stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אייל בצר
ביוגרפיה

אייל בצר הוא בנם של שרה (לבית הורוביץ) ונחמן בצר ונכדם של שפרה לבית שטורמן (אחותו של חיים שטורמן) וישראל בצר, ממייסדי אום ג'וני, מרחביה ונהלל. הוא אחיו של קצין צה"ל מוקי בצר.
ב-1968 התגייס בצר לצה"ל, לסיירת מטכ"ל. עם סיום המסלול והשירות המבצעי בסיירת, יצא לקורס קציני חי"ר. שימש כמפקד צוות בסיירת צנחנים ולאחר מכן סגן מפקד פלוגת סיור זו. במלחמת יום הכיפורים נלחם כקצין מילואים בסיירת[דרושה הבהרה]. במלחמת שלום הגליל שימש כמפקד פלוגת "עורב צנחנים" במילואים. הוא בוגר קורס מג"דים ושירת כרס"ן במילואים.
בצר הוא חבר מושב נהלל ובשנים 1993–1998 שימש מזכיר המושב ויו"ר הנהלת המושב ומפעליו. במהלך כהונתו, יזם והוציא לפועל את הסדרת החובות וההתחייבויות של המושב, לאחר קריסת ארגון מושבי הצפון.
בשנים 1999–2006 כיהן כסגן ומ"מ ראש המועצה האזורית עמק יזרעאל. בתקופה זאת, שימש גם דירקטור במנהלת אזור התעשייה "שגיא 2000", במנהלת אזור התעשייה עפולה-יזרעאל ובחברה הכלכלית "עמק יזרעאל". עד אפריל 2013, שימש יו"ר רשות ניקוז ונחלים קישון.
בין 2006 לשנת 2024, כיהן כראש המועצה האזורית.
בצר כיהן גם בתפקידים ציבוריים נוספים, מלבד היותו ראש המועצה:
יו"ר הוועדה המקומית-מרחבית לתכנון ובנייה יזרעאלים המשותפת לארבע רשויות – עמק יזרעאל, מגידו, זרזיר וכעבייה טבאש-חג'ג'רה, שמונות 60,000 תושבים ושטחן 500,000 דונמים
יו"ר ועדת הביטחון של מרכז המועצות האזוריות
יו"ר אזור התעשייה "שגיא 2000", המשותף למועצה האזורית עמק יזרעאל ועיריית מגדל העמק
יו"ר החברה הכלכלית של המועצה האזורית עמק יזרעאל
יו"ר חברת יובלי העמק – תשתיות מים וביוב של המועצה
חבר הנהלת המרכז והמזכירות של המועצות האזוריות
חבר הוועדה המחוזית צפון לתכנון ובנייה במשך חמש שנים
חבר הוועד המנהל וחבר הנאמנים של מכללת עמק יזרעאל
יו"ר מרכז חקלאי העמק.
בצר נשוי לזהר לבית גפן, אחותו של יהונתן גפן, ואב לשלושה.
הערות שוליים

↑  הודעה על מינוי יושבת ראש ועדת ערר, ילקוט הפרסומים, עמוד 1781, שנת 2016, מאת אייל בצר
אייווייס U5

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  אייווייס
 שנות ייצור:  2019–הווה
 הרכבה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 סיווג:  מכונית שטח/פנאי חשמלית
 מרכב:  קרוסאובר בעלת חמש דלתות
 אורך:  4,680 מ"מ
 רוחב:  1,865 מ"מ
 גובה:  1,700 מ"מ
 משקל:  1,720–1,770 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,800 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  מנוע חשמלי המספק 204 כ"ס ומומנט מרבי של 31.6 קג"מ
 מהירות מרבית:  163 קמ"ש
 תאוצה:  7.5 או 7.8 שניות
 סוללה:  סוללת ליתיום-יון בקיבולת 63 קוט"ש
 טווח נסיעה:  400–410 ק"מ
 צריכת אנרגיה:  16.6 או 17 קוט"ש לכל 100 ק"מ
אייווייס U5 (באנגלית: Aiways U5) היא מכונית חשמלית במרכב קרוסאובר, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי אייווייס משנת 2019. היא הוצגה בתערוכת הרכב הבינלאומית של בייג'ינג באפריל 2018 והגיעה לישראל במרץ 2021.
מפרט טכני

מנוע חשמלי המספק 204 כ"ס ומומנט מרבי של 31.6 קג"מ. התאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש אורכת 7.5 שניות או 7.8 שניות בדגם הפרימיום והמהירות המרבית עומדת על 163 קמ"ש. סוללת ליתיום-יון בקיבולת 63 קוט"ש המאפשרת טווח נסיעה חשמלי של 410 ק"מ או 400 ק"מ בדגם הפרימיום. צריכת האנרגיה עומדת על 16.6 קוט"ש או 17 קוט"ש בדגם הפרימיום לכל 100 ק"מ.
גלריה

פנים
מבט קדמי
מבט אחורי
הערות שוליים

↑  AIWays U5 Specs, Price And News - Tirepost (באנגלית אמריקנית)
↑  Cartube, מותג רכב חשמלי חדש בישראל: איווייז U5 - מחיר החל מ-157,500 שקל, באתר Cartube
| אייווייס |
| --- | --- | --- |
| אישיים | פֿוּ צְ'יָאנְג וגוּ פֶנְג - מייסד ומנכ"ל החברה |  |
| כלי רכב | אייווייס U5 • אייווייס U6 |  |
| חברות בנות | גומפרט אייווייס אוטומוביל |  |
אולקר (חברה)

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 בורסה:  OTC Markets Group (UELKY) 
 מייסדים:  Sabri Ülker 
 תקופת הפעילות:  1944–הווה (כ־80 שנה) 
 חברת אם:  Yıldız Holding 
 מיקום המטה:  איסטנבול 
 ענפי תעשייה:  תעשיית המזון 
 מוצרים עיקריים:  ביסקוויט, שוקולד 
 רווח תפעולי:  1,154,000,000 לירה טורקית 
 רווח:  905,000,000 (נכון ל־2019) 
 עובדים:  8,923 (נכון ל־2019) 
  
 www.ulker.com.tr
 
אולקר (בטורקית: Ülker) היא קונגלומרט טורקי שבסיסו באיסטנבול, טורקיה.
אולקר נוסדה בשנת 1944 על ידי סברי ואסים אולקר כמאפייה קטנה בעיר גזיאנטפ. כיום, אולקר היא אחת מחברות המזון והמשקאות הגדולות בטורקיה, עם מגוון רחב של מוצרים כולל עוגיות, שוקולדים, חטיפים ומשקאות.
החברה ידועה במותגי הביסקוויטים הפופולריים שלה, ובמגוון של מזונות אחרים כגון חטיפים, כולל צ'יפס, אגוזים וקרקרים. 
בנוסף למוצרי המזון שלה, לאולקר יש נוכחות גם בתעשיית המשקאות, עם מותגים כמו Fetamin ו- Fruko. החברה מתמקדת בחדשנות ומציגה תדיר מוצרים חדשים לשוק.
לאולקר רשת הפצה נרחבת בטורקיה והיא מייצאת את מוצריה ליותר מ-100 מדינות ברחבי העולם.
בנוסף לפעילותה העסקית, אולקר מעורבת גם ביוזמות אחריות חברתית תאגידית, כולל תמיכה בתוכניות חינוך וספורט בטורקיה.
החברה בבעלות חברת האחזקות Yıldız Holding.
מעורבות בספורט

אולקר היא נותנת חסות מרכזית לספורט בטורקיה ויש לה היסטוריה ארוכה של תמיכה בקבוצות ספורט ואירועי ספורט שונים. החברה נותנת חסות לכמה מועדוני ספורט טורקיים, כולל פנרבחצ'ה, ובשיקטש בכדורגל, כמו גם פנרבחצ'ה בכדורסל. אולקר הוא גם נותן החסות הראשי של נבחרת טורקיה בכדורסל.
בנוסף למתן חסות לקבוצות ספורט בודדות, אולקר עוסקת גם בארגון ובמתן חסות לאירועי ספורט בטורקיה. החברה היא נותנת החסות הראשית של ליגת העל הטורקית בכדורסל וכן נתנה חסות לאירועי ספורט בינלאומיים כמו ליגת האלופות של אופ"א והליגה האירופית של אופ"א.
המעורבות של אולקר בספורט אינה מוגבלת רק לחסות, שכן לחברה יש גם מתקני ספורט ותוכניות משלה. אולקר ספורט ארנה, הממוקמת באיסטנבול, היא זירה רב תכליתית מקורה המשמשת לאירועי ספורט וקונצרטים שונים. לחברה יש גם מספר אקדמיות ותוכניות ספורט שמטרתן לקדם אורח חיים בריא ולעודד השתתפות בספורט בקרב צעירים בטורקיה.
אברהם מאיר הברמן

| --- | --- |

אברהם מאיר הברמן תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  7 בינואר 1901 ז'וראבנו, אוקראינה 
 פטירה:  7 בדצמבר 1980 (בגיל 79) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות סנהדריה 
 שם עט:  הימן הירושלמי 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וירצבורג, אוניברסיטת לייפציג 
 שפות היצירה:  עברית 
 
אברהם מאיר הַבֶּרְמן (בלועזית: Abraham Meir Habermann; ט"ז בטבת תרס"א, 7 בינואר 1901 – כ"ט בכסלו תשמ"א, דצמבר 1980), שנודע גם בשמו הספרותי הֵימָן הירושלמי, היה משורר ישראלי וחוקר הספרות העברית בימי הביניים, מחוקרי מדעי היהדות הפוריים ביותר. התמחה בחקר השירה והפיוט ובתולדות הספר העברי.
ביוגרפיה

הברמן נולד בז'וראבנו (Zhurawno) שבגליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, בחורף שנת תרס"א, 7 בינואר 1901, לאורי (מגזע ר' יואל סירקיש בעל הב"ח), ושרה פייבל (לבית בראטשפיס). הוא למד ב"חדר" ובישיבה, ואת השכלתו האקדמית רכש באוניברסיטת וירצבורג בגרמניה. בשנת 1928 נישא לבלהה הברמן. בשנת 1934 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. הוא ביטא את אהבתו לעיר בשיריו המקוריים ובמחקריו על המשלים שחוברו על אודותיה. בעיר היה חלק מחבורת החוקרים והסופרים של שכונת רחביה, שעזבה את אירופה והחייתה את האסכולה הרוחנית-אקדמית שכבתה באירופה בשואה. היה ידיד קרוב של הסופר ש"י עגנון.
בתחילת דרכו עסק בהוראה, ומאוחר יותר החל לעסוק גם בחקר הביבליוגרפיה העברית והפיוט העברי. הן ספרו הראשון והן ספריו האחרונים הוקדשו לדפוס העברי. בנוסף, פרסם ספרים ומאמרים רבים בתחום זה.
בעקבות פגישתו עם שלמה זלמן שוקן, בצוויקאו, גרמניה, הוא החל לעבוד בספרייתו בברלין ומאוחר יותר בירושלים. הברמן היה הספרן הראשי של מכון שוקן וחוקר במכון לחקר השירה העברית של הוצאת שוקן. בנוסף לכך, הרצה במכון לספרנות של האוניברסיטה העברית בירושלים ואחר כך, בשנת 1969, מונה לפרופסור לספרות שירת ימי הביניים באוניברסיטת תל אביב.
הברמן היה חוקר חרוץ ופורה מאוד. תחום מחקריו כלל, בין היתר, ביבליוגרפיה וביבליופיליה עברית, היסטוריה יהודית, ביוגרפיה של אנשי שם ומחקר יהודים, מגילות מדבר יהודה, הלשון העברית, פיוט עברי, שירת ימי הביניים, מדרש, אגדה ומקרא. הוא פרסם למעלה משמונים ספרים ומאות מאמרים, רשימות ופיוטים. את מחקריו כתב בעברית, אידית, גרמנית ואנגלית. הוא ניהל הוצאת כתבי-יד עתיקים במהדורות מצומצמות ועסק במחקר וההדרה של יצירות עבריות מימי הביניים (בהן מחברות עמנואל הרומי, שירי שמואל הנגיד, בן המלך והנזיר ומשלי שועלים). הודות לו נחשפה היצירה הפיוטית של חכמי אשכנז וצרפת. נוסף על כך, היה הברמן יוצר ספרותי בעצמו ובין היתר חיבר ספר משלים על ירושלים בסגנון המדרש וכן יצירה בחרוזים, בסגנון המקאמה.
הברמן בחר בשם העט שלו על שם אחד מעשרת מחבריו המסורתיים של ספר תהילים הֵימָן הָאֶזְרָחִי (כקיצור שם משפחתו), בשילוב עיר מגוריו ירושלים.
הוא נפטר בירושלים בכ"ט בכסלו, תשמ"א, בשעת הגהות על ספרו מפרי העט והעת.
הנצחתו

בשנת תשל"ז יצא לאור ספר יובל לכבודו בשם: שי להימן, מחקרים בספרות העברית של ימי הביניים, מוגשים לא"מ הברמן (הימן הירושלמי) במלאת לו שבעים וחמש שנה (עורך, צבי מלאכי), ירושלים, הוצאת ראובן מס, תשל"ז–1977.
לאחר פטירתו, הוקם לזכרו בעיר לוד "מכון הברמן למחקרי ספרות".
במסגרת מכון הברמן, יצא לאור לזכרו הספר: צבי מלאכי (עורך), יד להימן, קובץ מחקרים לזכר א"מ הברמן, לוד, תשמ"ד–1983.
בשנת תשע"א, יצא לאור קובץ נוסף לזכרו, תלמוד מאיר, ירושלים, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, בעריכת אביגדור שנאן), תשע"א–2010.
חיבוריו

יבולו המחקרי והספרותי של הברמן כלל ההדרתם והוצאתם לאור של חיבורים קדמונים, התקנה לדפוס, השלמות, מאמרי מחקר ובקורת ועוד.
רבים ממאמריו כונסו על ידו בשנותיו האחרונות במספר קבצים שיצאו לאור בהוצאת ראובן מס.
חיבוריו > קובצי מאמריו

עיונים בשירה ובפיוט של ימי הבינים, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשל"ב–1972.
כתב, לשון וספר – פרקי עיון, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשל"ג–1973.
אנשי ספר ואנשי מעשה – סופרים, חוקרים, ביבליוגרפים, מדפסים ומוכרי ספרים, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשל"ד–1974.
חדשים גם ישנים – חיבורים שונים מתוך כתבי-יד בצירוף מבואות והערות, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשל"ו–1975.
מסכת סופרים וספרות – תולדות סופרים וחוקרים, דברי ביקורת, מאמרים ורשימות, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשל"ז–1976.
פרקים בתולדות המדפיסים העברים – ראשונים ואחרונים, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשל"ח–1978.
קבוצי יחד – מאמרים ורשימות לחקר ספרות ישראל ותרבותו, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תש"ם–1980.
מפרי העט והעת – קובץ מאמרים ורשימות בשדה הספרות והתרבות, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשמ"א–1981.
חיבוריו > ספרים אחרים מפרי עטו (רשימה חלקית)

עוללות דברי מליצה, הלצה, נוטריקון ועוד, ליפסיה: תרפ"ו.
הגניזה, ירושלים: הוצאת חברת קוהלת בע"מ, תש"ד.
הפיוט, מהותו והתפתחותו, תל אביב, הוצאת ספרית השעות, [1946].
תולדות הדפוס בצפת, צפת: הוצאת המוזיאון לאומנות הדפוס, תשכ"ב.
ההגדה המצוירת, כתבי יד וספרי דפוס, צפת: המוזיאון לאמנות הדפוס, תשכ"ג.
הספר העברי בהתפתחותו: מסימנים לאותיות וממגילה לספר, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשכ"ח–1968.
שערי ספרים עברים, צפת, הוצאת המוזיאון לאומנות הדפוס, תשכ"ט–1969.
תולדות הפיוט והשירה, שני כרכים, רמת-גן: הוצאת מסדה, 1970–1972.
הגניזה והגניזות: מהותן, עניינן והתפתחותן, ירושלים: הוצאת ראובן מס, 1971.
תווי ספר יהודיים, אכס ליבריס, צפת: הוצאת המוזיאון לאומנות הדפוס, תשל"ב.
המדפיס דניאל בומבירגי ורשימת הספרים שנדפסו על ידם, צפת: הוצאת המוזיאון לאומנות הדפוס, תשל"ח–1978.
המדפיס קורנילייו אדיל ובנו דניאל ורשימת ספרי בית דפוסו, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תש"ם–1980.
המדפיס זואן די גארה ורשימת בית דפוסו, מכון הברמן למחקרי ספרות, תשמ"ב. את הספר השלים וערך יצחק יודלוב.
המדפיסים בני שונצינו: תולדותיהם ורשימת הספרים שנדפסו על ידיהם, וינה: בהוצאת דוד פרענקיל, תרצ"ג, באתר היברובוקס.
הערות ומלואים לספר "המדפיסים בני שונצינו", עלים, לביבליוגרפיה וקורות ישראל, שנה ראשונה, העורך: דוד פרענקיל, וינה: תרצ"ד–תרצ"ה – 1935–1934, עמ' 17, באתר היברובוקס.
נשים עבריות בתור מדפיסות, מסדרות, מוציאות לאור ותומכות במחברים, ברלין: בהוצאת בית מסחר ספרים ראובן מס, תרצ"ג, באתר היברובוקס.
פיוטי שמעון ב"ר יצחק ונספחים להם פיוטי רבי משה ב"ר קלונימוס, ברלין – ירושלים: הוצאת שוקן, תחר"ץ, באתר היברובוקס.
פיוטי רש"י, ירושלם, הוצאת שוקן, תש"א, באתר היברובוקס.
סתומים וחתומים, תל אביב: הוצאת מחברות לספרות, תש"ה, באתר היברובוקס.
תולדות הספר העברי – מהזמן הקדום עד הזמן האחרון, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תש"ה–1945, באתר היברובוקס.
משלי סנדבאר, תל אביב: הוצאת מחברות לספרות, תש"ו, באתר היברובוקס. (ראו: משלי סנדבר)
ספר גזירות אשכנז וצרפת, ירושלים: הוצאת ספרי תרשיש, בסיוע מוסד הרב קוק, תש"ו, באתר היברובוקס.
שערי חב"ד, תדפיס מתוך עלי עי"ן, מנחת דברים לשלמה זלמן שוקן אחרי מלאות לו שבעים שנה, ירושלים: תש"ח–תשי"ב, באתר היברובוקס.
אברהם בן חסדאי, בן המלך והנזיר, ירושלים: הוצאת מחברות לספרות, בסיוע מוסד הרב קוק, תשי"א, באתר היברובוקס.
חיבוריו > ספרים שערך, ההדיר או הביא לדפוס (רשימה חלקית)

גוילים: מאה ספורי אגדה (הימן ירושלמי), תל אביב, תש"ב.
סיפור רבי יוסי דילה ריינה ומעשה נורא משלמה מולכו, הביא לדפוס הימן הירושלמי, הוצאת ספרית השעות, [תש"ד].
רבינו גרשם מאור הגולה, סליחות ופזמונים, ירושלים: הוצאת מוסד הרב קוק, תש"ד.
ברן יחד, ילקוט שירי תפילה עתיקים גם חדשים, ירושלים: הוצאת מוסד הרב קוק, תש"ה.
כל שירי רבי שמואל הנגיד, בחמישה ספרים, תל אביב: הוצאת מחברות לספרות (הברמן ערך את כרך א: דיואן וכלול בו ספר בן תהלים, תש"ה–תש"ו).
כתבים נבחרים, אברהם ברלינר, שני כרכים, ירושלים: הוצאת מוסד הרב קוק, תש"ה–תש"ט.
אגרת מוסר, אלעמי שלמה, ירושלים, הוצאת מוסד הרב קוק, תש"ו.
ספר גזירות אשכנז וצרפת, דברי זכרונות מבני הדורות שבתקופת מסעי הצלב ומבחר פיוטיהם, ירושלים: הוצאת תרשיש, תש"ו (עם מבוא מפי יצחק בער).
חלקת מחוקק, דברי מדרש ואגדה על משה רבינו ופטירתו, ירושלים ותל אביב: הוצאת שוקן, תש"ז–1947.
שירי היחוד והכבוד, ירושלים, הוצאת מוסד הרב קוק, תש"ח.
אגרת בעלי חיים, קולנימוס בן קולנימוס, ירושלים, הוצאת מוסד הרב קוק, תש"ט (מהדורת ישראל טופורובסקי. הברמן הוסיף אחרית דבר).
כתבי ר' אברהם עפשטיין, שני כרכים, ירושלים: הוצאת מוסד הרב קוק, תש"י–תשי"ז.
הקיצותי כישן לאהבים – מתנת שיר, שלמה אבן-גבירול, תל אביב: דפוס הארץ, תשי"א.
עדה ועדות, מגילות-קדומים ממדבר יהודה, ירושלים: הוצאת מחברות לספרות, תשי"ב–1952.
מאמר על הדפסת תלמוד, תולדות הדפסת התלמוד – רפאל נתן נטע רבינוביץ, ירושלים: הוצאת מוסד הרב קוק, תשי"ב.
אבן בחן, קלונימוס בן קלונימוס, תל אביב: הוצאת מחברות לספרות, תשט"ז–1956.
מגילות מדבר יהודה, הוצאת מחברות לספרות, תשי"ט–1959.
מבחר השירה העברית, חיים בראדי ומאיר וינר, ב' כרכים, ירושלים: הוצאת ראובן מס, 1963–1965.
הרצאות על כתבי יד עבריים, משה שטיינשניידר (תרגם מגרמנית ישראל אלדר; ערך א"מ הברמן), ירושלים: מוסד הרב קוק, תשכ"ה.
עתרת רננים, פיוטים ושירים לשבתות ומועדים, ירושלים: הוצאת בן אורי, תשכ"ז–1967.
ספר משא גיא חזיון, לבנימין מן הענווים, הוצאת דביר, תשכ"ז (עורכים: ש. א. נכון, ג. וולי, ג. צרפתי, א"מ הברמן, י"י כהן, מ. שפיצר).
פיוטי רבי אפרים בר' יעקב מבונא, ירושלים ותל אביב: הוצאת שוקן, תשכ"ט–1968.
ספר זכירה סליחות וקינות, ר' אפרים ב"ר יעקב, ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, תש"ל–1970.
שירי אברהם הבדרשי ויצחק הגרני וחוגם, ירושלים: הוצאת בן אורי, תשכ"ט.
קידוש ירחים דרבי פנחס, עם מבוא והערות – אברהם מרמרשטיין, ירושלים: הוצאת בן אורי, תשל"ג.
כתבי דוד ילין, ירושלים: הוועד להוצאת כתבי דוד ילין על ידי הוצאת ראובן מס (הברמן ערך וההדיר את כרך ג: לחקר השירה העברית בספרד, תשל"ה).
לקריאה נוספת

'הברמן, אברהם מאיר', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 167. (הספר בקטלוג ULI)
צבי מלאכי (עורך), שי להימן , תשל"ז:
צבי מלאכי, 'לאברהם מאיר הברמן – ביובלו', עמ' VIII–VII.
יונה דוד, 'כתבי אברהם מאיר הברמן – ביבליוגרפיה', עמ' 1–36.
הדואר , י"א בשבט, תשמ"א:
יעקב קבקוב, אברהם מאיר הברמן ז"ל (לרגל מלאות שלושים לפטירתו), עמ' 151–152.
ג. קרסל, א.מ. הברמן ז"ל חוקרם של מדפיסים, עמ' 156.
צבי מלאכי (עורך), יד להימן , תשמ"ד:
יצחק זילברשלג, א.מ. הברמן, דיוקנו ופריונו, עמ' 377–394.
יהושע ליבוביץ, הברמן בביתו ובבית רעיו, עמ' 395–396.
יעקב קבקוב, א.מ. הברמן החוקר והאדם, עמ' 397–400.
מאיר קצנשטיין, אחר פטירתו של פרופ' אברהם מאיר הברמן ז"ל, עמ' 401–402.
ישראל לוין, "הפיוטים של הברמן" (על פרופ' א. מ. הברמן ז"ל, שלושים למותו), מעריב, מדור ספרות, מיום 09 בינואר 1981, עמ' 4.
הערות שוליים

↑  גנזים - אגודת הסופרים העברים בישראל, חוברת 100. ניסן תשמ"א, כרך ח', שנה 14, "שאלון אישי", עמוד 102
↑  דוד תדהר (עורך), "אברהם מאיר הברמן", אנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובוניו, כרך ח' (1957), עמ' 3051; ראו גם יעקב קבקוב, אברהם מאיר הברמן (לרגל מלאות שלושים לפטירתו), הדואר, י"א בשבט, תשמ"א (להלן: "קבקוב"), עמ' 151.
↑  קבקוב, עמ' 152.
↑  המדפיסים בני שונצינו, תולדותיהם ורשימת ספריהם, וינה, תרצ"ג.
↑  ראו ספריו על המדפיסים דניאל בומבירגי (יצא לאור בשנת תשל"ח-1978); קורנילייו אדיל קינג ובנו דניאל (יצא לאור בשנת תש"ם-1980); וזואן די גארה (יצא לאור לאחר מותו, בשנת תשמ"ב-1982). את הספר השלים וערך יצחק יודלוב.
↑  את מרבית מחקריו על הדפוס העברי קיבץ בספרו פרקים בתולדות המדפיסים העברים, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשל"ח-1978; ראו גם ג. קרסל, א.מ. הברמן ז"ל חוקרם של מדפיסים, הדואר, י"א בשבט, תשמ"א, עמ' 156.
↑  קבקוב, עמ' 151.
↑  רשימה של פרסומיו, עד לשנת 1977, פורסמה על ידי יונה דוד בקובץ מחקרים שנערך לכבודו, שי להימן: מחקרים בספרות העברית של ימי הביניים, מוגשים לא"מ הברמן (הימן הירושלמי) במלאת לו שבעים וחמש שנה. התקין וערך צבי מלאכי בהשתתפות יונה דוד. ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשל"ז–1977; רשימה מעודכנת פורסמה על ידי ניתאי שנאן, בקובץ שיצא לזכרו בשנת תשע"א–2010, תלמוד מאיר (ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל), בעריכת אביגדור שנאן.
↑  שביבי ירושלים, בהוצאת ההסתדרות הציונית, 1956.
↑  ממחברות הימן הירושלמי. פורסמה בספרו האחרון מפרי העט והעת, ירושלים, תשמ"א, עמ' 272-282.
↑  ספר תהילים, פרק פ"ח, פסוק א'
↑  ראו א"מ הברמן, מפרי העט והעת, הוצאת ראובן מס, ירושלים, תשמ"א, אחרית הדבר.
↑  ביקורת: דוד דוידוביץ, תווי-ספר יהודיים, דבר, 7 ביולי 1972.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262384805171  PLWABN: 9810683197605606  BIBSYS: 2008717  BnF: cb161224872 (data)  CiNii: DA1609245X  GND: 124356249  ISNI: 0000 0001 0801 2637  LCCN: n81100972  NKC: zmp20221161693  NLA: 35416049  NTA: 068525214  RERO: 02-A017397379  SUDOC: 077870239  Trove: 944908  VcBA: 495/68449  VIAF: 67791389   WorldCat (עם VIAF): 67791389
אולקסי דנילוב

אולקסי מיאצ'סלבוביץ' דנילוב (באוקראינית: Олексій Мячеславович Данілов; נולד ב-7 בספטמבר 1962) הוא פוליטיקאי אוקראיני. מזכיר   לשעבר של המועצה לביטחון לאומי ולהגנה של אוקראינה (3 באוקטובר 2019 - 26 במרץ 2024), הגוף האמון על מדיניות הביטחון הלאומי והגנת המדינה המייעץ לנשיא אוקראינה.
במרץ 2024 מונה לתפקיד שגריר אוקראינה במולדובה.
פלילים

ב-6 במאי  2024, נודע כי משרד הפנים של רוסיה הכניס את אולקסי דנילוב לרשימת מבוקשים.
הערות שוליים

↑  https://korrespondent.net/ukraine/4675027-danylov-stanet-poslom-v-moldove-zelenskyi
↑  https://strana.news/news/463887-v-rf-objavili-v-rozysk-avakova-klimkina-danilova-i-hrojsmana.html
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1273093054  VIAF: 1867165750881554220001   WorldCat (עם VIAF): 1867165750881554220001 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אוקראינים ובנושא פוליטיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אייל טימור

| אייל טימור |
| --- | --- |
 אייל טימור זכר
מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: אייליים
תת־משפחה:: איילים
סוג:: אייל רוסה
מין:: אייל טימור
שם מדעי
 Rusa timorensis ‏בלנוויל, 1822
תחום תפוצה


אייל טימור או אייל ג'אווני (שם מדעי: Rusa timorensis), הוא מין של אייל בסוג אייל רוסה החי באינדונזיה ובמזרח טימור.
אייל טימור הוא השני בגודלו בסוג אייל רוסה, קטן מאייל סמבר וגדול מאייל אלפרד ואייל פיליפיני. בעבר סווג בסוג אייל (Cervus), תחת השם המדעי (Cervus timoresis).
תיאור

צבע הפרווה של אייל טימור הוא חום אפרפר, עם מראה גס לעיתים קרובות. בניגוד למרבית האיילים, העופרים נולדים ללא נקודות. גובהו בכתפיים 83–110 ס"מ, אורך ראשו וגופו 142–185 ס"מ, ומשקלו 50–115 ק"ג. השפתיים לבנות, האף סגלגל, האוזניים גדולות ורחבות, ומעוגלות במקצת, הרגליים קצרות יחסית, ומשוות לו מראה מעט גוץ והזנב קצר ובאורך 8–20 ס"מ. לעיתים יש סימונים כהים בצורת Y על הפנים. לזכרים זוג קרניים בהם על פי רוב שלושה סיעופים, אם כי נצפו לעיתים פרטים שלהם כארבעה סיעופים. אף על פי שאורך הקרניים בממוצע הוא 60 סנטימטר-2.5 מטר, ניתן לצפות מדי פעם, בפרטים עם קרניים באורך 3.6 מטרים. לעיתים הקרניים צומחות עם עיקול למטה החוזר ומתרומם למעלה.
לאייל טימור שבעה תת-מינים:
(Rusa timorensis timorensis) - מצוי במזרח טימור.
(Rusa timorensis djonga) - מצוי באיים בוטון ומונא (אינדונזיה).
(Rusa timorensis floresiensis) - מצוי בפלורס ואיים אחרים (אינדונזיה).
(Rusa timorensis macassaricus) - מצוי בסולאווסי (אינדונזיה).
(Rusa timorensis moluccensis) - מצוי באיי מאלוקו (אינדונזיה).
(Rusa timorensis renschi) - מצוי בבאלי (אינדונזיה).
(Rusa timorensis russa) - מצוי בג'אווה (אינדונזיה).
תפוצה ובית גידול

אייל טימור נפוץ באופן טבעי באיים רבים באינדונזיה ובמזרח טימור. כמו איילים אסייתים אחרים, הוא הובא למדינות רבות ביניהם: אוסטרליה, ניו זילנד, פפואה גינאה החדשה, מדגסקר, מאוריציוס, קלדוניה החדשה, ראוניון, וכן לאיים נוספים באינדונזיה.
בית גידולו של אייל טימור הוא מגוון למדי וכולל: יערות טרופיים, יערות ממוזגים, יערות נשירים, שטחי מרעה, סוואנות, וביצות. איילי טימור יכולים לחיות גם באזורים צחיחים יחסית, כמו המדבריות באוסטרליה, בשל העובדה כי הם אינם זקוקים למים, ומקבלים את מרבית הלחות הדרושה להם, ממזונם הצמחוני.
אקולוגיה והתנהגות

איילי טימור הם איילים חברותיים שלעיתים רחוקות חיים בבדידות, ובדרך כלל הם נצפים בקבוצות קטנות של עד 25 פרטים. הם פעילים בעיקר בלילה, למרות שבאזורים רבים הם נצפים בשעות היום. בניגוד לאיילים רבים, איילי טימור אינם מניפים את זנבם כאשר הם נמלטים. לאיילים קולות שונים, ביניהם שאגות של הזכרים בעונת הרבייה, או קול חזק המהווה אות אזעקה בהתקרבות טורף. בעונת הרבייה הזכרים נוהגים לקשט את קרניהם בעלים, דשאים, וזרדים רבים, ככל הנראה כדי להפחיד יריבים אחרים. ההיריון נמשך כ-שמונה חודשים, לאחריהם נולד עופר אחד ולעיתים רחוקות שניים, הנגמל לאחר שישה או שמונה חודשים, ומגיע לבגרות בגיל 18–24 חודשים. תזונתם כוללת עשבים עלים ודשאים, באזורים שונים הם נצפים במים, אוכלים צמחייה מימית כדוגמת שרכי מים.
איומים

האויבים הטבעיים של אייל טימור הם דהולים, פיתוניים, תניני ים, ודרקוני קומודו. אף על פי שאייל טימור מסווג במצב "פגיע" לא צפויה לו סכנת הכחדה, בשל תפוצתו הנרחבת במדינות אליהן הוא הובא. תוחלת חייו של אייל טימור 15–20 שנים.
הערות שוליים

↑  אייל טימור באתר הרשימה האדומה של IUCN
| איילי העולם הישן |
| --- | --- | --- |
| אייל זהוב | אייל אנאמייט • אייל חזירוני • אייל קוהל • אייל קאלאמיאן |   |
| אייל אלדי | אייל אלדי |   |
| אייל ת'ורולד | אייל ת'ורולד |   |
| אייל | אייל אדמוני • אייל קנדי • אייל מרכז-אסייתי • אייל סיקה |   |
| אייל רוסה | אייל אלפרד • אייל פיליפיני • אייל טימור • אייל סמבר |   |
| אייל רוסרבוס | אייל ברסינגה |   |
| אייל נקוד | אייל נקוד |   |
| יחמור | יחמור אירופי • יחמור פרסי |   |
| אייל דוד | אייל דוד |   |
| מונטיאק הציצית | מונטיאק הציצית |  |
| מונטיאק | מונטיאק שחור • מונטיאק פי • מונטיאק מצוי • מונטיאק סיני • מונטיאק צהוב • מונטיאק גונגשאן • מונטיאק פוהאט • מונטיאק ענק • מונטיאק רוזוולט • מונטיאק אנאמייט • מונטיאק העלה • מונטיאק סומטרי |  |
איילי טימור בפארק הלאומי "באלורן" שבאינדונזיה.
אוקאן

| --- | --- |
סמל אוקאןסמל אוקאן

תחנת הרכבת של הכפר
 מדינה:  הונגריה הונגריה
 חבל:  המישור הגדול הדרומי
 מחוז:  בקש בקש
 נפה:  נפת שרקד
 שטח:  70.62 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  2,115 (1 בינואר 2024)
 קואורדינטות:  46°54′N 21°21′E﻿ / ﻿46.9°N 21.35°E﻿ / 46.9; 21.35 
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.okany.hu/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הונגריה מוגדלת) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.אוקאן(למפת הונגריה רגילה) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.אוקאן  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
אוקאן (בהונגרית: Okány) הוא כפר במחוז בקש בנפת שרקד.
מיקום

הכפר ממוקם בחלק הצפון-מזרחי של מחוז בקש בדרום המישור ההונגרי הגדול, ליד אחד מהענפים ה"מתים" של נהר השבש-קרש (שם הנהר ברומנית: Crișul Repede, בגרמנית: Schnelle Kreisch שזורם מרומניה להונגריה ומהווה אחד משלושת היובלים העיקריים של נהר הקרש),
מיקום > נגישות

כביש 4223 בין צ'קמה (Csökmő) ל-Sarkadkeresztúr עובר בכיוון צפון-דרום את היישוב, ניתן להגיע אליו גם מהכביש הראשי 47 וגם מכיוון מושב הנפה שרקאד. הוא מחובר ל-Vésztő בכביש 4235 ול-Zsadány בכביש 4236 . ניתן להגיע לכפר ברכבת בקו MÁV 128 מבקשצ'אבה אשר עוצר במקום. תחנת הרכבת אוקאן ממוקמת פיזית בחלק הדרום-מערבי של היישוב, נגיש מכביש 4235.
היסטוריה > מקור השם

אין הסבר ברור למקור שמו של אוקאן. עם זאת, שמו של האל הראשי של הדת השאמאנית של ההונגרים לפני הנצרות, האל אוקן, אשר היה נפוץ בקרב ההונגרים הכובשים (התיישבות המדיארים במרכז אירופה), מזכיר בדמיון בולט את שם היישוב, כך שניתן להעלות על הדעת שניתן לייחס את השם לכך.
לפי המילון האטימולוגי לשמות גאוגרפיים של לאיוש קיש, שם הכפר אינו מסתורי כלל: מקורו בשם המשפחה הסרבי-קרואטי אוקן. נשאלת השאלה לכל היותר האם בצורה ההונגרית Okan הפך ל-Okány עם (ny) בסוף שהיא מאותיות האלפבט ההונגרי כ-n רכה. לאיוש קיש נותן גם את המשמעות של המילה בסרבית-קרואטית אוקן (Okan) בצורה של 'איש גדול עיניים' שזו בהחלט פרשנות נכונה.
על כן מבחינת המשמעות היישובים בשם סמש (Szemes) (היום: Balatonszemes, Pusztaszemes ) יכולים להיות קרובים לשם אוקאן. הם נוצרו משם העצם "עין" (בהונגרית: szem) וסביר להניח שזקיפים חיו מוצבים ביישובים אלה - אולם במקרה זה לא מן הנמנע שנוצר מהשם הפרטי Szemes.