stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישיבת שילה

| --- | --- |

ישיבת ההסדר שילה
ישיבת ההסדר שילה
 ישיבה
 השתייכות:  ציונות דתית, ישיבות הסדר
 תקופת הפעילות:  שנת ה'תשל"ט – הווה
 בעלי תפקידים
 ראש הישיבה:  הרב אביב גמליאל
 מיקום
 מיקום:  שילה, בנימין.
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°03′14″N 35°17′52″E﻿ / ﻿32.0539°N 35.2978°E﻿ / 32.0539; 35.2978
 /https://yshilo.co.il
  (למפת דרום השומרון מוגדלת) ישיבת ההסדר שילה(למפת דרום השומרון רגילה) ישיבת ההסדר שילה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ישיבת ההסדר שילה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ישיבת ההסדר שילה
הרב אביב גמליאל – ראש הישיבה
שיעור כללי – הרב מיכאל ברום
ישיבת שילה, היא ישיבת הסדר הנמצאת ביישוב שילה בבנימין. הישיבה הוקמה בשנת תשל"ט (1979) ולומדים בה כמאה תלמידים ואברכים. בעבר עמד בראשה הרב מיכאל ברום, המשמש כיום כנשיא הישיבה. ראש הישיבה הנוכחי הוא הרב אביב גמליאל.
היסטוריה

הרב מיכאל ברום מונה לראש הישיבה כמה שנים לאחר הקמתה ושימש בתפקיד במשך כ-30 שנה. בין השנים תש"מ-תשמ"ב עמד בראשות הישיבה הרב משה דימנטמן. גם הרב יעקב חרל"פ שימש בתפקיד לתקופה קצרה. בשנת תשס"ו מונה לראש הישיבה הרב אהרן הראל. הוא פרש בשנת תש"ע. בשנת תשע"ד התמנה לראש הישיבה הרב נתנאל עובד, רב היישוב קריית נטפים. הרב נתנאל והרב אביב גמליאל, שניהם בוגרי הישיבה, הביאו אליה קבוצת תלמידים מישיבת היכל אליהו. לאחר מכן עזב הרב עובד.
בשנת 1996 הונחה אבן הפנה לבית המדרש של הישיבה בתרומת יוסף יצחק גוטניק, בתכנון האדריכל ישעיהו אילן. בית המדרש נבנה אך לא הושלם ונותר ריק, כיוון שבמהלך בנייתו פחת מספר התלמידים. המבנה נמכר למועצה האזורית מטה בנימין.
מאפייני הישיבה

בישיבה ישנו דגש על הלימוד ההלכתי בסדר בוקר בשיטת אסוקי שמעתתא אליבא דהלכתא. בעבר הדגישה הישיבה את תורת הרב קוק. תחת הרב גמליאל מודגשת יותר תורת החסידות ובפרט חסידות חב"ד ועבודת הנפש לפי ספר התניא, לצד תורת הרב קוק.
הישיבה מוציאה מדי כמה שנים ספר ובו מאמרים פרי עטם של בחורי ורבני הישיבה, בשם "קטורת שילה".
תלמידי הישיבה מתגייסים לצה"ל במסגרת ה"הסדר". הישיבה מוציאה עלון דו-שבועי בשם "ניחוח הקטורת" (נקרא בעבר "פ"שילה"), אשר מופץ בקרב חייליה המשרתים בשירות פעיל בצה"ל.
בישיבה כולל אברכים המונה כ-25 אברכים, בראשות הרב גבריאל גבאי. רובם לומדים למבחני ההסמכה לרבנות של הרבנות הראשית לישראל. בישיבה גם מכון הוראה שהוא שלוחה של מכללת מורשת יעקב.
רבני הישיבה

הרב מיכאל ברום – נשיא הישיבה, שיעורי עיון ואמונה
הרב אביב גמליאל – ראש הישיבה
הרב אריה מנדלקורן – ראש תוכנית הבקיאות בהלכה
הרב גבריאל גבאי – ראש הכולל
הרב שאול מלכה – ר"מ בישיבה ובמדרשת בינת
הרב יצחק חן – ר"מ
הערות שוליים

1 2  על הישיבה, באתר ישיבת שילה
↑  ״הפרויקטים הגדולים שמשרים עידוד ואופטימיות בקרב המתיישבים היהודים ביהודה ובשומרון״, כפר חב"ד, 710, ו' באייר תשנ"ו, עמ' 31–35
ויליאם דה לונגשאמפ

ויליאם דה לונגשאמפ (באנגלית: William de Longchamp; נפטר ב-1197) היה לורד צ'נסלר מימי הביניים, שופט ראשי, והבישוף של אילי באנגליה. נולד למשפחה צנועה בנורמנדי, קידומו היה תודות לטובה מלכותית. למרות שסופרים בני זמננו מתארים את אביו של לונגשאמפ כבן של איכר, הוא החזיק באדמות כאביר. לונגשאמפ שירת תחילה את בנו הבלתי חוקי של הנרי השני, ג'פרי, אך עבר במהירות לשירותו של ריצ'רד הראשון, יורשו של הנרי. כאשר ריצ'רד הפך למלך ב-1189, שילם לונגשאמפ 3,000 פאונד עבור תפקיד הקנצלר, ועד מהרה מונה על ההגמונות של אילי ומונה ללגאט על ידי האפיפיור.
לונגשאמפ שלט באנגליה בזמן שריצ'רד היה במסע הצלב השלישי, אך סמכותו אותגרה על ידי אחיו של ריצ'רד, ג'ון, שבסופו של דבר הצליח לגרש את לונגשאמפ מהשלטון ומאנגליה. גם יחסיו של לונגשאמפ עם שאר האצילים האנגלים המובילים היו מתוחים, מה שתרם לדרישות לגלותו. זמן קצר לאחר עזיבתו של לונגשאמפ את אנגליה, נלכד ריצ'רד במסעו חזרה לאנגליה ממסע הצלב והוחזק בכופר על ידי היינריך השישי. לונגשאמפ נסע לגרמניה כדי לעזור לנהל משא ומתן על שחרורו של ריצ'רד. אף על פי שלונגשאמפ חזר לתפקיד הקנצלר לאחר חזרתו של ריצ'רד לאנגליה, הוא איבד הרבה מכוחו הקודם. הוא עורר עוינות רבה בקרב בני דורו במהלך הקריירה שלו, אך הוא שמר על אמונו של ריצ'רד והועסק על ידי המלך עד מותו של הבישוף ב-1197. לונגשאמפ כתב חיבור על החוק, שנותר ידוע לאורך ימי הביניים המאוחרים.
רקע וחיים מוקדמים

מקורם של אבותיו של לונגשאמפ בכפר לונגשאמפ, נורמנדי. למרות שידוע שהוא נולד בנורמנדי, המיקום המדויק אינו ידוע, כשהוא אולי ליד הכפר הנורמני ארגנטון. אביו, יו דה לונגשאמפ, החזיק גם הוא באדמות באנגליה, וכך גם אצילים נורמנים רבים אחרים לאחר הכיבוש הנורמני ב-1066. יו נוננט - אחד ממתנגדיו של לונגשאמפ - הכריז כי לונגשאמפ הבכור היה בנו של איכר, מה שנראה לא סביר, שכן נראה כי יו דה לונגשאמפ החזיק בשכר אביר בנורמנדי. המשפחה הייתה במקור מרקע צנוע, אך עלתה לגדולה בעקבות שירות למלך הנרי השני. לונגשאמפ הבכור החזיק גם בקרקע בהרפורדשייר באנגליה, כולל האחוזה של ווילטון ליד רוס בוויילס. יו התחתן עם אישה בשם אוה, קרובת משפחה של משפחת לייסי. ההיסטוריון דייוויד בלפור מציע כי אוה הייתה בתו של גילברט דה לאסי, בנו של רוג'ר דה לאסי, שהוגלה על ידי המלך ויליאם השני בשנת 1095 בעקבות מרד.
אחותו של לונגשאמפ, Richeut, נישאה למושל של טירת דובר. אחות שנייה, מליסנד, הגיעה לאנגליה עם לונגשאמפ, אך חוץ מזה לא ידוע. אחות מתועדת שנישאה לסטיבן דוורו, אך לא ברור אם זו מליסנד. מבין אחיו של לונגשאמפ, אוסברט נשאר פשוט, וחייב הרבה מקידומו לוויליאם; סטיבן שירת את המלך ריצ'רד הראשון במסע צלב; הנרי, אח פשוט אחר, הפך לשריף יחד עם אוסברט; ורוברט הפך לנזיר. שניים מאחיו של לונגשאמפ הפכו לאבות מנזר.
לונגשאמפ נכנס לחיים הציבוריים עם סיום שלטונו של הנרי השני, כפקיד של בנו הבלתי חוקי של המלך ג'פרי. עד מהרה עזב את שירותו של ג'פרי, ושירת במשרד הכתיבה של הנרי השני, לפני שנכנס לשירות עם בנו של הנרי ריצ'רד. ריצ'רד, שהיה דוכס אקוויטניה באותה תקופה, מינה את לונגשאמפ לקנצלר דוכסות אקוויטניה. לונגשאמפ התבלט לראשונה בחצרו של מלך צרפת פיליפ השני בפריז בשנת 1189, כאשר שימש כשליחו של ריצ'רד בסכסוך עם ויליאם מרשל, שליחו של המלך הנרי. באותו זמן, לונגשאמפ כבר היה אחד מיועציו המהימנים של ריצ'רד.
הקנצלר והשופט

עם עלייתו של ריצ'רד לכס המלכות של אנגליה בשנת 1189 הפך לונגשאמפ לקנצלר אנגליה. לונגשאמפ שילם 3,000 פאונד עבור משרד הקנצלר. לאחר מכן, עלה המחיר של סגירת מסמכי לשכה בחותם המלכותי, הנחוצים לאימותם, אולי כדי לעזור ללונגשאמפ להחזיר את עלות המשרה. במועצה שהתקיימה ב-Pipewell ב-15 בספטמבר 1189, העלה המלך את לונגשאמפ לדרגת בישוף אילי. ריצ'רד מינה שלושה בישופים נוספים באותו זמן: גודפרי דה לוסי לווינצ'סטר, ריצ'רד פיצניל ללונדון, והוברט וולטר לסולסברי. לונגשאמפ מונה לתפקיד בישוף ב-31 בדצמבר 1189 והועלה לדרגת אלי ב-6 בינואר 1190.
לפני שעזב את אנגליה ב-1189, העביר ריצ'רד את מצודת לונדון לידיו של לונגשאמפ ומינה אותו יחד עם יו דה פיוסט, הבישוף של דרהאם, לתפקיד השופט הראשי, באותה תקופה, לא רק משרד שיפוטי. במקום זאת, השופט היה האדם שהופקד על חלק ניכר מסמכותו של המלך וכאשר המלך היה מחוץ לממלכה, מסוגל לפעול בשם המלך. יחד עם פיוסט, המלך כינה את יו ברדולף, וויליאם בריוור, ג'פרי פיץ פיטר וויליאם מרשל כשותפים בשירות השופטים, תחת פיוסט ולונגשאמפ. כשופט, לונגשאמפ שלח שופטים ברחבי הארץ לבקר את המחוזות בביקורים שיפוטיים, למרות שלא היה לו ידע קודם על מערכת המשפט. לונגשאמפ ופיוסט לא הצליחו לעבוד יחד, ולכן במרץ 1190 נתן ריצ'רד את הסמכות מצפון לנהר האמבר ליו, ואת הסמכות מדרום לנהר ללונגשאמפ. דעותיהם של היסטוריונים חלוקות אם ריצ'רד הפך במפורש את לונגשאמפ לעליונה על פיוסט בזמן זה, או אם תיאורתית השניים היו אמורים להיות שווים בתחומים שלהם. עד יוני, לונגשאמפ שחרר את פויסט מהשלטון ואת משרדו של השופט. באותו הזמן הוא גם קיבל נציבות של האפיפיור מהאפיפיור קלמנס השלישי. נטען שריצ'רד שילם 1,500 מארק (1,000 פאונד) לאפיפיור כדי להבטיח את תפקיד הלגאט ללונגשאמפ.
לונגשאמפ העניק לאזרחי לונדון את הזכות לבחור שריף משלהם, ולגבות ולהעביר את המס הכספי שלהם בסך 300 פאונד ישירות לאוצר של אנגליה. בביקוריו של לונגשאמפ בדיוקסיה התלוותה אליו רכבת גדולה של שומרים וחיות, שזכו לשמצה בכל הארץ כאות לפזרנותו. תחת סמכותו הלגאטית, הבישוף ערך מועצות לגיטיניות של הכנסייה בגלוסטר ובווסטמינסטר ב-1190. הוא גם פעל להשבת הסמכות ביורק, שסבלה מהתמוטטות הסדר לאחר טבח היהודים במרץ 1190. כמו כן, בשנת 1190, הוא שלח צבא נגד Rhys ap Gruffydd, נסיך וולשי שניסה להפיל את השליטה של האדונים הצועדים שהקיפו את ויילס.
מחלוקות עם ג'ון

יחסיו של לונגשאמפ עם העם האנגלי היו קשים מכיוון שהוא היה יליד נורמנדי, ולעיתים קרובות חסר רגישות למנהגים אנגליים. הסופר מימי הביניים וויליאם מניובורג טען שלונגשאמפ היה "זר לא ברור בעל יכולת ונאמנות לא מוכחת". לדוגמה, נראה כי לונגשאמפ לא דיבר אנגלית, מה שהקשה על יחסיו עם העם שבשליטתו. האצילים המובילים התלוננו על כך שלונגשאמפ דחק לשוליים את הפקידים האחרים שריצ'רד מינה לשרת איתו ושהוא הביא זרים למלא תפקידים. למרות שהאישום הראשון אינו נכון ברובו, נראה שהשני היה תקף, שכן לונגשאמפ אכן מינה לא ילידים במשרדי משפט וכשריפים. הוא גם ניסה להשתלט על כמה טירות אנגליות על ידי הענקת המשמורת שלהם לקרוביו.
במהלך שנת 1190, יחסיו של לונגשאמפ עם אחיו הצעיר של ריצ'רד, ג'ון, היו קשים. זה הוביל לכך שלונגשאמפ ערך מצור על טירת לינקולן והכניע את המושל של הטירה והחליף אותו על ידי המועמד שלו. המושל, ג'רארד דה קמוויל, נשבע אמונים לג'ון והצהיר שהוא לא יכיר עוד בסמכותו של הקנצלר. בתגובה, ג'ון לקח את שתי הטירות של טיקהיל ונורת'המפטון. הידיעה על המחלוקת הגיעה לריצ'רד, ששלח את וולטר דה קוטאנס, הארכיבישוף של רואן לאנגליה בסוף האביב 1191, עם פקודות לנהל משא ומתן לשלום בין ג'ון ללונגשאמפ. בסופו של דבר, וולטר תיווך בפשרה בין השניים וכתוצאה מכך ג'רארד אושר כמושל וג'ון ויתר על הטירות. לונגשאמפ גם הסכים לפעול להבטחת הירושה של ג'ון לכס המלכות במקרה של מותו של ריצ'רד.
שליחותו של לונגשאמפ כלגאט האפיפיור פגה באביב 1191, עם מותו של קלמנס השלישי, ובכך הוסר אחד מבסיסי הכוח של לונגשאמפ. עם זאת, הנציגות חודשה כמה חודשים לאחר מכן על ידי יורשו של קלמנט, סלסטין השלישי . סיבוך נוסף עבור לונגשאמפ התעורר בספטמבר 1191, כאשר בנו הבלתי חוקי של הנרי השני, ג'פרי, הארכיבישוף של יורק, נעצר על ידי פקודיו של לונגשאמפ, בראשות המושל של טירת דובר, גיסו של לונגשאמפ. הפקודות שלהם היו לעצור את הארכיבישוף מיורק כשנחת בדובר עם שובו של הארכיבישוף לאנגליה, אבל ג'פרי הוזהר מתוכניותיהם, ונמלט לכנסיית סנט מרטין. אנשיו של לונגשאמפ הטילו מצור על הכנסייה, ולאחר ארבעה ימים הוציאו את ג'פרי בכוח. האלימות של המתקפה הזכירה לציבור את מות הקדושים של תומאס בקט, ודעת הקהל פנתה נגד לונגשאמפ. לונגשאמפ טען שג'פרי לא נשבע אמונים לריצ'רד, אבל זה כנראה היה רק תירוץ לחסל יריב.
במהלך הזמן התפתח מסע תעמולה אינטנסיבי בראשות פרטיזנים של ג'ון. אחד ממנהיגי המערכה נגד לונגשאמפ היה יו נוננט, הבישוף של קובנטרי, הוא, יחד עם אצילים נוספים, כולל ג'פרי ששוחרר, כינסו משפט ב-5 באוקטובר 1191 בגשר לודון ליד לונדון. לונגשאמפ לא השתתף, אך הוא הודח ונודה, ולאחר שניסה להחזיק את מצודת לונדון, הוא נאלץ להיכנע עקב חוסר תמיכה מצד אזרחי לונדון. לאחר מכן הכריזה המועצה על משרדיו כסגורים והורתה על מסירת הטירות שבמשמורתו. נראה שההאשמה העיקרית נגד לונגשאמפ הייתה התנהגותו האוטוקרטית.
לונגשאמפ נסע לדובר בסוף 1191 כדי לחפש מעבר ליבשת. במהלך בריחתו, הוא לא הצליח לענות לתושבי המקום כשדיברו איתו באנגלית. הוא ניסה לעזוב את אנגליה בתחפושות שונות, כולל תחפושת של נזיר ובגדי נשים. יו נוננט כתב שלונגשאמפ ניסה בהזדמנות אחת להתחבא לבוש כמו זונה, מה שהוביל לתקיפתו על ידי דייג שחשב אותו לזונה. לונגשאמפ הצליח בסופו של דבר לעזוב את אנגליה, ב-29 באוקטובר.
גלות ושיבה

לונגשאמפ הלך לחצרו של הנרי השישי, הקיסר הרומאי הקדוש, שהחזיק את המלך ריצ'רד בשבי בטריפלס. הבישוף תיווך בכך שריצ'רד יוחזק בחצר הקיסר וניהל משא ומתן על תוכנית פירעון עבור דמי הכופר, 100,000 מארק. על פי תנאי התכנית, הקיסר הסכים לשחרר את ריצ'רד לאחר שישולמו 70,000 מארק ויתקבלו בני ערובה לתשלום היתרה. כאשר הקיסר בינואר 1194 כינס פגישה של אילי הקיסרות כדי לדון בהצעתו של מלך צרפת פיליפ השני לשלם לקיסר כדי להשאיר את ריצ'רד בשבי, לונגשאמפ השתתף יחד עם וולטר מקוטאנס ואלינור מאקיטן, אמו של ריצ'רד. לאחר מריבות דיפלומטיות נוספות, שוחרר ריצ'רד ב-4 בפברואר 1194.
עם שובם של השניים לאנגליה, גמל ריצ'רד ללנגשאמפ על תמיכתו במינויו כמשגיח על איי (Eye) וכשריף של אסקס ושריף של הרטפורדשייר. אולם, לונגשמפ לא הספיק ליהנות מחסדיו של המלך זמן רב ונשאב במהרה חזרה למחלוקת מתמשכת עם הארכיבישוף של יורק, ג'פרי. ריצ'רד עזב את אנגליה במאי 1194, ולונגשאמפ ליווה אותו ליבשת, כדי שלא יחזור לאנגליה; לונגשאמפ חזר לחצר הקיסר בשנת 1195. ריצ'רד המשיך להשתמש בלונגשאמפ בדיפלומטיה - למרות שג'פרי היה זה שארגן שביתת נשק עם המלך פיליפ ב-1194, כמו גם שמר על הבישוף כקנצלר- אך הכוח העיקרי באנגליה היה כעת הוברט וולטר. לונגשאמפ בילה את שארית חייו מחוץ לדיוקסיה שלו, בדרך כלל מלווה את המלך.
מוות ומורשת

לונגשאמפ מת בינואר 1197, בפואטייה, בעת שליחות דיפלומטית ברומא עבור ריצ'רד, ונקבר במנזר לה פין. חלק ניכר מהמידע על הקריירה שלו מגיע מאנשים עוינים כלפיו, למשל, ג'רלד מוויילס כינה את לונגשאמפ אותה "מפלצת בעלת ראשים רבים". ההיסטוריון אוסטין ליין פול אומר שג'רלד תיאר את לונגשאמפ כדומה יותר לקוף מאשר לאדם. על פי הדיווחים, לונגשאמפ היה אדם תרבותי ומשכיל. הוא נתמך על ידי אחרים מבני דורו, ביניהם האפיפיור קלמנס השלישי, שכאשר מינה את לונגשאמפ ללגאט, כתב שהוא עשה זאת בהפצרותם של הבישופים האנגלים. כשהיה אחד מארבעה גברים שנקראו בישוף בשנת 1189, כתב הכרוניקה מימי הביניים ריצ'רד מדוויזס כי ארבעת הבישופים החדשים היו "אנשים ללא מעט סגולה ותהילה". ההיסטוריון ג'ון גילינגהאם כתב כי "תיעוד חייו של לונגשאמפ בפוליטיקה ובממשל היה טוב, שהתקלקל רק בשל כישלונו ב-1191".
שני סופרים ראו, באספה שנפגשה כדי להעמיד לדין את לונגשאמפ ב-1191, הקדמה להתכנסות ברנימד ב-1215 שגיבשה את מגנה כרטה, שכן זו הייתה אחת הדוגמאות המוקדמות ביותר של אצילי הממלכה שהתאחדו כדי לאלץ את הממשלה שתשלוט כדעתם. לונגשאמפ גם קידם את הקריירה של אחיו; הנרי ואוסברט הפכו לשריפים בשנות ה-1190, אוסברט השריף מיורקשייר. אחיו רוברט, איש דת, נהנה אף הוא, והפך לקודם של פרק קתדרלת אילי ולאחר מכן לאב המנזר של מנזר סנט מרי ביורק.
המשורר מימי הביניים נייג'ל ווירקר (הידוע גם בשם נייג'ל דה לונגשאמפס) הקדיש לבישוף שיר סאטירי, Speculum Stultorum ("מראה השוטים"), על הרגלי התלמידים. ריצ'רד באר, סופר ושופט מימי הביניים, הקדיש את יצירתו Compendium de veteris et novo testamento ללונגשאמפ. לונגשאמפ היה אחד מפטרוניו של באר, ושמר עבורו את תפקיד הארכידיאקון של אילי, כמו גם תפקידים שיפוטיים.
אחד החידושים הסבירים של לונגשאמפ כקנצלר היה החלפת הגוף הראשון ביחיד ששימש בעבר במסמכים שנוסחו בשם המלך ברבים המלכותיים או "אנחנו המלכותיים". הוא כתב עבודה על חוק בשם Practica legum et decretorum, מדריך לשימוש הן במשפט האזרחי והן במשפט הקנוני בנכסי אנג'ווין ביבשת, שחובר מתישהו בין 1181 ל-1189. הוא היה ידוע בימי הביניים, ושימש מדריך מעשי לעוסקים בליטיגציה.
הערות שוליים

↑  Balfour "Origins of the Longchamp Family" Medieval Prosopography p. 78
↑  Spear "Norman Empire and the Secular Clergy" Journal of British Studies p. 6
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17  Turner "Longchamp, William de" Oxford Dictionary of National Biography
1 2  Barlow Feudal Kingdom of England pp. 352–353
↑  Balfour "Origins of the Longchamp Family" Medieval Prosopography p. 82
↑  Balfour "Origins of the Longchamp Family" Medieval Prosopography p. 84
1 2 3 4 5  Barlow Feudal Kingdom of England pp. 373–376
1 2 3  Poole Domesday Book to Magna Carta pp. 352–353
↑  Balfour "Origins of the Longchamp Family" Medieval Prosopography p. 91
1 2  Poole Domesday Book to Magna Carta p. 351 footnote 3
1 2 3 4 5 6 7  Gillingham Richard I pp. 121–122
↑  Gillingham Richard I p. 98
↑  Fryde, et al. Handbook of British Chronology p. 84
↑  Gillingham Richard I p. 109
1 2  Fryde, et al. Handbook of British Chronology p. 244
1 2 3  Greenway "Ely: Bishops" Fasti Ecclesiae Anglicanae 1066–1300
↑  Saul "Justiciar" Companion to Medieval England p. 154
1 2  West Justiciarship in England p. 68
↑  Turner English Judiciary pp. 65–66
↑  Gillingham Richard I p. 130
↑  Poole Domesday Book to Magna Carta p. 70
↑  Poole Domesday Book to Magna Carta p. 223
↑  Quoted in Gillingham Richard I p. 121
1 2  Bartlett England Under the Norman and Angevin Kings p. 488
↑  Heiser "Castles, Constables, and Politics" Albion pp. 19–20
1 2 3 4 5 6  Gillingham Richard I pp. 227–229
1 2  Huscroft Ruling England p. 144
↑  Lyon Constitutional and Legal History pp. 233–236
↑  Gillingham Richard I p. 239
↑  Gillingham Richard I pp. 247–248
↑  Gillingham Richard I p. 272
↑  Poole Domesday Book to Magna Carta pp. 368–369
1 2  Gillingham Richard I p. 290
1 2  Barlow Feudal Kingdom of England pp. 385–386
↑  Sharpe "Richard Barre's Compendium" Journal of Medieval Latin p. 134
↑  Gillingham Richard I, p. 302, footnote 5
1 2  Poole Domesday Book to Magna Carta p. 358
↑  Quoted in Barlow Feudal Kingdom of England p. 353
↑  Quoted in Gillingham Richard I p. 109
↑  Powell and Wallis The House of Lords p. 100
↑  Knowles, et al. Heads of Religious Houses p. 46
↑  Poole Domesday Book to Magna Carta p. 241
↑  Turner English Judiciary p. 96
↑  Turner English Judiciary p. 104
↑  Turner "Roman Law" Journal of British Studies p. 12
↑  Turner English Judiciary p. 230
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 129039683  VcBA: 495/354212  VIAF: 55215782   WorldCat (עם VIAF): 55215782 
חותם של ויליאם דה לונגשאמפ, בישוף אילי
שער בטירת לינקולן, שעליה כיתר לונגשאמפ ב-1190
אייל ורד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  31 ביולי 1972 (בן 52) כ' באב תשל"ב  פתח תקווה
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  ישיבת בני עקיבא נחלים  ישיבת הגולן
 מקום פעילות:  ישראל ישראל
 השתייכות:  ציונות דתית
 
הרב אייל ורד (נולד בכ' באב ה'תשל"ב, 31 ביולי 1972) הוא ר"מ במכון מאיר, רב קהילת "יחדיו" בפתח תקווה, מגיש תוכנית רדיו, סופר וחבר הנהלת ארגון רבני צהר.
ביוגרפיה

נולד בפתח תקווה לאשר ולניצה. למד בישיבת בני עקיבא נחלים, ובהמשך בישיבת ההסדר 'הגולן' שבחיספין. שירת בצבא בשריון בחטיבה 188, ומשרת כרב חטיבה 679 במילואים בדרגת רב-סרן.
בסיום לימודיו בישיבת הגולן, המשיך ללימודים בכולל 'חזון אלחנן' בעיר דוד בירושלים. שימש כר"מ בישיבת נצר מטעי. לימד בבתי מדרש שונים, ביניהם: המכינה הקדם-צבאית עצם, בית מדרש לסטודנטים באריאל, מדרשה לבנות במכללת אריאל, ישיבה תיכונית דימונה, התוכנית 'אורייתא' של לימוד תורה לבנות שירות לאומי. מרצה במכון בניין שלם בקורס להכשרת מדריכי חתנים.
למד בבית המדרש להתחדשות של הרב דב זינגר וחבר בצוות המנחים מטעם בית המדרש להתחדשות.
מרצה מומחה במאגר המרצים של משרד החינוך. ר"מ במכון מאיר, מלמד ומעביר סדנאות בבית המדרש 'מר"ץ' במסגרת הכשרת רבני קהילות.
חבר סגל במדרשה לנשים בבר-אילן, יועץ תוכן חינוכי בערוץ מאיר לילדים בטלוויזיה ובאינטרנט, ומכהן כרב קהילת "יחדיו" בפתח תקווה.
משנת 2015 מכהן כחבר הנהלת ארגון רבני צהר.
הרב ורד כותב בבמות תורניות רבות, ביניהם ניתן למנות טור שבועי מזה מספר שנים בעלון השבת באהבה ובאמונה.
הרב שותף בתוכנית חברותא – לימוד משותף בענייני תנ"ך בכאן מורשת יחד עם ידידיה תנעמי. התכנית משודרת בימי חמישי בערב.
משיב באופן קבוע לשאלות ותשובות מטעם ארגון רבני צוהר באתר ynet.
בשנת תשפ"א מונה לחבר בוועדת המקצוע להוראת התנ"ך בחמ"ד.
נשוי למיכל, ראש אולפנת דרכי נעם פתח תקווה. אב לשישה ילדים ומתגורר בשכונת הדר גנים שבפתח תקווה.
עמדותיו

בנובמבר 2021, שלח הרב אימייל לחברי קהילתו, בעקבות שאלות שהופנו אליו עם פרסום התחקיר והעדויות על מקרי ניצול מיני מצד הסופר ואיש החינוך חיים ולדר. את המלצתו החד-משמעית להוציא את ספריו של ולדר מהבית חתם במילים: ”ברוך ה' השקר הזה מתפוצץ סוף סוף.”
ספריו

אל שפת אמת – שני כרכים העוסקים בתורות מפירוש השפת אמת – של רבי יהודה אריה לייב אלתר. בהוצאת דני ספרים, כרך אחד עוסק בפרשת השבוע וכרך אחד במועדי השנה.
פניך אבקש – סיפורים ותורות למעגל השנה שנאמרו במהלך העשור הראשון בקהילת יחדיו.
פניך אבקש חלק ב על התורה.- תורות ומאמרים שנאמרו בקהילת יחדיו. יצא לאור באלול תשפ"ד
רמזי אלול – עבודת הנפש לחודש התשובה, 209 עמ', בהוצאת מגיד.
אעירה שחר – שיעורים על ברכות השחר בדרך החסידות ופנימיות התורה.
עבודת הנפש – הדרכה לחיים מלאים לאור תורת החסידות. 290 עמ', הוצאת מגיד תשפ"ג.
הוציא כמה ספרי פרוזה:
בדרך ספרתי מעשה – לקט ספורים מפרי עטו. נושאיהם של הספורים מגוונים: צדיק ירושלמי התובע לבשר לו בשורות טובות, מפקד מחלקה שנפגע במחצבה בלבנון, זקן שהופיע בבית המדרש לשבועיים, ילד שקיבל תוכחה ביום הכיפורים – תוכחה שסופה אהבה גדולה, וחבר עלום שיעד להסתיר את עצמו. כל אלו ועוד שזורים יחד בשמונה סיפורים נפרדים, הקשורים זה לזה בחוטים עדינים. סיפורים אלו יוצאים מן החיים וחוזרים אליהם. מאירים באור מיוחד פינות נסתרות. כשבתווך עובר, נגלה ונסתר, הגעגוע לבית בנצרים. ואתו הכמיהה לפשטות, לתמימות ולתפילה, והרצון לפגוש שוב את נקודת הלב הפנימית המסתתרת, 182 עמ' בהוצאת ספריית נצרים.
עד שמצאה – נער המחפש את דרכו מעולם של ציניות לעולם של כנות ותורה, עבריין נסתר ששב ומתגלה בהפתעה, נהג מונית שמדבר אל עצמו בלילה, כעס שמסתיר מאחוריו כאב, איש עם פנים צהובות שמופיע, נעלם ושוב מופיע, שני מהנדסים זקנים ברוסיה המחפשים את האלף בית, ומשחק מחבואים שמתגלה כהרבה יותר ממשחק. אחת אחת נלקטות האבדות, חלק כעבור שנים, ומוחזרות לבעלים שלהם. דרך שנים עשר סיפורים מן החיים, הקשורים זה לזה בקשרים גלויים וסמויים, לוקח אותנו הרב ורד למסע של חיפוש ומציאה פנימה והחוצה ושוב פנימה. 222 עמ', כריכה רכה, בהוצאת ספריית נצרים.
הערות שוליים

↑  הרב אייל ורד, מותר להדליק נרות לנפטרים לצד נרות השבת?, באתר ynet, 2 במרץ 2016
↑   ציוץ של יאיר אטינגר ברשת החברתית אקס (טוויטר), 15 בנובמבר 2021
↑  עפרה לקס, ילדים כבר לא מספרים על עצמם, באתר ערוץ 7
↑  אייל ורד, בדרך סיפרתי מעשה, באתר זול ספר ספרי קודש
↑  אייל ורד, עד שמצאה, באתר זול ספר ספרי קודש
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308790505171  LCCN: no2009124406  VIAF: 184174174   WorldCat (עם VIAF): 184174174
סימן טוב בנימין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1947 (בן 77 בערך) בגדאד, עיראק
 תאריך עלייה:  ינואר 1951
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  סגן סימן טוב
 השתייכות:   צה"ל
 תקופת הפעילות:  1968–1987 (כ־19 שנים)
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 קצין מערך במודיעין בפיקוד הדרום  קצין מודיעין באוגדה 162
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים    מלחמת לבנון הראשונה
 עיטורים
 פרס החשיבה היוצרת ע"ש עוזי יאירי
 תפקידים אזרחיים
 הממונה על מחוז דרום במשרד הכלכלה
 
סימן טוב בנימין (נולד ב-1947; מוכר גם כסגן סימן טוב) שירת כקצין מערך במודיעין בפיקוד הדרום בתקופה שקדמה למלחמת יום הכיפורים והעביר התרעות על מלחמה קרבה, ואף התעמת בשל כך עם מפקדיו. צוין לשבח על כך מטעם ועדת אגרנט - בדו"חות שפרסמה במהלך ובסיום עבודתה.
בנימין זכה להערכה רבה בקהילת המודיעין ובספרות המקצועית בישראל ומחוצה לה. נכתבה ספרות ענפה (ספרים, מאמרים, כתבות ופובליציסטיקה עיתונאית ועוד) שדנה בהתרעותיו, נלמדו לקחים חיוביים רבים שיושמו בתהליך עבודת המודיעין, דוגמאות אחדות לכך הן "נוהל סימן טוב", "מחלקת הבקרה באמ"ן - איפכא מסתברא" וריענון נוהלי התרעה ביחידות המופקדות על כך. סוגיות ההתרעות של סגן סימן טוב נלמדות בדיסציפלינות שונות באקדמיה כגון: מדעי החברה, מדעי התנהגות, מנהל עסקים, היסטוריה צבאית, לימודי ביטחון, וכן בתחומי קבלת החלטות במצבי אי ודאות, תורת המשחקים ועוד.[דרוש מקור]
לקריאה נוספת

רונן ברגמן, גיל מלצר, זמן אמת, הוצאת ידיעות אחרונות, 2003, עמ' 484.
אייל לוי, המסמך: פרשת ההתרעה של סגן סימן טוב בנימין לפני מלחמת יום הכיפורים נחשפת, באתר ישראל היום
הערות שוליים

↑  רס"ן רפי, ‏עיניים להם ולא יראו, מלחמת יום הכיפורים - מתקפת פתע?, מערכות 350, ספטמבר–אוקטובר 1996, עמ' 53–56
↑  דוח ועדת אגרנט כרך שני, ירושלים: מדינת ישראל - לשכת הפרסומים, עמ' עמ' 374
1 2  צוואר הבקבוק של המודיעין ב-1973, המרכז למורשת המודיעין
↑  רונן ברגמן, מלחמת יום כיפור זמן אמת המהדורה המועדכנת, ישראל: ידיעות אחרונות, עמ' 484
↑  איתן הבר וזאב שיף, לקסיקון לביטחון ישראל מהדורת "דבר" 1976, ישראל: זמורה ביתן מודן, 1976, עמ' עמוד 382
↑  דוח ועדת אגרנט, ירושלים: מדינת ישראל - לשכת הפרסומים, 1974
↑  רונן ברגמן, מלחמת יום כיפור זמן אמת המהדורה המועדכנת, ישראל: ידיעות אחרונות, עמ' 484
↑  איתן הבר וזאב שיף, לקסיקון לביטחון ישראל מהדורת "דבר" 1976, ישראל: זמורה ביתן מודן, 1976
↑  קרן נהון, הצופה שלא נרדם - הכירו את אל"ם (מיל') סימן טוב בנימין, באתר בית הלוחם
↑  טל כספין, ‏המחדל המודיעיני של 7 באוקטובר | "אחרי 73', חיל המודיעין נבנה כדי לא להישבות בקונספציה. ועדיין זה קרה", באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 9 באוקטובר 2024
ינה הלטאי

| --- | --- |
ינו הלטאי בסביבות שנת 1910
ינו הלטאי בסביבות שנת 1910
 לידה:  11 באוגוסט 1871 פשט 
 פטירה:  3 בספטמבר 1957 (בגיל 86) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 שם לידה:  Herzl Jenő 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 שפות היצירה:  הונגרית 
 בן או בת זוג:  פרידה גומבאסגי 
 פרסים והוקרה:  פרס קושוט (1957) 
 
לוח זיכרון לציון בית מגוריו בדרך פוז'וני 40
יֶנה הֶלְטַאִי, (במקור אֶאוּגֶן הֶרְצל; בהונגרית: Heltai Jenő; פשט, 11 באוגוסט 1871 – בודפשט, 3 בספטמבר 1957) היה סופר, משורר, עיתונאי יהודי-הונגרי,  זוכה פרס קושוט, בן דודו של בנימין זאב הרצל.