stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עימות חמאס–פת"ח ברצועת עזה
תוצאות השתלטות חמאס על הרצועה

ההשתלטות הביאה להתגברות משמעותית של שיגורי רקטות מרצועת עזה לעבר ישראל, ולהתגברות הניסיונות לביצוע פיגועי חבלה שונים, הן על ידי חמאס והן על ידי ארגוני טרור אחרים. השתלטות חמאס על ציר פילדלפי ויכולתו לפעול בחופשיות (ללא בעיות מבית), הביאה בהדרגה לשדרוג של יכולותיה הצבאיות של התנועה, בין השאר באמצעות חפירת מנהרות הברחה רבות, שהתבטאו גם בשיגור רקטות ליישובים רחוקים יותר מהרצועה.
כמו כן, השתלטות חמאס על הרצועה העמיקה את הבידול בין רצועת עזה ליהודה ושומרון. בעוד שחמאס המשיך לנהל עימות צבאי עם ישראל בעצימות משתנה (שיאם במבצע עופרת יצוקה בשנת 2008–2009, במבצע צוק איתן בשנת 2014, במבצע שומר החומות בשנת 2021 ובמיוחד במתקפת הפתע על ישראל בשנת 2023), הרי שהקמת ממשלת החירום על ידי סלאם פיאד והתנערותו של אבו מאזן מהדיאלוג עם חמאס, הביאו לחידוש התהליך המדיני בין ישראל לרשות הפלסטינית. בנובמבר 2007 נערכה ועידת אנאפוליס, שבעקבותיה סוכם על חידוש הדיונים על הסכם הקבע במקביל ליישום השלב הראשון של מפת הדרכים. תהליך זה הביא לשיתוף פעולה רב יותר בין ישראל לרשות, אך דעך לאחר מבצע עופרת יצוקה ותוצאות הבחירות בישראל, כאשר המגעים המדיניים הפכו לעקיפים, בתיווך ארצות הברית, אולם התיאום הביטחוני נותר יציב ותקין.
בעולם הערבי והאסלאמי נתפסה ההשתלטות כהמשך נוסף למאבק בין המחנה הרדיקלי למחנה המתון. כך, בעוד ירדן, מצרים וערב הסעודית גינו את חמאס לנוכח ההשתלטות על הרצועה, נמנעו איראן וסוריה מלגנות את חמאס ישירות, ואף הביעו לאחר זמן מה תמיכה במשטר שהנהיג ברצועה.
ניסיונות פיוס בין הרשות הפלסטינית לחמאס

בשנים שלאחר ההשתלטות, רווחו ניסיונות תיווך בין חמאס ופת"ח שיביאו לאיחוד מחודש של הגדה המערבית ורצועת עזה תחת יחידה שלטונית אחת. ניסיונות אלו נתקלו בקשיים לאור חשדנות כבדה בין שני הצדדים ואינטרסים סותרים שנוצרו לאחר מציאות הפילוג בין עזה לגדה המערבית. לאור זאת, בתקשורת הפלסטינית נשמעו טענות כי פת"ח וחמאס מנהלות דיאלוג רק על מנת ליצור לחץ ציבורי זו על זו, ללא כוונה אמיתית להגיע לאחדות לאומית.
במרץ 2008, הניבה יוזמת תיווך תימנית את "הצהרת צנעא", מסמך עליו חתמו בכירים משתי התנועות שקרא "להחזיר את המצב לקדמותו כפי שהיה לפני האירועים בעזה". זמן קצר לאחר מכן, לשכת אבו מאזן התנערה מהמסמך וטענה כי אנשי פת"ח שחתמו על המסמך לא ייצגו את הנשיא. בימים שלאחר מכן טענו דוברי חמאס כי יש לנהל דיאלוג על יסוד המסמך, כאשר דוברי פת"ח קראו שלא לערוך בו שינויים ולבצעו כלשונו.
ב-27 באפריל 2011 הודיעו נציגי שני הפלגים על הסכם שהושג בתיווכה של מצרים, בדבר הקמת ממשלה משותפת לאחר הבחירות לנשיאות ולמועצה המחוקקת, העתידות להתקיים ב-2012. לדברי מחמוד א-זהאר, ההסכם כולל שחרור אסירים פוליטיים והקמת ועדה ביטחונית עליונה משותפת. משימות הממשלה, אשר תורכב משרים-מומחים שאינם מזוהים עם אחת התנועות, תהיינה שיקום עזה, הכנה לבחירות והקמת מוסדות המדינה הפלסטינית. ב-4 במאי 2011 נחתם הסכם הפיוס בקהיר.
ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו הסתייג מההסכם באמרו כי "הרשות הפלסטינית צריכה לבחור בין שלום עם ישראל לשלום עם החמאס, מכיוון שהחמאס שואף להשמיד את מדינת ישראל ואף אומר זאת בגלוי".
באפריל 2014 חתמו חמאס ופת"ח על הבנות ליישום הסכמי הפיוס ביניהם. ב-2 ביוני 2014 הוקמה ממשלת אחדות פלסטינית חדשה, בהתאם להסכם הפיוס. ב-12 באוקטובר 2017 נחתם הסכם פיוס בין חמאס לפת"ח במסגרתו תועבר השליטה ברצועה לרשות הפלסטינית.
הערות שוליים

↑  Religious war in Gaza, ynet, רוני שקד, 2 באפריל 2007
↑  אלכס פישמן, מנותקים מהמציאות. עשור להתנתקות, באתר ynet, 27 ביוני 2015
↑  הפלגים סיכמו: יכובדו הסכמים עם ישראל, nrg, ‏9 בפברואר 2007
↑  רצועת עזה: פעילי חמאס הרגו בכיר בחללי אל-אקצה, באתר ynet, 21 במרץ 2007
↑  עלי ואקד והסוכנויות, כתב ה-BBC נחטף בעזה, באתר ynet, 12 במרץ 2007
↑  ynet, עזה: הם יורים גם בבתי קפה-אינטרנט, באתר ynet, 6 במרץ 2007
↑  הפסקת אש רביעית בעזה ב-4 ימים, אך הירי נמשך, באתר הארץ, 16 במאי 2007
↑  מיכל גרינברג, אלוף בן, עמוס הראל, סוכנויות הידיעות, בהכנת הידיעה השתתף, מטח רקטות על שדרות: פצועה בינוני ו-3 פצועים קל; הלימודים בעיר בוטלו, באתר הארץ, 14 במאי 2007
↑  צה"ל: הרגנו עשרות מחבלים של החמאס, nrg, ‏19 במאי 2007
↑  צה"ל ושב"כ עצרו הלילה ביהודה ושומרון 33 חברי ארגון הטרור חמאס, דובר צה"ל, 24 במאי 2007
↑  אבי יששכרוף, יואב שטרן, עמוס הראל, אלוף בן, הסוכנויות, חמאס שולט כמעט לחלוטין ברצועת עזה; לפחות 24 הרוגים, מרביתם אנשי פתח, באתר הארץ, 31 בדצמבר 2006
↑  עלי ואקד, חמאס: הנייה ניצל מניסיון התנקשות, באתר ynet, 12 ביוני 2007
↑  23 נהרגו ברצועה משעות הבוקר, nrg, ‏13 ביוני 2007
↑  תיעוד מצמרר: הוצאה להורג במרכז עזה, nrg, ‏15 ביוני 2007
↑  חדשות 2, ‏14 ביוני 2007
↑  חמאס: שליטה מלאה במעבר רפיח, ערוץ 7, ‏15 ביוני 2007
↑  עזה: ביתו של ערפאת נבזז, nrg, ‏16 ביוני 2007
↑  שר הביטחון ברק: לסייע לפליטים במעבר ארז, nrg, ‏20 ביוני 2007
↑  יציאת עזה: פליטי ארז פונו הלילה למצרים, nrg, ‏21 ביוני 2007
↑  מנגנוני הביטחון עצרו 120מאנשי חמאס בגדה, maan, ‏20 ביוני 2007
↑  אבו מאזן החליט: מפרק את ממשלת האחדות, nrg, ‏15 ביולי 2007
↑  הצהרת הקוורטט מ-16 ביוני 2007, ראו הטקסט המלא.
↑  ממשלת חירום פלסטינית בראשות פיאד, באתר News1 מחלקה ראשונה, 15 ביוני 2007.
↑  דני רובינשטיין, הושבעה ממשלה פלשתינית בראשות סלאם פיאד, באתר הארץ, 17 ביוני 2007
↑  ניר יהב ויהושע בריינר‏, "חמאס לא נתן לאמבולנסים להיכנס", באתר וואלה, 3 באוגוסט 2008
↑  ספי קרופסקי‏, ועידת אנאפוליס: יש הצהרה משותפת, באתר וואלה, 27 בנובמבר 2007
↑  עמירה הס,מאת דניאל סובלמן, סעודיה לוחצת על ארגון החמאס לרסן את פעילותו, באתר הארץ, 13 במאי 2002
↑  אבי יששכרוף ועמוס הראל, חמאס: ממשלת המעבר לא תכיר בישראל ולא תנהל איתה משא ומתן, באתר הארץ, 28 באפריל 2011
↑  הסכם הבנות בין הפת"ח לחמאס – ויתור של הרש"פ על הזירה הבינלאומית לטובת אחדות לאומית, אתר ממרי, 29 באפריל 2011 
י. יהושע, הפיוס הפנים פלסטיני - האם יש בכלל הסכם?, באתר ממרי, 27 ביוני 2011
↑  נתניהו: "על הרשות לבחור - שלום עם חמאס או עם ישראל", באתר גלובס, 27 באפריל 2011
↑  ג'קי חורי, ברק רביד, פתח וחמאס חתמו על הסכם פיוס: "סוף תקופת הפיצול הפלסטיני", באתר הארץ, 23 באפריל 2014
↑  אבי ישככרוף‏, צריך לשפשף עיניים כדי להאמין: הפיוס הפלסטיני שאיחד בין אויבים מרים, באתר וואלה, 12 באוקטובר 2017
הינדוסטנית

| --- | --- |

 מדינות:  הודו, פקיסטן
 אזורים:  דרום אסיה
 דוברים:  490 מיליון (2006)
 שפת אם:  240 מיליון (1991-1997)
 כתב:  דוונאגרי, נסתעליק (כתב פרסי)
 משפחה:  הודו-אירופית הודו-איראנית הודו-ארית הינדית (מרכזית) הינדית מערבית כהארי בולי הינדוסטנית
 לאום:  הודו הודו (כהינדי, אורדו מהווה שפה רשמית בחמש מדינות)  פקיסטן פקיסטן (כאורדו) פיג'י פיג'י (כהינדי)
 מוסד:  מנהל ההינדי המרכזי (הינדי, הודו), רשות השפה הלאומית (אורדו, פקיסטן), המועצה הלאומית לקידום שפת האורדו (אורדו, הודו).
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
הינדוסטנית (כתב דוונאגרי: हिन्दुस्तानी; כתב נסתעליק: ہندوستانی, בתעתיק לטיני: Hindustānī; נקראת גם הינדי-אורדו, דוונאגרי: हिंदी उर्दू, נסתעליק: ہندی اردو, תעתיק לטיני: hindī-urdū) היא שפה מקבוצת השפות ההודו-אריות במשפחת השפות ההודו-אירופיות והלינגואה פרנקה של צפון הודו ושל פקיסטן. ידועה גם בשמות הינדי, אורדו, הינדווי ורקהטה. מקור השפה בניב הקריבולי של דלהי, ויש בה אוצר מילים רב שמקורו בפרסית, ערבית, שפות טורקיות וסנסקריט. לשפה שתי צורות רשמיות: ההינדית הסטנדרטית והאורדו הסטנדרטית, ששתיהן משלבים סטנדרטיים שלה. ההינדית הושפעה יותר מהסנסקריט, בעוד שהאורדו הושפעה יותר מהפרסית, הערבית והשפות המרכז-אסייתיות. לפני חלוקת הודו המונחים "הינדוסטני", "הינדי" ו"אורדו" היו בבחינת מילים נרדפות, והם כולם כיסו את מה שהיום נקרא הינדית ואורדו. המונח "הינדוסטנית" משמש גם כשם למספר ניבים של השפה ההינדית המדוברים מחוץ לתת-היבשת ההודית, ביניהם הניב המדובר בפיג'י והניב הקריבי המדובר בסורינאם ובטרינידד.
הברית החדשה בשפה ההינדוסטנית שפורסמה ב-1842.
פרק ראשון של הברית החדשה בשפה ההינדוסטנית.
הערות שוליים

↑  BBC: A Guide to Urdu
↑  Standard Hindi: 180 million India (1991). Urdu: 48 million India (1997), 11 million Pakistan (1993). Ethnologue 16.
↑  The Central Hindi Directorate regulates the use of Devanagari script and Hindi spelling in India. Source: Central Hindi Directorate: Introduction
↑  National Council for Promotion of Urdu Language
↑  Mohammad Tahsin Siddiqi (1994), Hindustani-English code-mixing in modern literary texts, University of Wisconsin, ... Hindustani is the lingua franca of both India and Pakistan ...
↑  Lydia Mihelič Pulsipher, Alex Pulsipher, Holly M. Hapke (2005), World Regional Geography: Global Patterns, Local Lives, Macmillan, ISBN 0716719045, ... By the time of British colonialism, Hindustani was the lingua franca of all of northern India and what is today Pakistan ...{{citation}}:  תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
↑  "About Hindi-Urdu". North Carolina State University. אורכב מ-המקור ב-2009-08-15. נבדק ב-2009-08-09.
↑  Michael Huxley (editor) (1935), The Geographical magazine, Volume 2, Geographical Press, ... For new terms it can draw at will upon the Persian, Arabic, Turkish and Sanskrit dictionaries ... {{citation}}: |author= has generic name (עזרה)
↑  Britain), Royal Society of Arts (Great (1948), Journal of the Royal Society of Arts, Volume 97, ... it would be very unwise to restrict it to a vocabulary mainly dependent upon Sanskrit, or mainly dependent upon Persian. If a language is to be strong and virile it must draw on both sources, just as English has drawn on Latin and Teutonic sources ...
↑  Hindi by Yamuna Kachru
↑  Students' Britannica: India: Select essays by Dale Hoiberg, Indu Ramchandani page 175
↑  The Oxford English Dictionary (Page Needed)
היסטוריה של ההינדוסטנית

היסטוריה של ההינדוסטנית JustPedia
| שפות בפקיסטן |
| --- | --- | --- |
| שפות רשמיות ברמת המדינה | אורדו • אנגלית |  |
| שפות רשמיות ברמת המחוזות | בלוצ'ית (אנ') • סינדית • סראיקית (אנ') • פנג'אבי • פשטו |  |
| שפות מיעוטים | בורושסקי • גוג'ראטית |  |
| ראו גם | שפות הודו-אריות • שפות איראניות • ערבית • פרסית • טורקית צ'אגאטאי • פקיסטן: שפות |  |
| שפות רשמיות בהודו |
| --- | --- | --- |
| ברמת האיחוד | הינדי • אנגלית |  |
| ברמת המדינות | אורדו • אורייה • אסאמית • בודו • בנגלית • גוג'ראטית • דוגרית • הינדית • טלוגו • טמילית • מאיטהילית • מלאיאלאם • מניפורית • מראטהית • נפאלית • סינדית • סאנטלית • סנסקריט • פנג'אבי • קונקאני • קאנדה • קשמירית |  |
| שפות קלאסיות | טלוגו • טמילית • סנסקריט • קאנדה |  |
| ראו גם | שפות הודו-איראניות • שפות הודו-אירופיות • שפות דראווידיות • הודו: שפות |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560447305171  BnF: cb11977900g (data)  GND: 4133815-7  LCCN: sh85060952  NDL: 00563214 
ערך זה הוא קצרמרבנושא שפות ובנושא אסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בוקסיט

| --- | --- |

 תכונות המינרל
 הרכב כימי:  הטרוגני, מכיל מספר סוגי תחמוצות אלומיניום, כמו Al(OH)3 למשל ומתכות נוספות כמו ברזל וטיטניום.
 צבע:  חום אדמדם
 קשיות:  8.8 בסולם מוס
 משקל סגולי:  2.42 - 3.44
 סוגים
 גיבסיט   בומיט:  Al(OH)3   (AlO(OH
בוקסיט הוא מינרל טבעי הטרוגני שמורכב מאחד או יותר סוגים של אלומיניום הידרוקסידי: צורן, ברזל חמצני, טיטניום דו-חמצני, אלומיניוסיליקט ועוד מינרלים לא טהורים.
האלומיניום הידרוקסידי העיקרי נמצא במגוון פרופורציות בבוקסיט הוא גיבסיט Al(OH)3 והחומר הרב צורתי, שיכול להופיע ביותר מצורה אחת - AlO(OH). בוקסיטים מסווגים בהתאם לשימוש המסחרי שלהם שיכול להיות מלט, כימיקלים ועוד.
רוב הבוקסיט שמופק בעולם (85% בקירוב) משמש להכנת אלומיניום חמצני בתהליך סינון כימי שנקרא "תהליך באייר" (Bayer) (אנ'). רוב האלומיניום החמצני משמש לייצור אלומיניום מתכתי בתהליך מיצוי אלקטרוליטי.
המינרל הנדיר זולטנייט נכרה במכרה יחיד בטורקיה ממנו מפיקים בעיקר בוקסיט, ובין השאר נמצא בו זולטנייט.
היסטוריה

מקור השם "בוקסיט" הוא בכפר Les Baux-de-Provence שבפרובאנס שבדרום צרפת, שם התגלה לראשונה ב-1821 על ידי הגאולוג פייר בֶּרְתְיֶיה (Berthier). ב־1832 זכה ברתייה בתואר אבירות בזכות גילויו והקים מוזיאון לגאולוגיה. בעקבות הידלדלות המחצב במכרות הופסקה הכרייה ב־1991.
הערות שוליים

↑  At The Mine, Zultanite
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282575605171  BnF: cb119407803 (data)  LCCN: sh85012460  NARA: 10636601  NDL: 00560835
רסלינג

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 מייסדים:  עידן צבעוני ויצחק בנימיני
 תקופת הפעילות:  2000–הווה (כ־25 שנים)
 מיקום המטה:  שדרות יהודית 35, תל אביב
 ענפי תעשייה:  הוצאה לאור
 מוצרים עיקריים:  סיפורת, ספרי עיון, שירה, ספרי אומנות, פרוזה
  
 http://www.resling.co.il
 
רסלינג היא הוצאה לאור של ספרי עיון, המקדישה עצמה לקידום השיח התאורטי-ביקורתי בשדות האמנות, התרבות והחברה. נכון לשנת 2023, פרסמה ההוצאה כ־1100 כותרים.
היסטוריה

ההוצאה הוקמה בשנת 2000 על ידי עידן צבעוני ויצחק בנימיני והם גם בעלי ההוצאה ועורכיה הראשיים. להוצאה ועדה אקדמית המפקחת על בחירת הכותרים לפרסום ועל טיב העריכה והתרגום. חברי הוועדה הם אליעזר (אד) גרינשטיין, רות הכהן-פינצ'ובר וחנן חבר.
ההוצאה מפרסמת כ־40 ספרים בשנה, בשלוש סדרות עיקריות:
ליבידו: סדרה לתרגום. בסדרה מתפרסמים תרגומים לספרי עיון בתחומי מדעי הרוח והחברה. ספרים רבים בסדרה הם מספרי היסוד של הפילוסופיה הפוסטמודרנית (כותבים כגון מישל פוקו, ז'אק דרידה, רולאן בארת) ושל הפסיכואנליזה (בעיקר זיגמונד פרויד וז'אק לאקאן). בנוסף מתפרסמים בה כתביהם של גדולי הפילוסופים (אריסטו, קאנט, הגל ועוד) וספרי מחקר ועיון נוספים בתחומים הנזכרים. נכון לאפריל 2020 יצאו בסדרה קרוב ל־300 כותרים. מספר התרגומים הרב גורר לעיתים ביקורת על איכותם.
פֶטיש: סדרת מקור לביקורת התרבות. בסדרה מתפרסמים לראשונה ספרים שנכתבו בעברית. ביניהם ספרי מחקר בתחומי מדעי הרוח והחברה, כולל בלשנות, ספרות ואמנות, פילוסופיה ופסיכואנליזה, אנתרופולוגיה וסוציולוגיה, היסטוריה, תקשורת, מחשבה פוליטית, דת ומדעי היהדות ועוד. רבים מספרי הסדרה מתאפיינים במתודות מחקר חדשות או בין־תחומיות. בנוסף מתפרסמים בסדרה ספרי הגות מקוריים וספרים נוספים. נכון לשנת 2020 ראו אור בסדרה זו למעלה מ־500 ספרים.
ושתי: מחלקה ספרותית. בסדרה רואים אור ספרי פרוזה. הסדרה יחסית לא פעילה, ועד 2020 התפרסמו בה פחות מארבעים ספרים.
בשנת 2006 הושקה, בשיתוף בית הספר לעיצוב שנקר, סדרת ספרים בנושאי תרבות בשם תרבות חזותית. עורכי הסדרה הם מיכה לוין, עודד היילברונר ולארי אברמסון.
בשנת 2014 השיקה רסלינג סדרת מקור לספרות ניסיונית בשם מעבדה בעריכת נעמה צאל. בסדרה ראו אור שמונה ספרים (ביניהם 'רוגטקה' מאת תמר גטר וספר עלטה מאת עיגול שחור), והיא נסגרה עם פטירתה של צאל.
עד שנת 2021, פרסמה ההוצאה מעל אלף ספרי עיון וביקורת.
ספרים בולטים בהוצאת רסלינג

האמנה החברתית (2006) - תרגום חדש של ד"ר עידו בסוק לספרו של הפילוסוף ז'אן-ז'אק רוסו שיצא לראשונה לאור בשנת 1762.
הארכאולוגיה של הידע (2005) - תרגום לעברית של הספר משנת 1969 מאת הפילוסוף הצרפתי מישל פוקו.
מתי ואיך הומצא העם היהודי? (2008) - ספר עיון שכתב שלמה זנד שמתמודד עם מסורת ההיסטוריוגרפיה הפרוטו-לאומית והלאומית שהעלתה על נס את קיומו של עם יהודי מאז יציאת מצרים.
החיים בוורוד (2008) -ספר העיון הראשון שיצא לאור בעברית, בנושא תהליך גיבוש הנטייה המינית ההומו-לסבית, מאת גיא שילה.
שעבוד האישה (2009) - תרגום של שונמית ליפשיץ לספרו של הפילוסוף ג'ון סטיוארט מיל שיצא לראשונה לאור בשנת  1869.
קיצור תולדות יהוה (2017) - ספר מאת חוקר המקרא וההיסטוריון ד"ר יגאל בן-נון המפרט את דרך התהוותן של ממלכות ישראל ויהודה עד לתקופה הפרסית, ההלנית והרומית. במהלך תיאור זה מתעכב הספר על דרך התהוותם של הטקסטים המקראיים ועל העריכות שבוצעו בהם. הספר מסתמך על מחקרים אחרונים בתחום ההיסטורי, הספרותי, הפילולוגי, האפיגרפי, הארכאולוגי ועל תרבויות האזור שהשפיעו על שתי הממלכות.
הערות שוליים

↑  אבנר שפירא, "אנחנו היינו תגובה פרברטית לפרברסיה", באתר הארץ, 7 בינואר 2008
↑  "דקארט על הכוונת של רסלינג", נחמה אדרת
↑  שירי לב-ארי, ספרים חדשים בסדרת "ליבידו" בהוצאת רסלינג, באתר הארץ, 22 בינואר 2002
↑  שירי לב-ארי, סדרת ספרים של רסלינג ושנקר, באתר הארץ, 12 בנובמבר 2006
↑  אורית יושינסקי, אפריטיף במקום קטלוג אלף הספרים של רסלינג - לרגל חגיגות עשרים שנות פעילות, ‏16 ביולי 2021
↑  זאב שטרנהל, החיבור שהוליד את האדם החופשי וגם את רוצחיו, באתר הארץ, 18 בספטמבר 2006
↑  עדי אופיר, פוקו הטוניסאי, באתר הארץ, 18 בדצמבר 2005
↑  עפרי אילני, אני כוזרי גאה, באתר הארץ, 16 במרץ 2008
↑  זאב שביידל, לנער שלא מצא את עצמו באינדקס, באתר הארץ, 19 בנובמבר 2007
↑  צפי סער, זכויות הנשים על פי ג'ון סטיוארט מיל, באתר הארץ, 25 בינואר 2010
↑  יגאל בן נון, דוד ושלמה היו דמויות פיקטיביות בנרטיב על תור זהב דמיוני, באתר הארץ, 3 באוקטובר 2018
סכנה ברורה ומיידית

ערך זה עוסק בדוקטרינה במשפט האמריקאי הקשורה בחופש הביטוי. אם התכוונתם לספר בשם זה, ראו .
המושג "סכנה ברורה ומיידית" היווה נימוק להגבלת חופש הביטוי. מקורו בדעת הרוב שנכתבה בשנת 1919 על ידי שופט בית המשפט העליון אוליבר ונדל הולמס הבן.
סכנה ברורה ומיידית (באנגלית: Clear and Present Danger) היא דוקטרינה שאימץ בית המשפט העליון של ארצות הברית כדי לקבוע באילו נסיבות ניתן להציב גבולות לחופש הביטוי ולחופש העיתונות, הנסמכים על התיקון הראשון לחוקה. דוקטרינה זו הוחלפה בשנת 1969, בפסיקת Brandenburg v. Ohio, במבחן "פעולה לא חוקית מיידית" (imminent lawless action) (אנ').
היסטוריה

לפני המאה ה-20, רוב הנושאים שעמדו לדיון במקרים של מחלוקת בנושא חופש הביטוי עמדו תחת האילוץ של הגבלה לפני פרסום (Prior restraint) (אנ'). בראשית המאה העשרים החל בית המשפט העליון של ארצות הברית לבחון מקרים בהם אנשים נענשו לאחר דיבור או פרסום. המבחן המשפטי העיקרי ששימש לקבוע אם ניתן להפליל את המתבטא היה מבחן הנטייה להרע (Bad tendency) (אנ'). למבחן זה שורשים במשפט המקובל הבריטי. גישה זו אפשרה להוציא את הדיבור אל מחוץ לחוק אם הייתה לו נטייה לפגוע ברווחת הציבור. אחד המקרים הראשונים שבהם בית המשפט העליון התייחס לענישה לאחר פרסום החומר היה "פיטרסון נגד קולורדו" משנת 1907, בה השתמש בית המשפט במבחן הנטייה להרע כדי לאשש את האישומים בביזוי נגד מוציא לאור של עיתון שהאשים את שופטי קולורדו בפעולה מטעם חברות שירות מקומיות.
היסטוריה > שנק נגד ארצות הברית

הפגנות נגד המלחמה במהלך מלחמת העולם הראשונה הולידו כמה תביעות בנוגע לחופש הדיבור, תביעות הקשורות להמרדה ולהסתה לאלימות. במשפט "שנק נגד ארצות הברית" ב-1919, קבע בית המשפט העליון כי לפעיל נגד המלחמה אין זכות להסתמך על התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית כדי להטיף להימנעות מגיוס. בדעת הרוב הציג השופט אוליבר ונדל הולמס הבן את מבחן "הסכנה הברורה והמיידית", שיהפוך לימים למושג חשוב בפרשנות לתיקון הראשון, אך ההחלטה במשפט "שנק" לא אימצה מבחן זה באופן רשמי. מאוחר יותר כתב הולמס כי בכוונתו של המבחן "סכנה ברורה ומיידית" לשכלל, ולא להחליף, את מבחן הנטייה להרע. לעיתים הוזכרה אמת המידה "סכנה ברורה ומיידית" בפסיקות מאוחרות יותר, אך מעולם לא אושרה על ידי בית המשפט העליון כמבחן שישמש את בתי המשפט הנמוכים בעת הערכת החוקתיות של חקיקה המסדירה את חופש הדיבור.
"השאלה בכל מקרה לגופו היא לגבי המילים שבהן נעשה שימוש, האם השימוש שנעשה בהן בנסיבות הספציפיות הוא בעל אופי שיוצר סכנה ברורה ומיידית ויביא לרעות המהותיות שאותן יש לקונגרס של ארצות הברית זכות למנוע. זו שאלה של קרבה [לסכנה] ומידה. כאשר אומה נמצאת במלחמה, דברים רבים שאפשר לומר בעת שלום מהווים גורם כה מעכב למאמץ המלחמה שלה, עד כי אמירתם לא תתאפשר כל עוד גברים נלחמים, ושום בית משפט לא יוכל לראות בהם מוגנים בזכות חוקתית כלשהי."
היסטוריה > תיקים נוספים

בית המשפט המשיך להשתמש במבחן הנטייה להרע בתחילת המאה ה-20, במקרים כמו Abrams v. United States (משנת 1919), בו אושרה הרשעתם של פעילים נגד המלחמה בכך שהעבירו עלונים המעודדים עובדים לעכב את מאמץ המלחמה. הולמס והשופט ברנדייס התנגדו לפסיקה ועודדו את השימוש במבחן הסכנה הברורה והמיידית, מבחן שהעניק הגנה רבה יותר לחופש הדיבור. בשנת 1925, במשפט "גיטלו נגד ניו יורק" (Gitlow v. New York), הרחיב בית המשפט את תחולתה של הביקורת על התיקון הראשון למדינות, כלומר אישר את סמכות המדינות לדון במקרי הסתה שהשאלה לגביהם הייתה, האם הם מוגנים על ידי התיקון הראשון. בית המשפט אישר את פסק הדין של מדינת ניו יורק בו הורשע גיטלו בפרסום "מניפסט הסיעה השמאלית". ההכרעה במשפט "גיטלו" אמנם נקבעה על סמך מבחן הנטייה להרע אך החלטת הרוב הכירה בתוקפו של מבחן הסכנה הברורה והמיידית. עם זאת הגיעה ההכרעה למסקנה כי השימוש במבחן זה מוגבל למצבים דומים לתיק "שנק", שבהם הדברים שנאמרו לא הוצאו אל מחוץ לחוק באופן ספציפי על ידי המחוקק.
ברנדייס והולמס תמכו שוב במבחן הסכנה הברורה והמיידית, הפעם בדעה תומכת בתיק Whitney v. California. הרוב לא אימץ את מבחן הסכנה הברורה והמיידית, אך הדעה התומכת עודדה את בית המשפט לתמוך בהגנות רבות יותר לחופש הדיבור, והציעה כי יש לעמוד במבחן ה"סכנה המיידית" – נוסח שמגביל את הרשויות יותר מ"סכנה קיימת" – לפני שניתן יהיה להכריז על התבטאות מסוימת כאסורה על פי החוק. לאחר פסק דין "ויטני" המשיך בית המשפט להשתמש במבחן הנטייה להרע במקרים כגון Stromberg v. California משנת 1931, בו נקבע כי חוק בקליפורניה משנת 1919 האוסר על דגלים אדומים אינו חוקתי.
במבחן הסכנה הברורה והמיידית השתמש הרוב בפסיקת Thornhill v. Alabama בשנת 1940, פסיקה שבה בוטל חוק נגד קמפיין. בית המשפט התייחס למבחן הסכנה הברורה והמיידית בכמה החלטות בעקבות "ת'ורנהיל", אך מבחן הנטייה להרע לא נשלל במפורש, ומבחן הסכנה הברורה והמיידית לא הוחל בכמה מקרי חופש הביטוי שבהם הופגנה הסתה לאלימות.
היסטוריה > דניס נגד ארצות הברית

במאי 1950, חודש לפני שבית הדין לערעורים דן בטיעונים בעל פה בפסק הדין "Dennis v. United States", פסק בית המשפט העליון בסוגיית חופש הביטוי בתביעת "American Communications Association v. Douds". בתביעה זו, בית המשפט שקל את מבחן הסכנה הברורה והמיידית, אך דחה מבחן זה כמכני מדי ובמקום זאת הציג מבחן איזון. בית המשפט הפדרלי לערעורים דן בטיעונים בעל פה בפרשת CPUSA ביוני 1950. השופט לרנד הנד שקל את מבחן הסכנה הברורה והמיידית, אך בחוות דעתו אימץ גישה מאזנת דומה לזו שהוצעה ב-"American Communications Association v. Douds".
הנאשמים ערערו על החלטת בית המשפט המחוזי (United States courts of appeals) לבית המשפט העליון ב"דניס נ. ארצות הברית". ההחלטה ברוב של 6–2 ניתנה ב-4 ביוני 1951 ואישרה את החלטתו של הנד. חוות הדעת של השופט העליון פרד וינסון קבעה כי התיקון הראשון אינו מחייב את הממשלה להמתין "עד שהפוטש יוצא לפועל, התוכניות הונחו והקושרים המתינו לאות" לפני שתתערב בתוכניות מרד. בחוות דעתו, אישר וינסון את גישת האיזון בה השתמש השופט הנד.
חשיבות

בעקבות משפט שנק הפך הביטוי "סכנה ברורה ומיידית" למטאפורה ציבורית לשימוש בחופש הביטוי כפי שהוא מוגן על ידי התיקון הראשון וכן למבחן סטנדרטי במקרים העומדים בפני בית המשפט, בהם החוק בארצות הברית מגביל את זכויות האזרח כפי שהן נשמרות בתיקון הראשון. החוק נחשב לחוקתי אם ניתן להוכיח כי השפה שהוא אוסר את השימוש בה מהווה "סכנה ברורה ומיידית". עם זאת, קריטריון "הסכנה הברורה והמיידית" של החלטת "שנק" הוחלף בשנת 1969 על ידי פסיקת "ברנדנבורג נגד אוהיו", המבחן רוכך, וכדי להרשיע על סמך הסתה היה צריך לקבוע שהנאום יעורר, "באופן הקרוב לוודאי, פעולה לא חוקית".
חוקרי משפט סבורים שבכתיבת חוות הדעת בתיק "שנק", השופט הולמס לא התכוון להחליף את מבחן "הנטייה להרע" אשר נקבע בתיק האנגלי ב-1868 R. v. Hicklin ושולב בפסיקה האמריקאית במקרה שנדון בפני בית המשפט העליון בשנת 1904, U.S. ex rel. Turner v. William. בשימוש במילה "נטייה" בפסק הדין בתיק "שנק", הוסבר כי הצלחתו של הביטוי לגרום נזק בפועל לא הייתה תנאי מוקדם להרשעה. שימוש במבחן הנטייה להרע נעשה בתיקי "Frohwerk v. United States" וכן "Debs v. United States". שתי הפסיקות מצטטות את "שנק" מבלי להשתמש במילים "סכנה ברורה ונוכחת".
עם זאת, לפי טענה מנוגדת לגבי חופש הדיבור בזמן מלחמה, הולמס התכוון להחליף את "הסכנה הברורה והמיידית" במבחן הנטייה להרע, כדי ליצור אמת מידה שתגן פחות על חופש הביטוי. נטייה להרע הייתה סטנדרט דו-משמעי בהרבה, לפיו ניתן היה להעניש את המשתמשים בחופש הדיבור גם בהיעדר סכנה הניתנת לזיהוי. על כן התנגדו לכך נחרצות האיחוד האמריקני לחירויות אזרחיות וליברטריאנים באותה תקופה.
לאור טענה מנוגדת זו החליט הולמס לפרש מחדש באופן רטרואקטיבי את כוונתו ב"סכנה ברורה ומיידית" וקיבל את האפיון והמבחן החדש בחוות דעתו החולקת בתיק Abrams v. United States חצי שנה אחרי פסק הדין בתיק "שנק". פסקי הדין בתיקי "Schenck", "Frohwerk" ו-"Debs" היו כולם פה אחד, אך בתיק "אברמס" – לא.
חשיבות > ברנדנבורג נגד אוהיו

במשך שני עשורים לאחר החלטת "דניס", נפסק הדין בנושאי חופש הדיבור הקשורים לתמיכה באלימות באמצעות מבחני איזון כמו זה שנוסח לראשונה בפסק דין "דניס". בשנת 1969 קבע בית המשפט הגנות חזקות יותר לחופש הביטוי בתיק "Brandenburg v. Ohio", בו נקבע כי "הערבויות החוקתיות של חופש הביטוי והעיתונות החופשית אינן מאפשרות למדינה לאסור שימוש בכוח או הפרת חוק אלא אם כן הפרה כזו מכוונת להסית או לייצר פעולה מפרת חוק בוודאות קרובה". הפסיקה בתיק "ברנדנבורג" היא כיום הסטנדרט שהחיל בית המשפט בתיקי חופש הביטוי הקשורים לתמיכה באלימות.
ראו גם

פסק דין קורמאטסו נגד ארצות הברית 323 US 214 (1944)
צעקת אש בתיאטרון הומה אדם
פסק דין ניו יורק טיימס נגד סאליבן
לקריאה נוספת

Chester James Antieau, "The Rule of Clear and Present Danger: Scope of Its Applicability," Michigan Law Review, vol. 48, no. 6 (April 1950), pp. 811–840. In JSTOR
Louis B. Boudin, "'Seditious Doctrines' and the 'Clear and Present Danger' Rule: Part I," Virginia Law Review, vol. 38, no. 2 (Feb. 1952), pp. 143–186. In JSTOR
Louis B. Boudin, "'Seditious Doctrines' and the 'Clear and Present Danger' Rule: Part II," Virginia Law Review, vol. 38, no. 3 (April 1952), pp. 315–356. In JSTOR
Mark Kessler, "Legal Discourse and Political Intolerance: The Ideology of Clear and Present Danger," Law & Society Review, vol. 27, no. 3 (1993), pp. 559–598. In JSTOR
Fred D. Ragan, "Justice Oliver Wendell Holmes, Jr., Zechariah Chafee, Jr., and the Clear and Present Danger Test for Free Speech: The First Year, 1919," Journal of American History, vol. 58, no. 1 (1971), pp. 24–45. In JSTOR
Bernard Schwartz, "Holmes versus Hand: Clear and Present Danger or Advocacy of Unlawful Action?" Supreme Court Review," vol. 1994, pp. 209–245. In JSTOR