stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת ההתשה בבקעת הירדן
הנצחה ואזכורים בתרבות

אתר ההנצחה המרכזי לחללי צה"ל בעת המלחמה הוא אנדרטת הבקעה הנמצאת בסמוך לפצאל ומנציחה את שמות חללי צה"ל ונפגעי פעולות איבה בבקעת הירדן בכל שנות השלטון הישראלי במקום. אתרי הנצחה נקודתיים קיימים בעוד מספר מקומות, כגון אנדרטת המערה (ליד מעלה אפרים), המנציחה את חללי צה"ל במרדף שנערך במרץ 1969.
בעיירה כראמה קיים ציון לחללי צבא ירדן בפעולת כראמה.
ב-1969, בזמן הלחימה, יצא למסכים סרטו של מיכה שגריר, "המלחמה לאחר המלחמה", שעסק בין היתר במלחמת ההתשה בבקעת הירדן.
רוב האזכורים למלחמה בתרבות הישראלית הם בשירים של להקות צבאיות שנכתבו בשנות המלחמה ועד לאמצע שנות ה-70, כמו "מרדף", "ארץ המרדפים", "בלדה לחובש", "יש לי אהוב בסיירת חרוב", "הימים האחרים", "האיש מן הבקעה", ו"שריונים 69", שנוסח הבית הראשון בו:
בגאון הירדן,

באום שורט ואום צוץ,

במטע הדקלים,

בחצר הקיבוץ,

במקום בו הקיץ אדום ובוער,

אך הגבול בו אדום ולוהט עוד יותר
ראו גם

יחסי ירדן–ישראל
לקריאה נוספת

זאב דרורי, אש בקווים: מלחמת ההתשה בחזית המזרחית 1970-1967, הוצאת מודן, 2012.
יואב גלבר, הזמן הפלסטיני: שלוש השנים שבהן ישראל הפכה כנופיות לעם: ישראל, ירדן והפלסטינים, 1967–1970, הוצאת דביר, 2018.
ערן אלדר, מלחמת העמקים - התשה, צבא ואזרחים בחזית הצפון-מזרחית, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2022.
יוסף נבו, ירדן: החיפוש אחר זהות, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ה, עמודים 145–179 Google Books.
חנוך ברטוב, דדו - 48 שנה ועוד 20 יום – ביוגרפיה של הרמטכ"ל דוד אלעזר, ספרית מעריב, 1978, 2004, כרך 1, עמ' 150–169.
משה דיין, אבני דרך, הוצאת עידנים, 1976, פרק "ירדן והמחבלים", עמ' 530–534.
דוד מימון, עקבות בערבה, הלחימה במחבלים בערבה דצמבר 1967 מרץ 1971, 2005.
משה גבעתי, מבקיע חומות - סיפור חייו ופועלו של תא"ל דוד לסקוב, תל אביב: הוצאת ידיעות ספרים, ה'תשע"ה-2015, עמ' 157–160, 178, 285.
ישראל קדמון, כאן פרפר עבור: עלילות יחידת מודיעין רב־ממדית בתקופת מלחמת ההתשה בעמק הירדן ובעמק בית שאן, הוצאת ניב, 2023.
לקריאה נוספת > בנושא המרדפים

זאב שיף, איתן הבר, לקסיקון לביטחון ישראל, זמורה-ביתן-מודן, 1976, עמ' 342–343
אטלס כרטא לתולדות מדינת ישראל - עשור שני, הוצאת כרטא ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1980, עמ' 117–123, מפות 151–165
יאיר קליין, לוחם פראי, הוצאת המחבר, 2013, עמ' 51–108.
מרכז מורשת תימן

תבנית:מבנה
בית מורשת יהדות תימן ומורשת העיר ראש העין  הוא מכון להעצמה של מורשת תימן. המרכז הוקם ביוזמת עיריית ראש העין, שראשוני תושביה באו מתימן בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20.
בית מורשת יהדות תימן שוכן במבנה מנדטורי שהוכרז לשימור על ידי הרשות המקומית. המבנה עבר תהליך שיקום והתאמה, וכיום משמש משכן קבע לבית מורשת יהדות תימן ולבית יד לבנים. המבנה בבעלות עיריית ראש העין ומנוהל על ידי העירייה.
במהלך הכנת התערוכות ביקרו במקום תלמידים, מורים ואורחים, אשר סייעו לפיתוח המקום ותרמו לתהליך הקמת המוזיאון.
במרכז מוצגת מורשת יהדות תימן כפי שבאה לידי ביטוי במבצע העלייה לארץ במאמץ שנקרא "מרבד הקסמים". המקום מהווה מרכז מבקרים בו ניתן לצפות ביצירות תכשיטים שיוצרו על ידי תכשיטנים מקרב העולים מתימן.
המרכז מקיים פעילות לדור הצעיר, המעצימות את מורשתם התרבותית של יהודי תימן בנושאי מוזיקה, ריקוד, שירה ותכשיטנות.
המבנה

בית מורשת יהדות תימן שוכן במבנה מנדטורי שהוא שריד של בסיס תחזוקה של חיל האוויר הבריטי משלהי תקופת המנדט הבריטי. עם קום המדינה הפך מחנה בריטי זה לנטוש, והוסב לשימוש כמחנה מעבר לעולים מתימן בשנים 1949 עד 1950.
לאחר מכן שימש מבנה זה כבית תינוקות עבור המשפחות שהתגוררו באזור.
בראשית שנות החמישים של המאה העשרים, עם הקמת היישוב ראש העין, שימש המבנה לצרכים שונים: מגורים זמניים לעולים חדשים, בית ספר לבנות, מחסן מועצה ותחנת כיבוי אש.
בשנות התשעים של המאה העשרים החלה הרשות המקומית, בשיתוף עמותת בית מורשת, לשקם ולשפץ את המבנה, על מנת להשמישו כמבנה ציבור.
בשנת 2004 בערך, עבר בית מורשת למשכן זה, לאחר שהיה ממוקם במבנים אחרים שונים ברחבי ראש העין. המבנה נמצא במרכזו של הגרעין ההיסטורי של היישוב, בסמיכות למוסדות ציבור בעיר ולצירי תחבורה ראשיים, ועל תוואי היסטורי-תיירותי משולט.
גלריה

בית מורשת יהדות תימן ומורשת העיר, והארכיון ההיסטורי ראש העין
בית מורשת יהדות תימן ומורשת העיר, והארכיון ההיסטורי ראש העין מפות, תצוגת קבע
בית מורשת יהדות תימן ומורשת העיר, והארכיון ההיסטורי ראש העין תצלומים היסטוריים, תצוגת קבע
בית מורשת יהדות תימן ומורשת העיר, והארכיון ההיסטורי ראש העין
הערות שוליים

↑  בית מורשת יהדות תימן ומורשת העיר, והארכיון ההיסטורי ראש העין, באתר http://www.rosh-haayin.muni.il
↑  בית מורשת יהדות תימן, באתר /cms.education.gov.il
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אהרן מסטרשלה

רבי אהרן הלוי הורביץ מסְטַרשֶלֶה (staroszele) (ה'תקכ"ו, 1766 – כ"ב בתשרי ה'תקפ"ט, 1828) היה תלמידו של רבי שניאור זלמן מלאדי, ואחד מממלאי מקומו. כתב פירוש לספר התניא.
ביוגרפיה

נולד לר' משה הלוי הורביץ, באסבה, שבמחוז ויטבסק. משפחתו מיוחסת לרב ישעיה הלוי הורוביץ (השל"ה). היה מבני ביתו ומתלמידיו המובהקים של רבי שניאור זלמן מלאדי, ושימש כמדריך לאברכים. כשנאסר רבו פעל לשחררו ואסף סכום של 60 אלף רובל תמורת שחרורו. היה חוזר חסידות יחד עם באורים משלו, דבר שלא מצא חן בעיני הרב יהודה לייב מיאנוביץ' (אחיו של רבי שניאור זלמן ומחבר הספר "שארית יהודה") שהרבה לדייק בלשונו של אחיו וגרם לחיכוכים ביניהם, בשלב מסוים הורה לו רבו לעזוב את ליאדי ולא הרשה לו לחזור במשך כשלוש שנים, בתקופה זו התגורר בעיירה אורשה. חלק על שיטתו של רבי דובער שניאורי, בנו של רבי שניאור זלמן מלאדי, בהבנת "ספר התניא". בעקבות כך לאחר פטירתו של רבי שניאור זלמן מלאדי הקים חצר משלו. ניגוניו מופיעים כחלק מניגוני חב"ד. בעת כהונתו כאדמו"ר כתב ביאורים בתורת החסידות, המתאפיינים בסגנון פשוט ובהיר, על אף עיסוקם בעיקר בנושאים מופשטים: אמונה באחדות ה', אהבת ויראת ה'. ב-1826 נאסר עקב הלשנה בהמשך למאסרו של רבי דובער שניאורי. נפטר בתקפ"ט (1828) בסטרשלה.
לאחר פטירתו, מילא את מקומו בנו רבי חיים רפאל. לאחר פטירת בנו, חלק מחסידיו חזרו לחב"ד-לובביץ', חלקם פנו לרבי ישראל דב בער מווילעדניק, קבוצה גדולה העמיקה בכתביו ללא רבי ומורה דרך והשאר התפזרו בחסידויות האזור.
משנתו

רבי אהרן סבר שדברי התורה שמשמיע הרבי הבא אינם חייבים להיות צמודים וכפופים לדבריו של האדמו"ר הזקן אלא רק מיוסדים עליהם בהוספת ביאורים וחידושים שחורגים מהכללים ומהנושאים שנדונו במשנתו של הרבי הקודם, לעומתו רבי דובער סבר כי דרושי החסידות מוכרחים להישמר בתוך המסגרת שנקבעה בתורת חב"ד על ידי הרבי הראשון.
כן סבר רבי אהרון שהמרכז בחייו של האדם אינו האדמו"ר אלא התורה אותה הוא מעביר לתלמידיו לכן אין צורך לדבוק באורחות חייו של הרב אלא מספיק ללמוד את תורתו, לעומתו רבי דובער שהחשיב את הרבי למרכז בחיי החסיד ואת החובה להתקשר אליו ולדבוק בדרכיו ואת תורתו של הצדיק ראה כ"גילוי" של הצדיק.
נושא נוסף בו חלקו הוא נושא ההתפעלות, לדעת רבי אהרן התפעלות מעניין אלוהי צריכה להתבטא כלפי חוץ בתפילה בקול ותנועות רבות. לעומתו, רבי דובער בקונטרס ההתפעלות סבר כי ההתפעלות צריכה להיות "התפעלות אלוקית" כלומר: שההתפעלות תהיה רק בנפש פנימה ואינה צריכה להראות כלפי חוץ והתפילה צריכה להיות בשקט וללא תנועות, את דעתו של רבי אהרן כינה "התפעלות חיי בשר" כלומר שההתפעלות היא חיצונית בלבד ואינה פועלת מאומה באדם עצמו.
שני ניגונים שלו מופיעים בספר הניגונים חב"ד ומשם לפרויקט היכל הנגינה, ניגון נוסף שלו מבוצע על ידי יאיר כלב.
ספריו

שערי היחוד והאמונה, ביאור על החלק של "שער היחוד והאמונה" בספר התניא, שקלוב ה'תק"פ 1820.
ספר שערי עבודה, הנקרא בשם עבודת הבינונים (חלק ב משערי היחוד והאמונה) - ביאור על ליקוטי אמרים ואגרת התשובה שבספר התניא, שקלוב, תקפ"א.
הגדה של פסח עם פירוש סוד קדושים, מאת בעל התניא ור' אהרן, קניגסברג (ייתכן שנדפס בוורשה), ה'תרכ"ו.
ספר עבודת הלוי, לבוב, ה'תר"ב-ה'תרכ"ו.
ספר שער התפלה, ירושלים, ה'תשל"ב.
ספר שערי ההשתלשלות ליקוט וביאור על ספר שערי היחוד והאמונה לרבינו אהרן הלוי: כולל קיצור פרקים ומפתחות לספר שערי היחוד והאמונה: תשע"ט.
ספר שערי עבודת היחוד ליקוט וביאור על ספר שערי עבודה: כולל קיצור פרקים ומפתחות לספר שערי עבודה. תשפ"א.
ספריו לא נדפסו מעבר למהדורותיהם הראשונות או בסמוך לכך, והיו לנדירים, אולם מאז שנות השבעים, הם נדפסו במהדורות רבות, ובהפצה נרחבת, על ידי אברהם משה קרויס, חסיד תולדות אהרן. ובשנת תשפ"ג נדפס מהדורה חדשה על ידי מכון שערי ההשתלשלות.
בנוסף, ברשות ספריית חב"ד שבניו-יורק מצויים כתבי יד רבים מתורותיו, מאמריו ומכתביו שלא ראו אור.
היחס בין תורתו לבין תורת רבו, בעל התניא, ושל בנו, הרב דובער, העסיק חוקרים והוגים רבים, מתוך ומחוץ לחסידות. בין השאר, הנושא נחקר בהרחבה על ידי רחל אליאור בספרה "תורת האלוהות בדור השני של חסידות חב"ד", ירושלים ה'תשמ"ב. המחלוקת בין ר' אהרן לר' דובער נחקרה במאמר של רחל אליאור, "המחלוקת על מורשת חב"ד", תש"ם.
צאצאיו

העיתונאי מיכאל לוי רודקינסון (פרומקין) היה נכדו. כך גם הסופר העברי גרשון שופמן. הרב אליהו קלצקין נישא לנינתו.
לקריאה נוספת

עמרם בלוי, בקובץ היכל הבעש"ט גיליון כ"ד עמ' קמ"ז.
יוסף אלמושנינו (הראשון)

ערך זה עוסק ברבי יוסף אלמושנינו, אב בית דין פאס שבמרוקו במאה ה-16. אם התכוונתם לרב באימפריה העות'מאנית במאה ה-17, ראו .
| --- | --- |
 לידה:  1530 ה'ר"ץ פאס, מרוקו 
 פטירה:  1600 (בגיל 70 בערך) ה'ש"ס פאס, מרוקו 
 מדינה:  מרוקו, השושלת הסעדית
 מקום מגורים:  פאס
 מקום פעילות:  פאס
 תקופת הפעילות:  המאה ה-16
 השתייכות:  אחרונים, קהילת המגורשים
 תחומי עיסוק:  רפואה, תלמוד, הלכה
 תפקידים נוספים:  נגיד, אב בית דין, רופא
 תלמידיו:  רבי אהרן אבן חיים
 בני דורו:  יהודה עוזיאל, רבי יעקב חאגיז
 חיבוריו:  שרשי המצות
 שם השושלת:  אלמושנינו
 אב:  אברהם
 צאצאים:  משה אלמושנינו, רב ורופא
 
רבי יוסף אלמושנינו (ה'ר"ץ 1530 – קרוב לשנת ה'ש"ס 1600), היה רופא, נגיד ואב בית הדין של קהילת המגורשים בפאס שבמרוקו. חיבר מספר חיבורים וכתב פסקי דין. נמנה עם החכמים שתקנו את תקנות המגורשים.
ביוגרפיה

נולד במרוקו, כנראה בעיר פאס, בדור השני לאחר גירוש ספרד, בערך בשנת ה'ר"ץ (1530). אביו היה רבי אברהם אלמושנינו, ממגורשי ספרד ומראשי החכמים של קהילת המגורשים בפאס.
בשנת ה'של"ו (1576) מונה רבי יוסף לנגיד קהילת המגורשים. בשנת ה'ש"מ (1580) מופיע כדיין מדייני העיר, מאז נמנה עם החכמים וחתם עמהם על פסקי דין ותקנות. בשנת ה'שנ"ג (1593) מונה לתפקיד אב בית דין, כאשר תחתיו שרתו הדיינים: רבי יהודה עוזיאל, רבי יעקב חאגיז, רבי וידאל הצרפתי (הצוף דבש), רבי שמואל אבן דנאן, רבי אהרן אבן חיים ורבנים נוספים. האחרון החשיב את עצמו כתלמידו, ובספרו "מדות אהרן", העוסק בלוגיקה של מידות הדרשה, הוא מזכיר את הערותיו פעמים אחדות.
רבי יוסף היה רופא ובתפקיד זה שימש גם בנו, רבי משה אלמושנינו.
משנת ה'שנ"ח (1598) אינו חותם יותר על התקנות, ובשנת ה'ש"ס (1599/1600) בערך הרב אהרן אבן חיים הזכיר אותו בתואר "ז"ל".
יצירתו

שרשי המצות - נכתב סביב שנת ה'שמ"ט, חיבור פילוסופי המציע שלושה עשר קריטריונים להגדרת המצוות, לצד כל אחד מהם הוא מציע דיון ארוך עד למסקנה המובילה לקריטריון. למרות שהרמב"ם ואחרים עסקו בתחום, רבי יוסף מפרט בהקדמה חמישה יתרונות שיש לחיבורו על פני הדברים של קודמיו. נדפס בשנת תרס"ט בירושלים.
אוסף של חיבורים המבארים על נ"ך ואגדות חז"ל, בהם חיבור על מסכת אבות.
מכתבי רבי יוסף אלמושנינו זצוק"ל : ... שלוש ספרים לראשונה מכתב יד: ברכי יוסף, ברכת אבות, שורשי המצוות - דעת זקנים. ירושלים: מכון תנו רבנן, כסלו תשפ"ג.
פסח שני - ביאור על הגדה של פסח.
קינות.
פירוש אגדות מסכת ברכות.  יו"ל לראשונה מכת"י, ניו יורק תשפ"ד.
ראו גם

מגורשים
תקנות המגורשים
יהדות פאס
לקריאה נוספת

רבי יעקב משה טולידאנו, "מבוא" ל-שרשי המצות, ירושלים, תרס"ט.
מוטי בן דוד (כדורסלן)

בן דוד מטביע באולם אוסישקין במהלך בגמר אליפות התיכונים, 1987
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 ביוני 1969 (בן 55) תל אביב, ישראל
 עמדה:  סמול פורוורד,פאוור פורוורד,סנטר
 גובה:  1.97 מטר
 מספר:  12,13
 קבוצות כשחקן
 {{{שנים כשחקן}}}:  1983 - 1988 מכבי דרום תל אביב  1988 - 1991 מכבי רחובות  1991 - 1993 - מכבי הוד השרון  1993 - 1995 - אליצור פתח תקווה  1995 - 1997 - יחדיו רעננה  1998 - 1999 - הפועל 'אריה' תל אביב
 הישגים כשחקן
 אליפות תיכוני תל אביב (1986)  אליפות ישראל בנוער (1986,1987,1988)  גביע המדינה לנוער (1987)
 
מוטי בן דוד (נולד ב-2 ביוני 1969) הוא כדורסלן עבר ישראלי.
קריירה

בן דוד נולד בתל אביב לזוג הורים ילידי רומניה, בן דוד שגובהו 1.97 מטר, שיחק בעמדת הפורוורד למד בתיכון עירוני ה' שם הגיע לגמר מחוז תל אביב שלוש פעמים שהתקיים באולם אוסישקין בשנים 1984–1987 מול תיכון אליאנס כשחקן מוביל.
עוד שהיה בכיתה ט' הצטרף בן דוד לקבוצתו המקצועית הראשונה מכבי דרום תל אביב שם שיחק חמש שנים.
בן דוד קיבל לראשונה בשנת 1986 זימון לנבחרת הקדטים של ישראל אך נפצע בידו ונופה, שנה לאחר מכן קיבל זימון נוסף לנבחרת הנוער של ישראל שם שיחק בתור קפטן הקבוצה לצד השמות הבולטים גיא גודס, קורן אמישה, רותם ארליך, ערן ברגשטיין ואמיר כץ. באוגוסט 1988 הדיח מאמן הנבחרת אריה דוידסקו את בן דוד מתפקיד הקפטן.
אחרי שעזב את מכבי דרום תל אביב חיפש בן דוד את קבוצתו הבאה וחתם לשנתיים במכבי רחובות שם לקח חלק בשתי עונות אך החליט לעזוב ולמצוא קבוצה חדשה, בן דוד מצא את קבוצתו החדשה בהוד השרון ששיחק במכבי הוד השרון ושם שיחק בין השנים 1991–1993. בן דוד הספיק עוד לשחק בשתי קבוצות באליצור פתח תקווה והחליט לפרוש בשנת 1997 אחרי ששיחק ברעננה.
בן דוד אף החליט להתנדב ולהצטרף אחרי פרישתו לקבוצת הפועל "אריה" תל אביב כדי לעזור לעלות מיקום בטבלה שם שיחק חצי שנה והצליח להראות שיפור של הקבוצה בהיותו שם.
ב-2012 הצטרף בן דוד לקבוצת הוותיקים של מכבי 'רלף קליין' תל אביב
ב-2017 לקח חלק במשחקי המכביה בנבחרת ישראל 40+ בה הוביל לזכייתה במקום הראשון.
חיים אישיים

מוטי בן דוד עבד במשך 29 שנה בהנהלת בתי המשפט, פרש מעבודתו בשנת 2022. הוא עוסק באימון ילדים בכדורסל, מתגורר בתל אביב, נשוי עם שני ילדים.
הערות שוליים

↑  דוידסקו הדיח את קפטן הנוער, מעריב, 7 באוגוסט 1988
פידס (מיתולוגיה)

| --- | --- |

 תפקיד:  אלת האמון והנאמנות
 תרבות:  דת רומא העתיקה 
 
פידס (בלטינית: Fidēs) הייתה אלת האמון, הנאמנות ותום לב בדת הרומית העתיקה.
היא הייתה אחת המעלות המקוריות שנחשבות לאלוהות דתית ממשית.
פידס מסמלת את כל מה שנדרש ל"כבוד ואמינות, החל מנאמנות בנישואין, ועד להסדרים חוזיים, והמחויבות שחייבים החיילים לרומא". פידס פירושה גם אמינות, "אמינות בין שני צדדים, שהיא תמיד הדדית" ו"מצע הבסיס ליחסים בין אנשים וקהילותיהם".
בהמשך הפכה לאלה רומית ומשמה נגזרה המילה האנגלית, "נאמנות" (fidelity).
מטבע של פומפיה פלוטינה, פידס בצד האחורי
מקדש

המקדש שלה, מקדש פידס על גבעת הקפיטולין,
נקרא גם Fides Publica ו- Fides Publica Populi Romani.
הוקדש על ידי אולוס אטיליוס קלטינוס (המאה ה-3 לפנה"ס), ושוחזר על ידי הקונסול מרקוס אמיליוס סקאורוס (אנ') (המאה ה-2 לפנה"ס). המבנה היה מוקף בתצוגה של לוחות ארד שהציגו חוקים ואמנות, ושימש מדי פעם לישיבות הסנאט הרומי.
פולחן ותיאור

הרומאים סגדו לה גם בשם Fides Publica Populi Romani ("אמון הציבור (או המשותף) של העם הרומי").
היא מיוצגת כאישה צעירה עטורת זר ענפי זית או זר דפנה, מחזיקה בידה יונת-צב,
פירות או דגן, או סמל צבאי. היא לובשת רעלה לבנה.
המלך השני של רומא, נומה פומפיליוס (לפי המסורת מלך בשנים 715–672 לפנה"ס), ייסד טקס שנתי שהוקדש ל-Fides Publica שבו הכוהנים הגדולים ("הפלמנים הגדולים" - דיאליס, מרטיאליס וקווירינליס) היו מובלים אל המקדש במרכבה מכוסה הרתומה לשני סוסים ב-1 באוקטובר.
שם הם צריכים לקיים את הפולחן כשראשיהם מכוסים ויד ימינם כסויה עד לאצבעות כדי לציין מסירות מוחלטת כלפיה ולסמל אמון.
ראו גם

פיאטס (אנ')
ספס (אנ')
פורטונה
סנקוס (אנ')
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Peck, Harry Thurston (1898). "Fides (2)". Harpers Dictionary of Classical Antiquities. New York: Harper and Brothers.
↑  Adams, John Paul (במאי 2009). "The Roman Concept of Fides". Department of Modern and Classical Languages and Literatures College of Humanities, California State University Northridge. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "God of the Month: Fides". Neptune's Dolphins.
1 2  L. Richardson, Jr., A New Topographical Dictionary of Ancient Rome (Johns Hopkins University Press, 1992).
↑  Samuel Ball Platner (revised by Thomas Ashby) (1929). "Aedes Fidei". A Topography of Ancient Rome. p. 209.
↑  טיטוס ליוויוס, Ab urbe condita, 1:21.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 118927094  SUDOC: 028869109  VIAF: 383152742908827731548   WorldCat (עם VIAF): 383152742908827731548 
פידס
יוחנן כהן גדול

יוחנן כהן גדול היה כהן גדול בבית המקדש השני שתיקן תקנות חשובות ומוזכר מספר פעמים בספרות התנאים. רבים מזהים אותו עם השליט החשמונאי יוחנן הורקנוס הראשון.
הגמרא במסכת ברכות מספרת עליו ששימש בכהונה גדולה למשך שמונים שנה, ובסוף ימיו כפר בעיקר - ”אל תאמין בעצמך עד יום מותך, שהרי יוחנן כהן גדול שימש בכהונה גדולה שמונים שנה ולבסוף נעשה צדוקי” (תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף כ"ט, עמוד א'). מכאן נעשה יוחנן כהן גדול לסמל לאדם צדיק שהפך לרשע.
זהותו

נחלקו האמוראים אם יש לזהות את יוחנן כהן גדול עם אלכסנדר ינאי, ממלכי בית חשמונאי. לדעת האמורא אביי, יוחנן הוא ינאי המלך, ולדעת רבא ינאי ויוחנן הם שני אנשים נפרדים. במגילת תענית מוזכר יוחנן כהן גדול כשליט ששמו נכתב בשטרות לאחר ניצחון החשמונאים.
הרמב"ם סבר שהוא יוחנן בנו של מתתיהו מנהיג מרד החשמונאים; אבל במשנה תורה כתב שהוא היה כהן גדול לאחר שמעון הצדיק.
הרב אהרן הימן בספר תולדות תנאים ואמוראים, מזהה אותו עם השליט החשמונאי, הנשיא יוחנן הורקנוס הראשון, ולמרות שכיהן רק 30 שנה, 80 השנים שכתבו חז"ל כוללות את כל שנות הכהונה הגדולה של מלכי החשמונאים. הרב הימן מפרט את מעברו של יוחנן מפרוש לצדוקי, ומאריך לספר את קורותיו. בתחילה הכניס יוחנן את הצדוקים לתוך שלטונו בכדי להשכין שלום פנימי בין כלל תושבי הממלכה, וכדי להנות מסיוע הצדוקים שהיו העשירים ואנשי המלחמה. בתהליך איטי נכנסו הצדוקים לעמדות רבות, עד שבסוף סכסכו בין יוחנן לבין חכמי הפרושים (במעשה אלעזר בן פועירה) על מנת ליצור נתק ביניהם ולשמור על בלעדיות בשלטון.
כך נראה גם מדבריו של יוספוס פלאביוס, לפיו יוחנן "ניהל את המדינה באופן נעלה... הוא איחד בנפשו את שלשת הדברים המעניקים את האושר הגדול ביותר: הנהגת האומה, הכהונה הגדולה ומתת הנבואה". הנבואה אליה מכוון יוספוס היא אותה נבואה המוזכרת במסכת סוטה על יוחנן כהן גדול - ”יוחנן כהן גדול שמע בת קול מבית קודש הקודשים שהוא אומר נצחו טליא דאזלו לאגחא קרבא לאנטוכיא” (בעברית: "ניצחו הצעירים שהלכו לעשות מלחמה נגד אנטיוכיה" כלומר נגד הממלכה הסלאוקית), אותה יוספוס מזכיר בפירוש במקום אחר. בנוסף, יוספוס מזכיר את הפיכתו של יוחנן הורקנוס מפרושי לצדוקי. חיזוק לטענה זו, הוא שעל חלק ממטבעות יוחנן הורקנוס הראשון נכתב "יהוחנן כהן גדול".
רבי אברהם זכות בספר יוחסין השלם זיהה את יוחנן כהן גדול, זה שעשה את שתי הפרות ותיקן את התקנות הרבות, בתור יוחנן אביו של מתתיהו בן יוחנן. הוא תלמידו של אנטיגנוס איש סוכו, וקיבל ממנו ביחד עם יוסי בן יועזר ויוסי בן יוחנן בשנת ג'ת"ק, 92 שנים לאחר בניין בית שני. גם ספר שלשלת הקבלה מסכים איתו. עם זאת את האמירה ששימש 80 שנה ונעשה צדוקי, מייחס ספר היוחסין ליוחנן הורקנוס הראשון.
לדעת מפרש המשנה תפארת ישראל, ישנם שני יוחנן כהן גדול, אחד צדיק ששימש לאחר שמעון הצדיק ותיקן את התקנות שלהלן, ואחד צדיק שהפך לרשע.
תקנותיו

במסכת פרה נאמר עליו ששרף שתי פרות אדומות.
במשנה האחרונה במסכת מעשר שני מובאות מספר תקנות שתיקן יוחנן:
יוֹחָנָן כֹּהֵן גָּדוֹל הֶעֱבִיר הוֹדָיוֹת הַמַּעֲשֵׂר.

אַף הוּא בִּטֵּל אֶת הַמְּעוֹרְרִים וְאֶת הַנּוֹקְפִים.

וְעַד יָמָיו הָיָה פַּטִּישׁ מַכֶּה בִּירוּשָׁלַיִם.

וּבְיָמָיו אֵין אָדָם צָרִיךְ לִשְׁאוֹל עַל הַדְּמַאי:
יוחנן תיקן כמה תקנות חשובות שמסמנות מעבר תקופות:
ביטל את מצוות וידוי מעשרות. הטעם הוא מפני קנסו של עזרא שהורה לתת את המעשר ראשון לכהנים במקום ללויים, כעונש על סרבנותם לעלות לארץ ישראל, והישארותם בבבל .
ביטל חלק משירת הלויים שהיו שרים כלפי ה' - "עורה למה תישן ה'" (תהלים, מ"ד, כ').
ביטל אפשרות להפיל שור לשחיטה באמצעות הקזת דם בין עיניו ("נוקפים"), משני טעמים, משום חשש טריפה ומשום שכך נהגו בבתי עבודה זרה. לצורך כך הוא הקים את מערכת הטבעות שבבית המטבחיים מצפון למזבח. יגאל ידין השתמש במסורת זו כדי לייחס את מגילת המקדש למתנגדי יוחנן, ולתארך אותה לתקופת החשמונאים. אחרים חלקו על תיארוך זה, ובפרט גם על המסורת שיוחנן הוא שתיקן לראשונה את הטבעות. לפי שמואל קליין, יוחנן כהן גדול שתיקן את הטבעות אינו יוחנן הורקנוס, אלא אחד מהכהנים הגדולים שקדמו לימי היוונים, לפי הסיפור בתלמוד על משמרת בילגה שסתמו את טבעתה מפני מעשה שהיה בזמן מלכי יוון.
אסר על עבודות המשמיעות רעש בירושלים בזמן חול המועד, אפילו אם הן "דבר האבד".
תיקן את דרך הפרשת המעשרות כאשר הפירות במצב של ספק, הנקרא דמאי.
תקנותיו > דמאי

יתר פירוט על תקנתו את דין דמאי, מובאת במסכת סוטה:
אף הוא ביטל את הוידוי וגזר על הדמאי. לפי ששלח בכל גבול ישראל וראה שאין מפרישין אלא תרומה גדולה בלבד, ומעשר ראשון ומעשר שני מקצתן מעשרין ומקצתן אין מעשרין. אמר להם: בני, בואו ואומר לכם כשם שתרומה גדולה יש בה עון מיתה כך תרומת מעשר וטבל יש בהן עון מיתה. עמד והתקין להם: הלוקח פירות מעם הארץ מפריש מהן מעשר ראשון ומעשר שני. מעשר ראשון מפריש ממנה תרומת מעשר ונותנה לכהן, ומעשר שני עולה ואוכלו בירושלים. מעשר ראשון ומעשר עני - המוציא מחבירו עליו הראיה
לפי פירוש המשנה לרמב"ם, עיקר תקנתו הייתה בהקלות שעשה. שכן לפני התקנה הצדיקים שמדייקים במצוות לא היו קונים בכלל מעם הארץ, והמדקדקים פחות היו אוכלים אותו כאשר עדיין הוא טבל. בעקבות הקלתו של יוחנן, שפטר אותם משלושה מתוך חמשת המעשרות, יכול היה המסחר להתנהל וכולם יכלו לקנות מכולם.
מתוך רבים אחד

צד הפנים של החותם הגדול של ארצות הברית המציג עיטם לבן-ראש שבפיו סרט עם המוטו "מתוך רבים אחד".
"מִתּוֹךְ רַבִּים אֶחָד" (בלטינית: E pluribus unum) הוא מוטו לאומי אמריקני המופיע על החותם הגדול של ארצות הברית. במקור הייתה משמעותו כי מתוך מדינות רבות נוצרה אומה אחת, וכיום מוסיפים לכך את הפרשנות שמתוך עמים, גזעים, דתות ומוצאים שונים נוצר עם אחד, או אומה אחת, פירוש אשר מייחס לאומה האמריקנית תכונות של כור היתוך. מוטו זה מעולם לא קיבל מעמד רשמי בחקיקה, והוא נחשב למוטו בלתי רשמי של ארצות הברית עד 1956, עת נחקק חוק שקבע כי "באל נשים מבטחנו" הוא המוטו הלאומי.
היסטוריה

"מתוך רבים אחד" הוצע בשנת 1776 על ידי פייר יוג'ין די סימיטייר לוועדה שהופקדה על פיתוח החותם הגדול. באותה העת, עת מלחמת העצמאות של ארצות הברית, הופיע הביטוי על עמוד השער של כתב עת פופולרי, "The Gentleman's Magazine", אשר אסף מאמרים ממקורות שונים לכדי כתב עת אחד. הביטוי גם דומה לתרגום הלטיני של הפרגמנט העשירי של הרקליטוס: "האחד עשוי מכל הדברים, וכל הדברים נוצרים מן האחד", וכן לביטוי שבו השתמש אוגוסטינוס בספרו, "וידויים". הביטוי מופיע על צד הפנים של החותם הגדול, כמו גם על חותם נשיא ארצות הברית, חותם הסנאט של ארצות הברית וכיוצא באלה.
המטבעות הראשונים שעליהם הוטבע הביטוי "מתוך רבים אחד" הוטבעו ב-1786 בניו ג'רזי. בתקופה זו התבצעה הנפקת המטבעות בכל מדינה בנפרד, וגם במסצ'וסטס הוטבעו מטבעות עם כיתוב זה. ב-1795 הוא הופיע לראשונה על מטבע אמריקני של חצי איגל, אשר הציג את המאפיינים של החותם הגדול. כיום הביטוי מופיע על רוב המטבעות ושטרות הכסף האמריקניים.
היסטוריה של אוקראינה: אוקראינה העצמאית

במהלך סוף שנות ה-80 של המאה ה-20, גברה הדרישה לעצמאות בקרב תושבי אוקראינה. אסון צ'רנוביל והתמוטטות החומה בברלין וכמו כן ניצחון תנועת הסולידריות של לך ואלנסה בפולין העניקו לתנועות הלאומיות של מערב אוקראינה דחיפה להרים את ראשם ולהשמיע את קולם, בשנת 1991 עם התמוטטותה של ברית המועצות זכתה אוקראינה לעצמאות מלאה.
שנות ה-90 של המאה ה-20

בכל שנות ה-90 של המאה ה-20 אוקראינה חוותה ירידה משמעותית באיכות החיים של אזרחיה, תוחלת החיים ירדה, כמות הלידות והתוצר המקומי הגולמי ירדו גם כן. בשנת 1989 התמ"ג האוקראיני היה גבוה יותר משכנותיה ממערב (פולין) וממזרח (רוסיה) אך התמוטטות ברית המועצות פגעה בכלכלה המקומית יותר מבכל מדינה אחרת.
בסוף שנות ה-90 לאחר כעשור של ירידה בתוצר המקומי, התמ"ג הגיע לכ-40% מגודלו לפני פירוק ברית המועצות, פגיעה אנושה יותר מהשפעת השפל הגדול על ארצות הברית. עם זאת, את תחילת המאה ה-21 אוקראינה החלה ברגל ימין, עם עליות בתוצר המקומי שהיו גבוהות יותר אפילו משל רוסיה, ללא המשאבים הטבעיים שיש ברשות שכנתה ממזרח. על פי התחזיות אוקראינה תמשיך ליהנות מאחוזי צמיחה גבוהים גם בעתיד.
העשור הראשון של המאה ה-21

בסוף 2004 אוקראינה חוותה את המהפכה הכתומה שהביאה להפלתה של הממשלה המושחתת של ליאוניד קוצ'מה והביאו לשלטון את ויקטור יושצ'נקו ויוליה טימושנקו בעלי נטיות פרו-מערביות (הצטרפות לאיחוד האירופי ולברית נאט"ו).
ממשלה שהוקמה לאחר בחירות ברשות יוליה טימושנקו החזיקה מעמד פחות משנה, בעקבות מריבות והתנצחויות פוליטיות שהיו בין שני בעלי הברית, יוליה טימושנקו נאלצה לעזוב את המשרד וכבר בספטמבר 2005 קמה ממשלה ברשות מושל מחוז דנפרופטרובסק, יורי יחנורוב. עם זאת בגלל הסכמים פרלמנטריים גם ממשלה זאת הוחלפה תוך פחות משנה על ידיר ויקטור ינוקוביץ', יריב לשעבר של ויקטור יושצ'נקו שניצח בבחירות לפרלמנט.
המצב הפוליטי המעורער לא הסתיים עם סופה של המהפכה הכתומה וזהות ראש הממשלה השתנתה מספר פעמים עד סוף העשור הראשון של המאה ה-21. המדינה מפולגת על פי הקווים הטריטוריאליים ההיסטוריים של המאה ה-17, כאשר המזרח והדרום תומכים במדיניות פרו-רוסית (אזורים אלו גם מאוכלסים באוכלוסייה אתנית רוסית רבה), המערב והמרכז לעומתם תומכים במדיניות פרו-מערבית (אזורי האכלוס של האוכלוסייה האתנית האוקראינית, עם מיעוט רוסי זניח). דהיינו אזור השליטה התרבותי של פולין בימי האיחוד הפולני-ליטאי תומך באיחוד האירופי והצטרפותה של המדינה לברית נאט"ו, ואזור השליטה התרבותי של רוסיה תומך בעמדותיה ורואה בה כפטרונה.
משנת 1991 ועד 2007 האוכלוסייה האוקראינית קטנה בכ-6 מיליון אזרחים (מ-52 מיליון ל-46), בשנת 1991 האוכלוסייה ממוצא רוסי היוותה כ-23 אחוזים מסך האוכלוסייה, כיום חלקה מתקרב לכ-15 אחוזים, האזורים המזרחיים והדרומיים של אוקראינה איבדו כ-30 אחוזים מסך תושביהם משנת 1991 בעיקר בשל הגירה לרוסיה. לעומת זאת אוכלוסיית מערב אוקראינה כמעט ולא השתנתה ואפילו באזורים מסוימים גדלה מעט.