לייב שרה'ס
קורות חייו

רבי לייבּ (שרה'ס) בן-שרה נולד בי"ז בתמוז ה'ת"צ לשרה, וליוסף שהיה נצר לשושלת המהר"ל מפראג, סמוך לעיר רוֹבנה, שבה פעל המגיד ממזריטש. בתולדות התנועה החסידית נקראו רבנים בודדים בלבד על שם אִמם. על פי האגדה החסידית, מקור שמו של רבי לייבּ, היה במעשה של אמו: ”שרה בת המוכס, אִמו של רבי לייבּ, יפת תואר הייתה וחשק בה בנו של הפריץ. כדי שלא תישאר פנויה מיהרה שרה להינשא לרבי יוסף, שכבר היה בא בימים, והיה מלמדם של בני המוכס. על כך זכתה שהיילוד יִשא את שמה”.
עוד מנעוריו דבק ברבי ישראל הבעל שם-טוב שהעיד עליו: "רבי לייבּ מתענה משבת לשבת לא משום שברצונו לצום, אלא משום שבדבֵקותו בבורא הוא שוכח לאכול". מתוקף סמיכותו לרובנה, עירו של המגיד ממזריטש, היה מבאי ביתו של המגיד וממקורביו.
מעט מאוד ידוע על ילדותו של רבי לייבּ בן-שרה. קיימת עדות על קיומו של אח בשם מרדכי, אולם אין במסורה החסידית הרחבה ביוגרפית על אודות אחים ואחיות נוספים. על שרה האם, שהאגדה החסידית מרחיבה בתיאורי צדיקותה ויופייה, מסופר שהקדישה בשנות אלמנותה את כל כוחותיה וכישוריה בגידול בניה במסירות נפש.
שני אירועים בִּלבד שמורים מימי ילדותו ונעוריו של רבי לייבּ. האזכּור הראשון הוא הסתלקות אביו רבי יוסף ובחירתו לזַכּות את בנו הפעוט להיקרא בשם אִמו. הסיפור השני מתייחס לשנת כניסתו של רבי לייבּ לעול המצוות. לפי האגדה הייתה נשמתו 'דו פרצופין', שכן בהיותו בר-מצווה קיבל מהמגיד ממזריטש גם את נשמתו של רבי חיים בן-עטר, בעל "אור החיים", שהיה נערץ על החסידים.
שתי אבני הדרך הבאות במסלול חייו המתועד של רבי לייבּ הצעיר כרוכות במסכת יחסיו המופלאה עם רבי ישראל הבעש"ט. תחילה מסופר על אירוע חריג שהתרחש במחיצת הבעש"ט וקרוּאיו. במִתוועדים אחזה תדהמה נוכח השתלחותו עזת הפנים של לייבּ הנער, ונוכח היחלצותו המפתיעה של הבעש"ט למענו:
"בהיותו בן ט"ו שנים נכנס פתאום לייבּ הצעיר לחדרו של הבעש"ט, כשהוא מקפץ ומרקד. תלמידי הבעש"ט התרעמו על חוצפתו של הנער ועמדו לגרשו החוצה, אולם הבעש"ט שידע את שורש נשמתו הגדולה, הרגיע את הפרץ והסער שחולל תלמידו עז הפנים ופנה אל הנער: "חריף אתה ונועז. יודע אני מעשיך ואולם סכנות חמורות אורבות בדרכך. הולך הִנךָ על חודה של חרב. אחוז בי חזק ואכוון דרכך". מאז דבק רבי לייבּ בבעש"ט והיה שליחו הנאמן בכל העניינים והמשימות שהשתיקה יפה להן, ובכל אותם פעולות ומעשים שחייבים היו להיעשות בהסתר.
הסיפור השני הוא תיאור המעמד הטעון בעוצמות רגשיות נדירות כאשר שכב הבעש"ט על ערש דווי והטיל על רבי לייבּ, פנים אל פנים, לרשת מקומו במצוות פרנסת ל"ו הצדיקים הנסתרים בדורו.
יופיו החיצוני של רבי לייבּ בן-שרה וחוסנו הגופני מהווים נדבך משמעותי בתיאור דמותו. "במזל יופי בא רבי לייבּ לעולם, ושפע עליון ניתן לו תמיד בעין יפה וביד רחבה", כתב הסופר אליעזר שטיינמן. "הוא עצמו זכה למידת הגבורה, כי גיבור היה בגופו, פשוטו כמשמעו. מעשה שתלמידו רבי יצחק מלבוב רצה לקחת תיבת מטלטליו ולהרימה כדי לשמש את רבו, ולא הצליח להרימה מחמת כובדה. אמר לו רבי לייבּ: כתוב 'גיבורי כוח עושי דברו' (תהִלים כג, כ), כי להיות מעושי דברו של הקב"ה צריך להיות גיבור בכוח... ואכן, רבי לייבּ היה גיבור חיל, נאה בקומתו, ויפה תואר במראהו. ובמקום שאתה מוצא את יופיו וגבורתו, מוצא אתה כי נשמתו החצובה מהיכל היופי והגבורה הייתה מקורבת לעולם הניגון".
ידוע שרבי לייבּ היה למדן מופלג ודרש בדברי תורה עם רבי יעקב שמשון משיפיטובקה – הלמדן של החסידות. בזקנותו נעזר ברבי עזריאל מפולוצק, מתועמלני החסידות החשובים ומגדולי תלמידיו של המגיד, שהיה נִלווה אליו בנסיעותיו.
רבי לייבּ בן-שרה נִמנה עם הצדיקים הנסתרים בתולדות החסידוּת. כל ימיו היה סובב בערים ובעיירות, מבקר בירידים ובמקומות אחרים, והיה עוסק בדבר מִצווה. בייחוד הקדיש מכוחותיו למצוות פדיון שבויים והצלת רדופים מיָד עושקיהם. רבי לייבּ נודע במאבקיו נגד אדנוּתם של הגבירים היהודיים מבית. הוא לא נרתע מכוחם והתעמת ללא חת בהתעמרות ובגזל שהייתה מנת חלקה של דלת העם מידי בני עמם. קרוב לוודאי שגם מכאן נובעת תהילתו בקרב פשוטי העם. דמותו שימשה נושא לעשרות סיפורי עם חסידיים. לפי האגדה היה נוסע ב'קפיצת הדרך' גם לווינה ומשתדל אצל רבי הממלכה למען היהודים.
החסידות ראתה בקיסר יוזף השני, קיסר האימפריה האוסטרו-הונגרית, אויב מר ומסוכן ליהדות, והאגדה החסידית העמידה את רבי לייבּ בן-שרה לעמוד בפרץ ולנקום במדיח ובפורענויותיו. מסופר שרבי לייבּ נכנס כ'רואה ואינו נראה' לארמון הקיסר, והתאמץ להשפיע עליו לבטל את חוק החינוך לילדי ישראל משנת תקמ"א (1781). במשך עשור שנים לא הוכרעה, לכאורה, ההתמודדות בין רבי לייבּ בן-שרה והקיסר יוזף השני, עד הסתלקותם מן העולם בהפרש זמן בן כשנה (1790–1791).
חוקר החסידות יצחק אלפסי מגדיר את רבי לייב שרה'ס כ"דמות האגדתית הציורית ביותר בעולם החסידות"; "דמות שכולה מסתורין ופלאים... מעשרה קבין של אגדות מופלאות הוא נטל תשעה מהם".
אגדות רבות מלוות אותו מיום הולדתו ועד לפטירתו. על פי האגדה החסידית כל ימיו היה מסתובב בערים ובעיירות או מבקר בירידים ובמקומות אחרים ועוסק במצוות שונות. בייחוד הרבה לעסוק בפדיון שבויים ובסיוע ליהודים שנרדפו בידי אחרים. בניגוד לתלמידים אחרים של הבעל שם טוב והמגיד ממזריטש, לא שימש כרב או כאדמו"ר, אלא המשיך את מסורת צדיקי החסידות בדור הראשון, שהיו מסתובבים בדרכים ובעיירות, ומחזקים את היהודים שפגשו ומקרבים אותם לאמונה ולקיום מצוות.
סיפורים חסידיים רבים נפוצו על אודותיו, ורבים מהם כונסו בספר "גבורת ארי". אחד הסיפורים המופלאים הוא על המשפט "שתפתחו לבו של לייב בן שרה ללמוד תורה" המוזכר בספר רזיאל המלאך שנדפס לראשונה בשנת תס"א, שלושים שנה קודם לידתו. החסידים ייחסו תפילה זו על רבי לייב שרה'ס
ממכתב ההמלצה של המגיד ממזריטש ניתן ללמוד על אישיותו ועל פעולותיו. המכתב נדפס לראשונה בסוף ספר "דרכי ישרים" שנים ספורות לאחר פטירתו של רבי לייב שרה'ס. וכך כתב המגיד:
הנני מן המודיעים נדון האיש הנוכחי הלוא הוא האיש התורני הרבני מוה"ר יהודה לייב בן הרב יוסף, איש הנקרא בפי כל רבי לייב שרה'ס מראווני העוסק במצווה רבה שאין למעלה הימנה כאשר יפרש שיחתו באר היטב פה אל פה דברים שאין להעלותם על הכתב. בכן אם ראוהו אנשים המקשיבים לקולי וסרים למשמעתי עצתי אמונה להיות לו לעזרו ולסעדו ולהתאמץ את עצמם בכל מיני התפעלות הן בגופם הן בממונם, כי מעיד אני עליו שאין בדבריו שום נפתל ועקש, ועוולה לא נמצא בשפתיו, וירא את ה' מרבים, ואין לך מצווה גדולה מזו...