stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרי וולסטונקראפט
ביוגרפיה > הראשונה מסוג חדש

לאחר מותה של פאני בלאד, ולאחר שבית הספר שהקימה כשל, החלה לעבוד כאומנת באירלנד לבנותיה של משפחה אנגלו-אירית בשם קינגסבורו שראו בה מדריכה מעוררת השראה. מרגרט קינג (אחת מבנות המשפחה) אמרה כי וולסטונקראפט "שחררה אותה מכל האמונות הטפלות שדבקו בה". חלק מחוויותיה של וולסטונקראפט במהלך שנה זו מצאו ביטוי בספר הילדים היחיד שכתבה בשנת 1788: 'סיפורים מקוריים מחיים אמיתיים' (Original Stories From Real Life).
את תסכוליה מאפשרויות העבודה המוגבלות הפתוחות עבור אשה "מכובדת אך ענייה" תיארה וולסטונקראפט ברהיטות בפרק "מחשבות על חינוך בנות", תחת הכותרת "מצב אומלל של נקבות אופנתית משכילות הנותרות ללא הון". 

בתום שנה בתפקיד אומנת, החליטה לפתח קריירה ספרותית. זו הייתה בחירה קשה, שכן מעט נשים יכלו להתפרנס מכתיבה באותה עת. ברוח זו כתבה בשנת 1787 לאחותה אברינה כי היא ניסתה להיות האישה "הראשונה מסוג חדש" ("The first of a new genus"). כדי לקדם את שאיפותיה, עברה ללונדון, נעזרה במו"ל הליברלי ג'וזף ג'ונסון ומצאה מקום בו תוכל להתגורר ולעבוד. היא למדה גרמנית וצרפתית ותרגמה טקסטים, שהידועים בהם הם: "על חשיבותן של דעות דתיות" פרי עטו של ז'אק נקר ו"עקרונות המוסר: לשימושם של ילדים" מאת כריסטיאן גוטהילף זלצמן. היא כתבה גם ביקורות ספרים, בעיקר על רומנים בכתב העת של ג'ונסון: "הסקירה האנליטית".
החוג האינטלקטואלי שסבב את חייה של וולסטונקראפט התרחב באותה עת. היא השתתפה בארוחות הערב המפורסמות של ג'וזף ג'ונסון ופגשה דמויות בולטות בעולם הפילוסופיה והספרות, ביניהם הסופר הרדיקלי תומאס פיין והפילוסוף ויליאם גודווין. בפעם הראשונה שוולסטונקראפט וגודווין (שהיה לבעלה מאוחר יותר), נפגשו הם התאכזבו זה מזה. גודווין ביקר למעשה את חברה פיין, אך וולסטונקראפט חלקה על דעותיו במהלך הביקור כמעט בכל נושא שעלה לדיון. בניגוד לגודווין, את ג'ונסון תיארה במכתביה כאח וכאב.
בזמן שהותה בלונדון ניהלה וולסטונקראפט מערכת יחסים עם האמן הנרי פוסלי, על אף היותו נשוי. היא הציעה לזוג הסדר מגורים אפלטוני משותף, אך אשתו של פוסלי שנחרדה מהרעיון גרמה לבעלה לנתק את הקשר עם וולסטונקראפט. בעקבות זאת, החליטה וולסטונקראפט לנסוע לצרפת. היא הייתה בין התומכים האנגלים הבולטים במהפיכה הצרפתית וברעיונותיה. בשנת 1790 כתבה בהשפעת רוח התקופה את הספר "הגנה על זכויות האדם", בה הביעה את תמיכתה ברעיונות ההשכלה, האינטלקטואליות והרציונליות. פרסום זה היווה אף תגובה לביקורת השמרנית שהטיח אדמונד ברק כלפי המהפכה הצרפתית בספרו "הרהורים על המהפכה הצרפתית" (1790). בזכות הספר שכתבה, קנתה מוניטין בן לילה. היא הושוותה לכותבים מובילים, ביניהם התאולוג מעורר המחלוקת ג'וזף פרייסטלי ופיין. בשנת 1792, נתנה משנה תוקף לרעיונותיה שהותוו בספר 'זכויות האדם', בספר נוסף 'הגנה על זכויות האישה', שהיה למעשה עבודתה המפורסמת והחשובה ביותר.
ביוגרפיה > צרפת וגילברט אימליי

וולסטונקראפט נסעה לפריז בדצמבר 1792 והגיעה כחודש לפני הוצאתו להורג של לואי השישה עשר בגיליוטינה. צרפת הייתה אז כמרקחה. היא תרה בעיר אחר בני מולדתה והצטרפה למעגל הגולים ששהו בעיר. לאחר כתיבתה את "זכויות האשה", וולסטונקראפט הייתה נחושה בדעתה לבחון בפועל את רעיונותיה, ובאווירה האינטלקטואלית שהשרתה המהפיכה הצרפתית, חוותה את הקשר הרומנטי המשמעותי ביותר שלה. היא פגשה בגילברט אימליי, הרפתקן אמריקני שבו התאהבה. אימליי עורר בה את התשוקות הרדומות והעניין שלה במין. היא הרתה לו, וב-14 במאי 1794, נולדה בתם הבכורה פאני, שנקראה על שם חברתה הקרובה ביותר. את אושרה היא ביטאה במכתב שכתבה לידיד: "הילדה הקטנה שלי מתחילה לינוק כל כך בגבריות עד שאביה סבור בשובבות כי היא תכתוב את החלק השני של זכויות האשה". היא המשיכה לכתוב בשקיקה, למרות הריונה והמעמסה הכרוכה בהיותה אם טריה בארץ זרה החווה את האלימות הגוברת של המהפכה הצרפתית. בביתה באבר שבצפון צרפת, כתבה את "היסטוריה של המהפכה המוקדמת: מבט היסטורי ומוסרי של המהפכה הצרפתית", שראה אור בלונדון, בדצמבר 1794.
כאשר המצב הפוליטי הורע, הכריזה בריטניה מלחמה על צרפת והעמידה את נתיניה הבריטים בסכנה של ממש. כדי להגן על וולסטונקראפט, רשם אותה אימליי כאשתו בשנת 1793 אף על פי שלא היו נשואים. חלק מחבריה לא היו בני מזל כמוה ורבים מהם, כגון תומאס פיין, נעצרו וחלקם אף הוצא להורג בגיליוטינה. (אחיותיה של וולסטונקראפט האמינו שהיא נאסרה). לאחר שעזבה את צרפת, היא המשיכה לקרוא לעצמה גברת אימליי, על מנת להעניק לגיטימציה לבתה. אימליי, שמאס בשגרה הביתית, עזב אותה. ההיעדרויות הארוכות שלו שכנעו את וולסטונקראפט כי הוא העדיף אישה אחרת על פניה. היא שלחה לו מכתבים נואשים, אך ללא הועיל.
ביוגרפיה > אנגליה וויליאם גודווין

בחודש אפריל 1795, חזרה וולסטונקראפט ללונדון בתקווה כי אימליי יאות לשוב לחיים זוגיים עמה, אך תקוותה התבדתה. חודש מאוחר יותר ניסתה להתאבד, אך אימליי הצליח להציל את חייה. כניסיון אחרון להשיב לחיקה את אימליי, היא נסעה עם בתה ומשרתת לסקנדינביה כדי לערוך פגישות עסקיות עבורו במטרה להשיב חלק מהפסדיו. על חוויותיה ממסע זה, כתבה במכתבים ששלחה לאימליי, שרבים מהם התפרסמו בשנת 1796 כ"מכתבים שנכתבו במהלך מגורים קצרים בשוודיה, נורווגיה ודנמרק". עם שובה לאנגליה, הגיעה להכרה מלאה כי יחסיה עם אימליי הסתיימו, וניסתה להתאבד שוב, לאחר שכתבה לאימליי את הדברים הבאים: "הניחו לעוונותיי לנוח איתי. בקרוב, בקרוב מאוד, אמצא שלווה. כשתקבל את המילים הללו, הראש הבוער שלי יהיה קר...אני אצלול לתוך נהר התמזה שבו יש לי סיכוי רב יותר למצוא את המוות שאותו אני מחפשת. אלוהים יברך אותך! מי ייתן ולא תחווה את הסבל שגרמת לי. אם אי פעם רגישותך תתעורר, חרטה תמצא את דרכה ללבך, ובעיצומה של הנאה חושנית, אופיע בפניך, כקורבן של הסטייה שלך מההגינות".
וולסטונקראפט ניסתה לסיים את חייה בקפיצה לנהר התמזה, אך עובר אורח שהבחין בה הצליח למנוע ממנה את תוכניתה והציל את חייה. וולסטונקראפט ראתה בניסיונה להתאבד, אקט רציונלי, וכך כתבה לאחר הצלתה: "נותר לי רק לקונן. לאחר שמרירות המוות חלפה, הוחזרתי באופן לא הומני לחיים ולאומללות. אבל אל לה לנחישות קבועה להתבלבל על ידי האכזבה. אני לא אניח לה להיות ניסיון נואש, אלא אחד המעשים הרגועים ביותר של ההיגיון. במובן הזה אני אחראית רק לעצמי... נסיבות אחרות אמורות להמיט עליי קלון".
וולסטונקראפט שבה בהדרגה לעסוק בכתיבה, להיות מעורבת שוב במעגל החברתי של ג'וזף ג'ונסון ולהדק את קשריה עם מרי הייז, אליזבט אינצבלד ושרה סידונס. החיזור של גודווין אחר וולסטונקראפט החל באיטיות, אך הפך במשך הזמן לרומן סוער. גודווין קרא את: 'מכתבים שנכתבו בשוודיה, נורווגיה ודנמרק' ובעקבות זאת כתב כי: "אם אי פעם כתיבת ספר מכוונת לגרום לגבר להתאהב במחברו, הרי נראה כי זה הספר. היא שחה על צרותיה באופן שממלא אותנו במרה שחורה, וממיס אותנו בעדינות. היא מציגה גאונות שמגייסת בפקודה את כל הערצתנו". הם החליטו להתחתן לאחר שוולסטונקראפט הרתה, כדי להעניק לילדם מעמד חוקי. נישואיהם חשפו את העובדה שוולסטונקראפט מעולם לא נישאה לאימליי, וכתוצאה מכך היא וגודווין איבדו חברים רבים. גודווין ספג גם ביקורת על המסה הפילוסופית שכתב: "הצדק הפוליטי", שבה באו לידי ביטוי רעיונותיו שדגלו בביטול הנישואין. לאחר נישואיהם ב-29 במרץ 1797 עבר הזוג להתגורר בשני בתים סמוכים, הידועים בשם: 'מצולע', ובאופן הזה המשיכו לשמור על עצמאותם. מערכת היחסים שלהם הייתה יציבה ומאושרת, אם כי קצרה באופן טרגי.
ביוגרפיה > מותה

ב-30 באוגוסט 1797 ילדה וולסטונקראפט את בתה השנייה, מרי. אף על פי שהלידה נראתה תקינה בתחילה, לקתה וולסטונקראפט בקדחת הלידה, שהייתה תופעה שכיחה באותה עת ולעיתים אף קטלנית. ב-10 בספטמבר, לאחר מספר ימים של ייסורים, הלכה וולסטונקראפט לעולמה. בעלה שהיה במצב רגשי קשה לאחר מותה, כתב לידידו תומאס הולקרופט: "אני מאמין באמונה שלמה שלא קיימת עוד אישה המשתווה לה בעולם. מניסיוני אני יודע כי נוצרנו לגרום אושר זה לזה. אין לי ציפיות לדעת אושר שוב".
וולסטונקראפט נקברה בחצר סנט פנקראס, ועל מצבתה נחקק: "מרי וולסטונקראפט גודווין, מחברת הגנת זכויות האישה, ילידת 27 באפריל 1759 ,נפטרה ב-10 בספטמבר 1797". בשנת 1851, הועברו שרידיה על ידי נכדה פרסי פלורנס שלי, לקבר משפחתו בבורנמות'.
יצירות עיקריות > יצירות חינוכיות

רוב כתיבתה המוקדמת של וולסטונקראפט התרכזה בנושאי חינוך, שבאו לידי ביטוי בספר 'מחשבות על חינוך של בנות' (1787) ובספר הילדים: "סיפורים מקוריים מחיים אמיתיים" (1788). וולסטונקראפט דגלה בשיטות חינוך הילדים תחת האתוס המתפתח של המעמד הבינוני דהיינו, משמעת עצמית, יושר, הסתפקות במועט ושביעות רצון חברתית. שני הספרים מדגישים אף את חשיבות החינוך לרציונליות וחושפים את החוב האינטלקטואלי של וולסטונקראפט לפילוסוף החינוכי החשוב מהמאה השבע עשרה ג'ון לוק. עם זאת, החשיבות שהעניקה לאמונה הדתית ולרגש הפנימי מייחדת את עבודתה משלו, ומקשרת אותה לדיון על רגישות שהיה נושא פופולרי בסוף המאה השמונה עשרה. שני הטקסטים הללו תומכים אף בחינוכם של נשים, נושא שהיה שנוי במחלוקת באותם ימים. במהלך הקריירה שלה חזרה לעסוק בנושא, בעיקר בספרה 'הגנת זכויות האישה', בו טענה כי נשים משכילות תהיינה רעיות ואימהות טובות יותר, ובשל כך יתרמו באופן חיובי יותר למדינה.
יצירות עיקריות > הגנה על זכויות האדם

ספרה של וולסטונקראפט 'הגנה על זכויות האדם', שיצא לאור בשנת 1790, נכתב כתגובה לספר 'הרהורים על המהפיכה הצרפתית' פרי עטו של אדמונד ברק, שיצא לאור מוקדם יותר באותה שנה. בספר זה הגן ברק על המונרכיה החוקתית, על האצולה ועל הכנסייה של אנגליה. וולסטונקראפט קראה תיגר בספרה על האריסטוקרטיה ותמכה בערכי הרפובליקה. תגובתה הייתה מהניצנים הראשונים של המאבק, שנודע מאוחר יותר כ"מחלוקת המהפכה". הספר 'זכויות האדם' שכתב תומאס פיין (1792), הפך לקריאת הקרב של המהפכנים והרדיקלים.
וולסטונקראפט כתבה בספרה כי על הנשים להיות זכאיות לכל אותן זכויות שהפילוסופים הליברליים של אותה תקופה טענו כי הן הזכויות הטבעיות של כלל בני האדם. היא ראתה באי החלתן של זכויות אלה על נשים אפליה בוטה ומתמשכת הסותרת את עקרונות הצדק הבסיסיים. וולסטונקראפט טענה שהגורם למעמדן הנחות של נשים הוא מחסור בחינוך ובהקניית "תבונה" ורציונליות, וכי הענקת חינוך והשכלה הולמים לנשים היא המפתח לפתרון אפלייתן ודיכוין, וכי אין כל הבדל מולד ביכולת השכלית בין נשים לגברים, כפי שאין הבדל מולד בין בני גזעים שונים ובני מעמדות שונים. ההבדלים בין נשים וגברים, כך סברה, מקורם בחינוך שונה וביחס שונה, שהחברה ומערכת המשפט מעניקות לגברים ולנשים החל מילדותם. לפי השקפתה, על המדינה לחוקק חוקים שוויוניים כדי לבטל מסורות בחוק ובחינוך המגבילות נשים ומנציחות את נחיתותן וכי נשים משכילות ועצמאיות מבחינה כלכלית, תקדמנה לא רק את עצמן, אלא גם את המין האנושי כולו.
וולסטונקראפט תקפה בספרה לא רק את המלוכה ואת הזכות להורשת הכתר, אלא גם את השפה שבה נקט ברק כדי להגן עליהם ולרומם אותם. באחד הקטעים המפורסמים מתוך ספרו, קונן ברק על עלבונה של מארי אנטואנט: "חשבתי כי עשרת אלפים חרבות קפצו מנדניהן כדי לנקום אפילו במבט שאיים עליה בעלבון, אבל עידן האבירות נעלם". רוב מתנגדיו של ברק הביעו מורת רוח באשר לרחמים התיאטרליים שהפגין ברק כלפי המלכה הצרפתית, וסברו כי רחמים אלה משקפים עמדות המנצלות את העם. וולסטונקראפט תקפה את ספרו של ברק 'חקירה פילוסופית של מקור הרעיונות שלנו לנשגב וליפה' (אנ')(1756), את השפה המגדרית שבה נקט ברק, את הרטוריקה שלו ואת טיעוניו. היא הגדירה מחדש את המונחים "יפה" ו"נשגב", שאותם פירש ברק באופן שונה ממנה. ברק קשר את היפה עם חולשה ואת הנשיות והנשגבות עם כוח וגבריות. וולסטונקראפט השתמשה בהגדרותיו כנגדו, בטענה כי דמויותיו הפכו את קוראיו לנשים חלשות המושפעות מהצגתן של דמויות תיאטרליות. כמו כן תקפה וולסטונקראפט את התאוריה של ברק שסבר כי החברה אינה שוויונית, כיוון שהיא מתבססת על הפסיביות המאפיינת את הנשים.
באמצעות טיעוניה בעד ערכי הרפובליקה, עוררה וולסטונקראפט את האתוס של המעמד הבינוני שהיה מנוגד לפי השקפתה לקוד הנימוסים החבול של האצולה. בהשראת הוגים משכילים, האמינה בקדמה ולעגה לברק שהסתמך לדעתה על מסורת ועל מנהגים מיושנים. היא טענה לרציונליות וציינה כי השקפת עולמו של ברק תוביל להנצחת העבדות, כחלק ממסורת אבות.
הספר 'הגנה על זכויות האדם' היה עבודתה הפוליטית והפמיניסטית הראשונה שלה. פרופ' קלודיאה ג'ונסון טענה כי: "נראה כי במעשה הכתיבה, בחלקים המאוחרים יותר של זכויות האדם התגלה לה נושא שיעסיק אותה לכל אורך הקריירה שלה".
יצירות עיקריות > הגנה על זכויות האישה

ספרה "הגנה על זכויות האישה" שיצא לאור בשנת 1792, הוא אחד היצירות המוקדמות של הפילוסופיה הפמיניסטית. וולסטונקראפט טענה בספר זה, כי הנשים ראויות לחינוך ההולם את מעמדן בחברה, כי הן חיוניות לאומה כיוון שהן מחנכות את הילדים וכי הן יכולות להיות "חברות" לבעליהן ולא רק רעיות. במקום להתייחס לנשים כאל קישוט בחברה או כאל רכוש שסוחרים בו בנישואין, טענה וולסטונקראפט כי הן בני אדם הראויות כגברים לאותן זכויות יסוד. פרקים רבים בספר מתייחסים למחברי ספרי חינוך כגון ג'יימס פורדיס וג'ון גרגורי ולפילוסופים חינוכיים כגון ז'אן-ז'אק רוסו, שרצה למגר את החינוך הנשי. בספרו 'אמיל' (1762), גרס כי השכלתן של הנשים מיועדת להנאתם של גברים. 

וולסטונקראפט הצהירה כי הסיבה לטיפשותן ולשטחיותן של נשים רבות, אינה נובעת כתוצאה ממחסור מולד במוח, אלא מפני שהגברים מנעו מהן גישה לחינוך. לפיכך התייחסה אל הנשים הללו כאל "חיות מחמד" וכאל "צעצועים". כדי להמחיש את מגבלות השכלתן הלקויה של נשים, כתבה כי הנשים "למדו מינקות כי יופי הוא שרביטה של האישה, כי המוח מעצב את עצמו בהתאם לגוף, פועל בשטח הכלוב המוזהב שלו ומבקש רק לקשט את הכלא שלו". במילים הללו רמזה כי אם הנשים הצעירות לא היו זוכות לעידוד בכל הקשור ליופי ולהישגים חיצוניים, הן היו יכולות להגיע להישגים רבים יותר. 

וולסטונקראפט התייחסה בספרה לרגישות המופרזת שבה ניחנות בעיקר נשים. היא טענה כי נשים הנכנעות לרגישותן, "מתפוצצות מכל משב רגעי של תחושה" בשל היותן "טרף של חושיהן" המונע מהן לחשוב בהיגיון. באופן הזה, טענה הן עושות נזק לא רק לעצמן אלא לציויליזציה כולה. וולסטונקראפט סברה כי אין על הרגש וההיגיון לפעול בנפרד זה מזה, אלא בהרמוניה זה עם זה.
וולסטונקראפט ייעדה את ספרה למעמד הבינוני שאותו תיארה "כמצב הטבעי ביותר". היא תקפה מחד את חוסר התועלת של האצולה, אך מאידך סברה בתוכניתה הלאומית לחינוך, כי לאחר גיל תשע, על העניים, פרט למבריקים שביניהם, ללמוד בבתי ספר נפרדים מאלה של העשירים.
יצירות עיקריות > רומנים

בשני הרומנים שכתבה וולסטונקראפט: 'מרי' ו'מריה, או העוולות של אישה' - רומן לא גמור שהתפרסם לאחר מותה, היא מבקרת את מוסד הנישואין הפטריארכלי, את דיכוין של הנשים ונישולן מזכויותיהן הטבעיות.
ברומן הראשון 'מרי', נכפים על גיבורת הספר חיי נישואין ללא אהבה. היא מגשימה את תשוקתה לאהבה ולחיבה מחוץ לנישואין עם שתי מערכות יחסים רומנטיות. האחת עם אישה והשנייה עם גבר. הרומן השני, שנחשב לעבודתה הפמיניסטית הרדיקלית ביותר, נסוב על חייה של אישה שנכלאה בבית משוגעים על ידי בעלה. בדומה למרי, מוצאת גם מריה סיפוק מחוץ לנישואין, עם "אסיר" אחר וקיום יחסי ידידות עם אחד השומרים שלה. בסופו של הרומן מאמינה הגיבורה כי חייה מנותבים "לעולם שבו איש אינו מתחתן"
חברויות בין נשים, תופסות מקום מרכזי בשני הרומנים שכתבה. הידידות בין מריה לג'מימה, המשרתת שהשגיחה עליה בבית המשוגעים, מבוססת על קשר אוהד בין אימהות מהמעמד הגבוה ומהמעמד הנמוך. תיאור הקשר בין הנשים הללו, הוא אחד מהביטויים הראשונים בהיסטוריה של הספרות הפמיניסטית המרמז על ויכוח חוצה מעמדות, ועל האינטרסים הזהים שיש לנשים ממעמדות כלכליים שונים.
יצירות עיקריות > מכתבים שנכתבו בשוודיה, נורווגיה ודנמרק

'מכתבים שנכתבו בשוודיה, נורווגיה ודנמרק' (1796), הוא ספר מסעות אישי - עשרים וחמישה מכתבים העוסקים במגוון רחב של נושאים, החל מהרהורים סוציולוגיים על סקנדינביה ועמיה, דרך שאלות פילוסופיות המתייחסות לזהות וכלה בהרהורים אודות יחסיה עם אימליי (אף על פי ששמו אינו מוזכר בטקסט). וולסטונקראפט חקרה בספר זה את היחסים בין היחיד לחברה והביאה לידי ביטוי את השפעתם של ז'אן-ז'אק רוסו ואת הנושאים שבהם עסקו הפילוסופים הצרפתיים : "הגיגים של ההולך בדד" (1782): "החיפוש אחר מקור האושר האנושי, הדחייה הסטואית של מוצרים חומריים, חיבוק נלהב של הטבע, ואת התפקיד החיוני של רגש בהבנה".
וולסטונקראפט התייחסה רבות לקשר ההדוק בין הנשגב לרגישות. רבים ממכתביה תיארו את נופיה של סקנדינביה ואת רצונה ליצור חיבור רגשי לעולם הטבע. בעבודה זו, כמו בכתביה המוקדמים, דגלה במתן השכלה לנשים, אך שמה דגש רב יותר על חשיבות הדמיון ועל ההשפעות המזיקות של המסחר על החברה.
זהו ספרה הפופולרי ביותר של וולסטונקראפט. הוא נמכר היטב וזכה לביקורת חיובית על ידי מרבית המבקרים. הספר השפיע על משוררים רומנטיים, בהם ויליאם וורדסוורת וסמואל טיילור קולרידג'.
לקריאה נוספת

Burke, Edmund. Reflections on the Revolution in France. Ed. Conor Cruise O'Brien. New York: Penguin Books, 1986. ISBN 0-14-043204-3.
Marilyn Butler|Butler, Marilyn, ed. Burke, Paine, Godwin, and the Revolution Controversy. Cambridge: Cambridge University Press, 2002. ISBN 0-521-28656-5.
Wollstonecraft, Mary. The Collected Letters of Mary Wollstonecraft. Ed. Janet Todd. New York: Columbia University Press, 2003. ISBN 0-231-13142-9.
Wollstonecraft, Mary. The Complete Works of Mary Wollstonecraft. Ed. Janet Todd and Marilyn Butler. 7 vols. London: William Pickering, 1989. ISBN 0-8147-9225-1.
Wollstonecraft, Mary. The Vindications: The Rights of Men and The Rights of Woman. Eds. D. L. Macdonald and Kathleen Scherf. Toronto: Broadview Press, 1997. ISBN 1-55111-088-1.
הערות שוליים

↑  אלי שאלתיאל, הורתה של המפלצת, אשתו של המשורר, באתר הארץ, 14 בינואר 2002
↑  על הספר, באתר Online Library of Liberty
↑  דניאל אדלסון,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'זו אחת האטרקציות המסתוריות והמרתקות בניו יורק - והיא בחינם, באתר ynet, 14 בפברואר 2025
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000005-QINU`"'שירה מייקין,'"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'נהדר שיש יותר פסלי נשים, אבל למה בעירום?, באתר הארץ, 18 בנובמבר 2020
↑  הגנה על זכויות האישה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269984805171  PLWABN: 9810577892905606  BIBSYS: 90764450  BNE: XX1161594  BnF: cb119293724 (data)  CANTIC: a10435384  CiNii: DA0070032X  GND: 118639285  ICCU: MILV237565  ISNI: 0000 0001 1026 6396  LCCN: n78095613  LNB: 000027269  NDL: 00461353  NKC: jn20000605652  NLA: 35617113  NLG: 310490  NLK: KAC199630463  NSK: 000060162  NTA: 068983727  RERO: 02-A000177246  SELIBR: 200735  SNAC: w6zx2cbm  SUDOC: 027688674  Trove: 1016175  VIAF: 51697482   WorldCat (עם VIAF): 51697482 
"A Vindication of the Rights of Woman", הוצאה ראשונה
כריכת הספר 'סיפורים אורגינליים מחיים אמיתיים, 1791, תחריט - ויליאם בלייק
קריית ביאליק

מבט על קריית ביאליק ב-1944; צילום של זולטן קלוגר
קריית ביאליק במבט מהאוויר מכיוון דרום. במרכז התמונה, הקריון; נובמבר 2014
קִרְיַת בְּיַאלִיק היא עיר במחוז חיפה בישראל, אחת מהערים המרכיבות את אזור הקריות והעיר השנייה בגודלה בגוש. בשנת 1950 הוכרה קריית ביאליק כמועצה מקומית, ובשנת 1976, כעיר. העיר הוקמה ב-18 ביולי 1934, בימי העלייה החמישית, ונקראה תחילה "שכונת עולי גרמניה". העיר היא חלק ממטרופולין חיפה. העיר גובלת במועצה אזורית מטה אשר, במועצה אזורית זבולון דרך כפר ביאליק, בקריית חיים השייכת מוניציפלית לחיפה ולחיפה עצמה, בקריית ים (דרך רפאל), בקריית מוצקין, וקריית אתא.
קריית ביאליק, שדרות ח"ן בצפון העיר, בית הספר "ביאליק" וכן כפר ביאליק הסמוך, קרויים על שמו של המשורר הלאומי, חיים נחמן ביאליק.
גאוגרפיה

שטח השיפוט של קריית ביאליק הוא 10,900 דונם (מהעשור השלישי של המאה ה-21 לאחר סיפוח שטחים מכפר ביאליק השייך למועצה אזורית זבולון למען הרחבת שכונות בעיר והקמת חדשות). היא גובלת בקריית מוצקין במערב, במועצה האזורית זבולון במזרח, בחיפה בדרום, ומצפון מפריד שטח של המועצה האזורית מטה אשר בינה ובין עכו. העיר מתייחדת בצורתה הארוכה והצרה: אורכה הוא 8.5 ק"מ, ורוחבה בין 3 ק"מ ל-400 מטר. גובה העיר בין 3 ל-25 מטרים מעל פני הים.
כיום בעיר חיים ב״ע לדוגמה:
זאב מצוי.
חזיר בר.
שועל.
תן זהוב ועוד.
ביער שבו נבנתה לימים שכונת נאות אפק נצפה גם תת-מין של הנמר, נמר אנטולי. [דרוש מקור]
היסטוריה

קריית ביאליק נוסדה ב-18 ביולי 1934 כשכונה בסמיכות לחיפה. השכונה הוקמה על ידי עולי העלייה החמישית מגרמניה והייתה זו ההתיישבות העירונית הראשונה של עולי גרמניה בארץ ישראל. שמה הראשון היה "שכונת עולי גרמניה". היישוב התארגן בצורת אגודה הדדית בע"מ שלקחה על עצמה את הסמכויות המוניציפליות. נקבע תקנון האגודה שחייב את החברים ונבחר ועד לנהל את ענייני הציבור. האגודה קיבלה את השטח מהקרן הקיימת לישראל והכשירה אותו לבנייה, סלילת כבישים והקמת מרכז חנויות. האגודה דאגה גם לשירותים החיוניים כמו אספקת מים וביטחון.  כוונת המייסדים הייתה להקים יישוב שיקלוט עולים יהודים בארץ ישראל, ובשנים מאוחרות יותר הוקם גם מרכז תעשייתי, שבו עבדו חלק מהתושבים.
קבוצה מבין העולים, שעברה הכשרה חקלאית (בעיקר בהולנד) ושאפה לעסוק בחקלאות, ייסדה כפר בסמוך למקום. משנפטר חיים נחמן ביאליק הוחלט לקרוא על שמו את שני היישובים הסמוכים, קריית ביאליק וכפר ביאליק.
ראש העיר הראשון של קריית ביאליק (אשר שימש עד 1976 כ"ראש המועצה") היה צבי (הרברט) קרלינר. קרלינר שימש בתפקיד 40 שנה ברציפות. החל משנת 1945 ועד מותו בשנת 1985. במהלך כל אותן שנים לא עמד מולו מועמד נוסף לבחירה ומינויו היה תוצאה של הסכמה רחבה. עם מותו, מונה לתפקיד דני ז'ק, שהיה סגנו. קריית ביאליק הייתה העיר היחידה בישראל שבמשך כ-60 שנה, ראשיה לא היו מזוהים עם מפלגה מהפוליטיקה הארצית.
בעת מלחמת העולם השנייה הופצץ חלק מן היישוב בשל קרבתו לבתי הזיקוק הסמוכים. בזמן מלחמת העצמאות סבלו תושבי היישוב מהתנכלויות של הערבים באזור.
בשנת 1949 הוקמה מעברת "עיר המפרץ" (נקראה גם "כורדני א'") ובה נקלטו בין השאר כ-100 משפחות של עולים מהודו. המעברה סופחה לשטחה של קריית ביאליק בשנת 1960. ב-1976 הוכרזה קריית ביאליק כעיר, וכך גם שכנותיה קריית מוצקין וקרית ים.
ב-1989 הוקם בעיר, על חורבות מפעל הטקסטיל "אתא", מרכז הקניות "הקריון", אשר בעשור השני של המאה ה-21 הוא מרכז הקניות שהכנסתו בחודש היא הגבוהה ביותר בישראל[דרוש מקור] בסמוך לקריון ממוקם בית משפט השלום של אזור הקריות.
במהלך מלחמת לבנון השנייה נחתו בעיר מספר רקטות, שגרמו לנזק ברכוש ופצעו מספר תושבים.
בתחום העיר, בקצה של רחוב קרן היסוד, שוכן "בית כץ", שבעת בנייתו היה בית המגורים הראשון בעמק זבולון והבית היחיד הבנוי כבית אבן בקריות.
ב-2021 נחנכה בעיר תחנה של מגן דוד אדום.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, ספגה העיר מטחי טילים מכיוון לבנון ואירעו בתחומה מספר פגיעות במבנים.
שכונות ורבעים

ביאליק דרום - השכונה הדרומית של קריית ביאליק, בה הוקם הרמזור הראשון בקריה. בשכונה זו הוקם בית הספר התיכון העירוני אורט קריית ביאליק ע"ש ד"ר זאב פיינשטיין, בית הספר הגדול בארץ במספר תלמידיו. כמו כן נמצאת בה "מכללת אורט ביאליק", המעניקה תואר הנדסאים והשלמה לתואר ראשון.
סביניה (על-שם סבינה כץ) - התפתחה מסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 בגבולה הצפוני של שכונת עולי גרמניה, מסביב לביתם של אפרים וסבינה כץ, בעלי משק חקלאי שהיו המתיישבים הראשונים בעמק זבולון. בשנת 1945 הוקמה האגודה לשיכון "קריית סביניה" ביוזמת אפרים כץ, ובשנת 1949 הוחלט על צרופה לקריית ביאליק. מרכז סביניה הוא מרכז קניות הכולל בנק, סופרמרקט, פיצוצייה, חנות פרחים, פיצריות וחנויות נוספות.
צור שלום - השכונה הצפונית בקריית ביאליק. בעת הקמתה, יושבה בעיקר על ידי עולים. מצפון לה אזור נרחב של תעשייה קלה.
קריית שמריהו - בשכונה נמצא העתק מדויק של בית הכנסת המרכזי בבומביי, שהוקם על ידי עולים יוצאי הודו. בסמוך אליה נמצאת גם מרפאת כללית שמריהו.
אפק - שכונה המורכבת מבנייני דירות נמוכים, צפונית לכביש 79. במרכזה פארק הבנים.
ביאליק הוותיקה - השכונה השביעית שהוקמה בקריית ביאליק, יושבה בעיקר על ידי בני הדור השני של העיר.
הפרפר - שכונה שהוקמה בתחילת המאה ה-21. בקצה השכונה נמצא כיכר רבין, מסביבו רבי קומות חדשים ומרשימים ואלו מוקפים בתים פרטיים עם גינות. השכונה מכונה כך על שם צורתה, שכן ממבט על רחובות השכונה והמבנים בה יוצרים צורה של פרפר: הבניינים במרכז הם גוף הפרפר ואילו הבתים הפרטיים יוצרים את צורת הכנפיים. השכונה שוכנת בסמוך לקניון "הקריון".
גבעת הרקפות - בשכונה בנייני דירות בלבד, ללא צמודי-קרקע. בעבר שכנה במקום מעברת "עיר המפרץ". בשכונה קיימים גנים פרטיים, אולם ספורט חדיש וכן בית ספר יסודי חדש לתושבי השכונה.
נאות אפק (נקראת גם "אפקה") - שכונה חדשה הנמצאת במזרח הקריה, בת 4,573 יחידות דיור, שהקמתה החלה בשנת 2015, בשני צדי כביש עוקף קריות (כביש מס' 22). גובלת בשמורת הטבע עין אפק, נחל נעמן ושכונת צור שלום. השכונה נבנתה ביוזמת משרד האוצר, רשות מקרקעי ישראל ועיריית קריית ביאליק. חלק מן הדירות נבנו במסגרת פרויקט מחיר למשתכן.
בשטח העיר ממוקם בית העלמין "צור שלום", אשר שירת במשך שנים את תושבי הקריות, עד שנסגר בעשור הראשון של המאה ה-21, בשל מיצוי שטחו. בראשית שנת 2014 אושרו תוכניות להרחבת המקום. הכוונה היא להכשיר בו מקומות ל-1,800 קברים נוספים.
בעיר ממוקם המרכז הרפואי "זבולון", המשמש את שירותי בריאות כללית, אשר לה עוד שלושה סניפים בעיר: "מרפאת צור שלום", "מרפאת קריית שמריהו" ו"מרפאת קריית ביאליק". בנוסף, קיימים בקריה סניפים של קופת חולים מאוחדת לאומית שירותי בריאות וכן מכבי שרותי בריאות.
שכונות ורבעים > שכונות בתכנון

ביאליק על הפארק - על פי התכנון יוקמו בה 4500 יחידות דיור, קריית חינוך שתכיל שלושה בתי ספר יסודיים ובית ספר לחינוך מיוחד ואף מעונות יום וכן גם פארק עירוני בחלקה המזרחי של השכונה העתידית תיבנה בצמוד לגבעת הרקפות.
קדמת ביאליק - מיקומה המתכונן הוא בין קריית שמריהו לבין גבעת הרקפות. על פי התוכנית בשכונה יוקמו כ-4,711 יח"ד, אזור ספורט הישמש את העיר כולה ופארק שכונתי.
שירת העיר - שכונה שעתידה לקום במסגרת הסכם הגג של העיר. בשכונה יוקמו כ-1,900 יחידות דיור וגם שטחי מסחר וציבור.
אוכלוסייה

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף דצמבר 2024 (אומדן), מתגוררים בקריית ביאליק 46,820 תושבים, מתוכם 46,168 תושבי ישראל (מקום 49 בדירוג רשויות מקומיות בישראל).  שינוי בגודל האוכלוסייה ‎+0.9% בשנה‏.  אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשפ"ב (2021-‏2022) היה 83.4%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת 2021 היה 10,827 ש"ח (ממוצע ארצי: 11,330 ש"ח).
קטגוריה:דפים עם גרפים מושבתים באופן זמני – 
ההרחבה Graph להצגת תרשימים שיחת תבנית:גרף#שימו לב: הגרפים לא מוצגים בוויקיפדיה!!!.
חינוך

בעיר פועלים מעונות יום המופעלים על ידי רשת המתנ"סים ומעון המופעל על ידי רשת נאות מרגלית. כמו כן בעיר פועלים 6 בתי ספר יסודיים: "רקפות", "ביאליק", "נעורים", ״מיתרים״ ,"הבונים", "קדימה" ו"פסגות" (לשעבר בית הספר "צור שלום"). בשנת 2019 הוקם בעיר בית הספר לחינוך מיוחד "צלילים״.
בעיר שלושה חטיבות ביניים (אורט "דפנה", אורט "אפק" ואורט "רימון") ובית הספר התיכון "אורט קריית ביאליק ע"ש ד"ר זאב פיינשטיין". כמו כן פועלת בעיר "מכללת אורט קריית ביאליק", אשר מעניקה לבוגריה תעודת הנדסאי. בית הספר התיכון בעיר, אשר נחשב לאחד הגדולים בארץ, זכה באליפות העולם בכדורסל לבתי ספר. הוא היה הראשון מישראל להשתתף בתחרות יוקרתית זו, והיחיד לנצח בה, כנציג ישראל. שחקנים ראשיים באותה קבוצה היו גיא גודס וקורן אמישה.
בשנת 2013, זכתה העיר בפרס החינוך היישובי.