stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וירג'יניה המערבית (BB-48)
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה > פרל הארבור

בבוקר 7 בדצמבר 1941 עגנו וירג'יניה המערבית ושאר הצי ב-Battleship Row בפרל הארבור; וירג'יניה המערבית הייתה קשורה לצד טנסי. כלי טיס יפנים הופיעו מעל הנמל מעט לפני השעה 08:00, והחלו בהתקפת הפתע על הבסיס. מפציצי טורפדו פגעו באונייה עם שבעה טורפדות מסוג 91 בצד השמאלי, בעוד מפציצים פגעו בה עם זוג פגזים חודרי שריון בקוטר 16 אינץ' (410 מ"מ) שהוסבו לפצצות. הפצצה הראשונה פגעה בצד השמאלי וחדרה לסיפון המבנה, וגרמה לנזק רב לקזמטים מתחת. פיצוצים משניים של התחמושת שאוחסנה בקזמטים גרמו לשריפות קשות שם ובסיפון המטבח שמתחתם. הפצצה השנייה פגעה בגג הצריח ירי-על האחורי; הוא חדר אך לא הצליח להתפוצץ. בכל זאת הוא השמיד את אחד התותחים, מטוס התצפית OS2U קינגפישר על המעטה על גבי הצריח, והפיל מטוס שני לסיפון הראשי. הקינגפישר הזה התיז בנזין על הסיפון שעלה אז באש.
אחד הטורפדות פגע מאחור, והשבית את ההגה, לפחות שלושה פגעו מתחת לחגורת שריון, ולפחות אחד פגע בחגורה, ופגע בשבעה לוחות שריון. הטורפדות הללו פערו שני חורים גדולים בגוף האונייה, ממסגרות 43 עד 52 ומ-62 עד 97; לפחות טורפדו אחד עבר דרך החורים לאחר שהאונייה החלה לנטות והתפוצץ על סיפון השריון השני. פגיעות הטורפדות גרמו לנזק רב והאונייה ניצלה מהתהפכות רק באמצעות מאמצי בקרת נזקים מיידיים שיזם לוטננט קלוד ו' ריקטס, אז עוזר קצין בקרת האש של האונייה. קפטן מרווין ס' בניון נפצע אנושות מרסיסי פצצה מפגיעה בטנסי; על שנשאר על סיפון הספינה וסייע להגנתה עד מותו, הוענק לו עיטור מדליית הכבוד. לאחר שקיבל את פצעיו, בניון נישא מהגשר על ידי אנשי צוות כולל השרת דוריס מילר. זמן קצר לאחר מכן, מילר קיבל הוראה לאייש תותח נ"מ על מגדל הניווט למרות שלא היה לו הכשרה בהפעלת הנשק, מילר זכה בעיטור צלב הצי על מעשיו. כשהאונייה התמלאה במים וטבעה באיטיות על שדרית אחידה, הצוות פונה, אם כי קבוצה התנדבה לחזור להילחם בשריפות שפרצו. דלק מזוט שדלף מאריזונה ההרוסה עלה באש ובלע את וירג'יניה המערבית בלהבות, אשר ניזונו גם ממזוט שדלף ממנה. השריפות כבו בסופו של דבר למחרת. סך הכל 106 אנשי צוות נהרגו בהתקפה. ביניהם היו שלושה מלחים (רונלד אנדיקוט, קליפורד אולדס ולואי קוסטין), ששרדו במחסן אטום עד ה-23 בדצמבר, לפי לוח שנה שנמצא על ידי צוותי חילוץ שבו נחתכו שישה עשר ימים בעיפרון אדום. ב-6 בדצמבר 2019, משרד ההגנה הודיע כי זוהו שמונה מתוך שלושים וחמישה השרידים האלמונים מווירג'יניה המערבית.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה > תיקונים ומודרניזציה

עובדים תיקנו טלאים מעל שני חורי הטורפדו ושאבו את וירג'יניה המערבית עד שהתייבשה, והציפו אותה מחדש ב-17 במאי 1942. לאחר מכן היא נלקחה למעגן יבש מס' 1 בפרל הארבור ב-9 ביוני לבדיקה; בתחילה האמינו שהיא נפגעה מחמש טורפדות, אך פגיעה שישית התגלתה במהלך התיקון, ובדיקה זו גילתה את הפגיעה השביעית. לאחר מכן החלו עובדי המספנה בתיקונים זמניים כדי להעניק לאונייה כשירות ים, ובתקופה זו גילו שרידים של 66 או 70 אנשי צוות שנלכדו מתחת לסיפון כשהיא טבעה. חלקם שרדו מספר ימים בבועות אוויר עם מנות חירום ומים מתוקים, אבל החמצן והאספקה שלהם אזלו הרבה לפני שהאונייה הוצפה מחדש. לאחר השלמת התיקונים, וירג'יניה המערבית יצאה לדרך עבור מספנת הצי פוגט סאונד בברמרטון, וושינגטון לשיפוץ יסודי.
כמעט מיד לאחר התקיפה החל הצי לשקול באיזו מידה יש לבצע מודרניזציה של אוניות המערכה הישנות, עם הצעות להחליף את תרני הסריג במבנים אחרים שיוכלו להכיל את ציוד המכ"ם הכבד יותר שהותקן על ספינות הצי. מכיוון שווירג'יניה המערבית וקליפורניה נפגעו קשות במתקפה על פרל הארבור ולכן לא ניתן היה להחזירן במהירות לשירות כמו שאר אוניות המערכה, יותקנו בהן הבליטות שתוכננו לפני המלחמה, מה שיקזז את אובדן הלוח החופשי. בתוספת של 1,400 טונות של שריון הסיפון. כמו כן בוצעו תוכניות להתקנת סוללה של תותחים דו-תכליתיים 5 אינץ', אך העבודה נדחתה כתוצאה משך הזמן הדרוש לשיפוץ האונייה. בנוסף, המספר המצומצם של מבדוקים יבשים בחוף המערבי האט את קצב השיקום, וווירג'יניה המערבית נאלצה להמתין עד שטנסי וקליפורניה ייבנו מחדש; העבודה על וירג'יניה המערבית לא הסתיימה עד ספטמבר 1944.
העבודה על וירג'יניה המערבית שינתה את האונייה באופן קיצוני. בנוסף לבליטות נגד טורפדו, המבנה העילי שלה שופץ לחלוטין, כאשר מגדל הניווט הישן, המשוריין בכבדות, הוסר ובמקומו הוקם מגדל קטן יותר כדי לצמצם את ההפרעה לשדות האש של תותחי הנ"מ. המגדל החדש הוסר מאחת הסיירות מסדרת ברוקלין שנבנתה מחדש לאחרונה. התורן הקדמי הוחלף בתורן מגדל ששיכן את הגשר ומנהל הסוללה הראשי, והארובה השנייה שלה הוסרה, כאשר הדוודים הללו נפלטו לתוך ארובה קדמית מוגדלת. גם חבילת הנשק של האונייה עברה שיפוץ. היא קיבלה מכ"ם חיפוש אווירי ומכ"מים בקרת אש עבור הסוללות הראשיות והמשניות שלה, כשהאחרונה הוחלפה בסוללה אחידה של 16 תותחי אינץ'/38 קליבר בשמונה צריחים תאומים. אלה נשלטו על ידי ארבעה מנהלי בקרת אש Mk 37. סוללת הנ"מ הקלה עודנה שוב, והורכבה כעת מעשרה צריחים מרובעים של תותחי בופורס 40 מ"מ (1.6 אינץ') ו-43 תותחי אורליקון 20 מ"מ.
בתחילת יולי 1944, האונייה הייתה מוכנה להתחיל בניסויים ימיים לאחר השיפוץ. היא העמיסה תחמושת ב-2 ביולי ויצאה לניסויים מול פורט טאונסנד, וושינגטון, כאשר ההערכות נמשכות עד 12 ביולי, אז היא חזרה לפוג'ט סאונד לצורך תיקונים. לאחר מכן, היא יצאה דרומה לסן פדרו, לוס אנג'לס לשייט ניסויים לפני שיצאה להוואי ב-14 בספטמבר, יחד עם זוג משחתות מלוות. לאחר שהגיעה לשם ב-23 בספטמבר, היא הצטרפה לפלגת אוניות המערכה ה-4 (BatDiv 4) ולנושאת המטוסים הנקוק, שכולם הפליגו למנוס באיי אדמירליטי כדי להתחיל בהכנות למבצעים הקרובים בפיליפינים. הספינות הגיעו לנמל סידלר ב-5 באוקטובר ולמחרת, וירג'יניה המערבית הפכה לאוניית הדגל של אדמירל משנה תיאודור ד' ראדוק, מפקד פלגת אוניות המערכה ה-4.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה > פעילות בפיליפינים > לייטה

ב-12 באוקטובר 1944, וירג'יניה המערבית ושאר הצי יצאו לפעולה כדי להתחיל בפלישה לפיליפינים, החל מהאי לייטה. וירג'יניה המערבית שובצה לקבוצת משימה (TG) 77.2, כוח ההפצצות מהחוף למבצע שעליו פיקד אדמירל משנה ג'סי ב' אולדנדורף. בעודה בדרך מאוחר יותר באותו היום, וירג'יניה המערבית יצאה מאחורי מקליפורניה והפרוואנים של כלי השיט האחרון חתכו את שרשרת העוגן למוקש ימי, ואילצו את וירג'יניה המערבית לנווט סביבה; ירי ממשחתת סמוכה פוצץ את המוקש בבטחה. צי הפלישה הגיע למפרץ סן פדרו מוקדם ב-19 באוקטובר ובשעה 07:00, וירג'יניה המערבית ושאר אוניות TG. 77.2 עברו לעמדות ההפצצה שלהם. הם פתחו באש על מטרות מסביב לטקלובן, הפגיזו עמדות יפניות וסיפקו אש חיפוי לצוותי ההריסה התת-ימית שהכינו את חופי הפלישה במשך רוב היום לפני נסיגה באותו ערב. במהלך ההפצצה של היום היא ירתה בסך הכל 278 פגזים מהסוללה הראשית שלה ו-1,586 פגזים מהתותחים המשניים שלה.
למחרת בבוקר, כוחות קרקע מהארמייה השישית עלו לחוף ווירג'יניה המערבית נשארה בעמדתה לאורך כל היום כדי לספק תמיכה בירי ימי. הצי עבר תקיפה אווירית יפנית, אם כי תותחני הנ"מ של האונייה לא הצליחו להפיל אף מטוס. ב-21 באוקטובר, בזמן שנכנסה לתחנת ההפצצה שלה, היא קורקעה קלות, וגרמה נזק לשלושה מהמדחפים שלה. הלהבים הפגומים גרמו לרטט שהגביל את מהירותה ל-16 קשרים (30 קמ"ש) (או 18 קשרים (33 קמ"ש) במקרי חירום). למרות זאת היא נשארה בעמדתה במשך היומיים הבאים כדי לתמוך בפלישה כשהחיילים נלחמו בדרכם פנימה, סיפקה תמיכה באש והגנה נגד מטוסים כשהצי המשיך להיות מותקף על ידי מטוסים יפנים. כל לילה היא ושאר TG 77.2 נסוגו מהחופים.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה > פעילות בפיליפינים > קרב מפרץ לייטה

הנחיתה על לייטה הובילה להפעלתו של מבצע Sho-Gō 1, המענה המתוכנן של הצי היפני לנחיתה של בעלות הברית בפיליפינים. התוכנית הייתה מבצע מסובך עם שלושה ציים נפרדים: הכוח הצפוני בפיקודו של תת-אדמירל ג'יסאבורו אוזאווה, הכוח המרכזי בפיקודו של תת-אדמירל טקאו קוריטה, והכוח הדרומי בפיקודו של תת-אדמירל שוג'י נישימורה. נושאות המטוסים של אוזאווה, שעד כה התרוקנו מרוב כלי הטיס שלהם, היו אמורות לשמש פתיון לאוניות המערכה של קוריטה ונישימורה, שהיו אמורות להשתמש בהסחת הדעת כדי לתקוף את צי הפלישה ישירות. אוניותיו של קוריטה זוהו במצר סן ברנרדינו ב-24 באוקטובר 1944, ובקרב בים סיבויאן שלאחר מכן, הטביעו מטוסי נושאות מטוסים אמריקאים את אוניית המערכה החזקה מוסאשי, מה שגרם לקוריטה להפוך באופן זמני למסלול. זה שכנע את האדמירל ויליאם פ. האלסי, מפקד הצי השלישי, לשלוח את כוח המשימה של נושאות המטוסים המהירות להשמיד את הכוח הצפוני, שעד אז זוהה. בזמן שהתמרונים הללו התרחשו, כוחו של נישמורה התקרב למצר סוריגאו כדי לתקוף את צי הפלישה מדרום. הצי שלו כלל את אוניות המערכה יאמאשירו ופוסו, הסיירת הכבדה מוגאמי, וארבע משחתות, בתוספת כוח המהלומה השני בפיקודו של תת-אדמירל קיוהידה שימה, המורכב מהסיירות הכבדות נאצ'י ואשיגרה, הסיירת הקלה אבוקומה וארבע משחתות נוספות.
כאשר השייטת של נישימורה עברה במצר בליל ה-24 באוקטובר, הם הותקפו מסירות PT אמריקאיות, ואחריהן משחתות, שיזמו את קרב מצר סוריגאו. אחת המשחתות האמריקניות הללו טרפדה את פוסו והשביתה אותה, למרות שנישימורה המשיך לעבר מטרתו. וירג'יניה המערבית הובילה את ראש המערך האמריקאי. משקיפים על סיפונה של טנסי הבחינו בהבזקים מרחוק כשהכלי האמריקאי הקל תקפה את הכוח של נישימורה, ובשעה 03:02, מכ"ם החיפוש שלה אסף את ספינות האויב בטווח של 44,000 יארד (40,000 מטר). המכ"ם של וירג'יניה המערבית קלט אותם 14 דקות מאוחר יותר, אז הטווח ירד ל-42,000 יארד (38,000 מטר). אולדנדורף נתן את ההוראה לפתוח באש בשעה 03:51, ווירג'יניה המערבית פתחה באש תחילה כעבור דקה, ואחריה טנסי וקליפורניה, וריכזו את האש על יאמאשירו; שאר אוניות המערכה האמריקאיות התקשו לאתר מטרה עם המכ"מים הישנים והפחות יעילים שלהן ונצרו את האש שלהן. וירג'יניה המערבית ככל הנראה פגעה ביאמאשירו על הגשר שלה עם המטח הראשון שלה, למרות שנישימורה והצוות שלו לא נפצעו באותו זמן. יאמאשירו נפגעה במהירות מספר פעמים על ידי כמה כלי שיט אמריקאים שריכזו בה את האש. כשיאמאשירו ניזוקה קשות ועלתה בלהבות, האמריקנים העבירו את האש למוגאמי, שגם היא נפגעה מספר פעמים, וסבלה מנזק חמור.
בסביבות השעה 04:00 פנו מוגאמי ולאחר מכן יאמאשירו לסגת, שתיהן בוערות; המשחתת שיגורה התלוותה אליהן, למרות שלא נגרם לה נזק חמור. זמן קצר לאחר מכן, אולדנדורף הורה לאוניות המערכה שלו לבצע פנייה של 150 מעלות, ווירג'יניה המערבית נענתה בשעה 04:02, והובילה את שאר אוניות המערכה במסלול החדש, אשר עבר במקביל לקו הנסיגה של יאמאשירו. הבלבול על סיפון קליפורניה הוביל אותה לצאת מעמדתה, ובתוך כך, להסתיר את שאר אוניות המערכה ולאלץ אותן להפסיק לירות כדי להימנע מפגיעה בה. זמן קצר לאחר מכן, דיווחים על טורפדות יפנים במים הניעו את אוניות המערכה האמריקאיות לפנות צפונה בשעה 04:18 כדי להימנע מהן. זה סימן את סוף הפעולה, כאשר האוניות היפניות הנותרות נסוגו בחושך. במהלך הפעולה ירתה וירג'יניה המערבית 16 מטחים לעבר האוניות היפניות; זה התברר כקרב האחרון אי פעם בין אוניות מערכה.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה > פעילות בפיליפינים > פעולות מאוחרות יותר

ב-29 באוקטובר 1944, וירג'יניה המערבית, טנסי, ומרילנד יצאו לדרך, פנו לבסיס הקדמי של הצי באוליטי. משם, וירג'יניה המערבית המשיכה אל Espiritu Santo לתיקון המדחפים הפגומים שלה; ראדוק העביר את דגלו למרילנד בתקופה זו. כשהגיעה, היא נכנסה למבדוק היבש הצף Artisan לצורך תחזוקה לפני שחזרה לפיליפינים בנובמבר. היא הגיעה ב-25 בנובמבר וחידשה את הסיורים באזור כדי להגן על הצי מפני התקפות אוויר. ב-27 בנובמבר, הצי עבר מתקפה נוספת ובשעה 11:39 הפילו תותחיה מטוס מתאבד קמיקזה. במהלך התקפות נוספות למחרת, היא סייעה בהשמדת כמה קמיקזות אחרות. ראדוק חזר לאונייה ב-30 בנובמבר, ואוניית המערכה נשארה באזור עד ה-2 בדצמבר, אז יצאה לאיי פלאו להתחדשות. שם היא הפכה לאוניית הדגל של TG 77.12, קבוצת ההפצצות לנחיתה הבאה בפיליפינים.
הצי עבר דרך מפרץ לייטה ב-12 בדצמבר, פנה דרומה דרך מצר סוריגאו למחרת ונכנס לים סולו לצורך ההסתערות על מינדורו יחד עם TG. 78.3, כוח הובלת הפלישה. לאחר הנחיתה של כוחות היבשה, אוניות התובלה נסוגו ב-15 בדצמבר ועל וירג'יניה המערבית הוטל לחפות על נסיגתן. וירג'יניה המערבית תדלקה במפרץ לייטה ולאחר מכן המשיכה לנתיבי קוסול בפאלאוס, והגיעה ב-19 בדצמבר. היא נשארה שם למשך שארית השנה, וב-1 בינואר 1945, אדמירל משנה אינגרם סי. סואל החליף את ראדוק כמפקד פלגת אוניות המערכה ה-4. באותו יום היא יצאה לפעולה כחלק מ-TG 77.2. לאחר שנכנסו למפרץ לייטה ב-3 בינואר, האוניות הפליגו לים סולו, שם היו תחת מתקפה אווירית יפנית כבדה למחרת; נושאת המטוסים המלווה אומאני ביי ניזוקה קשות מקמיקזות ולאחר מכן הושמדה; משחתות סמוכות הורידו את הצוות, שחלקם הועברו לאחר מכן לווירג'יניה המערבית.
ב-5 בינואר, הצי נכנס לים סין הדרומי ולאחר מכן פנה צפונה לכיוון מפרץ לינאגיין; התקפות אוויר יפניות נוספות התרחשו במהלך היום ווירג'יניה המערבית תרמה את התותחים שלה להגנת הצי. במהלך הדרך, האונייה צמצמה טווח לעבר סן פרננדו פוינט והפגיזה עמדות יפניות באזור. גלי קמיקזה פגעו בצי ופגעו בכמה אוניות אך וירג'יניה המערבית נמנעה מהם. למחרת, שולת המוקשים הובי הוטבעה על ידי טורפדו יפני ווירג'יניה המערבית משתה ניצולים מהאונייה. במהלך ה-8–9 בינואר הפגיזה האונייה את העיירה סן פביאן במפרץ לינגאיין כדי להתכונן לפלישה שהתרחשה מאוחר יותר ב-9. באותו ערב, הניצולים מאומאני ביי והובי עזבו את וירג'יניה המערבית.
האונייה המשיכה במשימת התמיכה באש שלה ב-10 בינואר ולאחר מכן בילתה את השבוע הבא בסיור במפרץ לינגאיין כדי להגן על ראש החוף. במהלך תקופה זו, היא נקראה לנטרל עמדות הגנה, להשמיד את מערומי התחמושת ולפגוע בצמתים של מסילות וכבישים כדי לשבש את היכולת היפנית לתגבר את עמדותיהם. הפגזות כבדות מווירג'יניה המערבית והאוניות האחרות שיטחו את סן פביאן. במהלך ההפגזה היא ירתה 395 פגזים מהסוללה הראשית ויותר מ-2,800 פגזים מהחימוש המשני. ב-21 בינואר יצאה האונייה בשעה 07:07 כדי לתמוך בכוחות הקרקע הנלחמים בעיירות רוסריו וסנטו תומאס מצפון למפרץ לינגאיין, ופתחה באש בשעה 08:15. היא נשארה שם מספר ימים, סיפקה תמיכה באש, לפני שחזרה למפרץ לינגאיין ב-1 בפברואר. האוניות של TG 77.2 חיפו לאחר מכן על אוניות תובלה שנשאו אספקה לצבא כשהם הגיעו לפרוק את מטענם בראש החוף. ב-10 בפברואר יצאה וירג'יניה המערבית למפרץ לייטה.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה > קרב איוו ג'ימה

וירג'יניה המערבית עברה דרך מפרץ סן פדרו במפרץ לייטה לפני שהמשיכה לאוליטי, אליה הגיעה ב-16 בפברואר 1945. שם היא הצטרפה לצי החמישי והיא החלה מיד בהכנות להתקפה על איוו ג'ימה. היא תדלקה ומילאה אספקה לקראת המבצע הקרוב והייתה מוכנה ליציאה ב-04:00 למחרת בבוקר; האונייה יצאה לדרך שלוש וחצי שעות לאחר מכן, בליווי המשחתות איזארד ומק'קול. כשהיא הגיעה אל האי ב-19 בפברואר, היא הצטרפה לכוח המשימה (TF) 51, ובשעה 11:25 היא קיבלה פקודות להצטרף להפגזה שכבר החלה כאשר כוחות הקרקע נחתו על החוף. היא עברה לעמדה שהוקצתה לה בשעה 11:45 ופתחה באש כעבור שעה; הנחתים שנלחמו על החוף כיוונו את האש שלה למטרה בתבצורים, עמדות מקלעים, טנקים ועמדות יפניות אחרות.
האונייה נסוגה בערב וחזרה יומיים לאחר מכן ב-21 בפברואר, פתחה באש בשעה 08:00 ונשארה בעמדה כל היום. במהלך ההפגזה, היא פגעה במערום של תחמושת או דלק, וגרמה לפיצוצים גדולים וחוזרים במשך השעתיים הבאות. היא נפגעה מפגז ארטילרי קטן למחרת שפגע ליד צריח הירי הקדמי ופצע מלח אחד. האונייה נשארה מחוץ לאי למשך שארית החודש בזמן שהנחתים נלחמו כדי לאבטח את איוו ג'ימה מהמגנים היפנים העקשנים. ב-27 בפברואר, היא נטרלה סוללת ארטילריה שירתה על המשחתת ברייאנט. אוניית המערכה יצאה למחרת כדי למלא תחמושת לפני שחזרה מאוחר יותר באותו יום כדי לחדש את ההפגזה. היא הפגיזה מטרות לאורך כל הלילה כדי להציק לחיילים היפנים ולבלום את תנועותיהם. וירג'יניה המערבית המשיכה להפגיז את האי במשך שלושת הימים הבאים לפני היציאה לאוליטי ב-4 במרץ; היא הגיעה לשם יומיים לאחר מכן.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה > סוף המלחמה

בסוף יוני 1945, האונייה עזבה את מימי אוקינאווה למפרץ סן פדרו יחד עם המשחתת המלווה קונולי, והגיעה לשם ב-1 ביולי. ארבעה ימים לאחר מכן, היא קיבלה קבוצה של אנשי צוות מחליפים, ולאחר העמסת תחמושת שם, החלה להתאמן לקראת הפלישה הצפויה לקיושו, הפלישה ליפן עצמה. פעולות אלו נמשכו עד יולי, וב-3 באוגוסט היא יצאה לדרך לאוקינאווה, והגיעה למפרץ באקנר ב-6 באוגוסט. באותו יום, פצצת האטום הראשונה הוטלה על הירושימה, ופצצת האטום השנייה הוטלה על נגסאקי שלושה ימים לאחר מכן. לאחר שתי התקפות אלו, נפוצו שמועות ב-10 באוגוסט כי היפנים ייכנעו, מה שגרם לחגיגות בקרב צוותי האוניות באוקינאווה, אם כי יומיים לאחר מכן טורפדה אוניית המערכה פנסילבניה על ידי צוללת יפנית. וירג'יניה המערבית שלחה לווייתנית עם משאבות כדי לסייע לאוניית המערכה הפגועה.
ב-15 באוגוסט, היפנים נכנעו, ויחידת הנחתים של וירג'יניה המערבית החלה בהכנות לכיבוש יפן. האונייה יצאה ב-24 באוגוסט, לכיוון מפרץ טוקיו, שהוקצה ל-TG 35.90, והגיעה לשם ב-31 באוגוסט. היא נכחה במהלך טקסי הכניעה הרשמיים על סיפון אוניית המערכה מיזורי ב-2 בספטמבר, וווירג'יניה המערבית השאילה חמישה מוזיקאים מלהקת האונייה לנגן במהלך הטקס. וירג'יניה המערבית נשארה בטוקיו במשך השבועיים הבאים כדי לסייע במאמץ הכיבוש הראשוני, וב-14 בספטמבר היא לקחה קבוצה של 270 נוסעים שיועברו חזרה לארצות הברית. האונייה יצאה לדרך ב-20 בספטמבר עם TG 30.4 עבור אוקינאווה; לאחר עצירה במפרץ באקנר ב-23 בספטמבר, היא המשיכה לפרל הארבור, והגיעה לשם ב-4 באוקטובר. שם, הצוות שלה צבע מחדש את האונייה לפני שיצאה ב-9 באוקטובר לסן דייגו, קליפורניה, אליה הגיעה ב-22 באוקטובר. סואל עזב את האונייה יומיים לאחר מכן.
במהלך המלחמה, וירג'יניה המערבית זכתה בחמישה כוכבי קרב, למרות שהחמיצה חלק גדול מהמלחמה עקב הנזק החמור שנגרם בפרל הארבור.
היסטוריית שירות > לאחר המלחמה

במהלך חגיגות יום הצי ב-27 באוקטובר 1945, כ-25,554 אנשים ביקרו באונייה. שלושה ימים לאחר מכן, היא עזבה לפרל הארבור כדי להתחיל את תפקידה במבצע מרבד קסמים, מאמץ ההחזרה להחזרת חיילים אמריקאים מהאוקיינוס השקט. היא לקחה נוסעים בפרל הארבור ונשאה אותם חזרה לסן דייגו, היא ערכה שלוש הפלגות עד סוף השנה, האחרונה הגיעה לסן דייגו ב-17 בדצמבר. היא נשארה בנמל עד ה-4 בינואר 1946, אז יצאה לברמרטון, והגיעה לשם ב-12 בינואר, לשם נלקחה להשבתה. היא הועברה לסיאטל, וושינגטון, ארבעה ימים לאחר מכן ונקשרה לצד קולורדו. עבודה נוספת כדי להכין אותה לשייטת המילואים נמשכה בפברואר והיא הוצאה משירות רשמית ב-9 בינואר 1947, והוקצתה לצי העתודה באוקיינוס השקט. וירג'יניה המערבית נשארה בעתודת הצי עד ל-1 במרץ 1959, אז נמחקה מרשימות הצי והועמדה למכירה; היא נמכרה ב-24 באוגוסט לחברת Union Minerals & Alloys Corp. ונגררה למספנת טוד-פסיפיק בסיאטל ב-3 בינואר 1961 לגריטה.
כמה חלקים מהאונייה נשמרים במקומות ברחבי ארצות הברית, בעיקר בווירג'יניה המערבית. אחד מתותחי הנ"מ שלה מוצג בסיטי פארק בפארקרסבורג, וירג'יניה המערבית, והגה האונייה ובית המצפן מוצגים במוזיאון הצי המפטון רודס. כשהאונייה נמכרה לגרוטאות, סטודנטים באוניברסיטת וירג'יניה המערבית עזרו לגייס כספים לשימור תורן האונייה, השוכן בקמפוס. פעמון האונייה מוצג במוזיאון מדינת וירג'יניה המערבית בצ'ארלסטון. בשנת 2000, פרסם המושל ססיל אנדרווד כרוז ביום השנה ה-59 למתקפה על פרל הארבור, וקרא לכביש המהיר 470 בווירג'יניה המערבית ה-USS West Virginia Memorial Road.
תרשים של וירג'יניה המערבית כפי שהופיעה ב-1930
וירג'יניה המערבית במהלך סקירה ימית ב-1927
וירג'יניה המערבית במפרץ סן פרנסיסקו, בערך 1934
שורת אוניות המערכה במהלך המתקפה על פרל הארבור; נד המים הגדול הנראה במרכז הוא אחד מפגיעות הטורפדו בווירג'יניה המערבית
וירג'יניה המערבית יורה בחושך במצר סוריגאו
וירג'יניה המערבית על סיפון המבדוק היבש הצף USS ארטיסטן לתיקונים ב-13 בנובמבר 1944
וירג'יניה המערבית מאחורי מיסיסיפי יורה במפרץ לינגאיין ב-8 בינואר
וירג'יניה המערבית עוגנת במפרץ סאגמי באוגוסט 1945
נברסקה (BB-14)

| --- | --- |

USS נברסקה מחוץ לניו יורק ב-1910
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:   צי ארצות הברית
 סדרה:  אוניות המערכה מסדרת וירג'יניה
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Seattle Construction and Drydock Company 
 תחילת הבנייה:  4 ביולי 1902
 הושקה:  7 באוקטובר 1904
 תקופת הפעילות:  1 ביולי 1907 – 2 ביולי 1920 (13 שנים)
 אחריתה:  נמכרה לגריטה ב-9 בנובמבר 1923
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 15,188 טון, מקסימלי: 16,352 טון
 אורך:  134 מטר
 רוחב:  23 מטר
 שוקע:  7 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  19 קשרים
 גודל הצוות:  812 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  9,000 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  12 דוודים המזינים 2 מנועי קיטור תלת-דרגתיים בהספק 19,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון: 6–11 אינץ' (152–279 מ"מ)   ברבטות: 10 אינץ' (254 מ"מ)   צריחים: 12 אינץ' (305 מ"מ)   מגדל הניווט: 9 אינץ' (229 מ"מ)
 חימוש:  4 תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)   8 תותחי 8 אינץ' (203 מ"מ)   12 תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ)   12 תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ)   12 תותחי 3 פאונד 47 מ"מ (1.9 אינץ')   4 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אוניית המערכה נברסקה (BB-14) הייתה השנייה מבין חמש אוניות המערכה מסדרת וירג'יניה שנבנו עבור צי ארצות הברית, והספינה הראשונה שנשאה שם זה. היא נבנתה על ידי המספנה של האחים מורן בסיאטל, וושינגטון, עם הנחת השדרית שלה ביולי 1902 והשקתה באוקטובר 1904. האונייה שהושלמה הוכנסה לשירות בצי האמריקני ביולי 1907. האונייה הייתה חמושה בסוללה התקפית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) ושמונה תותחי 8 אינץ' (203 מילימטרים), והייתה מסוגלת למהירות מרבית של 19 קשרים (35 קמ"ש).
נברסקה הצטרפה לצי הלבן הגדול לאחר שהגיע לחוף המערבי של ארצות הברית ב-1908 והמשיכה איתו במהלך הקפת כדור הארץ. מ-1909 עד 1914, האונייה ערכה אימונים ותפקידים טקסיים רגילים עם הצי האטלנטי. היא נפרסה פעמיים למקסיקו במהלך המהפכה המקסיקנית, באמצע 1914 ובאמצע 1916, לפני שהוצאה משירות קצר ב-1916. היא הופעלה מחדש זמן קצר לפני כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה באפריל 1917, ולאחר מכן שימשה כספינת אימונים ומאוחר יותר כאוניית ליווי שיירות. לאחר המלחמה, היא החזירה חיילים אמריקאים חזרה מצרפת, ובשנת 1919 היא הועברה לצי האוקיינוס השקט, למרות שהיא נשארה בשירות פחות משנה, כשהיא הושבתה ביולי 1920. הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922 הביא לגריטתה, דבר אשר בוצע בנובמבר 1923, כאשר היא פורקה לגרוטאות.
תכנון

עבודת העיצוב על סדרת וירג'יניה החלה בשנת 1899, לאחר ניצחון ארצות הברית במלחמת ארצות הברית–ספרד, אשר הוכיחה את הצורך באוניות מערכה לים הפתוח המתאימות למבצעים בחו"ל, ופתרה סוף סוף את הוויכוח בין תומכי הסוג הזה לבין אלו אשר העדיפו אוניות עם לוח חופשי נמוך להגנה על החוף. המתכננים כללו סידור מרוכז של התותחים הראשיים וחלק מהתותחים המשניים, מה שהוכיח את עצמו כאכזבה משמעותית בשירות, שכן ירי של כל אחד ממערכות התותחים הפריע לאחרות, והאט את קצב האש.
נברסקה הייתה באורך כולל של 441 רגל 3 אינץ' (134.49 מטרים), רוחב של 76 רגל 3 אינץ' (23.24 מטרים) ושוקע של 23 רגל 9 אינץ' (7.24 מטרים). הדחק האונייה היה 14,948 טונות ארוכות (15,188 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 16,094 טונות ארוכות (16,352 טונות) במעמס מלא. האונייה הונעה על ידי מנועי קיטור תלת דרגתיים עם שני מדחפים, בדירוג של 19,000 כוחות סוס (14,000 קילוואט), עם קיטור המסופק על ידי שנים עשר דוודי Babcock & Wilcox המופעלים בפחם. מערכת ההנעה העניקה של 19 קשרים (35 קמ"ש). כפי שנבנתה, הותקנו לה תרנים צבאיים כבדים, אך אלה הוחלפו במהירות בתרני כלוב ב-1909. היה לה צוות של 812 קצינים ומלחים.
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ) /40 קליבר Mark 4 בשני צריחי תותחים תאומים על קו האמצע, מקדימה ומאחורה. הסוללה המשנית כללה שמונה תותחי 8 אינץ' (203 מ"מ) /45 קליבר ו-12 תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ) /50 קליבר. תותחי ה-8 אינץ' היו מורכבים בארבעה צריחים תאומים; שניים מהם הוצבו על גבי צריחי הסוללה הראשיים, כאשר שני הצריחים האחרים לצד הארובה הקדמית. תותחי ה-6 אינץ' הונחו בקזמטים בגוף האונייה. להגנה מטווח קרוב נגד סירות טורפדו, היא נשאה 12 תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ) /50 קליבר המורכבים בקזמטים לאורך דופן הגוף ו-12 תותחי 3 פאונד. היא גם נשאה שני תותחי 1 פאונד. כפי שהיה סטנדרטי עבור אוניות ראשה באותה התקופה, רוד איילנד נשאה ארבעה צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ), שקועים בגוף שלה בצד הרוחב.
חגורת השריון הראשית של נברסקה הייתה בעובי 11 אינץ' (279 מילימטרים) מעל מחסני התחמושת וחללי המכונות ובעובי 6 אינץ' (152 מילימטרים) במקום אחר. חזיתות צריחי תותחי הסוללה הראשיים (והצריחים המשניים מעליהם) היו בעובי 12 אינץ' (305 מילימטרים). כל צריח נשען על ברבטות תומכות שהיו מוגנות עם חיפוי שריון בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים). למגדל הניווט היו דפנות בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים).
היסטוריית שירות > לפני מלחמת העולם הראשונה

השדרית של נברסקה הונחה במספנת האח מורן בסיאטל, וושינגטון ב-4 ביולי 1902. היא הושקה ב-7 באוקטובר 1904 ונכנסה לשירות בצי ב-1 ביולי 1907, האונייה האחרונה בסדרה שנכנסה לשירות. המפקד הראשון שלה היה קפטן רג'ינלד פ. ניקולסון. לאחר שנכנסה לשירות, היא ערכה הפלגות ניסויים ונערכו בה שינויים קלים. במאי 1908, היא יצאה לסן פרנסיסקו, והגיעה ב-6. שם, היא הצטרפה לצי הלבן הגדול, שיצא מהמפטון רודס, וירג'יניה, בשנה הקודמת, בשלב הראשון של השיוט העולמי שלו. נברסקה החליפה את אוניית המערכה אלבמה (BB-8), והצי יצא מסן פרנסיסקו ב-7 ביולי. השייט של הצי הלבן הגדול נתפס כדרך להפגין כוח צבאי אמריקאי, במיוחד כלפי יפן. המתיחות החלה לעלות בין ארצות הברית ליפן לאחר ניצחונה של האחרונה במלחמת רוסיה–יפן ב-1905, במיוחד בשל התנגדות גזענית להגירה היפנית לארצות הברית. העיתונות בשתי המדינות החלה לקרוא למלחמה, ורוזוולט קיווה להשתמש בהפגנת הכוח הימי כדי להרתיע את התוקפנות היפנית.
הצי הלבן הגדול החל אז בחציית האוקיינוס השקט, עם ביקור בהוואי בדרך. העצירות בדרום האוקיינוס השקט כללו את מלבורן, סידני ואוקלנד. לאחר שעזב את אוסטרליה, פנה הצי צפונה לפיליפינים, ועצר במנילה, לפני שהמשיך ליפן שם נערך טקס קבלת פנים ביוקוהמה. לאחר מכן ערך הצי שלושה שבועות של תרגילים במפרץ סוביק בפיליפינים בנובמבר. האוניות חלפו על פני סינגפור ב-6 בדצמבר ונכנסו לאוקיינוס ההודי; הם הטעינו פחם בקולומבו לפני שהמשיכו לתעלת סואץ והטעינו שוב פחם בפורט סעיד, מצרים. הצי ביקר במספר נמלים ים תיכונים לפני שעצר בגיברלטר, שם צי בינלאומי של ספינות מלחמה בריטיות, רוסיות, צרפתיות והולנדיות קיבל את פני האמריקנים. לאחר מכן חצו האוניות את האוקיינוס האטלנטי כדי לחזור להמפטון רודס ב-22 בפברואר 1909, לאחר שעברו 46,729 מיילים ימיים (86,542 ק"מ). שם ערכו סקירה ימית עבור תאודור רוזוולט.
לאחר סיום הטקסים, נברסקה נשארה בשירות הצי האטלנטי. בסוף 1909 היא השתתפה בחגיגת הדסון-פולטון בניו יורק. בחגיגה הצטרף צי בינלאומי של ספינות מלחמה מגרמניה, בריטניה, צרפת, איטליה ומדינות אחרות לצי האטלנטי כדי להנציח את גילוי נהר ההדסון על ידי הנרי הדסון. בשנת 1912, נברסקה השתתפה בטקס לרגל יום השנה המאה לכניסתה של לואיזיאנה לארצות הברית. האונייה נפרסה למקסיקו פעמיים כדי להגן על האינטרסים האמריקאיים במהלך המהפכה המקסיקנית, הראשונה מ-1 במאי עד 21 ביוני 1914, והשנייה מ-1 ביוני עד 13 באוקטובר 1916. עבור פעולות אלו, האונייה זכתה במדליית השירות המקסיקנית. האונייה הושבתה לזמן קצר ב-1916, אך חזרה לשירות ב-3 באפריל 1917.