stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מדליות באולימפיאדת טוקיו (2020)
הערות שוליים

↑  עיצוב המדליה לאולימפיאדת טוקיו 2020
↑  דור הופמן, עקפה את ישראל: מדליה היסטורית לטורקמניסטן, באתר ישראל היום, 27 ביולי 2021
↑  תומר גנור, "גיבור העל" שריגש את בורקינה פאסו עם מדליה היסטורית ביום העצמאות, באתר ynet, 5 באוגוסט 2021
↑  קלעו בול: סן מרינו זכתה במדליה שנייה בטוקיו, באתר ישראל היום, 31 ביולי 2021
↑  מדליית זהב ראשונה בהיסטוריה לברמודה באולימפיאדה, באתר ynet, 27 ביולי 2021
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31 32 33 34 35 36 37 38 39 40 41 42 43 44 45 46  אתר אולימפיאדת טוקיו 2020
| מדליות במשחקים האולימפיים |
| --- | --- | --- |
| אולימפיאדות קיץ | אתונה (1896) • פריז (1900) • סנט לואיס (1904) • לונדון (1908) • סטוקהולם (1912) • אנטוורפן (1920) • פריז (1924) • אמסטרדם (1928) • לוס אנג'לס (1932) • ברלין (1936) • לונדון (1948) • הלסינקי (1952) • מלבורן (1956) • רומא (1960) • טוקיו (1964) • מקסיקו סיטי (1968) • מינכן (1972) • מונטריאול (1976) • מוסקבה (1980) • לוס אנג'לס (1984) • סיאול (1988) • ברצלונה (1992) • אטלנטה (1996) • סידני (2000) • אתונה (2004) • בייג'ינג (2008) • לונדון (2012) • ריו דה ז'ניירו (2016) • טוקיו (2020)  • פריז (2024) |  |
| אולימפיאדות חורף | שאמוני (1924) • סנט מוריץ (1928) • לייק פלאסיד (1932) • גרמיש-פרטנקירכן (1936) • סנט מוריץ (1948) • אוסלו (1952) • קורטינה ד'אמפצו (1956) • סקוו ואלי (1960) • אינסברוק (1964) • גרנובל (1968) • סאפורו (1972) • אינסברוק (1976) • לייק פלאסיד (1980) • סרייבו (1984) • קלגרי (1988) • אלברוויל (1992) • לילהאמר (1994) • נאגנו (1998) • סולט לייק סיטי (2002) • טורינו (2006) • ונקובר (2010) • סוצ'י (2014) • פיונצ'אנג (2018) • בייג'ינג (2022) |  |
מדינות שזכו בלפחות מדליית זהב אחת
  מדינות שזכו בלפחות מדליית כסף אחת (אך ללא מדליית זהב)
  מדינות שזכו בלפחות מדליית ארד אחת (אך לא בכסף או זהב)
  מדינות (או טריטוריות) שלא זכו באף מדליה  מדינות (או טריטוריות) שלא לוקחות חלק באולימפיאדת טוקיו 2020
החומה הראשונה

מגדל דוד, לידו שרידים מהחומה הראשונה
החומה הראשונה (מכונה גם החומה הישנה) היא אחת מתוך שלוש חומות חזקות ומבוצרות שנבנו להגנתה של ירושלים. חומה זאת נבנתה בתקופת החשמונאים, אך יסודותיה קדומים יותר והונחו כבר בתקופת בית ראשון. בזמן שיבת ציון שוקמה החומה על ידי נחמיה, ובימי החשמונאים חוזקו ואף נבנו חלקים נוספים ממנה. החומות הנוספות הן: החומה השנייה - נבנתה בימי המלכים החשמונאיים יוחנן הורקנוס או אלכסנדר ינאי, והחומה השלישית - החלה להיבנות בימי אגריפס הראשון, ובנייתה הושלמה ערב המרד הגדול.
רקע

במשך כל ימי התקופה ההלניסטית כמעט ולא השתנו גבולות העיר מאז ימי שיבת ציון. בית המקדש השני היה ממוקם באותו מקום בו היה בראשונה בימי בית ראשון, והעיר – עיר דוד – הייתה בדרומו. במאה ה-2 לפנה"ס, בימי שלטון החשמונאים, החלה העיר להתרחב באופן משמעותי כלפי הגבעה המערבית, שם נבנה ארמון החשמונאים. המקום התאפיין בסגנון בנייה יוקרתי, ועל תושביו נמנו העשירים והמכובדים. השטח החדש, שעם הרחבתו וביסוסו למערב, החל להתרחב אף צפונה, כונה "העיר העליונה", וסביבו נבנתה חומה חדשה, היא "החומה הראשונה", שהקיפה למעשה את העיר התחתונה יחד עם העיר העליונה. שתיהן היוו למעשה את חלקה העיקרי של ירושלים.
בשל מיקומה של העיר בסמוך לנחל קדרון מהמזרח וגיא בן הינום מהדרום, אשר שימשו "מחסומים" טבעיים מסיבות טופוגרפיות, העיר הורחבה מאוחר יותר רק כלפי המערב והצפון, ואילו הגבול המזרחי והגבול הדרומי נשארו בעינם.
תוואי החומה

בתחומי החומה הראשונה נכללו עיר דוד והר ציון, לעומת זאת מרבית השטחים הנמצאים כיום בתחומי חומת ירושלים העות'מאנית היו מחוץ לחומה הראשונה.
החומה התחילה באזור המצודה (מגדל דוד) משם ירדה החומה לאורך קו הרכס הדרומי של הר ציון על מצוק סלעי לכיוון בריכת השילוח, בקטע הדרומי של החומה נקבע שער האיסיים שהוביל למדבר. משם פנתה החומה מזרחה וצפונה על הצלע המזרחית של עיר דוד, בקו מקביל אל נחל קדרון. החומה עברה באזור העופל, והתחברה לחומת הר הבית מעט צפונה לפינה הדרום מערבית, כדי לאפשר כניסה אל הר הבית ממזרח. אזור חיבור החומה הראשונה לחומת הר הבית מכונה "התפר" בשל המפגש של שני סגנונות בנייה. חלקה הצפוני של החומה התחיל ממגדל היפיקוס במערב עד הפינה המערבית של הר הבית במזרח במקביל לנחל צולב (רחוב דוד ורחוב השלשלת). בחומה הצפונית היו קבועים מספר שערים, ביניהם "השער הנסתר" ו"שער גינת".
מעל שרידי החומה הראשונה ופחות או יותר באותו תוואי, נבנתה כ-400 שנה מאוחר יותר, בתקופה הביזנטית חומה חדשה על ידי הקיסרית אאודוקיה. העובדה ששתי חומות נבנו בהפרש של 400 שנה באותו תוואי ומבלי שבוניהן ידעו זה על זה, מוכיחה כי מיקומה הטופוגרפי של החומה הראשונה הוא הנכון ביותר להגנה על העיר.
ביצורים נוספים לאורך החומה

באזור המצודה בה מתחילה החומה הראשונה חיזק הורדוס את החומה, את מגדל פצאל ואת מגדל מרים ובנה את מגדל היפיקוס ('מגדל דוד'). החלק שמדרום למצודה שנבנתה בו החומה על סלע כדי להגן על מערב העיר העליונה, בוצר אף הוא ובסמוך לו נבנה הארמון. החומה שימשה קיר תומך של המבנה ונוספה לה חומה קדמית צמודה בעובי של עד 3.5 מ', חומה זו שימשה מאוחר יותר בסיס לחומה העות'מאנית (שרידים הקיימים עד ימינו).
שרידים מהחומה הראשונה הקיימים כיום

כיום קיימים שרידים ברורים מהחומה הראשונה במקומות אלה:
בשטח המצודה, הנקראת בימינו "מגדל דוד"
באזור ממילא, מערבית לחומה העכשווית קיימים שרידי ביצורים חשמונאיים.
ברובע היהודי, סמוך למגדל הישראלי ושרידי שער שהוא כנראה "שער גינת".
בבסיסה, של החומה המזרחית של הר הבית.
במורדות הדרומיים של הר ציון.
ראו גם

מגדל חננאל
לקריאה נוספת

ירושלים לדורותיה, פרק 3.1, מבית חשמונאי לבית הורדוס, בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה
הערות שוליים

↑  דליה מזורי, נחשפו שרידים מהחומה הראשונה של ירושלים, nrg ‏3 בספטמבר 2008
↑  נחמן אביגד, העיר העליונה של ירושלים, ירושלים: הוצאת שקמונה, 1980, עמוד 72.
↑  מאיר בן דב, ביצורי ירושלים, תל אביב: הוצאת זמורה ביתן, 1983, עמודים 30–40.
↑  יחיאל זלינגר, "ירושלים, מורדות הר ציון (דוח ראשוני)", חדשות ארכאולוגיות, גיליון 122, 2010.
החומה הראשונה (החשמונאית) בתוואי זהה לחומה הביזנטית בהר ציון
ז'אן-קלוד קילי

ז'אן-קלוד קילי (בצרפתית: Jean-Claude Killy; נולד ב-30 באוגוסט 1943 בסן קלו, מחוז רמות הסן) הוא גולש סקי, נהג מרוצים ומנהל צרפתי, זכה שלוש פעמים באליפות האולימפית בסקי באולימפיאדת החורף בגרנובל בשנת 1968. 
קילי הוא נציג הדור של גדולי גולשי הסקי הצרפתים של שנות ה-60 של המאה ה-20, ששלטו בתחרויות לסקי אלפיני תחת הנהגתו של אונורה בונה. בהמשך היה קילי לחבר בוועד האולימפי הבינלאומי, במסגרתו ניהל כמה מוועדות התיאום של אילמפיאדות החורף ושיחק תפקיד ראשי בארגונם של אירועי ספורט חשובים בצרפת. קילי היה חבר במועצות מנהלים של כמה חברות כלכליות גדולות. בשנים 2001-1992 היה ליושב ראש-מנכ"ל ארגון הספורט אמורי (Amaury Sport Organisation).
במהלך הקריירה שלו כספורטאי, היה קילי גולש הסקי השני שזכה בשלושה סוגי מסלולים שונים (גלישה במורד, סלאלום וסלאלום ענק) באותה אולימפיאדה (בשנת 1968 בגרנובל) ואחד משני הצרפתים שזכו בשלוש מדליות זהב במהלך אותה האולימפיאדה. קילי זכה גם בשלושה תוארי אלוף עולם ופעמיים בגביע העולם בסקי אלפיני (1968,1967). בהמשך עבר לעסוק בספורט מוטורי והשתתף, בין השאר, במרוץ 24 השעות של לה מאן.
בתום הקריירה שלו כספורטאי כיהן קילי בתפקידים חשובים בארגוני ספורט שונים: חבר בוועד הפועל האלפיני של הפדרציה הבינלאומית לסקי; חבר בוועד האולימפי הבינלאומי; יושב ראש שותף, יחד עם מישל ברנייה, של ועד הארגון של אולימפיאדת אלברוויל (1992); יושב ראש ועדת התיאום של אולימפיאדות החורף במסגרת הוועד האולימפי הבינלאומי; ויושב ראש הנהגת אליפות העולם לסקי אלפיני בוואל ד'איזר בשנת 2009. במרץ 2014, בגיל 70 התפטר מהוועד האולימפי הבינלאומי.
על שמו של ז'אן-קלוד קילי נקרא "מרחב קילי", אזור מסלולי הסקי הגדול, שכולל את תחנות טין וואל ד'איזר.
סידני בשה

| --- | --- |

סידני בשה, 1922 (תמונה שצולמה לאחר שנעצר על ידי המשטרה בלונדון)
 לידה:  14 במאי 1897 ניו אורלינס, ארצות הברית 
 פטירה:  14 במאי 1959 (בגיל 62) גארש, צרפת 
 שם לידה:  Sidney Joseph Bechet 
 שם במה:  Pops King 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1908 
 סוגה:  ג'אז 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  סקסופון, קלרינט 
 חברת תקליטים:  בלו נוט 
 www.sidneybechet.org
 פרופיל ב-IMDb
 
סידני בשה (Sidney Bechet;‏ 14 במאי 1897 - 14 במאי 1959), מוזיקאי ג'אז, מלחין ונגן סקסופון וקלרינט, מראשוני נגני הסולו בראשית ימיו של הג'אז, נחשב כנגן הסקסופון והקלרינט הראשון בג'אז ומהראשונים לקבל זמן סולו שווה בתזמורת דיקסילנד ג'אז כמו נגני החצוצרה. נגינתו מאופיינת בצליל עשיר ומלא עם מודולציות מהירות וויברטו עשיר.
תולדות חייו

בשה נולד למשפחה קריאולית מבוססת בניו אורלינס וניגן במספר כלי נגינה, זמן מה היה הכלי החביב עליו קורנט (סוג של חצוצרה) ולאחר מכן החליף אותה בקלרינט. ב-1917 עבר לשיקגו, כמו רבים אחרים מבני עירו (בהם גם לואי ארמסטרונג, שהיה במשך שנים שותף ויריב של בשה). ב-1919 נסע לראשונה לאירופה עם "התזמורת הסינקופית הדרומית של ויל מריון קוק" והתחיל לנגן גם בסקסופון סופרן.
ב-1923 הקליט את האלבום הראשון שלו כסולן. כמו כן הקליט עם ארמסטרונג את הקטע Clarence Williams Blue Five, אחד מהדואטים הראשונים של הג'אז. בסיגנונו שילב את הבלוז עם מזמורים ממקור קריאולי ויצר מרקם צלילי חדש. לאחר מכן השתתף בתזמורתו של דיוק אלינגטון והזמין אליה את תלמידו ג'וני הודג'ס (שיהפוך להיות אחד מהסקסופוניסטים הגדולים של הג'אז).
בשה הפליג לפריז ב-1925 והסתבך שם בתקרית מוזרה בה הואשם בירי לעבר אשה, בשעה שככל הנראה התכוון לפגוע בנגן יריב. הוא נכלא וגורש מצרפת והמשיך לנדוד באירופה והגיע לגרמניה ולרוסיה. ב-1929 חזר לארצות הברית והשתקע בברוקלין, ניו יורק. עקב המצב הכלכלי נאלץ לעבוד כחייט וקיים ג'אם סשנים עם חבריו לאחר שעות הפעילות. ב-1932 הקליט עם תזמורתו New Orleans Feetwarmers. הקלטת Summertime שלו מ-1938 הייתה ללהיט וכן ההקלטה של לחנו המקורי Petite Fleur ("פרח קטן") והוא הוזמן לנגן במועדון בירדלנד בניו יורק. למרות הצלחת לחניו ונגינת הסולו המבריקה שלו, הוא לא הצליח ליצור לעצמו תזמורת ונאלץ לעבוד בתזמורותיהם של אחרים.
ב-1940 החתים אותו הנרי לוין (מנצח "תזמורת הדיקסילנד ג'אז של הנרי לוין") לחברת התקליטים RCA Victor, לאחר ששמע אותו בתוכנית רדיו. בשנת 1941 היה בשה שותף לאחד הניסיונות הראשונים בהקלטת אובר-דאבינג. הוא ניגן את השיר הפופולרי "שייח' ערב" (Sheik of Araby) במספר כלי נגינה: בהתחלה בפסנתר, לאחר מכן בתופים, תוך האזנה לפסנתר המוקלט, אז הוסיף סקסופון סופרן, קונטרבס, סקסופון טנור ולבסוף קלרינט. טכניקה זו, הנשמעת כיום רגילה וסבירה, הייתה אז בבחינת חידוש מרעיש. בהמשך שנות הארבעים הנהיג בשה מספר תזמורות, בהן Sidney Bechet and his Creole Orchestra.
בשנת 1949 הוזמן לנגן בפסטיבל בפריז. הוא זכה לכבוד והערכה והחליט להשתקע בעיר. הוא נשא לאשה את אליזבת זיגלר והפך לדמות מוכרת ומוערכת באירופה, אך לא בארצות הברית. הוא היה נגן קבוע במועדון האולימפיה בפריז, הקליט מספר תקליטים והתקרב לחוגי האקזיסטנציאליסטים. בערוב ימיו כתב את האוטוביוגרפיה שלו Treat It Gentle. ביום הולדתו ה-62 נפטר מסרטן ריאות.
הוקרה והערכה

למאזין היום קשה להתרשם מכלי ראשון מיכולתו של בשה, עקב מצבן הטכני הירוד של ההקלטות משנות פעילותו. קיימים מספר CD שיצאו בהוצאת בלו נוט (למשל The Fabulous Sidney Bechet) המספקים חוויית האזנה משופרת עקב הקלטה טובה וניקוי דיגיטלי מודרני.
ב-1968 נבחר בשה להכלל בהיכל התהילה של הג'אז במשאל המבקרים של המגזין דאון ביט.
הרמן הסה טען שעיצוב הדמות של הסקסופוניסט המסתורי פאבלו ברומאן זאב הערבה מושפע מדמותו של בשה, אותו הכיר אישית.
בשנת 1997 הפיק וודי אלן את סרטו התיעודי Wild Man Blues, המתחקה אחר אלן כנגן קלרינט תוך השוואה והתייחסות מתמדת לדמותו של בשה, בו הוא רואה דמות-אב. באותה שנה הוציא נגן הקלרינט האמריקאי דייוויד קרקאואר את התקליט "מחוות כליזמר לסידני בשה", לרגל יובל המאה להולדת הנגן הנערץ עליו.
לקריאה נוספת

Treat It Gentle by Sidney Bechet (Twayne 1960, Da Capo 1978)
Sidney Bechet the Wizard of Jazz by John Chilton (Macmillan 1987)
הערות שוליים

↑  Henry Martin, Keith Waters, The first 100 years
↑  הערות אלבום ל-Sidney Bechet Master Musician
↑  לפי הערות האלבום ל-Bechet of New Orleans, RCA Victor
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279006505171  PLWABN: 9810660560005606  BIBSYS: 90073909  BNE: XX896287  BnF: cb138912803 (data)  CiNii: DA04756279  GND: 118654284  ICCU: TO0V255148  ISNI: 0000 0000 8116 1383  LCCN: n81097894  LNB: 000067783  MusicBrainz: bf1b23ea-9b76-42cf-a5f6-4a691e81af5e  NDL: 001152657  NKC: ola2002157301  NLA: 35072196  NLK: KAC2020L4942  NSK: 000097163  NTA: 073227315  RERO: 02-A002982094  RKD: 102997  SELIBR: 174633  SNAC: w6qn6nwp  SUDOC: 029875013  Trove: 818271  ULAN: 500528876  VIAF: 37101038   WorldCat (עם VIAF): 37101038
לואי ברייל

| --- | --- |

 לידה:  4 בינואר 1809 בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה, סן ומארן, צרפת 
 פטירה:  6 בינואר 1852 (בגיל 43) פריז, סן, צרפת 
 מקום מגורים:  צרפת
 מקום קבורה:  הפנתאון של פריז 
 תרומות עיקריות
 כתב ברייל
 
לואי ברייל (בצרפתית: Louis Braille;‏ 4 בינואר 1809 – 6 בינואר 1852) היה מחנך צרפתי וממציא כתב ברייל, שיטת כתיבה וקריאה המיועדת לבעלי לקות ראייה.
ביוגרפיה

לואי ברייל נולד בכפר קטן ליד פריז, צרפת. בגיל 3 התעוור לואי, לאחר ששיחק במרצע של אביו הבורסקאי (מעבד עורות). אף על פי שאיבד את ראייתו, הוא למד במשך שנתיים בבית הספר שבכפרו יחד עם חבריו הרואים, עד שהגיע למסקנה שלא יוכל להתקדם יותר מבלי שילמד לכתוב ולקרוא. בגיל 12, הוא נשלח לבית-ספר לילדים עיוורים בפריז.
בית-הספר לעיוורים בפריז הוקם ב-1784 על ידי ולנטין האווי (Valentin Haüy). האווי גילה, שעיוורים יכולים לזהות טקסט שנכתב באותיות מובלטות, והצליח ללמד ילדים עיוורים לקרוא בדרך זו. בנוסף למדו הילדים בבית-הספר מיומנויות בסיסיות שיעזרו להם להתפרנס.
גם ברייל למד לקרוא בדרך זו, אלא שהוא נתקל בכמה בעיות. ראשית, האותיות היו מאוד גדולות ולכן הספרים היו גדולים ומגושמים. שנית, הספרים שהודפסו על ידי לחיצה של תיל נחושת לתוך צד אחד של הדף באמצעות מכבש דפוס, היו יקרים, ובית-הספר החזיק רק ארבעה עשר ספרים כאלה. בנוסף לכך, הקריאה בספרים הייתה מסורבלת, מכיוון שהשיטה שבה הדפיסו את הספרים יצרה קושי להפריד בין האותיות, וגם מפני שהקריאה הייתה כל כך איטית, שעד שברייל הגיע לסוף משפט הוא כבר שכח את תחילתו. למרות כל הקשיים, ברייל קרא את כל ארבעה עשר הספרים שעמדו לרשותו.
ברייל ניסה להמציא שיטה פשוטה יותר שתאפשר לאנשים עיוורים לקרוא ספרים במהירות, אך ללא הצלחה. התפנית הגיעה, ב-1821, כשבבית הספר הופיע חייל בשם שארל ברבייה (Charles Barbier), וסיפר על שיטה שהמציא בשם "כתיבת לילה". השיטה, אפשרה להעביר פקודות בין חיילים בתוך תעלה, ללא צורך לדבר ולחשוף את מיקומם, על ידי שימוש במטריצות של שתים-עשרה נקודות מובלטות. השיטה אמנם הייתה מסובכת ונדחתה על ידי הצבא, אך ברייל ששמע על השיטה הבין מיד את הפוטנציאל של שימוש בנקודות מובלטות, ופיתח שיטה פשוטה יותר המבוססת על מטריצות של שש נקודות.
כתב ברייל במקור היה חסר סימון עבור האות W.
ברייל נפטר בשנת 1852, בהיותו בן 43, כתוצאה ממחלת השחפת.
כתב ברייל התקבל כתקן שנתיים לאחר מותו של לואי. ממשלת צרפת הכירה בו באופן רשמי כשפה רשמית של העיוורים. ברייל כונה "גוטנברג של העיוורים".
הנצחתו

לאחר מותו, הפך ביתו למוזיאון. במלאת 100 שנים למותו הועבר הקבר שלו לפנתיאון, מקום קבורתם של גדולי האומה.
האסטרואיד 9969 Braille (אנ') שהתגלה במאי 1992 על ידי אלינור הלין וקנת' לורנס נקרא על שמו. השם ניתן במסגרת תחרות של האגודה הפלנטרית לנתינת שם לאסטרואיד.
ב-2020 עלתה ההצגה "נקודות של אור", על חייו של לואי ברייל בתיאטרון השעה הישראלי ביצירתם של דפנה אנגל מחרז, רענן ניסים פררה ומשה בן שושן.
לקריאה נוספת

ג'ן בראינט, שש נקודות: ספורו של לואי בריל, תל אביב: צלטנר, 2017. תרגום: יהודה אטלס
הערות שוליים

↑  אודות לואי ברייל, קישור ישיר למאמר
↑  (9969) Braille In: Dictionary of Minor Planet Names. Springer. 2003. doi:10.1007/978-3-540-29925-7_7775. ISBN 978-3-540-29925-7.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007447291705171  PLWABN: 9810667899905606  BIBSYS: 2069123  BNE: XX864829  BnF: cb11958679r (data)  GND: 11916258X  ICCU: UM1V019862  ISNI: 0000 0000 7358 5426  LCCN: n50065102  LNB: 000284732  MusicBrainz: 7fc0e54e-dfe5-42a0-ae88-b92d8d73ce75  NCL: 002759488  NDL: 00620418  NKC: nlk20020107423  NLA: 36022471  NLK: KAC2018P7673  NSK: 000468504  NTA: 069572100  SNAC: w6jt0f7k  SUDOC: 027576221  S2AuthorId: 2032596777  Trove: 1189829  VcBA: 495/352250  VIAF: 815771   WorldCat (עם VIAF): 815771
ז'וזף מארי ז'אקאר

| --- | --- |

 לידה:  7 ביולי 1752 ליון, ליונה, ממלכת צרפת 
 פטירה:  7 באוגוסט 1834 (בגיל 82) אולינס, המונרכיה של יולי 
 שם לידה:  Joseph Marie Charles Jacquard 
 מקום מגורים:  צרפת
 מקום קבורה:  Cemetery of Oullins 
 עיסוק:  יצרן כובעי קש
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד (1819) 
 תרומות עיקריות
 שיפר את התכנון המקורי של הנול
 
ז'וזף מארי ז'אקאר (בצרפתית: Joseph Marie Jacquard;‏ 7 ביולי 1752 – 7 באוגוסט 1834) היה יצרן כובעי קש לפני שהפך לטווה משי צרפתי ולממציא, אשר שיפר את התכנון המקורי של הנול של ז'אק דה ווקנסון משנת 1745, בהמציאו את המנגנון של הנול של ז'אקאר בין השנים 1804–1805. המנגנון של הנול נשלט על ידי חורים המסודרים בצורה מסוימת על גבי אוסף כרטיסים. המנגנון מאפשר אריגה של צורות מורכבות. אריגה זו מכונה אריגת ג'קארד.
ז'אקאר נפטר באולן (Oullins) ב-7 באוגוסט 1834. שש שנים מאוחר יותר הוקם פסל לזכרו בליון, באזור שבו הושמד מיצג הנול שלו משנת 1801.
לקריאה נוספת

Essinger, James (2004). Jacquard's Web: How a Hand-Loom Led to the Birth of the Information Age. Oxford: Oxford University Press.
Razy, C. (1913). Étude analytique des petits modèles de métiers exposés au musée des tissus. Lyon, France: Musée historique des tissus.
de Lamartine, Alphonse (1864). Jacquard. Paris: Michel Lévy Frères.
הערות שוליים

↑  Harrison, Frederic (1892). The new calendar of great men: Biographies of the 558 Worthies of All Ages and Nations in the ... Original from the University of Michigan: Macmillan. pp. Page 394.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007321088805171  PLWABN: 9810647312205606  BNE: XX4419741  BnF: cb12083432j (data)  GND: 118877879  ISNI: 0000 0000 6675 6186  LCCN: nr96018644  Léonore: 191596  NKC: xx0002639  RKD: 293279  SNAC: w6k736vb  SUDOC: 029148421  ULAN: 500075357  VcBA: 495/69649  VIAF: 20478300   WorldCat (עם VIAF): 20478300 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
משה לוי (מוזיקאי)

| --- | --- |

משה לוי משמאל לשלום חנוך במופע "יציאה"
 לידה:  20 בדצמבר 1958 (בן 66) ירושלים 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  מכללת ברקלי למוזיקה 
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  פסנתר, מקלדת אלקטרונית 
 מספר צאצאים:  4 
 
משה לוי (נולד ב-20 בדצמבר 1958) הוא פסנתרן, קלידן, אקורדיוניסט,  מעבד ומפיק מוזיקלי ישראלי. מאז סוף שנות ה-70 לוי הוא אחד המוזיקאים הפעילים ביותר בישראל, ועד היום השתתף בהפקתם של עשרות אלבומים. בעיקר מוכר שיתוף פעולתו עם הזמר שלום חנוך, שלוי הפיק את כל אלבומיו מאז 1983.
ביוגרפיה

לוי נולד בירושלים אך גדל בחולון. בצה"ל שירת בתזמורת חיל האוויר, שבה ניגן באורגן.
האלבום הראשון שבו ניגן לוי היה "מחזור א' תשל"ז" של גרי אקשטיין שיצא בדצמבר 1977.
פרסומו הגדול הראשון הגיע כעבור שנה, ב-1978, כשניגן באלבומו של שלמה ארצי "גבר הולך לאיבוד". לוי בן ה-19 בלט מאוד באלבום בעיקר בנגינת הפסנתר בפתיחה הווירטואוזית של השיר "גבר הולך לאיבוד". שיתוף הפעולה של לוי עם ארצי המשיך והעמיק גם ב-1979, באלבומו של שלמה ארצי "דרכים", שבו השתתף לוי כפסנתרן וקלידן וגם באלבום השלישי בטרילוגיה - "חצות" (1981) שבו היה שותף גם לעיבודים ולהפקה המוזיקלית שלו. בגיל 21, לאחר סיום ההקלטות של "חצות" השתחרר לוי מצה"ל וטס לארצות הברית, שם למד מוזיקה במכללת ברקלי למוזיקה שבבוסטון.
שיתוף הפעולה עם שלום חנוך

ב-1981 הוזמן לנגן באורגן האמונד באלבומו של שלום חנוך "חתונה לבנה". לוי הצטרף לסיבוב ההופעות שליווה את האלבום.
את אלבומו הבא של חנוך, "על פני האדמה" שיצא ב-1983, הפיק מוזיקלית. מאז הפיק לוי את כל אלבומיו של חנוך, וכן הפיק יחד עם חנוך את אלבומה של דפנה ארמוני מ-1986. לוי הוא גם הקלידן הקבוע בהופעותיו של חנוך, ובתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 העלה יחד איתו מופע משותף בשם "יציאה". המופע תועד על גבי אלבום כפול שיצא ב-2004, שבו קיבל לוי קרדיט לצד חנוך על העטיפה. אלבום נוסף שתיעד את המופע, "יציאה 2", יצא בשנת 2012.
עבודות נוספות

ב-1984 הצטרף לוי ללהקת "סרט", שבה ניגן בקלידים. באותה שנה הפיק מוזיקלית יחד עם יזהר אשדות את אלבומו של בעז שרעבי "אצלי הכל בסדר". בהמשך שנות השמונים, במקביל לשיתוף הפעולה עם שלום חנוך, השתתף כמעבד וקלידן במספר רב של אלבומים נוספים, ובהם "דרישת שלום" של ירדנה ארזי ב-1986, "דרך ארץ" של גידי גוב ואלבום הבכורה של סי היימן, שיצאו ב-1987.
ב-1988 עיבד והפיק מוזיקלית את אלבומה הרביעי של אסתר שמיר "דו קיום באהבה".
שנות ה-90

בתחילת שנות התשעים הצביע על אביב גפן בן ה-17 כמוזיקאי יוצא-דופן והפיק מוזיקלית את אלבום הבכורה של גפן, "זה רק אור הירח" שיצא ב-1992. לוי עיבד והפיק מוזיקלית את רוב אלבומיו של גפן שיצאו בשנות התשעים. 
שיתופי פעולה בולטים נוספים של לוי באותה תקופה היו עם מאיר בנאי, באלבומיו "הצבעים משתנים", "וביניהם" ו"לב סדוק", ועם ריטה, באלבומיה "אהבה גדולה" ו"תפתח חלון".
במאה ה-21

החל משנת 2000, במקביל לשיתוף הפעולה המתמשך עם שלום חנוך, הפיק לוי מספר אלבומים נוספים, בין היתר את כל ארבעת האלבומים הראשונים של הזמר אריק ברמן, ובכללם האלבום המרובע: "גבר, אישה והווילדרנס", אשר הפקתו התפרשה על פני תשעה חודשים וארבעה אולפנים בארצות הברית במקביל למסע שערך שם ברמן. אלבומים נוספים שהפיק במאה ה-21 כוללים את "יום רודף יום" של שמוליק קראוס, "חבק אותי לאט" של גלי עטרי ו"מחפש חבר קרוב" של שמעון בוסקילה.
לוי גם הלחין (מעט) שירים, ובהם "איה ודן" (עם גרי אקשטיין) ב-1981, את "ערב בא נלך לרקוד" ו"דרך ארץ" שהלחין לגידי גוב, "שיר הבלבול" שהלחין לדורי בן זאב ו"שיר לשירה" שהלחין ליעל לוי.
חיים אישיים

לוי גרוש ולו שלושה ילדים בוגרים, וכן ילדה מבת זוגו הנוכחית, ענבל מן.
דיסקוגרפיה

רשימה חלקית של אלבומים שבהם השתתף לוי בעיבודים, נגינה והפקה מוזיקלית:
דרכים - שלמה ארצי (1979)
חצות - שלמה ארצי (1981)
אני ראיתי יופי - נורית גלרון (1982)
על פני האדמה - שלום חנוך (1983)
רוקד לקול הבנות - אפרים שמיר (1983)
אצלי הכל בסדר - בעז שרעבי (1984)
מחכים למשיח - שלום חנוך (1985)
דרישת שלום - ירדנה ארזי (1985)
דפנה ארמוני - דפנה ארמוני (1986)
סי היימן ולהקה מקומית - סי היימן (1987)
דרך ארץ - גידי גוב (1987)
רק בן אדם - שלום חנוך (1988)
בגלגול הזה - שלום חנוך (1991)
וביניהם - מאיר בנאי (1992)
זה רק אור הירח - אביב גפן (1992)
ברושים וחמניות - דני רובס (1993)
עכשיו מעונן - אביב גפן (1993)
א-לי-מות - שלום חנוך (1994)
אהבה גדולה - ריטה (1994)
יזהר אשדות - יזהר אשדות (1994)
שומקום - אביב גפן (1995)
המכתב - אביב גפן (1996)
ערב ערב - שלום חנוך (1997)
תחילתם של החיים הנכונים - קרח תשע (1997)
ברנרד ולואיז - מאיר אריאל (1997)
חלולים - אביב גפן (1998)
תפתח חלון - ריטה (1999)
מוסקט - אריק איינשטיין ושלום חנוך (1999)
לילות לבנים - אביב גפן (1999)
מודה אני - מאיר אריאל (2000)
אהבה מוסיקה - דיקלה (2000)
עם הגב לים - מופע לזכרו של מאיר אריאל (2001)
מציאות הפוכה - נימרוד לב (2001)
לב סדוק - מאיר בנאי (2001)
יום רודף יום - שמוליק קראוס (2003)
אור ישראלי - שלום חנוך (2003)
מחפש חבר קרוב - שמעון בוסקילה (2003)
חבק אותי לאט - גלי עטרי (2003)
יציאה - שלום חנוך ומשה לוי (2004)
I - אריק ברמן (2007)
II - אריק ברמן (2009)
שלום חנוך - שלום חנוך (2009)
הקלטות מרתף / חלק א' - אריק ברמן (2009)
ארבע תחנות - שלום חנוך (2011)
גבר, אישה והווילדרנס - אריק ברמן (2011-2012)
יציאה 2 - שלום חנוך (2012)
עניין של הרגל - יזהר אשדות (2012)
המקרה והטעות - שלום חנוך (2015)
הרצל לילנבלום - שלום חנוך, משה לוי, אלי מגן (2021)
רק אתה (שיר של שרית חדד)

"רק אתה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית שרית חדד. השיר יצא לאור באוגוסט 2004, כסינגל השלישי מתוך אלבומה ה-12 חגיגה, על ידי חברת התקליטים אבי גואטה הפקות בע"מ.
השיר הגיע למקום השני במצעד של רשת ג'.
רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי מירית שם אור, הולחן על ידי צביקה פיק והופק על ידי יעקב למאי. את הקליפ שיצא עבור הסינגל, צילמה שרית חדד ברומניה, בפילם, לראשונה בתולדות התעשייה הישראלית.
בנוסף לכך, נכלל הקליפ של השיר באלבום הדי וי די רק אהבה תביא אהבה – ההופעה בקיסריה, שיצא בשנת 2004.
וידאו קליפ

בספטמבר 2004 דווח שערוץ 24 פסל את הקליפ בטענה שהוא ממוסחר מידי, בשל פרסום לשקם אלקטריק ולפלאפון. לאחר שהקליפ שונה, הוא יצא לאור ב-1 באוקטובר 2004.
הווידאו קליפ המלא שצולם עבור השיר בוים על ידי טל פיטל שגם ביים את הקליפ של "חגיגה", ופורסם לראשונה ביוטיוב ב-26 באוגוסט 2010. בקליפ ניתן לראות את שרית חדד, כשהיא לבושה כלוחמת. בסוף הקליפ, ניתן לראותה כשהיא יורה באקדח.
הקונספט של הקליפ הוא מלחמה, בו משלובים כלי נשק שונים ותלבושות קרביות שונות. הקליפ צולם ברומניה והשתתפו בו כ-50 אנשי צוות מקומיים, בהם לוחמים אמיתיים מיחידות של הנשיא הרומני.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2004)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2004)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2004)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2004)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | - |  |
|  ישראל | רשת ג' | 2 |  |
ז'ורז' ביזה

| --- | --- |

 לידה:  25 באוקטובר 1838 פריז, ממלכת הצרפתים
 פטירה:  3 ביוני 1875 (בגיל 36) בוז'יוואל (אנ'), הרפובליקה השלישית
 שם לידה:  Alexandre Cesar Leopold Bizet 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 מוקד פעילות:  צרפת צרפת
 מקום לימודים:  הקונסרבטואר של פריז 
 עיסוק:  מלחין ופסנתרן מהתקופה הרומנטית
 זרם:  המוזיקה הקלאסית בתקופה הרומנטית 
 סוגה:  אופרה, אופרה צרפתית, סימפוניה, המוזיקה הקלאסית בתקופה הרומנטית 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 בן או בת זוג:  ז'נבייב הלוי (3 ביוני 1869–?) 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד  פרס רומא (1857) 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
אלכסנדר-סזאר-לאופולד ז'ורז' ביזה (בשם מלא בצרפתית: Alexandre-César-Léopold Georges Bizet‏; 25 באוקטובר 1838 – 3 ביוני 1875), היה מלחין צרפתי.