אמנות אינטרנט
היסטוריה

אמנות האינטרנט, נטועה במסורות ובתנועות אמנותיות שונות, החל מדאדא ועד לסיטואציוניזם, אמנות מושגית, Fluxus, וידאו ארט, אמנות קינטית, אמנות מיצג, אמנות טלמטית (אנ') והפנינג .
בשנת 1974, האמנית הקנדית ורה פרנקל (אנ') עבדה באולפני חברת הטלפונים בל, קנדה כדי להפיק את היצירה String Games: Improvisations for Inter-City Video, היצירה הראשונה בקנדה שהשתמשה בטכנולוגיות טלקומוניקציה.
יצירת האמנות הטלמטית, (אנ') המוקדמת, הייתה עבודתו של רוי אסקוט (אנ'), La Plissure du Texte, שבוצעה עבור התערוכה במוזיאון לאמנות מודרנית של פריז (אנ') ב-1983.
בשנת 1985, אדוארדו קאק יצר את שיר הווידאו המצויר Reabracadabra עבור שירותי מיניטל הצרפתים.
מוסדות אמנות המדיה כגון פסטיבל Ars Electronica בלינץ, אוסטריה, או IRCAM (מרכז המחקר למוזיקה אלקטרונית) שבסיסו בפריז, תמכו וייצגו אמנות אינטרנטית ברשת. בשנת 1996, הלן ת'ורינגטון (אנ') הקימה את הפלטפורמה New Radio and Performing Arts (אנ'), שהיא פלטפורמה מקוונת להזמנה והצגת אמנות אינטרנט, ואירוח הופעות ברשת האינטרנט. ב-1991 ייסד וולפגנג שטהל את פלטפורמת הניסוי החשובה כמו The Thing. ב-1994 היזם ג'ון בורת'וויק והאוצר בנג'מין וייל הפיקו יצירות אמנות מקוונות מאת דאג אייטקן, ג'ני הולצר ואחרים ב-Adaweb וב-1997 מרכז האמנות החזותית של MIT אירח את "PORT: Navigating Digital Culture", שכלל אמנות אינטרנט בחלל גלריה ו "פרויקטים אינטרנטיים מבוססי זמן". האמנים שנכללו בפרויקט היו קארי פפרמינט, פרמה מרתי, ריקרדו דומינגז, הלן ת'ורינגטון ואדריאן וורצל .
בשנת 1997 הוצגה אמנות אינטרנט במופע documenta X (בבימויה של קתרין דייוויד), עם האוצר סיימון למונייר. עשרת הפרויקטים שהוצגו בו-זמנית בעיר קאסל, גרמניה ובאינטרנט היו של מאט מוליקן, אנטוני מונטאדאס, הולגר פריזה, הית' באנטינג, פליקס סטפן הובר ופיליפ פוקוק, הרווה גראומן, ג'ודי, מרטין קיפנברגר וקרסטן הלר בין היתר.
בשנת 2000, מוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית, כלל אמנות אינטרנט בתערוכה הדו-שנתית שלו. זו הייתה הפעם הראשונה שאמנות אינטרנט נכללה כקטגוריה מיוחדת בביאנלה. היא סימנה את אחת הדוגמאות המוקדמות ביותר להכללה של אמנות אינטרנט בתוך סביבה מוזיאונית. אמני האינטרנט שנכללו בתערוכה היו מארק אמריקה, Ken Goldberg, etoy.
עם עלייתם של מנועי החיפוש כשער גישה לאינטרנט בסוף שנות ה-90, אמני רשת רבים הפנו את תשומת לבם לנושאים קשורים. הם השתמשו בשאילתות חיפוש כחומר גלם. "המיטה הנצחית" של מרי פלנגן (אנ') קיבלה תשומת לב בזכות השימוש שלה במרחב סיפורי לא ליניארי תלת־ממדי, או מה שהיא כינתה "נרטיבים הניתנים לניווט". היצירה שלה משנת 2001 בשם 'אוסף' שהוצגה בביאנלה של וויטני הציגה פריטים שנאספו מדיסקים קשיחים ברחבי העולם בתת--מודע קולוקטיבי חישובי. 'החיים הסודיים של המספרים' של גולן לוין (אנ') (2000) הציג את ה"פופולריות" של המספרים 1 עד 1,000,000 כפי שנמדדה על ידי תוצאות החיפוש במנוע החיפוש Alta Vista. עבודות כאלה הצביעו על ממשקים חלופיים והטילו ספק בתפקיד הדומיננטי של מנועי החיפוש בשליטה בגישה לרשת.
מלבד יישומי unicast (נקודה לנקודה), המצביעים על קיומן של נקודות התייחסות, קיים גם אינטרנט רב-ערוצי (רב נקודות ולא מרוכז) שהוצג על ידי מעט מאוד יצירות אמנותיות, כמו המחולל הפואטי (אנ'). לפי ג'וליף וקוקס, האינטרנט אינו שם נרדף למשתמש ספציפי ולממשק ספציפי, אלא מבנה דינמי שכולל את הקידוד ואת כוונת האמן.
אמנים עכשוויים כמו פיטר קוגלר, היימו זוברניג, נדקו סולקוב או רובין רימבו, הידוע גם כסקנר, מימשו יצירות באינטרנט שניתן לראות במוזיאוני אמנות באופן ספציפי כמייצבים ולא רק. על מסך מחשב המציג אמנות אינטרנט. בעבודתו של סולקוב, למשל, אפשר היה לקיים אינטראקציה מקוונת עם אובייקטים שהיו בחלל התצוגה של מרכז האמנות העכשווית בז'נבה. בעבודתו של היימו זוברניג, אפשר היה להזיז קיר פיזית כדי לחשוף חלל במוזיאון MAMCO לאמנות מודרנית ועכשווית, שבז'נבה המכיל עיבוד מקוון תלת־ממדי של אותו חלל.
הופעתן של פלטפורמות הרשתות החברתיות באמצע שנות ה-2000 יצר שינוי בדרך הפצת אמנות האינטרנט. קהילות מקוונות התארגנו סביב "היררכיות אקטואליות" ספציפיות. קהילות אמנותיות באינטרנט עשו מעבר דומה באמצע שנות ה-2000, הן עברו ממועדוני גלישה, של קבוצות של 15 עד 30 אנשים שחבריהן תרמו לשיחה חזותית-קונספטואלית מתמשכת באמצעות שימוש במדיה דיגיטלית כשהחברות בהן הייתה מוגבלת לקבוצה נבחרת של אנשים, לפלטפורמות רשתות חברתיות מבוססות תמונה, כמו Flickr, המאפשרות גישה לכל אדם עם כתובת דואר אלקטרוני. אמני אינטרנט עושים שימוש נרחב ביכולות הרשתות החברתיות, ובארגון שלהם, בכך ש"ייצור המשמעות מותנה מתוכן של אמנים אחרים".