stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביולוגיה מתמטית

ביולוגיה מתמטית היא ענף מדע בינתחומי, ולו השלכות על המחקר בביולוגיה, רפואה וביוטכנולוגיה.
יש המכנים את התחום ביו-מתמטיקה או ביולוגיה תאורטית. התחום מחולק בין היתר לתת התחומים הבאים:
יצירת מודלים מתמטיים לתהליכים ומבנים ביולוגיים, בפרט לשם סימולציה באמצעות מחשב.
ביולוגיה מערכתית חישובית – שיטות מתמטיות להבנת הקשרים הבין מערכתיים בעולם החי.
ביואינפורמטיקה – הפעלת שיטות מתמטיות וסטטיסטיות על הידע ומערכות המידע בתחום הרפואה ומדעֵי החיים, בפרט בגנומיקה.
ביו-חישוביות והדמיית חישוביות ביולוגית – אופני חישוב המדמים שיטות מעולם החי, ומחליפים או משדרגים את שיטת המחשוב הקיימת.
חישוביות ביו-רפואית – שימושי מתמטיקה לצורך רפואה מעשית.
הביולוגיה המתמטית מטפלת בתהליכים ביולוגיים באמצעות כלים ושיטות של המתמטיקה השימושית. מטרתה לסייע למחקר הרפואי, הביולוגי והביו-טכנולוגי, ולה יישומים מעשיים ותאורטיים בתחומים אלה. לדוגמה בתחום חקר התא החי, מולקולות מיוצגות בדרך כלל באמצעות הדמיה חזותית ואנימציה. למרות שקל יותר לדמיין את המולקולות באופן חזותי, לעיתים הצגה זו מטעה, ואינה מדויקת. על ידי תיאור המערכת באופן כמותי, באמצעות דגם מתמטי מדויק, ניתן להדמות את המולקולה ולגלות תכונות שלא היו נראות לעין בייצוג החזותי.
חשיבות

לביולוגיה המתמטית יש היסטוריה ארוכת שנים, אך רק מזה כעשרים שנה גברה ההתעניינות וישנה התמקצעות בתחום זה בפרט. הסיבות לכך הן צירוף של התפתחות מקבילה בתהליכי מחשוב הנובעים מתהליכים ביולוגיים, או המנסים לחקות או להדמות תהליכים ביולוגיים, בעיקר לאור התפתחות חקר התורשה והחומר התורשתי וכן בעקבות התפתחות מואצת בטכנולוגיה ממוחשבת שאפשרה חישובים אלו. כמו כן, התחום קיבל תאוצה עקב פיתוח שיטות תיאור חדשות לטבע ולמדע כמו תורת הכאוס והצורך הגובר בניסויים ממוחשבים כתחליף לניסויים בבעלי חיים ובצמחים, בעקבות אילוצים מוסריים, חוקיים או התמודדות מול ארגונים חברתיים וסביבתיים. אתר אוניברסיטת קורנל מצטט את פרופ' לי סגל, מתמטיקאי שימושי בולט ממייסדי הביולוגיה המתמטית המודרנית, כמי שציין כי "ביולוגיה מתמטית נשמעת כמו מומחיות צרה, אלא שלמעשה היא מקיפה את כל הביולוגיה ואת רוב המתמטיקה".
תחומי מחקר

בעשור האחרון הולך ומתחוור שניתן להבין תופעות לא ליניאריות מסובכות במיוחד רק דרך תרכובת שיטות רב תחומית, הכוללים שיטות חישוב ותיאור מתחומי תורת ההיגיון מדעי החומר, הפיזיקה, ההנדסה, והסטטיסטיקה, ושיתוף פעולה בין מדענים ומחלקות בתחומים אלו.
חלק משיטות ופיתוחים אלו מתואר להלן.
תחומי מחקר > דגמים ממוחשבים ורובוטיקה תאורטית

מזה כעשרים שנה יש התפתחות גדולה בתחום התיאורים הממוחשבים, ההדמיה ויצירת מערכות חישוביות חדשות הדומות לרשתות עצביות בבעלי חיים. לאחרונה ישנה התפתחות גדולה גם בבקרת תנועה והדמיות רובוטיות. בצבאות הגדולים בעולם יש כיום מחלקות רובוטיקה, ורובוטים תופשים מקום הולך וגובר בתעשייה. מערכות אוויריות ובייחוד מטוסי קרב מוטסים כיום באמצעות מערכות בקרה אוטומטיות, הנסמכות על מערכת קבלת החלטות ותקשורת שהם תוצר של מחקר בתחום זה של דגמים ממוחשבים ורובוטיקה תאורטית, כמו תחום חקר האוטומט התאי.
תחומי מחקר > דגמים בחקר התא ובביולוגיה מולקולרית

חלה התפתחות מואצת בתחום ההדמיה המולקולרית והדמיית תהליכים בתא, יחד עם ההתפתחות המרובה בתחומי ביולוגיה מולקולרית וכן הביולוגיה של התא. כיום יש תאורים חישוביים לגבי מעבר חומרים דרך קרומי התא, הקינטיקה של אנזימים, התפתחות סרטן, דגמים לגבי התנהגות הלב ואיברים נוספים, חקר התנהגות זרימה עורקית ונימית, הדדיות בחברות ואוכלוסיות של תאים, וכן דגמים והדמיות לגבי תקשורת בין תאית.
תחומי מחקר > תורת הקבוצות בכימיה מולקולרית

תורת הקבוצות הביולוגית MST מיסודו של אנתוני ברתולומי, פותחה ונלמדת בעיקר בתחום הרפואה, והיא תחום הממפה קבוצות התנהגות של מעברים ושינויים כימיים בין חומרים ברמה המולקולרית. שיטות אלו תרמו רבות בתחומי חילוף חומרים בגוף החי, וכן בביוכימיה רפואית ובייצור תרופות. פרופסור רוברט רוזן פיתח את התחום הנקרא ביולוגיה יחסית מופשטת (Abstract Relational Biology) הדן ברכיבים ותבניות הנמצאים בקבוצות של בעלי חיים ואין לפרקם או למצאם ברמה המולקולרית, ואשר ניתן לתארם באמצעות תורת הקבוצות ותורת הגרפים.
תחומי מחקר > דינמיקה של אוכלוסיות

תורת הדינמיקה של קבוצות – יסודה במשוואות לוטקה-וולטרה בתחום מדעי הסביבה, המתארת את התפתחות אוכלוסיות אשר חלקן צייד וחלקן ניצוד. עם התפתחות תורת המשחקים ובייחוד תורת המשחק של ההתפתחות (של ג'ון מיינרד סמית) נמצאו דרכי תיאור מדעיים טובים לחיזוי התפתחות של זיהום ומחלות זיהומיות. במכון ויצמן נעשתה עבודה מעמיקה תחת שרביטו של פרופסור יוסף שטיינברגר (מאוניברסיטת בר-אילן) בתחום התרבות אוכלוסיות צמחים, פטריות וחיידקים, וכן באופן חלוקת שימושי חומרים בקרקע.
תחומי מחקר > ביופיזיקה מתמטית

הביולוגיה המתמטית כוללת טיפול במשוואות דטרמיניסטיות (כלומר במערכת דינמית אך יציבה) וכן במשוואות סטוכסטיות הכוללות בתוכן רכיבים של אקראיות.
אחד הטיפולים הראשונים של ביופיזיקה מתמטית היה מאמרו של אלן טורינג לגבי מורפוגנזה ורכיבי ההתפתחות בעולם החי, מהרמה התאית, דרך מבנים חיים רב תאיים, בעלי חיים, ועד לרמת אוכלוסיות רבגוניות של חי וצומח.
תחום נוסף השייך לביופיזיקה מתמטית וכבר הוזכר לעיל, הוא התנהלות נחילית והדמיה מרחבית – התנהגות להקות דגים וציפורים, נחילי דבורים, ועדרי בעלי חיים נודדים, חקר התנועה של הלהקה או הנחיל, וכן חקר התנהגות הפרטים בתוך התנועה; דוגמה לסימולציה של התנהגות כזו היא Boids. בין היתר נבנו דגמים להתנהגות קהל במדרכות צפופות, בעת בהלה וביציאת חירום, וכן התנהגות נהגים בעומסי תנועה.
תחומי מחקר > פילוגנטיקה חישובית

תחום חדש יחסית בביולוגיה המתמטית הוא פילוגנטיקה חישובית – יישום שיטות חישוביות ואלגוריתמים לשם ניתוח וזיהוי הקרבה התורשתית בין צורות חי שונות, והבנת תהליכי ההתפתחות התורשתית של צורות חיים אלו.
ראו גם

מתמטיקה שימושית
פילוגנטיקה
הדמיה
מודל הארדי-ויינברג
הערות שוליים

↑  בטיפול במערכות דטרמיניסטיות משתמשים בנוסחת נסיגה להגדרת משוואה בזמן בדיד ובמרחב מצבים רציף, וכן במשוואות דיפרנציאליות רגילות וחלקיות
↑  מערכות סטוכסטיות נהוג לחלק למערכות לא מרקוביות, מרקוביות קלאסיות, הפיכות וקפיצתיות (משוואת מסטר). הטיפול בכל אחד מהמקרים נעשה באמצעות מערכות משוואות ושיטות חישוב שונות.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282393205171  LCCN: sh85014235  NKC: ph122665
אצטקים

לוח השנה האצטקי
אצטקים הוא כינוי לאנשי האימפריה האצטקית (הברית המשולשת), אשר שלטה במאה ה-15 וראשית המאה ה-16 בעמק מקסיקו. הקבוצה האתנית הדומיננטית מבין השלוש היו בני המשיקה, תושבי העיר טנוצ'טיטלאן.
חברה וכלכלה

החברה האצטקית הייתה מחולקת לשני מעמדות עיקריים. במעמד הנמוך היו ה-macehualli (העם), הם אלה שעסקו בחקלאות ובמלאכה, שרתו בצבא ושילמו מיסים. רוב האצטקים עסקו בחקלאות מפותחת שעשתה שימוש במערכות השקיה נרחבות.
המעמד השליט נקרא pilli (האצולה). הם החזיקו בתפקידי הפקידות האזרחית והכהונה.
המעמד הנמוך ביותר היה מעמד העבדים שנקרא tlacotin. מעמד זה היה מורכב משבויי מלחמה והם גם אלו שהוקרבו לאלים.
תרבות

האצטקים השתמשו בכתב פיקטוגרפי, בו סימני הכתב מורכבים מציורים, אך זמן קצר לפני שנכבשו בידי הספרדים החלו לפתח צורת כתיבה פונטית. רשימותיהם, בייחוד קודקס החוקים, תועדו בקודקסים עשויים עור ועל קירות מקדשיהם. הם גם תיארכו את התיעוד באלמנך מדויק למדי.
לאצטקים היה משחק כדור פולחני בשם טלאצ'טלי, הדומה במידת מה למשחק הכדורסל. להבדיל מכדורסל, טלאצ'טלי שוחק לרוב נגד שבויים, לפני העלאתם כקורבן אדם.
לשימורן של המיתולוגיה האצטקית והמסורות האצטקיות סייעה פעילותו של הכומר הספרדי ברנרדינו דה סהגון, שעמל על תיעודן בדור שאחרי הכיבוש והרבה לשוחח עם זקניהם וחכמיהם של האצטקים. כתביו נגנזו בידי הכנסייה הקתולית, והתפרסמו מחדש רק במאה ה-18.
תרבות > הקרבת קורבנות אדם

האצטקים נהגו להקריב קורבנות אדם. ציורים אינדיאניים ודיווחים של הספרדים הכובשים מאותה תקופה מתארים צורות שונות של הקרבת קורבנות אדם בצורות אכזריות רבות. לעיתים קרובות הוקרבו ילדים בגלל שנחשבו טהורים. חלק מהחוקרים הביעו ספקנות כלפי עדויות הספרדים, ונראה שאלו אכן הגזימו בכמות הקורבנות כדי להצדיק את המלחמה והכיבוש של בדרום ומרכז אמריקה. עם זאת מחקרים מודרניים מצאו ממצאים ארכאולוגיים שהובילו להסכמה רחבה בדבר קיום טקסי הוצאה להורג אכזריים למטרות פולחן.
הארכאולוגית נדיה ואלז סלדאנה ערכה חפירות בשנת 2004 באתר אקטפק שמצפון למקסיקו סיטי. היא תיארה ממצאים שמעידים על הקרבת קורבנות אדם לאל המוות. “ההקרבה כללה שריפה או שריפה חלקית של הקורבנות. מצאנו קבר עם שרידים של ארבעה ילדים שנשרפו חלקית וארבעה ילדים נוספים שנשרפו לגמרי”. באתר נמצאו גם עדויות להעלאת הקורבנות בציורים שנעשו בין 1600 ל-1650. הציורים מתארים חלקי אדם מבושלים בסיר, כשקבוצת אנשים יושבת סביב ואוכלת, בשעה שאל המוות צופה בהם מלמעלה.  הארכאולוג לואיס מנואל גמבואה, העיד כי החוקרים מצאו מצאנו סירי בישול כאלה ולידם שלדי אדם שלמים ולצידם שלדים מפורקים. אם כי אין ודאות כי מדובר באנשים שנאכלו. בשנת 2021 נתגלו שרידים של לפחות 49 אנשים, רובם ילדים בעיירה טולה (אנ') במדינת אידלגו במקסיקו. הניתוח הביו-ארכאולוגי מצביע על כך שהם הוקרבו כקורבנות. סימני התעללות אופיינים מצביעים על הקרבה לאל טלאלוק או לאל Xipe Totec.
לפני החורבן

על פי המיתולוגיה האצטקית, קורותיהם של האצטקים מתחילים בנדודיהם בהנהגתו של אדם בשם הויצ'ילפושלי אשר החליט כי הוא אל. נדודים אלה הסתיימו במאה העשירית כאשר התיישבו בארץ קולהואקאן, ארצם של הטולטקים שם היה מעמדם נחות, אולי מעמד עבדים. עם השנים עלתה קרנם והם התערו בתרבות המקומית.
זעזוע בלתי צפוי התרחש כאשר קיבלו לידם את בתו של מלך קולהואקאן, לכאורה על מנת להופכה למלכתם. האצטקים פשטו את עורה והקריבו אותה כקרבן. המעשה האכזרי הוביל לגירושם אל אי באגם טשקוקו, אשר השתייך לקיסרות גדולה היריבה לקולהואקן, אסקופוסאלקו שמה. באי זה הם בנו את עירם טנוצ'טיטלאן (כיום מקסיקו סיטי), אולם נותרו כפופים לקיסרות. כעבור כמה דורות חמדה אסקופוסאלקו את עצמאותם ההולכת ומתפתחת של האצטקים, והגיעה עת העימות החזיתי.
בהנהגתו של הנסיך טלאקאלל, אחי המלך, הצליחו האצטקים לזכות בניצחון מוחץ. הממלכה היריבה נכבשה ורבים בה נטבחו. כמה מערכות נוספות כנגד שבטים יריבים ביססו את המעצמה החדשה. טלאקאלל החליט כי העליונות אשר לה זכה עמו מצדיקה את יצירתה של מהפכה תרבותית, ואת העלאת קרנו של מיתוס לוחמני אכזרי.
ראשית, הוא השמיד את הכתבים הישנים והפיץ סיפור ראשית חדש, על ארץ מוצא אגדית בשם אסטלאן, שם חיה אמו של האל הויצ'ילפושלי. משלחת זקנים שנשלחה לשם חזרה ודיווחה על נסים ונפלאות. הפרט החשוב ביותר שעליו דיווחה היה כי הויצ'ילפושלי יוכל להתאחד עם אימו רק אחרי כיבושה המלא של הארץ.
שנית, הוא ביסס פולחן הקרבת שבויים המוני, שהתבסס על רעיון דתי חדש ולפיו השמש מאבדת דם בכל זריחה במאבקיה להיחלץ מדרקון התהומות (זהו פשר הצבע האדמדם בשמים). כדי שלא תיעלם, יש צורך להחזיר לה דם זה, שיבוא מעורקיהם של הנזבחים. הקרבת אדם הייתה מסורת עתיקה וכבר בעבר הרחוק התקיימו משחקי כדור שהמנוצחים בהם הוקרבו, אך הממדים שאליהם הביא טלאקאלל את קורבן האדם היו חסרי תקדים. בפולחן החדש נזבחו לעיתים 10,000 שבויים ביום אחד. מקדש מפואר מיוחד הוקם לצורכו, והמורא נפל על כל עמי מקסיקו. מלחמות מיוחדות, "מלחמות הפרחים", נוהלו אך ורק במטרה להשיג שבויים לצורכי הקרבה. ההקרבה הייתה כרוכה בקניבליזם, שכן הלב הוצא מהקורבנות ונאכל על ידי הכהן. לפי אחד ההסברים, שכנראה אינו נתמך בראיות חזקות, פיצה בשר האדם על המחסור בחלבונים בדיאטה האצטקית.
מדי שנה היה נבחר אדם לגלם את דמות האל, והכוהנים היו משרתים אותו בנאמנות. בסוף השנה גם הוא היה מופשט ומוקרב בפירמידות ואל חדש היה נבחר.
על אף הנהגת הפולחן האכזרי, שגשגה הממלכה האצטקית. מערכות של חינוך, גביית מיסים, מסחר ומשפט התנהלו היטב. נקבעה מועצת זקנים שבחרה מלך חדש מקרב האצולה, כל אימת שהדבר נדרש. המלוכה לא תמיד הועברה בירושה.
בוא הספרדים

העידן האצטקי לא ארך זמן רב. הוא בא לקיצו בדרך פתאומית, פחות ממאה שנה אחרי התגבשות שלטונם. ב-1520 שלט בממלכה מוקטסומה, שמיעט לעסוק במלחמה ביחס לקודמיו.
באותן שנים, כך סיפרו המסורות האצטקיות, הופיעו אותות מאותות שונים מבשרי פורענות. בשמים נראו מראות מוזרים, וקול יללה מסתורי נשמע בלילות. לא ברור כמה מאירועים אלו אכן נחוו בידי בני התקופה, וכמה דווחו רק בדיעבד, אך על פי המקורות האצטקיים, מחזות אלו הביאו את המלך אל סיפה של התמוטטות עצבים, הוא שקע במלנכוליה, וטבח בקוסמים שלא ידעו לפתור חלומותיו.
כשהחלו להופיע דיווחים ראשונים על זרים, שבאו מהים, מוקטסומה, שהיה איש דתי מאוד, סבר שהאל קצלקואטל חוזר ובא לרשת אותו על כיסא מלכותו. קצלקואטל (קֶצַלְקווַטְל) היה שמו של אחד מהאלים הבוראים, שהנהיג את העיר הקדומה טולה בימים עברו. המיתוס על חזרתו של קצלקואטל היה נפוץ מאז ומעולם, והמלך האמין בו לחלוטין. הוא הורה לקדם את פני הזרים במתנות, במחשבה שהם פמליית האל.
הספרדים, שהונהגו בידי הרנאן קורטס, לא היו רבים, ולא מנו יותר מכמה מאות הרפתקנים תאבי בצע. קורטס הורה להרשים את הילידים באמצעות ירי תותחים, ופעולה זו אכן נחלה הצלחה. המחווה הנגדית שניסו להושיט האצטקים, הקרבת קורבנות אדם למען הזרים, רק עוררה בספרדים סלידה ושאט נפש. הכמרים שליוו את קורטס ראו בפולחן הוכחה להיותה של הממלכה האינדיאנית מעוז השטן.
באותו זמן היו שבטים האינדיאניים שסברו שנוצרה הזדמנות נאותה להיפרע מאדוני הארץ האכזריים. גם בעלות ברית מסורתיות של הממלכה האצטקית הפנו לה עורף. קורטס הצליח להביא להטבלתן לנצרות של משפחות מלוכה אינדיאניות שלמות. קבוצה זו, מונהגת בידי הספרדים, עלתה על טנוצ'טיטלאן.
החלטת מוקטסומה לפתוח את השערים לקורטס, לערוך טקס חגיגי לכבוד חזרתו של קצ'לקואטל כביכול, ולתת בידו את מוסרות השלטון, נחשבת בעיני ההיסטוריונית ברברה טוכמן בספרה "מצעד האיוולת" לאחד ממעשי האיוולת הגדולים בהיסטוריה. לא הכול בחצר המלכותית היו תמימי דעים עם החלטת מוקטסומה. אחיו של המלך ואחרים התנגדו בחריפות להחלטה.
קורטס אסר את המלך ובזז את אוצרות הממלכה. הוא עזב את העיר, והפקיד את השלטון בידי פדרו דה אלווראדו, סגנו האכזר ממנו. פדרו הוזמן בידי מוקטסומה לטקס חגיגי לכבוד האל הויצ'ילופושלי. על אף מחאות אנשיו הוסיף המלך לתת אמון עיוור בספרדים: "וכי במלחמה אנו איתם?" אמר לאנשיו. אלא שפדרו ואנשיו ראו באירוע הזדמנות לבער את האלילות בדרך האלימה ביותר והפכו אותו לטבח המוני.
על אף שמנהיגם עדיין קרא להם להימנע ממלחמה, מרדו בו האצטקים, התנקשו בחייו ופתחו במערכה כנגד הפולשים הזרים. חזרתו של קורטס אל העיר לא הועילה, והצבא הספרדי נסוג, תוך שהוא סופג אבדות רבות. לרגע נדמה היה שהתרבות האצטקית עדיין יכולה לשרוד ובראשה הועמד מלך צעיר ואמיץ, קואוטמוק.
קורטס המובס אסף כוחות ויצא שוב למערכה, כשהוא עומד בראשם של קומץ ספרדים ועל פי התיאורים (שייתכן והם מוגזמים) גם עם למעלה ממאה אלף לוחמים אינדיאנים בעלי בריתו. מחלת האבעבועות שהביאו האירופאים הפילה חללים רבים, והאצטקים נחלשו עוד יותר. אף על פי כן, הצליחו לנצח שנית במלחמה מבית לבית שניהלו עם צבאו של קורטס.
הספרדים נקטו בטקטיקה חדשה: הם צרו על טנוצ'טיטלאן, וחזו באנשיה הגוועים ברעב לאיטם. באין ברירה, ואחרי שגם כלי הנשק הפולחניים הסודיים ביותר לא הועילו, נכנעו האצטקים. קואוטמוק עונה בסיר שמן רותח, כדי שיגלה היכן מוחבאים אוצרות הממלכה. בסופו של דבר הספרדים תלו את קואוטמוק, אנסו את הנשים ושעבדו את הגברים.
אחרי הכיבוש

זמן קצר לאחר ההפסד מול הכובש הספרדי, הגיעו הכמרים הפרנציסקנים, להביא את בשורת הנצרות וניהלו עם חכמי האינדיאנים ויכוחים פומביים, כדוגמת אלה שהתנהלו באירופה עם היהודים. ההמרה לנצרות לא הייתה דרמטית מאוד מבחינת האצטקים, שכן הם היו רגילים לצרף אלים רבים לפולחנם. מנגד, הם לא נטשו את המוטיבים האלילים הישנים. עד עצם היום הזה מתקיימים בכפרים במקסיקו פולחנים מעורבים - נוצריים ואליליים. גורלם של האינדיאנים היה כשל עמים אחרים שעברו קולוניזציה: המסגרות המסורתיות התפרקו, אך נורמות מערביות לא תפסו את מקומן.
על חורבות טנוצ'טיטלאן הוקמה מקסיקו סיטי. צעירים אינדיאנים שועבדו במכרות ובמטעי הסוכר, ומתו בהמוניהם מעבודה קשה וממחלות כשרק חלקם של אלה ששיתפו פעולה עם הספרדים מלכתחילה שפר. קרקעות ענק נגזלו וחולקו בין הכובשים. בקרב הספרדים היו מעט מאוד נשים, ולכן רבים מהם לקחו נשים מבנות המקום, וכך נוצרה קבוצה חברתית-תרבותית חדשה, המסטיסים, שהפכה לימים למרכיב אתני מרכזי ברבות ממדינות אמריקה הלטינית.
ראו גם

אולמקים
בני המאיה
אינקה
טאוטיווקאן
לקריאה נוספת

האצטקים - מחנית השמש לחניתות שבורות, מאת נחום מגד, הוצאת דביר
מלינצ'ה - הצעירה האינדיאנית שמוטטה אימפריה, מאת פרופסור נחום מגד, הוצאת מודן, 173 עמודים, 2009
ראשי פרקים בתולדות מקסיקו- איגנאסיו ברנאל, נחום מגד, קרן לספרות ע"ש רוסאריו קאסטיאנוס. מקסיקו 1985.
המיתולגיה האינדיאנית של מרכז אמריקה- נחום מגד, מפה, ישראל 2001.
Friar Diego de Landa. Merida, Mexico.YUCATAN Before and after the Conquest
Serge Gruzinski, THE AZTECS, RISE AND FALL OF AN EMPIRE. Abrams discoveries N.Y
הערות שוליים

1 2  כבר אין מחלוקת: האצטקים והמאיה הקריבו קורבנות אדם – ובאכזריות, הידען, 29 ינואר 2005
↑  Angélica María Medrano Enríquez, "Child Sacrifice in Tula: A Bioarcheological Study". Ancient Mesoamerica. 31 (1), 7 May 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282313305171  BnF: cb11934070m (data)  GND: 4004069-0  LCCN: sh85010675  NARA: 10675178  NDL: 00560449  NKC: ph117375 
מקדש פירמידת השמש בטֵאוֹטִיוָואקָן ליד מקסיקו סיטי
מקדש פירמידת הירח (אנ') - תצפית מפירמידת השמש
מרסל מרסו

| --- | --- |

מרסל מרסו, 1971
 לידה:  22 במרץ 1923 שטרסבורג, הרפובליקה הצרפתית השלישית 
 פטירה:  22 בספטמבר 2007 (בגיל 84) קאור, צרפת 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 שם במה:  Bip 
 שם לידה:  Marcel Marceau 
 מדינה:  צרפת צרפת
 תקופת הפעילות:  1947–2007 (כ־60 שנה)
 מקום לימודים:  בית הספר פוסטל דה קולנז'  Lycée Gay-Lussac  École nationale supérieure d'art de Limoges 
 בן או בת זוג:  אלה ג'רוסביץ' 
 מספר צאצאים:  4 
 פרסים והוקרה:  Prix du Brigadier (1963)  אביר במסדר הדקל האקדמי  מסדר גבריאלה מיסטרל  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פרינסטון  מפקד במסדר ההצטיינות הלאומי  מפקד מסדר האמנויות והספרות  קצין בלגיון הכבוד  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרופיל ב-IMDb
 
מרסל מרסו, 1962
מרסל מרסו, 1977
מרסל מַרסוֹ (בצרפתית: Marcel Marceau;‏ 22 במרץ 1923 – 22 בספטמבר 2007) היה פנטומימאי יהודי-צרפתי, מהפופולריים ביותר באמנות הפנטומימה בעולם. נודע בעיקר בדמותו "ביפ". במהלך השואה הצטרף ביחד עם אחיו למחתרת היהודית-צרפתית האנטי-נאצית, ה-"OJC".
שנותיו הראשונות

נולד בשם מרסל מנגל (Marcel Mangel) בשטרסבורג שבצרפת, למשפחה יהודית בעלת שורשים פולניים (בן דודה של אמה של ירדנה ארזי). אביו קלמן (Charles) בן יעקב מנגל היה שוחט מבנדין, אמו חנה לבית ורצברג (Werzberg) נולדה ביאבלונוב (היום חלק מאוקראינה), פולין. בשנת 1940, לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה הנאצית כאשר מרסל היה בן 17, נאלצה משפחתו להימלט מביתה והגיעה לעיר לימוז'. בשנת 1942, ובהשפעת בן דודו ז'ורז' לואנז'ה, הצטרף מרסל ביחד עם אחיו למחתרת היהודית-צרפתית האנטי-נאצית ה-"OJC" בעיר. תקופת מה הסתתר בבית הספר של איבון אגנואר, לימים חסידת אומות העולם, בפרברי פריז, מוסווה בתור אחד מעובדי המוסד החינוכי.
במסגרת ה-OJC עסק בין היתר בזיוף תעודות, בהצלת יהודים מפני שליחה למחנה ריכוז, ובהברחתם של ילדים יהודים מצרפת לשווייץ.בזמן ההברחה, השתמש בכישוריו כפנטומימאי כדי לשמור על השקט. מרסו התגייס מאוחר יותר לצבא צרפת החופשית בפיקודו של שארל דה גול, ומאחר ששלט בשפות אנגלית וגרמנית בנוסף לצרפתית, שימש כקצין קישור בצבאו של הגנרל ג'ורג' פטון. אביו של מרסל נעצר על ידי הגסטפו בשנת 1944 ונרצח באושוויץ. בעת חברותו במחתרת האנטי-נאצית, מרסל מנגל אימץ לעצמו את שם המשפחה הצרפתי "מרסו" והוציא לעצמו תעודה מזויפת בשם זה.
לימודים לראשית הקריירה

מרסו הושפע עוד בילדותו מסרטיו של צ'ארלי צ'פלין, אשר עוררו בו עניין במשחק. בשנת 1946, אחרי המלחמה, נרשם ללימודים בבית הספר של שארל דולן לאמנות הדרמה בתיאטרון על שם שרה ברנאר בפריז. בשנותיו שם למד אצל מורים כמו שארל דולן וכמו רב-האמן הגדול אטיין דקרו, שז'אן-לואי בארו נמנה אף הוא עם תלמידיו. בארו הבחין בכישרונו יוצא הדופן של מרסו, צירף אותו ללהקתו ונתן לו את תפקיד "ארלקין" בהצגת הפנטומימה "באטיסט". הופעתו של מרסו זיכתה אותו בשבחים ובעידוד להציג את ה"מימודרמה" הראשונה שלו, שנקראה "פראקסיטל ודג הזהב", בתיאטרון ברנאר, עוד באותה שנה. אחדות הדעים באשר לכישרונו ביססה את הקריירה שלו כפנטומימאי ללא עוררין.
קריירה ודמויות מפתח

בשנת 1947 יצר מרסו את הדמות "ביפּ", באפודה מפוספסת ובצילינדר משי חבוט מעוטר בפרח - אות לשבריריות החיים - שהיה ל"אלטר אגו" שלו, ממש כמו ש"הנווד הקטן" של צ'אפלין היה לאישיותו של הכוכב. חוויות הביש של ביפ עם כל דבר שבעולם, מפרפרים ועד לאריות, באוניות וברכבות, באולמות ריקודים ובמסעדות, אינן יודעות גבולות. כפנטומימאי אופי, הוכר מרסו כאמן שאין שני לו. תרגיליו הדוממים, הכוללים יצירות קלאסיות כמו "בכלוב", "הליכה כנגד הרוח", "יוצר המסכות" ו"בפארק", וסאטירות על כל נושא, מפסלים ועד מטאדורים, תוארו כיצירותיו של גאון. על תמצות גילאי האדם בקטע המפורסם, "נעורים, בגרות, זקנה ומוות", אמר מבקר אחד, "הוא משיג בפחות משתי דקות מה שרוב הסופרים אינם מצליחים לעשות בכרכים שלמים."
בשנת 1949, אחרי קבלת פרס דבורו (לזכר אמן הפנטומימה בן המאה ה-19, ז'אן-גאספאר דבורו) על המימודרמה השנייה שלו, "מוות בטרם שחר", הקים מרסו את "להקת הפנטומימה של מרסל מרסו" - להקת הפנטומימה היחידה בעולם באותם ימים. ההרכב הופיע בתיאטראות הראשונים במעלה של פריז - תיאטרון שאנס-אליזה, תיאטרון הרנסאנס ותיאטרון שרה ברנאר, וכן באולמות אחרים ברחבי העולם. במהלך שנת 60–1959 הוצגה רטרוספקטיבה של יצירות המימודרמה שלו, בהן "האדרת" לפי גוגול במשך שנה שלמה בתיאטרון אמיביגו בפריז.
הוא הפיק עוד 15 מימודרמות, בהן "פיירו ממונמארטר", "שלוש הפאות", "בית העבוט", "14 ביולי", "הזאב של צו קו מי", "פריז בוכה-פריז צוחקת", ו"דון חואן" עיבוד מיצירתו של הסופר הספרדי טירסו דה מולינה.
מרסל מרסו הרבה לסייר בעולם. אחרי ביקורו הראשון באמריקה בשנת 1955, חזר והופיע שם לפני אולמות מלאים בערים העיקריות של ארצות הברית. בשנים הבאות סייר בדרום אמריקה, אפריקה אוסטרליה, סין, יפן, דרום מזרח אסיה, רוסיה ואירופה. בין השאר ביקר גם בישראל בשנת 1960. בשנת 2006 חזר שוב לביקור באוסטרליה.
מרסל מרסו הופיע גם בסרטי קולנוע, בין השאר ב"ברברלה" ובתפקיד עצמו ב"סרט אילם" של מל ברוקס (בסרט זה, כמתבקש משמו, איש אינו מדבר, מלבד מרסו, שבאופן פרודי אומר את המילה היחידה בסרט "NON" ("לא" בצרפתית). כמו כן הוציא ספרי ילדים ללימוד אלף-בית וחשבון וכן ספרי שירה מאוירים, "הבלדה של פריז והעולם" בשנת 1966 ו"עלילות ביפ" שיצא לאור ב-1976. בשנת 1982 יצא בפריז הספר "העין השלישית", קובץ של עשר ליתוגרפיות מקוריות, בלוויית טקסט מאת מרסו. בשנת 1987 יצא לאור "פימפורלו" ובשנת 2001 התפרסם ספר צילומים חדש לילדים בשם "ביפ בספר".
בשנת 1978 פתח בית ספר בינלאומי לפנטומימה בפריז. בשנת 1996 ייסד קרן לקידום הפנטומימה בארצות הברית.
בשנת 2000 הביא מרסו את חבורת הפנטומימה המלאה שלו לניו יורק להצגת המימודרמה החדשה שלו, כובע הבאולר, שנראתה בעבר בפריז, לונדון, טוקיו, טייפה, קראקס, סנטו דומינגו, ולנסיה (ונצואלה) ומינכן. משנת 1999, כאשר מרסו חזר עם הצגת היחיד הקלאסית שלו לניו יורק ולסן פרנסיסקו לאחר היעדרות של 15 שנים עבור ריצות סולד-אאוט שזכו לשבחים, הקריירה שלו באמריקה זכתה לרנסאנס יוצא דופן עם משיכה חזקה לדור שלישי. מאוחר יותר הוא זכה לשבחים עצומים על התקשרויות ממושכות בתיאטראות אמריקאיים אגדיים כמו תיאטרון פורד בוושינגטון, התיאטרון הרפרטוארי האמריקני בקיימברידג', מסצ'וסטס ובית המשחקים של גפן בלוס אנג'לס, מה שהוכיח את המשיכה הנצחית של העבודה ואת השליטה של מרסו.
הכרה

9 שנים לאחר מותו, בפברואר 2017 הוענק לו אות המציל היהודי על פעילותו להצלת יהודים בשואה מטעם המרכז העולמי של "בני ברית" בירושלים והוועד להוקרת גבורתם של יהודים שהצילו יהודים בשואה.
מרסל מרסו זכה להכרה ולאותות כבוד במולדתו צרפת ובגרמניה ובתוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות שונות בארצות הברית על בריאת צורת אמנות חדשה, שהיא מורשת ממסורת עתיקה.
החל משנת 1990, התאריך 18 במרץ הוכרז בניו יורק כ"יום מרסל מרסו". מרסו קיבל עליו את הכבוד והאחריות שבשירות כשגריר רצון טוב לוועידת האו"ם השנייה בנושא ההזדקנות, שהתקיימה במדריד, ספרד באפריל 2002.
ב-2020 יצא הסרט "Resistance" (אנ'), המבוסס על חייו, ובו מככב בדמותו השחקן האמריקאי ג'סי אייזנברג.
פטירתו

בשנותיו האחרונות החל מצבו הבריאותי של מרסו להידרדר, וב-22 בספטמבר 2007 נפטר בביתו שבקאור בגיל 84. מרסו קבור בבית הקברות פֵּר לָשֵז שבפריז.
הוא נישא שלוש פעמים, ולו ארבעה ילדים.
הערות שוליים

↑  כך הציל מרסל מרסו יהודים בשואה, באתר ישראל היום
↑  The Jewish Resistance in France during World War II: The Gap between History and Memory, Jerusalem Center for Public Affairs (באנגלית אמריקאית)
↑  רשימת המצילים שקיבלו "אות המציל היהודי" בין השנים 2011-2017 באתר יהודים שהצילו יהודים בשואה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307549205171  PLWABN: 9810554778005606  BIBSYS: 1615360583370  BNE: XX4730513  BnF: cb11914392b (data)  GND: 118577476  ISNI: 0000 0001 1651 4610  LCCN: n79065951  LNB: 000322668  MusicBrainz: ea16838b-48be-40a3-b96b-7faca3394e92  NDL: 00448780  NKC: jo2007409304  NLA: 36045822  NTA: 070726515  RERO: 02-A003559459  RKD: 116016  SNAC: w6j39k25  SUDOC: 027007537  Trove: 1200188  VIAF: 59086176   WorldCat (עם VIAF): 59086176 
מרסל מרסו, 2004
דלגית

ציור של אישה אוחזת חבל קפיצה, תחילת המאה ה-19
חבל קפיצה
דִּלְגִּית (קפיצה בחבל) או חבל קפיצה, היא משחק ילדים.
הדלגית היא בעצם חבל אשר מצויד בדרך כלל בידיות החזקה קלות, אשר עשויות להיות מחוברות באופן רופף בלבד לחבל, זאת כדי להתיר את סיבובו בתוכן.
הדלגית משמשת כמשחק ילדים תחרותי, כדוגמת גומי, וכן כאמצעי לשיפור קואורדינציה וסיבולת לב-ריאה במסגרת ספורטיבית בלתי תחרותית.
ניתן לקפוץ בחבל לבד או בשיתוף פעולה. בשני המקרים, השימוש מאופיין בסיבוב החבל כך שהוא מקיף את הגוף, ובקפיצה במקום המתחילה כאשר החבל "מצליף" ברצפה. שימוש נוסף לחבל הוא המשחק "הנחש בא".
סוגי קפיצות > קפיצה לבד

קפיצה לבד מאפיינת בעיקר את השימוש בחבל כאמצעי ספורט, או משחק בתורות המיועד לשני שחקנים - כאשר שחקן מחזיק בתורו וזכאי לקפוץ בחבל כל עוד לא נכשל. השיטה הקלאסית כוללת סיבוב החבל כאשר הידיים נותרות מקובעות במקום (ביחס לגוף), ורק פרקי הידיים נעים. שיטות מתוחכמות יותר כוללות הצלבת הידיים במהלך סיבוב החבל, קפיצה לאחור, או הצמדת הידיים.