stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טוב ללכת בדרכים

| --- | --- |

 סינגל בביצוע שלישיית שריד
 מתוך האלבום טוב ללכת בדרכים
 יצא לאור:  1964
 תאריך כתיבה:  1951
 סוגה:  זמר עברי
 שפה:  עברית
 כתיבה:  נתן יונתן
 לחן:  לב רבוצקי
"טוב ללכת בדרכים" הוא שיר שכתב נתן יונתן בשנת 1951 ללחן סובייטי. השיר נכתב באוקראינית בשם "Пiсня про Сталiна" ("שיר על סטלין") לקראת ביקורו של סטלין באוקראינה בשנת 1935. מילות השיר נכתבו על ידי מקסים רילסקי ואת הלחן כתב לב רבוצקי. 

השיר בביצועה של שלישיית שריד משנות השישים, שימש כאות של תוכנית הטלוויזיה ללימוד עברית "עברית בסימן טוב" בכיכובו של דודיק סמדר, ששודרה בטלוויזיה הלימודית באמצע שנות השבעים.
רקע > השיר באוקראינית

לקראת ביקורו של סטלין באוקראינה בשנת 1935, גויסו משורר ומלחין ממוצא אוקראיני לכתוב את שיר ההלל לכבודו. בשיר מתואר סטלין כנשר גדול הממריא לשמים ומראה את הדרך לעם.
רקע > השיר בעברית

צפירה יונתן, אשתו של נתן יונתן, שהייתה מורה למוזיקה, חיפשה שירונים ברוסית, וגילתה את השיר עם מילים בצרפתית ובצירוף תווים.
בעלה נתן יונתן חיבר מילים חדשות לשיר, שאינן תרגום, בשנת 1951.

שלישיית שריד הקליטה את השיר באלבום, הנושא גם הוא את השם "טוב ללכת בדרכים" מ-1964. באלבום מצויים לחנים רוסיים נוספים שנתן יונתן חיבר להם מילים חדשות בעברית, כגון "דוגית נוסעת" ו"ערפילים".
הערות שוליים

1 2 3  טוב ללכת בדרכים, באתר זמרשת
↑  שלישית שריד - טוב ללכת בדרכים (1964), באתר Qube
חלק מחיי

"חלק מחיי" הוא אלבומו ה-14 של הזמר אייל גולן, שיצא לאור ב-12 באפריל 2011. האלבום הגיע למעמד אלבום פלטינה על מכירות של למעלה מ-40,000 עותקים בנקודות מכירה בישראל תוך 35 יום. וכתוך שלושה חודשים הגיע למעמד של פלטינה כפולה על מכירות של למעלה מ-80,000 עותקים.
ההפקה המוזיקלית והעיבודים של שירי האלבום נחלקו בין תמיר צור, דודו קומה, יעקב למאי וחגי מזרחי.
סינגלים

ב-11 באוקטובר 2010 יצא הסינגל הראשון מהאלבום - "רציתי להגיד לך" בסגנון רגאיי ים תיכוני. את המילים והלחן כתב רותם כהן להפקה מוזיקלית של תמיר צור, וקולות של אוריה גזית, חבר ההרכב האלקטרוני J-Wiewz. השיר הגיע לכ-3 מיליון צפיות ביוטיוב.
ב-13 בדצמבר 2010 הוציא את הסינגל השני בשם "בואי נברח". את מילות השיר כתב גולן עצמו ללחן של הזמר והיוצר האלבני פלורי מומג'סי.
ב-4 בינואר 2011 יצא הסינגל השלישי - "מזמור לגלעד" שכתב יוסי גיספן ללחן ראשון של גולן עצמו. השיר הוקדש לשחרורו של החייל החטוף גלעד שליט, וכוון לגרום להזדהות הקהל עם תחושת השבי של שליט. השיר הושפע מתפילת "הנני".
ב-22 בפברואר 2011 הוציא את הסינגל הרביעי "נולדת בשבילי" שנכתב והולחן על ידי דורון אלימלך ואליאב מועלם.
ב-27 במרץ 2011 יצא הסינגל החמישי חידוש ל"תמונה שבורה" (במקור של מוני ארנון), כחלק מהפרויקט "שני צדדים למטבע" ונכלל באלבום. השיר היה במקומות הראשונים במצעדים השבועיים ברדיו ובסלולר.
עם צאת האלבום יצא השיר "כשאחר" שזכה להצלחה ענקית וצעד 3 שבועות ברציפות במקום ראשון במצעד השבועי של גלגלצ ובהשמעות ברדיו מקום ראשון וגם בסלולר ועם יותר משני מיליון צפיות ביוטיוב.
לאחר צאת האלבום, יצאו לרדיו הסינגלים "רק בגלל זה", "תחזרי כבר הביתה" ללחן ומילים של דודו אהרון ו"חלק מחיי" שנכתב על הפרידה מאילנית לוי, "מלאך שומר" ו-"ללכת או להישאר". כלל שירי האלבום הפכו במהרה ללהיטים גדולים. כל שירי האלבום זכו למספר גדול של צפיות ביו טיוב, חלקם עברו את מיליון הצפיות, כאשר השיר "כשאחר" הגיע ללמעלה מ-6 מיליון צפיות באתר.
ההצלחה

האלבום הפך תוך חודש הגיע האלבום למעמד אלבום פלטינה על מכירות של למעלה מ-40,000 עותקים בנקודות מכירה בישראל.
קליפים

מזמור לגלעד
בואי נברח
שירי האלבום

| מס' | שם | מילים | לחן | משך |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | נולדת בשבילי  | דורון אלימלך ואליאב מועלם | דורון אלימלך ואליאב מועלם | 4:05 |
| 2. | הכי טובה בעולם  | גילי זכאי | גילי זכאי | 3:17 |
| 3. | חלק מחיי  | אביעד פניו | אביעד פניו | 4:05 |
| 4. | רק בגלל זה  | יוסי גיספן | עדי לאון | 3:20 |
| 5. | כשאחר  | נעם חורב | רותם כהן | 4:18 |
| 6. | הלילה שלך  | יוסי גיספן | עדי לאון | 4:06 |
| 7. | מלאך שומר  | ישראל בלו | ישראל בלו | 4:02 |
| 8. | תחזרי כבר הביתה  | דודו אהרון | דודו אהרון | 3:47 |
| 9. | ללכת או להישאר  | רמי לב | דורון אלימלך | 3:45 |
| 10. | מתפוצץ בגללך  | רמי לב | דורון אלימלך | 3:55 |
| 11. | בשבילך  | טל שגב | טל שגב | 3:33 |
| 12. | בואי נברח  | אייל גולן | פלוריאן מומג'סי (אלבני) | 3:42 |
| 13. | אלין  | יוסי גיספן | אייל גולן | 4:18 |
| 14. | רציתי להגיד לך  | רותם כהן | רותם כהן | 3:15 |
| 15. | רוצה רק אלייך  | דודו קומה וחגי מזרחי | דודו קומה וחגי מזרחי | 3:39 |
| 16. | תמונה שבורה  | אסתר שמיר | מוני ארנון | 3:38 |
| 17. | מזמור לגלעד  | יוסי גיספן | אייל גולן | 3:56 |
חיים מרדכי רוזנבוים

ציוני ה"דבר חיים" מנדבורנה, ובנו "הבאר יעקב", בהר הזיתים
רבי חיים מרדכי רוזנבוים (כ"ד באייר תרס"ג – ט"ו בטבת תשל"ח) מכונה ה"דבר חיים", היה האדמו"ר מנדבורנה.
קורות חייו

נולד לרבי איתמר רוזנבוים, האדמו"ר הזקן מנדבורנה, ולמלכה, בשנת תרס"ג. גדל בטשערנוביץ ובגיל 15 התחתן עם הרבנית סימא רייזל בת דודו אחי אביו רבי אליעזר זאב רוזנבוים מקרעטשניף. התגורר בסיגט ואחר כך בסערט שברומניה. בשואה הוגלתה משפחתו מעיר לעיר בתנאים קשים. בהיותו בגטו דז'ורין כיהן בבית דין מיוחד להתרת עגונות.
בהוראת אביו החל לכהן כאדמו"ר בשנת תרפ"ג. עלה לארץ ישראל בשנת תש"ז והתיישב בירושלים במעברת בית מזמיל. במלחמת העצמאות עבר ליפו. לאחר קום המדינה פתח שם רבי חיים מרדכי את חצרו והקים גם את ישיבת "מאמר מרדכי - נדבורנה". בשנת תש"י פתח בית מדרש בירושלים ברחוב עזרא שבשכונת הבוכרים. בשנת תש"כ עבר לבני ברק ופתח בית כנסת בשכונת גבעת רוקח במערב העיר. כמה בחורים מישיבת סלבודקה הסמוכה וכן אברכים ירושלמים היו לחסידיו. התפרסם כפועל ישועות ומחולל ניסים, יהודים רבים נהרו להתברך מפיו ונושעו על ידו.
בין חסידיו ותלמידיו נמנו אישים מפורסמים ובהם: הרב מנחם קליין רבה של פרנקפורט, הרב נתן נטע לנדמן רבה של חולון לשעבר, הרב צבי גלבשטיין רב קהילת בית וגן באלעד, הגבאי צדקה רבי זאב בורד, הסופר החסידי מרדכי גרליץ, הרב שמואל צבי קובלסקי רב ביהמ"ד סוכוטשוב, הרב חיים דוד קובלסקי ראש מאורות הדף היומי, הרב נחום רגוזניצקי ראש ישיבת מאורות התורה בטלז סטון.
משפחתו

בניו:
בנו רבי יעקב ישכר בער מילא את מקומו, והקים את "קריית נדבורנה" ובית המדרש הגדול של החסידות בבני ברק
בנו הבחור יצחק אייזיק יהודה יחיאל שכונה 'אייזיקל' עלה באוניית המעפילים כנסת ישראל ונורה למוות על ידי הבריטים. כמו כן היו לו כמה ילדים שמתו בקטנותם ממחלות (לכאורה גנטיות)[דרוש מקור].
חתניו:
רבי דוד משה רוזנבוים מקרעטשניף, שהיה גיסו.
רבי צבי הירש רוזנבוים מקרעטשניף-סיגעט, שהיה אחיינו.
רבי אליעזר זאב מראחוב - רמת גן, שהיה בן דודו.
חלקו במנהגי וניגוני נדבורנה

רבי חיים מרדכי הלחין כמה שירים המושרים עד היום בחצר חסידות נדבורנה. נוסח הדלקת נר חנוכה הנאמר כיום בחסידות נדבורנה הוא שילוב של הנוסח ששמע רבי חיים מרדכי מאביו רבי איתמר, ומחמיו אחי אביו רבי אליעזר זאב.
לקריאה נוספת

מכון דבר חיים, אביהם של ישראל, בעריכת חנוך ריגל, אדר ב' תשע"ו.
יצחק אלפסי, החסידות, 1977, עמ' 45–50
ספר דבר חיים באוצר החכמה
בת הרב ואמה

"בַּת הָרַב וְאִמָהּ" היא בלדה עברית, שנכתבה על ידי שאול טשרניחובסקי וראתה אור ב-1942. זוהי השנייה משבע בלדות במחזור "ב", שנכתבו בידי המשורר בעיצומה של מלחמת העולם השנייה והשואה.
היצירה פורסמה לראשונה בעיתון הארץ ב-8 במאי 1942, ולאחר מכן הופיעה בקובץ שיריו "כוכבי שמים רחוקים" (תש"ד 1944).
תוכן הבלדה

הבלדה בנויה מדיאלוג בין בת הרב המחוזרת על ידי אביר העומד בצל מחוץ לביתם לבין אימה. הבת מצטטת את דברי האביר על עמה - "אָרוּר עַמִּי מֵאֵל,
בָּעוֹלָם הַזֶּה, בָּעוֹלָם הַבָּא, חֶלְאַת יוֹשְׁבֵי תֵבֵל." דבריו מזכירים את התעמולה הנאצית האנטישמית. הבת מוחמאת מחיזוריו של האביר, ומדבריו על אהבתו אליה, ומהבטחתו למתנות יקרות שיעניק לה. מאידך היא אינה מתחננת לאמה לאפשר לה את הזוגיות שנוצרה ביניהם.
מנגד אשת הרב מזועזעת מהסיטואציה. היא מסבירה לבת שהדבר לא ייתכן כיוון שהיא בת עשרים דורות של רבנים. האביר שייך לדת שעל מייסדה נאמר "אָרוּר הָאִישׁ
אֲשֶׁר יִקְּבֶנּוּ אֵל" (רמז ל"אותו האיש" – ישו). על חיזורי האביר אומרת האם - "אוֹי לִי, וְלָךְ אֲבוֹי! סָגַר עָלֵינוּ הַמָּצוֹר", האם לא מאמינה להבטחות לתכשיטים יקרים והיא כאשה ריאליסטית רואה בדבר סכנת מוות "כי ישרפוך באש".
בנוסף, בלדה עוסקת בחוויה משמעותית של גיבורי הסיפור.
מקומה של הבלדה ביצירת טשרניחובסקי

הבלדה בת הרב ואמה פורסמה לראשונה בעיתון הארץ ב-8 במאי 1942.
הבלדה "בת הרב ואמה" היא השנייה במחרוזת של שבעה בלדות הנקראות "בלדות ורמייזא". כולן נכתבו בידי המשורר בעיצומה של השואה בשנת 1942. אף על פי שהן מתארות לכאורה את האירועים בעיר וורמייזא בימי הביניים בה היו פרעות בידי הצלבנים בשנת תתנ"ו (1096) ובמאה ה-14 עקב מגפת הדבר השחור, יש בהן רמז עבה לשואת יהודי אירופה, שמאורעותיה ומוראותיה הגיעו כבר באותו זמן לארץ ישראל. השיר השלישי במחרוזת הבלדות, העוקב על בלדת בת הרב ואמה הוא "בתו היפה של הרב". כאן כבר מתואר גורלה של בת הרב היפה שהאבירים חושקים בה.עם פתיחת קברו של הרב מתברר ש-"עַל יַד הָרַב מוּטֶלֶת, בִּּתוֹ זוֹ הַיָפָה". בשיר מוקדם (מ-1924) מתאר המשורר גם את גורל בת הרב. בשיר – "בת הרב" מנסה מנהיג של הקוזאקים (כנראה בגזירות ת"ח ת"ט) לשכנע את בת הרב להתנצר ולשאת אותה לאשה. שם בת הרב מבקשת ממנו לירות בה כדור, באמתלה שבלחש כלשהו היא מסוגלת לעצור את הכדור.
לחן הבלדה

זמן קצר אחר פרסומו זכה השיר ללחן של נחום נרדי והוא זכה להצלחה רבה בקרב הקהל. הראשונה ששרה אותו הייתה שושנה דמארי בהופעתה בקונצרט מיצירות נרדי ובליוויוֹ בפסנתר בחודש אוגוסט (1942). המשורר שאול טשרניחובסקי שנכח בקונצרט, הביע את התפעלותו מכך שחודשים ספורים לאחר שפרסם לראשונה את השיר הוא כבר הולחן על ידי נרדי וכבר הושמע על הבמה. ב-1947 שרה אותו דמארי שוב בפסטיגל הנוער בפראג, וזכתה לשבחים רבים.
טשרניחובסקי נפטר באוקטובר 1943. חודש לפני מותו, זכה לשמוע אותו מפיה של שרה יערי, שהקליטה אותו על תקליט מסחרי. השיר בלחנו של נחום נרדי זכה לביצועים גם של אסתר גמליאלית, רבקה רז, שולי נתן ועוד.
לחן נוסף נכתב על ידי שמוליק קראוס ושמעון שגיא, והוא הושר בפי ג'וזי כץ.
השיר בספרי תווים

שירי עבודה ומולדת: קובץ לשירה בציבור, חלק שני, עמ' 32, הוצאת המרכז לתרבות והסברה, 1947. (הספר בקטלוג ULI)
מ. ברונזפט, ד. סמבורסקי (עורכים), ספר שירים ומנגינות: לבית הספר ולעם, עמ' 67, קרית ספר, 1947. (הספר בקטלוג ULI)
נחום נרדי, ממבחר שירי ישראל: שירי עם, שירי מולדת, עמ' 26, בהוצאת המחבר, 1969. (הספר בקטלוג ULI)
לקריאה נוספת

הלל ברזל, שירת התחייה: שאול טשרנחובסקי, ספרית פועלים, 1993, עמ' 341–342
הערות שוליים

↑  בגרסה הראשונה בטקסט היה כתוב –"סָגַר עָלֵינוּ הַמָּצוֹד".
↑  בת הרב ואמה, באתר www.zemereshet.co.il
בית הכנסת הנשיא

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 נוסח תפילה:  נוסח אשכנז
 
 קואורדינטות:  31°46′31″N 35°12′48″E﻿ / ﻿31.775277777778°N 35.213333333333°E﻿ / 31.775277777778; 35.213333333333
 www.bkhanassi.com
  (למפת ירושלים מוגדלת) בית הכנסת הנשיא(למפת ירושלים רגילה) בית הכנסת הנשיא(למפת הרי ירושלים רגילה) בית הכנסת הנשיא(למפת הרי ירושלים מוגדלת) בית הכנסת הנשיא
 
בית הכנסת הנשיא (לשעבר: בית הכנסת "רחביה") הוא בית כנסת מרכזי בשכונת רחביה בירושלים, השוכן ברחוב אוסישקין 24.
היסטוריה

בית הכנסת הוקם בשנת 1932, ביוזמת התעשיין הירושלמי אהרן חיות, ונקרא בית הכנסת "רחביה". לפני הקמתו פעלו בשטח המבנה גן ילדים ובית ספר יסודי, ולצורך פתיחת בית הכנסת הורחב המבנה. מבנה בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכלים מאיר רובין ואלכסנדר פרידמן.
בבית הכנסת התפללו תושבי השכונה, ובהם אישים ידועים שהתגוררו בה, בראשם נשיא מדינת ישראל יצחק בן-צבי. כמו כן התפלל בו חותנו של בן צבי, יונה לישנסקי, אביהן של רחל ינאית והפסלת בתיה לישנסקי. בבית הכנסת הוצבה מנורה שפיסלה בתיה לישינסקי ונתרמה על ידי רחל ינאית. בקומה העליונה מוצב ויטראז' של האמן דוד הילמן. בשנותיו הראשונות שכן במקום כולל אוהל תורה בראשותו של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
במשך שנים רבות כיהן חיות כיושב ראש ועד בית הכנסת והיה הרוח החיה שלו. באחת השנים הגיע יהודי אמריקאי להתפלל בבית הכנסת בתפילות ראש השנה. בית הכנסת היה מלא עד אפס מקום. גבאי בית הכנסת הוליך את האורח למושב הפנוי היחיד, ובמקרה היה זה המושב שליד מושבו של הנשיא בן צבי. היהודי התרגש מהמחווה, הוא התכבד לעלות לתורה ונדר לבית הכנסת 250,000 דולר. כספי התרומה שימשו להשלמת בנייתו של בית הכנסת. על הקיר תלוי שלט הוקרה לנדיב האלמוני.
לאחר מותו של הנשיא בן צבי, בשנת 1963, שונה שם בית הכנסת ל"הנשיא", לזכרו של בן צבי. על מושבו של בן צבי בכותל המזרח של בית הכנסת חקוק שלט זיכרון.
מאז שנות ה-90, בית הכנסת נעשה מרכז לעולים מאמריקה ושאר מדינות דוברי אנגלית המתגוררים ברחביה.  בית הכנסת ידוע גם בשם ישראל הצעיר של רחביה, התפילות מנוהלות עם אופי אמריקאי, והדרשות והשיעורים המתקיימים בבית הכנסת, כמו אתר האינטרנט של בית הכנסת, הם באנגלית. עם זאת, בנוסח התפילה עצמו, שומרים על מנהגי הפרושים כפי שנהגו בבית הכנסת מאז ומתמיד. רבני בית הכנסת הם הרב דוב ברל ויין והרב איתיאל גולדוויכט.
לקריאה נוספת

ראובן גפני, מקדש מעט : בתי כנסת מוכרים ונסתרים בירושלים, הוצאת יד יצחק בן צבי תשס"ד, עמ' 37-46.
הערות שוליים

1 2  היסטוריית בית הכנסת, באתר הרשמי (באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000003-QINU`"'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007373042805171  LCCN: n2004060184  VIAF: 21151431624856302425   WorldCat (עם VIAF): 21151431624856302425
חיים נחמן ביאליק

.
| --- | --- |

חיים נחמן ביאליק ב-1923
 לידה:  9 בינואר 1873 י' בטבת ה'תרל"ג ראדי, האימפריה הרוסית (באוקראינה של ימינו)
 פטירה:  4 ביולי 1934 (בגיל 61) כ"א בתמוז ה'תרצ"ד וינה, אוסטריה הפדרלית
 מדינה:  האימפריה הרוסית, פלשתינה (א"י) 
 לאום:  יהודי
 מקום קבורה:  ישראל בית הקברות טרומפלדור, תל אביב
 עיסוק:  משורר, סופר, מסאי, מתרגם, עורך ומו"ל
 שפות היצירה:  עברית
 תחום כתיבה:  שירה, סיפורים, מסות, תרגומים
 יצירות בולטות:  שירים: על השחיטה, בעיר ההרגה
 תקופת הפעילות:  1890–1934 (כ־44 שנים) 
 בן או בת זוג:  מאניה ביאליק 
 חתימה:   
 
חיים נַחמן ביאליק (9 בינואר 1873, י' בטבת ה'תרל"ג – 4 ביולי 1934, כ"א בתמוז ה'תרצ"ד) היה משורר לירי, מגדולי משוררי ישראל בעת החדשה, סופר, מסאי, מתרגם, עורך ומו"ל שהשפיע רבות בשירתו ובפעליו על התרבות העברית החדשה, וזכה לתואר "המשורר הלאומי". יצירותיו תורגמו למספר שפות זרות.
ביוגרפיה > ילדותו ונעוריו

נולד בכפר ראדי הסמוך לז'יטומיר, בחבל ווהלין שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (בימינו בתחומי אוקראינה), לדינה פריבה ויצחק יוסף ביאליק. בגיל שש עברה המשפחה לז'יטומיר, ואביו פתח שם בית מרזח. באותה שנה התייתם מאביו, ועבר לגור אצל סבו יעקב משה ביאליק, ששקד על התורה כל העת, ולא השגיח בהתעללות שעבר חיים נחמן בידי בני דודיו שקינאו בכישרונו. ההתייתמות וחוויותיו ממראות בית המרזח, שבו התבזה אביו בהענקת שירותים לאנשים שתויים, באו לידי ביטוי בהמשך ביצירתו של ביאליק, ובמיוחד במחזור שיריו "יתמות".
בשנת 1890 ה'תר"ן הגיע ביאליק בן ה-17 לישיבת וולוז'ין, בראשות הרב נפתלי צבי יהודה ברלין (הנצי"ב), ושהה בה כשנה וחצי. לימוד גמרא לא היה הסיבה המרכזית בגינה הגיע לישיבה, אלא רצונו העז לרכוש השכלה כללית. ביאליק חשב שהוא מגיע לישיבה שבה לומדים גם לימודי חול, אך התאכזב כשגילה כי בסדרי הישיבה לומדים רק לימודי קודש. במהלך החודשים הראשונים לשהותו בישיבה התמיד ביאליק לשקוד על תלמודו, אך בהמשך השתלב בחברה ה"משכילית" שבישיבה, שעסקה גם בלימודי חול ובפעילות ציונית. ביאליק היה מהבחורים הפופולריים בחוג ה"משכילי", ויצאו לו מוניטין של צעיר רהוט ושנון הבקיא בתנ"ך ובעברית.
בישיבה כתב ביאליק את שירו "אל הציפור", ונמנה עם מקימי האגודה הציונית הסודית "נצח ישראל". הוא אף חיבר את המניפסט שלה ופרסמו בעילום שם בעיתון "המליץ".
בעת המרד נגד הנצי"ב מצד חלק מהבחורים, על רקע הכוונה למנות את בנו הרב חיים ברלין לראשות הישיבה, לא התערב ביאליק. הוא רק השאיר לנצי"ב מכתב עלום שם, מנומס ומליצי. ראש הישיבה השתבח באיכות הלשון במכתב והבטיח פרס למי שיחשוף את הכותב. עקב הסכסוך החמור, ששיתק את הלימודים, עזב ביאליק את וולוז'ין. יותר ממאה תלמידים ליוו אותו לתחנת הרכבת "שתי פרסאות" עד תחנת הרכבת. הוא כתב מאוחר יותר בפואמה המתמיד: ”אַךְ זוֹכֵר עוֹדֶנִּי אֶת כֻּלְּכֶם, אֶת כֻּלְּכֶם, תְּמוּנַתְכֶם תִּלְוֵנֵי, לֹא תָמוּשׁ מִלִּבִּי.” הגבעה מעליה נפרד מחבריו כונתה לימים "גבעת ביאליק". יחסו הדו-ערכי לשהותו בוולוז'ין, שנמסכו בו נוסטלגיה וכבוד ללומדי התורה לצד תסכול וסלידה מצרות האופקים והניוון של העולם המסורתי, התבטא בשירים כמו "עַל סַף בֵּית-הַמִּדְרָשׁ".
ביוגרפיה > בארץ ישראל

בשנת 1921 הגיע ביאליק לברלין, שם עסק רבות בהוצאת ספרים בשפה העברית במסגרת הוצאות הספרים "מוריה" ו"דביר". בשנת 1922 עבר, בעצת רופאו, לעיר המרחצאות באד הומבורג, והתגורר בה כשנתיים. באותה תקופה הכיר את הציירת וסופרת הילדים תום זיידמן פרויד, אחייניתו של זיגמונד פרויד. הם הקימו ביחד את הוצאת "אופיר" לספרי ילדים בעברית, וביאליק תרגם את חרוזיה של פרויד בספר "מסע הדג" מ-1924. ההוצאה התפרקה עקב חילוקי דעות עם בעלה.
ב-1924 עלו ביאליק ורעייתו לארץ ישראל. כעבור שנה וחצי עברו להתגורר בבית בתל אביב, ואליהם הצטרפו חותניו. ביאליק ואשתו אימצו כלב לו קראו "קאפי".
בשבתו בתל אביב, תרם ביאליק להפיכתה למרכז התרבותי והספרותי של היישוב. בתחילת 1927 הנהיג את מסורת "עונג שבת" – מפגשי תרבות שנערכו מדי שבת אחר הצהריים, ובמסגרתם ניתנו הרצאות בקשת רחבה של נושאים ובהם ספרות, היסטוריה, יהדות והגות, על ידי טובי המרצים והמלומדים. ב-1929 הקים הנדבן שמואל בלום את בית "אוהל שם" כאכסניה למפגשי "עונג שבת".
ב-1928 פרסם את "אלוף בצלות ואלוף שום", מקאמה הומוריסטית לילדים שהומחזה מאז כמה פעמים. ב-1933, חגג היישוב את יום הולדתו השישים בטקסים ובאירועים, וכל תלמידי בתי הספר בתל אביב הוכרחו לנכוח ולחלוק לו כבוד. לרגל האירוע יצאה מהדורה מחודשת של כתביו וכן יצא הספר "שירים ופזמונות לילדים". זמן קצר לאחר מכן עבר לגור ברמת גן, והחל בהכנות לבנות שם את ביתו.
לאורך שבע שנותיו האחרונות סבל ביאליק מאבנים בכליות. ב-1934 נסע לווינה לצורך טיפול. לפני נסיעתו פנה מעל בימת "עונג שבת" במסר אודות חמשת חוליי היישוב:
הנני יוצא להו"ל מפאת מחלה, מרגיש הנני כי גם תל אביב שלנו והישוב בכלל חולים בשעה זו. סימני המחלה נתגלו בזמן האחרון, קודם כל ביחס לאחינו, פליטי החרב... הסימן השני למחלה הוא — הספסרות הבזויה... סימן שלישי למחלתנו הוא — הבריחה מן הכפר אל העיר... סימן רביעי למחלת השעה — העבודה הזרה... הסימן העיקרי למחלת השעה — ההתפוררות הפנימית האיומה, ריבי המפלגות, שנאת־אחים, האוכלת בנו בכל פה
ביאליק נפטר בווינה ב-4 ביולי 1934 (כ"א בתמוז תרצ"ד), עקב סיבוך בניתוח. מותו גרם לאבל כבד ביישוב. לאחר העברת גופתו לארץ ישראל, עברו על פני ארונו והשתתפו בהלווייתו כ-100,000 איש. הוא נטמן בבית הקברות טרומפלדור.
הערכת שירתו

יצירת ביאליק כוללת שירים ליריים, שירי תוכחה, סיפורים, אגדות, מאמרים, פירושים, וגולת הכותרת: הפואמות "המתמיד", "מתי מדבר", "בעיר ההרגה", "הבריכה", ו-"מגילת האש". ביאליק החשיב את מראות הטבע שחזה בילדותו כמקור השראתו. הוא השתמש באגדה למבע לירי ובעולמו הנפשי האוטוביוגרפי כלבוש לדברי אגדה. כמעט כל צירופי-המלים שבשיריו מבוססים על מקורות מהמקרא או מספרות חז"ל או מאוצר היצירה העממי, תוך הקניית משמעויות חדשות למטבעות לשון עתיקים. שירתו מתאפיינת בצמצום ופשטות, באמת-בניין חמורה, בקיפול עולמות מלאים תחת ניבים מעטים.
כתב יעקב פיכמן: "הוא הביא תמיד רק את הפרי אשר גידל בגן־נשמתו ימים רבים, העניק רק מאשר הצמיח בעצמו – ויתר על כל שלל מקרי, על מה שאינו כולו שלו; לא זכה מעולם מן המוכן גם בצורה... בשירתו נתכוון תמיד ליותר משירה – לנעלה גם ממנה... יצר לנו שוב את הניב המוצק, הקדמוני, – הניב המצומצם והחריף, שבו רוכזו הכוחות הפזורים, האבודים, שבו שבה ואזרה עוז הרוח הנחשלת... בכל יצירה של ביאליק, הייתה תמיד מעין השתחררות של כוחות אסורים, שיצאו לאור־עולם.... ביצירתו נתגלם בניין האומה בכוח".
ביאליק ראה חיזוק ליצירה בכל המשך לספרות העבר. המקורות הכתובים העיקריים שהשפיעו על יצירת ביאליק היו המקרא, מדרשי חז"ל ואגדותיהם, ושירת יהדות ספרד של ימי הביניים. בנוסף לכך השפיעו עליו במיוחד המשוררים הבאים. ביאליק העריץ את יל"ג, ראה בו את רבו ומורו כל ימיו, כפי שהתבטא למשל בשיר הקינה "אל האריה המת", והתרשם מהאופן בו שילב יל"ג את שפת המקרא והתלמוד. במחזות הרמח"ל ראה אבטיפוס לשירה העברית החדשה, וראה עצמו כממשיך מהלכו הספרותי. בתחילת דרכו חיבר שירים בהשפעה מובהקת של שירת פרוג. כמשורר לירי ביאליק הושפע מהשירים והמאמרים של מרדכי צבי מאנה. הוא חיבר את השיר "אל הציפור" בעקבות שירו של מאנה "משאת נפשי", כן שירי טבע אחרים שלו שואבים משירתו. ביאליק הקפיד על אמת-בניין חמורה, ברוח "נוסח אודסה" של מנדלי מוכר ספרים ואחד העם, בהם ראה את רבותיו. מחוץ למקורות יהודיים, ביאליק הכיר היטב את השירה הרוסית. הוא אהב מאוד את שירת פושקין, ויש קוים מקבילים בין שירתו לבין משוררי הרומנטיקה, הריאליזם והסימבוליזם הרוסי.
שתי תקופות בהתפתחות ביאליק כמשורר. האחת, המשורר הלירי שרבים מיהודי מזרח אירופה הזדהו עם שיריו בהם ראו את בבואת עצמם.השנייה, משורר הייסורים והתוכחה שהוכתר כמשורר הלאומי.
כתב שאול טשרניחובסקי: ”בכל מלה ומלה משלו, בכל שורה ושורה שיצאה מתחת ידו אי-אפשר היה שלא להרגיש ושלא להכיר את הקשר האינטימי והעמוק עם העם ואותה 'היניקה' הגדולה והקדושה מתוך מקור המקורות - הוא ההמון העברי הגדול... הקהל הגדול הרגיש זאת תיכף ומיד; הקהל הגדול הבין אותו עד מהרה - ויאהבנו.”
לאחר ששירת ביאליק תורגמה ללשון רוסית, כתב עליו הסופר הרוסי מקסים גורקי:
עבורי ביאליק הוא משורר גדול, התגלמות נדירה ומושלמת של רוח עמו... ככל הרוסים אינני מכיר היטב את ספרותם של היהודים, אבל כיון שאני מכיר אותה, נראה לי שלא היה לעם ישראל – לכל הפחות במשך המאה התשע עשרה – משורר בעל עוצמה שכזו, יופי שכזה. ברוסית שיריו של ביאליק מאבדים, מן הסתם, חצי מכוחם.
ברוך קורצווייל, מחשובי המפרשים של ביאליק, כתב:
ביאליק, המשתווה אשר למודרניות אמיתית שבשיריו ובמיוחד בשירתו הפרסונאלית ובשירי תוכחה, לסופרי העולם הגדולים ביותר.
ביאליק והתרבות העברית

יעקב רבינוביץ ראה את ביאליק כמי שלא רק פעל בכל שדות הספרות העברית המתחדשת, משירה ועד הגהה ותיקון גופנים, אלא היה מעורב למכביר ביצירתם של רבים אחרים. ביאליק עודד משוררים וסופרים וחוקרים צעירים, בשיחות בעל-פה, בתשובות למכתבים שנשלחו אליו, בעריכת ספריהם והוצאתם לאור.
ביאליק היה ממייסדי "ברית עברית עולמית" בברלין בשנת 1931. ביאליק החל בפעולות לחידוש השפה העברית עוד בישיבת וולוז'ין והתמיד בעיסוק בתחום זה כל חייו. הוא היה שותף בוועדות לחידושי מילים בתחומים כתברואה, חשמל, טכניקה ודפוס. ביצירתו חידש ביאליק מילים עבריות אשר רבות מהן נקלטו בשפה ובהן המילים "מטוס", "תגובה", "גחלילית", "שלדג", "פַקָּח", "קדחתני", "מצלמה", "מענק" ו"פריון". כך גם המילים "יבוא" ו"יצוא". הוא חידש יותר מ-300 מילים, והעניק משמעות חדשה לכ־100 מילים מן המקורות. ביאליק העיר פעם על התקבלות תחדישיו:
הנה הפועל "רשרש" למשל שאני הפושע חידשתי, פשוט בדיתיו מן הלב... מה תמהתי בראותי מקץ שבועיים לצאת המחברת והנה פשט שימושה של מילה זו כמעט בכל כתבי הסופרים.
כינוס אוצר המילים הקדום היה חשוב משום שביאליק העדיף לנצל מילים קיימות מרבדים קדומים של השפה על פני המצאת מילה חדשה. ביאליק התנגד ליצירת מילים חדשות באמצעות הוספת הסיומת "יה" או "יון". כך, למשל, הציע "סוכך" ו"אספוג" במקום חידושיו של בן יהודה מטרייה וסופגנייה.
מה חָכמה היא להוסיף למילה ישנה איזו הברה נדושה, או יה או יון וחסל... כשמבקשים לחדש מילה צריך להתבונן כיצד עשו זאת הם, העברים הקדמונים. צריך ללוש את השורש מפנימו, ולא בהדבקת הברות."
לביאליק מייחסים פניני-לשון וחידודים מרובים. למשל הגדרתו את משחק הביליארד (מתחרז בהברה אשכנזית): "עומדים שני לצים, אוחזים בעצים, מכים בביצים; והמטיב להכניס ללוך (חור), הרי זה משובח". בפסח, כשראה מצות עם מי סודה, הוא קרא לזה: "לחם צר ומים לחץ".
משנתו היהודית

ביאליק הפריד בין אמונות דתיות לבין המשכיות התרבות היהודית. על פי תפיסתו, אין להבין את כל גודל ועומק היצירה והמסורת היהודית רק במונחים דתיים, ויש להמשיכה תוך התאמתה לימינו. במובנים אלה היה הוא תלמידו המובהק של אחד העם. ניתן לזהות מספר יסודות במשנתו להמשכיות זו. הוא הטיף ל"כינוס", לאיסוף של הנכסים הספרותיים מן המסורת היהודית והפיכתם למקור לתרבות הציונית החדשה. ביאליק שלל את הטענה שליצירות העבר אין תוקף ותועלת, וראה בהן משאב ראשון במעלה לרוח הלאומית. הוא עצמו ורבניצקי ערכו ביחד את "ספר האגדה", לקט של מדרשים מכל כתבי חז"ל.
לטענת ביאליק חיי תרבות כרוכים בשפה, בספרות, ביצירה ובאמנות, אך הם קשורים יותר מכך באורחות חיים, בהכרעות משותפות, בבניית רשות רבים בעלת אופי מסוים ובמחויבות עמוקה. בשפתו של ביאליק תרבות נבנית על יסודות של אגדה והלכה. ביאליק טען שתרבות שאין בה הלכה היא "תרבות אוננית". במרכז תפיסתו התרבותית-הלכתית העמיד ביאליק את השבת, שבה ראה יסוד חברתי ותרבותי ראשון במעלה לעיצוב קלסתרו הרוחני של העם. הרעיון והיישום של יום שבועי שבו נוהגים בקדושה, מהווה לטעמו של ביאליק את היסוד של התרבות העברית ואת מתנתה הגדולה לתרבויות העולם.
בניסיון להחיות את רעיון השבת בארץ, ייסד ביאליק את פרויקט "עונג שבת". הוא עישן בביתו בשבת, אך ראה בשבת יסוד מכונן של התרבות היהודית, ויצירת פרהסיה ללא שבת עלולה הייתה לדעתו למוטט את המפעל הציוני. בעניין זה הזהיר את החלוצים: "ארץ-ישראל בלי שבת לא תיבנה, אלא תחרב, וכל עמלכם יהיה לתוהו... בלי שבת אין ישראל, אין ארץ ישראל ואין תרבות ישראל".
ב-1930 התנגד ליצירת טקסים מחודשים עבור הפסח, אלא קבע שיש לחוג בצורה מסורתית, ולהוסיף רק מעט ובצורה אורגנית, ללא חידוש יתר.