לסלי גרובס
פרויקט מנהטן > הקמה, ארגון ובנייה

גרובס פעל ליצירת מבנה ארגוני שהיה מבוזר מבחינה גאוגרפית, תוך האצלת סמכויות לבעלי תפקיד שעליהם הוא סמך, אך עם קווי פיקוד ושליטה היררכיים שאפשרו לו להתערב ישירות לפי הצורך. המערכת שהוא יצר התפרסה בסופו של דבר על פני משרדים רבים ברחבי ארצות הברית ובקנדה. את המטה האישי שלו הוא קבע בקומה החמישית של בניין מחלקת המלחמה החדש בוושינגטון, שם היה למרשל משרד קישור. משרד זה, שהיה קטן יחסית, שימש כמרכז הפיקוד של גרובס, ובאמצעותו נוהלו גם הקשרים עם ארגונים מחוץ לפרויקט. תחתיו היו משרדי המחוז ההנדסי מנהטן (MED) שנמצאו בניו יורק עד ספטמבר 1943 ובאוק רידג' שבטנסי לאחר מכן. בנוסף פעלו מספר רב של יחידות משנה ומשרדים אזוריים. שתי היחידות הגדולות ביותר היו "קלינטון עבודות הנדסיות", מרכז הייצור באוק רידג', ו"הנפורד עבודות הנדסיות". בנוסף היו לפרויקט משרדים בסמיכות לאוניברסיטאות שיקגו, ברקלי וקולומביה וכן בסמיכות למשרדי התאגידים הפרטיים שהשתתפו בבניית הפרויקט (בוילמינגטון, רוצ'סטר, בוסטון וטרייל שבקולומביה הבריטית). משרדים נוספים נמצאו בסמיכות למפעלי תוכנית K-25 (אנ') בדיקייטר (אנ') שבאילינוי, במילווקי ובדטרויט, שהעשירו אורניום. המשרד בשדרה החמישית בניו יורק עסק ברכש; הוא חלש על שישה משרדים נוספים, ביניהם משרד סודי במרי היל (אנ'), שתפקידו היה לסקור את זמינות האורניום ברחבי העולם ולהשיג שליטה אמריקאית בשוק האורניום העולמי. במונטריאול פתח גרובס משרד שתפקידו לנהל את המעורבות הקנדית בפרויקט.
על מנת שהפרויקט יתקדם במהירות יחסית, היה צורך לדאוג לכך שהפרויקט יקבל עדיפות גבוהה במערכת החדשה לניהול עדיפויות, שאומצה ב-1942. במערכת זו, פרויקטים מרכזיים קיבלו דירוג שנע בין AA-1 ל-AA-4 בסדר יורד. הדירוגים AA-1 ו-AA-2 היו עבור כלי נשק וציוד חיוניים שאספקתם הייתה דרושה במהלך אותה שנה, ולכן הרגיש קולונל לושיוס קליי שהדירוג הגבוה ביותר שהוא יכול להקצות לפרויקט הוא AA-3. אף שקליי הבטיח כי ניתן יהיה להנפיק עדיפות מיוחדת, AAA, לפתרון בעיות מקומיות וצווארי בקבוק, ההחלטה התקבלה כאכזבה. גרובס הרגיש שהיא מקשה על הפרויקט להתחרות על עדיפות מול פרויקטים חשובים אחרים והפעיל לחץ לשינויה. במרץ 1943 הועלה דירוג העדיפות של הפרויקט ל-AA-2X (בין AA-3 ל-AA-2), וביולי 1944 קיבל הפרויקט עדיפות AA-1 עם שימוש ב-AAA לפי הצורך. לצד המאבק לשיפור דירוג העדיפות של הפרויקט, השתמש גרובס בידע וההיכרות שלו עם הבירוקרטיה הצבאית על מנת לקדם את הפרויקט.
עיקר העלות של הפרויקט, כ-90% מסך כל ההוצאות, היה בנייה של המתקנים הדרושים לפעולתו. עם זאת, תהליכי התכנון, הבנייה, והתפעול של אתרי הפרויקט המרכזיים בוצעו על פי רוב בו-זמנית, ולעיתים קרובות ההתפתחות בהבנה המדעית ובעיות שהתגלו הביאו לתכנון מחדש או להרחבה של המתקנים הקיימים. גרובס בחר בשלושת האתרים המרכזיים: אוק רידג' שבטנסי נבחר בנובמבר 1942, האתר שבו נבנו מעבדות לוס אלמוס בניו מקסיקו נבחר בינואר 1943, ואתר הנפורד, במדינת וושינגטון, נבחר בינואר 1943. עד אביב 1943 החלה הבניה בשלושתם, ובאוגוסט עבר מרכז הפעילות של MED לאוק רידג'.
את הבנייה, התכנון והתפעול של האתרים ביצעו על פי רוב תאגידים פרטיים. בשנים 1942–1945 נחתמו חוזים עם יותר מ-200 קבלנים, שהעסיקו אלפי קבלני משנה. עד סוף המלחמה עבדו בפרויקט יותר מ-600,000 אנשים; בשיא הועסקו יותר מ-160,000 עובדים בו זמנית. לבנייה ולתכנון של מפעל ההפרדה האלקטרומגנטית Y-12 באוק רידג' בחר גרובס בתאגיד Stone & Webster, ובינואר 1943 הוא בחר לצורך תפעולו בתאגיד טנסי איסטמן (TEC; כיום Eastman Chemical Company), שאיתו הוא עבד על פרויקט אחר לפני כן. במרץ 1943 קיבל גרובס החלטה להרחיב משמעותית את המפעל, וביולי, בעקבות המסקנה של אופנהיימר שהכמות הנדרשת של U-235 גדולה פי שלושה מההערכות הראשוניות, אישר גרובס הרחבה נוספת בעלות של 150 מיליון דולר. בסיכומו של דבר, המתקן התפרס על יותר מ-3,300 דונם וכלל יותר מ-200 מבנים.
בד בבד תוכננו ונבנו מתקני הדיפוזיה הגזית K-25. גם לצורך כך בחר גרובס בחברה פרטית שאותה הוא הכיר מפרויקטים קודמים – J.A. Jones. במאי 1943 נחתם חוזה עם החברה לבניית תחנת כוח מבוססת קיטור, הגדולה מסוגה באותה העת, על מנת להפעיל את מתקן K-25 באוק רידג'. בתוך עשרה חודשים פעלה התחנה, בהספק של 238,000 קילוואט. באוקטובר החלה בניית מפעל הדיפוזיה הגזית; מבנה המפעל המרכזי היה כמעט בגודל של בניין הפנטגון וסביבו נבנו 70 מבנים נוספים. תהליך התכנון והבנייה של מתקני K-25 הוא דוגמה לצורך לקבל החלטות בתנאים של אי-ודאות לגבי הטכנולוגיה הדרושה: בעת הבנייה, עדיין לא הגיעו המדענים למסקנה ברורה באשר לשיטה היעילה ביותר להפרדה בין האיזוטופים אורניום-235 ואורניום-238; גרובס החליט בנובמבר 1943 שבאופן זמני ייבנו במקביל מתקנים לשימוש בשתי שיטות; בינואר 1944 הוא נסע למתקן בדיקייטר, ולאחר דיון החליט שהציוד שהותקן בו עבור שיטה אחת יוסר ויוחלף בציוד הדרוש לשיטה השנייה.
תכנון ובניית כור הפלוטוניום הנפורד במדינת וושינגטון לווה גם כן בחוסר ודאות, שכן בתחילת הפרויקט עדיין היו מחלוקות עמוקות בין מדענים לגבי הטכנולוגיה הדרושה ולגבי הסיכויים להצלחת הפרויקט. גרובס בחר בחברת דו פונט לבניית הפרויקט, שהיה אחד הראשונים שבהם נעשה שימוש בשיטת הנתיב הקריטי לניהול פרויקטים. כמו פרויקטים אחרים במסגרת פרויקט מנהטן, זה היה מיזם עצום בגודלו: הוא דרש שטח של יותר מ-1,700 קמ"ר וכלל 540 מבנים, כמעט 1,000 ק"מ של כבישים ויותר מ-250 ק"מ של מסילות ברזל. במהלך בנייתו ותפעולו הראשוני הועסקו בו יותר מ-132,000 אנשים (בשיא פעולתו, בשנת 1944, הועסקו בו כ-41,000 אנשים בו זמנית); שתי עיירות זמניות הוקמו לעובדים, אחת בזמן בנייתו ואחת לעובדים שתפעלו אותו. בניגוד להמלצה של ועדת מומחים ("ועדת לואיס") לקדם את הפרויקט בהדרגה ולהתחיל בפיילוט קטן, גרובס סבר שאין זמן מספיק לכך ודרש לקדם את הפרויקט המלא באופן מיידי. הוא נסע לאתר ואישר באופן אישי את מיקומו. במרץ 1943 החלה רכישת אדמותיו. עם זאת, התנגדויות של חקלאים בעלי אדמות הביאו לעיכובים ברכישה של השטח העצום שנדרש. גרובס לא היה מרוצה מהאופן שבו ניהל עוזר התובע הכללי של ארצות הברית נורמן מ. ליטל את המשפטים מול החקלאים. הוויכוח עמו האיץ את המשבר בין העוזר לתובע הכללי והוביל בסופו של דבר לפיטוריו של ליטל על ידי הנשיא.