stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תוכנית לימודים
במערכת החינוך הפורמלית > תוכניות לימוד בחינוך הפורמלי בישראל

בישראל נקבעת תוכנית הלימודים על ידי משרד החינוך.
ב-1923 נערכה על ידי יוסף עזריהו, מרדכי אזרחי ויחיאל יחיאלי הצעת תוכנית לימודים לבתי הספר העממיים. התוכנית אושרה על ידי מרכז המורים והפכה לתוכנית הראשונה המלאה לבתי הספר העבריים בארץ. היא שימשה את מערכת החינוך מעל ל-30 שנה.
ב-1953 הוחלט על ידי המועצה הפדגוגית העליונה שליד משרד החינוך על רפורמה בכל תוכניות הלימודים בבתי הספר בישראל. לפי ההחלטה, השתנה כל המבנה של החינוך הציבורי, שחולק ל-6 שנות חינוך יסודי ושש שנות חינוך תיכוני. לאחר השלמת 6 שנות חינוך יסודי, עמדו בפני התלמיד שתי אפשרויות בחירה: המשך לימודים עיוניים במסגרת בית ספר תיכון או תוכנית לימודים מעשית במסגרת מגמה מקצועית.
לפי התוכנית החדשה תלמידי כיתות ה'-ח' בבתי הספר הממלכתיים והממלכתיים-דתיים למדו 24 שעות שבועיות לימודי חובה במקצועות אחידים, ו-8 שעות בחירה, שנבחרו מבין 10 תוכניות השלמה בדגשים שונים (תוכנית ספרותית, עמלנית-חקלאית, תורנית ועוד).
ב-1956 פרסם משרד החינוך תוכנית לימודים ייחודית לנערים עובדים בגילאי 14–17 שלא ביקרו מעולם בבית ספר. התוכנית חילקה את הלומדים לא לפי גיל, אלא לפי רמת הידיעות.
ב-1963 הכריז שר החינוך על תוכנית מיון למערכת החינוך: כיתות ו', ז', ח' ימוינו לשלוש רמות בלימודי עברית, חשבון ואנגלית.
לאחר עיכובים רבים נפתחה באופן רשמי הרפורמה בחינוך ב-1 בספטמבר 1968. בשנה הראשונה הקיפה הרפורמה שמונה בתי ספר מקיפים שש-שנתיים ואזוריים בשישה יישובים בישראל. גולת הכותרת של הרפורמה היו חטיבות הביניים. הדגש על קבוצת גיל זו נבע, ככל הנראה, מנשירת תלמידים רבים במעבר מבית הספר היסודי לתיכון. לכיתות ז' עובדו תוכניות לימודים חדשות ברבים ממקצועות הלימוד, שכללו גם חומר עזר למורה, לימודי מדעי הטבע והלשון הורחבו, החלה החלוקה לקבוצות לפי רמות, וניתנו שירותי ייעוץ בבחירת מקצועות הבחירה של התלמידים.
ב-2002 הכריזה שרת החינוך לימור לבנת על תוכנית הליבה. התוכנית שגובשה במועצה הפדגוגית של משרד החינוך, והפכה לאחת ההמלצות העיקריות של ועדת דוברת, קבעה שכל בתי הספר וגני הילדים בישראל יחויבו בלימודי יסוד זהים, תוך התניית תמיכה כלכלית ביישום לימודים אלו. המתנגדים העיקריים לתוכנית זו היו החרדים, שהביעו התנגדות נחרצת לכל התערבות בתכני החינוך במגזרם.
באקדמיה

סילבוס הוא מסמך המפרט את תוכנית הלימודים של קורס אקדמי. על המרצה לפרסם את הסילבוס בפני הסטודנטים שאותם הוא מלמד עם תחילת הקורס. הסילבוס יכול להיות מחולק כדף מודפס או מפורסם באתר אינטרנט הנגיש לסטודנטים.
באקדמיה > תוכניות לימוד אקדמאיות בישראל

ברוח החופש האקדמי, לא קיים בישראל ממסד ממשלתי האחראי על קביעת תוכניות לימודים עבור מוסדות להשכלה גבוהה.
המועצה להשכלה גבוהה (מל"ג) היא רשות פיקוח ממלכתית במדינת ישראל.
המועצה פועלת בהתאם לחוק המועצה להשכלה גבוהה, על-פיו אסור לה להגביל את חופש הדעה והמצפון, להתערב בקביעת תוכניות לימודים, בדרכי ההוראה ובמינוי הסגל האקדמי.
השפעת מאפייני השפה

היכולת להשתמש בשפה ככלי תקשורתי לקליטה של מסרים וככלי מחשבתי להבנתם וארגונם הופכת אותה ליכולת משמעותית בתהליכי למידה.
משום שהידע האנושי מיוצג לרוב על ידי השפה הדבורה והכתובה, האדם המקשיב והקורא מתוודע לידע המוצג באופן שפתי ברצף ליניארי מהמילה הראשונה ועד למילה האחרונה.
בעקבות המאפיינים הליניאריים של ייצוג ידע שפתי, תוכניות הלימודים מציגות את חומרי הלימוד באופן היררכי וליניארי בעל מטרות המוגדרות מראש.
עם זאת, הייצוג השפתי אינו יכול לתת ביטוי לכלל הידע האנושי, משום שהוא בעל מבנה דינמי מורכב ומסועף.
ראו גם

תעודת בגרות
תוכנית נחשון
תוכנית לימודים מתהווה
חינוך דמוקרטי
פדגוגיה
הערות שוליים

↑  "פרקים בתולדות החינוך בישראל / יוסף עזריהו"
↑  "לקראת מפנה רציני בתוכניות הלימודים של בתה"ס במדינה", "הארץ", 23 ביוני 1953
↑  ליטל לוין, 22.11.1953/דיון לקראת מהפך בתוכנית הלימודים, באתר הארץ, 22 בנובמבר 2011
↑  אושפיז עדה, "היום מתחיל ביצוע הרפורמה בחינוך", "הארץ", 1 בספטמבר 1968
↑  לפי אורי ארבל-גנץ, 2003, רגולציה – הרשות המפקחת, ירושלים: המכון הישראלי לדמוקרטיה, עמוד 84
↑  שרה ליפקין ונועה בדיחי-קלפוס (2005). מילת המפתח: לשון לכיתות ז-ט, ספר לימוד. תל אביב: מט"ח - המרכז לטכנולוגיה חינוכית.
1 2 3  דוד חן (1995). החינוך לקראת המאה העשרים ואחת: ספר יובל העשרים של בית-הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב. רעננה: רמות.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531349005171  BNE: XX547734  BnF: cb119551607 (data)  GND: 4010781-4  LCCN: sh85040999  NARA: 10660546  NKC: ph115039
צסק"א קייב (כדורסל)

מועדון הכדורסל צסק"א קייב (באוקראינית: Баскетбольний Блуб ЦСКА Київ) היה מועדון כדורסל מהליגה האוקראינית שהתקיים משנת 1946 עד שנת 2005 וייצג את העיר קייב.
היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1946 כמועדון ספורט צבאי בשם סק"א קייב והשתתף אליפות ברית המועצות בכדורסל גברים. לאחר שברית המועצות נפלה המועדון שינה את שמו לצסק"א-ריקו ב-1994 ולאחר מכן נקרא צסק"א-אוקרטטנאפטה ב-1999, על שם נותנת החסות Ukrtatnafta.
בשנת 2001 המועדון עמד לפני פירוק. לאחר שינוי השם לקבוצת VPPO (קיצור של כוחות הנ"מ), המועדון המשיך לשחק בליגות הנמוכות באוקראינה עד שנת 2005, כאשר פורקה סופית בשל העדר מימון.
תארים והישגים

אליפות ברית המועצות בכדורסל גברים
סגנות: 1968
מקום שלישי: 1972
ליגת העל האוקראינית
סגנות: 1993, 1999
מקום שלישי: 2000
הגביע האוקראיני:
זכייה: 1998, 2000
הערות שוליים

↑  Сайт баскетбольных протоколов
↑  Іван Вербицький "СКА Київ: гвардія помирає, але не здається"
↑  "СКА Київ: гвардія помирає, але не здається". basket-planet.com. 24.04.2012.
פרנץ קלאמר

קלאמר גולש במורד (1976)
פרנץ קלאמר (בגרמנית: Franz Klammer, נולד ב-3 בדצמבר 1953) הוא גולש אלפיני אוסטרי, אלוף אולימפי ואלוף עבר בגלישה במורד. קלאמר שלט בתחרות הגלישה במורד במחצית השנייה של שנות ה-70 של המאה ה-20 ונחשב אחד הגולשים במורד הבולטים בהיסטוריה. הוא ניצח בקטגוריה זו בחמישה סבבי הגביע העולמי, מתוכם, ארבעה ברציפות בשנים 1975–1978 (החמישי ב-1983) . הוא זכה במדליית הזהב בגלישה במורד באולימפיאדת החורף באינסברוק ב-1976. הוא ניצח במשך הקריירה שלו ב-25 תחרויות גלישה במורד שבסבב הגביע העולמי, ארבע מהן על המסלול ההנקאם שבקיצביל המהוות שיא ניצחונות על מסלול זה (בתחרויות הסבב).
רקע

נולד למשפחה שעסקה בחקלאות במוסוואלד שבקרינתיה, וכמו רבים מילדי החוות באלפים, בחורפים נהג לגלוש מדי יום בדרך לבית הספר וחזרה. הוא התקשה להשיג מקום בנבחרת הסקי האוסטרית שנשלטה באופן מסורתי על ידי גולשים ממדינות טירול וזלצבורג. הוא נטל חלק ב-13 סבבים של הגביע העולמי: מדצמבר 1972 (בגיל 19) ועד מרץ 1985 (בגיל 31).
אולימפיאדת אינסברוק 1976

קלאמר נהנה מפופולריות רבה באוסטריה באותן שנים והוביל בסבב הגביע העולמי בגלישה במורד. הקהל האוסטרי ציפה ממנו לזכות במדליית הזהב. אולם, האלוף האולימפי האיטלקי, ברנארד רוסי, שזינק שלישי מתוך 15 מתחרים, הציג יכולת גבוהה והתוצאה שקבע החזיקה מעמד עד לזינוק של קלאמר שזינק אחרון בתחרות. גלישתו הפכה לדרמה גדולה; קלאמר לקח כל סיכון אפשרי בגלישתו והיה מספר פעמים על סף נפילה. אולם, בכל נקודות הביקורת זמנו היה נחות משל רוסי. הקהל האוסטרי, שמנה כ-60 אלף צופים, יצא מגדרו בעידוד שנתן לקלאמר וזה הצליח במקטע האחרון לחלוף על פני הזמן שקבע רוסי ולנצח בתחרות.
שלהי הקריירה בסקי

לאחר ניצחונו בסבב הגביע העולמי ב-1978 ירד כושרו והוא לא הצליח לנצח באף מרוץ של הסבב עד לשנת 1981. אולם לאחר מכן חזר לנצח וב-1983 ניצח בסבב הגביע העולמי וב-1984 ניצח בפעם הרביעית בקיצביל וקבע שיא ניצחונות במסלול זה. קלאמר נבחר שלוש פעמים כספורטאי השנה באוסטריה, בשנים 1975, 1976 ו-1983.
לאחר הפרישה

לאחר שפרש מסקי מקצועי ב-1985, פנה לקלאמר למרוצי מכוניות. הוא התמודד במשך ארבע עונות ב-DTM - סבב מכוניות הטורינג הגרמני. בשנה הראשונה (1985) בקבוצת אלפא רומיאו ובשנים 1986–1988 בקבוצת מרצדס. הוא זכה להצלחה מוגבלת ולא זכה בניצחון כלשהו בסבבים אלו, אם כי ניצח באליפות אוסטריה. מסוף שנות ה-80 עוסק קלאמר גם בגולף וברכיבת אופניים כחובב.

במקביל, הקים קלאמר את "קרן פרנץ קלאמר" - קרן התומכת בשיקום ספורטאים שעברו פציעות קשות. קלאמר הקים את הקרן בעקבות פציעתו של אחיו בתאונת סקי ב-1977, פציעה שהותירה אותו מרותק לכסא גלגלים.

ב-2003 הוציא קלאמר אוטוביוגרפיה שנקרא "goldene Jahre‏ 50" (50 שנות זהב) . ביוגרפיה נוספת אודותיו יצאה באותה שנה על ידי העיתונאי אדי קורנפלד בשם "Franz Klammer: Ein Leben wie ein Roman" (פרנץ קלאמר: חיים כמו ברומן).

נכון ל-2015 משמש קלאמר כיועץ בנושאי סקי וסייע ב-2006 לקלגנפורט בבקשתה (שנכשלה) לאירוח אולימפיאדת החורף.

ב-2012 הדליק קלאמר (יחד עם אגון צימרמן) את המשואה האולימפית במשחקי החורף האולימפיים לנוער שנערכו באינסברוק שבאוסטריה.

קלאמר נשוי מ-1979, יש לו שתי בנות והוא מתגורר בווינה.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  פרנץ קלאמר באתר sports-reference (באנגלית)
↑  Alpine Skiing at the 1976 Innsbruck Winter Games: Men's Downhill, באתר sports-reference (באנגלית)
↑  ÜBER FRANZ KLAMMER, באתר "קרן פרנץ קלאמר" (בגרמנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 118562738  ISNI: 0000 0000 7858 4369  LCCN: nr96018997  NKC: xx0044258  VIAF: 74644833   WorldCat (עם VIAF): 74644833
הגביע הקדוש

הגביע הקדוש בחלון ויטראז' בקתדרלת קמפר
בנצרות, הגביע הקדוש הוא הכלי, הצלחת או הגביע שישו השתמש בו בסעודה האחרונה, ומיוחסים לו כוחות על-טבעיים. לפי גרסאות רבות של הסיפור, הכלי מזוהה עם כלי שהשתמש בו יוסף הרמתי כדי לאגור את דמו של ישו בעת קבורתו, ואז לקח את החפץ לבריטניה, שם ייסד שושלת של אפוטרופסים כדי להגן עליו. באנגלית נקרא הכלי ממנו אכל ישו The Holy Chalice, והכלי בו השתמש יוסף הרמתי The Holy Grail.
החיפוש אחר הגביע הקדוש מהווה חלק חשוב מאגדות המלך ארתור, אשר מופיעות לראשונה ביצירותיו של כרטיאן מטרואה (Chrétien de Troyes). ייתכן שאגדה זו משלבת מסורת נוצרית עם מיתולוגיה קלטית על קדרת הדאגדה, שנאמר עליה שכל האוכל ממנה לעולם יהיה שבע.
היסטוריונים של תרבויות עקבו בפרוטרוט אחר התפתחות אגדת הגביע. זו אגדה גותית, אשר נכתבה לראשונה כרומנסה, אשר ייתכן ששאבה מרמזים טרום-נוצריים, בסוף המאה ה-12 ובתחילת המאה ה-13. רומנסות הגביע המוקדמות התמקדו בפרסיבל, ונטוו אל תוך המארג הארתוריאני הכולל. רומנסות הגביע החלו בצרפת, ותורגמו לשפות אירופאיות אחרות. רק קומץ רומנסות לא-צרפתיות הוסיפו מרכיבים מהותיים לעלילה.
How at the Castle of Corbin a Maiden Bare in the Sangreal and Foretold the Achievements of Galahad: איור מאת ארתור רקהאם, 1917
מקור הגביע > הגביע

תפקידו של הגביע משתנה לפי האגדה בה הוא מופיע, אך במרבית הגרסאות על הגיבור להוכיח עצמו כראוי להיות במחיצת הגביע.
בסיפורים מוקדמים, חוסר בגרותו של פרסיבל מונעת ממנו להגשים את ייעודו כאשר הוא מוצא את הגביע לראשונה. עליו להתחזק נפשית ורוחנית לפני שיוכל למצוא אותו שנית. בסיפורים מאוחרים יותר הגביע הוא סמל לחסד האל, אשר זמין לכולם, אך רק אלו שמכינים עצמם לקראתו מבחינה רוחנית, כמו סר גלהאד, מבינים אותו לחלוטין.
מקור הגביע > גרסאות קדומות של הגביע

יש שתי אסכולות באשר למקור הגביע. אסכולתם של רוג'ר שרמן לומיס, אלפרד נט וג'סי וסטון גורסת שמוצאו מהמיתולוגיה והפולקלור הקלטיים. לומיס זיהה מספר הקבלות בין ספרות וולשית מתקופת ימי הביניים וספרות אירית לבין רומנסות גביע, כולל דמיון לבראן המבורך של המבינוגיון ולמלך הדייג הארתוריאני, וכן בין היורה משיבת החיים של בראן לבין הגביע. אגדות אחרות תיארו צלחות או כלים קסומים המסמלים כוח שלא מן העולם הזה, או בוחנות את ערכו של הגיבור. לעיתים מפיק החפץ אספקה בלתי נדלית של מזון ולעיתים ביכולתו להחיות מתים. לעיתים משמש הגביע לקביעת מלכן של ארצות שונות, כיוון שרק היורש החוקי לכס יוכל לאחוז בו. גם בדת היהודית יש אזכור לחפצים כאלה, כגון כד השמן, שמצאו המכבים בבית המקדש, או כד השמן וצפחת המים מסיפורו של אלישע הנביא.
מלומדים אחרים מאמינים כי הגביע החל כסמל נוצרי טהור. למשל, ג'זף גרינג מאוניברסיטת טורונטו (גרינג 2005) זיהה מקורות לדימוי הגביע בציורי קיר מהמאה ה-12 מכנסיות בפירנאים הקטלונים (רובם הועברו למוזיאון הלאומי לאמנות של קטלוניה בברצלונה). הציורים מציגים דמויות איקוניות ייחודיות של מרים, אם ישו, אוחזת בקערה הקורנת לשונות אש. דמויות אלה מקדימות את התיאור הספרותי הראשון של Chrétien de Troyes. גרינג טוען שזו ההשראה המקורית לאגדת הגביע.
תאוריה מאוחרת אחרת גורסת כי מטרתם של הסיפורים המוקדמים ביותר שמאירים את הגביע באור נוצרי הייתה קידום הסקרמנט הקתולי של לחם הקודש. אומנם קיימת התייחסות לנוהג בברית החדשה, והנוהג הוגדר בידי תאולוגים במאות הראשונות לספירה, אך בתקופה שבה הופיעו אזכורים ספרותיים ראשונים לגביע החלה הכנסייה להוסיף טקסיות מיסטיקה לסקרמנט זה. היות שכך, סיפורי הגביע הראשונים עשויים היו להיות חגיגות של חידוש הסקרמנט המסורתי (ברבר, 2004). תאוריה זו נתמכת בעובדה שאגדות הגביע הן כמעט לחלוטין מאפיין של הכנסייה המערבית (ראו להלן).
מכיוון שלשני המקורות סימוכין חזקים, מקובל על רוב החוקרים ששתי המיתולוגיות, הקלטית והנוצרית, תרמו להתפתחות האגדה.
אטימולוגיה

המילה graal, כפי שהמילה grail מאויתת באיותה הקדום ביותר, נראית כאדפטציה לצרפתית עתיקה של המילה הלטינית gradalis, שמשמעה "כלי המובא לשולחן בשלבים שונים של הארוחה". לפי האנציקלופדיה הקתולית, לאחר שמחזור רומנסות הגביע היה מבוסס היטב, סופרים ימי-ביניימים מאוחרים העלו אטימולוגיה שגויה ל-sangreal, שם חליפי לגביע הקדוש. בצרפתית עתיקה, san grial משמעו גביע קדוש, ו-sang rial משמעו דם מלכותי. סופרים מאוחרים השתעשעו במשחק מילים זה. מאז משמש הכינוי sangreal כדי להשרות אווירה ימי-ביניימית על התייחסות לגביע. הקישור לדם מלכותי נשא פירות בספר מודרני רב-מכר ("צופן דה וינצ'י"), המקשר תאוריות קשר היסטוריות רבות. ייתכן גם שזהו מקור שמו של משקה הסנגריה, קוקטייל המורכב מיין אדום מחומם ומפירות.
תחילת הגביע בספרות > כרטיאן מטרואה

הגביע מופיע לראשונה בספרות ביצירה פרסבל – סיפור הגביע (Perceval, le Conte du Graal) מאת כרטיאן מטרואה, אשר טוען כי עבד לפי ספר מקור שנתן לו פטרונו, הרוזן פיליפ מפלנדריה. בפואמה חסרה זו, המתוארכת בין 1180 לבין 1191, החפץ עדיין לא רכש את התכונות הנובעות מקדושה שיהיו לו ביצירות מאוחרות יותר. במהלך סעודה במעונו הקסום של הפישר קינג, פרסיבל חוזה בתהלוכה מופלאה בה צעירים הנושאים חפצים מרהיבים מחדר אחד למשנהו חולפים לפניו במהלך כל מנה בארוחה. תחילה עובר גבר צעיר הנושא רומח מדמם, אחריו שני ילדים הנושאים נברשת פמוטות. לבסוף, נערה יפהפייה מגיחה, כשהיא נושאת גביע בעל עיטורים עשירים.
כרטיאן מטרואה מתייחס לחפץ לא בתור "הגביע" אלא פשוט בתור "גביע", ומכך ניתן להסיק שהמילה שימשה בשימושה הספרותי המוקדם כשם עצם רגיל. עבורו החפץ היה כלי או קערה עמוקים מעט ורחבים. החפץ היה מעניין עבורו משום שלא הכיל דג, כפי שהצופים היו מצפים מכלי כזה, אלא לחם-קודש בודד, אשר סיפק תזונה לאביו הנכה של הפישר קינג.
פרסיבל, שהוזהר שלא לדבר יותר מדי, נותר דומם לאורך כל המאורעות הללו, ומתעורר למחרת בבוקר לבדו. אז הוא למד שלו שאל את השאלות הנכונות על מה שראה, היה מרפא את מארחו הנכה וזוכה לכבוד רב.
תחילת הגביע בספרות > רוברט דה בורון

אף כי תיאורו של Chrétien הוא הקדום ביותר והמשפיע ביותר מבין כל הטקסטים העוסקים בגביע, היה זה בעבודתו של רוברט דה בורון שהגביע הפך באמת ל"גביע הקדוש" ולקח את הצורה המוכרת לקוראים המודרניים.
ברומנסה בחרוזים Joseph d’Arimathie, אשר חוברה בין 1191 לבין 1202, הוא מספר את סיפורו של יוסף הרמתי, אשר משיג את הגביע (chalice) מהסעודה האחרונה כדי לאסוף בו את דמו של ישו כשהוא מוסר מן הצלב. יוסף מושלך לכלא, שם ישו מבקרו ומסביר לו את מסתרי הספל המבורך. כשיוסף משתחרר, הוא אוסף את מחותניו ואנשים אחרים ההולכים אחריו, ונוסע למערב. שם הוא מייסד שושלת של שומרי גביע, אשר בסופו של דבר כוללת את פרסיבל.
תחילת הגביע בספרות > הגביע בספרות מוקדמת נוספת

מנקודה זו ואילך מתפצלת ספרות הגביע לשתי מחלקות. הראשונה עוסקת באבירי המלך ארתור המבקרים בטירת הגביע או מחפשים את החפץ. השנייה עוסקת בהיסטורית הגביע בתקופתו של יוסף הרמתי.
תשע היצירות החשובות ביותר מן הקבוצה הראשונה הן:
פרסיבל, מאת Chrétien de Troyes.
ארבע יצירות המשך ל"פרסיבל", מאת סופרים הנבדלים בחזונם ובכישרונם, שמטרתן להביא את היצירה לכדי סיום.
Parzival הגרמני, מאת וולפרם פון אשנבאך (Eschenbach), אשר עיבד לפחות את קדושתו של הגביע של רוברט לתוך המסגרת של הסיפור של Chrétien.
פרסבל Didot, הקרוי על שם בעליו הקודמים של כתב היד. סבורים כי זהו עיבוד לפרוזה של המשכון של רוברט דה בורון ליוסף הרמתי.
הרומנסה הוולשית פרדור (Peredur), בדרך כלל כלולה במבינוגיון. מבוססת על הפואמה של Chrétien אך שונה ממנה מהותית.
פרלסבאוס (Perlesvaus).  מכונה "רומנסת הגביע הכי פחות קנונית" על שום אופייה החריג.
הכתר (Diu Crone) הגרמני, בו סר גאווין, ולא פרסיבל, משיג את הגביע.
החלק של לנסלוט במחזור וולגייט, אשר מציג את גיבור הגביע החדש, גלהאד.
ה-Queste del Saint Graal, חלק נוסף במחזור וולגייט, העוסק בהרפתקאות גלהאד ובהשגתו את הגביע.
בקבוצה השנייה נמצאים:
יוסף מארימתיאה של רוברט דה בורון
ה-Estoire del Saint Graal, החלק הראשון של מחזור וולגייט (שנכתב דווקא לאחר לנסלוט וה-Queste), מבוסס על סיפורו של רוברט, אך מרחיב אותו בפרטים חדשים רבים.
אף כי שורשי כל היצירות הללו ב-Chrétien, כמה מהן מכילות פיסות מסורת שלא נמצאות אצלו, ואשר ייתכן שמגיעות ממקורות קדומים יותר.
תפיסות של הגביע

הגביע נחשב כקערה או כלי כאשר תואר לראשונה על ידי כרטיאן מטרואה. לכותבים אחרים היו רעיונות משלהם. רוברט דה בורון הציג אותו ככלי מן הסעודה האחרונה, וב"פרדור" לא היה גביע במובן המילולי: במקום, הגיבור השיג מגש המכיל את ראשו הפצוע והמדמם של קרוב משפחתו. ב"פרזיבל", וולפרם ווןEschenbach, בצטטו סמכות של דמות (קרוב לוודאי בדויה) בשם Kyot the Provençal, טוען שהגביע היה אבן שנפלה מן השמיים, והייתה מפלטם של המלאכים הנייטרליים אשר לא לקחו צד במרד של לוציפר. כותבי מחזור וולקייט השתמשו בגביע כבסמל של חסד אלוהי. גורלו של גלהאד, בנם מחוץ לנישואים של האביר הדגול ביותר בעולם, לנסלוט, ושל נושאת הגביע איליין הוא להשיג את הגביע. טוהרו הרוחני הופך אותו לוחם טוב יותר אפילו מאביו שהפך לשם דבר. גלהאד ופירוש הגביע המקושר איתו נתפסו במאה ה-15 בLe Morte d'Arthur של סר תומאס מלורי, ונותרו פופולריים עד היום.
קיימות מגוון תפיסות של הגביע הנפוצות בחברה המערבית (בייחוד בחברה הבריטית, הצרפתית והאמריקאית). תפיסות אלו הפכו פופולריות בעקבות מספר רב של עבודות מודרניות וימי-ביניימיות (ראו להלן). הן מקושרות עם מחזור הסיפורים הנפוץ האנגלו-צרפתי (בעל ההשפעות הגרמניות) של סיפורי המלך ארתור ואביריו. בגלל תפוצה נרחבת זו, אמריקאים ומערב-אירופאים מניחים לעיתים שרעיון הגביע מוכר עולמית.
לעומת זאת, סיפורי הגביע נעדרים לחלוטין מן הפולקלור של אותן ארצות שהשתייכו ועדיין שייכות לכנסייה האורתודוקסית המזרחית (ערבים, סלאבים, רומנים או יוונים). דבר זה תקף לגבי כל המיתוסים הארתוריאניים, אשר מוכרים ממזרח לגרמניה רק הודות לסיפור-מחדש הוליוודי. הגביע לא היה נושא נפוץ כל כך גם באזורים קתוליים כגון ספרד ואמריקה הלטינית. תפיסות הגביע, חשיבותו ומשמעותו, הן רעיונות ספציפיים ומקומיים במהותם, המקושרים עם מיתולוגיה קלטית וקתולית ועם סיפורים אנגלו-צרפתיים. תפוצתם הרחבה של רעיונות אלה נובעת מהשפעתן התרבותית של ארצות אלה, בהן מיתוס הגביע היה פופולרי בימי הביניים.
אגדות מאוחרות

האמונה בגביע והעניין במיקומו האפשרי לא חדלו מעולם. בעלות על הגביע יוחסה למגוון קבוצות, ביניהם הטמפלרים. יש גביעי-שתייה שנטען כי הם הגביע במספר כנסיות כגון קתדרלת ולנסיה. לגביע האיזמרגד בג'נובה, שהושג במסעות הצלב באלפו במחיר גבוה, מתייחסים כיום פחות בתור הגביע הקדוש, מאז שתאונת דרכים, שארעה כאשר הוא הושב מפריז אחרי נפילת נפוליאון, גילתה כי האיזמרגד הוא זכוכית ירוקה.
בסיפורו של וולפרם וון Eschenbach, הגביע נשמר בטירת mons salvationis) Munsalvaesche (, לאחר שהופקד בידי טיטורל (Titurel), מלך הגביע הראשון. יש שזיהו את הטירה עם אוצר מונסרט (Montserrat) שבקטלוניה, ספרד. בין הבולטים שבהם - נזירי מונסרט. סיפורים אחרים טוענים כי הגביע קבור מתחת לכנסיית רוסלין (Rosslyn) או שניתן למצוא את הגביע במעמקי המעיין בגלסטונברי טור (Glastonbury Tor). סיפורים שונים טוענים כי שושלת של מגינים שומרים על הגביע, או שהטמפלרים החביאו את הגביע באי אוק (Oak) המפורסם שבנובה סקוטיה. פולקלור מקומי באקוקיק (Accokeek) שבמרילנד טוען שהגביע הובא לעיירה בידי כומר על ספינתו של קפטן ג'ון סמית' מג'ימסטאון. קיימת השערה שהגביע היה בידי הקתרים והוברח ממונסגור זמן קצר לפני כיבושו.
אגדות מאוחרות > ארבע עתיקות ימי-ביניימיות

במהלך ימי הביניים, היו ארבעה מועמדים בולטים לתפקיד הגביע הקדוש. כמה מהם, למשל הsanto cáliz מוולנסיה, מקושרים עם ה-chalice (הכלי מהארוחה האחרונה).
האזכור הראשון ל־chalice מן הארוחה האחרונה הוא ספל בעל שתי ידיות, אשר נשמר ברליקוואריום (מקום המיועד לשמירת עתיקות קדושות ושאריות מקדושים) בכנסייה ליד ירושלים בין בזיליקת גולגותא והמרטיריום (Martyrium). מועמד זה מופיע רק בדיווחו של ארקולף, צליין מגאליה שראה אותו, ודרך פתח במכסה מחורר של הרליקואריום בו נשמר, נגע בו בידו ונישקה. לדבריו, נפח הגביע היה פיינט גאלי. כל אנשי העיר התקבצו סביבו ביראה. (ארקולף ראה גם את הרומח הקדוש על מרפסת בזיליקת קונסטנטין). זהו האזכור היחיד של הchalice כממוקם בארץ הקודש.
קיים אזכור בסוף המאה ה-13 לעותק של הגביע בקונסטנטינופול. האזכור מופיע ברומנסה גרמנית מן המאה ה-13, בשם טיטורל הצעיר: "בעלות גבוהה, כלי שני, אצילי ויקר, עוצב כדי לחקות את זה. בקדושתו אין פגם. אנשי קונסטנטינופול בחנו אותו בארצם, (במוצאם כי) הוא עשיר יותר בעיטוריו, הם החשיבו אותו כגביע (grâl) האמיתי". מסופר כי הגביע נבזז מהכנסייה בבוקולאון (Bucoleon) במסע הצלב הרביעי ונשלח מקונסטנטינופול לTroyes שבצרפת בידי Garnier de Trainel, אז בישוף Troyes, ב-1204. הגביע תועד שם בשנת 1610, אך נעלם במהלך המהפכה הצרפתית.
מבין שני הכלים ששרדו עד היום, אחד נמצא בקתדרלה בג'נובה. הכלי הגנואי המשושה ידוע בכינוי sacro catino, האגן הקדוש. באופן מסורתי נטען שהוא גולף מאיזמרגד, אך לאמיתי של דבר זו זכוכית מצרית ירוקה בקוטר של כ-37 ס"מ. הכלי נשלח לפריז לאחר שנפוליאון כבש את איטליה, והוחזר שבור. השבירה זיהתה את ה"איזמרגד" כזכוכית. מקור הגביע אינו ברור. לפי מה שכתב וויליאם מטייר בסביבות 1170, הוא נמצא במסגד קיסריה ב-1101: "כד ירוק בוהק מעוצב כקערה". הגנואים, בהאמינם שהוא עשוי איזמרגד, קיבלו אותו תמורת סכום נכבד. סיפור חלופי בדברי ימים ספרדיים מספר כי הכלי הגנואי נמצא כאשר אלפונסו השביעי מקסטיליה כבש את אלמריה מידי המורים בשנת 1147 בסיוע גנואי :"un uaso de piedra esmeralda que era tamanno como una escudiella", "כד מגולף מאיזמרגד שהיה ככלי אוכל". הגנואים אמרו שזהו הדבר היחיד שרצו מן השלל מאלמריה. הזיהוי של הsacro catino עם הגביע נעשה רק מאוחר יותר, על ידי Jacobus de Voragine בדברי ימי ג'נובה שלו, שנכתבו בסוף המאה ה-13.
הכלי השני ששרד הוא ה-santo cáliz, גביע אגט בקתדרלת וולנסיה. הוא קובע על בסיס ימי-ביניימי וניתנה לו רגל העשויה גביע צ'לסדוני הפוך. יש כיתוב ערבי. על פי המסורת המקומית, פטרוס הקדוש הביא את הגביע לרומא במהלך המאה ה-1, לאורנטיוס מרומא הביא אותו במאה ה-3 לוסקה שבספרד. ב-713, עם הפלישה המוסלמית לחצי האי האיברי, ברח הבישוף המקומי עם הגביע להסתיר אותו במערה, במקום שבו הוקם מאוחר יותר מנזר סן חואן דה לה פניה(אנ'). האזכור הבטוח המוקדם ביותר של ה-chalice הוא ב-1399, כשמנזר סן חואן דה לה פניה נתן אותו למלך מרטין הראשון מאראגון(אנ') בתמורה לגביע זהב.
פירושים מודרניים > מטפורה סתמית

אגדות הגביע הקדוש הן הבסיס למטפורה "הגביע הקדוש" בתרבות המודרנית, בעיקר בשפה האנגלית. יעד סופי, רחוק ובלתי מושג מוגדר לעיתים קרובות כ"גביע הקדוש" של אדם, ארגון או שטח מחקר. למשל, היתוך מבוקר או אנטי-גרביטציה מכונים לעיתים "הגביע הקדוש של הפיזיקה השימושית".
הגביע במדע בדיוני

בסדרה סטארגייט SG-1 הגביע הקדוש (סנגראל) הוא נשק רב עוצמה אשר בעזרתו הביסו את האוריי.
ראו גם

גלסטונברי טור
באר הגביע
ולסלי טיודור פול
לקריאה נוספת

Roger Sherman Loomis, The Grail: From Celtic Myth to Christian Symbol, 1991. ISBN 0691020752
Joseph Goering, The Virgin and the Grail : Origins of a Legend, Yale University Press, 2005, ISBN 0300106610
Richard Barber, The Holy Grail: Imagination and Belief, Harvard University Press, 2004. ISBN 0674013905
רות נצר. מסע אל העצמי. פרק ט"ז. הפצע והחיפוש אחר הגביע הקדוש. מודן. 2004.
הערות שוליים

↑  Michah Rynor, ‏Holy Grail legend may be tied to paintings Non-literary sources may be inspiration for legend, אוניברסיטת טורונטו, 20 באוקטובר 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536014005171  GND: 4021799-1  LCCN: sh85056204  NDL: 00576922  NKC: ph120620 
"הגביע הקדוש", מאת דנטה גבריאל רוזטי
גלהאד, בורס, ו-פרסיבל משיגים את הגביע
הגביע בוולנסיה
הגביע הקדוש - ביומנו של הנרי ג'ונס, האב (אביו של אינדיאנה ג'ונס) מהסרט אינדיאנה ג'ונס ומסע הצלב האחרון. מוצג במוזיאון הוליווד.