מנהג חוקתי
דוגמאות > הממלכה המאוחדת

בעוד שלבריטניה אין חוקה כתובה שהיא מסמך אחד, אוסף הכלים המשפטיים שהתפתחו לגוף חוק המכונה "Constitutional Law" קיים כבר מאות שנים.
כחלק מהחוקה הבריטית הלא-מקודדת הזו, מוסכמות חוקתיות ממלאות תפקיד מפתח. הם כללים שנשמרים על ידי גורמים שונים, אף שהם אינם כתובים בשום מסמך בעל סמכות משפטית; לעיתים קרובות יש עקרונות אכיפה שבעצמם אינם רשמיים ומקודדים. עם זאת, אין זה סביר מאוד שתהיה סטייה ממוסכמות כאלה ללא סיבה מוצדקת, גם אם עקרון אכיפה ביסודו נשלט על ידי ההיסטוריה, שכן מוסכמות אלו גם רוכשות את תוקף המנהג. דוגמאות כוללות:
הטקסטים של רוב האמנות הבינלאומיות מונחים לפני הפרלמנט לפחות 21 ימים לפני האשרור ('חוק פונסונבי' משנת 1924). אמנה זו תוכננה על ידי חוק הרפורמה והממשל החוקתית 2010.
המונרך יקבל ויפעל לפי עצתם של שריהם, האחראים לפרלמנט על עצה זו; המלך אינו מתעלם מהעצה הזו, למעט בעת הפעלת סמכויות מילואים.
העיקרון לפיו ייעוץ זה חייב בעצמו לשרת מטרה לגיטימית נתפס כעניין של חוק: Council of Civil Service Unions v Minister for the Civil Service.
העיקרון לפיו אסור שהעצה תסכל את תפקידו של הפרלמנט בהטלת דין וחשבון על ראש הממשלה הוא גם עניין של חוק.
ראש הממשלה הוא מנהיג המפלגה (או קואליציית המפלגות) עם רוב מוחלט של מושבים בבית הנבחרים, ולכן סביר להניח שיפקד על תמיכת בית הנבחרים.
כאשר לאף מפלגה או קואליציה אין רוב מוחלט, ניתנת למנהיג המפלגה עם מספר המושבים הרב ביותר בבית הנבחרים ההזדמנות הראשונה לנסות להרכיב ממשלה. מנהג זה חוזק על ידי ניק קלג, מנהיג המפלגה הליברל-דמוקרטית, כדי להצדיק חיפוש קואליציה עם השמרנים במקום הלייבור (שבנוסף לא היה מצליח ליצור רוב ללא מפלגות אחרות) בפרלמנט התלוי לאחר הבחירות הכלליות ב-2010.
כל החוקים הנוגעים רק למיסוי או הוצאות ממשלה Money bill חייבים להגיע מבית הנבחרים.
המלך מעניק הסכמה מלכותית לכל חקיקה – לעיתים מנהג זה מאופיין בכך שכל החקיקה התקבלה בתום לב. ייתכן ששרים יוכלו לייעץ שלא לתת הסכמה, כפי שקורה עם התלות בכתר (כינוס מאז תחילת המאה ה-18 - מלכים בעבר אכן סירבו או מנעו את הסכמת המלוכה).
ראש הממשלה צריך להיות חבר באחד מבתי הפרלמנט (בין המאה ה-18 ל-1963).
עד 1963 מוסמכה זו התפתחה כך שאף ראש ממשלה לא יגיע מבית הלורדים, בשל חוסר הלגיטימיות הדמוקרטית של הלורדים. כאשר ראש הממשלה האחרון, Earl of Home, נכנס לתפקידו הוא ויתר על המעמד שלו, וכאשר סר אלק דאגלס-יום הפך לחבר פרלמנט.
ראש הממשלה יכול לכהן בתפקידו באופן זמני גם אם הוא אינו חבר פרלמנט, למשל במהלך בחירות כלליות או, במקרה של דאגלס-הום, בין התפטרות מהלורדים לבין היבחרו לבית הנבחרים בבחירות משנה.
כל חברי הקבינט חייבים להיות חברים במועצה המלכותית, שכן הקבינט הוא ועדה של המועצה. יתר על כן, חלק מחברי קבינט הצללים הבכירים של האופוזיציה הנאמן נעשים גם הם ליועצים פרטיים, כך שניתן לשתף אותם במידע רגיש "בתנאי המועצה הפרטית".
בית הלורדים לא צריך לדחות תקציב שהועבר על ידי בית הנבחרים. מנהג זה נשבר באופן שנוי במחלוקת בשנת 1909 על ידי בית הלורדים, אשר טען כי המנהג קשור למנהג אחר שלפיו הוועד הנבחר לא יציג הצעת חוק ש'תוקפת' עמיתים ואת עושרם. הלורדים טענו שבית הנבחרים שבר את המוסכמה הזו ב"תקציב העם" של קנצלר האוצר דייוויד לויד ג'ורג', מה שהצדיק את דחיית הלורדים את התקציב. בית הנבחרים חלק על קיומה של מוסכמה מקושרת. כתוצאה מכך, סמכויות הלורדים על תקציבים הצטמצמו מאוד, כולל על ידי הסרת כוחם לדחות הצעת חוק, על ידי חוק הפרלמנט מ-1911.
במהלך בחירות כלליות, אף מפלגה גדולה לא תעמיד יריב נגד יושב ראש המבקש להיבחר מחדש. מוסכמה זו לא כובדה במהלך הבחירות הכלליות של 1987, כאשר הן מפלגת הלייבור והן המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הציגו מועמדים נגד היושב ראש השמרני לשעבר, ברנרד וות'ריל, שהיה חבר פרלמנט של קרוידון צפון מזרח. המפלגה הלאומית הסקוטית (SNP) אכן עומדת נגד היושב-ראש אם הוא או היא מייצגים אזור בחירה סקוטי, כפי שהיה במקרה של מייקל מרטין, יושב-ראש מ-2000 עד 2009.
הפרלמנט של וסטמינסטר יחוקק רק לגבי סקוטלנד או וויילס בעניינים שמורים. היא לא תחוקק על עניינים לא שמורים ('עניינים מועברים') מבלי לבקש תחילה את הסכמת הפרלמנט הסקוטי (מאז 1999, ועידת Sewel, ששמה שונה מאוחר יותר להצעות הסכמה חקיקתיות) או הפרלמנט הוולשי (מאז חוק וויילס 2017).
בית הלורדים לא יתנגד לחקיקה מבית הנבחרים שהייתה חלק מהמניפסט של הממשלה (ועידת סולסברי).