סלומון מאיר רוטשילד
פעילות עסקית

הסניף הווינאי של בנק רוטשילד בניהולו של סלומון, זכה להצלחה רבה ומילא תפקיד אינטגרלי בהתפתחותה של הכלכלה באוסטריה. עם הזמן הפך למממן המוביל של האימפריה ההבסבורגית, וסיפק סכום כולל של 200 מיליון גולדן (גר') באשראי.
אחר שנתן מאיר רוטשילד נוכח - באיחור - בהצלחת רכבות הקיטור באנגליה, רכבות הקיטור הראשונות בעולם, מיהר לאחיו שבמדינות אחרות באירופה, והמליץ להם על השקעה בתחום. בעקבות זאת פנה סלומון להקים חברת רכבות. הוא פנה לפרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אך סורב עקב חששו של הקיסר מהמודרניזציה. בשנת 1835, מיד לאחר מותו של פרנץ הוא פנה לפרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה, בתיווך של מטרניך והרוזן קולווארט (אנ'), וקיבל ממנו את האישור הנדרש. באותה השנה הוא ייסד את חברת רכבות הקיטור הראשונה באימפריה האוסטרית, והראשונה ביבשת אירופה (לאחר רכבת ליברפול ומנצ'סטר (אנ') באנגליה)[דרוש מקור][מפני ש...] - "הרכבת הצפונית – הקיסר פרדיננד" (Kaiser Ferdinands-Nordbahn) ‏(KFNB) ‏(אנ'), אותה קרא על שם פרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה. החברה בנתה רשת של מסילות רכבת, והפעילה קווים בין ערים רבות ברחבי אוסטריה, בוהמיה ומוראביה, בהן: דויטש-ואגרם (אנ'), רובע פלורידסדורף (אנ') שבווינה, לונדבורג (אנ'), ברנו, פרראו (אנ'), אולומואוץ, ליפניק על הבצ'ווה, אוסטרבה, אודרברג (אנ'), ועוד מסלולים משניים רבים. הקו העיקרי שלה היה "הרכבת הצפונית" (Nordbahn (Österreich)) שהוביל מווינה לצפון מוראביה ושלזיה האוסטרית. נקודת המוצא של הרכבות הייתה בתחנת הרכבת נורדבנהוף שבווינה (Wien Nordbahnhof), ברובע "לאופולדשטאט" (גר') בווינה. התחנה נפתחה בשנת 1838, והייתה תחנת הרכבת הגדולה והחשובה של ממלכת הבסבורג.
בשנת 1907 הלאימה האימפריה האוסטרו-הונגרית את החברה מידי משפחת רוטשילד. חברת הרכבות החזיקה גם במכרה פחם רבים, וכן במפעלים אחרים בתעשייה באזור אוסטרבה. אלו נותרו בידי החברה גם לאחר הלאמת רשת הרכבות שלה, עד 1945.

תחנת נורדבנהוף שבווינה נפגעה קשות בימי מלחמת העולם השנייה, ולאחריה היא הופעלה רק כתחנת הובלה לרכבות משא. רכבות הנוסעים הועברו ל-Nordwestbahnhof‏ (אנ'), ומתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 לכיכר פראטרסטרן (גר'), לתחנת הרכבת פראטרסטרן בווינה (אנ'), שהתפתחה לאחד ממרכזי התחבורה החשובים בעיר. בניין תחנת נורדבנהוף נהרס בשנת 1965. במקום התחנה, מאז שנות ה-90, נבנה רובע חדש: נרדבאנוויארטל (Nordbahnviertel). בשנת 2016 נקראה כיכר ברובע על שם משפחת רוטשילד, ובייחוד על שם סלומון: Rothschildplatz (רוטשילדפלאץ (גר')), בצומת הרחובות ברונו-מארק-אליי / יעקב-לינד-שטראסה.
במשך למעלה מעשור בו התעניין סלומון בחברת "ויטקוביץ תעשיות ברזל" (Witkowitzer Eisenwerke), אחת מהחברות החשובות ביותר בתעשייה הכבדה של מוראביה במאות ה-19 וה-20, שהשתמשה בטכנולוגיה מודרנית. החברה החזיקה גם מפעלי זיקוק, מכרות פחם, ייצור ברזל גולמי ופלדה, וכן הנדסת מכונות. סלומון התעניין בה במיוחד בגלל מכרות הפחם שלה. חברת הרכבות שלו, "הרכבת הצפונית – הקיסר פרדיננד", צרכה פחם רב להפעלת רכבות הקיטור, והוא לא רצה להיות תלוי במשלוחי הפחם מבריטניה. בשנת 1852 החלה בניית פיר כרייה תחת בית החרושת של המפעל, שהפחם שנכרה ממנו שימש להפעלת הרכבות. בנו אנסלם (אנ') ירש אותו לאחר מותו, והחל משנת 1870 הוא החל לצמצם את בעלותו בעסק. ב-1873 התאחדה החברה יחד עם חברה אחרת, והרוטשילדים החזיקו בבעלות של 51% לעומת 49% בהם החזיק סיטונאי הפחם היהודי וילהלם ריטר פון גוטמן. אחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון הופקעה החברה מידיהם באופן מוחלט, כחלק מהאריזציה הנאצית.
בשנת 1839 ארגן מונופול אירופי לכספית, כדי שלא להיות תלוי במשלוח הפחם מבריטניה[דרושה הבהרה]. סלומון ייבא גם סיגרים קובניים.
עם הקמת "אוסטרייכיישר לויד" (גר'), חברת הספנות האוסטרו-הונגרית הגדולה ביותר, רכש בה סלומון אחוזי מניות משמעותיים, ובזכותו נמנעה התמוטטותה של החברה בעזרת הלוואה של 500,000 גולדן (גר'), ובעזרת הכנסתה של ממשלת אוסטריה כשותפה בחברה.
בנק "קרדיט אנסטלט" (Creditanstalt-Bankverein) שהיה "חברת בת של בנק רוטשילד" באוסטריה, נחשב לבנק רוטשילד עד שנת 1931. בעקבות המשבר הפיננסי בארצות הברית, נמכר רובו לממשלת אוסטריה. קיומו של בית רוטשילד באוסטריה פסק עם האנשלוס ב-1938.