stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניוזדיי
בתרבות

בקומדיה/מותחן "Positioning Positions" משנת 1985, הדמות הראשית, בגילומה של סוזן סרנדון, היא עיתונאית לשעבר בניוזדיי שמנסה לשקם את הקריירה שלה על ידי מכירת סיפור עצמאי לפרסום.
בסיטקום כולם אוהבים את ריימונד של CBS בשנים 1996–2005, הדמות הבדיונית ריי בארון (בגילומו של ריי רומנו) מועסקת ככותבת ספורט של ניוזדיי.
בסרטי Crocodile Dundee, דמותה של לינדה קוזלובסקי, הכתבת סו צ'רלטון, עובדת בניוזדיי.
בעונה השמינית של משפחת סימפסון הפרק "הומר שהם נופלים" מצטט את ניוזדיי וקורא לאגרוף "הספורט האכזרי ביותר".
ברומן "Naked Came the Stranger" משנת 1969 שנכתב כהונאה ספרותית הצוחקת על התרבות האמריקאית העכשווית. הרומן נכתב על ידי קבוצה של עשרים וארבעה עיתונאים בראשות בעל הטור של ניוזדיי מייק מקגריידי. כוונתו של מקגריידי הייתה לכתוב ספר נורא בכוונה עם הרבה סקס, כדי להמחיש את הנקודה שהתרבות הספרותית האמריקאית הפופולרית הפכה וולגרית ללא שכל. הספר הגשים את ציפיות המחברים והפך לרב מכר ב-1969; הם חשפו את המתיחה מאוחר יותר באותה שנה, מה שעודד עוד יותר את הפופולריות של הספר.
העורך לשעבר הווארד שניידר מופיע בסרט התיעודי Three Identical Strangers כדי לדון בסיקור של ניוזדיי של שלושה צעירים שגילו שהם הופרדו כתינוקות.
סוכנות הידיעות הקתולית

לוגו סוכנות הידיעות הקתולית
סוכנות הידיעות הקתולית (אנגלית: Catholic News Agency) היא סוכנות ידיעות המדווחת בשפה האנגלית על נושאים הקשורים לעולם הקתולי.
בשנת 1980 הוקמה בפרו סוכנות הידיעות הקתולית בשפה הספרדית "ACI Prensa" על ידי האב אדלברט מארי מוהם, ובשנת 2004 הוקמה סוכנות הידיעות באנגלית.
נערי סקוטסבורו

במרכז תשעה הנערים כפי שצולמו בבית המעצר. בצדדים: השומרים. יושב בחליפה: סמואל לייבוביץ'
משפט נערי סקוטסבורו (באנגלית: Scottsboro Boys) היה משפטם של תשעה נערים שחורים שהתנהל בשנות ה-30 של המאה ה-20 בעיר סקוטסבורו, במדינת אלבמה שבדרום ארצות הברית. הנערים, שטווח גילם היה בין שלוש עשרה לתשע עשרה שנים, הואשמו באונס של שתי נשים לבנות. אחת הנשים הכחישה לאחר מכן את האונס.
במשפט, שנערך בזמן השפל הגדול בארצות הברית, הורשעו הנערים ונידונו למיתה על ידי מושבעים, לבנים כולם, למרות העדויות החלשות והסותרות של עדי הראייה. המשפט נחשב אחד מעיוותי הצדק כנגד השחורים, בתקופה שלאחר ביטול העבדות. עתירות שהוגשו לבית המשפט העליון של ארצות הברית דחו את ביצוע גזר הדין, ולבסוף, עונש המוות בוטל. חלק מהנערים הורשעו במשפט החוזר, אך בסופו של דבר, לאחר כמה שנים בכלא, הם קיבלו חנינה. היחיד שלא קיבל חנינה או זיכוי היה הייווד פטרסון שנמלט מהכלא. הוא נלכד לאחר יותר מעשרים שנה, במדינת מישיגן, אך מושל המדינה סירב להסגירו למדינת אלבמה.
המקרה היווה את אחד ממקורות ההשראה אשר שימשו את הסופרת נל הרפר לי לכתיבת ספרה המפורסם "אל תיגע בזמיר".
האירוע

האירוע התרחש ב-25 במרץ 1931. קטטה פרצה בין שחורים ובין לבנים שנסעו ברכבת משא, לאחר שצעיר לבן עבר לרכבת מרכב נוסע, ותוך כדי כך דרך על ידו של צעיר שחור. השחורים נצחו בקטטה וכל הלבנים, מלבד אוֹרְוִויל גִילֵי שהיה מאוחר יותר עד מפתח במשפט, הוכרחו לקפוץ מהרכבת. כאשר הרכבת עצרה בפיינט רוק, אלבמה, תשעת הנערים השחורים נעצרו באשמת תקיפה ונלקחו לסקוטסבורו, אלבמה, בה נמצאת מינהלת המחוז (מחוז ג'קסון). שתי צעירות לבנות שהיו ברכבת, ויקטוריה פְּרַייס בת 21 ורובי בייטס בת 17, מסרו עדות על אונס קבוצתי שבוצע בהן בידי תשעת הנערים.
המשפטים

בהישמע הדבר, המון זועם החל להיאסף ליד הכלא ורצה לעשות לינץ' בנערים. בעקבות המצב, מושל אלבמה, בינג'מין מילר, נאלץ לקרוא למשמר הלאומי כדי שיגן על הכלא מפני ההמון. הרשויות הבטיחו משפט וביצוע גזר דין מהירים. ב-30 במרץ, חבר מושבעים גדול מצא את "נערי סקוטסבורו" מתאימים לעמוד למשפט. פחות מחודש לאחר מכן, באפריל אותה שנה, הורשעו כולם ונידונו למיתה, מלבד אחד מהם שהיה בן שלוש עשרה ונידון למאסר עולם. האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים (NAACP) והארגון הבינלאומי להגנה על הפועלים (הזרוע המשפטית של המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית) רצו לנהל את ההגנה במשפט ונאבקו זה בזה כדי לזכות בתמיכת הנערים והוריהם. הארגון הבינלאומי להגנה על הפועלים זכה לבסוף במאבק, והאיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים, פרש מהתיק בינואר 1932. המקרה הפך במהירות למפורסם, עם עצרות שהתקיימו בערים אשר בצפון ארצות הברית, סיקור עיתונאי עולמי ואלפי מכתבים שתמכו בנאשמים.
בית המשפט העליון של אלבמה, אישר את ההרשעות של שבעה מהנערים, ששהו באגף הנידונים למוות, במרץ 1932 (הנער השמיני היה קטין), אך בנובמבר אותה שנה, בית המשפט העליון של ארצות הברית, הפך על פיו את גזר הדין והורה על משפטים חוזרים לנאשמים, מכיוון שלא ראה את משפטם המקורי כהוגן עקב ייצוג משפטי לקוי. הארגון הבינלאומי להגנה על הפועלים שכר את שירותיו של סמואל לייבוביץ', עורך דין מפורסם מניו יורק כדי שיגן על "נערי סקוטסבורו" במשפטם החוזר. במהלך המשפט, אחת מהבנות המאשימות: רובי בייטס, הכחישה את תוכן עדותה הקודמת, ואמרה שהיא ופרייס שיקרו בקשר לאונס. חבר המושבעים, שוב הרשיע את הנאשמים, מפני שהאמין לטענת התביעה כי בייטס משקרת עכשיו, בגלל ששוחדה על ידי ההגנה.
ביולי 1937, קְלַארֵנס נוֹריס הורשע באונס ותקיפה מינית, ונידון למוות. אנדי רייט הורשע באונס ונידון ל-99 שנות מאסר וצ'ארלי וִוימְס הורשע ונדון ל-75 שנות מאסר. אוֹזי פּוֹוֵאל נמצא אשם בהתקפת השריף ונידון ל-20 שנות מאסר. ארבעה נאשמים נוספים זוכו. מאוחר יותר, מושל אלבמה, דייוויד ביב גריווס, הפחית את עונשו של קלארנס נוריס מעונש מוות, למאסר עולם. בהמשך, נוריס קיבל חנינה מהמושל ג'ורג' ואלאס. גם רייט, וימס ופאוול שוחררו בסופו של דבר מבית הסוהר, הודות לחנינה או שחרור מוקדם.
בעקבות הפרשה

בשנת 1976, NBC שידרה סרט טלוויזיה הנקרא: "השופט הורטון ונערי סקוטסבורו", כנראה תחת הרושם שוויקטוריה פרייס כבר לא חיה. פרייס תבעה את הרשת בעוון השמצה וחדירה לפרטיות. התיק נידחה. פרייס נפטרה בשנת 1982.
לאחר הבריחה מהכלא, הייווד פטרסון כתב ספר על משפטו ועל שהותו ובריחתו מהכלא בשם "הכושי מסקוטסבורו".
בשנת 2006, נעשה על פי המקרה הסרט "השמים נופלים" בבימויו של טרי גרין.
ראו גם

אל תיגע בזמיר
הלינץ' בתומאס שיפ ואברהם סמית'
ליאו פרנק
לקריאה נוספת

אירל קונרד/היווד פטרסון, הכושי מסקוטסבורו, כתבים, 1951.
קוונטין ריינולדס, בית המשפט, אריה ניר, 2005. ביוגרפיה של עורך הדין סמואל לייבוביץ.
נשוטה נשוטה

נשוטה נשוטה הוא שיר שכתב חיים גורי בשנת ה'תש"ה לבקשתו של יוחאי בן-נון – אז מאנשי הכוח הימי של הפלמ"ח ולימים אלוף ומפקד חיל הים. השיר, שהוצמד ללחן עממי רוסי, עוסק במעפילים שגורשו בידי הבריטים למחנות המעצר בקפריסין ומתאר את תחושות הזעם וחוסר האונים למול היעדר הצדק, לצד ההבטחה האופטימית לחזור לארץ ואף לנקום בבריטים.
רקע

לאחר שבריטניה קיבלה מידי חבר הלאומים את המנדט על שטחי ארץ ישראל במטרה להקים בה מדינה לעם היהודי, היא הפרה את התחייבותה, הצרה את צעדי היישוב היהודי ומנעה בעקשנות את גדילתו. בספר הלבן של צ'רצ'יל והספר הלבן השני הוגבלה העליה היהודית (לצד הגבלות על מכירת קרקע ליהודים ועוד), ולשיאה הגיעה ההתנכלות בספר הלבן אשר הקצה מכסת עליה זעומה.
בעקבות מדיניותה של בריטניה התפתחה ההעפלה לארץ בדרכים בלתי ליגאליות, וזו התרחבה בשנות מלחמת העולם השנייה ולאחריה, כאשר מאות אלפי פליטי חרב וניצולי השואה ביקשו למצוא מפלט בארץ. הבריטים מצידם הגבירו את האכיפה והמרדף אחרי העולים, ובתום מלחמת העולם ייסדו את מחנות המעצר בקפריסין כדי להגלות אליהם ולכלוא בהם מעפילים שניסו להגיע לארץ ישראל. לקפריסין, שהייתה אף היא בשליטה בריטית, הוגלו מעל חמישים ושניים אלף מעפילים, שהגיעו מנמלי צרפת, איטליה, שוודיה, יוגוסלביה, אלג'יריה, בולגריה, ויוון. והיישוב הנבגד זעם.
השיר

יוחאי בן נון, מראשוני הפלי"ם של הפלמ"ח ומפקד קורס החובלים שלו דאז, ולימים מי שיצר את הקומנדו הימי ושייטת 13, אלוף ומפקד חיל הים, נסע עם גורי לגליל באוטובוס ערבי. בשעת עצירה בנצרת אמר בן נון לגורי כי ישנו שיר בעל מנגינה "נהדרת", ניגן לו את המנגינה הרוסית וביקש שיחבר בהתאם לה שיר עברי. זו מצאה חן בעיני גורי ותוך כדי המשך הנסיעה חיבר את השיר נשוטה נשוטה. זו הייתה הפעם השנייה שביקש בן נון מגורי שיחבר שיר, כאשר בפעם שלפניה, מספר חודשים לפני מקרה זה, חיבר גורי בעקבות בקשתו את שיר הקברניט.
השיר עוסק בגירוש המעפילים מחיפה לקפריסין, ומתאר לחלופין את התחושות הקשות בשעת הגירוש לצד האחיזה בתקווה וההבטחה לחזור ואף לנקום. בין הנהגת הישוב לבין אנשי הפלמ"ח לא היו הסכמות על דרך הפעולה כנגד הגירושים, ונאסר על הפלמ"חאים לנקוט בפעולות כמו פיצוץ האוניות שנועדו לגירוש. במקרים אחרים הדבר לא היה ניתן מבלי לסכן חיי אדם. המצב יצר תחושות איומות, כאשר עם התרחקות הספינות מהחוף נמלאו עיני האנשים עצב וחרון בעודם מביטים אל הכרמל וחופי הארץ המתרחקים בעל כורחם. מבטים אלו והתחושות באוניות נחרטו בזכרונם של אנשי הפלמ"ח, ובאו לידי ביטוי בשיר זה. את הרגשת חוסר האונים המתסכלת ביטא חיים גורי בבית הראשון: "החוף מתרחק לו... הליל יורד...". בבית השני ניתן מקום לזעם וחוסר הצדק, כאשר זרים ונכרים שולטים בארץ לא להם, בארצם של המגורשים בידיהם: "נכר יעטנו... זרים בביתנו... ארצי הסגורה".
הפזמון מעמיד למול התחושות הקשות את הביטחון בניצחון העתידי: החזרה למרות הכל לארץ ממנה הם מגורשים כעת, ואף השבת נקם למגרשים: "עוד נחזורה, שוב נחזורה / והרוח תרעש חזקה / ושירים יעלו מסיפון ומתורן / עוד נחזור ונשיבה נקם", וכך נחתם השיר. במכתב ליהודה בן-צור כתב גורי:
שירי העפלה נוספים חוברו בנסיבות אחרות. שים לב, יהודה, בכל השירים האלה קיים מרכיב העתיד כיסוד מכריע.
"יום יבוא!" היה כוח עצום בשירי המאבק וההעפלה
הערות שוליים

↑  ראה בתיאור השיר בערוץ שיר עד:  שיר עד - נשוטה נשוטה - מילים: חיים גורי | לחן עממי רוסי | שירה: אופירה גלוסקא - Nashuta, Nashuta, סרטון בערוץ "שיר עד - Shir Ad", באתר יוטיוב (אורך: 02:28)
↑  ראה משפחת הפלמ"ח / ילקוט עלילות וזמר", בעריכת חיים גורי וחיים חפר, עמוד 128
נשורת (אלבום)

נשורת הוא אלבומו הרביעי של הזמר-יוצר הישראלי נעם רותם, שיצא בשנת 2014.
באלבום עוסק רותם בזיכרונות ילדותו בקריית חיים ובביקור חוזר בסביבה. את יציאת האלבום ליווה קליפ לשיר הנושא "נשורת" שעוצב בדומה לעטיפת האלבום.
רשימת השירים

כל השירים נכתבו והולחנו על ידי נעם רותם (למעט היכן שמצוין אחרת).
| מס' | שם | לחן | משך |
| --- | --- | --- | --- |
| 1. | נשורת  |   | 03:59 |
| 2. | שוב אני כאן  | אביחי טוכמן | 03:25 |
| 3. | אורות וצללים  |   | 04:01 |
| 4. | ביקשנו אור מהלילה  |   | 04:09 |
| 5. | אש ידידותית  |   | 03:31 |
| 6. | מים כשאני טובע  |   | 04:44 |
| 7. | אף אחד יותר  |   | 03:03 |
| 8. | זמן שניתן לאהוב בו  |   | 04:06 |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 43:25 |
השתתפו באלבום

נעם רותם - שירה, גיטרות, סינטי, מפוחית, הפקה מוזיקלית
דניאל מאיר - בס, גיטרות, הפקה מוזיקלית
אביחי טוכמן - בס, גיטרות
אוהד קוסקי - גיטרות
יואב שושני - גיטרות
אדם שפלן - גיטרה בריטון, בס, קולות
חגית מרום - קלידים, פסנתר
אביב בונן - תופים
רז בורג - תופים, פסנתר, אורגן, סינטי
גיורי פוליטי - כלי הקשה, טמבורין, פעמונים, ויברפון
קרני פוסטל - צ'לו
שלי לוי - קולות
רותם פרימר - קולות
לקריאה נוספת

יהודה נוריאל: למי שנולד בשיכונים לא היו הרבה הזדמנויות, ידיעות אחרונות מוסף 7 לילות, 21 בפברואר 2014
מריו למיה

| --- | --- |

מריו למיה במשחק בבאפלו, אוקטובר 2005
 לידה:  5 באוקטובר 1965 (בן 58) מונטריאול, קוויבק, קנדה
 מידע כללי
 מדינה:  קנדה קנדה
 משקל:  107 ק"ג 
 גובה:  1.93 מטר
 www.mariolemieux.org
 ספורט
 ענף ספורט:  הוקי קרח
 עמדה:  חלוץ מרכזי
 נבחר בדראפט:  1984 (מקום ראשון כללי) פיטסבורג פינגווינס
 תקופת הפעילות:  1984 – 1997, 2000 - 2006
 מועדון:  מונטריאול הוריקנס (1979–1980) (QAHA)  מונטריאול קונקורדיה (1980–1981) (QAAA)  לוואל וואסנס (1981–1984) (QMJHL)  פיטסבורג פינגווינס (1984 - 1997, 2000 - 2006) (NHL)
 כניסה להיכל התהילה:  1997
 הישגים
 פרסים והוקרה:  קצין במסדר קנדה (2010)  גביע קון סמיית' (1992)  גביע קון סמיית' (1991)  גביע קאלדר (1985)  גביע ביל מאסטרטון (1993)  פרס לסטר פירסון (1986)  פרס לסטר פירסון (1993)  פרס לסטר פירסון (1988)  NHL Plus-Minus Award (1993)  פרס לסטר פירסון (1996)  גביע ארט רוס (1996)  גביע ארט רוס (1997)  גביע לסטר פטריק (2000)  שדרת הכוכבים של קנדה (2004)  גביע ארט רוס (1993)  IIHF Hall of Fame (2008)  אביר המסדר הלאומי של קוויבק (2009)  גביע הארט (1993)  גביע הארט (1996)  גביע ארט רוס (1988)  גביע הארט (1988)  גביע ארט רוס (1992)  גביע ארט רוס (1989)  היכל התהילה של הספורט בקנדה  פנתאון הספורט של קוויבק  היכל התהילה של ההוקי קרח 
 
מריו למיה (בצרפתית: Mario Lemieux, מוכר גם כמריו למיו; נולד ב-5 באוקטובר 1965), הוא שחקן הוקי קרח קנדי מקצועני לשעבר, הנחשב לאחד השחקנים הטובים בהיסטוריה של הענף. הוא שיחק 17 עונות כחלוץ מרכזי בקבוצת פיטסבורג פינגווינס מה-NHL בין השנים 1984 ל-2006. כיום הוא הבעלים העיקרי של הקבוצה ויושב ראש הדירקטוריון, לאחר שקנה את הקבוצה והציל אותה מפשיטת רגל בשנת 1999. למיה הוא היחיד בהיסטוריה שזכה בגביע סטנלי הן כשחקן והן כבעלים.
כשחקן, הוביל למיה את הפינגווינס ל-2 זכיות רצופות בגביע סטנלי, ב-1991 וב-1992, ואת נבחרת קנדה לזכייה במדליית זהב באולימפיאדת החורף בסולט לייק סיטי (2002) ובאליפות העולם בשנת 2004. הוא זכה 3 פעמים בגביע הארט, 6 פעמים בגביע ארט רוס ופעמיים בגביע קון סמיית'. כשפרש, היה מדורג במקום השביעי בהיסטוריה עם 1723 נקודות (690 שערים ו-1033 אסיסטים). ב-2004, הוכנסה מרצפת על שמו לשדרת התהילה של קנדה.
הקריירה של למיה הייתה מלאת פציעות ובעיות בריאותיות, שגרמו לו לשחק רק 915 משחקי עונה סדירה מתוך 1428 אפשריים. בשל שלל פציעות גב, הכוללות בין היתר פריצת דיסק, סבל למיה מכאבי גב כרוניים, והגיע אף למצב בו חבריו לקבוצה היו צריכים לקשור את שרוכי המחליקיים שלו. הוא פרש פעמיים ממשחק פעיל בשל בריאותו (וגם החמיץ עונה שלמה לפני פרישתו הראשונה) - בפעם הראשונה בשנת 1997 בשל מאבקו בלימפומת הודג'קין, ולאחר שחזר לשחק ב-2000 פרש בשנית ב-2006, לאחר שאובחן אצלו פרפור עליות.
למיה התקבל כחבר בהיכל התהילה של ההוקי קרח מיד לאחר פרישתו הראשונה ב-1997, ללא תקופת ההמתנה הרגילה בת 3 שנים. כשחזר לשחק בשנת 2000, הוא היה השחקן השלישי בהיסטוריה שנכנס להיכל התהילה וחזר לשחק (אחרי גורדי האו וגי לפלר).
השפעתו של למיה על ה-NHL הייתה ניכרת. אנדרו קונט (כתב בעיתון מקומי בפיטסבורג) כינה אותו ה"מושיע" של הפינגווינס. לאחר הפרישה, אמר עליו ויין גרצקי: ”אין תחליף למריו למיה [...] המשחק יתגעגע אליו”. בובי אור קרא לו: ”השחקן המוכשר ביותר שראיתי אי-פעם”.
ביוגרפיה

מריו למיה נולד במונטריאול, קנדה לפיירט (עקרת בית) וז'אן-גי למיה (מהנדס). הוא החל להתאמן בהוקי בגיל 3 במרתף הבית. לפני שהיה ברשותם ציוד הוקי אמיתי, השתמשו למיה ושני אחיו הגדולים, אלן ורישאר, בכפות מטבח מעץ כמקלות, ובפקקי בקבוקים כדיסקית. אביו הקים להם מגרש בחצר הקדמית כדי שיוכלו להתאמן כמה שיותר. המשפחה מספרת שהיו אוספים שלג על השטיח שבסלון הבית על מנת לאפשר לאחים להתאמן בתוך הבית בשעות החשיכה.
למיה החל את הקריירה שלו בליגת הצעירים של קוויבק (QMJHL), אחת מליגות הצעירים המרכזיות של קנדה. כשנבחר אליה בדראפט, אמר שהוא ישבור את שיאי הליגה - ואכן, בעונת 1983–1984 של ה-QMJHL, שבר את שיא הליגה בנקודות עם 282 נקודות (133 שערים ו-149 אסיסטים) ב-70 משחקים. במשחק האחרון, כשהיה צריך לכבוש שלושה שערים על מנת להשוות את שיאו של גי לפלר (130 שערים), הוא כבש שישה שערים והוסיף שישה אסיסטים, בניצחון קבוצתו 16-4. אף ששיחק עם נבחרת קנדה באליפות העולם עד גיל 20 ב-1983, הוא לא השתתף בטורניר בשנת 1984 בגלל שלא אהב את היחס שקיבל מהמאמן דייב קינג בטורניר הקודם. הוא עזב ה-QMJHL עם 562 נקודות (247 שערים ו-315 אסיסטים) ב-3 עונות.
לפני דראפט ה-NHL בשנת 1984 הצהיר למיה שהוא מוכן לשחק עם כל קבוצה שתבחר בו. הוא והסוכן שלו נקלעו למבוי סתום עם הפיטסבורג פינגווינס ולא הצליחו לחתום על חוזה, לכן, כשהפינגווינס בחרו אותו בתור בחירת הדראפט הראשונה, הוא לא לחץ את ידו של אדי ג 'ונסטון, מנהל הפינגווינס. הוא טען שהוא לא היה מרוצה מהמשא ומתן שלא הצליח ואמר ש”הם לא רצו [אותו] מספיק”.
מעשיו של למיה בטקס הדראפט הכעיסו רבים מאוהדי הפינגווינס שהאשימו אותו בהתנשאות. לאחר הדראפט החתים ג'ונסטון את למיה על חוזה של 600,000 דולר לשנתיים, עם מענק חתימה של 150,000 דולר.
קריירת המשחק

בתחילת הקריירה של למיה היו הפינגווינס שרויים במצוקה כלכלית, שהעמידה את קיומם בפיטסבורג בסכנה. הקבוצה הכריזה על פשיטת רגל לאחר עונת 1974–1975, ובשנת 1983 משכה בממוצע פחות מ-7,000 צופים לכל משחק שלה - פחות ממחצית מקומות הישיבה ב"סיוויק ארנה", אולמה הביתי.
הופעת הבכורה של למיה במדי הקבוצה הייתה ב-11 באוקטובר 1984 נגד הבוסטון ברואינס, ובעלייתו הראשונה לקרח חטף את הדיסקית ממגן הברואינס ריי בורק, וכבש את שערו של פיט פיטרס במכה הראשונה שלו לשער ב-NHL. מאוחר יותר באותה עונה שיחק למיה במשחק האולסטאר של ה-NHL, והיה הרוקי הראשון שנבחר ל-MVP של משחק האולסטאר. אף על פי שהחמיץ 7 משחקים, סיים את העונה עם 100 שערים וזכה בגביע קאלדר בתור רוקי השנה.
בעונה שלאחר מכן סיים למיה במקום השני בטבלת הנקודות עם 141 נקודות, אחרי ויין גרצקי (שבאותה עונה שבר את שיא הנקודות עם 215 נקודות) וזכה בפרס טד לינדזי. עם זאת, למרות הצטיינותו באותן שתי עונות, לא הצליחה הקבוצה להגיע לפלייאוף.
בעונת 1985–1986 החמיץ למיה 17 משחקים, ובשל כך ירדה כמות הנקודות העונתית שלו, והפינגווינס החמיצו שוב את הפלייאוף. את נבחרת קנדה, לעומת זאת, הוביל שנה לאחר מכן לזכייה בגביע קנדה כשקבע שיא טורניר, 11 שערים ב-9 משחקים. שערו האחרון, שהביא לקנדה את הזכייה בטורניר, הובקע נגד הנבחרת הסובייטית, כשנשארו דקה ו-26 שניות לסיום המשחק.
קריירת המשחק > 1988 - 1992: 199 נקודות

בעונת 1988–1989, למיה הוביל את הליגה עם 114 אסיסטים (בשוויון עם גרצקי), ו-85 שערים, ובסך הכל 199 נקודות. בכך היה לשחקן היחיד שהתקרב לעונת 200 נקודות, גבול אותו עבר רק גרצקי בעונות אחרות. בעונה זו הוא כבש 13 שערים בחסרון מספרי, ובכך קבע שיא NHL.
רגע מכונן באותה עונה היה המשחק נגד הניו ג'רזי דווילס, אותו סיים עם 8 נקודות, והפך לשחקן הראשון שכבש 5 שערים שונים במשחק אחד (שער רגיל, שער ביתרון מספרי, שער בחסרון מספרי, שער במכת עונשין, ומול שער ריק). למיה הצליח פעם נוספת לסיים משחק עם 8 נקודות (5 שערים ו-3 אסיסטים), בניצחון 7–10 על הפילדלפיה פליירס, ב-25 באפריל 1989, בסדרת הפלייאוף. למרות ביצועיו של למיה, הפינגווינס הפסידו בסדרה 3–4.
במהלך עונת 1989–1990 סיים למיה 46 משחקים רצופים עם נקודה אחת לפחות, רצף שהסתיים רק כשנפצע במהלך משחק. רצף זה הוא השני הארוך ביותר אחרי גרצקי (51 משחקים). למיה קיבל את תואר ה-MVP השלישי שלו של משחק האולסטאר בזכות 4 שערים במשחק. אף על פי שהחמיץ 21 משחקים, סיים במקום הרביעי בטבלת הנקודות עם 123 נקודות (45 שערים ו-78 אסיסטים). הפינגווינס לא העפילו לפלייאוף בעונה זו.
פציעות הגב של למיה הגיעו לשיאן בפריצת דיסק שהובילה לזיהום. ב-11 ביולי 1990, עבר למיה ניתוח לתיקון הדיסק, ניתוח שגרם לו להחמיץ 50 משחקים בעונת 1990–1991. בהיעדרו, רכשו הפינגווינס את השחקנים ג 'ו מאלן, לארי מרפי, רון פרנסיס ואולף סמואלסון בתקווה להיות מועמדים לגביע סטנלי. למרות כאבי גב עזים, למיה הוביל את המבקיעים בפלייאוף 16 שערים ו-28 אסיסטים, והוביל את הפינגווינס לזכייה ראשונה בגביע סטנלי עם ניצחון בסדרת הגמר על מינסוטה נורת'סטארס. למיה זכה בגביע קון סמיית' בזכות ביצועיו בפלייאוף.
אחד השערים המפורסמים ביותר בהיסטוריה של ה-NHL הוא שערו בשליש השני של המשחק השני של סדרת הגמר. למיה קיבל את הדיסקית בין הקו הכחול של קבוצתו לבין קו האמצע, והחליק לבד מול שני שחקני הגנה ושוער של הסטארס. הוא העביר את הדיסקית בין רגליו של אחד משחקני ההגנה, החליק סביבו, גרם לשוער ליפול שמאלה, העביר את הדיסקית לצידו האחורי של המקל והחליק את הדיסקית אל תוך השער רגע לפני שפגע בו בעצמו.
למיה שיחק רק 64 משחקים בעונת 1991–1992, שהייתה מרובת פציעות עבורו. אף על פי שהחמיץ משחקים רבים, זכה בגביע ארט רוס השלישי שלו עם 131 נקודות. במשחק השני של סדרת גמר הבית האטלנטי, פגע שחקן ניו יורק ריינג'רס, אדם גרייבס, עם מקלו בידו השמאלית של למיה ושבר אותה. למיה החמיץ 5 משחקים, ובכל זאת הוביל את הפלייאוף עם 34 נקודות (16 שערים ו-18 אסיסטים). הפינגווינס ניצחו בגמר גביע סטנלי את שיקגו בלאק הוקס, ולמיה זכה בגביע קון סמיית' השני שלו.
קריירת המשחק > 1992 - 1997: סרטן, חזרה ופרישה ראשונה

הפינגווינס החלו את עונת 1992–1993 בצורה טובה. למיה גילה יכולת הבקעה שיצרה לו אפשרות לשבור את שיאיו של גרצקי (92 שערים בעונה אחת, ו-215 נקודות בעונה אחת),, אלא שב-12 בינואר 1993 הודיע שאובחן כחולה בלימפומת הודג'קין. הוא נאלץ לעבור הקרנות אגרסיביות, כשהקריירה שלו, ואף חייו, עומדים בסכנה. הוא החמיץ חודשיים של משחקים, ובלעדיו הפינגווינס התקשו. כשחזר, הוא פיגר ב-12 נקודות אחרי שחקן הבאפלו סייברס, פט לפונטיין, במירוץ הנקודות.
ביום של טיפול ההקרנה האחרון שלו, הוטס למיה לפילדלפיה, למשחק נגד הפילדלפיה פליירס, בו כבש שער והוסיף אסיסט בהפסד 4–5. לאחר המשחק זכה למיה לתשואות מאוהדי הפליירס, דבר נדיר עבור שחקן הקבוצה האורחת. עם שובו של למיה, הפינגווינס ניצחו 17 משחקים רצופים (שיא NHL), ובכך סיימו במקום הראשון בטבלת הליגה, לראשונה בהיסטוריית המועדון, עם 119 נקודות - שיא מועדון המחזיק מעמד עד היום. למיה סיים את העונה עם ממוצע של 2.67 נקודות למשחק, 160 נקודות (69 שערים ו-91 אסיסטים) ב-60 משחקים, ובכך הקדים את לפונטיין בהפרש 12 נקודות.
ב-23 ביולי 1993 עבר למיה ניתוח נוסף בגבו, הפעם לטיפול בשריר קרוע. הוא החמיץ את 10 המשחקים הראשונים בעונה בגלל הניתוח, ועוד 48 משחקים בשל בעיות גב. לאחר העונה, הודיע למיה שהוא מתכוון לקחת חופשה בשל עייפות מטיפולי ההקרנות. הוא חזר לשחק בעונת 1995–1996, וב-26 באוקטובר 1995 הבקיע את שערו ה-500 בקריירה, במשחקו ה-605, נגד הניו יורק איילנדרס. למרות חזרתו, הפינגווינס הפסידו בגמר החטיבה המזרחית לפלורידה פנתרס.
בעונת 1996–1997, במשחק נגד הונקובר קנאקס, כבש למיה את שערו ה-600 בקריירה, במשחקו ה-719, והשלים עונה עשירית עם למעלה מ-100 נקודות. למיה הפך להיות השחקן הראשון בהיסטוריה שפורש עם ממוצע של יותר מ-2 נקודות למשחק (1494 נקודות ב-745 משחקים). ב-17 בנובמבר 1997 התקבל למיה כחבר בהיכל התהילה של ההוקי קרח.
קריירת המשחק > 1997 - 2000: לאחר הפרישה

בנובמבר 1998 הודיעו הפינגווינס שוב על פשיטת רגל, בשל ניהול כושל בתחילת העשור. במהלך כל עונת 1998–1999 נראה היה שהפינגווינס יעברו לעיר אחרת, או יתפרקו. למיה חש להציל את הקבוצה בהצעה חסרת תקדים. שנים של משכורות מקוצצות (בשל בעיות תקציב) גרמו לכך שאחד החובות הכי גדולים של הקבוצה, היה החוב אליו (כ-30 מיליון דולר). למיה החליט לוותר על החוב ולקנות את הקבוצה, תוך הבטחה להשאירה בפיטסבורג. ה-NHL אישרה את היותו של למיה בעלי הקבוצה ב-1 בספטמבר 1999. יומיים לאחר מכן, בית המשפט לענייני פשיטות רגל של ארצות הברית אישר את תוכנית ההבראה של למיה, ובכך קיבל למיה שליטה מלאה בקבוצה. למיה הפך לשחקן הראשון שפורש מה-NHL והופך להיות בעלים ראשי של הקבוצה ממנה פרש. הוא מונה גם ליושב ראש הדירקטוריון ומנכ"ל קבוצת הפיטסבורג פינגווינס.
אחת הסיבות שבית המשפט אישר את התוכנית של למיה הייתה הבטחתו להחזיר את כל הכסף שהקבוצה חייבת (כ-90 מיליון דולר), הבטחה שלמיה עמד בה באוגוסט 2005. לאחר מכן, העביר את תפקיד המנכ"ל והנשיא לקן סוייר, ונשאר כיושב ראש הדירקטוריון.
בינואר 2006 הודיע למיה כי הוא מתכוון למכור את הקבוצה, אך מוכן לקבל רק הצעות שתשארנה את הקבוצה בפיטסבורג.
קריירת המשחק > חזרה מפרישה

לאחר תקופת שמועות, חזר למיה למשחק פעיל ב-27 בדצמבר 2000, מול הטורונטו מייפל ליפס. במשחק הוכיח שביצועיו לא נחלשו כשסיים אותו עם שער ושני אסיסטים (אחד מהם 33 שניות מכניסתו הראשונה לקרח). אף על פי שיארומיר יאגר נשאר קפטן הפינגווינס, למיה מונה לקפטן קבוצתו במשחק האולסטאר באותה עונה. אף על פי ששיחק רק 43 משחקים בעונת 2000–2001, סיים למיה את העונה עם 76 נקודות, ועם ממוצע הנקודות למשחק הגבוה בליגה. למעשה, ממוצע הנקודות למשחק שלו בעונה זו היה הגבוה ביותר בליגה עד פרישתו השנייה ב-2006. למיה ויאגר הובילו את הפינגווינס לגמר גביע סטנלי, בו נוצחו על ידי ניו ג'רזי דווילס.
ב-23 בדצמבר 2002, במהלך תשדיר רדיו, הובטחה תרומה של 6,600 דולר לקרן צדקה שניהל למיה אם יבקיע שער ישירות מעימות (faceoff). באותו הערב, במשחק מול הבאפלו סייברס בפיטסבורג, כבש את שער הניצחון בשליש השלישי של המשחק ישירות מזריקת הדיסקית בעימות.
לאחר ביטול עונת 2004–2005, החלה עונת 2005–2006, בתקוות גדולות אצל הפינגווינס. בשלב זה הוחזרו כבר כל חובות הקבוצה, ותקרת השכר שהונהגה בליגה איפשרה רכש איכותי יותר. בנוסף, הזכייה בבחירת הדראפט הראשונה אפשרה להם לבחור את סידני קרוסבי. על מנת להקל על קרוסבי את ההשתלבות בפיטסבורג, אירח אותו למיה בביתו.
קריירה בינלאומית

למיה שיחקן עבור נבחרת קנדה באליפות העולם עד גיל 20 בשנת 1983 (מקום שלישי), אליפות העולם לבוגרים בשנת 1985 (מקום שני), גביע קנדה בשנת 1987 (מקום ראשון), אולימפיאדת החורף בשנת 2002 (מקום ראשון כקפטן) וגביע העולם בהוקי קרח בשנת 2004 (מקום ראשון כקפטן).
לאולימפיאדת החורף של 2002, נבחר למיה על ידי ויין גרצקי, שהיה המנהל המקצועי של נבחרת קנדה, להיות הקפטן שלה. למיה היה שני בנבחרת עם 6 נקודות ב-5 משחקים, והוביל אותה למדליית זהב אולימפית ראשונה מזה 50 שנה לאחר ניצחון על נבחרת ארצות הברית בגמר (5-2).
שיאים > NHL

5 שערים בדרכים שונות במשחק אחד (שער רגיל, ביתרון מספרי, בחיסרון מספרי, במכת עונשין ולשער ריק) (31 בדצמבר 1988, נגד הניו ג'רזי דווילס. השחקן היחיד שהגיע להישג זה)
שערים בחיסרון מספרי בעונה (13 בעונת 1988–1989)
שערים בשליש (4, 26 בינואר 1997, שיא משותף)
היחיד שהבקיע יותר מ-30 שערים ביתרון מספרי בשתי עונות שונות.
אחד משני השחקנים היחידים שהבקיע יותר ב-10 שערים בחיסרון מספרי בשתי עונות שונות (השני הוא ויין גרצקי)
שותף להכי הרבה שערים בעונה (57.3% משערי הקבוצה, 1988-1989)
השחקן היחיד עם 3 משחקי 8 נקודות
4 משחקי 5 שערים בקריירה (שיא משותף)
ממוצע שערים למשחק בעונה ובפלייאוף (0.75, מייק בוסי במקום שני עם 0.747)
שיאים > משחקי ה-All Star

שערים בקריירה (13, שיא משותף)
שערים במשחק בודד (4, 1990, שיא משותף)
נקודות במשחק בודד (6, 1988)
תוארי MVP‏ (3, שיא משותף)
שיאים > פלייאוף

שערים בשליש בודד (4, שיא משותף)
שערים במשחק בודד (5, שיא משותף)
נקודות בשליש בודד (4, שיא משותף)
נקודות במשחק בודד (8, שיא משותף)
ממוצע שערים למשחק (0.710, בוסי שני עם 0.659)
שיאים > פיטסבורג פינגווינס - שיאי מועדון

משחקים (915)
שערים בקריירה (690)
אסיסטים בקריירה (1033)
נקודות בקריירה (1723)
רצף משחקים עם שער אחד לפחות (12)
רצף משחקים עם נקודה אחת לפחות (46)
שערים בעונה (85 בעונת 1988–1989)
אסיסטים בעונה (114 בעונת 1988–1989)
נקודות בעונה (199 בעונת 1988–1989)
שערים במשחק (5, ארבע פעמים כולל פלייאוף)
אסיסטים במשחק (6, שלוש פעמים כולל פלייאוף)
נקודות במשחק (8, שלוש פעמים כולל פלייאוף)
סטטיסטיקה

מקרא: מש - משחקים; שע - שערים; אס - אסיסטים; נק - נקודות; ד"ע - דקות עונש (על הרחקות בשל עבירות).