולית כ"אום לאבן הטובה שבלוטוס, הום אחד".
פרשנים בודהיסטים פרשו את המנטרה בדרכים רבות, אחד הפירושים מייחס משמעות מיסטית לכל אחת משש ההברות כמייצגת טיהור של אחת משש הממלכות הסמסריות:
| הברה | תכונה מטהרת | ממלכה סמסרית |
| --- | --- | --- |
| אום | הצלחה/גאווה | דוות (אלים) |
| מה | קנאה/תאווה לשעשוע | אסורות (אלים פחותים) |
| ני | תאווה/תשוקה | בני אדם |
| פה | טיפשות/דעה קדומה | חיות |
| דמה | עוני/רכושנות | פרטה (רוחות רפאים) |
| הום | שנאה/תוקפנות | נראקה (גיהנום ושוכניו) |
ראו גם

אום (הינדו)
סטורן טורף אחד מבניו

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  פרנסיסקו דה גויה
 תאריך יצירה:  בין 1819 ל-1823
 טכניקה וחומרים:  שמן על קיר, הועבר בהמשך לקנבס
 ממדים בס"מ
 רוחב:  81.4 ס״מ 
 גובה:  143.5 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  הרומנטיקה 
 מספר יצירה:  P000763 (מוזיאון הפראדו) 
 מיקום:  מוזיאון הפראדו, מדריד, ספרד
 
סטורן טורף אחד מבניו הוא השם שניתן לציור של הצייר הספרדי פרנסיסקו דה גויה. לפי הפרשנות המקובלת, הוא מציג את שליט הטיטאנים קרונוס מהמיתולוגיה היוונית (עם זאת, שם הציור נושא את שמו של מקבילו הרומי סטורן), שעקב נבואה שניבאה כי אחד מבניו ידיח אותו משלטונו בעולם ויתפוס את מקומו כשליט האלים, נהג לאכול את בניו בזה אחר זה כשנולדו. הציור הוא אחד מסדרת ארבעה-עשר "הציורים השחורים" של גויה, שהוא צייר כציורי קיר על קיר ביתו בין 1819 ל-1823. הציור הועבר לבד קנבס לאחר מותו של גויה, ומאז הוא מוצג במוזיאון הפראדו אשר במדריד, ספרד.
רקע

ב-1819 רכש פרנסיסקו דה גויה בית על גדת נהר המנסנארס ליד מדריד, שנקרא "קינטה דל סורדו" (Quinta del Sordo; פירוש השם: "הווילה של החירש"). היה זה בית קטן בן שתי קומות, שנקרא על שמו של דייר קודם שהתגורר בו שלקה בחירשות, אם כי שם זה התאים גם לגויה, שהתחרש בעקבות מחלה שבה לקה ב-1792. בין 1819 ל-1823, אז עזב גויה את הבית ועבר לבורדו שבצרפת, יצר גויה סדרה של 14 ציורים שאותם צייר כציורי שמן ישירות על קירותיו של הבית. בגיל 73, ולאחר ששרד שתי מחלות מסכנות חיים, גויה היה כפי הנראה מודאג לגבי בריאותו, והיה מריר ביותר באשר למהומות שהתרחשו באותה עת בספרד, בשלוש השנים החוקתיות 1820-1823. בתחילה אמנם קישט את חדרי ביתו בציורים יותר חיוניים, אולם בסופו של דבר הוא כיסה את כולם בציורים אחרים ומטרידים הנקראים כיום "הציורים השחורים". ציורים אלו לא צוירו בעבור כסף ולא נועדו להצגה פומבית, והם משקפים את הלך רוחו הקודר של גויה וכוללים סצנות חזקות המעבירות רוע ומאבק.
"סטורן טורף אחד מבניו", ציור מטריד המציג את קרונוס אוכל את אחד מילדיו, היה אחת משש עבודות שצייר גויה בחדר האוכל בביתו. לפי המיתולוגיה הרומית (שהושפעה מהסיפור המקורי במיתולוגיה היוונית), לשליט האלים סטורן ניבאה נבואה כי אחד מבניו ידיח אותו מהשלטון בעולם, כפי שהוא עצמו הדיח את אביו קיילוס. על מנת למנוע את גורלו, סטורן נהג לאכול את ילדיו עם לידתם. בסופו של דבר, אשתו אופס החביאה את בנו השישי, יופיטר, באי כרתים; היא רימתה את סטורן כשהביאה לו אבן עטופה בחיתולים, וסטורן, שחשב שהיא בנו, אכל אותה. בסופו של דבר תפס יופיטר את מקומו של סטורן, כפי שחזתה הנבואה.
גויה מעולם לא העניק שמות לעבודות שיצר ב"קינטה דל סורדו". השמות ניתנו להם על ידי אחרים לאחר מותו, וציור זה ידוע גם בשמות "סטורן" פשיטא, "סטורן טורף את בנו" או "סטורן טורף את בניו".
הציור

גויה מתאר את סטורן טורף אחד מבניו. ראשו של הבן וחלק מזרועו השמאלית כבר נאכלו. הזרוע הימנית נאכלה כפי הנראה גם היא, על אף שייתכן גם כי היא מוסתרת, מקופלת בקדמת הגוף ונמעכת תחת אחיזתו החזקה של סטורן. סטורן נראה בדיוק כשהוא נוגס נגיסה נוספת מהזרוע השמאלית. בעודו מגיח מהחושך, פיו נפער ועיניו מתרחבות לרווחה. התמונה חשוכה, והבהירות היחידה בה היא בבשר הלבן, בדם האדום שנוזל מהגופה ובפרקי האצבעות הלבנים של סטורן שמחוברים לאצבעות הלוחצות לתוך גב הגופה. ישנן עדויות שייתכן כי הציור צויר במקור כך שהציג פין זקוף חלקית של סטורן, אך גם אם אלמנט זה היה בציור המקורי, תוספת זו נעלמה בעקבות דרדור במצב השימור של הציור עם הזמן, או שהיא הושמטה במהלך העברת העבודה לבד הקנבס; בציור שנותר כיום אזור המפשעה של סטורן אינו ברור. ייתכן אף כי אלמנט זה בציור הועלם וכוסה בשכבת צבע נוספת בטרם הוצגה העבודה לציבור.
למשמעות היצירה הוצעו כמה פרשנויות: הקונפליקט בין הצעירים לבאים בימים, הזמן כזולל הכול (סטורן הוא אל הזמן), זעם האלים ומשל למצב בספרד, שבה כילתה המולדת את בניה ובנותיה במלחמה ובמהפכות. היו אף פרשנויות שנאחזו ביחסיו של גויה עם בנו שלו, חאווייר, היחיד מבין ששת בניו שנותר בחיים עד לגיל בגרות, או עם לאוקדיה וייס (Leocadia Weiss), מנהלת משק הבית שהתגוררה בביתו ושייתכן שאף הייתה המאהבת שלו; את מינה של הגופה הנאכלת לא ניתן לקבוע בוודאות. אם גויה כתב הערות כלשהן על הציור, הן לא נותרו; מאחר שהוא מעולם לא ייעד את הציור להצגה פומבית, כפי הנראה לא היה לו עניין רב בהסבר משמעות היצירה. על הציור נאמר שהוא "חיוני לתפיסת מצבו של האדם בזמנים המודרניים, בדיוק כפי שציורי תקרת הקפלה הסיסטינית מאת מיכלאנג'לו חיוניים להבנת הלך הרוח במאה ה-16".
ייתכן שגויה הושפע בציורו זה מציור בעל שם זהה של פטר פאול רובנס משנת 1636 (ראו משמאל). ציורו של רובנס, המוצג אף הוא במוזיאון הפראדו, בהיר יותר ומציג הסתכלות קונבנציונלית יותר על המיתוס היווני: ציורו מציג במידה פחותה, לעומת זה של גויה, את מעשה האכילה כבעל אופי קניבלי אכזרי. עם זאת, היו מבקרי אמנות שסברו כי ציורו של רובנס הוא דווקא זה הזוועתי יותר: האל מוצג כרוצח מחושב וחסר רחמים, שבמעשה הנובע מחשש לעמדת הכוח הרמה שלו, רוצח את ילדו התמים, יוצא חלציו. נקודת המבט של גויה, לעומת זאת, מציגה אדם שנטרפת דעתו על שום מעשה הרצח של בנו. בנוסף, גופת הבן בציורו של גויה מציגה מבנה גוף של אדם מבוגר, ולא של תינוק חסר ישע, כמו זה המופיע בציורו של רובנס. בשנים 1796-1797 צייר גויה בגיר ציור נוסף באותו נושא, ציור שנשא צביון דומה יותר ליצירתו של רובנס: שם היה סטורן דומה במראהו לזה של רובנס, הוא נגס בעדינות ברגלו של אחד מבניו בעוד הוא אוחז ברגל השנייה כמו ברגל של עוף, והציור לא הכיל את מאפייני האלימות או הטירוף שהופיעו בעבודתו המאוחרת יותר. חוקרו של גויה פרד ליכט העלה ספקות, עם זאת, בנוגע לכותרת המסורתית המוענקת לציור זה, מאחר שהבחין שכמה מהמאפיינים האיקונוגרפיים הקלאסיים המקושרים עם סטורן נעדרים מהציור, ומאחר שגופו של היצור הקטן יותר שבציור אינו מזכיר גוף של תינוק. כמו כן, הישבן המעוגל והירכיים הרחבות של הגופה חסרת הראש, יש בהם כדי לערער על זיהויה של הדמות כזכר.