stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמות האזרחים בארגנטינה
האנרכיה של שנת 1820 > הרפובליקה של טוקומן והתפרקותה

מעט לאחר ההפיכה שבעזרתה הפך למושל טוקומן, ברנבה אראוס (Bernabé Aráoz) הכריז על הרפובליקה של טוקומן ואף פרסם חוקה. צעד זה לא התקבל על דעתם של תושבי סנטיאגו דל אסטרו שהייתה אז חלק מטוקומן, הקבילדו שלה בחר בקולונל חואן פליפה איברה (Juan Felipe Ibarra) למושל ב-31 במרץ 1820, והתנתק מטוקומן. לקח לאראוס, מושל טוקומן, 8 חודשים להתכונן ולפלוש לסנטיאגו דל אסטרו, אך הוא הובס בקלות בידי איברה.
איברה סייע לצבא הצפון בפיקוד הקולונל אלחנדרו הרדיה (Alejandro Heredia) להתקדם לסלטה ובכך קנה את תמיכתו של גואמס שתכנו לפלוש בעזרתם לאלטו פרו. אראוס הטוקומני שהשתלט על מחסני הנשק קודם לכן סירב להעבירם לידי גואמס, ובתגובה גואמס והרדיה תקפו אותו, הצליחו לכבוש את קטמרקה, אך ניגפו בסופו של דבר ב-3 באפריל 1821.
או אז גילה גואמס שהמעמדות המבוססים בסלטה שמאסו בנטל המלחמה נגד המלוכנים ניצלו את העדרו כדי להדיחו, אך הוא שב והחזיר לעצמו את השלטון ללא קרב.
אראוס הצליח לכבוש חזרה את קטמרקה, וב-5 ביוני 1821 הכיר באוטונומיה של סנטיאגו דל אסטרו.
ב-25 בפברואר 1821 גם קטמרקה הכריזה על התנתקותה מטוקומן, ולאחר תקופה של חוסר יציבות שלטונית – התבסס הפדרל אאוסביו גרגוריו רוסו (Eusebio Gregorio Ruzo), וחלק ממתנגדיו נותרו בטוקומן תחת חסותו של אראוס.
האנרכיה של שנת 1820 > מותו של גואמס והאנרכיה בטוקומן

ימים מעטים לאחר שטוקומן הכירה באוטונומיה של סנטיאגו דל אסטרו – המלוכנים מאלטו פרו הצליחו לכבוש את סלטה ולגרום למותו של גואמס; אך גורשו שבועות מספר לאחר מכן, והמפלגה ששימשה כאופוזיציה לגואמס היא זו שעלתה לשלטון בפרובינציה וכמושל התמנה חוסה אנטוניו פרננדס קורנחו (José Antonio Fernández Cornejo).
ב-22 בספטמבר 1821, חברי מפלגתו של גואמס הדיחו את קורנחו בהפיכה עקובה מדם, ומינו במקומו את הגנרל חוסה איגנסיו גוריטי (José Ignacio Gorriti). הוא חלק את השלטון עם האופוזיציה ומינה לתפקידים בכירים גם את יריביו, מה שלא מנע ניסיון הפיכה כושל נגדו בדצמבר 1821.
בטוקומן, אראוס הודח ב-28 באוגוסט 1821 בידי קצינים בפיקוד אברהם גונסלס (Abraham González) שהתמנה למושל בתמיכת הקבילדו, אך הודח ב-8 בינואר 1822 בידי מפקד המיליציות העירוניות חאווייר לופס (Javier López). הפרובינציה נפלה קורבן לסדרת הפיכות, קרבות ומעשי ביזה; תוך היווצרות פילוג בין 2 מחנות: של לופס ושל אראוס, כשכל אחד נחוש בדעתו לחסל את זולתו.
אחר שלטון של כשנה, הודח אראוס ולופס הצליח לגרשו לסלטה ב-5 באוגוסט 1823; שם הוא המשיך לתכנן את חזרתו, אך המושל חואן אנטוניו אלווארס דה ארנאלס (Juan Antonio Álvarez de Arenales) עצר אותו, שלח אותו לטוקומן, ושם הוא חוסל ביריה ב-24 במרץ 1824, והשלטון בטוקומן התייצב למשך כשנתיים.
המלחמה בין קירוגה ולמדריד > קונגרס בואנוס איירס ובעיות ראשונות בפרובינציות הפנימיות

ב-1824 התכנס בבואנוס איירס הקונגרס תחת השפעתה הדומיננטית. תפקידו היה לפרסם חוקה, אך התקוממות בראשות חואן אנטוניו לבאז'חה (Juan Antonio Lavalleja)ומנואל אוריבה (Manuel Oribe) שהתחילה בליטורל כלפי ברזיל ששלטה אז בבנדה אוריינטל – הובילה לפרוץ מלחמת ארגנטינה–ברזיל, וחייבה הקמת צבא לאומי. לשם כך נוצר התפקיד של נשיא ארגנטינה שאליו נבחר נציג המפלגה האוניטרית – ברנדינו ריוודוויה, ושבנוסף לניהול המלחמה – לא היסס להתערב בענייניהם הפנימיים של הפרובינציות.
הוא פיזר את הממשל של הפרובינציה של בואנוס איירס ואיבד כך את תמיכת בעלי החוות. כמו כן גילה סובלנות דתית תוך העמקת הפיקוח על הכנסייה הקתולית, מה שהצטייר בעיני השמרנים באזורי הפנים ככפירה.
הבעיות הראשונות החלו בסן חואן שם המושל סלוודור מריה דל קריל (Salvador María del Carril) ניסה לחקות את הרפורמות של ריוודוויה. הוא הודח בהפיכה שהונהגה על ידי אנשי דת ביולי 1825 וברח למנדוסה. שם הוא זכה לתמיכתו של חואן דה דיוס קורראס (Juan de Dios Correas) האוניטריסט שעלה בעצמו לשלטון בהפיכה בהנהגת חואן לוואז'ה (Juan Lavalle – קצין בצבא ולימים מושל בואנוס איירס).
כוח צבאי שנשלח ממנדוסה בפיקוד הקולונל חוסה פליקס אלדאו (José Félix Aldao) השיב בסן חואן את השלטון לידי האוניטריסטים.
בקטמרקה פרץ עימות צבאי בין שניים ששאפו לתפוס בה את השלטון: מנואל אנטוניו גיטרס (Manuel Antonio Gutiérrez) ומרקוס אנטוניו פיגרואה (Marcos Antonio Figueroa). הושגה פשרה בחסות הקצין פקונדו קירוגה (Facundo Quiroga) מלה ריוחה לפיה גיטרס נבחר למושל ביולי 1825, והוא ניצל זאת לביסוס האוניטרים ונישול הפדרליים.
המלחמה בין קירוגה ולמדריד > תחילתה של מלחמת אזרחים

בתחילת 1826 הגיע לקטמרקה הקולונל גרגוריו אראוס דה למדריד (Gregorio Aráoz de Lamadrid) שנלחם בעבר מטעם בואנוס איירס נגד רמירס מאנטרה ריוס, כדי לגייס כוח למלחמה נגד ברזיל בבנדה אוריינטל. המושל גיטרס שכנע אותו לפנות לטוקומן, שם למדריד הדיח את המושל חאווייר לופס (Javier López).
בקטמרקה, גיטרס עצמו הודח בידי יריבו פיגרואה ופקונדו קירוגה מלה ריוחה. גיטרס פנה ללמדריד בבקשת סיוע, והוא שב לקטמרקה והדיח את פיגרואה באוגוסט 1826.
פקונדו קירוגה היה בעל מכרות באזור, בשעה שהנשיא ריוודוויה ניהל חברה מתחרה ודאג לתת לה זכויות יתר; בנוסף הוא התנגד למגמות האנטי-קלריקליות של ריוודוויה שלמדריד יצג אותו למעשה, ולכוונת הקונגרס להנחיל בכוח את החוקה האוניטריסטית של 1826.
למדריד וצבאו מומנו על ידי ריוודוויה כדי שיחסל את התנגדות המנהיגים הפדרליים בצפון. בעקבות הדחת גיטרס בידי קירוגה ומינויו של יריבו פיגרואה – למדריד פנה לקטמרקה והובס בידי קירוגה בקרב אל טלה (El Tala) בצפונה ב-27 באוקטובר 1826.
קירוגה שב מקטמרקה ללה ריוחה, במנדוסה הפדרליים תפסו את השלטון, ואז קירוגה פלש לסן חואן ומינה מקורב שלו כמושל.
המלחמה בין קירוגה ולמדריד > המערכה השנייה של קירוגה

למדריד שנמלט לטוקומן לאחר תבוסתו, וכדי להתנקם בפדרליים שלח את פרנסיסקו בדויה (Francisco Bedoya) לפלוש לסנטיאגו דל אסטרו. המושל איברה הניח לו לכבוש את העיר, ואז הטיל עליו מצור, ואילץ אותו לסגת.
בינתיים בקטמרקה גיטרס שב לשלוט. זמן מה לאחר מכן מושל סלטה – ארנאלס – הודח בידי הקולונל פרנסיסקו גוריטי (Francisco Gorriti) ונמלט לבוליביה.
למדריד פלש בעצמו לסנטיאגו דל אסטרו (לאחר ששלוחו בדויה נכשל שם), הדיח את איברה, אך נאלץ אף הוא לצאת מהפרובינציה, ואיברה שב מלווה בקירוגה.
כעת הפדרליים שלטו בקטמרקה פלשו לטוקומן. קירוגה הביס בשנית את למדריד בקרב רינקון דה וז'אדארס (Rincón de Valladares) ב-6 ביולי 1827. למדריד ברח לבוליביה, וקירוגה הטיל על טוקומן תשלום פיצויים כבדים. לאחר שיצא מהפרובינציה, התמנה כמושל ניקולאס לגונה (Nicolás Laguna) הפדרלי.
לקראת סוף 1827 כל הפרובינציות היו בידי הפדרליים למעט סלטה.
בבואנוס איירס, לאחר התפטרות ריוודוויה מנשיאות ארגנטינה – משל על הפרובינציה מנואל דורגו (Manuel Dorrego) הפדרליסט, שהחליף את לס אראס (Las Heras) שהיה מקורב לריוודוויה.
המלחמה (השנייה) בין האוניטרים והפדרליים: 1828–1831 > ההפיכה של לוואז'ה וכשלונה

חרף המערכה היבשתית המוצלחת במהלך מלחמת ארגנטינה–ברזיל, המצור הימי הוביל להסכם שלום בתנאים לא אופטימליים מבחינת ארגנטינה, ועלה לנשיא ריוודוויה בכסאו ולקונגרס של בואנוס איירס בפיזורו.
מנואל דורגו הפדרליסט היה הדמות הבולטת בתקופה שלאחר ריוודוויה: הוא ביצר את מעמדה של הפרובינציה של בואנוס איירס כפרובינציה אוטונומיסטית במקום את מעמדה של בואנוס איירס העיר כבירה; והמושלים האחרים נתנו לו לנהל את הצבא במלחמות החיצוניות ואת יחסי החוץ של הפרובינציות.
במקום הקונגרס שהתפזר התכנסה בסנטה פה הוועד הלאומי (Convención Nacional) בשביל להניח את הבסיס החוקתי למדינה.
בשל המצוקה הכספית ובלחץ האנגלים שהיו מעוניינים בסיום הלחימה, דורגו חתם על הסכם עם ברזיל לפיו בבנדה אוריינטל תקום מדינה עצמאית – הרפובליקה המזרחית של אורוגוואי.
הקצינים בצבא זעמו על ההחלטה והחליטו להדיח את דורגו: הגנרל חואן לוואז'ה (Juan Lavalle) הגיע עם מחצית הצבא לבואנוס איירס, וב-1 בדצמבר 1828 הדיח את דורגו, והתמנה למושל על ידי שותפיו.
דורגו נמלט לדרום הפרובינציה, שם היה יכול להיעזר במיליציות הכפריות של הקולונל הפדרלי חואן מנואל דה רוסס (Juan Manuel de Rosas).
לוואז'ה הביס אותם בקרב נווארו (Navarro) וחיסל את דורגו; ורוסס עם שארית כוחותיו עבר לסנטה פה, והמושל אסטניסלאו לופס (Estanislao López) העמיד עצמו בראש הכוח במטרה להדיח את לוואז'ה.
בלב הפרובינציה של בואנוס איירס התקבצו מונטונרות פדרליות שהתעמתו עם הקולונלים של לוואז'ה, שמצידו תמך בפלישה של הגנרל חוסה מריה פס (José María Paz) לקורדובה ופלש לסנטה פה שם לופס יחד עם רוסס הביסו אותו בקרב גשר מרקס (Puente de Márquez) ב-26 באפריל 1829.
רוסס הטיל מצור על לוואז'ה בתוך העיר בואנוס איירס, במשא ומתן ביניהם סוכם על עריכת בחירות אך הן הוכשלו על ידי האוניטרים והמצור חודש. הפעם נחתם הסכם שלפיו הגנרל חואן חוסה ויאמונטה (Juan José Viamonte) הפדרלי נבחר ביוני 1829 כמושל, וב-8 בדצמבר רוסס נבחר כמושל תוך שהוא מקבל רשות לנקוט "בכל האמצעים הנדרשים" עד לכינוס קונגרס חדש.
כך החל "עידן רוסס" בהיסטוריה של ארגנטינה.
המלחמה (השנייה) בין האוניטרים והפדרליים: 1828–1831 > הפלישה של הגנרל פס לקורדובה

לאחר חיסולו של דורגו – המושל הפדרלי של הפרובינציה של בואנוס איירס – בידי מפקדי הצבא, הגנרל חוסה מריה פס (José María Paz) פלש לפרובינציה של קורדובה – שם משל בוסטוס – בראש כוח בן כ-1,000 איש.
פס ובוסטוס כבר נפגשו בעבר בהתקוממות ארקיטו (Arequito) נגד מעורבות צבא הצפון במלחמת האזרחים בסנטה פה, ודרכיהם נפרדו לאחר מכן.
בוסטוס נטש את העיר והתבצר לא הרחק משם למרגלות ההרים, הזעיק סיוע מקירוגה, וכדי למשוך זמן – מינה את פס כמושל זמני.
פס הקדימו והביס אותו בקרב סן רוקה (San Roque) ב-22 באפריל 1829, וכינס את תומכיו שבחרו בו כמושל, אף על פי שהמפקדים בצפון ובמערב הפרובינציה לא הכירו בו.
פס יצר קשר עם המושלים חאווייר לופס (Javier López) מטוקומן שהגיע לקורדובה עם כוח גדול ועם חוסה איגנסיו גוריטי (José Ignacio Gorriti) מסלטה שניצל את היעדרו של קירוגה כדי לכבוש את העיר קטמרקה.
בוסטוס נמלט ללה ריוחה, ושב כעבור חודש כסגנו של קירוגה. קירוגה עצמו הגיע למערב הפרובינציה של קורדובה כדי לגייס כוח נוסף ממנדוסה בפיקוד הגנרל אלדאו (Aldao) שהפר ברית קודמת שלו עם פס.
פס פנה מקורדובה דרומה, קירוגה השתלט על העיר, אך נטש אותה כדי להימנע מפגיעה באוכלוסייה בה בקרב הממשמש ובא, שפרץ בלה טבלדה (La Tablada) ב-22 ביוני 1829, והסתיים בניצחונו החד משמעי של פס. קירוגה ניסה להפתיעו ולתקוף אותו שוב למחרת, אך שוב ניגף.
קירוגה שב ללה ריוחה ונפרע ממי שתמך בפלישה של גוריטי מסלטה.
פס שב והשתלט על העיר קורדובה, ושלח את צבאו לטהר את הפרובינציה מבלי לבחול באמצעים.
בפרובינציות הסמוכות – סן לואיס ומנדוסה – היו ניסיונות הפיכה של האוניטרים שנכשלו.
קירוגה וסגנו אלדאו ניסו שוב את כוחם, אך הובסו ב-25 בפברואר 1830 בקרב אונקטיוו (Oncativo): קירוגה נמלט לבואנוס איירס ואלדאו נתפס.
המלחמה (השנייה) בין האוניטרים והפדרליים: 1828–1831 > ליגת הפנים וההסכם הפדרלי

לאחר מפלתו הסופית של קירוגה הפדרלי, פס שלח את כוחותיו לפרובינציות שסייעו לו: את חוסה וידלה קסטיז'ו (José Videla Castillo) שלח למנדוסה והוא התמנה למושל, ובאופן דומה הטיל את מרותו על קטמרקה, סן חואן, סן לואיס וסנטיאגו דל אסטרו; לעיתים תוך פגיעה חסרת אבחנה באוכלוסייה המקומית.
לאחר מכן הוא כינס את המושלים וחתם על הסכם כללי בשם "ליגת הפנים" (Liga del Interior), ומאוחר יותר הם פרסמו מחדש את החוקה הארגנטינאית מ-1826 ומינו את פס למפקד על צבאי (Jefe Supremo Militar).
מנגד, ארבע הפרובינציות הפדרליות – בואנוס איירס, סנטה פה, אנטרה ריוס וקוריינטס – חתמו על ההסכם הפדרלי (Pacto Federal), ובכך הכריזו מלחמה נגד ליגת הפנים.
המלחמה (השנייה) בין האוניטרים והפדרליים: 1828–1831 > ניצחון פדרלי

ניהול המלחמה של הפדרליים נגד ליגת הפנים הייתה בידי אסטניסלאו לופס – מושל סנטה פה – שהתקדם עם כוחותיו לכיוון קורדובה, ותמך במרידות המקומיות שם.
רוסס שלח לעזרתו את הצבא של בואנוס איירס בפיקוד חואן רמון בלקרסה (Juan Ramón Balcarce), מוותיקי מלחמת העצמאות.
הגנרל קירוגה שהוכה קודם לכן בידי הגנרל פס, חזר למערכה בראשות כוח של 450 עבריינים שרוסס שחרר מבתי הכלא, והתקדם אף הוא לדרום קורדובה מכיוון בואנוס איירס.
ב-5 בפברואר 1831 נחלו הפדרליים ניצחון ראשון בקרב פריילה מוארטו (Fraile Muerto) בפרובינציה של קורדובה.
חלק גדול מחיילי ליגת הפנים בקרב ההוא היו פדרליים שגויסו בכוח, וכעת לאחר התבוסה הצטרפו לצבאו של קירוגה שהמשיך לסן לואיס ומשם למנדוסה, והביס את המושל וידלה קסטיז'ו בקרב רודאו דה צ'אקון (Rodeo de Chacón) ב-22 במרץ 1831.
כך קירוגה השיב את כל הפרובינציות של קוז'ו לידי הפדרליים במישרין (בעצמו) או בעקיפין (עידוד התקוממויות מקומיות).
הגנרל פס ניסה לתמרן לקרב אחד גדול בין שני המחנות מתוך הנחה שבו יהיה לו יתרון, אך הוא נלכד ללא קרב בידי כוחותיו של לופס והובל לסנטה פה.
למדריד קיבל את הפיקוד על הצבא של ליגת הפנים והורה על נסיגה לכיוון טוקומן שם מינה את מושל סלטה – הגנרל אלווארדו – כמפקד על צבאי (Supremo Jefe Militar) במקום פס, אלא שאלווארדו היה טרוד בעצמו במאבק עם הפדרליים ולא היה יכול לסייע ללמדריד.
ב-4 בנובמבר 1831 הביס קירוגה את למדריד בקרב סיודדלה (טוקומן), ולמדריד וקציניו נמלטו לבוליביה.
בפברואר 1832 נפלה גם סלטה לידי הפדרליים לאחר הקרב בסריז'וס (Cerrillos), ולאחר שלופס מינה את אחד מתומכיו למושל קורדובה, ואחר כמושל אנטרה ריוס – ובכך סייע להתייצבותה; כל הפרובינציות נשלטו לראשונה בידי הפדרליים.
קונפליקטים בין הפדרליים במהלך שנות ה-30 של המאה ה-19 > כישלון החוקה הפדרלית

ניצחונם המוחלט של הפדרליים הייתה הזדמנות היסטורית לעצב את דמותה של ארגנטינה בהתאם להשקפתם, ולפרסם חוקה בכפוף להסכמה בין הפרובינציות.
מוקדי הכוח הפדרליים היו:
פקונדו קירוגה – הפרובינציות של קוז'ו ושל צפון המערב.
אסטניסלאו לופס – קורדובה, סנטיאגו דל אסטרו, והפרובינציות של הליטורל.
חואן מנואל דה רוסאס – בואנוס איירס.
בסנטה פה התכנסה הוועדה הייצוגית (La Comisión Representativa) של נציגי כל הפרובינציות וחתמו על ההסכם הפדרלי, אולם רוסס שרצה לשמור על מעמדה הבכיר של בואנוס איירס ניצל את היריבות בין קירוגה ולופס כדי לסכסך בין הנציגים, הוביל לפיזור הוועדה, והגוף הלאומי היחיד שהמשיך לפעול היה משלחת יחסי החוץ בממשל של בואנוס איירס.
קונפליקטים בין הפדרליים במהלך שנות ה-30 של המאה ה-19 > מהפכת הרסטאורדורים

הקדנציה הראשונה של רוסס כמושל פרובינציית בואנוס איירס הסתיימה ב-17 בדצמבר 1832, במקומו נבחר חואן רמון בלקרסה (Juan Ramón Balcarce) מוותיקי מלחמת העצמאות, ורוסס התפנה לארגן את מערכת המדבר (Campaña al Desierto) לכיבוש אדמות האינדיאנים.
בלקרסה ניצל את היעדרותו של רוסס כדי לדחוק את רגלי תומכיו ולהציב במקומם פדרליים מתונים יותר. בתגובה הם הטילו מצור על בלקרסה בתוך בואנוס איירס, בשעה שאשתו של רוסס התסיסה את המעמדות העניים, והקימה את הארגון שלהם ואת הזרוע החמושה שלה – המסורקה (La Mazorca).
רוב הצבא הצטרף למהפכת הרסטאורדורים (La Revolución de los Restauradores, משיבי הסדר הקודם על כנו), וב-28 באוקטובר 1833 תומכיו של רוסס הביסו את מתנגדיו.
ב-4 בנובמבר 1833 בלקרסה התפטר מתפקידו כמושל, ובמקומו התמנה הגנרל חואן חוסה ויאמונטה (Juan José Viamonte), ותחתיו המסורקה תקפה את תומכי המושל הקודם.
המפלגה הפדרלית גילתה חוסר סובלנות כלפי כל התנגדות לרוסס וראתה בכך בגידה, ורבים מהם נמלטו למונטווידאו וחברו לאוניטרים בהתנגדותם לרוסס.
ויאמונטה התפטר ב-1834, ובמקומו נבחר זמנית מנואל ויסנטה מסה (Manuel Vicente Maza).
קונפליקטים בין הפדרליים במהלך שנות ה-30 של המאה ה-19 > מהפכה ודיכויה בקורדובה

פקונדו קירוגה שאיבד את השפעתו על הנעשה בקורדובה, עבר לצד מתנגדיו של מושלי קורדובה – האחים ריינפה (José Vicente Reynafé 1831–1833, José Antonio Reynafé 1833–1835), אך המתנגדים נכשלו בניסיון ההפיכה בספטמבר 1832.
מעט לאחר המערכה במדבר נגד האינדיאנים ב-1833, ניסיון הפיכה נוסף של קצינים בכירים מקומיים נכשל בשל תגובתם המהירה של האחים בעזרת הכוחות הצבאיים הנאמנים להם, והם חיסלו את ראשי מתנגדיהם.
זמן קצר לאחר מותו של קירוגה התגלה קשר בסנטיאגו.
האחרים ריינפה המשיכו למשול בקורדובה, אך היחסים בינם לקירוגה התערערו באשר היה ברור להם שהוא עומד מאחורי המזימות נגדם, והם חיפשו הזדמנות מתאימה להיפרע ממנו.
קונפליקטים בין הפדרליים במהלך שנות ה-30 של המאה ה-19 > מלחמה בצפון: האוטונומיה של חוחוי

גם בסלטה היו ניסיונות להדיח את המושל פבלו לטורה (Pablo Latorre): בסוף 1832 הוא נאלץ לברוח אך שב כעבור שבוע לתפקידו, ובאוגוסט 1833 הוא סיכל ניסיון הפיכה של אחד מתומכיו לשעבר שנאלץ למצוא מקלט בטוקומן אצל המושל אלחנדרו הרדיה (Alejandro Heredia) שדחה בקשה להסגירו.
באמצע 1834, הרדיה מושל טוקומן התערב בנעשה בקטמרקה ותמך בהפיכתו של מנואל נווארו (Manuel Navarro) למושל.
ניסיון הפיכה בטוקומן נגד הרדיה נכשל, המורדים נמלטו לסלטה, ולטורה מושל סלטה ניצל זאת כדי לנקום בהרדיה על החסות שהעניק למורדים נגדו וארגן פלישה שלהם לטוקומן, אך גם היא נכשלה והם נמלטו לבוליביה. הרדיה קידם את כוחותיו לכיוון סלטה בדרישה שלטורה יתפטר ושסלטה תפצה את טוקומן על נזקי הפלישה, לטורה פנה למושל בואנוס איירס בבקשה שיתווך ביניהם, אך התשובה בוששה לבוא.
בנובמבר 1834, ראשי חוחוי שהייתה אז חלק מסלטה – הובילו דרישה להפוך לפרובינציה עצמאית בקבילדו פתוח, תוך שהם מנצלים את המתיחות הגואה בגבול בין סלטה וטוקומן; ובחרו בסגן מושל סלטה הממונה על חוחוי – חוסה מריה פסיו (José María Fascio) – בתור מושל. הרדיה דרש מלטורה להכיר בחוחוי כפרובינציה תוך שהוא שולח את צבאו להילחם בסלטה.
לטורה עזב את העיר סלטה והודח בהיעדרו, אך הצבא נותר נאמן לו. חוחוי ניצלה את המצב ופלשה לסלטה, ובקרב קסטנייארס (Castañares) ב-13 בדצמבר 1833, אחד ממפקדי חוחוי שהעמיד פנים כעובר לצידו של לטורה – לכד אותו וקצינים בכירים נוספים, וגרם לכוחותיו שנותרו ללא פיקוד לנטוש את הקרב ולהתפזר.
קבוצה של אוניטריים הדיחה את לטורה השבוי, ובחרה במקומו בחוסה אנטוניו פרננדס קורנחו (José Antonio Fernández Cornejo) שהכיר באוטונומיה של חוחוי. פסיו שב לחוחוי, ולטורה חוסל בתא המעצר זמן קצר לאחר מכן.
לטורה, טרם מותו, ביקש ממושל בואנוס איירס להתערב. הוא שלח את קירוגה שהגיע לסנטיאגו דל אסטרו לאחר שלטורה חוסל, ומשם סייע להרדיה מושל טוקומן להציב נאמנים לו בעמדות מפתח בחוחוי ובסלטה.
קונפליקטים בין הפדרליים במהלך שנות ה-30 של המאה ה-19 > מותו ומורשתו של קירוגה

בשובו מסנטיאגו דל אסטרו בעקבות הסכסוך בין סלטה לטוקומן וחוחוי ומעט לאחר שהגיעה לפרובינציה של קורדובה, הגנרל קירוגה נרצח בהזמנת האחים ריינפה ב-16 בפברואר 1835.
הם ניסו להטיל את האחריות לרצח על איברה מושל סנטיאגו דל אסטרו, אך מהר מאוד יצאה האמת אל האור.
הידיעה על הרצח הכתה גלים ברחבי המדינה. רוסס, מושל בואנוס איירס, דרש וקיבל סמכויות בלתי מוגבלות.
מעט לאחר מכן תמה כהונתו של חוסה ויסנטה ריינפה מושל קורדובה ובמקומו נבחר פדרו נולסקו רודריגס (Pedro Nolasco Rodríguez) שהיה שותף לתכנון חיסולו של קירוגה, אך הוא התפטר כעבר זמו קצר. יורשו סיקסטו קסנובה (Sixto Casanova) עצר את האחראי לביצוע הרצח ואת האחים ריינפה. ב-17 בנובמבר 1835, מנואל לופס (Manuel López) – אחד ממפקדי הצבא בפרובינציה – נכנס לבירת הפרובינציה, הוביל לבחירת כמושל, ושלח את האחרים ריינפה לבואנוס איירס שם הם נשפטו והוצאו להורג.
בפרובינציות של קוז'ו שהיו תחת השפעתו של קירוגה קודם לחיסולו, פרצו סכסוכים בשל העדר דמות דומיננטית: גם פנימיים – מאבקים על ההנהגה, וגם חיצוניים – בינן לבין עצמן. רוסס מבואנוס איירס ניצל את החלל שנוצר כדי לקדם את נווארו בנאווידס (Nazario Benavídez) שמשל על סן חואן במשך כ-20 שנה (1836–1855), כשמנגד – בלה ריוחה עלה לשלטון תומאס בריסואלה (Tomás Brizuela) המתנגד לו.
קונפליקטים בין הפדרליים במהלך שנות ה-30 של המאה ה-19 > ההגמוניה של הרדיה בצפון

באמצע 1835, חוויאר לופס (Javier López) שמשל על טוקומן במהלך רוב שנות ה-20, פלש לסלטה יחד עם קרוב משפחתו אנחל באיגוף מצפון; אך עם שובם לטוקומן חוסלו בהוראת מושל טוקומן (ובמהלך רוב שנות ה-30) – אלחנדרו הרדיה (Alejandro Heredia) – שהבין שהם מהווים איום גם עליו; ולאחר שנפטר מהם פלש לקטמרקה שאותה האשים בשיתוף פעולה עם משפחת לופס, הביס את הצבא בפיקוד פליפה פיגרואה (Felipe Figueroa), ובמקום מנואל נווארו (Manuel Navarro) נבחר למושל פרננדו ויז'פנייה (Fernando Villafañe) – עושה דברו של הרדיה – שנאלץ להסכים עם העברת חלק גדול מקטמרקה לטוקומן, וכך הרדיה הפך ל"פרוטקטור של פרובינציות הצפון", ובתחילת 1836 הוא קיבל את הפיקוד על צבא הצפון במלחמה נגד הקונפדרציה פרו-בוליביה (1836–1839).
בתחילת 1838, 4 מושלי פרובינציות – סן לואיס, מנדוסה, לה ריוחה וסנטיאגו דל אסטרו – היו כפופים במידה זו או אחרת לרוסס, עוד שניים – סן חואן וקורדובה – חבו לו את שלטונם, וגם בסנטה פה בה אסטניסלאו לופס (Estanislao López) שמשל בשנים 1818–1838 שכב על ערש הדווי – הייתה לו השפעה על מקורביו.
מנגד, בפרובינציות הצפוניות, ההגמוניה של הרדיה הייתה מוחלטת.
קונפליקטים בין הפדרליים במהלך שנות ה-30 של המאה ה-19 > מלחמת האזרחים באורוגוואי

הבנדה אוריינטל הפכה בעקבות מלחמת ארגנטינה–ברזיל למדינה עצמאית – אורוגוואי, אך לא מבודדת מהקונפליקטים הפנימיים בארגנטינה.
הגנרל חואן אנטוניו לבאז'חה (Juan Antonio Lavalleja), מגיבורי המרד נגד הכיבוש הברזילאי שהוביל למלחמה הנ"ל, הוחלף בגנרל פרוקטואוסו ריברה בנובמבר 1830. אי הסדר והשחיתות הובילו לארבעה ניסיונות להדיחו בידי לבאז'חה, אך כולם נכשלו.
ב-1835 נבחר כנשיא הגנרל מנואל אוריבה (Manuel Oribe) מאוהדיו של לבאז'חה. הוא ניסה לקדם ממשל מסודר, אך התעמת עם הגורמים המושחתים שהותיר קודמו.
ביולי 1836, משניסה להדיח את ריברה מתפקידו כמפקד הצבא – תפקיד שהעניק לעצמו עם סיום כהונתו – ולמנות את אחיו איגנסיו אוריבה (Ignacio Oribe), ריברה מרד בו. הוא הצליח להשתלט על חלק מהמדינה, אך הובס על ידי איגנסיו אוריבה ולבאז'חה בקרב קרפינטריה (Carpintería) ב-19 בספטמבר 1836, ונמלט לברזיל. שנה מאוחר יותר ריברה יחזור בתמיכת קאודיז'וס מריו נגרו ואוניטריסטים ארגנטינאים ויביס את לבאז'חה בקרב פלמר (Palmar) ב-15 ביוני 1838.
קונפליקטים בין הפדרליים במהלך שנות ה-30 של המאה ה-19 > הסגר הימי הצרפתי והשלכותיו

לואי פיליפ הראשון החליט להפוך את צרפת לאימפריה ימית, ותקף ארצות שהצטיירו בעיניו כחלשות בתואנות שונות; ביניהן ארגנטינה: הוא דרש מרוסס תנאי סחר דומים לאלו מהן נהנתה אנגליה, ומשסירב – הצי הצרפתי הטיל סגר על ריו דה לה פלטה בסוף 1837, והסכים להסירו עבור פרובינציות שלא יצייתו לרוסס.
ביוני 1838 הגיע לבואנוס איירס דומינגו קוז'ן (Domingo Cullen) מסנטה פה וניסה להוביל לפשרה או לחלופין לשיתוף פעולה בין סנטה פה לצרפת נגד רוסס.
מותו של מושל סנטה פה אסטניסלאו לופס טרף את הקלפים, קוזן מיהר לסנטה פה ושם נבחר למושל, אך רוסס ופסקואל אצ'אגואה (Pascual Echagüe) לא הכירו בו בתואנה שהוא ספרדי.
מבואנוס איירס יצא הקולונל חואן פבלו לופס (Juan Pablo López) – אחיו של אסטניסלאו לופס המנוח – וב-2 באוקטובר 1838 הביס את תומכיו של קוז'ן והתמנה בעצמו למושל.
באוקטובר 1838 הצי הצרפתי השתלט בכוח על האי מרטין גרסיה אך רוסס עמד בסירובו.
כעת הצרפתים דרשו מאוריבה, נשיא אורוגוואי, סיוע בסגר על ארגנטינה; אך הוא שמר על נייטרליות, ובתגובה הסגר הורחב גם לנמל מונטווידאו.
אוריבה שנמצא בין הפטיש (הסגר הצרפתי) והסדן (ריברה שהביס את לבאז'חה) – התפטר ב-21 באוקטובר 1838, ועבר לבואנוס איירס, שם רוסס קיבל אותו כאילו הוא עדיין הנשיא.
ריברה תפס את השלטון באורוגוואי – בהתחלה בכוח, וב-1 במרץ 1839 בבחירות; הכריז מלחמה על רוסס, וכרת ברית עם ברזיל.
קואליציית הצפון > ההתקוממויות הראשונות בצפון

בצפון החלה התקוממות של הליברלים ברצח של אלחנדרו הרדיה – המושל של טוקומן והאיש החזק באזור, בנובמבר 1838.
הרצח היה על רקע אישי, אך נתמך על ידי מספר אוניטריסטים.
כעת, עם הסתלקותו של הרדיה, המושלים החלו לגבש אופוזיציה לרוסס – שליט בואנוס איירס; כשהמובילים היו חוסה קובאס (José Cubas) מושל קטמרקה ומרקו אבז'אנדה (Marco Avellaneda) מושל טוקומן, ולמשך תקופה מסוימת גם איבארה – מושל סנטיאגו דל אסטרו, בעצה אחת עם קוז'ן – המושל המודח של סנטה פה שגלה אצלו לאחר שהודח ב-1838.
בעזרת איבארה וקובאס פרצה בפברואר 1839 הפיכה נגד מנואל לופס (Manuel López) מושל קורדובה, אך המורדים הובסו עוד בטרם הגיע כוח הסיוע שנשלח מקטמרקה. מפקד כוח זה צירף אליו את מה שנותר מהמורדים בקורדובה, אך הובס על ידי מושל סלטה, והוצא להורג.
רוסס דרש מאיבארה לשלוח את קוז'ן לבואנוס איירס, איבארה עשה כן, ומשקוז'ן הגיע לפרובינציה ביוני 1839 – חוסל בפקודת רוסס.
קואליציית הצפון > אי שקט בליטורל

בדצמבר 1837 נבחר כמושל קוריינטס (פרובינציה) – חנארו ברון דה אסטרדה (Genaro Berón de Astrada) שבראש מעיניו עמד חופש השיט בנהר הפרנה. על רקע זה הוא נקלע לעימות עם רוסס; חתר לשיתוף פעולה עם קוז'ן שהפך למושל סנטה פה ב-1838, וצירף לברית גם את ריברה – נשיא אורוגוואי לשעבר שתפס שוב את השלטון ב-1838 – והאוניטריסטים שגלו למונטווידאו.
ברון הצליח לגייס כוח בן 5,000 איש, אך ללא כל ניסיון ותשתית צבאיים; והוא הובס בקלות על ידי מושל אנטרה ריוס פסקואל אצ'אגואה (Pascual Echagüe) בקרב פאגו לרגו (Pago Largo) ב-31 במרץ 1839.
הצבא של קוריינטס הותיר מאחוריו 1,000 שבויים ו-2,000 הרוגים – כולל ברון עצמו.
קוריינטס עברה באופן זמני לידי הפדרליים שמינו מושל מטעמם.
לאחר שנפטר מיריבו, אצ'אגואה פלש לאורוגוואי ב-29 ביולי 1839 יחד עם חואן אנטוניו לבאז'חה (Juan Antonio Lavalleja) – ממפקדי מרד השלושים ושלושה נגד כיבוש אורוגוואי בידי ברזיל, ולימים נשיא אורוגוואי.
ריברה, נשיא אורוגוואי ושותפו של ברון המנוח, התחמק מעימות ונסוג כדי להרחיק את אצ'אגואה מבסיסיו תוך שהוא מגייס כוחות נוספים, ולבסוף הביס אותו בקרב קגאנצ'ה (Cagancha) ב-29 בדצמבר 1839 חרף נחיתותו המספרית (3,000 חיילים לריברה, 6,000 לאצ'אגואה).
אירועים אלו – לאחר עלייתו של ריברה לשלטון באורוגוואי – היו יריית הפתיחה במה שמכונה "המלחמה הגדולה" (La Guerra Grande), סדרה של עימותים בליטורל, באורוגוואי, בריו דה לה פלטה, ובבואנוס איירס; והשתתפו בהם כוחות מאורוגוואי, ארגנטינה, ברזיל, אנגליה, צרפת ואיטליה; והיא הסתיימה ב-1851–1852 בכינון הברית בראשות אורקיסה, בהסדר שהושג באורוגוואי, ובהדחתו של רוסס.