נערה (סרט)
ביקורות ותגובות > תגובות ציבוריות

לאחר צאתו, הסרט ספג ביקורות חריפות מצד מספר טרנסג'נדרים וקווירים, במיוחד ביחס לאופן שבו הסרט מציג דיספוריה מגדרית ופגיעה עצמית.
מתיו רודריגז מהמגזין "Into" כתב, "הסרט אובססיבי כלפי הגוף הטרנסי כך שהוא מזכיר לנו שאדם סיסג'נדר הוא מי שכתב וביים אותו. זה פורנו-טראומה טרנסי, וכבן-אדם סיסג'נדר, אני מזהיר אנשים טרנסג'נדרים שלא לצפות בו ואנשים סיסג'נדרים שלא להאמין לו". כמו כן כתב כי צילומי איבר המין של השחקן הסיסג'נדר פולסר "משדרים אובססיה מצמררת ומציצנית לגופה של לארה שלעולם לא מפסיק להיות דוחה ... במקום להעצים את לארה, נראה כי הסרט כמעט רוצה להשפיל אותה ולקונן על מאבקה". רודריגז מתח ביקורת גם על הליהוק של פולסטר, שכן הדמות שהוא מגלם אמורה להיות תחת טיפול רפואי תרופתי שמעכב את התפתחות הגוף במהלך גיל ההתבגרות: "נערות טרנסיות צעירות תחת טיפול תרופתי לא נראות כמו נערים נשיים או אנדרוגניים - הן נראות כמו בנות. לארה התחילה לקחת אסטרוגן, והיא מתוסכלת בגלל שהשדיים שלה לא התפתחו. הורמונים משפיעים יותר משדיים, ובכל זאת הסרט מתמקד בשדיים ובנרתיק כדברים היחידים שהופכים נערה טרנסית לנערה", תוך שהוא מכיר בהיבטים מסוימים של הסרט, כמו הקשר בין לארה לבין אביה והמיקרו-אגרסיות עמן היא מתמודדת, כ"עשויים היטב".
באתר האינטרנט של מכון הסרטים הבריטי כתבה המבקרת הטרנסג'נדרית קאתי ברנן כי "המצלמה של דהונט מתעכבת על מפשעתה של לארה המתבגרת באופן מטריד במשך כל הזמן ... מבטה של המצלמה בנערה שייך לזו של אדם סיסג'נדר. זה תואם את הדרך שבה קהל סיסג'נדרי רואה אנשים כמוני. הם עשויים לחייך בפניי אך לתהות מה יש בין הרגליים שלי". ביחס לסיום הסרט, בו הגיבורה מטיל מום באיבר המין שלה, ברנן כתבה, "זו סצנה של טראומה קשה שלסרט אין זכות להציג. התיאור של דהונט של דיספוריה מגדרית כל כך ממוקד באיברי המין שהוא עד שהוא אינו מבין את הצדדים הפסיכולוגיים של הנפש הטרנסית של הנערות. להפחית מכך באמצעות מעשה אחד של פגיעה עצמית זו ברבריות קולנועית".
בהוליווד ריפורטר, אוליבר ויטני, שמזדהה כטרנסג'נדר, תיאר את הסרט בתור "הסרט המסוכן ביותר על דמות טרנסג'נדרית מזה שנים". ויטני מתח ביקורת על "ההתמקדות המטרידה בגוף הטרנסג'נדרי" של הסרט, וכתב, "לאיברי המין של לארה, שנראים בסרט במספר צילום עירום פרונטלי מלא של איבר מינו של פולסטר, יש נוכחות גדולה ביותר בסרט, והם חשובים יותר לעלילה מאשר לדמות עצמה ... מה שיכול היה להיות בחינה מהורהרת של חלק קשה מחיי היומיום של נערה טרנסית, במקום זאת משתמש בגופה באופן טראומתי, ומזמין את הקהל להגיב בגועל נפש. בדומה לדמויות הסיסג'נדריות שמשתיקות את לארה ללא הרף ואומרות לה איך להרגיש, הבמאי אינו מראה שום עניין להבין את המאבקים הפנימיים שלה". לדעת ויטני, הסוגיה החשובה ביותר בסרט היא הטיפול ההורמונלי (Hormone replacement therapy או בראשי תיבות HRP), וכתב כי הוא "מעביר את המסר הלא מדויק כי HRT יגרום לאדם טרנסג'נדר ייסורים נוספים", וכן כי הסרט נעשה "באופן בלתי אחראי בצורה שערורייתית", וסיים בקריאה להכללת אנשים טרנסג'נדרים בתעשיית הקולנוע, שלדעתו הייתה מונעת מהסרט לקבל שבחים רבים כל כך.
טרוול אנדרסון ממגזין "אאוט" גם כן גינה את הסרט, בשל האופן שבו הוא מציג פגיעה עצמית ובשל היעדר "השתתפות מהותית של קולות טרנס". הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה פרסמה ציטוטים ממבקרים אלה בטוויטר, והזהירה צופים שיקראו "מה שאומרים מבקרים טרנסג'נדרים וקווירים". כמו כן, הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה שלחה דוא"ל ובו ביקשה מהנמענים לשתף מאמרי ביקורת על הסרט במדיה החברתית על מנת לקדם את הכללת הקהילה הטרנסג'נדרית בתעשיית הקולנוע. בצפון אמריקה נמתחה ביקורת על כך שמפיצי הסרט לא איפשרו צפייה מוקדמת למבקרים בערים שאינן מרכזיות, ובכך עיכבו את ההזדמנות של מבקרים קווירים להביע את דעתם ולהשמיע את קולם.
הסרט עורר ביקורות גם בקרב הקהילות הטרנסיות בבלגיה ובצרפת. המבקרים התלוננו על כך שהסרט מקובע על ההיבטים הפיזיים, בעיקר של איברי המין, של תהליך השינוי המגדרי, כאשר לדברי קמיל פייר, מנהל פרויקט בעמותת RainbowHouse שבבריסל, היבטים אחרים, כגון בירוקרטיה, יחס החברה, כבוד לזכויות אדם והיות גיבורת הסרט קטינה, מהווים בעיות דחופות הרבה יותר. החוקרת אלואיז גווימן-פאטי תיארה את הסרט כבעל חזון "מנקודת מבט סיסג'נדרית" ו-"גברי מאוד", ואמרה כי "דמותה של לארה הפכה לאובייקט כשהייתה צריכה להיות סובייקט הסרט". הם גם סברו כי הסרט שם דגש על סבלה ובידודה של הגיבורה ועל כך שאיננה פונה לעזרה מצד הקהילה הטרנסית למרות שהיא חיה בבלגיה המודרנית, ובכך הסרט מעודד ומנציח סטריאוטיפים שליליים. לונדה נגוסו, מנהלת הארגון הבלגי Genres Pluriels, אמרה כי הסרט "לא לוקח בחשבון את המציאות של המדינה, את הרשתות החברתיות, את המחויבות של הצעירים, את כל העבודות שעשינו במשך 11 שנה. זה הופך אותנו לבלתי-נראים במקום לקדם אותנו".
בתגובה לביקורות, נורה מונסקור, הרקדנית שסיפורה האישי היה ההשראה ליצירת הסרט, יצאה להגן על הסרט במאמר שפורסם בהוליווד ריפורטר, בו כתבה כי הסרט "איננו ייצוג של כל החוויות הטרנסג'נדריות, אלא סיפור מחדש של החוויות שעמדו בפניי במהלך המסע שלי ... הסרט מספר את הסיפור שלי בצורה שאיננה שקרית, שאיננה מסתתרת. לטעון שהחוויות של לארה כטרנסג'נדרית אינן תקפות, מכיוון שלוקאס [הבמאי] הוא סיסג'נדר או בגלל שאת הדמות הראשית מגלם שחקן סיסג'נדר, פוגע בי". בריאיון שנערך לאחר מכן עם IndieWire, חזרה מונסקור ואמרה כי היא "נפגעה" מהביקורות, ואמרה כי "הסיפור שלי איננו פנטזיה של במאי סיסג'נדר. הסיפור של לארה הוא הסיפור שלי". היא גם הצהירה כי היא ראתה בהטלת המום העצמית שבסוף הסרט "מטפורה למחשבות אובדניות או מחשבות אפלות שמשתלטות, שאני חוויתי בעצמי", וכי "זה היה קריטי להראות זאת ... אין לפרש את הסצנה כמעודדת נוער טרנס לפגוע בעצמם. זה לא המסר. המסר הוא להראות שהדברים הללו הם תוצאה של מחשבות אפלות, [שהם] תוצאה של המאבק. אנו מתמודדים איתם". בראיון אחר, אמרה מונסקור לעיתון הניו יורק טיימס ש-"המילים שבהם אנשים נהגו לתאר את הסרט היו קרובות לליבי, כי הסצנות שאותן הם מבקרים הן סצנות שהיו לי בראש במהלך התהליך שלי [לשינוי מגדר]. הביקורות על לוקאס, על הצגת הדברים האלו, גרמה לי לחשוב, האם אני האדם היחיד שחשב מחשבות אובדניות או שהיה אובססיבי לגבי גופו?"
במאי הסרט לוקאס דהונט הגיב לביקורות באומרו כי "רצינו להראות את הנערה הטרנסג'נדרית הצעירה הזו בעולם הבלט, שהוא עולם מאוד בינארי, והיא נאבקת בו ... לא כולם תמיד יכולים לאהוב את הכל. אני באמת מישהו שרוצה לראות במאים טרנסג'נדרים מביימים סרטים המספרים סיפורים טרנסג'נדריים, ומישהו שרוצה לראות שחקנים טרנסג'דרים מגלמים תפקידים של טרנסג'דרים, כל תפקיד. אבל בואו לא נילחם על הכללה באמצעות הדרה. בואו נילחם על הכללה בכך שכולם יהיו מסביב לשולחן".
אן תומאס, מייסדת סוכנות כישרונות לטרנסג'נדרים, כתבה מאמר עבור האדבוקט, בו הגנה על הסרט, וייחסה את ליהוקו של שחקן סיסג'נדר לתפקיד הראשי של נערה טרנסג'נדרית למחסור הקיים בשחקנים טרנסג'נדרים צעירים הפעילים באירופה בזמן שהסרט הופק, וטענה כי התיאורים המיוצגים בסרט הם מדויקים. הרקדנית הג'נדרקווירית צ'ייס ג'ונסיי מצאה כי ההתמקדות של הסרט בגופה של הגיבורה עולה בקנה אחד עם החוויה שלה כרקדנית בלט, ואמרה כי "המאבקים שיש לעיתים קורבות לאנשים טרנסג'נדרים וג'נדרקווירים בעולם הבלט הם עם גופם, מכיוון שזוהי צורת אמנות מכוונת גוף". פיה מנרד, במאית ופרפורמרית טרנסג'נדרית מצרפת, גם כן מצאה את הסרט תואם את החוויה שלה, ואת הפגיעה העצמית כדומה לדחף ההתאבדות הקיים בקרב בני נוער מתבגרים.
חברת נטפליקס דיווחה כי היא עובדת עם GLAAD ושוקלת להוסיף אזהרה שתלווה את הסרט, דבר שדהונט אמר כי יתמוך בוך בינואר 2019 פורסם בניו יורק טיימס כי נטפליקס פנתה לארגונים בבקשה לקבל הצעות כיצד להציג את האזהרה. בדצמבר 2018 ארגנה נטפליקס אירוע הקרנה של הסרט בלוס אנג'לס, אליו הוזמנו אנשים קווירים וטרנסג'נדרים.