ח'ליפות קורדובה
רפורמה בצבא ובממשל

ההפרדה בין הכוח הזמני, המוחזק על ידי אלמנזור, לבין הרוחני, בידי הישאם כח'ליף, הגבירה את חשיבותו של הכוח הצבאי, סמל - יחד עם הגדולה של חצר הקנצלריות החדשה, יריבה של זו של הח'ליף עצמו. – השלטון של אלמנזור, ומכשיר להבטחת תשלום המיסים.
אלמנזור המשיך בהצלחה את הרפורמות הצבאיות שהחלו על ידי אל-חאכם וקודמיו, שכיסו היבטים רבים. מצד אחד, הוא הגביר את ההתמקצעות של הצבא הסדיר, הכרחי הן כדי להבטיח את כוחו הצבאי בבירה והן כדי להבטיח זמינות כוחות עבור מסעותיו הרבים, אחד ממקורות הלגיטימיות הפוליטית שלו. מדיניות זו הפחיתה את הדגש על היטלים וחיילים לא מקצועיים אחרים, אותם הוא החליף במיסים ששימשו לתמיכה בחיילים המקצועיים - לעיתים קרובות סקליבים או מגרביים - ששחררו את ילידי אל-אנדלוס משירות צבאי. גיוס סקליבים וברברים לא היה חדש, אבל אלמנזור הרחיב אותו. מנגד, הוא יצר יחידות חדשות, בניגוד לצבא הסדיר של הח'ליפות, שהיו נאמנות בעיקר לו ושימשו לשליטה בבירה. האמיר עבד א-רחמן הראשון כבר השתמש בברברים ובסקליבים עבור צבא קבע של ארבעים אלף כדי לסיים את הסכסוכים שפקדו את האמירות עד כה. בזמן האמיר מוחמד הראשון הגיע הצבא לשלושים וחמישה עד ארבעים אלף לוחמים, מחציתם כוחות צבא סוריה. השכירות המסיבית הזו של שכירי חרב ועבדים גרמה לכך שלפי כרוניקנים נוצריים, "בדרך כלל צבאות סרצנים מסתכמים ב-30, 40, 50 או 60,000 איש, גם כאשר במקרים חמורים הם מגיעים ל-100, 160, 300 ואפילו 600,000 לוחמים". למעשה, נטען כי בתקופתו של אלמנזור, יכלו צבאות קורדובה לגייס שש מאות אלף פועלים ומאתיים אלף סוסים "הנמשכים מכל מחוזות האימפריה".
על מנת לחסל איום אפשרי על כוחו וכדי לשפר את היעילות הצבאית, ביטל אלמנזור את מערכת היחידות השבטיות שהייתה בדעיכה עקב מחסור בערבים ומוסד פסאודו-פיאודליזם על גבולות, שבהם לכל אחד מהשבטים השונים היה מפקד משלו וזה גרם לעימותים מתמשכים, והחליף אותו ביחידות מעורבות ללא נאמנות ברורה לפי פקודות פקידי המינהל. הגרעין של הצבא החדש, לעומת זאת, בעיקר על ידי כוחות ברברים מגרביים. היריבות האתניות בין ערבים, ברברים וסלאבים בתוך הצבא האנדלוסי שימשו במיומנות על ידי אלמנזור כדי לשמור על כוחו - למשל, בכך שהורה שכל יחידה בצבא תהיה מורכבת מקבוצות אתניות מגוונות כדי שלא יתאחדו נגדו; ובכך למנוע את הופעתם של יריבים אפשריים. עם זאת, ברגע שהדמות הריכוזית שלהם נעלמה, יחידות אלו היו אחד הגורמים העיקריים למלחמת האזרחים במאה ה-11 שנקראה "פיטנה של אל-אנדלוס". לכוחות הברברים הצטרפו גם קבוצות של שכירי חרב נוצרים בעלי שכר טוב, שהיוו את עיקר המשמר האישי של אלמנזור והשתתפו במסעותיו בשטחים נוצריים. השלמת הרפורמה הזו של אלמנזור, שהחלה על ידי קודמיו, חילקה את האוכלוסייה באופן יסודי לשתי קבוצות לא שוות: מסה גדולה של משלמי מיסים אזרחיים וקסטה צבאית מקצועית קטנה, בדרך כלל מחוץ לחצי האי.
הגידול בכוחות הצבא והתמקצעותם החלקית הביאו לגידול בהוצאות הכספיות לקיומם. זה היווה תמריץ נוסף לביצוע מסעות, שייצרו שלל ואדמה שבאמצעותם ניתן לשלם לחיילים. אדמות אלו, כשהן נמסרו לחיילים כתשלום, היו כפופות לאחר מכן למחווה והפסיקו לפעול תחת מערכת של קולוניזציה בגבולות. צבא הח'ליפות מומן על ידי החקלאים משלמי המיסים בתמורה לפטורים צבאיים, והורכב מגויסים מקומיים וכן משכירי חרב זרים - מיליציות ברבריות, עבדים סלאבים ושחורים, חברות נוצריות שכירי חרב ומתנדבים ג'יהאדים. באותה תקופה אל-אנדלוס הייתה ידועה בשם דאר ג'יהאד, או "מדינת הג'יהאד", ומשכה אליה מתנדבים רבים, ולמרות שאלו היו מעטים יחסית לכלל הצבא, הקנאות שלהם בלחימה יותר מפיזה על כך.
לפי מחקרים מודרניים, כוחות שכירי חרב אלה אפשרו להגדיל את גודלו הכולל של צבא הח'ליפות משלושים או חמישים אלף חיילים בתקופת עבד א-רחמן השלישי לחמישים או תשעים אלף. אחרים, כמו Évariste Lévi-Provençal, טוענים שצבאות קורדובנים בשטח עם האלמנזור נעו בין שלושים וחמישה אלף לשבעים או שבעים וחמישה אלף חיילים. דמויות עכשוויות סותרות: דיווחים מסוימים טוענים שצבאותיהם מנו מאתיים אלף פרשים ושש מאות אלף חיילים רגלים, בעוד שאחרים מדברים על שנים עשר אלף פרשים, שלושת אלפים ברברים רכובים ואלפיים סודאנים, חי"ר קל אפריקאי. על פי דברי הימים, במערכה שסחפה את אסטורגה ולאון, הוביל אלמנזור שנים עשר אלף פרשים אפריקנים וחמשת אלפים פרשי אל אנדלוס וארבעים אלף חיילי רגלים. מסופר גם שבמסעותיו האחרונים הוא גייס ארבעים ושישה אלף פרשים, בעוד שש מאות נוספים שמרו על המרכבות, עשרים ושישה אלף חיילי רגלים, מאתיים צופים או 'שוטרים' ומאה ושלושים מתופפים. או שחיל המצב של קורדובה כלל 10,500 פרשים ורבים אחרים שמרו על הגבול הצפוני בגזרות מפוזרות. עם זאת, סביר הרבה יותר שצבאות המנהיג, אפילו במסעותיהם השאפתניים ביותר, אולי לא עלו על עשרים אלף איש. ניתן לטעון שעד המאה ה-11 אף צבא מוסלמי במערכה לא עלה על שלושים אלף חיילים, בעוד שבמהלך המאה השמינית הסתכמו המסעות הטרנס-פירנאים בעשרת אלפים איש ואלה שבוצעו נגד נוצרים בצפון חצי האי היו אפילו קטנים יותר.
בתקופתו של האמיר אל-חאכם הראשון, נוצר משמר פלטיני של 3000 רוכבים ו-2000 חיילי רגלים, כולם עבדים סלאבים. פרופורציה זו בין שני סוגי החיילים נשמרה עד לרפורמות של אלמנזור. ההתאגדות המאסיבית של פרשים צפון אפריקאים הורידה את חיל הרגלים להטלת מצור ולחיל מצב במבצרים. רפורמה זו הובילה להעברת שבטים שלמים, בעיקר רוכבים ברברים, לחצי האי.
הנשק העיקרי של מסעות חצי האי, שדרשו מהירות והפתעה, היה הפרשים הקלים. כדי לנסות לנטרל אותם, הקסטיליאנים יצרו את התפקיד של "אבירי נבלים" - האצילים את אותם אנשים חופשיים שהיו מוכנים להחזיק סוס כדי להגדיל את היחידות הרכובות - באמצעות Fuero de Castrojeriz של 974. מסיבות דומות לכך, יצר הרוזן הברצלוני בורל השני את דמות בתי הפראטג' - שקיבל מעמד צבאי מיוחס על ידי לחימה נגד הקורדובנים חמושים על סוסים - לאחר שאיבד את בירתו בסתיו 985. בניגוד לתפקיד הבולט של הצי אשר מילא בעשורים הקודמים תחת עבד א-רחמן השלישי, תחת אלמנזור הוא שימש רק כאמצעי להובלת כוחות קרקע, כמו בין המגרב לחצי האי האיברי, או ספינותיו של אלקאסר דו סאל במערכה נגד סנטיאגו דה קומפוסטלה ב-997.
בתקופה זו שגשגה התעשייה הצבאית במפעלים ברחבי קורדובה. נאמר שהיא הייתה מסוגלת לייצר אלף קשתות ועשרים אלף חיצים מדי חודש, ו-1300 מגנים ושלושת אלפים מלאים למערכה בשנה.
באשר לצי, רשת הנמלים שלו תוגברה בבסיס חדש באוקיינוס האטלנטי, באלקאסר דו סאל, שהגן על אזור קוימברה, התאושש בשנות ה-80 של המאה ה-10 ושימש כמקור היחידות שהשתתפו במערכה נגד הצי. סנטיאגו. על חוף הים התיכון, ההגנה הימית התרכזה בבסיס אל-מריה, כיום אלמריה. המספנות של הצי נבנו בטורטוסה בשנת 944.
בתחילה את ההגנה הימית של הח'ליפות הוביל עבד א-רחמן בן מוחמד בן רומחיס, אדמירל ותיק ששירת את אל-חאכם השני והיה קאדי מאלווירה ופצ'ינה. הוא הדף פשיטות של אל-מגוס (עובדי אלילים) או אל-אורדומניון ('אנשי הצפון', ויקינגים), במערב אל-אנדלוס באמצע 971; בסוף אותה שנה, כאשר ניסו לפלוש לאל אנדלוס, עזב האדמירל את אלמריה והביס אותם מול חופי אלגרבה. באפריל 973, הוא העביר את צבאו של גאליב מאלג'צ'יראס להכניע את השבטים המורדים של המגרב ולסיים את השאיפות הפאטימות באזור זה. כמו בשנת 997, כאשר צי אל אנדלוס פגע בחוף גליסיה, בשנת 985 הוא הרס את הקטאלונים. במהלך המערכה הקטלאנית, גאוספרד הראשון, רוזן אמפוריה ורוסיון, ניסה לאסוף צבא כדי לעזור למקומיים, אך אז כמה משטים של שודדי ים ברברים איימו על חופיהם, ואילצו אותם להישאר כדי להגן על אדמותיהם.
כדי להבטיח את השליטה בצבא, חיסל אלמנזור את הדמויות המרכזיות שהיו יכולות להתנגד לרפורמות שלו: בנוסף למותו של גליב, השתתפותו של מושל סרגוסה במזימת בנו הבכור שימשה הצדקה להחליף אותו עם חבר אחר, נוח יותר, מאותו שבט, הבאנו טוג'יב. האדמירל של הצי, ששמר על תקציב משמעותי, הורעל בינואר 980 והוחלף באדם הנאמן לאלמנזור.
כפי שבצבא עודד את גיוס הברברים הנאמנים לו, כך במינהל הוא העדיף את הסקליבים לרעת הפקידים הילידים, שוב במטרה להקיף את עצמו בכוח אדם הנאמן רק לו.
דרכי התחבורה היבשתיות היו זרועות מעוזים, שכן נכבדי אל אנדלוס הקדומים ביקשו לשלוט בתקשורת. שליחים נקנו בסודאן והוכשרו במיוחד לטפל בהודעותיו של אלמנזור ולהעביר את הדיווחים הרשמיים שכתבו משרדי החוץ שלו על המסעות השנתיים.
הח'ליפות שבשליטת אלמנזור הייתה מדינה עשירה וחזקה. לפי קולמאירו, ההערכה היא שבחברה קדם-תעשייתית, על כל מיליון תושבים, ניתן היה לגייס עשרת אלפים חיילים. אפילו בהנחה שהכרוניקות מוגזמות פי עשרה מהמספרים האמיתיים - אלה מדברים על שמונה מאות אלף חיילים - הח'ליפות יכלה לכלול שמונה מיליון תושבים. אלה שמשתמשים בקריטריונים שוריים יותר מעריכים בין שבעה לעשרה מיליון, אבל האוכלוסייה הייתה כנראה פחותה בהרבה. באופן מסורתי, בסביבות שנת 1000 כבשה הח'ליפות ארבע מאות אלף קמ"ר ואוכלסה בשלושה מיליון נשמות. לשם השוואה, המדינות הנוצריות האיבריות כללו מאה ושישים אלף קמ"ר וחצי מיליון איש. עד המאה ה-10, 75% מהאוכלוסייה תחת האומיים התאסלמו, מספר שהגיע ל-80% כעבור מאתיים שנה. לשם השוואה, בזמן הפלישה המוסלמית היו בספרד כארבעה מיליון תושבים, אם כי לא חסרים היסטוריונים שיעלו הערכה זו לשבעה או שמונה מיליון.
בממלכתו היו גם ערים גדולות כמו קורדובה, שעלו על מאה אלף תושבים; טולדו, אלמריה וגרנדה, שהיו בסביבות שלושים אלף; וסרגוסה, ולנסיה ומלאגה, כולם מעל חמישה עשר אלף. הדבר עמד בניגוד חד לצפון הנוצרי של חצי האי, שחסרו לו מרכזים עירוניים גדולים.