stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אייפון 8

| --- | --- |


אייפון 8 בצבע זהב
 מידע כללי
 סוג:  סדרת דגמי טלפון חכם 
 מפתח:  אפל
 יצרן:  פוקסקון
 תאריך הפצה:  22 בספטמבר 2017
 תאריך הפסקת שיווק:  15 באפריל 2020 
 סדרה:  אייפון
 הקודם בסדרה:  אייפון 7
 הבא בסדרה:  אייפון X
 מידע טכני
 מערכת הפעלה:  במקור: iOS 11.0 הנוכחית: iOS 16
 מעבד:  Apple A11 Bionic
 נפח אחסון:  64GB/128GB/256GB
 זיכרון:  2GB
 מסך:  4.7 אינץ', Retina HD Display
 מצלמה:  12 מגה-פיקסל
 סוללה:  סוללת יוני ליתיום, wireless power transfer, Universal Serial Bus 
 קישוריות:  בלוטות' 5.0
 מידות
 רוחב:  67.3 מ"מ 
 גובה:  138.4 מ"מ 
 עובי:  7.3 מ"מ 
 משקל:  148 גרם
 צורה:  מלבן עם פינות מעוגלות
 אתר רשמי
 
אייפון 8 (באנגלית: iPhone 8) הוא טלפון חכם בעל מסך מגע, מכשיר הדגל ה-11 בסדרת הטלפונים החכמים של אפל, אשר הוכרז באירוע השנתי שלה ב-12 בספטמבר 2017, לצד האייפון 8 פלוס והאייפון X.
עם הכרזתו בחרה אפל לחרוג ממנהג מחזור ה"טיק טוק" שלה, לפיו בכל שנתיים מוכרז מכשיר דגל עם קידומת שונה, ובשנת הביניים מכשיר הנושא את השם "S", והפעם החליטה לדלג על הכינוי "אייפון 7S" ובחרה להעניק למכשיר את השם "אייפון 8".
תכונות וחידושים

מבנה ועיצוב המכשיר כמעט ולא השתנה מהדגם הקודם, אייפון 7, מלבד חיפוי הזכוכית בגבו. המכשיר עמיד בפני מים ואבק בתקן IP67, והודות לשילוב אלומיניום מוקשח ופלדת אל-חלד במכשיר, מבנהו חזק יותר ב-50 אחוזים מקודמו.
חומרת המכשיר כוללת מסך LCD בגודל 4.7 אינץ' ברזולוציה של 750x1334 פיקסלים ובטכנולוגיית Retina HD Display מבית אפל.
המכשיר מגיע עם מעבד ה-A11 Bionic, בעל 6 ליבות 64 ביט, ומציע שיפור במהירות של עד 25 אחוזים מהמעבד הקודם, ה-A10. נפח זיכרון ה-RAM במכשיר עומד על 2GB, ולצד המעבד מגיע המכשיר עם מאיץ גרפי חדש שפיתחה אפל באופן עצמאי, המהיר ב-30 אחוזים מהמאיץ הגרפי שהיה במעבד הקודם, A10, וחסכוני ממנו בחצי בצריכת החשמל.
המכשיר מגיע בצבעים כסף, זהב ואפור חלל (Space Gray), ובשני נפחי אחסון של 64GB ו-256GB(לשעבר)
כיום המכשיר מגיע בנפחי אחסון של 64GB ו-128GB בלבד. כן כולל המכשיר שני רמקולי סטריאו, תמיכה בקישוריות בלוטות’ 5.0 וסוללת Li-Ion המגיעה ל-50 אחוזי טעינה ב-30 דקות עם אפשרות לטעינה אלחוטית בתקן Qi.
האייפון 8, כמו קודמו, עדיין מכיל מערך צילום בעל עדשת 12 מגה-פיקסל, אולם כעת חיישן המצלמה גדול יותר, ומשלב מפתח צמצם f/1.8, 28 מ"מ, מייצב תמונה אופטי ופילטר צבע חדש להצגת צבעים עמוקים יותר. צילום הוידאו עבר שדרוג בהשוואה לזה הקיים באייפון 7, וכעת תומך בצילום וידאו באיכות 4K ב-60 פריימים לשנייה, וצילום וידאו בהילוך איטי באיכות Full HD 1080P ב-240 פריימים לשנייה. לצד מערך הצילום נמצא מבזק חדש בעל ארבע נורות LED, המציע תאורה בצבעים שונים, ומסייע למכשיר להפיק תמונות איכותיות יותר בעת השימוש בו. בחזית המכשיר ממוקמת מצלמה בעלת עדשת 7 מגה-פיקסל.
לקראת סוף 2019: חברת אפל הוציאו את המכשיר בגרסת 128GB (כמו שהיה בסדרה הקודמת של המכשיר, אייפון 7-7+).
בנוסף ביטלה אפל את סדרת המכשיר בגרסת ה-256GB.
קבלה ותפוצה

האייפון 8, לצד האייפון 8 פלוס, החלו להימכר בחנויות בעשרות מדינות ברחבי העולם ב-22 בספטמבר 2017. תורי ההמתנה שנרשמו בכניסה לחנויות אפל ברחבי העולם היו קצרים מאשר בשנים קודמות, וההערכה הייתה כי הלקוחות המתינו לאייפון X, שהושק לאחר מכן, בתחילת חודש נובמבר. בסאן נכתב כי ייתכן שהסיבה לתורים הקצרים נובעת מהעובדה שלקוחות רבים הזמינו את האייפונים בהזמנה מוקדמת, וקיבלו אותם היישר לבתיהם.
הערות שוליים

↑  רויטרס, העולם מחכה לאייפון X: תורים קצרים לאייפון 8, באתר ynet, 22 בספטמבר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1151469777
נידוני קהיר

נידוני קהיר הם חבורת יהודים תושבי מצרים, שנלכדו והועמדו לדין בקהיר, בעקבות פעולות חבלה כושלות, שביצעו על-פי הוראות של המודיעין של צה"ל – פעולות שנודעו בשם "העסק הביש".
את החוליה הקים אברהם דר, ולדבריו מטרת הקמתה הייתה להפיל את משטרו של פארוק, מלך מצרים, שהיה עוין לישראל, במטרה להעלות משטר שיהיה נוח יותר לישראל, מתוך מחשבה שהדבר גם ישרת את מצרים. החוליה המשיכה לפעול גם לאחר שמשטרו של פארוק הופל על ידי קצינים מצריים. במאי 1954 הוטלה הפעלת החוליה על אברי אלעד, שהחליף את אברהם דר. חברי החוליה נלכדו ביולי 1954, הועמדו לדין, ומרביתם נדונו לעונשים כבדים.
גורל אנשי החוליה

חברי החוליה נלכדו ביולי 1954, לאחר שאחד מהם נתפס בדרכו לביצוע פיגוע, והועמדו לדין.
בכתב האישום הופיעו שלושה עשר נאשמים, כאשר שניים מתוכם (אברהם דר ואברי אלעד) נשפטו שלא בפניהם, ואחד מהם (מקס בינט, לוחם סתר שנשלח על ידי המודיעין הישראלי למשימת איסוף מידע) לא היה חבר ברשת, אך נתפס בעקבות נפילתה בגלל אי שמירה על עקרון המידור.
אברהם דר ואברי אלעד (מפעילי הרשת) ― נידונו למוות שלא בפניהם. אברי אלעד, שנודע במשך שנים, עקב מגבלות הצנזורה הצבאית, בשם "האדם השלישי", יצא ללא פגע ממצרים לאירופה, ובשנת 1957 עלו חשדות שהוא הסגיר את הרשת למצרים; אולם בשל חוסר ראיות, הוחלט להעמיד את אלעד לדין על אישומים פחותים, שלגביהם היו ראיות מוצקות: החזקת מסמכים סודיים וקיום מגע עם האויב. הוא נידון ל-12 שנות מאסר וערער לעליון, שדחה את הערעור אך קיצר את עונשו ל-10 שנים. בקשותיו לניכוי שליש מעונשו סורבו.
מקס בינט ― אחרי 5 חודשי עינויים וחקירות בכלא בקהיר ― החליט לשלוח יד בנפשו ערב מתן עדותו, ב-21 בדצמבר 1954. כעבור חמש שנים הועברה גופתו לישראל והוא נקבר בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בטקס צבאי מלא, אך סודי, בו השתתפו ראשי מערכת הביטחון.
ד"ר משה מרזוק ושמואל עזר ― נידונו למוות, והוצאו להורג ב-31 בינואר 1955. ב-24 באפריל 1977 הועברו לישראל עצמותיהם של מרזוק ועזר והובאו לקבורה בחלקת עולי הגרדום בהר הרצל שבירושלים.
ויקטור לוי ופיליפ נתנזון ― נידונו למאסר עולם.
רוברט דסה ומרסל ניניו ― נידונו ל-15 שנות מאסר.
מאיר זפרן ומאיר מיוחס ― נידונו ל-7 שנות מאסר.
ציזאר כהן ואלי נעים ― זוכו.
אלי כהן, שהיה ידיד של הפעילים באחד התאים, ושכר עבורם חדר, נחקר על ידי המצרים כחלק מחקירת החוליה, אולם נוקה מחשד של ריגול נגד מצרים. הוא לא נשפט. בהמשך חייו הוא ריגל בסוריה למען ישראל.
לוי, נתנזון, דסה וניניו, אחרוני חברי החוליה שישבו עדיין במאסר במצרים בשנת 1968, שוחררו במסגרת עסקת חילופי שבויים שנערכה לאחר מלחמת ששת הימים. עוד אחת מחידות הפרשה היא מדוע לא שוחררו כבר בחילופי השבויים שלאחר "מבצע קדש", למרות שבידי ישראל היו כ-5,500 שבויים מצריים, בהם הגנרל דיגאווי מושל רצועת עזה, שהיה אב בית הדין שדן את נידוני קהיר.
בשנת 1988 נמנתה מרסל ניניו, אחת מחברי החוליה, עם מדליקי המשואות בטקס פתיחת יום העצמאות. 
ניניו נפטרה ב-23.10.2019.
ויקטור לוי נפטר בחודש ספטמבר 2003.
פיליפ נתנזון נפטר בישראל בחודש מאי 2004.
מאיר זפרן נפטר בחיפה ב 30.1.2022
אחרון נידוני קהיר, רוברט דסה, נפטר בחודש ספטמבר 2024.
הנצחה

רחוב "קדושי קהיר" (או "קדושי מצרים") בערים: יהוד, חולון, בת ים, פתח תקווה, כפר סבא, יבנה, עכו, אשקלון ורמת גן.
רחוב "מרזוק ועזר" באשדוד, תל אביב - יפו ובקריית אונו.
רחוב "משה מרזוק" בערים: קריית אתא, הרצליה, לוד וירושלים.
רחוב "ד"ר משה מרזוק" ברמלה.
רחוב "שמואל עזר" בקריית אתא ובירושלים.
"גן קדושי קהיר" בערים: חולון, כפר סבא, עכו ובאר שבע.
לקריאה נוספת

משה בן-שאול, מעלות לוחמים - עשרים ושלשה פרקי לוחמים, הוצאת הדר, 1967, עמודים 268–275
הערות שוליים

↑  תוכנית "לונדון וקירשנבאום", ערוץ 10, 20 באוגוסט 2008
↑  מתוך ספרו של אביעזר גולן, "מבצע סוזאנה", עמ' 164-165; מובא במצגת נידוני קהיר של אורי איתיאל, שקף 11, באתר slides.co.il‏, 30 באוגוסט 2013
↑  יגאל לב, "האדם השלישי" פתח בשביתת רעב, מעריב, 4 בינואר 1966
↑  בחשאי הועלו ה-2 לגרדום, שערים, 1 בפברואר 1955
↑  יואל דר, אמו של משה מרזוק: לא האמנתי שאזכה, דבר, 20 באפריל 1977
↑  היום ― לוויית נידוני קאהיר בהר הרצל, מעריב, 24 באפריל 1977
1 2  ברוך מאירי, מדוע לא דרשה ישראל לשחררנו ב-1956 במסגרת חילופי השבויים, מעריב, 16 במרץ 1975
↑  עסק הביש והקשר של אלי, באתר "אלי כהן ― האחש שלנו בדמשק"
↑  אריה בנדר, אסירי 'עסק הביש' לא שוחררו מהכלא המצרי בגלל בטלנות ורשלנות, מעריב, 9 במרץ 1989
↑  מתה המרגלת מ"עסק הביש", באתר ישראל היום, 23.10.2019
↑   באתר נידוני קהיר
↑  סמר עודה, מאיר זפרן מנידוני קהיר ('עסק הביש') הלך לעולמו בביתו בחיפה, באתר חי פּה, 30 באוקטובר 2022
↑   באתר נידוני קהיר
המסגד באל-ח'אלצה שופץ לזכרם של "קדושי קהיר". כיום המוזיאון לתולדות קריית שמונה
ויקטור אדלר

ויקטור אדלר (בגרמנית: Victor Adler (לעיתים Viktor);‏ 24 ביוני 1852, פראג – 11 בנובמבר 1918, וינה) היה פוליטיקאי ועיתונאי אוסטרי ממוצא יהודי, שהיה ממייסדי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית בשנת 1889, לאחר שהצליח לאחד את כל הזרמים של תנועת הפועלים באוסטריה. בשנת 1918 כיהן זמן קצר מאוד כשר החוץ בממשלה הזמנית של אוסטריה הגרמנית. דגל באיחוד אוסטריה עם גרמניה תחת משטר דמוקרטי. ייסד את העיתון "ארבייטר-צייטונג". היה רופא בהכשרתו, ועסק במשך פרק זמן בעיקר בפסיכיאטריה וברפואה תעסוקתית.
רקע משפחתי ושנות צעירותו

ויקטור אדלר נולד בשנת 1852 כבן הבכור מבין חמשת ילדיה של משפחה יהודית מתבוללת מפראג. אביו, סלומון מרכוס אדלר, היה סוחר וחייט, שבהמשך חייו המיר את דתו לנצרות קתולית, ואמו הייתה יוהנה לבית הרצל.
כשוויקטור היה בן 3, עברה המשפחה לגור בעיירה ליפניק על הבצ'ווה (Lipník nad Bečvou) שבחבל מוראביה, שם ירש אביו עסק של נדל"ן. כשהיה בן 4 עברה המשפחה לווינה, בירת האימפריה, שם התגוררה בהתחלה בשכונה היהודית לאופולדשטאדט, ובהמשך, עקב שיפור במצבה הכלכלי, עברה לשכונות היוקרתיות של העיר. ויקטור היה ילד רזה ונמוך קומה, שסבל מגמגום. בנעוריו נשלח לגימנסיה הידועה המסונפת למנזר הבנדיקטיני שוֹטֶנְשְטִיפְט (Schottenstift), "גימנסיית שוטן" (Schottengymnasium).
את בעיית הגמגום שלו פתר בעזרת טיפול שעבר בווסטפאליה. בימי בית הספר חברו הטוב ביותר היה אנגלברט פרנרשטורפר (Engelbert Pernerstorfer;‏ 1850 – 1918), לימים עיתונאי ופוליטיקאי; איתו, עם היינריך פרידיונג (Friedjung), אחד התלמידים היהודים היחידים בגימנסיה הקתולית; לימים היסטוריון ועיתונאי) ועם אחיו, זיגמונד אדלר, שהפך מאוחר יותר להיסטוריון של מדעי המשפט.  ויקטור נהג להיפגש איתם בפגישות שבועות של יום א' בווילה של המשפחה בדבלינג (Döbling) ולדון בבעיות החברתיות והכלכליות של המדינה. במרכז שיחותיהם עמדו בין היתר השקפותיו של פרדיננד לסאל (Lassalle), והמחלוקת בין חסידי התמיכה הממשלתית לפי רעיונותיו של לסאל ובין גישתו של פרנץ הרמן שולצה-דליטש (Schulze-Delitzsch) ואחרים שדגלו בעזרה העצמית וההדדית, בלי מעורבות הממשל. כמו כן הם דנו בתהפוכות הפוליטיות במרכז אירופה עקב אירועי השנים 1866 ו-1870 – תבוסת אוסטריה במלחמה עם פרוסיה והקמת הרייך השני. בהמשך למד אדלר באוניברסיטת וינה – תחילה כימיה, ואחר כך, בשנים 1872–1881 רפואה.
"רופא העניים"

בתום לימודיו עבד אדלר כמדריך זוטר בקליניקה הפסיכיאטרית של בית החולים הכללי של וינה תחת ניהולו של פרופ' תאודור מיינרט (Meynert), שנודע במאמציו לשפר את איכות חיי המאושפזים הפסיכיאטריים. בשנת 1878 הכיר אדלר את אמה בראון (Emma Braun;‏ 1858–1935), בלשנית וסופרת, בתו של מהנדס רכבות יהודי מדברצן, ובאותה שנה, ב-3 בספטמבר, הם נישאו.
להבדיל מבעלה, אמה לא התנצרה. 
בשנת 1879 נולד בנם הראשון, פרידריך וולפגנג. בין השנים 1882–1889 אדלר התגורר ועבד באַלְזֶרְגְרוּנְד (Alsergrund; הרובע התשיעי של וינה), בבית שירש מאביו ברחוב בֶּרְגְגאסה 19 (Berggasse; בבית זה עבר לגור אחרי 1891 זיגמונד פרויד).
אדלר עבד אחרי 1883 כפסיכיאטר. לצורך השתלמות ביקר בהרצאות המפורסמות של ז'אן-מרטן שארקו בפריז. כעבור זמן העדיף להתרכז בעבודתו כרופא בשכונות של עניים, ותוך כדי כך נדהם מאוד מבעיות העוני והמחלות המקצועיות. על מנת להתמחות בתחום הרפואה התעסוקתית נסע בשנת 1883 לגרמניה, שווייץ ואנגליה.
כתב בנושא הזה גם בעיתון של קרל קאוטסקי, "די נויה צייט" (Die Neue Zeit;‏ 1883) שהיה מקושר למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
תחילת דרכו הפוליטית כתומך בדמוקרטיה פאן-גרמנית

כחבר באגודת הסטודנטים (Burschenschaft, בורשנשאפט) "בראונה ארמיניה" (Braune Arminia; קרויה על שמו של המצביא הגרמני הקדום "ארמיניוס" או "הרמן"), שאליה נרשם בעידוד חברו אנגלברט פרנרשטורפר) ובאיגוד הקוראים הגרמנים בווינה, ראה אדלר את עצמו כבר מגיל צעיר כמשתייך לסביבה הדוברת גרמנית, והתחיל להזדהות עם אידיאלים לאומיים גרמניים, שכללו גם שאיפות לצדק חברתי. בשנת 1878 המיר את דתו לנצרות לותרנית (זרם דתי שנמצא במיעוט באוסטריה ומיוצג יותר דווקא בגרמניה).
יחד עם פרידיונג ופרנרשטורפר חבר אדלר לרוזן הלאומן האנטי-קתולי גאורג פון שֶנֶרֶר (von Schönerer;‏ 1842–1921), ויחד איתו חיברו בשנת 1882 את "תוכנית לינץ" (Linzer Programm), שהיוותה מעין תוכנית יסוד ללאומנות הגרמנית בשטחי ציסלייטניה (Cisleithania) – החלק המערבי (האוסטרי) של הממלכה הדואלית אוסטרו-הונגריה.
פרט לשאיפה ל"פאן-גרמניזם" – איחוד אוסטריה וכל השטחים המאוכלסים בגרמנים עם גרמניה – דגלה התוכנית בהתרופפות הקשר עם טרנסלייטניה (Transleithania – החלק ההונגרי של האימפריה), דרישות לחופש העיתונות, חופש ההתאגדות, בחירות חופשיות ועוד דרישות חברתיות מתקדמות.
ואולם, עם השנים, הרוזן שנרר, מנהיג המפלגה הפאן-גרמניסטית באוסטריה, אכזב את האגף השמאלי של תומכיו, שעימו נמנו אדלר ושני חבריו; זאת לאחר שהוא אימץ קו אנטישמי, קסנופובי אנטי-סלאבי ואוטוריטארי. בשנת 1885, בהיותו ממוצא יהודי, הוצא אדלר מחוץ לשורות התנועה.
פובליציסט ומנהיג סוציאל-דמוקרט

למרות התנצרותו של אדלר, דלתות רבים ממועדוניה ה"עממיים" ואגודותיה של וינה נשארו נעולות בפניו.
לאחר שהרשויות לא נענו לבקשותיו להתמנות מפקח לרפואת התעסוקה, החל אדלר בשנת 1885 באופן רשמי את דרכו כסוציאליסט, כאשר השתתף באספת מחאה נגד החוקים הסוציאליים שתכנן ראש ממשלת ציסלייטאניה, אדוארד טאפה (Taaffe).
בעת ביקוריו במערב אירופה הכיר מנהיגים והוגים סוציאליסטים כמו פרידריך אנגלס, אוגוסט בבל וקרל ליבקנכט, והתיידד במיוחד עם השניים הראשונים.
בשנת 1886 ייסד אדלר את העיתון "גלייכהייט" (Gleichheit – 'שוויון'), עיתון בעל השראה מרקסיסטית – ולאחר שזה נאסר לפרסום, ייסד בשנת 1889 את העיתון "אַרְבַּיְיטֶר-צַיְיטוּנג" (Arbeiter-Zeitung), שהפך ליומון ("טאגבלאט") בשנת 1895.
בין היתר פרסם בעיתון סדרת מאמרים סנסציוניים שתיארו את העושק של הפועלים מהגרי העבודה מבוהמיה שעבדו בבית החרושת ללבנים בוִוינֶרְבֶּרְג (Wienerberg; כיום חלק מרובע פָבוֹרִיטֶן של וינה) – תנאי המגורים הקשים, שיטות תשלום השכר בעזרת תלושים ששימשו קניית מצרכי מזון ואחרים במחירים גבוהים יותר בחנויות הקשורות למעבידים, הונאות במסווה של ביטוח על ידי הבעלים ועוד. (לבסוף הפועלים הצליחו לשפר את תנאי עבודתם ומחיתם הודות לשביתה בשנת 1895 שאדלר וחבריו תמכו בה.)
ב-1889 תמך אדלר בשביתה הראשונה בווינה – שביתה של נהגי החשמליות של וינה; ב-1890 ארגן את חגיגת האחד במאי בפראטר של וינה, שהפך למפגן כוח מרשים של מעמד הפועלים האוסטרי; הוא נאבק על מנת לגשר בקונפליקט בין מנהיגי הסוציאליסטים האוסטרים ואלו מצ'כיה, והוביל מערכה עיקשת ולבסוף מוצלחת להשגת שוויון בזכות בחירה (לפי שעה, לגברים בלבד, כשבאותה תקופה לא הושגה עדיין באוסטריה זכות בחירה לנשים).
פעילותו הפוליטית ערערה את מצבה הכלכלי של משפחתו והכניסה אותו לתסבוכות עם החוק. על אף שהתנגד לשימוש בשיטות טרור, הוא נשפט בין השנים 1887–1890 17 פעמים בהאשמת-שווא של "אנרכיזם", וידע חודשים רבים של מאסר, שכללו גם עונשים בצורת ימי צום חודשִיים, כפי שנהגו בעבריינים חסרי תקנה.
מנהיג מאחד של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית באוסטריה

הפועלים באימפריה האוסטרו-הונגרית התחילו להתארגן לראשונה בימי "אביב העמים" ב-1848. בהמשך קמו תנועות רבות בעלות אופי סוציאליסטי שהתפתחו במיוחד באזורים המתועשים יותר, כמו בבוהמיה. אגודות ראשונות אלה הושפעו על ידי הסוציאליזם הגרמני ורעיונותיהם של קרל מרקס ופרדיננד לסאל. הן הצליחו להשיג את זכות השביתה בשנת 1870.
בהמשך חל פילוג ממשי בין הקבוצה הליברלית יותר (ה-Gemäßigte) ובין זו הרדיקלית המרקסיסטית (ה-Radikale) ובראשה יוהאן מוסט ויוזף פּוֹיְקֶרְט (Peukert), כשהאחרונה דחתה את הפרלמנטריזם.
ב-30 בדצמבר 1888 השתתף אדלר יחד עם קרל קאוטסקי בכינוס כל הפלגים הסוציאל-דמוקרטיים בעיירה היינפלד (Hainfeld) שבאוסטריה תחתית – Hainfelder Parteitag – והצליח שם כמעט ללא התנגדות להשיג את אישור "הצהרת העקרונות של מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של אוסטריה" (Hainfelder Programm), שהוא היה מחברה.
מתוך רצון לשמר את "הלהבה המהפכנית" בקרב ההמונים, בחר אדלר במדיניות של המתנה (Politik des Abwarten). לעיתים קרובות נמתחה ביקורת על מדיניות זו.
ביולי 1889 השתתף אדלר כנציג תנועת הפועלים המאוחדת באוסטריה בכנס הקמת האינטרנציונל השני בפריז, שיזם אנגלס; הוא הפך עד מהרה לאחד ממנהיגיו המשפיעים ביותר של הארגון.
כעבור שנים אחדות הופיעו שוב נטיות לפילוג, הפעם בין הסיעות האתניות השונות, במיוחד בצ'כיה.
במגרש הפוליטי, הישגו החשוב ביותר של אדלר כמנהיג של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית היה הנהגת זכות הבחירה השווה לכל (פרט לנשים) בשנת 1905, שאושרה בהמשך בשנת 1907 על ידי הקיסר פרנץ יוזף. אדלר ידע לנצל לטובת העניין את השפעתם של אירועי מהפכת 1905 ברוסיה ושל מהומות שהתרחשו בהונגריה.
בשנת 1898 הצביעה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית בכנס שלה בברנו בעד הפיכת אוסטרו-הונגריה למדינה פדרטיבית דמוקרטית.
בין השנים 1905–1918 היה ויקטור אדלר חבר בפרלמנט האוסטרי (רייכסראט, Reichsrat) מטעם מפלגתו.
בהנהגתו עלה ייצוג מפלגתו בפרלמנט ממנדט אחד ל-87.
תמיכה במדיניות המלחמתית של הקיסרות

התנועות הסוציאל-דמוקרטיות והאינטרנציונל השני השתדלו במשך שנים להיאבק למען השלום ולמניעת סכסוכים צבאיים. גם ויקטור אדלר הגן בלהט על הצורך לשמור על השלום באירופה בכנס האינטרנציונל בבזל בשנת 1912. פריצת מלחמת העולם הראשונה גרמה לקרע בתוך האינטרנציונל. אצל אדלר, ההתחייבות כלפי האומה הגרמנית, לפי הבנתו, גברה על ההשקפות האינטרנציונליסטיות; לפיכך, בדומה לרבים מחברי האינטרנציונל השני, הצביע אדלר בעד תקציבי המלחמה.
בכנס של האינטרנציונל בבריסל בשנת 1914 רוב המנהיגים הסוציאל-דמוקרטים, ובהם אדלר, התעמתו עם הפציפיסטים, שבראשם עמדו אנשים כמו ז'אן ז'ורס ואף בנו של ויקטור אדלר, פרידריך אדלר, שכיהן כמזכיר בהנהגת המפלגה של אביו, והעדיף להתפטר מתפקידו.
באוקטובר 1916 פרידריך אדלר ירה למוות בראש ממשלת אוסטריה, הרוזן קרל פון שְטִירְגק (Stürgkh), בעת שהלה אכל צהריים במסעדה במלון במרכז וינה. הוא נימק זאת בכך ששטירק היה אחראי בעיניו להמשך המלחמה ולניטרול הפרלמנט. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית גינתה את מעשו כפעולת טרור אינדיבידואלי, זרה לחלוטין לאידיאוליגיה המרקסיסטית העומדת ביסוד מצעהּ. בבית המשפט ניסה לשווא ויקטור אדלר, הפסיכיאטר בהכשרתו, לשכנע את השופטים שבנו פעל כנראה ברגע של אי-שפיות, בהתחשב בתורשתו: אמו, אֶמָה (אשתו של ויקטור), סבלה מהפרעות פסיכיאטריות, ואחותו של ויקטור הייתה מאושפזת בבית החולים לחולי נפש "אם שטיינהוף" בווינה. ואולם פרידריך אדלר נשפט על ידי בית משפט מיוחד ונידון למוות. אחרי מות הקיסר פרנץ יוזף ב-22 בנובמבר 1916, הקיסר החדש, קרל, המתיק את העונש לשמנה-עשרה שנות מאסר. בסופו של דבר, פרידריך אדלר שהה בבית סוהר שנה בלבד ושוחרר עקב חנינה שקיבל בשנת 1918
בסוף המלחמה הסוציאל-דמוקרטים האוסטרים ובראשם ויקטור אדלר, קרל רנר ואוטו באואר הגו תוכניות לגבי עתיד החלק האוסטרי של האימפריה האוסטרית-הונגרית, ובהתחשב בזכויות להגדרה עצמית של העמים שחיו בו.
ויקטור אדלר לקח בחשבון אפשרות של קונפדרציה של מדינות אוטונומיות או אם רעיון זה ייכשל אפשרות של איחוד חבלי הארץ המאוכלסים באוסטרים גרמנים עם גרמניה.
ימיו האחרונים

בהיותו חולה מאוד הוא היה עד להתפרקותה של האימפריה האוסטרו-הונגרית והשתתף במאמצים להקים רפובליקה אוסטרית דמוקרטית, מועמדת לאיחוד עם גרמניה.
ב-30 באוקטובר 1918 נכנס לממשלה הזמנית האוסטרית של קרל רנר, חברו למפלגה, בתפקיד שר החוץ. יומיים לפני מותו, נאם במועצת המדינה של אוסטריה והביע את אמונתו כי ניתן לבצע באוסטריה מהפכה חברתית בדרכי שלום, להבדיל מהמהפכה ברוסיה:
אני משוכנע שאנחנו, הגרמנים, גם בכך ניתן דוגמה לעולם -איך מבצעים ומגשימים מהפכה בצורה הכי חלקה, הקלאסית והפשוטה
נפטר ב-11 בנובמבר 1918, יום לפני הכרזת הרפובליקה האוסטרית .
לוויקטור אדלר היו שלושה ילדים: פרידריך, לימים פעיל מהפכן שרצח את ראש ממשלת אוסטריה בווינה, פוליטיקאי והוגה סוציאל-דמוקרטי, מארי וקארל שהיה לסופר ורופא.
ויקטור אדלר והיהדות

מפלגתו של אדלר, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, הייתה בזמנו המפלגה האוסטרית-גרמנית היחידה שלא כללה את האנטישמיות במצעה הפוליטי.

כיהודי מתבולל דובר גרמנית, ויקטור אדלר ראה עצמו אזרח השייך לאומה ולתרבות הגרמנית. אפילו אחרי התנצרותו מסיבות סתגלניות, לא התכחש לרגע למוצאו היהודי, שנראה בעיניו לא רלוונטי. הותקף לעיתים קרובות על רקע גזעני אך העדיף לא להיגרר לפולמוסים סביב יהדותו והאמין כי לא צריך להפריד את בעיות הציבור היהודי מבעיותיהם של שאר האזרחים במדינה. משום כך מבחינה אידאולוגית היה מתנגד תקיף לקו של הבונד ושל הציונות.
נמתחת בקורת על ויקטור אדלר, שבדומה לכמה מעמיתיו היהודים בתנועה הסוציאליסטית או הסוציאל-דמוקרטית המעיט בחשיבות הדיכוי הלאומי או הדתי של היהודים. אף על פי שעזב את התנועה הפאנגרמניסטית של שנרר אחרי הוספת הסעיף האנטישמי 12 במצע שלה בשנת 1885 עדיין העדיף אדלר לראות ב"פילושמיות", כלומר הבעת אהדה ליהודים בתור עם נרדף (והתיצבות בדרך זאת "לצד" קפיטליסטים יהודים, "ארכי-אויבים של החופש הפוליטי ושל הקדמה החברתית-פוליטי" כפי התבטא "ארבייטר צייטונג", עיתונו של אדלר) גישה לא רצויה, בדיוק כמו ה"אנטישמיות".
בשנת 1891 כשמשלחת של יהודים רוסים שחיו באמריקה בראשות אברהם כהן Abraham Cahan ביקשה בקונגרס של האינטרנציונל הסוציאליסטי לגנות את האנטישמיות, ויקטור אדלר הצליח ל"אזן" עמדה זו עם גינוי מקביל של ה"פילושמיות".
על בסיס השקפה זאת התנגד אדלר בשנת 1911 לגינוי על ידי האינטרנציונל הסוציאליסטי של המשפט בייליס ברוסיה במילים האלה:
"יהודים ושוב יהודים. כאילו כל העולם נסוב סביב הבעיה היהודית"
בהזדמנות אחרת, טען כי
"הפחד מאנטישמים הוא מגוחך ואבסורדי בדיוק כמו הפחד מיהודים"
לרגל מלאת ששים שנה להולדתו של ויקטור אדלר כתב ברל לוקר מאמר בעיתון של פועלי ציון בגליציה שבו תוך כדי ציון זכויותיו של אדלר בתנועה הסוציאלי-דמוקרטית, הקדיש כמה שורות לאדלר היהודי:
"ויקטור אדלר הוא בן העם היהודי ואין ספק כי ניתן למצוא הרבה הבזקים יהודיים באישיותו, כגון "השכל האנליטי הבהיר", "ההתלהבות והסרקזם שלו".
אבל, מציין לוקר, "ויקטור אדלר, בסופו של דבר, אינו שלנו. הוא גדל בחיקה של תרבות זרה, ממנה ספג בשנים הארוכות של חייו עתירי המעש... ויקטור אדלר הוא גרמני - ומי יוכל להלין על כך! ההיסטוריה גוברת על האישיות הכי חזקה".
גישתו של אדלר מוסברת על ידי גורמים פוליטיים, פסיכולוגיים וטקטיים, (ראה דעתו של הסוציאל-דמוקרט יוליוס בראונטל) בין אלו האחרונים הרצון למשוך אל התנועה הסוציאל-דמוקרטית את בני הרוב באוסטריה ולדחות כל שמץ של זיהוי אפשרי בין התנועה ובין היהודים, זיהוי שהיה יכול לעלות (ועלה) בפי היריבים האנטישמיים, נוכח היצוג הבולט של מנהיגים ממוצא יהודי במפלגתו. פרט לכך החשש שהמאבק באנטישמיות עלול להתפרש כהגנה על מעמד העשירים היהודים. בעוד אדלר המשיך עד סוף ימיו לסרב להכיר בלאומיות היהודית, בלגיטימיות הציונות אפילו באגף הסוציאליסטי שלה, היו בין חבריו הלא יהודים, כאלה, כדוגמת פרנרשטורפר, אשר, חופשיים מתסביכים, כן הביעו אהדה לציונות הסוציאליסטית ולבונד, כנציגים של האינטרסים של העובדים היהודים.
אחרי שנות ה-1920 ריכך אוטו באואר את עמדת המפלגה כלפי הציונות הסוציאליסטית והכיר בלאומיות היהודית כתופעה קיימת בזמנים ובאזורים גאוגרפיים ספציפיים.
הנצחה

פרס ויקטור אדלר - לתולדות התנועות החברתיות - מוענק על ידי ממשלת אוסטריה פעם בשנתיים.
1928 - פסל דיוקן מברונזה של אדלר מאת אנטון האנאק, לצד דיוקנאותיהם של הסוציאל-דמוקרטים האוסטרים הראשונים יאקוב רוימן ופרדיננד האנוש, הוצב באנדרטת הרפובליקה בככר שמרלינג בווינה, ברינג קרל רנר מס.1-3. האנדרטה נחנכה לרגל מלאת עשור לרפובליקה האוסטרית הראשונה.
ככר ברובע 10 של וינה נושאת את שמו Viktor-Adler-Platz.
לוח זיכרון מוצבת על הבית מס. 6 ברח' גומפנדורפר בווינה.
לקריאה נוספת

M. Ermers, Victor Adler, 1932
Julius Braunthal: Victor und Friedrich Adler. Zwei Generationen Arbeiterbewegung Wiener Verlagsbuchhandlung, 1965 (יוליוס בראונטל - ויקטור ופרידריך אדלר. שני דורות בתנועת העבודה, וינה 1965)
R.S.Wistrich- Revolutionary Jews from Marx to Trotsky, 1976 (רוברט ויסטריך - יהודים מהפכנים ממרקס ועד טרוצקי)
L. O. Meysels, Victor Adler - Die Biographie, 1997
2016 Michaela Feurstein-Prasser, Gerhard Milchram - Jüdisches Wien, Mandelbaum Verlag, Wien
הערות שוליים

↑  Deutsche National-Biographie, vol. 2, 1953, p.72.
↑  G. Wigoder, 2001, p.17.
↑  מאת קרל פופלר באתר "וינר צייטונג" 2004-2005.
↑  K. Kautsky, 1912.
↑  מצוטט בה. מומזן (1986) ע' 17
1 2  2016 M.Feurstein-Prasser, Gerhard Milchram ע' 79
↑  G.Wigoder 2001, p.18
↑  Lloyd Gartner - History of the Jews in modern times, Oxford University Press, 2001, p.229 (לויד גרטנר - תולדות היהודים בזמנים המודרניים, 2001 ע' 229 )
↑  J.Jacobs (1991) p.99
↑  צוטט על ידי רוברט ויסטריך, בספרו Revolutionary Jews from Marx to Trotsky. London: Harrap 1976 p.94-114
ראה על הכחשת דיכוים של היהודים
ב Philip Mendes -Denying the Jewish Experience of Oppression: The Jewish Anti-Zionism of John Docker
Australian Journal of Jewish Studies,
Vol. 17, 2003.
(פיליפ מנדס - הכחשת דיכוי היהודים:האנטי ציונות היהודית של ג'ון דוקר)
↑  ציטוט ב p. 103 (J.Jacobs (1991
↑  J.Jacobs (1991)p.96
↑  מצוטט ב J.Jacobs (1991) - p.103
↑  J.Jacobs (1991) - p.97
↑  p.104-105 (1991) J.Jacobs
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257572105171  PLWABN: 9810558951005606  BIBSYS: 13022717  BnF: cb121315047 (data)  CiNii: DA03652314  GND: 118647075  ICCU: DDSV128456  ISNI: 0000 0001 0969 131X  LCCN: nb98070891  NKC: nlk20010092686  NSK: 000056756  NTA: 070225451  RERO: 02-A002909205  SELIBR: 259718  SNAC: w6930w7j  SUDOC: 148178219  VIAF: 47555431   WorldCat (עם VIAF): 47555431 
פסל הדיוקן של ויקטור אדלר באנדרטת הרפובליקה בווינה
ג'ינה גרשון

| --- | --- |

גרשון, מרץ 2018
 לידה:  10 ביוני 1962 (בת 62) לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1981 
 מקום לימודים:  קולג' אמרסון  Circle in the Square Theatre School  בית הספר לאמנויות על שם טיש  תיכון בוורלי הילס 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ינה ל. גרשון (באנגלית: Gina L. Gershon; נולדה ב-10 ביוני 1962) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה יהודייה-אמריקאית.
ביוגרפיה

גרשון נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה למיקי גרשון (לשעבר קופל), מעצבת פנים וסטן גרשון שעבד בעסקי סחר בינלאומי. היא גדלה במשפחה יהודית ולה אח ואחות המבוגרים ממנה. היא למדה בתיכון בוורלי הילס, והחלה לשחק בגיל 14. לאחר סיום לימודי התיכון עברה לבוסטון כדי ללמוד במכללת אמרסון אך עברה לבית הספר טיש לאמנויות שבאוניברסיטת ניו יורק שם סיימה לימודי תואר ראשון ב-1983.
קריירה > תיאטרון

היא החלה ללמוד בבית הספר "Circle in the Square Theatre School" בניו יורק ועבדה עם המחזאי דייוויד מאמט, עליו סיפרה בראיונות שהוא היווה לה השראה רבה. היא הופיעה בשלושה מחזות בברודוויי: קברט, בוינג-בוינג וביי ביי בירדי.