stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הבחירות לכנסת השלוש עשרה
רקע היסטורי > הביטחון האישי

על אף שהאינתיפאדה הראשונה הייתה לאחר שיאה העממי ולמעשה הביאה מדיניותם של ראש הממשלה שמיר ושל שרי הביטחון יצחק רבין (1988–1990) ומשה ארנס (1990–1992) לסיומה, חלה בשנים 1990 ואילך ירידה בתחושת הביטחון האישי בעקבות מעבר הפלסטינים מהפגנות עממיות נרחבות לפיגועי טרור. פיגועי דקירה הפכו לתופעה חמורה ומתמשכת. הידוע ביניהם הוא רצח הנערה הלנה ראפ בבת ים ב-24 במאי 1992, אירוע אשר הביא להפגנות זעם ומחאה של אלפי תושבי בת ים. באירוע קודם ביפו נרצחה ב־17 במרץ תלמידה נוספת, אילנית אוחנה, ויחד איתה עבד אל-ג`אני, ערבי תושב יפו שקם לסייע לה, ונפצעו שמונה עשר אנשים נוספים. אירועים אלו הצטרפו לאירועים דומים, בעיקר בירושלים (זכור הפיגוע בשכונת בקעה בירושלים בו נרצחו אלי אלטרץ, איריס אזולאי ושוטר מג"ב צ'רלי שלוש), אך גם לאירועים נוספים מסוג זה כגון "ליל הקילשונים" שבו נרצחו מפקד כיתה ושני טירונים, עולים חדשים מברית המועצות שהיו בטירונות במאהל ליד קיבוץ גלעד, בידי ערבים אזרחי ישראל, ב-14 בפברואר 1992.
נראה כי שמיר אובד עצות אל מול גל פיגועים זה. מנגד, תדמיתו הביטחונית של יצחק רבין גרמה לתחושה כי הוא האיש שבידו להביא לשינוי, אם בדרך ביטחונית ואם בקידומו של משא ומתן מדיני. לאווירה זו הייתה השפעה ניכרת על התוצאה הסופית של בחירות אלו.
רקע היסטורי > יחסי דתיים חילוניים

ממשלתו של שמיר נתמכה בידי המפלגות הדתיות, ותפקידי מפתח ניתנו לחברי מפלגות אלו. סגן שר העבודה והרווחה היה מנחם פרוש מאגודת ישראל (המפלגה סירבה לקבל תפקידי שר, אך תפקיד סגן השר היה כתפקיד שר לכל דבר, למעט זכות הצבעה בישיבות הממשלה), ואילו שר הקליטה, בימים אלו של עלייה המונית מברית המועצות ומאתיופיה היה הרב יצחק חיים פרץ מש"ס. אלו שני תפקידי מפתח, אשר נראה כי המחזיקים בהם פעלו באופן סקטוריאלי לטובת מפלגותיהם, דבר שהחמיר את המצב הכלכלי ואת מצבם של העולים. נראה היה כי לשר הקליטה פרץ סדר יום העוסק במיוחד בנושא יהדותם של העולים (בנובמבר 1990 התבטא כי כשליש מהם אינם יהודים, ועורר בכך סערה), אך לא בדאגה לרווחתם.
לחץ בלתי פוסק לחקיקה דתית הביא לתגובת נגד. הצעות חוק פרטיות לחקיקה דתית ולשינוי חקיקה קיימת עלו בכנסת. על מנת לצרף את אגודת ישראל לקואליציה קיבלה הכנסת בנובמבר 1990 חוקים המגבילים "פרסומי תועבה" בחוצות הערים, ומגבילים את התחבורה הציבורית בשבת. בציבור החילוני נתפסו חוקים אלו ככפייה דתית והביאו לגל של מחאות והצעות חוק נגדיות בנושאי דת. במיוחד זכור נאומו של אברהם בורג אשר עשה את נושא גיוס תלמידי הישיבות לנושא מרכזי. בעת הדיונים על התקציב בסוף שנת 1991 עלה לכותרות נושא הכספים הייחודיים: התקציבים לישיבות, תלמודי תורה ומוסדות דת הועברו שלא לפי קריטריונים מוסדרים, אלא על פי היכולת של המקורבים למוסדות הדת ללחוץ על הנהגת הקואליציה. כל היוזמות הפרלמנטריות של חברי הכנסת מן האופוזיציה לביטולם של כספים אלו, בטענה שמיליוני שקלים מועברים למוסדות המקורבים למפלגות המפתח בקואליציה בעת שהאבטלה גואה ועולים משוכנים בקרוונים זמניים, נכשלו. למרות ששיטה זו לא הייתה חדשה, הרי מצוקת העולים גרמה להעלאת הנושא לתודעת הציבור. פרשיות השחיתות בש"ס שהחלו להחשף תרמו אף הן לאווירת הקיטוב.
מהומות על רקע דתי בירושלים, עקב פתיחת כביש מס' 1 העוקף את מרכז העיר ממזרח, הביאו אף לאירועים כהצתת מסעדה לא כשרה ב-13 באוקטובר 1991. התבטאויות לא זהירות של ראשי החרדים הביאו אף הן לתסיסה. בריאיון עיתונאי אמר יו"ר ועדת הכספים של הכנסת, הרב משה זאב פלדמן, כי לדעתו אין להתיר חברות של נשים בכנסת.
חוסר התיאום בין מרכיבי הממשלה נוצל לחקיקת שני חוקי יסוד: חופש העיסוק וכבוד האדם וחירותו, לאחר התנגדות ארוכת שנים של המפלגות הדתיות.
על רקע השינוי הדמוגרפי המתקרב, שבו חיזקה העלייה מברית המועצות לשעבר את היסודות החילוניים במדינה, ועל רקע ההקצנה בין הימין והשמאל, כאשר הדתיים סווגו כשייכים למחנה הימין, הייתה להקצנה ביחסי הדתיים והחילוניים משמעות של ממש בבחירות אלו.
רקע היסטורי > המצב הכלכלי

בשנים אלו החל גל העלייה הגדול מברית המועצות. גל העלייה דרש היערכות מיוחדת, בין היתר משום שחלק ניכר מן העולים היה בעל עיסוקים אקדמיים, ומדרך הטבע לא יכלו להשתלב בהם בשלבים הראשונים של עלייתם, גדלה האבטלה והגיעה לשיעורי שיא של מעל 12 אחוזים. לכך נוסף מיתון במשק, שנוצר עקב המצב הכללי הקשה - הביטחוני והכלכלי. במרץ 1991 שיתקו את המדינה עיצומים של עובדי המינהל והמשק של בתי החולים, אליהם הצטרפו עובדי חברת החשמל ועובדי בזק. תקציב המדינה לשנת 1992, שכלל שיעור ניכר של כספים ייחודיים שהועברו למוסדות דת, כמו גם להתנחלויות ולמקורבים לגורמים קואליציוניים מכל הסוגים, עבר בסוף שנת 1991 לאחר מאמצים גדולים ודיונים סוערים. נראה היה כי תקציב זה אין בידו לפתור את הבעיות החמורות שבפניהן עמדה המדינה עם כניסתה של שנת 1992. על רקע פרשיות השחיתות שנפרשו ודו"ח מבקר המדינה, נראה היה לרבים כי התקציב נועד לשפר את מצבם של המגזרים המקורבים למפלגות השלטון, אך אין בידו לשפר את מצב האבטלה, ולהביא לשיפור מצבם החמור של העולים.
פעולותיו של שר הבינוי והשיכון אריאל שרון לקליטת העלייה יצרו אתרי קרוונים שנועדו לקלוט את העולים, אשר הגיעו במספרים גדולים, וזאת מבלי שתהיה תשתית ראויה לקליטתם ולמתן דיור נאות ותעסוקה. נראה כי אתרים אלו עלולים להפוך למוקדים של אבטלה, מצוקה ופשע. דו"ח מבקר המדינה חשף ליקויים חמורים במשרד וחריגות תקציביות. האווירה הציבורית הייתה כי לא נעשה די על מנת לקלוט את העולים, וכי הם מושלכים אל שולי החברה הישראלית, אל אתרי קרוונים, כשם שגל העלייה הקודם, בשנות החמישים, הושלך אל המעברות אשר היו למוקדי מצוקה ותהליך שיקומם דרש מאמץ רב.
העולים היו, לראשונה, מרכיב חשוב בבחירות, אם כי רבים במפלגות הגדולות לא השכילו להפנים עובדה זו, לפנות אל העולים בשפתם ולהתייחס לעניינים החשובים להם. בסופו של דבר נראה כי חלק ניכר מהצלחתו של רבין בבחירות יש לייחס להצבעת מחאה של העולים, אשר לא מצאו בארץ את התנאים להם ציפו, וניסו להביא לשינוי באמצעות הצבעה נגד מפלגת השלטון.
רקע היסטורי > המצב הכלכלי > ההתנהלות הקואליציונית

תחילת כהונתה של ממשלת שמיר הייתה עם סיומו הכושל של "התרגיל המסריח" אשר הביא את הציניות הפוליטית ותחושת המיאוס הציבורית מן ההליך הפוליטי לשיאים חדשים.
התנהגותו של אברהם שריר, שהיה אחד מקבוצת חברי כנסת בראשות יצחק מודעי אשר פרשו מן הליכוד והקימו סיעה נפרדת, ולאחר מכן פרש מן הסיעה, הצטרף ל"ממשלת פרס" ולאחר לחץ ציבורי (שכלל קריאה נרגשת של שמיר "אבראשה שוב הביתה!") שב אל הליכוד, הייתה אך פרשה אחת מבין פרשיות רבות של קניית שלטון עבור תיקים והבטחות כספיות. יצחק מודעי הקים את "המפלגה לקידום הרעיון הציוני" (או כדברי מבקריה "הסיעה לקידום הרעיון הציני") וקיבל את משרת שר האוצר, ממנה הודח כאשר הסתכסך עם פרס בשנת 1986 בימי ממשלת האחדות הלאומית. מודעי דרש כי על מנת להבטיח את מינויו לתפקיד תופקד ערבות בנקאית בגובה עשרה מיליון דולר. דרישה זו נראתה כדרישה צינית אשר העמידה את המשא ומתן הקואליציוני באור מושחת ומסואב. חברי כנסת נוספים "ערקו" ממפלגותיהם, כגון אפרים גור ממפלגת העבודה אשר עבר אל הליכוד עבור תפקיד סגן שר.
פרשיות אלו, שהצטרפו אל נושא הכספים הייחודיים, אל חוסר התיאום בין מרכיבי הממשלה, ואל הסחטנות שליוותה כל הצבעה חשובה, ובכללן הצעות התקציב, הביאו לגל של מחאה ציבורית. הגל החל באופן ספונטני כאשר שני קציני מילואים, אבי קדוש ושחר בן מאיר, החלו בשביתה אל מול משרדי הממשלה במרץ 1990, בימי "התרגיל המסריח". עד מהרה התגבשה המחאה לכלל לובי פרלמנטרי שתמך בשינוי שיטת הממשל בישראל. במרץ 1992 הביאו אנשי הלובי, שאת פעילותם ריכז פרופ' אוריאל רייכמן אשר על אף שלא היה חבר כנסת הייתה השפעתו רבה, לכלל שינוי משמעותי בשיטת הממשל. סוכם כי מעתה ייבחר ראש הממשלה ב"בחירות ישירות" שתתקיימנה לצד הבחירות לכנסת (או כבחירות מיוחדות במקרים מסוימים). הצעת החוק עברה ברוב של 55 חברי כנסת, רובם מהאופוזיציה, נגד 32 מתנגדים.
רקע היסטורי > המצב הכלכלי > דו"ח מבקר המדינה

מבקרת המדינה, מרים בן-פורת, פרסמה סמוך לבחירות דו"ח חמור ביותר שכלל האשמות כנגד שרי ממשלה. פרשייה שקיבלה את תשומת לבו של הבוחר הייתה התנהלותה של לימור לבנת, באותם הימים מנכ"לית "מרכז הבנייה" (טרם נבחרה לכנסת), אשר נחשף כי קיימה אירועים ראוותניים על חשבון מרכז הבנייה.
הדו"ח צייר תמונה קשה של התנהלות שלטונית מושחתת, מינויים פוליטיים ומתן כספים ייחודיים.
רקע היסטורי > המצב הכלכלי > שחיתות פלילית ופרשיות אחרות

ש"ס, מרכיב חשוב בקואליציה, הייתה למוקד של שחיתות. ביוני 1991 נחשפה פרשת יאיר לוי, ח"כ מש"ס ובעל תפקיד מפתח ברשת החינוך "אל המעיין", אשר הואשם בשורת פרשיות שחיתות. חסינותו הוסרה והוא הועמד למשפט, ולבסוף נדון למאסר לאחר עסקת טיעון. באוקטובר 1991, בעת הדיון בהסרת חסינותו (אשר הוסרה לבסוף לבקשת ח"כ לוי), מסר היועץ המשפטי לממשלה יוסף חריש את פרטי ההאשמות כנגד לוי, שגובשו לכלל 153 אישומים חמורים בעבירות שונות, שעיקרם העברת כספים מן העמותה "אל המעיין" לקרובי משפחתו ומקורבים אחרים.
עוד בשנת 1990 החלה חקירתו של שר הפנים אריה דרעי בחשדות לקבלת שוחד (אישום שכונה "התיק האישי") ולהעברות כספים לא תקינות לגורמים המקורבים לש"ס (שכונו "התיק הציבורי"). דרעי ניצל את זכות השתיקה וסירב בתחילה לשתף פעולה עם חוקריו, דבר שגרם לחלקים ניכרים מן הציבור להניח כי יש דברים בגו, עוד בטרם החל משפטו.
ש"ס הייתה מרכיב חשוב בממשלה ובעלת תיקי מפתח כתיק הקליטה ותיק הפנים. פרשיות השוחד והמירמה שנחשפו נראו כשחיתות שלטונית, יותר משנראו כפעולתם של יחידים שסרחו.
פרט לכך החלו שערוריות רבות, בחלקן בגורמים המקורבים לשלטון: בספטמבר 1991 הוסגר לארץ אריה גולדין, מנהל חברת ההשקעות "כלל" אשר הואשם במעילה ובגנבה של 12 מיליון דולר. עוד ב-1989 נחשפה פרשת שחיתות חמורה בחיל האוויר במרכזה עמד תת-אלוף רמי דותן, אשר הואשם כי קיבל שוחד מחברות אמריקניות ובתמורה הביא לרכישת מוצריהן. בדצמבר 1990 הוגשו כתבי אישום כנגד 22 מנהלים בבנקים באשמת ויסות המניות במהלכים שקדמו למשבר מניות הבנקים. ארנסט יפת, מנהלו של בנק לאומי, גרם לשערורייה רבתי כאשר נחשפו תנאי פרישה יוצאי דופן להם זכה. בעקבות לחץ ציבורי הסכים יפת להחזיר את כספי הפיצויים שקיבל ולהסכים לגימלה חודשית בת 7,100 ש"ח, וזאת באפריל 1992. פרשיית יפת נתפשה בעיני הציבור כדוגמה לאדם הדואג לתנאיו הוא, בעוד שהעשירון התחתון חי בתנאים חמורים והאבטלה גואה. פרשייה נוספת הייתה טביעתו המסתורית של איל העיתונות רוברט מקסוול (שבהלווייתו השתתפה מרבית הצמרת המדינית של ישראל) אשר הביאה לכך שלאחר מותו נחשפו פרשיות כלכליות הקשורות בשמו. האימפריה שהקים נחשפה כנגועה בשחיתות ושקועה בחובות, אשר החמורה ביניהן הייתה הפגיעה בקרנות הפנסיה של עובדיו, אשר שימשו כערבויות לחובותיו האישיים.[דרוש מקור]
פרשיות אלו, פליליות ואחרות, יצרו תחושה של מיאוס, וסיאוב, אשר הביאה לססמה הקולעת ששימשה היטב את האופוזיציה בבחירות אלו - "מושחתים - נמאסתם".[דרוש מקור]
ההיערכות לבחירות > הסכמי עודפים

הסכמי העודפים על פי חוק בדר-עופר שנחתמו:
העבודה - מרצ
יהדות התורה - ש"ס
התחיה - מולדת
הליכוד - צומת
התקווה - מפלגת נשים
גמלאים - נפגעי משכנתאות
לאחר הבחירות

תוצאות הבחירות הביאו למפנה ולשינוי בחברה הישראלית, בדומה לתוצאות הבחירות לכנסת התשיעית, אשר העלו את הליכוד לשלטון בשנת 1977, ובדומה להן כונו "המהפך" או "המהפך השני". בידי מפלגת העבודה היה להקים ממשלת שמאל צרה הנשענת על קואליציה של העבודה ומרצ, ועל תמיכה מבחוץ של חד"ש ושל מד"ע - 61 מנדטים בסך הכל.
רבין, בנאומו הידוע ("אני אנווט") הודיע כי בכוונתו להקים ממשלה רחבה ככל האפשר, ופנה אל הסיעות הדתיות, ואל הפתעת הבחירות - צומת אשר זכתה לשמונה מנדטים. צומת זכתה להישג נאה זה בשל התדמית הנקייה של ראשה, רפאל איתן, שנראתה כאנטיתזה לשחיתות השלטונית, ובשל המסר האנטי-דתי ששידרה, קריאתה לגיוס בחורי הישיבה והתנגדותה לכפייה הדתית. נראה כי מצביעי ימין אשר לא רצו לסייע לגוש השמאל ולהצביע למפלגת העבודה בחרו בצומת כאלטרנטיבה. בסופו של דבר לא הצטרפה צומת אל הקואליציה, וזו הורכבה משילוב של העבודה, מרצ וש"ס, שזכה לתמיכה מבחוץ של המפלגות הערביות (שלא הוזמנו לקואליציה. ראו ממשלת ישראל העשרים וחמש). לאחר זמן מה התפרקה צומת לגורמים, כאשר שניים ממרכיביה, חברי הכנסת גונן שגב ואלכס גולדפרב סייעו לרבין להשיג רוב פרלמנטרי להסכם אוסלו ב', לאחר ששני חברי כנסת של העבודה, אביגדור קהלני ועמנואל זיסמן, פרשו ממנה.
בליכוד הביאו תוצאות הבחירות לזעזוע קשה ולקריאה לשינוי. עוד בליל הבחירות התפטר יצחק שמיר ממנהיגות הליכוד (אם כי שמר על מקומו בכנסת), ולמחרת הודיע משה ארנס (שנחשב למועמד פוטנציאלי להנהגה) על פרישתו מהחיים הפוליטיים. בעקבות זאת, על ההנהגה החל מאבק בין בנימין נתניהו, דוד לוי ובנימין זאב בגין, כאשר אף אריאל שרון ומאיר שטרית ראו עצמם כמועמדים ראויים. לבסוף התגבשה מנהיגותו של בנימין נתניהו אשר הוביל את הליכוד לניצחון במערכת הבחירות הבאה.
ממשלה זו הביאה לשינויים משמעותיים בתחום המדיני, וביניהם החתימה על הסכמי אוסלו והחתימה על הסכם השלום עם ירדן. משא ומתן שנוהל במקביל עם סוריה לא הביא לתוצאות כלשהן. ממשלת רבין זכורה אף בשל פיגועי ההתאבדות הקשים שהיו לתופעה חמורה בשנות קיומה. בתחום הכלכלי זכורות שנות ממשלת רבין כשנים של פריחה וצמיחה תוך העלאה ניכרת של השכר בסקטור הציבורי. הכנסת השלוש-עשרה תיזכר במיוחד בשל הטרגדיה של רצח יצחק רבין שאירעה במהלך כהונתה.
הערות שוליים

↑  הודעה בדבר התקשרויות בין רשימות המועמדים לכנסת השלוש עשרה, ילקוט הפרסומים 4017, 14 ביוני 1992, עמ' 3654
↑  הכנסת השלוש־עשרה, באתר הכנסת
↑  Asher Arian, Security Threatened: Surveying Israeli Opinion on Peace and War, page 150
אדנה פרידמן

| --- | --- |

מנכ"לית ונשיאת בורסת נאסד"ק (2018)
 לידה:  1969 (בת 55 בערך) בולטימור, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  תואר שני MBA
 מעסיק:  Carlyle Group, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 תפקיד:  מנהלת כספים 
 פרסים והוקרה:  אשת השנה (2022) 
 
אָדֶנָה טי. פרידמן (באנגלית: Adena T. Friedman; נולדה ב-1969) היא אשת עסקים אמריקאית, והחל מינואר 2017 היא מכהנת כנשיאה ומנהלת כללי של נאסד"ק. קודם לכן היא ניהלה את חברת ההשקעות האמריקאית "קבוצת קרלייל" (The Carlyle Group Inc).
פרידמן היא האישה הראשונה שנבחרה לנהל את הבורסה בארצות הברית.
קורות חיים והשכלה

רובינסון טסטה נולדה וגדלה בבולטימור להוריה, מייקל ד. טסטה (Michael D. Testa) מנהל כללי של חברת השקעות ואדנה וו. טסטה (Adena W. Testa) עורכת דין במשרד עורכי הדין בבולטימור. היא למדה בויליאמס קולג' וקיבלה תואר ראשון במדעי המדינה ובהמשך למדה באוניברסיטת ונדרבילט וקיבלה תואר שני במנהל עסקים.
קריירה

לאחר סיום לימודיה בשנת 1993, פרידמן עבדה זמן קצר עם סנטור אל גור (שבהמשך היה סגן נשיא ארצות הברית), אך חשה שבעולם העסקים, אותו הכירה בילדותה, באמצעות אביה, היא תוכל לבוא לידי ביטוי טוב ומהר יותר. באותה שנה היא החלה לעבוד בנאסד"ק כמתמחה ללא שכר.
מאז, למעט 3 שנים היא היא עובדת בנאסד"ק תוך שהיא ממלאת תפקידים שונים ומתקדמת עד לתפקידה הנוכחי. בין התפקידים שמילאה:
ראש מחלקת מוצרי מידע,
מנהלת כספים ראשית,
בין היתר היא יזמה ופיקחה על רכישות של בורסות נוספות כמו: בורסת פילדלפיה (Philadelphia Stock xchange) והבורסה של בוסטון (Boston Stock Exchange).
בשנת 2011 עברה פרידמן לחברת ההשקעות הפרטית "קרלייל" והייתה שם מנהלת פיננסית ודירקטורית, עד 2014.
כשחזרה לנאסד"ק פרידמן כיהנה בתפקיד מנהלת תפעול ראשית ובינואר 2017 מונתה למנהלת כללית.
במהלך משבר הקורונה פרידמן אפשרה לעובדים לעבוד מביתם, תוך פיצול אנשי המפתח בבורסה לשני צוותים, כדי להבטיח המשכיות בעבודת נאסד"ק.
פרידמן מתחרה עם בורסות אחרות ובעיקר עם הבורסה לניירות ערך בניו יורק (NYSE) על כל הנפקה ולצורך כך היא מוכנה להשקיע מיליוני דולרים בהצגת החברות למשקיעים, במסגרת אירועים הנערכים על ידי נאסד"ק ברחבי העולם.
נאסד"ק בראשותה של פרידמן רוכשת בעקביות חברות שעוסקות בטכנולוגיית מידע, טכנולוגיה פיננסית ומסחר ממוחשב. ביוני 2023 נאסד"ק רכשה את חברת הפינטק Adenza בלמעלה מ-10 מיליארד דולר ובכך השיגה יתרון על טכנולוגיות שבשימוש בורסות אחרות.
השקפותיה

פרידמן היא קפיטליסטית רואה בנאסד"ק "מנוע לקפיטליזם" והיא דוגלת ב"הנגשת השקעות לציבור".
באפריל 2019 היא נשאה כמה הרצאות בתחומים כמו: "עתידו של הקפיטליזם", "רעיונות למודרניזציה של קפיטליזם".
בדצמבר 2020, פרידמן הכתיבה כלל שחייב את החברות הרשומות בנאסד"ק לעמוד ביעדי גיוון חברתי מינימלי (נשים, מיעוטים, להט"ב בדירקטוריונים שלהן, או להסביר בכתב מדוע הן לא עושות זאת.
תפקידי ניהול נוספים

בנוסף למשרתה בנאסד"ק, פרידמן משמשת גם:
מאז דצמבר 2018: דירקטורית (סוג B) בבנק הפדרלי של ניו יורק (Federal Reserve Bank of New York).
החל מינואר 2020: חברה במועצת המנהלים של "FCLTGlobal", ארגון ללא מטרות רווח החוקר כלים המעודדים השקעות לטווח ארוך.
החל מיולי 2020: חברה במועצת הנאמנים של אוניברסיטת ונדרבילט.
החל מינואר 2024: חברת דירקטוריון "השולחן העגול העסקי" (BRT) וכן יו"ר ועדת הטכנולוגיה של BRT.
פרטים אישיים

ב-1993 היא נישאה למייקל קמרון פרידמן (Michael Cameron Friedman) בטקס פרסביטריאני בבולטימור, מרילנד. בעלה הוא עורך דין בדימוס ולהם שני בנים.
לפרידמן יש חגורה שחורה בטאקוונדו ולדבריה העיסוק בספורט זה עזר לה להיות "חסרת פחד" בעסקים.
הוקרה

פרידמן דורגה, כמה פעמים, על ידי מגזין פורבס כאחת הנשים החזקות בעולם (ברשימת "Power Women" השנתית).
הערות שוליים

1 2 3 4  "Adena Friedman". Forbes (באנגלית). נבדק ב-2020-03-11.
1 2 3 4  Johnson, Kieron (2019-05-13). "The taekwondo black belt who runs the Nasdaq". BBC (באנגלית). נבדק ב-17 יולי 2024.
1 2 3 4 5 6  "Adena T. Friedman". נבדק ב-17 יולי 2024.
↑  Merced, Michael J. de la (2016-11-14). "Nasdaq Names a New Chief Executive: Adena Friedman". The New York Times (באנגלית). נבדק ב-17 יולי 2024.
↑  Gelles, David (2020-03-23). "Logged On From the Laundry Room: How the C.E.O.s of Google, Pfizer and Slack Work From Home". The New York Times (באנגלית). נבדק ב-17 יולי 2024.
1 2  Alexander Osipovich, Nasdaq CEO Adena Friedman Pursues a Black Belt in Deal Making, wsj, June 16, 2023
1 2  Alexander Osipovich, Nasdaq’s New CEO Adena Friedman Has a Big Job: Reimagining the Stock Exchange, wsj, June 16, 2023
↑  Manya Saini, Anirban Sen, John Mccrank, Nasdaq to buy fintech firm Adenza for $10.5 billion, rattling some investors, reuters, ‏June 12, 2023
↑  "Adena Friedman Elected as a Class B Director to New York Fed Board of Directors - FEDERAL RESERVE BANK of NEW YORK". newyorkfed. נבדק ב-17 יולי 2024.
↑  "FCLTGlobal Appoints New Board Directors and Strategic Advisors". fcltglobal. אורכב מ-המקור ב-2020-03-21. נבדק ב-17 יולי 2024.
↑  "WEDDINGS; Adena R. Testa, Michael Friedman". The New York Times (באנגלית). 1993-08-22. נבדק ב-2024-07-17.
↑  Alford Lake Camp: "Adena Testa Friedman" (אורכב 15.11.2016 בארכיון Wayback Machine) retrieved November 14, 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9811302119705606  VIAF: 6609158188244520260007   WorldCat (עם VIAF): 6609158188244520260007
קונסוליית מצרים בירושלים

| --- | --- |

הבניין בו שכנה הקונסוליה עד מלחמת העצמאות ברחוב רחל אמנו 31
 מידע כללי
 עיר:  ירושלים
 קואורדינטות:  31°45′50″N 35°12′48″E﻿ / ﻿31.763830275252°N 35.213257983412°E﻿ / 31.763830275252; 35.213257983412
 תאריך פתיחה:  1925
 תאריך סגירה:  1967
 דיפלומטיה
 חלק מ:  יחסי מצרים–המנדט הבריטי יחסי מצרים–ירדן
 שטח האמנה:  המנדט הבריטי המנדט הבריטי ירדן ירושלים הירדנית
 מדינה מיוצגת:  ממלכת מצרים ממלכת מצרים מצרים רפובליקת מצרים הרפובליקה הערבית המאוחדת הרפובליקה הערבית המאוחדת מצרים מצרים
 he
 
קונסוליית מצרים בירושלים הייתה נציגות דיפלומטית של ממלכת מצרים, רפובליקת מצרים וקע"ם בירושלים בתקופת המנדט ובתקופה הירדנית. הקונסוליה הייתה אחראית על העדה הקופטית בארץ ישראל.
היסטוריה

הקונסוליה נפתחה בספטמבר 1925, כאשר פואד הראשון, מלך מצרים מינה את חסן עלי ביי לקונסול בירושלים. המשרד הראשון של הקונסוליה הוקם ברחוב יפו, ליד גן העיר. בהמשך עברה הקונסוליה לקטמון, ברחוב רחל אמנו, וחלקה מבנה עם הקונסוליה היוונית. כיום משמש המבנה את הקונסוליה היוונית.
ב-1930 פוטר הקונסול המצרי בירושלים, עבדיין ביי, והצעד גרר מחאה מהקהילה המצרית בירושלים.
הקונסוליה שימשה נציגות דיפלומטית גם לאמירות עבר הירדן, עד להקמת הממלכה ההאשמית של ירדן ב-1946, שבעקבותיה נפתחה שגרירות מצרית בעמאן.
לאחר מלחמת העצמאות ב-1948, נותר בית הקונסוליה בשכונת קטמון בשליטת ישראל, והקונסוליה עברה לשייח' ג'ראח שבירושלים הירדנית (כיום הבניין משמש את הקונסוליה היוונית).
ביוני 1957 גירשה ירדן את הקונסול המצרי, מוחמד עבד אל-עזיז, שנחשב אשם בהפגנות שהתקיימו באפריל. ממשלת ירדן הודיעה כי לא תאפשר מינוי קונסול חדש כל עוד לא תתחייב ממשלת מצרים כי הקונסול לא יעסוק בפוליטיקה.
במרץ 1958 הכריזה ממשלת ירדן על הקונסול המצרי בירושלים, מוחיב סמארה, כאישיות בלתי רצויה, לאחר שהאשימה אותו בקיום קשר עם מחבלים.
לאחר הקמת קע"ם בפברואר 1958, התאחדו הקונסוליה המצרית והקונסוליה הסורית בירושלים.
ביולי 1958, בעקבות מהפכת 14 ביולי 1958 בעיראק, נסגרה הקונסוליה בעקבות ניתוק היחסים בין ירדן ומצרים.
במרץ 1960 הגיש הקונסול המצרי כתב האמנה שבו הוגדר תפקידו כממונה על "ירושלים העתיקה וערים אחרות של הגדה המערבית ושטחים המוחזקים בידי צבא ירדן", וממשלת ירדן סירבה לקבל את הקונסול.
הקונסולים של לבנון וערב הסעודית נמלטו לעמאן ערב מלחמת ששת הימים, אך הקונסולים של מצרים, סוריה ועיראק נותרו בעיר במהלך הכיבוש הישראלי. הקונסולים ביקשו מחסה דיפלומטי מהקונסוליה הבלגית, אך ישראל הכריזה עליהם כבני ערובה וכי לא תשחררם עד קבלת הבטחה כי לא יפגעו היהודים בארצותיהם עקב המלחמה.
ב-23 בנובמבר 1968 שוחררו הדיפלומטיים המצריים במסגרת חילופי שבויים.
קונסולים ידועים

מחמוד פאוזי (אנ'), שכיהן כקונסול מ-1942 ועד ל-1946, שימש לימים כראש ממשלת מצרים וכסגן נשיא מצרים.
הערות שוליים

↑  בירושלים, הארץ, 9 בספטמבר 1925
↑  משום-מה פוטר הקונסול המצרי בירושלם?, הארץ, 7 בינואר 1930
↑  מן העיתון הרשמי, המשקיף, 21 במרץ 1940
↑  אשר גורן, המזרח החדש כרך ח מספר 2, אילמ"א, עמ' 123
↑  דוד תורגמן, מצרים, המזרח החדש גיליון ח' מס 4, אילמ"א, עמ' 303
↑  הצבא הסורי יוצא מירדן, הארץ, 26 במאי 1957
↑  "מורים" שנשלחו לעזרה, למרחב, 21 ביוני 1957
↑  קונסול מצרי גורש מירדן - נאשם בקיום קשר עם חבלנים, הארץ, 30 במרץ 1958
↑  שר ירדני שלישי נרצח בעיראק, למרחב, 24 ביולי 1958
↑  שוב מתגונן חוסיין מפני עבדול נאצר, הארץ, 4 בפברואר 1960
↑  שפי גבאי, קונסולים ערביים בכלא רמלה, מעריב, 8 ביוני 1990
1 2  דיפלומט ערבי בכלא ישראלי, למרחב, 9 בנובמבר 1969
↑  בחוף קנטרה הושלמה אתמול החזרת כל שבויי צה"ל לישראל, מעריב, 24 בינואר 1968
↑  יחיאל לימור, "ידידי מחמוד פאוזי", מעריב, 21 באוקטובר 1970
מונטריי

ערך זה עוסק בעיר במקסיקו. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
המגדל מעל לשכת המסחר
מונטריי (בספרדית: ‏Ciudad de Monterreyקובץ:Es-Monterrey.oga‏Ⓘ‏) ובחיבה "העיר של ההרים" ומושלת הצפון (Sultana del Norte) היא בירת מדינת נואבו לאון בצפון־מזרח מקסיקו. היא מרכז תעשייתי ומסחרי מודרני. העיר נחשבת לשנייה בגודלה בשטחה במקסיקו אחרי מקסיקו סיטי, ושלישית בגודל השטח העירוני שלה. היא בעלת ההכנסה לנפש הגבוהה ביותר במקסיקו. מונטריי נחשבת לעיר בעלת רמת הביטחון האישי הגבוהה ביותר במקסיקו.
היסטוריה

במחצית המאה ה-16, האזור בו שוכנת מונטריי נקרא בשם עמק אקסטרמדורה. היה זה אזור גדול שטרם התגלה על ידי הספרדים.
משלחות בפיקודו של אלברטו דל קאנטו (Alberto del Canto) ניסו ליישב את האזור. הניסיון הראשון היה בשנת 1577, אך המתיישבים גילו במהרה כי במקומות אחרים צפויה להם הצלחה כלכלית ונטשו את האזור. המשלחות הבאות שהגיעו לאזור ניהלו משא ומתן עם ממשלת ספרד על מנת לבנות בצפונה של מקסיקו מדינה חדשה "ספרד החדשה" אשר תקרא הממלכה החדשה של לאון (New Kingdom of León). לממלכה ניתן שטח רחב אבל גם היא לא הצליחה למשוך אליה מתיישבים. משלחת שלישית לאזור ובה 12 משפחות הגיע לעמק בשנת 1596 והקימה את Ciudad Metropolitana de Nuestra - הבסיס לעיר של ימינו.
במרוצת השלטון הספרדי, מונטריי נשארה עיר קטנה עם אוכלוסייה שנעה בין מאות תושבים לתריסר אלפים. העיר הייתה לצומת מסחרית בין סן אנטוניו (היום במדינת טקסס שבארצות הברית) בצפון ועיר הנמל טמפיקו (Tampico) במזרח ובין סלטיו בצפון-מרכז מקסיקו. סן אנטוניו הייתה מוקד המסחר עם המושבות הצרפתיות והבריטיות באמריקה הצפונית. בטמפיקו היה נמל, אליו הגיע ייבוא מארצות אירופה. סלטיו ריכזה את המסחר בין ערי צפון מקסיקו לבין עיר הבירה מקסיקו סיטי.
במאה ה-19, לאחר מלחמת העצמאות של מקסיקו, הפכה מונטריי למרכז כלכלי חשוב במדינה החדשה שהוקמה. היה זה בזכות קשרי המסחר שלה עם עיר הנמל טמפיקו, עם סן אנטוניו בצפון ועם הבירה מקסיקו סיטי בדרום. בשנת 1824 הפכה ממלכת לאון למדינת נואבו לאון ומונטריי הייתה לבירתה.
העדר היציבות הפוליטית של המדינה, בחמישים שנות קיומה הראשונות הביאו לשתי פלישות ממדינות באמריקה הצפונית לתחומה. לאחר לחימה מוצלחת, תחום המדינה הורחב. היא סיפחה אליה שתי מדינות נוספות: קואווילה וטמאוליפס ומונטריי הפכה לבירת המדינה החדשה.
במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו (מ-1846 עד 1848), בספטמבר 1846 התנהל בה במשך שלושה ימים קרב מונטריי. הכוחות המקסיקניים נכנעו, אך נגרמו אבדות כבדות לשני הצדדים. המלחמה הייתה בתוך העיר ונשאה אופי של קרב פנים אל פנים. הניסיון שנרכש בקרבות אלה הביא לכך שרוב המפקדים המקסיקניים במלחמה הפרנקו-מקסיקנית היו ממונטריי.
במאה ה-19 חוברה מונטריי לרשת מסילות רכבת, אשר תרמו לפיתוח התעשייתי של העיר. במונטריי הוקמה אוניברסיטה לא קתולית. נבנה בה בית חולים שהוא היום אחד מבתי החולים הציבוריים הטובים בצפון מקסיקו. הוא גם משמש את בית הספר לרפואה באוניברסיטת מקסיקו.
מפעל לייצור פלדה שהוקם בעיר, האיצה את ההתפתחות התעשייתית של העיר והיה זה אחד המפעלים הגדולים בעולם בזמנו.
בשנת 1988 פגע בעיר הוריקן, אשר גרם לעליית נהר סנטה קתרינה על גדותיו. התוצאה הייתה מאה הרוגים ונזק כלכלי ניכר.
ארצות הברית מפעילה קונסוליה כללית בעיר, בנוסף לשגרירות ארצות הברית במקסיקו סיטי
שמורות הטבע

ההרים המקיפים את מונטריי מציעים מבט עוצר נשימה לנופים הכוללים קניונים, נתיבי הליכה ודרכים המובילים ליערות ולמדבריות. הנתיבים מיועדים למטפסי הרים חובבים או מקצוענים.
דרומית ממונטריי מצויים השיפולים המזרחיים של רכס סיירה מדרה אוריינטל. הם כוללים את פארקה נסיונל קומברס דה מונטריי (Parque Nacional Cumbres de Monterrey), אשר אונסק"ו הוסיפה אותו בשנת 2006 לתוכניות על האדם ועל הביוספרה.
הפארק, "פארקה נסיונל קומברס דה מונטריי" כולל את הפרקים הבאים:
פארק אקולוגי צ'יפינקה  (Parque Ecológico Chipinque) בו יערות אלון ואורן.
פארק המדינה לה אסטנסואלה  (La Estanzuela) הכולל מסלולי הליכה בחיק הטבע לתצפיות בצומח ובחי, כולל תצפיות על מעופי פרפרים.
(La Huasteca) - שמורה לטיפוס על פני מדרונות תלולים וקניון מדברי.
צפרות היא גם פעילות באזור מונטריי.