stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אריה מוהליבר
ביוגרפיה

נולד בביאליסטוק שבפולין. אבי סבו היה הרב שמואל מוהילבר, מראשי הציונות. אביו הוא ד"ר יוסף מוהילבר, שהיה עסקן ורב בביאליסטוק ולימים מנהל הגימנסיה העברית בירושלים.
אריה מוהליבר דיבר עברית מהעריסה. בשנת 1920 עלה עם הוריו ואחיו לארץ ישראל והם התיישבו בירושלים.
בשנת 1922 היה מוהליבר ממייסדי מועדון "לסקר" בירושלים, שהיה מועדון השחמט היהודי הראשון בארץ ישראל. מוהליבר היה "אלוף לסקר" בשחמט הראשון, והחזיק בתואר במשך שלוש שנים.
מוהליבר ניהל את מועדון "לסקר". בין השנים 1923–1924 ערך את הירחון "השחמט" שהוציא מועדון "לסקר", שהיה ירחון השחמט הראשון בארץ ישראל. באותה תקופה ערך את מדור השחמט בעיתון "דואר היום", שהיה מדור השחמט הראשון בעיתון יומי בארץ ישראל. כמו כן היה בעל מדור שחמט בעיתון "Egyptian Post" שיצא בקהיר.
בשנת 1924 ארגן את משחק "השחמט החי" הראשון בארץ ישראל.
בשנות ה-30, עם עליית גל של שחקני שחמט מקצועיים מאירופה בעלייה החמישית, פינה להם את הבמה. עם זאת, מוהילבר לא הפסיק את פועלו והמשיך לקדם את השחמט בארץ. במשך שנים רבות שימש כנשיא של מועדון "לסקר".
מתחילת שנות ה-30 החל לעבוד כיועץ כלכלי בקרן קיימת לישראל, וכיהן בתפקידו במשך ארבעים שנה.
התגורר בשכונת רחביה בירושלים. אחיו הם שמואל מוהליבר והארכיטקט שלמה מוהליבר. בתו של שמואל היא מיה מוהליבר, שהייתה סמנכ"לית משרד הבריאות.
נפטר בשנת 1996, בגיל 92, ונקבר בהר המנוחות.
אלמנה שחורה (אלבום)

עטיפת האלבום אלמנה שחורה
אלמנה שחורה הוא אלבום הביכורים של להקת המטאל הישראלית "אלמנה שחורה" שהוקמה ב-1991.
הפקה

האלבום יצא לאור ב-14 בפברואר 1997, והוא מוגדר כאלבום ז'אנר גלאם מטאל ישראלי היחיד של הלהקה בכל שנות פעילותה.
להקת האלמנה השחורה הופיעה עם שירי הדיסק ברחבי הארץ, בהרכב מלא של חברי הלהקה שניגנו בתקליט "אלמנה שחורה", עד לשנת 1998, בה פרשו מהלהקה אבי מועלם ואיציק עובדיה.
הסינגל הראשון שיצא לרדיו טרם השקת הדיסק, השיר "תסתכלי לי בעיניים", לא נכלל באלבום. סינגלים נוספים שהופקו עבור הרדיו הם: "ג'ני", "דמעות", "הבושם הכחול", "חברים" וגרסת כיסוי ל"כל הכבוד" (קזבלן). השיר "דמעות" הופץ במספר מהדורות האלבום תחת השם "מושיט לך יד".
בשנת 2010 הוציאה הלהקה את אלבומה הבא, "פנטום פיין".
משתתפים

אסי חסון: זמר ראשי.
אלי זולטא: גיטרות, קולות רקע, סולן ברצועות 5 ו-13.
אבי מועלם: בס, פסנתר, קלידים, קולות רקע.
איציק עובדיה: תופים, כלי הקשה, קולות רקע.
יהורם גאון: שירה ברצועה 14.
ארז נץ: מעבד, מפיק מוזיקלי.
חברת הקלטות: Journey Records.
עיבוד: אלמנה שחורה.
רשימת השירים

"היצירה" - 1:48
"אלמנה שחורה" - 5:11
"דמעות" - 4:46
"בושם כחול" - 3:41
"ג'ני" - 3:35
"חברים" - 4:33
"אושר פנימי" - 3:47
"הכל נגמר" - 4:25
"אש אש" - 5:18
"כוס אומק ערס" - 7:18
"בייב" - 4:11
"רחוק" - 4:21
"גן עדן" - 2:20
"כל הכבוד" בשיתוף יהורם גאון - 3:09
ארנב הפסחא

ביצת פסחא ועליה דמות ארנב
ארנב הפסחא הוא דמות של ארנבון, שעל-פי המסורת הנוצרית נותן מתנות בחג הפסחא, בדרך-כלל סלסלות מתנה לילדים בחג עצמו (או בעונת האביב). מקורה של מסורת זו הוא בתרבויות גרמאניות וליתר דיוק כנראה מחבל אלזס, שם לדמות זו של הארנב יש מסורת רבת שנים. עם זאת היום היא כבר נפוצה בכל אירופה במשך הרבה מאוד זמן. במקור הייתה זו דמות של ארנבת ולא ארנבון אך בחלק מהמקומות זה השתנה עם הזמן.
ארנב הפסחא הוא דוגמה למיתולוגיית פולקלור, כמו גם דמויות אחרות כגון סנטה קלאוס ופיית השיניים.
מקורה של מסורת ארנב הפסחא זו נעוצה בהיותו של הארנבון סמל פריון. גם ביצים מסמלות פריון ועל כן קיימת מסורת רבת שנים של קישוט וצביעה של ביצים מבושלות בחג הפסחא, הקרויות ביצי פסחא. הקשר של החג לפריון קשור למועד החג, תחילת האביב, בו האדמה נעשית פורייה.
באוסטרליה, הארנב נחשב למכת מדינה בשל הנזקים הרבים שהוא גורם לחקלאות, ועל כן בשנות ה-90 החליפו את ארנב הפסחא בבילבי הפסחא על שמו של הבילבי הענק שהוא כיסאי דמוי ארנב הפופולרי יותר בקרב המקומיים וארגוני השימור ומצוי בסכנת הכחדה.
אלן ליץ'

| --- | --- |

אלן ליץ', 2011
 לידה:  18 במאי 1981 (בן 43) קיליני, אירלנד 
 מדינה:  אירלנד 
 תקופת הפעילות:  מ-1998 
 מקום לימודים:  טריניטי קולג'  סנט מייקל קולג', דבלין 
 בן או בת זוג:  Jessica Blair Herman (5 בינואר 2019–?) 
 פרופיל ב-IMDb
 
אלן ליץ' (Allen Leech; נולד ב-18 במאי 1981) הוא שחקן אירי.
ביוגרפיה

ליץ' למד תיאטרון בטריניטי קולג' בדבלין. בשנתו הראשונה בקולג' שיחק במחזה הסטודנטים "This Lime Tree Bower". בעקבות החשיפה לה זכה עקב הופעתו במחזה, לוהק למחזות נוספים במהלך תקופת הלימודים.
קריירה

פריצת הדרך הקולנועית של ליץ' התרחשה ב-2003, אז גילם את דמותו של וינסנט, סטודנט הומוסקסואל לאופנה בסרט הקולנוע "Cowboys and Angels". על משחקו בסרט זה היה מועמד לפרס האקדמיה האירית לטלוויזיה ולקולנוע (IFTA) בקטגוריית הכישרון החדש הטוב ביותר. בשנה שלאחר מכן השתתף בסרט הקולנוע "Man About Dog", שהיה מועמד ל-10 פרסים מטעם האקדמיה האירית לטלוויזיה ולקולנוע (IFTA).
בשנת 2004 הופיע ליץ' לראשונה בסדרת טלוויזיה, "Love is the Drug". על משחקו בסדרה היה מועמד לפרס IFTA בקטגוריית השחקן הטוב ביותר. בשנת 2007 היה מועמד בשלישית לפרס IFTA, הפעם בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר, על תפקידו בסדרת הטלוויזיה "Legend". באותה שנה גם גילם את דמותו של מרקוס ויפסניוס אגריפה בעונתה השנייה של סדרת הטלוויזיה "רומא", בהפקתן של הרשתות BBC ו-HBO.
ליץ' גילם את דמותו של טום ברנסון בסדרת הטלוויזיה התקופתית "אחוזת דאונטון", מ-2011 עד לסיומה של הסדרה ב-2016.
בשנת 2014 גילם את ג'ון קיירנקרוס שעבד לצד המתמטיקאי אלן טיורינג, בסרט "משחק החיקוי".
בשנת 2017 השתתף בסרט "טרף קל".
בשנת 2018 שיחק בדרמה הביוגרפית "רפסודיה בוהמית" שביים בריאן סינגר.
בשנת 2019 שיחק בסרט הטלוויזיה "שמירה קפדנית" לצדם של סופיה בוש, מת'יו מודין וקטלינה סנדינו מורנו. בשנת 2022, שב עם תפקידו כטום ברנסון לסרט "אחוזת דאונטון 2".
אפיטסיו פסואה

אפיטסיו לינדולפו דה סילבה פסואה (בפורטוגזית: Epitácio Lindolfo da Silva Pessoa; ‏23 במאי 1865 - 13 בפברואר 1942) היה משפטן ופוליטיקאי ברזילאי, אשר כהן כנשיא ברזיל בין השנים 1919 ו-1922. שלטונו סימן את תחילת סופה של הרפובליקה הישנה בברזיל, תהליך שהסתיים עם מהפכת 1930.
לפני הנשיאות

פסואה התייתם בגיל 7 (הוריו מתו מאבעבועות שחורות), ולמרות הילדות בעוני, נתמך על ידי המשפחה והשיג תואר עורך דין מהפקולטה למשפטים של רסיפה. הוא עבד כמורה ועבר לריו דה ז'ניירו. נכנס לפוליטיקה בעזרת קרוב משפחתו ז'ואאו פסואה, פוליטיקאי בעל שיעור קומה, ומילא מספר תפקידים חשובים. נבחר לקונגרס הלאומי של ברזיל ב-1890 וכיהן כשר המשפטים בממשלת קמפוס סאלס (1898–1902). ב-1902 מונה לשר בית המשפט העליון בממשלתו של רודריגס אלווס.
בשנת 1919 מונה על ידי הנשיא ונססלאו בראז כנציג במשלחת ברזיל לועידת השלום בפריז לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בזמן שאפיטסיו פסואה שהה בפריז, מת הנשיא הנבחר רודריגס אלווס לפני שהושבע ועלה לשילטן במקומו באופן זמני סגנו, דלפים מוריירה. באותה תקופה, חוקת ברזיל לא איפשרה לסגן הנשיא לרשת את תפקיד הנשיא לפני שמלאו לו שנתיים בשלטון. על כן, נקבע מיד מועד לבחירות מחודשות. ראשי האוליגרכיות הברזילאיות החליטו לקדם את מועמדותו של פסואה והוא נבחר בלי שנכח בבחירות. עם חזרתו של פסואה לברזיל, הועבר לו תפקיד הנשיא מידי דלפים מוריירה ב-28 ביולי 1919.
תקופת הנשיאות > עשייה

עם תום מלחמת העולם הראשונה, דאג פסואה לאינטרסים של יצרני הקפה הברזילאים והצליח לשמר את מחיר הקפה ברמות כדאיות באירופה. לשם כך היה צריך גם לקחת הלוואה כדי להחזיק חלק מתוצר הקפה בנמלי ברזיל. עם ההבנה שהצלחת מסחר הקפה הייתה רעועה, ביקש פסואה לחזק את הכלכלה עם מדיניות פיננסית מחמירה. אולם, התלות בתמיכה הפוליטית של מושלי המדינות הקשה על פסואה להתמיד במדיניות.
פסואה בנה אלפי קילומטרים של מסילות ברזל בדרום ברזיל ובאזור צפון המזרח העני. אזור זה גם סובל מבצורת קשה ולכן בנה פסואה מאות בארות, אך העשייה באזור הייתה מעטה מדי ולא תרמה הרבה להורדת המצוקה והעוני (הקיימים עד היום) באזור. בקדנציה שלו גם ייסד את אוניברסיטת ריו דה ז'ניירו, השנייה בברזיל.
בשנת 1922 ציין מאה שנים לעצמאות ברזיל באירוע חגיגי שכלל גם אורחים מכובדים מחוץ לארץ. פסואה גם ביטל את צו הגירוש של משפחת המלוכה (בזמן הקמת הרפובליקה ב-1889), אשר איפשר את חזרתם לברזיל של הנסיכה איזבל ובעלה (אולם שניהם מתו לפני שהספיקו לחזור).
תקופת הנשיאות > תהליכים חברתיים

מספר תהליכים חברתיים שהתרחשו בתקופת שלטונו של אפיטסיו פסואה (במיוחד בשנה האחרונה, 1922) החלו לערער את היסודות הפוליטיים בברזיל דאז.
תהליך אחד היה ייבואם לברזיל של הרעיונות הליברליים של תנועת המודרניזם האירופאית. בשנת 1922 נערך "שבוע האומנות המודרנית" בסאו פאולו, אירוע שקיבץ מספר רב של אינטלקטואלים ואומנים ברזילאיים ועורר שיח חברתי על זהותה של ברזיל והמודרניזציה שלה. שיח זה הווה ניגוד ברור לפוליטיקת הקפה בחלב הקיימת באותה תקופה, פוליטיקה שהייתה שמרנית, אליטיסטית ואשר העדיפה מגזרים מסוימים בחברה על פני כלל האוכלוסייה.
תהליך שני היה עלייתו של הקומוניזם. חדשות על תוצאות המהפכה הבולשביקית ברוסיה עודדו הפועלים הברזילאיים להתאגד ולדרוש שיפור בתנאי העסקתם. תגובות שמרניות של השלטון כנגד תהליך זה הביאו לייסוד בשנת 1922 של המפלגה הקומוניסטית הברזילאית.
התהליך השלישי היה התמרדותם של הקצינים הזוטרים בצבא כנגד הדיקטטורה בפועל של פוליטיקת הקפה בחלב, שהתאפשרה בזכות ההצבעה הלא חשאית בבחירות לנשיאות. אף על פי שבחירות אילו היו דמוקרטיות, בעלי האחוזות הגדולות באזורים הכפריים במדינות סאו פאולו ומינאס ז'ראיס כפו על כל עובדיהם להצביע במועמד הרשמי מטעמם. בכך הבטיחו האוליגרכיות של שתי מדינות אלו שליטה בפוליטיקה הברזילאית.
תקופת הנשיאות > בחירות 1922 ו"מרד ה-18 מהמבצר"

הבחירות של שנת 1922 היו סוערות, בעיקר מפני שהאוליגרכיות הברזילאיות היו חלוקות בתמיכתן במועמד. מדינות מינאס ז'ראיס וסאו פאולו הסכימו על המועמד ארתור ברנרדס, בזמן שריו דה ז'ניירו, ריו גראנדה דו סול, באהיה ופרנמבוקו תמכו בנילו פסניה. פורסמו בעיתון מכתבים מיוחסים לארתור ברנרדס, עם התקפות אישיות על הנשיא לשעבר ארמס דה פונסקה, אשר עוררו בקורת קשה נגד המועמד. אולם הצליח ברנרדס להוכיח כי המכתבים היו מזויפים.
לבסוף ניצח ברנרדס בבחירות במרץ 1922.
ב-5 ביולי 1922, חברו קצינים זוטרים ב"מבצר קופקבנה", שבשכונת קופקבנה בבירה (ריו דה ז'ניירו), קשר עם המפלגה הקומוניסטית, וארגנו צעדת מחאה שמטרתה הייתה להפיל את אפיטסיו פסואה מהשלטון. הם רצו למנוע את הכתרתו בנובמבר של הנשיא הנבחר ארתור ברנרדס. ברגע האחרון, רוב הקצינים התחרטו, ורק 17 (ועוד אזרח) החלו לצעוד מהמבצר לכוון ארמון הנשיא. כוחות הביטחון הנאמנים לשלטון הרגו שישה עשר מהם ושמו קץ למרידה. שרדו (למרות שנורו) סיקיירה קמפוס (שעל שמו קרוי היום הרחוב בו נורה) ואדוארדו גומס (שנהיה שנים מאוחר יותר מועמד לנשיאות).
לאחר הנשיאות

שלטונו של אפיטסיו פסואה הסתיים כמתוכנן ב-15 בנובמבר 1922. בשנת 1924 הוא מונה לשופט בבית הדין הקבוע של חבר הלאומים.
עם השנים חלה במחלת פרקינסון ועזב את החיים בפוליטיים אחרי מהפכת 1930. פסואה מת ב-13 בפברואר 1942, בגיל 77, בחווה בקרבת העיירה פטרופוליס.
הערות שוליים

↑  ענייני א"י בבית הדין הבין לאומי, הארץ, 19 ביוני 1924
| נשיאי ברזיל |
| --- | --- | --- |
| הרפובליקה הישנה | דאודורו דה פונסקה • פלוריאנו פיישוטו • פרודנטה דה מוראיס • קמפוס סאלס • רודריגס אלווס • אפונסו פנה • נילו פסניה • ארמס דה פונסקה • ונססלאו בראז • רודריגס אלווס • דלפים מוריירה • אפיטסיו פסואה • ארתור ברנרדס • וושינגטון לואיס • ז'וליו פרסטס | דגל ברזיל |
| עידן ורגאס | ז'טוליו ורגאס • ז'וזה ליניארס | דגל ברזיל |
| הרפובליקה השנייה | גספאר דוטרה • ז'טוליו ורגאס • קפה פיליו • קרלוס לוז • נראו דה אוליביירה • ז'וסלינו קוביצ'ק • ז'אניו קואדרוס • רניירי מזילי • ז'ואאו גולאר | דגל ברזיל |
| הדיקטטורה הצבאית | רניירי מזילי • קסטלו ברנקו • קוסטה אה סילבה • אמיליו גרסטזו מדיסי • ארנסטו גייזל • ז'ואאו פיגיירדו | דגל ברזיל |
| הרפובליקה החדשה | טנקרדו נווס • ז'וזה סרניי • פרננדו קולור דה מלו • איתמר פרנקו • פרננדו אנריקה קרדוזו • לואיז אינסיו דה סילבה • דילמה רוסף • מישל טמר • ז'איר בולסונארו • לואיז אינסיו דה סילבה | דגל ברזיל |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007437435205171  BnF: cb162668843 (data)  GND: 1011397285  ISNI: 0000 0001 1948 2482  LCCN: n80113427  NTA: 149725825  SUDOC: 083823395  VcBA: 495/347327  VIAF: 33304212   WorldCat (עם VIAF): 33304212 
מרד הקצינים הזוטרים המוכר גם כ"מרד ה-18 מהמבצר".
אניש קאפור

| --- | --- |

 לידה:  12 במרץ 1954 (בן 70) מומבאי, הודו 
 לאום:  הודים 
 מקום לימודים:  European Ceramics Work Center (31 באוקטובר 1994)  בית הספר לאמנות של הורנסיי  אוניברסיטת מידלסקס  המכללה לאמנות ועיצוב צ'לסי 
 תחום יצירה:  פיסול, תכשיט, עיצוב תכשיטים 
 זרם באמנות:  אמנות עכשווית 
 הושפע על ידי:  Paul Neagu 
 יצירות ידועות:  העין באבן, שער העננים 
 פרסים והוקרה:  מפקד במסדר האימפריה הבריטית (2003)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אוקספורד (2014)  מפקד מסדר האמנויות והספרות (2011)  מלגת השלום של לנון-אונו (2016)  פרס טרנר (1991)  פדמה באושן (2012)  פרימיום אימפריאל (2011)  פרס וילהלם-למברוק (2024)  Knight Bachelor 
 www.anishkapoor.com
 
מראת השמים, 2006
אניש קאפור (באנגלית: Anish Kapoor; נולד ב-12 במרץ 1954) הוא פסל יהודי-בריטי יליד-הודו.
קורות חיים > חיים מוקדמים וחינוך

קאפור נולד במומבאי שבהודו לאם יהודייה מיהדות בגדאד שבהודו, ולאב הודי בן דת ההינדואיזם מחבל פנג'אב, אשר שירת בצי ההודי. סבו מצד אימו היה חזן בבית כנסת בעיר פונה. הוא למד בבית הספר דון שבדרה דון, פנימייה לבנים במדינת אוטר פרדש. בשנת 1971 עבר לישראל עם אחד משני אחיו, בתחילה התגורר בקיבוץ גן שמואל כסטודנט באולפן לעברית. החל ללמוד הנדסת חשמל, אך התקשה במתמטיקה והפסיק לאחר חצי שנה. בישראל הוא החליט להיות אמן ובשנת 1973 הוא עזב לבריטניה, לאחר שלא התקבל ללימודים בבצלאל. למד אמנות ב"מכללת הורנסי לאמנות" ובבית הספר לעיצוב בצ'לסי שבלונדון.
בין השנים 1979–1981 לימד אמנות במכללה בעיר וולברהמפטון, ובשנת 1982 היה אמן הבית בגלריה ווקר לאמנות, בליברפול.
יצירות ציבוריות בהזמנה

היצירות המוזמנות (Public commissions) המוקדמות ביותר של קאפור כוללות את הר הברזל היצוק בפרויקט האמנות Tachikawa ביפן, ויצירה ללא כותרת משנת 1995 שהותקנה בכיכר בטורונטו ודומה לפסגות ההרים. בשנת 2001 יצא את "מראת השמיים" - "Sky Mirror", חתיכת מראה גדולה המשקפת את השמים והסביבה, לאתר מחוץ לתיאטרון בעיר נוטינגהאם. ב-2004, פסלו "שער העננים", העשוי מ-110 טונות של פלדת אל חלד הוקם בפארק המילניום שבשיקגו. הצופים מסוגלים ללכת מתחת לפסל ולהביט מעלה. בסתיו 2006 הוצב פסלו - "מראת השמים" במרכז רוקפלר שבניו יורק, מאוחר יותר הוצגה עבודה זו בגני קנסינגטון בשנת 2010.
ב-2009 יצר קאפור את היצירה "Earth Cinema" - "Cinema di Terra" (קולנוע כדור הארץ) עבור הפארק הלאומי פוליאנו, הפארק הלאומי הגדול ביותר באיטליה, כחלק מהפרויקט ArtePollino. היצירה עשויה מבטון ואדמה באורך של 45 מטר, ברוחב 3 ועומק של 7 מטר. אנשים יכולים להיכנס משני הצדדים וללכת לאורכה, לראות את האדמה הריקה מבפנים.
ב-2010 הזמין מוזיאון ישראל מקאפור את פסלו "היפוך העולם, ירושלים", לכבוד סיום שיפוץ המוזיאון.
ב-2012 נבחר קאפור ליצור פסל סביבתי במרכזו של הפארק האולימפי בלונדון. הפסל קרוי "אורביט", אך מטעמי חסות נקרא ארסלורמיטאל אורביט על שם חברת הפלדה ארסלורמיטאל שמימנה את הקמתו (באנגלית: ArcelorMittal Orbit) הוא מגדל תצפית, המתנשא לגובה של כ-115 מטרים, וממוקם בין האצטדיון האולימפי ומרכז ספורט המים. טיפוס במדרגות הלולייניות אל חלקו העליון של המגדל חושף בפני מבקריו את הנוף המרהיב של הפארק האולימפי על רקע לונדון כולה.
בקיץ 2015 פסל של קאפור, שהוצב בגני ורסאי, עורר שערורייה בצרפת עוד לפני שהוצג רשמית לציבור. הפסל, מעין שפופרת מתכת גדולה שסביבה מפוזרות אבנים שבורות, זכה לכותרת "פינה מלוכלכת", ותואר על ידי קאפור עצמו כ"וגינה של המלכה". הפסל רוסס בכתובת אנטישמית כמה ימים לאחר שהוצב במקום. קאפור ביקש לא למחוק את הכתובת בטענה שהפכה לחלק מהיצירה, אך בית המשפט סירב לבקשתו.
פרויקטים אדריכליים

לאורך הקריירה שלו עבד קאפור פעמים רבות עם אדריכלים ומהנדסים. קאפור אומר כי גוף העבודה הזה אינו פיסול טהור ואינו אדריכלות טהורה. הפרויקטים האדריכליים הבולטים שלו כוללים:
"ארק נובה" - אולם קונצרטים מתנפח נייד שהובא לאזורים שנפגעו מרעידת אדמה ביפן, תוכנן בשיתוף האדריכל אראטה איזוזאקי.
"אורביט" - מגדל התצפית בפארק האולימפי בלונדון, נוצר בשיתוף עם המהנדס ססיל באלמונד.
"טמנוס" - היצירה הראשונה מתוך חמישה שהיו אומרים להיות הגדולים בעולם, בשיתוף פעולה עם ססיל בלמונד. טמנוס ממוקם ב מידלסברו (ארבע הפסלים האחרים לא הוקמו לבסוף).
בניין רחוב לאונרד 56, בניו יורק, תוכנן בשיתוף עם משרד האדריכלים הרצוג ודה מורון.
שתי תחנות רכבת תחתית בנאפולי במונטה סן אנג'לו וטריאנו, בשיתוף עם חברת ההנדסה Future Systems.
פרויקט לא ממומש עבור כיפת המילניום, לונדון, (1995) בשיתוף פעולה עם פיליפ גומוצ'דג'יאן.
בניין הריק - נוצר עבור התערוכה העולמית "אקספו 92", בסביליה, בשיתוף פעולה עם דייוויד קונור.
פרשת פיגמנט "ונטאבלאק"

בשנת 2014 קאפור החל לעבוד עם "ונטאבלאק" (Vantablack), המכונה גם צבע "השחור הכי שחור". הפיגמנט פותח על ידי חברת ננו סיסטמס מחלקים זעירים של פחם. הצבע פותח לטובת שימושים צבאיים ומחקר החלל, והוא מצליח לבלוע 99.96% מהאור המוקרן לעברו. פירוש הדבר שעצמים שצבועים בוונטאבלאק נראים דו־ממדים, או חסרי תווים, כי העין אינה מצליחה לזהות בהם אור וצל. הצבע גם הוכנס לספר השיאים של גינס כשחור הכי שחור. לסטודיו של קאפור הוענק רישיון לשימוש אמנותי בפיגמנט באופן בלעדי. רישיונו הבלעדי לחומר ספג ביקורת בעולם האמנות, אך הוא הגן על ההסכם באומרו: "למה בלעדי? כי זה שיתוף פעולה, כי אני רוצה לדחוף אותם לשימוש מסוים עבורו. שיתפתי פעולה גם עם אנשים שעושים דברים מנירוסטה במשך שנים וזה היה בלעדי".
אמנים כמו כריסטיאן פור וסטיוארט סמפל מתחו ביקורת על קאפור על מה שהם תופסים כניכוס של חומר ייחודי, להדרת אחרים. כנקמה, סמפל פיתחה פיגמנט המכונה "הוורוד הוורוד ביותר" והעמידה אותו לרשות כולם, למעט אניש קאפור וכל מי שקשור אליו. מאוחר יותר הצהיר כי המהלך עצמו נועד להיות מעין אמנות פרפורמנס וכי לא צפה את מידת תשומת הלב שקיבל. בדצמבר 2016 פרסם קאפור, במופע קטנוני של אופנה, פוסט באינסטגרם של אצבעו האמצעית טבול בוורוד של סמפל שאותו רכש. סמפל פיתח מוצרים נוספים כמו "Black 2.0" ו-"Black 3.0", בעלי תכונות דומות ל"ונטאבלאק" למרות היותם אקריליים, ו-"Diamond Dust", נצנצים רפלקטיביים במיוחד עשויים רסיסי זכוכית, כולם שוחררו באותה הגבלה נגד קאפור כ"ורוד הורוד ביותר".
פרסים והוקרה

ב-1990 ייצג קאפור את בריטניה בביאנלה של ונציה בה זכה בתואר "פרמיו דואמילה".
ב-1991 זכה בפרס טרנר.
ב-2013 הוכתר לאביר הממלכה הבריטית.
ב-2017 זכה בפרס בראשית בסך מיליון דולר. לבקשתו הטקס שבו היה אמור לקבל את הפרס בוטל. והוא העניק את כספי הזכייה לפליטים מהמלחמה בסוריה.
תמונות

Tall Tree and the Eye
Dismemberment, Site 1
Sky Mirror De Pont Tilburg
הערות שוליים

↑  דנה גילרמן, אפקט קאפור, באתר הארץ, 29 בספטמבר 2008
↑  אדם ברוך, אמנות - העונה שעברה היא העתיד?, כותרת ראשית, 2 בנובמבר 1983
↑  שלומית סנדר־אלטמן, תערוכה - אניש קאפור -מוזיאון תל אביב, חדשות, 9 בספטמבר 1993
↑  "מארסיאז", יצירת ענק של אניש קאפור, בטייט מודרן בלונדון, באתר הארץ, 10 באוקטובר 2002
↑  אדריאן סירלה, הגרדיאן, עכבר העיר אונליין, אניש קאפור באקדמיה המלכותית, באתר הארץ, 30 בספטמבר 2009
↑  דניאל ראוכוורגר, חדשות האמנות: אניש קאפור נבחר להציג במונומנטה הבאה בפריז, באתר הארץ, 10 בנובמבר 2010
↑  יובל סמואלוב, ‏מה זה פה, שיקאגו?!, באתר גלובס, 17 באוקטובר 2004
↑  אביטל בורג, אניש קאפור יציג במוזיאון ישראל, באתר הארץ, 18 באוקטובר 2009
חגית פלג-רותם, ‏פסלי ענק של ענקי האמנות, באתר גלובס, 9 במרץ 2010
↑  אבירם ברט, לונדון, לא רק אולימפיאדה: אירועי הקיץ בלונדון, באתר הארץ, 27 ביולי 2012
↑  שני ליטמן, וגינה מלכותית בארמון ורסאי, באתר הארץ, 5 ביוני 2015
↑  שני ליטמן, אלמונים השחיתו פסל של אניש קאפור בגני ורסאי, באתר הארץ, 18 ביוני 2015
↑  שני ליטמן, בהוראת ביהמ"ש: פסלו של אניש קאפור שרוסס בכתובות אנטישמיות יצופה בזהב, באתר הארץ, 24 בספטמבר 2015
↑  מארק בראון | הגרדיאן, המיצג הציבורי הגדול בעולם, באתר הארץ, 16 ביולי 2008
↑  מגדל ופסל, באתר הארץ, 17 בספטמבר 2008
↑  מרקוס פיירס, באיטליה ירדו מהפסים, באתר הארץ, 10 ביוני 2003
↑  שני ליטמן, אמנים זועמים על אניש קאפור: רכש את הזכויות על הצבע השחור ביותר, באתר הארץ, 1 במרץ 2016
↑   עודד ירון, המחאה נגד אניש קאפור צבועה בוורוד חזק, באתר הארץ, 21 בדצמבר 2016
↑  מלני שטרן, האצבע המשולשת, והוורודה, של אניש קאפור, באתר הארץ, 28 בדצמבר 2016
↑  מיכל פלד, הביאנלה של המעצמות, מעריב, 1 ביוני 1990
↑   מלני שטרן, האמן אניש קאפור זכה בפרס בראשית בסך מיליון דולר, באתר הארץ, 6 בפברואר 2017
↑  נעמה ריבה, האמן אניש קאפור ביקש לבטל את טקס קבלת פרס "בראשית" בישראל, באתר הארץ, 3 במאי 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007507948605171  PLWABN: 9810661657705606  AAG: 2550  BIBSYS: 90553535  BNE: XX1516209  BnF: cb122019204 (data)  CANTIC: a10108282  CiNii: DA04528434  GND: 119071185  ISNI: 0000 0001 2137 2995  KulturNav: c4ff5c8a-a385-42bd-9a27-6154dc148f34  LCCN: n85262543  MusicBrainz: c37b133e-4a63-4c12-83e4-03a20c0a466c  NDL: 00469261  NGV: 14666  NKC: utb2011617957  NTA: 079291600  RKD: 43466  SELIBR: 366482  SNAC: w6157vtm  SUDOC: 030643899  Trove: 842643  ULAN: 500005997  VcBA: 495/128544  VIAF: 66514335   WorldCat (עם VIAF): 66514335 
היפוך העולם, ירושלים, פסלו של אניש קאפור המוצג ברחבת הכניסה העליונה של מוזיאון ישראל (פלדת אל חלד, 2010)
מגדל ארסלורמיטאל אורביט
אלכסנדרו קיפצ'יו

אלכסנדרו מיחייצה קיפצ'יו (ברומנית: Alexandru Mihăiță Chipciu; נולד ב-18 במאי 1989) הוא כדורגלן רומני המשחק בעמדת הקשר באוניברסיטטה קלוז'.
קריירת מועדונים > בראשוב

קיפצ'יו התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של בראילה, עיר הולדתו. מבראילה עבר לספורטינג פיטאשי וממנה לקבוצה הבוגרת של בראשוב מהליגה הרומנית השנייה. כבר בעונתו הראשונה במועדון כבש 4 שערי ליגה כאשר הוא רק בן 18, אך עונה לאחר מכן מעמדו בקבוצה ירד.
בקיץ 2008 הושאל לפורקס בראשוב ובינואר 2009 הושאל לבראילה מהליגה הרומנית השלישית.
בעונת 2010/2011 חזר להרכב הראשון של בראשוב וסיים את העונה עם שלושה שערים ב-31 משחקי ליגה.
קריירת מועדונים > סטיאווה בוקרשט

ב-21 בדצמבר 2011 חתם בסטיאווה בוקרשט לחמש שנים תמורת 1.2 מיליון אירו ו-25% ממכירה עתידית של השחקן. ב-31 במרץ 2012 צ'יפציו הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד פאנדורי טרגו ז'יו. ב-7 במאי הורחק במשחק בליגה נגד קונקורדיה קיאז'נה.
ב-10 במאי 2013 שבר את רגלו ונעדר חמישה חודשים מהמגרשים.
קריירת מועדונים > אנדרלכט

ב-19 ביולי 2016 חתם לארבע שנים באנדרלכט הבלגית ששילמה עליו 3 מיליון אירו. ב-7 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד קורטרייק.
ב-3 ביולי 2018 הושאל לספרטה פראג עד לסיום העונה.
קריירת מועדונים > חזרה לרומניה

ב-18 בינואר 2020 חזר לרומניה וחתם בקלוז'.
ב-24 ביוני 2022 חתם קיפצ'יו באוניברסיטטה קלוז'.
קריירה בינלאומית

ב-10 באוגוסט 2011 קיפצ'יו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רומניה בניצחון 0–1 נגד סן מרינו. ב-15 בנובמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד יוון.
קיפצ'יו נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2016.
תארים

הליגה הרומנית השנייה: 2007/2008
ליגת העל הרומנית: 2012/2013, 2013/2014, 2014/2015
הגביע הרומני: 2014/2015
הסופר קאפ הרומני: 2013
גביע הליגה הרומני: 2014/2015, 2015/2016
ליגת העל הבלגית: 2016/2017
הסופר קאפ הבלגי: 2017
הערות שוליים

↑  CFR 1907 | BINE AI VENIT, ALEXANDRU CHIPCIU! (ב־)
| נבחרת רומניה – יורו 2016 |
| --- | --- | --- |
|  1 פנטילימון •  2 מצל •  3 ראץ •  4 מוצי •  5 הובאן •  6 קיריקש •  7 קיפצ'יו •  8 פינטילי •  9 אליבק •  10 סטאנצ'ו •   11 טורג'ה •  12 טאטארושאנו • 13 קסרו •  14 אנדונה • 15 גמאן • 16 פיליפ • 17 סאנמארטן • 18 פרפליצה • 19 סטאנקו • 20 פופה • 21 גריגורה • 22 ספונארו • 23 לונג • מאמן: יורדנסקו |  1 פנטילימון •  2 מצל •  3 ראץ •  4 מוצי •  5 הובאן •  6 קיריקש •  7 קיפצ'יו •  8 פינטילי •  9 אליבק •  10 סטאנצ'ו •   11 טורג'ה •  12 טאטארושאנו • 13 קסרו •  14 אנדונה • 15 גמאן • 16 פיליפ • 17 סאנמארטן • 18 פרפליצה • 19 סטאנקו • 20 פופה • 21 גריגורה • 22 ספונארו • 23 לונג • מאמן: יורדנסקו | רומניה |
אל הסער האנטולי

תבליט של תשוב במוזיאון הלאומי של חלב – התקופה החתית שנמצא ליד תיל ברסיפ.
תבליט פסילאר, תבליט של אל הסער האנטולי שוכב על צידו על צלע ההר באנטוליה. מתוארך לסוף המאה ה-13 לפנה"ס
בתרבויות האנטוליות הקדומות שימשו שורה של אלים כאלי סער, מזג אוויר ומים: תַרֻ, אל המים והסער בתרבות החׇאתִית-לוּוִית, תַרְחֻנְת, אל הסער בתרבות החִתִית הקדומה (מוכר גם בשמות תַרְחֻ, תַרְחֻנ ותַרְחֻנְזַס) ותֶשוּבּ, אל הסער בתרבויות החורית והחתית. חלקם שימשו במשך חלק מהתקופות גם כראשי פנתאון האלים החתי והחורי, ובהקשר זה כונו גם "אל הסער של השמיים".
פולחן אלי הסער באזור זה התפתח בעקבות השינויים הדמוגרפיים והגאופוליטיים, תחילה בתרבות המקומית החׇאתית, ואחר כך, מהמחצית השנייה של האלף השלישי לפנה"ס, מוזג האל החׇאתי ואלי הסער או המים המקומיים, עם אלי הסער ההודו-אירופיים שנכנסו למרחב. מתחילת האלף השני לפנה"ס, מוזג פולחנם של אלים אלה עם פולחן אל הסער החורי, תשוב (שבעצמו מוזג עם פולחן אל הסער מצפון הלבנט, הדד). ממחצית האלף השני לפנה"ס התקיים סינקרטיזם ברמות שונות בפולחן אלי הסער בתרבויות ששכנו במרחב האנטולי ובצפון הלבנט (שטחי האימפריה החתית) ואף קשה היה להבחין ביניהם. מגמה זו נמשכה באלף הראשון לפנה"ס גם בממלכות הנאו-חתיות שבצפון הלבנט ובדרום אנטוליה.
אטימולוגיה

בתרבות החִתית נקרא אל הסער בכתובות בשפה הלוּוִית בשם תַרְחוּנְת וגם בשמות תַרְחוּנְזַס תַרְחוּ ותַרְחוּנְתַה. אלה נגזרו כנראה משם הפועל ת.ר.ח. – "להיות חזק" או "להתגבר" או "לכבוש". משמעות צורת המילה שהתגבשה היא "להסתער עם...". הביטוי לשמות אלה בכתב יתדות היה דומה ללוגוגרמה של כתב היתדות לאל הסער dIM או dU נראה שבשפה הפלאית (אנ') תואר האל באותן אידיוגרמות. חוקרים מציינים שלשימוש בשמות כאלה בשפות ההודו-אירופיות האנטוליות אין מקבילה בתרבויות הודו-אירופאיות אחרות, ולכן ייתכן שהושפע ספציפית משמו של אל השמיים החׇאתי שכבר היה באנטוליה, תַרוּ.
לא ידוע מקור השם "תשוב" בשפה החורית. מעריכים שמקורו עוד לפני כניסת החורים למרחב המערב שמי בשל המקור המשותף המיוחד לאל זה עם אל הסער האוררטי תישבה (אנ'). השפה האוררטית היא השפה הקרובה היחידה לשפה החורית.