לוחמה ימית במלחמת העולם הראשונה
זירות > הים התיכון

בניגוד לים הצפוני, שהיה זירת המאבק בין שני ציים, הייתה בים התיכון נוכחות של כמה ציים. חלקו המערבי של הים התיכון היה בשליטת הצי הצרפתי, ואילו הצי האיטלקי והצי האוסטרו-הונגרי התמודדו על שליטה בים האדריאטי. מעבר לציים אלו, שהיו ציי מדינות השוכנות לחוף הים התיכון, היו בזירה זו גם יחידות של הצי המלכותי הבריטי והצי הגרמני הקיסרי, ומאוחר יותר גם של הצי הקיסרי היפני, שהגיעו כתגבורת לצי הבריטי. איטליה הייתה חלק מהברית המשולשת, שנחתמה ב-1882 בין האימפריה הגרמנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית וממלכת איטליה, ומעמדה בתחילת המלחמה לא היה ברור. לו הייתה איטליה מצטרפת לגרמניה ואוסטרו-הונגריה, היה נוצר עימות על השליטה הימית בים התיכון. בפועל, נקטה איטליה מדיניות נייטרלית בתחילת המלחמה, אך לאחר מכן, ב-1915, הצטרפה למדינות ההסכמה.
המשימה הראשונה שהוטלה על הצי הצרפתי הייתה העברת הקורפוס ה-19 של צבא צרפת שהיה בצפון אפריקה למרסיי, כדי לתגבר את צבא צרפת מול צבא הקיסרות הגרמנית הצפוי לפלוש לצרפת. הצי הבריטי בים התיכון קיבל הוראות לסייע לצרפתים במהלך זה, אך התיאום בין הציים היה לקוי ולא הוסדר כיאות. איום על תנועת הצי הצרפתי בא מצדה של סיירת המערכה הגרמנית "גֶּבֶּן" (Goeben) שהוצבה בים התיכון. "גבן" והסיירת הקלה "ברסלאו" היו בחיפה כאשר קיבלו את ההודעה על רצח הארכי-דוכס האוסטרו-הונגרי פרנץ פרדיננד בסרייבו, ב-28 ביוני 1914. האדמירל הגרמני וילהלם סושון שפיקד על האוניות הסיק נכונה שעומד לפרוץ משבר עולמי, והחל לנוע למערב הים התיכון. "גבן" הייתה בין האוניות המהירות ביותר ובעלות החימוש הכבד ביותר בים התיכון, אם כי לבריטים היו במלטה שלוש סיירות מערכה מהירות וחזקות כמוה. לו הייתה "גבן" מצליחה לתקוף את שיירות האוניות נושאות החיילים הצרפתיים, הייתה עלולה לגרום לנזק חמור. בשל כך סומנה האונייה הגרמנית כיעד חשוב של הבריטים.
המערכה הימית בים התיכון נפתחה במרדף דרמטי של יחידות הצי הבריטי אחרי "גבן" ו"ברסלאו". המרדף החל בחופי אלג'יריה, לשם הגיעו האוניות הגרמניות כדי להפגיז את ערי החוף. הגרמנים קיבלו הוראות ממפקדת הצי הגרמני להפליג לטורקיה, שעמדה להצטרף למעצמות המרכז. הבריטים רדפו אחרי שתי האוניות, אך עקב פקודות לא ברורות לא הצליחו ללכוד אותן. "גבן" הצליחה לחמוק ולהגיע לקונסטנטינופול, שם הועברה לצי הטורקי; צוותה המקורי נותר עליה, אך חבש תרבושים ורשמית הוגדר כצוות טורקי. האדמירל הגרמני, וילהלם סושון (Souchon) נתמנה כמפקד הצי הטורקי. האימפריה העות'מאנית עדיין התלבטה בשאלה אם להצטרף למעצמות המרכז, כאשר "גבן" הכריעה עבורה; האונייה הגרמנית-טורקית הפליגה יחד עם "ברסלאו" ועוד 14 אוניות טורקיות אל ערים רוסיות לחוף הים השחור. הצי הטורקי הפגיז ערים אלה וגרם לנזק כבד, ובכך הכריח את כניסתה של טורקיה למלחמה לצד מעצמות המרכז.
המערכה הימית הנרחבת ביותר במלחמה הייתה מערכת גליפולי, ב-1915. כדי לשבור את הקיפאון במלחמה שהשתרר ב-1915, הועלה בבריטניה הרעיון לתקוף את האימפריה העות'מאנית ולהוציאה מהמערכה על ידי משלוח צי שיפרוץ דרך מצרי הדרדנלים אל ים מרמרה, ושם יכבוש את קונסטנטינופול ויכריע את הטורקים. ב-19 בפברואר 1915 החל צי צרפתי-בריטי משולב, ובו 14 אוניות מערכה פרה-דרדנוט, שלוש אוניות מערכה ושתי סיירות מערכה להפגיז את המבצרים שחלשו על המצרים, כדי לאפשר לשולות מוקשים לפנות את המוקשים הימיים שחסמו את המעבר. למרות כמה שבועות של הפגזה, נכשל הניסיון, והוחלט על הנחתת כוחות יבשתיים בחצי האי גליפולי, השוכן בצד האירופי של מצרי הדרדנלים. הכוחות הונחתו החל ב-25 באפריל 1915, אך לאחר חודשים אחדים הסתבר כי נכשל הניסיון להזיז ממקומו את הצבא העות'מאני. לאחר נפילת 131,000 חיילים ופציעת 252,000 אחרים החליטו מדינות ההסכמה לסגת מחצי האי. למרות הכישלון, המשיכו הבריטים והצרפתים בהסגר ימי על הדרדנלים, ומנעו יציאה של הצי הטורקי אל הים התיכון. הייתה זו המערכה הימית העיקרית במלחמה בזירה זו בין אוניות שטח.
עם כניסת איטליה למערכה לצד מדינות ההסכמה, הטילו מדינות ההסכמה הסגר ימי על הים האדריאטי, כדי למנוע מהצי האוסטרו-הונגרי מלפעול. אסטרטגיה זו הצליחה, אם כי הגרמנים והאוסטרו-הונגרים הגיבו בלוחמת צוללות, שהטביעו שתי אוניות מערכה מן הדרג השני, שתי סיירות משוריינות, חמש משחתות, ושתי צוללות. זאת, מעבר לאוניות סוחר רבות.
ההסגר הימי על הים האדריאטי ועל הדרדנלים העניק למדינות ההסכמה שליטה מלאה על הים התיכון, וכך היו נתיבי הים פתוחים עבורם למעבר סחורות וציוד, בין השאר למצרים ולתעלת סואץ.