stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי הממלכה המאוחדת – רוסיה
היסטוריה > המלחמה הקרה

לאחר תום מלחמת העולם השנייה התדרדרו היחסים בין הסובייטים לגוש המערבי במהירות. ראש ממשלת בריטניה, צ'רצ'יל, טען כי הכיבוש הסובייטי במזרח אירופה לאחר המלחמה גרם ל"מסך הברזל לרדת על היבשת". היחסים היו מתוחים ברוב תקופת המלחמה הקרה, ואופיינו על ידי ריגול ופעילויות חשאיות אחרות. פרויקט וינונה הבריטי והאמריקני הוקם בשנת 1942 לצורך פענוח של מסרים שנשלחו על ידי המודיעין הסובייטי. מרגלים סובייטים התגלו מאוחר יותר בבריטניה, כגון קים פילבי ורשת קיימברידג', אשר פעלו באנגליה עד 1963.
סוכנות הריגול הסובייטית, הקג"ב, נחשדה ברצח גאורגי מרקוב בלונדון בשנת 1978, ואילו בשנת 1985 ערק לבריטניה אולג גורדייבסקי, שהיה פקיד בכיר בקג"ב.
ראש ממשלת בריטניה, מרגרט תאצ'ר, ניהלה מדיניות אנטי-קומוניסטית חזקה בתיאום עם רונלד רייגן בשנות ה-80, בניגוד למדיניות הדטאנט של שנות ה-70.
היחסים השתפרו במידה ניכרת לאחר שמיכאיל גורבצ'וב עלה לשלטון בברית המועצות בשנת 1985 והכריז על הפרסטרויקה. היחסים נותרו חמים יחסית לאחר קריסת ברית המועצות בשנת 1991, כאשר רוסיה תפסה את מקומה של ברית המועצות במעמד הבינלאומי.
באוקטובר 1994 ביקרה המלכה אליזבת השנייה בביקור ממלכתי ברוסיה, בפעם הראשונה שאי פעם מלך בריטי דרך על אדמת רוסיה.
היסטוריה > שנות ה-2000

היחסים בין המדינות החלו להדרדר שוב זמן קצר לאחר שוולדימיר פוטין נבחר לנשיא רוסיה בשנת 2000, וזאת בשל סירובה של בריטניה להסגיר לרוסיה, את איש העסקים הגולה, בוריס ברזובסקי, ואת המנהיג הבדלני הצ'צ'ני, אחמד זאקייב, שבריטניה העניקה להם מקלט מדיני.
בשלהי 2006, קצין שירות הביטחון הפדרלי לשעבר, אלכסנדר ליטוויננקו הורעל בלונדון על ידי פולוניום 210, ומת כעבור שלושה שבועות. בריטניה ביקשה את הסגרתו של אנדריי לוגובוי מרוסיה על מנת להעמידו לדין על רצח ליטוויננקו, אולם רוסיה סירבה, וקבעה כי החוקה שלהם אינה מאפשרת הסגרת אזרחיה למדינות זרות. בתגובה, גירשה בריטניה ארבעה דיפלומטים רוסים, וזמן קצר לאחר מכן גירשה רוסיה ארבעה דיפלומטים בריטים. באוגוסט 2007 חידשה רוסיה את הסיורים האוויריים ארוכי הטווח של מטוסי טופולב Tu-95, אשר התקרבו למרחב האווירי הבריטי, מה שגרם למטוסי קרב של חיל האוויר המלכותי ליירט אותם. בינואר 2008 הורו הרוסים על סגירת שני משרדים של המועצה הבריטית ברוסיה, והאשימו אותם בהפרות מס. עם זאת, בהמשך השנה בית משפט במוסקבה ביטל את רוב אישומי המס שנעשו כנגד המועצה הבריטית.
במהלך מלחמת גאורגיה–רוסיה בשנת 2008, ביקר שר החוץ הבריטי, דייוויד מיליבנד, בעיר הבירה הגיאורגית - טביליסי, כדי להיפגש עם הנשיא, ואמר כי ממשלת בריטניה ואנשיה "עומדים בסולידריות" לצד העם הגאורגי. בנובמבר 2009 ביקר מיליבנד ברוסיה, ותיאר את מצב היחסים הנוכחיים כ"מחלוקת מכובדת".
היסטוריה > העשור השני של המאה ה-21

בשנת 2014 היחסים בין המדינות הדרדרו באופן דרסטי בעקבות המשבר האוקראיני, וממשלת בריטניה, יחד עם ארצות הברית והאיחוד האירופי, הטילו סנקציות עונשין על רוסיה. במרץ 2014, בריטניה השעתה את כל שיתוף הפעולה הצבאי עם רוסיה ועצרה את כל הרישיונות הקיימים ליצוא צבאי ישיר לרוסיה. בספטמבר 2014, הוחמרו הסנקציות שהוטלו על ידי האיחוד האירופי, ונוספו גם תחומי הבנקאות ותעשיות הנפט, וכן פקידים גבוהים. רוסיה הגיבה בקיצוץ ביבוא מזון מבריטניה וממדינות אחרות שהטילו סנקציות. דייוויד קמרון, ראש ממשלת בריטניה (2010-2016), ונשיא ארצות הברית ברק אובמה התראיינו במשותף ל"טיימס" בתחילת ספטמבר: "רוסיה עברה על החוק הבינלאומי עם הסיפוח הבלתי חוקי של חצי האי קרים, ושהיית חייליה על אדמת אוקראינה מאיימת לערער את היציבות של מדינה ריבונית".
בתחילת 2017, במהלך פגישתה עם נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, החליטה ראש ממשלת בריטניה תרזה מיי להחמיר עוד יותר את הסנקציות על רוסיה.
באפריל 2017, אמר שגריר מוסקבה בבריטניה, אלכסנדר יקובנקו, כי היחסים בין בריטניה לרוסיה הם ברמה נמוכה.
בדצמבר 2017 ביקר בוריס ג'ונסון שר החוץ הבריטי ברוסיה, לאחר חמש שנים שלא היו שם ביקורים רשמיים של שרים בריטים.
במרץ 2018 הורעל בבריטניה מרגל רוסי לשעבר, סרגיי סקריפאל, עם בתו יוליה, באמצעות גז עצבים נדיר. תרזה מיי הודיעה כי בריטניה תעשה מה שראוי ומה שנכון אם יוכח שמוסקבה אחראית להרעלה. מאוחר יותר הסבירה מיי כי החומר הכימי שבאמצעותו הורעלו סקריפל ובתו הוא חומר מסוג נוביצ'וק שפותח על ידי רוסיה ופוגע במערכת העצבים, ורמזה למעורבות רוסית בעניין. בעקבות כך הודיעה מיי כי תגרש משטחה 23 דיפלומטים רוסים. בתגובה הודיעו הרוסים על גירוש 23 דיפלומטים בריטים משטחם.
ב-22 בפברואר 2024 ביטל הנשיא ולדימיר פוטין הסכם דייג המתיר לבריטניה לדוג באזורים מסוימים בשטח הימי הרוסי בשל תמיכתה באוקראינה במלחמת רוסיה אוקראינה.
יחסים דיפלומטיים

בריטניה מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה וחמש קונסוליות בערים נובורוסיסק, סנקט פטרבורג, ולדיווסטוק, יקטרינבורג, ויוז'נו-סחלינסק. רוסיה מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון ושתי קונסוליות באדינבורו, ובדרי.
מירב שמיר

מירב שמיר (נולדה ב-18 בינואר 1988) היא שוערת כדורגל ישראלית-אמריקאית, המשחקת כיום במועדון הבונדסליגה 2 הגרמני MSV Duisburg והיא השוערת הפותחת של נבחרת ישראל בכדורגל נשים.
ראשית חייה

שמיר נולדה בישראל, למשפחה יהודית. היא גדלה בעיר נתניה, עד שמשפחתה עברה איתה לארצות הברית, כשהייתה בת שנתיים.
שמיר החלה לשחק כדורגל כשהייתה רק בת ארבע וכילדה צעירה החלום שלה היה "לשחק כדורגל במכללה ובסופו של דבר לשחק בנבחרת הלאומית".
כדורגל מקצועי > קריירת מועדונים

לאחר ששיחקה בנבחרת ארצות הברית במשחקי המכביה השמונה-עשרה, פנה צוות הנבחרת הלאומית לשמיר בדבר הצטרפותה לקמפיין שלהם להעפיל לגביע העולם בכדורגל נשים 2011. לאחר מכן שמיר עזבה את בבוסטון קולג' כדי להצטרף לנבחרת הלאומית ולהשלים את התואר באוניברסיטת תל אביב בזמן ששיחקה באס"א תל אביב. לאחר שלוש שנים ב- אס"א תל אביב, לאחר שלקחה שלוש אליפויות ליגה עליונה וגביע ישראל, הצטרפה מירב לטלסטאר של ארדיוויזי (הליגה הראשונה) בהולנד. לאחר שתי עונות מוצלחות עם טלסטאר, עשתה שמיר את המעבר לגרמניה וחתמה במועדון הבונדסליגה השני, 1. FC Lübars, הידוע גם כמועדון הרטה BSC.
במועדון FC Lübars, הייתה לשמיר עונה מוצלחת. שמיר שמרה על הרשת נקייה בעשרת המשחקים הראשונים שלה, ושברה את שיאו של מנואל נוייר במספר המשחקים הרב ביותר, מבלי לספוג שער. היא סיימה את העונה עם 15 שערים נקיים ב-20 משחקים, ועזרה ללובארס לסיים במקום הראשון ולזכות בליגה. בשל בעיות כלכליות, מועדון FC Lübars לא הצליח לעלות לליגה הראשונה.
שמיר חתמה ב-דיסבורג לקראת 2015–16. MSV מתחרה גם בבונדסליגה השנייה לאחר שהודחה מהבונדסליגה הראשונה לאחר עונת 15–2014.
כדורגל מקצועי > קריירה בינלאומית

שמיר הופיעה לראשונה בנבחרת הלאומית ב־24 באוקטובר 2009 במשחק מוקדמות גביע העולם לנשים פיפ"א 2011 נגד קזחסטן בנס ציונה, שהסתיים בניצחון ישראל בתוצאה 1–0.
הערות שוליים

↑  "Shamir Mairv". The Israel Football Association. אורכב מ-המקור ב-31 בדצמבר 2014. נבדק ב-10 בספטמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מירב שמיר".
אדוארד לוטוואק

| --- | --- |

אדוארד לוטוואק
 לידה:  4 בנובמבר 1942 (בן 82) ארד, ממלכת רומניה 
 ענף מדעי:  אסטרטגיה צבאית, היסטוריה צבאית ויחסים בינלאומיים
 מקום מגורים:  רומניה, איטליה, אנגליה, ארצות הברית
 מקום לימודים:  בית הספר לכלכלה של לונדון  אוניברסיטת ג'ונס הופקינס  בית הספר פול ה. ניץ ללימודים בין-לאומיים מתקדמים 
 מוסדות:  אוניברסיטת ג'ורג'טאון  אוניברסיטת באת' 
 
אדוארד ניקולא לוטוואק (באנגלית: Edward Nicolae Luttwak; נולד ב-4 בנובמבר 1942) הוא אסטרטג והיסטוריון יהודי אמריקאי, שנודע בעיקר בשל פרסומיו הרבים בתחום האסטרטגיה הצבאית, היסטוריה ויחסים בין-לאומיים.
תולדות חייו

לוטוואק נולד למשפחה יהודית בעיר ארד שברומניה, וגדל באיטליה ואנגליה. הוא למד בבית הספר לכלכלה בלונדון ובאוניברסיטת ג'ונס הופקינס, שם הוא קיבל את הדוקטורט שלו. הפרסום האקדמי הראשון שלו היה באוניברסיטת באת' שבאנגליה. החל משנת 2004 הוא משמש כעמית מחקר בכיר במכון ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים בוושינגטון.
הוא שימש כיועץ למחלקת ההגנה של ארצות הברית, הסוכנות לביטחון לאומי ולמחלקת המדינה של ארצות הברית, לצי, חיל האוויר והצבא האמריקאים וכן למספר משרדי הגנה של שותפות נוספות בברית נאט"ו. הוא היה חבר בקבוצת לימודי הביטחון הלאומי של משרד ההגנה האמריקאי, וחבר במוסד למדיניות פיסקלית ומוניטרית של משרד הכלכלה היפני.
לוטוואק ביקר בישראל ופרסם מחקרים אודות צה"ל. משפחת אחיו שלא עברה עמו לארצות הברית עלתה ארצה ומתגוררת כיום בחיפה.
פועלו

לוטוואק עוסק כמרצה וכיועץ, ופיתח לעצמו מוניטין בשל האסטרטגיות היצירתיות שהוא מציע, למשל בכך שהתערבות של מעצמות בניסיון לשכך סכסוכים אזוריים, רק גורמת להימשכותם של הסכסוכים. ספרו Coup d'État: A Practical Handbook הוא כנראה עבודתו הידועה ביותר: הספר הודפס במספר מהדורות, ותורגם ל-14 שפות. ספר נוסף שלו, אסטרטגיה של מלחמה ושלום (במקור: Strategy: The Logic of War and Peace) נמצא בשימוש רחב כספר הלימוד המומלץ של הנושא.
ספרו האסטרטגיה רבתי של האימפריה הרומית (אנגלית: The Grand Strategy of the Roman Empire from the First Century AD to the Third) עורר מחלוקת רבה בין היסטוריונים, שכן לוטוואק הצטייר כחובבן בנושא שלא מכיר את המקורות ההיסטוריים מקרבה ראשונה, אך קבע קביעות מרחיקות לכת. אולם, בניגוד לציפיות, ספרו אכן צלח והעלה שאלות רבות, תוך יצירת גל חדש של מחקר אודות הצבא הרומי והברברים. לוטוואק שאל "איך הרומאים הגנו על קו החזית?" וטען שהשאלה לא קיבלה מענה מחקרי ראוי, ועברה מתחת לסף הרעש של הדיונים האקדמיים על הדמוגרפיה, הכלכלה והסוציולוגיה של הרומאים. אף על פי שמרבית המומחים בתחום דוחים את דעותיו על האסטרטגיה הרומית, ספרו הוא זה שיצר את הדיון הערני בנושא. בשנים האחרונות הוא גם פרסם מספר מאמרים על ביזנטיון.
כאמור, לוטוואק בילה מספר שנים באיטליה, בין פלרמו שבסיציליה לבין מילאנו. הוא דובר איטלקית וצוטט תכופות על ידי התקשורת האיטלקית בהקשרים פוליטיים. הוא גם כתב יחד עם סופרים איטלקיים שני ספרים באיטלקית.
השפעת עשייתו

לוטוואק ערער על היכולת לנייד סגנונות לחימה בין אומות בעלות מאפיינים שונים:
במלחמה, כבשלום, באים לידי ביטוי סגנונות לאומיים שונים ... זו הסיבה לכך שכל ניסיון לשתול סגנון לחימה לאומי אחד בקרב כוחות מזוינים של אומה אחרת, בעלת מאפייני עוצמה, חולשות ויחסי חברה אחרים, נכשל בדרך כלל.
כמו כן עסק בקשר שבין התוצאה בקרב לתוצאה במערכה. במסגרת עיסוקו זה הדגים את יחסי הגומלין בין השניים לאורך ההיסטוריה: כיצד ניצחונות שלא נוצלו כראוי גררו כישלונות גדולים, ומנגד מקרים שבהם תבוסה בקרב גרמה דווקא להתעצמות ולניצחון במערכה. עוד הוא עסק בקשר שבין אופי ההכרעה בקרב לבין סיום המערכה. לדבריו, קיים מצב שנראה על פניו לא הגיוני, לפיו הכרעה מוחצת בקרב עשויה להביא שלום, ואילו סיום הלחימה בצורה עמומה, כשאין מנצח ברור, עלול להביא למלחמה נוספת.
הגותו

הגותו של לוטוואק מתמקדת בהיגיון של האסטרטגיה ובהשלכות שלו. לדבריו, ההיגיון של האסטרטגיה הוא טרנסצנדנטי ובלתי משתנה מאחר שהוא מבוסס על האינסטינקטים הבסיסיים של האדם שמחפש ביטחון, הגנה ואינו רוצה להסתבך.
ההיגיון של האסטרטגיה הוא פרדוקסלי: אומה שמצויה באיום תתכונן למלחמה ובכך תגיע לעמדת עוצמה ותימנע מסכסוך ואילו אומה שחיה בביטחון ובשלווה לא תשקיע בהכנות למלחמה ובכך תאבד את יכולת ההרתעה ותידרדר למלחמה כמאמרו של וגטיוס: "רצונך בשלום, היכון למלחמה". לדבריו, מלחמה היא תהליך חינוכי שבו אומה מבינה את מחירה של המלחמה ולא רוצה בה יותר. כך דווקא המלחמה מובילה לשלום.
הגותו > עלייתה של סין

בספרו "עלייתה של סין וההיגיון של האסטרטגיה" משנת 2012, הוא טוען שבשנת 2008 סין עזבה את מדיניות ה'שגשוג השקט' שהביאה לצמיחתה המהירה בעשורים הקודמים, לטובת מדיניות אגרסיבית שפוגעת בריבונות של המדינות הסובבות אותה. הוא חזה שהתנהגות זו תגרום להיווצרותה של קואליציה נגדית שתעלה על סין בעושר ובכוח צבאי, מה שאכן קרה בשנים האחרונות.
על פי ההיגיון האוניברסלי של האסטרטגיה, תיתכן צמיחה צבאית או כלכלית בלבד, אך לא שתיהן במקביל. סין רודפת אחר שתי המטרות בו זמנית ולכן עתידה להיכשל.
הבסיס של האסטרטגיה הוא המודעות לאחר. כמו שבשחמט שחקן ברמה טובה יודע לחשב את מהלכיו של יריבו, כך ניהול מדיניות אסטרטגית נכונה מבוססת על הבנת הסביבה הגאופוליטית של המדינה והאינטרסים של המדינות השונות. לדבריו, מדינות קטנות מודעות למדינות השכנות שלהן בניגוד למעצמות על כסין וארצות הברית שענייני הפנים שלהן תופסים את עיקר תשומת הלב שלהן. לכן סין, המדינה המאוכלסת בעולם, מעורבת בסכסוכים עם כל המדינות הסובבות אותה מלבד רוסיה, קמבודיה ופקיסטן.
ספריו

A Dictionary of Modern War (לונדון, 1971), ISBN 0-7139-0130-6
The Strategic Balance, 1972 (ניו יורק, 1972), ISBN 0-912050-33-0
The Political Uses of Sea Power (בולטימור, 1974), ISBN 0-8018-1658-0
The US - USSR Nuclear Weapons Balance (בברלי הילס, 1974), ISBN 0-8039-0096-1
The Grand Strategy of the Roman Empire from the First Century AD to the Third (בולטימור, 1976), ISBN 0-8018-2158-4
Strategic Power: Military Capabilities and Political Utility (קליפורניה, 1976), ISBN 0-8039-0659-5
Coup d'etat: A Practical Handbook (לונדון, 1979), ISBN 0-674-17547-6
Sea Power in the Mediterranean: Political Utility and Military Constraints (קליפורניה, 1979), ISBN 0-8191-6010-5
The Israeli Army (יחד עם דן הורוביץ) (קיימברידג', מסצ'וסטס, 1983), ISBN 0-06-012723-6
The Grand Strategy of the Soviet Union (לונדון, 1983), ISBN 0-312-34260-8
The Pentagon and the Art of War (ניו יורק, 1984), ISBN 0-671-61770-2
Strategy and History (ניו ג'רזי, 1985), ISBN 0-88738-065-4
Strategy: The Logic of War and Peace (קיימברידג', מסצ'וסטס, 1987), ISBN 0-674-00703-4
The Endangered American Dream: How to Stop the United States From Being a Third World Country and How to Win the Geo-Economic Struggle for Industrial Supremacy (ניו יורק, 1993), ISBN 0-671-86963-9
Turbo-Capitalism: winners and losers in the global economy (ניו יורק, 1999), ISBN 0-06-019330-1
The Rise of China Vs. the Logic of Strategy (קיימברידג', מסצ'וסטס, 2012), ISBN 978-0-674-06642-7
מתוכם תורגמו לעברית:
האסטרטגיה רבתי של האימפריה הרומית, הוצאת מערכות, 1982
אסטרטגיה של מלחמה ושלום, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2002
הערות שוליים

↑  מאת דני רובינשטיין, מעגל הדמים נמשך, באתר הארץ, 6 ביולי 2001.
↑  שמואל רוזנר, פוקר עם המלך, באתר הארץ, 3 ביולי 2007.
↑  שלטון ללא גבולות, חנה מ' כותן
↑  אדוארד לוטוואק, אסטרטגיה של מלחמה ושלום, מערכות, 2002.
↑  עיון - תרגום, באתר הארץ, 27 באוגוסט 2002.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008681587105171  PLWABN: 9810616808305606  BIBSYS: 90100622  BNE: XX1007746  BnF: cb12039536m (data)  CANTIC: a10321275  CiNii: DA01043530  GND: 120827115  ICCU: CFIV000320  ISNI: 0000 0001 0882 9495  LCCN: n79045204  LNB: 000001453  NDL: 00448243  NKC: jn20020721307  NLA: 36588705  NLG: 191644  NLK: KAC199617220  NSK: 000262279  NTA: 07206076X  RERO: 02-A003537650  SELIBR: 230651  SUDOC: 028590155  Trove: 1308080  VIAF: 29509801   WorldCat (עם VIAF): 29509801
בריחת המוחות מגרמניה המזרחית 1949–1961

מהגרים מזרח-גרמנים במחנה המעבר מריינפלדה, 14.8.1961 (יום לאחר תחילת הקמתה של חומת ברלין
בריחת המוחות מגרמניה המזרחית (בגרמנית: Republikflucht, "הבריחה מהרפובליקה") הייתה הגירה המונית של תושבי גרמניה המזרחית אל שטחי גרמניה המערבית, אשר החלה עם כינון "הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית" ב-1949, ונמשכה ביתר שאת בשנים שלאחר מכן, עד להקמתה של חומת ברלין באוגוסט 1961.
מרבית המהגרים היו בעלי מקצוע מיומנים, אקדמאים, מורים, רופאים, ומהנדסים, וכן אחוז גבוה של צעירים שנמשכו אל האפשרויות שהציע להם המערב. בגרמניה המזרחית נקראה הגירה זו "Republikflucht" ("הבריחה מהרפובליקה") כדי לשוות לתופעה נופך שלילי, והמהגרים נקראו "Republikflüchtlinge" ("פליטי הרפובליקה"). הכינוי הוצמד גם לאלפים המעטים שעלה בידם לעבור למערב בתקופת החומה, או לאלה שהצליחו להשיג אשרות יציאה זמניות ולאחר מכן לא שבו, בשנים 1961–1989.
ההערכות באשר למספרם של אלה שעזבו את גרמניה המזרחית החל מייסודה ב-1949 ועד 1961 נעות בין 2.7 ל-3 מיליון תושבים ואף יותר. לאחר בניית חומת ברלין חלה ירידה חדה במספר הבורחים, משום שמעבר החומה או ניסיון לחצות את הגבול בדרכים אחרות היה כרוך בסיכון רב של פציעה או מוות, והנתפסים נידונו לעונשי מאסר והיו חשופים לסיכון של הפיכת בני משפחותיהם לאזרחים מדרגה נחותה.
רקע היסטורי

לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה התנועה בין אזורי הכיבוש טבעית לגרמנים, שארצם לא הייתה מחולקת קודם לכן. רוב האזרחים לא חשבו לעזוב את מקום מגוריהם, שכן לא היה גבול פיזי של ממש בין אזורי הכיבוש. רבים חצו את הגבול למטרות שונות וחזרו לאחר מכן לביתם. מיליוני הפליטים הגרמניים שגורשו מפולין, מצ'כיה וממדינות אחרות, הגיעו לכל אזורי הכיבוש בגרמניה, ובכלל זה לאזור הכיבוש הסובייטי ולבירתו ברלין, וחלקם השתקעו שם.
ב-1949 הכריזו שלוש מעצמות המערב, ארצות הברית, בריטניה וצרפת, על הקמת הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, היא "גרמניה המערבית", בשטחם של אזורי הכיבוש שבשליטתן. השטח שבשליטת הרוסים הפך במקביל לרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית ("גרמניה המזרחית"). המובלעת המערבית של ברלין אוחדה אף היא, ונקראה מעתה "ברלין המערבית".
היקף ההגירה

התגבשותה של גרמניה המערבית, שנהנתה מסיוע מערבי, יצרה מציאות חדשה, וסביב שנת 1950 החל גל של הגירה המונית למערב, שלא על מנת לחזור. כ-198,000 איש נטשו את גרמניה המזרחית ב-1950, וכ-166,000 ב-1951. ההגירה הייתה תהליך פשוט יחסית, שכן מצידו השני של הגבול מצאו המהגרים את אותן התרבות והשפה שהשאירו מאחוריהם.
ב-1953 עלה מספר המהגרים לקרוב ל-340,000 נפש, בעקבות דיכוי המרד המזרח-גרמני.
בשנים 1954–1959 התייצב מספרם של היוצאים ברמה של בין 200,000 ל-250,000 בשנה.
משנת הקמת גרמניה המזרחית, 1949, ועד לבניית החומה ב-1961 ערקו על פי הערכות שונות, בין 2.7 ליותר מ-3 מיליון מזרח-גרמנים מהמזרח אל המערב - כשישית מתושביה.
| שנה | עזיבה | שנה | עזיבה | שנה | עזיבה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| 1949 | 129,245 | 1954 | 184,198 | 1959 | 143,917 |
| 1950 | 197,788 | 1955 | 252,870 | 1960 | 199,188 |
| 1951 | 165,648 | 1956 | 279,189 | 1961* | 207,026 |
| 1952 | 182,393 | 1957 | 261,622 |  |  |
| 1953 | 331,390 | 1958 | 204,092 | סה"כ | 2,738,566 |
בעקבות הקמת החומה ירד באופן חד מספר העוזבים את מזרח גרמניה. בחמש השנים הראשונות הסתכם מספר העוזבים בממוצע ב-32,000 לשנה, ובשנות השבעים עמד על כ-15,000 בשנה, מרביתם לאחר קבלת אשרת יציאה וחלקם גמלאים שהורשו להתאחד עם משפחותיהם במערב.
דרכי ההגירה

לאחר הקמת הגבול בין גרמניה המזרחית לגרמניה המערבית, נותר המעבר בין ברלין המזרחית לברלין המערבית אזור החיץ היחיד בין שני הצדדים שלא גודר, והיה האזור היחיד בגרמניה המזרחית שדרכו ניתן היה לעבור לגרמניה המערבית כמעט ללא כל קושי. חלק נכבד מההגירה מערבה עבר על כן דרך ברלין.
לאחר הקמת חומת ברלין נדרשו הבורחים לדרכים יצירתיות יותר לבריחה. היו שהשתמשו בדרכונים מזויפים, שחו את הדנובה ליוגוסלביה, חפרו מנהרות מתחת לחומת ברלין או השתמשו בכדור פורח.
בספטמבר 1989 פתחה הונגריה את גבולה עם אוסטריה להגירה ובכך אופשר לאזרחי מזרח גרמניה להגר למערב.
השפעת ההגירה על כלכלת גרמניה המזרחית

ההגירה מגרמניה הייתה בריחת מוחות של ממש - רובם של המהגרים היו צעירים, כמחציתם מתחת לגיל 25, ומשכילים: אקדמאים, מורים, רופאים, מהנדסים, טכנאים ובעלי מקצוע מיומנים; ברחו גם חקלאים שנרתעו מניסיונות הקולקטיביזציה, והיעדרם גרם למחסור במזון. לא רק גרמנים ערקו - גם אזרחים צ'כים ופולנים, שהזדמנו לברלין המזרחית.
הירידה במספר המועסקים בשכר, בשל הנטישה העקבית למערב, גרמה למחסור בכוח אדם מיומן. מפעלים החלו להתחרות ביניהם על עובדים על ידי העלאות שכר זמניות, שהתאפשרו בשל הניהול הריכוזי והפוליטי שלהם, וללא קשר ליעילות הכלכלית. ב-1960, רק 61% מאוכלוסיית המדינה הייתה בגיל העבודה. לפי נתונים רשמיים של גרמניה המזרחית עולה כי 13.4% מכלל המועסקים (כ-964,000 איש) נטשו את המדינה בשנים אלו.(מתוך כ-2,044,000 מהגרים בסך הכל - נתונים שהיו מוטים ככל הנראה כלפי מטה).
מדיניות גרמניה המזרחית נגד ההגירה > סגירת הגבול

ב-1952, לאחר שהצעתו לשלוש מעצמות המערב לאחד את גרמניה, ובלבד שהמדינה המאוחדת לא תוכל לחבור לברית צבאית שתופנה כלפי אחת מהמעצמות נדחתה, הורה סטלין למנהיגי מזרח גרמניה לפעול להקמת מדינה עצמאית ונפרדת. הוא סבר כי הגבולות הפתוחים בין שני חלקי גרמניה הם מצב "בלתי נסבל", והתבטא כי "על קו ההפרדה בין מזרח גרמניה ומערבה להפוך לגבול, לא קו-גבול רגיל ככל גבול, אלא גבול מסוכן...". הגבול בין שתי מדינות גרמניה נסגר ב-26 במאי 1952. במבצע שכונה "מבצע שְרָצים" (Aktion Ungeziefer) פונו אלפי תושבים לאורך הגבול, והוקמה גדר תיל דוקרני שלצידה רצועה מפורזת שרוחבה מספר קילומטרים. למרות סגירת הגבול עברו באותה שנה כ-182,000 מתושבי מזרח גרמניה למערב.
מדיניות גרמניה המזרחית נגד ההגירה > תקופת הביניים

בינואר 1953, משהבינו מנהיגי גרמניה המזרחית שהגישה החופשית מברלין המזרחית למערבית שמה לצחוק את עניין הגבול, החליטו, בעצה אחת עם הסובייטים, להציב שומרים לאורך הגבול בין שני חלקי ברלין ולהחמיר את הגבלות התנועה ביניהם; סטלין אף נתן לכך את אישורו. עם זאת, מותו של האחרון במרץ 1953 מנע את יישום התוכנית בשלמותה.
לאחר מותו של סטלין חשבו הסובייטים שהפתרון לבעיית הבריחה דרך ברלין המערבית הוא מתן הקלות בתנאי חייהם של תושבי גרמניה המזרחית, ועל ידי כך הפחתת התמריץ להגר. הפסקת הקולקטיביזציה, עידוד עסקים פרטיים קטנים, ועידוד תעשייה קלה היו בין האמצעים שנשקלו. בתחילת יוני 1953 התכנס הפוליטבירו המזרח-גרמני והודיע כי "נעשו טעויות", וכי בכוונתו להיכנס למהלך של רפורמות כלכליות וחברתיות. אולם הרפורמות לא יכלו לגשר על הפער בין מזרח ומערב. בנוסף לכך, הדיכוי בעקבות המרד המזרח-גרמני ביוני 1953 וביתר שאת לאחר המרד ההונגרי הביאה להגברת אמצעי הדיכוי ואיתה להגברת הרצון להגר.
בספטמבר 1954 נחקק חוק הדרכונים, שקבע כי היוצא באופן בלתי חוקי מגרמניה המזרחית דינו שלוש שנות מאסר. ב-11 בדצמבר 1957 נחקק חוק הדרכונים החדש, שהקשה מאוד על היציאה לחו"ל, ובעקבותיו גדל מאוד מספר העוזבים דרך ברלין המערבית ליותר מ-90% מהסך הכולל.
מנגד, הבטיחו שלטונות גרמניה המזרחית לחוזרים שלא יבולע להם ושרכושם יוחזר להם.
מדיניות גרמניה המזרחית נגד ההגירה > החמרת היחס לעוברי הגבול בברלין

הנהגת גרמניה המזרחית הייתה מוטרדת מאוד מגל ההגירה, ולא חדלה מלהעלות בפני הסובייטים את עניין הנהירה של תושבי המזרח למערב. שגריר ברית המועצות בברלין, מיכאיל פרווחין, דיווח במאי 1961 לממונים עליו כי "ידידינו היו רוצים...כפי שהם אומרים, לסגור את הדלת למערב, לצמצם את הנהירה של האוכלוסייה מהרפובליקה ולהחליש את השפעת הקנוניה הכלכלית נגד הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית המתבצעת ישירות מברלין המערבית."
בינתיים החליטו שלטונות גרמניה המזרחית על קו נוקשה יותר במעברים בעיר, ובכלל זה הגבלות גם על כניסה של תושבי מערב ברלין, שנהגו להיכנס למזרח על מנת לבלות ולערוך קניות במחירים נמוכים, לעיתים מסובסדים. מעבר הגבול נחשב לעבירה פלילית, ונשא בחובו סנקציות ואף עונשי מאסר שהוחמרו עם הזמן.
בחודשים האחרונים שלפני בניית החומה החלו השלטונות להתנכל ל"עוברי הגבול" (בגרמנית: Grenzgänger) - קרוב ל-50,000 מתושבי העיר המזרחית שעבדו בחלק המערבי של העיר וחצו את הגבול מדי יום. הם זומנו לחקירה, ולעיתים הופעל עליהם לחץ לעזוב את מקום עבודתם ולעבור לעבוד במזרח. באזורים הסמוכים לגבול בין ברלין המזרחית למערבית הופעלו גם חיפושים אקראיים ברחובות ובתחנות הרכבת, ביקורות פתע ופשיטות, מעצרים זמניים והחרמת תעודות זהות. צעד נוסף נגד "חוצי הגבול" היה דרישה לשלם מראש ובמארקים מערב-גרמניים עבור שכר דירה, חשמל ומים.
תושבי המזרח שלא עבדו במערב העיר, שניסו לעבור באופן בלתי חוקי ונתפסו, הוחזרו לבתיהם, אך על פי הערכות השטאזי, רק 15 אחוז מניסיונות בריחה אלה סוכלו, וגם אלה שנתפסו - חזרו וחצו את הגבול.
שנתיים לאחר פקיעת האולטימטום של חרושצ'וב למערב, הלך קצב הבריחה מגרמניה המזרחית וגבר. במאי 1961 היגרו כ-18,000 איש, ביוני 19,200. מפעלים ומשרדים שלמים התרוקנו, וברור היה כי ללא צעד דרסטי לסגירת המעברים, גרמניה המזרחית כולה בסכנה. המזרח-גרמנים החלו במסע תעמולה, במסגרתו הציגו את ההגירה למערב כקונספירציה קפיטליסטית, שכללה גם חטיפות של אזרחים ופיתויָם לערוק בתשלום.
הלחץ הגובר הפך את זרם הבורחים לשיטפון: ביולי 1961 הגיע מספר העוזבים ליותר מ-30,000, מספר שיא מאז יוני 1953, ובשבוע הראשון של אוגוסט ערקו כמעט 10,000 מזרח-גרמנים אל המערב - כ-1,500 ביום, ויותר מ-40,000 בקצב חודשי. ב-12 באוגוסט לבדו הגיע מספר הבורחים ל-2,400. רוב הפליטים שוכנו במחנה המעבר מריינפלדה עד לקליטתם במערב.
מדיניות גרמניה המזרחית נגד ההגירה > הקמת החומה

ב-13 באוגוסט 1961 הוקמה החומה. ראשיתה בגדר תיל מינימלית, המשכה בלוחות בטון ובאזור חיץ שהיה "מחוץ לתחום" לאזרחים רגילים, וסופה במכשול מבוצר, כמעט בלתי חדיר, מסוכן לחצייה.
החומה, שנועדה למנוע את הנהירה ההמונית למערב, מילאה את תפקידה, אך במחיר כבד: לפחות 136 הרוגים שמצאו את מותם במהלך ניסיון בריחה, מאות פצועים, ופיצול כלכלי וחברתי של ברלין.
קליטת המהגרים בברלין המערבית

ב-1950, לאחר אישור חוק בעניין הוקם בברלין מוקד ארעי לקליטתם של המהגרים. ב-1952, לאחר הקמת גדר הגבול ולאור הפיכתה של העיר ליעד העיקרי לפליטים מגרמניה המזרחית, הוקם מחנה חדש, מריינפלדה, שהחל לפעול באוגוסט 1953, והתמלא במהירות במהגרים שהגיעו בגל ההגירה הגדול לאחר התקוממות פועלי הבניין במזרח ברלין ב-17 ביוני. המחנה הורחב מספר פעמים אך תמיד היה מאוכלס בצפיפות.
בבואם למחנה היו המהגרים מתושאלים על ידי חוקרי מודיעין לנסיבות עזיבתם כדי לבדוק אם אין הם מרגלים סמויים. אם נמצא שהיו נרדפים פוליטית בארצם, או שנשקפה להם סכנת חיים, היו מקבלים סיוע נוסף מהרשויות, ואם לאו, הותר להם להישאר אך ללא סיוע. לאחר מכן נשארו המהגרים ללון במחנה עד שהוטסו למערב גרמניה, שם נקלטו בעבודה במדינה המתפתחת במהירות, שבה היה ביקוש גדול לכוח אדם מקצועי. מיעוטם של המהגרים בחרו להישאר במערב ברלין, שם יכלו להתגורר ולעבוד, ואף לחזור (עד 1961) למזרח העיר לצורך קניות במחירי מציאה.
לקראת אמצע 1961 עלה המחנה, הצפוף להתפקע, לרמות שיא בקליטת דיירים חדשים. הקליטה היומית של פליטים הגיעה לשיא באוגוסט אותה שנה, עת התדפקו על דלתותיו בין 1000 ל-2000 איש ביום. לאחר 13 באוגוסט 1961, עם הקמת חומת ברלין, נרשמה צניחה חדה במספר השוהים במחנה, ובהמשך הוסבו חלקים ממנו לדירות להשכרה.
ראו גם

גירוש גרמנים בתום מלחמת העולם השנייה