stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון פאטן

ג'ון פאטן (באנגלית: John Patten‏; 26 באפריל 1746 – 26 בדצמבר 1800) היה חקלאי ופוליטיקאי אמריקאי מדובר, דלאוור. הוא היה קצין של הצבא הקונטיננטלי במהפכה האמריקאית, חבר הקונגרס הקונטיננטלי, וחבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן באספה הכללית של דלאוור וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מדלאוור.
ביוגרפיה > ראשית חייו ומשפחתו

פאטן נולד ב-26 באפריל 1746 בטיין הד קורט ליד דובר במושבת דלאוור, והיה בנם של ג'ון פאטן ואן מקסוול. נכס זה נמצא ליד בסיס חיל האוויר דובר, ליד החוות של סיזר רודני וג'ון דיקינסון. הוא היה חוואי, שאחרי המהפכה האמריקאית התחתן עם אן האסל, בתו של הקולונל הראשון של רגימנט דלאוור הראשון, ג'ון האסל. היא מתה זמן קצר לאחר מכן, והוא נישא למרי מילר לוקרמן, בתו של הכומר ג'ון מילר ואלמנתו של וינסנט לוקרמן.
ביוגרפיה > המהפכה האמריקאית

פאטן הוסמך כלוטננט ראשון בפלוגה השנייה של קפטן ג'ון קלדוול ברגימנט דלאוור הראשון בתחילת מלחמת העצמאות האמריקאית. עד מהרה הועלה לדרגת קפטן הפלוגה הראשונה ובפברואר 1779 הועלה לדרגת מייג'ור. הוא לחם בכל קרב גדול מקרב לונג איילנד ועד לקרב קמדן, שם ספג רגימנט דלאוור אבדות קשות, והוא נפל בשבי. לאחר שחרורו בשנת 1781, לאחר סיום הקרבות, אומרים שהוא הלך הביתה לבדו בסחבות מצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

פאטן נבחר בשנת 1785 לבית המדינה או בית האספה, כפי שהיה ידוע אז, וייצג את מחוז קנט במהלך מושב 1785/1786. במקביל הוא נבחר לקונגרס הקונטיננטלי ב-1785 וכיהן שם שנה אחת. הוא זכה בבחירות דומות לבית הנבחרים האמריקני ב-1792 ותפס את מקומו בבית הנבחרים האמריקני ב-4 במרץ 1793. עם זאת, הנרי לאטימר, המועמד הפדרליסט התמודד בבחירות, וטען שפתקי הצבעה רבים אינם תקפים מכיוון שהם מולאו בצורה שגויה. לאחר מחקר ממושך, הרוב הפדרליסטי בבית הנבחרים האמריקני הצביע ב-14 בפברואר 1794 כדי לפסול מספיק פתקי הצבעה על מנת להעניק את המושב ללאטימר. כמה חודשים לאחר מכן שוב ניצח פאטן את לאטימר, והפעם כיהן את כל הקדנציה, מ-4 במרץ 1795 ועד 3 במרץ 1797. לאחר פרישה פוליטית בשנת 1800, פאטן הובס על מושב בית הנבחרים על ידי הפדרליסט המכהן ג'יימס א. בייארד.
ביוגרפיה > מוות ומורשת

פאטן מת ב-26 בדצמבר 1800 בביתו, טיין הד קורט, ליד דובר, דלאוור, והוא קבור בבית הקברות הפרסביטריאני הישן, שנמצא בדובר, בשטח מוזיאון מדינת דלאוור. היה לו בית בווילמינגטון, דלאוור, אבל תמיד הוא היה תושב חוקי במחוז קנט. הוא היה פעיל באגודת פילדלפיה לקידום חקלאות, באגודת סינסינטי, וב-Liceum of Delaware.
חיסון נגד חצבת

| --- | --- |

 מזהים
 קוד ATC:  J07BD01, J07BD 
 
חיסון נגד חצבת מגן מפני הידבקות בחצבת . כמעט כל אלה שאינם מפתחים חסינות לאחר מנה בודדת מפתחים אותה לאחר מנה שנייה. כאשר שיעורי החיסון בתוך אוכלוסייה גדולים מ-92%, התפרצויות של חצבת לא אמורות להתרחש; עם זאת, הם עלולים להופיע שוב אם שיעורי החיסון יורדים. יעילות החיסון נמשכת שנים רבות. לא ברור עוד האם החיסון הופך פחות יעיל עם הזמן. החיסון אף עשוי להגן מפני חצבת אם ניתן תוך מספר ימים לאחר החשיפה לחצבת.
החיסון בטוח בדרך כלל, אפילו עבור אלו עם זיהומי HIV. רוב הילדים אינם חווים תופעות לוואי כלשהן; אלו שכן חווים תסמינים, חווים תסמינים קלים יחסית, כגון חום, פריחה, כאבים במקום ההזרקה ונוקשות מפרקים; והם קצרים וחולפים. אנפילקסיס תועדה בכ-3.5-10 מקרים למיליון מנות. אין זה סביר כי שיעורי תסמונת גיליין-בארה, אוטיזם ומחלות מעי דלקתיות מוגברים על ידי חיסון נגד חצבת.
החיסון זמין הן בפני עצמו והן בשילובים כגון חיסון MMR (שילוב עם חיסון נגד אדמת וחזרת) או חיסון MMRV (שילוב של MMR עם חיסון נגד אבעבועות רוח).  החיסון נגד חצבת יעיל באותה מידה למניעת חצבת בכל התכשירים, אך תופעות הלוואי משתנות עבור השילובים שונים.  ארגון הבריאות העולמי (WHO) ממליץ לתת חיסון נגד חצבת בגיל תשעה חודשים באזורים בעולם שבהם המחלה נפוצה, או ב-12 חודשים שבהם המחלה אינה שכיחה. חיסון נגד חצבת מבוסס על זן חי אך מוחלש של חצבת. החיסון מגיע כאבקה מיובשת המעורבבת עם נוזל ספציפי לפני הזרקה או ממש מתחת לעור או לשריר. ניתן לאמת את יעילות החיסון על ידי בדיקות דם.
שימושים רפואיים > התוויות נגד

לא מומלץ לחלק מהאנשים לקבל חיסון נגד חצבת או MMR, כולל מקרים של:
הריון: אין לתת חיסון MMR ומרכיביו לנשים בהריון.  נשים בגיל הפוריות צריכות לבדוק עם הרופא שלהן לגבי התחסנות לפני הכניסה להריון.
ילדים נגועים ב-HIV, שעלולים לקבל חיסונים נגד חצבת אם ספירת הלימפוציטים CD4+ שלהם גדולה מ-15%.
מערכת חיסון מוחלשת עקב HIV/איידס או טיפולים רפואיים מסוימים
יש הורה או אח עם היסטוריה של בעיות חיסוניות
מצב שגורם למטופל לחבול או לדמם בקלות
עירוי אחרון של דם או מוצרי דם
שחפת
קבלת חיסונים אחרים ב-4 השבועות האחרונים
מחלה בינונית או קשה. עם זאת, בדרך כלל אין התווית נגד למחלה קלה (למשל, הצטננות).
היסטוריה

ג'ון פרנקלין אנדרס, שחלק את פרס נובל לרפואה לשנת 1954 על עבודה על נגיף הפוליו, שלח את תומאס סי. פיבלס לבית הספר פיי במסצ'וסטס, שם התפרצה התפרצות של חצבת; פיבלס הצליח לבודד את הנגיף מדגימות דם וממשטחי גרון, ובהמשך הצליח לטפח את הנגיף ולהראות שניתן להעביר את המחלה לקופים שחוסנו בחומר שאסף. אנדרס הצליח להשתמש בנגיף התרבותי כדי לפתח חיסון נגד חצבת ב-1963 על ידי הפחתה באמצעות פיברובלסטים של עוברי עוף מתורבתים של החומר שבודד על ידי פיבלס.
בסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60, כמעט פי שניים יותר ילדים מתו מחצבת מאשר מפוליו.  החיסון שפיתח אנדרס התבסס על זן אדמונסטון של וירוס חצבת חי מוחלש, שנקרא על שמו של דייוויד אדמונסטון בן ה-11, תלמיד פיי שממנו לקח פיבלס את התרבית שהובילה לגידול הנגיף.
באמצע המאה ה-20, החצבת הייתה הרסנית במיוחד במערב אפריקה, שם שיעורי תמותת הילדים היו 50 אחוזים לפני גיל 5, והילדים ספגו את סוג הפריחה ותסמינים אחרים שנפוצו לפני 1900 באנגליה ובמדינות אחרות. הניסוי הראשון של חיסון חי מוחלש נגד חצבת נערך בשנת 1960 על ידי רופא הילדים הבריטי דייוויד מורלי בכפר ליד אילשה, ניגריה; למקרה שניתן להאשים אותו בניצול האוכלוסייה הניגרית, מורלי כלל את ארבעת ילדיו במחקר. התוצאות המעודדות הובילו למחקר שני של כ-450 ילדים בכפר ובבית החולים גילדת ווסלי באילשה.
בעקבות מגפה נוספת, נערך ניסוי גדול יותר בספטמבר ובאוקטובר 1962, בעיר ניו יורק בסיוע ארגון הבריאות העולמי: 131 ילדים קיבלו את זן אדמונסטון B חי מוחלש באנדרס בתוספת גמא גלובולין, 130 ילדים קיבלו חיסון "מוחלש יותר" ללא גמא גלובולין, ו-173 ילדים פעלו כנבדקי ביקורת בשתי הקבוצות. כפי שהוצג גם בניסוי הניגרי, הניסוי אישר שהחיסון "המוחלש עוד יותר" עדיף על החיסון של אדמונסטון B, וגרם לפחות מקרים של חום ושלשולים באופן משמעותי. 2,000 ילדים באזור חוסנו בחיסון המוחלש עוד יותר.
מוריס הילמן בחברת Merck & Co., חלוץ בפיתוח חיסונים, פיתח גרסה משופרת של החיסון נגד חצבת ב-1968 ולאחר מכן את חיסון ה-MMR ב-1971, המחסן נגד חצבת, חזרת ואדמת בזריקה אחת ואחריה דחף. .  צורה אחת נקראת "Attenuvax". מרכיב החצבת של חיסון ה-MMR משתמש ב-Attenuvax, אשר גדל בתרבית תאי עובר של אפרוח באמצעות זן אדמונסטון המוחלש של האנדרס. בעקבות המלצות ACIP, מרק החליטה לא לחדש את הייצור של Attenuvax כחיסון עצמאי ב-21 באוקטובר 2009.
סוגים

חצבת ניתנת לעיתים רחוקות כחיסון פרטני ולעיתים קרובות ניתנת בשילוב עם חיסונים נגד אדמת, חזרת או אבעבועות רוח. להלן רשימת החיסונים המכילים חצבת:
חיסון נגד חצבת (חיסון עצמאי)
חיסון משולב חצבת ואדמת ( חיסון MR )
חיסון משולב חזרת, חצבת ואדמת (חיסון MMR )
חיסון משולב חזרת, חצבת, אדמת ואבעבועות רוח ( חיסון MMRV )
חברה ותרבות

רוב תוכניות ביטוח הבריאות בארצות הברית מכסות את עלות החיסונים, ותוכנית חיסונים לילדים עשויה לסייע למי שאין לו כיסוי.  חוק המדינה מחייב חיסונים לילדי בית ספר, אך מציעים פטורים מסיבות רפואיות ולעיתים מסיבות דתיות או פילוסופיות.  כל חמישים המדינות דורשות 2 מנות של חיסון MMR בגיל המתאים.
לקריאה נוספת

World Health Organization (2009). The immunological basis for immunization series : module 7: measles - Update 2009. Geneva, Switzerland: World Health Organization (WHO). hdl:10665/44038. ISBN 9789241597555.
Ramsay, Mary, ed. (2019). "Chapter 21: Measles". Immunisation against infectious disease. London, England: Public Health England.
Wallace G, Leroy Z (2015). "Chapter 13: Measles".  In Hamborsky J, Kroger A, Wolfe S (eds.). Epidemiology and Prevention of Vaccine-Preventable Diseases (13th ed.). Washington D.C.: U.S. Centers for Disease Control and Prevention (CDC). ISBN 978-0990449119.
Gastanaduy PA, Redd SB, Clemmons NS,  et al. (2019). "Chapter 7: Measles".  In Roush SW, Baldy LM, Hall MH (eds.). Manual for the surveillance of vaccine-preventable diseases. Atlanta, Georgia: U.S. Centers for Disease Control and Prevention (CDC).
פיידי אל-עלמי

פיידי אל-עלמי (בערבית: فيضي العلمي, בתעתיק מדויק: פָיְצ'י אלעלמי; 1865 – מרץ 1924) היה ראש עיריית ירושלים בין השנים 1906–1909. בשנים 1914–1918 היה חבר מועצת הנציגים של הסנג'ק של ירושלים בפרלמנט העות'מאני.
אל-עלמי נולד למשפחה מיוחסת בירושלים, שמוצאה בצפון אפריקה. היא הגיעה לארץ ישראל במאה ה-17 והתבססה בהדרגה בירושלים.
אביו של פיידי, מוסא אל-עלמי, היה חבר מועצת העיר ולאחר שנפטר ב-1881, עמד פיידי בראש המשפחה (למרות שהיה רק בן 16). הוא התקדם בשירות הציבורי העות'מאני עד שמונה למשרת מושל בית לחם ב-1902. במקביל, פרסם גם חיבורים בנושאי החוק האסלאמי, בין היתר כספר - "فتح الرحمن لطالب آيات القرآن".
אל-עלמי נפטר מטרשת עורקים במרץ 1924.
בנו היה המנהיג הפלסטיני מוסא אל-עלמי ונכדתו היא סירין אלחוסייני-שהיד, פעילה חברתית-פוליטית. על שמו של פיידי אל-עלמי רחוב בשכונה הערבית בית חנינא בצפון ירושלים.
הערות שוליים

↑  אורי שטנדל, המשפחות המוסלמיות המנהיגות בירושלים בתקופה העות'מאנית, בתוך: התנועה הלאומית הפלסטינית: מעימות להשלמה? (עורכים: משה מעוז וב"ז קדר), משרד הביטחון 1996, עמ' 57.
| ירושלים ראשי עיריית ירושלים (החל מ-1878) |
| --- | --- | --- |
| האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית | יוסף אל-ח'אלידי (1878–1879) • סלים אל-חוסייני (1882–1897) • פיידי אל-עלמי (1906–1909) • חוסיין אל-חוסייני (1909–1917) |  |
| המנדט הבריטי המנדט הבריטי | עארף א-דג'אני (1917–1918) • מוסא כאזם אל-חוסייני (1918–1920) • ראע'ב נשאשיבי (1920–1934) • חוסיין אל-ח'אלידי (1934–1937) • דניאל אוסטר (1937–1938) • מוסטפא אל-ח'אלידי (1938–1944) • דניאל אוסטר (1944–1945) • ועדה מנדטורית (1945–1949) |  |
| ירדן ראשי העיר המזרחית | אנואר אל-ח'טיב (1948–1950) • עארף אל-עארף (1950–1951) • חנא עטאללה (1951–1952) • עומר וואעארי (1952–1955) • ועדה עירונית (1955–1957) • רוחי אל-ח'טיב (1957–1967) |  |
| ישראל ראשי העיר המערבית | דניאל אוסטר (1949–1950) • שלמה זלמן שרגאי (1951–1952) • יצחק קריב (1952–1955) • גרשון אגרון (1955–1959) • מרדכי איש-שלום (1959–1965) • טדי קולק (1965–1967) |  |
| ישראל ראשי עיריית ירושלים המאוחדת | טדי קולק (1967–1993) • אהוד אולמרט (1993–2003) • אורי לופוליאנסקי (2003–2008) • ניר ברקת (2008–2018) • משה ליאון (2018 ואילך) |  |
ניקולס ואן דייק (1769–1826)

ניקולס ואן דייק (באנגלית: Nicholas Van Dyke‏; 20 בדצמבר 1769 – 21 במאי 1826) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מניו קאסל, דלאוור. הוא היה חבר במפלגה הפדרליסטית, שכיהן באספה הכללית של דלאוור, כתובע הכללי של דלאוור, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מדלאוור וכסנאטור אמריקאי מדלאוור.
ביוגרפיה > ראשית חייו והשכלה

ואן דייק נולד ב-20 בדצמבר 1769 בניו קאסל, מושבת דלאוור, בנם של ניקולס ואליזבת (ניקסון) ואן דייק. אמו נפטרה שבועיים לאחר לידתו. אביו, שהיה חבר בקונגרס הקונטיננטלי ונשיא דלאוור, התחתן מאוחר יותר עם שרלוט סטנלי.
ניקולס הצעיר סיים את לימודיו בקולג' של ניו ג'רזי, כיום אוניברסיטת פרינסטון, בשנת 1788, למד משפטים עם גיסו, קנזי ג'ונס, והתקבל ללשכת עורכי הדין של דלאוור בניו קאסל, בשנת 1792.
ביוגרפיה > קריירה

ואן דייק היה פדרליסט שהיה חבר בבית הנבחרים של דלאוור ב-1799. מ-1801 עד 1806 שימש כתובע הכללי של דלאוור.
בשנת 1807 הוא נבחר לקונגרס העשירי של ארצות הברית כדי למלא את התפקיד הפנוי שנגרם כתוצאה מהתפטרותו של חבר בית הנבחרים ג'יימס מ. ברום. הוא נבחר מחדש לקונגרס ה-11 וכיהן בבית הנבחרים האמריקני מ-6 באוקטובר 1807 עד 3 במרץ 1811. כשהפדרליסטים נהיו מיעוט חסר אונים בקונגרס, הוא חזר הביתה כדי לשמש כתובע הכללי של דלאוור.
הוא נבחר לסנאט של מדינת דלאוור למושבים של 1816 ו-1817. בזמן שכיהן שם, הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית, שם כיהן מ-4 במרץ 1817 ועד מותו ב-21 במאי 1826. הוא החמיץ את החודש וחצי הראשונים של הקונגרס ה-18, שכן כהונתו הראשונה בסנאט פגה ב-3 במרץ 1823, והוא לא נבחר מחדש על ידי בית המחוקקים של דלאוור עד 7 בינואר 1824. הוא לא תפס את מקומו בסנאט לקונגרס ה-18 עד ה-14 בינואר 1824, בעוד שהסנאט התכנס ב-1 בדצמבר 1823. הוא היה יושב ראש הוועדה לפנסיה בקונגרס ה-16.
ביוגרפיה > חיים אישיים

הוא התחתן עם מרי אן לווניי בשנת 1792. נולדו להם שישה ילדים, ביניהם ניקולס השלישי, קנזי ג'ונס ודורקס מונטגומרי וגרו בבתים רבים בניו קאסל, דלאוור וסביבתה. אחד מהם היה בפינת הרחובות דלאוור והרביעית והיה מקום החתונה של דורקס ואן דייק וצ'ארלס הראשון דו פונט ב-1824, בה נכח המרקיז דה לה פאייט.
החווה והמעון שלו בקיץ, ההרמיטאז', נוספה למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ב-1973. בני המשפחה היו חברים בכנסיית עמנואל האפיסקופלית.
ביוגרפיה > מוות ומורשת

ואן דייק מת ב-21 במאי 1826 בניו קאסל, דלאוור, ונקבר שם בבית הקברות בכנסיית עמנואל אפיסקופלית על הגרין. עורך דין עמית שהכיר את ואן דייק השווה אותו לעורכי דין אחרים באומרו כי הוא "עורך דין טוב ונעלה על כולם כעורך דין שוטף, חינני ומצליח ובניהול מיומן של תיקיו".
סכמה אפינית

במתמטיקה, סכמות אפיניות (באנגלית: Affine Scheme) הן אבני הבניין של סכמות — מושא המחקר המרכזי של הגאומטריה האלגברית המודרנית.
מבוא אינטואיטיבי

אחת ההגדרות של יריעה אלגברית אפינית היא אוסף הפתרונות של מערכת משוואות פולנמיאלית מעל שדה מסוים.
חקר סכמות אפיניות מגדיל את מוקד העניין מאוסף הפתרונות בלבד אל המערכת עצמה גם כן.
בהתאם, ניתן לחשוב על סכמה אפינית כעל מערכת משוואות פולנומיאלית כשהמקדמים של הפולינומים שלמים.
בהינתן מערכת משוואות וחוג  A ניתן לחפש פתרונות של המערכת ב־ A. זאת אומרת, לחפש איברים ב־ A כך שאם נציב אותם במקום הנעלמים במערכת המשוואות אז כל המשוואות תתקיימנה.
בחקר סכמות, אין לנו עניין במערכת הספציפית, אלא רק בפתרונות שלה מעל חוגים שונים. לכן נאמר ששתי מערכות משוואות שקולות אם אוספי הפתרונות שלהן בכל חוג זהים. לכן, מדויק יותר להגדיר סכמה אפינית בתור מחלקת שקילות של מערכות משוואות.
בהינתן מערכת משוואות:
 {\begin{cases}f_{1}(x_{1},\dots ,x_{n})=0\\f_{2}(x_{1},\dots ,x_{n})=0\\\cdots \\f_{k}(x_{1},\dots ,x_{n})=0\\\end{cases}}
נתבונן במנה  \mathbb {Z} [x_{1},\dots x_{n}]/\langle f_{1},\dots f_{k}\rangle  של חוג הפולנומים עם מקדמים שלמים  \mathbb {Z} [x_{1},\dots x_{n}] באידיאל  \langle f_{1},\dots f_{k}\rangle  הנוצר על ידי הפולנומים  f_{1},\dots f_{k}
אם שתי מערכות משוואות שקולות אז החוגי המנה המתאימים שווים לכן ניתן להגדיר סכמות כחוגים מהסוג  \mathbb {Z} [x_{1},\dots x_{n}]/\langle f_{1},\dots f_{k}\rangle . מכיוון שאנו לא דורשים ש־ n ו־ k, כל חוג קומוטטיבי עם יחידה אפשר להביע כך (עד כדי איזומורפיזם). מכאן שאפשר להגדיר סכמה אפינית כחוג קומוטטיבי עם יחידה.
הגדרה זאת אינה שימושית בדרך כלל מכיוון שהיא לא משקפת את המבנה הגאומטרי של סכמות אפיניות.
אלכסנדר גרותנדיק הגדיר את מושג הספקטרום של חוג, שמהווה אובייקט גיאמוטרי שמגלם במובן מסוים את אוסף הפתרונות של מערכת המשוואות שמתאימה לחוג מעל כל החוגים במקביל. בהתאם גרותנדיק הגדיר "סכמה אפינית" בתור ספקטרום של חוג קומוטטיבי עם יחידה.
עם זאת, כל המידע על הסכמה האפינית טמון בחוג הפונקציות הרגולריות עליה (החוג שהיא מהווה את הספקטרום שלו). במילים אחרות, חוג זה מגדיר את הסכמה האפינית ביחידות. לכן ניתן להגדיר סכמה באופן שקול כחוג קומוטטיבי עם יחידה. מנקודת מבט של תורת הקטגוריות, קטגורית הסכמות האפינית שקולות לקטגוריה ההפוכה של קטגורית החוגים הקומוטטיביים עם יחידה.
מבוא אינטואיטיבי > סכמות אפיניות כהכללה של יריעות אלגבריות אפיניות

מושג הסכמה האפינית פותח כגרסה כללית וגמישה יותר של מושג היריעה האלגברית אפינית.
עולה מכך, שאף על פי שמושג היריעה האלגברית האפינית כללי למדי, יש למושג זה מספר מגבלות:
נדרש לקבוע את השדה  k, לכן לא ניתן לטפל בו זמנית ביריעות מעל שדות שונים. מגבלה זאת מקשה על שימושים בתורת המספרים כאשר רוצים לקשר בין פתרונות של מערכת משוואות מעל שדה סופי ובין הגאומטריה של היריעה המוגדרת על ידי מערכת זאת מעל  \mathbb {C} . כמו כן הגדלת השדה מאפשרת הוספה של מספרים טרנסצנדנטים מה שמאפשר יצירה של נקודות גנריות, זאת אומרת נקודות שימצאו בכל קבוצה פתוחה זריצקי המוגדרת מעל השדה המקורי.
יריעות אינן מאפשרות טיפול בפתרונות של מערכות משוואות מעל חוגים שאינם שדות. גם מגבלה זאת מקשה על שימושים בתורת המספרים שאחת הבעיות המרכזיות בה היא ניתוח של משוואות דיופנטיות.
יריעות אינן מאפשרות טיפול בשורשים מרובים. לדוגמה היריעה המוגדרת על ידי המשוואה  x^{2}=0 זהה ליריעה המוגדרת על ידי המשוואה  x=0. אולם כאשר מנתחים שורשים של פולינום נהוג לקחת בחשבון את ריבוי השורשים ולכן להתייחס לקבוצת השורשים של  x^{2} באופן שונה מאשר לקבוצת השורשים של  x. התייחסות לריבוי השורשים משפרת את הניסוח והשימושיות של מספר משפטים. למשל את המשפט היסודי של האלגברה.
כדי להתמודד עם מגבלות אלה פיתח גרותנדיק את מושג הסכמה האפינית. כדי להבין את סכמות אפיניות, כמו יריעות אפיניות מוגדרות על ידי חוג הפונקציות עליהם, אלא שבמקרה של סכמה מסירים את רוב ההגבלות מחוג זה. ראשית לא דורשים שהוא יהיה נוצר סופית מעל שדה, זה מאפשר להתמודד עם מגבלות 1,2 למעלה. שנית מאפשרים לו להכיל נילפוטנטים, זה מאפשר להתמודד עם מגבלה 3. הסרת מגבלת הנילפוטנטים גורמת לכך שהחוג כבר לא חוג פונקציות. לכן כאשר מגדירים סכמה כללית לא מגדירים אותה בתור מרחב טופולוגי עם אלומת פונקציות אלא בתור מרחב טופולוגי עם אלומה של אלגבראות אבסטרקטיות. מבנה כזה נקרא מרחב מחויג.
לוויתור על הנוצרות סופית של חוג הפונקצוית הרגולריות ישנן השלכות. כאשר מתאימים לאלגברה יריעה אפינית, משתמשים בספקטרום המקסימלי שלה, זאת אומרת אוסף האידיאלים המקסימליים שלה, בעוד שכשמתאימים לחוג סכמה אפינית, משתמשים בספקטרום הראשוני שלו, זאת אומרת אוסף האידיאלים הראשוניים שלו. הצורך להשתמש בספקטרום ראשוני נובע מכך שבהינתן העתקה בין חוגים כלליים (לאו דווקא נוצרים סופית מעל שדה) אין זה נכון שתמונה הפוכה של אידיאל מקסימלי היא אידיאל מקסימלי, אבל נכון שתמונה הפוכה של אידיאל ראשוני היא אידיאל ראשוני.
הגדרה פורמלית

סכמה אפינית היא מרחב טופולוגי מחויג מקומית

שאיזומורפי לספקטרום של חוג קומוטטיבי עם יחידה  R, כלומר:  X=\operatorname {Spec} (R) המצויד בטופולוגיית זריצקי כאשר אלומת המבנה שלו מוגדרת על בסיס לטופולוגיה של קבוצות פתוחות ראשיות
באופן הבא
כאשר  R_{f}=S^{-1}R הוא הלוקליזציה של  R במערכת הכפלית  S=\{1,f,f^{2},f^{3},...\}. בפרט,  {\mathcal {O}}_{X}(X)=R. הנבט של כל אלומה כזאת  {\mathcal {O}}_{X,x} בכל  x\in X היא חוג מקומי שבו אידיאל מקסימלי יחיד  {\mathfrak {m}}_{x} שהוא, באופן אינטואיטיבי, אוסף איברי החוג שמתאפסים בנקודה x. למנה  k_{x}={\mathcal {O}}_{X,x}/{\mathfrak {m}}_{x} קוראים "שדה השארית ב-x".
סכמה אפינית היא מקרה פרטי של סכמה. כל סכמה היא "הדבקה" של סכמות אפיניות פתוחות, ואפשר לומר שמקומית כל סכמה היא סכמה אפינית, כלומר לכל נקודה קיימת סביבה פתוחה שלה שהיא סכמה אפינית. סכמות הן אובייקט המחקר העיקרי בגאומטריה אלגברית, לצד יריעות אלגבריות.
ראו גם

סכמה (מתמטיקה)
ספקטרום של חוג
יריעה אלגברית
לקריאה נוספת

Hartshorne, Robin (1997) [1977], Algebraic Geometry, Springer-Verlag, pp. 69–108, ISBN 978-0-387-90244-9, MR 0463157
ורשבסקי, יעקב (2016),  עומר שכטר (ed.), "מושגי יסוד בגיאומטריה אלגברית 1" (PDF), האוניברסיטה העברית
Vakil, Ravi (2017), Foundations of Algebraic Geometry, ISBN 978-0821810293
הערות שוליים

↑  באופן עקרוני אין דרישה לסופית מספר המשתנים או המשוואות אבל באופן מעשי בדרך כלל זה המצב.
חוסיין אל-חוסייני

חוסיין אל-חוסייני (במרכז, מתחת לדגל הלבן) בטקס כניעת ירושלים, 1917
חוסיין סלים אל-חוסייני (בערבית: حسين سليم الحسيني, תעתיק: חסין סלים אלחסיני; ? – מאי 1918) היה ראש עיריית ירושלים מטעם השלטון העות'מאני החל משנת 1909 ועד מותו ב-1918, בתקופת המנדט הבריטי. נודע בכינויו חוסיין ביי.
חוסיין אל-חוסייני, בן למשפחת חוסייני, נולד בירושלים בסביבות אמצע המאה ה-19. אביו, סלים אל-חוסייני, היה איש ציבור נכבד בשלטון המקומי וכיהן אף הוא בתפקיד ראש עיריית ירושלים בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19. חוסיין אל-חוסייני קיבל את תפקיד ראש העיר בשנת 1909, ובמהלך כהונתו עסק נמרצות בפיתוח התשתיות בעיר.
תחת הנהגתו רוצפו רחובות העיר העתיקה, שופרו שירותי הניקיון והתברואה, והחל ביצועו של פרויקט ביוב שמומן בחלקו בידי יהדות התפוצות.
מאמצי הפיתוח שלו זכו להערכת תושבי העיר המוסלמים, הנוצרים והיהודים.
בריאיון לעיתון המצרי "אל-אקדאם" במרץ 1914 עמד על ההבחנה שבין הציונות, שאינה מאיימת על "פלסטין", לבין ההתיישבות היהודית בפועל בה המהווה סכנה אמיתית, ומחייבת הטלת מגבלות מסוימות על מכירת קרקעות ליהודים. החל מ-1915 עמד חוסיין אל-חוסייני גם בראש ארגון הסהר האדום, שבצד התפקיד הרפואי שמילא בשנות מלחמת העולם הראשונה קידם הבנה בין ערבים ויהודים בעיר.
עם כיבוש ירושלים בידי הבריטים בדצמבר 1917, מסר ראש העירייה חוסיין אל-חוסייני רשמית את כניעת העיר לכוחות הבריטים, בשורת טקסי כניעה שנערכו במקום הידוע כיום ככיכר אלנבי (בשכונת רוממה). הוא לקה בדלקת ריאות בעקבות העמידה הממושכת בקור וברוח, ואושפז בבית החולים שערי צדק, שם זכה לביקורו של הגנרל אדמונד אלנבי שהגיע לקבל ממנו את הכניעה הרשמית.
הוא נפטר במאי 1918. אחיו, מוסא כאזם אל-חוסייני, מונה למחליפו בראשות העיר.
הערות שוליים

1 2  ישראל ברטל, בין התחדשות לשמרנות: ירושלים בשלהי התקופה העות'מאנית (יחידה 9 בקורס ירושלים לדורותיה), האוניברסיטה הפתוחה, תשע"ז–2017, עמ' 76.
↑  אביבה חלמיש, ירושלים בתקופת המנדט הבריטי (יחידה 10 בקורס ירושלים לדורותיה), האוניברסיטה הפתוחה, תשפ"א–2020, עמ' 76.
| ירושלים ראשי עיריית ירושלים (החל מ-1878) |
| --- | --- | --- |
| האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית | יוסף אל-ח'אלידי (1878–1879) • סלים אל-חוסייני (1882–1897) • פיידי אל-עלמי (1906–1909) • חוסיין אל-חוסייני (1909–1917) |  |
| המנדט הבריטי המנדט הבריטי | עארף א-דג'אני (1917–1918) • מוסא כאזם אל-חוסייני (1918–1920) • ראע'ב נשאשיבי (1920–1934) • חוסיין אל-ח'אלידי (1934–1937) • דניאל אוסטר (1937–1938) • מוסטפא אל-ח'אלידי (1938–1944) • דניאל אוסטר (1944–1945) • ועדה מנדטורית (1945–1949) |  |
| ירדן ראשי העיר המזרחית | אנואר אל-ח'טיב (1948–1950) • עארף אל-עארף (1950–1951) • חנא עטאללה (1951–1952) • עומר וואעארי (1952–1955) • ועדה עירונית (1955–1957) • רוחי אל-ח'טיב (1957–1967) |  |
| ישראל ראשי העיר המערבית | דניאל אוסטר (1949–1950) • שלמה זלמן שרגאי (1951–1952) • יצחק קריב (1952–1955) • גרשון אגרון (1955–1959) • מרדכי איש-שלום (1959–1965) • טדי קולק (1965–1967) |  |
| ישראל ראשי עיריית ירושלים המאוחדת | טדי קולק (1967–1993) • אהוד אולמרט (1993–2003) • אורי לופוליאנסקי (2003–2008) • ניר ברקת (2008–2018) • משה ליאון (2018 ואילך) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 112767031X  VIAF: 4339148997686859870007   WorldCat (עם VIAF): 4339148997686859870007
אריאל אוטולנגי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 ספורט
 ענף ספורט:  כדורסל נכים 
 
אריאל אוטולנגי הוא מאמן נבחרת ישראל בכדורסל כיסאות גלגלים ובעבר שחקן הנבחרת וחבר משלחת ישראל למשחקים הפאראלימפיים.
אוטולנגי היה בנעוריו חבר הנבחרת הצעירה של הפועל ירושלים בכדורסל. בשירותו הצבאי שירת בצנחנים ובמלחמת שלום הגליל הוצב בלבנון. ב-1983 נפגע מפליטת כדור של חברו לצוות ונפגע בעמוד השדרה.
לאחר תקופת שיקום החל להתאמן בכדורסל כיסאות גלגלים ובשנים 1985–2008 היה שחקן נבחרת ישראל והשתתף במשחקים הפאראלימפיים שלוש פעמים (1988, 1992, 2008). במשך שש עונות הוא שיחק גם בנבחרת האיטלקית סאסרי, איתה זכה פעמיים בגביע אירופה.
אוטולנגי הוא מאמן נבחרת הכדורסל של בית הלוחם תל אביב, איתה זכה בגביע המדינה. בשנת 2012 מונה למאמן נבחרת ישראל.
הידרדניטיס סופורטיבה

| --- | --- |

 תחום:  רפואת עור 
 תסמינים:  מורסה, דלקת 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  762444 
 MeSH:  D017497
 סיווגים
 ICD-11:  ED92.0 
 
הידרדניטיס סופורטיבה, (ידועה גם כמחלת ולפאו, וכמחלת ורנויל, בלועזית: Hidradenitis suppurativa, HS, ידועה גם בשם acne inversa) היא מחלת עור כרונית שמאופיינית על ידי נגעים דלקתיים חמורים וכואבים שפוגעת בצורה קשה מאוד באיכות החיים של המטופל. הנגעים נוטים להתפרץ ולשחרר נוזל או מוגלה. האזורים הנפוצים ביותר הם בתי השחי, מתחת לחזה, ובמפשעות. גם לאחר הריפוי של הנגעים נותרת צלקת. המחלה עלולה לגרום לדיכאון ומהווה מקור לתסכול רב אצל הלוקים בה הן מבחינה חברתית והן מבחינה תעסוקתית ולעיתים קרובות יש לה השפעה הרסנית על חייהם.
אין תרופה ידועה למחלה. חיתוך הפצעים כדי לאפשר להם להתנקז אינו מביא לתועלת משמעותית. הטיפול באנטיביוטיקה הוא נפוץ. תרופות נוגדות מערכת החיסון כגון הומירה ורמיקייד עשויות לעזור. גם טיפול לייזר יכול לעזור או ניתוח להסרת העור הנגוע. לעיתים רחוקות, נגע עור עלול להתפתח לסרטן העור.
נגעים מתרחשים בכל חלקי הגוף עם זקיקי השיער, אם כי אזורים כגון המפשעה, החזה, בית השחי ואזור הפריאנל מעורבים יותר.
גורמים

הסיבה המדויקת למחלה אינה ברורה, אבל מדובר בשילוב של גורמים גנטיים וסביבתיים. כשליש מהאנשים עם המחלה לוקים בה עקב השפעה גנטית.
נמצא כי שליש מהלוקים במחלה הם חולים במקביל במחלת מעי דלקתית, מחלת קרוהן.
גורמי סיכון אחרים כוללים השמנת יתר ועישון. המחלה אינה מדבקת, אינה קשורה להיגיינה או לשימוש בדיאודורנט. המנגנון הבסיסי הוא חוסר תפקוד של בלוטות הזיעה אפוקרינית או זקיקי השיער. האבחון של המחלה מבוסס על התסמינים, ואין בדיקה ספציפית עבורה.
הועלו מספר תיאוריות בנוגע לגורמים להופעת המחלה, והן מצויות עדיין במחלוקות בין החוקרים:
השמנה היא גורם מחמיר יותר מאשר מעורר.
בגדים צמודים או שעשויים מבד לא נושם.
תרופות שונות למניעת היריון, וליתיום.
אקלים חם ולח.
אבחנה

לאבחון מוקדם יש חשיבות במניעת נזק מתמשך לרקמות. עם זאת, ישנו עיכוב רב בגילוי ואבחון המחלה, בדרך כלל בין 7-12 שנים כשהמטופל נודד בין רופאי עור, פלסטיקאים ואף גינקולוגים שאינם מאבחנים נכונה את התסמינים. מדובר בפרק זמן ארוך לאבחון מחלת עור.