stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה אזר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 באפריל 1934 
 פטירה:  1 בנובמבר 2012 (בגיל 78) 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי שדה יהושע (כפר סמיר) 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
משה אזר (כ"ג בניסן תרצ"ד, 8 באפריל 1934 – ט"ז בחשוון תשע"ג, 1 בנובמבר 2012) היה פרופסור בחוג ללשון העברית באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה

משה אזר נולד בבריסל ב-8 באפריל 1934, ועלה ארצה בנובמבר 1944. בשנים 1954–1958 למד בישיבת מרכז הרב. בשנים 1956–1959 למד באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר ראשון בלשון עברית ובפילוסופיה ולתואר שני בלשון עברית. את התואר השלישי בבלשנות כללית עשה באוניברסיטת ננסי שבצרפת, ובשנת 1969 הגיש את עבודת הדוקטור שלו, שעסקה בנושא "ניתוח מורפולוגי אוטומטי של המילים במקרא".
אזר היה פרופסור אמריטוס בחוג ללשון העברית באוניברסיטת חיפה, שבה לימד החל מ-1969. בחלק מהשנים כיהן כראש החוג, וכן מילא תפקידים שונים במִנהל האקדמי של האוניברסיטה.
משנת 1974 היה חבר במערכת כתב העת "בלשנות עברית". היה גם חבר האיגוד הארצי והבין-לאומי לבלשנות שימושית, חבר האיגוד האירופי ללקסיקוגרפיה וחבר האיגוד העולמי לארגומנטציה.
בשנת 1983 נבחר לחבר-יועץ של האקדמיה ללשון העברית, ובשנת 1993 נבחר לחבר מלא. הוא כיהן בה כיו"ר הוועדה המרכזית למונחי הטכנולוגיה וכיו"ר ועדת הפרסומים.
תחומי המחקר העיקריים שלו היו התחביר והסמנטיקה של העברית לתקופותיה השונות, ניתוח השיח ופרשנות לשונית-פרגמטית של טקסטים משפטיים.
משפחתו

היה נשוי ואב לשלושה, והתגורר בחיפה.
ספריו

Analyse morphologique automatique du texte Hébreu de la Bible, Nancy 1970
שטח ועומק בתחביר, חיפה תשל"ז.
לשונות התחייבות במקרא ובמשנה, חיפה תשמ"א.
תחביר לשון המשנה, ירושלים תשנ"ה.
(עורך ראשי) אברהם אבן-שושן, מילון אבן-שושן, הוצאה מחודשת ומעודכנת, תל אביב 2003.
פרשנות משפטית המנוגדת להבנת הנקרא, תל אביב תשס"ז.
ספר יובל לכבודו

ספר יובל לכבוד פרופ' משה אזר (העברית ואחיותיה ד-ה), בעריכת יצחק אבישור, חיפה תשס"ה.
מנחם מנדל פנט

רבי מנחם מנדל פנט (ה'תקע"ח, 1818 - י"ג בתשרי ה'תרמ"ה, 2 באוקטובר 1884) בנו של רבי יחזקאל פנט (המראה יחזקאל) היה האדמו"ר השני מדעעש.
ביוגרפיה

נולד בשנת ה'תקע"ח בטרצל שבהונגריה לרבי יחזקאל פנט (רבה של העיר קרלסבורג ולימים מייסד חסידות דעעש) ולחיה רחל בתו של רבי משה הניג מלינסק שבגליציה. בצעירותו למד אצל רבו החת"ם סופר. ובשנת ה'תקצ"ז עבר לעיר שאטוראליאויהיי (אויהל) ללמוד את תורת החסידות מרבי משה טייטלבוים (ה"ישמח משה").
נישא בשנת ה'תקצ"ט לרייזל בתו של הגביר רבי יהודה לייביש הלוי קרויס מאויהל ובשנת ה'תר"ב עבר לעיר טרנסילבניה שברומניה לכהן שם כרב, תפקיד בו כיהן עד פטירת אביו בכ' בניסן ה'תר"ה אז נתמנה למלא מקום אביו באדמו"רות ובכך היה האדמו"ר השני בשושלת. נודע בגדלותו בתורה בבקיאות ועמקות ובקדושתו ומופתיו. מאוחר יותר, כמה שנים לאחר הכתרתו לאדמו"ר היה נוהג לנסוע לאדמו"ר מסדיגורה ולאדמו"ר מצאנז בלווי חסידיו[דרוש מקור]. בשנת ה'תרל"ה ייסד הרב פנט את "כולל אהבת ציון לטרנסילבניה".
במשך כהונתו כרב ואדמו"ר הדפיס ספרי שאלות ותשובות על כל חלקי השולחן ערוך (שערי צדק על "אורח חיים" ו"יורה דעה", משפט צדק על "חושן משפט", ואבני צדק על "אבן העזר") וכן ספרו מעגלי צדק על התורה.
רבי מנחם מנדל נפטר בי"ג בתשרי ה'תרמ"ה (2 באוקטובר 1884) ואת מקומו מילא בנו יחידו רבי משה פנט.
צאצאיו

רבי משה פנט (ה'תר"ג - כ"ד בכסלו ה'תרס"ג) מילא את מקום אביו באדמו"רות והתפרסם בעיקר בגלל קדושתו ומופתיו.
בתו אשת רבי שבתי בן רבי משה, מחבר הספר "מבשר טוב".
הערות שוליים

↑  לקריאה באתר hebrewbooks.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307017705171  VIAF: 297366094   WorldCat (עם VIAF): 297366094
מיכאל חלאק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1975 (בן 49 בערך) פסוטה, ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת חיפה 
 תחום יצירה:  ציור 
 פרסים והוקרה:  פרס האמן הצעיר (2010)  פרס רפפורט (2011) 
 michaelhalak.com
 
מיכאל חלאק (נולד ב-1975) הוא אמן, צייר ומרצה לאמנות ישראלי.
ביוגרפיה

מיכאל חלאק נולד בכפר פסוטה שבגליל העליון, בן למשפחה נוצרית קתולית. ב-2002 סיים לימודי תואר שני באמנות בהצטיינות באוניברסיטת חיפה. בעל תעודת הוראת האמנות. כיום עובד בסטודיו "פירמידה", בשכונת ואדי סאליב, חיפה, ומרצה ומלמד אמנות בחיפה.
חלאק מציג את עצמו כאמן פלסטיני-ישראלי נוצרי, וכך בראיון שערך עם אלי אזולאי-ערמון הוא מציג את זהותו: "זה התחיל בפורטרטים ובעיסוק בזהות ובזרות. בעיני היהודים, אני ערבי, בעיני המוסלמים, אני נוצרי, ונוצרים הם לא ממש ערבים. ואז החלו הדיוקנאות העצמיים. לא יכולתי שלא לקחת את זה לצד הפוליטי, אף שזה הצד הכי מורכב מבחינתי. בהמשך הוסיף "אמנות א-פוליטית אפשר לעשות רק בניו זילנד, לא כאן". שאלה זו של זהות האמן, כפי שבאה לידי ביטוי בציורי הדיוקנאות, מתקיימת בעבודותיו ויש בהן יותר מסוג של תהייה בנושא.
סגנון וטכניקה

סגנונו ועיסוקו העיקרי של חלאק הוא בציור פיגורטיבי-ריאליסטי בסגנון הנע בין היפר-ריאליסטי לקונספטואלי. האומן יוצר על פי מודלים תוך כדי התבוננות וגם בעזרת תצלומים. בציורי הדיוקן העצמי הוא מבטא מצד אחד [דרושה הבהרה] את הצורך להיעלם מבחינת הזהות והייצוג העצמי, לא להיות בעל זהות שניתן להצביע עליה, כמבקש להיטמע בהמון מבלי להיעצר, להיבדק או להיחשף. הוא מעיד על עצמו שכל ציוריו, ובכללם הדיוקנאות, הם מבחינתו ייצוגים נרטיביים, סמליים המבקשים להתמודד עם חיבור בין המסורת, המקום והזמן. "חלאק אינו מציע לצופה דיוקן פסיכולוגי, אלא עיסוק בתבניות של ייצוג ובפירוקן", מציינת סמדר שפי במאמר ביקורת על התערוכה. האומן אומר בוגנים איתן בראיונות עמו: "מתעקש כי אלה מטאפורות למצב אישי, לא פוליטי".
עבודותיו של מיכאל חלאק מלוות במועקה ובמודעות חדה למהמורות המציאות. בדיוקנאות (כולל אלה העצמיים) ובציורי הנוף והטבע הדומם, חלאק אינו מושיט יד לצופים לעזור למי מהם לצלוח את הנראה. הצופים נמצאים מחוץ לפריים והם אינם שותפים למה שקורה בעבודה, הוא מותיר אותם מול ומחוץ למצויר, לעיתים אפילו בסוג של איבה או דחייה, המבט נתפס כפלישה שהציור מבקש להתגונן מפניו. גם בציורי הטבע הדומם חלאק משמר את אותה תחושת חניקה דרך דימויים שהוא מעמיד כהתרסה מול הצופים.. עבודותיו טעונות במתח שבין נוכחות להיעדר, בין הזדהות לאי ־ הזדהות, בין עדות להשתקה ובין זיכרון להשכחה. מכילים תמיד ביטויים טורדנים של הרס, מחיקה, פירוק ופגיעה, חותרים תחת הסגנון מטאפורות למצב אישי הריאליסטי המבקש ללכוד תמונת מציאות אחידה מושלמת ושלמה.
תערוכות יחיד

ב-2015 הוצגה תערוכת היחיד הראשונה של חלאק, תערוכה בשם "שברים", אוצר: ד"ר גבי גבע. בתערוכה עוסק חלאק בתבניות של ייצוג ופירוקן, כגון: צנצנות זיתים שבורות בזוויות וממרחקים שונים, כדוגמת העבודה "זית מקומי כבוש", 2014
עבודה נוספת שהוצגה בתערוכה היא "חומת ההפרדה" המתארת בריאליזם את חומת ההפרדה כמו נבנתה החומה מחדש בחלל עצמו. העמידה מתחת לציור שגובהו כשלושה מטרים והניסיון לראות מעבר, אל מה שמאחורי החומה נכשלים ובלתי אפשריים. זו יצירה שכולה ריאליזם המתאר משטח מופשט, ייצוג של לוחות אטומים בגוני אפור, סדק גדול במרכזם וחורים שחורים בקצה העליון של כל לוח. מיכאל חלאק מצייר מקטע אבן נקי מגרפיטי שעצם הנוכחות שלו כמכשול הוא העניין ביצירה. במאמר ביקורת על התערוכה מציינת גליה יהב כי העבודה "חומת ההפרדה" מהווה תקדים מבחינת גודלה ובשאפתנותה, במידת ההפשטה ובזיקה ההדוקה שבין הפוליטי לאישי. עוד לדבריה: "אולי מקטע החומה המצויר אינו כולל את הציורים שעליו, מפני שהוא מתאר את הצד הישראלי של החומה, אפס מחאה אינה נרשמת על הלוחות שלה, היא טבולה ראסה - בלי היסטוריה, בלי עתיד. יש בציור החומה התחברות, אולי אירונית, למסורת הציור החברתית-פוליטית, הפעם לצד מסורת ציורית נוספת – ציור האבסטרקט, או אידיאת האמנות-לשם-אמנות, שתי מגמות שונות לגמרי של אוונגרד היסטורי חוברו להן יחדיו בציור הקיר הזה, אפור על אפור חף מדמויות אדם".
לדברי האומן הרעיון לציור נבע מראשו לאחר שביקר וראה את החומה בברלין את מה שנותר ממנה ובעקבות נסיעה לירושלים דרך כביש 443, משם ניתן היה לראות את גדר ההפרדה. המראה גרם לו "תחושה של חנק וניתוק". עם זאת יאמר:" כי הסדקים המופיעים על החומה הם ביטוי לאופטימיות זהירה של חלאק או לאמונה שאין חומה שתעמוד לעד. "כל חומה שנבנתה לאורך ההיסטוריה התפוררה בסופו של דבר, אפילו החומה הסינית", הוא אומר, "במקום לבנות את המדינה עם בטון ומלט, בסוף בונים את גדר ההפרדה."
ב-2017 התקיימה תערוכת יחיד נוספת "זיכרונות מהעתיד", בגלריה נגא, תל אביב, בה הציג חמישה ציורים בפורמט קטן שמתארים מעין 'קופסאות זיכרון', ושתי עבודות גדולות - האחת דיוקן והשנייה מורכבת מתשעה ציורים קטנים יותר. קופסאות הזיכרון של חלאק ריאליסטיים, ומתארים חפצים שונים: צעצועים, טבע דומם, ציורי נוף וטקסטים. אלו נדמים כאובייקטים אקראיים, אולם למעשה מכוונים לעבר הביוגרפיה של האמן, ובכך קושרים יחדיו הווה ועבר. הציורים מבטאים את המתח שבין האישי והאוניברסלי, ואת המטען שמלווה את האמן ביצירתו.
ציורי דיוקנאות

ב-2009 הציג חלאק בתערוכה קבוצתית "גברים בשמש", אוצרת: טל בן צבי, במוזיאון הרצליה, שלושה דיוקנאות עצמיים (שמן על בד), שבהם האומן בקש לעורר בנו תחושה חזקה של עצב וקדרות. מצד אחד מנסה להעביר לצופה את עצמו, את עולמו הפנימי ומצד שני הדיוקנאות מסתגרות וכמעט לא מתקשרות עם המתבונן. במאמר ביקרות מציינת סמדר שפי כי: "הדיוקנאות (כולל אלה העצמיים) ובציורי הנוף והטבע הדומם, חלאק אינו מושיט יד לצופים. הוא אינו הופך אותם לשותפיו הסמויים, לחבריו לזווית התבוננות, אלא מותיר אותם מול ומחוץ למצויר"
שתי עבודות מ-2010, "אמל", שבה נראית דמותה של נערה העומדת כמי שחוככת בדעתה כשגבה מופנה לחומת ההפרדה. בתמונה זו ישנו קצה של תקווה, הן בשמה של היצירה " התקווה" והן במראה הנערה בג'ינס ובגופייה העומדת באופן כמעט טבעי לצד החומה. מנגד "אניסה" האישה הנראית זקנה, אולי בטרם עת, פניה חרושים בקמטים יוצרת תחושת קרבה ועצב, חוסר אמונה באפשרויות התקווה. האמן מציג לפנינו את החסוי הסמוי ומנכיח את העצב האין סופי. דיוקנאות הנשים, מציינת סמדר שפי, מעניינים לא רק בהקשר מגדרי, אלא בעיקר בהקשר גילי ומעמדי. חלאק מצייר נשים שנדמה נכלאו בחלל התמונה בתוך המרחב המצומצם של החומה. הנשים מצוירות כשמאחוריהן נראית גדר ההפרדה בגדה המערבית, גדר שמסמלת את האיבה, האיום והמציאות בצל הכיבוש.
בדיוקן "ללא כותרת" מ-2011 שהוצג בתערוכה "פנים ונופים", במוזיאון תל אביב, נראית היצירה כרישום הכנה המודבק בסרט הדבקה לדיקט ועליו מונחת לבנה אפורה, כדוגמת הלבנים של ריצוף רחובות, מונחת על מקל עץ רחב ומסתירה את חלקו התחתון של הציור, למעשה מסתירה את פיו של הדיוקן. העבודה ספק הכנה לעבודה, ספק קרטון שנזרק לצד. הווירטואוזיות של יכולותיו הציוריות והביטוי האלים של הלבנה המונחת על עבודת האמן, מתוארת באפן ריאליסטי עד כדי כאב ומוסיפה למתח ולתחושת החנק של הצופים. חלאק אינו מציע תשובות לסבך השאלות שדמויותיו מייצרות בנוגע לזהותן ולמצבן אלא משאיר את המתבונן עם סמני שאלה מטרידים.
בעבודה "דיוקן עצמי" מ-2011 הוא מניח על גבי קרטון קרוע שצבוע באופן קצת דהוי תצלום המורכב מארבעה חלקים שכמו נקרעו וחוברו מחדש. חלקי התצלום מוצמדים לקרטון בסרט הדבקה מרושל, סרט ההדבקה מסתיר את הפה של הדיוקן. התחושה היא של אלימות, שתיקה והשתקה. אפשר לראות שבעבודותיו קיימת תחושה של אימה, החוזרת ונשנית, אף כי לא ניתן לה הסבר ממשי.
השכלה

1998 - עיצוב גרפי, מכללת הגליל המערבי, מכללת ויצו
2002 - תואר ראשון בארכאולוגיה ואמנות, אוניברסיטת חיפה
2004 - תעודת הוראה לאמנות, אוניברסיטת חיפה
2009 - MFA, תואר שני באמנות, המחלקה לאמנות, אוניברסיטת חיפה, ישראל
פרסים ומלגות

2005 - מלגת לימודים בפירנצה, קרן התרבות אמריקה-ישראל
2007 - מלגת הצטיינות, אוניברסיטת חיפה
2009 - מלגת הצטיינות, אוניברסיטת חיפה
2010 - פרס האמן הצעיר, משרד המדע התרבות והספורט
2011 - פרס רפפורט לאמן ישראלי בכיר, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2015 - פרס משרד התרבות והספורט לאמנות עכשווית
2015 - מלגת מתמחה בפירנצה, קרן א-תחתאן, רמאללה
2016 - מלגת לימודים בוונציה
2016 - Artis לבימוי מענק על ידי גב זומר רוזנבלט
2016 - פרס שרת התרבות והספורט לאמנות פלסטית ב-2016.
מבחר עבודות

2010 - ואדי אל-סאליב
2010 - אניסה ואמל
2011 - דיוקן עצמי
2011 - ללא כותרת
2014 - זית מקומי כבוש
הוראה

2000 - עוזר הפקה, הגלריה לאמנות, אוניברסיטת חיפה
2009 - מרצה לציור ולציור, המחלקה לאמנות, אוניברסיטת חיפה
2009 - מרצה לציור ולציור, אגף החינוך, מוזיאון חיפה לאמנות
תערוכות נבחרות

2002 - תערוכת בוגרים, המחלקה לאמנות, אוניברסיטת חיפה
2005 - תערוכת בוגרים, האקדמיה לאמנות בפירנצה, פירנצה, איטליה
2006 - עולם אחר, גלריה סאווה, שפרעם
2007 - דיוקן, בית הגפן, חיפה דור המדבר, גלריה מאניר דה ויט, אמסטרדם, הולנד
2007- דיוקן, הגלריה העירונית, טמרה
2009 - גברים בשמש, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, ישראל תערוכת MFA, המרכז לאמנות ע"ש ד"ר הכט, אוניברסיטת חיפה
2010 - יולי, גלריה נגא, תל אביב
2010- חלון למציאות, מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה
2010- לחלום מציאות, גלריה פירמיד, חיפה אמנות צבע טרי 3, תל אביב בעקבות חייל השוקולד, גלריה שינקר, רמת גן
2011 - עותק מוסמך, גלריה בית הגפן, חיפה מופע ארמורי, ניו-יורק
2011- זוכי 2010, מוזיאון רמת גן, רמת גן
2012 - פנים ונופים (סולו), מוזיאון תל אביב, תל אביב אביב
2012- מכה, מרכז המזרח התיכון לאמנויות, ניו ג'רזי
2012 - 48-67, בית הגלריה לאמנות, נצרת
2013 - יריד אמנות הצבוע בגליל 2013, חצור הגלילית, גלריה גרנד ארט, חיפה
2013 - ארץ הפלאות, הבונדסטאג הגרמני, ברלין שטח, גלריה אורנים, קולאז 'אורנים
2014 - סדקים (סולו), גלריית נגא,
2014 - תל אביב פורטרטים, גלריה שינקר, רמת גן
2014 - ארץ הפלאות, אוסקר, ניאמר (Espace Oscar-Niemeyer), פריז
2014 - חכמת ההמונים, גלריה בית הגפן, חיפה פרופיל אגרסיביות גם, גלריה -1, תל אביב
2015 - המוזיאון מציג את עצמו 2, מוזיאון תל אביב,
2015 - הבית הפלסטיני (חיפה 1860–1930), מוזיאון חיפה, חיפה
2015 - חזיונות של מקום, גלריית סטדמן, ניו ג'רזי, ארצות הברית
2015 - SummerSet, גלריית נגא, תל אביב
2016 - שורשי זהות, אמנות בגלריה ה-56, ביירות, לבנון
2016 - זוכי 2015, הרצליה מוזיאון לאמנות עכשווית, הרצליה
2016 - אוסף אמנות, בית לחם
2017 - זיכרונות מהעתיד (יחיד), גלריה נגה לאמנות עכשווית, תל אביב איסוף עצמי, גלריית בית הגפן, חיפה
2017 - זהות שלישית, CAP כוויית, כווית איגארט, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2018 - מלכודת תנועה, גלריה אדריכלים, גלריה תל אביב
2018 - המוזיאון מציג את עצמו 2, מוזיאון תל אביב, תל אביב הבית הערבי הפלסטיני (חיפה 1860–1930), מוזיאון חיפה, חיפה
2018 - חזיונות של מקום, גלריה סטדמן, ניו ג'רזי, ארצות הברית סאמרסט, גלריה נגה, תל אביב
2018 - מלכודת תנועה, גלריה אידריס, תל אביב
לקריאה נוספת

ברפמן, ד', גברים בשמש, ויאני דמיאנוס, תל אביב, 1979
סלע, רונה, תסיסה : דיור, שפה, היסטוריה : דור חדש בערים היהודיות-ערביות מוזיאון נחום גוטמן לאמנות תל אביב: 2013. פוליאקין, שרון, תערוכת בוגרי תוכנית התואר השני, חיפה : אוניברסיטת חיפה, הפקולטה למדעי הרוח, החוג לאמנות, חיפה, 2009
ערמון אזולאי, אלי, בין פסוטה לפירנצה,, גלריה, הארץ, 2011
פלג-רותם, ח', בין הר הזיתים לחומת ההפרדה : מיכאל חלאק מצייר את לוחות החומה, גלובס, הערב, 2014
בוגנים, איתן, מאחורי הגדר : בתערוכה החדשה של מיכאל חלאק יש ציורים גדולים של גדר ההפרדה ושל צנצנות זיתים, הארץ, גלריה, 2014
יהב, גליה, מות הזיתים : הצייר מיכאל חלאק מציג ריאליזם מהסוג שמעולם לא קודש בארץ הארץ, גלריה, 2014
אבו שקרה, פריד, זהות האמן הפלסטיני: בין מסורת, תרבות, מודרנה וגלובליזציה, עמותת אלסבאר, הגלריה לאמנות אום אל-פחם, 2015
לבני, אפרת, 'מיכאל חלאק : פנים ונופים.תל אביב : מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב: 2012 מיכאל חלאק : זכרונות מהעתיד. 2017 חומר תעודי מוזיאון תל אביב, תל אביב: 2017
הערות שוליים

1 2  אלי ערמון אזולאי, האמן מיכאל חלאק: אמנות א-פוליטית אפשר לעשות רק בניו זילנד. לא כאן, באתר הארץ, 21 בינואר 2011
↑  אסף בן צבי ומיכאל חלאק הם זוכי פרס רפפורט לשנת 2011, באתר ערב רב, ‏11 למרץ, 2011
↑  אתר הבית של האמן
1 2 3 4  סמדר שפי, התערוכה של מיכאל חלאק: שתיקותיו המקובצות, באתר הארץ, 3 באפריל 2012
↑  ראו גם הודעה בנושא:
1 2   איתן בוגנים, מאחורי הגדר של מיכאל חלאק, באתר הארץ, 19 במרץ 2014
↑  Super User, מיכאל חלק - Rappaport Awards, באתר rappaport-prize.com
↑  אפרת לבני, מיכאל חלאק: פנים ונופים, באתר תערוכה יחיד, מוזיאון תל אביב,, ‏16 במרץ 2012 (ארכיון)
↑  מיכאל חאלק, שברים בגלריה נגא, באתר www.artportal.co.il
1 2   גליה יהב, קו האופק האבוד של מיכאל חלאק, באתר הארץ, 4 באפריל 2014
↑  מיכאל חלאק | זיכרונות מהעתיד, באתר www.galleriot.co.il
↑  גברים בשמש, אוצרת בן צבי, טל, תערוכה משותפת, באתר מוזיאון הרצליה, ‏2008
↑  Idris, IDRIS (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 416896  NLI: 987007292118905171  GND: 1047398729  ISNI: 0000 0003 7798 0759  LCCN: no2013079278  SUDOC: 171683129  VIAF: 255647640   WorldCat (עם VIAF): 255647640
מרוץ לחיים (סרט, 1980)

| --- | --- |

 בימוי:  פול ורהובן 
 הופק בידי:  Joop van den Ende 
 תסריט:  Jan Wolkers, Gerard Soeteman 
 עריכה:  Ine Schenkkan 
 שחקנים ראשיים:  רוטגר האוור Loes Luca Coby Timp Truus Dekker Kitty Courbois Ben Aerden Brûni Heinke Ellen de Thouars Theu Boermans Marian Boyer ירון קרבה Yvonne Valkenburg Hans van Tongeren Maarten Spanjer Renée Soutendijk Peter Oosthoek 
 מוזיקה:  Ton Scherpenzeel 
 צילום:  ג'וסט וקאנו 
 מדינה:  הולנד 
 חברה מפיצה:  חברת סמואל גולדווין, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2 באוקטובר 1980 
 משך הקרנה:  120 דק' 
 שפת הסרט:  הולנדית 
 סוגה:  סרט דרמה, סיפור התבגרות, סרט להט"בי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מרוץ לחיים (במקור: Spetters) הוא סרט קולנוע הולנדי משנת 1980 בבימויו של פול ורהובן. הסרט עוקב אחר חייהם של שלושה גברים צעירים שאין להם הרבה מן המשותף, למעט חיבתם למרוצי אופנועים. העלילה מתרחשת בפאתי רוטרדם ומתאר שלוש דמויות ממעמד הפועלים שמקוות לברוח מקיום חסר תקווה כאשר רק מבוי סתום בעתידם. אישה צעירה ומושכת מנסה לפתות את כל אחד מהנערים, על מנת לעזור לה להימלט מאחיה ומהעסק המשפחתי - מכירת צ'יפס ונקניקיות במרוצים. הנערים שואפים להטביע את חותמם על עולם הספורט, כנהגי מרוץ מקצועיים, אך תקוותם לא מתממשות בהתאם לתוכניותיהם.
לאחר שחרורו, הסרט הוביל למחאות ציבוריות כנגד האופן בו ורהובן הציג בסרט הומואים, נוצרים, משטרה ועיתונות. למרות שלאחר מכן והובן עשה עוד סרט אחד נוסף בהולנד, התגובות השליליות לסרט זה הובילו אותו לעזוב להוליווד. למרות המחלוקות הרבה סביבו, הסרט היה פופולרי מאוד לזמנו, עם 1,124,162 צופים בהולנד בלבד.
בארצות הברית הסרט זכה להצלחה (אם כי לא גדולה), ועזר להשיק את הקריירה ההוליוודית של ורהובן וכמה משחקני הסרט, ביניהם ירון קרבה, רוטגר האוור ורנה סוטנדייק.
תקציר העלילה

שני נהגי מרוץ אופנועים צעירים, רין (הנס ואן טונגרן) והנס (מרטן ספנג'ר), והמכונאי שלהם, איף (טון אגרברג), חולמים על כסף, תהילה וסקס. הם מעריצים את אלוף המרוצים האגדי חריט וויטקאמפ (רוטגר האוור), שמעניק להם השראה. חייהם משתנים, כאשר הם פוגשים בנערה צעירה ופתיינית בשם פינטיה (רנה סוטנדייק), אשר בסופו של דבר, היא גורמת לשלושת הנערים להתמודד עם המציאות - הצלחות, כישלונות והומוסקסואליות.
שחקנים ודמויות

| שם השחקן/נית | שם הדמות | אודות הדמות | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| הנס ואן טונגרן | ריין |  |  |
| רנה סוטנדייק | פינטיה |  |  |
| טון אגרברג | איף |  |  |
| מרטן ספנג'ר | הנס |  |  |
| מריאנה בויר | מאיה |  |  |
| פיטר טוינמן | ג'אפ |  |  |
הערות שוליים

↑  The New York Times
1 2  Chen, Nick (7 במרץ 2017). "Six of Paul Verhoeven's most controversial moments". lwlies.com. נבדק ב-14 ביולי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Smith, Adam; Williams, Owen (31 באוגוסט 2016). "Triple Dutch: Paul Verhoeven's sci-fi trilogy". empireonline.com. נבדק ב-14 ביולי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Dutch Centre for international cultural activities website: Dutch cinema: less sex and violence (אורכב 19.09.2010 בארכיון Wayback Machine), published 2008, visited 9 October 2010
מפל הקרח ברייר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית 
 קואורדינטות:  80°15′S 155°36′E﻿ / ﻿80.25°S 155.6°E﻿ / -80.25; 155.6
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומימפל הקרח ברייר(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומימפל הקרח ברייר
 
מפל הקרח ברייר (באנגלית: Brier Icefalls) הוא מפל קרח ברכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
גובה מפל הקרח 150 מטרים ורוחבו 9 קילומטרים.
המפל מצוי בצידה המזרחי של גבעת ואנטייג.
היסטוריה > מקור השם

המפל נקרא על שמו של פרנק ברייר (Frank Brier), ממשרד תוכניות הקוטב (Office of Polar Programs) בקרן הלאומית למדע של ארצות הברית.
ברייר שימש כמנהל מתקנים והיה אחראי על בנייה ושיפוץ מתקנים בתחנת מקמרדו ובתחנת הקוטב בין השנים 1995–2001, עת חודשו תחנות אלה.
לקריאה נוספת

• Jane G. Ferrigno, Kevin M. Foley, Charles Swithinbank, and Richard S. Williams, Jr., , U.S. Geological Survey Professional Paper
משה אטיאש

| --- | --- |

משה אטיאש ואשתו אליגרה, שנות ה-50
 לידה:  9 בינואר 1898 ט"ו בטבת תרנ"ח
 פטירה:  20 באפריל 1973 (בגיל 75) י"ח בניסן תשל"ג
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 שפות היצירה:  עברית 
 
משה אטיאַש (Attias;‏ 9 בינואר 1898, ט"ו בטבת תרנ"ח – 20 באפריל 1973, י"ח בניסן תשל"ג) היה עיתונאי וסופר, מחנך, עסקן ופולקלוריסט ישראלי, המזכיר הכללי של הוועד הלאומי בשנות המנדט, מנהלה הראשון של מחלקת החינוך של עיריית ירושלים (1949–1973), חוקר הפולקלור של יהדות ספרד.
ביוגרפיה

משה אטיאש, בן פלומבה ודניאל, נולד ב-1898 בסלוניקי. אביו היה צאצא למשפחה שעסקה שנים רבות בהוצאת ספרים באמסטרדם. משה היה בין מייסדי אגודת בר כוכבא בסלוניקי, אגודה שפעלה לטיפוח הכושר הגופני והרוחני של הנוער, ולעידוד ההתעניינות בספרות ובתרבות העברית.
בצעירותו למד בבית ספר עברי והיה אחד מתלמידיו של ד"ר יצחק אפשטיין, שפעל למען החינוך העברי בסלוניקי. אפשטיין נהג לבחור אחדים מבין תלמידיו שיסעו להשתלם בהוראה בארץ ישראל, כדי שישובו לסלוניקי וילמדו בה עברית. משה אטיאש נבחר יחד עם עוד שישה תלמידים, שהגיע לירושלים באביב תרע"ד. הוא סיים את לימודיו בבית המדרש למורים העברי שבניהול דוד ילין. בזמן לימודיו לימד עברית בשיעורי ערב למבוגרים בירושלים העתיקה. לאחר מכן לימד בבית ספר בחדרה והיה גם למנהלו. שם גם נתן שעורי ערב לפועלים ואף היה פעיל בסניף המקומי של מכבי. כל העת פעל למען עלייתם של יהודי יוון ארצה.
אטיאש היה פעיל בעסקנות ציבורית. עבד במזכירות הוועד הלאומי בירושלים ועמד בראשה משנת תרפ"ט ועד קום המדינה. בשנות המנדט, כחלק מהנהגת היישוב, על התקופה הזו כתב בספריו: "ספר התעודות של הוועד הלאומי" ו"כנסת ישראל בארץ ישראל: ייסודה וארגונה".
אטיאש היה פעיל בוועד עדת הספרדים, בין בני עדות המזרח וביסוד הסתדרות הצעירים הספרדים בירושלים, ושימש כחבר בהתאחדות העולמית של היהודים הספרדים. כמו כן היה חבר המועצה של מכון הארצישראלי לפולקלור ואתנולוגיה. פרק חשוב בחייו הוא התעניינותו בפולקלור של יהודי ספרד, מנהגיהם ומסורתם. אטיאש עסק באיסוף שירים, סיפורים, אגדות, אמרות ומנהגים הקשורים בחגים ובמועדים. את מחקריו בנושאים אלה פרסם במאמרים רבים.
עוד בימיו בסלוניקי פרסם אטיאש מאמרים בעיתונות היהודית בעיתונים "אל ג'ודיו" ו"לא רינסנסה ג'ודיה" ואחר כך בעיתונות ובכתבי עת בארץ ישראל. ב-1949 התמנה למנהלה הראשון של מחלקת החינוך של עיריית ירושלים ושימש בתפקיד זה כעשרים וחמש שנה, עד פרישתו לגמלאות ב-1973.
שני ספריו, "רומנסירו ספרדי" (קריית ספר, 1961) ו-"קנסיונרו ספרדי" (המכון לחקר יהדות סלוניקי, 1972) הציגו תמונה עשירה של הרפרטואר של מסורת יהודי ספרד.
אטיאש נפטר בירושלים בשנת 1973 מהתקף לב, בן 74 במותו. נקבר בהר המנוחות. הותיר אחריו את אשתו אלֶיגרה (בתו של אברהם ביגאס מלאריסה שביוון,) שתי בנות ובן: יונה, אסתר ודניאל, ונכדים.
ספריו

כנסת ישראל בארץ ישראל: יסודה וארגונה (1944, הוצאת "המחלקה לעיתונות ולהסברה של הוועד הלאומי")
נוצת הזהב של ציפור הפלא - עשרים סיפורי עם מפי יהודי יוון
רומנסירו ספרדי: רומנסות ושירי עם ביהדית-ספרדית (1961, הוצאת "קריית ספר")
ספר התעודות 1918-1948 (1963, ערך: משה אטיאש מהדורה שנייה מורחבת, הוצאת "ירושלים")
ספר התעודות של הוועד הלאומי לכנסת ישראל: תרע"ח-תש"ח 1918-1948 (1963, הוצאת "דפוס רפאל חיים הכהן")
קנסיונרו ספרדי (1972, הוצאת "המכון לחקר יהדות סלוניקי")
לקריאה נוספת

א"ח אלחנני, "לזכרו של משה אטיאש", בתוך: משה אטיאש, נוצת הזהב של ציפור הפלא: עשרים סיפורי-עם מפי יהודי יוון; עריכה והערות: דב נוי, חיפה: עיריית חיפה – המוסיאון לאתנולוגיה ולפולקלור, תשל"ו 1976, עמ' 14–19
Tamar Alexander, "Attias, Moshe," in: Raphael Patai (founding editor), Haya Bar-Itzhak (editor), Encyclopedia of Jewish Folklore and Traditions, Armonk, N.Y.: M.E. Sharpe, 2012, pp. 52–53
הערות שוליים

↑  פלומבה אטיאש, דבר, 28 באוקטובר 1956 (נקרולוג)
↑  ירושלים: דניאל אטיאש ז"ל, הצופה, 13 בספטמבר 1938 (נקרולוג)
↑  דוד שליו, מי יבוא במקום הפורש לפנסיה?, דבר, 17 באוקטובר 1963.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289429105171  GND: 1127183311  ISNI: 0000 0000 7909 5030  LCCN: no2001102543  NTA: 189901438  SUDOC: 231575726  VIAF: 97635811   WorldCat (עם VIAF): 97635811
מערך יתיר של זיכרון עצמאי

בארכיטקטורת מחשב, מערך יתיר של זיכרון עצמאי (באנגלית: Redundant Array of Independent Memory, בראשי תיבות: RAIM) היא שיטה לשמירת רציפות הפעולה של זיכרון המחשב גם במקרי כשל של רכיבי זיכרון פיזיים (DIMM) ומכלולים נוספים במערכת הזיכרון. בשיטה זו, בדומה לשיטת RAID המשמשת במערכות אחסון משני, רכיבי הזיכרון הפיזיים מאוגדים ליחידות לוגיות יתירות, ומיקום המידע נקבע באמצעות אלגוריתמי ריצוע (Striping) מתאימים.
ראו גם

RAID
ערך זה הוא קצרמרבנושא מחשבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מנחם מנדל פבזנר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 באפריל 1968 (בן 56) קראון הייטס, ניו יורק, ארצות הברית
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 השכלה:   ישיבת תומכי תמימים
 מקום מגורים:  סנקט פטרבורג, רוסיה
 מקום פעילות:  סנקט פטרבורג ומחוז לנינגרד
 תקופת הפעילות:  1992–הווה (כ־32 שנים)
 השתייכות:  יהדות סנקט פטרבורג, הקהילה היהודית בסנקט פטרבורג, חב"ד
 מעסיק:  איגוד הקהילות היהודיות ברוסיה
 תפקידים נוספים:  חבר ועידת רבני אירופה, רב צפון-מערב רוסיה
 רבותיו:  מנחם מנדל שניאורסון
 בת זוג:  שרה מישולובין
 אב:  שלום דב בר פבזנר
 אם:  רחל לאה נמנוב
 צאצאים:  שלום פבזנר
 מספר צאצאים:  5
 
הרב מנחם מנדל פֶּבְזְנר (נולד ב־27 באפריל 1968), הוא רב מתנועת חב"ד המשמש כרבה הראשי של העיר סנקט פטרבורג בצפון רוסיה מטעם איגוד הקהילות היהודיות ברוסיה