stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליגת העל הגאנאית
טבלת אליפויות

| # | קבוצה | אליפויות | עונות זכייה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | אסאנטה קוטוקו | 25 | 1959, 1963/1964, 1964/1965, 1967, 1968, 1969, 1972, 1975, 1980, 1981, 1982, 1983, 1986, 1987, 1988/1989, 1990/1991, 1991/1992, 1992/1993, 2003, 2005, 2007/2008, 2011/2012, 2012/2013, 2013/2014, 2021/2022 |
| 2 | הארטס אוף אוק | 21 | 1956, 1958, 1961/1962, 1971, 1973, 1976, 1978, 1979, 1984, 1985, 1989/1990, 1996/1997, 1997/1998, 1999, 2000, 2001, 2003, 2004/2005, 2006/2007, 2008/2009, 2020/2021 |
| 3 | אשנטי גולד (גולדפילד) | 4 | 1993/1994, 1994/1995, 1995/1996, 2015 |
| 4 | גרייט אולימפיקס | 2 | 1970, 1974 |
| 5 | אדואנה סטארס | 2 | 2009/2010, 2017 |
| 6 | סמארטקס | 1 | 2023/2024 |
| 7 | מדאמה | 1 | 2022/2023 |
| 8 | אילוון וייס | 1 | 1960 |
| 9 | ריאל רפובליקנס | 1 | 1962/1963 |
| 10 | מיסטריאס דווארפס | 1 | 1966 |
| 11 | סקונדי האסאקאס | 1 | 1977 |
| 12 | ברקום צ'לסי | 1 | 2010/2011 |
| 13 | לגון סיטיס (וואה אול סטארס) | 1 | 2016 |
גביע הקיסר (יפן)

| --- | --- |

 ענף:  כדורגל
 תאריך ייסוד:  1921
 ארגון מפעיל:  התאחדות הכדורגל היפנית
 מספר מתמודדים:  88
 מדינות משתתפות:  יפן יפן
 זוכה:  קאווסאקי פרונטלה (2023)
 הכי הרבה זכיות:  קבוצת אוניברסיטת קיו (9 זכיות)
 מפעל מקביל:  J1 ליג
 גביע הקיסר באתר ההתאחדות היפנית
 
גביע הקיסר
אוראווה נגד גמבה אוסקה, 1 בינואר 2007
לוגו זה שימש עד 2017. עם זאת, הוא שימש לשידורי טלוויזיה עד 2021.
גביע הקיסר (ביפנית: 天皇杯全日本サッカー選手権大会), הוא תחרות כדורגל יפנית. יש לטורניר את המסורת הארוכה ביותר של טורניר כדורגל כלשהו ביפן, החל משנת 1921, לפני הקמתה של ליגת הכדורגל של יפן. לפני מלחמת העולם השנייה הקבוצות יכלו להעפיל לא רק מיפן עצמה אלא גם מקוריאה, טאיוואן, ולעיתים גם ממנצ'וקו. המקבילה לנשים היא גביע הקיסרית.
זוכת גביע הקיסר לעונת 2019/2020 היא ויסל קובה, שזכתה בו לראשונה בתולדותיה.
סקירה כללית

מכיוון שמדובר בתחרות להכרעת "קבוצת הכדורגל הטובה ביפן", הגביע פתוח כעת לכל מועדון החבר בהתאחדות הכדורגל של יפן, כולל קבוצות מהליגה השנייה והשלישית וקבוצות מהליגות האזוריות, ואף מועדוני מכללות ותיכונים מרחבי הארץ. גביע הקיסר הוא אחד משני טורנירי הכדורגל הלאומיים הידועים הקרויים על שם מונרך (השני הוא קופה דל ריי הספרדי).
מחזיקת הגביע מקבלת מקום בליגת האלופות של AFC בעונה הבאה.
מאז הקמת ה-J.League בשנת 1992, המועדונים המקצועניים שלטו בתחרות, אם כי זכיות דאבל, שהיו נפוצות בעבר, הפכו נדירות יותר. עם זאת, מכיוון שגביע הקיסר נערך במתכונת טורניר הכרעה, ההזדמנות של קבוצות קטנות חובבניות להפתיע מועדונים בכירים היא אפשרות ממשית. לדוגמה, התרגשות גדולה כמעט אירעה בתחרות של עונת 2003/04, כאשר קבומת בית הספר התיכון העירוני פונאבשי גברה על אלופת המדינה של שנת 2003, יוקוהמה פ. מרינוס, בדו-קרב פנדלים. אף על פי שקבוצת אוניברסיטת ואסדה הייתה הזוכה האחרונה שלא מהליגה הבכירה.
מאז 1969, גמר גביע הקיסר משוחק באופן מסורתי ביום השנה החדשה של השנה שלאחר מכן באצטדיון האולימפי הלאומי בטוקיו ונחשב למשחק הסיום המסורתי של העונה. מאז 2014, המקום השתנה עקב שיפוץ האצטדיון הלאומי לאולימפיאדת הקיץ 2020, אך חזר לאותו מקום בינואר 2020. גמר גביע הקיסר לשנת 2014 לא נערך ביום השנה האזרחית החדשה, אלא ב-13 בדצמבר 2014, בשל השתתפות נבחרת יפן בשנת 2015 בגביע ה-AFC אסיה. גמר גביע 2018 נערך ב-9 בדצמבר 2018. אף על פי שלא ניתנה סיבה רשמית לכך, נראה כי זה נעשה בעקבות השתתפות הנבחרת הלאומית בגביע אסיה בכדורגל 2019.
ב-1 בינואר 2020, ויסל קובה ניצחה את קשימה אנטלרס בגמר גביע הקיסר בשנת 2019 באצטדיון הלאומי החדש וזכתה בתואר הראשון בתולדות המועדון בן 54 השנים. זה היה המשחק המקצועני הראשון ביפן בו נעשה שימוש בשופט עוזר הווידאו (VAR)‏.
סקירה כללית > פורמט

המשחקים הראשונים להעפלה לגביע הקיסר מתחילים באפריל עד אוגוסט באותה שנה ומשתנים משנה לשנה. לקראת גביע הקיסר ה-97 (2017) המשחקים הוחלפו ונערכו החל מ-22 באפריל 2017 והסתיימו בגמר ב-1 בינואר 2018. שלב הנוק-אאוט של התחרות מתחיל לקראת סוף השנה. שלב זה מורכב מכל הקבוצות מליגת J1 (J1) ו-J2, הזוכות מכל אחת מ-47 האליפויות המחוזיות (המורכבות מקבוצות חובבים החל מליגת J3 לקבוצות המכללות).
קבוצות מליגת J1, ולפעמים קבוצות מליגת J2 מקבלות העדפה בשלב הנוקאאוט. בשנת 2016, כל קבוצות J1 ואלופות J2 בשנה שקדמה לה קיבלו העדפה ומשתתפות בליגת האלופות האסיאתית. בשנת 2017 כל הקבוצות של J1 ו-J2 יכלו להשתתף. עם זאת, הקבוצות מאבדות את היתרון הביתי החל מהסיבוב השלישי, אלא אם הן מתמודדות מול קבוצה שמדורגת גבוה יותר.
בשנים 1965 עד 1970, ארבע הקבוצות המובילות של הליגה בסוף העונה העפילו לגביע וארבעת המקומות האחרים שהוקצו נשלטו על ידי קבוצות אוניברסיטאיות. משנת 1971 עד 1994, ככל שהליגה גדלה, כל הקבוצות בליגה העליונה נכנסו אוטומטית, בעוד קבוצות הליגה השנייה השתתפו בשלבים אזוריים עם קבוצות אחרות. החל משנת 1995 החלו להתקבל אוטומטית קבוצות הליגה השנייה (באותה העת, ליגת הכדורגל היפנית הישנה).
לפני 2008, 48 קבוצות השתתפו בשני הסיבובים הראשונים - המנצחת מכל אחת מ-47 האליפויות המחוזיות ואלופת המכללות, בנוסף לקבוצה בכירה מליגת העל ושלוש עשרה קבוצות ליגת J2 מצטרפות לסיבוב השלישי. אליהן מצטרפות שמונה עשרה קבוצות J1 החל מהסיבוב הרביעי ובסך הכל 80 קבוצות משתתפות.
סקירה כללית > הגביע

גביע טורניר אליפות יפן המקורי הוענק להתאחדות היפנית על ידי התאחדות הכדורגל האנגלית בשנת 1919. גביע זה שימש עד ינואר 1945, אז החרימה אותו הממשלה המיליטריסטית והמיסה אותו כדי להשיג מתכת למאמץ המלחמתי. עם החזרת הטורניר הוענק הגביע הנוכחי, בו נראה סמל החרצית הקיסרי.
באוגוסט 2011, הציג ה-FA האנגלי למקבילו היפני העתק של הגביע המקורי, שנעשה על ידי הצורף הלונדוני תומאס ליט. נשיא התאחדות הכדורגל היפנית JFA, ג'ונג'י אוגורה, הביע תקווה שהגביע שיוענק בגמר 2011 יהיה "סמל לשלום".
סקירה כללית > העפלה לליגת האלופות האסייתית

זוכת הגביע מעפילה לליגת האלופות של ה-AFC מאז שנת 2001. לפני הקמת ליגת האלופות, זוכת הגביע העפילה גם לגביע מחזיקות הגביע האסייתי. החל משנת 2012, כחלק מהדרישה של ליגת האלופות, על הקבוצה להחזיק ברישיון של מועדון J1 כדי להיכנס לליגה (אך לא הכרחי להיות קבוצה בליגה 1).
בשנים 2002–2003, זוכת הגביע משתתפת בליגת האלופות החל מהשנה שלאחר מכן; לדוגמה, זוכת גביע הקיסר לעונת 2005, שהוכתרה ב-1 בינואר 2006, השתתפה בטורניר של עונת 2007.
אם זוכה הגביע כבר העפילה לליגת האלופות אחרי שסיימה מעל למקום השלישי בליגת J1, המקום שיושג בגביע יינתן לקבוצה שבמקום הרביעי.
טבלת זכיות לפי קבוצה

| מקום | קבוצה | זכיות | סגנויות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | קבוצת אוניברסיטת קיו | 9 | 4 |
| 2 | אוראווה רד דיימונדס | 8 | 4 |
| 3 | יוקוהמה אף. מרינוס | 7 | 2 |
| 4 | קבוצת אוניברסיטת קואנסיי גאקוין | 7 | 1 |
| 5 | טוקיו ורדי | 5 | 3 |
| 6 | קאשימה אנטלרס | 5 | 3 |
| 7 | גמבה אוסקה | 5 | 3 |
| 8 | סרזו אוסקה | 4 | 8 |
| 9 | JEF יונייטד צ'יבה | 4 | 2 |
| 10 | קבוצת אוניברסיטת ואסדה | 4 | 2 |
| 11 | סאנפרצ'ה הירושימה | 3 | 12 |
| 12 | שונאן בלמאר | 3 | 4 |
| 13 | קאשיווה רייסול | 3 | 4 |
| 14 | קבוצת אוניברסיטת טוקיו | 3 | 1 |
| 15 | קבוצת אוניברסיטת צ'ו | 2 | 3 |
| 16 | ג'ובילו איוואטה | 2 | 2 |
| 17 | נגויה גראמפוס | 2 | 1 |
| 18 | יוקוהמה פלוגלס | 2 | 1 |
| 19 | ריג'ו שוקיו (הירושימה) | 2 | 1 |
| 20 | שימיזו אס-פולס | 1 | 4 |
| 21 | יאוואטה ברזל | 1 | 3 |
| 22 | קיוטו פרפל סאנגה | 1 | 1 |
| 23 | ניפון קוקאן | 1 | 1 |
| 24 | נגויה שוקיו-דאן | 1 | 1 |
| 25 | ויסל קובה | 1 | - |
| 26 | טוקיו | 1 | - |
| 27 | אסטרה קלוב (טוקיו) | 1 | - |
| 28 | קבוצת תיכון קובה איצ'י | 1 | - |
| 29 | קייונגסונג | 1 | - |
| 30 | טוקיו שוקיו-דאן | 1 | - |
| 31 | טוקיו אולד-בויז קלוב | 1 | - |
הערות שוליים

↑  "Archived copy". אורכב מ-המקור ב-26 באוקטובר 2005. נבדק ב-21 במאי 2006. {{cite web}}:  (עזרה);  (עזרה)
↑  "AFCチャンピオンズリーグ2020　ヴィッセル神戸が本大会の出場権を獲得" (ביפנית). Japan Football Association. 1 בינואר 2020. נבדק ב-1 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "第99回天皇杯 決勝でビデオアシスタントレフェリー（VAR）を導入" (ביפנית). Japan Football Association. 14 בנובמבר 2019. נבדק ב-1 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "第97回天皇杯全日本サッカー選手権大会". JFA.jp. נבדק ב-10 בינואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑    Julian Ryall, ‏England replaces football trophy Japan melted down during Second World War, The Telegraph, 7 September 2011
↑  "F.A. Silver Cup to be presented to Emperor's Cup winners". Japan Football Association. 29 באוגוסט 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑    Julian Ryall, ‏England replaces football trophy Japan melted down during Second World War, The Telegraph, 7 September 2011
↑  בעבר "מיצובישי תעשיות"
↑  בעבר "ניסאן מוטור"
↑  בעבר "יומיורי" / "טוקיו ורדי 1969" / "ורדי קוואסקי"
↑  בעבר "מצושיטה תעשיות חשמל"
↑  בעבר "ינמאר דיזל"
↑  בעבר "פורקאווה חשמל"
↑  בעבר "טויו תעשיות"
↑  בעבר "פוג'יטה תעשיות"
↑  בעבר "היטאצ'י בע"מ"
↑  בעבר "ימאהה מוטור"
| כדורגל ביפן יפן |
| --- | --- | --- |
| ניהול | התאחדות הכדורגל היפנית • קבוצות • אצטדיונים • תחרויות |  |
| תחרויות ליגה | הליגה היפנית הראשונה • הליגה היפנית השנייה • ליגת הכדורגל היפנית • הליגות היפניות האזוריות |  |
| תחרויות ליגה נוספות | אליפות יפן בכדורגל נשים |  |
| תחרויות גביע | גביע הקיסר • גביע הליגה היפנית • הסופר קאפ היפני • גביע ג'ומו • גביע שאקאיג'ין • גביע סורוגה בנק |  |
| נבחרות | הנבחרת הלאומית • הנבחרת הצעירה • נבחרת הנוער עד גיל 20 • נבחרת הנוער עד גיל 17 • נבחרת יפן בכדורגל נשים |  |
| תחרויות אזוריות | גביע פרינץ טאקאמאדו • אליפות כל תיכוני יפן |  |
תוצרת הארץ (אלבום)

תוצרת הארץ הוא אלבום האולפן ה-23 של הזמר אריק איינשטיין, בשיתוף עם המוזיקאי שם-טוב לוי. האלבום יצא לאור בשנת 1985 בחברת NMC. באותה השנה הפיקה הטלוויזיה החינוכית תוכנית רוויו הכוללת את רוב שירי האלבום. בתוכנית זו השתתפו איינשטיין, לוי, חלק מצוות הנגנים ומוני מושונוב.
זהו שיתוף הפעולה השלישי של איינשטיין ושם-טוב לוי, לאחר ששיתפו פעולה באלבומים "ילדים" ו"פסק זמן". האלבום מורכב ברובו משירים שכתב נתן אלתרמן, רובם בלחנים של לוי. שני לחנים לא נכתבו במיוחד עבור האלבום, והם גרסאות הכיסוי של איינשטיין לשירים "באר בשדה" ו"אליפלט". השיר "מאחורי השער" הולחן קודם על ידי אבנר קנר, ואיינשטיין שר את הלחן הזה באלבום "ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ג'".
בין השירים הבולטים באלבום: "תוצרת הארץ", "משקפיים ורודות", "אליפלט" ו"אהבה חופשית".
אלבום זה הופק על ידי דליה און פריזנד.
רשימת רצועות

מילות השירים נכתבו על ידי נתן אלתרמן, המוזיקה לשירים הולחנה על ידי שם טוב לוי (למעט היכן שמצוין אחרת).
| תוצרת הארץ> מס' | תוצרת הארץ> שם | תוצרת הארץ> מילים | תוצרת הארץ> לחן | תוצרת הארץ> משך | תוצרת הארץ>  | תוצרת הארץ>  | תוצרת הארץ>  | תוצרת הארץ>  | תוצרת הארץ>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | שולמית  |   |   | 04:32 |  |  |  |  |  |
| 2. | משקפיים ורודות  |   |   | 02:57 |  |  |  |  |  |
| 3. | מאחורי השער  | חיים נחמן ביאליק |   | 03:43 |  |  |  |  |  |
| 4. | אהבה חופשית  |   |   | 03:18 |  |  |  |  |  |
| 5. | שיר בנאלי  | אברהם חלפי |   | 03:22 |  |  |  |  |  |
| 6. | תוצרת הארץ  |   |   | 03:30 |  |  |  |  |  |
| 7. | אחד מן הגח"ל  |   |   | 03:24 |  |  |  |  |  |
| 8. | באר בשדה  | עמנואל זמיר | עמנואל זמיר | 04:20 |  |  |  |  |  |
| 9. | משירי היונה והשושן  | לאה גולדברג |   | 04:20 |  |  |  |  |  |
| 10. | אליפלט  |   | סשה ארגוב | 05:20 |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 38:46 |  |  |  |  |  |
משתתפים

אריק איינשטיין: שירה
שם טוב לוי: פסנתר, חליל, קולות, הפקה מוזיקלית
משה לוי: סינטיסייזר, אקורדיון
מאיר ישראל: תופים
גיל דור: גיטרות
מיכה מיכאלי: גיטרה בס
ירוסלב יעקובוביץ': סקסופון טנור
פטר ורטהיימר: סקסופון אלט, קלרינט
איתמר ארגוב: חצוצרה
יוסי רוזנברג: טרומבון
מוני מושונוב: קולות רקע
מיכאל תפוח: מפיק
עודד פנחסי: מפיק
רחבת הריקודים

| --- | --- |
 סינגל בביצוע יהודית רביץ
 מתוך האלבום באה מאהבה
 יצא לאור:  1987 
 סוגה:  פופ רוק 
 שפה:  עברית 
 אורך:  4.59 דק' 
 כתיבה:  יעקב רוטבליט 
 לחן:  יהודית רביץ 
 
רחבת הריקודים הוא פזמון שכתב יענקל'ה רוטבליט, והלחינה וביצעה יהודית רביץ. השיר יצא לאור בשנת 1987.
רקע

בשיר מסופר על מערכת יחסים בין גבר לאישה שהכירו על רחבת הריקודים במועדון. האישה היא בחורה מבית טוב והגבר עבריין.
הרקע לכתיבת השיר הוא סיפור אהבתם של שמעיה אנג'ל, שהואשם והורשע ברצח כפול ולאחר מכן גם ברצח שותפו לפשע בעודם מרצים מאסר, ושרה אנג'ל שהייתה נשואה לו באותה עת שהואשמה במתן הוראה וסיוע לרצח וזוכתה מחמת הספק.
רוטבליט סיקר את המשפט עבור עיתון "חדשות" בעת שכתב את השיר.
השיר נכלל באלבומה של יהודית רביץ שנקרא "באה מאהבה".
השורה בשיר "האושר הוא הפשע המושלם" היא תרגום מהותי של השיר "Happiness Is a Warm Gun" של הביטלס.
הערות שוליים

↑  אתי אברמוב, ריקוד מושחת, באתר ynet, 26 באפריל 2020
ג'ייק טאפר

| --- | --- |

טאפר, 2023
 לידה:  12 במרץ 1969 (בן 55) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  דארטמות' קולג'  בית הספר לקולנוע של אוניברסיטת דרום קליפורניה  האקדמיה העברית ברק 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  Carey McWilliams Award (2017) 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  JakeTapper
 טוויטר:  jaketapper
 www.jaketapper.com
 
ג'ייקוב פול "ג'ייק" טאפר (באנגלית: Jacob Paul "Jake" Tapper; נולד ב-12 במרץ 1969) הוא עיתונאי, מגיש חדשות, מנחה, כתב ומחבר עיוני אמריקאי יהודי. משמש ככתב הראשי של רשת CNN בוושינגטון די.סי.
ביוגרגפיה

טאפר נולד בניו יורק, ניו יורק שבארצות הברית, לאב יהודי ממוצא אשכנזי, ולאם נוצרייה-פרסביטריאנית שהתגיירה. התחנך בבית ספר תיכון יהודי פלורליסטי, בפנסילבניה. ב-1991 סיים תואר ראשון בהצטיינות באוניברסיטת ליגת-הקיסוס, דארטמות' קולג'.
ביוגרגפיה > קריירה

לאחר תום לימודיו, שימש מזכיר לענייני תקשורת של חברת בית הנבחרים של ארצות הברית, מרג'ורי מרגוליס, ולאחר מכן במשרד יחסי ציבור.
את קריירת העיתונאות שלו החל ככתב ב"וושינגטון סיטי פייפר"(אנ') וכתבותיו התפרסמו גם ב"ניו יורקר", ב"ניו יורק טיימס", ב"וושינגטון פוסט", ב"לוס אנג'לס טיימס" וב"וויקלי סטנדרד". הוא צייר קריקטורות, איורים ורצועת קומיקס פרי יצירתו שהתפרסמה בעיתון "Roll Call" בין השנים 1994-2003. בשנים 1999 עד 2002 שימש כתב לענייני ממשל של אתר החדשות האמריקאי Salon.
ב-2003 החל לעבוד ברשת ABC. שימש מגיש בתוכנית הבוקר "This Week". בנובמבר 2008 מונה לכתב הבכיר של הרשת בבית הלבן. במהלך שנותיו בתפקיד זכה שלוש פעמים בפרס הכתב המצטיין מטעם תא כתבי הבית הלבן. הוא היה שותף לצוות החדשות שזכה בפרס אמי על כיסוי טקס השבעתו של נשיא ארצות הברית ברק אובמה, כמו כן זכה בפרס על-שם אדוארד מורו, על סיקור ודיווח על מבצע חנית נפטון האמריקני שבו חוסל הארכי-מחבל, אוסאמה בן לאדן.
בינואר 2013 עבר לרשת CNN, הוא מונה לכתב הראשי לענייני ממשל, והחל להגיש תוכנית משלו בשם "The Lead with Jake Tapper".
בספטמבר 2015 הנחה, לצד דנה באש, את העימות הרפובליקני השני לקראת המועמדות לבחירות לנשיאות, שנערך בספרייה הנשיאותית על שם רונלד רייגן בסימי ואלי שבקליפורניה. העימות היה אז למשדר הנצפה ביותר בתולדות CNN בו צפו בממוצע כ-22.9 מיליון צופים.
ביוני 2024 הנחה לצידה של דנה באש, את העימות בין המתמודדים לנשיאות ארצות הברית ג'ו ביידן ודונלד טראמפ, שנערך באולפן של רשת CNN בבירת ג'ורג'יה, אטלנטה.
הוא מחברם של שלושה ספרי עיון:
Body Slam: The Jesse Ventura Story, which was published שיצא לאור ב-1999 ועוסק בג'סי ונטורה.
Down and Dirty : The Plot to Steal the Presidency שיצא לאור ב-2001 ועוסק במערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2000 בפלורידה.
The Outpost: An Untold Story of American Valor שיצא לאור ב-2012 ועוסק בקרב קמדש במלחמת אפגניסטן. הספר נכנס היישר למקום העשירי, ברשימת רבי-המכר של "הניו יורק טיימס", בדצמבר 2012. הספר עובד לתסריט קולנועי שיצא לאקרנים ב-2020.
ביוגרגפיה > חיים אישיים

בשנת 1997 היה במערכת יחסים קצרת-מועד עם מוניקה לווינסקי.
ב-2006 נישא לפקידה לשעבר בפרויקט האמריקני הורות מתוכננת, בשם ג'ניפר מארי בראון, ולהם בת ובן.
הערות שוליים

↑  Jake Tapper Draws Washington, פוליטיקו
↑  אתר CNN, ‏17 בספטמבר 2015
↑  רשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס, 2 בדצמבר 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007314542505171  PLWABN: 9810550635605606  BIBSYS: 1492758308619  GND: 1166107183  ISNI: 0000 0000 4792 2775  LCCN: n99264429  NKC: ola20191058674  SUDOC: 18360833X  VIAF: 6729757   WorldCat (עם VIAF): 6729757 
טאפר, 2017
גביע טוסמן

| --- | --- |
 ענף:  כדורגל
 תאריך ייסוד:  1919
 תאריך פירוק:  1929
 ארגון מפעיל:  איגוד הכדורגל הרוסי
 מדינות משתתפות:  רוסיה הסובייטית (1954–1991) רוסיה הסובייטית   ברית המועצות ברית המועצות
 הכי הרבה זכיות:  קולומיאגי (2)
 
גביע טוסמן או גביע האלופות של ערי הבירה (ברוסית: Кубок Тосмена по футболу ,Кубок Чемпионов двух Столиц) הייתה תחרות הכדורגל הרשמית ברוסיה הסובייטית ובברית המועצות, שנערכה לסירוגין בשנים 1919–1929 והכריע למעשה מי הייתה קבוצת הכדורגל הטובה במדינה, בתקופה שעוד לא נערכה אליפות לאומית, כעשור לפני הקמת ליגת העל הסובייטית.
הגביע נערך בחסות מועדון הכדורגל טוסמן (Тосмен) שהוקם בסנקט פטרבורג בשנת 1916 כחוג הספורט של אנשי הדפוס והדואר. לאחר מהפכת פברואר הקבוצה שינתה שמה ל"טוסמן" (ראשי התיבות ברוסית של "ספורטאי חברת הטלגרף", ברוסית: Телеграфное общество спортсменов)
הזוכה הראשונה בגביע הייתה קבוצת קולומיאגי מפטרוגרד (שהוקמה עוד בשנת 1904). הזוכה האחרונה, עשור לאחר מכן, הייתה קבוצת פישצ'ביקי. נערך משחק אחד בין אלופת העיר סנקט פטרבורג לאלופת העיר מוסקבה והמנצחת הוכתרה למחזיקת הגביע.
היסטוריה

הטורניר הוקם על ידי אגודת טוסמן. בשנת 1916 הוקם בסנקט פטרבורג מועדון ספורט של פקידי דואר וטלגרף (PTC). תחתיו הוקמה קבוצת כדורגל, שלאחר מהפכת פברואר שינתה את שמה ל"טוסמן", שפירושה אגודת האתלטים של טלגרף. עד מהרה הקימה אגודה זו את גביע טוסמן, שהיה אמור להיות מוענק למעשה למועדון הטוב ביותר מדינה.
מחזיקת הגביע הראשונה בשנת 1919 הייתה קבוצת קולומיאגי מפטרוגרד כשהאחרונה לזכות בו בשנת 1929 הייתה קבוצה פישצ'ביקי ממוסקבה.
פורמט

גביע זה שוחק בין הזוכות בשתי האליפויות האזוריות החזקות ביותר ברוסיה הסובייטית. בדרך כלל השתתפו בו קבוצות כדורגל ממוסקבה ולנינגרד (ולכן כונה גם גביע האלופות של ערי הבירה).
משחקי גמר נערכו לסירוגין בלנינגרד ובמוסקבה.
סטטיסטיקה

| מועדון | זכיות | סגנויות |
| --- | --- | --- |
| קולומיאגי (פטרוגרד) | 2 (1919, 1923) | - |
| קרסנאיה פרסניה (מוסקבה) | 1 (1924) | 1 (1923) |
| מרקורי (פטרוגרד) | 1 (1921) | - |
| OLLS (מוסקבה) | 1 (1922) | - |
| דינמו (מוסקבה) | 1 (1928) | - |
| פישצ'ביקי (מוסקבה) | 1 (1929) | - |
| פישצ'בקוס (לנינגרד) | - | 2 (1928, 1929) |
| ZKS (מוסקבה) | - | 1 (1919) |
| SKZ (מוסקבה) | - | 1 (1921) |
| ספורט (פטרוגרד) | - | 1 (1922) |
| ספרטק (LCCS) (לנינגרד) | - | 1 (1924) |
משחקי גמר

| תאריך | מנצח | חשבון | גמר | הערה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 09/07/1919 | קולומיאגי (פטרוגרד) | 1-3 | ZKS (מוסקבה) |  |

| 1921 | מרקורי (פטרוגרד) | 3-4 | SKZ (מוסקבה) |  |
| 06/25/1922 | OLLS (מוסקבה) | 0-1 | ספורט (פטרוגרד) |  |
| 07/22/1923 | קולומיאגי (פטרוגרד) | 1-3 | קרסנאיה פרסניה (מוסקבה) |  |
| 10/25/1924 | קרסנאיה פרסניה (מוסקבה) | 1-3 | ספרטק (LCCS) (לנינגרד) |  |

| 07/09/1928 | דינמו (מוסקבה) | 2-3 | פישצ'בקוס (לנינגרד) |  |
| 07/06/1929 | פישצ'ביקי (מוסקבה) | 1-3 | פישצ'בקוס (לנינגרד) |  |
אחרי הטורניר

אחרי פירוק גביע טוסמן, הטורניר שקבע את הקבוצה הטובה ברוסיה היה אליפות הכדורגל של רוסיה הסובייטית (בקרב מועדונים).
ראו גם

דרבי ערי הבירה
|  כדורגל באימפריה הרוסית רוסיה |
| --- | --- | --- |
| תחרויות ליגה | אליפות האימפריה הרוסית בכדורגל • גביע טוסמן • ליגת הכדורגל המוסקבאית • ליגת הכדורגל הפטרבורגית • ליגת הכדורגל של אודסה |  |
| הנבחרת וקבוצות כדורגל בולטות | אולימפיה • זאמוסקבורצקי • סוקולניקי • OBAK אודסה • ספורט סנקט פטרבורג • קולומיאגי • מרקורי • מורזינקה • OLLS • ויקטוריה • הנבחרת הלאומית |  |
| ראשי איגוד הכדורגל הכל-רוסי | ארתור מקפרסון (1912—1914) • רוברט פולדה (1914—1915) • גאורגי דיופרון (1915—1917) |  |
| כדורגל בברית המועצות  |
| --- | --- | --- |
| ניהול | פדרציית הכדורגל הסובייטית • ועדת הספורט של ברית המועצות • קבוצות • תחרויות |  |
| תחרויות ליגה | ליגת העל • ליגת המשנה הסובייטית • הליגה הסובייטית השנייה |  |
| תחרויות ליגה נוספות | אליפות אוקראינה הסובייטית בכדורגל • אליפות ארמניה הסובייטית בכדורגל • אליפות אוזבקיסטן הסובייטית בכדורגל • אליפות אזרבייג'ן הסובייטית בכדורגל • אליפות בלארוס הסובייטית בכדורגל • אליפות רוסיה הסובייטית בכדורגל |  |
| תחרויות גביע | הגביע הסובייטי • גביע הפדרציה הסובייטי • גביע רוסיה הסובייטית בכדורגל • הסופר קאפ הסובייטי |  |
| נבחרות | הנבחרת הלאומית • הנבחרת הצעירה • עד גיל 19 • עד גיל 16 |  |
| תחרויות עבר | אליפות האימפריה הרוסית בכדורגל • גביע טוסמן |  |
| ברית המועצות במפעלים האירופיים | דינמו קייב • שחטאר דונצק • דינמו • זניט • טורפדו • לוקומוטיב • ספרטק • צסק"א |  |
לב יאשין: שוער חלומותיי

| --- | --- |

 בימוי:  וסילי צ'יגינסקי 
 הופק בידי:  אולג קפאנץ
 תסריט:  ולדימיר ואלוצקי 
 שחקנים ראשיים:  Aleksandr Yermakov אלכסיי גוסקוב יוליה חלינינה Galina Belyayeva אלכסיי קרבצ'נקו 
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 חברת הפקה:  Kremlin Films
 חברה מפיצה:  MEGOGO DISTRIBUTION
 הקרנת בכורה:  25 באוקטובר 2018 
 משך הקרנה:  120 דק' 
 שפת הסרט:  רוסית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט ביוגרפי, סרט כדורגל 
 תקציב:  360,054,850 מיליון רובל
 הכנסות:  62,303,975 מיליון רובל
 דף הסרט ב־IMDb
 
לב יאשין: שוער חלומותיי (ברוסית: Лев Яшин. Вратарь моей мечты) הוא סרט קולנוע רוסי משנת 2019 בבימויו של וסילי צ'יגינסקי, המגולל את קורות חייו של שוער הכדורגל האגדי לב יאשין. בסרט מככבים אלכסנדר פוקין כלב יאשין ויוליה חלינינה כמושא אהבתו, ולנטינה טימופייבנה.
הסרט הופק בשיתוף פעולה בין משרד התרבות של רוסיה לאגודת דינמו ומועדון הכדורגל דינמו מוסקבה והוא הסרט האחרון שכתב התסריטאי ולדימיר ואלוצקי, שמת בשנת 2015 לאחר שההפקה הייתה כבר בעיצומה.
הסרט שוחרר לאקרנים ברוסיה ב-28 בנובמבר 2019, במלאת 90 שנה ללידתו של השוער.
עלילה

26 במאי 1971. בקרוב ייערך משחק הפרידה מהשוער האגדי לב יאשין. לראשונה בהיסטוריה, כדורגלן סובייטי ישחק לצד כוכבי הכדורגל העולמי שיחלקו לו כבוד.
לקראת משחק זה יאשין נזכר באנשים ובמשחקים שליוו אותו בקריירת המשחק שלו, בשער שספג במשחק הבכורה במדי דינמו מוסקבה, שבעקבותיו לא הועלה להרכב במשך שנתיים, האימונים הקשוחים שסייעו לו לחזור להרכב הפותח, ההופעות במדי נבחרת ברית המועצות בכדורגל ביורו 1960, הכישלון במונדיאל 1962 בצ'ילה והמשחק לזכר מאה שנה לכדורגל האנגלי, בו שיחקה הנבחרת האנגלית נגד נבחרת העולם ב-23 באוקטובר 1962.
כילד רגיל ממשפחה ממעמד הפועלים, כמו כל בני גילו, הוא שיחק כדורגל יומם ולילה וחלם להיות חלוץ. אך לא משנה באיזו קבוצה שיחק - בחצר, במפעל, בצבא - הציבו אותו בשער. עם זרועותיו הארוכות, הוא יכול היה להגיע לכדור הקשה ביותר. הרצון שלו לשחק במגרש הוליד סגנון משחק חדש ומיוחד. בהתחלה היו טעויות וחסרונות מצערים - ספיגת השער במשחק הראשון שלו בהרכב הקבוצה הבוגרת, שאחריו נשלח יאשין לשנתיים על הספסל כדי לחדד את כישוריו. אך באופן בלתי הפיך הוא נשאר נאמן לסגנון המשחק שלו, שלימים ייקרא חדשני ובזכותו יהפוך לכוכב ברמה עולמית. כולם יגידו כי יאשין הקדים את זמנו. הוא היה האדון בתיבת העונשין שלו, תמיד בסוודר שחור עם האות D על חזהו. הוא זכה לכינויים רבים כמו "עכביש שחור", "פנתר שחור" ואפילו "תמנון שחור" בשל הגמישות, התנועה מהירה שלו כברק וראיית המשחק המבריקה שלו.
הניצחון האמיתי שלו התרחש בשנות ה-50 וה-60, כאשר נבחרת ברית המועצות, בחלקה הגדול בזכות משחקו המבריק, זכתה בגביעים המשמעותיים ביותר בענף הכדורגל. הוא יהפוך לאליל של מיליוני האוהדים הסובייטים ש"ישאו אותו בזרועותיהם"... ואז הכישלון באליפות העולם בצ'ילה והאהבה שמתחלפת בתיעוב כלפיו. הוא לבדו מואשם בתבוסה האומללה הזו ואז חייו החלו להפוך לסיוט: חלונות שבורים, מרפסות חרוכות, שיחות מאחורי גבו, חיוכים מבטים זדוניים, ולבסוף, השריקות נגדו מאותם מעריצים שעד לא מזמן ראו בו אליל שלהם. הוא נאלץ לעזוב, בשבילו לא היה מקום בקבוצה ולא היה מי שיגן עליו, כי הוא היה האחרון בתור...
בהמשך חזר לנצח ושוב הפך להיות הטוב ביותר לא רק בארצו, אלא בכל העולם - השוער היחיד בתולדות הכדורגל שקיבל את פרס כדור הזהב.
שחקנים ודמויות

אלכסנדר פוקין — לב יאשין (בצעירותו)
יוליה חלינינה — ולנטינה יאשינה, רעייתו (בצעירותה)
אלכסנדר ירמאקוב — לב יאשין (בבגרותו)
גלינה בליאייבה — ולנטינה יאשינה, רעייתו (בבגרותה)
אלכסיי גוסקוב — מיכאיל יאקושין, מאמן דינמו מוסקבה
אלכסיי קרבצ'נקו — אלכסיי חומיץ', שוער דינמו
יבגני דיאטלוב — ארקדי צ'רנישוב, מאמן מועדון ההוקי דינמו
ויטאלי חאייב — אלכסנדר פונומאריוב, כדורגלן
מיכאיל יליסייב — גברייל קצ'אלין, מאמן נבחרת ברית המועצות בכדורגל
יאן צפניק — כתב סוכנות הידיעות הממשלתית
אלכסנדר סאמויילנקו — מישורין, פקיד ועדת הספורט של ממשלת ברית המועצות
אלכסנדר בוחארוב — קונסטנטין בסקוב, כדורגלן
פרנסיסקו אולמו — סנטיאגו ברנבאו
הפקה

"יאשין הוא מעין 'שרביט קסמים' של כדורגל, שעדיין בעל כוח מופלא. זוכרים אותו כשצריך לאפשר משהו... אך צריך לנקוט בזהירות ולכבד את שמו. אין לנו כל כך הרבה ספורטאים שהסמכות שלהם גדלה מעבר לגבולות המדינה. השם יאשין מתייחס כמובן למותג העולמי בפרספקטיבה היסטורית ארוכה, השוער שלנו בקבוצת המספרים הראשונים, כמו גגארין וצ'ה גווארה... על השוער, שמשחקו מענג אותנו, אנו אומרים: "הוא משחק כמו יאשין".
המפיק, אולג קפאנץ, על לב יאשין.
ההפקה החלה בשנת 2014 בשיתוף פעולה בין אנשי משרד התרבות של רוסיה ואגודת דינמו. צילומי הסרט נערכו במוסקבה ובפרבריה בשיתוף פעולה עם בנק VTB ומועדון הכדורגל דינמו מוסקבה. על עבודת הפיקוח על הסרט היה אמון סרגיי סטפאשין, שר הפנים של רוסיה לשעבר, שרצה לוודא הפקת סרט ביוגרפי על חייו של השוער הנודע.
ראו גם

אגדה מספר 17
המאמן (סרט, 2018)
הערות שוליים

↑  Как снимали фильм «Лев Яшин. Вратарь моей мечты»
↑  "Премьера фильма "Лев Яшин. Вратарь моей мечты" состоялась в Москве". ТАСС. נבדק ב-2019-11-27.