ג'וליה מורגן
מהלך חיים והשכלה

מורגן, בתם של צ'ארלס ביל מורגן ואליזה וודלנד פרמלי מורגן, נולדה ב־20 בינואר 1872, השנייה מבין חמישה ילדים. אמה, אליזה, גדלה כבתו המפונקת של אלברט או. פרמלי, סוחר כותנה ומיליונר בזכות עצמו שתמך כלכלית בזוג כשעברו לסן פרנסיסקו. שנתיים לאחר לידת בתם, המורגנים עברו לבית שבנו בפרבר אוקלנד. אף שהמורגנים התגוררו בחוף המערבי, אליזה עדיין שמרה על קשר הדוק עם משפחתה. עם לידתו של כל ילד של מורגן, הפרמלי'ס שלחו כספים למשפחה לנסוע ברכבת הטרנס יבשתית כדי שניתן יהיה להטביל את התינוק בכנסיית פרמלי המשפחתית בניו יורק.
צ'ארלס מורגן, מהנדס מכרות מניו אינגלנד שהתחתן אל תוך משפחה עשירה, לא הצליח באף אחד מהמיזמים העסקיים שלו, ולכן המשפחה הסתמכה מאוד על הונה של משפחת פרמלי. באמצע 1878, אליזה לקחה את הילדים לניו יורק כדי להתגורר בסמוך להון של משפחת פרמלי בעוד צ'ארלס עבד בסן פרנסיסקו. בניו יורק פגשה ג'וליה את בת דודתה הבכורה לוסי ת'ורנטון, שהייתה נשואה לאדריכל המצליח פייר לה ברון. לאחר שחזרה לאוקלנד, ג'וליה שמרה על קשר עם לה ברון; הוא עודד אותה להמשיך לרכוש השכלה גבוהה. בניו יורק, ג'וליה חלתה בקדחת השנית ונותרה במיטה במשך מספר שבועות. כתוצאה ממחלה זו, היא הייתה מועדת לדלקות אוזניים במהלך כל חייה הבוגרים. עם מותו של אלברט פרמלי ביולי 1880, סבתה של ג'וליה עברה לגור בבית באוקלנד, והביאה עמה את העושר של משפחת פרמלי. גם אמה וגם סבתה של ג'וליה סיפקו מודלים נשיים חזקים, אשר בשל עושרם השפיעו במידה רבה של כוח על משק בית מורגן.
מורגן סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון של אוקלנד בשנת 1890. היא הקדישה עצמה להשכלה ולקריירה מקצועית באדריכלות. היא נרשמה לאוניברסיטת קליפורניה, בברקלי הסמוכה, שם למדה הנדסה, מכיוון שלא הייתה שם תוכנית לימודים באדריכלות. באוניברסיטה היא הייתה חברה באחוות הנשים קאפה אלפא טתה ולעיתים קרובות הייתה האישה היחידה בקורסי המתמטיקה, המדע וההנדסה. היא סיימה את לימודיה בברקלי בשנת 1894 עם תואר ראשון בהצטיינות בהנדסה אזרחית. לאחר סיום לימודיה, מורגן הפכה לחברה באיגוד בוגרות המכללות, כיום האיגוד האמריקני של בוגרות אוניברסיטה.
אחד המרצים להנדסה בשנת לימודיה האחרונה היה ברנרד מייבק, אדריכל שנהג להתלבש באופן אקסצנטרי, שעיצב בניינים שמורגן התפעלה מהכבוד שהם העניקו לטופוגרפיה ולסביבה שמסביב. מייבק לימד את מורגן, יחד עם חבריה לספסל הלימודים בארכיטקטורה – ארתור בראון ג'וניור, אדוארד בנט ולואיס פ. הובארט. מייבק עודד את מורגן להמשיך את לימודיה בבית היוקרתי של בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות יפות (École nationale supérieure des Beaux-Arts) בפריז, היכן שלמד בעצמו. לאחר סיום לימודיה בשנת 1894, מורגן צברה שנה של ניסיון בעבודה עם מייבק, ואז נסעה לפריז בשנת 1896 כדי להתכונן למבחן הכניסה לבית הספר לאומנויות יפות. בית הספר מעולם לא איפשר לאישה ללמוד ארכיטקטורה, אך בשנת 1897 הוא פתח את תהליך הכניסה שלו בפני מועמדות, בעיקר בגלל לחץ מצד איחוד הנשים האמניות הצרפתיות, שמורגן אפיינה אותן "כבוהמיות" . מורגן נפגשה עם הנשים הללו ונחשפה לדעותיהן הפמיניסטיות; והן דנו כיצד להגביר את השפעתן של נשים בקריירה מקצועית.
באופן עקרוני, בית הספר קיבל אל שורותיו את 30 המועמדים המובילים. למורגן נדרשו שלושה ניסיונות על מנת להיכנס: בניסיון הראשון, היא מוקמה נמוך מדי, ואילו בניסיון השני שלה, בשנת 1898, אף על פי שמוקמה היטב בקרב 30 הראשונים, הבוחנים "הורידו" את ציוניה באופן שרירותי. לאחר יותר משנה של לימודים נוספים, בהנחיית פרנסואה-בנג'מין צ'וסמיש, הזוכה בפרס רומא, היא סוף סוף עברה את בחינות הכניסה בתוכנית האדריכלות, במקום ה-13 מתוך 376 מועמדים, והתקבלה כדין. עם זאת, היא יכלה ללמוד רק עד ליום הולדתה השלושים, מכיוון שבית הספר אסר על לימודי תלמידים מבוגרים מעבר לכך. בתחילת 1902, ככל שהתקרב יום הולדתה, הגישה מורגן עיצוב יוצא מן הכלל לתיאטרון מלכותי. זה זיכה אותה בתעודת אדריכלות, מה שהפך אותה לאישה הראשונה שקיבלה תעודה כזו מבית הספר; היא עשתה זאת בשלוש שנים, אף על פי שזמן ההשלמה המקובל לתואר היה חמש שנים (זה היה משך הזמן שנדרש ממייבק למשל). היא שהתה בפריז מספיק זמן כדי לשתף פעולה עם צ'וסמיש בפרויקט של הארייט פיירינג, ניו יורקית לשעבר שנשכרה לצורך עיצוב "סלון מפואר" למעונה בפונטנבלו .