stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הכנסת בחמת גדר
הכתובת הארוכה

בכתובת האחת, הארוכה, 4,80 מטר, נכתב כך:
"וד[כיר לט]ב (וזכור לטוב) רב תנחום הלוי ב[ר חל]פה (בן חליפה) דהב חד טרומיסין (שנתן שליש דינר אחד) 

ודכיר לטב (זכור לטוב) מוניקה דסוסיתה (עיר בגולן) צפוריה (ציפורי בגליל)
 
וק[רוס פ]טריק ד[כ]פר עקביה (כפר עאקב בגולן או בקרבת צפת) 

ויוסה בר דוסתי דמן כפר נחום (על שפת הכנרת)

דיהבון תלתיהון (שנתנו שלשתם) תלת גרמין (שלשה גרמין - כנראה מטבע) מלך על[מה ית]ן (מלך עולם יתן) ברכתה (ברכה) בעמל[הון](בעמלם) אמן אמן סלה שלום.
 
ודכיר לטב (זכור לטוב) יודן ארדהמן חימאוס [] דיהב תלת 
 ו[דכירין לט]ב ((זכור לטוב) ארביליי דיהבו[ן] מחי[ת]הון 

מלך / עלמ (מלך עולם) יתן ברכתה בעמלהון (בעמלם) אמן אמן סלה
מעיון במקומות מוצאם של התורמים, עולה כי הם מן הגליל, אך גם מאזורים מרוחקים יותר: מהעיר ציפורי, מכפר עקביה - ממזרח לכנרת, מכפר נחום, מ"חימאוס" (הגרסה היוונית לשם "חמת") – אחת מערי ה'חמת' סביב הכנרת, ומארבל ממערב לטבריה.
הכתובת הצרה

בכתובת השנייה, קצרה יותר, 2,20 מטר נכתב כך:
ודכיר לטב קיריס ליאנטוס וקירה קלניק דה[בון..לי]קרה דכנישטה. (וזכור לטוב מר ליאנטיס ומרת קלניק שנתנו.. לכבוד בית הכנסת).מלך עלמה יתן ברכתה בעמלה. אמן. אמן. סלה. שלום.

ודכירה ולטב חדה אתה אנטוליה ד[יהב]ה חד דינר ליקרה דכנישטתה. מלך עלמה יתן ברכתה בעמלה, אמן,אמן, סלה. שלום

ודכירין לטב עיריא דהבון חד טר[ימ]יסין..
לזיהויה של 'עיריא' בכתובת השנייה בשורה השלישית, יש לומר שכנראה הכוונה ל'בני העיר' שבה הפסיפס, כלומר, בני העיר חמת, חמת-גדר. קיימת גם הצעת קריאה אחרת: צוריא, וזיהויה בצור (מדרום לצידון או בעבר הירדן המזרחי).
בחרבת בכפר הירדני אומקיס, (מעל חמת גדר), כנראה חורבות העיר "גדר", נמצאו גם קטעי סורג וקישוטי במה, שאחד מהם מתאר מנורת שבעת הקנים שמעבריה שופר ולולב, ומעליה כתובת יוונית שבסופה המלה העברית "שלום". התיארוך הוא למאה ה-3
כמה תרמו?
הנה לפנינו: טרימיסין אחד [=שליש דינר זהב], שלושה גרמין [= כנראה דינר כסף שלם] משלושה אנשים, שלושה [גרמין, כנראה דינר-כסף שלם] מאדם אחד, ו'מחירהון', שאיננו ברור. אפילו בני-העיר עצמה, בני חמת-גדר, תרמו תרומה צנועה – טרימיסין אחד.
אולי יש לנו עדות על נסיבות חורבן בית הכנסת. בשרידים נמצא נר שמן ועליו צלב - נר שמן נוצרי.
על החפירות ב-1932

בחפירות בית הכנסת בראשותו של סוקניק השתתפו שתי קבוצות פועלים: האחת, של השומר הצעיר הרוסי והשנייה, מערביי המקום. חשיפת בית הכנסת עוררה התרגשות רבה בקרב היישוב העברי. שנתיים קודם נחשף בית הכנסת בבית אלפא שעורר התעניינות גדולה גם כן. ההבדל המרכזי בין שתי רצפות הפסיפס נובע מאופייה של הקהילה בה נוצר. בעוד קהילת בית אלפא נתפשה כקהילה חקלאית, נתפש בית הכנסת בחמת כביטוי של קהילה עירונית ומבוססת. בבית אלפא היה שפע איורים וסמלים אשר ביטאו אמנות עממית. בחמת גדר, הפסיפסים ובייחוד פסיפס האריה עשוי ברמה אמנותית גבוהה. עדות נוספת לביסוסה הכלכלי של הקהילה באזור מציגה כתובת ההקדשה של הפסיפס. בכתובת מופיעים האריות כשהם ניצבים משני עבריה של רשימה ובה פירוט התרומות לבנייתו של בית הכנסת.
לקריאה נוספת

אליעזר ליפא סוקניק, בית-הכנסת העתיק בחמת-גדר, קובץ החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, ג', תרצ"
זאב וילנאי,  מדריך ארץ ישראל חיפה העמקים הגליל החרמון, 1941, הדפסה שלישית : 1948. הוצאת תור ארץ ישראל ירושלים
צבי אילן, משוט בארץ - טיולים באזורים המשוחררים, הוצאת מפעלי תרבות וחינוך, יולי 1967
יוסף נוה, בית הכנסת חמת-גדר, על פסיפס ואבן, ירושלים תשל"ח - 1977, 64-54.
יצחקי גל, טבילה חמה באל חמה, בתוך "דרך ארץ", בעריכת עירית זהרוני, משרד הביטחון, תשמ"ד - 1984.
נחמן גד, זכרונות מחפירות בית-הכנסת בחמת גדר בשנת 1932, "אריאל" חוברת 50-51, 1987
צבי אילן, בית הכנסת חמת-גדר, בתי-כנסת קדומים בארץ-ישראל, ת"א תשנ"א - 1990, 93-91.
מיכה לבנה, גולן - 20 שנה ועוד 2000, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1993
הערות שוליים

↑  אולי גם אנשי המקום הרימו תרומה, אך בשיעור קטן - ראו להלן
↑  הרצפה כוסתה לאחר גלויה
↑  מקור: נחמן אביגד, עמוד 164
↑  התרגום לעברית בסוגרים רגילות האותיות המשוערות במירכאות מרובעות
1 2 3 4  ההדגשה לא במקור
↑  המקור:ארליך
↑  התבליט בגודל 53 ס"מ על 50 ס"מ מבזלת שחורה - שמור במוזיאון הכנסייה הפרציסקנית פ'לגלסיון ירושלים. המקור: וילנאי
↑  בעותק המסכם של המחקר שפורסם בשנת 1935 בשפה האנגלית נכתב בכתב ידו של סוקניק: לחברי השומר הצעיר מס.ס.ס.ר. עוזרי הנאמנים בחפירות העותק י מצוי בקיבוץ אפיקים המקור: עירית זהרוני שישבה במושבה כנרת
שחזור רצפת בית הכנסת
רצפת פסיפס עם כתובת עברית מחמת גדר, צולם בנובמבר 1967
בר ברגסון

המאוזוליאום על קברו של בר ברגסון בבית הקברות היהודי בוורשה
דב בר ברגסון או זוננברג (בפולנית: Berek Szmulowicz Sonnenberg; בֶּרֶק בן שמואל זוננברג, מוכר גם כ"בֶּרְקֶ'ה" בפולין החסידית; ה'תקכ"ד, 1764 – ד' בכסלו ה'תקפ"ג, 18 בנובמבר 1822) היה בנו ויורשו של שמואל זביטקובר, ובעלה של תמר'ל ברגסון. בנקאי ונדבן, סוחר ובעל נכסים, מראשי הקהילה היהודית בוורשה, ומתומכיה הראשיים של תנועת החסידות בשנות היאחזותה ביהדות פולין.
קורות חיים

כבר בצעירותו עסק עם אביו במסחר הבהמות, הבשר והעור, כשחלק מהעסקים הוא ניהל יחד עמו, וחלק באופן עצמאי.
נשא את תמר'ל ברגסון (זוננברג) לאחר מות בעלה הראשון. השניים היו פילנתרופים ידועים ביהדות פולין.
את עיקר הונו עשה מחכירת מונופול המלח של ממלכת פולין כולה יחד עם בנו גבריאל ברגסון (פול') והעשיר היהודי שמואל מרקוס פוזנר. מונופול זה העמיד לרשותו סכומי כסף עצומים שאפשרו לו להרחיב את תחומי השפעתו על ידי מתן הלוואות לגורמי השפעה במדינה ומחוצה לה. שימש גם כספק לנפוליאון.
מחמת אהדתו לתנועת החסידות העסיק תחתיו רבים מן החסידים, על מנת לספק פרנסתם. כך לדוגמה עבד במפעליו הרב מרדכי רקובר, בדחנו של רבו הרב יעקב יצחק הורוביץ, "החוזה מלובלין", דבר אשר איפשר לרב רקובר לשהות רבות במחיצת רבו.
רק לאחר מותו קיבלה אשתו תמר'ל את האישורים להתגורר כרצונה בערים שמחוץ לתחום המושב היהודי בפולין.
בצוואתו השאיר כסף רב לצדקה, עשירית מהונו, אך יורשיו סירבו לממש את הצוואה כלשונה והסכום הופחת לכדי מחצית. אף כי סביר היה להניח שכוונתו המקורית של מי שהיה מתומכי החסידות וייסד בית כנסת בפראגה, לתת את כספו לעניים יהודים, התערבות השלטונות בחלוקת העיזבון הביאה לחלוקת הכסף גם למוסדות ויחידים נוצריים.
הוא נקבר בבית הקברות היהודי בוורשה (ברחוב אוקופובה, חלקה 1 שורה 13) במאוזוליאום מפואר.
למשפחתו היו צאצאים רבים מפורסמים, סוחרים ובעלי הון. נינם היה הפילוסוף היהודי-צרפתי אנרי ברגסון.
ראו גם

תמר'ל ברגסון
הערות שוליים

↑  עמנואל רינגלבלום, "שמואל זביטקובר", ציון, תמוז תרצ"ח, עמ' 341, באתר JSTOR.
↑  עמנואל רינגלבלום, "שמואל זביטקובר", ציון, ניסן תרצ"ח, עמ' 248, ובהע' 5, באתר JSTOR.
↑  יצחק אלפסי, סיני, גיליון נט, עמ' רע.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007519086505171  PLWABN: 9810614710905606  GND: 1077067828  VIAF: 315205321   WorldCat (עם VIAF): 315205321
גוראן פאנדב

גוראן פאנדב (במקדונית: Горан Пандев; נולד ב-27 ביולי 1983 בסטרומיצה, מקדוניה הצפונית) הוא כדורגלן עבר מקדוני ושיאן ההופעות ומלך השערים בכל הזמנים בנבחרתו.
פאנדב עבר מהמועדון המקומי בלאשיקה למועדון העל האיטלקי אינטר מילאנו, והושאל לקבוצות ספציה ואנקונה. בשנת 2004, הוא עבר ללאציו והחל לשחק בסרייה א'. הוא החל את עונת 2005 בכיבוש השער היחיד במשחק הראשון ששיחק, והעניק ללאציו ניצחון על מסינה.
פאנדב היה המקדוני השני בלבד ששיחק בסרייה א'. דארקו פאנצ'ב היה הראשון, אחרי ששיחק תקופה קצרה באינטר בתחילת שנות ה-90.
התקשורת האנגלית פרסמה הודעות שונות לגבי התעניינות מוגברת של ארסנל בפאנדב, ופרסמה ראיון עמו בו טען שהוא שואף לעבור לשחק בקבוצה, אבל פאנדב טען מצידו שהפרסומים שקריים והוא אף שקל לתבוע מספר עיתונים אנגליים. "מעולם לא דיברתי עם העיתונאי הזה", אמר גוראן ב-7 באוקטובר, בערב המשחק בין מקדוניה הצפונית לאנגליה, במסגרת מוקדמות יורו 2008.
ב-4 בינואר 2010 חתם גוראן פאנדב באינטר בפעם השנייה עד 2014 והשתכר ב-3.5 מיליון יורו לשנה בנראזורי. הדבר קרה כשבוע לאחר שהשתחרר מלאציו. את הופעתו עשה ב-6 בינואר 2010 במשחקה של אינטר נגד קייבו בחוץ. את שער הבכורה שלו כבש ב-16 בינואר, כשאינטר התארחה בבארי וסיימה ב־2-2.
בדרבי של מילאנו, שהתרחש ב-24 בינואר 2010, זכה המקדוני לתשבחות רבות לאחר שכבש ובישל שער בניצחון 0–2 של אינטר. ב-22 במאי באותה עונה זכה פאנדב עם אינטר בליגת האלופות והשלים איתה טרבל היסטורי כשהוא הופך למקדוני הראשון שזכה בליגת האלופות. פאנדב פתח בהרכב הנראזורי והוחלף בדקה ה79 על ידי סאלי אלי-מונטארי.
ב-18 בדצמבר 2010, המקדוני כבש במסגרת גמר אליפות העולם לקבוצות. ב-15 במרץ 2011 כבש פאנדב את שערו הראשון במדי הנראזורי במסגרת ליגת האלופות, כשכבש שער חשוב ביותר נגד באיירן מינכן בדקה ה88' שהביא לאינטר את העלייה לרבע הגמר.
ב-1 בספטמבר 2014 חתם פאנדב בקבוצה הטורקית גלאטסראיי לשנתיים. ב-8 ביולי 2015 חתם בגנואה. ב-31 בינואר 2022 חתם בפארמה מהסרייה ב'.
ב-12 בנובמבר 2020 ניצחה נבחרת מקדוניה הצפונית 0–1 את נבחרת גאורגיה והעפילה לראשונה בתולדותיה לאליפות אירופה, יורו 2020. את השער לנבחרת כבש פאנדב. גם בתחרות עצמה כבש שער בכורה בתולדות הנבחרת בטורניר גדול כשבכש שער בהפסד נבחרתו 1–3 לאוסטריה. ב-21 ביוני, בסיום המשחק האחרון של מקדוניה הצפונית בטורניר נגד הולנד, פרש פאנדב מהמדים הלאומיים.
הערות שוליים

↑  מערכת ONE, לראשונה בתולדותיה: מקדוניה הצפונית ביורו, באתר ONE, ‏12 בנובמבר 2020
| נבחרת מקדוניה הצפונית – יורו 2020 |
| --- | --- | --- |
|  1 דימיטרייבסקי •  2 בייטולאי •  3 זייקוב •  4 ריסטבסקי •  5 אדמי •  6 מוסליו •  7 טריצ'קובסקי •  8 אליוסקי •  9 טרייקובסקי •  10 פאנדב •   11 חסאני •  12 יאנקוב • 13 ס. ריסטובסקי •  14 ולקובסקי • 15 קוסטדינוב • 16 ניקולוב • 17 בארדי • 18 סטויאנובסקי • 19 ולקוסקי • 20 ספירובסקי • 21 אלמאס • 22 שישקובסקי • 23 רדסקי • 24 אברמובסקי • 25 צ'ורלינוב • 26 מ. ריסטובסקי • מאמן: אנגלובסקי |  1 דימיטרייבסקי •  2 בייטולאי •  3 זייקוב •  4 ריסטבסקי •  5 אדמי •  6 מוסליו •  7 טריצ'קובסקי •  8 אליוסקי •  9 טרייקובסקי •  10 פאנדב •   11 חסאני •  12 יאנקוב • 13 ס. ריסטובסקי •  14 ולקובסקי • 15 קוסטדינוב • 16 ניקולוב • 17 בארדי • 18 סטויאנובסקי • 19 ולקוסקי • 20 ספירובסקי • 21 אלמאס • 22 שישקובסקי • 23 רדסקי • 24 אברמובסקי • 25 צ'ורלינוב • 26 מ. ריסטובסקי • מאמן: אנגלובסקי | מקדוניה הצפונית |
בנותיה של ביליטיס

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית 
 מטה הארגון:  סן פרנסיסקו 
 מייסדים:  דל מרטין, פיליס ליון 
 תקופת הפעילות:  1955–הווה (כ־69 שנים) 
 
חתונתן של בנות הזוג פיליס ליון (חליפה תכולה) ודל מרטין (ישובה משמאלה), מייסדות "בנותיה של ביליטיס" (סן פרנסיסקו, יוני 2008)
בנותיה של ביליטיס (באנגלית: Daughters of Bilitis) היה הארגון הראשון שפעל למען זכויותיהן של לסביות בארצות הברית. הארגון, שנוסד בשנת 1955 בסן פרנסיסקו, פעל במשך 14 שנים, שבמהלכן תרם לקידום מעמדן החברתי של לסביות, לחינוך ומיגור הבורות העצמית בקרב להט"בים, ולשינוי הגישה השלילית כלפי להט"בים באוכלוסייה הכללית ובקרב חוקרים ומטפלים מתחומי בריאות הנפש. הישגיו של הארגון בולטים על רקע העובדה שפעל בעיצומה של בהלת הלבנדר בשנות ה-50 בארצות הברית.
תחילה שימש הארגון כאלטרנטיבה חברתית לברים של לסביות, אשר נחשבו כבלתי חוקיים ולפיכך היו נתונים לפשיטות משטרתית. עם התרחבותו של הארגון עבר מוקד פעילותו לתמיכה בנשים שחששו לצאת מהארון ולהסברה על זכויותיהן ועל ההיסטוריה הגיית. בשנות ה-60 חלה, בהשפעת תנועת זכויות האזרח, רדיקליזציה בעמדת חברותיו ומעבר לפעולה אקטיבית יותר. דעיכתו של הארגון החלה עם חילופי הדורות בו ועם העדפתן של לסביות רבות לפעול במסגרת ארגונים פמיניסטיים. הארגון חדל מלהתקיים כארגון כלל-ארצי בשנת 1970, אך מספר סניפים מקומיים המשיכו להתקיים באופן עצמאי. המגזין "The Ladder", ששימש כאמצעי התקשורת העיקרי בין חברות הארגון, נסגר ב-1972.
כתריסר ארגונים פמיניסטיים ולסביים קמו בעקבות "בנותיה של ביליטיס".
רקע: היחס ללהט"ב בשנות ה-50 בארצות הברית

שנות ה-50 של המאה ה-20 בארצות הברית נודעו כשנים של "בהלת הלבנדר". יחסה של החברה האמריקאית ללהט"בים באותן שנים הושפע הן מהמקארתיזם והן מסיווגה של הקהילה הרפואית את ההומוסקסואליות כמחלה נפשית. בשל סיווג זה נחשבו הומואים כקבוצת סיכון ביטחונית שניתנת לסחיטה בקלות יחסית. כתוצאה מכך נחקקו חוקים שונים שפגעו בזכויות הומוסקסואלים, ורבים שנחשדו כהומואים פוטרו משירות הממשל הפדרלי והממשל המקומי במדינות השונות. במקביל נערכו באותה תקופה פשיטות משטרתיות על ברים גאים ברחבי ארצות הברית.
הקמת הארגון

בשנת 1955, עת מלאו שלוש שנים לזוגיותן של דל מרטין ופיליס ליון, התלוננו השתיים בפני זוג מכרים הומואים כי הן אינן מכירות לסביות נוספות. בתגובה הציע אחד מבני הזוג לפתוח מועדון חברתי למטרה זו. ההצעה נפלה על אוזניים קשובות, ובאוקטובר 1955 התאספו ארבעה זוגות נשים למפגש חברתי. בנות החבורה ביקשו מקום מפלט שבו תוכלנה לרקוד ללא חשש וללא עיניהם הפקוחות של המשטרה או המשפחות. הן החלו נפגשות באופן קבוע, ובחלוף מספר פגישות החליטו למסד את פעילותן ולהרחיבה, ולשם כך מינו את מרטין כנשיאתן.
הקמת הארגון > שם הארגון וסמליו

בפגישתן השנייה החליטו חברות הקבוצה לכנות את עצמן "בנותיה של ביליטיס". ביליטיס הוא שמה של משוררת בדיונית, בת זמנה של סאפפו כביכול, שאת שיריה, נושאי האופי האירוטי-לסבי, פרסם בשנת 1894 המשורר הצרפתי פייר לואי (Louÿs), באסופה שנקראה "Les Chansons de Bilitis" (שירי ביליטיס). חוסר בהירותו של השם והמסתורין שבו היו שיקול נוסף לבחירתו. כך גם מרטין וליון לא ידעו בתחילה מה משמעותו הנסתרת, והצדיקו את השם באומרן כי אם תתעוררנה שאלות ביחס לארגון ניתן יהיה להשיב כי מדובר במועדון שירה. הצורך בשמירה על פרטיות החברות במועדון היה לקושי מובנה בגיוס חברות חדשות אליו. המילה "בנותיה" נועדה ליצור אסוציאציה לארגונים חברתיים שפעלו באותה תקופה, כדוגמת הארגון "בנות המהפכה האמריקאית".
נוסף לשם עוצבה לארגון לעתיד סיכת דש, נבחרו לו צבעים מייצגים ונבחר מוטו שאול מצרפתית: "Qui vive" ‏ ("על המשמר", "במצב הכן").
הקמת הארגון > ממועדון חברתי לארגון

בחלוף שנה מהמפגש הראשון פרשו מרבית משתתפותיו, אך הקבוצה גדלה והגיעה ל-16 חברות. במקביל החליטו חברות הקבוצה כי ברצונן להיות יותר מאלטרנטיבה חברתית לברים גאים. מתוך הבנה כי לא יחול שינוי חברתי מבלי שיחול קודם כול שינוי בתפיסתן העצמית של הלסביות, הוחלט להתמקד בהעלאת מודעותן של נשים ללסביות, ובהפחתת תחושות השנאה העצמית, שהתעצמו בשל הלכי התקופה.
לאחר שהבינו כי הן אינן מורשות לפרסם את מפגשיהן בעיתונות המקומית, הוחל בהוצאתו לאור של עיתון עצמאי, שהופץ בין מכרות וחברות. הגיליון הראשון יצא לאור באוקטובר 1956 תחת השם "The Ladder" (הסולם). העיתון היה לכתב העת הלסבי הראשון שהופץ בתפוצה כלל-ארצית בארצות הברית (הראשון היה "Vice Versa"). מרטין הייתה לנשיאת העיתון וליון לעורכת הראשית שלו.
בשנת 1957 נרשם הארגון כמוסד ללא כוונת רווח. בשנת 1959 היו לו סניפים בערים ניו יורק, לוס אנג'לס, שיקגו, רוד איילנד וסן פרנסיסקו.
הקמת הארגון > חזון הארגון ויעדיו

חזון הארגון, שנכתב זמן קצר לאחר הקמתו, התייחס לבעיה המרכזית שעִמה התמודדו מרטין וליון כזוג: היעדר מידע על הומוסקסואליות נשית. "בנותיה של ביליטיס" הציגו עצמן כ"ארגון נשים למטרת קידום האינטגרציה של ההומוסקסואלים בחברה". מסמך החזון של הארגון כלל ארבעה סעיפים המפרטים על-פי קדימותם את הדרך למימוש החזון. החזון הודפס על גבי הכריכה הפנימית של המגזין בכל גיליון עד לשנת 1970.
סעיפי מסמך החזון:
חינוך בעלת השונות (variant)‏... על מנת לאפשר לה להבין עצמה ולהתאים עצמה לחברה... כל זאת יושג באמצעות הקמת... ספרייה... שתתמקד בנושא החריגות המינית; באמצעות מתן חסות לדיונים ציבוריים [בנושא]... אשר ינהלו אישים מובילים מתחומי המשפט, הפסיכיאטריה, הדת ותחומים נוספים; ובאמצעות עידוד סגנון התנהגות ולבוש המקובל בחברה.
חינוך הציבור... כך שיוביל בהדרגה למיגורן של דעות קדומות וטאבואים מוטעים...
השתתפות בפרויקטים מחקריים שפסיכולוגים, סוציולוגים ומומחים אחרים, מורשים ואחראים, מנהלים במטרה להרחיב את הידע על הומוסקסואלים.
בחינת חוקי העונשין הנוגעים להומוסקסואלים, העלאת הצעות לשינוי,... וקידומם של שינויים באמצעות בתי המחוקקים במדינות [=מדינות ארצות הברית] השונות.
השנים הראשונות: אופי הפעילות והתגובות שעוררה

כשאר ארגוני התנועה ההומופילית, ובראשם אגודת מאטאשין, גם "בנותיה של ביליטיס" נקטו בתחילה בגישה המעודדת את השתלבותם של להט"בים בקרב החברה ההטרוסקסואלית. הדבר בא לידי ביטוי בדיון הממושך על נאותות הלבוש הבוצ'י או הפמי ועל ביצוע של קטגוריות מגדר בקרב חברות הארגון. בשנתו הראשונה לפעילות היה הכלל כי בפגישות הארגון לא ילבשו מכנסי גברים. חלק מחברות הארגון העידו מאוחר יותר כי כלל זה לא קוים דה פקטו.
הקושי במימוש מטרותיהן וההשתלבות בחברה ניכר במהלך במהלך המירוץ לראשות העיר סן פרנסיסקו בשנת 1959. במהלך המירוץ שימש הארגון מטרה לחִציו הפוליטיים של ראסל וולדן, שהתמודד מול ראש העיר המכהן ג'ורג' כריסטופר. הראשון רמז כי כריסטופר הופך את העיר למרחב בטוח לסוטי מין. בין חומרי התעמולה שהפיץ: "הורים לבנות - אל תשבו בחוסר מעש ושאננות בעודכם סבורים כי בשל היותכם הורים לבנות ולא לבנים הרי ש'הכול בסדר'... היו ערים לקיומו של ארגון לסביות שחברותיו הן נשים הומוסקסואליות, הוא 'בנותיה של ביליטיס'."
הארגון מצא עצמו מתמודד גם מול רשויות השלטון. מתוך מטרה למנוע את התגלגלות שמותיהן של חברות הארגון לגורמים בלתי רצויים, היו בנמצא רק שני עותקים של רשימת מנויי המגזין "The Ladder". זמן קצר לאחר שהועברה הרשימה ממטה הארגון ניסתה משטרת סן פרנסיסקו לאתרה במקום. גם הבולשת הפדרלית (FBI) עקבה אחרי הארגון ובשנת 1959 נכחה בחלק מישיבותיו. סוכניה דיווחו כי "מטרת הארגון היא לחנך את הציבור לקבל את הלסביות ההומוסקסואליות לחברה".
השנים הראשונות: אופי הפעילות והתגובות שעוררה > כינוסים כלל-ארציים

בשנת 1960 ערך הארגון בסן פרנסיסקו את הכנס הכלל-ארצי הראשון שלו, ובעקבותיו נערך כנס אחת לשנתיים, עד לשנת 1968. הודעות בדבר הכנס נשלחו לכלי התקשורת המקומיים, כשחלקן התגרו מפורשות בוולדן ובדעותיו. כ-200 נשים השתתפו בוועידה, שאליה הגיעה גם משטרת העיר, שביקשה לבדוק האם יש בקרב באות הכנס נשים הלבושות בבגדי גברים. דל מרטין הכניסה את המשטרה למאורע כדי שייווכחו במו עיניהם כי כל הנשים לבושות שמלות וגרביונים ורגליהן נישאות על גבי עקבים. תוכנית הכנס כללה דיון על חוקיות ומוסריות הברים הגאים, מצגת מטעם האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות, ודברי תוכחה מפיו של כומר מהכנסייה האפיסקופלית, שהזכיר למשתתפות הכנס את היותן חוטאות. בכנס הוענקו גם פרסים מטעם הארגון לגברים שחברו למאבקן וכונו בשם "בניה של ביליטיס", בהם עורך הדין של הארגון, צלם הארגון וחברים מאגודת מאטאשין שסייעו בארגון הכנס.
שנות ה-60 – שינויים בארגון > עליית קרנו של הפמיניזם בקרב חברות הארגון

באמצע שנות ה-60 החל הפמיניזם לזכות בעדיפות גבוהה יותר בסדר העדיפויות של חברות ארגון רבות. בשנת 1966 הצטרפו מרטין וליון ל"ארגון הלאומי לנשים" והפצירו בקוראות "The Ladder" לעשות כמותן. ההיסטוריון מרטין מיקר מציין את הכנס המשותף לבנותיה של ביליטיס ולוועידת הארגונים ההומופילים הצפון אמריקאית (NACHO) בשנת 1966 כנקודת המפנה בקרב חברות הארגון במתן עדיפות לסוגיות פמיניסטיות על פני סוגיות של קידום לסביות. הכנס המשותף היה הכנס הגדול ביותר שהפיק הארגון, הוא זכה לפרסום בתקשורת בסן פרנסיסקו והשתתפו בו מספר רב של דוברים מוכרים בארצות הברית.
לאחר שחשו כי מצוקותיהן הייחודיות לא מוצאות מענה בידי ארגוני התנועה ההומופילית, החלו לסביות רבות להזדהות יותר עם נשים הטרוסקסואליות וארגונים פמיניסטיים. כך במסה משנת 1966 הצביעה נשיאת הארגון באותה תקופה, שירלי וילר, על ההבדלים בין הבעיות מולן ניצבים הומואים לאלו שבפניהן ניצבות לסביות: הומואים נתקלו יותר בהטרדות משטרתיות, שידול של שוטרים לביצוע דבר עבירה כמו זנות וסקס במקומות ציבוריים. הבעיות הייחודיות ללסביות היו מחסור בביטחון תעסוקתי ואפשרויות קידום מקצועיות; ואפליה בסוגיות של דיני משפחה ומשמורות על ילדים.
בנותיה של ביליטיס הושפעו גם מחילופי הדורות. חברות צעירות וחדשות בארגון לא חלקו את דאגותיהן עם החברות הוותיקות בו. גם דרכי הפעולה המהפכניות של שנות ה-60 קסמו להן יותר מהאיפוק היחסי בו נהגו בארגון. המחלוקות בקרב חברות המועצה הארצית של הארגון התרבו והקשו על פעולתם של הסניפים המקומיים, אשר נדרש להם אישור מהמועצה הארצית לקידום נושאים שונים. חברות ותיקות שהתאכזבו מהארגון נטשו אותו בעוד לסביות צעירות נמשכו יותר לארגונים הפמיניסטיים החדשים. דעיכת הארגון נראתה בכנס שנערך בדנוור בשנת 1968, אליו הגיעו פחות מ-200 משתתפות.
התפרקות הארגון ומורשתו

לאחר עזיבתה של גיטינגס נערך "The Ladder" למשך תקופה קצרה בידי הלן סאנדוז (Sandoz), שעזבה את המשרה בשל השפעתה השלילית על חיי הזוגיות שלה. שרביט העריכה הועבר ב-1968 לידיה של ברברה גרייר, ששימשה לפרקים כמבקרת ספרות וכותבת שירה במגזין. במטרה להגדיל את קהל היעד של קוראות העיתון הוסרה משער העיתון כותרת המשנה "מגזין לסבי", אותה שמה גיטינגס בשנת 1964. גודלו של המגזין הוכפל, מדוריו הורחבו וחלקים נרחבים בו הוקדשו לקידום ודיון באידיאלים פמיניסטיים. אותה שנה החלו מועלות יוזמות מקרב חברות הארגון לביטול מוסד ההנהגה הארצית ומעבר לפעולה כפדרציית ארגונים מקומיים שתורכב מסניפי הארגון.
שני עותקים בלבד מרשימת חברות הארגון והמנויות לעיתון היו בנמצא. פעמיים בשנה פרסם העיתון הודעה שנועדה להפיג את חששן של הקוראות מחשיפה של שמותיהן. לאחר מחלוקות נמשכות עם חלק מהנהגת הארגון ולאחר ששוכנעה גרייר כי הארגון נמצא בימיו האחרונים כארגון ארצי, החליטה בשיתוף עם נשיאת "בנותיה של ביליטיס", ריטה לה-פורטה, להציל את המגזין ולנסות להרחיב את תפוצתו. השתיים פעלו על דעת עצמן והעבירו בשנת 1970 את רשימת התפוצה של הארגון, שמנתה 3,800 שמות, ממטה הארגון בסן-פרנסיסקו אל הסניף ברינו. עת גילו דל מרטין ופיליס ליון את האבדה הן הניחו כי המשטרה או הבולשת החשאית החרימו אותה בחשאי. לאחר שהתברר דבר ההעברה התייחסו אליו ארבע עורכות העיתון לשעבר כאל דבר גנבה. מכיוון שהרשימה חצתה את הגבול בין מדינת קליפורניה למדינת נבדה, השבתה הייתה לסוגיה שדרשה טיפול פדרלי, שלא היו לארגון המשאבים להתמודד עימה. במעשה זה ניתקה גרייר את קשריה עם הנהגת הארגון ונטלה ממנה את אמצעי התקשורת העיקרי בין מטה הארגון לחבריו וסניפיו המקומיים. למרות שאיפותיה של גרייר להרחבת פעילות המגזין ולמימונו באמצעות פרסומות ודמי מינוי, נסגר העיתון ב-1972, זמן קצר אחרי שהמחאותיה של התורמת האנונימית "פנסילבניה" חדלו מלהגיע למגזין.
הארגון חדל להתקיים ברמה הארצית בשנת 1970, כשמרבית הסניפים המקומיים המשיכו בפעילותם. סניף לוס אנג'לס החל להוציא עיתון משלו שנקרא "Lesbian Tide". סניף קיימברידג' המשיך בפעילות עד לשנת 1995. תריסר ארגונים לסביים ופמיניסטים קמו בעקבות "בנותיה של ביליטיס", ובהם גם ארגונים מחוץ לגבולות ארצות הברית כ-Minorities Research Group בבריטניה ו"בנותיה של בילטיס" במלבורן שבאוסטרליה.
ראו גם

זכויות להט"ב בארצות הברית
הארגונים ההומופילים בחוף המזרחי
מהומות סטונוול
לקריאה נוספת

ג'ון ד'אמיליו, "הקהילה הגיית והפוליטיקה הגיית בסן פרנסיסקו ממלחמת העולם השנייה עד שנות השמונים של המאה העשרים", בתוך: קדר, זיו וקנר (עורכים): מעבר למיניות: מבחר מאמרים בלימודים הומו-לסביים ותאוריה קווירית. הוצאת הקיבוץ המאוחד, סדרת מגדרים, 2003. עמ' 196-216.
הערות שוליים

↑  Faderman, Lillian. Odd Girls and Twilight Lovers: A History of Lesbian Life in Twentieth Century America. Penguin Books; 1991. pp. 190-191.
↑  Tobin, Kay, Wicker, Randy. The Gay Crusaders. Arno Press, 1975. p. 50.
1 2  Meeker, Martin. Contacts Desired: Gay and Lesbian Communications and Community, 1940s-1970s. University of Chicago Press, 2006. pp.77-78.
↑  Gallo, Marcia. Different Daughters: A History of the Daughters of Bilitis and the Rise of the Lesbian Rights Movement. Carrol & Graf Publishers, 2006. p.2.
↑  Gallo, Marcia. 2006. p .17.
↑  Tobin, Kay, Wicker, Randy. 1975. p. 52.
1 2 3  Faderman, Lillian. 1991. p. 149.
↑  Meeker, Martin. 2006. p. 79.
1 2  Katz, Jonathan. Gay American History. Crowell Publishers; 1976. p. 426.
↑  לדברי ראש הסניף הניו יורקי ולימים עורכת "The Ladder", ברברה גיטינגס, השימוש במילה "בעלת השונות" (במקור: variant) נעשה בשל המשמעות השלילית שנלוותה למילה "לסבית" בעת כתיבת החזון בשנת 1956. ראו: Gallo, Marcia. 2006. p. 17.
↑  Theophano, Teresa. 'Daughters of Bilitis. glbtq.com
↑  Gallo, Marcia. 2006. p. 24.
↑  Lyon, Phyllis. S.F. Election Aftermath The Ladder; 1959, vol. 4, issue 3: p. 23.
↑  Faderman, Lillian. 1991. p. 150.
↑  דוגמאות ניתן לראות בתצוגה המקדימה של "Here and There". The Ladder, Mar 1960, Vol. 4 Issue 6, p. 26. Google Books – p.8.
↑  Gallo, Marcia. 2006. pp.62-65.
↑  Gallo, Marcia. 2006. p. 55.
↑  Meeker, Martin. 2006. p. 83.
↑  D. S. "Readers Respond". Ladder, April 1961, Vol. 5 Issue 7, p. 21.
↑  Gallo, Marcia. 2006. p. 83.
↑  Esterberg, Kristen. "From Illness to Action: Conception of Homosexuality in The Ladder, 1956-1965". Journal of Sex Research 27. 1994. p. 74. Originally in: Shotwell, Jody. "ECHO convention '63." The Ladder, December 1963, Vol. 8 Issue 3, p. 8.
↑  Tobin, Kay, Wicker, Randy. 1975. p. 53.
↑  Gallo, Marcia. 2006. pp. 131-132.
↑  Tobin, Kay, Wicker, Randy. 1975. p.59.
↑  Meeker, Martin. 2006. pp.228-229.
1 2  Esterberg, Kristen. "From Accommodation to Liberation: A Social Movement Analysis of Lesbians in the Homophile Movement". Gender and Society, Vol. 8, No. 3, (Sep., 1994), pp. 424-443.
↑  Shirley Willer. "What Concrete Steps Can Be taken to Further the Homophile movement? in Robert B. Ridinger Editor. Speaking for our lives: historic speeches and rhetoric for gay and lesbian .... The Hrrington Park Press: 2004. pp.126-128. Originally in "The Ledder", Nov 1966, Vol. 11 Issue 2, p1.
↑  Gallo, Marcia. 2006. p.142.
↑  Gallo, Marcia. 2006. p.145.
1 2 3  Soares, Manueala. "The Purloined Ladder: Its Place in Lesbian History". Journal of Homosexuality (The Haworth Press, Inc.) Vol. 34, No. 3/4, 1998, pp. 27-49.
↑  Gallo, Marcia. 2006. p.161.
↑  Faderman, Lillian. 1991. chap. 8-10.
↑  Marcia M. Gallo. Winds of Change: The Daughters of Bilitis and Lesbian Organizing. 2005.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n80050284  SUDOC: 12624815X  VIAF: 130882337   WorldCat (עם VIAF): 130882337 
מימין שער המהדורה הראשונה של "The Ladder" מאוקטובר 1956, ומשמאלו שער מהדורה מאוקטובר 1969, בימיו האחרונים של הארגון
גביע העולם למועדוני נשים (כדורגל)

| --- | --- |
 ענף:  כדורגל
 תאריך ייסוד:  בתכנון
 ארגון מפעיל:  פיפ"א
 יבשת:  בין יבשתי
 מפעל מקביל:  גביע העולם למועדונים
 
גביע העולם למועדוני נשים של פיפ"א (באנגלית: FIFA Women's Club World Cup), היא תחרות כדורגל שנתית בשלבי תכנון. מבנה הטורניר העתידי עדיין לא פורסם.