stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אבראהים ראיסי
הישגיו בבחירות

| שנה | בחירות | קולות | אחוז | דירוג | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2006 | מועצת המומחים האיראנית | 200,906 | 68.6 | ראשון | ניצח |
| 2016 | מועצת המומחים האיראנית | 325,139 | 80 | ראשון | ניצח |
| 2017 | הבחירות לנשיאות איראן 2017 | 15,786,449 | 38.3 | שני | הפסיד |
| 2021 | הבחירות לנשיאות איראן 2021 | 17,926,345 | 62 | ראשון | ניצח |
חיים אישיים

ראיסי היה נשוי לג'מילה עלם אל-הודא, בתו של אחמד עלם אל-הודא, חבר מועצת המומחים האיראנית, אימאם תפילת יום שישי של העיר משהד והאימאם הגדול של מקדש האימאם א-רידא. ג'מילה מכהנת כפרופסור באוניברסיטת השהיד בהשתי, ומשמשת נשיאת המכון ללימודי יסוד במדע וטכנולוגיה של האוניברסיטה. היה אב לשתי בנות.
ב־19 במאי 2024 עלה על מסוק מאזרבייג'ן עם שר החוץ האיראני, אך מסוקם התרסק במזרח אזרבייג'ן. ראיסי הוכרז כנעדר למשך מספר שעות עד לאיתור מסוקו, ומותו נקבע כמה שעות לאחר איתורו.
הערות שוליים

↑  View Author Archive, Get author RSS feed, 'No sign of life' as crews reach mangled helicopter that was carrying Iranian President Ebrahim Raisi, ‏2024-05-20 (באנגלית אמריקאית)
↑  הטלוויזיה האירנית הכריזה רשמית: ראיסי זכה ב-62% מהקולות, באתר ‏מאקו‏, 19 ביוני 2021
↑  ליאור בן ארי, חגי לפ, סוכנויות הידיעות, איראן מאשרת: "חשש לחיי הנשיא ראיסי ושר החוץ שלו בעקבות התרסקות המסוק", באתר ynet, 19 במאי 2024
↑  LIVE: No survivors in Iranian helicopter crash; chopper cabin significantly damaged, say reports, Firstpost, ‏2024-05-19 (באנגלית אמריקאית)
↑  Farhad Rezaei Senior Fellow at the Philos Project, A Brief History of the 'Butcher of Tehran', Newsweek, ‏2022-09-12 (באנגלית)
↑  https://nufdiran.org/ebrahim-raisi-the-butcher-of-tehran/
↑  https://www.scotsman.com/news/opinion/columnists/irans-president-ebrahim-raisi-aka-the-butcher-of-tehran-could-finally-face-justice-after-deciding-to-go-to-us-for-un-general-assembly-meeting-struan-stevenson-3852532
↑  i24NEWS, 'Butcher of Tehran' cutouts warn NYC of Iranian president arrival at UNGA, I24news, ‏2023-09-15 (באנגלית)
↑  Ruby Mellen, Rouhani Gets a Hard-line Challenger for Iranian Presidency, Foreign Policy
↑  What you need to know about presidential candidate Ebrahim Raisi, 18-4-2017
↑   אי־פי,, איראן: הנשיא אברהים ראיסי ושר החוץ נהרגו, המסוק התרסק בגלל תקלה טכנית, באתר הארץ, 20 במאי 2024
↑  ליאור בן ארי, הדר עדי, סוכנויות הידיעות, איראן הודיעה רשמית: נשיא המדינה ראיסי ושר החוץ נהרגו בהתרסקות המסוק, באתר ynet, 20 במאי 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010482970405171  PLWABN: 9810594958605606  GND: 1242922210  LCCN: no2021111090  VIAF: 104149842023702841800   WorldCat (עם VIAF): 104149842023702841800 
ראיסי נואם מעל דוכן הנושא את תמונתו של רוחאללה ח'ומייני בימי מלחמת איראן–עיראק, שנות ה-80
זוג נשוי

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  יצחק צפל ישורון
 הופק בידי:  סרטי רול
 תסריט:  יצחק צפל ישורון
 עריכה:  טובה אשר
 שחקנים ראשיים:  ירון לונדון מירי פביאן רות חרל"פ
 מוזיקה:  אלכס כגן
 צילום:  ניסים לאון (ניצ׳ו), יעקב אייזנמן
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברת הפקה:  אולפני הרצליה
 הקרנת בכורה:  1983
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
זוג נשוי הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1983 שכתב וביים יצחק צפל ישורון, עם ירון לונדון, מירי פביאן ורות חרל"פ בתפקידים הראשיים.
העלילה עוסקת בזוג נשוי החווה את משבר אמצע החיים עם עליות וירידות ביחסים ביניהם ובין ילדיהם. בסרט נכללים קטעי סקס וקטע עירום שהיו נועזים לאותה התקופה.
תקציר העלילה

מיכה קליין (ירון לונדון) הוא עיתונאי בן 43 שעובד בידיעות אחרונות. הוא נשוי בשנית לאביבה (מירי פביאן), בת 38. יש להם שני ילדים משותפים, אסף וליאור. למיכה יש גם בת מתבגרת בת 16, יעל (שרון לרנר) מאשתו הראשונה. מיכה ואביבה נמצאים במשבר גיל 40 ורבים כל הזמן מסיבות שונות: היחס לילדים, יחסה של אביבה ליעל שאינה רואה בה אם, חיי המין המשעממים שלהם ועוד.
מיכה מוצא נחמה בזרועותיה של מאיה (רות חרל"פ) פקידה בת 24 במערכת העיתון שמיכה עובד בו. אביבה מגלה את הקשר הזה, נפגשת עם מאיה ונותנת למיכה אולטימטום להפסיק את יחסיו עם מאיה. המצב משפיע על עבודתו בעיתון ועמיתיו העיתונאים (אמנון דנקנר ודידי מנוסי) מעירים לו כי כתבותיו משעממות וחסרות עניין.
מיכה ואביבה מחליטים ללכת עם הילדים לייעוץ משפחתי. הפסיכולוגית (זיוית אברמסון) מנסה לעזור להם, אך עד מהרה הם מתחילים שוב לריב והעניין מתפוצץ. מיכה נמצא גם בלחץ מאימו (חינה רוזובסקה) שמזכירה לו כי עליו גם לטפל באביו החולה. במסיבה עם חברים הם מתחילים שוב לריב ואביבה בורחת מהבית לחברה.
מיכה נוקט גם באלימות פיזית על מנת להחזירה אך ללא הועיל. הם מחליטים להתגרש והולכים לעורך דין שם מתברר להם שהעניין מסובך. מיכה אורז את חפציו, אך לפני הפרידה הם מקיימים יחסים. מיכה חוכך בדעתו ומחליט להישאר בבית.
שחקנים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
ירון לונדון: מיכה
מירי פביאן: אביבה
רות חרל"פ: מאיה
שרון לרנר: יעל
אסף יבור: אסף
ליאור אבן חיים: ליאור
זיוית אברמסון: פסיכולוגית
אמנון דנקנר: עיתונאי
דידי מנוסי: עיתונאי
חינה רוזובסקה: אמא של מיכה
הלל נאמן: הלל
סם בראונבק

סם בראונבק (באנגלית: Sam Brownback; נולד ב-12 בספטמבר 1956) הוא פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית. כיהן כשגריר העליון של ארצות הברית לענייני חופש דת בינלאומי (אנ'). קודם לכן כיהן כמושל קנזס וכסנאטור וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
ביוגרפיה

בראונבק נולד בקנזס בנם של ננסי ורוברט. הוא גדל בחווה חקלאית ועסק בנעוריו בגידול חזירים. בתקופת לימודיו בתיכון נבחר לנשיא תנועת החקלאים הצעירים של קנזס ובשנים 1976 עד 1977 כיהן כסגן נשיא התנועה באמריקה כולה. ב-1978 סיים תואר ראשון בכלכלה חקלאית באוניברסיטת המדינה של קנזס. ב-1982 סיים תואר JD במשפטים מאוניברסיטת קנזס. לאחר הלימודים עבר בחברת עורכי דין במנהטן שבקנזס ולימד דיני חקלאות באוניברסיטת המדינה של קנזס. ב-1986 מונה למזכיר החקלאות של קנזס, הצעיר ביותר לכהן בתפקיד זה בתולדות המדינה. ב-1990 עבר לוושינגטון שם שימש עמית בתוכנית לקידום מנהלים-חקלאים במשרד הסחר של משרד הרשות המבצעת.
ב-1994 נבחר לנציג המחוז ה-2 של קנזס בבית הנבחרים של ארצות הברית הוא כיהן בתפקיד מינואר 1995 עד נובמבר 1996. לאחר שבוב דול התפטר מתפקידו כחבר הסנאט של קנזס בעקבות התמודדותו בבחירות לנשיאות ארצות הברית, נבחר בראונבק למועמד המפלגה הרפובליקנית וניצח בבחירות הכלליות את ג'יל דוקינג ברוב של 53.9%. הוא נבחר לכהונות נוספת ב-1998 וב-2004 ברוב של 69.2%. בינואר 2007 הכריז על כוונתו להתמודד בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008, הוא פרש מהמירוץ באוקטובר 2007 עוד בטרם החלו ההצבעות בבחירות המוקדמות של המפלגה הרפובליקנית והודיע על תמיכתו במועמדותו של ג'ון מקיין. ב-2010 נבחר למושל קנזס ברוב של 63.3% והושבע לתפקיד בינואר 2011. ב-2014 נבחר לתקופת כהונה שנייה ברוב של 49.8%. ב-2018 מונה על ידי הנשיא דונלד טראמפ להיות שגריר העליון של ארצות הברית לענייני חופש דת בינלאומי. לשם כך הוא התפטר מתפקידו כמושל והוחלף על ידי סגנו ג'ף קולייר.
חיים אישיים

בראונבק נשוי למרי אותה הכיר בתקופת לימודיהם באוניברסיטת קנזס, הם הורים לחמישה ילדים, שניים מהם מאומצים.
הערות שוליים

↑  Pappas, Alex (25 בינואר 2018). "Kansas Gov. Sam Brownback resigns to take Trump administration role". Fox News. נבדק ב-22 במרץ 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007345235405171  PLWABN: 9810607613005606  GND: 1197145621  ISNI: 0000 0001 1458 8608  LCCN: n88238874  SNAC: w61v613s  US Congress: B000953  VIAF: 165731901   WorldCat (עם VIAF): 165731901
ישראל סמית'

ישראל סמית' (באנגלית: Israel Smith;‏ 4 באפריל 1759 –  2 בדצמבר 1810) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינתו בשנים 1791–1797, ובשנים 1801–1803, לאחר מכן ועד 1807 כסנאטור מטעמה, ולאחר מכן ועד 1808 כמושל ורמונט הרביעי.
ראשית חייו

ישראל סמית' נולד בסאפילד שבמושבת קונטיקט, כבנם של דניאל סמית' ואנה קנט, שם עברה עליו ילדותו. הוא למד באוניברסיטת ייל, שם סיים את לימודיו ב-1781. לאחר מכן הוא למד משפטים בקריאה עצמית בהדרכת אחיו, נוח סמית', התקבל ללשכת עורכי הדין, והחל לעסוק במקצוע בעיירה רופרט שבוורמונט.
ב-1783 נשא סמית' לאישה את אביה דגלס, ולשניים נולדו שני בנים.
קריירה

סמית' החל את הקריירה הפוליטית שלו ב-1785 כאשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ורמונט. הוא כיהן בו שוב בשנים 1788–1791. במהלך תקופה זו הוא היה פעיל בפתרון סכסוך הגבולות של ורמונט עם המדינות השכנות, ושימש כנציג בוועידת החוקה של ורמונט, בה אשררה ורמונט את חוקת ארצות הברית. ב-1790 עבר סמית' להתגורר בעיירה ראטלנד שבוורמונט.
ב-1791 כאשר הייתה ורמונט למדינה בארצות הברית, התמודד סמית' על אחד המושבים של המדינה בבית הנבחרים של ארצות הברית. ההתמודדות הייתה בינו לבין מתיו ליון ובין אייזק טיצ'נור. סמית' הגיע למקום השני עם 35 אחוזים מהקולות בסבב ההצבעה הראשון, אך בסבב ההצבעה הסופי ניצח את ליון. סמית' ייצג את מחוז ההצבעה הראשון של ורמונט לקונגרס בשנים 1791–1797. בשנים 1792 ו-1794 ניסה ליון להתמודד בבחירות נגד סמית' ללא הצלחה, אך ב-1796 ניצח אותו. בזמן זה היה סמית' חבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
ב-1797 כיהן סמית' לזמן קצר כחבר בית הנבחרים של ורמונט. באותה שנה הוא היה לנשיא בית המשפט העליון של ורמונט, אך התפטר בשנה שלאחר מכן. ב-1800 נבחר סמית' שוב לבית הנבחרים של ארצות הברית, שם הוא כיהן עד 1803.
ב-1802 נבחר סמית' לסנאט של ארצות הברית, וכיהן בו בשנים 1803–1807. שש פעמים התמודד סמית' מול אחד מיריביו הפוליטיים הוותיקים, אייזק טיצ'נור, בבחירות על משרת מושל ורמונט. חמש פעמים לא עלה בידו לנצח, אך בסופו של דבר, בבחירות של 1807 הוא הביס אותו ונבחר כמושל. סמית' התפטר אז מהסנאט וכיהן כמושל במשך שנה מאוקטובר 1807 ועד אוקטובר 1808, אז הוא נוצח שוב על ידי טיצ'נור ששב לכס המושל.
מותו

לאחר תום כהונתו כמושל, שב סמית' לראטלנד וחידש את עיסוקו בעריכת דין. ישראל סמית' נפטר בראטלנד ב-2 בדצמבר 1810, בגיל 51. הוא נטמן בבית הקברות ווסט סטריט שבעיירה.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1563-1564
ביאורים

↑  על אף שמו הוא לא היה יהודי כלל וכלל. אמריקאים נוצרים רבים נהגו ונוהגים לתת לילדיהם שמות מהתנ"ך, והשם ישראל לא יוצא דופן בהקשר זה.
חיים נפתלי הרץ היילפרין

| --- | --- |

 לידה:  1841 ה'תר"א מינסק, האימפריה הרוסית
 פטירה:  6 במאי 1919  (בגיל 78 בערך) ו' באייר ה'תרע"ט ביאליסטוק, פולין
 תקופת הפעילות:  ? – 6 במאי 1919 
 אב:  הרב רפאל יום טוב ליפמן הלפרין
הרב חיים נפתלי הרץ היילפרין (ה'תר"א, 1841; מינסק, האימפריה הרוסית – ו' באייר ה'תרע"ט, 6 במאי 1919; ביאליסטוק, פולין), היה רב ופוסק הלכה ליטאי, שכיהן כרב וראב"ד בביאליסטוק.
ביוגרפיה

בנו יחידו, תלמידו וממלא מקומו של אביו, הרב רפאל יום טוב ליפמן הלפרין, רבה של ביאליסטוק, מחבר עונג יום טוב, ומינה גולדא בת ר' יוסף ממינסק. קיבל תורה מאביו "שהיה רבו המובהק להלכה ולמעשה". נישא לבאדנה רחל בת ר' דוד טייטלבוים ממזריטש, מחבר דבש תמר. שימש כרב ומורה הוראה בביאליסטוק יותר מחמישים שנה, והיה אהוב על כל שדרות הקהילה, בייחוד פשוטי העם. לאחר פטירת הרב שמואל מוהליבר בשנת תרנ"ח, 1898, התמנה רחנ"ה כראב"ד בביאליסטוק.
הוציא לאור את ספרי אביו: שו"ת עונג יום טוב (וילנא תר"ם, 1880), וספר עונג יום טוב על דרוש (פיעטרקוב תרס"ו, 1906). בשערי הספרים: "הובא לבית הדפוס על ידי בנו ותלמידו".
רחנ"ה נפטר ביום ו' באייר תרע"ט, 6 במאי 1919, ונקבר בבית הקברות החדש בַּגָנוֹבְקֶה בביאליסטוק. על מצבתו נכתב בין השאר:
"גאון צדיק ועניו, שלשלת היוחסין, גאון ההוראה, פאר הדור והדרו, אריאל המידות חותם האמת סמל הצניעות והאצילות, פי חכם חן הרעיף טל תחיה לקשי יום ולעלובי נפש, לבו הטהור מקור אהבה רחמים וחסד לעמו ולכל נברא, כששים שנה רעה עדתו בנחת ובמישור, כמלאך אלוהים התהלך בתוכנו..."
.
עזבון תורני

חידושי תורה מרחנ"ה נדפסו בחייו בסוף ספר עונג יום טוב חלק השו"ת; תשובה ממנו נדפסה באוסף שו"ת הועד, פיעטרקוב תרע"ד; בשנות מלחמת העולם הראשונה התפרסמה תשובתו, יחד עם הרב חנוך אייגש מווילנא, להתיר מנהג איסור אכילת קטניות בפסח. הותיר אחריו חיבור שו"ת וחידושים בכתב יד שנקרא קריית חנ"ה, נותר בביאליסטוק אצל בנו הרב שלמה ואבד בשואה. ארכיון שלם של מכתבים בענייני הלכה וציבור שנשלחו לרחנ"ה מגדולי רבני זמנו, ומכתבים ממנו, תועד בקטלוג "יודאיקה ירושלם", קיץ תשנ"ד. פקסימילים מארכיון זה נשמרו בבית הספרים הלאומי.
האוהל על קברו

בשנת תרפ"ב, 1922, נבנה אוהל על קברו של רחנ"ה בבית העלמין בביאליסטוק, ביוזמת והוצאות קהילת ״אנשי ביאליסטוק״ בניו-יורק.
האוהל שרד את השואה. בשנת תשע"ג, 2013, חודש השלט על-גבי האוהל עם הטקסט המקורי, ביידיש, אנגלית ופולנית: "דער אוהל פון הרב ר' חיים הערץ היילפערין זצ"ל [...] איז געבויט געווארן מיט די מיטלען פון ביאליסטאקער רעליף פון ניו יורק".
צאצאיו

בתו מרים , אשת הרב דוד פאיאנס, רבה של קנישין, ממלא מקום חמיו כרב וראב"ד בביאליסטוק.
בתה, יוכבד, אשת הרב חיים יעקב מישקינסקי.
בנה, יצחק עברי (מישקינסקי).
בנה, פרופ׳ משה מישקינסקי.
בנה, אריה ליב פאיאנס.
בנו, דוד פאיאנס.
בתה, שרה פאיאנס-גליק.
בנו, הרב שלמה , רב ומורה הוראה בביאליסטוק, מחבר ספר "הרופאים".
בנו, פרופ' ליפמן היילפרין.
בתו רחל, אשת פרופ' משה פיינסוד.
בנו, פרופ' ישראל היילפרין.
בתו מינה גולדא , אשת הרב אריה שפירא, רב ודיין בביאליסטוק.
בנה, הרב משה שמואל שפירא.
בנו, הרב דוד יצחק שפירא
בנו, טוביה.
בנו, משה צבי.
בנו, יוסף.
בנו, ישראל.
לקריאה נוספת

אברהם שמואל הרשברג, פנקס ביאליסטאק: גרונט מאטעריאלן צו דער געשיכטע פון די יידן אין ביאליסטאק ביז נאך דער ערשטער וועלט מלחמה, כרך ראשון, ניו יורק תש"ט, עמ' 177-178.
בן-ציון אייזנשטט, דור רבניו וסופריו, ספר שני, וילנא תר"ס (1900), עמ' 15–16.
הערות שוליים

↑  התאריך ע"פ הרשברג בפנקס ביאליסטוק. בכרוז: "מספד על היחיד - אבל עם", ארכיון ישראל היילפרין, הספריה הלאומית רשום התאריך: י' באייר
↑  העונג יו"ט ושרשיו - פורום אוצר החכמה, באתר forum.otzar.org
↑  שמואל נח גוטליב, אהלי שם, פינסק תרע"ב, עמ' 336
↑  ספר דבש תמר, באתר hebrewbooks
↑  דוד סאהן, ביאליסטאק: בילדער אלבום פון א ברימטער שטאט און אירע אידן איבער דער וועלט, ניו-יארק 1951, עמ' 22
↑  דער ביאליסטאקער יזכור-בוך, ניו-יארק 1982, עמ' 102
↑  ביאליסטוק – אהלי צדיקים, באתר zadikim.com
↑  א"ש הרשברג, פנקס ביאליסטאק, עמ' 178
↑  משה צינוביץ, חג הפסח בשנות חירום ורעבון, שערים, כ' ניסן תשכ"ח
↑  דאס וורט, 28 באפריל 1939, באתר עתונות יהודית היסטורית
↑  קטלוג יודאיקה ירושלם, באתר אוצר החכמה
↑  מגזין בית הכנסת אנשי ביאליסטוק, ניו-יורק 1928
↑  אודותיו: נ"צ פרידמן, אוצר הרבנים, ערך 18419; ספרו: ספר הרופאים, באתר www.medethics.org.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304049405171  ISNI: 0000 0000 7925 3051  VIAF: 121345024   WorldCat (עם VIAF): 121345024 
האוהל על קברו, צולם בשנת 2021
פילוסופיה של ההיסטוריה

פילוסופיה של ההיסטוריה או היסטוריוסופיה היא תחום העיסוק הפילוסופי במהותה וערכה של ההיסטוריה והמחקר האקדמי במסגרתה. לדוגמה: האם ההיסטוריה מבטאת אמת, האם היא מוגדרת כמדע, כיצד היא צריכה להיראות, ומה הערך שלה מבחינה תרבותית ואנושית.
פילוסופיה ספקולטיבית ופילוסופיה ביקורתית

פילוסופים של ההיסטוריה, הכירו בכך שדיון פילוסופי אמיתי, אינו פרקטי לגבי שום תחום מעשי בחיים. ואף אדם אינו מפעיל שיקולים פילוסופיים בבואו לקנות מניות בבורסה, או לחפש משהו שאבד לו. מקצוע יכול להיות ריאלי והגיוני ואף שימושי, גם אם אינו קוהרנטי מבחינה פילוסופית מופשטת. כך למשל יועץ משכנתאות יכול להיות יעיל והגיוני, גם אם אין לעבודתו קריטריונים מדעיים. כאן באה ההבחנה בין "פילוסופיה ספקולטיבית של היסטוריה", לבין "פילוסופיה ביקורתית של היסטוריה", הבחנה שנעשתה על ידי וואלש (W.H. Walsh) ב-1967. הפילוסופיה הספקולטיבית עוסקת בדיונים מופשטים על טיבם של המאורעות והתפיסה האנושית לגביהם. הפילוסופיה הביקורתית עוסקת במתודה של ההיסטוריה, כיצד יודעים מה נכון ומה לא נכון. ומה היא המתודה שיש להפעיל כדי להגיע למסקנות הגיוניות וריאליות.
השאלה היא בפשטות 'היסטוריה מיתוס או מציאות', וההשלכות: "האם רשאית ההיסטוריה להתהדר באצטלא של תחום חקירה מלומד, ובתוקף זה ליטול חלק בתוכניות הלימודים של בתי הספר, לפרנס מחלקות אוניברסיטאיות ולהיזון מתקציב ההשכלה הגבוהה?".
כדוגמאות לכך ששאלת אמיתות הסיפור ההיסטורי נוגעת למעשה, מביא וינריב את תביעת הדיבה שהגיש מכחיש השואה דייוויד אירווינג בבית המשפט האנגלי כנגד ההיסטוריונית דברה ליפשטדט. השופטים בלונדון קבעו ב-11 באפריל 2000 ש"אירוינג סילף את העובדות והשתמש בהן באופן מניפולטיבי". וכן את תביעת הדיבה שהגישו ותיקי חטיבת אלכסנדרוני כנגד תיאודור כץ שבעבודת הM.A. שלו קבע שלוחמי החטיבה ביצעו טבח בכפר טנטורה ב-23 במאי 1948, בעוד לטענתם היה שם קרב ולא טבח. במקרה זה חזר בו כץ מטענתו לטבח, ובית המשפט המחוזי בת"א בדצמבר 2000 אישר פשרה זו.
לשאלה זו השלכה גם על נושאים שיש להם ערך דתי, כך קובע וינריב "לפולמוס על התנ"ך מציאות או מיתוס, צריכה לקדום השאלה: היסטוריה מציאות או מיתוס".
פילוסופיה ביקורתית: מה הן מאפיינים של היסטוריה ריאלית?

על פי אלעזר וינריב, במאה העשרים הוכרה העובדה שההיסטוריה אינה מדע, ואינה אובייקטיבית. ולכן יש להבדיל בין האירועים עצמם, ובין מה שנתון לפרשנות סביבם. לדוגמה הוא מצטט מדברי ההיסטוריון ג. א. פסמור (J. A. Passmore), במאמרו 'האובייקטיביות של ההיסטוריה'. העומד על ההבדל בין עדות על אירוע, שאינו נתון לפרשנות. לבין עדות שאפשר שהצופים לא הבינוהו כהלכה. לעומת הנרי למברט שקבע: "הראיות להתרחשותה של פשיטת ג'ימסון (1895), עולות על הראיות למפלתו של נפוליאון בקרב ווטרלו (1815), משום שאחדים מן המשתתפים בפשיטת ג'ימסון חיים עד היום". קובע פסמור: זו טעות מובהקת, העובדה שבזמנו של למברט חיו אנשים מאירוע מסוים, אינה הופכת את העדות ליותר אמינה עבורינו או עבור ההיסטוריה העתידית. מה שקובע הוא אופי התצפית האנושית ואופן תיעודה. גם בשעת ההתרחשות עצמה יכולה להיות עדות אנושית לא מספיקה, כל עוד הדברים נתונים לפרשנות, ובמקרה אחר יכולה להיות עדות אנושית אמינה יותר, כאשר זו אינה נתונה לפרשנות. "נימוק זה (-פרשנות סובייקטיבית), ולא הסכנה שיאמרו דבר שקר הוא הנימוק העיקרי לכך שיש להתייחס לעדותם בחשדנות". פסמור מוסיף ואומר "היסטוריונים אינם מחפשים אחרי ותיקי מלחמות", עדות היחיד על פרטים, גם אם הוא לפנינו, אין לה משקל גדול. מה שקובע הוא התיעוד הכלל קבוצתי והעובדות הקשיחות.
פסמור מסביר כי ההבחנה בין 'היסמכות על עדויות' כמאפיין של היסטוריה, שהיא 'רק סיפור', ובין 'תצפית' כמאפיין של מדע. מטעה: "מה שעבורינו 'תצפית', עבור אחרים הוא 'עדות', ולהפך". הבעיה אינה היעדר תצפית, אלא קיומה של פרשנות אנושית העלולה לטעות.
ככל שהאירוע כללי יותר ונוגע לחיי העם או התרבות כולה, יש פחות מקום לפרשנות, ויותר סביר שהדיווח עליו יוגדר כ'היסטוריה', ולא כ'סיפור'. ההיסטוריון הבלגי הנרי פיראן (Henri Pirenne) קבע ש'פעולות של פרטים אינן שייכות לתחום ההיסטוריה', ההיסטוריה היא רק מאורעות ש"יש להן קשר לתנועות כלליות ועל פי מידת השפעתן על הציבור כולו". בדומה לזה קבע פ. מיינקה "ההיסטוריה היא סיפור קורותיהן של תרבויות". ולפי שני היסטוריונים מודרניים: "ההיסטוריה היא הזיכרון הקיבוצי".
ככל שהדיווח ההיסטורי נוגע לקבוצה גדולה יותר, קשה יותר לשנות מן האמת. כך מדגים ההיסטוריון קולינגווד (R.G. Collingwood), כיצד יוליוס קיסר מתחמק מדיווח במקום לשנות מן האירועים. כאשר הוא מזכיר בחיבורו האוטוביוגרפי "על המלחמה הגלית" (De Bello Gallico), את פלישתו לבריטניה בשנת 54, הוא מקצר באופן בולט ולא מתאר פלישה זו כלל, הוא לא מפרט אם הצליח לכבוש את בריטניה, אם הצליח להעניש את המורדים, ומה היו תוצאות המסע. מכאן הסיק קולינגווד שהמסע נכשל. טכנית יכול היה קיסר לכתוב שכבש את בריטניה ולתאר את כל גבורותיו ועלילותיו, וכרודן בעל ניסיון עשיר, היה יכול גם להוציא להורג מי שיעיז להכחיש את מה שכתב הקיסר בכבודו ובעצמו. אלא שגם קיסר ידע ששקרים גלויים יהפכו לאות מתה ויהפכו את הספר כולו לאות מתה יחד עם אמינות מחברו.
פסמור מדגיש שאין ההיסטוריה מסתמכת רק על נאמנות המספר, אלא ישנן דרכים לבדוק האם הסיפור מתאים למציאות. הדרך הראשונה היא הצלבת מידע, מכרוניקות שונות שנכתבו בזמן המאורעות. אך: "גם במקרה שבידו של ההיסטוריון כרוניקה אחת ויחידה, אין ההיסטוריון נתון כליל לחסדיו של כותב הכרוניקה, יש בידו דרכים לבחון את המסופר בכרוניקות וביכלתו לשאוב מהן עובדות חשובות שהכותב כלל לא התכוין לתעדן".
גילוי היסטורי וכינון היסטורי

בשלהי המאה העשרים התפתחו שתי גישות להגדרת ההיסטוריה, "תורת הגילוי ההיסטורי" (discovery theory of history), לעומת "תורת הכינון ההיסטורי" (theory of history construction). מונחים שנטבעו על ידי מיילנד (J. meiland) וגולדשטיין (L. Goldstein). תורת הגילוי ההיסטורי מגדירה את ההיסטוריה בפשטות, כמגלה את המאורעות. תורת הכינון ההיסטורי מגדירה את ההיסטוריה כמכוננת ויוצרת את הסיפור על המאורעות.
גילוי היסטורי וכינון היסטורי > טיעונים בעד ונגד > ספקנות מביאה להכחשת כל דבר שידוע לנו.

אלעזר וינריב כותב: "תורת הגילוי מגלמת את גישת השכל הישר להיסטוריה, והיא המקובלת על רוב ההיסטוריונים. ספקנות בנוגע להכרת העבר יוצאת חוצץ כנגד תורת הגילוי", החסרון העיקרי של תורת הכינון לפי וינריב הוא: ביטול ההבחנה בין ציון עובדה לבין פרשנותה. הדוגל בתורת הכינון "בנימוקיו לטובת עמדתו הספקנית בהיסטוריה הוא דורש ממנה דרישות ששום מדע לא היה עומד בהן". וינריב מצדד בתורת הגילוי, ובספר מאוחר יותר אף קבע שחלק מן החוקרים שבאו להטיל ספק בערכה של ההיסטוריה, חסרים כלים ומיומנויות בסיסיות בחקר ההיסטוריה.
גם הדוגלים ב'תורת הכינון', אינם מכחישים את המאורעות שמקובלים כעובדות, כפי שכותב אחד מראשי הדוגלים בתורה זו, ליאון גולדשטיין: "המאפיין שמחייב יחס של כובד ראש כלפי ההיסטוריה כאל דרך כשרה לרכישת ידע, ללא כל קשר למה שיתגלה בבחינה פילוסופית של סגולותיה. הוא תמימות הדעים הרחבה להפליא שהושגה בהיסטוריה באשר לאופיו של עבר האנושי, וזאת בתנאים הכרתיים שהם בבירור לרעת ההיסטוריה.. כל שיטת חקירה המסוגלת להישג שכזה מקנה לעצמה אמינות ראשונית". כפי שמסביר גולדשטיין, הוא עוסק בהגדרה המדעית המופשטת של ההיסטוריה, ולא בשאלה "האם באמת המאורעות התרחשו".
גילוי היסטורי וכינון היסטורי > טיעונים בעד ונגד > העבר אינו ניתן לצפייה

הדוגלים בתורת הכינון, טוענים כי המדע והידע מיוסדים על תצפית, העבר אינו בר תצפית ולכן אין ולא יהיה בידינו 'ידע' בנוגע לעבר.
הדוגלים ב'תורת הגילוי', טוענים לעומת זאת, כי ההיסק ההיסטורי, מהמקורות ועד לתיאור העובדות בפי ההיסטוריון, עונה לקריטריונים הגיוניים ברורים: "ההסקה מן המקור אל האירוע מבוססת על קשרים סיבתיים, זוהי הסקה לאחור. מן התולדה או מן התוצאה, אל הסיבה. בחיי היום יום שלנו כולנו עורכים הסקות כאלה, אנו מסיקים למשל מן העשן אל האש ומן הצלקת אל הפצע, ואנו מסוגלים לפחות לפעמים לבחון את תקפות השגותינו".
ויינרב טוען שההבדל בין עצם המונח 'ידע' ובין 'ידע על העבר' הוא מלאכותי: "לכולנו מידע כלשהו על מה שאירע בעבר.. הניסיון להבחין בין העבר ההיסטורי לבין העבר היומיומי מנוגד מלכתחילה למוצאה ולמזגה של תורת הגילוי. שהרי זו אינה רואה עצמה אלא כתפיסת השכל הישר, ולפי תפיסת השכל הישר, החקירה ההיסטורית אינה שונה במהותה מחקירת העבר היומיומי. ההיסטוריה אינה אלא הרחבת העבר היומיומי. תהיינה שיטות המחקר ההיסטורי מתוחכמות ככל שתהיינה, אין הן שונות מהותית משיטות החקירה שאנו נוקטים כאשר ברצוננו לברר ולוודא מה אירע בעברנו היומיומי.. שיטות פשוטות אלה הן בסופו של דבר גם שיטותיהם של ההיסטוריונים. אין הבדל למשל בין חקירה עיתונאית של אירוע שהתרחש אמש לבין חקירה היסטורית של אירוע שהתרחש בעבר רחוק יותר". "תורת הגילוי הצליחה להראות שאין לבסס ספקנות היסטורית על הפער מקורות / אירועי העבר ההיסטורי, שכן אין זה אלא פער מדומה".
ויינרב מדגים את תקפותם של ההיסקים ההיסטוריים, מכח ביטחונינו בעובדות היסטוריות מפורסמות: "הטיעון החזק ביותר לטובת אובייקטיביות היסטורית נשען על תמימות הדעים השוררת בין היסטוריונים באשר לפרטים רבים ביותר בהיסטוריה, חרף נקודות התצפית האישית של כל חוקר וחוקר. יש עובדות היסטוריות כמו למשל, העובדה שקרל הגדול הוכתר לקיסר ברומא בחג המולד של שנת 800, או העובדה שג'ורג' וושינגטון היה נשיאה הראשון של ארצות הברית, אשר שום היסטוריון בר דעת לא יעז לחלוק עליהן. ואם הכל מסכימים על העובדות עצמן, אין ספק שהסכמה זו מבוססת על תמימות דעים בכל הנוגע לתקני חשיבה וחקירה המובילים לאישורן של העובדות המוסכמות" (עמ' 459).
גילוי היסטורי וכינון היסטורי > טיעונים בעד ונגד > הבנת חשיבתם של הקדמונים

הדוגלים בכינון, טוענים שאין ביכלתינו להבין באמת את צורת החשיבה של הקדמונים, האמונות הטפלות המרובות בכשפים מאגיה, ורבות אחרות. מלמדות על סוג חשיבה שונה. ולכן איננו יכולים לפרש את ההתרחשויות על פי הבנתינו, או לסמוך על תיאורים קדומים בכלל.
הדוגלים בגילוי טוענים לעומת זאת, שאמונות טפלות רבות מצויות גם בימינו. ואין אלו מלמדות על הבדל מנטלי מהותי בין בני אדם בזמנים ומקומות שונים. הם מסתמכים על האנתרופולוג רובין הורטון (R. Horton) שהבדיל בין תאוריה ראשונית לתאוריה משנית. התאוריה הראשונית (של האדם על סביבתו) קשורה בתנאי החיים, בדרך להשיג מזון וביטחון, או להשיג אהבה ומשפחה. בתאוריה זו קשורים הציד, המלחמה, הבניה, וכיוצא בזה. תאוריה ראשונית זו משותפת לאינטליגנציה האנושית. וציד קדמון היה בקי בצרכיו הראשוניים ובמיומנויות הנדרשות, לא פחות מאיש היי טק מודרני מול צרכיו הראשוניים. התאוריה המשנית יכולה להיות שונה מאוד מתרבות לתרבות, בעוד בתרבות המערבית מכירים בערכה של הטכנולוגיה ומשתמשים בה, תרבויות אחרות האמינו בכשפים ומאגיה. אך התאוריה המשנית לא באה במקום הראשונית.
הדוגלים בתורת הגילוי, מסבירים כי גם בחברה בה הרופא הוא רופא אליל, יודעים להיזהר ממסמרים בולטים, ישנה היררכיה של חכמים וטפשים, ישנה אינדיקציה לאמת מול רמאות, וכו'. אנשים שהאמינו באמונות טפלות, לא נהגו כטפשים בחיי היום יום. עד ימינו אנו יכולים לראות חברות שלמות הנגועות באמונות טפלות, שאנשיה אינם מוגדרים כלל וכלל כטפשים. בעיני האתאיסט הדת היא אמונה טפלה, האם משום כך הוא סובר שבידו לרמות את הדתי בשוק, או במגרש החניה?