stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גדר ההפרדה
השפעות ביטחוניות > פרצות בגדר

בגדר יש פרצות רבות, ודרכן עוברים מדי יום מספר רב של פלסטינים. ב-31 במרץ 2022 בעיצומו של גל טרור הגיע מבקר המדינה מתניהו אנגלמן לסיור בגדר ההפרדה. הוא הצהיר כי הגדר לא רלוונטית בשל הפרצות הרבות שבה. המבקר אנגלמן הודיע כי מזה חודשים מתקיימת עבודת ביקורת על גדר הביטחון, והגדיר את התנהלות המדינה בעניין כ"כשל מהותי ומשמעותי". בנוסף הצביע המבקר על כשלים באכיפת החוק כלפי שוהים בלתי חוקיים, שניתן להגיש כתב אישום נגדם רק לאחר ששב"ח נעצר שלוש פעמים.
ההתנגדות לגדר בישראל

כיום, גדר ההפרדה חוצה מחנות בישראל ויש לה תומכים בימין ובשמאל (בעיקר בימין ובשמאל המתונים), אך גם מתנגדים בשני המחנות (בעיקר בשני קצוות הקשת הפוליטית). חלק מנימוקי המתנגדים בימין שונים מאלו של המתנגדים בשמאל: בימין חוששים מהבידוד שנכפה על היישובים שמחוץ לה ומהסיכון הביטחוני שבכך ופוחדים שהגדר תשמש לקביעת תוואי גבול סופי עם הפלסטינים שמנתק חבלי מולדת ממדינת ישראל. כמו כן, עלו בחוגי הימין חששות פן הגדר תסגור את הכביש בין ירושלים למודיעין. לעומתם, בשמאל מוחים דווקא על הפגיעה בחופש המעבר של הפלסטינים ובזכויותיהם, כמו גם על קרקעות שהופקעו לטובת בניית הגדר. חלק מהמתנגדים מימין ומשמאל טוענים שהגדר אינה יעילה כי ניתן לירות מעליה, לפגע על ידה ולחפור מתחתיה.
מתנגדים נוספים הם ארגוני איכות סביבה המבכים את ההשפעות השליליות שיש לגדר על ערכי טבע ונוף. דוגמאות להשפעות כאלה הן הפגיעה בנוף הטבעי, מניעת מעבר בעלי חיים מצד אל צד, מניעת סחף טבעי ומניעת זרימת מי גשמים.
ההתנגדות לגדר בישראל > בעיות שנגרמות מתוואי הגדר

אחת הבעיות הסבוכות שהתעוררו היא שנקודות-ישוב קטנות, וגם כפרים, הפכו מתוּחמים בין הגדר לבין קו תיחום איו"ש (הקו הירוק, למעט באזור ירושלים), כאשר כל יציאה מגבולותיהם – דרך פתחי מעבר שנבנו בגדר במיוחד – מחייבת את פתיחת השערים בידי חיילי צה"ל, נעשית רק בשעות מוגבלות, ומותרת רק לתושבי הכפר ובעלי היתרים מהמנהל האזרחי. כתוצאה, גישתם של אלפי תושבים למקורות פרנסתם, לאדמותיהם החקלאיות, לבתי החולים ולבתי הספר, מוגבלת יותר מבעבר. בנוסף, בניית הגדר מחייבת הפקעת קרקעות חקלאיות מסביב לכפרים ולבתים. תושבים פלסטינים רבים שחשו עצמם נפגעים עתרו לבג"ץ, דבר שהביא לעיכוב בבנייה. בהתאם לתוואי המקורי הכפר חרבת ג'בארה היה מובלעת, בשנת 2013 התוואי שונה ושטח הכפר הפסיק להיות מובלעת.
בעיה נוספת שנגרמה בשל תוואי הגדר היא הפגיעה בגישה של תושבי מזרח ירושלים, שמתגוררים ממזרח לגדר ההפרדה, אל מרכז העיר. מחקר שהתפרסם בשנת 2010 בדק את השפעת גדר ההפרדה על הנגישות לבתי החולים בירושלים. החוקרים מצאו שהפגיעה הקשה ביותר נגרמת דווקא לתושבים המתגוררים בסמיכות לירושלים, וזאת בשל התוואי בו נבנה הגדר, מיקומי המעברים הביטחוניים והמרחק של משרדי התיאום והקישור.
בנוסף קיימות בעיות נוספות כהוצאתו של כביש 443 שמחבר בין ירושלים למודיעין מחוץ לגדר. האיום על נתיב זה, הופך את כביש מספר 1 לאחד מהכבישים הבודדים לבירה. כפועל יוצא מגישת בג"ץ בנה משרד הביטחון גדר ביטחון משני צידי הכביש ובסמיכות רבה אליו. תוואי זה מקל על אפשרויות המילוט של מחבלים האורבים לנוסעים בכביש.
ארגונים ירוקים העלו גם הם טענות נגד תוואי הגדר, העובר בשטחים פתוחים וטבעיים רבים.
ההתנגדות לגדר בישראל > אירועים ועימותים בעקבות בניית הגדר

אנשי השמאל המתנגדים לגדר עורכים בשיתוף עם התושבים הפלסטינים, הפגנות ופעולות מחאה באזורי בניית הגדר בהם יש טענות לפגיעה חמורה במרקם החיים של הפלסטינים, או לשיקולים מדיניים פסולים בבניית הגדר והפקעות קרקע מיותרות.
לעיתים מסתיימים אירועים אלו בהיתקלויות אלימות ובמעצרים. תקרית זכורה במיוחד הייתה ב-26 בדצמבר 2003, כאשר במהלך הפגנה של ארגוני שמאל (כגון אנרכיסטים נגד הגדר), ירו חיילי צה"ל לעבר המפגינים שנענעו את הגדר, ופצעו ברגלו את אחד מהמפגינים הישראלים.
ארגוני שמאל וח"כים ערביים המשיכו לארגן הפגנות ביחד עם הפלסטינים במקומות בהם מתבצעות עבודות להכנת התוואי לגדר. בהרבה מקרים, ההפגנות הללו הופכות לאלימות וכוללות יידוי אבנים מצד המפגינים ושימוש באמצעים לפיזור הפגנות מצד כוחות הביטחון. בכמה מקרים היו בין מיידֵי האבנים מסתערבים ישראלים (מיחידת "מצדה" של שירות בתי הסוהר). מפגיני השמאל טוענים שהמסתערבים הם שפתחו ביידוי האבנים כפרובוקציה, ואילו צה"ל טוען שהמסתערבים רק הצטרפו ליידוי האבנים של הצעירים הפלסטינים על מנת שלא להתגלות. באחת ההפגנות איבד חייל את חוש הראייה בעין אחת כתוצאה מאבן או גולה מקלע שיידו בו מתפרעים.
החל משנת 2006 בימי שישי כל שבוע יוצאות הפגנות מהכפרים מעסרה, בילעין, ניעלין ומוקדים נוספים.
ההתנגדות לגדר בישראל > פגיעה הומניטרית שנגרמת לאוכלוסייה מהגדר

ארגון השמאל "בצלם", נוקט עמדה לפיה גדר ההפרדה גורמת נזק לאוכלוסייה הפלסטינית והפיק מספר קמפיינים כנגד הגדר, בהם היא מכונה "מכלאות אנושיות". לטענת הארגון, הגדר תותיר מערבה לה בין 9.5% ל-13.2% משטחי יהודה ושומרון וכ-21 יישובים פלסטינים המונים כ-30,000 תושבים (לא כולל מזרח ירושלים, בה עוד כ-200,000 תושבים ערבים). בסך הכל, טוען בצלם, כ-490,500 תושבים פלסטינים המצויים ב-92 יישובים ייפגעו מהקמת הגדר.
מעמדה המשפטי של גדר ההפרדה > פסיקת בג"ץ

בסוף יוני 2004 קבע בג"ץ בפסיקה תקדימית (אנ'), כי "לא מתקיים יחס מידתי בין מידת הפגיעה בתושבים המקומיים לבין התועלת הביטחונית הצומחת מהקמת גדר ההפרדה בתוואי שקבע המפקד הצבאי", ולכן על מערכת הביטחון לשנות את תוואי הגדר באזור ירושלים, כדי להפחית את הפגיעה באדמות החקלאים הפלסטינים.
ברם, בפסיקה זו קבע בג"ץ שהגדר, לצורכי הגנה, היא חוקית ושתוואי הגדר שהציג לו משרד הביטחון אכן מבוסס על שיקולים שיעניקו מקסימום ביטחון ובכך אישר את טענת המדינה שמדובר בגדר ביטחונית. ברם, במקרים מסוימים קבע בג"ץ שיש להתפשר על הביטחון כדי להפחית את הפגיעה בפלסטינים המתגוררים באזורים הסמוכים לגדר.
ב-15 בספטמבר 2005 הורה בג"ץ לשנות את תוואי הגדר באזור קלקיליה ואלפי מנשה, בעקבות עתירה שהגישו תושבים פלסטיניים שכפריהם נותרו במובלעות מחוץ לגדר. לאחר שמשרד הביטחון בחן מספר חלופות, תוקן תוואי הגדר, ועתירה נוספת שהגישו תושבי הכפרים, וכן המועצה המקומית אלפי מנשה, נדחתה.
ביוני 2006 אהרן ברק, נשיא בית המשפט העליון, ביקר בחריפות את המדינה שטענה כי מטרת הגדר היא ביטחונית בלבד. לדבריו של אהרן ברק, לנגד עיניה של המדינה עמדו גם מטרות שונות כגון הרחבת התנחלויות על חשבון זכויותיהם, שגרת חייהם ופרנסתם של עזון ונבי אליאס, שני כפרים שעתרו נגד גדר ההפרדה. בפסק הדין השופט אהרן ברק כתב: "בעתירה שלפנינו התגלתה תופעה חמורה – לא הוצגה בפני בית המשפט העליון בעתירה הראשונה התמונה בשלמותה.
זהו אירוע שאין להשלים עמו, שלפיו המידע שסופק לבית המשפט לא שיקף את מלוא השיקולים שעמדו נגד עיני מקבלי ההחלטות". אהרן ברק התייחס למפות תוואי הגדר שהוגשו לו על ידי אלוף-משנה דני תירזה, יועץ שר הביטחון לענייני גדר ההפרדה, ואמר כי בפני בית המשפט הוצג גבול שנקבע לכאורה למטרות ביטחון, ולאחר מכן הסתבר כי התוואי נועד להרחיב את היישוב צופים על חשבון שטחים בבעלות פלסטינית. עקב הפסיקה עלתה מאוד המתיחות בין דני תירזה לבין שר הביטחון עמיר פרץ.
ב-4 בספטמבר 2007 קבע בג"ץ כי יש לשנות את תוואי גדר ההפרדה סמוך לכפר בלעין כך שלא יפגע באורח החיים של תושביו.
מעמדה המשפטי של גדר ההפרדה > חוות הדעת של בית הדין בהאג

ב-8 בדצמבר 2003 החליטה העצרת הכללית של האו"ם, לבקש חוות דעת מבית הדין הבין-לאומי לצדק בהאג בדבר "המסקנות החוקיות הנובעות מבניית החומה על ידי ישראל, הכוח הכובש, בשטחים הפלסטינים הכבושים". בית המשפט קיבל הצהרות כתובות ממדינות שונות, ושמע טיעונים בעל פה מה-23 ועד ה-25 בפברואר. ישראל סירבה להכיר בסמכותו של בית הדין לפסוק בעניין, לא מימשה את זכותה לשלוח שופט להרכב בית הדין, לא הציגה טיעונים בעל פה בפני בית הדין אלא רק טיעונים בכתב שרובם נסובו על סמכותו של בית הדין לדון בנושא ישראלי פנימי. גם ארצות הברית מתחה ביקורת קשה על בית הדין בהאג ויחד עם 22 מדינות דמוקרטיות הגישה חוות דעת לביה"ד שהגדר היא נושא פוליטי ולא משפטי.
ישראל ניהלה בהאג קמפיין מתוקשר, שכלל הפגנות של משפחות נפגעי טרור. להפגנות הובא מישראל, לשם המחשה, אחד האוטובוסים שבו בוצע פיגוע תופת ובו נרצחו ישראלים רבים.
ב-9 ביולי 2004 פרסם בית הדין את חוות דעתו, תחת הכותרת "Legal Consequences of the Construction of a Wall in the Occupied Palestinian Territory" ("השלכות משפטיות של בניית חומה בשטח הפלסטיני הכבוש") (אנ'). בית הדין רשם את הבטחתה של ישראל כי המכשול ישמש רק כאמצעי ביטחון זמני. עם זאת הוא ציין כי קיים חשש כבד כי תוואי המכשול ייצור עובדות בשטח שיובילו לסיפוח דה-פקטו של שטחים וישפיעו על קביעת הגבולות העתידיים בין ישראל למדינה פלסטינית.
ההיבט השני שחוות הדעת דנה בו הוא חוקיות המכשול לפי המשפט ההומניטארי הבין-לאומי. ישראל טענה שאמנת ז'נבה הרביעית אינה חלה בשטחי יהודה ושומרון, שכן הגדה המערבית ורצועת עזה מעולם לא היו חלק ממדינה ריבונית. בית הדין קבע כי טענה זו אינה רלוונטית, היות שישראל הכריזה שהיא מחילה את "הסעיפים ההומניטריים" של האמנה על השטחים. לגופו של עניין, קבע בית הדין כי מכשול ההפרדה נועד לסייע למפעל ההתנחלות שמהווה הפרה של סעיף 49 של האמנה. בנוסף, קובעת חוות הדעת כי ההשתלטות על אדמות פרטיות הכרוכה בהקמת המכשול מהווה פגיעה בקניין הפרטי ועל כן היא הפרה של סעיפים 46 ו-52 בתקנות האג ושל סעיף 53 באמנת ז'נבה הרביעית.
ההיבט השלישי של חוות הדעת הוא חוקיותה של הגדר לאור המשפט הבין-לאומי לזכויות האדם. בהקשר זה קבע בית הדין בניגוד לדעתה של ישראל, כי משפט זה חל במלואו בשטחים כבושים. לדעת בית הדין, גדר ההפרדה פוגעת בזכויות שונות המעוגנות באמנות שישראל חתומה עליהן.
במסקנות חוות הדעת קבע בית הדין כי גדר ההפרדה מנוגדת למשפט הבין-לאומי וקרא לישראל להפסיק את הקמת "החומה בשטחים הפלסטינים הכבושים כולל מזרח ירושלים וסביבתה", לפרק את חלקיה שנבנו על שטחים שמעבר לקו הירוק, ולשלם פיצויים לפלסטינים שנפגעו מהקמתה. כמו כן קרא בית הדין לקהילה הבין-לאומית להימנע מלסייע להתמשכות המצב הבלתי חוקי (לטענתו) שנוצר עקב הקמת הגדר, ולנקוט באמצעים חוקיים על מנת להביא להפסקת ההפרות מצד ישראל. חוות הדעת ניתנה ברוב של 14 תומכים מול מתנגד יחיד – השופט האמריקאי היהודי, תומאס בורגנטל – שגם הוא הביע ביקורת כלפי מעשי ישראל, אך טען שבפני בית הדין לא עמד בסיס עובדתי מספיק בשביל ממצאיו הגורפים, וכי עדיף היה שיימנע מדיון בנושא.
מעמדה המשפטי של גדר ההפרדה > תגובות בין-לאומיות לחוות הדעת של בית הדין הבין-לאומי

האיחוד האירופי אימץ את חוות הדעת של בית הדין. מספר ארגונים לזכויות האדם בירכו על ההחלטה, וכמוהם גם במדינות ערב: סוריה, לבנון, ירדן ומצרים, ובמדינות נוספות בעולם. לעיתים קרובות הציגו המחייבים את חוות הדעת (שאיננה מחייבת) בתור פסק דין מחייב ותבעו להטיל סנקציות על ישראל בשל הפרתו לכאורה של פסק דין מחייב מטעם בית הדין.
אחרי חוות הדעת, העביר בית הנבחרים האמריקני ברוב מוחץ של 45–360 החלטה המגנה את החלטת בית הדין ותומכת בזכותה של ישראל להקים את הגדר. קולין פאוול, מזכיר המדינה האמריקאי, קרא לפסיקת בית הדין "לא לגיטימית" והביע תמיכה בזכותה של ישראל להגנה עצמית.
מעמדה המשפטי של גדר ההפרדה > תגובת ישראל לחוות הדעת של בית הדין הבין-לאומי

ממשלת ישראל מתחה ביקורת קשה על חוות הדעת והאשימה אותה בחד-צדדיות. בתגובתה הרשמית, ממשלת ישראל דחתה את חוות הדעת והודיעה שתמשיך לבנות את הגדר בשם הזכות להגנה עצמית. עיקר הכעס היה על ההתעלמות מפיגועי הטרור כנגד ישראלים ומכך שהגדר מונעת רבים מהם. בציבור הישראלי ברובו נטען שזו צביעות ששופטים ממדינות כמו סין אשר כבשה את טיבט, רוסיה שניהלה מלחמה אכזרית בצ'צ'ניה, או ירדן והתנהגותה כלפי הפלסטינים בספטמבר השחור – שופטים את מעשיה של מדינת ישראל בהתגוננותה כנגד הטרור הפלסטיני. כמו כן הובע כעס על כך שבית הדין טען שישראל לא יכולה להצדיק את הקמת הגדר בזכות להגנה עצמית המובטחת באמנת האו"ם, משום שאין מדובר על התקפה מצד מדינה.
בשנת 2005, בעקבות הוראת בג"ץ באוגוסט 2004, חיברה פרקליטות המדינה מסמך בן 170 עמודים ובו היא מנמקת מדוע היא דוחה את חוות הדעת של בית הדין בהאג. במסמך נכתב שחוות הדעת של בית הדין הבין-לאומי בהאג בעניין גדר ההפרדה "איננה רלוונטית", מכיוון שעמדת ישראל לא הוצגה שם ועל-כן אין להתייחס אליה. המסמך מציין כי: (1) ההחלטה הסתמכה על נתונים חלקיים ולא מעודכנים; (2) מאז מתן חוות הדעת שוּנה תוואי הגדר באופן משמעותי; (3) הממשלה אמורה לשנות בקרוב את התוואי בחלקים נרחבים בגדר; (4) עמדת הפרקליטות אושרה על ידי הדרג המדיני הבכיר.
עמדתו של בית המשפט העליון הישראלי ביחס לחוות הדעת ניתנה בהרכב של תשעה שופטים בפרשת מרעאבה, שבה נדון תוואי הגדר באזור קלקיליה ואלפי מנשה. השופט אהרן ברק כתב את פסק הדין, שאליו הצטרפו כל השופטים. ברק קבע שחוות הדעת אינה יוצרת מעשה בית דין המחייב את ישראל שכן היא חוות דעת "מייעצת", אך "עם זאת, חוות דעת של בית הדין הבינלאומי מהווה פרשנות של המשפט הבינלאומי, הנעשית על ידי הגורם השיפוטי העליון במשפט הבינלאומי. ... בית המשפט העליון של ישראל יתן את מלוא המשקל הראוי לנורמות של המשפט הבינלאומי, כפי שפותחו ופורשו על ידי בית הדין הבינלאומי בהאג בחוות דעתו". השופט מישאל חשין אף ציין בחוות דעתו, כי במישור המשפטי נראה "שאין חילוקי דעות מהותיים בינינו לבין בית הדין בנושאי חוק ומשפט, וטוב שכך". עם זאת בג"ץ קבע כי הוא רשאי להגיע לתוצאה שונה מזו של בית הדין, בשל כך שבית הדין הסתמך על עובדות חלקיות, בעוד שלפני בג"ץ מצויה תמונה עובדתית מלאה יותר בעניין חשיבות הגדר ונחיצותה לאור פעולות טרור פלסטיניות. השופט חשין אף האשים את בית הדין בפוליטיזציה, וכתב כי "החלטתו של בית הדין הבינלאומי אין בכוחה להאיר את דרכי. אורה דל מכדי שאדריך עצמי על-פיה לעשות משפט אמת וצדק".
ראו גם

גדר הגבול ישראל-מצרים
המכשול נגד מנהרות בגבול רצועת עזה
מחסום (צה"ל)
האינתיפאדה השנייה
עוטף ירושלים
גדרות טובות יוצרות שכנים טובים
לקריאה נוספת

אמנון רמון וקובי מיכאל, ירושלים גדר סביב לה: בניית גדר הביטחון (גדר ההפרדה) סביב ירושלים - רקע כללי והשלכות, מכון ירושלים לחקר ישראל, 2004
ישראל קמחי, אמנון רמון, מאיה חושן וקובי מיכאל, גדר הביטחון בירושלים: השלכות על העיר ותושביה, מכון ירושלים לחקר ישראל, 2006
שאול אריאלי ומיכאל ספרד, חומה ומחדל: גדר ההפרדה - ביטחון או חמדנות?, ידיעות ספרים, תל אביב, 2008
ישעיהו פולמן, סיפורה של גדר ההפרדה, הוצאת כרמל, 2004
ענת רוט ואשר אריאן, סוד הכוח: מועצת יש"ע ומאבקיה בגדר ההפרדה ובתכנית ההתנתקות, באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2006
The Wall of Annexation and Expansion: Its Impact on the Jerusalem Area," The International Peace and Cooperation Center", Jerusalem, 2005
נועם שובל ואסף שטרן "השפעת גדר ההפרדה על נגישות לבתי חולים" המשפטי"ד 127 (2010)
טל אלוביץ', גדר נגד טרור: הדוגמה של רצועת עזה ושל יהודה ושומרון, מערכות 458, דצמבר 2014
אל"ם יהודה ואך משרת כמפקד עוצבת חירם. מאמר זה הוא תמצית עבודת מב"ל, מחזור מ"ו., מחוטי ברזל לחומה בצורה: "תסמונת הגדר" בגבולות ישראל והשפעתה על צה"ל - אל"ם ואך, באתר צה"ל, 1 באוקטובר 2019
ביאורים

↑  כך, לדוגמה, בעתירה נגד הקמת הגדר על אדמות הכפר בילעין כתב בית המשפט העליון כי "התוואי הקיים של הגדר מעורר תהיות גם מבחינת היתרון הביטחוני שהוא מעניק. אין חולק כי התוואי עובר ברובו בשטח נחות מבחינה טופוגרפית הן ביחס למודיעין עלית, הן ביחס לבילעין. הוא מותיר מספר גבעות בצד הפלסטיני ושתי גבעות בצד הישראלי. הוא מסכן את הכוחות המסיירים לאורך התוואי. על רקע תפיסת הביטחון שהוצגה לנו במקרים רבים אחרים, לפיה קיימת חשיבות ביטחונית להקמת הגדר בשטחים טופוגרפיים שולטים, מעורר התוואי הקיים תמיהות. ככלל, מציג המפקד הצבאי במקרים רבים של תכנון תוואי הגדר את החזקתן של גבעות שולטות כיתרון ביטחוני משמעותי, ואילו במקרה שלפנינו נקבע תוואי אשר לפחות בחלקו מצוי בשטח נחות ביחס לגבעות. אין להסביר תוואי זה אלא ברצון לכלול את החלק המזרחי של "מתתיהו מזרח" ממערב לגדר, שאלמלא כן ספק אם קיים טעם ביטחוני צבאי לקבוע את תוואי הגדר במקום בו הוא עובר עתה."
↑  נתונים מראים שבשנים 2001–2003 בוצעו בערי ישראל 73 פיגועים, שנרצחו בהם 293 ישראלים ונפצעו 1,950. לעומת זאת, בשנת 2003 נרצחו בפיגועים 89 ישראלים ונפצעו 411 באזורים שלא נבנתה בהם גדר, בעוד שבאזורים שהושלמה בהם הגדר נרצחו 46 ונפצעו 221. בשנת 2004, שבה הושלם הקטע הצפוני והחלו העבודות על התוואי במרכז ובאזור צפון ירושלים, נרצחו 19 ישראלים ונפצעו 102 באזורים שלא הייתה בהם גדר בעוד שבאזורים שהושלמה בהם הגדר לא נפגע אפילו ישראלי אחד.
שרפת גווייה

אתר שרפת גופות בעיר ורנסי, על גדות נהר הגנגס בהודו
אתר שרפת גופות בבאלי
שרפת גווייה היא הליך, לרוב טקסי, שבו גופה של אדם נשרפת זמן קצר לאחר מותו, בין אם במשרפה (בלטינית: קרֶמָטוריום) שהיא כבשן מיוחד שמגיע לטמפרטורות מתאימות, ובין אם במדורה שהובערה במיוחד לצורך זה. טקס שרפת הגופה מקובל כמנהג לוויות בתרבויות רבות בעולם.
בסיום הטקס נותר מן הגופה אפר הנשמר בכד מיוחד או מפוזר במקומות שונים. בין השאר מקובל פיזור האפר בים או במקומות בעלי משמעות לנפטר. במקומות מסוימים נחקקו חוקים האוסרים על פיזור האפר במקומות ציבוריים, כך למשל במדינת ניו יורק.
השרפה

מקום שרפת הגופה נקרא משרפה או אוֹפְרָה, והוא עשוי להיכלל בכנסייה או בית לוויות, שירות המוצע על ידי בית הקברות, או להיות מתקן עצמאי.
טקס ההלוויה או האשכבה אינו חייב להיערך במשרפה עצמה. דבר זה מאפשר להנהלת המשרפה לתכנן את תזמון השרפות על מנת להניב ניצול יותר טוב של תנור (למשל, על ידי שמירת גופה בקירור למחרת).
השרפה > התנור – מבנה המשרפה/כבשן

במשרפה מצוי תנור או כבשן אחד או יותר, ומתקנים לטיפול באפר. כדי לאפשר שרפה יעילה, הכבשן צריך להגיע לטמפרטורה שבין 870 ל־980 מעלות, ולהיות בנוי כך שהלהבות ירוכזו באזור הגו, היכן שרוב מסת הגוף מצויה.
הכבשן עשוי להשתמש במקורות דלק שונים, כגון גז טבעי או פרופן. בכבשנים של משרפות מודרניות ישנה מערכת בקרה הכוללת חיישנים פנימיים, המספקים נתונים על מצב הדליקה. על פי נתונים אלה, יכול המפעיל לבצע שינויים כדי לאפשר שרפה יותר יעילה וכן למזער את הזיהום הסביבתי.
בדרך כלל הכבשן אינו מיועד לשרפת מספר גופות בו־זמנית, ושרפה כזו היא עבירה במדינות רבות.
קירות תא השרפה מצופים בלבנים מיוחדות שנועדו לשמר את חומו של הכבשן. לבנים אלו דורשות החלפה אחת לחמש שנים לערך, בגין ההתרחבות וההתכווצות המתמדת, הנוצרת מעלייה וירידה של החום.
בכבשנים מודרניים ישנו מנגנון בטיחות ממוחשב, המונע את פתיחת הדלת בזמן שהאש דלוקה.
ארון הקבורה מוכנס לכבשן במהירות האפשרית, וזאת כדי למנוע אובדן חום. למטרה זו, בחלק מהכבשנים, הארון מורכב על גבי מסילה עם גלגלים, או על ידי מסילה הניתנת להרמה בזווית, על מנת שהארון יחליק לתוך הכבשן.
מפעילי המשרפות מאפשרים לעיתים לקרובי משפחתו של הנפטר לצפות בהכנסת הארון לכבשן, ולפעמים הצפייה נעשית מסיבות דתיות (למשל אצל הינדים).
השרפה > מכל הגופה

השלב הראשון בשרפת הגופה הוא הכנסתה לתוך מכל מתאים. מכל זה עשוי בדרך־כלל מקרטון גלי, או מעץ פשוט. רוב יצרני ארונות הקבורה בעולם מציעים דגמים מיוחדים לשרפה. ישנה גם אופציה של מכל עשוי קרטון ומצופה בעץ, כך שמבחוץ הוא נראה כארון קבורה רגיל, לאחר ההלוויה, מכל הקרטון מועבר לשרפה, וארון העץ ניתן לשימוש מחדש. כמו כן, משרפות לעיתים מציעות ארון מתים להשכרה, ובו נחה הגופה במהלך טקס ההלוויה.
השרפה > שרפה ואיסוף האפר

מכל הגופה מוכנס לתוך תא השרפה שבכבשן. לאחר כשעתיים של שרפה בטמפרטורה גבוהה והתקררות הכבשן נאסף האפר. מוכנס למכל, נשמר בו, לעיתים בתוך כוך במבנה המיועד לכך או נקבר, יש המפזרים את האפר בים או במקום אחר.
השרפה > שילוב בין כנסייה לקרמטוריום

תיאור של קרמטוריום בארצות הברית מובא, למשל, בעיתון הצפירה משנת 1888:
"הבנין הוא ערוך לפי טעם היונים. וזה סדר שרפת המתים: הגויה תונח על הבמה המטולטלת הנמצאת באמצע חדר־המועד, ובעת אשר כהן הדת עושה חובתו מורידים את הגויה לאט לאט אל היציע התחתון מקום שם תצא השרפה לפעלה עם הארון או בלעדיו לפי חפץ האבלים. הגויה תשרף במהרה ונהפכה לאפר הנקבץ לתוך תיבה אחת הנשואה שוב למעלה על אותה הבמה שבה הורידו את הנוף למטה ושם תוקח מאת קרובי המת או תשאר בקברות בית המשרפות. זה הוא הסדר הקל והפשוט. אם מת האיש במחלה מתדבקת אין פותחים את הארון אך שורפים אותו סגור. הוצאות השרפה עולות לחמש ועשרים דאללאר ומחיר תיבת־האפר שלשה דאללאר. החפץ לשרוף את מתו חייב להביא אל החברה תעודת־המות מאושרת מאת הרופא ובדבר הזה זהירה החברה מאד. בתוך הקרימטריום ישנו חדר אחד לבדיקת המת ע"י תחבלות שונות למען דעת אם לא מיתה מדומה היא. במהירות היותר גדולה צלחה שרפת־מת אחד בקרימטריום הזה ביום 30 דעצעמבער לשנת 1885, כי כל הפעולה ארכה לא יותר משעה אחת ושלשה עשר רגעים."
היסטוריה

שרפת גופות הופיעה לראשונה בלבנט בתקופה הנאוליתית, אך השימוש בה פחת בד בבד עם ההתיישבות השמית. במזרח התיכון הקדום נחשבה שרפת הגופה למעשה ברברי, שיש לעשותו רק בשעת הכרח, כגון מיתות ממגפה. הבבלים, על פי הרודוטוס, שִמרו את גופות מתיהם, ובפרס, והכהנים הזורואסטרים הטילו עונש מוות על כל ניסיון לשרפת גופה, יחד עם טקס טיהור מיוחד לאש שחוללה.
באירופה ישנם שרידים לנוהג שרפת הגופות בתקופת הברונזה המוקדמת (תחילת האלף השני לפנה"ס) ב־Pannonian Plain ובערוץ נהר הדנובה. שרידים דומים נמצאו גם בארץ ישראל. על פי האיליאדה של הומרוס, ביוון היה מקובל לשרוף את גוויות המתים וכך עשה אכילס לרעו פאטרוקלוס. הרומים נהגו גם הם לשרוף גוויות והגמרא מספרת על טיטוס שהוא ציווה לשרוף את גווייתו. במאה השנייה החלו לקבור את הקיסרים שנפטרו במקום לשרוף את גופותיהם ובימי קונסטנטינוס בשנת 330 הנהיגו שלא לשרוף גוויות כלל אלא לקבור אותם. בשנת 801 גזר קרל הגדול עונש מוות על שרפת גוויות. בשנת 1799 החליטה ממשלת צרפת שהמתים לא יקברו אלא ישרפו, אך ההחלטה לא מומשה.
בשנות ה־70 של המאה ה־19 התרבו הבוחרים לשרוף גוויות והתמיכה הרבה ביותר הייתה בשווייץ. קרמטוריום ראשון בגרמניה לשרפת גוויות הוקם בדרזדן על ידי פרידריך סימנס, שהיה לו בית חרושת לזכוכית. ניסיונות ראשונים בשרפת גופות התקיימו בברסלאו ודרזדן בספטמבר־אוקטובר 1874. התומכים בשרפת המתים טענו שבכך הם מונעים ממחלות לצאת מבתי הקברות וחוסכים בשטח של בתי הקברות. במאי 1874 נכתב בהמגיד: "שאלת שרפת המתים הולכת וגדולה מיום ליום. כמעט בכל ארצות אירופה מתעוררים רבים ומיסדים חבורות אשר כל אחד מבני החבורה מתחייב עצמו לצוות אל ביתו לשרוף את גופו אחרי מותו". ביוני אותה שנה דווח בהלבנון מווינה: "פה נוסדה אגודת "אורנע" ותעודת החברה אשר כל חבר וחבר במותו יותן גופו לשרפה ולא יקבר" ודיווח דומה הגיע מפעסט. בהולנד הוכנסה שרפת הגוויות מאוחר יותר ובינואר 1894 כשהחליטו באגודה שקידמה את העניין להקים קרמטוריום, טרם נתקבל אישור מהממשלה לשרפה. באנגליה נתקלו תומכי שרפת הגוויות בשני מכשולים שטרם הצליחו לעבור בשנת 1894: הראשון היה האמונה הדתית והשני היה אישור של הממשלה שרצתה שהגופות יישארו למקרה הצורך בחקירת סיבות המוות.
בשנת 1904 דווח:
בשנת 1960 נשרפו כ־3.5% מגופות הנפטרים בארצות הברית ועד שנת 1969 עלה השיעור ל־4.5%. השרפה הייתה נפוצה בעיקר בקרב המעמד הבינוני־גבוה, אף שעלות השריפה נמוכה יותר מקבורה בקרקע.
יחס הדתות השונות לשרפת גופות > נצרות

בתחילת ימי הנצרות קיבלו הנוצרים מהיהודים את מנהג הקבורה והובילו לביטול שרפת המתים ברומא.
בכנסייה הקתולית התקיים ויכוח בין שמרנים שטענו ששרפת הגופה סותרת את האמונה בתחיית המתים ובחיי נצח, אל מול המתנגדים לאיסור על שרפת הגווייה. בשנת 1963 התירה הכנסייה הקתולית לשרוף את גופת המת.
כיום לרוב הנוצרים אין בעיה לשרפת הגופה ואף תופעה זו נרחבת יותר עם הזמן באזורים נוצריים בארצות הברית.
יחס הדתות השונות לשרפת גופות > יהדות

התורה מצווה:
מפסוק זה נלמד איסור כללי על הלנת המת, וביהדות נהגה מאז ומעולם קבורה של המתים, אף שאופן הקבורה השתנה.
בעקבות התעוררות הנוהג לשרוף גוויות ברחבי אירופה במאה ה־19 והצטרפות יהודים רבים ליוזמות של שרפת גוויות בגרמניה בשיעור שעלה בהרבה על חלקם באוכלוסייה, עלתה שאלת שרפת הגוויות בפני פוסקי ההלכה, שפסקו שאסור לשרוף את גוויית הנפטר. בין הכותבים הראשונים ניתן למנות את הרב צבי הירש קלישר והרב יצחק איזיק טאובס. הרב יצחק יהודה שמלקיש הביא בספר שלו תשובה של חתנו, הרב נתן לוין, שאוסר את שרפת הגוויות מפני שיש חובה לקבור את הנפטר באדמה וכך גם כתב הרב בנימין אריה וייס בספרו "אבן יקרה" והרב חיים ברלין ב"ראש מנשה". הרב אליהו בן־אמוזג פרסם בשנת 1888 תשובה בנידון בספר בשם "יענה באש", וטען שאין לשנות ממנהג הקבורה בקרקע ואין לקיים את צוואתו של אדם שמבקש שישרפו את גווייתו. גם הרב נתן מרקוס אדלר ענה ששרפת הגווייה אסורה. בעיתונות העברית היו כאלו שפקפקו באיסור, כמו יהודה ויסטיניצקי ושלום רבינוביץ'. בעת מגפה בווינה צוטט הרב משה גידמן, שקבע כי שרפת מתים אסורה, אך בעת סכנה "אפשר להתיר לעשות איזה שינויים".
בדיון שנערך במועצת הרבנות הראשית לישראל אושרר האיסור ונקבעו כללים חמורים ביחס למי שנשרפה גופתו, כללים שלא חלים על אנשים שעברו עבירות חמורות יותר. איסור השרפה מקובל ביהדות האורתודוקסית
 וביהדות הקונסרבטיבית.