ספרות צרפתית
הספרות הצרפתית בתקופה הקלאסית

הספרות הצרפתית של התקופה הקלאסית, נכתבה בעיקרה במאה הי"ז. בעוד שבתחילת מאה זו טופח סגנון הבארוק המצועצע, בהמשכה מלך בכיפה הפרה-קלסיציזם ולאחר-מכן הקלסיציזם. שינוי מגמה זו קשור להתפתחויות מדיניות ותרבותיות שאירעו בצרפת בין האדיקט של ננט (1598) שהוציא הנרי הרביעי ושם קץ למלחמה בין הקתולים לפרוטסטנטים; ובין מותו של לואי ה-14 (1715). יחד עם אביו לואי ה-13, זה ייסד את המונרכיה האבסולוטית; ודיכא את הפרוטסטנטים, הישועים וכן היאנסניזם. לואי ה-14 השליט תרבות חצר, שהגיעה לשיאה בזמנו. אירוע משמעותי נוסף הוא הקמתה בידי רישליה של האקדמיה הצרפתית (1635), אשר נתנה תנופה חזקה לשפה הצרפתית. בתקופה זו נקבעו הכללים לדקדוקה בידי 'המתבודדים' מפורט רואיאל – וביניהם קלוד פאבר דה ווז'לה, ז'אן לואי דה בלזאק, פרנסואה ד'אובינייק וז'אן שאפלן. אלו גם ערכו מילונים רציניים לשפה הצרפתית. כמו כן, קמו טרקלינים וחוגים ספרותיים; שבהם כמו בחצר המלך טופח מושג ה-'Honnête homme'; אשר הפך לאידיאל חברתי את האדם הנאור, שהתבקש להיות מחונך, רחב-אופקים וחברותי.
המאה הי"ז היא גם המאה של דקארט, שפרסם את 'מאמר על המתודה'. הוגה דעות זב נודע בגישתו הרציונליסטית, המעמידה את התבונה ותכונות המציאות הא-פריוריות (כלומר, הקודמות להתנסות) במרכז חקירותיו. הוא עסק ביכולת האדם להגיע לידיעה ודאית וכן ביחס בין גוף לנפש; והוא פתח את עידן הנאורות. עוד בין ההוגים של התקופה נמנים המטיף בוסואה, שערך את מאמרו על ההיסטוריה האוניברסלית. פסקל שהושפע מהינסניזם ערך 'מכתבים קרתניים' וכן 'הגיגים'. ב-'הרפתקאותיו של טלמאק', דה-פנלון ערך שילוב בין מיתולגיה לבין ביקורת חברתית. הוגים חשובים נוספים היו בוסואה, בואלו, פייר שארון, שחיבר 'מסה על החכמה'; וכן לה רושפוקו, שחיבר את 'כללי המוסר'. מגמות הגותיות אלו נתנו תנופה לקלסיציזם. בספרות מגמה זו באה לידי ביטוי בהיצמדות לעקרונות סגנוניים ברורים, פשוטים, נקיים מפניות ונוקשים; שאלו הושפעו ממשנתם של אריסטו והורציוס. כמקורות השפעה עקיפים ניתן לציין את מסדר הישועים, אשר תרמו את אהבתם לתרבות הקלאסית, ולעומק הפיסכולוגי של הדמויות; וכן את הינסניסטים, שדגלו בפרדסטינציה. בהשפעתם של כל אלו המשורר בואלו ערך מסה, שבה ערוכים כללי השירה. כמו כן, וכעולה מלעיל, המאה הי"ז בולטת ביצירותיה המחזאיות, הנענות לשלושה כללים: אחדות העלילה, אחדות הזמן, ואחדות המקום.
התפתחויות חברתיות ותרבותיות אלו, שאירעו בזמנו של 'מלך-השמש', הביאו לצמיחת הברוק מחד ובעיקר הקלסיציזם מאידך. מבחינה היסטורית על פי רוב, הבארוק קדם לקלסיציזם, אבל הייתה לו תהודה נמוכה יחסית בספרות. מכל מקום, בין נציגיו נמנים תיאודור אגריפה ד'אובינייה, הונורה ד'אורפה וגם פייר קורניי. הקלסיציזם לעומתו בא לידי ביטוי בקומדיות של מולייר, בטרגדיות של קורניי ורסין, במשליו של לפונטן, וברומן הקלאסי, שנציגתו הבולטת היא הרוזנת דה-לפאייט. קורניי ייסד את הטרגדיה הצרפתית, והוא קיבל את השראתו מהמיטולוגיה היוונית-רומית ומהביבליה; ובין יצירותיו נמנות 'הסיד' ו-'סינה'. רסין, לעומתו, הביא אותה לידי שכלול, ביצירותו 'פדרה'. בין הקומדיות של מולייר, ניתן למנות את 'הקמצן', 'טרטיף' ו-'גם הוא באצילים'. מאדאם דה סוייניה פרסמה את תכתובתה. בתחום השירה בלטו מלהרב, תיאופיל דה ויו ('הפרנס הסאטירי'), פרסואה טריסטן ל'ארמיט, ונסן וואטור, וכן מארק-אנטואן ז'ראר דה סנט-אמן, אשר יצר יצירה אפית גדולה בשם 'משה נושע'. בפרוזה הריאליסטית והבורלסקית בלטו שארל סורל, מחבר 'סיפורו הקומי האמיתי של פרנסיון'; שזאת סטירה על הרומן הפסטורלי-רגשני ('הרועה הפרוע'). בין סופרי התקופה נמנים גם סירנו דה ברז'רק ופול סקרון. בדרמה מלבד קורניי ורסין, ניתן למנות את אלכסנדר ארדי, תיאופיל דה ויו ('פירמוס ותיסבי'), ז'אן דה שלאנדר (שהושפע מהדרמה האנגלית), וז'אן דה רוטרו. בסיפורת הסנטימנטלית והחצרנית, ניתן למנות את אונורה ד'אירפה, וכן מדלן דה סקידרי, בעלת הטרקלין הספרותי, שנתנה את הטון בכל הנוגע לגינוני האצולה (preciosite). בעקבות שלל יצירות אלו, הספרות הצרפתית הפכה לשם דבר בכל אירופה, ועלה מעמדה של השפה הצרפתית, לכדי השפה הבין לאומית של היבשת.