stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אופנה בקיבוץ
בגדי עבודה ערב וחג

במלתחתם של חברי הקיבוץ הייתה חלוקה ברורה בין בגדי עבודה לבגדי ערב:
בגדי עבודה - בגדים עשויים כותנה, בצבע כחול כהה, לעיתים בצבע חאקי, או לפעמים סרבל עבודה. בנוסף היה כובע מצחייה או כובע רחב שוליים מבד, להגנה מהשמש (כובע טמבל נכנס לשימוש מאוחר יותר). נעליים היו גבוהות, שחורות או חומות, עשויות עור. גופיות ותחתונים היו אפורים, לא לבנים. בגדי עבודה נועדו להיות נוחים, פשוטים, יעילים, עמידים במאמץ ולכלוך. בגדים אלו שירתו את האידיאל של "עבודה היא חיינו", עבודת כפיים כמקודשת ומכובדת ככל שתהיה קשה ומלוכלכת. חלק מהחברים נהגו להגיע בבגדי עבודה גם לארוחת ערב בחדר אוכל, כהצהרה על שעות עבודה מאוחרות ובתחושת עליונות כלפי אלו שעבדו במקצועות חופשיים. נשים מדור המייסדות לבשו שמלות ישרות גזרה, בעלות שרוול קצר, או נטול שרוול, סינר עבודה ומטפחת ראש. חברות צעירות יותר, ילידות הקיבוץ (בנות משק), לבשו מכנסיים קצרים או ארוכים וכותונות או חולצות.
בגדי ערב - בגדים שנלבשו לאחר שעות העבודה, נקיים, נוחים, מגוהצים. אומנם היו אחידים למדי באופיים, אך ניכר בהם גיוון בדמות צבעים ודוגמאות, תוך שמירה על סגנון פשוט, עממי ואנטי אלגנטי. לבגדי הערב צורף בחורף כובע לחימום האוזניים והראש ("כובע גרב") בגדים אלו התאימו למנוחה, פעילות חברתית ומשפחתית, תרבותית והשכלתית. בבגדים אלו הופיעו החברים לארוחת הערב בחדר האוכל, היא המפגש החברתי העיקרי, המשפחתי המורחב.
בגדי שבת וחג - תת-קטגוריה נפרדת בתוך בגדי הערב, נועדו לסמל משמעות חגיגית, לא דתית (פרט לקיבוץ הדתי). בגדים אלו עוצבו בהשראת ארצות המקור של החברים - חולצה לבנה או חולצה רוסית רקומה, סרפן, חצאית בסגנון מזרח אירופה, שמלות בנוסח אתני ואף "טעמי המזרח" (הסגנון התימני). הייתה דחייה מכל הקשור בגינוני המערב (חליפה, מקטורן, עניבה) והתרחקות הדור הצעיר מאלגנטיות. חברות מדור המייסדים העדיפו ללבוש שמלות בשבת, כאלו שהיו בעלות גזרה מחויטת יותר ונתפרו מבדים טובים ככל האפשר, מקושטות בצניעות.
פרטי לבוש > מכנסיים

גברים ונשים בדור המייסדים לבשו מכנסיים, כביטוי לשוויון בין המינים. "...מכנסיים קצרים וארוכים נעשו אופנת יומיום פופולרית בקרב נשות היישוב היהודי בארץ ישראל כבר במחצית השנייה של שנות השלושים". מכנסיים ארוכים, מכנסי עבודה, כחולים או חאקי. המכנסיים קצרים היו שכיחים באקלים של הארץ: מכנסיים קצרים מאוד, ששוליהם מקופלים, עם כיסים בולטים מהמכנס, או "מכנסי זלמן". נשים לבשו מכנסיים קצרים מהודקים בגומי, רכיסתם הייתה מהצד.
פרטי לבוש > חולצה

נלבשה בדרך כלל מעל למכנסיים, כפי הנראה בניגוד לתדמית היהודי הגלותי-אירופאי. חולצת עבודה הייתה תפורה באופן ומידה אחידים לכולם, מבד כותנה פשוט, כחולה או אפורה. חולצות ששימשו לערב או לחג עוצבו בהשראת ארצות המוצא, או קבוצות הקרובות ללבם של המתיישבים הראשונים: חולצה לבנה פשוטה ליום שישי, חולצה רוסית רקומה, חולצה מזרחית/תימנית רקומה, חולצות אתניות שונות ממזרח אירופה (עם רקמות צבעוניות, כיווצים וכו).
החולצה הכחולה - צבען של תנועות הנוער החלוציות, היא הקשר בין הנוער ועבודה חלוצית. צבעה היה כחול טהור וזועק (בניגוד לכחול עכור ומצטנע של בגדי עבודה), כהתרסה נגד הלבוש הבורגני. "באופן אבסורדי הייתה רכישת חולצה כחולה - סמל הפועליות, הצניעות והפשטות - כרוכה בהוצאה לא-מבוטלת, ומיותרת, שכן היא לא מילאה תפקיד יומיומי, אלא ייצוגי בעיקר".
פרטי לבוש > מעיל

המעיל הראשון היה מעיל הגפירים (הנוטרים), ארוך וכבד, עשוי צמר, חאקי או כחול. התאים בעיקר לאנשי הביטחון ביישובים. לאחר מכן היה הבטלדרס ("לבוש קרב") הקצר של שנות הארבעים. באמצע שנות ה-70 השתלט על היישוב הקיבוצי מעיל הדובון. הדובון היה קצר, מרופד ותפוח. הוא שימש באופן אחיד גברים ונשים, לעבודה ולערב. לזמן רב סימל את המאבק הביטחוני והיה ללבוש הרשמי. בתחילת המאה ה-21 המעיל איננו עוד פריט לבוש מייצג.
פרטי לבוש > חצאית

בראשית הדרך הייתה חצאית פעמון פשוטה דלת קפלים, בהמשך נוספו חצאיות קפלים וחצאית אתנית רקומה (בהתאם לאופנת "משכית"). צבען של חצאיות היה שחור, אך עם הזמן נעשה צבעוני יותר. חצאיות אלו משמשות כיום רק כתלבושות ריקוד להופעות בחגים ומועדים. חצאיות אחרות הפכו לפריט מודרני המשתנה בהתאם לצו האופנה.
ענת הלמן כותבת כי על אף הפופולריות של המכנסיים במלתחת הנשים, החצאית (והשמלה) נותרה פריט נשי בלעדי: "מכנסיים מול חצאית משקפים את ההנחה כי יעילות אקטיבית היא מטרה גברית ואילו קישוטיות פסיבית היא מטרה נשית".
פרטי לבוש > בגדים תחתונים

גברים לבשו תחתונים וגופיות כותנה אפורים במשך היום, לצורכי עבודה. לאחר שעות העבודה הם הוחלפו בתחתונים וגופיות לבנים. נשים לבשו תחתונים וחזיות כותנה פשוטות וזולות. לחדר האוכל אסור היה להיכנס בגופייה ללא חולצה. במשך השנים הוחלפו הגופייה האפורה והלבנה בגופיות צבעוניות, מודפסות, אשר הורשו להיכנס לחדר האוכל.
פרטי לבוש > גרביים

בראשית ההתיישבות שימשו גרבי צמר אפורים גברים ונשים בנעלי עבודה ומגפיים. גרביים עד לברכיים (מורשת הצבא הבריטי) שימשו את אנשי הביטחון וגרביים לבנים מקופלים שימשו בעיקר נשים לאחר שעות העבודה. בהמשך התעשר מגוון הגרביים, תודות לשתי מהפכות: המצאת החוטים הסינתטיים (ובתוכם גרבי ניילון שהיו תחילה אסורות אידאולוגית על נשים, בהיותם סמל לבורגנות ולעירוניות) והמצאת הסטרץ'.
פרטי לבוש > פריטים נלווים ללבוש

סריגה - סריגה במסרגות אישיות הייתה עיסוק נשי מקובל בשעות הפנאי, שיחות קיבוץ, הרצאות ואספות. חברות הקיבוץ סרגו פריטי לבוש, מפיות שלחן ומפות, למדו ולימדו דוגמאות וקישוטים.
חגורות  - חגורת בד צבאית שימשה את אנשי הביטחון ובהמשך את צעירי הקיבוץ. בתנועות הנוער השתמשו בה בצירוף אבזם דמוי סמל התנועה. חגורות עור פשוטות שימשו גברים ונשים ולימים חזרו ותפסו את מקומה של חגורת הבד.
צעיפים - מעבר להיותם פריט שימושי לחימום הצוואר, היו לאבזר אופנתי מקובל בלבוש הנשי בכל עונה. הכאפיה הערבית הייתה אחד מצעיפי הצוואר והראש הנפוצים, אחד מסמלי הפלמ"ח. סגנון הכאפיה המשיך להתקיים כפריט שימושי וקישוטי שנים רבות, במיוחד בתנועות הנוער.
כפפות - כפפות לעבודה בלילות הקרים ברפת, לשמירת לילה, לנהיגה בטרקטור או עבודות המטע והגינון (גיזום). לילדים סרגו כפפות צמר צבעוניות והיו גם "כפפות ערב" להליכה מהבית ("החדר") לחדר האוכל.
פרטי לבוש > כובעים

מספר סוגי כובעים שימשו את חברי הקיבוץ, בעיקר בעשורים הראשונים לקיומו וחלקם עד היום:
כובע מצחייה - ידוע גם בשם ברט או קסקט. במקור היה זה כובע צמר צרפתי, שבארץ נתפר מכותנה והיה מקובל בתקופת המנדט הבריטי.
כובע טמבל - כובע טמבל או כובע מקוואי, עשוי בד, דמוי קערה, ללא מצחייה או שוליים בולטים. ניתן היה לקפלו ולהכניסו לכיס, נוח לנשיאה, זול, עמיד ולא גנדרני. בכך התאים לאידאולוגיה ולצרכיו הפונקציונליים של הקיבוץ. ראשיתו של הכובע בשנות העשרים, אך רק בעשור הראשון והשני לקום המדינה היה פופולרי ביותר בכל הארץ. כובע טמבל היה מקובל מאוד גם במחצית השנייה של המאה העשרים והיה נפוץ לשימוש בקיבוצים ובתנועות הנוער החלוציות. נחשב יעיל להגנה בפני השמש, שימושי לניגוב זיעה מהמצח בקרב עובדי השדה והסדנה, לטיולים ולבילוי חוץ בשעות הפנאי, בחול ובחג. לימים הפך למותג המסמל את "הקיבוצניק", או הישראלי הטיפוסי (על ידי הקריקטוריסט דוש).
כובע גרב - כאילו חבשו גרב על הראש. עשוי צמר, צורתו כצינור חסום משני צידיו, מקופל פנימה לדמות שק. שימש כפריט תקני בקרב לוחמי הפלמ"ח, לימים לוחמי צה"ל, בעיקר במלחמת העצמאות. בקיבוצים שימש בימי חורף או הלילות הקרים לעבודה. הוא נסרג בבית ועבר שכלולים ושינויים, בהם וריאציה בה כיסה את הראש כולו והצוואר, עם פתח לעיניים.
כאפיה - הכאפיה ביסודה פריט זול ופשוט, השימושי למטרות רבות: יעילה כגד חום או קור, אבק, סופות חול, יתושים או לכלוך. שימשה גם כשמיכה דקה, מגבת, פריט להתגנדר בו, קישוט לקיר ועוד. נחשבת כיסוי ראש אתני בהשראת ערביי הארץ ונראה כי מידת הפופולריות שלה נעה עם תנודות היחס אליהם ולתרבותם.
מטפחת ראש - שימשה בעיקר את הנשים בראשית ההתיישבות הציונית, בקיבוצים או במושבות, כפריט עבודה הכרחי להגנה בפני שמש, רוח ואבק. המטפחות היו עשויות בדים ודגמים שונים, שיטות הכריכה ושילוב על הצוואר, השיער והראש, היו מגוונות. בנוסף, שימשו לקישוט ויופי.
שיער

החלוצים הגברים נהגו להסתפר קצר, עם שביל בצד או שיער משוח לאחור. הנשים גידלו שיער ארוך, בתסרוקות שונות ובעיקר צמות, שהיו מאוד אופנתיות: צמה בודדה, זוג צמות, צמות שגולגלו לכדור בצורות שונות, או נשזרו כזר פרחים סביב הראש. בהמשך נעלמו הצמות ופינו מקומן לתספורת קצרה שהתאימה לרוח השוויון והנערות בקיבוץ. מזוקנים או בעלי שיער ארוך היו נדירים בעשורים הראשונים של הקיבוץ, אך הראשונים בארץ לאמץ את המודל ההיפי היו צעירי הקיבוץ, בהשפעת המתנדבים.
הספר המקומי היה מגיע מדי פעם, מהעיר הסמוכה, לספר את חברי הקיבוץ (כשהוא מביא עמו את ציודו הבסיסי).
מספרת נשים לא הייתה קיימת (כפי שהתפתחה בערים הגדולות עוד בתקופת הישוב) וחברות הקיבוץ שרכשו מיומנות שימשו כספריות מקומיות ואף הצטיידו בהתאם.
הנעלה

בניגוד לבגדים, נעליים בקיבוץ היו תמיד פריט אישי, אשר הותאם לכף רגלו של הנועל אותן ולא הושאלו לשימושם של אחרים. ילדים ומבוגרים הלכו לעיתים יחפים, אולי כחיקוי לילדי השכנים בכפרים הערביים.
נעלי עבודה - נעליים שהותאמו לגברים ונשים לעבודה בשדה או בסדנה, גבוהות בצבע שחור או חום, עם שרוכים. חברות שעבדו בחינוך או בבריאות נעלו אף הן נעליים גבוהות, אך בצבע לבן. הנעליים הותאמו לסוג העבודה ששימשו. "נעלי עבודה" הוא מושג שהפך לתיאור נעליים שנועלים כשהולכים לעבודה בענפי המשק השונים.
מגפיים - העבר היו שני סוגים למגפיים: מגפי עור לרכיבה, לשימושם של הרועים והשומרים ומגפי גומי שחורים וכבדים לעבודה (להשקיה בפרדס, לרפת). מגפיים אלו היו לפריט חיוני שהובא לעבודה בייבוש ביצות ובהמשך גם לעבודה בחקלאות. המגף הסטנדרטי הגיע עד מתחת לברך, ננעל מעל גרבי צמר ונרחץ בברזיות נמוכות מיוחדות בסוף יום העבודה. היו משאירים אותו מחוץ למקום העבודה או מחוץ לדירה. המגפיים שימשו את מייסדי הקיבוץ כדי לשרוד בבוץ בתקופה לפני שנסללו מדרכות. לאחר התפתחות הפלסטיק הפכו מגפיים קלים וצבעוניים לנעל חורפית עבור הילדים.
נעלי השבת - נעלי השבת או נעלי ערב, היו אלו ששימשו לשעות שלאחר העבודה, אותן נעליים אך מצוחצחות ונקיות יותר, שלאחר התבלותן הפכו לשמש נעלי עבודה. בהמשך הפכו נעלי השבת צבעוניות ואופנתיות יותר.
נעלי פלדיום - או נעלי קומנדו. נעלי בד גבוהות בצבע חאקי, עם סוליות גומי מחורצות, אשר נוצלו כנעלי טיול, טיולי מים ולאחר מכן גם כנעלי עבודה ואף כנעלי שבת.
סנדלים - את הסנדלים הכירו המתיישבים הראשונים אצל שכניהם הערבים. החלוצים התקינו לעצמם סנדלי רועים ואילו אצל הצברים הם הפכו לנוהג קולקטיבי ממוסד שמקורו בתנועות הנוער. הסנדלים ה"חוגיסטיים" היו פרי המצאתם של שני חניכים מגרעין קבוצת חוגים ("המחנות העולים") בקיבוץ בית השיטה - אותם סנדלים בעלי שתי רצועות עור מקבילות בגוון חום, שנרצעו לסוליית עור דק וננעלו לרוב ללא גרביים. בשנות החמישים הוצמד להן הכינוי "סנדלים תנ"כיות", על שום החזות של רועה צאן, או לוחם מימי המקרא, ששיוו לצבר. סנדלים אלו שימשו בעיקר לשעות הפנאי ובמשך הזמן התפתחו והותאמו לאופנה ולרגל.
צחצוח נעליים - כחלק מחשיבות השמירה על נעלי העור, במיוחד נעלי הערב והשבת. צחצוח נעליים היה לפולחן בלתי נפרד מחגיגיות יום השישי. המטפלות נהגו להעמיד בשורה את נעלי הילדים ולצחצחן זו אחר זו...
נעלי בית - נעלי בית מצמר משובץ עם רוכסן (לימים נקראו "נעלי קיפי") היו אהובות על הצעירים ושירתו אותם כמעט לכל מטרה - לשעות הפנאי, עבודה ואף טיולים.
יחפים - יחפנות הייתה חלק מהשתלבותם של יוצאי אירופה במנהגי המזרח, בהשפעת האקלים החם, הנוחות של אוורור הרגליים, לאחר יום עבודה בנעליים גבוהות (לעיתים אף בעבודה). הנוהג להתהלך ברגליים יחפות וחזה חשוף ראשיתו בתרבות החלוצית ובעיקר אצל אנשי "השומר". היחפנות סימלה בעיני החלוצים את ההתחברות לאדמה. הליכה יחפה הייתה חלק מההווי הקיבוצי, שיוותה גאווה והתרסה במנהגם של בני הקיבוץ להופיע ברגליים יחפות גם בנסיעה העירה ולא רק בתחומי חצר הקיבוץ. הטרנד של ללכת יחפים היה חלק מהאידאולוגיה של פשטות, קרבה לטבע של "ילדי השמש" וכיוצא בזה.
בגדי הילדים

מראשיתו ראה הקיבוץ את הצורך בעיצוב אורח חייהם של הילדים בדמות חברת המבוגרים. הילדים חונכו בחינוך משותף אשר בא לידי ביטוי בכל אורחות חייהם, בין השאר בלבושם. במתפרת הקיבוץ נתפר לבוש אחיד בצבע ובמידה ממוצעת לתינוקות. עקרונות השוויון, הצניעות והפשטות נשמרו גם בלבושם של הפעוטות והילדים הגדולים יותר מבחינת סגנונות לבוש, גזרות, צבעים ואיכות. מרבית הבגדים נתפרו במתפרת הקיבוץ וקניית בגד לילד על ידי הוריו לא הייתה מקובלת. בשנותיו הראשונות של הקיבוץ לא היו סבים וסבתות בארץ למרבית ילדי הקיבוץ, שישפיעו עליהם מתנות בגדים. במחסן הבגדים דאגו להעביר בגדים מילדים גדולים לקטנים על פי המידות (ממש כמו במשפחה), בחלוף העונות היו מודדים לכל ילד את בגדיו ומציידים אותו מחדש במלתחה מתאימה לעונה הבאה. "בגדי ערב" שהתבלו הפכו ל"בגדי בוקר". בחגים כמו פסח וראש השנה נהגו להעניק לילדים בגד חדש ממחסן הילדים.
בעשורים האחרונים פתוחים ילדי הקיבוץ להשפעות חיצוניות ולמגמות אופנה מודרניות - בבית הספר אזוריים, מפגש עם בני גילם העירוניים, תקשורת גלובלית, קרובי משפחה מחוץ לקיבוץ וכן תהליכי ההפרטה - לבושם משלב בדרך כלל השפעות חיצוניות עם פשטות קיבוצית, טביעה אישית ורוח נעורים האופיינית לבני גילם.
מגמות של שינוי

לבושם והופעתם החיצונית של מייסדי הקיבוץ הושפעו מחזונם והשקפת עולמם, אופי חייהם ועבודתם, יכולתם הכלכלית והטכנולוגיה של אותה תקופה. מגמה זו השתנתה ונשחקה במהלך הדורות הבאים, לצד התמורות שחלו בחברה הישראלית והעולם המודרני. בתחילת המאה ה-21 לא נמצא יותר הבדל משמעותי, או יחוד, בלבושם של הקיבוצניקים לעומת העירוניים, כשם שנטשטש ייחודם של הישראלים לעומת בני עם אחר בתרבות המערבית. בקיבוצים עדיין נדירים פריטי לבוש כגון חליפות מעונבות או כובעים מקושטים וניתן להבחין בשרידי הלבוש המסורתי בקרב ותיקי הקיבוץ, אך לרוב תרבות הלבוש וההופעה החיצונית דומה לזו הקיימת בעיר. תהליך ההפרטה, פתיחת שערי הקיבוץ לתושבי חוץ ולתרבות הגלובלית החלישו את הקולקטיב הקיבוצי.
אירועי אופנה בקיבוץ

ב-1971 נערכה תצוגת אופנה עלית בקיבוץ גניגר בהשתתפות דוגמניות ומתמודדות בתחרות מלכת היופי
ב-1990 נערכה בקיבוץ אלונים מופע אופנה בשם "ממוסקבה באהבה" במסגרת חגיגות מאה שנה להקמת התנועה למען ארץ ישראל טובה
ראו גם

קיבוץ
מגדר בקיבוץ
ציונות וגופניות
סריגה
תפירה
לקריאה נוספת

ענת הלמן, בגדי הארץ החדשה: מדינת ישראל החדשה בראי הלבוש והאופנה, ירושלים: מרכז זלמן שזר לחקר תולדות העם היהודי, 2012.
סילביה פוגל-ביז'אוי. אמהות ומהפיכה: המקרה של הנשים בקיבוץ (1948-1910). הישג היסטורי בתמורותיו, ההתיישבות הקיבוצית והמושבית 1990-1910. מכון בן-גוריון לחקר ישראל, אונ' באר-שבע. יד טבנקין. אוניברסיטת תל אביב. 2006.
מיכה רינת, מיכה (מייק) לבנה, עוז אלמוג. התפתחות דפוסי לבוש והופעה חיצונית בקיבוץ. 21 בינואר 2010.
אילה רז, חליפות העתים : מאה שנות אופנה בארץ-ישראל, ישראל: הוצאת ידיעות אחרונות, 1996.
זכויות שיום

האולם המקורה הראשי בסולט לייק סיטי היה ידוע כדלתא סנטר מ-1991 עד 2006. בשנת 2023, דלתא איירליינס רכשה מחדש את זכויות השיום.
האולם בסולט לייק סיטי בתמונה משנת 2006, כרזה זמנית המכסה את המיתוג הקודם
זכויות שִׁיּוּם הן עסקה פיננסית וצורת פרסום או הנצחה לפיה תאגיד, אדם או ישות אחרת רוכשים את הזכות למתן שם למתקן, חפץ, מיקום, תוכנית או אירוע (לרוב מדובר במתקן ספורט), בדרך כלל לתקופת זמן מוגדרת. עבור נכסים כגון אולמות רב תכליתיים, אולמי הופעות או מגרשי ספורט, הטווח נע בין שלוש ל-20 שנה. טווחים ארוכים יותר, נפוצים יותר עבור מתקנים בעלי פרופיל גבוה יותר כגון מתקני ספורט מקצועי.
המאפיין הייחודי לסוג זה של זכויות שיום הוא שהקונה מקבל נכס שיווקי לקידום מוצרים ושירותים, קידום שימור לקוחות או הגדלת נתח שוק.
ישנן מספר צורות של שמות חסות תאגידיים. לדוגמה, "מציג חסות" מגיש את שם התאגיד או המותג בסוף (או, לפעמים, התחלה) של שם גנרי, בדרך כלל מסורתי, (למשל Mall of America Field ב־Hubert H. Humphrey Metrodome); או, "נותן חסות ראשי" מחליף את השם המקורי של הנכס בשם בחסות תאגיד (כפי שקורה ברוב מקומות הספורט הממומנים), ללא התייחסות לשם הקודם.
שיום אצטדיונים

שיום אצטדיונים עבר בשנים האחרונות לקידום שמות מסחריים של תאגידים, אבל בעשורים המוקדמים יותר נרשמו בעיקר שמות המשפחה של מייסדי החברה.
השיא של הסכום הגבוה ביותר ששולם עבור זכויות שיום שייך לקריפטו. קום ארנה. ב-17 בנובמבר 2021, הושג הסכם חסות ל-20 שנה בשווי 700 מיליון דולר בין Anschutz Entertainment Group ו־Crypto.com הסינגפורית כדי לשנות את שם ה"סטייפלס סנטר" בלוס אנג'לס ("רשת החנויות סטייפלס לציוד משרדי" הייתה בעלת זכויות השיום הקודמות של האולם, בהן החזיקה מאז פתיחתו בשנת 1999). ביתם של לוס אנג'לס קינגס מה-NHL ושל לוס אנג'לס לייקרס והקליפרס מה-NBA נודע בשם קריפטו. קום ארנה החל מ-25 בדצמבר 2021.
לפני עסקת קריפטו. קום ארנה, השיא היה שייך לסקושה-בנק ארנה בטורונטו (לשעבר "אייר קנדה סנטר", שנפתח בשנת 1999), שגרף עסקה של 800 מיליון דולר קנדי (517 מיליון דולר אמריקאי) למשך 20 שנה החל משנת 2018.
אצטדיון מידוולנדס החדש, ביתם המשותף של ניו יורק ג'איינטס וניו יורק ג'טס במזרח רד'רפורד, ניו ג'רזי, ארצות הברית, היה צפוי להאפיל על שתי העסקאות, כאשר מומחים העריכו ששווי העסקה יהיה 25–30 מיליון דולר בשנה. בסופו של דבר העסקה הייתה פחותה מהמצופה, כאשר אצטדיון מטלייף מכניס 17 מיליון דולר בשנה מהסכם זכויות השיום שלו עם חברת מטלייף .
לעיתים, הרוכש של זכויות שיום האצטדיון עשוי לבחור לתרום את הזכויות הללו לארגון חיצוני, בדרך כלל מדובר בארגון שהרוכש קשור אליו באופן הדוק. כנראה הדוגמה הבולטת ביותר לכך היא פרנדס ארנה, אצטדיון גדול בסטוקהולם. המתקן היה ידוע במקור בשם "סווידבנק ארנה", אך בשנת 2012 החברה תרמה את הזכויות הללו ל"קרן פרנדס", ארגון שחברת סווידבנק מממנת ותורמת לו רבות, השואף להילחם בבריונות בבית הספר. לאחרונה, "לשכת חוות קנטאקי", ארגון המקדם את האינטרסים של חקלאי קנטאקי המוכר בעיקר לציבור שאינו חקלאי בשל עסקי הביטוח שלו, רכש את זכויות השיום לאצטדיון הבייסבול החדש של אוניברסיטת קנטקי בשנת 2018. לשכת החוות תרמה בתורה את זכויות השיום למחלקת החקלאות של מדינת קנטאקי, וקראה למקום קנטאקי פראוד פארק. השם הממומן הוא שם המותג המשמש את סוכנות המדינה האמורה במסע השיווק שלה למוצרים חקלאיים המיוצרים באותה מדינה.
שיום אצטדיונים > בארצות הברית

ייתכן שזכויות השיום בארצות הברית התחילו עוד בשנת 1912 עם פתיחת פנווי פארק בבוסטון. בעלי האצטדיון החזיק בחברת נדל"ן בשם "Fenway Realty" (החברה, כמו האצטדיון, נקראה על שם פארק סמוך), כך שסביר להניח שהערך הפרסומי של השם נלקח בחשבון. למרות זאת, ההנחה הרווחת יותר היא שזכויות השיום התחילו ב-1926 כאשר ויליאם ריגלי, איל המסטיקים והבעלים של שיקגו קאבס, קרא לאצטדיון של קבוצתו "ריגלי פילד". בשנת 1953, אוגוסט בוש ג'וניור, ראש חטיבת בישול הבירה בחברת אנהאוזר-בוש ובעלי סנט לואיס קרדינלס, הציע לשנות את שם האצטדיון הביתי של הקרדינלס, ספורטסמנס פארק, ל"אצטדיון באדווייזר". כאשר רעיון זה נדחה על ידי פורד פריק, נציב הבייסבול באותה תקופה, חברת אנהאוזר-בוש הציעה במקום זאת את השם "אצטדיון בוש" על שם אחד ממייסדי החברה. השם אושר בקלות, ואנהאוזר-בוש הוציאה לאחר מכן מוצר חדש בשם "בירה בווארית בוש" (הידועה כיום כבירה בוש). בשנת 1966 השם שונה ל"אצטדיון זיכרון בוש" (Busch Memorial Stadium), ולאחר מכן בשנות ה-70 השם קוצר ל"אצטדיון בוש", וזה נשאר שם האצטדיון עד לסגירתו בשנת 2005. עד אז, המדיניות של ה-MLB השתנתה – כשקורס פילד בדנבר ומילר פארק במילווקי קיבלו שם מסחרי – ואנהאוזר-בוש (ששמרה על זכויות השיום לאחר מכירת הקבוצה) הצליחה להשתמש באותו השם גם לאצטדיון החדש של הקרדינלס שנפתח ב-4 באפריל 2006. אצטדיון פוקסבורו, ביתה של ניו אינגלנד פטריוטס בין השנים 1971 ל-2001, היה דוגמה מוקדמת לקבוצה שמוכרת את זכויות השיום לחברה שלא הייתה חלק מבעלי הקבוצה, וקראה לאצטדיון שייפר אצטדיון שייפר על שם חברת הבירה מאז פתיחתו ועד 1983.
התגובה הציבורית לנוהג זה היא מעורבת. זכויות שיום שנמכרו למתקנים חדשים התקבלו ברובם, במיוחד אם הקונה מבוסס היטב ויש לו קשרים מקומיים חזקים לאזור, כמו במקרים של אצטדיון ריץ' (כיום אצטדיון היימארק) באורצ'רד פארק פרבר של באפלו, היינץ פילד (כיום אצטדיון אקרישור) בפיטסבורג, וקורס פילד בדנבר. מכירת זכויות השיום לאצטדיון שכבר קיים הייתה פחות מוצלחת, כמו בניסיון לשנות את שמו של קנדלסטיק פארק בסן פרנסיסקו ל-3קום פארק. הציבור הרחב (וכמה כלי תקשורת) המשיך לקרוא לאצטדיון בשם שבו נקרא למעלה משלושה עשורים – כלומר קנדלסטיק פארק. לאחר שההסכם עם חברת "3קום" פג, הזכויות נמכרו מחדש ל"מונסטר קייבל", ושם האצטדיון שונה למונסטר פארק. מצביעי סן פרנסיסקו הגיבו בהעברת יוזמה (הצעה H) בבחירות בנובמבר 2004 שקבעה ששם האצטדיון חייב לחזור לקנדלסטיק פארק לאחר שהחוזה עם מונסטר יפוג ב-2008. עם זאת, היוזמה התגלתה כסמלית ברובה, והיא בוטלה על ידי העברת "הצעה ג" בשנת 2009 בתגובה למצב הכלכלי בזמנו. זכויות השיום לאצטדיון מעולם לא נמכרו מחדש, והאצטדיון נסגר ונהרס בשנת 2014.
שיום אצטדיונים > מחוץ לארצות הברית

אצטדיוני ספורט עם עסקאות זכויות שיום נפוצים בעיקר בארצות הברית, אך לא רק. ניתן למצוא אצטדיונים "על שם" במדינות אחרות כגון: אוסטרליה, יפן, סין, פינלנד, קנדה, ישראל וגרמניה, שבהן ל-8 מתוך 10 אצטדיוני הכדורגל הגדולים נמכרו זכויות השיום שלהם לתאגידים נותני חסות. הנוהג הולך ומתרחב גם בבריטניה; למשל, האצטדיון הנוכחי של בולטון וונדררס הוא "האצטדיון הקהילתי טאפשיט" (לאחר 17 שנים בשם "אצטדיון ריבוק", 4 שנים כ"אצטדיון מאקרון" ו-5 שנים כ"אצטדיון אוניברסיטת בולטון"), והאצטדיון של ארסנל (שנפתח בעונת 2006/2007) הוא אצטדיון האמירויות, כשהמגרש הקודם של המועדון היה אצטדיון ארסנל. בקריקט, הדוגמה המפורסמת ביותר הוא האובל, ביתו של מועדון הקריקט סארי קאונטי. היו לו כמה ספונסרים במהלך השנים, וכיום הוא ידוע בשם "קיה אובל", לאחר שנודע במקור כ"קנינגטון אובל", על שם מחוז לונדון בו הוא ממוקם.
דוגמאות אחרות

בעוד שהמחירים הגבוהים ביותר שולמו באופן מסורתי עבור זכויות שיום של אצטדיונים, חברות ואנשים רבים גילו שמכירת זכויות השיום שלהם יכולה להיות שיקול חשוב במימון העסק שלהם. מאז תחילת שנות ה-2000, קטגוריות חדשות רבות נפתחו, כמו מכירת הזכויות למתן שם למין קופים חדש תמורת 650,000 דולר.
דוגמאות אחרות > תחבורה ציבורית

זכויות שיום לתחנות תחבורה ציבורית נמכרו בלאס וגאס ובפילדלפיה ( תחנת nrg, תחנת ג'פרסון ותחנת פן מדיסין). מכירות מסוג זה נבחנו גם בניו יורק ובבוסטון, ונפסלו בסן פרנסיסקו. סיטיזנס בנק נתן חסות ל"תחנת רחוב סטייט" ברכבת התחתית של רשות התחבורה במפרץ מסצ'וסטס בשנים 1997 עד 2000. בטמפה זמינות לרכישה זכויות שיום הן לתחנות החשמליות והן לצי הרכבות.
בדצמבר 2016 אישרה רשות התחבורה המטרופולינית של מחוז לוס אנג'לס מדיניות זכויות שיום עבור המתקנים והמסלולים שלה, אך מאוחר יותר ביטלה את המדיניות כעבור חודשיים בשל תביעות אפשריות בגין דילוג על נותני חסות.
דוגמאות מחוץ לארצות הברית כוללות את מטרו מדריד, שם שונו שם קו המטרו קו 2 ושם תחנת סול בשנים 2013–2016 על שם חברת הסלולר וודאפון, ותחנת מוניומנטו במערכת התחבורה הציבורית של מנילה בפיליפינים, אשר שמה שונה לתחנת ימאהה מוניומנטו ב-14 בפברואר 2018, לאחר שיפוצים.
דוגמאות אחרות > ספורט

זכויות שיום בתחום הספורט נפוצות הן לאצטדיונים והן לתחרויות ספורט ולסדרות. בנוסף, קבוצות ספורט מסוימות מאמצות שם של נותן החסות כשם הקבוצה או המועדון שלהן (נפוץ בענף הכדורסל באירופה).
דוגמאות אחרות > תחרויות

בכדורגל, ליגות ותחרויות גביע מאמצות לפעמים את שמם של נותני החסות שלהם. לדוגמה, הפרמייר ליג האנגלית הייתה ידועה בשם "ברקליס פרמייר ליג" עד 2016, והגביע האנגלי נקרא רשמית "גביע אמירטס". הפרמייר ליג הודיעה בשנת 2015 כי לא תקבל חסות ראשית לשם הליגה החל מעונת 2016/17. מאז 2020, ליגת העל הצרפתית בכדורגל אימצה את השם של ליג 1 אובר איטס .
בפוטבול מכללות, רוב משחקי האליפות (Bowl) שינו את השמות המסורתיים שלהם לטובת נותני החסות, ובמקרים מסוימים נטשו את השמות המסורתיים שלהם. בעוד שרובם כוללים את שמם המסורתי בצורה כלשהי (למשל משחק הרוז בול שמובא בחסות Prudential), חלקם עברו לשמות של נותני חסות בלבד (למשל, ה-Gator Bowl נודע בארבע משחקים בתור "TaxSlayer Bowl"), מעשה כזה בדרך נתקל בתדהמה מצד האוהדים. כמה משחקי אליפות חדשים יותר נקראו על שם נותני החסות מאז היווסדם – למשל, ה-בלוקבסטר בול, שבמקור נקרא על שם בלוקבסטר כשהופיע לראשונה ב-1990, עבר כמה וכמה שינויים בחסות ובשמות; המשחק בדצמבר 2023, נקרא בשם הפופ-טארטס בול.
שמות קבוצות ואפילו ליגות שלמות נמכרו מדי פעם גם לנותני חסות תאגידים (דוגמאות כוללות את ניו יורק רד בולס במקרה הראשון, "NET10 Wireless" מליגת Arena Football League במקרה האחרון), אבל זה בדרך כלל נדיר בארצות הברית ונפוץ בחלקים אחרים של העולם.
במהלך שנות ה-80, מרוצי רכב מאושרים בנאסקאר ובאינדיקאר החלו לנטוש את השמות המסורתיים שלהם לטובת שמות נותני חסות בלעדיים. המגמה התרחבה במהירות בנאסקאר כך שבשנת 1991, כל 29 המרוצים ב"סדרת גביע ווינסטון" היו עם שמות נותני חסות (כולל דייטונה 500, שקיבל נותנת חסות לתצוגה, "דייטונה 500 מובא בחסות STP"), עם מעט או ללא התייחסות לשמות המקוריים. החל משנות ה-2010, נותרו מעט מאוד יוצאי דופן בנאסקאר (כגון דייטונה 500, שלא משתמש יותר בספונסר תצוגה), ובדרך כלל מרוצים ללא שמות נותני חסות קיימים רק כי לא ניתן היה להשיג ספונסר מתאים בזמן מספיק. אינדיקאר הולך בעקבות הנאסקאר, כאשר רוב המרוצים (למעט אינדיאנפוליס 500 המסורתי מאוד) מקבלים חסות לשם המירוץ. בסיקור תקשורת הספורט (כגון דיווחי חדשות ESPN ) מתייחס בדרך כלל למרוצים בשם העיר שבה נערך מסלול המרוצים הביתי, תוך הימנעות משימוש בשמות ממומנים בסיקור חדשות.
דוגמאות אחרות > בתקשורת

סדרות טלוויזיה ורדיו, במיוחד בראשית ימיהם ככלי תקשורת בתחילת-אמצע המאה ה-20, מכרו תכופות את זכויות השיום לתוכניות שלהן לנותני חסות, שרובם מימנו את תקציב התוכנית; דוגמאות כוללות את "שעת השמרים של פליישמן", "תיאטרון הכוכבים של טקסקו" ו"תיאטרון הטלוויזיה של פילקו". צורת חסות זו נחלשה בסוף שנות ה-50, אם כי דוגמאות מאוחרות יותר כוללות Mutual of Omaha's Wild Kingdom, ששודרה במקור מ-1963 עד 1988. אחת הדוגמאות האחרונות ששרדו היא "היכל התהילה של הולמארק", המשודרת כיום באופן לא סדיר, שהתחילה להיות משודרת מאז 1951.
דוגמאות אחרות > זכויות שיום לא רשמיות

"International Star Registry" היא חברה מסחרית שמאז 1979 מכרה זכויות שיום לא רשמיות לכוכבים. שירותי השיום מוגבלים לרשימה בספר ממנה אפשר להשתמש, ואינם נושאים אותנטיות מדעית או רשמית על פי אסטרונומים מקצועיים.