נורית ליסובסקי
ביוגרפיה ומומחיות מקצועית

ליסובסקי למדה אדריכלות בטכניון בחיפה והיא בעלת תואר שני ותואר דוקטור מאוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
ליסובסקי היא אדריכלית נוף וחברת סגל בכירה בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון, חיפה. חוקרת, מרצה, מנחה סטודנטים, כותבת מאמרים וספרים. ליסובסקי חוקרת במשך שנים רבות את הגנים הלאומיים ואת התפקידים השונים שמילאו עבור המדינה ותושביה. תפקידים אלה כללו, יצירה של זהות לאומית חדשה, זהותה של התנועה הציונית ההיסטורית, באמצעות שימור ושיחזור של אתרים היסטוריים וארכאולוגיים. מקורות השאיפות המחקריות שלה נובעות מהגותו של הגאוגרף דויד לוונטל שאמר שנופי העבר חשובים לנו דווקא משום זיקתם ההדוקה לנופי ההווה. זוהי נקודת המוצא למחקריה על תכנון נוף בגנים לאומיים, מחקר שמשלב בין מקורות היסטוריים והממצא הארכאולוגי, בין ניתוח ויזואלי של נוף לאקולוגיה של נוף ולתיאוריות של אדריכלות נוף עכשווית. במחקריה היא מבקשת לבחון האם וכיצד ייצרו גנים לאומיים זיקה בין הארץ ותושביה, והאם עיצוב נוף אכן מאפשר לייצר תחושת שייכות ומחויבות פרטית וקולקטיבית כאחד. שאלה נוספת שמעסיקה אותה, נוגעת לאידאולוגיה ולפוליטיקה של הגנים הלאומיים: מה היה מקומה של האידאולוגיה הציונית ההיסטורית בתהליך בחירת האתרים השונים ואופן פיתוחם? איך הצליחה מערכת התכנון הממסדית לגבש תפיסה תכנונית לפארק לאומי כחלק מתוכנית אב כוללת למדינה? ובהמשך, איך נבנה החיבור שבין מודרניזם אדריכלי אשר מייצר סביבה חדשה יש מאין, לביטוי אותנטי ומקומי אשר מייצר תחושת שורשיות ושייכות? ליסובסקי גם מבקשת לענות על השאלה האם הגנים הלאומיים שנוצרו בשנותיה הראשונות של המדינה, עומדים במבחן הזמן לנוכח שינויים מרחיקי לכת שחלו בתפיסה התכנונית, בתרבות הפנאי ובנוף עצמו בעשורים האחרונים. כך למשל, החלטות שנעשו עם הקמת המדינה הביאו להעצמה של נרטיבים מסוימים או לדחיקה של סיפורים אחרים. כיצד ההשלכות של החלטות אלה נראות מנקודת מבט עכשווית? והאם וכיצד מפת המורשת הלאומית, שעוצבה בשנות ה-50, נראית לנו נכונה גם היום? עבודותיה של ליסובסקי מעמיקה מבט אל ייחודם של הגנים הלאומיים המקומיים. בעוד הפארקים הלאומיים בארה״ב, למשל, התבססו בעיקר על מרחבי טבע בראשיתי, הגן הלאומי בישראל היה תוצר של תבנית נוף חדשה.
על פי מחקריה, הקמת הגנים לא הייתה כרוכה רק בטיפוח ושיפור של אתרי מורשת, אלא ביצירה אקטיבית של הנוף. במוקד המאמץ עמד בינוי הלאום התרבותי – ניסוחו, הנכחתו והטמעתו של הסיפר הלאומי במרחב, שהוא הפן המשלים של מפעל הבינוי הפיזי של המדינה. הפרשנות שהעניקו גופי התכנון לשרידי העבר והנוף הייתה מגוונת, לעיתים עתירת סתירות, והדהדה בה הזיקה הפוליטית–אידאולוגית של מוקדי הכוח שפעלו במסגרת הגוף הממסדי. יתרה מכך, הגנים הלאומיים מתאפיינים גם בדואליות שמקורה באידאולוגיה הציונית ההיסטורית. מצד אחד הם מבטאים ערגה לעברה של הארץ כארץ אבות – ערגה שנשענת על תפיסה ציונית היסטורית רווחת של שלילת הגלות וכמיהה לעבר המקראי. ומצד שני הן מגלמות שאיפה לעתידה של מדינת ישראל כמדינת לאום מודרנית. הגנים גם מביאים לידי ביטוי אתוס של ידיעת הארץ ושימור הטבע, אך בה בעת הם מגלמים אתוס של התחדשות.
במחקריה טוענת ליסובסקי שאדריכלי הנוף שעיצבו גנים לאומיים רבים בארץ הצליחו למזג בין שימור הטבע לבין הנגשתו לאדם. יש מתכננים שהצליחו בעבודותיהם המורכבות עד כדי כך שלמעשה עיצבו ובמידה רבה גם המציאו, את תבנית נוף המולדת. טענה זו מתבססת על סמך דוגמאות משלושה גנים לאומיים: בית שערים, גן השלושה-הסחנה ואחוזת קבר בן-גוריון. ליסובסקי מסבירה כי הפיתוח שמחייב התערבות, הוא נדבך מרכזי בעיצוב הגנים הלאומיים כפי שהציבור מכיר אותם. גן השלושה הוא הדוגמה המובהקת ביותר לכך. זהו מקום שנראה כנוף טבעי שנוצר ללא התערבות מגע יד אדם, וכאילו היה שם תמיד.