stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שלום זו-ארץ
ביוגרפיה > ייסוד הצפרות העממית בישראל

במהלך חייו ופועלו התמקד יותר ויותר בחקר ולימוד הציפורים, ופעילותו הנחילה את תורת הצפרות בישראל, אותה כתב ומימש, לאלפי צפרים עד עצם היום הזה.
ב-1959 ערך מחנה רב משתתפים ראשון מסוגו במעגן מיכאל בנושא קינון ודגירה.
ב-1963 הקים את חוג הצפרות הראשון בארץ, שמפגשיו היו בכל שבוע ליד צריפי המדגה במעגן מיכאל, אל מול בריכות הדגים והים, פנינת עבודתו לאורך שנים רבות. במקום זה הקים גם את מרכז הצפרות הראשון בצריף הירוק, צריף שהפך לשם דבר בקהילת הצפרות בישראל, ובו התחילה כל פעילות מחקר הציפורים בארץ והפעילות העממית של טיבוע הציפורים.
החל משנות ה-60 נשלח זו-ארץ לרחבי אירופה עבור לימוד עבודה מעשית של טיבוע, מתודולוגיות, שיטות, חוקים וכללים, וטווה את מפת הקשרים הבינ"ל עם ארגוני שמירת הטבע ותחנות הציפורים, המהווים עד היום את הבסיס למחקרים משותפים. בארץ התווה שיטות אלה על התנהגות הציפורים בישראל והשלכותיה בראיה עולמית. קהילה של מאות מתנדבים פעילים, ילדים, נוער, חיילים, סטודנטים ובוגרים שהצפרות הייתה להם עולם ומלואו, התפתחה בהובלתו לסייע בתחום רחב זה.
צפרים רבים התחילו לשלוח דו"חות תצפיות על דורסים (את נדידתם היו ילדי קיבוץ המעפיל הראשונים לזהות), עופות מים ועוד. תצפיות, טיבועים וסקרים, מהנץ החמה ועד פעילויות ליליות, נרשמו ותועדו ע"פ תקופה ועונה, ונכתבו דו"חות תמונת מצב של כיוונים ומגמות המאפיינים סוגי ומיני ציפורים. הפעילויות, הנתונים והסיכומים התפרסמו ב"טבע וארץ" ובעלונים השונים.
על נתונים אלה בוצעו מחקרים בשת"פ עם המחלקה הזואולוגית של אוניברסיטת תל אביב בראשותו של פרופ' מנדלסון, והקשר ההדוק ביניהם במשך שנים הניב ונשא פרי לחקר הציפורים בישראל.
ב-1970 יזם עם צוותו במעגן מיכאל ובתמיכת עזריה אלון את בית ספר שדה חוף הכרמל ע"ש יצחק נויפלד, על גבעה שהקיבוץ הקצה ליד נחל תנינים. ייעודו היה לארח מטיילים של החברה להגנת הטבע שיעזרו בשמירת הטבע באזור ובמחקרי הצפרות.
ביוגרפיה > הצפר הראשי של רשות שמורות הטבע

בינואר 1973 התמנה לצפר הראשי (הראשון) של רשות שמורות הטבע על ידי מנכ"ל הרשות האלוף במיל' אברהם יפה.
בתפקידו הוביל בין היתר את האסדרה בחקר וטיבוע הציפורים בישראל, כדי שפעילויות נרחבות ייעשו ע"פ חוק. בתחילה רבים פעלו באופן עצמאי, אך זו-ארץ לא הסכים לכך ופעל לפיקוח הפעילות על ידי חוקי טיבוע שחייבו רישיון ייעודי למוסמכים בלבד, אותם חנך וליווה צמוד בשעות פעילות רבות בשטח. הרשות הוסמכה בחוק לתת רישיון לטיבוע ולכידת ציפורים, בדומה למדינות מערב אירופה, ולזו-ארץ ניתן רישיון מְטַבע 001 בישראל.
עד פרוץ מלחמת יום כיפור הוביל עם עוזי פז מחנה למחקר מקיף על תופעת הנדידה של עופות שונים בימת ברדאוויל שבסיני. עם תום המלחמה הצליח ליצור קשר עם צפרים רבים ששהו במשלטים מהמובלעת בגולן ועד אזור החיץ החקלאי, וניהל את מִפְקד החורף לעופות המים באותה שנה. הצלחה זו נראתה כהישג גדול לשומרי הטבע ובייחוד לצפרים המתנדבים, וזיכתה אותו בסמכות מורחבת לארגון וניהול מפקדי החורף בכל השנים הבאות, תוך כדי השתלבות כחלק חשוב במפקדים הכלל-אירופאים שבוצעו באמצע ינואר על ידי הארגון הבין-אירופי לחקר עופות המים.
עד הסכם השלום עם מצרים הוביל מחקר מקיף וראשוני על השלכים באי טיראן. ב-1977 יזם מבצע גדול ממדים להצלתם, בו נטלו חלק מאות צפרים מרחבי הארץ, לאחר שהתגלה כי דייגים מקומיים בסיני חיסלו את כל ביציהם לאחר עונת הדגירה. מבצע זה אף זכה גם לסרט תיעודי שהופק בערוץ הראשון. 9 שנות עבודתו באי זה זכו לתהודה בינלאומית בחקר השלכים בעולם ובחקר עופות ים סוף.
שלום זו-ארץ היה החלוץ בתחום ההתמודדות עם ציפורים בשדות התעופה בישראל, והישראלי הראשון שנסע לכנסים בין-לאומיים בנושא ויישם את השיטות לכך. ב-1974 ייסד את "היחידה למניעת מטרדי ציפורים" ברשות שדות התעופה, על-מנת למנוע סכנות הצפויות למטוסים מפני עופות. זאת בעקבות רצף של אירועי בטיחות עם ציפורים שהתרחשו בשדה התעופה לוד (נתב"ג). תפקידו היה להרחיק ממסלולי הנחיתה להקות של עופות שונים, ובעיקר שחפים אשר בחורף דגרו בהם בהמוניהם על שלולית שהתנקזו במסלולים, ולמנוע אסון התנגשות אפשרי. לצורך כך השתמש בשיטות רבות, כמו הפעלת תותחי גז, הצבת שבשבות רוח, שידור קולות מצוקה וקולות מפחידים, הדמיית עופות דורסים בשטח, הפעלת טיסנים, ריסוס חומרי הדברה לחקלאות, ופריסת רשתות פלסטיק נמוכות (ניסיון ראשון מסוגו בעולם). המפגשים עם מומחים שונים ברחבי העולם וחיזוק הקשרים הבינלאומיים מדי שנה, הקנו בסיס רחב לתנופה במשימותיו.
לקראת כנס במוסקבה ב-1982, נועדה לו מטרה ממשרד החוץ, יחד עם עמיתתו אילנה אגט, ליצור קשר עם יהודי ברית המועצות, אל מול קשיים רבים שהערימו הסובייטים.
בעקבות פגיעה של מטוס "קרנף" כבד בלהקת חוגלות, נרתם זו-ארץ גם לבקשת חיל האוויר להרחקת סכנת הציפורים מבסיסי החיל. במסגרת זו הכשיר חיילות בקורסים ואימונים מיוחדים, להתנדב בפעילות מבצעית עצימה בנושא.
לאחר יציאתו לגמלאות המשיך לשמש בתחום זה כיועץ ארגוני בנתב"ג. המשיך לעזור גם בתחום הצפרות והמחקר ושמר על קשר הדדי עם עמיתיו וממשיכי דרכו.
נפטר ביום הכיפורים תשע"ט, 19 בספטמבר 2018. נטמן בבית העלמין החדש בחדרה.
בנובמבר 2021 נחנך מצפור רשמי לזכרו בשמורת הטבע נחל התנינים, אותה פיתח החל משנות ה-60 ופעל בה שנים רבות.
זו-ארץ היה נשוי לשרה ולהם שלושה בנים. אחד מהם הוא תא"ל במילואים ארנון זו-ארץ, ששימש ראש אגף התקשוב במטכ"ל. דוד לעידן זו-ארץ, מנכ"ל בתעשייה הישראלית.
הערות שוליים

1 2  ארז ארליכמן, שלום זו-ארץ, ממייסדי החברה להגנת הטבע, הלך לעולמו בגיל 95, באתר ynet, 20 בספטמבר 2018
↑  Shmuel Harel  Clipli קליפלי הפקות תכני וידאו (2019-09-27), שלום זו-ארץ מייסד ומנחיל תורת הצפרות ופעילותה העממית בישראל ., נבדק ב-2024-07-01 דברי מנכ"ל רש"ט אורי ביידץ - על פעילותו החלוצית של שלום זו-ארץ החל מ-1958.
↑  ⁨על המשמר⁩ | עמוד 7 | 11 ינואר 1963 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨מנוחה ולימוד "שמורות הטבע" - במחנה נופש ליד נווה־ים ⁩ | ⁨מעריב⁩ | 29 יולי 1962 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨המשפחות יצאו לטייל בגשם מאת שלמה טנאי⁩ | ⁨הארץ⁩ | 22 פברואר 1963 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  Shmuel Harel  Clipli קליפלי הפקות תכני וידאו (2019-09-27), שלום זו-ארץ מייסד ומנחיל תורת הצפרות ופעילותה העממית בישראל ., נבדק ב-2024-07-01

שלום זו-ארץ מספר על דרכו ועל פיתוח נושא הצפרות, והקמת החוג הראשון לצפרות בארץ ב-1963.
↑  ⁨"שמורת עופות' תוקם ליד _לףבוץ _מעגךמיכאל ⁩ | ⁨מעריב⁩ | 5 אוגוסט 1965 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨החוזים בציפורי □⁩ | ⁨על המשמר⁩ | 9 פברואר 1973 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨11רתה אבן־פינה לבית־ספר שדה ע" ש סגן י. מיפלד⁩ | ⁨על המשמר⁩ | 16 מרץ 1970 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  צבי אילן, על שלום זו-ארץ החל מתת-כותרת "שכנות טובה"., ⁨מרכז לל ימוד י שדה במעגךמיכ_^ ⁩ | ⁨דבר⁩ | 20 אוקטובר 1972 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  Shmuel Harel  Clipli קליפלי הפקות תכני וידאו (2019-09-29), שלום זו-ארץ חברים לדרך מספרים !, נבדק ב-2024-07-01 מוצגת בקליפ תעודת הטיבוע של שלום זו-ארץ
↑  ⁨? הושגו קינון השונים ו באי טידאן ⁩ | ⁨מעריב⁩ | 19 מאי 1977 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨Untitled⁩ | ⁨מעריב⁩ | 15 אוקטובר 1978 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  על שימור השלכים באי טיראן - מצרים, באתר מסע אחר
↑  יוסי לשם, דן אלון ועודד עובדיה, "50 שנות שיתוף פעולה עם חיל האוויר", עמ' 9
↑  ⁨ה"ארטילריה" של 1 "אנשי הציפורים" I עדבעלי־כנף! ⁩ | ⁨מעריב⁩ | 26 יוני 1979 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨OJO ■I ■OOSBOOM■ ■ 71 111 / llhl 7 Tar ♦B I I I I b*^ J Ml MM I rM⁩ | ⁨על המשמר⁩ | 22 דצמבר 1978 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨מלחמה צבעונית" בציפורים " ⁩ | ⁨מעריב⁩ | 23 ינואר 1980 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  Shmuel Harel  Clipli קליפלי הפקות תכני וידאו (2019-09-27), שלום זו-ארץ מייסד ומנחיל תורת הצפרות ופעילותה העממית בישראל ., נבדק ב-2024-07-01 דברי מפקד מבק"א גידי לבני - על הקמת הפעילות המשותפת עם חיל האוויר בידי שלום זו-ארץ וכתבה בנושא. דברי מנהל נתב"ג ומנכ"ל רש"ת מוטי דבי - על הקמת היחידה למניעת מטרדי עופות לתעופה בידי שלום זו-ארץ, פיתוח הטכנולוגיה והקשרים הבינ"ל.
המצפור לזכרו של זו-ארץ בשמורת נחל התנינים
אהרן שאר-ישוב

| --- | --- |

 לידה:  1940 בוכום, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  31 באוקטובר 2024 (בגיל 84 בערך) ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת מיינץ  היברו יוניון קולג'  אוניברסיטת המבורג  ישיבת מרכז הרב 
 תקופת הפעילות:  ? – 31 באוקטובר 2024 
 מעסיק:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 רבותיו:  צבי יהודה קוק, דוד כהן 
 מספר צאצאים:  5 
 
הרב פרופסור אהרן שאר-ישוב (1940 – 31 באוקטובר 2024) היה פרופסור במחלקה לפילוסופיה יהודית באוניברסיטת בר-אילן. כיהן ארבע שנים כרב הטכניון.
קורות חיים

נולד בשם וולפגאנג שמידט, נוצרי-אוונגלי, בבוכום שבגרמניה. אביו היה קצין בצבא גרמניה הנאצית ונפל בשבי הסובייטי במלחמת העולם השנייה. 
אחר סיום לימודיו בבית ספר ריאלי סירב וולפגנג לשרת בצבא הגרמני ולאחר שהועמד למשפט הוכר כפציפיסט. תחילה למד מנהל עסקים אך ליבו נשאו לסוגיות פילוסופיות והוא הסב את לימודיו לתאולוגיה פרוטסטנטית ופילוסופיה כללית. הוא למד מקצועות אלה באקדמיה הכנסייתית בוופרטל ובאוניברסיטת מיינץ, שם ניהל את החוג הבינלאומי של הסטודנטים. הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת המבורג, שבה התקבל מאוחר יותר לאקדמיה למיסיון שעל יד האוניברסיטה, ושימש כאסיסטנט של פרופ' גראופה, מנהל המכון ליהדות גרמניה. 
כיוון שרצה להעמיק ידיעותיו ביהדות נרשם ללימודים במדעי היהדות (במגמה לסטודנטים נוצרים) בהיברו יוניון קולג' בסינסינטי. שם כתב דוקטורט על התאולוגיה של שלמה לוי שטיינהיים. 
במהלך לימודיו והגותו החליט לעבור גיור  אורתודוקסי, אותו השלים בקנדה באוגוסט 1968 ושינה את שמו ל"אהרן שאר-ישוב". לראשונה הגיע לביקור בישראל ב-1964. בפעם השנייה הגיע ב-1969, ביקר בישיבת מרכז הרב ונפגש עם ראש הישיבה, צבי יהודה קוק שהסכים לקבלו כתלמיד. עקב כך החליט לעלות לישראל.
עלה לארץ ביום העצמאות תש"ל (1970) והתקבל ללימודים בישיבת מרכז הרב. היה לתלמידם של הרב צבי יהודה הכהן קוק והרב הנזיר. הוסמך לרבנות, כיהן כרב אוגדה בצה"ל בדרגת רס"ן. הוא השתקע בירושלים, נישא והקים בית.
בין השנים 1976–1980 שימש כרב של הטכניון.
החל משנת 1984 הרצה בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן, שבה כיהן מאוחר יותר כראש המחלקה לפילוסופיה יהודית. בשנים 1991–1992 ו-2001–2002 כיהן כפרופסור אורח באקדמיה ללימודי היהדות של אוניברסיטת היידלברג בגרמניה.
בשנת תשמ"ח פרסם בהוצאת ראובן מס את ספרו, הראשון מתוך טרילוגיה הנקראת "דת, פילוסופיה ויהדות", תחת הכותר "מנצרות ליהדות". הספר מכיל מאמרים תאולוגיים-פילוסופיים וראיונות המשקפים את מסלול חייו. הכרך השני באותה טרילוגיה נקרא "התגיירות", וכותרת המשנה היא "אוטוביוגרפיה של רב". כתיבתו של הכרך השלישי והאחרון, "פילוסופיה יהודית דתית", לא הושלמה.
התגורר בעיר העתיקה בירושלים, אב לחמישה. נפטר בתשרי ה'תשפ"ה.
פרסומיו > ספרים

התאולוגיה של שלמה לוי שטיינהיים, ליידן, הולנד: הוצאת בריל, 1986 (אנגלית)
מנצרות ליהדות, כרך א' של הטרילוגיה דת פילוסופיה ויהדות, ירושלים: הוצאת ראובן מס, 1987. אוסף מאמרים בגרמנית, אנגלית, צרפתית ועברית.
התגיירות, אוטוביוגרפיה של רב, כרך ב' של הטרילוגיה, ירושלים: הוצאה עצמית, 1991. נכתב בגרמנית ותורגם לעברית בידי המחבר, בעריכה לשונית של מאיר זוזוט, 1991.
שטיינהיים על התגלות ותיאוקרטיה, ירושלים: הוצאת ראובן מס, 1989
שלמה לוי שטיינהיים - עיונים במשנתו (עורך), ירושלים: הוצאת מאגנס של האוניברסיטה העברית, 1994
פרסומיו > ממאמריו

תפיסת הרע בתאולוגיה של שלמה לוי שטיינהיים, "דעת" 19, קיץ תשמ"ז, עמ' 137–144
בין פראנץ רוזנצווייג להנס אהרנברג - דיון תאולוגי, "דעת" 21, קיץ תשמ"ח, עמ' 103–114
המחלוקת של ליאו בק על "מהות הנצרות" של אדולף פון הארנאק, "דעת" 23, קיץ תשמ"ט, עמ' 111–120
פרוש אפיסטמולוגי למסכת אבות ג, בבא שלישי, "עלי שפר", מחקרים בספרות ההגות היהודית, תש"ן, עמ' 163–173
קאנט והפילוסופיה היהודית, היברו יוניון קולג' אניואל, כרך 66, 1995, עמ' לב-מב
בין תאולוגיה לספרות - שלמה לוי שטיינהיים כסופר-תאולוג, דפים למחקר לספרות, כרך 11, אוניברסיטת חיפה תשנ"ח, עמ' 143–152
עמדתו של היינריך היינה כלפי הפילוסופיה האירופית ושיבתו למונותיאיזם היהודי, עיונים בספרות משווה, תשס"א, עמ' 63–75
הדתיות של אברהם בפילוסופיית הדת של שמואל הירש, אברהם אבי המאמינים, רמת גן, תשס"ב, עמ' 247–264
הרב נחמיה צבי נובל כציוני הוגה ופעיל, מאה שנות ציונות דתית, כרך ראשון, רמת גן, תשס"ג, עמ' 323–338 (הספר בקטלוג ULI)
השילוב בין הרמב"ם, הקבלה וקאנט בהגותו של רבי שם טוב גפן, הרמב"ם בנבוכי הסוד, רמת גן, תשס"ט, עמ' 343–350
הערות שוליים

↑  על פי ספרו האוטוביוגרפי "התגיירות".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007498318905171  BNE: XX844195  BnF: cb12069457x (data)  GND: 119086980  ISNI: 0000 0000 5946 4169  LCCN: n86121682  NTA: 071977899  RERO: 02-A003826527  SUDOC: 028969251  VIAF: 33820   WorldCat (עם VIAF): 33820
אגדת שלושה וארבעה

כריכת המחזה "בת מלך ארם", שעובד לפי היצירה על ידי א.י. איגוס ודניאל פרסקי, מצויר בידי ראובן ליף
אגדת שלושה וארבעה היא אגדה מאת חיים נחמן ביאליק שזכתה לייצוג משלה באותו השם הן בתיאטרון העברי והן בזמר העברי.
האגדה הופיעה בשני נוסחים עיקריים, הנוסח הראשון ("נוסח אחד") הוא עיבוד של אגדה תלמודית, הצמוד יחסית למקורו. הנוסח המאוחר יותר ("נוסח שני") הוא אגדה ארוכה ומפורטת, מקורית ורחבת יריעה. יוסף קלוזנר, שכתב את הערך על ביאליק באנציקלופדיה העברית, תיאר את האגדה כ"יצירתו הגדולה האחרונה" של המשורר וכ"שירת הברבור הגדולה" שלו. שם האגדה נגזר מהפסוק בספר משלי, פרק ל', פסוקים י"ח–י"ט: ” שְׁלֹשָׁה הֵמָּה נִפְלְאוּ מִמֶּנִּי, וְאַרְבָּעָה לֹא יְדַעְתִּים. דֶּרֶךְ הַנֶּשֶׁר בַּשָּׁמַיִם, דֶּרֶךְ נָחָשׁ עֲלֵי צוּר, דֶּרֶךְ אֳנִיָּה בְלֶב יָם, וְדֶרֶךְ גֶּבֶר בְּעַלְמָה.” המוטיבים של נשר, נחש, אונייה ויחסי גבר ועלמה שזורים בעלילה ומובילים אותה.
נוסח ראשון

הנוסח הראשון של האגדה מבוסס על אגדה המופיעה במדרש תנחומא, שביאליק ורבניצקי כללו ב"ספר האגדה" שלהם (סימן כ"ו בחלק "אדם וביתו").
בנוסח הראשון של ביאליק, שלמה המלך מתבשר שבתו האהובה עתידה להינשא לאדם עני. על מנת לסכל את הגורל הוא כולא את בתו במגדל גבוה בלב ים. אולם, נער עני, אך חכם ומשכיל, נקלע לאי לאחר שנרדם בתוך נבלת שור, וזו מובלת לגג המגדל על ידי נשר. הנער ובת המלך מתוודעים זה לזה ואף מתחתנים. הדבר נודע לשלמה המלך, המגלה כי לא ניתן להערים על הגורל ומברך בסופו של דבר על הנישואין ועל חתנו החכם.
גרסת "ספר האגדה" צמודה למקור מן התנחומא, ויש בה רק שינויים לשוניים קלים, ושינוי מהותי אחד: במדרש תנחומא מסופר שהעני קידש את בת שלמה, "בא עליה כדרך כל אדם ונתעברה ממנו". בספר האגדה הושמטו המילים "בא עליה כדרך כל אדם". בנוסח הראשון של עיבוד האגדה, הרחיב ביאליק את האגדה המקורית בתיאורים ודיאלוגים, אך כמעט ולא שינה את תוכנה ומהלכה (למעט המשך הצעד שבו החל ב"ספר האגדה" - בנוסח הראשון הושמטו גם המילים "ונתעברה ממנו").
נוסח שני > על הנוסח

הנוסח השני נכתב על ידי ביאליק בשהותו בקארלסבד ובמארינבאד ב-1929. הפרקים הראשונים התפרסמו בכתב העת מאזנים שנה א' בגליונות ל"ז ול"ח. לאחר מכן הופיעה האגדה במלואה ב"התקופה" כרך כ"ו-כ"ז וב-1934 נדפסה יחד עם הנוסח הראשון באוסף האגדות "ויהי היום". ביאליק עצמו פיקח בסמוך להדפסתה על תרגומה לפולנית, גרמנית ויידיש.
נוסח זה רחב וארוך בהרבה מהנוסח הראשון. למרות המוטיב העיקרי של בת-מלך הכלואה במגדל ונישאת לחתן המיועד לה כנגד כל הסיכויים ותוך התערבות ניסית-אלוהית, הוא שונה הן בפיתוח העלילה, הן במניעיה, הן בגיבוריה והן במסקנתו הסופית מזו של הנוסח הראשון. במכתב שכתב ביאליק ליעקב נאכט ב-2 באפריל 1933 (ו בניסן תרצ"ג) סיפר ביאליק שאשתו סיפרה שבנעוריה שמעה נוסח של האגדה התלמודית מפי זקנה, אשר בה נטל הנחש חלק פעיל בעלילה והדבר הובילו לשכלל את האגדה "שכלול אמנותי עד שהייתה לנובלה שלמה רבת עלילה".
נוסח שני > חלק ראשון - המלך שלמה

האגדה פותחת בסעודה אותה עורך המלך שלמה, החכם מכל אדם לחבר מלכים, שעם חלקם הוא קשור בבריתות נישואין ובריתות מדיניות. המלכים מעריצים את חכמתו, אך שונאים אותו ומחפשים לפגוע בו. השיחה מתגלגלת לידי כך שמלך ארם טוען שנישואיו של שלמה עם בנות המלכים הנוכרים, וכן נישואי רות ובועז אינם כדרך הטבע וכמשפט האל. שלמה מקבל עליו אתגר להגריל אחת מבנות המלכים, לשכן אותה במגדל על אי נידח ולראות איזה חתן יזמן לה אלוהים.
בגורל עולה קציעה, בתו של מלך ארם. המלך שלמה משכן אותה במגדל באי נידח, כאשר נשרו הענק הלבן מביא לה מדי יום מזון מארמונו. ליד המגדל צומח עץ אלון גבוה. קציעה התגוררה במגדל עם תוכי, שארח לה לחברה.
נוסח שני > חלק שני - נתניה בן מלכישוע

בחלק השני עובר המספר לתאר את קורותיו של לוחם יהודי בשם מלכישוע, שהיה חלק מהמורדים בבית דוד בעת שלטון דוד המלך וגלה בשל כך לצידון. הוא אף השתתף במלחמה בה הרג את בנו של מלך ארם. אשתו של מלכישוע, שהיה לסוחר אמיד, טבעה בים והוא נותר עם בנו היחיד, נתניה.
כאשר הגיע הנער לפרקו ביקש להפליג לעכו וממנה לעלות לירושלים. אביו נתן לו אבן ברקת גדולה, שהייתה שייכת לאמו כעיטור לפרוכת בית המקדש (שאך זה נחנך) ושלח אותו בלב כבד. בלב ים התחוללה סערה (שתיאורה שואב מסיפור הסערה בסיפור יונה הנביא) ומכל הנוסעים והמלחים ניצל נתניה בן מלכישוע לבדו. הנשר הלבן, נשרו של שלמה ראה את הטובע, הציל אותו ולקח אותו בציפורניו אל האי בה שכנה בת מלך ארם במגדל.
לאחר שהתאושש הבחין נתניה במגדל וראה את קציעה, אך לא ידע איך יוכל להתקרב אליה.
נוסח שני > חלק שלישי - הנחש ואבן הברקת

חלק זה של האגדה, שעלילתו ניתנת לתיאור בקצרה, ארוך, מפורט, ומלא בתיאורים ולפיכך זכה לפרשנות שדרשה את הסמלים המופיעים בו.
הלילה הראשון באי חולם נתניה חלום בו הוא רואה את אמו בלב בים, הברקת עטורה על מצחה והיא מצביעה על הנערה שבמגדל.
כשנעור ניסה נתניה לבדוק שאבן הברקת שנתן לו אביו עדיין עמו. אך משגילה שהיא אצלו ונרגע, מיד הגיח נחש מאי-שם וחטף אותה ממנו. נתניה החל לרדוף אחרי הנחש, שטיפס על עץ האלון וכך, בכוחות על-אנושיים הצליח לטפס עד מול אשנב המגדל. הנחש פלט את אבן הברקת על תוך האשנב ונעלם.
כך הגיע נתניה פנימה אל המגדל והתוודע לקציעה.
ניתוח מוטיבים וסמלים בסיפור

האי והמגדל - האי ומגדל-הצור שבראשו שלהבת אש (או "עב קטנה") הם סמלים נפוצים מאוד בשירת ביאליק. בפרט קרובים האי והמגדל לאלה שביצירתו "מגילת האש", אולם מוטיבים דומים נמצאים גם בשיריו "הבריכה", "על כף ים מוות זה" ועוד.
קציעה, הארמית - ארמית הוא כינוי יהודי מקובל לגויה, ממוצא לא-יהודי. לביאליק זיקה רבה לארוטיקה המעוררת דווקא הגויה (למשל בסיפור "מאחורי הגדר"). השינוי בזהות הנסיכה נועד גם כדי לאפשר לשלמה המלך לשאת את נאומו הפילוסופי בזכות האהבה, השלום והאוניברסליות, כאשר לו היה, כמו בנוסח הראשון, אב חרד המבקש למנוע את בתו מלהתחתן עם קבצן, לא היה מסוגל לשאת נאום שכזה.
הברקת, הדמעה והנחש - הברקת מופיעה לכל אורך האגדה כמוטיב חוזר ומאחד. היא נמסרת לנתניה על ידי אביו, זכר לאמו, עבור פרוכת מקדש שלמה, היא מופיעה בחלומו תחילה על ראש אמו ולאחר מכן על ראש קציעה והיא מסייעת לקידום העלילה על ידי הנחש ולבסוף היא מופיעה בתמונת הסיום כתאומה לברקת של שלמה המלך וכעיטור על מצחה של קציעה. היא מייצגת את האם שטבעה ואת המעבר של הנער המתבגר מן האם אל האהובה. הברקת מופיעה בצמוד לדימויה כדמעה שקפאה (למשל: ”מַרְאֶהָ כְּדִמְעַת אֱלֹהִים גְדוֹלָה, דִמְעַת יְגוֹן עוֹלָמִים”. דימוי זה דומה מאוד לדימוי של דמעת האלוהים ל"מרגלית דמעה" ב"מגילת האש", דימוי שתי דמעות הרב ל"אבני אש במשבצות זהבן" ב"המתמיד" ולדימוי דמעות האם לפנינים ב"פרדה".
על הברקת שנתן מלכישוע לבנו שמר פתן בהודו והברקת של שלמה הוענקה לו על ידי מלך הנחשים. הנחש, כמפלצת קדמונית נקשר במרגלית, אבן יקרה למשל בספר הזוהר שם מסופר על לויתן המוציא מרגלית מהמעמקים, שאינה אלא דמעה שנטפה מעינו של הקב"ה בט באב וקפאה במצולות הים.
בן הגלות הנגאל - שני הנוסחים מתבססים על מוטיב בת המלך הכלואה, כמו שלגיה ושבעת הגמדים, רפונזל והיפהפייה הנרדמת. אולם, בעוד הן מעשיות אלה, הן האגדה התלמודית והן הנוסח הראשון אינם מתייחסים כמעט לזהותו של הנסיך-המושיע, הרי שהנוסח השני מרחיב מאוד, באופן מקורי ויוצא-דופן, לגבי עלילותיו של נתניה, מניעיו ובית-אביו. הוא איננו עני, אך הוא בנו של סוחר, שקוע בעולם יהודי וגלותי ולפיכך עני מבחינה רוחנית. נישואיו וחייו בירושלים לצד המלך שלמה יעניקו לו עושר רוחני.
נתניה הוא בן דמותו המהופך של "הנער בהיר העיניים" מהנובלה "מגילת האש" של ביאליק. בעוד שם מדובר ביליד ארץ ישראל היוצא לגולה עם חורבן הבית, הרי שכאן מדובר על בן הגולה הנגאל ועובר לחיים בירושלים בימי חנוכת מקדש שלמה. בעוד שגיבור "מגילת האש" מתקדש בנזירותו והתרחקותו מנשים, הרי שגיבור האגדה מתקדש דווקא באיחוד בינו לבין קציעה ובקידושין.
המחזה "אגדת שלושה וארבעה"

ביאליק עצמו ביקש לראות את האגדה מומחזת באופן דרמטי כבלט, אופרה ואף סרט קולנוע. אך הדבר לא אירע בחייו, אף על פי שביקר בווינה וניסה לעניין את התסריטאי היהודי ריכרד בר-הופמן בכתיבת עיבוד קולנועי לאגדה.
בשנת 1955 חיברה לאה גולדברג מחזה לפי האגדה (נוסח שני), תוך הכנסת קיצורים ושינויים, בהם הוספת עלילת-מרמה בה מנסה מלך ארם להפקיד במגדל נערה שאיננה בתו והוספת דמות של דוכיפת בנוסף לתוכי (שהפך גם לקריין, המשלים עבור הקהל את החסר בדיאלוג). המחזה של גולדברג התקבל בביקורתיות ונאמר עליו ששיבש כליל את אופייה של האגדה המקורית. תיאטרון הבימה העלה את המחזה בעיבוד זה החל ב-12 בפברואר 1955, בבימוי שרגא פרידמן עם מוזיקה מקורית מאת עמנואל עמירן. בתפקידים הראשיים שיחקו שלמה בר-שביט בתפקיד התוכי, שלמה המלך היה נחום בוכמן, מלך ארם ארי קוטאי, מלך צור גדעון זינגר, מלך מואב אבנר חזקיהו, מלך בני עמון אלברט כהן, קציעה יונה עטרי, נתניה יוסי בנאי והנחש גולם על ידי אלוין אפשטיין(אנ'). ההצגה הועלתה רק 41 פעמים, ועבודת ההלחנה של עמירן ומשחקו של בר-שביט זכו לשבחי הביקורת.
ההצגה הועלתה שנית ב-1960, שוב בבימויו של פרידמן ושוב עם שלמה בר-שביט בתפקיד התוכי ויוסי בנאי כנתניה. בהפקה זו שיחק גדעון זינגר בתפקיד המלך שלמה, יהודה אפרוני ואבנר חזקיהו התחלפו בתפקיד מלך מואב, בתפקיד קציעה הופיעה אסתר עופרים בתפקיד הנחש הופיע סמי מולכו. עיבוד זה הותאם לנוער והועלה 12 פעם בלבד.
בשנות השבעים העלה התיאטרון לילדים ולנוער עיבוד של האגדה בנוסח הראשון, מאת אורנה פורת עם תפאורה מאת דני קרוון, מוזיקה של גיל אלדמע ועם צוות של ארבעה שחקנים צעירים בתפקידי המלך שלמה, בתו, הנער ונערה נוספת ושבעה רקדנים מלהקת ענבל המופיעים עם מסכות ומשמשים במגוון תפקידי המשנה. הפקה זו זכתה להצלחה מרובה וייצגה את ישראל בפסטיבלי תיאטרון לילדים.
ב-1980 העלה תיאטרון החאן את ההצגה בבימויו של מוטי לרנר. הצגה זכתה בפרס כינור דוד. הועלה שנית על ידי "טדי הפקות" (1989), ומחוץ לישראל בשטנדל, צלה, נירנברג וערים נוספות בגרמניה.
השיר "אגדת שלושה וארבעה"

המשוררת רחל שפירא חיברה שיר המגולל את עלילת האגדה. השיר הולחן על ידי מוני אמריליו ובוצע בעיבודו של המלחין על ידי צוות הווי חטיבת הצנחנים בתוכניתם משנת -1975 "בארץ אהבתי" עם הסולנים רוחמה רז ומשה גרודר.
לקריאה נוספת

דן מירון, הערות ל'אגדת שלושה וארבעה", בתוך גרשון שקד (עורך), ביאליק: יצירתו לסוגיה בראי הביקורת, הוצאת מוסד ביאליק, עמ' 373–399
זיוה שמיר, מה זאת אהבה - אגדת שלושה וארבעה: צוהר לעולם הדעות האישי של ביאליק, דביר, 1991
זיוה שמיר, על יונה ועל נער: החתירה לשלום בספרות הילדים העברית, ספרא והוצאת הקיבוץ המאוחד, 2017, פרק שני: יונה ונשר הנושאים בפיהם את בשורת השלום, עמ' 51–85.
עליזה שנהר-אלרואי, כוחה של תשתית, עקד, 1984. הפרק "למקורותיה העממיים של 'אגדת שלושה וארבעה' לח"נ ביאליק"
אברהם קריב, "על אגדת שלושה וארבעה", בתוך ספרו עיונים: מאמרי בקורת, הוצאת אגודת הסופרים העבריים ליד דביר, תש"י
עליזה שנהר, "למקורותיה העממיים של אגדת שלושה וארבעה", ידע עם (תשל"ה) עמ' 28–32
א"מ הברמן, "נוסח קדום של מקור אגדת שלושה וארבעה", מאזניים מ' (תשל"ה), עמ' 88–91. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
שמואל ורסס, בין סיפור-עם לעיבודו הספרותי: עיון ב"אגדת שלשה וארבעה — נוסח אחד" של ביאליק ובגרסאותיה, מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי ג, תשמ"ב. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
יואב אלשטיין, "מרגלית בפי נחש": לדרכי תפקודה של מוטיפמה ממקור גנוסטי באגדת חז"ל וב"אגדת שלשה וארבעה", נוסח שני, לביאליק, מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי יג-יד, תשנ"א-תשנ"ב. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
בנציון בנשלום, "ביאליק המספר", מאזנים, טבת תרצ"ג, הפרק "תר"ץ: אגדת שלושה וארבעה", עמ' 14–15. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
יונתן רטוש, "הנגלה והנסתר: על 'מגלת האש' ו'אגדת שלשה וארבעה'. מאסף י', 1975.