stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שלמה שילר
ביוגרפיה > בלבוב

בלבוב, שאליה הגיע שילר ב-1882, התקיימה קהילה יהודית-משכילית תוססת, שבה יכֹל להשתלב. בלבוב הרחיב את ידיעותיו בגרמנית, במדעים ובספרות באמצעות ספרים שקרא בעצמו ושמיעת הרצאות באוניברסיטה כשומע שלא מן המניין, וכן למד פולנית. שילר הצטרף לאגודת חובבי ציון בעיר, ובמקביל החל ללמד סטודנטים יהודים צעירים וקבץ סביבו עדת מעריצים. הוא ייסד אגודה היסטורית, שבה הרצה על תולדות עם ישראל ועל ספרות עברית, ומועדון "שפה ברורה", שבו תירגל עם תלמידיו את השפה העברית. עשר שנים לאחר הגיעו לעיר היה מורה ומנהיג הנוער הציוני בעיר, שהורכב בחלקו הגדול מנערים וצעירים בני-דמותו, פליטים הן מגיוס לצבא הצאר והן מעולם הישיבות ומשפחותיהם המסורתיות, שפנו להם עורף. לאורך השנים עסק גם בהקמת קורסים ללימוד השפה העברית והשכלה עממית ברוח ציונית, במשותף עם אברהם קורקיס.
בעת שהותו בלבוב כתב שילר מאמרים רבים לרבים מהביטאונים היהודיים הרבים שראו בה אור, בהם ביטאון ציוני גליציה "פְּשִישְלוֹשְץ" (Przyszłość, פולנית: 'העתיד'), שבו השתתף בקביעות ופרסם בו מאמרים ותרגומים מהספרות העברית.
על תפקידו כמורה הדור ועל כתיבתו כתב דב סדן:
הנוער היהודי הלומד בלבוב, חדור הכרה לאומית, מצא בשלמה שילר את המורה, אשר כוחו המגנטי-הרוחני, המוסרי והחינוכי השפיע השפעה מכרעת על דור שלם של נוער בגליציה. עם הופעת שלמה שילר בלבוב כאילו נתגלו מחדש לתלמידיו כל האוצרות הרוחניים והלאומיים של היהדות בתקיפות בלתי ידועה עד כה. האישיות הנלהבת של המורה, המטען העצום של ידיעותיו הלהיבו את השומעים ורכזו אותם סביב המרכז היוקד של אהבת ישראל והאמונה ביעודו הנצחי...

תקופת לבוב היא לו תקופת פריסת הכנפיים – אתה רואה את הפליט, שמצא פה מולדתו האחרת, והוא עושה ומעשה, פועל ומפעיל. אתה מעלעל בדפי כתבי העת הפולניים של ציוני גליציה והרי בין רוב המאמרים... בולטים מאמריו בצלילות הגיונם, בבהירות מחשבתם, במקוריות תפיסתם. אתה מרפרף על פני כרוניקה של כתבי העת ואתה מוצא את שמו כמרכז, כמאגד - בייחוד של חוגי הנוער. כנואם, כמרצה - בייחוד של תולדות ישראל, הציונות, הספרות העברית. הוא כראש תנועת ההשכלה הלאומית בחוגים אלה, הוא מחנכה, הוא, בעצם, אבי תנועת הנוער הציונית הרצינית, הלומדת, המניחה את הדגש בחינוך עצמי, בהגשמה עצמית.
על רקע עבודתו החינוכית ביקש שילר לחקור מהם הגורמים שביססו את הקיום הלאומי של היהודים לאורך ההיסטוריה,
ועשה זאת במסה היסטורית-פוליטית בשם "הקיום הלאומי של היהודים" (בפולנית: Byt narodowy Żydów), אשר נדפסה בהמשכים מעל דפי "פשישלושץ" וכעבור שנה ראתה אור כחוברת עצמאית (שאף זכתה בשנת 1906 למהדורה שנייה).
ב-1897 היה שילר ציר בקונגרס הציוני הראשון בבזל, ובהמשך נמנה עם מייסדי "אגודות ציוניות של פועלים ופקידים" בלבוב, שהתפתחו לימים לסניף פועלי ציון בעיר.
ביוגרפיה > בארץ ישראל

בשנת 1910, והוא בן 46, עלה שילר לארץ ישראל והתיישב בירושלים. בקשתו להתמנות למורה בגימנסיה הרצליה לא נענתה, ועל כן החל ללמד נערים ונערות בבית פרטי, יחד עם מורים כאהרן מאיר מזי"א, אירה יאן, יצחק בן-צבי ורעייתו רחל ינאית. בית הספר הפרטי צמח והיה לגימנסיה העברית רחביה, ושילר נבחר להיות מנהלה הראשון, תפקיד בו נשא עד 1922.
בעת מלחמת השפות היה שילר לוחם תקיף למען לימוד כל המקצועות בשפה העברית. ב-1915, בעת מלחמת העולם הראשונה, הוגלו מורי ותלמידי הגימנסיה לדמשק, וגם שם המשיך שילר לדאוג לקיום מסגרת לימודים סדירה. ב-1919 חזרו שילר ותלמידיו מן הגלות, והגימנסיה פתחה שנית את שעריה.
בשנת 1920, לאחר התלבטויות רבות ומספר שנים שבמהלכן לא עסק בפעילות ציבורית אלא בהוראה בלבד, הצטרף שילר למפלגת הפועל הצעיר, ונבחר מטעמה כציר באספת הנבחרים וכחבר הוועד הלאומי, שבו החזיק, באופן רשמי-למחצה, בתיק החינוך. כמו כן היה מראשי המדברים בעד עקרון ההתיישבות השיתופית במסגרת הקבוצה ה"קטנה".
בשנת 1923 יצא כשליח הקרן הקיימת לישראל לפולין. בפולין חלה ושב לארץ ישראל. על אף ששב לפעילות ציבורית בכתיבת מאמרים ונאומים, לא התאושש ממחלתו. הוא נפטר בירושלים ערירי. בהלווייתו השתתפו תלמידיו ורבים מראשי היישוב בהם חיים נחמן ביאליק, חיים בוגרשוב, שלמה קפלנסקי, יצחק לופבן, בן-ציון דינור (דינבורג), יצחק בן-צבי, יצחק וילקנסקי, שבדברי ההספד שלו קרא לשילר "ממשיך דרכו של א. ד. גורדון", ועוד. שילר נקבר בבית הקברות בהר הזיתים סמוך לאחוזת קברו של אליעזר בן-יהודה.
תלמידיו ומעריציו החליטו להקים קבוצת התיישבות על שמו, ובשנת 1927 עלו על הקרקע כ"קבוצת שילר". עוד לזכרו רחוב בשכונת בית הכרם בירושלים.
הגותו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
כתביו

כתבי שלמה שילר, ערוכים על ידי ר' בנימין, ירושלים: מרכז הסתדרות המורים בא"י, תרפ"ז.
Salamon Schiller, Byt narodowy Żydów: traktat historyczno-polityczny, Lwów: Nakl. Mlodziezy Żydowskiej "Przyszłość", 1896. (בפולנית)
לקריאה נוספת

נתן אגמון (ביסטריצקי), במעגלי הגות והגשמה: כ"ה שנים לפטירת שלמה שילר וליסוד קבוצת שילר-גן-שלמה, ירושלים, הקרן הקיימת לישראל, תשי"ב.
דב סדן (שטוק), גורל והכרעה: משנתו של שלמה שילר, ירושלים, ראובן מס, תש"ג 1943.
שרגא בר-סלע, הגותו היהודית-ציונית של שלמה שילר על רקע הוויכוח הרעיוני בציונות הגליצאית ובתנועת העבודה בארץ ישראל בשלהי המאה התשע-עשרה ובראשית המאה העשרים, חיבור לשם קבלת תואר דוקטור, בהדרכת אליעזר שבייד, האוניברסיטה העברית, תשמ"ג-1983.
שרגא בר-סלע, בונה הגשרים: משנתו הלאומית של שלמה שילר, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, ספרית פועלים, אורנים, בית הספר לחינוך של התנועה הקיבוצית, אוניברסיטת חיפה, תש"ן 1990.
מאמרים:
שרגא בר-סלע, 'השקפתו החינוכית של שלמה שילר', שדמות: במה לתנועה הקיבוצית, ק': 95-99, תשמ"ז.
—, 'היחס לדת בהגותו של שלמה שילר', דעת: כתב-עת לפילוסופיה יהודית וקבלה, 18: 91-110, תשמ"ז
—, 'הכוחות הפועלים בהיסטוריה היהודית לפי תפיסתו של שלמה שילר', מחקרי ירושלים במחשבת ישראל, ב' (א'): 119-149, תשמ"ג.
—, 'הקיום הלאומי של היהודים' (מסה היסטורית-פוליטית של שלמה שילר)', מחקרי ירושלים במחשבת ישראל, ד' (א'-ב'): 145-148, תשמ"ה.
הערות שוליים

↑  תאריך לידתו לוט בערפל. מקורות שונים טוענים לתאריכים שונים בין 1862 ל-1879.
↑  שוש סיטון, חינוך ברוח המולדת - התכנית החינוכית של מועצת המורים למען הקק"ל (1953-1925), עמ' 11  -  71, בתוך דור לדור - קבצים לחקר ולתיעוד תולדות החינוך היהודי בישראל ובתפוצות, כרך י"ד, ה'תשנ"ט, 1998, אוניברסיטת תל אביב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007518892805171  GND: 1029911517  ISNI: 0000 0000 7077 5996  LCCN: nr96040425  SELIBR: 248510  VIAF: 308224295   WorldCat (עם VIAF): 308224295
יוסף פיינברג

קברו בהר הזיתים
יוסף פיינברג (י' בתשרי תרט"ז ספטמבר 1855 – כ"ו באדר תרס"ג 25 במרץ 1903) היה ממייסדי ראשון לציון.
לקריאה נוספת

משה סמילנסקי:, משפחת האדמה כרך א'
שלמה שבא, הימים היפים
יעקב יערי-פולסקין, המורד הגא, בתוך: חולמים ומגשימים, תל אביב: הוצאת מ. מזרחי, 1967, עמודים 109-114
אברהם עוז, הר תפארת (מחזה; תיאטרון אלפא לאמנויות המופע, 2021).
הערות שוליים

↑  מפה: "ראשון לציון בשנת תרמ"ב". עם סימון החלקות בבעלות יוסף פינברג. המפה מתוך ספר היובל לקורות המושבה ראשון לציון, ירושלים, [תרס"ז 1907], באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  ⁨תלווי סופרים | ⁨דבר⁩ | 20 יוני 1930 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר הספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007512895605171  VIAF: 310738710   WorldCat (עם VIAF): 310738710
דלוס

דֶלוֹס (ביוונית: Δήλος) הוא אי יווני בים האגאי, השוכן במרכזו של ארכיפלג הקיקלאדיים, כשלושה ק"מ דרומית-מערבית לאי מיקונוס, שאליו הוא שייך מבחינה מנהלתית. שטחו של האי הוא כשלושה קמ"ר, אורכו מצפון לדרום כ-5 ק"מ ורוחבו המרבי 1.3 ק"מ. האי מילא תפקיד חשוב מבחינה מדינית, דתית ותרבותית ביוון העתיקה. במיתולוגיה היוונית נחשב האי למקום לידתם של האלים אפולו וארטמיס. האי מושך אליו תיירים רבים בשל ריבוי הממצאים הארכאולוגיים, ואלה מגיעים בסירות ממיקונוס בשעות הבוקר ועוזבים בשעות הצהריים. באי מתגוררים עשרה עד עשרים איש המופקדים על שמירת האתר הארכאולוגי ועל תחזוקתו. בשנת 1990 הוכרז דלוס כאתר מורשת עולמית.
האי דלוס במיתולוגיה היוונית

לפי המיתולוגיה היוונית, כאשר לטו, בתם של הטיטאנים פויבה וקואאוס ומאהבתו של זאוס כרעה ללדת, אף אחד מהאיים היוונים לא הסכים לקבל אותה, כי פחדו מהרה אשת זאוס. רק האי דלוס, אי קטן ועלוב שצף על פני הים והתנודד עם הגלים, קיבל אותה. לאחר שילדה לטו את התאומים אפולו וארטמיס, בתום צירי לידה שנמשכו תשעה ימים ותשעה לילות, עלו מתחתית הים עמודים גדולים שהתחברו אל האי והחזיקוהו במקומו. כל שנות קיומה של הדת היוונית העתיקה, נחשב האי למקום מקודש ולמרכז פולחנו של אפולו לצד דלפי.
היסטוריה

האי יושב בדלילות בתקופה הנאוליתית, החל באלף ה-3 לפנה"ס, ווהיישוב בו התרחב בתקופה המיקנית, במחצית השנייה של האלף השני לפנה"ס. בתחילת האלף ה-1 לפנה"ס כבר נודע האי כמקום לידתם של אפולו וארטמיס, והיה לבירתה של אמפיקטיונה של מספר איים סמוכים. החל בימי הרודן האתונאי פייסיסטראטוס שכן האי דלוס בתחום השפעת אתונה. הוא הורה על טיהורו הראשון של האי. לידות ומיתות באי נאסרו, אנשים על ערש דווי פונו לאי סמוך. במהלך העת העתיקה הייתה באי מושבה פיניקית שכלכלתה התבססה על קשרי מסחר ענפים.
בשנת 490 לפנה"ס נכבש דלוס על ידי הפרסים במרד האיוני, כחלק ממלחמת יוון-פרס. הפרסים שמרו על קדושתו של האי ולא פגעו במקדש אפולו. דלוס השתחרר מעול הפרסים עם ניצחונם של היוונים בשנת 479 לפנה"ס, ושנה לאחר מכן נקבע כמקום מושבה של הליגה האטית-דלית אשר החליף את האמפיקטיונה. האי שימש כמשכן קופת הליגה המשותפת, עד שבשנת 454 לפנה"ס הועבר האוצר מדלוס לאתונה, ובשל כך הפך האי הקטן לתלוי במעצמה היוונית הגדולה. בשנת 426 לפנה"ס טוהר האי בשנית, וקברים ששכנו בו רוקנו ותכולתם הועברה לאי הסמוך. שנתיים לאחר מכן גורשו מרבית תושביו לגלות שנמשכה למעלה ממאה שנים. האתונאים ייסדו את הפסטיבל הדלי שנערך אחת לארבע שנים בחודש מאי עד שנת 316 לפנה"ס, וזה נחשב לאחד האירועים החשובים ביוון העתיקה. דלוס השתחרר משלטון אתונה לאחר המלחמה הפלופונסית, אך שב לחסותה בשנת 378 לפנה"ס. אנטיגונוס מונופתלמוס, אחד הדיאדוכים שהתחרו על השלטון במוקדון לאחר מותו של אלכסנדר מוקדון, שחרר את האי משליטתה של אתונה באופן סופי, ובשנת 314 לפנה"ס איפשר לצאצאי התושבים הגולים לשוב אל האי.
עצמאות דלוס ניטלה ממנו באופן סופי על ידי הרפובליקה הרומית בשנת 166 לפנה"ס בשל תמיכתה במוקדון. על מנת להעניש את הרפובליקה של האי רודוס, הרומאים הפכו את דלוס לנמל חופשי שיתחרה בנמלי רודוס והפקידו עליו את אתונה. כך הפך דלוס למוקד משיכה לסוחרים, בנקאים ואלי ספנות מכל רחבי האגן המזרחי של הים התיכון. בתחילת המאה ה-1 לפנה"ס מנתה אוכלוסיית האי כ-25,000 תושבים. תקופה זו הייתה לתור הזהב של האי שהפך ממרכז דתי למרכז מסחרי חשוב. תושביו התארגנו באגודות וכל אגודה הקימה מקדש לאליה. באי היו מקדשים לאלים המצרים ולאלים הסורים אשר שכנו על מורדות הר קינתוס, ובית כנסת הוקם בחלקו הצפוני של היישוב. דלוס נבזז על ידי מיתרידטס השישי, מלך פונטוס בשנת 88 ועל ידי שודדי ים בשנת 69 לפנה"ס, ומאז ירד מגדולתו ולא שב אליה עוד. חשיבותם של השוק ושל הנמל ירדה, בעיקר בשל שינוי נתיבי המסחר, והאי עמד בשיממונו כמעט לחלוטין במאות הראשונות לספירה. עם זאת הוא היה למקום מושבו של בישוף בתקופה הנוצרית המוקדמת. הכובשים הרבים שהשתלטו על האי הפכו אותו למחצבה, ומקדשיו ובתיו חרבו. כאשר כבשו הוונציאנים את דלוס, הם נטלו ממנו יצירות אומנות רבות והעבירו אותן לוונציה, ואוצרות אחרים מצאו את דרכם ללונדון ולרומא.
אתרי האי

חופיו של דלוס מפורצים ונופו צחיח ושומם. הוא מגיע לשיא גובהו בהר קינתוס שנישא לגובה של 112.6 מטר. שטחו של האתר הארכאולוגי הוא כ-950 דונם, והוא משתרע לאורך חופו המערבי של האי. אורך האתר כקילומטר ורוחבו כחצי קילומטר לכל היותר, והוא נחלק לשלושה חלקים עיקריים - במרכז שוכן המתחם הקדוש, מצפון לו רובע האריה שהוקם בתקופה ההלניסטית, ומדרום לו רובע התיאטרון שהוקם החל במאה ה-2 לפנה"ס, בתקופת הזוהר של האי. החפירות והמחקר הארכאולוגי באתר החלו ב-1872.
אורכו של המתחם הקדוש הוא 250 מטר ורוחבו זהה. הוא שוכן בצמוד לנמל העתיק של האי, וגם הנמל המודרני הנמצא מעט דרומה לקודמו בשל שינוי קו החוף סמוך לו. המתחם נחצה מדרום לצפון על ידי "הדרך הקדושה". רוחבה 13 מטר והיא שימשה לתהלוכות עולי הרגל בדרכם אל המקדשים. משני צדדי הדרך השתרעו ארקאדות והיא הובילה אל הפרופילאה (מבנה שער) שהוליך אל שלושת מקדשיו של אפולו ואל מקדש ארתמיס.
מצפון משתרע רובע האריה שזכה לשמו בשל שדרת פסלי האריות. חמשת הפסלים עשויים משיש והם הוקמו על ידי תושבי האי הסמוך נקסוס בסוף המאה ה-7 לפנה"ס. במקור היו לפחות ארבעה פסלים נוספים, ואחד מהם נמצא בוונציה. סמוך לשדרת האריות שוכן האגם הקדוש אשר יובש ב-1924 בשל יתושי המלריה. האגם היה בית גידולם של הברבורים המקודשים לאפולו. עוד שוכנים ברובע מקדש ללטו ומספר מבנים הלניסטים.
רובע התיאטרון קיבל את שמו מהתיאטרון שבו 43 שורות ואשר יכול היה להכיל כ-5,000 צופים. רובע זה הוא המאוחר מבין השלושה ובו השתמרו בתיהם של תושבי דלוס שהגיעו מרחבי העולם העתיק. ממזרח לרובע שוכן הר קינתוס שעל מורדותיו נמצאת טראסת האלים הזרים, ובה המקדשים לאלים הסורים ולאלים המצרים וכן מקדש קטן מהמאה ה-6 לפנה"ס אשר הוקדש להרה (איראון). על פסגת ההר שרידים של מקדשים לזאוס ולאתנה.
בית הכנסת

סמוך לחוף הים נמצא כנראה אחד מבתי הכנסת העתיקים בעולם. בית-הכנסת בדלוס היה ממוקם באזור מגורים על שפת הים. מידותיו 16.90X14.40 מ'. בשלבו השני חולק האולם לשני חדרים. ספסל אחד משיש נמצא לאורך הקיר המערבי ואחד לאורך הקיר הצפוני, וכיסא מפואר (קתדרא דמשה?) באמצע הקיר המערבי. בשלבו הראשון היו שלושה פתחים למזרח, ובשלבו השני – אחד במזרח ושלושה מן החדר הסמוך.
על פי שתי כתובות על אבן שנמצאו בבית הכנסת, המתעדות העלאת מס לבית המקדש השומרוני בהר גריזים, (בכתובת עצמה שם המקום הוא מילה אחת - הרגרזין) היה המקום כנראה בית כנסת שומרוני.
גלריה

רובע האריה
האריה שנלקח לוונציה בפתח היבשתי של הארסנאלה
התיאטרון בדלוס
שרידי פסל הפאלוס
ראו גם

הליגה האטית-דלית
לקריאה נוספת

ברכה ריבלין, "דלוס", בתוך: הנ"ל (עורכת), פנקס הקהילות: (10) יוון, ירושלים: יד ושם, תשנ"ט 1998, עמ' 92–93.
הערות שוליים

↑  Marie-Françoise Boussac, À propos de quelques sceaux déliens, Bulletin de Correspondance Hellénique 106, 1982, עמ' 445–446 doi: 10.3406/bch.1982.1923
↑  Pierre Roussel, Délos, Colonie Athénienne, Paris: Fontemoing, E. de Boccard, succ., 1916, עמ' 89-92
↑  פרופ' ישראל לוין, בית הכנסת בתקופת בית שני - אופיו והתפתחותו.
↑  א.ב.; חדשות השומרונים 363 (תשמד) 1-5, מסתמך על P. Bruneau, 'Les Israelites de Delos et la juiverie Delienne', BCH, 100 (1982), pp. 465-504; A.T. Kraabel, 'New Evidence of the Samaritan Diaspora has been Found on Delos', BA, 47 (1984), pp. 44-4
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007545757805171  BnF: cb11933458m (data)  GND: 4011388-7  LCCN: sh85036597  LNB: 000306324  NKC: ge572116  SUDOC: 027251209  VIAF: 242963759   WorldCat (עם VIAF): 242963759
רצונו של אדם – כבודו

רְצוֹנוֹ שֶׁל אָדָם – כְּבוֹדוֹ, הוא ביטוי שמקורו בספרות חז"ל, ופירושו: שיש לכבד רצונו של אדם אף במקרים אשר בעיני המתבונן, אין הרצון עולה בטובתו של האדם. השימוש הנפוץ בפתגם הוא כאשר אדם מוותר על איזו זכות או טובה המגיעה לו, ובמקרים מסוימים כאשר אדם מעוניין לעשות דבר שאינו מכבד אותו ואף אולי מזיק לו (באופן שאינו מסוכן), ומכיוון שהאדם מתעקש שכך הוא רוצה, אין לנו להתווכח עמו, מפני שרצונו של אדם - הוא כבודו.
הביטוי שימש לאורך השנים בספרות חז"ל, בכתבי מפרשים ופוסקים שונים ואף שגור בעברית המודרנית. בשימושים מודרניים מובא הביטוי כמעין אסמכתא מוסרית לעידוד זכויות פרט או זכויות משפטיות ורפואיות שונות.
מקור הביטוי

הביטוי העתיק ביותר המוכר נמצא בתלמוד הירושלמי, בלשון נקבה, כאשר מסופר על אמו של רבי ישמעאל, שמרוב יראת כבוד שרחשה לבנהּ על היותו מגדולי הדור, רצתה לשתות מים עכורים שבהם רחצה רגליו של בנה, ורבי ישמעאל סירב משום שהדבר מבזה את כבודה של אמו, ואמרו לו חכמים שאדרבה, מכיוון שכך רצונה, זהו כבודה:
אפשר שאין רבי ישמעאל נוהג בכבוד אבותיו? אמרו לה: מה עשה לך? אמרה: בשעה שיוצא מבית הועידה אני רוצה לרחוץ את רגליו ולשתות את אותם מים, והוא לא מניח לי. אמרו לו: הואיל והוא רצונה - הוא כבודה
ראו גם

הסתכנות מרצון
אדם קרוב אצל עצמו
בטלה דעתו אצל כל אדם
הערות שוליים

↑  פלא יועץ, קפ"א
↑  בספר חסידים, קנב'
↑  רצונו של אדם - כבודו : דוקטרינת ההסכמה מדעת בניסויים קליניים בבני אדם / מגישת העבודה: בלהט אזר (דורון), מאגר המידע של אוניברסיטת בר-אילן: אזר, בלהט, תשנ"ד 1994
↑  האפוטרופוס הכללי והממונה על ענייני ירושה, "רצונו של אדם - כבודו", באתר ממשלת ישראל
↑  רצונו של אדם כבודו – הגישות החלופיות לניהול חייו של האדם, באתר קרן שלם
↑  רצונו של אדם כבודו – קבלת החלטות נתמכת מהליך משפטי לאמצעי שיקומי,
באתר האיגוד הישראלי לרפואה פיזיקלית ושיקום, 2022
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
דנטין

| --- | --- |

 שיוך:  שן 
 תיאור ב:  האנטומיה של גריי (מהדורה 20) (1118) 
 מזהים
 לטינית (TA98):  dentinum 
 טרמינולוגיה אנטומיקה:  A05.1.03.055 
 TA2 (2019):  937 
 FMA:  55628 
 קוד MeSH:  A14.549.167.900.280 
 מזהה MeSH:  D003804 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C0011429 
 
מבנה השן, עם סימון הדנטין בשן
דֶּנְטִין או שִׁינָן, הוא רקמה מסוידת של הגוף, והוא מרכיב מרכזי בשיניים ביחד עם זגוגית השן (אמייל), מלט השן (צמנטום) ומוך השן. בדרך כלל מכוסה על ידי זגוגית השן באזור הכתר, על ידי צמנטום באזור השורש ומקיף את כלל מוך השן. מבחינת משקל, הדנטין מורכב 70% מהמינרל הידרוקסילאפטיט (חומר אנ-אורגני), 20% הוא חומר אורגני, ו-10% הם מים. מראה הדנטין הוא צהוב, ומשפיע רבות על צבע השן עקב השקיפות של שכבת זגוגית השן. דנטין, שהוא יותר שביר מאמייל, דרוש לתמיכתו. דנטין מדורג בערך 3 בסולם מוס למדידת קשיות של מינרלים.
התפתחות

תהליך יצירת הדנטין (דנטינוג'נסיס) מתחיל לפני תהליך היווצרות האמייל, ומתבצע על ידי האודונטובלאסטים שמקורם במוך השן. לאחר התמיינות הפרה-דנטין לדנטין בוגר, גוף תאי האודונטובלאסטים נשארים בתוך מוך השן, לאורך שכבתו החיצונית. בניגוד לאמייל, יצירת הדנטין ממשיכה במהלך החיים ויכולה להתגבר בתגובה לגירויים (שחיקה, למשל).
מבנה

שלא כמו אמייל, דנטין יכול לעבור תהליך דה-מינרליזציה (תהליך בו יש פירוק של המינרלים המרכיבים את הדנטין על ידי חומצות שונות) ולהיצבע לשם בדיקות היסטולוגיות. דנטין מורכב מתעלות מיקרוסקופיות. תעלות אלו מתחילות ממפגש שכבות האמייל והדנטין, עד לשכבה החיצונית של מוך השן. צפיפותן באזור המוך היא בין 59,000 עד 76,000 למ"מ מעוקב בעוד שקרוב לאמייל צפיפותן היא בערך כמחצית. התעלו מכילות זיזים אודונטובלאסטיים שהם הארכה של אודונטובלאסטים, ונוזל דנטלי שהוא תערובת של אלבומין, טרנספרין, טנסקין ופרוטאוגליקנים.
דנטין הוא חומר דמוי עצם, נקבובי ובצבע צהוב. הוא מורכב מ-70% חומר אנ-אורגני (בעיקר הידרוקסילאפטיט וגם סידן פוספט), 20% חומרים אורגנים (מתוכם 90% קולגן סוג 1 ו-10% מחלבונים דנטליים ספציפיים), ו-10% מים (שנספחים לשטח הפנים של מינרלים). בגלל שהדנטין רך יותר מאמייל, הוא מתפרק יותר במהירות ועלול לפתח חורים אם לא מטופל, אך בגלל תכונותיו האלסטיות הוא מהווה תמיכה טובה לאמייל. גמישותו מונעת מהאמייל השביר להיבקע.
סוגים

ישנם שלושה סוגים של דנטין; ראשוני, שניוני ושלישוני. דנטין שניוני הוא שכבה של דנטין שנוצר לאחר שהשורש סיים להתפתח. דנטין שלישוני נוצר בתגובה לגירויים, כמו עששת.
סוגים > דנטין ראשוני

דנטין ראשוני, הדנטין הכי עיקרי בשן, נמצא בין האמייל לחלל מוך השן. השכבה החיצונית, הקרובה ביותר לאמייל, ידועה בתור דנטין המעטפת. שכבה זו ייחודית ביחס לשאר הדנטין הראשוני. דנטין המעטפת נוצר על ידי אודונטובלסטים ממוינים חדשים והיא יוצרת שכבה ברוחב של 150 מיקרומטרים בערך. בניגוד לדנטין ראשוני, דנטין המעטפת לא עובר זירחון, מכיל פחות סיבי קולגן ועובר פחות מינרליזציה. מתחתיו נמצאת שכבה פנימית יותר שהיא השכבה העיקרית של הדנטין הראשוני, והיא עוברת יותר תהליכי מינרליזציה. שכבה זו מופרשת לאחר דנטין המעטפת, על ידי האודונטובלסטים, לפני סיום התפתחות השורש. דנטין חדש שהופרש, עוד לא עבר מינרליזציה ונקרא קדם-דנטין. ניתן לזהותו בקלות על ידי צביעת המטוקסילין-אאוזין מפני שעוצמת צביעתו קטנה יותר מאשר דנטין. קדם-דנטין בדרך כלל ברוחב של 10–47 מיקרומטרים ונמצא באזור הכי פנימי של הדנטין. הוא מכיל קולגן, גליקופרוטאינים ופרוטאוגליקנים.
סוגים > דנטין שניוני

דנטין שניוני נוצר לאחר סיום התפתחות השורש, בדרך כלל לאחר שהשן בקעה ומתפקדת. הוא גדל בקצב איטי הרבה יותר מאשר דנטין ראשוני. יש לו מבנה דומה לדנטין ראשוני, למרות שהוא לא תמיד נמצא באופן שווה סביב חלל מוך השן. גדילת שכבה זו היא שגורמת עם הגיל להקטנת חלל המוך. מצב זה ידוע מבחינה קלינית כנסיגת המוך. לכן היווצרות חורים בשיניים במטופלים צעירים, מהווה סיכון לחשיפת חלל המוך. במקרה כזה, ניתן להציע טיפולים שונים כמו חיפוי המוך. תהליך זה בדרך כלל נלווה בכתר מפלדת אל חלד כדי לשפר את יעילותו.
סוגים > דנטין שלישוני - פתולוגי

תהליך התפתחות "חור" בשן
דנטין שלישוני הוא דנטין שנוצר בתגובה לגירויים חיצוניים כמו חורים. הוא מחולק לשניים - תגובתי (ראקטיבי), בו הוא נוצר מאודונטובלסט קיים, או מתקן (רפראטיבי), בו הוא נוצר מתא דמוי אודונטובלס חדש שסיים התמיינות עקב מוות של תא האודונטובלס המקורי. דנטין שלישוני נוצר מאודונטובלס שקיבל גירוי ישיר, לכן מבנהו יושפע מחוזק ומשך הגירוי. למשל במקרה של נגע של עששת, יש נזק נרחב לדנטין ולמוך השן, עקב המטבוליטים והרעלנים המופרשים מהחיידקים. לכן דנטין שלישוני שוקע מהר, עם פיזור דליל ולא אחיד של תעלות. אך אם הגירוי פחות אקטיבי, הוא נצבר בצורה איטית יותר עם דפוס תעלות רגיל יותר.
דנטין בבעלי חיים

שנהב של פילים עשוי מדנטין מוצק. חטי פילים נוצרים עם שכבה דקה של אמייל, שבמהרה נשחקת ומשאירה את הדנטין חשוף. בבני אדם, דנטין חשוף גורם לרגישות בשיניים.
בגלל שדנטין רך יותר מאמייל, הוא נשחק מהר יותר מאמייל. שיניים במספר יונקים מנצלות עובדה זו, בעיקר עשבוניים כמו סוסים וצבאים. בעשבוניים משטחי הנגיסה של השיניים מורכבים מאמייל ודנטין לסירוגין. הבדלים בשחיקה גורמים לקצות שיניים חדות שמסייעים בלעיסת חלקי צמחים קשים.
חומר דומה לדנטין יוצר את החומר הקשה שבונה את השיניים הקטנות של הכרישים.
ראו גם

זגוגית השן
שן
רפואת שיניים
הלבנת שיניים
שנהב
התיאוריה ההידרודינמית
לקריאה נוספת

אנטומיית גוף האדם של הנרי גריי, מהדורה 39
אסופת האיורים הרפואיים של פרנק נטר
הערות שוליים

↑  קלארק ג'ונסון, "הביולוגיה של הדנטין האנושי" (באנגלית)
↑  האנציקלופדיה הרפואית של אתר דוקטורס- בריאות השן
↑  מאמרם של מייקל גולדברג ואנת'וני סמית' מאוניברסיטת ברמינגהאם על "התאים והחומר החוץ תאי של דנטין" (באנגלית)
↑  מאמרם של קיני, נלה, פופל, ברוניג וריצ'י על שקיפות הדנטין בהקשר לגיל (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548281405171  BnF: cb11931857w (data)  LCCN: sh85036947  TA98: A05.1.03.055 
חט הפיל
סמל העיר כפר סבא

| --- | --- |

סמל העיר כפר סבא לרגל מיתוג מחדש בשנת 2022 בעקבות 120 שנים לעיר
 גרסאות
 
 סמל העיר הרשמי
 פרטים
 המחזיק בסמל:  עיריית כפר סבא
 תאריך אימוץ:  1986
סמל העיר כפר סבא לרגל 120 שנים
סמל העיר כפר סבא, סמלה הרשמי של העיר והעירייה, אומץ ב-1953 לכבוד היובל להקמת העיר.
תיאור הסמל

הסמל מורכב ממגן בעל מסגרת ירוקה ושדה כתום, מוטען בחותם עגול הכולל ציור של החאן בכפר סבא, שהיה המבנה הראשון בה וכיום שמשמש כבית העייריה, ומשני צידיו עצי האקליפטוס שניטעו לידו ב-1906. בראש החותם שנת הקמת העיר, כלומר בנייתו של החאן, 1903 והשנה העברית תרס"ג.
בראש הסמל שם העיר, מתחתיו איורים של מבני מגורים ותעשייה ובסמוך עליהם עצי פירות הדר. צבעי הסמל, ירוק וכתום, הם צבעיהם של עץ ההדר שהיה חלק מרכזי בחקלאות בעיר במשך שנים רבות.
הסמל עוצב בידי יעקב אבוקאי בשנת 1953, בשנת היובל להתיישבות בכפר סבא.
הסמל מופיע גם על גבי דגל העיר, שם מופיע בצבעים הפוכים, שדה הסמל בצבע ירוק והאיורים בו בצבע כתום.
בשנת 2022, עוצב סמליל ממותג לרגל חגיגות 120 שנים לעיר הכולל את שמה כאשר האות ס' מזכירה בצורתה תפוז כעצי ההדר בראשית העיר. סמל המגן הוטמע בקטן בתחתית הכיתוב המעוצב ולצידו הסלוגן "יש רק אחת כזו". הסמל משמש מאז כמיתוג העיר ללא ציון הספרות.
היסטוריה

הסמל עוצב על ידי יעקב אבוקאי בשנת 1953 לכבוד חגיגות היובל להקמתה של העיר.
סמל זה הונצח על בול של דואר ישראל שהונפק ב-18 באוקטובר 1970 בערך נקוב של 0.2 ל"י בעיצוב האחים שמיר.
הערות שוליים

1 2 3 4  היסטוריה, באתר עיריית כפר סבא
↑  כפר סבא, באתר דגלי העולם (באנגלית)
↑  מידע על בול כפר סבא, באתר התאחדות בולאי ישראל
| דגל ישראל סמלי מחוז המרכז |
| --- | --- | --- |
| ערים | אלעד • גבעת שמואל • הוד השרון • טייבה • טירה • יבנה • יהוד-מונוסון • כפר יונה • כפר סבא • כפר קאסם • לוד • מודיעין-מכבים-רעות • נס ציונה • נתניה • פתח תקווה • קלנסווה • ראש העין • ראשון לציון • רחובות • רמלה • רעננה | מפת מחוז המרכז |
| מנהלות מקומיות | נוה מונוסון • מכבים-רעות | מפת מחוז המרכז |
| מועצות מקומיות | אבן יהודה • אליכין • באר יעקב • בית דגן • בני עי"ש • גדרה • ג'לג'וליה • גן יבנה • גני תקווה • כוכב יאיר צור יגאל • כפר ברא • מזכרת בתיה • סביון • קדימה-צורן • קריית עקרון • שוהם | מפת מחוז המרכז |
| מועצות אזוריות | ברנר • גדרות • גזר • גן רווה • דרום השרון • חבל יבנה • חבל מודיעין • חוף השרון • לב השרון • נחל שורק • עמק חפר • שדות דן | מפת מחוז המרכז |
מחוז הצפון • מחוז חיפה • מחוז תל אביב • מחוז המרכז • מחוז ירושלים • מחוז הדרום • מחוז יהודה ושומרון
בול הדואר עליו הופיע סמל העיר