stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרדיננד מגלן
המסע להקפת העולם

ב־10 באוגוסט 1519 יצא צי הספינות של מגלן מסביליה דרך הנהר גוואדאלקיוויר, אולם מחשש להתנכלות פורטוגלית הם חנו כחמישה שבועות בסן לוקר דה באראמדה שבפתח הנהר. המסע כמעט בוטל, אך לבסוף, ב־20 בספטמבר, הפליג מגלן בראש כ-240 איש למסעו מערבה. תחילה ניסו הפורטוגלים לעצור אותו בהוראתו של המלך מנואל, אולם מגלן הצליח לחמוק, והגיע לאיים הקנריים. משם המשיך דרך איי כף ורדה לכיוון כף סנט אוגוסטין בברזיל, ב־20 בנובמבר חצה את קו המשווה, וב־6 בדצמבר הם שטו מול חופי ברזיל, שהייתה מושבה פורטוגלית באותה עת, ולכן עקפו אותה.
ב־13 בדצמבר הם עגנו סמוך לחופי ריו דה ז'ניירו של היום, שם היו הילידים ידידותיים ומזג האוויר טוב. הצי הצטייד במצרכים, אולם התנאים הטובים גרמו לעיכוב. הם המשיכו דרומה, והגיעו לריו דה לה פלטה ב־10 בינואר 1520. בעודם מחפשים מעבר לאוקיינוס השקט, החל החורף להתקרב, ומגלן החליט לשהות במהלכו בפטגוניה. ב־31 במרץ הקים הצוות התיישבות בשם פוארטו סן חוליאן. שם פרץ מרד נגדו בהשתתפות שלושה ממפקדי הספינות, אולם המרד נכשל בגלל נאמנות הצוות למגלן. שניים מהמפקדים המורדים הוצאו להורג, וחואן דה קרטחנה (נציג המלך) (אנ'), ננטש על החוף יחד עם הכומר סנצ'ס דה ריינה.
ב־24 באוגוסט המסע המשיך. הסנטיאגו נשלחה דרומה לאורך החוף למסע גישוש, אולם טבעה בדרך חזרה, ורק שני מלחים שבו בדרך היבשה וסיפרו למגלן את אשר קרה. ב־21 באוקטובר הגיע הצי לכף וירחנס בקו רוחב 52° דרום. בגלל מליחות המים ועומקם במצר שהתגלה לפניהם, הם הסיקו כי זה המעבר שחיפשו אל צידה השני של דרום אמריקה. מגלן מינה את הסן אנטוניו והקונספסיון לחקור את המצר, אולם הראשונה ערקה וחזרה לספרד. שלוש הספינות המשיכו במסע דרך מה שהיום מוכר כמצר מגלן (כ־600 ק"מ אורכו ובין 3 ל-30 ק"מ רוחבו) המפריד בין דרום אמריקה היבשתית ובין ארץ האש וכף הורן. מגלן קרא לו "תעלת כל הקדושים", שכן יום כל הקדושים חל בעת המעבר, ולאי שמדרום לו קרא "ארץ האש" בשל המדורות הרבות שראה שם שהבעירו הילידים. בסופו של דבר הגיעו שלוש הספינות אל האוקיינוס השקט ב־28 בנובמבר. מגלן כינה אותו כך בשל התנאים השקטים באופן יוצא דופן ששררו בו עם הגיעם.
המסע המשיך לכיוון צפון מערב, וחצה את קו המשווה ב־13 בפברואר 1521. ב־6 במרץ הגיע לאיי מריאנה, וב־16 במרץ הגיעו הספינות לאי הומונהון שבפיליפינים של היום, כאשר על סיפונן נותרו 150 אנשי צוות. מגלן הצליח לתקשר עם הילידים בעזרת מתרגם מלאי שלקח איתו למסע. הם החליפו מתנות עם הראג'ה של לימסאווה, שהוביל אותם לאי סֶבּוּ, ב־7 באפריל. הראג'ה הומאבון של סבו, היה גם הוא ידידותי, ואף הסכים להמיר את דתו לנצרות.
מותו של מגלן

הראג'ה הומאבון שהתרשם מ־12 התותחים ו־50 הקשתות של מגלן, הציע שמגלן יעזור בהכנעת לאפולאפו מהאי הקטן הסמוך מַקְטאן. מגלן החליט שאכן פעולה כזו תעשה רושם על שאר האוכלוסייה, ותעזור לו להשליט את מרותו. וכך הוא יצא בבוקר של ה־27 באפריל 1521 לקרב מקטאן. אולם הוא לא לקח בחשבון את עוצמת התנגדות התושבים ואת העובדה שבגלל המים הרדודים והסלעיים הקרב יתרחש מחוץ לטווח תותחי הספינות.
את שהתרחש בקרב תיאר ביומנו אנטוניו פיגאפטה, תייר עשיר ששילם על מנת להיות חלק מהמסע, ועד הראיה היחידי שנותר לאירועים:
כשהגיע הבוקר, ארבעים ותשעה מאיתנו קפצו למים שהגיעו עד ירכנו, והלכנו במים למרחק של יותר מפעמיים טווח הקשת לפני שהצלחנו להגיע לחוף. הסירות לא יכלו להתקרב יותר מכך בגלל סלעים במים. שאר אחד עשר האנשים נשארו מאחור כדי לשמור על הסירות. כשהגענו ליבשה יותר מאלף וחמש־מאות ילידים הסתדרו בשלוש קבוצות. כשהם ראו אותנו הם הסתערו עלינו ביללות וצעקות.
אנשיו של מגלן ירו ברובים ובקשתות במשך חצי שעה, אולם הירי לא היה יעיל. מגלן הורה לאנשיו לשרוף את בתי המקומיים, ואלה הגיבו בתקיפת אנשי מגלן בנעיצת חניתות במבוק ברגליהם הלא מוגנות. בעקבות זאת, אנשי מגלן נסוגו. לוחמיו של לאפולאפו זינבו בכוח הנסוג, ובמיוחד התרכזו מסביב למגלן, והצליחו פעמיים להוריד את קסדתו מעל פניו.
הודי תקע חנית במבוק בפניו של רב החובל, אך הוא הרגו מיד בעזרת כידון, אותו השאיר בגופו של ההודי. אז, בנסותו לשים את ידו על חרבו, הצליח לשלוף אותה רק עד כדי מחציתה, שכן ידו נפצעה מחנית במבוק. כשראו זאת הילידים, השליכו עצמם כולם עליו. אחד מהם פצעו ברגלו השמאלית בחרב גדולה... זה גרם לרב החובל שלנו לפול על פניו, כשהם ממהרים להסתער עליו בכידוני ברזל ובמבוק, ובחרבותיהם, עד שהרגו את המראה שלנו, אורנו, נחמתנו, ומדריכנו האמיתי. כשפצעוהו, הסתובב פעמים רבות כדי לראות שכולנו הגענו לסירות. אחר כך, כשהבחנו במותו, נסוגנו, פצועים, במיטב כוחותינו, אל הסירות, שכבר החלו בתנועה.
המשך המסע

שלוש הספינות נמלטו מערבה לפלאוואן, משם הפליגו ב־21 ביוני לברוניי בעזרתם של מקומיים שידעו לנווט במים הרדודים. בברוניי הם שהו 35 יום, והתפעלו מעושרה. הם לקחו איתם מטען של הציפורן, תבלין שבברוניי זכה לבוז, אולם באירופה היה יקר מזהב. ב־6 בנובמבר הגיעו ליעדם המקורי – "איי התבלינים" – איי מלוקו. הם עגנו באי טידורה, שהסולטאן שלה ביקש את עזרתם של הספרדים במאבקו בסולטאן של טרנאטה – האי הסמוך שהיה בעל ברית של הפורטוגלים. שם הושארו 115 מאנשי הצוות. הקונספסיון ננטשה, והתבלינים שנשאה הועברו לוויקטוריה ולטרינידד. הטרינידד ניסתה לחזור דרך האוקיינוס השקט, אך נתפסה בידי הפורטוגלים. הוויקטוריה, בפיקודו של חואן סבסטיאן אלקנו, הפליגה מערבה ב־21 בדצמבר. ב־6 במאי היא הקיפה את כף התקווה הטובה, כשלאנשי הצוות נשאר רק אורז למאכל. 21 אנשי צוות מתו מרעב לפני שאלקנו הצליח להגיע למאחז הפורטוגלי באיי כף ורדה ב־9 ביולי. שם ירדו לחוף 13 אנשי צוות מחופשים לסוחרים כדי לקנות אספקה אך נתפסו בידי הפורטוגלים לאחר שניסו לקנות אספקה בתמורה לתבלינים. מפחד לאבד את המטען של 26 טון תבלינים (ציפורן וקינמון), המשיכה הספינה, משאירה אחריה את 13 אנשי הצוות.
ב־6 בספטמבר 1522 הגיעה הוויקטוריה לספרד, כמעט שלוש שנים אחרי שעזבה, ועל סיפונה 18 אנשים. ארבעה אנשים מתוך 55 אנשי הצוות המקורי של הטרינידד הגיעו לספרד ב־1525. המסע הצליח להרוויח סכום קטן, אולם שכר הצוות לא שולם במלואו. בסך הכול אורך המסע היה כ־60 אלף קילומטרים.
המסע של מגלן היה הראשון שהקיף את כדור הארץ, והראשון שהפליג במעבר בין האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט. בנוסף אנשי המסע היו האירופאים הראשונים שגילו את הדברים הבאים:
גילוי מצר מגלן.
"גמל ללא דבשת" – כנראה למה או אלפקה.
אווז שחור שהיה צריך להפשיט מעורו במקום למרוט – הפינגווין.
ענני מגלן, שתי גלקסיות קטנות הנצפות רק מחצי הכדור הדרומי.
הצורך בקו תאריך בין-לאומי – המסע סביב כדור הארץ מערבה גרם להבדל של יום בין לוח השנה בספרד ללוח השנה של הנוסעים, אף על פי שהם הקפידו על הרישום ביומני הספינה.
חלק מהמקומות שמגלן גילה ועבר בהם נקראים עד היום בשמות שהעניק להם מגלן, ביניהם:
פטגוניה, כנראה מהמילה Patagón שפירושה "בעלי כפות רגליים גדולות", לתיאור גובהם של הילידים שפגש.
כף וירחנס, כף הבתולות, כיוון שהגיע לכף ב-21 באוקטובר, היום הקדוש של אורסולה הקדושה והבתולות שליוו אותה.
ארץ האש, על שום המדורות של הילידים שראה בזמן המעבר במצר מגלן.
האוקיינוס השקט, בשל תנאי השיט הנוחים שהיו למגלן בעת חציית האוקיינוס.
לקריאה נוספת > מקורות ראשוניים

Pigafetta, Antonio (1906), Magellan's Voyage around the World, Arthur A. Clark (orig. Primer viaje en torno del globo Retrieved on 2009-04-08)
Maximilianus Transylvanus, De Moluccis insulis, 1523, 1542
The First Voyage Round the World, by Magellan, full text, English translation by Lord Stanley of Alderley, London: Hakluyt, [1874] – six contemporary accounts of his voyage
Oliveira, Fernando (1550–1560), The Voyage of Ferdinand Magellan, National Historical Institute (published 2002), ISBN 978-971-538-163-5, English translation by Peter Schreurs from the original Portuguese manuscript in the University Library of Leiden, The Netherlands.
לקריאה נוספת > מקורות משניים

מגלן מאת שטפן צווייג (בגרמנית: "Magellan. Der Mann und seine Tat", ‏1938). תרגם יצחק הירשברג, הוצאת בקר, 1951; תרגמה (מתרגום לאנגלית) ליה נירגד, הוצאת מודן, 2020.
Bergreen, Laurence (14 October 2003), Over the Edge of the World: Magellan's Terrifying Circumnavigation of the Globe, William Morrow, ISBN 978-0-06-621173-2, ISBN 0-06-093638-X, lay summary
Guillemard, Francis Henry Hill (1890), The life of Ferdinand Magellan, and the first circumnavigation of the globe, 1480–1521, G. Philip, retrieved 8 April 2009
Hildebrand, Arthur Sturges (1924), Magellan, New York: Harcourt, Brace & Co, ISBN 978-1-4179-1413-5 (reprint)
Joyner, Tim (1992), Magellan, Camden, Me.: International Marine Publishing, ISBN 978-0-07-033128-0
Nunn, George E. (1932), The Columbus and Magellan Concepts of South American Geography
Parr, Charles M. (1953), So Noble a Captain: The Life and Times of Ferdinand Magellan, New York: Crowell, ISBN 0-8371-8521-1, ISBN 0-8371-8521-1 Check |isbn= value (help)
Parry, J. H. (1979), The Discovery of South America, New York: Taplinger
Parry, J. H. (1981), The Discovery of the Sea, Berkeley: University of California Press, ISBN 978-0-520-04236-0
Parry, J. H. (1970), The Spanish Seaborne Empire, New York: Knopf, ISBN 978-0-520-07140-7
Pérez-Mallaína, Pablo E. (1998), Spain's Men of the Sea: Daily Life on the Indies Fleets in the Sixteenth Century, trans. Carla Rahn Phillips, Baltimore: Johns Hopkins University Press, ISBN 978-0-8018-5746-1, lay summary
Roditi, Edouard (1972), Magellan of the Pacific, London: Faber & Faber, ISBN 0-571-08945-3
Schurz, William L. (May 1922), "The Spanish Lake", Hispanic American Historical Review (Duke University Press) 5 (2): 181–194, doi:10.2307/2506024, JSTOR 2506024.
Thatcher, Oliver J. ed. (1907), "Vol. V: 9th to 16th Centuries", The Library of Original Sources, University Research Extension Co, pp. 41–57, retrieved 8 April 2009
Wilford, John Noble (2000), The Mapmakers, New York: Knopf, ISBN 0-375-70850-2, lay summary
הספינה ויקטוריה. פרט מתוך מפת האוקיינוס השקט של הקרטוגרף אברהם אורטליוס, 1589; דימוי הספינה משמש כסמליל של אגודת האקלוט
מפת המסע של אחת מהספינות שהקיפה את העולם, 16 חודשים לאחר מותו של מגלן
חיים פניכל

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  27 בינואר 1947
 נהרג:  5 ביוני 1967 (בגיל 20)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1957–1967 (כ־10 שנים)
 דרגה:   סמל
 תפקידים בשירות
 מש"ק צוות סיור פלס"ר 7
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים
 עיטורים
   עיטור העוז
 
חיים (חיימקה) פֶנִיכֶל (27 בינואר 1947 – 5 ביוני 1967) היה מש"ק צוות סיור פלס"ר 7 שעוטר בעיטור העוז על פעילותו  בקרב פתחת רפיח במהלך מלחמת ששת הימים.
ביוגרפיה

פניכל נולד בכפר סבא. בן למנחם ונחמה. הוא למד בבית הספר היסודי על שם מנחם אוסישקין ולאחר מכן בבית הספר התיכון על שם ברל כצנלסון והיה חבר בנוער העובד. הוא התגייס לצה"ל באוגוסט 1965 והיה מש"ק בפלס"ר 7. הוצע לו לצאת לקורס קצינים, אך הוא סירב כדי שלא לדחות את לימודיו. במהלך שירות החובה פרצה מלחמת ששת הימים וביום הראשון ללחימה נפגע ברגלו בהסתערות על מוצבי רפיח. כאשר ג'יפ שנסע לפני רכבו עלה על מוקש והתהפך, הוא ירד מרכבו ודאג לפינוי הפצועים. בחזרה לרכבו הוא נפגע והועבר, אף על פי שביקש להמשיך בלחימה, לטיפול רפואי בקומנדקר שנכנס לשדה מוקשים. כשהוא ברכב הפצועים, התנדב פניכל לחלצו כשהוא צועד על רגל אחת וגורר את רגלו השנייה, ובעזרת דקר פינה מוקשים בתוואי של גלגלי רכב והוביל את הקומנדקר לכביש. אך כשהוא עלה עליו שוב, נחתה על הרכב פצצת מרגמה והוא נהרג. פניכל הובא למנוחות בבית העלמין כפר סבא.
להלן תיאור המעשה ב"אתר הגבורה":
ב-5 ביוני 1967 נפגע הסמל חיים בהסתערות על מוצבי צומת רפיח והועבר ברכב לטיפול רפואי. הרכב הזה נתקע בשדה-מוקשים. חיים היה פצוע ברגל אך למרות פציעתו התנדב לחלץ את הרכב ולפנות דרך ממוקשים. במשימה זו של הוצאת הרכב מהשטח אמנם הצליח חיים, אולם בהמשך התנועה נפגע שנית - וכך מצא את מותו.
לאחר מותו, הונצח שמו באנדרטה לנופלים בבית הספר כצנלסון בכפר סבא והוריו הוציאו ספר לזכרו בשם "חיים", תיאור קרבו האחרון הובא ב"ספר הגבורה", שבהוצאת אגודת העיתונאים בתל אביב וניצולי ברגן-בלזן ובספר "חשופים בצריח" של שבתי טבת.
לקריאה נוספת

שלמה אנגל, חיים: נר נשמה לזכר חיים פניכל שנפל במלחמת ששת הימים, תשכ"ח, כפר סבא, 73 עמ'
הערות שוליים

↑  סמל חיים פניכל ז"ל: שביל־חיים לחברים, מעריב, 30 באוקטובר 1967
↑  אנדרטה לנופלים ־ בביה"ס ע"ש כצנלסון בפתח־תקווה, מעריב, 14 ביולי 1968
↑  ספרי זכרון, דבר, 26 באפריל 1968
| מעוטרי עיטור העוז במלחמת ששת הימים |
| --- | --- | --- |
| חזית הדרום | שמואל אורן • ז'ק אלימלך • אהוד אלעד (נ) • יצחק דותן • ישראל הוברמן • חיים שטיין • עזרא וישניא • ישראל זולברג (נ) • יעקב חסדאי • יוסף טמיר • אורי ישראלי (נ) • מאיר כהן (נ) • יצחק לוי • שמואל ליבנוירט • רפאל כץ (נ) • אריה מאיר (נ) • אברהם מוניץ • זאב נתיב • דוד פלץ (נ) • חיים פניכל (נ) • שמאי קפלן (נ) |  |
| ירושלים והשומרון | זרח אפשטיין • שלמה אפשטיין (נ) • יגאל ארד • שלום דוד • אשר דר • יעקב חץ • צבי סדן • גיורא צחור • חיים רוסק (נ) • ישראל שינדלר |  |
| חזית הצפון | אפרים יצחקיאן (נ) |  |
| חיל האוויר | אריה בן-אור (נ) • אמנון גלעד • כוכב הס • בן-ציון זהר • יעקב מורגן • יהודה פרי |  |
| חיל הים | אברהם דרור |  |
הסכמי טוריחוס-קרטר

| --- | --- |

לחיצת יד בין ג'ימי קרטר ועומאר טוריחוס לאחר חתימת ההסכם
 נושא:  הסכם מדיני
 מטרה:  העברת השליטה על תעלת פנמה מארצות הברית לפנמה
 חותמים:  ארצות הברית ג'ימי קרטר פנמה עומאר טוריג'וס
 מקום חתימה:  בניין האיחוד הפאן אמריקאי, וושינגטון די. סי.
 תאריך יצירה:  7 בספטמבר 1977
 שפות:  אנגלית, ספרדית, פורטוגזית
הסכמי טוריחוס-קרטר הן שתי אמנות שנחתמו על ידי ארצות הברית ופנמה בוושינגטון הבירה ב-7 בספטמבר 1977, שהחליפו את אמנת היי-בונאו-ורילה משנת 1903. האמנה הראשונה הבטיחה שפנמה תשיג את השליטה על תעלת פנמה לאחר שנת 1999, ואת סיום את שליטת ארצות הברית בתעלה, שהייתה בשליטתה משנת 1903, ובכפוף לאמנה הקודמת.
ההסכמים נקראים על שם שני החותמים, נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר ומפקד המשמר הלאומי של פנמה ושליט פנמה בפועל, גנרל עומאר טוריחוס.
אמנה ראשונה זו נקראת רשמית האמנה בדבר הנייטרליות הקבועה והפעלתה של תעלת פנמה והוא מכונה בדרך כלל "הסכם הנייטרליות". על פי אמנה זו, שמרה ארצות הברית על הזכות הקבועה להגן על התעלה מכל איום שעלול להפריע להמשך השירות הנייטרלי שלה לספינות מכל העמים.
האמנה השנייה נקראת אמנת תעלת פנמה, ובתנאי שהחל מהשעה 12:00 ב-31 בדצמבר 1999, פנמה תקבל את השליטה המלאה על פעולות התעלה ותהיה האחראית הראשית להגנתה.
היסטוריה

מאמצי פנמה לשאת ולתת מחדש על הסכם היי-בונאו-ורילה החלו כמעט מאז שנחתם לראשונה בנובמבר 1903, מספר שבועות לאחר שפנמה קיבלה את עצמאותה מקולומביה.
היסטוריה > לינדון ג'ונסון

לאחר משבר סואץ ומלחמת סיני, הפעילות לחידוש המשא ומתן או לביטול האמנה גדלה במידה ניכרת, ואירועים בשנת 1964 גרמו להתמוטטות מוחלטת ביחסים בין ארצות הברית לפנמה.
ב-9 בינואר של אותה שנה, סטודנטים פנמים נכנסו לאזור התעלה כדי להניף את דגל פנמה לצד הדגל האמריקאי, בכפוף להסכם משנת 1963, שנחתם במטרה להפיג את המתיחות בין שתי המדינות. פנמים שצפו באירוע החלו להתפרע לאחר שהסטודנטים שהניפו את דגל פנמה זכו ללעג והוטרדו על ידי פקידי בית ספר אמריקאים, תלמידים והוריהם. במהלך הקטטות, דגל פנמה נקרע. בעקבות כך התפתחו מהומות נרחבות, שבמהלכן נהרגו למעלה מ-20 פנמים וכ-500 נפצעו. רוב הנפגעים נגרמו מאש של חיילים אמריקאים, שהוזעקו כדי להגן על רכוש אזור התעלה, כולל מגורים פרטיים של עובדי אזור התעלה. 9 בינואר הוא חג לאומי בפנמה, המכונה "יום הקדושים".
למחרת, 10 בינואר, פנמה ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם ארצות הברית וב-19 בינואר, נשיא פנמה רוברטו קיארי הכריז כי מדינתו לא תיצור מחדש קשרים דיפלומטיים עם ארצות הברית עד אשר תסכים לפתוח במשא ומתן לחידוש תנאי ההסכם משנת 1903.
שלושה חודשים לאחר מכן, ב-3 באפריל 1964, שתי המדינות הסכימו לחידוש מיידי של היחסים הדיפלומטיים וארצות הברית הסכימה לאמץ נהלים ל"חיסול הגורמים לסכסוך בין שתי המדינות".
מספר שבועות לאחר מכן, רוברט ברנרד אנדרסון, הנציג המיוחד של הנשיא לינדון ג'ונסון טס לפנמה כדי לסלול את הדרך לשיחות עתידיות. משא ומתן במהלך השנים הבאות הביא להסכם בשנת 1967, אך הוא לא אושר בפנמה.
לאחר כישלון ההסכמים הקודמים, פנמה חוותה שינוי בממשלה בעקבות הפיכה צבאית ב-1968. הממשלה החדשה התגבשה תחת עומאר טוריג'וס, שהחליט לדחות סופית את האמנה מ-1967.
היסטוריה > ריצ'רד ניקסון וג'רלד פורד

לאחר מספר שנים ובתגובה להיעדר התקדמות במשא ומתן עם ממשלו של הנשיא ריצ'רד ניקסון, הצליחה ממשלת טוריג'וס לכנס את מועצת הביטחון של האו"ם במרץ 1973 בפנמה סיטי. בכינוס הצליחה פנמה לגרום לסערה דיפלומטית ולגרוף תמיכה בין-לאומית ניכרת. המהומה הדיפלומטית משכה גם את תשומת לבו של הנרי קיסינג'ר, ועזרה לייצר מומנטום להסכם טאק-קיסינג'ר משנת 1974, שסיפק את המסגרת המכריעה להתקדמות במשא ומתן. "עבודה זו, שהחלה בסוף 1972, היא שהפכה את פנמה לנושא הגלוי שקרטר קיווה לפתור באומץ כקו פרשת מים לסגנון חדש של מדיניות חוץ ועידן של שיפור היחסים עם אמריקה הלטינית".
היסטוריה > ג'ימי קרטר

ממשל הנשיא ג'ימי קרטר התייחס לנושא התעלה בדחיפות גבוהה כבר במהלך חילופי השלטון שלו ושל קודמו ג'רלד פורד. הנושא הודגש על ידי ועדת סרט כחול בראשות השגריר סול לינוביץ.
מספר אנשים הקשורים לוועדה זו שיחקו בתפקידים מרכזיים במדיניות ממשל קרטר באמריקה הלטינית, כולל לינוביץ עצמו והמנהל הבכיר של המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית, רוברט א. כומר.
המשא ומתן חודש ב-15 בפברואר 1977 והושלם עד 10 באוגוסט של אותה שנה. את הצד האמריקאי ייצגו במשא ומתן אלסוורת' בונקר וסול לינוביץ; בראש הצד הפנמי של המשא ומתן עמד רומולו אסקובר בת'נקורט. הסנאטור דניס דקונצ'יני נתן חסות לתיקון קריטי לאמנת תעלת פנמה שאפשרה לסנאט להגיע להסכמה על מתן השליטה בתעלה לפנמה. ימים ספורים לפני שהושגה הסכמה סופית על האמנות, שלח הנשיא ג'ימי קרטר מברק לכל חברי הקונגרס בו הודיע להם על מצב המשא ומתן וביקש מהם למנוע את פסק הדין על האמנה עד שתהיה להם הזדמנות ללמוד אותו בקפידה. הסנאטור סטרום ת'רמונד הגיב לפנייתו של קרטר בכך שקבע בנאום מאוחר יותר באותו יום, "התעלה היא שלנו, קנינו ושילמנו עליה וכדאי שנשמור עליה".
ההסכמים נחתמו בארוחת ערב ממלכתית שאירח הנשיא קרטר בבניין האיחוד הפאן אמריקאי, ב-7 בספטמבר 1977, ארוחה בה התארחו כל מנהיגי המדינות החברות בארגון מדינות אמריקה, ולמעשה כל מנהיגי המדינות של יבשת אמריקה.
אשרור ההסכמים

‏נאומו של ג'ימי קרטר בעת מעמד החתימה על אמנת תעלת פנמה, 7 בספטמבר 1977קובץ:Carter Panama Canal speech.ogg‏Ⓘ‏
שתי האמנות אושרו לאחר מכן בפנמה ברוב של שני שלישים במשאל עם שנערך ב-23 באוקטובר 1977. כדי לאפשר דיון פופולרי באמנות ובתגובה לטענות של מתנגדי האמנה בארצות הברית לפיהן פנמה אינה מסוגלת לאשרר אותן באופן דמוקרטי, הוסרו ההגבלות על העיתונות ועל מפלגות פוליטיות מספר שבועות לפני ההצבעה. ביום ההצבעה, 96% מבעלי זכות הבחירה בפנמה הלכו לקלפיות, אחוז ההצבעה הגבוה ביותר בפנמה עד אז. הסכם הנייטרליות עורר דאגה גדולה בקרב המצביעים, במיוחד בשמאל הפוליטי, והיה אחת הסיבות לכך שהאמנות לא הצליחו להשיג תמיכה עממית גדולה עוד יותר.
הסנאט של ארצות הברית יעץ והסכים לאשרור האמנה הראשונה ב-16 במרץ 1978, ולאמנה השנייה ב-18 באפריל בפערים זהים של 68 עד 32. בשתי ההצבעות, 52 דמוקרטים ו-16 רפובליקנים הצביעו בעד ייעוץ והסכמה לאשרור, בעוד 10 דמוקרטים ו-22 רפובליקנים הצביעו נגד.
תגובות > תמיכה

התמיכה באמנות הגיעה ממגוון בכירים בממשל, כולל ראשי המטה המשולבים וחברי קונגרס, כגון ארנסט הולינגס, הוברט האמפרי, ובעיקר הווארד בייקר ורוברט בירד.
תומכים אחרים כללו את האדמירל אלמו זומוולט והגנרל מקסוול טיילור; ג'ון וויין, שהיה מיודד עם עומאר טוריג'וס, נשיא AFL-CIO ג'ורג' מאני, המדינאים אוורל הרימן, דין ראסק, ג'ורג' בול, הנרי קאבוט לודג' הבן וג'ון שרמן קופר, והגברת הראשונה לשעבר ליידי בירד ג'ונסון. שמרנים מתונים יותר, כולל ג'רלד פורד והנרי קיסינג'ר, הצהירו שניהם הצהרות פומביות התומכות באמנה.
מאמצים מאורגנים לקידום האמנות הגיעו מוועדת האמריקנים לאמנות התעלה ולכיוונים חדשים. מנהיגים רבים בעולם תמכו באמנות, כולל הצהרות חיוביות של מנהיגי ברבדוס, בוליביה, הרפובליקה הדומיניקנית, גואטמלה, גיאנה, ניקרגואה, פרו, נשיא צ'ילה אוגוסטו פינושה, נשיא קוסטה ריקה דניאל אודובר ונשיא ונצואלה קרלוס אנדראס פרז.
תגובות > ביקורת

האמנות היו מקור למחלוקת חריפה בארצות הברית, במיוחד בקרב השמרנים בראשות רונלד רייגן, סטרום ת'רמונד וג'סי הלמס, שראו בהן הכנעה של נכס אמריקאי אסטרטגי למה שאפיינו כממשלה עוינת. הביקורת נמתחה על ידי קבוצות רבות, במיוחד האיגוד השמרני האמריקאי, השדולה השמרנית, הוועדה להישרדותו של קונגרס חופשי, אזרחים למען הרפובליקה, קרן מועצת הביטחון האמריקאית, הרפובליקנים הצעירים, ועדת הפעולה הפוליטית השמרנית הלאומית, המועצה להגנה לאומית, צעירים אמריקאים לחופש, המועצה לביטחון בין-אמריקאי, וארגון הפעולה הרפובליקני בקמפוס.
בשנים שקדמו (וגם לאחריהן) להעברה הסופית של נכסי התעלה היו מאמצים להכריז על אמנות קרטר-טוריוס בטלות ומבוטלות, למשל ההחלטה המשותפת של בית הנבחרים 77 (HJR 77), שהוצגה על ידי הלן צ'נוות'-הייג. תמיכת HJR 77 הייתה חלק ממצע שנת 2000 של המפלגה הרפובליקנית של טקסס אך לא הופיעה עוד במצע 2004.
יישום

האמנה קבעה לוח זמנים להעברת התעלה, שהובילה למסירה מוחלטת של כל האדמות והמבנים באזור התעלה לפנמה.
התוצאה המיידית ביותר של אמנה זו הייתה שאזור התעלה, בתור ישות, חדל להתקיים ב-1 באוקטובר 1979. השלב האחרון של האמנה הושלם ב-31 בדצמבר 1999. בתאריך זה ויתרה ארצות הברית על השליטה בתעלת פנמה ובכל האזורים שהיו באזור תעלת פנמה.
כתוצאה מהאמנות, עד שנת 2000 הועברו לפנמה כמעט 580 מילים רבועים, כ-1,500 קילומטרים רבועים הכוללים 7,000 מבנים, כגון מתקנים צבאיים, מחסנים, בתי ספר ובתי מגורים פרטיים.
בשנת 1993, ממשלת פנמה הקימה סוכנות זמנית (Autoridad de la Región Interoceánica או "רשות האזור הבין-אוקיאני", המכונה בדרך כלל ARI) כדי לנהל ולתחזק את הנכסים שהוחזרו.[דרוש מקור]
ביום כניסת האמנה לתוקף, רוב הקרקעות בתוך אזור התעלה לשעבר הועברו לפנמה. עם זאת, האמנה הקדישה שטחים ומתקנים רבים של אזור התעלה להעברה במהלך 20 השנים הבאות. האמנה סיווגה במיוחד אזורים ומתקנים לפי שמם כ"אזורי תיאום צבאיים", "אתרי הגנה" ו"אזורים הכפופים להסכם דו-צדדי נפרד". אלה היו אמורים להיות מועברים על ידי ארצות הברית לפנמה במהלך חלונות זמן מסוימים או פשוט עד סוף תקופת האמנה של 243 חודשים.
ב-1 באוקטובר 1979, הופיעו 34 מובלעות אמריקאיות (מוקפות כולה באדמה שתחת תחום השיפוט של פנמה בלבד). בשנים מאוחרות יותר, כאשר אזורים אחרים הועברו לפנמה, צצו שמונה מובלעות אמיתיות נוספות.
מתוך 42 המובלעות האמיתיות הללו, 14 היו קשורות ללוגיסטיקה צבאית, שבעה היו אתרי תקשורת צבאיים, חמישה מתקני מינהל התעופה הפדרלי, חמש מובלעות דיור צבאיות, שלושה אזורי בסיסים צבאיים, שני מתקני מחקר צבאיים, ארבע חלקות של בתי ספר תיכוניים, בית ספר יסודי אחד, ובית חולים אחד. לפחות 13 חבילות נוספות כל אחת הוקפתה לא רק על ידי קרקע בסמכות השיפוט המוחלטת של פנמה, אלא גם על ידי "אזור של תיאום אזרחי" (דיור) שהיה כפוף לאלמנטים של המשפט הציבורי האמריקאי והפנמי כאחד על פי האמנה.
בנוסף, האמנה ייעדה אזורים רבים ומתקנים בודדים כ"אזורי הפעלה של התעלה" לפעילות שוטפת משותפת של ארצות הברית-פנמה על ידי ועדה. בתאריך כניסתו לתוקף של האמנה, רבים מהם, כולל סכר מאדן, הפכו מוקפים בשטח פנמה. קצת אחרי הצהריים שעון מקומי ב-31 בדצמבר 1999, כל השטחים לשעבר של אזור התעלה מכל הסוגים עברו להיות תחת סמכות השיפוט הבלעדית של פנמה.
בספרות

הסופר הבריטי גרהם גרין השתתף בטקס החתימה יחד עם הסופר הקולומביאני גבריאל גרסיה מארקס. גרין כתב על הניסיון שלו בספרו "להכיר את הגנרל: סיפורה של מעורבות".
ראו גם

תעלת פנמה
ארגון מדינות אמריקה
בניין האיחוד הפאן אמריקאי
רשימת ארוחות הערב הממלכתיות בארצות הברית
לקריאה נוספת

ג'יי מייקל הוגאן; תעלת פנמה בפוליטיקה האמריקאית: הסברה מקומית והתפתחות המדיניות של Southern Illinois University Press, 1986
תומאס הוליהאן, "המחלוקת הציבורית על הסכמי תעלת פנמה: ניתוח רטוריקה של מדיניות חוץ אמריקאית", Western Journal of Speech Communication, סתיו 1986, עמ'. 371+
ג'ורג' ד. מופט השלישי, גבולות הניצחון: אשרור הסכמי תעלת פנמה הוצאת קורנל, 1985.
מ' נורייגה ופ' אייזנר. האסיר של אמריקה - זיכרונותיו של מנואל נורייגה, בית רנדום, 1997.
דייוויד סקידמור, "קבוצות אינטרסים של מדיניות חוץ וכוח נשיאותי: ג'ימי קרטר והקרב על אשרור הסכמי תעלת פנמה", ב-Herbert D. Rosenbaum ואלכסיי Ugrinsky, eds. ג'ימי קרטר: מדיניות חוץ ושנים שלאחר הנשיאות Greenwood Press. 1994. עמ' 297–328 באינטרנט
קרייג אלן סמית', "מנהיגות, התמצאות וחזון רטורי: ג'ימי קרטר, 'הימין החדש' ותעלת פנמה," Presidential Studies Quarterly, אביב 1986, עמ'. 323+
Gaddis Smith, Moral Reason, and Power: American Diplomacy in the Carter Years (1986) עמ' 111–15.
רוברט א. סטרונג, "ג'ימי קרטר והסכמי תעלת פנמה". Presidential Studies Quarterly (1991) 21.2: 269–286 באינטרנט
מרי סי סווילינג, "העסקים של התעלה: הכלכלה והפוליטיקה של יוזמת אזור תעלת פנמה של מינהל קרטר, 1978." מאמרים בהיסטוריה כלכלית ועסקית (2012) 22:275-89. באינטרנט
לקריאה נוספת > עיתונים

הניו יורק טיימס, 4 באפריל 1964. ארצות הברית ופנמה חותמות על הסכם לשיקום הקשרים, טאד סולץ'.
הניו יורק טיימס, 20 באפריל 1964. אנדרסן נוסע לפנמה כשליחו המיוחד של הנשיא .
הניו יורק טיימס, 8 בפברואר 1974. ארצות הברית מסכימה לתת את ריבונות התעלה לפנמה, דייוויד בינדר.
הניו יורק טיימס, 9 באוגוסט 1977, משא ומתני התעלה אמרו לחפש הסכמה מאת מחר, גרהם הווי.
הניו יורק טיימס, 11 באוגוסט 1977, ארצות הברית ופנמה הגיעו להסכמה להעברת תעלה עד שנת 2000, גרהם הווי.
הניו יורק טיימס, 20 באפריל 1978, ארצות הברית הייתה מוכנה להגן על התעלה .
יחסי בלארוס–מקסיקו

| יחסי בלארוס–מקסיקו |
| --- | --- |
בלארוס: מקסיקו


בלארוס: מקסיקו
שטח (בקילומטר רבוע)
207,600: 1,964,375
אוכלוסייה
9,026,858: 131,407,294
תמ"ג (במיליוני דולרים)
71,857: 1,788,887
תמ"ג לנפש (בדולרים)
7,960: 13,613

יחסי בלארוס–מקסיקו הם היחסים הבילטרליים שבין רפובליקת בלארוס לבין המדינות המקסיקניות המאוחדות. בלארוס מיוצגת במקסיקו על ידי השגרירות שלה בהוואנה ולמקסיקו קונסוליה לשם כבוד במינסק, והיא מיוצגת בבלארוס על ידי השגרירות שלה במוסקבה.