stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דרך הענבר

מרכזי הסחר בענבר ונתיבי הדרך העיקריים באירופה
דרך הענבר (בגרמנית: Bernsteinstraße; באיטלקית: Via dell'Ambra; בפולנית: Szlak Bursztynowy או Jantarowy Szlak) הוא הכינוי לדרך סחר עתיקה בתקופה הפרהיסטורית ובעת העתיקה, אשר שימשה את הסחר בענבר, שהיה מרכיב חשוב בחפצי נוי ובתכשיטים מאז תקופת הברונזה, ונעשה בו שימוש במצרים העתיקה, ביוון העתיקה וברומא העתיקה. עוד נחשב הענבר כמקור לאנרגיה ולחימום.
הענבר הובל מחופי הים הבלטי והים הצפוני בדרכי יבשה ולאורך נהרות הוויסלה והדנייפר לאיטליה, יוון, מצרים ולחופי הים השחור, מקום בו נפגש הנתיב עם דרך המשי שהובילה מזרחה לאסיה. כך לדוגמה, נמצא ענבר מצפון אירופה בקברו של תות ענח' אמון וידוע כי נעשה בו שימוש גם במקדשי דלפי. בימינו עושים אזורים שונים באירופה שימוש במושג "דרך הענבר" כמותג תיירותי.
נתיבי הדרך

ככל הנראה, כבר בתקופת אוגוסטוס או טיבריוס במאה ה-1, הוביל הנתיב העיקרי, או המזרחי, של דרך הענבר מצפון אירופה דרך הוויסלה בפולין ודרך סלובקיה של ימינו; וחצה את הדנובה סמוך לווינה, מקום בו נכנס לתחומי האימפריה הרומית. משם הובילה הדרך שהופיעה במפת פויטינגר עד לאקוויליה שלחופו הצפוני של הים האדריאטי. את שמה של הדרך טבע, ככל הנראה, פליניוס הזקן, שגם ציין בכתביו, שפסלון ענבר קטן בדמות אדם עלה כמחירו של עבד בריא.
נתיבים נוספים להובלת ענבר היו הנתיב המערבי, או הימי, שהוביל דרך הים הצפוני מאנגליה ודרכה; הנתיב שעבר במרכז גרמניה ואשר נסמך על עורקי הספנות בנהרות האלבה והאודר; ונתיב דרך מערב גרמניה לאורכם של הנהרות המז והריין.
הערות שוליים

↑  Bernsteinroute (בגרמנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4222560-7  NKC: xx0133999  VIAF: 240881141   WorldCat (עם VIAF): 240881141
מוחמד נזאל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1962 (בן 62 בערך) עמאן, ירדן 
 השכלה:  אוניברסיטת קראצ'י 
 מפלגה:  חמאס חמאס
 
מוחמד נזאל (מכונה "אבו בראא'"; נולד ב-1962 בעמאן שבירדן) הוא חבר הלשכה המדינית של חמאס ואחד מדובריה.
ביוגרפיה

מוצא משפחתו מקלקיליה, מאחת החמולות הגדולות בעיר. בשנים 1992–1999 הוא שימש כנציג חמאס בירדן, וכיום הוא חבר הלשכה המדינית של התנועה.
למד בתיכון בכווית שבה הצטרף לפעילות של קבוצת הסטודנטים הפלסטינים האסלאמים, בראשותו של ח'אלד משעל. סיים תואר שני בכימיה באוניברסיטת קראצ'י, שם גם עמד בראש התאחדות הסטודנטים האסלאמים בפקיסטן.
נזאל הצטרף לחמאס בשנת 1989. הוא עזב את ירדן בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 ועבר לסוריה, שם הוא מתגורר כיום.
נאנוק איש הצפון

| --- | --- |

 בימוי:  רוברט פלאהרטי
 הופק בידי:  רוברט פלהארטי
 תסריט:  רוברט פלאהרטי, פרנסס ה. פלאהרטי 
 עריכה:  רוברט פלאהרטי, צ'ארלס גלב
 שחקנים ראשיים:  ברי קרוגר 
 מוזיקה:  סטנלי סילברמן 
 צילום:  רוברט פלאהרטי 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  Révillon Frères, Pathé Exchange 
 חברה מפיצה:  Pathé Exchange, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  11 ביוני 1922
 משך הקרנה:  79 דקות
 סוגה:  תיעודי
 דף הסרט ב־IMDb
 
נאנוק איש הצפון
נאנוק איש הצפון (באנגלית: Nanook of the North) הוא סרט תעודה אילם אמריקאי של הבמאי רוברט פלאהרטי משנת 1922. זהו אחד הסרטים התיעודיים הראשונים שהגיעו להצלחה מסחרית בעולם.
עלילת הסרט

הסרט מתעד את חייהם של נאנוק, אינואיט המתגורר באזור מפרץ הדסון במערב קנדה, ובני משפחתו. בסרט מוצגים נאנוק, אשתו נילה, ילדיו, וחברים נוספים בשבט – יוצאים לציד, בונים איגלו, מחפשים מזון, שטים בקיאק, נוסעים במזחלות ומבצעים מטלות שונות נוספות בחיי היומיום.
הפקה

פלאהרטי גדל באזורי המכרות במישיגן וקנדה והחל את דרכו המקצועית כהרפתקן חוקר. בשנת 1910 נשכר על ידי מהנדס הרכבות הקנדי ויליאם מקנזי כדי לסייר באזור מזרח מפרץ הדסון לצורך בחינת קיום משאבי טבע באזור והזדמנויות לסלילת מסילות רכבת. פלאהרטי יצא לארבע משלחות לאזור לצורכי מיפוי השטחים הלא מוכרים. בין השנים 1914–1915 החל לצלם את חוויותיו במהלך המשלחות. בסך הכל בילה כ-16 חודשים בחברת האינואיטים באזור והתעניין מאוד בתרבותם ואורחות חייהם.
בשנת 1916, במהלך עריכת החומרים שצילם במהלך המשלחות, השליך פלאהרטי בטעות בדל סיגריה לתוך ערימת גזירי הפילם, וגרם לשריפת יותר מ-9 קילומטרים של חומרי צילום. פלאהרטי יצא לגייס כספים לצורך מסע נוסף לקנדה לצורך צילום הסרט מחדש. הוא פנה לחברת פרוות צרפתית וזו הסכימה לתרום כספים לצורך הפקת הסרט. לאחר גיוס הכספים חזר פלאהרטי למפרץ הדסון והחל בצילומים מחדש בשנת 1920.
לעומת הצילומים שנהרסו, שתיארו את חיי האינואיטים באופן כללי, בסבב הצילומים השני התמקד פלאהרטי בחיי משפחה אינואיטית אחת. הוא בחר בננוק כדמות המרכזית לסרט בשל היותו צייד מוכר ומוערך בשבט. בני השבט סייעו לפלאהרטי בצילומים ובהפעלת ציוד הצילום. במהלך הצילומים, נהג פלאהרטי להציג את החומרים שצולמו בכל יום לצוות המצולמים, כדי לקבל מהם חוות דעת ולשפר את הסרט בהתאם. הוא התייחס להערות שנתנו בני השבט ויישם רבות מהן בסרטו.
הצילומים הסתיימו באוגוסט 1921. הסרט הופץ בשנת 1922 על ידי חברת אולפני פתה (Pathé Exchange) בארצות הברית ובאירופה.
ביקורת

ביקורת הועלתה על מהימנותו של הסרט ועל כך שהציג את המציאות באופן שאינו אותנטי. כבר בשנת 1926 החלו לעלות ביקורות על כך שהסרט מתאר את חיי האינואיטים באופן שאינו מדויק. אף על פי שפלאהרטי התיימר להציג את חיי האינואיטים כהווייתם, התברר כי רבות מן הסצנות בסרט בוימו או צולמו בטכניקות של שחזור. מבקרים רבים הסתייגו מהאותנטיות של הסרט והיו אף שכינו אותו תרמית.
שמו של גיבור הסרט היה למעשה אלקגיאלק ולא נאנוק, שם שבחר פלאהרטי שכן סבר שיישמע מובן יותר לצופים. גם בני המשפחה המתוארים בסרט לא היו בני משפחתו האמיתיים של אלקגיאלק. הם נבחרו על ידי פלאהרטי לפי האופן שבו שאף לייצג משפחה אידיאלית. לאלקגיאלק היו בפועל מספר נשים ולא אישה אחת כפי שהוצג בסרט.
בעת בימוי הסצנות, בחר פלאהרטי להציג היבטים מחיי האינואיטים באופן שלא תאם את רוח התקופה שבה צולם הסרט. הוא ביקש מנאנוק להתבסס על המנהגים ואורחות החיים של אביו והדורות הקודמים ולא על אורח החיים שלו עצמו באותה עת. כמו כן השמיט מרכיבים רבים מחיי המצולמים שהיו עשויים להעיד על השינויים שחלו בחיי האינואיטים בתקופה זו, כגון התפתחויות טכנולוגיות. בצילום סצנות ציד בחר פלאהרטי לתאר את הציד באמצעות חנית, אף על פי שבאותה עת האינואיטים השתמשו ברובים.
סצנה נוספת שבוימה לצורך הצילומים תיארה את המסחר של נאנוק עם האדם הלבן באזור. באותה סצנה נראה נאנוק כשהוא מבחין בגרמופון ותקליט לכאורה לראשונה בחייו ונושך את התקליט. לאמיתו של דבר, ידע אלקגיאלק היטב מהו תקליט באותה עת והדבר תואר בסרט באופן זה לצורך הצגת אפקט קומי.
כמו כן, אלקגיאלק ומשפחתו לא התגוררו כלל באיגלו, כפי שתואר בסרט. בעת צילום המשפחה באיגלו שנבנה כשחזור על ידי בני המקום לצורך הצילומים, התגלה שאין בתוכו מספיק אור טבעי ולשם כך נבנה מבנה מיוחד שלו שלושה קירות וחלל פתוח לאור השמש שבו הוצבה המצלמה, הסצנות שבהן תוארו בני המשפחה ישנים בלילה באיגלו צולמו למעשה באור יום.
במקרים אחרים, ביקש פלאהרטי מן המצולמים לחזור על סצנה מספר פעמים כאשר לא היה מרוצה מן התוצאה.
מבקרים מסוימים טוענים כי הסרט משתמש בדרכי ייצוג סטריאוטיפיות לייצוג אוכלוסיות ילידות. כאשר פלאהרטי בחר לתאר את החברה האינואיטית באופן שלא תאם את חייה המודרניים בפועל, הוא תרם להנצחה של סטריאוטיפים של חברה זו כפרימיטיבית.
השפעות תרבותיות

בצאתו לאקרנים זכה הסרט להצלחה רבה בקרב הצופים וכן להצלחה קופתית גדולה. הצלחתו הרבה הביאה גם לכך שאולפני סרטי פרמאונט הסכימו לממן את סרטו הבא של פלאהרטי, "מואנה", שצולם בסמואה ותיעד את חייהם של הפולינזים בני המקום.
"נאנוק איש הצפון" השפיע רבות על קולנוענים אחרים באותה תקופה. סרגיי אייזנשטיין ציין כי סרט זה היה אחד המשפיעים עליו ועל יוצרים נוספים מן הפורמליזם הרוסי, וכי הם למדו רבות מן הסרט בתחילת דרכם. סרט זה ויצירותיו הבאות של פלאהרטי השפיעו רבות גם על היוצר התיעודי הבריטי ג'ון גרירסון, שנחשב לאחד ממובילי התנועה הדוקומנטרית באנגליה.
הסרט נכלל ברשימת סרטי הקולנוע לשימור בספריית הקונגרס של ארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית. כמו כן הסרט נכלל ברשימות דירוג סרטי התעודה הטובים בכל הזמנים על ידי מבקרים.
הערות שוליים

1 2 3  Patricia R. Zimmermann and
Sean Zimmermann Auyash, Nanook of the North
1 2  Robert J. Flaherty, How I Filmed 'Nanook of the North', World's Work, 1922, עמ' 632-640
1 2  Fatimah Tobing Rony, 161.F08/readings/RonyTaxidermy.pdf#page=99 Taxidermy and Romantic Ethnography: Robert Flaherty’s Nanook of the North, Duke University Press, 1996, עמ' 99-126
1 2 3  Paul Rotha, Nanook and the North, Studies in Visual Communication Volume 6 Issue 2, University of Pennsylvania, 1980
1 2   רותה קופפר, הנרטיב של הדוקו, באתר TheMarker‏, 13 באוגוסט 2018
1 2 3  Carlos Ruiz Carmona, Cinema and its ability to represent a staged reality, 2016
↑  Louis Menand, Nanook and Me: “Fahrenheit 9/11” and the documentary tradition, 2004
↑  Complete National Film Registry Listing, Library of Congress
↑  David Fear, Joshua Rothkopf and Keith Uhlich, The 51 best documentaries of all time, Time Out, ‏April 6th, 2019
↑  Critics’ 50 Greatest Documentaries of All Time, BFI, דירוג של מכון הסרטים הבריטי לסרטי התעודה הטובים לפי מבקרים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007381981405171  BnF: cb14661836f (data)  GND: 7576576-7  LCCN: no98091675  SUDOC: 074601075  VIAF: 230984338   WorldCat (עם VIAF): 230984338
דוד קניאל

דוד קניאל (12 בדצמבר 1904 – 11 במאי 1986) היה מורה ואיש חינוך. כיהן כראש המועצה המקומית של עפולה.
ביוגרפיה

דוד קניאל נולד בעיר קובנה שבליטא בשנת 1904. רכש השכלה משפטית ופדגוגית. היה פעיל בתנועת גורדוניה ושימש כמנהל בגימנסיה העברית בקובנה.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל. בתחילה התגורר בחיפה, בבית דודו הרב יהושע קניאל, שהיה הרב הראשי של חיפה. לאחר מכן ניהל במשך מספר שנים את בית הספר בתל עדשים. בשנת 1947 עבר לעפולה ושימש מורה בבית הספר לילדי עובדים, שהיה בית ספר יסודי מבתי הספר של זרם העובדים (כיום - בית ספר יזרעאל).
יחד עם פעילותו החינוכית היה קניאל פעיל במפא"י ובשנת 1950 נבחר כנציג המפלגה לכהונת ראש המועצה המקומית של עפולה. היה זה בתקופת העלייה ההמונית שלאחר הקמת מדינת ישראל ותקופת הצנע. מאוכלוסייה של כ-2,500 תושבים שגרו בעיירה בעת הקמת המדינה, צמח מספר תושביה במשך המחצית הראשונה של שנות החמישים לכ-10,000. העולים שוכנו בשלוש מעברות, האחת במרכז העיר, השנייה בכביש המוליך לבית חולים העמק והשלישית ליד מרחביה. העולים התגוררו בפחונים וצריפונים, במגורים צפופים ובתנאים קשים והתפרנסו מעבודות דחק. דוד קניאל ראה כיעד מרכזי לפתור את בעיות הדיור והתעסוקה של העולים. בשטח העירוני של עפולה הוקמה "שכונת גאולים" שחולקה למגרשים שיועדו למשקי עזר ועל כל מגרש הוקם בית מגורים חד משפחתי או דו-משפחתי. בשכונה זאת התיישבו רבים מעולי תימן. במרחק של כ-5 ק"מ מעפולה הוקמה בשנת 1951 שכונת עפולה עלית, שהיא שכונה של בתי קרקע ובנייני דירות לא גדולים השוכנת מצפון-מערב לכביש עפולה-טבריה. ממולה הוקמה בשנת 1953, מצפון מזרח לכביש עפולה–טבריה, שכונת גבעת המורה. השכונה נמצאת במעלה ההר שעל שמו נקראה. רוב בתי השכונה הם בנייני קומות מרובי דירות שבהם נקלטו גלי העלייה המאוחרים יותר ובעיקר העלייה ממרוקו. כמורה במקצועו יזם קניאל הרחבת רשת החינוך היסודי, התיכוני והמקצועי. כמו כן פעל לפתיחת סניפי בנקים בעיר ומוסדות אחרים לשירות התושבים.
ביום העצמאות תשט"ו הוחלט כי במקום מצעד צה"ל המסורתי, שנהוג היה לעורכו באחת הערים הגדולות, ייערכו שלושה מצעדים נפרדים בשלוש ערים. קניאל הצליח לשכנע את מערכת הביטחון לערוך את אחד משלושתם בעפולה. כך נערכו ב-17 באפריל 1955 מצעדים בתל אביב, בבאר שבע ובעפולה.
בנושא התעסוקה השקיע קניאל מאמצים רבים להקמת מפעלי תעשייה בעפולה. הוא הקים אזורי תעשייה בעיר והצליח להביא להקמתו של מפעל הסוכר בעפולה. בסוף שנת 1953 הוחל בבנייתו ובחודש במאי 1956 החל בו ייצור הסוכר. המפעל שימש במשך שנים רבות מקור תעסוקה מרכזי לעובדים בעיר.
קניאל נבחר לתקופת כהונה שנייה בשנת 1955 וכיהן כראש המועצה המקומית על לשנת 1959. לקראת סוף התקופה הוחל בחיסול שלוש המעברות בעיר והעברת תושביהן לשיכוני קבע.
דוד קניאל נפטר בשנת 1986, והותיר אחריו ארבעה ילדים.[דרוש מקור]
על שמו נקרא רחוב בשכונה המערבית היוקרתית של עפולה.
לקריאה נוספת

שבתאי גל-און, עפולה לגבורות – 80 שנה לעיר יזרעאל, בהוצאת עיריית עפולה, 2005.
הערות שוליים

↑  בכפר, תל עדשים, דבר, 2 באוגוסט 1944
↑  לחידוש כוחה של מועצת עפולה, דבר, 12 בנובמבר 1950
↑  ד. קניאל ראש מועצת עפולה, דבר, 9 בספטמבר 1955
| ראשי מועצת ועיריית עפולה |
| --- | --- | --- |
| כמועצה מקומית | שניאור זלמן הוז (1926–1928) • יעקב קינמון (1928–1930) • פייבוש טבצ'ניק (1930–1931, 1933–1939) • מאיר שפירא ( 1931–1932, 1939–1940) • אפרים מזרחי (1932–1933) • דב ברכאן (1940–1942) • בנימין שיינבוים (1942–1945) • יוסף ברזילאי (1945–1950) • דוד קניאל (1950–1959) • יואש דובנוב (1959–1969) |  |
| כעיר | שמשון שחורי (1969–1979) • עובדיה עלי (1979–1991) • צדוק נאווי (1991–1998) • יצחק מירון (1998–2005, 2013–2018) • אבי אברהם אלקבץ (2005–2013, 2018 ואילך) |  |
פרא

ערך זה עוסק בבעל חיים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| פרא |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מפריטי פרסה
תת־סדרה:: Hippomorpha
משפחה:: סוסיים
סוג:: סוס
תת־סוג:: חמור
מין:: פרא
שם מדעי
 Equus hemionus ‏פאלאס, 1775
תחום תפוצה


הפרא (שם מדעי: Equus hemionus), המכונה גם חמור הבר האסייתי, הוא מין בתת-סוג חמור. הפרא דומה לקיאנג, חמור הבר הטיבטי, וקטן במידתו מהערוד, חמור הבר האפריקני. צבע פרוותו חום בהיר-אפרפר. צבעי בטנו, שולי פיו, אחוריו והצד הפנימי של רגליו לבנים.
בפרא ידועים כיום ובעבר שישה תת-מינים:
פרא אנטולי (נכחד; Equus hemionus anatoliensis)
פרא מונגולי (Equus hemionus hemionus)
פרא פרסי (Equus hemionus onager)
פרא הודי (Equus hemionus khur)
פרא טורקמני (Equus hemionus kulan)
פרא סורי (Equus hemionus hemippus) – נכחד בשנות העשרים של המאה ה-20
בעבר סיווגו את הקיאנג, חמור הבר הטיבטי, כתת-מין של הפרא, אך כיום הוא נחשב למין נבדל ממנו.
מאפיינים

הפרא חי בעדרים קטנים בערבות אסיה.
מקום מחיה אופייני: נוף פתוח במדבר, נחלים עתירי צומח עשבוני ושיחי, עם מקורות מים קבועים.
אורך ההיריון הוא 11 חודשים והנקבות ממליטות בממוצע אחת לשנתיים, אם כי קיימים גם מקרים שבהם הנקבה מתעברת שוב מיד לאחר ההמלטה. העַיִר יונק מאימו כ-10 חודשים, וממשיך להיות תלוי בה כחודשיים נוספים. בגיל שנתיים עוזב העַיִר את העדר ומצטרף לעדר הזכרים. הנקבה הצעירה נשארת תמיד בעדר אימה.
כסותו של הפרא מתאימה למדבריות אסיה שבהם שוררים חום בקיץ וקור בחורף. בחורף הוא מגדל שיער חום עבה וצפוף ובקיץ שערו הופך לקצר ובהיר.
בעבר נחשבו הפראים לבעלי מבנה חברתי של הרמון (עדר הכולל זכר דומיננטי ומספר נקבות) בדומה לסוסים, אך מחקרים מתקדמים יותר בארץ ובעולם הראו כי הפראים חיים במבנה חברתי אשר נקרא fission-fusion. במבנה זה הנקבות חיות כל חייהן בקבוצות אשר משתנות בגודלן ומורכבות מנקבות בעלות צאצאים ונקבות ללא צאצאים, ואילו הזכרים עוזבים עם הגיעם לבגרות את העדר שבו נולדו, ומצטרפים לעדרי רווקים או חיים כבודדים (סוליטריים) ואז הם נחשבים דומיננטיים ובעלי טריטוריות.
מחקרים חישוביים וגנטיים על אוכלוסיית הפראים בארץ הראו כי הזכר הדומיננטי הוא בעל הגישה העיקרית לנקבות וכי שלטונו נמשך מספר שנים. הקרבות בין הזכרים אכזריים מאוד, וזכרים אף עלולים לאבד חלק מזנבם או חלקים מאוזניהם, וגם אין זה נדיר לראות פראים בעלי צלקות על צווארם. הפראים נלחמים בפרסות ובשיניים, וכל אחד מהם מנסה לנשוך את צוואר יריבו.
מצב שימור

הפרא חשוף לסיכון חמור של הכחדה בטבע. גודל האוכלוסייה בעולם מוערך בכמה עשרות אלפי פרטים. הסיבה העיקרית להתמעטות אוכלוסייתו היא ציד בשל בשרו ועורו ותחרות עם עדרי בקר וצאן מבויתים על מקורות מים. הפרא הסורי, תת-המין שהתקיים בעבר באזור המדברי, נעלם לגמרי מנופי ארץ ישראל. הפרט האחרון בגני חיות מת ב-1927 ומעריכים כי באותה תקופה נכחד גם הפרט האחרון בטבע. הדבר קרה בעקבות ציד מוגזם של התושבים באותה תקופה.
אוכלוסיית הפראים בישראל

ב-1968 הובאו מאיראן 11 פרטים של פרא פרסי ופרא תורכמני לישראל בתמורה ל-20 צבאים ישראליים מאוספו הפרטי של אורי צאן בחדרה. העדר שוחרר בחי בר יטבתה והתאקלם בהצלחה רבה. תהליך ההשבה לטבע החל בשנת 1982 בקרבת עין סהרונים במכתש רמון, ובתוך עשור שוחררו 14 זוגות פראים החיים על שטח המשתרע על פני 3,500 קמ"ר. כתוצאה מריבוי טבעי ומשחרורים נוספים של פראים שהובאו מן החי בר, גדלה אוכלוסיית הבר ופרויקט השבת הפראים לטבע הוכתר בהצלחה. נכון לתחילת 2016, מוערכת אוכלוסיית הפראים בכלמעלה מ-500 פראים. שטח התפוצה שלהם מתפרס מצפון הר הנגב ועד לפארן.
כיוון שתת-המינים שהובאו לישראל גדולים יותר מתת המין הסורי, נראה כי אין להם טורפים טבעיים בארץ ישראל. עם זאת ייתכן כי פרטים צעירים נמצאים בסיכון מצד הזאב המצוי.
אזכורים בתנ"ך ובחז"ל

כִּי אַרְמוֹן נֻטָּשׁ הֲמוֹן עִיר עֻזָּב עֹפֶל וָבַחַן הָיָה בְעַד מְעָרוֹת עַד עוֹלָם מְשׂוֹשׂ פְּרָאִים מִרְעֵה עֲדָרִים:
וּפְרָאִים עָמְדוּ עַל שְׁפָיִם שָׁאֲפוּ רוּחַ כַּתַּנִּים כָּלוּ עֵינֵיהֶם כִּי אֵין עֵשֶׂב:
פֶּרֶה לִמֻּד מִדְבָּר, בְּאַוַּת נפשו שָׁאֲפָה רוּחַ--תַּאֲנָתָהּ, מִי יְשִׁיבֶנָּה; כָּל-מְבַקְשֶׁיהָ לֹא יִיעָפוּ, בְּחָדְשָׁהּ יִמְצָאוּנְהָ:
כִּי הֵמָּה עָלוּ אַשּׁוּר פֶּרֶא בּוֹדֵד לוֹ אֶפְרַיִם הִתְנוּ אֲהָבִים:
יַשְׁקוּ כָּל חַיְתוֹ שָׂדָי יִשְׁבְּרוּ פְרָאִים צְמָאָם:
הֲיִנְהַק פֶּרֶא עֲלֵי דֶשֶׁא אִם יִגְעֶה שּׁוֹר עַל בְּלִילוֹ:
וְאִישׁ נָבוּב יִלָּבֵב וְעַיִר פֶּרֶא אָדָם יִוָּלֵד:
מִי שִׁלַּח פֶּרֶא חָפְשִׁי וּמֹסְרוֹת עָרוֹד מִי פִתֵּחַ:
לפי הפירושים המסורתיים, הערוד הנזכר בתנ"ך הוא בעצם שם אחר לפרא, כך שהערוד הנזכר בספרות חז"ל מספר פעמים (ראו כאן), הוא בעצם הפרא. במינוח המודרני משתמשים בשם ערוד לחמור הבר האפריקני, שהוא מין נבדל מהפרא.
הערות שוליים

↑  פרא באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  C. Feh, B. Munkhtuya, S. Enkhbold, T. Sukhbaatar, Ecology and social structure of the Gobi khulan Equus hemionus subsp. in the Gobi B National Park, Mongolia, Biological Conservation 101, 2001-09-01, עמ' 51-61 doi: 10.1016/S0006-3207(01)00051-9
↑  P. Kaczensky, O. Ganbaatar, H. Von Wehrden, C. Walzer, Resource selection by sympatric wild equids in the Mongolian Gobi, Journal of Applied Ecology 45, 2008-12-01, עמ' 1762-1769 doi: 10.1111/j.1365-2664.2008.01565.x
↑  David Saltz, Mary Rowen, Daniel I. Rubenstein, The Effect of Space-Use Patterns of Reintroduced Asiatic Wild Ass on Effective Population Size, Conservation Biology 14, 2000-12-18, עמ' 1852-1861 doi: 10.1111/j.1523-1739.2000.99227.x
1 2  Sharon Renan, Gili Greenbaum, Naama Shahar, Alan R. Templeton, Stochastic modelling of shifts in allele frequencies reveals a strongly polygynous mating system in the re-introduced Asiatic wild ass, Molecular Ecology 24, 2015-04-01, עמ' 1433-1446 doi: 10.1111/mec.13131
1 2  Equus hemionus (Asian Wild Ass, Asiatic Wild Ass), www.iucnredlist.org
↑  The Donkey Companion
| יונקים בארץ ישראל  |
| --- | --- | --- |
| טורפים בישראל | גירית הדבש • גירית קוואקזית • דלק הסלעים • חמוס השלגים • סמור משויש • לוטרה אירופית • זאב מצוי • זאב זהוב אפריקאי • תן זהוב • שועל החולות • שועל מצוי • שועל צוקים • כלב ים נזירי מצוי • נמייה מצויה • צבוע מפוספס • חתול חולות • חתול ביצות • חתול בר • קרקל • נמר |  |
| אוכלי חרקים בישראל | חדף הרמון • חדף זעיר • חדף לבן-שיניים • חדף קטן • קיפוד מצוי • קיפוד המדבר • קיפוד חולות מצוי |  |
| לווייתנאים בישראל | גרמפוס אפור • דולפין מצוי קצר-חוטם • דולפינן מצוי • דולפינן אנקולי • עבשן קטלני • סטנלה מפוספסת • סטנו תלום שן • זיפיוס חלול-חרטום • ראשתן גדול-ראש • לווייתן מצוי • לווייתן גוץ |  |
| פרסתנים בישראל | ערוד • פרא • חזיר בר • אייל הכרמל • יחמור פרסי • יעל נובי • צבי הנגב • צבי מצוי • ראם לבן |  |
| מכרסמים בישראל | סנאי זהוב • יערון גדול • יערון חרמוני • יערון קטן • יערון צהוב-צוואר • חולדה מצויה • חולדת חוף • עכבר מצוי • עכבר מקדוני • קוצן מצוי • קוצן זהוב • נסוקיה • גרביל החולות • גרביל החוף • גרביל דרומי • גרביל זעיר • גרביל הערבה • גרביל סלעים • יפה זנב • מריון מצוי • מריון חולות • מריון המדבר • מריון לובי • פסמון • חולד ארץ ישראלי • בר אוגר מצוי • נברן השדה • נברן השלג • ירבוע מצוי • ירבוע גדול • נמנמן סלעים • נמנמן העצים • דורבן מצוי • נוטריה |  |
| עטלפים בישראל | עטלף פירות מצוי • יזנוב גדול • יזנוב קטן • אשמן מצוי • אשמן מצרי • לילן מצרי • פרסף גדול • פרסף הנגב • פרסף מצוי • פרסף בהיר • פרסף חיוור • פרסף גמדי • פרספון מצוי • נשפון גדול • נשפון מצוי • נשפון דק-אוזן • נשפון הגדות • נשפון פגום-אוז • כנפן מצוי • אוזנן הנגב • אוזנן החרמון • אודנן • עטלפון לבן-שוליים • עטלפון בודנהיימר • עטלפון ריפל • עטלפון אריאל • עטלפון אירופי • עטלפון סאבי • אפלול מצוי • אפלול הנגב • בלומף שחור • רמשן לילי • אשף מצוי |  |
| יונקים נוספים | שפן סלעים • ארנבת מצויה • תחש המשכן |  |
  
עדר פראים בהר הנגב
פרא בחי-בר יטבתה
פרא על בול ישראלי משנת 1971
משה העליון

| --- | --- |

 לידה:  26 בפברואר 1925 סלוניקי, יוון 
 פטירה:  1 בנובמבר 2022 (בגיל 97) ישראל 
 מדינה:  יוון, ישראל 
 שפות היצירה:  לאדינו, עברית, יוונית 
 
משה העליון (ביוונית: Μοσέ Αελιόν;‏ 26 בפברואר 1925 – 1 בנובמבר 2022) היה ניצול השואה, משורר, מתרגם וסופר. הוא שרד את אושוויץ, צעדות המוות, מאוטהאוזן, מלק ואבנזה. בדרכי תנועת הבריחה הגיע לארץ עם אונית המעפילים ווג'ווד. הוא חיבר ספר זיכרונות, "מיצרי שאול" (Meizarey Sheol), שנכתב במקור בעברית ותורגם לאנגלית כ"מיצרי הגיהנום: כרוניקה של יהודי סלוניקי במחנות ההשמדה הנאצים אושוויץ, מאוטהאוזן, מלק, אבנזה". הוא כתב שירים בלדינו שהתבססו על קורותיו במחנות הריכוז וההשמדה ובצעדות המוות: "La djovenika al lager",‏ "Komo komian el pa" ו-"En marcha de la muerte", שפורסמו בלדינו ועברית תחת הכותרת "En los Kampos de la Muerte". העליון תרגם את האיליאדה ואת האודיסיאה מאת הומרוס ללאדינו.
קורות חיים

משה העליון נולד בסלוניקי, יוון, ב-26 בפברואר 1925 למשפחה יהודית ספרדית מהמעמד הבינוני. סבו היה רב ואביו, אליהו, עבד כמנהל חשבונות בחנות. אמו רחל הייתה עקרת בית. בבית המשפחה דיברו לאדינו ומחוץ לבית דיברו יוונית. העליון למד גם עברית. למד בבית הספר היסודי "תלמוד תורה" של הקהילה היהודית בסלוניקי (מנהל בית הספר היה דודו) ולאחר מכן המשיך את לימודיו בגימנסיה יוונית ציבורית בסלוניקי.
בקיץ 1942 החלו הנאצים לעצור את יהודי סלוניקי. ב-11 ביולי 1942 הצטוו כל הגברים היהודים בגילאי 18 עד 45 להתרכז בכיכר העצמאות בסלוניקי לצורך "רישום". בכיכר סבלו היהודים מהשפלות. הגרמנים אילצו אותם להתעמל במזג האוויר החם ולא אפשרו לשתות מים. העליון ושאר קהילת יהודי סלוניקי קיבלו הודעה כי הם יגורשו ליישוב מחדש בפולין. אחר כך נצטוו היהודים לענוד טלאי צהוב ואולצו לעבור לשני הגטאות בעיר, אחד במזרח סלוניקי ואחד במערב, שנקרא גטו הברון הירש, בסמוך לקווי הרכבת.
קורות חיים > באושוויץ

ב-4 באפריל 1943 הצטוו משה ומשפחתו (אמו ואחותו, שני סבו מצד אמו של משה, דודו עם אשתו וילדם בן השנה) להגיע לגטו הברון הירש. הם ארזו את המזוודות שכללו ביגוד חם שקנו במיוחד למגורים בפולין, השאירו את המפתחות אצל שכניהם הלא יהודים ועברו לגטו הברון הירש.
ב-7 באפריל 1943 הועבר עם משפחתו בקרונות משא עמוסים באנשים לאוושוויץ, נסיעה שארכה שישה ימים ולילות. את הגירוש תיאר בשירו "La djovenika al lager". בלילה של 13 באפריל הגיעו לאושוויץ. אמו ואחותו של משה נרצחו בתאי הגזים מיד עם הגעתן. סבו וסבתו, אשת דודו ובנו בן השנה נרצחו גם הם עם ההגעה. דודו של משה נרצח באושוויץ כעבור כמה חודשים.
העליון קועקע באושוויץ וקיבל את המספר 114923 על זרועו השמאלית. הוא עבד בעבודות כפייה באושוויץ כ-21 חודשים, עד 1945. ”אושוויץ היה גיהנום... זה היה מקום שמעולם לא ידעת אם אתה עומד להיות בחיים ברגע הבא. מקום בו ילדים לא יכלו לחיות... הם נידונו למות, כמו גם אימותיהם. רק אלה שיכולים לעבוד יכלו לחיות זמן מה. השאר, עד מוות”, אמר.
קורות חיים > צעדות המוות

ב-21 בינואר 1945 אולץ העליון, יחד עם אלפי אסירים נוספים, לצעוד בצעדות המוות. הוא תיאר את צעדת המוות בשירו "En marcha de la muerte". מדי פעם יכול היה לשמוע את היריות בקורבנות שלא יכלו ללכת יותר. ביום השני הגיעו לתחנת רכבת. האסירים הוכנסו לקרונות משא ללא מים או אוכל. אחרי שלושה ימים הם הגיעו למאוטהאוזן.
קורות חיים > במחנות הריכוז מאוטהאוזן, מלק, אבנזה

משה נאלץ לעבוד במחנה הריכוז מאוטהאוזן ואז הועבר למלק, שם היה לפועל כפייה בבית חרושת לחימוש, בתוך ההרים, במנהרות. כאשר התקרבו בעלות הברית למחנות, לקחו הגרמנים את האסירים על הדנובה בסירות קטנות לעיר לינץ ואז, לאחר ארבעה ימים ברגל, למחנה הריכוז אבנזה. בשירו "Komo komian el pan", כתב כי במהלך שנותיו כאסיר במחנות הריכוז הנאציים הבטן תמיד "בכתה".
קורות חיים > לאחר השואה

ב-6 במאי שוחרר. לאחר השחרור החליט העליון יחד עם קבוצת חברים מסלוניקי  לחזור הביתה ליון. בדרך הם נפגשו עם חיילי הבריגדה ששכנעו אותם לעלות לישראל והעבירו את הקבוצה לאיטליה. מסע הבריחה באיטליה עבר בערים: ווילך, אודינה, מסטרה בארי, סנטה מריה דה בניו ומשם לרומא. הקבוצה הייתה אמורה לעלות על האונייה לה ספציה, אך זו נתפסה בנמל. לבסוף, ביוני 1946 העפיל העליון לארץ ישראל על סיפון האוניה וודג'ווד, לאחר שהייה של שנה אחת בדרום איטליה. האונייה נתפסה על ידי הצבא האנגלי והעליון נכלא עם המעפילים האחרים למשך חודש במחנה מעצר בריטי.
לאחר קום המדינה התגייס העליון לצה"ל ושובץ בחיל התותחנים. הוא שירת בסוללת תותחי 65 מ"מ ("נפוליאונצ'יק") בחזית הצפון במלחמת העצמאות. ב-1950 סיים בהצטיינות קורס קצינים. הוא שירת בגדוד מרגמות 332, בבה"ד 9, בעוצבת עמוד האש ושימש מפקד גדוד איכון. בשנת 1970 פרש מהצבא בדרגת סגן אלוף. בעת ששירת בכוחות המילואים, התקדם לדרגת אלוף-משנה.
העליון עבד במשרד הביטחון הישראלי והיה תחילה עוזר ואז ראש יחידה מבצעית. לאחר מכן היה עובד ציבור.
בעל תואר ראשון באמנות (BA) ותואר שני (MA) במדעי הרוח מאוניברסיטת תל אביב.
קורות חיים > פעילותו בארגון עולי סלוניקי ויד ושם

העליון היה נשיא "Asosiasión de los Reskapados de los Kampos de Eksterminasión, Orijinarios de Grecha en Israel" (ארגון ניצולי השואה מיוון בישראל) בין השנים 2001 עד 2015. לפני כן, ובמשך 25 שנה, הוא היה חבר באגודה וסגן נשיא. לאחר 2015 הוא קיבל את תואר נשיא הכבוד של האגודה.
העליון היה חבר במועצת המנהלים של יד ושם למעלה מעשר שנים. היה נשיא כבוד של מרכז מורשת הקהילות סלוניקי ויוון. משה העליון חזר לאושוויץ מספר פעמים במטרה להנציח את קורבנות השואה. במארס 1987 ביקר במוזיאון המחנה עם בתו, קבוצת ניצולים אחרים וצוות רדיו של תחנת הרדיו הישראלית "גלי צה"ל".
העליון היה בין מדליקי המשואה בטקס הדלקת שש המשואות בשנת 2017.
קורות חיים > פרסים

יוני 2021 – פרס מפעל חיים, מהראשות הלאומית לתרבות הלאדינו.