עימאד גנימאת נ' מדינת ישראל
פסק הדין > שופטים

מ' שמגר, א' ברק, א' גולדברג', א' מצא, מ' חשין, ט' שטרסברג-כהן, ד' דורנר.
לפי השופט א' מצא מכת מדינה אינה עילה למעצר. מאידך, ”בנסיבות הקיימות אין, למרבה הצער, מנוס גם מן השימוש באמצעי של מעצר. גריעת השימוש באמצעי זה תחליש את כוחה של האכיפה ותעודד את מפירי החוק לסוגיהם. מפני התרחשות מסוכנת כזאת קיים הכרח להתגונן. לפיכך טרם הגיעה השעה שנכשיר את השימוש במעצר רק במקרים חריגים. בנסיבות הקיימות די לי בתפיסה המגובשת והמקובלת, שבאמצעי המעצר מוטל על בית המשפט להשתמש בזהירות ובתבונה. אך לא הייתי קובע שהשימוש בו חייב להיעשות במשורה”.
הנשיא (בדימוס) מ' שמגר: ”אין כלל מי שסבור כי מעצר הוא מעשה שיגרה או כי העיקרון הנקוט בידינו – או שהיה אי-פעם נקוט בידינו – הוא קודם כל מעצר ורק במקרה "חריג ומיוחד" שחרור ממעצר. הבהרתי בפסק דיני את עמדתי בעניין דרכי ההוכחה, מידתה וקביעת הנטל וחבל שדברי הוארו באור אחר. אוסיף רק זאת; כאשר התייחסתי לאיזון בין הזכויות של הנאשם לבין הקורבן והדגמתי זאת על ידי הפניה למקרי אינוס, לא היה בכך כדי ללמד על כך שניתן לעצור את מישהו "מבלי שנשקפת ממנו כל סכנה"”.
השופט א' גולדברג: ”אם לפני חוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו ניתן היה להעמיד את עילת המעצר שבסעיף 21א(א)(2) לחוק סדר הדין הפלילי [נוסח משולב] על תכלית הרתעתית, איני סבור כי ניתן עוד עתה, לאחר חוק היסוד, לאמץ גישה זו אף שהייתה לגיטימית בשעתה. מעצר אדם טרם משפט, אך ורק כדי להרתיע אחרים, לא יכול להתיישב עם חוק היסוד. לדעתי, אין לראות את השימוש במעצר להשגתה של תכלית הרתעתית, רק ככזה ש"אינו נקי מקושי קונספטואלי" (כדברי חברי השופט מצא). שימוש כזה במעצר בבירור אינו עולה בקנה אחד עם יסודותיו של חוק היסוד. לפיכך, לא אוכל להסכים לדעת חבריי,
השופטים דורנר ומצא, כי עילת המעצר שבסעיף 21א(א)(2) לחוק - המבוססת על חומרת העבירה - מטרתה היא הפעלת אמצעי של הרתעת עבריינים בכוח”.
השופטת ט' שטרסברג-כהן: ”לעניין רמת ההוכחה הדרושה לקיומו של יסוד סביר לחשש, אין התביעה נדרשת להוכיח ודאות מוחלטת או קרובה למוחלטת בדבר מסוכנותו של הנאשם, אין התביעה נדרשת להוכיח חשש ודאי או קרוב לוודאי, אלא די בהוכחת קיום יסוד סביר לחשש. בנוסח זה של התיקון כמו בנוסח של הסיפה לסעיף 21א(א)(1) יש כדי להצביע על דאגת המחוקק לאינטרס של הגנת הציבור המורידה את רמת ההוכחה הנדרשת להוכחת מרכיבי המסוכנות”.
בהחלטתה של השופטת ד' דורנר, היא מצטרפת להחלטתו של השופט ברק כי אין לעצור אדם, אלא אם הדבר הוא חיוני. שיטת משפט דמוקרטית נאורה משתחררת ממנטליות של מעצר כאמצעי ראשון. מדינה שערכיה דמוקרטיים מאמצת מנטליות של מעצר כאמצעי אחרון. גם לדעתה, אנו מרבים בישראל מעבר למידה הראויה במעצר לאחר אישום. לדעתה, מדיניות שיפוטית ראויה מחייבת להורות על מעצר רק כאשר אין מוצא אחר. בעניין זה, לא משנה אם הנאשם משוחרר משום שנקבעה לו חלופת מעצר, או שהוא משוחרר בערובה בהיעדר עילת מעצר, זו הייתה המדיניות השיפוטית הראויה אף בהיעדר חוק-היסוד: כבוד האדם וחירותו.
השופט א' ברק הצטרף לפסק דינו של השופט מצא: ”כמוהו אף אני סבור – כפי שכתבתי בפסק הדין נושא דיון נוסף זה – כי "מכת מדינה אינה עילת מעצר"; כמוהו אף אני סבור כי הנטל מוטל על המדינה – בגדריו של סעיף 21א(א)(1) לחוק – לשכנע את בית המשפט כי קיים יסוד סביר לחשש כי אם הנאשם ישוחרר, הוא יסכן את שלום הציבור וביטחונו, וכי המדינה אינה מרימה נטל זה על ידי כך שהיא מצביעה על כך שהנאשם ביצע עבירה שהיא "מכת מדינה"”.
השופט מ' חשין אמר בהחלטתו כי מכת מדינה איננה מהווה עילה לבדה להארכת מעצר, אך ניתן להתחשב בה במכלול הנסיבות. בנוסף, אמר השופט חשין כי פירושו-שלו לחוק אינו תולה עצמו – מעיקרו – בחוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו. חירות וכבוד היו גם לפני היות חוק-יסוד זה, ואותם חירות וכבוד די היה בהם, לדעתו, די והותר, כדי להעמיד עילות-מעצר – על דרך העיקרון – רק על התכליות המנויות בסעיף 21א (א)(1) לחוק.