stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מקדש אש
היסטוריה והתפתחות > האִשִּׁים הגדולות האגדיות

בניגוד לרוב מקדשי האש, שהם יחסית קטנים, על שלושה מהם נאמר שהגיעו ישירות מהאהורה מזדה, מה שהופך אותם לחשובים ביותר בזורואסטריות. אלו היו "האִשִּׁים הגדולות" או "האִשִּׁים המלכותיות" של אדור בורזין-מהר, אדור פארנבאג ואדור גושנאספ. האגדות על האִשִּׁים הגדולות הן ככל הנראה עתיקות, משום שבמאה ה-3 לספירה, נאמר כי ניסים קורים בשלושת האתרים האלו, והאִשִּׁים נקשרו פעמים רבות לאגדות על גיבורי פולקלור כמו ג'אמשיד,רוסתאם, ופרידון.
הבונדהישן, אוסף אנציקלופדי של טקסטים על קוסמולוגיה וקוסמוגוניה זורואסטרית, שנכתב בכתב פהלווי ספרותי, ואשר כתיבתו הסתיימה במאה ה-11 או ה-12, קובע כי האִשִּׁים הגדולות היו קיימות מאז בריאת העולם, והובאו על גבו של השור האגדי "סרישוק" כדי להפיץ את הדת הזורואסטרית, להפיג את הספקות ולהגן על האנושות. טקסטים אחרים מציינים כי האִשִּׁים שימשו כאמצעי תעמולה של השלטון, וכסמלים לריבונות האימפריה.
נאמר שכהני הדת באִשִּׁים הגדולות התחרו אחד בשני כדי למשוך עולי רגל, בכך שטענו שניסים התרחשו באתר הספציפי שלהם. נאמר גם כי כל אחת משלוש האִשִּׁים שיקפה את החלוקה המעמדית והפיאודלית: "פארנבאג השתכנה בין הכהנים;... גושנאספ השתכנה בין הלוחמים, ואילו בורזין-מהר השתכנה בין החקלאים", כך נכתב בדנקארד (ספר זורואסטרי מהמאה ה-10).
אש פארנבאג היא החשובה ביותר בין שלוש האִשִּׁים, כי היא נראתה כייצוג הארצי של "אטאר ספנישטה", כלומר "האש הקדושה ביותר" שמופיעה ביאסנה 17.11, ומופיעה בפרשנות האווסטה כ"זאת שבוערת בגן העדן בנוכחותו של אהוּרה מזדה".
אף על פי ש"בעיני כהנים זורואסטרים איראניים [עכשוויים], שלוש האִשִּׁים, לא היו מקדשי אש אמיתיים, אלא היו בבחינת סיפור מיתולוגי" נערכו מספר ניסיונות במטרה לאתר את מיקומן. בתחילת המאה ה-20, א.ב. ג'קסון זיהה את המיקום של אדור גושנאספ (אש מעמד הלוחמים) בחורבות תאחת-א-סולימאן, על אם הדרך בין אורמיה והמדאן. ג'קסון "זיהה בוודאות סבירה" (כלשונו), את האש של מית'רה, כלומר אש בורזין-מהר, בסמוך לכפר מיהר, באמצע הדרך בין מיאנדאשת וסבזוואר, על דרך חוראשאן העתיקה. הבונדהישן ההודי מציין כי אש פארנבאג נמצאה "על ההר מלא התהילה, חווארזם", אבל מאוחר יותר עברה אל "להר הזוהר, במחוז קאבול, שם היא נמצאת עד עצם היום הזה". הדעה הגורסת כי אש פארנבאג עמדה בחווארזם נתמכת גם בידי הבונדהישן האיראני וכתבי זאדספאראם. עם זאת, על פי הבונדהישן האיראני, האש הועברה "להר הזוהר קווארוואנד במחוז קאר". האוריינטליסט הצרפתי דארמסטטר זיהה את אש פארנבאג באמצע הדרך בין ג'אהרום ולאר, כ-16 ק"מ דרומית מערבית לג'וון, בקואורדינטות 28°1′N 53°1′E﻿ / ﻿28.017°N 53.017°E﻿ / 28.017; 53.017﻿ (Darmesteter's projection of the location of the Temple of the Farnbag fire). דרמסטטר טען כי האש הועברה למיקום זה מחווארזם, "כפי שדווח ע'י מסעודי".
כיום > מינוח

אחד המונחים הטכניים הנפוצים יותר שנמצאים בשימוש עבור מקדשי אש זורואסטריים הוא "דאר-בה מהר", לעיתים גם "דאר-אה מהר". האטימולוגיה של המונח, שמשמעותו "השער של מיתרה" או "בית המשפט של מיתרה" אינה ברורה. הועלתה השערה כי המונח הוא בבחינת חזרה לעידן של כתות המקדש, שבו כל הטקסים נערכו בין הזריחה לבין הצהריים, זמן ביום שנמצא תחת הגנתו של מיתרה. יתר על כן, לא ברור האם המונח שימש בעבור כל התחום הפולחני במקדש, או רק בעבור חלקים מסוימים בו.
בקרב הזורואסטרים האיראניים של ימינו, המונח "דאר-בה מהר" מכיל בתוכו את כל התחום הפולחני במקדש. מונח זה שכיח בהרבה מאשר המונח העתיק "אתאשקדה", שמשמעותו בפרסית אמצעית "בית של אש". למונח הישן יש יתרון בכך שאפילו איראנים שאינם זורואסטרים מבינים את משמעותו. בתחילת המאה ה-20, רפורמטורים דתיים ממובאי, שנודעו בשם "פאסילים" (ע"ש לוח השנה החדש בו השתמשו) החיו את המונח העתיק, וקראו כך למקדש האש הראשון שבנו. בעקבות זאת גם הזורואסטרים של טהראן אימצו את המונח, וקראו כך למקדש האש הראשי שלהם.
המונח "דאר-בה מהר" נפוץ גם בהודו, אם כי במובן שונה במקצת. עד המאה ה-17 היה רק מקדש אחד בתת-היבשת ההודית בו בערה אש ברציפות. בכל אחד מהיישובים הזורואסטריים האחרים היה מבנה קטן שבו נערכו טקסים, ובו הכהנים הדליקו את האש מחדש כל פעם בעת הצורך, בעזרת אש שהביאו מהאח בביתם. הפארסים (הזורואסטרים בהודו) כינו את המבנה הזה בשמות "מהר" או "אגיארי". האחרון הוא מילה בשפה הגוג'ראטית עבור "בית של אש", ולכן מהווה תרגום מילולי של המונח העתיק הנזכר למעלה, "אתאשקדה". לאחרונה, המונח "דאר-בה מהר" מתייחס לאש קדושה בדרגה משנית, המשמשת לטקסים היום-יומיים, ונמצאת במקדשי האש המפוארים יותר. מחוץ לאיראן ותת היבשת ההודית, ובמיוחד בצפון אמריקה, הזורואסטרים משתמשים במונח "דאר-בה מהר" גם עבור מקדשים בהם בוערת אש ברציפות, וגם בעבור אתרים בהם מדליקים את האש כל פעם מחדש בהתאם לצורך. סיבה משמעותית לשימוש הכפול הזה במונח היא התמיכה הכספית שמקבלים אתרים כאלו מארבאב רוסתאם גואיב, שהעדיף את המינוח האיראני.
כיום > סיווג

מבחינה פונקציונלית, מקדשי האש בנויים כדי לשרת את האש בתוכם, ובהתאם לכך הם מסווגים בהתאם לסוג האש השוכנת בתוכם. שלוש דרגות קדושת האש (בסדר עולה) הן: אטאש דאדגה, אטאש אדאראן ואטאש בהראם.
כיום > סיווג > אטאש דאדגה

"אטאש דאדגה" הוא הדרגה הנמוכה ביותר של אש קדושה, והיא יכולה להיות מקודשת (תהליך בו הופכים אש "רגילה" לאש קדושה) בתוך כמה שעות על ידי שני כהנים, אשר מדקלמים לסירוגין את 72 הפרקים של היאסנה - חלק מהליטורגיה הזורואסטרית. התהליך יכול לכלול גם דקלום של הונידאד, אבל מדובר בחלק שהוא אופציונלי ולא הכרחי. בזמן שבו לא מתקיימים טקסים, גם אדם שאינו כהן דת יכול להשגיח על האש. המונח "אטאש דאדגה" משמש גם בעבור אִשִּׁים שאינן קדושות, כמו אש של אח ואש במנורות שמן, שנמצאות בבתים זורואסטריים רבים.
כיום > סיווג > אטאש אדאראן

הדרגה הבאה בקדושה היא אטאש אדאראן, ה"אש של האִשִּׁים". הדלקת האש דורשת איסוף של אש אח מבתים של ארבע "הקבוצות החברתיות" (קבוצות ששימשו במערכת הפיאודלית): הכהנים; הלוחמים ועובדי המדינה; החקלאים; והפועלים ובעלי המלאכה. הקידוש של אטאש אדאראן לוקח בין שבועיים לשלושה, ומבוצע על ידי שמונה כהנים.
כיום > סיווג > אטאש בהראם

הדרגה הגבוהה ביותר של אש קדושה היא אטאש בהראם, "אש מנצחת", ותהליכי הדלקתה וקידוה הם המורכבים ביותר מבין אלו של שלושת סוגי האִשִּׁים הקדושות. התהליך כולל איסוף של 16 "סוגים של אש", כלומר אש ממקורות שונים, ביניהם אש כתוצאה ממכת ברק, אש מעסקים בהם דולק תנור, וכמו כן גם את ארבעת סוגי האש של הקבוצות החברתיות, כמו שנהוג באטאש אדאראן. כל אחד מ-16 סוגי האש נדרש לעבור תהליך טיהור לפני שהוא מצטרף לשאר הסוגים. תהליך הקידוש של אטאש בהראם מערב 32 כהנים, ושנה שלמה יכולה לעבור על להשלמת התהליך.
מקדש בו נמצאת אטאש בהראם או אטאש אדאראן, מכיל גם אטאש דאדגה אחת לפחות. בניגוד לאטאש בהראם ואטאש אדאראן, רק אטאש דאדגה משמשת את הכהנים לצורך ביצוע טקסי הדת. בנוסף, הציבור הזורואסטרי הרחב נוהג לבקש באטאש דאדגה ברכות עבור אדם מסוים, משפחה או אירוע. ההערצה של שני סוגי האִשִּׁים האחרים מופנית רק לאש עצמה (בניגוד לאטאש דאדגה, בה מעריצים גם את הטקסים) - כלומר, לאחר קידוש האִשִּׁים הללו, רק ה"אטאש נייאשס", תפילת האש, נקראת בפניהן.
נכון ל-2022 קיימים 9 מקדשי אש אשר נמצאת בהם אטאש בהראם:
| שם המקדש | מיקום | שנת הקמה |
| --- | --- | --- |
| איראנשאה אטאש בהראם | אודוואדה, הודו | 1742 |
| דסאי אטאש בהראם | נאווסארי, הודו | 1765 |
| דאדיסת' אטאש בהראם | מומבאי, הודו | 1783 |
| וואקיל אטאש בהראם | סוראט, הודו | 1823 |
| מודי אטאש בהראם | סוראט, הודו | 1823 |
| וואדיה אטאש בהראם | מומבאי, הודו | 1830 |
| באנאג'י אטאש בהראם | מומבאי, הודו | 1845 |
| אנג'ומן אטאש בהראם | מומבאי, הודו | 1897 |
| יזד אטאש בהראם | יאזד, איראן | 1937 |
כיום > מאפיינים פיזיים

החזית החיצונית של מקדש אש זורואסטרי היא כמעט תמיד לא מקושטת, בכוונה. עובדה זו עשויה לשקף מסורת עתיקה (שנתמכת בטבע הפרוזאי של המינוח הטכני למקדשי אש) שקובעת כי מטרת מקדש האש היא לשכן בתוכו אש קדושה, ולא לפאר את המבנה הפיזי עצמו.
המבנה הבסיסי של מקדשי האש בימינו הוא זהה, תמיד. אין מקורות זורואסטריים ראשוניים שעתיקים יותר מהמאה ה-19 לגבי המבנה של מקדשי אש, ואפשר שיש השפעה הודית משמעותית על המקדשים בני ימינו. בכניסה ממוקם חלל (פתוח או מקורה) בו מתקיימות אסיפות, דתיות ושאינן דתיות. בצד החלל הזה (או לפעמים בקומה שמעל או מתחת לחלל) המאמינים נכנסים לחדר המתנה קטן יותר מאשר החלל בו עברו קודם לכן. לחדר הזה מחובר קודש הקודשים הזורואסטרי, ה"אטאשגאה", מילולית "מקום האש" שבו עומד מזבח האש (המהווה מתחם בפני עצמו). יש לציין כי קודש הקודשים סמוי מעיני הנוכחים באולם הכניסה.
מקדש אש בו מבוצעים טקסי יאסנה יכיל תמיד באר, נחל, או מקור מים "טבעי" אחר. זוהי דרישה הכרחית של ה"אב-זוהר", שיאו של טקס היאסנה.
האש במזבח האש מוזנת על ידי עץ בלבד. רק כהנים המשרתים במקדש אש יכולים לגשת למזבח האש עצמו (שאר המאמינים צופים בו ממרחק של כמה מטרים), שמוקף בגדר לפחות מצד אחד, ומעליו יש גג הבנוי מכיפה כפולה (שתי כיפות, אחת על השנייה). לכיפה הכפולה יש פתחי אוורור המאפשרים לעשן לצאת, אך פתחי האוורור של הכיפה החיצונית נפרדים מאלה של הכיפה הפנימית, וכך מונעים מפסולת או גשם לחדור למזבח האש. המזבח מופרד מחדר קודש הקודשים על ידי מחיצות (או קירות עם פתחים גדולים מאוד), והוא מורם מעט ביחס לרצפה. קירות אלו עשויים כמעט תמיד מרעפים או משיש. בקודש הקודשים אין מקורות אור נוספים חוץ מהאש עצמה. במסורת ההודית-זורואסטרית, מקדשי האש מעוצבים כך שאור שמש ישיר לא יכול להיכנס לקודש הקודשים.
בפינה אחת של קודש הקודשים תלוי פעמון, שמצלצלים בו חמש פעמים ביום, במהלך טקס ה"בואי" - מילולית "ריח (טוב)", המציין את תחילתה של כל גאה (אחת מחמש תקופות היום, בדומה לזמני היום ביהדות). כלים לשמירה על האש - תלויים על הקיר, או מאוחסנים בחדר שהגישה אליו אפשרית רק דרך המזבח (כלומר לכהנים בלבד).
בהודו ובקהילות הודיות-זורואסטריות מחוץ להודו, קיים איסור חמור על כאלה שאינם זורואסטרים להיכנס לכל מקום ממנו ניתן לראות את האש הקדושה. אמנם האיסור הזה אינו דוקטריני (כלומר כזה שכתוב באווסטה או במסמכי פהלאווי), אך הוא התפתח כמסורת. עם זאת, הוא נזכר באיגרת מספרת 65  באוסף אגרות הריוואיאת (אוסף התכתבויות בין הזורואסטרים בהודו לבין אלו שבאיראן). בנוסף, הכניסה לכל חלק של המקדש מותרת לעיתים עבור זורואסטרים בלבד. כאשר איסור זה חל, הוא מונע את שימושו של אולם הכניסה לצרכים שאינם דתיים. הזורואסטרים טוענים שהגבלות אלה לא נועדו לפגוע בלא-זורוסטרים ומצביעים על מנהגים דומים בדתות אחרות.
על פי המסורת בהודו, אישה זורואסטרית לא רשאית להיכנס למקדשי אש או למגדלי שתיקה אם התחתנה עם גבר לא-זורואסטרי. אישה זורואסטרית שכניסתה למוסדות זורואסטרים נמנעה, עתרה לבית המשפט העליון של הודו בשל כך.
כיום > פולחן

כאשר המאמין נכנס לקודש הקודשים, הוא או היא "יקריבו" לאש זרדי אַלְגֹּם יבשים. זאת בהתאם לחוקים הדוקטריניים שמופיעים בוונידאד (18.26-27), שבנוסף לציון סוגי הדלק המותרים באש הקדושה, חוזר על ציווי היאסנה והיאשט המפרטים אילו סוגי דלקים אסורים (בפרט, כל מה שאינו עץ).
במסורת הזורואסטרית של ימינו, הקורבן לא נעשה ישירות (שהרי לציבור המאמינים הכללי אסור לגשת למזבח), אלא ניתן לכהן אשר עוטה מסכת בד על הנחיריים והפה כדי למנוע את זיהום האש כתוצאה מנשימתו והבל פיו. הכהן משתמש במלקחיים עשויים כסף כדי להניח את הזרדים בתוך האש. לאחר שהזרדים נשרפו, הכהן ישתמש במצקת מיוחדת כדי לתת את האפר הקדוש לאדם שנתן לו את הזרדים, אשר בתורו מורח את האפר על מצחו ועפעפיו, וכן יכול לקחת את האפר לביתו, כדי לשתמש בו אחרי טקס הקושטי.
כהנים זורואסטריים אינם מטיפים או נושאים דרשות, אלא רק מטפלים באש ומבצעים את הטקסים. המאמינים פוקדים את מקדשי האש בעיקר בחגים העונתיים (גאהאמבאר), ובמיוחד בראש השנה (נורוז).
לכהנים במקדשי האש יש שלוש דרגות. הכהן הראשי של כל מקדש נושא בתואר "דאסטור". קדושת הדרגה הזו פוטרת אותו מביצוע טקסי טהרה אחרי אירועי חיים מסוימים, טקסים שכהנים בדרגות נמוכות יותר נדרשים לבצע. הכהנים הרגילים נושאים בתואר "מובאד", והם רשאים לנהל את הפולחן הקהילתי, וטקסים מזדמנים כמו חתונות. מובאד חייב להיות בן, נכד או נין של מובאד אחר. בעלי דרגת הכהונה הנמוכה ביותר נושאים בתואר "הרבאד" (או "ארווארד"), ומסייעים לביצוע הטקסים העיקריים.
תמונות

שאפור השני
הורמיזד הראשון
ארדשיר הראשון
תמונה של מקדש האש של הקיסר בהראם החמישי
מקדש האש הגדול של אספהאן
זורואסטרים איראנים מתפללים במקדש האש של באקו
מקדש האש במזרעה-אה קאלאנטאר, איראן
הערות שוליים

1 2  Boyce, Mary (1993), "Dar-e Mehr", Encyclopaedia Iranica, vol. 6, Costa Mesa: Mazda Pub, pp. 669–670
1 2 3  Kotwal, Firoz M. (1974), "Some Observations on the History of the Parsi Dar-i Mihrs", Bulletin of the School of Oriental and African Studies, 37 (3): 665, doi:10.1017/S0041977X00127557
↑  "List of Fire Temples". The Parsi Directory. נבדק ב-29 באוקטובר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Mathai, Kamini (12 ביולי 2010). "Parsis go all out to celebrate milestone in Chennai". The Times of India. Chennai: The Times Group. נבדק ב-24 אפר' 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Herodotus. "131". Histories (Herodotus), Vol. I.
↑  Strabos. "8: East of the Caspian Sea: the Sacae and the Massagetae". Geographica, Vol. XI. Section 4, page 512.
↑  Boyce 1966, p.63[דרוש מקור: המקור הקיים אינו ממוקד מספיק]
↑  Russell, James R. (1989), "Atrušan", Encyclopaedia Iranica, vol. 3, Costa Mesa: Mazda Pub
↑  M. Hale, Pahlavi, in "The Ancient Languages of Asia and the Americas", published by Cambridge University Press, 2008, ISBN 0-521-68494-3, p. 123.
↑  Boyce, Mary (1996). "On the Orthodoxy of Sasanian Zoroastrianism". Bulletin of the School of Oriental and African Studies, University of London. 59 (1): 21–22. ISSN 0041-977X. JSTOR 619388.
↑  "Parsi Woman Excommunication Case". Supreme Court Observer (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2018-01-05.
↑  Hastings, James, Encyclopaedia of Religion and Ethics, vol. 10, New York, New York: Charles Scribner's Sons, p. 322
| הדת הזורואסטרית |
| --- | --- | --- |
| ישויות שמיימיות | אהורא מזדא • אמשא ספנדאן • אהרימן • דיווים | סמל הדת הזורואסטרית |
| דמויות מרכזיות | זרתוסטרה • מזדק | סמל הדת הזורואסטרית |
| כתבים זורואסטריים | אווסטה • גאת'ות • ספר אלף החוקים • ארדא ויראז נאמאג • דינכרד • יסנה • ונדידאד | סמל הדת הזורואסטרית |
| היסטוריה ופלגים | זורוואניזם • מזדקיזם • ח'רמיה | סמל הדת הזורואסטרית |
| חגים זורואסטרים | נורוז • סדה • מהרגאן • ליל הילדא • הלוח הזורואסטרי | סמל הדת הזורואסטרית |
| סמלים ותרבות | פרוהר • מגדלי שתיקה • מקדש אש • צ'ינוואט | סמל הדת הזורואסטרית |
פורטל איראן • פורטל דת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007540074405171  LCCN: sh2005001133 
טקס ג'שן (ברכת הבית) זורואסטרי-פארסי
אגיארי מודרני במערב הודו
פסל של למסו כניסה לאגיארי במומבאי
דויד קושטה

דויד פריירה דה קושטה (בפורטוגזית: David Pereira da Costa; נולד ב-5 בינואר 2001 באלמדה שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי-צרפתי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת לאנס מליגת העל הצרפתית.
קריירת מועדונים

קושטה נולד בפורטוגל, ובגיל תשע עבר עם משפחתו לצרפת. הוא גדל במחלקת הנוער של לאנס, ובשנת 2019 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון. ב-8 בנובמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בתיקו 4-4 נגד סטאד ריימס במסגרת המחזור העשירי בליגת העל הצרפתית לעונת 2020/2021.
קריירה בינלאומית

קושטה היה חלק מסגל נבחרת פורטוגל עד גיל 21.
הערות שוליים

↑  Football : des bords du Tage au RC Lens, David Pereira Da Costa a bien grandi באתר LA VDN, ‏ 31 ביולי 2020 (בצרפתית)
חמישה קברים לקהיר

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  בילי ויילדר 
 הופק בידי:  ארתור הורנבלו
 תסריט:  צ'ארלס בראקט, בילי ויילדר 
 עריכה:  דואן האריסון 
 שחקנים ראשיים:  פרנצ'וט טון אקים טמירוף אן בקסטר אריך פון שטרוהיים
 מוזיקה:  רוברט אמט דולן
 צילום:  לאו טובר
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  פרמאונט 
 חברה מפיצה:  פרמאונט 
 הקרנת בכורה:  4 במאי 1943
 משך הקרנה:  94 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית גרמנית
 סוגה:  סרט מלחמה, סרט דרמה, סרט רומנטי 
 הכנסות:  2,500,000 דולר
 דף הסרט ב־IMDb
 
חמישה קברים לקהיר (באנגלית: Five Graves to Cairo) הוא סרט מלחמה אמריקאי בשחור-לבן משנת 1943 בבימויו של בילי ויילדר, עם פרנצ'ו טון (אנ'), אן בקסטר, אריך פון שטרוהיים ואקים טמירוף בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב בידי בילי ויילדר וצ'ארלס בראקט והוא מבוסס חלקית על המחזה "מלון אימפריאל" של לאיוש בירו מ-1917.
העלילה מתרחשת בשנת 1942 במסע הכיבוש של ארווין רומל ומספקת הסבר בדיוני לסיבת כישלונו בקרב אל עלמיין. אריך פון שטרוהיים מגלם את ארווין רומל בצורה קומית/מגוחכת. הגנרל האיטלקי מוצג כחדל אישים שמושפל כל הזמן בידי "בני בריתו" הגרמנים ומתעניין בעיקר באופרות.
הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר:
פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר, שחור-לבן.
פרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר, שחור-לבן
פרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר.
תקציר העלילה

יוני 1942, קורפורל ג'ון ברמבל (פרנצ'ו טון) הוא ניצול יחדי מטנק לאחר כיבוש טוברוק על ידי קורפוס אפריקה בפיקודו של ארווין רומל. הוא נודד בחולות ובשארית כוחותיו הוא מגיע לעיירה סידי הלפאיה (שם פיקטיבי), ונכנס שם למלון "קיסרית בריטניה" שנראה שומם ומתמוטט במבואה.
במלון נמצאים בעל המלון, פאריד (אקים טמירוף) והחדרנית מוש (אן בקסטר). פאריד מסתיר את ברמבל, ולאחר זמן קצר נכנסים הגרמנים ובראשם לוטננט שווגלר (פטר ואן אייק) והגנרל האיטלקי סבסטיאנו (פורטוניו בוננובה). שווגלר מודיע כי המלון יהפוך למפקדה של רומל.
פאריד מלביש את ברבמל בבגדי מלצר ואומר לו כי מעתה יזדהה בשם דבוס - המלצר הקודם שנהרג בהפצצה.
רומל נכנס בשחצנות ונפגש עם דבוס ומהשיחה מבין ברומבל שדבוס ריגל לטובת הגרמנים. רומל מתרברב כי בעוד כמה ימים ייכנס לקהיר, והבריטים ינסו לברוח אבל משום שיש לו הסכם עם מוזס (משה רבנו), ים סוף לא ייחצה למענם, ואז הוא ישלוף את הסיגר מפיו של צ'רציל ויגרום לו לומר "הייל"...
מוש היא פליטה מצרפת. אחיה נשבה בדנקרק כי הבריטים לא פינו אותו. היא מבקשת מרומל שידאג לשחרורו, אך הוא אינו מתערב. שווגלר מוכן לעזור לה תמרת "חסדיה".
קבוצת קצינים שבויים בריטים מוחזקת במלון. רומל מזמין אותם לארוחה ודבוס מגיש ומקשיב. משום שרומל קצת שתוי והוא לא מפחד שהשבויים יגלו את סודותיו וכי דבוס הוא מרגל למענו, הוא מגלה כי בשנת 1937 השתתף במשלחת "ארכאולוגית" של פרופסור קרונשטטר, וכי הם חפרו בחמישה מקומות במצרים והטמינו שם דלק, אספקה ותחמושת להתקפה בעתיד - חמישה "קברים" בדרך לקהיר.
ברומבל מגלה את המפה ומעתיק אותה. כעת רוצה רומל לשלוח אותו לקהיר על מנת שיהיה במפקדה הראשית ויכין את בואו לשם. בינתיים מופצץ המלון, ובמרתף מגלה שוונגר את גופתו של דבוס האמיתי. הוא רודף אחרי ברמבל, אך ברמבל הורג אותו. הגרמנים מאשימים את מוש ברצח, כי לטענתם כעסה על שווגלר שניצל אותה והמברקים לשחרור אחיה היו מזויפים. הם מוציאים אותה להורג.
ברמבל מגיע לקהיר, מוסר את מיקום "הקברים" והבריטים מפוצצים אותם, דבר שגורם לכישלונו של רומל במערכה הזאת.
ברמבל חוזר למלון עם הכוחות הבריטיים המתקדמים, ובידו שמשיה שקנה למוש, אותה הוא מניח על קברה.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| פרנצ'ו טון | ג'ון ברמבל/דבוס | חייל בריטי |
| אקים טמירוף | פאריד | בעל מלון |
| אן בקסטר | מוש | חדרנית |
| אריך פון שטרוהיים | פילדמרשל רומל |  |
| פטר ון אייק | ליטננט שווגלר | קצין גרמני |
| פורטוניו בונבונה | גנרל סבסטיאנו | מפקד איטלקי |
יובל אלוני

| --- | --- |

אלוני, 2021
 לידה:  כנראה ב-19 בנובמבר 1941
 מדינה:  ישראל 
 מקום מגורים:  טל שחר
 תקופת הפעילות:  1978–1981 (כ־3 שנים)
 תפקיד:  ראש המועצה האזורית מטה יהודה
 
יובל אלוני (נולד כנראה ב-19 בנובמבר 1941) הוא איש ציבור וחינוך, פעיל חברתי ויועץ ממשל ישראלי. ממייסדי המועצה האזורית מטה-יהודה וראש המועצה השני שלה. יועץ לענייני חברה ורווחה לסגן ראש הממשלה ושר החינוך יצחק נבון, יועץ לענייני חברה וממשל לסגן ראש הממשלה ושר התחבורה ישראל קיסר. שליח ההסתדרות לקהילות יהודיות באמריקה הלטינית. ממייסדי תוכנית מיכא"ל. שותף בהקמת מקור מחיה לעניים במדינת קניה.
ביוגרפיה

יובל אלוני נולד בשם סַעֵדּ ביישוב היהודי אל מסילה, סמוך לעיר תעז במחוז שרעאב שבדרום תימן. בהיעדר רשומות לידה בתימן נרשם על ידי רשויות העלייה לישראל ב-1 בינואר 1939 בשם סעדיה. בן בכור מבין שמונת ילדיהם של יעיש בן ישראל ומזל לבית אבו סעוד.
בשנת 1949 עלה לישראל עם הוריו ובני-משפחתו במסגרת מבצע "על כנפי נשרים", למעברת פרדסיה, משם עברו לייסד את מושב עמקה שבגליל המערבי. ב-1953 הצטרפה משפחתו למייסדי מושב העובדים בקוע. ברוח מדיניות כור ההיתוך עִברתה המשפחה את שמה ל"אלוני" ואת השם סעדיה ל"יובל".
יובל אלוני התחנך במסגרת החינוכית של עליית הנוער בבית הספר החקלאי התיכון בנחלת יהודה וסיים את לימודיו בגיל 16 לאחר ש"הוקפץ" שתי כיתות. למרות גילו הצעיר נשלח בשנת 1957 על ידי המחלקה לצעירים במפא"י לסמינר למדריכי נוער בבית-ברל. שירת כמדריך נוער אזורי לחבל לכיש במחלקת ההדרכה של חטיבת בני-המושבים בתנועת הנוער העובד והלומד.
בשנת 1959 התגייס לשירות-החובה בצה"ל. מילא את שירותו הצבאי בפלוגה מ' של גדוד 52 חטיבה 7 של חיל השריון, פלוגת הטנקים הסדירה הראשונה במערך הצה"לי. סיים את שירותו הסדיר כנסיין שדרוג טנק הסופר-שרמן לטנק הישראלי M51, השתחרר מהמילואים בדרגת סגן.
עם שחרורו מהשירות הצבאי נשלח שוב על ידי אגף הצעירים במפא"י ללמוד בתוכנית ההכשרה הגבוהה למנהיגות של תנועת "העבודה" במכון להשכלה ולמחקר בית-ברל. אלוני סיים תוכנית זו כבוגר לימודי פילוסופיה וכלכלה.
מאז ייסודה של המועצה האזורית מטה יהודה ביוני 1964 כיהן יובל כחבר הנהלה, סגן ראש-המועצה ומנהל המחלקה לתרבות, נוער וספורט. בשנת 1978 נבחר לכהן כראש המועצה השני של מטה יהודה.
בין השנים 1984–1985 נשלח מטעם תנועת המושבים לשמש יושב ראש המחלקה לשילוב אזורי בהסתדרות הכללית של העובדים בארץ-ישראל במטרה להביא לשילוב חברתי בין ערי הפיתוח לבין המושבים והקיבוצים ברחבי הארץ על בסיס אזורי.
משם, נקרא על ידי סגן ראש הממשלה ושר החינוך והתרבות יצחק נבון לשמש כיועץ לענייני חברה ורווחה כחבר הנהלת המשרד ולנהל את אגף הרווחה במשרד בין השנים 1986–1989.
בין השנים 1989–1992 שימש שליח ההסתדרות הכללית לקהילות ספרדיות בארגנטינה וכיועץ משלחת ההסתדרות לאמריקה הלטינית. עם סיום שליחותו בשנת 1993 נתבקש על ידי סגן ראש הממשלה ושר התחבורה ישראל קיסר לשמש יועץ חיצוני לענייני חברה וממשל. בשנים 1993–1994 גויס כמנכ"ל האגודה לטיפוח חברה ותרבות בישראל להרחבה ולהעמקת פעילותה. נענה לבקשת שרת החינוך והתרבות שולמית אלוני לשמש בשנים 1994–1996 מנכ"ל תיאטרון מחול ענבל, בעקבות קריסתו.
בין השנים 1994–2015 חבר יחד עם מנחם ברזילאי ממכללת הפנתרים כדי להקים את מיכא"ל, מפעל חינוכי למיצוי כישורים אישיים למצוינות, כדי לפעול בקרב תלמידי "ישראל השנייה" במערכת החינוך לצמצום הפערים החברתיים בישראל.
בשנת 2014 חבר ליהודה סולמי בביצוע ניסוי חברתי ברוח חתן פרס נובל לשלום מוחמד יונוס, כדי לסייע לעניים בקניה באמצעות מערך הלוואות זעירות להקמת עסק עצמאי.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית, פוליטית וחברתית

אלוני החל את דרכו בשירות הציבורי בשנת 1958, כמדריך קהילה ונוער בחבל לכיש, ובהמשך, בין השנים 1962–1963, כרכז תוכניות הדרכה "חטיבת בני המושבים" בפרוזדור ירושלים.
בתחילת שנות ה-60 פעל כנציג מושב בקוע וכפעיל תנועת המושבים יחד עם קבוצת פעילים בראשות יחזקאל זכאי, רכז אזורי של תנועת המושבים ויהודה דקל מהמחלקה להתיישבות בסוכנות היהודית, בהקמת "מבואות ירושלים", ארגון קניות אזורי לתשומות המשק החקלאי העצמאי, בדומה להתיישבות המושבית והקיבוצית הוותיקה, במקום "המשביר לעולה" שנתן את השירות הזה למושבי העולים. פעל לאיחוד היישובים השונים באזור, תנועות ההתיישבות הפוליטיות-אידאולוגיות וארבע המועצות האזוריות הקיימות (הרי יהודה, האלה, אבן העזר וגיזו) לרשות אזורית אחת. בחודש יוני 1964 הכריז משרד הפנים על הקמתה של המועצה האזורית מטה יהודה, שהייתה רשות מקומית-אזורית חדשה שאיחדה למעשה את כל המרחב ההתיישבותי במחוז ונעשתה בכך למועצה האזורית הגדולה בישראל (לפי מספר היישובים הכלולים בה). מיום כינון המועצה החדשה נמנה יובל על הנהלתה ושימש סגן ראש המועצה.
יובל הקים וניהל את המחלקה לתרבות לנוער ולספורט במועצה ואת השירותים החברתיים, חינוך, סעד, דת, רווחה וטיפול באוכלוסיות מיעוטים.
אלוני פעל לקידום האינטגרציה החברתית והתרבותית של הקהילות והעדות השונות שהתכנסו תחת כנפי המועצה החדשה. הקים מרכזי נוער אזוריים ונבחרות ספורט, מקהלות, להקות מחול, תנועה ופולקלור, את המדרשה בעין כרם ואת תוכנית הלימודים האישיים במכללת מטה יהודה.
בין השנים 1971–1981 ייסד את המכללה הקהילתית 'מטה יהודה", שהעניקה תואר בוגר (BA) ושימש יו"ר הנהלתה.
יובל אלוני החל דרכו כפעיל מפא"י כשליח המושב למוסדות התנועה והמפלגה. היה חבר מרכז מפלגת פועלי ארץ ישראל – מפא"י. בשנת 1965 פרש עם צעירי מפא"י יחד עם בן-גוריון להקמת רפ"י.
אלוני היה פעיל במסגרות פוליטיות ומוסדיות נוספות ושירת בגופים חברתיים ציבוריים בישראל ומחוצה לה. הוא הוצב בארגנטינה כשליח המחלקה לקהילות ספרדיות בהסתדרות הציונית העולמית והיה יועץ למשלחת ההסתדרות באמריקה הלטינית.
היה יועץ להקמת מפעלי תעשייה בהתיישבות העובדת, כיהן חבר בהנהלות של מוסדות ציבור: מזכירות תנועת המושבים, ארגון קניות מבואות ירושלים, המשחטה האזורית עוף ירושלים, תנובה, קופ"ח כללית, הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית, הסתדרות הפועלים החקלאיים, האגודה לטיפוח חברה ותרבות מורשת תימן ועוד. כמו כן, היה שותף להקמת עמותת "אעלה בתמר" ויו"ר הוועדה הציבורית לציון 30 שנים לעליית "על כנפי נשרים". יובל אף נקרא לשמש בין השנים 1994–1996 כמנכ"ל-משקם תיאטרון המחול "ענבל" בעקבות התמוטטות כללית של המוסד התרבותי.
אלוני יזם במועצה מפעלי תרבות רבי משתתפים, בשיתוף אגף התרבות במשרד החינוך ואמנות לעם. היה ממקימי בתיה"ס האזוריים האינטגרטיביים ופעיל באגודות למען אינטגרציה חברתית ותרבותית בחינוך בישראל. היה חבר דירקטוריון מרכז אקדמי כרמל.