stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניר דוד (תל-עמל)
היסטוריה > שנות ה-30 > יישוב "חומה ומגדל" ראשון

באפריל 1936, שרפו ערביי העמק את שדה החיטה ואת האוהלים באתר ההתיישבות.
עם פרוץ המרד הערבי הגדול ב-1936 החלו התנכלויות לעובדים בשדות, הוצתו יבולים ורכוש, הגישה לשדות הפכה מסוכנת ואנשי תל עמל חששו מאבדן אדמותיהם. ועדה של חברי הקיבוץ בראשותו של שלמה גור גיבשה תוכנית להקמת ישוב מבוצר תוך יום. עיקריה של התכנית היו: הכנה מראש של חלקי מבנים, מגדל וחומות מעץ; העברתם בסתר אל המקום המיועד והקמתם בעזרת מתנדבים מישובי הסביבה. התכנית קיבלה את אישור מטה ההגנה והשיטה נוסתה לראשונה בתל עמל.
החידוש העיקרי בתוכניתו של גור היה דווקא מהירות ההקמה, שכן היה צורך להעמיד הכל ביום אחד, בטרם יתעוררו פרעות מצד הערבים או הבריטים. לכן, כל המרכיבים, כולל הקירות, החצץ והמגדל, הוקמו מספר ימים קודם לכן בחצר קיבוץ בית אלפא. בבוקר העלייה לקרקע הם הועמסו, מפורקים, על-גבי משאיות ויצאו לכיוון תל-שוק.
היסטוריה > שנות ה-30 > הקמת הקיבוץ

ביום כ"ו בכסלו ה'תרצ"ז, 10 בדצמבר 1936, בחג החנוכה, נערך מבצע העלייה על הקרקע. השתתפו בו כ-130 איש, מהם 100 חברי הקיבוץ וכ-30 נוטרים מיישובי עמק יזרעאל המזרחי. עם עלות השחר יצאו האנשים והציוד בשיירה מבית אלפא אל אתר היעד. לאחר הגעתם נפרק הציוד והחלה הקמתם של החצר והמבנים. עד רדת החשכה הסתיימה בנייתם של חצר בגודל 35X35 מטר המוקפת בחומת עץ כפולה עם מילוי חצץ, עמדות ממוגנות בשתיים מפינות החומה, מגדל תצפית וקשר, וצריפים המיועדים למגורים, לחדר האוכל ולאחסון הציוד. בלילה נשארו במקום 35 חברים, בשל המקום המוגבל, והשאר חזרו לבית אלפא. ב-16 בדצמבר 1936, שישה ימים לאחר המבצע, ביקרו יוסף ויץ ואברהם הרצפלד בתל-עמל.
באביב 1937 אימצו מוסדות היישוב את השיטה והיא הפכה לאסטרטגיה התיישבותית. עד סוף 1939 הוקמו עשרות ישובי "חומה ומגדל" נוספים.
היסטוריה > שנות ה-30 > עיבוד הקרקעות

ניר דוד הוא היישוב העברי הראשון שהוקם בבקעת בית שאן ולכן לא היה ניסיון קודם בהתמודדות עם תנאי הסביבה (אדמה דלה ומלחה, מים מלוחים, אקלים קשה, שחון ומועט גשמים). בשנים הראשונות שימש הקיבוץ כתחנת ניסיונות בפיתוח ענפי המטעים, השלחין והמדגה. לאחר המאורעות השתפר מצב הביטחון והקיבוץ התרחב מעבר לגבולות המחנה.
היסטוריה > שנות ה-40

בשנת 1944 הוקם בקיבוץ המוסד החינוכי גלבוע. לאחר מלחמת העולם השנייה נקלטו בקיבוץ כמאה מחברי תנועת השומר הצעיר מפולין ומרוסיה, חברי גרעיני ההכשרה "בחזית" ו"במנהרה". במהלך השנים נקלטו בקיבוץ חברות נוער וכן קבוצות מצ'כוסלובקיה, מאיטליה, משווייץ, מארגנטינה, מאוסטריה וממקומות נוספים.
היסטוריה > שנות ה-50

בשנת 1952 הוקם מפעל "מוצרי מתכת ניר דוד" העוסק בייצור ושיווק ציוד לחקלאות ולגינון.
היסטוריה > שנות ה-80

בשנת 1985 הוקם מפעל "נירעותק" לציפוי נייר העתקה. בשנת 1989 עבר הקיבוץ מלינה משותפת ללינה משפחתית.
היסטוריה > שנות ה-90

בשנת 1992 נפתח ענף התיירות. בשנת 1993 נחנך בסמוך לקיבוץ מרכז חינוכי ושיחזור של אתר "חומה ומגדל".
היסטוריה > שנות ה-2000

בספטמבר 2003 הופרט חלק גדול מהשירותים והקיבוץ עבר להתנהל לפי "המודל המשולב". בשנת 2008 נבנתה הרחבה קהילתית.
בשנת 2009 נערכו שינויים נוספים באורחות החיים והופעל מודל "רשת ביטחון".
נחל עמל

בין בתי הקיבוץ זורם נחל עמל (המכונה "האסי"), וממערב לקיבוץ נמצא גן השלושה (ה"סחנה"), שבו המעיין ממנו נובע הנחל. גן השלושה היה שייך לשטח הקיבוץ מאז שנת 1936, ופותח על ידי החלוצים והחברים. בתוך שטח הקיבוץ עוברים ארבעה גשרים בין שתי גדות הנחל.
החל מ-2012 מתנהל המאבק על נחל האסי, מאבק ציבורי למען מתן גישה חופשית לציבור למשאב טבע ציבורי, העובר בשטח הקיבוץ ניר דוד.
שדרת הדקלים

בין מזכירות הקיבוץ לנגריה, חולשת שדרת דקלים מסוג תמר קנרי שנשתלו בשנת 1938 על ידי בוגרי בית הספר החקלאי "מקווה ישראל", שהיו חלק ממייסדי הקיבוץ. השתילים נתרמו על ידי מנהל מקווה ישראל, אליהו קראוזה.
אזכורים בתרבות

שירים:
"המגדל הראשון" מאת נתן אלתרמן, 1939
"האסי שלנו" מאת יפה קרינקין, 1946
"עורו אחים ונעלה" מאת אברהם שלונסקי ומן המקורות, 1955
טלוויזיה:
בסוף הפרק ה20 בעונה ה-33 של הסדרה "משפחת סימפסון" מופיעה תמונה מצוירת של ניר דוד בליווי הטקסט: "a kibbutz in Israel" (קיבוץ בישראל). לאחר מכן יש סצנה שבה חבר קיבוץ דתי בשם נהוראי משוחח עם אחת הדמויות.
חברי קיבוץ ידועים

שלמה גור - הוגה רעיון "חומה ומגדל" ומפקד חיל המדע.
אברהם יפה - ממקימי הקיבוץ, כובש בית שאן, אלוף בצה"ל, חבר כנסת, ממייסדי התנועה למען ארץ ישראל השלמה ומנהל רשות שמורות הטבע, מקים החי בר.
פרץ מרחב - פעיל ציוני, פובליציסט וסופר, בכיר בתנועת מפ"ם.
נפתלי גולומב - פעיל מטעם ההגנה במבצע העלאת יהודי מדינות ערב לארץ ישראל בדרכי היבשה.
שמואל שריג - ממובילי ענף הדגה בישראל.
לאה אלתרמן-להב - אשת חינוך ואחותו של נתן אלתרמן.
מינקה לוז (מרים הורוביץ) - למדה באוניברסיטה העברית בירושלים מדעי הטבע וביולוגיה, אך לא סיימה את לימודיה בגלל הלחץ בקיבוץ. במהלך לימודיה היא התחברה לפרופ' גדעון מר. עבדה במשרד הבריאות כמדבירת יתושים וקדחת. גולת הכותרת של עבודתה הייתה לוחמה אנטי-מלרית. היא עסקה בריסוס הביצות, יבוש מקורות המים ופיקחה על התנהגות מונעת של החלוצים ואוכלוסיית הבדואים מסביב. היא גם חקרה, ערכה ניסויים ונהייתה ממש מומחית בתחום. הערבים באזור באותה התקופה העריכו את עשייתה ומתוך כבוד קראו לה "סיט מריאם דוקטור אלנמוס" (בעברית: "גברת מרים דוקטור ליתושים"). בעבודתה זו גילתה זן חדש של יתושים שנקרא על שם קיבוצה "אנופלס תל עמליס". בקיץ 1984 נעלמה באזור בריכות הדגים של הקיבוץ ועקבותיה לא נודעו.
גלי להב - שחיינית עבר, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה.
חיותה מרצביאק - שחיינית עבר, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה.
פרופ' מיכל פלגי - ממייסדות שדולת הנשים בישראל, ראש "המכון לחקר הקיבוץ והרעיון השיתופי" באוניברסיטת חיפה.
ערן להב- בן ללאה אלתרמן-להב ואח לגלי להב. מראשוני שייטת 13 ומקימי יחידה 707 אשר הפכה בהמשך ליחידה למשימות תת-מימיות. זוכה פרס מפעל חיים בתחום הדיג.
גלריה

שחזור תל עמל, חומה ומגדל
מבט מהאוויר של אתר חומה ומגדל
תל עמל בימיו הראשונים
שדרת עצי פיקוס
השער ההיסטורי של ניר דוד, עשוי ברזל מחושל. כיום אובייקט לשימור.
מודל "חומה ומגדל", אוגוסט 2020
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוקטובר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  קיימת מחלוקת בדבר זהותו של יישוב חומה ומגדל הראשון. ראו בערך "חומה ומגדל"
↑  פעולות קרקעיות וישוביות, דבר, 6 באפריל 1937
↑  בריכת דגים בלב תל עמל (ניר דוד), באתר יד יצחק בן צבי
↑  רשימת שמות מאת ועדת השמות הממשלתית, ילקוט הפרסומים 3165, 24 בפברואר 1985, עמ' 1495
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24  ניר דוד (תל עמל) - קיבוץ, באתר תנועת העבודה הישראלית
1 2 3 4 5  יהושע לוריא, תל-עמל - ראשונה לחומה ומגדל, באתר הספרייה הווירטואלית של מט"ח, ‏1987
1 2 3  תל-עמל, באתר ארגון ההגנה
↑  ניר דוד, באתר מטעצה אזורית עמק המעיינות
↑  ניר דוד (תל עמל), באתר תנועת אור
↑  שדרת הדקלים בתל עמל, באתר משרד החקלאות ופיתוח הכפר
↑  ניר דוד (תל עמל), באתר "שירה עובדת"
↑  הפתעה: קיבוץ ניר דוד הישראלי בפרק של "משפחת סימפסון", באתר ‏מאקו‏, 4 באוגוסט 2022
↑  דף הנצחה ללהב אלתרמן לאה ז"ל, באתר קהילהנט
↑  דף הנצחה ללוז הורוביץ מינקה ז"ל, באתר קהילנט
↑  נדב מן, העיקר הבריאות: ראשית הרפואה בעמק יזרעאל, באתר ynet, 22 בספטמבר 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557565905171  LCCN: n82108076  VIAF: 133716110   WorldCat (עם VIAF): 133716110 
ניר דוד (תל-עמל), מבט מכיוון גן השלושה
בתי מגורים בקיבוץ, 1939
ניר דוד בשנת 1946
בקתות נופש ומגדל להדגמה של "חומה ומגדל"
תוכנית אסד

תוכנית אסד (מלשון אריה בערבית) הייתה תוכנית מצרית לכיבוש אילת ולפגיעה באזורים בנגב ב-27 במאי 1967.
גילוי התוכנית

התוכנית התגלתה למודיעין הישראלי וב-25 במאי 1967 הועברה לידיעת שר החוץ אבא אבן בעת מסעו בארצות הברית בניסיון לפתור את המשבר שנוצר עקב חסימת מצרי טיראן על ידי מצרים. אבן העביר את הידיעה לממשל האמריקאי. כתוצאה מכך, פנה נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון להנהגת ברית המועצות בדרישה למנוע את התקיפה. שגריר ברית המועצות בקהיר דמיטרי פוז'דייב נפגש בדחיפות עם נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר, והביע את התנגדותה של ברית המועצות לפעולה זו. בין אם בשל התנגדות ברית המועצות, ובין אם בשל העובדה שהתוכנית התגלתה, ביטל נאצר את ההתקפה המתוכננת.
חמצן-18

|  כללי |
| --- | --- |
 סמל:  18O
 נייטרונים:  10
 פרוטונים:  8
 מידע גרעיני
 שכיחות יחסית:  0.2%
 זמן מחצית חיים:  יציב
 מסה איזוטופית:  17.9991610 u
 ספין:  0
חמצן-18 הוא איזוטופ טבעי ויציב של חמצן, חמצן-18 הוא האיזוטופ השני הנפוץ ביותר לאחר חמצן-16. כמעט כל החמצן בכדור הארץ הוא חמצן-16, שהוא 99.76% מהחמצן, לעומתו חמצן-18 הוא רק 0.2%מהחמצן ביקום. מים שיש בהם אטום חמצן-18 ואטום מימן, יתאדו יותר לאט מאשר מים שיש בהם אטום חמצן-16 ומימן.
חשיבות רפואית

כאשר חמצן-18 מופצץ בפרוטונים במאיץ חלקיקים מסוג ציקלוטרון או מאיץ קווי נוצר האיזוטופ הרדיו-אקטיבי פלואור-18 (אנ'). איזוטופ זה מוטמע לתרכובת  פלואורודיאוקסיגלוקוז (FDG) (אנ') הנספגת על ידי רקמה עצבית או גידולים סרטניים באופן דומה לספיגת גלוקוז. הדעיכה הרדיו-אקטיבית של איזוטופ פלואור-18 לחמצן-18 מלווה ב-97% מהמקרים בפליטת פוזיטרון. הפוזיטרון מתאיין עם אחד האלקטרונים ברקמה, תוך פליטת זוג פוטונים הנעים בכיוונים מנוגדים זה לזה. בטומוגרפיית פליטת פוזיטרונים, גלאים המקיפים את הנבדק מזהים את מקצת הפוטונים הנפלטים בדרך זו, וכך מדגימים את הרקמה הצורכת גלוקוז. בפברואר 2019 הודיעה איראן כי היא הצליחה לייצר חמצן-18, בשביל לייצר מים וצרכים רפואיים, אך לא ברור האם הודעה זו קשורה לתוכנית הגרעין האירנית.
ראו גם

חמצן
חמצן-16
מים קלים
הערות שוליים

1 2  שכיחות של אזיטופי חמצן
↑  סוגי חמצן במים באתר מכון  דוידסון
↑  המים המועשרים של דימונה, באתר הארץ, 15 בינואר 2002
↑  http://www.presstv.com/Detail/2019/02/04/587696/Iran-produces-nuclear-research-reactor-oxygen-isotope
ערך זה הוא קצרמרבנושא כימיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אילה רז

| --- | --- |

 לידה:  17 במרץ 1941 (בת 83) 
 שם לידה:  אילה חיון 
 ענף מדעי:  עיצוב אופנה, היסטוריה של הביגוד 
 מקום לימודים:  בית הספר הריאלי העברי בחיפה  אקדמיית וילם דה קונינג 
 מוסדות:  שנקר - בית ספר גבוה להנדסה ולעיצוב 
 
אילה רז (נולדה ב-17 במרץ 1941) היא היסטוריונית וחוקרת אופנה, אוצרת תערוכות בנושאי טקסטיל ואופנה, ומעצבת אופנה ותכשיטים. בעבר הייתה מרצה בכירה וראש המגמה לעיצוב אופנה בשנקר.
ביוגרפיה

אילה רז נולדה בשם אילה חיון, בת למרים ודוד חיון, אחות לאמנון, רבקה ועודד, שנפל בעיר העתיקה במלחמת ששת הימים. היא גדלה בטבריה, שם סיימה את בית הספר היסודי ע"ש ארליך ובגיל 14 עברה עם משפחתה לחיפה; היא בוגרת המגמה הספרותית בבית הספר הריאלי. בוגרת המדרשה למורות ע"ש א.ד. גורדון בחיפה (1959–1961) ובעלת תעודת הוראה (1964). ב-1966 קיבלה תעודת מעצבת אופנה מטעם מכון היצוא הישראלי.
רז גרה ברוטרדם, הולנד בשנים 1968–1973, שם סיימה בהצלחה את לימודיה במחלקה לעיצוב אופנה באקדמיה לאמנויות יפות
וקיבלה תעודת מומחה בבגדי נשים וילדים ותעודת מומחה בטקסטיל, מטעם האיגוד המקצועי לטקסטיל, הולנד. בתקופת שהותה בהולנד שימשה כמעצבת אופנה ל-Yolo Couture באוטרכט ול-Pablo Modas ברוטרדם.
בשנים 1964–1965 הייתה כתבת אופנה בעיתון "על המשמר".
החל מ-1964 ועד לשנת 1986 עבדה רז כמעצבת אופנה בתעשייה, במפעלים: דורינא, עלמקו, עדין נויפלד, טררה, הנרי השמיני, לודז'יה, אתא, סריגמיש וסריג-עור. ב-1966 זכתה בפרס עבור עצוב בגד ים בתצוגת בגדי ים, חוף ונופש בחסות מכון הייצוא הישראלי. ב-1967 הציגה דגם מצטיין בפרויקט שיתוף פעולה בין מעצבי-אופנה וטקסטיל בישראל, בחסות מכון היצוא הישראלי.
בשנת 1982 התמנתה רז למרצה במגמה לעיצוב-אופנה בשנקר, ב-1983 משנה לראש המגמה; בשנים 1985–1992 כיהנה כראש המגמה לעיצוב אופנה, רז הייתה מרצה בכירה בשנקר, במשך 26 שנה, עד פרישתה לגמלאות בשנת 2008.
רז הייתה חברת מערכת ויועצת ראשית בהפקת "צו האופנה", סדרת טלוויזיה בת חמישה פרקים, שהוקרנה בערוץ הראשון ב-2011.
הייתה יועצת לאופנה במוזיאון ההיסטורי של העיר תל אביב-יפו (2008–2010).
יועצת לפרויקט "בולי אופנה ישראלים" פרויקט חברת דואר ישראל בשיתוף שנקר (2006).
הייתה חברת ועדת תקינה במכון התקנים הישראלי בנושא "לבנים סרוגים" (1989–1992), מייסדת ויו"ר פורום המעצבים, סגן יו"ר האגודה הישראלית לטקסטיל ולאופנה (1994–2000). ב-2010 זכתה בתעודת חבר כבוד מהאגודה הישראלית לטקסטיל ולאופנה "על פעלה הרב לטובת תעשיית הטקסטיל והאופנה ומוסדותיה בישראל". משנת 2016 עד היום (2019) היא חברה בוועדה למונחי לשון באופנה של האקדמיה ללשון העברית.
רז שותפה לסרט תיעודי על חייה של לאה גוטליב, מעצבת גוטקס, שהוקרן ב־2019 בערוץ כאן 11. התסריט שכתבה מבוסס על המחקר לתערוכה "הגברת עם החרציות", שאצרה במוזיאון העיצוב חולון בשנת 2013.
רז עוסקת בחקר ההיסטוריה של האופנה במאה ה-20 החל מ-1882 ומתמקדת באופנה בישראל בתקופה זו.
היא אוצרת תערוכות בנושאי אופנה וטקסטיל.
מדצמבר 2009 היא בעלת בלוג, בשם "הבלוג של אילה רז", בו פרסמה 324 כתבות, בעיקר בנושאי אופנה.
היא כתבה שלושה ספרי ילדים שראו אור בעברית ובאנגלית.
אילה רז נשואה לדן, אדריכל וצייר, ואמא לבת ובן.
גלריית תמונות

תכשיט בעיצובה של אילה רז
תכשיט בעיצובה של אילה רז
מתוך התערוכה "טקסטילירי" בגלריה פריסקופ, תל אביב, 2012/3
מתוך התערוכה "טקסט-טקסטיל-טקסטורה" בגלריה פריסקופ, תל אביב, 2010
"טקסט-טקסטיל-טקסטורה"
מתוך התערוכה "הגברת עם החרציות", מוזיאון העיצוב חולון, מחווה ללאה גוטליב, מייסדת גוטקס, 2013
"הגברת עם החרציות"
"הגברת עם החרציות"
תערוכת קבע: "בגדי ראשונים – 40 שנות אופנה", בית שליט, 1999
joie de Vivre בגלריה פריסקופ, תערוכת יחיד של תכשיטים בעיצוב אילה רז, 2008
מתוך התערוכה "דלות זוהרת", גלריה חנקין, חולון; תערוכת יחיד של תכשיטים מחומרים ממוחזרים, 2010
ספרים ומאגרי מידע באופנה

1996: חליפות העתים: מאה שנות אופנה בארץ-ישראל, הוצאת ידיעות אחרונות, תל אביב. (272 עמודים). מחקר מקיף על התפתחות האופנה בארץ מהעלייה הראשונה 1882 ועד 1982. מבט על תעשיית הטקסטיל בארץ מראשיתה, התפתחות המסחר, השפעות העליות והמצב הכלכלי והביטחוני על האופנה בארץ למן העלייה הראשונה לארץ-ישראל, 1882 ועד 1982.
1998: קו האופנה – מעצבים ותקופות במאה ה-20, כתיבה ועריכה של מאגר מידע במולטימדיה (תקליטור), אורט ישראל בשיתוף משרד החינוך והתרבות. המאגר כולל סקירת מצב תרבותי-כלכלי-פוליטי-חברתי, שינויים במעמד האישה והשפעתם על האופנה הבינלאומית, מעצבי עילית וסגנון עבודתם.
אוצרות תערוכות בנושאי אופנה וטקסטיל

1999 - תערוכת קבע: "בגדי ראשונים – 40 שנות אופנה" : לבוש המתיישבים הראשונים במושבה ראשון לציון (1882–1928), בבית שליט, המהווה חלק מהמוזיאון לתולדות ראשון לציון. תערוכה שאותה רז אצרה וגם השתתפה בעיצובה.
2006 - תערוכת "נעליים בריבוע" במוזיאון ראשון-לציון.
2010 - "טקסט-טקסטיל-טקסטורה" בגלריה פריסקופ, תל אביב.
2012/3 - "טקסטילירי" בגלריה פריסקופ, תל אביב.
2013 - "הגברת עם החרציות" תערוכת מחווה ללאה גוטליב, מייסדת גוטקס, מוזיאון העיצוב חולון. בה אצרה את החלק המרכזי על גוטקס ההיסטורית.
2016 - ״סורגים את העיר״ אירוע בכפר סבא המבוסס על התנדבות קהילתית להלבשת המרחב הציבורי.
תערוכות יחיד כמעצבת תכשיטים

2008 -‏joie de Vivre, גלריה "פריסקופ" בתל אביב.
2010 - "דלות זוהרת", גלריה "חנקין" בחולון.
תערוכות קבוצתיות כמעצבת תכשיטים

2008 - "גלרינה" בת-שלמה.
2008 - "ניאו" בגני התערוכה, תל אביב.
2009 - תערוכה בבית המוזיקה לרגל חגיגות המאה לתל אביב-יפו.
2011 - "Mass pro One" בגלריה מאירוב בחולון.
2010 - תכשיט שעיצבה נבחר להשתתף בביאנלה, באמסטרדם, בנושא "True Colours" בחסות New Traditional Jewellery . הביאנלה הוצגה גם בווילה ברגל, אידר-אוברשטיין, גרמניה (2010) ובמוזיאון לאמנות מודרנית, ארנהם, הולנד (2011).
ספרי ילדים

2014 - מי יעזור לצבה לבחור, מאיירת: עירית אבידב שחרור.
2015 - מה נחוץ לצב לחוץ, מאיירת: עירית אבידב שחרור.
2015 - בית מושלם לצב מנומנם, מאיירת: מרוה מור איילון.
הערות שוליים

1 2  רונית צח, מאה שנים של בורדות, כל העיר, חלק 2, 29 במרץ 1996, עמ' 54
1 2 3  איתי יעקב, אנחנו על המפה הרקומה, מעריב סגנון, 20 באוקטובר 2010, עמ' 20–22
1 2  דליה פלג, עיצוב תעשייתי זה נושא רציני, צומת השרון, יולי 1980
↑  נורית בת יער,  קטיפה צלולה כיין, ידיעות אחרונות, 24 בנובמבר 1980, עמ' 11
↑  מעריב, 18 בנובמבר 1980, עמ' 22
↑  אביטל ניצן, הצבעים הזוהרים של אילה רז, צומת השרון 5 באוגוסט 1983, עמ' 9
↑  חניתה צנטנר, מהתחתונים לעליונים, העולם הזה, 1980
1 2 3  יובל סער, רואה החשבון שלה משתגע, באתר הארץ, 24 בנובמבר 2008
↑  פרסים לדגמים מצטיינים בתצוגת אופנת-ים, חוף ונופש, דבר, 13 באוקטובר 1966, עמ' 4
↑  לאשה, גיליון מס' 1019, 18 באוקטובר 1966
↑  בגדי-ים – לקיץ הבא..., היום, 10 באוקטובר 1966
↑  רות ויטלה, אילה רז: "אנו מעודדים פתיחת סטודיו פרטי, אך לא על חשבון התעשייה", אופנה וטקסטיל, גיליון מס' 2, אפריל 1990
1 2  אלינור ארבל, יצר היצירה, מוסף שמנת בעיתון הארץ, אוקטובר 2008, עמ' 54–58
↑  באנו, לבשנו, כבשנו, הארץ – גלריה, 6 ביוני 2011, עמ' 8
↑  אילה רז, אופנה ישראלית, דואר ישראל השירות הבולאי, כסלו התשט"ז, דצמבר 2006, מס' 759
↑  רימונה שיף, חוף טוב, סוף טוב..., השבוע, 15 במאי 1996, עמ' 10
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299674405171  ISNI: 0000 0000 7905 5143  LCCN: n96080411  VIAF: 70661505   WorldCat (עם VIAF): 70661505
רצפה בת איה

| --- | --- |

רצפה מגוננת על גוויות בניה; ציור של ויליאם טרנר, 1812
 אם:  איה
 בן או בת זוג:  שאול 
 צאצאים:  מפיבושת בן שאול, ארמוני 
 תקופה:  שאול המלך
 בתנ"ך:  תחילת ספר שמואל ב', בימי המלחמה בין בית שאול לבית דוד
 
רצפה בת איה מגנה על גוויות בניה, בציור של ג'ורג' בקר, 1900
רִצְפָּה בַת-אַיָּה היא דמות מקראית, שהייתה פילגשו של שאול המלך, ונזכרת פעמיים בספר שמואל ב'.
פירוש השם

פירוש השם "רצפה" הוא ככל הנראה גחלת, כפי שמופיע בספר מלכים וספר ישעיהו.
אזכוריה במקרא > לקיחת רצפה בת איה על ידי אבנר בן נר

רצפה בת איה מוזכרת לראשונה בתחילת ספר שמואל ב'. בימי המלחמה בין בית שאול לבית דוד, לאחר מותו של שאול, פנה איש בושת בן שאול אל אבנר בן נר וכעס עליו על כך שקיים יחסי אישות עם רצפה. בעקבות כך, אבנר עבר לצד של בית דוד.
המלבי"ם, רד"ק, מצודת דוד, והאברבנאל מפרשים את כעסו של איש בושת על ידי הגמרא שפוסקת שכל נשותיו ופילגשיו של מלך אסורות להדיוט (=אדם שאינו מלך).
בנוסף, לקיחת נשי מלך הן מעשה סמלי של טעינה למלוכה, כמו שניתן לראות בסיפור מרד אבשלום ובבקשתו של אדוניה מאת בת-שבע (שתינתן לו אבישג השונמית), מה שנותן הסבר נוסף לכעסו של איש בושת.
אזכוריה במקרא > מסירת בני רצפה בת איה לגבעונים

רצפה מוזכרת פעם נוספת מאוחר יותר בספר שמואל. על פי הסיפור, עקב רעב בארץ שנגרם בשל הפרת הברית עם הגבעונים בידי שאול, נדרש דוד לפייס את הגבעונים. הללו דרשו 7 מצאצאי שאול, והוא העביר אליהם בין היתר את שני בניה של רצפה - אַרְמֹנִי ומְפִבֹשֶׁת. הגבעונים תלו את הבנים, ורצפה ישבה לצד גוויות בניה והגנה עליהן מפני בעלי החיים, מזמן קציר שעורים (הזמן בו נהרגו) עד "נִתַּךְ מַיִם עֲלֵיהֶם מִן הַשָּׁמָיִם"- ביטוי שלא ברור ממנו האם מדובר בגשם טבעי שבא בזמנו הטבעי או שלא.
למעשיה של רצפה בת איה ניתנו שלל פרשנויות, בפרשנות המסורתית, במחקר, ובמדרש:
ישנם חוקרים הרואים בו זעקה על העוול שבהריגת הבנים והלנת גופותיהם
אחרים מפרשים שמדובר במעשה נואש אחרון של אמא שנלקחו ממנה בניה
ויש מפרשים הרואים במעשיה עדות לקבלת הדין ולהשלמה.
בכל מקרה, נראה כי מעשיה של רצפה בת איה גרמו לדוד לקבור את יונתן ושאול בקברי אבותם..
בתרבות

רצפה בת איה היא דמות מרכזית במחזהו של אהרן אשמן, "מיכל בת שאול", שהועלה בתיאטרון "הבימה", בשנת 1941.
רצפה בת איה נמצאת במרכזו של הרומן ההיסטורי "בת איה" מאת אריה קוצר, שיצא לאור בשנת תש"ך.
סיפורה של רצפה בת איה מגולל גם ברומן "מלכים ג'" מאת יוכי ברנדס.
לקריאה נוספת

אמנון סלע, רצפה בת איה, הוצאת כרמל, 2016.
פנינה גלפז-פלר, וַיּוֹלֶד: יחסי הורים וילדים בסיפור ובחוק המקראי, ירושלים: הוצאת כרמל, תשס"ו 2006, עמ' 174–180.
עליזה שנהר, אהובות ושנואות: נשים במקרא, במדרש ובספרות העברית החדשה, חיפה: הוצאת פרדס, 2011, עמ' 155–179.
הערות שוליים

↑  ספר מלכים א', פרק י"ט, פסוק ו'
↑  ספר ישעיהו, פרק ו', פסוק ו'
↑  ספר שמואל ב', פרק ג', פסוק ז'
↑  ספר שמואל ב', פרק ג', פסוק ח'
1 2 3  בפירושו לשמואל ב', פרק ג', פסוק ז'
↑  אברבנאל על ספר בראשית, פרק י"ב, פסוק ט"ז
↑  תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף כ"ב, עמוד א'
↑  ראו משנה תורה לרמב"ם, ספר שופטים, הלכות מלכים ומלחמות, פרק ב', הלכה א'
↑  ספר שמואל ב', פרק ט"ז, פסוקים כ'–כ"ב
↑  גשר מפעלים חינוכיים, מרד אבשלום, באתר הספרייה הוירטואלית של מטח
↑  ראו רלב"ג למלכים א', פרק ב', פסוק כ"ב
↑  ספר שמואל ב', פרק כ"א, פסוק א'
↑  ספר שמואל ב', פרק כ"א, פסוקים ג'–ח'
1 2  ספר שמואל ב', פרק כ"א, פסוק ט'
↑  ספר שמואל ב', פרק כ"א, פסוק י'
↑  רש"י לספר שמואל ב', פרק כ"א, פסוק י'
↑  ר' יהושע דטראני על ספר שמואל ב', פרק כ"א, פסוק י'
1 2 3  במדבר רבה, פרשה ח', פסקה ד'
↑  מהר"י קרא לספר שמואל ב', פרק כ"א, פסוק י'
1 2  מנחם בן ישר, עיון בפרשת רצפה בת איה, בית מקרא- כתב עת של החברה לחקר המקרא בישראל, תשכ"ו
↑  מצודת דוד על ספר שמואל ב', פרק כ"א, פסוק י'
↑  הפירוש השני שמציעה רוני מגידוב במאמרה על שמואל ב' פרק כ"א
↑  רונימגידוב, שמואל ב' כ"א: רצפה בת איה, באתר מכון הרטמן - מרכז פלורליסטי למחקר, להגות, ולחינוך יהודי, ‏18 בפברואר 2023
↑  רד"ק לשמואל ב', פרק כ"א, פסוק י'
↑  הרב יהונתן אייבשיץ, יערות דבש, ט"ז, ג'
↑  ספר שמואל ב', פרק כ"א, פסוקים י"א–י"ד
↑  רוני מגידוב, שמואל ב' פרק כ"א: רצפה בת איה, באתר מקראנט, ‏2012
↑  מסתכל, "מיכל בת שאול", הצופה, 8 בינואר 1941
צופה ומאזין, "מיכל בת שאול", המשקיף, 20 בפברואר 1941
↑  ז. סתוי, שני רומנים תנ"כיים, הצופה, 18 בספטמבר 1959
כ. אדיר, "בת איה - רומן היסטורי מאת אריה קוצר", מאזנים, נובמבר 1960. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007519119905171  GND: 1147246246  LCCN: n85187898  VIAF: 67906331   WorldCat (עם VIAF): 67906331
התנועה לשחרור הנשים

התנועה לשחרור האישה נקראת גם פמיניזם. מטרת התנועה שוויון זכויות לנשים. זו תנועה תנועה פוליטית, אינטלקטואלית וחברתית שפעלה החל מסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 ועד לשנות ה-80 בעיקר במדינות המתועשות במערב. מטרת תנועה פמיניסטית זו הייתה להשיג שוויון חברתי מלא בין גברים לנשים. התנועה ביקרה את הפטריארכיה והסקסיזם שבחברה, הייתה חלק משמעותי מן הגל השני של הפמיניזם. התנועה טענה כי הבעיה העיקרית ביחסי גברים ונשים אינה החוק, אלא באקלים החברתי. התנועה הושפעה רבות מכתביהן של הוגות פמיניסטיות כגון סימון דה בובואר ובטי פרידן. התנועה החלה בארצות הברית שתססה במאבקים חברתיים כמו המאבק לזכויות האזרח והמחאה נגד מלחמת וייטנאם). מארצות הברית התנועה הקרינה גם על ארצות מערב אירופה, קנדה אוסטרליה, יפן וישראל.
דמויות בולטות מן התנועה לשחרור הנשים הן קייט מילט, אדריאן ריץ', שולמית פיירסטון וג'רמיין גריר.
התנועה לשחרור האישה בישראל

התנועה לשחרור האישה בישראל החלה בתור "הקבוצה לשחרור האישה" ולאחר מכן שינתה את שמה ל"תנועה הפמיניסטית בישראל". החברות בקבוצה היו תחילה סטודנטיות. הן קיימו מפגשים בהם דנו בזכויות ומעמד האישה וביעודה, וקראו ספרים פמיניסטים עליהם דנו במשותף.
תחילת פעילותן בישראל הייתה בסוף 1970. פעילותן החלה בחיפה ובירושלים ולאחר מכן התרחבה לתל אביב. הן פעלו בקבוצות נפרדות ללא גוף שאיחד את כולן. בהמשך הנשים בחיפה ותל אביב הקימו אגודה רשומה שנקראה "התנועה הפמיניסטית בישראל".נשות התנועה לא כפרו בשוני בין גברים ונשים ולא שאפו לזהות בתפקידיהם ובמאפייניהם. הן שאפו לחברה בה התפקידים יתחלקו לפי כישורים ולא לפי המין. הן האמינו בזכותן של הנשים לביטוי והגשמת האינדיבידואליות שלהן ועודדו נשים לצאת ללמוד ולעבוד. רעיונות אלו התקבלו בהסתייגות ובזלזול כיוון שבאותה תקופה הנורמה הייתה כי מקומה של האישה בבית וכי עליה להתמקד רק בגידול הילדים ובמשק הבית. בנוסף הייתה תפיסה לא שוויונית על פיה הגבר הוא השולט במשפחה. חברות התנועה התייחסו גם לאלימות נגד נשים, לזכותה של האישה על גופה ולתרבות היופי וההתייחסות לאישה כאל אובייקט מיני. הן ערכו כנסים, חילקו חומרי הסברה וארגנו הפגנות ועצומות. בין השאר הפגינו ב-1971 בטקס מלכת היופי נגד החפצת הנשים. דוגמה להתחלת השפעתם ניתן לראות בשביתת עובדות ב-1973 במפעל "עלית". העובדות דרשו להשוות את שכרם לזה של העובדים שעבדו בעבודה זהה וקיבלו תמורתה שכר הגבוה באופן ניכר משכרן. עובדי המפעל הגברים הצטרפו לשביתה והוסיפו דרישות משלהם. דוגמה זו ממחישה אף את האיטיות והקושי שבהפנמת רעיונות התנועה. השביתה הסתיימה בכך שההנהלה קיבלה את כל דרישות העובדים ולא נענתה לדרישות העובדות.
עד סוף שנות השבעים התנועה הושמה לעיתים קרובות ללעג והואשמה כתנועה אמריקאית זרה ולא שייכת לחברה הישראלית. עם זאת חברותיה חוו גם תהליך של העצמה וגילוי עצמי ויצרו מרחב חדש של פעולות נשים. הן חשו ביטחון בדרך בה בחרו. זו הייתה תקופה של התלהבות והתארגנות ראשונית. עלה צורך בספרות כתובה בעברית וכתוצאה נכתבו בתקופה זו מספר ספרים בנושא. היה גם צורך להתחבר אל הדורות הקודמים בארץ ולתת לתנועה משמעות מקומית. על כן עלה רצון לחקור ולהבין את המצב בארץ בנוגע לזכויות הנשים בתקופת קום המדינה. במפגשיהן הן עסקו קריאה משותפת של ספרים ויומני חלוצות מהם למדו כי היה קיים אי שוויון בתקופתן. עלה שבאותם ימים נשים עבדו כגברים בכל עבודות הבניה והחקלאות אך לא היו להם זכויות שוות.התחושה של נשים רבות במהלך שנות השבעים הייתה כי החברה היהודית שנבנתה בארץ יצרה חברה בה יש שוויון בין נשים לגברים. אמונה זו מנעה מהן לראות את מצבן כמות שהוא ולצאת לפעול לשינויו. חברות התנועה קראו תיגר על מוסכמה זו והדבר עורר התנגדות בציבור.
לקראת סוף שנות השבעים החלה התנועה במתן סיוע לנשים במצוקה. חברותיה פתחו מרכזי סיוע לנפגעות אונס ומקלטים לנשים מוכות. בשנות השמונים רוב נשות התנועה הצטרפו לפעילות זו. כיוון חדש זה שינה את אופיה של הפעילות ואת יחס הציבור אליה. בשלב זה הן יכלו למצוא אוזן קשבת בממסד הישראלי. החל תהליך של ניכוס המאבק באלימות כלפי נשים על ידי החברה ומוסדותיה והרעיונות הפמיניסטים הפכו למקובלים מבלי שיהיה צורך לקבל ת התנועה הפמיניסטית עצמה.
פמיניזם
התנועה הפמיניסטית
פמיניזם רדיקלי
פילוסופיה פמיניסטית
הערות שוליים

1 2  פמיניזם, באתר lib.cet.ac.il
1 2   עופר אדרת, "אנשים שאלו מה זה שחרור האשה, אף אחד לא הבין על מה אני מדברת", באתר הארץ, 3 באוגוסט 2023
1 2 3  הבלתי חשובים 3 | פרק 8 - אשת חיל, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 30 במאי 2023
1 2  "יום אחד יבינו שאנחנו צודקות", באתר lib.cet.ac.il
↑  על התנועה לשחרור הנשים, באתר כאן ארכיון
↑  לא מספיק חשוב. התנועה לשחרור הנשים
אפרים דפני

| --- | --- |

 לידה:  26 באפריל 1911 זאגרב, ממלכת קרואטיה-סלבוניה 
 פטירה:  21 בנובמבר 1992 (בגיל 81) ירושלים, ישראל 
 שם לידה:  Alfred Kandt 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 
אפרים (אפרא) דפני (26 באפריל 1911 – 21 בנובמבר 1992) היה מראשוני קיבוץ עין גב, מפקדו במלחמת העצמאות ומצנחני היישוב.