stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כיבוש השמירה

כיבוש השמירה הוא אידיאל במסכת הרעיונית הציונית מחידוש ההתיישבות הציונית בארץ ישראל - "השומר", עבור באגודת השומרים מראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 ובימינו - "השומר החדש", על פיו היהודים צריכים לשמור בעצמם על אדמותיהם ומושבותיהם ולא להזדקק לשירותיהם של בני עמים אחרים.
כיכר השומר בכפר תבור
במהלך העלייה השנייה החלו לצוץ בעיות ביטחוניות, ביישוב היהודי עקב התגברות ההתקפות הערביות ורוחות לאומנות ערבית. העולים החדשים בהשפעת הפרעות ברוסיה, שהובילה לארגון ההגנה העצמית שם, שאפו להעביר את השמירה על היישובים לידיים יהודיות. מספר מטרות עמדו לנגד עיניהם:
ביטחונית – לא בוטחים בשומר הערבי, שלא אחת שיתף פעולה עם גניבות.
גרעין לכוח לוחם בעתיד.
כלכלית –  כך ייווצרו מקומות עבודה.
ציונית – עצמאות, הקמת גרעין צבאי, על א"י צריך להגן.
פסיכולוגית – לחזק את דימוי היהודים (החלש בגולה).
מספר שלבים התרחשו בארגון השמירה היהודית בארץ ישראל:
1907 – "בר-גיורא" הוקם על ידי פועלי-ציון יוצאי ההגנה העצמית בהומל, רוסיה (בראשות יצחק בן-צבי, אלכסנדר זייד, ישראל שוחט, ישראל גלעדי, יחזקאל חנקין, צבי בקר, יחזקאל ניסנוב ודב (ברלה) שויגר, במטרה לכבוש את השמירה בגליל התחתון. המשימה הראשונה הייתה הגנה על הקולקטיב בסג'רה (אילניה) בגליל התחתון, שם ישבו בני העלייה השנייה. בעקבות הצלחת המשימה קיבלו את השמירה על מסחה (=כפר-תבור), שם התנכלו אל בני היישוב השבט הבדואי השכן, וזאת בתנאי שיועסקו פועלים יהודים. הארגון נקרא על-שם שמעון בר-גיורא, ממנהיגי "המרד הגדול" של היהודים ברומאים ב-66 לספירה.
1909 – "השומר" הוקם על בסיס בר-גיורא (בראשות ישראל שוחט, מניה שוחט, יצחק בן-צבי) במטרה להגביר את ההגנה היהודית וחדירה למושבות כדי להחליף את הערבים בכל. נערכו מבחני קבלה קשים, והארגון היה אליטיסטי באופיו.
1912 – הארגון עבר גם ליהודה אחרי שהוכיח הצלחתו בגליל. בתקופה זו היה עמוס במשימות שמירה אך בכל זאת נשאר ארגון קטן של הטובים ביותר.
1913 – גורשו מיהודה, שנה לאחר מכן הופסקה הפעילות בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה וב-1920 ארגון השומר פורק רשמית.
חשיבותו של ארגון השומר מתפרשת במספר היבטים. הוא היווה בעצם הגרעין ליצירת הכוח הביטחוני של היישוב. הוא עורר הרתעה והערכה אצל הצד הערבי.  הוא הגביר את הערכים בתחום הצבאי – "טוהר הנשק". חינוכית ואידאולוגית הוא מימש את האידיאלים של שותפות ושוויון, והשפעתו על הנוער בגולה הייתה רבה מאוד, למשל השם והרוח אצל "השומר הצעיר". מבחינה כלכלית השומר תרם להתיישבות החקלאית. למרות זאת הועלתה ביקורת על "השומר" - שהיה ארגון אליטיסטי וסגור אשר הונהג בדרך לא דמוקרטית ונטה למיליטנטיות. הארגון גם סייע לכיבוש העבודה בכך שלא אחת דרשו חבריו, בתמורה לשמירה, העסקה בלעדית של פועלים יהודים.
פרט לארגון השומר פעלו ביישוב העברי עוד כמה ארגוני שמירה נוספים, כגון המגן, הנוטר, והגדעונים, שהיו קטנים יותר והחזיקו מעמד זמן מועט יחסית.
ג'ים וב

| --- | --- |
 מדינה:  ארצות הברית 
 בן או בת זוג:  Hong Le Webb (2006–?) 
 מספר צאצאים:  5 
 השתייכות:  ארצות הברית חיל הנחתים של ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1968–1972 (כ־4 שנים)
 דרגה:   קפטן
 פעולות ומבצעים
 מלחמת וייטנאם
 עיטורים
  צלב הצי   כוכב הכסף   כוכב הארד (2)   לב הארגמן (2)
 
ג'יימס הנרי "ג'ים" וב הבן (באנגלית: .James Henry "Jim" Webb, Jr; נולד ב-9 בפברואר 1946) הוא פוליטיקאי וסופר אמריקאי, שכיהן כסנאטור מטעם מדינת וירג'יניה בין השנים 2007–2013, מטעם המפלגה הדמוקרטית. לאחר פרישתו החליף אותו בסנאט טים קיין. לפני כן הוא כיהן בין היתר כמזכיר הצי של ארצות הברית, עוזר למזכיר ההגנה, וכקצין בחיל הנחתים של ארצות הברית. הוא שימש גם כפובליציסט וכן הוציא עשרה ספרים פרי עטו.
ביוגרפיה

ג'יימס וב נולד בסנט ג'וזף שבמיזורי, לג'יימס הנרי וב האב ולורה לבית הודג'ס, כבן למשפחה בת ארבעה ילדים. משפחתו ממוצא סקוטי-אירי (סקוטים שהתיישבו בצפון אירלנד), אשר היגרה מאלסטר במאה ה-17 לשלוש עשרה המושבות שבצפון אמריקה. הוא גדל במשפחה אשר שינתה את מקום מושבה בתדירות רבה עקב שירותו של האב בחיל האוויר של ארצות הברית. המשפחה התיישבה לאורך רחבי המדינה, וחיה במיזורי, אילינוי, טקסס, אלבמה, נברסקה, וירג'יניה וקליפורניה, וכן גם באנגליה, בה אביו השתתף בתוכנית חילופי קצינים עם חיל האוויר המלכותי.
עקב התמורות במקום מגוריו, למד וב בעשרות בתי ספר שונים בארצות הברית ובאנגליה. הוא למד באוניברסיטת דרום קליפורניה בשנים 1963–1964. לאחר סיום לימודיו התקבל לאקדמיה של חיל הים של ארצות הברית באנאפוליס שבמרילנד. בסיום לימודיו הוצב כקצין בחיל הנחתים ועבר שם הכשרה כלוחם וקורס קציני חי"ר. במלחמת וייטנאם פיקד וב על מחלקה בגדוד הראשון של רגימנט הנחתים ה-5. וב הפגין אומץ לב ומנהיגות בלחימה ועוטר על גבורתו מספר פעמים. בין היתר הוענק לו צלב הצי בגין התקפה שהוביל בקרב לכיבוש מערך בונקרים של צבא צפון וייטנאם. בהמשך שימש כמפקד פלוגה. כן עוטר וב גם בכוכב הכסף, כוכב הארד (פעמיים) ולב הארגמן (פעמיים).
לאחר שחרורו בדרגת סגן מחיל הנחתים למד וב לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטת ג'ורג'טאון בשנים 1972–1975. בזמן לימודיו, הוא כתב את ספרו הראשון, "Micronesia and U.S. Pacific Strategy". לאחר מכן החל לעבוד כחבר בצוות של הוועדה לענייני חיילים משוחררים בבית הנבחרים. בעת כהונתו של הנשיא רונלד רייגן, שירת וב כעוזר הראשי למזכיר ההגנה, בשנים 1984–1987. לאחר כהונתו החל לשמש כמזכיר הצי של ארצות הברית, וב-1988 התפטר עקב סירובו לאפשר הפחתה בממדי החיל.
במהלך הבחירות לנשיאות ב-2004, מתח וב ביקורת על שני המועמדים, ג'ורג' ווקר בוש וג'ון קרי, תוך הישענות על ניסיונו הצבאי. הוא ביקר את קרי על התנגדותו למלחמת וייטנאם, אך גם לא חסך את ביקורתו מבוש, בשל מה שלדבריו - התחמקותו של בוש משירות צבאי בעת המלחמה, עקב קשריו של אביו, שהיה פוליטיקאי בעל השפעה באותה עת. הוא גם ביקר את מלחמת עיראק, וטען כי בוש "ביצע את הטעות האסטרטגית הכי גדולה בהיסטוריה המודרנית בכך שהחליט לפלוש לעיראק".
בפברואר 2006 הכריז וב כי יתמודד לסנאט, ועל כן יאתגר את הסאנטור הרפובליקני המכהן, ג'ורג' אלן. הוא ניצח את איש העסקים האריס מילר בפריימריז הדמוקרטים, ברוב של 53.5% ממניין הקולות, ולבסוף הביס את יריבו בבחירות הכלליות, לאחר קרב צמוד. ב-3 בינואר 2007 הושבע לסנאט. ב-2008 הועלו השערות רבות על כך שווב יבחר להיות המועמד לסגן הנשיא במרוץ דאז של הסנאטור ברק אובמה לנשיאות. לאחר התחבטויות רבות, הכריז ביולי באותה שנה כי הוא פוסל מועמדות שלו לסגן הנשיא, ולבסוף בחר אובמה בסנאטור אחר, ג'ו ביידן. בפברואר 2011 הכריז כי לא יתמודד על כהונה נוספת, ובמקומו נבחר בסופו של דבר טים קיין.
ביולי 2015 הכריז על התמודדותו לבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016 מטעם המפלגה הדמוקרטית. הוא הספיק להשתתף בעימות אחד ולאחר מכן פרש מהמירוץ ב-20 באוקטובר 2015. לאחר שפרש מהמירוץ, הביע וב תמיכה בדונלד טראמפ. לאחר ניצחונו של טראמפ בפריימריז, הוזכר שמו של וב כמועמד לתפקיד סגן הנשיא. לאחר ניצחונו של טראמפ בבחירות הוזכר שמו של וב כמועמד לתפקיד מזכיר ההגנה והמדינה, אך לא קיבל כל תפקיד.
וב נישא שלוש פעמים, ולו 4 ילדים בוגרים, וכן ילד אחד מאשתו הנוכחית, הונג לי. בנוסף הוא אב חורג לילדתה של לי, אמילי, מנישואיה הקודמים. ווב פרסם שורה של רומנים וספרי מתח, ששניים מהם תורגמו לעברית. בנוסף כתב את התסריט לסרט פקודה לא חוקית.
ספריו

"הגנרל של הקיסר", הוצאת נירם, 1999.
"חיילים אבודים", הוצאת זמורה ביתן, 2004.
הערות שוליים

↑  חיילים אבודים, דף הספר באתר כנרת זמורה-ביתן דביר.
↑  From soldier to senator, and a U.S. statesman, יו.אס. איי טודיי, 8 בנובמבר 2012
↑  Jim Webb quits Democratic primary,‏ MSNBC,‏ 20 באוקטובר 2015
↑  Robin Toner, As Senator Falters, a Democrat Rises in Virginia, הניו יורק טיימס, September 18, 2006.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007576124905171  PLWABN: 9810613300305606  BIBSYS: 90714737  BnF: cb13567227z (data)  CiNii: DA04328344  GND: 123214696  ISNI: 0000 0001 1487 1948  LCCN: n80144890  LNB: 000238991  NARA: 10569595  NDL: 00476917  NLA: 35595508  NLG: 84763  NTA: 073463094  RERO: 02-A003960866  SNAC: w63036pb  SUDOC: 05259632X  Trove: 1008557  US Congress: W000803  VIAF: 3717010   WorldCat (עם VIAF): 3717010
צווי המעצר של בית הדין הפלילי הבין-לאומי בעקבות מלחמת חרבות ברזל

ב-21 בנובמבר 2024 הוצאו צווי מעצר של בית הדין הפלילי הבין-לאומי נגד בנימין נתניהו ויואב גלנט בעקבות מלחמת חרבות ברזל
צווי המעצר של בית הדין הפלילי הבין-לאומי בעקבות מלחמת חרבות ברזל הם צווי מעצר שהוצאו ב-21 בנובמבר 2024 על ידי בית הדין הפלילי הבין-לאומי (ICC) בעקבות חקירת בית הדין בעניין פלסטין לראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו לשר הביטחון יואב גלנט, בטענה לאחריות לפשע מלחמה של הרעבה כשיטת לחימה, וכן לפשעים נגד האנושות של רצח עם ו"מעשים לא אנושיים" אחרים (כמו מניעת תרופות) במהלך מלחמת חרבות ברזל. בית הדין גם הוציא צווי מעצר לבכיר ארגון הטרור חמאס מוחמד דף, שהיה האחראי להוצאתו לפועל של טבח שבעה באוקטובר.
על פי צו המעצר, 125 המדינות החברות ב-ICC נדרשות לעצור את נתניהו וגלנט אם ייכנסו לשטחן.
צווי המעצר

ב-12 באוקטובר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, הצהיר התובע הראשי של ה-ICC, כרים קאן, כי בסמכותו של בית הדין להעמיד לדין גם על פשעי מלחמה שבוצעו על ידי פלסטינים בשטח ישראל וגם על ידי ישראלים בשטח פלסטיני. ב-29 בדצמבר 2023 דרום אפריקה הגישה תביעה נגד ישראל לבית הדין הבינלאומי, בטענה כי התנהגותה של ישראל נחשבת לרצח עם.
ב-20 במאי 2024 הודיע קאן כי יגיש בקשות לצווי מעצר נגד מנהיגי חמאס, יחיא סינוואר, מוחמד דף ואיסמעיל הנייה, וכן נגד מנהיגי מדינת ישראל: ראש הממשלה בנימין נתניהו ושר הביטחון יואב גלנט. הבקשה למתן צו נגד הנייה בוטלה בעקבות הריגתו ב-31 ביולי 2024.
בית הדין דחה את טענתה של ישראל כי אין בסמכותו לדון בעניינה של המלחמה.
ב-21 בנובמבר 2024 השופטים בלשכה המקדמית של בית הדין הפלילי הבינלאומי, ניקולא גווילו (נשיא, צרפת), ריינה אדלייד סופי אלפיני-גאנסו (בנין) ובטי הוהלר (סלובניה) הוציאו צווי מעצר נגד נתניהו וגלנט מישראל, ונגד מוחמד דף מחמאס.
הלשכה הצהירה כי היא מצאה נימוקים הגיוניים לכך ש"החל מ-8 באוקטובר 2023 ועד ל-20 במאי 2024 לפחות" נושאים נתניהו וגלנט באחריות פלילית "כשותפים לביצוע המעשים במשותף עם אחרים: פשע המלחמה של הרעבה כשיטת לחימה, הפשעים נגד האנושות של רצח עם, רדיפה ומעשים לא אנושיים אחרים" ו"כממונים אזרחיים על פשע המלחמה של הכוונת מתקפה נגד אוכלוסייה אזרחית". וכי מוחמד דף נושא באחריות ישירה ופיקודית "לפשעים נגד האנושות של רצח, השמדה, עינויים ואונס וסוגים אחרים של אלימות מינית", וכן פשעי מלחמה שונים. היא מצאה נימוק סביר כי "הפשעים נגד האנושות היו חלק מהתקפה נרחבת ושיטתית שהופנתה על ידי חמאס וקבוצות מזוינות אחרות נגד האוכלוסייה האזרחית בישראל".
ב-25 בנובמבר הודיע דובר בית הדין הפלילי הבינלאומי כי קיימת אפשרות להקפאת ההליכים נגד נתניהו וגלנט, אם מערכת המשפט בישראל תחקור את ההאשמות שעומדות בבסיס הצווים. גורמים משפטיים בישראל החוו את דעתם כי הדרך היחידה לעצור את ההליכים היא בעזרת הקמת ועדת חקירה ממלכתית.
בעקבות הוצאת הצווים

בתגובה להוצאת הצווים נגד נתניהו וגלנט, ב-9 בינואר 2025 הקונגרס האמריקני אישר הצעת חקיקה להטלת סנקציות על בית הדין הפלילי הבין-לאומי בהאג, לפיה נשיא ארצות הברית יוכל להקפיא נכסים ולשלול ויזות מכל זר שתרם למאמצי בית הדין "לחקור, לעצור, לעכב או להעמיד לדין אדם מוגן", כשהגדרת "אדם מוגן" היא בכירי הצבא וממשל של ארצות הברית או בעלות בריתה, שלא קיבלו את סמכותו של בית הדין בהאג.
תגובות

ישראלישראל: משרד ראש ממשלת ישראל כינה את צווי המעצר של בית הדין נגד נתניהו וגלנט "אנטישמיים" והשווה אותם לפרשת דרייפוס.
ארצות הברית ג'ון ת'ון, מנהיג הרוב הרפובליקני בסנאט אמר כי: "הסנאט צריך להעביר מיד חקיקת סנקציות, כפי שהבית כבר עשה על בסיס דו-מפלגתי". חבר הקונגרס מייק וולץ אמר כי: "ל-ICC אין אמינות, וההאשמות הללו הופרכו על ידי ממשלת ארצות הברית. ישראל הגנה באופן חוקי על עמה ועל גבולותיה מפני טרוריסטים רצחניים. אתם יכולים לצפות לתגובה חזקה להטיה האנטישמית של ה-ICC והאו"ם בינואר". הסנאטור לינדזי גרהאם אמר בראיון לפוקס ניוז כי בית הדין הבינלאומי בהאג הוא "גוף אנטישמי", ואיים על מדינות שמתכוונות לאכוף את הצו כי "אם אתם הולכים לעזור ל-ICC כמדינה, ולאכוף את צו המעצר נגד ביבי וגלנט, שר הביטחון לשעבר, אטיל עליכם סנקציות כמדינה".
חמאסחמאס: חבר הלשכה המדינית של חמאס, באסם נעים, בירך על החלטת בית הדין הפלילי שדבריו הינו "צעד חשוב לקראת צדק", וקרא לבית הדין להרחיב את היקפי מתן הצווים לגורמים ישראליים אחרים. חמאס התעלם מהצו שניתן למוחמד דף.
הרשות הפלסטיניתהרשות הפלסטינית: הרשות הפלסטינית שיבחה את החלטת ה-ICC ואמרה כי היא "מחזירה את התקווה והאמון במשפט הבינלאומי ובמוסדותיו, ובחשיבותם של צדק, אחריות והעמדה לדין של פושעי מלחמה".
הונגריהראש ממשלת הונגריה, ויקטור אורבן, הודיע כי לא יכבד את פסיקת בית הדין ולא יאכוף את הצו, ואף הזמין את ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו לביקור בהונגריה.
ארגנטינה נשיא ארגנטינה חבייר מיליי גינה את ההחלה וכתב "הרפובליקה הארגנטינאית מביעה את אי הסכמתה העמוקה עם ההחלטה האחרונה של בית הדין הפלילי הבינלאומי (ICC) להוציא צווי מעצר נגד ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, ושר הביטחון לשעבר, יואב גלנט. החלטה זו מתעלמת מזכותה הלגיטימית של ישראל להגן על עצמה מפני התקפות מתמדות של ארגוני טרור כמו חמאס וחזבאללה".
בעקבות האשמות ישראליות בנוגע לחוסר הנייטרליות של השופטת ביתי הוהלר, טען בית הדין כי להוהלר לא הייתה מעורבות קודמת בחקירות הקשורות לפלסטינים בזמן שהותה במשרד התובע. הוהלר הוסיפה כי היא "לא ניגשה למסמכים, ראיות או תיקים סודיים הקשורים לעניין".
ראו גם

חקירת בית הדין הפלילי הבין-לאומי בעניין פלסטין
הערות שוליים

↑  איתמר אייכנר, "צווי מעצר בגין פשעים נגד האנושות": החלטת האג המלאה נגד נתניהו וגלנט, באתר ynet, 21 בנובמבר 2024
↑  תמר אלמוג עמיחי שטיין, ביה"ד הפלילי הבינ"ל הוציא צווי מעצר לנתניהו וגלנט, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 21 בנובמבר 2024
1 2  שירית אביטן כהן, אריאל כהנא, "הרעבה כשיטת לחימה": בהאג הוציאו צווי מעצר נגד נתניהו וגלנט, באתר ישראל היום, 21 בנובמבר 2024
↑  האו"ם חושף: כך תוכל ישראל לבטל את צווי המעצר, באתר ישראל היום, 24 בנובמבר 2024
↑  אחרי צווי המעצר: הקונגרס אישר הטלת סנקציות נגד בית הדין בהאג, באתר ערוץ 7, 9 בינואר 2025
↑  אסף רוזנצוייג, ‏ארה"ב: אושרה הצעה להטלת סנקציות על בית הדין הפלילי בעקבות צווי המעצר, באתר ‏מאקו‏, 9 בינואר 2025
↑  לירן וינשטיין, ‏נתניהו מגיב לבית הדין בהאג: "משפט דרייפוס המודרני", באתר "סרוגים", 21 בנובמבר 2024
↑  ציוץ של ישראל כ"ץ, טוויטר, 21 בנובמבר 2024 (באנגלית)
↑  דין ברנדשטטר, יולי אדלשטיין: "בית הדין שבוי בידי אינטרסים איסלאמיסטים", באתר עכשיו 14
↑  אמיר אטינגר, יהודה שלזינגר, "יום שחור לצדק, יום שחור לאנשות": מהרצוג ועד לפיד, גינויים חריפים בישראל לצווי המעצר נגד נתניהו וגלנט, באתר ישראל היום, 21 בנובמבר 2024
↑  סוכנויות הידיעות, ‏צווי המעצר נגד נתניהו וגלנט: לינדזי גרהאם - "מי שיאכוף אותם, נמחץ את הכלכלה שלו", באתר מעריב אונליין, 23 בנובמבר 2024
↑  עמיחי שטיין גילי כהן דב גיל-הר, מדינה ראשונה שהודיעה שלא תכבד את צו המעצר: ראש ממשלת הונגריה יזמין את נתניהו לביקור, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 22 בנובמבר 2024
↑  אוריאל בארי, ‏נשיא ארגנטינה נגד האג: "מעוות את רוח הצדק הבינלאומי", באתר "סרוגים", 21 בנובמבר 2024
סימון ביטון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 בינואר 1955 (בת 70) מרוקו 
 מדינה:  צרפת, מרוקו 
 מקום לימודים:  המכון ללימודי קולנוע מתקדמים 
 http://www.simonebitton.com
 פרופיל ב-IMDb
 
סימון ביטון (בצרפתית: Simone Bitton; נולדה ב-3 בינואר 1955) היא במאית סרטים דוקומנטריים יהודיה מרוקאית-ישראלית-צרפתית, זוכה פרס סזאר ופרס פסטיבל סאנדנס.
קורות חיים

נולדה ברבאט שבמרוקו ב-3 בינואר 1955 לאב צורף. בשנת 1966 עלתה עם משפחתה לישראל. שירותה הצבאי במהלך מלחמת יום כיפור השפיע רבות עליה ועל דעותיה והיא מגדירה את עצמה פציפיסטית. ביטון למדה המכון ללימודי סינמטוגרפיה מתקדמים (L'Institut des hautes études cinématographiques) בפריז. ביטון הרואה עצמה יהודיה-ערביה ומתגוררת בפריז.
סגנון

סגנון עבודתה כולל מחקרים היסטוריים, דו"חות ממקור ראשון ודיוקנאות אינטימיים של סופרים, אמנים, ודמויות פוליטיות. כל סרטיה מעידים על מחויבותה לייצג טוב יותר את ההיסטוריה והתרבויות המורכבות של המזרח התיכון וצפון אפריקה. ביטון מדברת עברית וערבית ומבקשת בעזרת הכרותה עם שתי התרבויות להציג בסרטיה את המורכבות הגדולה בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
חלק מעבודותיה שודרו בו זמנית בטלוויזיה באירופה, במדינות דוברות ערבית ובישראל, ויצרו ויכוח ער בכל הצדדים של הסכסוך במזרח התיכון.
סרטה פיגוע עוסק בהשלכות האישיות של הפיגוע בשוק מחנה יהודה שהתרחש ב-4 בספטמבר 1997. ביטון פגשה משפחות של שלוש נערות שנהרגו בפיגוע וכן את המשפחות של המפגעים. הסרט מנסה להציע תובנות לפסיכולוגיה ולאידאולוגיה שמנציחה את האלימות במזרח התיכון. סרטה "חומה", העוסק בבניית גדר ההפרדה זכה בפרס "רוח החופש" בפסטיבל ירושלים בשנת 2004. בשנת 2009 יצא "רייצ'ל", סרטה על מותה של הפעילה רייצ'ל קורי. הסרט "רייצ'ל" עורר סערה כאשר הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים היהודי בסן פרנסיסקו כאשר חלק מהארגונים רשמיים של הקהילה היהודית טענו שהסרט חד צדדי ואינו מציג את הצד הישראלי בפרשה.
פילמוגרפיה

1981: Solange Giraud, née Tache
1990: Great Voices of Arab Song (סידרה בת שלושה פרקים על אום כולתום, מוחמד עבד אל-והאב ופריד אל-אטראש)
1992: Palestine: story of a land
1996: Umm Kulthum
1997: Palestine/israel, histoire d’une terre
1998: Ben Barka, l’équation marocaine (בן ברקה: משוואה מרוקאית)
1999: Pigu'a / The Bombing
1998: מחמוד דרוויש
2000: L'Attentat
2001: האזרח בשארה (על עזמי בשארה)
2004: החומה
2009: רייצ'ל
לקריאה נוספת

סימון ביטון, "גיבורים, תרבות", בתוך: יגאל נזרי (עורך), חזות מזרחית: הווה הנע בסבך עברו הערבי, תל אביב: בבל, 2004, ISBN 9655120856– ביטון במאמר על סרטיה
נעמה מישר, "'את רואה'? 'חומה' - סרטה של סימון ביטון", הכיוון מזרח 10, בימת קדם, 2005
הערות שוליים

↑  WALL, www.chris-kutschera.com (ארכיון)
↑  Simone Bitton | Israeli Film Center | Israel Film Center, www.israelfilmcenter.org
↑  Talhami, Ghada Hashem., Historical dictionary of women in the Middle East and North Africa, Lanham, Md.: Scarecrow Press, 2013, עמ' 59
1 2  "Simone Bitton's "Wall": An Existential Study on Being Shut in and Shut Out - Qantara.de". Qantara.de - Dialogue with the Islamic World (באנגלית). נבדק ב-2018-10-24.
↑  Dargis, Manohla (2005-08-26). "The Political and Personal Angles of a Wall". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2019-02-11.
↑  Choosing between Justice and Oppression: An Interview with Simone Bitton (Web Exclusive), Cineaste Magazine (באנגלית)
1 2  Deconstruction of a Bombing/She Keeps on Driving | Al Jadid, www.aljadid.com
↑  Stacey Palevsky, Sparks fly at lightning rod film screening of Rachel, J., ‏2009-07-26 (באנגלית)
↑  Amanda Pazornik, Film festival under fire for scheduling Rachel, inviting mom, J., ‏2009-07-10 (באנגלית)
↑  Simone Bitton, Jean-Michel Meurice, Point du Jour (Firm), Palestine: story of a land, Paris, France: Point du Jour International, 1992
↑  Lohman, Laura, 1974-, Umm Kulthūm : artistic agency and the shaping of an Arab legend, 1967-2007, Middletown, CT: Wesleyan University Press, 2010, עמ' 179
↑  בועז לביא, שיא הרגש, שיא היופי. אום כולתום, הסרט, באתר ynet, 10 ביוני 2000
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007339593305171  BIBSYS: 6072583  BnF: cb127253212 (data)  GND: 1244243108  ISNI: 0000 0001 2121 6714  LCCN: n93095460  NTA: 087469995  SUDOC: 085709514  VIAF: 14896367   WorldCat (עם VIAF): 14896367
אבראהים ראיסי

אֶבּראהים ראיס אלסאדאתי, הידוע יותר כאֶבּראהים ראיסי (בפרסית: سیّد ابراهیم رئیس‌الساداتی; 14 בדצמבר 1960 – 19 במאי 2024) היה איש דת ומדינאי איראני אשר כיהן כנשיאה השמיני של איראן בשנים 2021–2024.
קודם היבחרו לנשיאות, כיהן במספר משרות במערכת המשפט של איראן, ביניהן כסגן נשיא בית המשפט העליון (2004–2014), כתובע הכללי של איראן (2014–2016) ואף כנשיא בית המשפט העליון (2019–2021). כמו כן שימש כיושב ראש אסתאן-י קודס-י רזאווי (פרסית: آستان قدس رضوی; קרן צדקה עשירה ורבת-השפעה) בשנים 2016–2019 וכן כתובע וכסגן התובע של טהראן בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20. היה גם חבר במועצת המומחים האיראנית מטעם מחוז דרום ח'וראסאן, ונבחר לראשונה לתפקיד זה בבחירות 2006.
ראיסי התמודד לראשונה לנשיאות ב-2017, כנציג של מפלגת חזית המהפכה האסלאמית, אך הפסיד לחסן רוחאני. ב-2021 התמודד בשנית וניצח לאחר שזכה ב-62% מהקולות.
ב-19 במאי 2024 אחר הצהריים התרסק מסוקו לאחר שחזר ממפגש עם נשיא אזרבייג'ן, אילהם אלייב. על פי הסהר האדום האיראני, הוא נהרג יחד עם שר החוץ האיראני חוסיין אמיר עבדאללהיאן ושאר חברי המשלחת.
ראיסי היה ידוע לשמצה בתור "הקצב של טהראן" ו"התליין מטהראן" בשל תפקידו בסדרת הוצאות להורג במהלכן הוצאו להורג בין 4,482 ל-30,000 פעילי ותומכי מוג'אהדין ח'לק וארגוני שמאל אחרים.
שנותיו הראשונות

ראיסי נולד ב-14 בדצמבר 1960, במחוז נוע'אן של העיר משהד. אביו, סייד חאג'י, נפטר כשהיה בן חמש. בגיל 15 הוא נרשם ללימודים בסמינר קום, החווזה הגדולה ביותר. באתר האינטרנט של ראיסי עצמו מצוין כי הוא בעל תואר שני במשפט בינלאומי פרטי ממוסד בלתי ידוע, וכמו כן בעל דוקטורט בתחום תורת המשפט ויסודות ההלכה האסלאמית, מאוניברסיטת השהיד מוטאהרי.
קריירה משפטית

ב-1981 מונה ראיסי לתובע הראשי של העיר כרג'. בהמשך, מונה גם לתובע הראשי של העיר המדאן, וכיהן בשני התפקידים במקביל. הוא היה פעיל בו-זמנית כראש התביעה של שתי הערים הללו, המרוחקות כ-300 קילומטר האחת מהשנייה. לאחר כארבעה חודשים מונה לתובע הראשי של מחוז המדאן.
קריירה משפטית > סגן התובע של טהראן

ראיסי מונה לסגן התובע של טהראן ב-1985, ועבר לגור בבירת איראן. בראשית 1988, לאחר כשלוש שנים בתפקיד, דווח על תפקודו למנהיג העליון באיראן באותה העת, רוחאללה ח'ומייני, אשר קירב אותו אליו, ונתן לו הוראות מיוחדות, ללא תלות במערכת המשפטית, לטפל בעניינים משפטיים במחוזות דוגמת לורסתאן, סמנאן וכרמאנשאה.
קריירה משפטית > ההוצאות להורג של אסירים פוליטיים ב-1988

חוסיין עלי מונתזרי נקב בשמו של ראיסי כאחד מארבעת האנשים שהיו אחראים להוצאות להורג שנמשכו כחמישה חודשים ובמהלכן הוצאו להורג בין 4,482 ל-30,000 פעילי ותומכי מוג'אהדין ח'לק וארגוני שמאל אחרים. מעורבים אחרים בהוצאות להורג היו מורתזא אשראקי, שהיה אז התובע הכללי של טהראן, השופט חוסיין-עלי ניירי, ומוסטפא פּורמוחמדי, נציג משרד המודיעין האיראני בשכונת אווין שבצפון טהראן. שמותיהם של שני הראשונים מוזכרים בצו של ח'ומייני. פּורמוחמדי הכחיש שמילא תפקיד בהוצאות להורג, ואילו ראיסי לא התייחס לנושא בפומבי.
קריירה משפטית > תפקידים משפטיים בכירים

לאחר מותו של ח'ומייני ובחירתו של עלי ח'אמנאי כמנהיג העליון החדש, מונה ראיסי לתובע הראשי של טהראן על ידי מוחמד יזדי, ראש מערכת המשפט האיראנית. ראיסי החזיק במשרה במשך חמש שנים, בשנים 1989–1994. ב-1994 מונה לראש משרד הפיקוח הכללי (רשות תלונות ציבור ומלחמה בשחיתות המהווה חלק ממערכת המשפט האיראנית, וממונה גם על הפיקוח השוטף והרגולציה של המגזר הציבורי).
בשנים 2004–2014 שימש כסגן הראשון לנשיא בית המשפט העליון של איראן, תפקיד אליו מונה על ידי מחמוד האשמי שאהרודי. ראיסי שמר על משרתו זו במהלך תקופתו הראשונה של סאדק לאריג'אני כנשיא בית המשפט העליון. בהמשך, ב-2014, מונה לתובע הכללי של איראן, תפקיד בו החזיק עד 2016, כאשר התפטר על מנת לשמש כיו"ר אסתאן-י קודס-י רזאווי. בנוסף, כיהן כתובע כללי מיוחד של בית המשפט - פונקציה לבחינת עבירות בתוך הממסד הדתי. הוא פעל באופן עצמאי, ללא תלות במערכת המשפט האיראנית, כשהוא כפוף ישירות למנהיג העליון, לו הוא מסר דין וחשבון.
יו"ר אסתאן-י קודס-י רזאווי

ראיסי החל בתפקידו כיו"ר אסתאן-י קודס-י רזאווי (מסגד האימאם רזא) ב-7 במרץ 2016, לאחר מותו של קודמו בתפקיד, עבאס ואעז טַבַּסי. ראיסי היה האדם השני בלבד שכיהן בתפקיד מאז 1979. המנהיג העליון עלי ח'אמנאי קבע את תפקידו של ראיסי כמתן שירותים לעולי הרגל המגיעים למקדש הקדוש, בפרט לאנשים העניים ולאלו המשרתים בקרבת מקום. שתי המחויבויות החשובות שצוינו הן דאגה לעניים ולמנושלים.
הבחירות לנשיאות איראן 2017

בפברואר 2017 נקבע שמו של ראיסי כאחד המועמדים של כוחות החזית העממית של המהפכה האסלאמית לנשיאות, בבחירות לנשיאות איראן שהתקיימו ב-19 במאי 2017. מועמדותו נתמכה גם על ידי חזית יציבות המהפכה האסלאמית. ראיסי הודיע על מועמדותו באופן רשמי בהצהרה שפִרסם ב-6 באפריל 2017 וציין כי זוהי אחריותו "הדתית והמהפכנית לרוץ לתפקיד", בצטטו את הצורך ב"שינוי מהותי בהנהלה הבכירה של המדינה" ובממשלה ש"נלחמת בעוני ובשחיתות". ב-14 באפריל 2017 נרשם ראיסי במשרד הפנים בהצהירו שזה הזמן להוציא לפועל את זכויות האזרח, ולא להשאירן בגדר חוק כתוב גרידא.
ב-15 במאי 2017 משך המועמד השמרני מוחמד באקר קאליבּאף את מועמדותו לנשיאות לטובת ראיסי. עלו השערות כי קאליבּאף יכהן כסגנו של ראיסי אם זה ייבחר לתפקיד הנשיא. השניים גם הופיעו יחדיו באספת בחירות בטהראן.
"הניו יורק טיימס" תיאר את ראיסי כ"יורשו האפשרי המועדף" של המנהיג העליון של איראן, עלי ח'אמנאי.
לאחר שפורסמו תוצאות הבחירות התברר כי ראיסי זכה בקולותיהם של 15,786,449 מתוך 42,382,390 האזרחים שהשתתפו בבחירות (38.3% מהקולות). הוא הפסיד לנשיא המכהן רוחאני וסיים במקום השני מבין המועמדים. ראיסי בירך את רוחאני על ניצחונו, אך מחה בפני מועצת שומרי החוקה על הפרת חוקי הבחירות.
עמדות פוליטיות

ראיסי תמך בהפרדה מגדרית. ב-2014 התייחס בריאיון להפרדה מגדרית בעיריית טהראן ואמר כי "אני חושב שזהו צעד נכון משום שרוב הנשים תעשינה עבודה טובה יותר באווירה נינוחה לחלוטין, ונדרשות התאמות". ראיסי אף תמך באסלאמיזציה של האוניברסיטאות, והטלת צנזורה על תרבות המערב. הוא ראה הזדמנויות בעיצומים שהוטלו על איראן[דרושה הבהרה].
עמדות פוליטיות > כלכלה

ראיסי אמר בעבר כי "אני רואה בהפעלת כלכלת התנגדות (דרך לעקוף את העיצומים המוטלים על איראן, באמצעות הגברת החוסן על ידי החלפת תשומות מקומיות עבור תשומות מיובאות, הברחת סחורות וגידול בסחר החליפין) כדרך היחידה לשים קץ לעוני ולחסכים במדינה". הוא תמך בפיתוח המגזר החקלאי והעדפתו על פני הקמעונאות המסחרית, אשר "תועיל בסופו של דבר למותגים זרים".
הוא התחייב לשלש את הטבות המדינה המוענקות לאזרחים מדי חודש, העומדות כיום על 450,000 ריאל לאזרח, על מנת להתמודד עם השחיתות וליצור שישה מיליון מקומות עבודה חדשים.
עמדות פוליטיות > מדיניות חוץ

בתשובה לכתבים אודות מדיניות החוץ שלו, אמר ראיסי כי "יכונן קשרים עם כל מדינה מלבד ישראל".