stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לאה גליקסמן
פסקי דין

בין פסקי הדין הבולטים בהם הייתה מעורבת, פסק דין מתקופתה בבית הדין האזורי לעבודה בתל אביב בעניין החלפת עובדים שובתים ב'גן המדע' ב-2009 במסגרתו כתבה כי "חל איסור על המעביד לשכור עובדים חלופיים במקום העובדים השובתים, בין אם העובדים החלופיים הם עובדים זמניים ובין אם הם עובדים קבועים".
פסק דין נוסף שלה מבית הדין האזורי קבע שגם בני זוג הומואים חיים בארון יכולים להיחשב כידועים בציבור, וכי במקרים כאלה, יש להקל לגבי מידת הראיות שתידרש לשם הוכחת הזוגיות. בין היתר קבעה גליקסמן כי "יש לקבל את התביעה ולהצהיר כי התובע היה בן זוגו של המנוח וזכאי לפנסיית שאירים מהקרן, בהתאם לתקנון".
בפסק דין משנת 2020 קבעה השופטת גליקסמן כי למנהלים זוטרים יש זכות לקחת חלק פעיל בהתארגנות עובדים במקום עבודתם.
בפסק דין משנת 2022 קבעה השופטת גליקסמן כי אם העובד מעיד שלא קיבל מן המעסיק הודעה בנוגע לתנאי העסקתו, מוטל על המעסיק הנטל להוכיח שכן מסר הודעה כזאת, והדגישה כי הגברת הנטל על המעסיק נובעת "מתוך הכרה בפערי הכוחות ובפערי הידע המובנים בין העובדים לבין המעסיקים, כמו גם בקיומה של תופעה של אי-תשלום זכויות מכוח חוקי המגן, ובניסיון להתמודד עם תופעה זו ולהגביר את רמת האכיפה של זכויות העובדים".
כמו כן, הייתה השופטת גליקסמן חלק מההרכב המורחב שפסק את פסק דין הטיפים, וכן בהרכב המורחב שפסק את הלכת כותה הנוגעת לאופן החישוב של פיצויים במקרים של הכרה בדיעבד ביחסי עובד מעביד.
הערות שוליים

↑  ס"ק 504/09 ארגון כח לעובדים-ארגון עובדים דמוקרטי נ' מכון דוידסון לחינוך מדעי, ליד מכון ויצמן למדע תקציר כאן
↑  תקדים: אלמן "בארון" זכאי לקצבת שארים, באתר ynet, 3 במאי 2010
↑  ניצן צבי כהן, ‏עובדים מוגנים / ביה"ד הארצי לעבודה: מנהלים זוטרים יכולים לקחת חלק בהתארגנות עובדים, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 23 באוגוסט 2020
↑  ביה"ד הארצי: להגביר החובות הרישומיות של המעסיק, באתר News1 מחלקה ראשונה, 21 ביוני 2022
↑  עב"ל 15-10-44405 עומרי קיס נגד המוסד לביטוח לאומי וע"ע 16-02-28480 ד.ע. יבוא וניהול מסעדנות בע"מ נגד יחיאל בודה
↑  ע"ע 15868-04-18 (גבריאל כותה – עיריית רעננה), ע"ע 12372-04-18 (עיריית רעננה – גבריאל כותה); ע"ע 7338-10-17 (דן רבין – מדינת ישראל-משרד המשפטים) ; ע"ע 34665-10-17 (זאב לוי – זרעים גדרה בע"מ)
| שופטי בית הדין הארצי לעבודה |
| --- | --- | --- |
| שופטים קבועים מכהנים | נשיאה: ורדה וירט לבנה • סגן הנשיאה: אילן איטח חנה אופק-גנדלר • לאה גליקסמן • סיגל דוידוב-מוטולה • אילן סופר • רועי פוליאק |  |
| נשיאים בדימוס | יגאל פליטמן • נילי ארד • סטיב אדלר • מנחם גולדברג • צבי בר-ניב |  |
| סגני נשיאים בדימוס | אלישבע ברק-אוסוסקין • יצחק אליאסוף • שאול קובובי • ישראל לוין |  |
| שופטים קבועים בדימוס | צבי טרלו • זאב נגבי • עדינה פורת • שמואל צור • עמירם רבינוביץ' • רונית רוזנפלד • מרטין אלטס • יוסף רייך |  |
ראו גם נציגי ציבור בבית הדין הארצי לעבודה
גליה סודרי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 בפברואר 1970 (בת 54)
 מדינה:  ישראל
 עיסוק:  שחקנית
 פרופיל ב-IMDb
גליה סודרי (נולדה ב-10 בפברואר 1970) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה

סודרי למדה בסמינר הקיבוצים מסלול B.E.D חינוך ותיאטרון, ומסלול הוראה לתיכונים חינוך תיאטרון ובימוי. סודרי גם למדה בטורונטו Canadian Actor Lab Downward Dog Yoga Training Teacher, ובבית צבי אומניות הבמה בוגרת, משחק מול מצלמה אצל רות דייכס ואמיר אוריין, וגם למדה בניסן נתיב מכינה לנוער.
קריירה

בשנים 1995–1996 השתתפה באופרת הסבון של ערוץ 2 "רמת אביב גימל" גילמה את דמותה של רונית שני.
בשנת 1997 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "כחול עמוק" בתפקיד גליה בוארון.
בשנת 1998 התארחה בעונה הראשונה של הסדרה הקומית של ערוץ 2 "שמש" גילמה את שושי. באותה השנה גם שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "סודות משפחה" גילמה את ריבי המבוגרת.
בשנת 2000 השתתפה בסדרת דרמת הפשע של ערוץ 2 "זינזאנה" בתפקיד מימי סודרי. באותה השנה גם שיחקה בתפקיד ראשי בסרט האמריקאי "Delta Force One" בתפקיד סוניה.
בשנת 2001 התארחה בסדרה הקומית של ערוץ 2 "החיים זה לא הכל" בתפקיד מלבישה.
בשנת 2004 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "שלווה" בתור פציינטית. באותה השנה הופיעה בסדרת הטלוויזיה "אשליות".
בשנת 2021 שיחקה בסרט האמריקאי "Halav" בתפקיד נילי.
סודרי השתתפה גם בכמה פרסומות בניהן "בית ספר לאחיות", "בזק", "רבלון", "פלאפון", "דפי זהב", ו"לשכת המסחר והתעשייה"- תעסוקה מגוונת.
בתיאטרון
בשנת 1995 שיחקה בתפקיד ראשי בתיאטרון באר שבע לצידו של זאב רווח בהצגה "אשת האופה", בתפקיד אורלי, אשת האופה.
בבית ליסין "סיפורו של זרע", במאי חנוך רוזן, בתפקיד הבלתי מושגת.
בהתיאטרון הקאמרי "קומדיה של טעויות קורטיזנה" במאי עמרי ניצן.
הערות שוליים

↑  אשת האופה - תיאטרון באר-שבע, באתר תיאטרון באר-שבע, ‏17 בנובמבר 2021
חיווה

| --- | --- |

מרכז העיר (אזור איצ'אן קלה)
 מדינה:  אוזבקיסטן אוזבקיסטן
 מחוז:  חורזם
 תאריך ייסוד:  המאה ה-6 לפנה"ס
 שטח:  18.60 קמ"ר
 גובה:  109 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  96,974 (1 בינואר 2023)
  ‑ צפיפות:  5,214 נפש לקמ"ר (1 בינואר 2023)
 קואורדינטות:  41°22′53″N 60°21′40″E﻿ / ﻿41.381388888889°N 60.361111111111°E﻿ / 41.381388888889; 60.361111111111 
 אזור זמן:  UTC +5
 http://www.khiva.uz/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אוזבקיסטן מוגדלת) טשקנט סמרקנד אנדיז'ן פרגנה קרשי נוקוס דז'יזק בוכרה אפגניסטן טורקמניסטן איראן קזחסטן קירגיזסטן טג'יקיסטןחיווה(למפת אוזבקיסטן רגילה) טשקנט סמרקנד אנדיז'ן פרגנה קרשי נוקוס דז'יזק בוכרה אפגניסטן טורקמניסטן איראן קזחסטן קירגיזסטן טג'יקיסטןחיווה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מינרט במרכז העיר חיווה. צולם בספטמבר 1998
חיווה (באוזבקית: Хива/Xiva; בפרסית: خیوه, תעתיק מדויק: ח'יוה) היא עיר נווה מדבר במחוז ח'ווארזם שבמערב אוזבקיסטן. העיר ממוקמת בסמוך לגבול עם טורקמניסטן, כ-740 ק"מ מערבית לבירה טשקנט. חיווה הוכרזה על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית תרבותי בשנת 1990. העיר מכונה "הפנינה של נווה המדבר של ח'ווארזם". לפי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2023 אוכלוסיית העיר מנתה 96,974 בני אדם. היא העיר ה-20 בגודלה באוזבקיסטן.
בעבר נקראה העיר גם ח'ווארזם, חורזם וקוראסמיה. בין המאה ה-16 לתחילת המאה ה-20 שימשה העיר כבירת ח'אנות חיווה.
הודות לאתרים ההיסטוריים המרשימים שנמצאים בתחום העיר, מהווה חיווה כיום את אחד מיעדי התיירות המתוירים ביותר באוזבקיסטן. איצ'אן קלה, העיר מוקפת החומה שנמצאת במרכז חיווה, הייתה האתר הראשון באוזבקיסטן שסווג כאתר מורשת עולמית עוד בשנת 1991.
הערות שוליים

↑  Uzbekistan: Administrative Division (Regions and Districts) - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de
צילום פנורמי של העיר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553082305171  BnF: cb12543696c (data)  GND: 5527280-0  LCCN: n83052764  NKC: ge395213  VIAF: 130221816   WorldCat (עם VIAF): 130221816 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אוזבקיסטן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אנצו יוסף בונבנטורה

| --- | --- |

 לידה:  24 בדצמבר 1891 פיזה, איטליה 
 פטירה:  13 באפריל 1948 (בגיל 56) ירושלים 
 מדינה:  איטליה, ממלכת איטליה, פלשתינה (א"י) 
 מקום קבורה:  בית הקברות סנהדריה 
 מעסיק:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
אֶנצו יוסף בּוֹנָבֶנטורה (או בּוֹנָוונטורה, Enzo Bonaventura; ‏24 בדצמבר 1891 בפיזה שבאיטליה - 13 באפריל 1948 בירושלים) היה פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית. נרצח בשיירת הדסה בדרכו להר הצופים.
קורות חיים

אנצו בונבנטורה נולד לארנלדו משה ופאנו בונבנטורה וגדל בפירנצה, שם קיבל ב-1913 תואר דוקטור, ולמד יחד עם יחד עם חברו פרנצ'סקו דה-סרלו (Francesco De Sarlo). בשנים 1918-1915 לחם במלחמת העולם הראשונה כקצין תותחנים בצבא האיטלקי, נפצע בקרב וזכה בעיטורים ובציונים לשבח. ב-1916 פורסמה עבודת הדוקטור שלו Le qualita del mondo fisico, ב-1921 נשא לאישה את מתילדה פאסיליי (1984-1895). ב-1922 התמנה למרצה לפסיכולוגיה באוניברסיטת פירנצה. ב-1924 ביקר בארץ ישראל עם רעייתו ומספר ידידים. ב-1938-1922 כיהן כפרופסור לפסיכולוגיה שימושית באוניברסיטת פירנצה. היה יושב ראש האגודה הציונית בעיר. ב-1938 פוטר מן האוניברסיטה בעקבות חוקי הגזע של מוסוליני.
בהמלצתו של חיים ויצמן הזמינה האוניברסיטה העברית בירושלים את פרופסור בונבנטורה להצטרף לסגל האקדמי שלה. ב-1939 הוא עלה ארצה, וייסד את המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטה. מאז ועד נפילתו בשיירה להר הצופים כיהן בונבנטורה כפרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית, והקים את המעבדה לפסיכולוגיה על הר הצופים. בשלהי 1947 יצא לשנת שבתון, אך חזר ארצה מיד לאחר החלטת האו"ם על הקמת מדינת ישראל ותחילת מלחמת העצמאות. ב-13.4.1948 נהרג בשיירה להר הצופים.
אנצו בונבנטורה היה ממנהיגי הציונות באיטליה והיה בקשרי ידידות עם חיים ויצמן, מרטין בובר ואברהם הלוי פרנקל. הוא פרסם מסות ומחקרים בתחום היהדות ובהם: המוסר היהודי על פי פרקי אבות, ברוך שפינוזה, המוסר המיני בישראל, הבריאה והאלמוות במחשבת הרמב"ם. בארץ ישראל עסק בהוראה, הן באוניברסיטה הן במוסדות על-תיכוניים אחרים (בית המדרש למורים 'מזרחי', הסמינר לגננות), ופנה בעיקר לחינוך ולהדרכת נוער בבחירת מקצוע. היה יושב ראש של המרכז להתייעצות מקצועית שליד הוועד הלאומי וחבר בוועדה מטעם ועד הלשון לקביעת מונחי פסיכולוגיה בשפה העברית. הירבה לנסוע בארץ ולהרצות ביישובים ובקיבוצים.
בעבודתו המדעית נמנה עם האסכולה הפסיכולוגית-הניסויית מיסודו של Wundt. היה מראשוני הפסיכולוגים באיטליה, ייסד את המעבדה לפסיכולוגיה באוניברסיטת פירנצה, שימש מזכיר כללי של החברה הפסיכולוגית האיטלקית וחבר במערכת כתב העת Rivista di Psicologia . משנתו המדעית הייתה מזיגה של האסכולות הקלאסיות והמודרניות של חקירה ניסויית ושל גישה פילוסופית. מחקריו העיקריים עסקו בנושאי הזמן והמרחב, התפיסה, התנועה, הקשב, הרצייה והחשיבה. כן חקר את ההתפתחות הנפשית, ובכלל זה של ילדים מופרעים.
כתב ערכים באנציקלופדיה העברית.
מכשיריו המדעיים וכן העותק המקורי של עבודת הדוקטור (הכתוב בכתב ידו) שמורים במחלקה לפסיכולוגיה של אוניברסיטת פירנצה. באוגוסט 1988, לרגל מלאת חמישים שנה לפיטוריו בגלל חוקי הגזע, נערכו בפירנצה שלושה ימי עיון על מפעלו מטעם המחלקה לפסיכולוגיה. יומיים הוקדשו לעבודתו המדעית ויום לפעילותו בקהילה היהודית. קובץ ההרצאות שהושמעו בימי העיון פורסם ונמצא בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי ובספריית בית הספר לחינוך בירושלים. ד"ר קתרינה פרימי מאוניברסיטת פירנצה פרסמה את עבודת הדוקטור שלה על הנושא:
La ricerca di Enzo Bonaventura dal modello teorico all'esperimento in laboratorio (Firenze 1986).
עיריית ירושלים קראה רחוב על שם אנצו יוסף בונבנטורה בשכונת ארנונה ב-1995.
ב-2019 האוניברסיטה האיטלקית הקדישה גן על שמו.
בניו הם פרופסור דוד אשרי מהחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית, עמנואל אשרי, ופרופסור דניאל אשרי, העוסק בפיזיקה גרעינית אוניברסיטת תל אביב.
קורות חיים > ספריו שתורגמו לעברית

הוראות למורים ומחנכים להדרכת הנוער בבחירת מקצוע / פרופ’ א"י בונאבנטורה. ירושלים : המרכז לחנוך מקצועי ע"ש לוי ד’ ברנדייס, תש"ז.
לפסיכולוגיה של גיל הנעורים וההתבגרות / מאת א"י בונאבנטורה. ירושלים : המרכז לחנוך מקצועי ע"ש לוי ד’ ברנדייס, תש"ז.
הפסיכואנליזה / מאת א’ יוסף בונאבנטורה ... ; תרגם מאיטלקית דוד אשרי ; בעריכת חיים אורמיאן. ירושלים : הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשי"ב.
מספריו באיטלקית

.La Psicoanalisi, Enzo Bonaventura, A. Bocca, Milano, 1938
כתבי יד

מאוסף Universita' Israelitica di Goriza בידי האוניברסיטה העברית בירושלים
1. Enzo Bonaventura: Diario di guerra, maggio-settembre 1916

2. ttere a Enzo, da Alfonso Pacifici (Iehuda) (Bachure Israel)1916 – 1919

3. Lettere a Enzo, da Aldo Servadio (Eldad) (Bachure Israel) 
1916 – 1918

4. Lettere a Enzo, da Ruggero Genazzani (Iedidia) (Bachure Israel) 
1916 – 1918

5. Lettere a Enzo, da Umberto Genazzani (Hizkiau) (Bachure Israel) 
1916 – 1918

6. Lettere a Enzo, corrispondenti vari 1916 – 1919

7. Lettere a Enzo, Movimento per la Moralità: corrispondenti vari
1916 – 1918

8. Movimento per la Moralità: stampe e periodici 1915 – 1927

9. Lettere di David ai genitori 1947 – 1950

10 Varia: i.a.: La liberazione di Firenze, 15.7.-19.8. 1944”
1945 – 1950
הערות שוליים

1 2  Italian university dedicates garden to professor expelled in 1938, European Jewish Congress, ‏2019-04-14 (באנגלית אמריקאית)
↑  רחוב אנצו יוסף בונאבנטורה, באתר מערכת חיפוש שם רחוב | עיריית ירושלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258852205171  BnF: cb17700881c (data)  GND: 13843543X  ICCU: RAVV057109  ISNI: 0000 0000 6633 4151  LCCN: ns2016003273  NTA: 135497531  RERO: 02-A003022273  SUDOC: 170109119  VcBA: 495/238590  VIAF: 82638874   WorldCat (עם VIAF): 82638874 
מצבת זיכרון לחללי מלחמת השחרור בני פירנצה - מצוי בחצר בית הכנסת בפירנצה
מסילת הרכבת חיפה–ביירות–טריפולי

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  המנדט הבריטי המנדט הבריטי, ישראל ישראל, לבנון לבנון
 עיר:  חיפה, ביירות, טריפולי
 מפעיל:  War Department
 מידע על ההקמה
 חברה בונה:  War Department
 התחלת בנייה:  1941
 פתיחת המסילה:  18 בדצמבר 1942
 מידע על המסילה
 תחילת המסילה:  חיפה
 סיום המסילה:  טריפולי
 סוג המסילה:  צבאי
 אורך המסילה:  229 ק"מ
 רוחב המסילה:  143.5 ס"מ
 מסלולים:  1
 
שרידי מסילת החוף הלבנונית, ליד צידון, בשנת 2009
גשר מסילת הרכבת חיפה–ביירות–טריפולי מעל נחל כזיב
פתח המנהרת הרכבת ראש הנקרה הצפונית במסילת חיפה–ביירות–טריפולי
פנים מנהרת הרכבת ראש הנקרה הדרומית במסילת חיפה–ביירות–טריפולי
מסילת הרכבת חיפה–ביירות–טריפולי (HBT - Haifa-Beirut-Tripoli) הייתה מסילה ברוחב תקני שהוקמה ופעלה משנת 1942 ועד שנת 1946 בין הערים האלו לאורך החוף ים התיכון בארץ ישראל ולבנון. אורך המסילה היה 229 ק"מ.
היסטוריה

ב־1913 נסללה על ידי הטורקים שלוחה קצרה של מסילה צרה (105 ס"מ) בין בלד א-שייח' (אזור נשר של ימינו) לעכו, היא התחברה למסילת רכבת העמק, וכך חיברה את העיר עכו עם חיפה. הקו פורק במהלך מלחמת העולם הראשונה, ושוקם לאחריה על ידי הבריטים, שחיברו את המסילה החדשה לזו של רכבת העמק בנקודה מערבית יותר, קרוב יותר לחיפה (המסילה קיימת עד היום בתוואי זה). משנת 1937 המסילה הייתה תלת-פסית, ואפשרה נסיעה לרכבות ברוחב תקני וגם לרכבות ברוחב צר (של רכבת החיג'אזית). בימי השלטון הבריטי פעל קו פרברי מתחנת עכו דרך תחנת הרכבת קריית מוצקין לחיפה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ביולי 1941, כבש הצבא הבריטי את לבנון ואת סוריה מידי משטר וישי הצרפתי. אחרי הכיבוש, עקב החששות להצטרפות טורקיה למלחמה לצד גרמניה והצורך להיערך לשינוע כוחות צבא במהירות בין נמלים שונים לאורך מזרח הים התיכון, החלו הבריטים לתכנן קשר רכבתי מחיפה לכיוון צפון מערב סוריה בואכה גבולה הדרומי של טורקיה. כמו כן, הפרויקט היה מאפשר קשר רכבתי רציף גם למסילה התקנית הקיימת בין חלב שבצפון סוריה לבגדאד.
באותה תקופה היו קיימות בלבנון שלוש מסילות: מריאק ומטריפולי יצאו מסילות ברוחב תקני שהתחברו למסילה אחת שהמשיכה לחומס, והמסילה הצרה (105 ס"מ) שקישרה את ביירות עם דמשק ועברה דרך רייאק (מסילת הברזל הזאת חצתה את הר הלבנון במעבר דאהר-אל-ביידר, בגובה של יותר מ-1,400 מ' מעל פני הים, ועקב השיפוע החד הקו הופעל באמצעות קטרי זיזים). בהתחלה הבריטים בחנו את האפשרות לסלול מסילה מחיפה דרך העמקים והגליל התחתון לכוון צפון מזרח עד לרייאק שבבקעת הלבנון, אך סקר שטח מצא שבניית קו כזה כרוכה בהתמודדות במכשולים טופוגרפיים רבים, מה שהיה עלול להעלות את המחיר של הפרויקט ולדרוש זמן רב מדי לסיומו. בעקבות כך, הוחלט להקים מסילת רכבת לאורך החוף, מעכו לכיוון רכס ראש הנקרה ומשם לאורך חופי לבנון עד לביירות והלאה לטריפולי. המסלול שנבחר היה ארוך יותר אך קל יותר הנדסית לביצוע. כמו כן, הבריטים לא חששו מקרבה לחוף כי השליטה בים התיכון הייתה בידם.
היסטוריה > בניית המסילה

בניית הקו החלה בסוף 1941. ב-24 באוגוסט 1942 הושלמה הקמת המסילה עד לביירות וב-18 בדצמבר 1942 הפרויקט הושלם והמסילה הגיעה לטריפולי.
פרויקט בניית המסילה והפעלתו של הקו נוהלו על ידי משרד המלחמה הבריטי (War Department או WD), כאשר קטע חיפה-ביירות ומנהרת שכא שבין ביירות לטריפולי נבנו על ידי חיילי חיל ההנדסה מדרום אפריקה. לחציבת המנהרות הם הסתייעו בחברה להנדסה אזרחית דרום אפריקאית המתמחה בחציבת מכרות. קטע ביירות-טריפולי נבנה על ידי חיילים האוסטרלים וניו זילנדים.
במהלך הקמת המסילה נחצבו כמה מנהרות, הארוכה שבהן היא מנהרת שכא באל-באטרון שבצפון לבנון. עקב הסיבובים החדים בתוואי שבין ראש הנקרה לראס אל-ביאדה נחצבה מנהרה נוספת כ-10 ק"מ צפונית ראש הנקרה ועוד שתי מנהרות נחצבו על מנת לחצות את סולמה של צור בראש הנקרה. המנהרות נחצבו מתחת לרכס אחת בשטח ארץ ישראל והשניה חוצה את הגבול הבינלאומי בין ארץ ישראל ללבנון, כאשר בין שתי מנהרות אלו, בשטח ארץ ישראל, היה גשר קצר שעבר מעל לאחת הנקרות הגדולות שבמקום. המנהרות נחצבו על ידי פלוגה 40 של חיל ההנדסה הדרום אפריקאי ונחנכו ב־14 באוגוסט 1942. בקטע חיפה-ביירות נבנו 7 גשרים גדולים, 8 גשרים קטנים ו-98 מעבירי מים. בקטע ביירות-טריפולי, נבנו 9 גשרים.
במקומות מסוימים המסילה נבנתה כל כך קרוב לקו המים עד שלפעמים, בזמן הים הסוער, גלים פגעו ברכבות העוברות. כמו כן, מספר פעמים, במהלך שנות פעילותו של הקו, המסילה ניזוקה עקב סחף בעקבות הסערה בים. בנוסף, ככל הנראה, מסילת ברזל הזאת היא היחידה בהיסטוריה שהותקפה על ידי טורפדו ששוגר מצוללת.
בא-זיב (ליד מושב בצת, צפונית לאכזיב של היום) הוקמה תחנה תפעולית גדולה הכוללת שלוחות דיור, מוסכים ומחסנים (נבנה על ידי חיילי הנדסה מניו זילנד). בנוסף הוקמו מוסכים בבירות ובכפר מרוני Bohssas שבפאתים הדרומיים של טריפולי.
פרויקט הקמת המסילה נמשך כשנה, שישה חודשים פחות מההערכה המקורית.
היסטוריה > הפעלת הקו

מסילת הרכבת חיפה–ביירות–טריפולי (HBT) הייתה הקישור הראשון שחיבר בין רשת הרכבות של יבשת אירופה עם רשת הרכבות של צפון אפריקה, אך המסילה הייתה בשימוש צבאי בלבד ומעולם לא שימשה עבור קו רכבת אזרחי רגיל. הקו הופעל כקו צבאי על ידי ה-WD ופעל בקצב שיא מיד עם פתיחתו ובמהלך השנים 1942 - 1944. ה-WD הפעיל ותיחזק את הקו מא-זיב ועד לטריפולי, בעוד שמדרום, בין חיפה לא-זיב, הקו היה נמצא באחריות רכבת פלסטינה (PR) וה-WD שילם ל-PR עבור השימוש בקו.
קו ה-HBT היה צבאי לכן לא פורסמו לוחות זמנים של הרכבות בו, רכבות הנוסעים שפעלו בו היו חכורות על ידי ה-WD עבור הסעה של חיילים וקצינים בריטים או אנשי ממשל בריטים.
אחרי סיום מלחמת העולם השנייה, ב־1 ביולי 1945 הושק לראשונה קו נוסעים סדיר מנהריה לחיפה, שפעל במקוטע עד שהופסק כליל במלחמת העצמאות בעקבות פיצוץ גשר הרכבת על נחל נעמן, מדרום לעכו. שלטונות הצבא הבריטיים סירבו לפתוח את הקו לכל אורכו, מאיסטנבול לקהיר, לתנועת רכבות אזרחיות. מ-1946 ואילך, רכבת Taurus Express פעלה פעמיים בשבוע, כאשר הנוסעים היו עוברים ממנו לאוטובוסים אשר היו מסיעים אותם לטריפולי ומשם ברכבת לחיפה.
ב-1948 הסעות אוטובוסים לטריפולי אינן מוזכרות עוד בתיעוד ובמסמכים. למרות המצב החדש שנוצר במזרח התיכון בעקבות מלחמת העצמאות, בוועידת לוח הזמנים הבינלאומית (Conférence européenne des horaires des trains de voyageurs - CEH) שהתכנסה ב-1949, הוגדרה הפסקת פעילות של הקו כזמנית.
היסטוריה > ציוד נייד

תחילה פעלו בקו קטרי קיטור ומאז 1943, נכנסו לשימוש גם קטרי דיזל עם הספק 650 כ"ס, שנבנו בחברת Whitcomb (אנ'). קרונות הנוסעים הובאו מחברת Great Indian Peninsula Railway (אנ') אחרי שהם עברו הסבה מרוחב מסילה ההודית (אנ') של 1676 מ"מ לרוחב מסילה תקני של 1435 מ"מ.
היסטוריה > מפות

קטע מסילה בין נהריה לראש הנקרה, הכולל התחנה התפעולית בא-זיב על המפה משנת 1948
קטע מסילה בין נהריה לראש הנקרה, הכולל התחנה התפעולית בא-זיב על המפה משנת 1942
קטע המסילה צפונית לראש הנקרה במפה משנת 1942
היסטוריה > סגירתו של הקו והמשך פעילותו באופן מפוצל

עם סיום המלחמה והירידה החדה בצרכים הצבאיים באזור, בתחילת 1946 מחליט ה-WD לסגור את הקו מא-זיב צפונה. זמן קצר אחר כך הלאימה ממשלת לבנון, את הקו מראש הנקרה צפונה. לבנון שילמה לממלכה המאוחדת 5 מיליון ליש"ט תמורת המסילה שהולאמה. המסילה עברה לבעלות של חברת הרכבות של מדינת לבנון (Chemin de fer de L'Etat Libanais או CEL) והמשיכה לפעול במסגרת מסילות הברזל "דמשק–חמה והארכות" (Société Ottomane du Chemin de fer Damas–Hamah et Prolongements (D.H.P.)). ביוני 1946 שלטונות המנדט הפסיקו שירות הרכבות צפונית לא-זיב.
במלחמת העצמאות ב־14 במרץ 1948, פוצצו לוחמי גדוד 21 של חטיבת כרמלי את הגשר שחיבר בין המנהרות, כדי למנוע מעבר נשק וחיילים של צבא לבנון. זו הייתה אחת הפעולות הראשונות של החטיבה שנוסדה ב־28 בפברואר 1948. לאחר המלחמה נאטמה המנהרה הצפונית כדי למנוע את חציית הגבול.
ניסיון קודם של כוחות ההגנה לתקוף את HBT בשני מקומות ליד נחל כזיב במהלך ליל הגשרים בשנת 1946, מה שמוכר כפיצוץ גשר א-זיב, לא צלח.
ה-CEL הפעילו לאורך שנות ה-60 וה-70 רכבות משא לצורך שינוע מוצרי נפט בקטע שמביירות דרומה עד לבתי הזיקוק בשפך זהרני מצפון לצידון. הקו בין ביירות לטריפולי הופעל כקו נוסעים לבנוני מרכזי עד לפרוץ מלחמת האזרחים במדינה ב-1975.
שנתיים לאחר קום המדינה חודש הקו עד לנהריה (עם שתי רכבות יומיות בכל כיוון), וכעבור שנתיים הופסק שוב וחודש בשנית רק בשנת 1958. ב-1960 שוקמה המסילה כדי שתשמש רכבות משא לבית האריזה האזורי הממוקם בסמוך לחוף בצת. השלוחה נחנכה ב-16 בינואר 1961. עד שנת 2000 הפעילה רכבת ישראל קטע קצר מנהריה צפונה לשימוש רכבות משא עד למפעלי מילואות.
רכבת ישראל מפעילה עד היום את הקו מחיפה עד נהריה (כחלק ממסילת החוף), שהוא החלק היחיד של ה-HBT שעדיין פועל.
הערות שוליים

↑  תמונת מנהרת שכא
↑  מנהרת הרכבת המנדטורית באתר ראש הנקרה
↑  יחודש קו הרכבת חיפה - נהריה, מעריב, 24 במאי 1950
↑  נחנך קו הרכבת לבצת שבאזור סולם צור, הצופה, 17 בינואר 1961
↑  שוקמה המסילה בצפון הארץ, דבר, 17 בינואר 1961
השיטפונות ברומניה (1970)

| --- | --- |

ביקורו של ניקולאה צ'אושסקו בסאטו מארה יומיים לאחר השיטפונות
 תאריך התחלה:  מאי 1970 
 תאריך סיום:  יוני 1970 
 משך האסון:  מאי 1970 – יוני 1970 (כ־32 ימים) 
 הרוגים:  52
 נזק:  הצפת 85.000 בתים והרס מלא של 13.000 מבנים
 
בול רומני, שהופק לזכר אירועי השיטפונות
ביקורו של ניקולאה צ'אושסקו במחוזות חבל מולדובה, שנפגעו בשיטפונות
בחודש מאי 1970, ברומניה, היו שיטפונות חזקים, שגרמו לנזקים גדולים לרכוש ואבדן חיי אדם. השיטפונות של מאי 1970 גרמו למותם של 52 בני אדם, להצפתם של 85.000 בתים ולהרס מלא של 13.000 מבנים. השיטפונות כיסו יותר ממיליון הקטרים ביותר מ-1500 יישובים. השיטפונות נגרמו על ידי המסה מהירה של שלגים, שירדו בהרים וגשמים ממושכים ושופעים. הגל הראשון של השיטפונות התרחש בימים 12 עד 15 במאי 1970 והשפיע על 37 מתוך 39 מחוזות רומניה. הגל השני של השיטפונות התרחש בימים 23 עד 25 במאי, כאשר רומניה הייתה בעיצומו של מאמץ לתקן את הנזקים של הגל הראשון.
הערות שוליים

↑  Inundațiile din anul 1970 (GALERIE FOTO) (ברומנית)
צלאת אל פאסיין

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מיקום:  פאס 
 מדינה:  מרוקו 
 קואורדינטות:  34°03′12″N 4°59′27″W﻿ / ﻿34.053289477949°N 4.9907935529607°W﻿ / 34.053289477949; -4.9907935529607
  (למפת פאס מוגדלת) צלאת אל פאסיין(למפת פאס רגילה) צלאת אל פאסיין
 
צלאת אל פאסיין (נכתב גם: סלאט אלפסיין, ונקרא גם: "בית הכנסת של התושבים"; בערבית: كنيس صلاة الفاسيين) הוא בית הכנסת של קהילת התושבים בעיר פאס שבמרוקו, העתיק ביותר במרוקו.
היסטוריה

בית הכנסת של קהילת התושבים בפאס נחשב לעתיק ביותר מבין בתי הכנסת במרוקו ולפי סגנונו האדריכלי משערים שהוא נבנה בתקופה המרינית (בין המאה ה-13 למאה ה-15).
בי"ח באלול שנת ה'ת"ו (1646) הורה הסולטן מוחמד ה-13 להרוס את בית הכנסת ואנשיו החלו בהרס, אולם אנשי הקהילה נאבקו ביוזמה והתפללו בו תפילת מנחה בכל יום, ובכך הם הצילו את עמודיו ואת כתליו. בשנת ה'תק"ן (1790) נבזז בית הכנסת על ידי אנשיו של המלך מולאי יזיד ובהוראתו, יחד עם שאר בתי הכנסת בפאס ובמקנס.
היסטוריה > שיקום ושחזור

בסוף שנות החמישים של המאה ה-20 חדל בית הכנסת מלפעול באופן סדיר ומאז חלה בו הזנחה. בשנת 2013 נשלם שיקום בית הכנסת והוא נחנך מחדש. בשנת 2016 הוא שב לפעילות דתית מלאה החל מחג החנוכה. הוא משמש גם כיעד מבוקש לתיירות שאינה נושאת אופי דתי.
היסטוריה > רבנים ושליחי ציבור

מרבני קהילת התושבים בשנים שלאחר גירוש ספרד נודע רבי חיים גאגין, שנלחם על שימור מנהגי התושבים ובעיקר נגד מנהג הנפיחה, אותו ניסו הספרדים לכפות על קהילתו. אחריו כיהן רבי שמואל אבן דנאן, ומאז הוחזק בית הכנסת ומשרת שליח הציבור בידי משפחת אבן דנאן. בראש המאה ה-17 שימש רבי אברהם אבן דנאן כדרשן בבית הכנסת. החל משנת ה'תרע"ב (1911) נבחר לשמש במקום כשליח ציבור וכדרשן רבי יוסף בן נאים, בתפקיד זה הוא שימש עד לשנת ה'תר"ץ (1930).
מנהגים

למרות נוכחותם המשמעותית של יהודים ספרדים בפאס, שמרה קהילת התושבים באדיקות על מנהגי התפילה ועל נוסחאותיה הייחודיים, שם שרידים מנוסח צפון אפריקה הקדום, עד לשנות החמישים של המאה ה-20. בכך מתייחדת קהילה זו משאר הקהילות שאליהן היגרו המגורשים או צאצאיהם. עד לשנת ה'תרמ"ט (1889) עברו מסורות הקהילה בעל פה ובאמצעות כתבי יד, באותה השנה הדפיס רבי רפאל אהרן בן שמעון בירושלים את הסידור "אהבת הקדמונים", המייצג את מנהגי הקהילה.
בין מנהגי הקהילה:
נוסחאות ופיוטי תפילה וסליחות ייחודיים, שחלק מהם פרי הגותם של חכמי משפחת אבן דנאן.
לא מברכים על קריאת הלל בראש חודש ובשאר הימים שאין גומרים בהם את ההלל, כפסקו של רמב"ם, וזאת בשונה משאר קהילות מרוקו שנהגו כמנהג ספרד לברך.
לא אומרים את תפילת עלינו לשבח בתפילת מנחה של שבת, כאות אבל על פטירת משה רבנו.
מתרגמים את קטע התפילה "אין כאלוקינו" בשפת הלדינו ובמנגינה ספרדית ייחודית.
אחר ברכת הלבנה אמרו קדיש וברכו.
ראו גם

יהדות פאס
פולמוס הנפיחה
נוסח צפון אפריקה
לקריאה נוספת

מאיר בניהו, דברי הימים של פאס, ירושלים, תשנ"ג; עמ' 32, 35-37, 65, 90, 95, 99-100, 112, 139, 147-148, 162, 165
הערות שוליים

↑  אליעזר בשן, פגיעות בחיי הדת והתאסלמות במרוקו, לוד, תש"ע; עמ' 41-43
↑  מאיר בניהו, דברי הימים של פאס, עמוד 32, ירושלים, תשנ"ג. על הסדרי חלוקת התפקידים וגביית התרומות בין משפחת אבן דנאן במאה ה-18, ראו: שו"ת רבי יהודה בן עטר, סימן ב, ירושלים, תשמ"ט.
↑  משה עמאר, מגיד לאדם, לוד, ה'תשנ"ו; מבוא, עמ' 17-18
↑  עדויות על חלק מהמנהגים ממאה ה-18 נמצאות בספרו של רבי כליפא בן מלכא. ראו לדוגמה: כף נקי, עמוד עז, לוד, ה'תשע"ב
↑  להרחבה ראו בית יוסף על ארבעה טורים, אורח חיים, סימן תכ"ב.
↑  בין התושבים נמנו מגורשים מספרד, ביניהם ידועים: יהודי סביליה שהצטרפו אל קהילת התושבים ראו בדף פולמוס הנפיחה, רבי חיים גאגין - מנהיג הקהילה, רבי סעדיה אבן דנאן - אבי משפחת אבן דנאן, שבניה הנהיגו את קהילת התושבים בזמן הגירוש ועד לעליה לארץ.
ערך זה הוא קצרמרבנושא בתי כנסת ובנושא מרוקו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.