stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שושנה היימן

| --- | --- |

 לידה:  3 בינואר 1923 גרמניה
 פטירה:  18 במרץ 2009 (בגיל 86) עין הוד, ישראל
 לאום:  ישראלי
 מקום לימודים:  בית הספר בצלאל החדש לאומנות ולאמנות (1941)  רודי להמן (1946) 
 תחום יצירה:  פיסול, חיתוך-עץ 
 הושפעה על ידי:  רודי להמן
 פרסים והוקרה:  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול (1951)  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול (1967) 
 בן או בת זוג:  ט. כרמי 
 
שושנה הימן (נכתב גם היימן) (3 בינואר 1923 – 18 במרץ 2009) הייתה פסלת, ציירת ומאיירת ישראלית.
ביוגרפיה

היימן נולדה לחיים ופרידה לבית רייס בשווביש-האל (Schwäbisch-Hall) בדרום גרמניה. בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלתה לארץ ישראל עם משפחתה לארץ ישראל והם השתקעו בשכונת בת גלים בחיפה. בנעוריה עבדה בקרמיקה ובשנת 1939 החלה ללמוד בבצלאל החדש בירושלים. לאחר סיום לימודיה למדה פיסול בעץ אצל הפסל רודי להמן. עבודתה הייתה קשורה בתקופה מסוימת אל הפיסול "הכנעני" בשימוש שעשתה במוטיבים מן הפיסול המצרי והארכאי.
בשנים 1946–1948 למדה באקדמיה לאמנויות יפות בפירנצה ובבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות (בוז-אר) בפריז.
ב-1953 נמנתה על מייסדי כפר האמנים עין הוד.
בשנת 1955 איירה את הספר "שמוליקיפוד" מאת ט. כרמי, בעלה באותה עת. גיבור הסיפור, גדי, נקרא על שם בנם, גד צ'רני. באותה עת התגוררו בירושלים בשכונת טלביה.
בשנים 1958–1960 עסקה בציור ורישום, בין היתר איירה את הספר "דירה להשכיר" במהדורתו הראשונה ב-1959.
בשנת 1963 השתתפה בסימפוזיון בסלובניה, שכלל עשרה אמנים ממדינות שונות, בו פיסלה בעץ. השתתפה בהמשך בסימפוזיונים דומים בדנמרק ב-1997 ובקוריאה הדרומית ב-1999.
משנות השבעים שימשה כפרופסור באוניברסיטת חיפה, מ-1977 כיהנה כראש החוג לאמנות שם וב-1987 הוענק לה תואר פרופסור.
בשנת 1980 העתיקה את מגוריה לעין הוד.
בשנת 2003 פרסמה העיר דיסלדורף את "צילו של התן" ("Der Schatten des Schakals"), קובץ משיריה, לרגל יום הולדתה ה-80.
באפריל 2009 הוצגה במוזיאון הכט ובמוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח רטרוספקטיבה מיצירותיה.
גלריה

ראשונים, 1958
עץ
קמפוס אדמונד י' ספרא, האוניברסיטה העברית, גבעת רם, ירושלים
מבנה, 1988
אוניברסיטת חיפה, חיפה
ללא כותרת, 2005
בטון
פארק רעננה, רעננה
ללא כותרת (לזכרו של מורן, בנם של גלילה וטוביה ריבנר, 1995
בטון
קיבוץ מרחביה
תימני ותימניה, חיתוך עץ, שנות ה-50 של המאה ה-20
פרסים

1948 – פרס אמנים חדשים
1951 – פרס דיזנגוף לפיסול
1967 – פרס דיזנגוף לפיסול
1967 – פרס אונס"קו
תערוכות יחיד

2009, "חיתוכי עץ", גלריה קיימא, יפו
2009, "חוזה במדבר", מוזיאון הכט, חיפה
2009, "ניצבת על קו האופק", מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח, הזורע
2000, "In Orbid", המוזיאון העירוני דיסלדורף
1994, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
1987, מוזיאון וילפריד ישראל
1986, "פיסול בעץ", הגלריה של אוניברסיטת חיפה
1959, בית האמנים בירושלים
1950, בית האמנים בירושלים
הערות שוליים

↑  עמית נאור, הכירו את "הילד הרע" של "שמוליקיפוד", בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, אוגוסט 2021
↑  פרס אגודת הציירים והפסלים לזכר הבנים שנפלו, על המשמר, 25 באוקטובר 1949
↑  12 פסלים וציירים זכו בפרס דיזנגוף, דבר, 25 במרץ 1951; חולקו פרסים לציור ולפיסול ע"ש מ. דיזנגוף ז"ל, חרות, 25 במרץ 1951
↑  פרס דיזנגוף לפיסול יחולק היום, מעריב, 11 באוקטובר 1967
↑  פרס אונסק"ו – לפסלת שושנה הימן, דבר, 19 בינואר 1968
↑  שושנה היימן – חוזה במדבר (2009); אוצרת: שיר מלר-ימגוצ'י, באתר מוזיאון הכט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 273613  NLI: 987007301850205171  PLWABN: 9810618200005606  BnF: cb14540647q (data)  GND: 138985979  ISNI: 0000 0001 0652 8074  LCCN: nr91012522  NTA: 189657979  ULAN: 500375933  VIAF: 249054   WorldCat (עם VIAF): 249054 
היימן עם בעלה ובנה, 1958
אילונה אהרון

| --- | --- |
בפתיחת תערוכה שלה יחד עם האמנית חגית שחל, "מבעד ליופי", אוצרת: אירית לוין, 2010.
בפתיחת תערוכה שלה יחד עם האמנית חגית שחל, "מבעד ליופי", אוצרת: אירית לוין, 2010.
 לידה:  9 באוקטובר 1936 תל אביב
 פטירה:  27 בדצמבר 2014 (בגיל 78) תל אביב
 לאום:  ישראלית
 תחום יצירה:  אמנית קולאז', ציירת
אילונה אהרון (9 באוקטובר 1936 – 27 בדצמבר 2014) הייתה אמנית ישראלית.
ביוגרפיה

אילונה אהרון נולדה בשנת 1936 בתל אביב, בת זקונים לרוז ולווסלי אהרון, מייסד תנועת הבונים ותנועת מכבי באנגליה. אביה שימש כמזכירו של חיים ויצמן, שהיה אז נשיא ההסתדרות הציונית העולמית והיה פעיל בארגון. הוא היה בין מקימי היישוב נווה שלום, יישוב משותף ליהודים וערבים. במלחמת העולם השנייה, כשהייתה בת חמש, הצטרף אביה לשורות הצבא הבריטי ופיקד על יחידה יהודית שלחמה בין היתר במצרים ובמלטה. אילונה נשלחה לקיבוץ בצפון, שם גדלה כילדת חוץ.
עם תום מלחמת העולם השנייה עקרה המשפחה לאנגליה, ואילונה נשלחה למנזר קתולי בבקינגהמשייר. במנזר למדה מוזיקה ונחשפה לראשונה לריקוד שיהפוך לחלק משמעותי בחייה. בארצות הברית עבד אביה כשליח ההגנה והתמחה בייבוא מטוסים, נשק וטייסים לישראל. אילונה נשלחה לפנימייה לא הרחק מלוס אנג'לס.
בלוס אנג'לס החלה אילונה לרקוד אצל המאסטר הרוסי, פנאייב, שטיפח ודחף אותה לכיוון הבלט הקלאסי המסורתי. המשפחה עברה לניו יורק ומשם, עם קום המדינה, עקרה לישראל. אילונה, שהייתה בעיצומם של לימודים אצל המורה לבלט דון פונזוורת, התעקשה להמשיך ולרקוד. לאחר אודישן מוצלח, היא נשלחה ללונדון לרקוד ברויאל בלט בסדלרס וולס, שם למדה שש שנים ואף זכתה לתשומת לב מהכוהנת הגדולה מרגוט פונטיין.
היא חזרה לישראל ולימדה ריתמיקה ברחבי הארץ. אהרון ניסתה להשתלב בלהקת הבלט של האופרה אך עזבה. היא זכתה במלגה מטעם מרתה גרהם שהגיעה לישראל כדי לייסד את להקת בת שבע, אולם ויתרה על המשך קריירה בתחום המחול.
בשנת 1965 החלה אילונה אהרון ללמוד במכון "אבני" לאמנות. עם סיום לימודיה היא נסעה להשתלם בניו יורק וכשחזרה לישראל, לקחה שיעורים פרטיים אצל רפי לביא שהעריך ותמך ביצירתה. בשנת 1975 נבחרה לייצג את ישראל בתצוגת סרטי וידאו בפירנצה.
בשנות התשעים הבליחה אהרון כאמנית תנועה ואבסטרקט ומיוצרות הווידאו ארט הראשונות בישראל, כאשר ליאו קסטלי, השווה בין
עבודתה ליצירותיו המוקדמות של אנדי וורהול והמליץ לעקוב אחריה.
יצירתה

אילונה אהרון יצרה קולאז'ים במשך ארבעה עשורים, החל מראשית שנות השבעים. אהרון ממשיכה את מסורת הפוטו קולאז' של שלהי המאה ה-20 באירופה – רוסיה, גרמניה, צרפת – ומעניקה לה זוויות חדשות. ניתן לראות כי בקולאז'ים שילבה אהרון שתי אהבות עיקריות שלה: מחול ואמנות חזותית. הקולאז' היה עבור אהרון אמצעי לביטוי אינטימי, מעין מוזיקה קאמרית להבדיל מהתזמור המלא. בעבודות עשתה שימוש במקטעי גוף ובפרטי מציאות. אהרון, בשיטוטיה עם המצלמה הביתית, לכדה פריטים ופרטים מחיי היום-יום, ובהם שזרה ריתמוס ותנועה – בכל פעם מפרספקטיבה אחרת. אהרון שזרה בעבודותיה מספר ממדים: ריקוד, מוזיקה ואמנות פלסטית. מוקדי התרבות מהם ניזונה אהרון יונקים ממקורות שונים: התרבות הישראלית, המורשת האירופאית, אמנות הצילום ותחום תקשורת ההמונים האמריקאית.
השכלה

1950-56- בוגרת ה"רויאל בלט סלדרס ולס, לונדון" וחברת הלהקה.
1962 - מלגת לימודים מה"ניו-יורק סיטי בלט", ניו-יורק ארצות הברית.
1963 - לימודי בלט, פריז, צרפת.
1965-67- לימודים במכון אבני לציור, יפו.
1967-68 - מלגת לימודים מליגת הסטודנטים, ניו-יורק ארצות הברית.
1969-71 - לימודים אצל האמן רפי לביא.
פרסים

1962 - מלגת לימודים סיטי בלט, ניו-יורק
1967 - מלגת לימודים, Art Students League of New York, ארצות-הברית.
אוספים

אוסף מוזיאון ישראל, ירושלים
אוסף מוזיאון תל אביב לאמנות
אוסף מוזיאון פתח תקווה לאמנות
אוסף מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
אוסף איילה זקס-אברמוב
אוסף ליאו קסטלי
אוסף ליאון רקנאטי
אוסף דבורה שוקן
אוסף דובי שיף
אוסף סר ג'ורג' שולטי
אוסף ד"ר פישר
תערוכות

תערוכות יחיד נבחרות
1976 - גלריה דבל, ירושלים.
1978 - גלריה דוגית, תל אביב.
1979 - גלריה דוגית, תל אביב.
1983 - גלריה אסכולי, תל אביב.
1988 - גלריה 2000, תל אביב.
1989 - גלריה מימד קטן, תל אביב.
1993 - מוזיאון ישראל, ירושלים. אוצרת: מאירה פרי.
1993 - גלריה בינט, תל אביב.ללא כותרת, 1994, פוטוקולאז', 50X35 ס"מ1994 - "מקצבים," מוזיאון הרצליה לאמנות. אוצרת: דליה לוין.
1998 - "מקצבים מס.2", גלריה שרה ארמן-סגל, תל אביב.
2006 - "קולאז'ים," קיר אמן, בית האמנים תל אביב.
2006 - "קווי מפגש," גלריה ZOA, בית ציוני אמריקה, תל אביב. אוצרת: אירית לוין.
2008 - "בין הניגודים," גלריה מכון המים, גבעתיים. אוצרת: אירית לוין (קטלוג).
2010 - "מבעד ליופי," אילונה אהרון חגית שחל, בית האמנים תל אביב. אוצרת: אירית לוין.
2018 - "טביעת-עין," עודד שתיל ליברמן 8, תל אביב. אוצרת: אירית לוין.
תערוכות קבוצתיות נבחרות
1971 - "פנים חדשות" בית האמנים, תל אביב.
1972 - גלריה שרה גילת, ירושלים.
1973 - גלריה ישראליס, תל אביב.
1974 - "תערוכת האביב", בית האמנים, ירושלים.
1975 - נבחרה לייצג את ישראל בתצוגת סרטי וידאו בפירנצה.
1976 - "שבעה אמנים" גלריה הקיבוץ, תל אביב.
1986 - גלריה אנתיאה, תל אביב.
1989 - גלריה הקיבוץ, תל אביב.
1992 - "מאוסף איילה זקס-אברמוב" מוזיאון ישראל, ירושלים. אוצר: יגאל צלמונה.
1994 - "תערוכה לרגל ארט-פוקוס" גלריה הוראס ריכטר, תל אביב.
1996 - "אמנים שולחים שלום" מוזיאון ארץ-ישראל, תל אביב. אוצר: דורון פולק.
1997 - "מיניאטורה" גוביו, איטליה. אוצר: דורון פולק.
2007 - "Obsession" גלריה ד.ש. דנון, תל אביב. אוצרות: אירית לוין, דליה דנון.
2007 - "אייבי נתן איש השלום" גלריה הסדנה לאמנות, יבנה.
2007 - "Obsession" גלריה ד.ש. דנון, תל אביב. אוצרות: אירית לוין, דליה דנון.
2008 - "Inside Israel" חרבין, סין.
2009 - גלריה Memoire de L'Avenir פריז, צרפת.
2009 - "שתי וערב" מוזיאון אשדוד לאמנות.
2009 - הביאנלה השנייה לאמנות עכשווית הרצליה-מגזין פיקניק.
2009 - "למראית עין" גלריה הסדנה לאמנות, יבנה.
2012 - "Not For Sale" מהאוסף של עודד שתיל, מרכז ההנצחה, טבעון. אוצרת: טלי כהן גרבוז.
2013 - "וריאציות על ריקוד" גלריה הסדנה לאמנות, יבנה. אוצרת: אירית לוין (קטלוג).
2016 - אילונה אהרון "שנה לזכרה", אמנות, עיצוב, ומחול: קיר אמן - מקום לאמנות בקריית המלאכה, מיצב וסרט- מכון המים גבעתיים, מחוות אמנים - בית האמנים תל אביב. אוצרת: אירית לוין
2017 - "בעקבות...," בית האמנים תל אביב. אוצרות: אריה ברקוביץ, אירית לוין.
2018 - "היה פעם אני" תערוכת מחווה לרות בונדי, זוזו גלריה להנעה תרבותית, תל אביב. אוצרת: רותם ריטוב.
2019 - ”על שיער ורחצה/וריאציות“, בית האמנים תל אביב. אוצרות: אירית לוין, אריה ברקוביץ.
2020 - "ציפור / וריאציות", גלריה מכון המים, גבעתיים. אוצרת: אירית לוין.
2022 - "על שתיים, על ארבע", בית האמנים תל אביב. אוצרת: אירית לוין.
2022 - "אפורה כל שיטה, רק עץ החיים ירוק לעד", מוזיאון ת"א. אוצר: דורון רבינא.
2022 - "לחם ושושנים", גלריה מאיה תל אביב.
2024 - "לחם ושושנים", גלריה מאיה תל אביב.
הערות שוליים

↑  מרב יודילוביץ', מפרקת את הצורה, באתר ynet, 4 בספטמבר 2006.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 270152  NLI: 987007517109505171  ULAN: 500480980  VIAF: 308267681   WorldCat (עם VIAF): 308267681 
ללא כותרת, 1994, פוטוקולאז', 50X35 ס"מ
ללא כותרת, שנות התשעים, פוטוקולאז', 50X35 ס"מ
ללא כותרת, 1994, קולאז', 50X35 ס"מ
יעל ברקאי

| --- | --- |

 לידה:  12 ביוני 1940 ישראל ישראל
 פטירה:  1 בנובמבר 2024 (בגיל 84)
יעל ברקאי (12 ביוני 1940 – 1 בנובמבר 2024) הייתה מטפלת בתנועה ישראלית. ממייסדות תחום טיפול בתנועה בישראל וממייסדות האיגוד הישראלי לטיפול בהבעה ויצירה (יה"ת).
ביוגרפיה

ברקאי נולדה בישראל, גדלה בקריית ביאליק ולאחר מכן עברה להתגורר בתל אביב, היא הייתה נשואה לדן ולהם בן ובת.
ביוגרפיה > הכשרתה

יעל ברקאי הוכשרה תחת מריאן צ'ייס בבית החולים סנט אליזבת בארצות הברית בשנים 1966–1967. קיבלה תואר שני בייעוץ זוגי ומשפחתי באוניברסיטת ויסקונסין בשנת 1986 ולמדה ריפוי בתנועה ומחול באוניברסיטת האנימן בפילדלפיה בשנים 1978 -1979.
ביוגרפיה > תרומתה לטיפול בתנועה בישראל

יעל ברקאי הייתה ממייסדי האיגוד הישראלי לטיפול בהבעה ויצירה (יה"ת) ושירתה כיושבת הראש במשך כהונה אחת.
יעל ברקאי הייתה חלוצה בפיתוח התחום של חינוך גופני לחינוך מיוחד בגיל הרך וכן לאוכלוסיות עם צרכים מיוחדים.
בשנת 1993 ברקאי ייסדה וניהלה את תוכנית ההכשרה למטפלי טיפול בתנועה במכללת סמינר הקיבוצים, שם לימדה למעלה משני עשורים והכשירה דורות רבים של מטפלים. במסגרת תפקידה פיתחה תוכנית לימודים מקיפה וחדשנית הכוללת גישות ומודלים שונים.
לקריאה נוספת

להצטרף לתנועה של האחר - מפגש עם יעל ברקאי - סמינר הקיבוצים
חמישים שנות טיפול בתנועה עם יעל ברקאי - פודקאסט
מאמרים
גם הידיים מדברות: מפגש בין טיפול זוגי לטיפול בתנועה - יעל ברקאי (2023)
הערות שוליים

↑  יה"ת - האגודה לטיפול באמצעות אומנויות בישראל - חטיבת הטיפול בתנועה ובמחול וקהילת יה"ת אבלות על פטירתה של יעל ברקאי, מחלוצות הטיפול באמצעות מחול ותנועה בארץ. יעל, אישה של תנועה יצירה וחיים, תובא למנוחות ביום ראשון ה3.11 בשעה 13:00, בבית העלמין ירקון שער חסד. פרטים על השבעה במודעה המצורפת. | פייסבוק, באתר www.facebook.com
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "יעל ברקאי".
לוטטיה

ערך זה עוסק בעיר רומית במרכז פריז של ימינו. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
מפת לוטטיה
לוטטיה (מלטינית: Lutetia או בשמה המלא: Lutetia Parisiorum‏ (לוטטיה פריזיורום); בהיגוי לטיני מאוחר: לוטציה, ובהמשך, בצרפתית: Lutèce (לוטס)) הוא השם שנתנו הרומאים ליישוב המבוצר הגאלי, ששכן בשטח העיר פריז של ימינו, ולמושבות שהיו סביבו. במחקר המודרני נהוג להתייחס אל יישוב זה כאל "פריז הפרהיסטורית" או "פריז העתיקה". בשנת 52 לפנה"ס נכבש האופידום על ידי הרומאים במסגרת מלחמת גאליה. בסביבות שנת 300 קיבלה לוטטיה את השם פריז, כקיצור של השם הלטיני ("Lutetia Parisiorum"), על שם השבט הגאלי שישב באזור מאז המאה השלישית לפנה"ס – הפריזיאים.
הממצאים הארכאולוגיים האחרונים נוגדים את ההערכות בנוגע למיקום המשוער המסורתי של לוטטיה: גילויו של שטח גדול קדם-עירוני (בן 150 דונם) באזור העיר נאנטר של ימינו (במחוז או-דה-סן) מטיל ספק לגבי תפקידו של האי המצוי כיום במרכז פריז, איל דה לה סיטה, לפני הגעת הרומאים.
מלוטטיה העתיקה לא נשארו מבנים רבים. המבנה היחיד שהשתמר מלוטטיה המקורית כמעט בשלמותו הוא הארנה של לוטטיה, ששרידיה נמצאים כיום בשטח הרובע הלטיני של פריז.
מקור השם

השם הלטיני "לוטטיה" (Lutetia), מופיע בספר "מלחמת גאליה" מאת יוליוס קיסר. בהמשך, כינה סטראבון בספרו "גאוגרפיקה" את העיר ביוונית "לוקוטוקיה" (Λουκοτοκία), ובדומה לכך כינה תלמי את העיר "לאוקוטקיה" (Λευκοτεκία). מקור השם אינו ודאי. ייתכן שפירוש המילה קשור לעפר, לבוץ או לזאב. בספר "גרגנטואה ופנטגרואל" מפרש פרנסואה רבלה את השם כמרמז על לובן העור של בנות המקום.
הנצחה

על שם העיר הקדומה קרויים היסוד הכימי לוטציום וכן האסטרואיד 21 Lutetia.
מלון לוטציה בפריז נקרא על שמה של העיר אז.
הערות שוליים

↑  בעקבות פריז הרומית: שרידי הארנה של לוטטיה (Arènes de Lutèce), באתר עמירם צברי, ‏2023-05-24
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 144016681   WorldCat (עם VIAF): 144016681 
ערך זה הוא קצרמרבנושא צרפת ובנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קולטן VEGF

משפחת ה-Vascular Endothelial Growth Facotr Receptors (VEGFR) היא משפחה של רצפטורי טירוסין קינאז המקדמים את תהליך הלימפאנגיוגנזה (יצירת כלי לימפה) והאנגיוגנזה (יצירת כלי דם). במשפחת הרצפטורים יש את VEGFR1-3. הרצפטור VEGFR1 ו-VEGFR2 מקדמים בעיקר אנגיוגנזה, והרצפטור VEGFR3 מקדם בעיקר לימפאנגיוגנזה.
VEGF

למשפחת הרצפטורים יש את הליגאנדים ממשפחת VEGF המפעילים אותם. משפחת ה־VEGF מכילה את החלבונים VEGF-A, VEGF-B, VEGFC, VEGF-D, VEGF-E, ו־PIGF שהוא פקטור גדילה בשליה. VEGF-A מפעיל את תהליך האנגיוגנזה, בנוסף לתפקידים אחרים כמו נדידת תאים בתאים אנדותילילים ובתהליכים הקשורים במאקרופאג'ים. ל־VEGF-B ול- PIGF אין תפקיד משמעותי באנגיוגנזה, אבל יש להם מספר תפקידים במצבי לחץ או במצבים של זיהום. VEGFE הוא מקדם אנגיוגנזה הנמצא בווירוס ה-Orf. הליגאנד VEGFC מקדם לימפאנגיוגנזה במהלך אמבריוגנזה, בעוד ש-VEGFD מקדם את התהליך אחרי הלידה במהלך שלבים בוגרים. שניהם מפעילים את הרצפטור VEGFR3, אך בנוסף יש להם אפיניות נמוכה ל-VEGFR2, כלומר שגם על תהליך האנגיוגנזה יש להם השפעה נמוכה.
ביולוגיה של רצפטורים

הרצפטור VEGFR3, הוא רצפטור טירוסין קינאז ש-FLT4 הוא הגן המקודד אליו. ל-VEGFR3 יש את הליגנדים VEGF-C ו-VEGF-D. כאשר VEGFR3 נקשר לאחד מהם, הוא גורם לפוספורילציה של שליחים שניוניים שמקדמים לימפאנגיוגנזה בתאי לימפה. השליחים השניוניים האלו מתחלקים לשני מסלולים של העברת סיגנלים. האחד הוא של ERK הגורם למיון תאי ולהתחלקות מהירה. השני הוא של AKT הגורם ליצור חלבונים ולהישרדות תאית.
הערות שוליים

1 2  Masabumi Shibuya, Vascular Endothelial Growth Factor (VEGF) and Its Receptor (VEGFR) Signaling in Angiogenesis, 2011
↑  cancerpublications
↑  Dana Gancz, Gal Perlmoter, Karina Yaniv, Formation and Growth of Cardiac Lymphatics during Embryonic Development, Heart Regeneration, and Disease, Cold Spring Harbor Perspectives in Biology 12, 2020-06-01, עמ' a037176 doi: 10.1101/cshperspect.a037176
↑  Genevieve A. Secker, Natasha L. Harvey, Regulation of VEGFR Signalling in Lymphatic Vascular Development and Disease: An Update, International Journal of Molecular Sciences 22, 2021-07-20, עמ' 7760 doi: 10.3390/ijms22147760
↑  Kevin Kuonqui, Adana-Christine Campbell, Ananta Sarker, Arielle Roberts, Bracha L. Pollack, Hyeung Ju Park, Jinyeon Shin, Stav Brown, Babak J. Mehrara, Raghu P. Kataru, Dysregulation of Lymphatic Endothelial VEGFR3 Signaling in Disease, Cells 13, 2023-12-28, עמ' 68 doi: 10.3390/cells13010068
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "קולטן VEGF".
ליגנדים לקולטני VEGF שונים.
קריית ענבים

| --- | --- |
קריית ענבים
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: ירושלים
מועצה אזורית: מטה יהודה
גובה ממוצע: ‎677 מטר
תאריך ייסוד: 1920
תנועה מיישבת: התנועה הקיבוצית
סוג יישוב: קיבוץ
מוצא המייסדים: אוקראינה, פולין, גליציה, גרמניה, ארגנטינה
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 388 תושבים
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הרי ירושלים מוגדלת) קריית ענבים(למפת הרי ירושלים רגילה) קריית ענבים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קריית ענבים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קריית ענבים31°48′38″N 35°07′11″E﻿ / ﻿31.8104880714421°N 35.1197440454182°E﻿ / 31.8104880714421; 35.1197440454182  heמפת היישובים של מועצה אזורית מטה יהודה (in English: Mateh Yehuda Regional Council) באדום - קריית ענבים בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 7 מתוך 10
kiryatanavim.homestead.com
מראה כללי של הקיבוץ ובית ההארחה
מראה כללי של הקיבוץ, 1964
חדר האוכל בקיבוץ קריית ענבים
קִרְיַת עֲנָבִים הוא הקיבוץ החמישי שנוסד בישראל והראשון שנבנה על הר. נמצא בהרי יהודה, כ-10 ק"מ ממערב לירושלים, ליד הכפר אבו גוש. הקיבוץ נוסד בשנת 1920 על ידי עולים מאוקראינה. במרוצת השנים הצטרפו אליהם עולים מפולין, מגליציה, מגרמניה ומארגנטינה. שטח הקיבוץ כ-4,600 דונם ומספר חבריו כ-133 (נכון ל-2019).
קריית ענבים הוא הקיבוץ הראשון שנוסד בארץ ישראל באזור הררי; הקיבוץ היה ממקימי "תנובתנו" ("תנובה") שיאן תפוקת חלב ושיווקו המאורגן בשנות העשרים, ובסיס עיקרי להגנה, לפלמ"ח ולצה"ל במאבק על הדרך לירושלים הנצורה במלחמת העצמאות. במקום בית קברות צבאי ואתר הנצחה לחללי הקרבות במאבק זה.
ענפי החקלאות בקיבוץ: כרם, גידולי שדה (לא בשטח הקיבוץ). כמו כן פעל בקיבוץ מפעל למוצרי בידוד "ענביד" במשך ארבעים שנה, עד סגירתו בשנת 2020.
בשנת 2007 השלים הקיבוץ את תהליך ההפרטה.
בכ' בתמוז תש"פ, יולי 2020, ציין הקיבוץ מאה שנה להיווסדו בפתיחת מתחם "המפטמה" הסוקר את עברו של הקיבוץ.
כיום הקיבוץ נמצא בתהליך "פינוי בינוי" וקולט משפחות חדשות ובנים חוזרים לחברות.
היסטוריה > ראשיתו

לקראת סוף התקופה העות'מאנית התעניינו חוגים יהודיים ברכישת קרקעות בקרבת ירושלים, זאת מתוך רצון ליצור רצף טריטוריאלי יהודי בין שפלת החוף לבין ירושלים.
משנת 1910 ועד לפרוץ מלחמת-העולם הראשונה ניסתה חברת הכשרת היישוב לרכוש חלקות בקרבת אבו גוש. החברה התעניינה בגוש הקרוי "דִּילְבּ", השוכן על יד עין אל-דלב, הנקרא כך על שם החורשה הסמוכה של עצי הדולב. בנובמבר 1910 נחתם הסכם בין ארתור רופין לבין עבדאללה אפנדי אבו ע'וש ועבד אל-חמיד אפנדי אבו פטרש, ולאחר משא ומתן מייגע עם פקידי השלטון העות'מאנים הצליחה החברה לקבל אישור סופי לרישום הגוש בטאבו. ניסיון התיישבות ראשון במקום ב-1914, על ידי אנשי העלייה השנייה, ננטש עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1920 אישר השלטון המנדטורי הבריטי לבצע העברות קרקע. שתי העברות קרקע חשובות נעשו בתקופה זו בין חברת הכשרת היישוב לקרן הקיימת לישראל. בשנת 1920 רכשה הקרן הקיימת את אדמות "דילב א'" (1,839 דונם) בסך כולל של 7,941.264 לא"י. על חלקה זו הוקם בהמשך קיבוץ קריית ענבים. העברת קרקע נוספת נוספת הייתה של אדמות שכונו בשם "דילב ב", שבתחילה היו שייכות לקיבוץ קריית ענבים אך ב-1938 הוקם עליהן קיבוץ מעלה החמישה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוחלט במחלקת ההתיישבות שהקים ועד הצירים, לימים ההנהלה הציונית, על הכשרת הקרקעות בדילב ועל הקמת יישוב באתר בידי חלוצים אנשי העלייה השלישית. בעבודות הכשרת הקרקע השתתפו מספר חבורות חלוצים וחלוצות, ביניהם אנשי גדוד העבודה והשומר הצעיר; חבורות אלו הקימו אחר כך יישובים בעמק יזרעאל. קבוצת החלוצים אשר יועדה להתיישבות הקבע באתר, נוסדה באוקראינה בשם "קואופרטיב ארץ ישראל". היא הורכבה משתי קבוצות של חניכי החלוץ: קבוצת "ארץ ישראל" מפרילוקי, וקבוצת "למתנדבים בעם" מקמניץ-פודולסקי, ועברה הכשרה באודסה בחווה של האגרונום זוסמן.
שישה חלוצים ראשונים, ביניהם חלוצה אחת, נשלחו על ידי האספה המייסדת של הקבוצה: יהודה לביטוב, אברהם ליכטרוב-בן-נריה, זיתה גולשטיין, שלום קאושנסקי והאחים עזריה ואברהם ברכר-קריתי. הם יצאו לארץ על סיפון האוניה "רוסלאן", אשר הפליגה מנמל אודיסה לארץ ישראל ב-1919 כשעל סיפונה 637 עולים חוקיים ועוד מספר מעפילים בלתי חוקיים. לאחר הגיעם לארץ ישראל, התיישבו החלוצים בקרית ענבים והניחו את היסוד החומרי לשאר החבורה. בספטמבר 1920 הגיעו שאר חברי הקבוצה.
היסטוריה > שנות ההקמה

עשר השנים הראשונות היו קשות למייסדי היישוב. ההתיישבות בהר הייתה רצופה בקשיים ובכשלונות. הקושי העיקרי היה מצוקת המים; בתכנון המוקדם היו אמורים החלוצים לקבל מים ממעיין דילב הסמוך, אולם התברר כי הוא מעיין אכזב ועם תום החורף פסקה אספקתו. המתיישבים נאלצו להביא מים מבור מים מרוחק, או לקנותם משכניהם הערבים בעין נקובא ולהובילם בחביות על גבי חמור או עגלה. חברי קריית ענבים נאלצו להתמודד עם בעיות תברואה קשות, ואף עם תמותה בעקבותיהן, בעיקר בקרב הילדים. העבודה הייתה מפרכת, המים מזוהמים בחיידקים, תנאי המגורים בלתי הולמים והתנאים הסניטריים ירודים; כל אלו נתנו במתיישבים את אותותיהם. חברי הקיבוץ אשר חלו במחלות קשות עזבו ארעית לאזור חם בארץ, וחזרו אליו רק לאחר תקופת הבראה. חלק אחר של חברי הקיבוץ נטש. בנוסף, בהיותו יישוב עברי בודד מוקף כפרים ערביים, היה מוקד להתקפות בכל תקופה של מתיחות. ב-1921 נחפרו חפירות הגנה ראשונות מהצריפים ועד לבנין האבן היחיד שהיה קיים, הרפת.
אחד מחברי הקיבוץ, יהושע זלצמן-מלחי, הביע בשנת 1924 את תחושת החברים ואת תסכולם:
יסודות חיינו מתמוטטים אחד אחד [...] העייפות כבר תקפה חלק גדול מחבירנו [...] תקפה אותנו המרה השחורה; וחלק מאיתנו התחיל לברוח ולעזוב את המערכה, מצדיק את בריחתו ומאשים את הקבוצה ובינתיים משתתף בהריסת הקבוצה ורעיונה.
מנהיגי התנועה הציונית וציבור הפועלים הארץ ישראלי ראו בקיבוץ קריית ענבים משק חקלאי חלוצי, ראשון בשרשרת יישובים שיקומו ויספקו לתושבי ירושלים תוצרת חקלאית. אולם לנוכח הקשיים המרובים, הביעו המוסדות המיישבים ספקות באשר לעתיד היישוב. בנוסף, בשנת 1920 החליטה "ועדת הראורגניזציה" של ההנהלה הציונית לצמצם את תמיכת ההסתדרות הציונית בהתיישבות השיתופית בהר, כמו גם באתרים אחרים בארץ, מפאת משבר תקציבי. רק בזכות התערבותם של רופין ושל האגרונום עקיבא אטינגר, המשיכה הקרן הקיימת לתמוך באנשי קריית ענבים שלא איבדו תקווה והחלו לתכנן את ענפי המשק. הוחלט על גידול ירקות, הקמת לול, רפת, כוורת, וכן על הכשרת שטחי פלחה, כרמים ומטעי נשירים. בשנת 1921 הוקמה בקריית-ענבים תחנת אקלום ניסיונית שנקראה "אילוניה נתן גרוס" על שם מזכירה
המנוח של הקרן הקיימת.
המבנה הראשון שהוקם במקום היה הרפת. התושבים הראשונים שיכנו את פרותיהם במבנה אבן, בעוד הם עצמם ישנו באוהלים. בניין הרפת ההיסטורי הוא מבנה אבן מרהיב בן קומה אחת וחלל גג רעפים. המבנה בנוי אבן לפי מיטב מסורת התקופה בה נבנה: אבני הקירות בעיבוד טובזה וחשפי החלונות בעיבוד תלטיש. על אבן הראשה, מעל הכניסה המרכזית לבניין, מצוי תבליט של מגן דוד וחקוקה הכתובת "בתמוז תרפ"א" – שנת ההקמה. בשנות ה-70 הופסקה פעילותה של הרפת. בשנים 1922–1923 נרכשו פרות וענף הרפת החל להניב הכנסות. ב-1927, בעקבות רכישת פרות בהולנד, נסקה תפוקת החלב של קריית ענבים לגבוהה בארץ, "והתחולל מהפך כלכלי מהפסד לרווח נקי".
בתחילת 1924 ביקרה בקיבוץ קבוצת הכדורגל היהודית "הכח וינה" ותרמה כסף לנטיעת חורשה על שם המועדון.
עד שנת 1924 שווקה התוצרת החקלאית של הקיבוץ דרך "המשביר". בשנה זו התארגנו חברי קריית ענבים יחד עם חקלאים במושבה מוצא ובמושב עטרות, והוחלט על הקמת קואופרטיב ליצרני חלב במחוז ירושלים בשם "המחלבה המשותפת של משקי העובדים". בראשיתה, שכנה המחלבה במחסן שכור בשוק מחנה יהודה במרכז העיר. ב-1925 הקימו אנשי קריית ענבים בירושלים, לראשונה בארץ, מזנוני זיכיון למכירת חלב שתייה ותוצרת חקלאית בשם "תנובתנו". בשנים 1926–1927 הם איחדו את המחלבה בירושלים תחת קורת גג ארצית של איגוד חקלאים חברי ההסתדרות הכללית. איגוד זה, אשר הוקם על ידי אליעזר יפה, נקרא בשם: "תנובה".