stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טייגון
היסטוריה

הכלאות טיגריסים בשבי היו נפוצות במשך מאות שנים. ההכלאה הראשונה הידועה, שתועדה בהודו ומתוארכת לשנת 1837, כאשר טייגון הוענק למלכה ויקטוריה כמתנה מנסיכת ג'מנאגר (מחוז במדינת גוג'ראט במערב הודו). בהודו התקיימה מסורת ארוכה של שימור וריבוי טיגריסים, במיוחד הטיגריס הלבן, המצוי כעת בגני חיות ברחבי העולם. ג'רלד יילס התייחס גם לקרקס נודד בשנות ה-30 של המאה ה-19, שהטיגריס והלביאה שלו הביאו לעולם שגרים רבים של גורים בני-כלאיים, שחלקם הוצגו לראווה בפני בני אצולה בריטיים בשנת 1838.
אחד מהטייגונים המוכרים ביותר היה רנג'י, שגודל על ידי רנג'יטסינג'י (Ranjitsinhji), נסיך נאוואנגאגר (שמו הקודם של מחוז ג'מנאגר) והוענק לגן החיות של לונדון במתנה בשנת 1928. פרוהוק (Frohawk), מאייר וכתב במגזין הצייד "The Field", כותב כי רנג'י היה זהיר וחשדן, ומזכיר יותר טיגריס בצורת הגוף והראש מאשר אריה.
מעניינת במיוחד העובדה כי למרות שהייצור הוא זכר, הרעמה אינה גדולה יותר מזו המצויה אצל טיגריסים ולכל היותר יש ציצת שיער קטנה בקצה הזנב. הפרווה, בכל אופן, בגוון חום-צהבהב וחסרה לחלוטין את מאפיין הצבעים האדמדמים-כתומים של כל הטיגריסים חוץ מאלה שבאזורים הקרים של מרכז אסיה. הפסים אמנם יחסית עמומים אבל ניתן להבחין בהם בקלות והחלקים התחתונים של הגוף לבנים כמו אצל טיגריסים.
בספר "Wonders of Animal Life" ‏(1930) שנערך על ידי המרטון (Hammerton), רנג'י מתואר:
בגן החיות של לונדון נולד יצור כלאיים מאוד מעניין בין טיגריס ואריה. הוא כונה 'טייגון'. מראהו בהחלט לא כשל חיה אצילית, רגליו ארוכות מאוד והפסים בולטים מאוד ובצבעי אדמה.
בגן החיות בל וו במנצ'סטר היו טייגונים ברציפות בין השנים 1936 ועד 1968. קליו (זכר) ומאודי (נקבה) הורבו בגן החיות של דרזדן בגרמניה, מטיגריס מנצ'ורי ולביאה אפריקנית. הם לא הסתדרו ביניהם (בדומה לטיגריסים הנוהגים להתבודד ובניגוד לאריות החברתיים) ושוכנו בנפרד. קליו מת באביב 1941. מאודי מתה בדצמבר 1949. בשנת 1957, גן החיות בל וו קיבל טייגונית נוספת בשם ריטה; היא הייתה קטנה יותר מקליו ומאודי וחיה עד פברואר 1968.
ביולי 1998, עיתון הודי יומי דיווח על מותו הקרב של אחרון הטייגונים במדינה ששרדו בגני חיות. ראנג'יני, שנולד ב-1974, הזכיר לביאה בגודלו וצורתו, אבל עם ראש ולסת קטנים במקצת ופרווה צהובה בהירה ופסי טיגריס עמומים. הטייגונית הראשונה בגן החיות, רודראני, שנולדה ב-1971, זווגה עם אריה אסייתי בשם דבאבראטה והולידה 7 לי-טייגונים בחייה. חלקם הגיעו לגודל מרשים – לי-טייגון בשם קובאנאקן (מת ב-1991) שקל לפחות 360 ק"ג, התנשא לגובה כתף של 132 ס"מ ואורך כולל של 3.5 מטר. ראנג'יני לא הורשה להזדווג עקב לחץ להפסיק להרבות בני-כלאיים, כמו כן התגלה על ידי גן החיות שטייגונים ולי-טייגונים זכרים אינם פוריים. בשנת 1985 הממשלה ההודית אסרה על ההכלאה בין טיגריסים ואריות בעקבות קמפיין הקרן העולמית למען הטבע. כך הסתיימה מסורת ארוכה של אריות / טיגריסים בני כלאיים בהודו.
פוריות

זכרי הטייגון הם עקרים, אך הנקבות בדרך כלל פוריות.
בספרו (1975) "Wild Cats Of The World", כותב גגיסברג (Guggisberg) שלייגרים וטייגונים נחשבו לעקרים במשך זמן רב: בשנת 1943, בן-כלאיים של אריה וטיגריס זווג בהצלחה עם אריה בגן החיות הלאברן (Hellabrunn) במינכן. אף שהגורה שנולדה הייתה מאוד עדינה, היא גודלה עד לבגרות.
טייגונית בשם נואל בשמורת שמבלה שוכנה יחד עם טיגריס סיבירי במחשבה שהיא אינה פורייה. הזוג הוליד "טי-טייגון". טי-טייגונים מזכירים בצורתם טיגריסים זהובים אבל הבדלי הצבעים בין האזורים השונים בפרוותם פחות מודגשים. נואל, הטייגונית, נולדה בשנת 1978 וחלקה שטח מחיה עם טיגריס סיבירי זכר בשם אנטון. בשנת 1983 המליטה נואל טי-טייגון בשם נתניאל. בהיותו 75% טיגריס, היו לנתניאל פסים כהים יותר מלאימו והוא "דיבר" טיגריסית בניגוד לערבוב הקולות שבהם השתמשה אימו. מכיוון שהיה רק 25% אחוז אריה, נתניאל לא גידל רעמה. נתניאל מת בגיל 8 או 9 עקב מחלת הסרטן. נואל גם כן פיתחה סרטן ומתה זמן לא רב לאחר מכן.
ראו גם

כלאי חתוליים
לייגר
חמשת המונומנטים

חמשת המונומנטים הם חמשת מרוצי האופניים החד-יומיים הנחשבים כיוקרתיים ביותר בעונת המרוצים של אופני הכביש.
מרוצים חד-יומיים רבים נחשבים כ"קלאסיים" בזכות ההיסטוריה הארוכה שלהם ובזכות תווי הדרך שמנסה לשמור גם הוא על מסורתיות, אך עם התפתחות ושינויים קטנים במסלול לאורך השנים. אורך המסלול של רוב המרוצים הקלאסיים הוא כ-200 קילומטרים. חמשת המונומנטים הם המרוצים הקלאסיים הנחשבים ביותר. את מעמדם המיוחד קנו הודות למרחק הגדול יותר של המסלול, כ-250 קילומטר, להיסטוריה הוותיקה שלהם, שמתחילה אצל כולם לפני מלחמת העולם הראשונה, ובעיקר הודות לכוכבים הגדולים של עולם מרוצי האופניים שנאספים להתחרות בהם בכל שנה ובכך מגבירים עוד יותר את יוקרתם.
חמשת המרוצים הם:
איטליה מילאנו – סן רמו – המונומנט הראשון של העונה, מתקיים לרוב במרץ ולכן מכונה "לה פרימאוורה" (האביב). אורך המרוץ הוא למעלה מ-290 קילומטרים ועם החלק הנייטרלי הוא אף עובר את ה-300, דבר שמציב את המרוץ כמרוץ החד-יומי הארוך ביותר. מתאים בעיקר למאיצים או לפנצ'רים (אנ').
בלגיה רונדה ון פלנדרן – מתקיים באפריל בפלנדריה, בולט בקטעי המסלול המרוצפים הקצרים והתלולים שבמסלולו.
צרפת פריז–רובה – מתקיים בחודש אפריל בצפון-מזרח צרפת. כמו הרונדה ון פלנדרן, גם המרוץ הזה בולט במקטעים המרוצפים שבו שמהווים חלק משמעותי מסך כל המסלול. המרוץ מסתיים עם שתי הקפות בוולודרום של העיר רובה. נחשב על ידי רבים כמרוץ החד יומי החשוב והפופולרי ביותר בשנה.
בלגיה לייז'–בסטון–לייז' – מתקיים בחודש אפריל בוואלוניה. מתאפיין בעליות וגבעות רבות באורך בינוני עם שיפועים חדים. נחשב למרוץ קלאסי לפנצ'רים.
איטליה ג'ירו די לומברדיה – המונומנט האחרון של העונה, שבאופן מסורתי נחשב גם לאקורד הסיום של עונת האופניים. הוא מתקיים בסתיו, בחודש אוקטובר.
טריגודון

| טריגודון |
| --- | --- |

תקופה
סוף מיוקן-פליוקן 11.608–4 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: נוטונגולאטויים
תת־סדרה:: טוקסודונים
משפחה:: Haplodontheriidae
סוג:: טריגודון
מין:: Trigodon gaudryi
שם מדעי
 Trigodon gaudryi ‏אמחינו, 1887
תחום תפוצה


טריגודון (שם מדעי: Trigodon; משמעות השם: "שן בעלת שלושה חלקים") הוא סוג של יונק קדום ממוצא נאוטרופי, שהשתייך למשפחת הטוקסודוניים מסדרת הנוטונגולאטויים, אשר התקיים במהלך סוף המיוקן והפליוקן בערבות אמריקה הדרומית. המאובנים שלו התגלו בצפון ארגנטינה ובדרום-מערב ברזיל במזרח הרי האנדים.
הטריגודון הוגדר בשנת 1887 בידי הפלאונטולוג הארגנטינאי פלורנטינו אמגינו (אנ'). בסוג נכלל מין יחיד - Trigodon gaudryi, אם כי כמה חוקרים סבורים שלסוג השתייך מין נוסף - Trigodon minus. הוא הגיע לאורך שלושה מטרים, לגובה 1.8 מטרים ולמשקל של 2,500 ק"ג בממוצע ודמה במראהו לקרוביו, הטוקסודון והנסודון. הטריגודון דמה לקרנף - עם גולגולת קצרה, שיניים רחבות וקרן אחת רחבה במרכז מצחו, שהזכירה את קרן האלסמותריום, אך הייתה קצרה יותר, ואת קרני כמה מהצנטרוזאורים. ככל הנראה שימשה הקרן להתגוששות בין יריבים, בדומה לקרני קרנפים.
ככל הנראה, בהסתמך על מבנה הרגליים הקצרות והרחבות שדמו לרגלי היפופוטם, היה הטריגודון חצי-מיימי וניזון מצמחי מים שונים. הוא נכחד עם ההתייבשות של סוף הפליוקן והתקררות האזורים, והוחלף בטוקסודון.
טיקופיה

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  דרום מערב האוקיינוס השקט
 קואורדינטות:  12°17′47.3″S 168°49′55″E﻿ / ﻿12.296472°S 168.83194°E﻿ / -12.296472; 168.83194
 סוג:  אי גבוה
 שטח:  5 קמ"ר
 אורך:  3.8 קילומטר
 רוחב:  2.1 קילומטר
 גובה מרבי:  380 מטר
 נתונים מדיניים
 מדינה:  איי שלמה
 אוכלוסייה:  1,200 (בערך)
 אזור זמן:  UTC +11
 מגלה:  פדרו פרננדס דה קיירוס
 תאריך גילוי:  22 באפריל 1606
  (למפת איי שלמה מוגדלת) הוניארה בואלה טולאגי גיזו פפואה גינאה החדשה  ים שלמה ים האלמוגים האוקיינוס השקטטיקופיה(למפת איי שלמה רגילה) הוניארה בואלה טולאגי גיזו פפואה גינאה הח.  ים שלמה ים האלמוגים האוקיינוס השקטטיקופיה(למפת האוקיינוס השקט רגילה) טיקופיה(למפת האוקיינוס השקט מוגדלת) טיקופיה
 
טיקופיה (Tikopia) הוא אי גבוה בדרום מערב האוקיינוס השקט, במדינת איי שלמה.
היסטוריה

האי מיושב ברציפות כ-3,000 שנה. לאחר הגעת התושבים הפולינזים הראשונים לאי, נכחדו מינים מקומיים רבים של בעלי חיים עקב ציד. לאחר מספר דורות, נאלצו המקומיים ליצור מערכות חקלאות רבות ולהגביל את הילודה. ניצול המקום באי הזעיר (5 קמ"ר שטח) היה כה יעיל עד שהאי תמך בכ-1,000 תושבים. המערכת החקלאית מתבססת על עצי פרי גבוהים, בעיקר על עץ הלחם, דקל הסאגו ודקל הקוקוס, אבל גם על מינים נוספים דוגמת מין שקד מקומי (Canarium harveyi), שקד טרופי (Terminalia catappa) וערמון טהיטי (Inocarpus fagiferus), על עצים קטנים יותר דוגמת דקל הבֶּטֶל (Spondias dulcis) ו-Antiars toxicara, עץ שקליפתו משמשת לייצור אריגים, ועל גן ירק שבו מגדלים יאם, מניהוט, בננה וטארו הביצות הענק (Cyrtosperma merkusii). בשנת 1600 לערך, אף הוחלט להרוג את כל החזירים באי מכיוון שצרכו מזון שבני האדם יכלו לצרוך. האירופים הראשונים הגיעו לאי ב-22 באפריל 1606 כחלק מהמשלחת של פדרו פרננדס דה קיירוס (Pedro Fernandes de Queirós).
גאוגרפיה

האי, הוא אי גבוה, שריד מהר געש רדום. המקום הגבוה ביותר באי הוא הר ראני (Reani) שפסגתו בגובה 380 מטרים. בלוע הר הגעש יש כיום אגם טה רוטו (Te Roto) שעומקו 80 מטרים.
הקטנת האוכלוסייה

בעקבות המחסור בשטח ובמשאבים בטיקופיה הוחלט על הגבלת הילודה. לכך, פיתחו המקומיים שיטות רבות. למשל, הנחת אבנים חמות על בטן נשים הרות ואו לחיצה חזקה על בטנן כשיטות להפלה. כמו כן, המקומיים השתמשו גם ברצח תינוקות.
בנוסף לשיטות אלה, ההתאבדות רווחה גם היא. למעשה, במהלך 23 שנים (1929–1952) תועדו שבעה מקרי תליה, 12 מקרי שחייה לאוקיינוס וכ-80 מסעות ימיים חסרי סיכוי במטרה להתאבד.
למרות שהדבר נשמע מחריד לאוזניים מערביות, יש לזכור שזו הייתה הדרך היחידה למנוע מוות ברעב של תושבי האי. הטקטיקות הללו יצאו משימוש לאחר המרת הדת לנצרות של תושבי האי.
לקריאה נוספת

ג'ארד דיימונד, התמוטטות, תרגם עמנואל לוטם, 2008, עמ' 265-258
חנניה חביב אזולאי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1876 ירושלים, האימפריה העות'מאנית
 פטירה:  1935  (בגיל 59 בערך) קזבלנקה, מרוקו הצרפתית
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית, הרפובליקה הצרפתית השלישית, ממלכת בלגיה, מרוקו הצרפתית, אלג'יריה הצרפתית.
 תקופת הפעילות:  ?–1953 
 רבותיו:  רבי רפאל יצחק ישראל
 בני דורו:  המהרי"ל דיסקין, רבי צדוק הכהן, רבי משה יהודה פרנקו, רבי משה מאיר חי אליקים, רבי משה שתרוג, רבי רפאל יוסף ברדוגו, רבי יוסף חיים הכהן, דוד יעקב סימונסן
 חיבוריו:  מורה צדק, קריית חנ"א, מגן הדת, עולם קטן, אורן של חכמים
 בת זוג:  רחל אזולאי
 אב:  יוסף אזולאי
 אם:  אסתר אזולאי
 מורה בבית המדרש הרבני של צרפת
 רב העיר לייז'
 ראש ישיבת מקור חיים בקזבלנקה
 רב העיר קונסטנטין
רבי חנניה חביב אזולאי (ירושלים, 1876- קזבלנקה, 1935) כיהן כרב העיר לייז' שבבלגיה, מו"צ בעיר קונסטנטין שבאלג'יריה וראש ישיבת "מקור חיים" בעיר קזבלנקה שבמרוקו.
ביוגרפיה

רבי חנניה נולד בירושלים (אז חלק מהאימפריה העות'מאנית) למשפחה ספרדית המיוחסת לחיד"א. למד בישיבות הספרדים בירושלים ובעיקר אצל רבו המובהק רבי רפאל יצחק ישראל, ששימש כאב בית הדין הספרדי בעיר.
ביוגרפיה > שליחותו בצרפת

בשנת ה'תרנ"ח, מינה המהרי"ל דיסקין את רבי חנניה לשמש כשד"ר בקהילות היהודיות בצרפת. לאחר פטירתו של המהרי"ל דיסקין, כשרבי חנניה כבר שהה בצרפת, התעוררה מחלוקת בין הקהילה הספרדית לקהילה האשכנזית בירושלים לגבי השימוש בכסף שייאסף על ידי רבי חנניה. כששמע רבי חנניה ששליחותו מעוררת מחלוקת בקרב העדות והקהילות השונות בירושלים החליט לפרוש מתפקידו כשד"ר.
רבי חנניה תכנן לחזור לירושלים, אבל לבקשתו של הרב צדוק הכהן, רבה הראשי של צרפת, הוא השתקע בפריז והחל ללמד בבית המדרש הרבני של צרפת. רבי חנניה לימד בבית המדרש כעשר שנים עד שבשנת ה'תרס"ח הוא חלה ורופאיו יעצו לו לעזוב את פריז כי מזג האוויר בה פוגע במצבו הבריאותי ומקשה על החלמתו. בעקבות המלצות הרופאים היגר רבי חנניה לבלגיה.
ביוגרפיה > רבה של לייג'

לאחר הגירתו לבלגיה התמנה רבי חנניה לרב הקהילה היהודית בעיר לייז', העיר השלישית בגודלה במדינה. בזמן כהונתו כרב העיר, למרות שיצר קשרים והשפע בקרב מנהיגי הקהילה, מיעט רבי חנניה להתעסק בעניינים מעוררי מחלוקת אלא התמקד בלימוד התורה. כך למשל כתב באיגרת ששלח לראשון לציון רבי משה פרנקו בשנת ה'תרע"ג ”הנני חונה פה קהילה קדושה לייג' בלגיה. ותודה לאל כל גדולי אירופה סרים למשמעתי, ואינני מתערב כלל ועיקר בשום אחד מהענינים הגורמים הרמת הכבוד וההידור והפרכוס או מחלוקת חס וחלילה רק בתורת ה' חפצי כי זה חלקי מכל עמלי”.
בזמן שהותו באירופה, עמד רבי חנניה בקשרי מכתבים בענייני הלכה ועוד, עם חכמי ירושלים.
ביוגרפיה > פעילותו בצפון אפריקה

בשלהי חודש ניסן שנת ה'תרע"ז היגר רבי חנניה לעיר קזבלנקה שבמרוקו. שם הקים את ישיבת "מקור חיים" ועמד בראשה. הישיבה כללה לימוד זוהר לבעלי בתים.
לאחר שהתפנתה שם משרת הרבנות, התמודד רבי חנניה על התפקיד אבל הפסיד לרבי משה מאיר חי אליקים מטבריה. בשנת ה'תרפ"ב השתתף רבי חנניה בייסודו של כתב עת בשם "אור המערב". בניגוד לכתבי עת אחרים באותה תקופה, שפתו של כתב עת זה הייתה השפה הערבית-יהודית שבה דברו יהודי קזבלנקה ואזורים נוספים במרוקו. וכך יכלו דוברי הערבית היהודית להתעדכן בנעשה אצל אחיהם היהודים במדינות אחרות, וכך התחזק הקשר בין יהודי מרוקו לבין בני עדות אחרות.
בשנת ה'תרפ"ד, עזב רבי חנניה את קזבלנקה לתקופה מסוימת, ועבר לתוניסיה, לצורך הדפסת ספריו. בזמן שהותו בתוניס התגורר רבי חנניה בביתו של רבי משה חדד בעיירה נאבל שעל יד הבירה תוניס ולמד עם חכמי הקהילה בבתי המדרש בנאבל ובתוניס. רבי חנניה יצר קשרים עם רבים מחכמי תוניס ובמיוחד עם ראש רבני תוניס רבי משה שתרוג.
בשהותו בתוניס, נודע לו על פולמוס הלכתי שהתעורר בקהילת קזבלנקה לאחר עזיבתו. רבי חנניה נטל חלק פעיל בפולמוס וכתב תשובה מקיפה בנושא, ואף זכה לתמיכה בקרב חלק מחכמי מרוקו. אמנם היו מחכמי מרוקו שהתנגדו, כדוגמת רבי משה מאיר חי אליקים שפרסם ספר בשם "מלחמת המגן" בו חלק בחריפות רבה על מסקנותיו של רבי חנניה.
לאחר שהותו בתוניסיה עבר רבי חנניה לאלג'יריה ושימש כמו"צ בעיר קונסטנטין. בזמן כהונתו בקונסטנטין, פנה אליו רבי חיים רוזנברג, רב העיר אנקונה שבאיטליה, שעסק בחקר כתבו של החיד"א, ושאל את רבי חנניה מה שלשלת היוחסין המדויקת בין החיד"א לבינו, וביקש מרבי חנניה עזרה בהשגת כתבי יד של החיד"א.
לאחר תקופת כהונתו כמו"צ באלג'יריה חזר רבי חנניה לקזבלנקה כדי לשוב ולעמוד בראשות ישיבת "מקור חיים".
ביוגרפיה > שארית חייו

בשנת ה'תרצ"ב נסע רבי חנניה לביקור נוסף באירופה לצורך מימון הדפסת ספריו. בזמן שהותו בפריז חלה רבי חנניה ואושפז בבית חולים בעיר. הוא השתחרר מבית החולים ביום כ"ד שבט ה'תרצ"ב. מצרפת המשיך רבי חנניה ללונדון בה התעכב תקופה מסוימת והיה שותף לייסוד כתב עת בשם "הציון". לאחר סיום מסעו חזר רבי חנניה לקזבלנקה והמשיך לעמוד בראשות ישיבת מקור חיים עד פטירתו ביום י"ב אב תרצ"ה (13.07.1935).
חלק מהמסמכים והמכתבים שהיו ברשותו של רבי חנניה נתרמו על ידי נכדתו, הגב' פלורה אזולאי לספריה הלאומית בירושלים, שם רוכזו באוסף בשם "אוסף חנניה חביב אזולאי".
משפחתו

שם אביו הוא יוסף . שמה של אמו הוא אסתר ובחודש טבת ה'תרע"ג היא התגוררה בבית המחסה לעניים של עדת המערביים בירושלים עד לפטירתה בכ"ט בתמוז תרע"ג. שניהם נטמנו בבית העלמין בהר הזיתים. לרבי חנניה חביב היו שתי אחיות גדולות ממנו: האחת, עזיזה אשר נולדה ביום י"ז בשבט תרכ"ה (13.02.1865) והתחתנה עם שלום דהן ונטמנה גם היא בבית העלמין בהר הזיתים לצד אביה רבי יוסף אזולאי. האחות השנייה הייתה רחל שנולדה בחודש חשון שנת תרכ"ט (1868).
לרבי חנניה ולאשתו רחל נולדו ארבעה בנים ובת. בנו הגדול הוא דוד חי שנולד בשנת תרס"ד. לאחריו, בשנת תרס"ח נולד בנו ניסים שמעון, בשנת תרע"ה נולדה בתו אסתר, בנו אבנר ובנו הקטן שלום, שנפטר בגיל שלוש עשרה שנה בהיותו בקזבלנקה. בשנת 1930 נערכה בקזבלנקה חתונתו של שמעון ניסים, בנו של רבי חנניה. בשנת 1940 נישא בשנית בנו ניסים שמעון לשמחה שימי קדוש בתו של רבי שלמה קדוש הדרשן של העיר מראכש.
נכדו, איימי הונור אזולאי, משמש כרקדן פלמנקו תחת שם הבמה "Antonio VARGAS" (אנטוניו ורגס). שאר נכדיו מתגוררים כיום בערי אנגליה.
ספריו

רבי חנניה חיבר כמה ספרים. חלקם נדפסו בשנים תרפ"ד - תרפ"ו בסיוע נדיבים מתוניס ואלג'יר. לצורך השגת מימון להדפסת שאר ספריו עמד רבי חנניה בקשרי מכתבים עם רבי דוד דה-סולה-פול, רב העדה הספרדית-פורטוגזית בניו יורק, רבי אליהו משה פרנסיס, מרבני הקהילה הספרדית-פורטוגזית בעיר אמסטרדם שבהולנד, רבי לואידור בלום מלייפציג שבגרמניה, והפילנתרופית היהודית-עיראקית מלונדון פרחה ששון. בחלק ממכתביו כתב רבי חנניה על תוכניתו לנסוע לאירופה ולאמריקה לצורך איסוף תרומות להדפסת ספריו, ורבי אליהו משה פרנסיס ורבי דויד דה סולה פול ממליצים לו לא לבוא להולנד ולארצות הברית בשל משבר כלכלי בארצותיהם. לחלק מהספרים לא הצליח רבי חנניה להשיג את הסכום לצורך הדפסתם ולכן הם נשארו בכתבי יד וככל הנראה לא שרדו.
להלן רשימת ספריו של רבי חנניה ותיאורם בקצרה-
מורה צדק - ספר שאלות ותשובות על סדר השולחן ערוך. חלק א נדפס בג'רבה בשנת ה'תרפ"ד, עם הסכמה מאת רבי משה שתרוג. רבי חנניה רצה להדפיס בגרמניה את שלושת הכרכים הנוספים של ספרו ולצורך זה נדפסה בברלין בשנת 1926 חוברת בת 8 עמודים ובה המלצות מאת שמונה מרבני גרמניה לספרו של רבי חנניה.
מגן הדת - הודפס בכ"א אדר ה'תרפ"ה, בדפוס "הציוני" שבאי ג'רבא שבדרום תוניסיה. לספר ניתנה הסכמתה מרבי משה שתרוג, רבה הראשי של תוניסיה. בראש הספר הודפסה תשובתו של רבי חנניה בעניין פולמוס הייבום בקזבלנקה. ולאחר מכן כמה מאמרים שכתב רבי חנניה במטרה ”להקים עולה של תורה ולהרים קרני הדת והאמונה המושפלים לארץ בערי המערב בכלל ובערי תונס בפרט”. במאמריו אלה הציע רבי חנניה כמה הצעות לשיפור המצב בקהילות צפון אפריקה. בין הצעותיו- תקנות וכללים להסדיר את הליכי בחירת רבני הקהילות, ותוכנית לימודים מפורטת ואחידה לתלמודי התורה ובתי המדרש בקהילות השונות.
עולם קטן - קונטרס שבו ההספד שהספיד רבי חנניה בבית הכנסת הגדול בתוניס בשבת חיי שרה ה'תרפ"ה על פטירתו של רבי יהודה הקטן, שהיה אחד מחכמי ועשירי הקהילה היהודית בתוניס. הקונטרס נדפס ביחד עם ספר מגן הדת. הדפסת הקונטרס מומנה על ידי אליהו הקטן, בנו של רבי יהודה הקטן.
קריית חנ"א - ספר דרשות. חלק א נדפס בשנת ה'תרפ"ו בעיר סוסה שבדרום תוניסיה. לספר נתנו הסכמות מרבי משה שתרוג, רבה הראשי של תוניסיה, ורבי מיכאל בן סעייד, רב העיר ווהראן שבאלג'יריה. מכיוון שבתקופה זו כיהן רבי חנניה ברבנות באלג'יריה ולא היה יכול לבוא למקום הדפוס בתוניסיה ולפקח על הדפסת הספר, מינה רבי חנניה את רבי שמואל טייב, רב העיר בנזרת להתעסק בסידור הספר והבאתו לדפוס. רבי שמואל טייב גם כתב שיר והקדמה לספר ובהם הוא מתאר ומשבח את הספר. בכל אחת מהדרשות פותח רבי חנניה במאמר חז"ל ובמהלך הדרשה עוסק בביאורו. בהקדמת הספר כותב רבי חנניה שבספר יהיו 620 דרשות אבל חלק א (שכנראה הוא היחיד שנדפס בסופו של דבר) מכיל רק את 96 הדרשות הראשונות וכנראה שהשאר נותר בכתב יד.
אורן של חכמים - פירוש על שולחן ערוך אורח חיים ויורה דעה. לא נדפס אלא נותר בכתב יד. מוזכר בהסכמת רבי משה שתרוג לספר קריית חנ"א.
כתב יד אחד שלו מיום כ"ז באייר תרע"ח נמצא בתכריך כתביו של הגאון הקדוש רבי מצליח מאזוז הי"ד ויצא לאור בספר הזיכרון "ואביו שמר" בשנת תשס"ז. נדפסה בחלק ב' סימן ג.
בנוסף לספריו אלה נמצאים באוסף חנניה חביב אזולאי שבספריה הלאומית עוד שני חיבורים קצרים בכתב ידו של רבי חנניה- תשובה הלכתית שנכתבה בתוניס בשנת ה'תרפ"ה ובה הוא דן האם מותר להכין תרופות מגרעיני ענבים של גויים, ודרשה בענייני חזרה בתשובה, שנאמרה על ידו בקזבלנקה ביום כיפור שנת 1930.
לקריאה נוספת

אלעזר חיים בונן, קדושת שלמה עמודים 85-123, תולדות חייו של רבי חנניה חביב שהיה מחותנו של רבי שלמה קדוש, האיש בו עוסק הספר הנ"ל. אזור, תשפ"ד.
הערות שוליים

↑  כך מופיע בהסכמות לספר קריית חנ"א
↑  המכתב מצוטט על ידי ההיסטוריון משה דוד גאון בספרו תולדות חכמי ירושלים.
↑  ראו מסמך שכתב אודות סדר הלימוד בישיבה בשם: תקנות סדרים עמודים וחוקים לישיבת מקור חיים" בקזבלנקה, באתר הספרייה הלאומית.
↑  רוזנברג, חיים באתר הספרייה הלאומית.
↑  לכל המאוחר בשנת ה'תרפ"ז שכן בסיוון ה'תרפ"ז שלח אליו יעקב דאהן מכתב לקזבלנקה.
↑  ארכיון אוסף חנניה חביב אזולאי, בספרייה הלאומית
↑  כך נכתב בכתובת בנו ניסים שמעון כשנישא לשמחה קדוש ביום י"ג חשון תש"א.
1 2  על פי מכתבו של רבי חנניה לראשון לציון הרב פרנקו שמובא אצל משה דוד גאון.

ניתן לצפות במקור הדברים כאן:

https://www.hebrewbooks.org/pdfpager.aspx?req=36724&st=&pgnum=42
↑  אסתר אזולאי, כרטיס קבר בהר הזיתים, ירושלים, באתר הר הזיתים, ירושלים
↑  כרטיס קבר: עזיזה דיהן » הר הזיתים, ירושלים, באתר הר הזיתים, ירושלים
↑  כפי שכתב רבי יוסף אזולאי בעצמו דברים אלו לזיכרון ונמצאים בסוף כתב יד גינת ורדים הנמצא כאן:

https://www.nli.org.il/he/discover/manuscripts/hebrew-manuscripts/itempage?vid=MANUSCRIPTS&docId=PNX_MANUSCRIPTS997009165989205171&scope=PNX_MANUSCRIPTS&SearchTxt=%D7%92%D7%A0%D7%AA%20%D7%95%D7%A8%D7%93%D7%99%D7%9D
↑  כך ידוע שמה בקרב המשפחה.
↑  החתונה מוזכרת במכתב באיטלקית ששלח רבי כלפאללה נחום מטריפולי לרבי חנניה בו הוא מודה על הזמנתו לחתונת בנו.

המכתב נמצא באתר הספרייה הלאומית: https://www.nli.org.il/he/archives/NNL_ARCHIVE_AL990040861430205171/NLI
↑  כך מופיע בכתובתם מיום י"ג בחשוון תש"א (14 בנובמבר 1940).
↑  ראה באתר שלו כאן על אודותיו וקורות חייו.
↑  פול, דוד דה סולה באתר הספרייה הלאומית
↑  פרנסיס, אליאו משה באתר הספרייה הלאומית.
↑  בלום, לואידור באתר הספרייה הלאומית
↑  ששון, פרחה באתר הספרייה הלאומית
↑  כלשונו של רבי חנניה עצמו בספרו מגן הדת, עמ' 26.
↑  בשער הספר כתוב שזה חוברת מס' א ונראה שרבי חנניה תכנן להדפיס חלקים נוספים מהספר. באחד העמודים הראשונים אף מופיע רשימת נושאים שיובאו בחוברת ב מהספר. אך כנראה לבסוף לא נדפסה חוברת ב.
↑  כתב יד זה נמצא בספרית הגאון רבי יעקב משה הלל שליט"א ראש מכון "אהבת שלום", ירושלים.
↑  ספר ואביו שמר באתר אוצר החכמה:
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282028005171  GND: 1051482763  ISNI: 0000 0004 0311 4732  LCCN: nr2005028645  VIAF: 2427242   WorldCat (עם VIAF): 2427242
חמשת היסודות

חמשת היסודות והקשרים ביניהם
חמשת היסודות (בסינית מפושטת: 五行; בפין-יין: wǔxíng) הוא מושג טרום מדעי שמקורו בסין העתיקה. חמשת היסודות מכונים לעיתים גם חמשת המעברים. חמשת היסודות המדוברים הם: עץ, אש, אדמה, מתכת, ומים. לפי הפילוסופיה הסינית, מדובר בחמישה אופנים בהם בא לידי ביטוי הצ'י. חמשת היסודות משלימים זה את זה, ומייצגים את האפשרויות הקיימות בטבע, באופי האדם, וביקום.
המושג חמשת היסודות הוא המשך של תאוריית היין-יאנג. הסינים חשבו שכל הקיים בטבע נשלט או מושפע ממצב הקשר ה"אנרגטי" בין השמים והארץ - עולם הדומם, עולם הצומח, עולם החי והאדם.
לפי הפילוסופיה, חמשת היסודות מהם בנוי מעגל החיים הם: אש, מים, עץ, מתכת, ואדמה. כל יסוד בונה ומזין את הבא אחריו. בלשון ציורית ניתן לתאר את המעגל כך: המים מצמיחים עץ, העץ הוא חומר גלם ליצירת אש, האש יוצרת אפר ואדמה, בעמקי האדמה נוצרת מתכת, המתכת בעמקי האדמה מחזיקה את מי התהום להמשך צמיחת העץ, וחוזר חלילה.
חמשת היסודות מייצגים תהליך שבו משתנה האנרגיה ממצב אחד לשני, בו יסוד אחד הוא מזין את היסוד שאחריו ומוזן מזה שלפניו. קיימים שני סוגי מעגלים בתהליך:
מעגל היצירה או ההזנה: בו כל יסוד מזין את זה שאחריו, וכך כל יסוד יוצר את זה שבא אחריו. כאשר יש עודף בהזנה או חוסר בהזנה משתבשת הזרימה ההרמונית במעגל ונגרמת מחלה.
מעגל הבקרה: ההיבט הכללי יותר, הדאגה שאף יסוד לא יחרוג מגבולותיו. כאשר יש בעיה במעגל הבקרה, יסוד אחד עלול להשתלט על אחר, ומחליש את תפקודו, מצב העלול לגרום לקשיים בזרימה האנרגטית ולחולי.
ראו גם

ארבעת היסודות
פילוסופיה סינית
רפואה סינית
חיים בן עטר (הראשון)

ערך זה עוסק בסבו של רבי חיים בן עטר המכונה "אור החיים". אם התכוונתם לאדם אחר הנושא שם זה, ראו .
| --- | --- |
 לידה:   סלא, מרוקו
 פטירה:  1721 ה'תפ"א 
 השכלה:  תלמוד, הלכה
 תקופת הפעילות:  ?–1721 
 השתייכות:  אחרונים
 תחומי עיסוק:  ראש ישיבה
 רבותיו:  רבי חייא דיין
 תלמידיו:  חיים בן עטר  שמואל די אבילה  שלום בוזגלו
 צאצאים:  חיים בן עטר  אליעזר די אבילה
 
רבי חיים בן עטר (מכונה גם רבי חיים בן עטר הזקן; נפטר ה'תפ"א, 1721), היה ראש ישיבה בעיר סלא שבמרוקו בראשית המאה השמונה עשרה. סבו ורבו של רבי חיים בן עטר.
ביוגרפיה

רבי חיים בן עטר היה ראש ישיבה בבית הכנסת הגדול של העיר סלא שנקרא "צלאת בן עטר". למד תורה מפי השד"רים רבי חייא דיין ורבי אלישע חיים אשכנזי. היה ידוע בשקדנותו עד שגם את הלילות הקצרים הקדיש ללימוד תורה. נהג לקום בכל לילה ולומר תיקון חצות בבכיה. נודע בהחזקת לומדי תורה וביתו נחשב בית ועד לחכמים.
בשנת ה'תס"ה נסע יחד עם בנו רבי משה ונכדו רבי חיים לעיר מקנס, כנראה במטרה לפקח על עסקי השותפות שלו עם אחיו, הנגיד רבי שם טוב בן עטר. במקנס הוא התאכסן שתי שנים ומחצה אצל רבי משה די אבילה.
מתלמידיו היו הרבנים: חיים בן עטר נכדו, שמואל די אבילה, חתן של בנו רבי משה, ובנו של רבי משה די אבילה שאצלו שהה רבי חיים במקנס, ושלום בוזגלו.
שמועות מדברי תורתו מובאות בספרות חכמי מרוקו.
האריך ימים, כנראה יותר ממאה שנה, ונפטר בשנת ה'תפ"א. רבי משה בירדוגו כתב דרוש שאותו דרש להספדו.
ראו גם

חיים בן עטר
יום העמים הילידים הלאומי

| --- | --- |

 מדינה:  קנדה 
 סוג:  חג ציבורי 
 סיבה:  עמים ילידים ביבשת אמריקה 
 
יום העמים הילידים הלאומי (באנגלית: National Indigenous Peoples Day), היה קרוי בעבר יום האבוריג'ינים הלאומי (באנגלית: National Aboriginal Day), הוא יום חג לאומי בקנדה המכיר ומציין את התרבות והתרומה של האומות הראשונות, האינואיטים והמטיסים בקנדה (ראו להרחבה עמים ילידים בקנדה).
ה-21 ביוני נבחר בתור התאריך בו מצוין המאורע החגיגי מכיוון שלעיתים קרובות מתרחשת בו נקודת ההיפוך הקיצית, אירוע שקבוצות ילידים רבות חוגגות בו על פי תרבותן.
יום זה הוא יום שבתון בטריטוריות הצפון-מערביות מאז 2001 וביוקון מאז 2017. על אף שזהו יום לאומי כלל-קנדי, הוא לא נחשב יום שבתון בכל שאר המדינה.