stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נאציזם
מקור השם

תבנית הקיצור התבססה על זוצי (Sozi), קיצור פופולרי בגרמניה למונח "סוציאליסט" ("זוציאליסט" בהגיה גרמנית). בהתאם לסכמה זו, אנשי המפלגה הנאציונל-סוציאליסטית כינו את עצמם "נאזו" (Naso).
האידאולוגיה הנאצית

אדולף היטלר, יליד אוסטריה שהיגר לגרמניה והקים את התנועה הנאצית, הציג את האידאולוגיה הנאצית בספרו "מיין קאמפף" (בגרמנית: Mein Kampf שפירושו בעברית: "המאבק שלי"). לדבריו, הוא הגה את האידאולוגיה הנאצית מתוך מעקב אחר הפוליטיקה של האימפריה האוסטרו-הונגרית. האידאולוגיה הנאצית נחשבת בהיסטוריוגרפיה לאחת משלוחות הפשיזם באירופה; בעיני היסטוריונים אחדים הנאציזם הגרמני הוא פשיזם המשלב מספר היבטים נוספים והחשוב שבהם הוא תורת הגזע.
האידאולוגיה הנאצית, היא אידאולוגיה פשיסטית-פולקיסטית-טוטליטרית הכוללת תפיסת עולם גזענית סדורה המהללת אדם חדש ומוסר חדש ואשר טומנת בחובה תוכנית לסדר מדיני חדש, לצד יחס מעורב לדת ולכלכלה.
האידאולוגיה הנאצית > פאשיזם ופולקיזם

על פי ההשקפה הפשיסטית העם הוא יחידה אורגנית שבה כל פרט צריך להזניח את טובתו האישית ולהחשיב רק את האינטרס הלאומי, כשהאינטרס הלאומי נקבע על ידי המנהיג. המנהיג אינו נבחר, אלא הוא דמות נעלה שנועדה להנהיג, ולכן יש להעריץ אותו ולסור למרותו. ההשקפה הפשיסטית רואה במדינת הלאום בראשות המנהיג ערך עליון, ופגיעה בגבולותיה הגאוגרפיים פשע חמור. מצב של שלום נתפס בהשקפה זו כסוג של ניוון, בשעה שיכולת צבאית ומלחמה נתפסים כביטוי לחיוניות של העם ושל המדינה. הפשיזם, מקדש את המדינה ורואה בה את המדרגה העליונה, ואת המשתייך אליה, כמי שעליו להקריב את כל כולו למענה.
פולקיזם, או לאומנות, היא תפיסת האומה כערך עליון והמדינה כאמצעי לקיומה. ה"פולק" פירושו העם הגרמני המאוחד בקשר דם טהור, עם שרואה עצמו נעלה ורווי בשליחות היסטורית תחת מנהיגות הפיהרר. תרבות ה"פולק" הגרמני במדינה הפולקיסטית מדגישה את עליונות הגזע הארי ושמירה על ערכיו ההיסטוריים והמסורתיים.
בהתאם לתפיסה הנאצית, ישנו צורך בהאחדה של היחידה האתנית והמדינית, באמצעות הכפפת כל הגרמנים תחת מסגרת מדינית אחת (פאן-גרמניות), זאת בהתאם לסִסמה הנאצית הידועה: "עם אחד, רייך אחד, מנהיג אחד" (בגרמנית: Ein Volk, ein Reich, ein Führer). כך נוצרת הקבלה, במהלכה החברה פועלת למען המדינה, שזו התגלמות של האומה, או הגזע.
האידאולוגיה הנאצית > טוטליטריזם

הנאציזם היה משטר טוטליטרי. משטר כזה, הוא סוג מסוים של דיקטטורה, בו האזרחים משועבדים למדינה וחייהם כפופים לרשות השלטון. אין הפרדת רשויות: הרשות המחוקקת, השופטת והמבצעת כפופות כולן למנהיג "הכל יכול". כאן נכנס עקרון חשוב בתורה הנאצית והוא "עקרון הפיהרר" (בגרמנית: Führerprincip), לפיו הפיהרר הוא מנהיג עליון לכל וסמכויותיו בלתי מוגבלות, הוא איננו אחראי כלפי איש או מוסד וכוחו נובע מהגזע, מהתכונות, מהכריזמה ומהשירות למען הגזע והמדינה, כאשר מנהיגותו חלה על כל המדינה ותושביה. חיי האזרחים במשטר הטוטליטרי מתנהלים על פי השקפת העולם של מנהיג המדינה ומתנגדי השלטון נענשים בחומרה. השלטת רעיונות מפלגת השלטון בעם נעשית באמצעות תעמולה, הדרכה ושטיפת מוח. המאפיין המרכזי של משטר טוטליטרי, ואשר מבחין בינו לבין סוגים אחרים של דיקטטורה, הוא המקום המרכזי שמקבלת אידאולוגיה חובקת כל באשר לאיך צריכה החברה האנושית להתנהל ומהן הדרכים להגיע למטרה הזאת. האידאולוגיה הנאצית, שימשה כאידאולוגיה הבלתי מעורערת של המשטר בגרמניה הנאצית.
האידאולוגיה הנאצית > תורת הגזע

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. אנטישמיות.
תורת הגזע היא ההנחה כי המין האנושי מחולק לגזעים שונים זה מזה, וכי בין גזעים אלו קיימת היררכיה, כך שישנם גזעים "עליונים" וגזעים "נחותים". תורת הגזע זכתה לגיבוש, פיתוח וקידום עם עלייתה של המפלגה הנאצית. את הביסוס התאורטי העניקו לתורה אדולף היטלר, בספרו מיין קאמפף ו"האידאולוג" של המפלגה הנאצית אלפרד רוזנברג, בספרו "המיתוס של המאה ה-20". על אף ששניהם לא היו אנשי מדע, כי אם "הוגים", ושספריהם היו רחוקים מליצור בסיס תאורטי מגובש, נוצרה דרך חשיבה שניתן לזהותה עם עקרונות מסוימים, המזוהים עם המונח "תורת הגזע". על פי הגותם, בני האדם נמצאים במצב של מלחמה תמידית בין הגזעים השונים, מאבק שבסופו ינצח הגזע החזק והמשובח בעוד שהגזעים הנחותים יושמדו ויעלמו מהעולם (מה שנקרא "תהליך הברירה הטבעית"). בראש הסולם הגזעי לפי תפיסת הנאצים עומד הגזע הארי. לבני הגזע הארי יש תכונות עליונות, הן מבחינה שכלית, הן מבחינה רוחנית והן מבחינה גופנית ולכן הם אלה שצריכים לשלוט בכל הגזעים האחרים. בתחתית הסולם הגזעי נמצאים הצוענים, ומתחתם היהודים. היהודים הוגדרו כשורש הרוע בעולם, ומנהלים מאבק מתמיד בשורש הטוב – הגזע הארי. היהודי הוא יצור נחות, מלוכלך וטיפש, אך חזק, ערמומי, מסוכן ותאב בצע כאחד. הוא שולט בעולם המערבי-קפיטליסטי-דמוקרטי באמצעות בעלי ההון הגדולים כדוגמת משפחת רוטשילד, ובד בבד שולט בעולם הקומוניסטי-המזרחי, ולראיה, רבים מהפעילים הקומוניסטים הבולטים, כדוגמת קרל מרקס ולאון טרוצקי היו יהודים ועודם כאלו. מעל גזעים נחותים אלו, שאמורים למצוא את היכחדותם במלחמת הגזעים, עומד הגזע הסלאבי המזרח-אירופאי. לגזע נחות זה ייעד היטלר את תפקיד עבדי העם הגרמני.
הנאציזם דוגל באאוגניקה קיצונית. לפי השקפת הנאצים יש להשמיד, או לכל הפחות לעקר, אנשים נכים, חולים במחלות פסיכיאטריות, אנשים בעלי מוגבלות שכלית, ואנשים שהוגדרו כ"אנטי-סוציאליים", למשל הומוסקסואלים. בפרט יש להקפיד שלא יבואו במגע עם בני הגזע הנבחר, כדי שלא יפגעו ב"טוהר הגזע".
היהודים, הם הגזע הנחות ביותר לפי התפיסה הנאצית, וייעודו היכחדות
הצוענים, הם העם הנחות ביותר למעט היהודים – גם להם אין עתיד בין האומות לפי תורת הגזע הנאצית
הסלאבים, הם גזע נחות, אם כי גזע בעל זכויות קיום. לגזע זה, היטלר ייעד את תפקיד עַבדי גרמניה
הארים הם הגזע העליון לפי הנאציזם, וייעודו הוא לשלוט בעולם
האידאולוגיה הנאצית > סדר מדיני חדש

בבסיס האידאולוגיה הנאצית, עמד הרעיון ליצירת "סדר חדש" (בגרמנית: Neue Ordnung) – כינויה של מערכת פוליטית, כלכלית וחברתית שהנאצים שאפו להקים באירופה, שהייתה מיועדת להחליף את הסדר הקיים. הסדר החדש יתבסס על האידאולוגיה הנאצית והרעיון של היטלר לבנות עולם חדש על פיה: להרוס את העולם ולבנות עולם חדש על חורבותיו. סדר מדיני זה, יבטא את מעמדם השונה של הגזעים האנושיים. הגזע הארי-גרמני העליון, יזכה ל"גרמניה גדולה" (בגרמנית: Groß-Deutschland) שתתפרס על אירופה התיכונה והצפונית – על כל שטחי העמים דוברי השפות הגרמאניות למעט בריטניה (גרמניה, אוסטריה, שווייץ, לוקסמבורג, ליכטנשטיין, הולנד, פלנדריה, דנמרק, שוודיה ונורווגיה) ועל שטחים נוספים שיעברו אריזציה (מזרח פולין ומרכזה, חלקים מצ'כוסלובקיה ואלזס-לורן). ממזרח לה, יתפרס לו "מרחב המחיה" הגרמני (בגרמנית: Lebensraum) – שטח זה, שיכלול את רוב אירופה המזרחית מיושבת הסלאבים הנחותים אויבי הגרמנים, יהווה למעשה שטח קולוניאלי של גרמניה, שתפקידו יהיה לשרת אותה. אזור זה ייושב במיליוני גרמנים שיקימו שם מושבות, חוות חקלאיות וינהלו שם את עסקי המקום. כך יזרום הון רב לגרמניה – לטובת הרייך, האומה והגזע. לבסוף, לאחר מספר דורות, בחישוב של הגירה חוזרת של גרמנים לגרמניה, של גרמנים מגרמניה לשטחי מרחב המחיה וריבוי טבעי, באזור זה אמורים לחיות כמאה מיליון גרמנים. במרחב המחיה הגרמני, יבוצע דילול אוכלוסין של רוב האוכלוסייה הסלאבית באמצעות הפצת מחלות ומגפות, הרעבה, יצירת תנאי תברואה ירודים, וגם השמדה אקטיבית. הנותרים, עשרות מיליונים במספר, ישמשו כעָבדי האומה הגרמנית ויהוו מקור לכוח אדם זול עבורה. שטחי הרייך עצמו, יטוהרו לחלוטין מאוכלוסייה סלאבית, וכלל שטחי השלטון הגרמני – הרייך ומרחב המחיה, יטוהרו מיהודים וצוענים (ראו: הפתרון הסופי). הקומוניסטים, אויבי הנאצים, היו צריכים להירצח בו במקום, עקב כך שהאידאולוגיה הקומוניסטית הייתה מנוגדת לחלוטין לאידאולוגיה הנאצית.
מפה המתארת בקווים כלליים את מרחב המחיה המיועד לגזע הארי לפי האידאולוגיה הנאצית.
תרשים נאצי המציג את מקורות ההתיישבות הארית המתוכננת בשטחי מרחב המחיה הגרמני.
האידאולוגיה הנאצית > אדם חדש ומוסר חדש

הנאצים, הרבו לדבר על "אדם חדש" ו"מוסר חדש".
ה"מוסר החדש", אמור להיות מבוסס על חוקי הטבע, המתבטאים בתורת הגזע ובדרוויניזם חברתי, כאשר הערך העליון, הוא שרידותו הפיזית של הגזע. הוא כולל עדיפות הגזע העליון, אי-שוויון בין גזעים ובין פרטים, שימור הגזע על ידי תרבות והשבחת גזע (אאוגניקה) ותמיכה נלהבת במלחמה מתמדת בין-גזעית. כך למעשה, הציגו הנאצים את המוסר הנאצי כהיפוכו של המוסר היהודי והנוצרי (שלדעתם נובע ישירות מזה היהודי), ומהבסיס המוסרי של הליברליזם (לרבות הקפיטליזם והדמוקרטיה) והקומוניזם (כאשר גם אלו לדעת הנאצים נובעים מהיהדות). תפיסות מוסריות אלו, הן אינן טבעיות לדברי הנאציזם. כך לדוגמה אחווה ועזרה לזולת, מנת חלקם של תפיסות אלו, הן ערכים הנוגדים את דרך הטבע. הן פוגעות בשרידותו של הגזע ומובילות לניוונו – שימור יסודות חלשים בחברה כגון נכים היא רק נטל על החברה. שלום בינלאומי, מוביל לניוון, ומבטיח את המשך קיומם של גזעים נחותים בעולם.
ה"אדם החדש" לפי הנאצים, הוא חדש מבחינה ערכית – אלים, אכזרי, עשוי לבלי חת, גאה, אמוציונאלי – היפוך ערכים מהמקובל בתקופה. ישנו ערך נעלה בפיתוחו הגופני של האדם, ובדגש על היופי.
האידאולוגיה הנאצית > כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בפרק זה אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפרק באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפרק בצורת הערות שוליים.
האידאולוגיה הנאצית > היחס לטבע ולבעלי החיים

לטבע ולחי היו תפקידים סמליים חשובים במימוש האינטרסים של המשטר הנאצי. רעיונות לגבי הגנת הטבע והחי היו פופולריים מאוד בקרב הציבור הגרמני טרם עליית המפלגה הנאצית לשלטון, ועם עלייתה לשלטון, נחקקו חוקים מקיפים לגבי הגנת הטבע והחי. הרעיונות לגבי הגנת הטבע והחי היו עבור הנאצים פלטפורמה בטוחה להשגת אהדת הציבור וכן שימשו כאמצעי תעמולה לשם רדיפת מיעוטים ולחיזוק החזון הגזעני. אף על פי שהמשטר הנאצי העביר חקיקה בענייני הגנת הטבע והחי, רעיון ההגנה על הטבע והחי התגלה עד מהרה כהתחזות. הצלחת התנועה להגנת הטבע והחי להעביר חקיקה בנושא, תחת חסות המשטר הנאצי, לא הייתה אלא ניצחון פירוס. יותר משהגנה על הטבע והחי, החקיקה הציבה מגבלות וסייגים על הגנת הטבע והחי, וקבעה כי אינטרסים מדיניים, כלכליים וצבאיים גוברים בכל עת על הגנה זו. בפועל, המשטר הנאצי חיבל בטבע וטבח בחי, ניצל את הטבע והחי למטרותיו הרבות (שכללו מאמץ מלחמתי (אנ'), בידור, ניסויים, חזון אוטרקי), ואף גרם לאסונות סביבתיים באמצעות מדיניות שיטתית של אדמה חרוכה.
נאו-נאציזם

נאו-נאציזם (Neo-Nazism) הוא מונח המתייחס לכל תנועה חברתית או פוליטית המעוניינת להחיות את הנאציזם, או בעלת עמדות פשיסטיות התומכות בגזענות שהוקמה לאחר מלחמת העולם השנייה. ישנן קבוצות ותנועות קיצוניות אחרות, הדוגלות בעמדות פשיסטיות, שאינן דוגלות בנאציזם הגזעני, האנטישמי, של אדולף היטלר. אותן תנועות משתייכות לזרם הנאו-פשיזם.
התנועות הדוגלות ברעיונות אלה, לרוב אינן משתמשות במונח "נאו-נאצים" או "נאו-פשיסטים" כדי לתאר את עצמן. הרעיונות המדויקים שאומצו על ידי קבוצות נאו-נאציות, מאופיינים בהערצת תורותיו של אדולף היטלר ובחוסר סובלנות לדתות שונות, כדוגמת יהדות או אסלאם; ולאנשים מקבוצות אתניות שאינם אירופאים לבנים, כדוגמת שחורים, אסיאתים ועוד, בדומה למאפייני "טוהר הגזע" שהוגדרו על ידי גרמניה הנאצית בשנות קיומה כחלק מהאידאולוגיה הנאצית. רעיונות אלו כוללים בדרך כלל אנטישמיות, גזענות, שנאת זרים, ועלולים לכלול גם אלמנטים של לאומנות צבאית, הומופוביה והכחשת השואה.
במרבית מדינות המערב הנאו-נאציזם אסור בחוק, אך הוא מותר במדינות ערב ולעיתים אף נתמך על ידי השלטונות שם.
הנאציזם רווח בקרב הפלסטינים, לרבות ארגוני טרור פלסטיני שמטרתם המוצהרת היא השמדת כל היהודים ומעשיהם כוללים פיגועי טרור רבים המכוונים נגד יהודים. הספר מיין קאמפף הוא רב-מכר בשטחי הרשות הפלסטינית ורצועת עזה.
סמלים נאציים

הסמל הידוע ביותר של הנאציזם הוא צלב קרס, אך ידועים גם סמלים וסימני זיהוי נוספים כגון דמותו של העיט הגרמני, הצדעה במועל יד, סמל האס-אס, שפמו של היטלר בתור אייקון ועוד. התעמולה הנאצית עשתה שימוש ברור בטיפוגרפיה: כדי להביע כבוד למורשת הגרמנית הקדומה נעשה שימוש בגופן הגותי הגרמני וסמלים שמקורם מהכתב הרוני, כגון אלגיז ואודל (המשמש את דיוויזיית אס אס הררית השביעית). כך גם ביעוד השלילי: היהודים הובלטו על ידי שימוש בגופן המדמה כתב עברי במילה Jude שהופיעה על גבי הטלאי הצהוב.
רבים מן הסמלים, כולל צלב הקרס, הם עתיקים. עמים שונים השתמשו בהם בתקופות שונות ומשמעותם השתנתה לאורך ההיסטוריה.
סמלים נאציים > טאבו על סמלים נאציים

מדינות רבות אוסרות על שימוש בסמלים נאציים בציבור, וזאת על מנת להגביל תנועות נאו-נאציות. אך נאו-נאצים רבים עוקפים איסורים כאלו על ידי שימוש בסמלים הפחות-מוכרים. בארצות הברית, תנועת הברית הלאומית עשתה שימוש בסמל האלגיז, אשר היה ידוע בגרמניה הנאצית כסמל לרפואה ובריאות. ישנו גם שימוש רחב במועל יד הפוך.
סמלים שבמקור כונו "סמלי הגזע הארי" ידועים כיום כסמלים נאציים.
שלטי אצולה ותנועות ותיקות שנשאו צלב קרס לפני שזה אומץ בידי הנאצים נאלצו לשנות את סמלן. עם זאת צלב הקרס עדיין מופיע במקדשים בהודו ובסין (במשמעותם הקדומה, הלא נאצית). במונגוליה, במיאנמר ובטאיוואן ישנם ארגונים נאו-נאציים המנצלים את חירותו המקומית של צלב הקרס.
ברוב המוצרים המיועדים לילדים (כגון צעצועים, משחקי מחשב וסדרות טלוויזיה) המציגים דמויות נאציות, לא מופיע צלב קרס, אלא סימן אחר (לדוגמה: אות S זוויתית יחידה מופיעה על בגדו של נבל נאצי בסדרה המצוירת ליגת הצדק, או שני ריבועים כסמל על מכונות המלחמה.).
צלב הקרס – הסמל הנאצי הרשמי בתקופת הרייך השלישי
עיט הרייך של גרמניה הנאצית
צלב הכרוך בעיגול – סמל נאו-נאצי
ראו גם

פשיזם
אנטישמיות בגרמניה
נאו-נאציזם
דה-נאציפיקציה
התנגדות גרמנית לנאציזם
לקריאה נוספת

בעז נוימן, ‏נאציזם, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2007
בעז נוימן, ‏היסטוריות חדשות של הנאציזם, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2018
אריאל הרמן, נאציזם, נצרות ויהדות במחקר ההיסטורי ובתאולוגיה, עבודת דוקטור, האוניברסיטה העברית בירושלים, 1999
סטיבן אשהיים, נאציזם, תרבות ומקורות הטוטליטריות, חנה ארנדט והשיח על הרוע, ירושלים: מכון ליאו בק, 1998
אלון קונפינו, עולם ללא יהודים: הדמיון הנאצי – מרדיפות לרצח עם, הוצאת מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2017
שי חזקוני, "הסרטים האסורים: ניתוח היסטורי של סרטי תעמולה אנטישמיים בתקופת הרייך השלישי והשפעתם על הציבור הגרמני", ילקוט מורשת, פ"ד, תשס"ח, עמ' 167–195
דירק רופנוב, "'חקר היהודים' ברייך השלישי : האריזציה של ההיסטוריה היהודית בתקופת המשטר הנאצי", דפים לחקר השואה, כ"א, תשס"ז, עמ' 7–33
דוד בנקיר, "בין הסתרה לחשיפה בתעמולה הנאצית בזמן המלחמה", דפים לחקר השואה, י"ח, תשס"ד, עמ' 35–53
תמר קטקו, מקרח ברא אותו: החינוך בשירות הנאציזם, הוצאת רסלינג, 2016
עלי מוהר

ערך זה עוסק בפזמונאי הישראלי עלי מוהר. אם התכוונתם לפוליטיקאי המצרי מאמצע המאה העשרים, ראו .
| --- | --- |
מוהר, 1994
מוהר, 1994
 לידה:  30 בדצמבר 1948 תל-אביב, ישראל 
 פטירה:  30 בנובמבר 2006 (בגיל 57) אזור, ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין הדרום 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1966–2006 (כ־40 שנה)
 שפה מועדפת:  עברית 
 שיתופי פעולה בולטים:  יוני רכטר
 בן או בת זוג:  אירית אלטר 
 פרופיל ב-IMDb
 
עֵלִי מוֹהַר (30 בדצמבר 1948 – 30 בנובמבר 2006) היה פזמונאי ועיתונאי ישראלי. בעל טור בעיתונים "דבר" ו"העיר".
ביוגרפיה

מוהר נולד בשנת 1948 בתל אביב, בן לעדינה ולפזמונאי והמשורר יחיאל מוהר (יחיאל מַר), שכתב שירים רבים ללהקת הנח"ל. שני הוריו היו שכירים, ומוהר חונך על ערכי ארץ ישראל העובדת. הוא היה חבר בתנועת הנוער "המחנות העולים" ולמד בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון, שנקרא באותה העת גם "בית חינוך לילדי עובדים בצפון". הוא המשיך את לימודיו בתיכון חדש.
הוא שירת בצה"ל בעיתון במחנה נח"ל וממנו התנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וכן קורס מ"כים חי"ר. במסגרת שירותו הצבאי החל לכתוב גם לעיתון "במחנה" והמשיך לכתוב בו לאורך שנים, גם אחרי שחרורו מהשירות.
בנוסף כתב מוהר בעיתון "דבר" ופרסם במשך שנים רבות שני טורים במקביל, בעיתון "העיר". מוהר שירת במלחמת ששת הימים ובמילואים במלחמת ההתשה, ובמלחמת יום הכיפורים, בה לחם בחזית הדרום בחטיבת הצנחנים "הנשר השחור".
בשנים 1978–1983 נמנה עם מגישי ציפורי לילה בגלי צה"ל.
בשנות התשעים התארח מספר פעמים כפרשן במשחקי הכדורגל האנגלי בערוץ הספורט לצד ידידו אבי מלר.
היה נשוי פעמיים. נישואיו הראשונים היו לשחקנית אירית אלטר (שלאחר גירושיהם נישאה לנפתלי אלטר). מנישואין אלה נולדה בתו שרון מוהר. בפעם השנייה נישא לוויוי מוהר צידון.
בשנה האחרונה לחייו התגלה כי חלה בסרטן הלבלב, אך הוא המשיך בעבודתו ולא נתן ביטוי ישיר כלשהו למחלתו. עם זאת, בחודשים האחרונים לחייו הרבה בראיונות, אף שבדרך כלל הקפיד להימנע מכך. הוא נפטר בביתו באזור ב-30 בנובמבר 2006, והובא למנוחות בבית העלמין בחולון.
בספטמבר 2007 שודר בערוץ 8 הסרט התיעודי "עלי מוהר, שחקן נשמה" בבימויו של דוד אופק. בסרט, אשר שודר במסגרת הסדרה "גיבורי תרבות" של הערוץ, מתועד מוהר בימיו האחרונים.
בעל טור

מוהר היה במשך כמעט ארבעים שנה כותב ובעל טור בעיתונים. בתחילת דרכו כתב בשבועון הצבאי "במחנה" ואחר־כך במשך שנים גם ב"דבר". עם הקמתו של השבועון התל אביבי "העיר", בשנת 1980, החל לפרסם בו את הטור השבועי "בשער", שעסק בענייני ספורט וכמה שנים מאוחר יותר, בשנת 1984, החל לכתוב טור שבועי נוסף, "מהנעשה בעירנו", שעסק בענייני דיומא בתל אביב.
בטור "בשער" נתן מוהר ביטוי לאהבתו לקבוצות העוטות חולצה אדומה: הפועל תל אביב ומנצ'סטר יונייטד, ואחריהן, בפער ניכר, עוטי חולצות אדומות אחרות. בטורו ברא מוהר מספר דמויות בדיוניות (פולמוסאי, בר קולמוסא, פול רנייה, ואחרים), שביטאו את דעתם של ציבורים שונים על הנושא. בשנים מאוחרות יותר הוסיף גם תחזית מנומקת לתוצאות פעלתנותן של הקבוצות האדומות בשבוע הקרוב - תחזית שהסתיימה תמיד בקביעה הבוטחת "נפרק אותם", שמשמעו, "ננצח 1:0 קטן".
בטור "מהנעשה בעירנו" עסק מוהר בכמה מאהבותיו הגדולות. ראשונה בהן הייתה העיר תל אביב. מוהר הרבה לעסוק באופייה החילוני והיומיומי של העיר, כשלעיתים הוא מגייס לצורך טיעוניו את זיכרונותיו מן העיר בימי קדם (שנות החמישים והשישים למאה העשרים) ואת המשורר האהוב עליו, נתן אלתרמן. אהבות אחרות שבהן הרבה לעסוק היו העיר פריז, אירלנד ואיי יוון, שבהם הרבה לבלות בחופשותיו. נושא אחר בו הרבה לעסוק היה השפה העברית, התפתחותה וחידושיה, עלייתן ונפילתן של מילים, התגלגלותם של ביטויים, ועוד. גישתו כאן, כבמקומות אחרים, נתנה ביטוי לעצב-נוסטלגי, מהול בהומור רך אך סרקסטי מאוד.
בטור "מהנעשה בעירנו" הקפיד מוהר לעסוק לא בענייני היום כי אם בענייני היומיום - שוטטות בעיר, הערות הנוגעות ב"ידידנו הכספומט" והנגועים במשיכת־יתר המתייחדים מולו כאל מול קונם, בנסיעות לחו"ל שאחריתן השיבה לישראל, ושאר זוטות, שתחת עטו הפכו מרתקות ומשעשעות. מוהר הגדיר את ייעודו של הטור כך: "בעמוד זה נעשה בדרך-כלל מאמץ עיקש לדבוק באותן זוטות שבמקומות אחרים (ופעם גם אצלנו) הן מרכיבות את מה שמכונה בהיסח הדעת בכינוי "החיים"... מי שמתעקש לדון דווקא באלה חש תחושת אשמה גדלה והולכת: על זה לכתוב? צעיפים, צמרות, חַלקוּתה המשוערת של איזו זרוע, ריח קלמנטינות, התחלה של חורף?.. העוד ישנם כל אלה? העוד מותר בלחש בשלומם לדרוש?" וזאת תוך ציטט מדבריו של נתן אלתרמן, המשורר החביב עליו. לעיתים, כמו בתקופת מלחמת המפרץ שבה הותקפה ישראל ותל אביב בפרט בטילים, פלשו המאורעות האקטואליים אל הטור, אך גם אז טופלו בהומור ותוך התמקדות בהשפעתם על חיי השגרה.
מספריו

מהנעשה בעירנו, הוצאת עם עובד, 1994
פלוגה גימ"ל, מחלקה שלוש, רשימות ורישומים ממלחמת יום הכיפורים, עלי מוהר ודוד טרטקובר, הוצאת כנרת, 2003
"זו אותה האהבה / אריק איינשטיין, ביוגרפיה בראשי פרקים", עורך עֵלי מוהר, הוצאת דניאלה די-נור, 2006
עוד מהנעשה בעירנו, הוצאת עם עובד, 2016
התחזית: נפרק אותם, הוצאה מיוחדת עם מיטב טורי "בשער" לכבוד מאה שנות הפועל תל אביב. בעריכת אמיר דורון, עמית שכטר, אביעד צוק, אושריאל בן עמרם ואמיר יגל, 2024.
הערות שוליים

↑  גל פרל פינקל, רישומיה ורשימותיה של מחלקה 3 מפלוגה ג', הבלוג על הכוונת, ‏  31 בדצמבר  2012.
↑  עלי מוהר ודוד טרטקובר, פלוגה גימ"ל, מחלקה שלוש, רשימות ורישומים ממלחמת יום הכיפורים, הוצאת כנרת, 2003, עמוד 23
↑  מספר כתבות פרי עתו:
עלי מוהר, דב זכין - נציג דור ההמשך במפ"ם, דבר, 20 באוקטובר 1969
עלי מוהר, מספרים מחכימים, דבר, 25 במאי 1971
עלי מוהר, דמיון גובר על מוות, דבר, 10 בדצמבר 1971
↑  אמיר בוחבוט, מחיר ההתרשלות בצה"ל: הרוגים בתאונות, באתר nrg‏, 30 בנובמבר 2007
↑  עלי מוהר ודוד טרטקובר, פלוגה גימ"ל, מחלקה שלוש, רשימות ורישומים ממלחמת יום הכיפורים, הוצאת כנרת, 2003, עמוד 9
↑  את השיר כתב מוהר במקור על עצמו ובלשון זכר, אך הוא שונה ללשון נקבה כשבוצע על ידי נורית גלרון. מוהר ציין במעט פליאה כי נשים רבות ציינו בפניו את השיר כביטוי להבנתו הדקה של גבר בתחושותיהן של נשים, והופתעו לשומעו לאחר שנים מבוצע בלשון זכר, כבמקור, מפי גידי גוב (באלבום "העיקר זה הרומנטיקה").
↑  "על הרצון לכתוב שיר מולדת", טור בעיתון "העיר", 29 באפריל 1998
↑  השירים הנטעים ביותר, באתר אבטיח
↑  nrg תרבות, האזינו: נורית גלרון - "הייתי", באתר nrg‏, 4 בינואר 2012
↑  מופע המחווה בערוץ הרשמי של ערוץ 23 ב-Youtube
↑   אורי משגב, עלי מוהר היה לא רק משורר כדורגל רומנטיקן ומושחז, אלא גם מבין לא קטן בחיים בכלל, באתר הארץ, 27 בפברואר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298293805171  BnF: cb16167618t (data)  ISNI: 0000 0000 7327 2964  LCCN: n95004133  MusicBrainz: d1b1e235-e0ba-4b4d-8e3b-6fd24fe9d4ed  SNAC: w6mh0x0r  VIAF: 6635346   WorldCat (עם VIAF): 6635346 
לוחית זיכרון על ביתם של יחיאל ועלי מוהר ברח' שלמה המלך 79 בתל אביב
שלט רחוב בכפר סבא הנושא את שמו של עלי מוהר
קטע מטור הספורט של עלי מוהר, "העיר", 14 באוקטובר 2004
השקמה של זכאוס

| --- | --- |

שקמת זַכַּי ביריחו, מאי 2018
 מידע כללי
 סוג:  שקמה, אתר דתי 
 מיקום:  יריחו
 
 קואורדינטות:  31°51′32″N 35°27′27″E﻿ / ﻿31.858959441422°N 35.457397248333°E﻿ / 31.858959441422; 35.457397248333
 השקמה של זכאוס (למפת הרי ירושלים מוגדלת) השקמה של זכאוס(למפת הרי ירושלים רגילה) השקמה של זכאוס(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום השקמה של זכאוס(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום השקמה של זכאוס
 
השקמה של זכאוס המוכרת גם בשם שקמת זַכַּי הוא עץ שקמה הנמצא במרכזה של העיר יריחו סמוך לכיכר אל ג'ומזה. על פי המסורת הנוצרית זכאוס המוכס (אנ') טיפס על העץ על מנת לראות את ישוע.
השקמה העתיקה מהווה אתר תיירות צליינית חשוב ביריחו יחד עם קרנטל.
בברית החדשה מוזכר העץ כחלק מהסיפור על כיצד גאל ישוע את זַכַּי המוכס העשיר, והשיבו מדרכו הרעה:
"ויבוא ויעבר ביריחו׃ והנה איש ושמו זכי מראשי המוכסים והוא עשיר׃ ויבקש לראות את ישוע מי הוא ולא יכֹל מפני העם כי שפל קומה היה׃ ויקדם וירץ ויעל על שקמה לראותו כי שם הדרך אשר יעבר בה׃ ויהי בבאו אל המקום ההוא ויבט ישוע ויראהו ויאמר אליו זכי רד מהר כי צריך אני לשבת היום בביתך׃ וימהר וירד ויאספהו בשמחה."
הנרי בייקר טריסטראם, מהחוקרים האירופיים הראשונים שהגיעו לארץ ישראל במאה ה-19 וסייר ביריחו ב-1864, כתב ביומנו: "למרות נדירותו לא נעלם העץ לגמרי מכיכר יריחו, שהרי מצאנו שני עצים זקנים בגיא הקטן הסמוך לחורבות"
הערות שוליים

↑  קראו בכותר - קרדום : דו ירחון לידיעת הארץ - יריחו וסביבתה (עמ' 154), באתר www.kotar.co.il, ‏אב תשמ"ג
↑  "עטרת קוצים וזר פרחים בחיי ישוע:  פרחים וצמחים במסורת ובאמנות הנוצרית - בין השושן לשושנת יריחו - כלנית". כלנית. 2017-05-06. נבדק ב-2018-05-15.
↑  הנרי בייקר טריסטראם, תרגום: חיים בן-עמרם, מסע בארץ ישראל יומן 1863-1864, שביעית, מוסד ביאליק, תשע"ב, עמ' 165
ערך זה הוא קצרמרבנושא נצרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מאיר כהן-אבידב

מאיר כהן-אבידב (18 בפברואר 1926 – 4 במרץ 2015) היה איש ציבור ועורך דין ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד.
ביוגרפיה

כהן-אבידב נולד בחיפה לוויקטוריה וחיים-שלמה, בשם "מאיר כהן". בסיום לימודיו בתיכון סנט לוקס בעיר, למד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה והוסמך לעריכת דין.
בשנת 1943 הצטרף לארגון האצ"ל ופעל במסגרתו עד למעצרו, בשנת 1946. עד קום המדינה היה עצור בידי הבריטים.
בשנת 1945 החל כהן-אבידב לעבוד בעיריית חיפה כעורך דין. בשנים 1961–1966 שימש כמבקר העירייה. במקביל החלה פעילותו הפוליטית כחבר תנועת החרות, בה היה חבר מרכז ההנהלה והמזכירות הארצית ונבחר מטעמה ליו"ר סניף המפלגה בחיפה. בין השנים 1969–1973 כיהן כחבר מועצת עיריית חיפה. פעילותו נמשכה במסגרת הליכוד.
כהן-אבידב נבחר מטעם הליכוד לכנסת השמינית. כהונתו נמשכה לאורך ארבע כנסות רצופות, במשך כ-14 שנים. במהלך תקופה זו כיהן כסגן יושב ראש הכנסת והיה חבר ועדת החוץ והביטחון, ועדת החוקה, חוק ומשפט, ועדת הכספים וועדת הכנסת. במקביל לכהונתו בכנסת שימש, בין השנים 1977–1981, יו"ר סיעת הליכוד בהסתדרות. בין השאר כחבר כנסת הוביל את המאבק נגד העלאת המחזה "סינדרום ירושלים" בתיאטרון חיפה, ותערוכה משותפת של ציירים יהודים וערבים בעיר. בנוסף היה מתומכי פעילי המחתרת היהודית וסיפק להם תמיכה כספית במהלך משפטם.
במאי 1984, בעת שניהל דיון כסגן יו"ר הכנסת, עורר סערה שכינה את ארגון "אמהות נגד שתיקה", שפעל למען הנסיגה מלבנון " "פרות הבשן, פרות דיזנגוף" ואמר על פעילי המחתרת היהודית "ליבי ליבי עם העצורים האלה, בחורים לתפארת ישראל. הם בחורים טובים ביותר". באוקטובר אותה שנה שוב עורר סערה, לאחר שגינה שני סטודנטים ישראלים, רון לוי ורויטל סרי, שנרצחו סמוך מנזר כרמיזן ליד הר גילה שהם הלכו כ"צאן לטבח".
בכנסת ה-11 הוצע לתפקיד יו"ר הכנסת, אך הוא הפסיד בהצבעה למועמד המערך, שלמה הלל.
כהן-אבידב הביעה תמיכה מספר פעמים ברעיון הטרנספר, ב-1983 אמר במהלך דיון בוועדת החוץ והביטחון שהיה צריך לבצע טרנספר במהלך מלחמת ששת הימים. הוא חזר על הדברים שבוע אחר כך, בריאיון לשבועון "כותרת ראשית", והסביר:”במהלך מלחמת ששת־הימים היה מחדל, שכתוצאה ממנו נמנע גירושם של מאות אלפי ערבים. מה היה צריך להיעשות שלא נעשה? היה צריך לעשות בדיוק מה שנעשה במהלך המלחמה ב־1948. אני לא אגלה לך מה נעשה אז, אך אוכל להגיד לך ששירתתי באותם ימים בצה"ל, לא באצ"ל, ואני יודע בדיוק מה נעשה. לי אישית היו מפקדים שהיו חברים בקיבוצים של השומר־הצעיר. תאמין לי, שהם דאגו לכך שהרבה מאוד ערבים ייצאו מהגליל לארצות ערב השונות. לא אוכל לומר לך איך הם עשו זאת, אבל זה נעשה ללא מכות, ללא פעולות רצח וללא הריסת כפרים”.
משפחתו

היה נשוי לוויקטוריה ואב לארבעה.
כהן-אבידב שכל שני אחים ובן. אחיו, יהודה-יעקב כהן, נהרג במלחמת העצמאות; אח נוסף, ברוך כהן, שהיה איש "המוסד", נרצח בשנת 1973 במדריד ובנו, דב-שמשון כהן, נהרג בהתרסקות מטוס בטיסת אימונים של חיל האוויר בשנת 1977. לאחר מותו של בנו, הוסיף לשם משפחתו את השם אבידב.
בנו שמוליק כהן שימש ב-1982 יו"ר אגודת הסטודנטים באוניברסיטה העברית מטעם הליכוד. בן נוסף שלו הוא איקי כהן - פעיל פוליטי במפלגת הליכוד שביולי 2021 מונה ליועץ פוליטי ליו"ר האופוזיציה בנימין נתניהו.