מלחמת טרויה
חריצת גורלה של טרויה

על-פי המיתוס, המלך לאומדון, אביו של המלך פריאמוס, שלט בטרויה במשך 10 שנים. באותה עת, מנתה העיר 150 אלף איש ולאומדון שם לו למטרה להפוך את טרויה לעיר גדולה וחשובה. לאומדון ביקש לתעל את העובדה שטרויה חלשה על מיצרי הדרדנל, ולהפוך אותה למרכז מסחרי ולהשית מכס על נתיבי המסחר באזור. באיזשהו שלב, בעקבות עונש שהושת על האל פוסידון, זה הופיע בפני המלך לאומדון בדמות בן אדם והציג עצמו כ"בנאי", והציע לבנות לטרויה חומות עוצמתיות וגדולות, שיקיפו את כל תחומי העיר ולא ניתן יהיה לפרוץ אותן, אך זאת במחיר כלכלי כבד שעלה עד כדי 50% מעושרה של העיר. הבנאי הבטיח, ולמעשה ניבא, כי "החומות לעולם לא ייהרסו בידי כח עוין" (הסיפא של הנבואה עתידה לשחק תפקיד בנפילת החומה בסופו של דבר). הבנאי הדגיש ללאומדון את החשיבות של החומות, כאשר אמנם כעת העיר נהנית משלום ושגשוג, אך בעתיד העיר עלולה להיות בסכנה מפני כובש זר.
על-פי המסופר במיתוס, הבנייה הייתה מהירה במיוחד. נראה היה כי בכל יום קם לו מתחם חדש בחומה, ובתוך שנה הוקמה חומה אדירה בעוצמתה ובה שלושה שערים, כזו שבדרך כלל נדרשות עשרות שנים להשלימה. הבנאי הגיע ללאומדון, שהיה עסוק בסכסוך מול סוחר יווני, ונמנע אפילו מלגשת לבחון את החומות, והסתפק בהבטחת הבנאי כי אלה שפירות ו"לעולם לא יהרסו על ידי כוח עוין". למרות שהחומות היו איתנות והושלמו במהרה, הסכום ששולם לבנאי חרג מהעיקרון לפיו חוזים יש לקיים, והיה נמוך משמעותית, וזאת על-בסיס תירוצים חשבונאיים שונים ודרישה לתשלומים נלווים מהבנאי. הבנאי נתן ללאומדון הזדמנות לתקן את המשגה שלו, אך לאומדון, שהיה שנוא בעולם הקדום ונודע כמלך כילאי ובעל יד קפוצה תמידית, עמד על שלו. כתוצאה מכך, הבטיח פוסידון לנקום בעיר טרויה ולהבטיח את מפלתה.
בהמשך, עשה לאומדון טעות דומה מול הגיבור הרקולס, אך בניגוד לפוסידון, זה הגיש את נקמתו בו במקום, ורצח את המלך, אשתו וילדיו, לבד מילד אחד, לימים המלך פיראום. בעקבות המאורע, פריאמוס בחר ללכת בדרך שונה מאביו, ובנה לעצמו מוניטין כמלך הוגן ונבון. פריאמוס תואר גם כירא שמים, והקים מקדשים לכל האלים והקריב להם קורבנות תדיר. בתקופת שלטונו, העיר שגשגה, ולפריאמוס היו 50 בנים ו-60 בנות.
יום אחד, אשתו הראשונה והאהובה של המלך פריאמוס החלה לקבל אותות מבשרי רעות בדמות ביעותי ליל חוזרים. המלכה מיאנה לגלות את תוכן הסיוט בתחילה, אך זה חזר ושב לילה אחר לילה. על-פי התפיסה המשתקפת במיתוס, משמעותם של ביעותי הליל הייתה שמדובר באות מבשר רעות מן האלים.
לאחר תקופה ובה נדדה שנת המלכה, מצא המלך לנכון לכנס את דיירי הארמון ולדרוש את גילוי תוכן הסיוט בצו מלכותי שדין הפרתו מיתה. הקובה ניאותה לגלות את תוכן הסיוט, והסבירה כי בחלומה היא יולדת בן. הסובבים חשו תחושת הקלה, שכן חשבו בטעות שהסיוט של המלכה נובע מעצם חווית הלידה, אלא שהמלכה הוסיפה כי הבן שנולד לה הופך בכל חלימה מחדש מתינוק בריא ללפיד בוער, ולא משנה עד כמה היא מתאמצת ללדת אותו, הלפיד אינו יוצא מגופה, ובסופו של דבר מעלה אותה באש ומכלה את גופה.
המלך זימן את אנשי הדת, ולאחר מספר ימים ובדיקת אותות באמצעות ציפורים, אלה היו תמימי דעים שמשמעות הסיוט היא שהמלכה עתידה ללדת בן זכר, שאם יותר לו להמשיך ולחיות, יביא לחורבנה של העיר. המלכה מיאנה לקבל את גזר הדין וביקשה לפקפק בדברי אנשי הדת, אך המלך הבין שהוא ניצב בבעיה.
בעייתו של המלך הייתה כפולה. מצד אחד, אלמלא יומת הילד, העיר תעלה בלהבות. מנגד, בניגוד לשאר המזרח הקדום, בטרויה המתת ילדים או הקרבתם נחשבה לחטא חמור כלפי האלים. בסופו של דבר, החלטתו הייתה לשלוח אדם אחר שמלאכתו ציד לחצות את גבול האזור המיושב אל שטחי המרעה בהם שוהים רק הרועים, להמיתו, ולהביא את ליבו כהוכחה לביצוע המשימה. לקראת ביצוע המעשה, הציד התחרט, ונמנע מלבצע את המעשה, ובמקום זה, השאיר את הילד בגפו, וזה אומץ על-ידי רועה צאן שעבר בסביבה. אביו המאמץ בחר לקרוא לילד "פאריס", וגידל אותו כרועה צאן באזור הר אידה, בלי שהשניים יודעים שפאריס הוא נסיך מן העיר טרויה.
לפי גרסאות אחרות, פאריס גודל תחילה על-ידי דובה או כוחות על טבעיים אחרים.