היסטוריה של הצילום

ניספור נייפס: "נוף מחלון בלה-גרא", הליוגרפיה, התצלום הראשון בהיסטוריה (ששרד), סביבות 1826, 16.5X20.5 ס"מ. זוהי רפרודוקציה שעברה אחר כך ריטוש מאסיבי (ב-20 במרץ 1952).
She is Fading Away הנרי רובינסון 1858 מהצילומים המפורסמים של המאה ה-19, 19 שנים לאחר המצאת הצילום (ראו למטה)
ההיסטוריה של הצילום החלה משהושלמו שני מרכיבי יסוד: הראשון הוא הקרנת תמונה על משטח (משטח הנמצא בתוך קָמֶרָה אוֹבְּסְקוּרָה – לִשְכָּה אֲפֵלָה), השני הוא גילוי חומרים המשתנים כאשר הם נחשפים לאור והמצאת דרך לשימוש בהשתנות זו.
התהליך של "המצאת הצילום" מורכב בפועל מאוסף פיתוחים של אנשים שונים. שילוב הפיתוחים האלה הוביל להופעת הצילום ולשיפורים הרבים שהתלוו לתהליך זה. הקמרה אובסקורה הוזכרה לראשונה אצל אריסטו (להמשך התפתחותה ראו "היסטוריה מוקדמת של המצלמה" למטה). השלב השני של גילוי החומרים הרגישים לאור החל בסביבות 1717, כאשר יוהאן היינריך שולצה (אנ') לכד אותיות חתוכות על בקבוק של תמיסה הרגישה לאור, אבל הוא כנראה לא העלה על דעתו להפוך את התוצאות לעמידות. בסביבות שנת 1800 עשה תומאס ודג'ווד את הניסוי הראשון המתועד תיעוד מהימן אם כי לא מוצלח ללכוד תמונות מצלמה בצורה קבועה. הניסויים שלו אומנם יצרו צילומים מפורטים, אבל וודג'ווד ושותפו האמפרי דייווי לא מצאו דרך לקבע תמונות אלו כך שישמרו לזמן רב.
בשנת 1826 הצליח ניספור נייפס לקבע לראשונה תמונה שצולמה במצלמה, אך נדרשו לפחות שמונה שעות של חשיפה במצלמה והתוצאות היו גסות מאוד. שותפו של ניפס, לואי דאגר, המשיך בפיתוח תהליך הדאגרוטיפ, שהפיק תוצאות ברורות ומפורטות. ב-19 באוגוסט 1839 פרסמה האקדמיה למדעים בפריז את פרטי התהליך שדאגר הדגים בפניה. תאריך זה הוא המקובל בדרך כלל כשנת הלידה של הצילום המעשי.  כאשר תהליך הדאגרוטיפ המבוסס על מתכת הוצג רשמית לציבור בצרפת, כבר הודגם בלונדון (אבל בפרסום צנוע יותר) התהליך המתחרה, קלוטיפ – תהליך זה, שפיתח ויליאם הנרי פוקס טלבוט, מבוסס על הדפסת נגטיב על בסיס נייר ומלח. הפיתוחים והחידושים הבאים הפכו את הצילום לקל ונגיש יותר. חומרים חדשים הפחיתו את זמן החשיפה הנדרש למצלמה מדקות לשניות, ובסופו של דבר לשבריר שנייה קטן; מדיומים חדשים של צילום היו חסכוניים יותר, רגישים ונוחים יותר. מאז שנות ה-50 של המאה ה-19 תהליך הקולודיון עם לוחות הצילום המבוססים על זכוכית הפיק איכות גבוהה עם אפשרויות הדפסת העתקים איכותיים רבים, והיה בשימוש נפוץ במשך עשרות שנים. סרטי רול (סרטי צילום) הפכו שימוש מזדמן לפופולרי ונגיש בצבע ובשחור-לבן.
במאה ה-20 הושלמה ההכרה בצילום כענף באומנות, ותערוכות צילום הפכו לנפוצות במוזיאונים מובילים בעולם ובגלריות נחשבות. הדרישה והצריכה של צילומים גדלה בקצב מהיר והתפשטה בכל המגזרים והענפים בחיים – עיתונים, מגזינים, פרסום, אופנה, חוברות, ספרים וכיוצא בזה. השפעת הצילום על החברה גדלה מאוד ומשכה גורמים שונים לשימוש מוגבר בצילום לצרכים שונים. במחצית השנייה של מאה זו, בהשהיה מסוימת של הזרם הפוסט-מודרני מענפי אומנות אחרים, חדר זרם זה גם לצילום והפך למשמעותי (אם לא מרכזי) במחלקות הצילום במוזיאונים (ובגלריות) לאומנות עכשווית ובאקדמיה (ואצל אומנים בוגרי מסלולים אלו). פיתוח מצלמות דיגיטליות בשנות ה-90 חולל במהרה מהפכה בצילום; למהפכה זו הצטרפו כלים ממוחשבים לעריכת תמונות שהפכו לנפוצים יותר ויותר.
בתחילת המאה ה-21 נדחקו שיטות פוטוכימיות מסורתיות המבוססות על סרטים יותר ויותר לשוליים ואילו היתרונות המעשיים של הטכנולוגיה החדשה זכו להערכה רבה. איכות התמונה של מצלמות דיגיטליות במחיר שווה לכל נפש השתפרה ללא הרף. במיוחד מאז הפכו המצלמות לתכונה סטנדרטית בסמארטפונים, צילום תמונות (ופרסום מיידי באינטרנט) הפך לפרקטיקה יומיומית בכל מקום ברחבי העולם. בעשור השלישי הופיע AI בצילום (זוהי תוכנה שהמפעיל שלה מקליד טקסט מבוקש והתוכנה מייצרת, על פי הטקסט, תמונה שמתחזה לצילום). לכלי זה אין קשר לאומנות אך הוא עשוי לחדור לעולם הפרסום ודומיו.