stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב פינק
הערות שוליים

↑  ביהדות ארגנטינה, הצופה, 30 ביוני 1947
↑  הרב פינק אצל שר הפנים, הצופה, 13 בדצמבר 1949
↑  ראובן בן צבי, י וכיצד בוחרים רבנים לחיפה, מעריב, 16 באוגוסט 1971
↑  צעירי הד"ל בחיפה עזבו ישיבת המזכירות, מעריב, 2 בנובמבר 1970
↑  ראובן בן צבי, הרב הראשי לחיפה ייבחר במיכרז עולמי, מעריב, 30 בנובמבר 1971
↑  עמוס כרמלי, אודיטוריום ללא חניה, דבר, 27 במרץ 1973
↑  ראובן בן צבי, העיר שבה נוסעים אוטובוסים בשבת בוחרת את רבניה, מעריב, 26 במאי 1975
↑  היום בחירת רבני חיפה, דבר, 27 במאי 1975
↑  רבנים מארגנטינה הוסמכו בחיפה, דבר, 2 באוגוסט 1966
↑  החלו הדיונים המעשיים בועידה העולמית, הצופה, 21 ביוני 1968
↑  הודעה ואזהרה, הצופה, 10 באוקטובר 1967
↑  רבני ישראל: ניתוחי מתים רק במיקרים של פיקוח-נפש, הצופה, 5 באוגוסט 1966
↑  יהודית פיגל פינק, באתר 'מרכז מידע הר הזיתים'
↑  מנחם ישראל פינק, באתר 'מרכז מידע הר הזיתים'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 298952351   WorldCat (עם VIAF): 298952351
קודקס דרזדן

| --- | --- |

 מידע כללי
 שפת המקור:  שפות מאיה 
 הוצאה
 מספר עמודים:  78 
 
קודקס דרזדן הוא ספר מאיה עתיק שנכתב ביבשת דרום אמריקה, ומתוארך למאה ה-11 או ה-12. הקודקס מכיל מידע הנוגע לטבלאות אסטרונומיות ואסטרולוגיות, מידע על מפגשים של כוכבי לכת וירחים, התייחסויות דתיות, עונות השנה, מחלות ורפואה. זהו אחד הספרים הבודדים ששרדו מתרבויות מסו-אמריקה לפני הגעת האדם הלבן, לאחר שמאות אלפי ספרים דומים נשרפו על ידי כמרים ספרדים כ"עבודות שטן". הקודקס התגלה מחדש בעיר דרזדן, גרמניה, ומכאן שמו הנוכחי של הספר. הוא ממוקם במוזיאון של ספריית המדינה הסקסונית. בעבר האמינו שהוא הספר העתיק ביותר ששרד מתרבויות דרום אמריקה, אך בספטמבר 2018 הוכח שקודקס מאיה ממקסיקו, שנודע בעבר כקודקס גרולייר, קדם לו בכמאה שנים.
הספר ספג נזקי מים חמורים במהלך מלחמת העולם השנייה. הדפים עשויים אמאטה (אנ') (סוג של נייר קליפת עץ), בגובה 20 ס"מ, וניתנים לקיפול בסגנון אקורדיון (קיפול מסך) בדומה למספר ספרים אחרים מהתקופה הפרה-היספנית; כשהקודקס נפתח הוא באורך 3.7 מטרים. הוא כתוב בהירוגליפים של המאיה ומתייחס לטקסט מקורי, שנכתב כשלוש או ארבע מאות שנים קודם לכן, המתאר את ההיסטוריה המקומית וטבלאות אסטרונומיות. הדפים מורכבים מנייר העשוי מקליפת עץ פנימית של זן בר של תאנה, Ficus cotinifolia, (Hu'un במאיה - מילה שהפכה מקבילה מבחינה סמנטית ל"ספר").
הערות שוליים

1 2 3  ריצ'רד פיינמן, אתה בטח מתלוצץ מיסטר פיינמן, עמ' 300–303
↑  הוא שהה שם בירח הדבש שלו, עם אשתו השנייה Mary Louise Bell, איתה התתחתן ב-1952, היא התעניינה מאד בתולדות האמונות של מקסיקו וסחבה אותו לטיולים ממושכים בפרמידות עד שהתעייף.
איידס באפריקה שמדרום לסהרה

אחוזי המבוגרים חולי האיידס במדינות העולם בשנת 2007 על פי ארגון האיידס של האומות המאוחדות.
מחלת האיידס נפוצה הרבה יותר באפריקה שמדרום לסהרה ("אפריקה השחורה") מאשר בשאר אזורי העולם, על פי ארגון הבריאות העולמי (WHO). על פי ההערכות של ארגון הבריאות העולמי, היו 39.0 מיליון [33.1-45.7 מיליון] אנשים שחיו עם HIV בסוף שנת 2022, שני שלישים מהם (25.6 מיליון) נמצאים באזור אפריקה שמדרום לסהרה.  בשנת 2000, למעלה מ-30% מהתושבים בזימבבווה, בוטסואנה וסווזילנד, נשאו את המחלה. לדבר יש  יש השלכות כלכליות וחברתיות מרחיקות לכת.
איידס

איידס (AIDS; ראשי תיבות באנגלית: Acquired Immune Deficiency Syndrome, תסמונת הכשל החיסוני הנרכש) היא מחלה כרונית וחשוכת המרפא של מערכת החיסון שמקצרת באופן משמעותי את תוחלת החיים. המחלה מפריעה לגוף להתגונן ממחלות וגידולים. האיידס נתגלתה במדינות המערב בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, אחרי שהפכה למגפה עולמית. סבורים כי מקורה של המחלה הוא באפריקה שמדרום לסהרה, שם היא הופצה באין מפריע עד שהתגלתה. על פי הערכת ארגון הבריאות העולמי למעלה מ-40 מיליון בני אדם מתו ממחלת האיידס עד סוף 2022.
מחלת האיידס היא אחת המחלות המדוברות והנחקרות ביותר בעולם.
אפידמיולוגיה

איידס מהווה גורם תמותה משמעותי בקרב צעירים ומבוגרים מאפריקה אשר פעילים מינית. בדומה לרוב מדינות העולם השלישי, הרוב נדבקו דרך קיום יחסי מין ללא אמצעי הגנה כגון קונדום.
פרופסור מקס אסקס, מחוקרי האיידס הגדולים בעולם, מצא כי בקרב הטרוסקסואלים בלבד, אחד מכל 5-10 מבוגרים באפריקה נדבק בנגיף, לעומת אחד מכל 3,000-5,000 מבוגרים ברחבי העולם המפותח. כלומר, הסיכון באפריקה גדול פי 500 מאשר במערב, וזאת כנראה בשל ההבדלים התרבותיים בהתנהגות מינית, שכיחות גבוהה יותר באפריקה של מחלות בלתי מטופלות אשר מועברות על ידי מגע מיני, וזנים שונים של הנגיף.
במדינות הנגועות ביותר - דרום אפריקה וזימבבווה, כשליש מהאוכלוסייה הבוגרת נושא את הנגיף. מדינות אלו צפויות לאבד בשנים הקרובות דור שלם של תושבים. תוחלת החיים באפריקה השחורה (נכון לשנת 2005) היא 47 שנים; מומחים מעריכים שללא מחלת האיידס הייתה תוחלת החיים עולה ל-67 שנים.
אפידמיולוגיה > היחס בין גברים לנשים

בתחילתה של המגפה מספר הגברים שהיו נגועים במחלה היה גבוה ממספר הנשים הנגועות, אך כיום סיטואציה זו ברוב המדינות היא הפוכה. נשים אפריקאיות נדבקות בגיל יותר מוקדם מגברים והפער בשכיחות הנגיף בין גברים לנשים ממשיך להצטמצם.
בחקר האיידס שנעשה בזאיר, עומד במרכז ניתוח היחסים בין המינים ומעמד האישה. הנשים בזאיר תופסות מקום מרכזי בניהול משק הבית. יחד עם זאת, רובן נמצאות בעמדות של תלות כלכלית ורגשית. נשים ללא עצמאות כלכלית אינן יכולות לסרב למין גם כאשר הוא איננו מין בטוח. הפסקת ניצול הכוח הגברי ביחסי מין מצריך שינוי חברתי ותרבותי, שיתקבל במידה שתוענק לגיטימציה חוקית וסוציאלית לנשים לסרב לקיים יחסי מין ויינתן להן החופש הכלכלי לעשות זאת. זכות אנושית בסיסית זו מופרת בחברות רבות באפריקה. במחקר שנערך בזאיר, נראה כי הדומיננטיות הגברית משאירה מעט מאוד חופש לנשים וזאת לעומת מה שהיה קיים בקהילות שהיו קיימות לפני דור.
אפידמיולוגיה > נתונים סטטיסטיים

נתוני האומות המאוחדות לשנת 2005:
| אזור בעולם | שכיחות נגיף HIV במבוגרים (גילאים 15 - 49) | סך מקרי נגיף HIV | מוות מאיידס ב־2005 |
| --- | --- | --- | --- |
| אפריקה שמדרום לסהרה | 6.1% | 24.5m | 2.0m |
| כלל עולמי | 1.0% | 38.6m | 2.8m |
| אמריקה הצפונית | 0.11% | 1.3m | 27,000 |
| מערב אירופה | 0.3% | 5.8m | 12,000 |
השוואות אזוריות של איידס ב־2005 (מקור: UNAIDS, 2006 Report on the global AIDS epidemic): 
להלן מספר נתונים ממחקר שנערך באוניברסיטת קליפורניה בנוגע לאפריקה השחורה (אפריקה שמדרום לסהרה) לשנת 2007:
כלל אוכלוסיית אפריקה השחורה – 788 מיליון
חולים במחלת האיידס – 22.5 מיליון
שכיחות המחלה בקרב אוכלוסייה בוגרת – 5%
נשים מעל גיל 15 החולות במחלת האיידס - 13.3 מיליון (נכון לשנת 2005 בניגוד לשאר הנתונים)
ילדים החולים במחלת האיידס – 2.2 מיליון
מספר הנדבקים החדשים במחלה - 1.7 מיליון
מספר מקרי המוות כתוצאה מהמחלה – 1.6 מיליון
השפעת הכלכלה

הבעיות החברתיות והכלכליות משפיעות על נגישותם של תושבי אפריקה לשירותי טיפול ומניעה הולמים. במדינות שמדרום לסהרה המגפה השפיעה באופן חסר תקדים על משקי בית וקהילות. מחקרים הראו כי מדינות אלו מאבדות בממוצע בין 1% ל 2% מהצמיחה הכלכלית כתוצאה מהמגפה.
המשבר הכלכלי מביא עמו מספר רב של נשים לסיטואציות מסוכנות בהן הן נאלצות להשתמש במין עם מספר רב של בני זוג על מנת לפרנס את עצמן ואת בני משפחתן. יחד עם זאת, הרבה מן המתבגרים באפריקה מגיעים ממשפחות עניות ולכן הם מאוד חשופים ופגיעים. חלקם נאלצים לעסוק בזנות בתמורה למזון, ביגוד ואף בתמורה לציונים טובים בבית-הספר.
רוב המדינות באפריקה שמדרום לסהרה סובלות ממגפות רבות ככלל ומגפת האיידס בפרט אשר מתפרצת ופוגעת באוכלוסייה הכללית ולא נשארת בתחום האוכלוסייה עם סיכון גבוה כגון: עובדים בזנות, גברים המקיימים יחסי מין עם גברים, ונרקומנים הצורכים סמים באמצעות מזרקים.
מניעת הדבקה

לאורך שנים נעשו ניסיונות שונים להקטנת שיעורי ההדבקה. טכניקות עיקריות שבהן נעשה שימוש
1. חינוך למין בטוח עם קונדום
2. ברית מילה ניתוחית או ללא ניתוח (תוך שימוש בציוד כמו Prepex) אשר הוכחה כמקטינה את שיעור ההידבקות בעד 80 אחוזים.
הנגישות לתרופה

נגישות האוכלוסייה לטיפול תרופתי בנגיף גדלה פי שמונה מסוף שנת 2003, כאשר כ-810,000 בני אדם מטופלים בדצמבר 2005. 17% מתוך 4.7 מיליון בני אדם מקבלים את הטיפול האנטי ויראלי נגד המחלה באפריקה שמדרום לסהרה (חולה אחד מתוך כל שישה חולים). במרבית מדינות אפריקה את הטיפול מקבלים כ-20% מן האוכלוסייה, כאשר יוצאים מן הכלל הן בוטסואנה, נמיביה ואוגנדה, בהן מגיעה רמת הטיפול לכ-50% מן החולים.
בתחום זה פועל הקרן העולמית למאבק באיידס, שחפת ומלריה.
הירתמות למאבק

בין האנשים המנסים לעורר מודעות וליצור שינוי, ניתן למנות את נלסון מנדלה, נשיא דרום אפריקה לשעבר, שהקדיש מאז פרישתו את מרב מרצו במאבק נגד מחלת האיידס. עם תום תקופת כהונתו כנשיא, הודה מנדלה כי לא עשה מספיק כדי להילחם במחלה, מתוך חשש למחיר הפוליטי אותו יישא במידה שיודה במשבר ההומניטארי החמור.
בעבר אמר מנדלה: "איידס אינה עוד מחלה, זוהי סוגיה בזכויות אדם". כחלק מפועלו להגברת המודעות למחלה, מנדלה הרצה בכנסים ברחבי העולם וניסה לתעל את קשריו והיותו דמות ציבורית מוכרת לטובת המאבק. ניתן לראות דוגמה לכך בקמפיין גיוס כספים שנערך בשנת 2003, אשר זכה לשם 46664 AIDS, על שם מספר האסיר שהיה לו.
בשנת 2005, איבד נלסון מנדלה את בנו, מקגטו מנדלה, שנפטר ממחלת האיידס.
ראו גם

איידס באוגנדה
איידס בסנגל
יתומי איידס
קאמי (רחוב סומסום)
שחפת באפריקה שמדרום לסהרה
לקריאה נוספת

אברהם מורג (עורך), איידס: תופעה חובקת עולם, אקדמון, 1998.
Han ten Brummelhuis and Gilbert Herdt (editors), Culture and sexual risk: anthropological perspectives on AIDS, London: Routledge, 1995
הערות שוליים

1 2  אתר המידע על איידס של האומות המאוחדות
↑  Global Statistics, HIV.gov, ‏November 15, 2023
1 2 3  ארגון הבריאות העולמי, People living with HIV, WHO- World Health Organization, ‏2023
↑  Sub-Saharan Africa, באתר HIV InSite,‏ יולי 2009
אחוזי חולי האיידס במדינות אפריקה בשנת 2007 על פי ארגון האיידס של האומות המאוחדות.
מפת התפשטות המחלה בארצות אפריקה בין 1988 לבין 2003, על פי ארגון האיידס של האומות המאוחדות
בלאקספלויטיישן

פוסטר של Sweet Sweetback's Baadasssss Song
בלאקספלויטיישן (באנגלית: Blaxploitation או Blacksploitation, בתרגום חופשי: ניצול שחורים) הוא ז'אנר אתני של סרט ניצול אשר צמח בארצות הברית במהלך שנות ה-70 המוקדמות. הסרטים, למרות תגובת הנגד החריפה, שספגו בשל הייצוג הסטריאוטיפי של הדמויות השחורות, גם היו בין הזרמים הראשונים, שבהם דמויות וקהילות שחורות היו הגיבורים והנושאים בקולנוע ובטלוויזיה, ולא רק דמויות משנה או קורבנות של אלימות. התפתחות הז'אנר עלתה בקנה אחד עם חשיבה מחודשת של יחסי גזע שהתנהלה בשנות ה-70. רון פוגל כתב במגזין ליברל:
בשנות ה־70 הייתה הוליווד בשלב של מעבר אל קולנוע אמנותי וניסיוני יותר. כך נפתחה הדלת לשורה של יוצרים אפרו־אמריקאים כמריו ואן פיבלס וגורדון פארקס. פארקס היה הבמאי של 'שאפט' (1971) המיתולוגי, על בלש קשוח שנשים (גם לבנות!) נופלות שדודות לרגליו. שאפט שווק כסמל מין שחור וגאה. הבוטות שאפיינה את יוצרי הקולנוע העצמאי השחור של שנות ה־70 באה לידי ביטוי גם בסרטים זולים וצעקניים, שבמפתיע היו אלה שהביאו לתחילת הלגיטימציה של הקולנוע האפרו־אמריקאי בארצות הברית. סרטי הבלאקספלויטיישן, שבוימו ברובם על ידי במאים לבנים, הציגו גיבור שחור עשוי ללא חת הלוחם בלבנים המושחתים. סרטים כגון 'פוקסי בראון' ו'דולמייט' (שניהם זכו לגרסאות חדשות בעשורים שלאחר מכן) הציגו כוכבים אפרו אמריקאים סקסיים, כמו פאם גריר – דוגמנית יפהפייה שהפכה לשחקנית, שבדרך כלל נוקמת בסרטיה באדם הלבן הרשע. סרטי הז'אנר צברו רווחים נאים בקופות.
סרטי בלאקספלויטיישן היו במקור מכוונים לקהלים אורבניים אפריקאים-אמריקאים, אך עד מהרה קהלי הסרטים חצו קווים גזעיים ואתניים. כאשר בהוליווד הבינו את פוטנציאל הרווח של הרחבת קהלי היעד של סרטי בלאקספלויטיישן, הפקת סרטים אלו התרחבה.
את המונח טבע ג'וניוס גריפין, שהיה מנהל סניף לוס אנג'לס של האגודה הלאומית לקידום אנשים צבעוניים (NAACP) ויחצ"ן סרטים. הביטוי הוא הלחם של המילים "שחור" (black) ו"ניצול" (exploitation). בין הסרטים שכוננו את הז'אנר מנויים "Sweet Sweetback's Baadasssss Song" (המקורי, על פי מגזין "וראייטי") והסרט המוכר יותר, והרדיקלי פחות (בתור סרט במימון הוליוודי), "שאפט" (שניהם סרטי 1971).
בנוסף לליהוק צוותי שחקנים שחורים וצוותים טכניים שחורים, סרטי בלאקספלויטיישן גם היו הראשונים לכלול בפסקולים שלהם מוזיקת פאנק ונשמה.
תכונות מגדירות של בלאקספלויטיישן

כאשר הם ממוקמים בצפון-מזרח ארצות הברית או בחוף המערבי, סרטי בלאקספלויטיישן בעיקר מתקיימים בשכונות עוני עירוניות, וכוללים הרבה כינויי גנאי ללבנים, כגון "cracker" ו-"honky" . כשסרטי בלאקספלויטיישן מתקיימים בדרום של ארצות הברית, הם נוטים יותר להתייחס לעבדות ולנישואי תערובת או יחסים בין-גזעיים. הסרטים מאופיינים בשפה בוטה, ומסתמכים על אלימות, מין, סחר בסמים, ועוד נושאים שמכוונים לעורר את רגישות הקהל. הסרטים בדרך כלל מציגים גיבור שחור אשר גובר על "The Man", ביטוי המתייחס לממסד הלבן, על מוסדותיו וסמליו, אשר אחראי לדיכוי הקהילות השחורות.
בלאקספלויטיישן כולל מספר תתי-סוגות, כולל פשע ("פוקסי בראון"), פעולה/אמנויות לחימה ("Three the Hard Way"), מערבונים ("Boss Nigger"), אימה ("Abby", "Blacula"), כלא ("Penitentiary"), קומדיה ("Uptown Saturday Night"), נוסטלגיה ("Five on the Black Hand Side"), סרטי התבגרות, דרמות בית משפט ("Cooley High/Cornbread, Earl and Me"), ומוזיקליים ("Sparkle").
בעקבות הדוגמה של הסרט המכונן בז'אנר, "Sweet Sweetback's Baadasssss Song", סרטי בלאקספלויטיישן רבים כללו פסקולים של פאנק, ג'אז ומוזיקת נשמה עם בס כבד, פעימות, וגיטרות ווה-ווה. הפסקולים בולטים בכך שהם כללו מוזיקה מורכבת, ושונה מהותית מאלבומי הפאנק הקלילים שיוצרו לנגינה ברדיו, שהיו אז נפוצים. הם כוללים גם עיבודים עשירים עם תזמורות, כולל חלילים וכינורות.
בעקבות הפופולריות של הסרטים האלה בשנות ה-1970, סרטים בז'אנרים אחרים החלו לכלול דמויות שחורות עם מאפיינים סטריאוטיפיים של בלאקספלויטיישן, כגון דמויות מהעולם התחתון של הארלם בסרט ג'יימס בונד, "Live and Let Die" ‏(1973), הדמות של ג'ים קלי בסרטו של ברוס לי, "הדרקון" (1973), ודמותו של פרד ויליאמסון בסרט "The Inglorious Bastards" ‏(1978).
בלאקספלויטיישן וכוח שחור

אפני שאקור טענה כי כל היבט של התרבות (כולל קולנוע) בשנות ה-1960 וה-1970 היה מושפע על ידי תנועת הכוח השחור. "Sweet Sweetback's Baadasssss Song" היה אחד הסרטים הראשונים לשלב את אידאולוגיית הכוח השחור ולאפשר לשחקנים שחורים להיות הכוכבים בנרטיבים שלהם עצמם, במקום להיות מוסללים לתפקידים סטריאוטיפיים שהיו זמינים להם עד אותה הנקודה (כגון דמויות "מאמי" – שפחה או דמות שחורה אמהית שמדברת באופן עילג וקיימת לטובת הדמויות הלבנות, או דמויות "סיידקיק", עזר, לעיתים קרובות דמויות קומיות, שתומכות בגיבור הלבן). סרטים כגון "שאפט" הביאו את החוויה השחורה לקולנוע בדרך חדשה, ואפשרו לסוגיות פוליטיות וחברתיות שחורות שבעבר זכו להתעלמות בקולנוע להיחקר. "שאפט", והדמות הראשית שלו, ג'ון שאפט, הביאו את התרבות האפריקאית-אמריקאית לזרם המרכזי בעולם. "Sweetback" ו"שאפט" הושפעו שניהם על ידי תנועת הכוח השחור, המכיל נושאים מרקסיסטיים, סולידריות, ומודעות חברתית לצד ז'אנר מאפייני הז'אנר הטיפוסיים של סקס ואלימות.
מתוך ההבנה שהקולנוע יכול להביא לשינוי חברתי ותרבותי, תנועת הכוח השחור אחזה בז'אנר כדי להדגיש מאבקים חברתיים-כלכליים שחורים של שנות ה-1970; הרבה סרטים כאלה הכילו גיבורים שחורים הצליחו להתגבר על הדיכוי הממוסד של התרבות והיסטוריה השחורה. סרטים מאוחרים יותר, כמו "Superfly", מיתנו את הרטוריקה של הכוח השחור, ועודדו התנגדות בתוך המערכת הקפיטליסטית ולא טרנספורמציה שורשית של החברה, ובכך היו קלים יותר לעיכול עבור הציבור הרחב. אך "Superfly" בכל זאת תמך באופן עקיף בתנועה הלאומנית השחורה על ידי כך שהראה שסמכות לבנה וסמכות שחורה מתקשים להתקיים זו לצד זו.
סטראוטיפים

התפקיד של הז'אנר בחקר ועיצוב יחסי הגזע בארצות הברית הייתה שנויה במחלוקת. בין חוקרי ומבקרי התרבות, היו כאלה שטענו כי בלאקספלויטיישן הייתה מגמה של העצמה שחורה, בעוד שאחרים האשימו את הסרטים שהם מנציחים סטריאוטיפים שליליים של אנשים לבנים לגבי אנשים שחורים. כתוצאה מכך, רבים קראו למיגור הז'אנר. ה-NAACP, התאחדות ההנהגה הדרומית-נוצרית, והליגה העירונית הלאומית התאחדו בקואליציה נגד בלאקספלויטיישן. ההשפעה שלהם בשנות ה-1970 המאוחרות תרמה להיכחדות הז'אנר. מבקר הספרות אדיסון גייל כתב בשנת 1974, "הדוגמה הטובה ביותר של סוג זה של ניהיליזם/חוסר אחריות הם הסרטים השחורים; זוהי דוגמה של החופש אשר נדחק אל גבולותיו המגוחכים ביותר; אלו הם כותבים ושחקנים הטוענים כי החופש של האמן דורש ניצול של בדיוק אותם האנשים להם הם חבים את קיומם האמנותי."
סרטים כמו "שאפט" ספגו ביקורת חריפה, לא רק על הסטראוטיפ של הגיבור (המכליל סרסורים כנציגים של כל התרבות האפריקאית-אמריקאית), אלא גם כמתאר את כל הקהילות השחורות כחממות של סחר בסמים ושל פשע.
סרטי בלאקספלויטיישן כגון "Mandingo" ‏(1975) אפשרו למפיקי הוליווד לבנים מהמיינסטרים, במקרה זה דינו דה-לורנטיס, דרך לתאר בסרטיהם עבדות אכזרית, גזענות מתמשכת, סקס בין-גזעי ואלימות, מרידות ועוד נושאים מלהיטים. אך בשנות ה-1980 המאוחרות ותחילת שנות ה-1990, עלה גל חדש של קולנוענים שחורים, במיוחד ספייק לי ("עשה את הדבר הנכון") וג'ון סינגלטון ("החבר'ה מהשכונה") אשר התמקדו בחיי שחורים עירוניים בסרטים שלהם, ולא מנקודת מבט לבנה. במאים אלו עשו שימוש באלמנטים של בלאקספלויטיישן תוך שילוב ביקורת מרומזת על האדרת הז'אנר את הסטריאוטיפ של התנהלות שחורה "פלילית".
לצד ההאשמה על ניצול סטראוטיפים, NAACP גם מתח ביקורת על בלאקספלויטיישן בטענה שהז'אנר מנצל את כל הקהילה והתרבות השחורה בארצות הברית, על ידי יצירת סרטים למטרת רווח שלעולם לא יגיע או ייטיב עם קהילה זו, המתקיימת בתור הבסיס כל עלילות הסרטים של הבלאקספלויטיישן.
סרטי בלאקספלויטיישן בולטים > 1970

"The Black Angels" - סרט על חבורת אופנוענים שחורים, מז'אנר האופנוענים פורעי החוק.
"They Call Me MISTER Tibbs!" - סרט ההמשך של ""בחום של הלילה"", שונה סגנונית מן הסרט המקורי.
"Cotton Comes to Harlem" - מבוסס על רומן שנכתב על ידי צ'סטר היימס, ומבוים על ידי אוסי דייוויס. מתאר שני בלשים שחורים במשטרת ניו יורק הרודפים אחרי קבוצת פושעים שחורים.
סרטי בלאקספלויטיישן בולטים > 1971

"Sweet Sweetback's Baadasssss Song" נכתב, הופק, הולחן, בוים ומככב בו מלווין ואן פיבלס. הגיבור גדל בקרב זונות והוא נעצר על פשע שהוא לא ביצע. במהלך מעצרו, הוא מציל צעיר שחור ממכות בידי שוטרים לבנים. הוא הופך לעבריין נמלט מן המשטרה ובורח למקסיקו. בשנת 2004, מריו ואן פיבלס ביים ושיחק את אביו בסרט "BAADASSSSS!", סרט ביוגרפי על עשיית הסרט "Sweet Sweetback's Baadasssss Song".
"שאפט" - בבימויו של גורדון פארקס ובכיכובו ריצ'רד ראונדטרי בתור הבלש ג'ון שאפט. הפסקול כולל שירים של אייזק הייז, אשר הקליט את שיר הנושא וזכה עבורו במספר פרסים, כולל פרס האוסקר. "שאפט" נבחר על ידי ספריית הקונגרס כעבודה משמעותית מבחינה תרבותית או היסטורית ונבחר לשימור ברישום ההקלטות. הסרט הוליד שני סרטי המשך, "Shaft's Big Score" ,‏(1972) ,Shaft in Africa ‏(1973), כמו גם סדרת טלוויזיה קצרת-מועד בכיכובו של ראודנטרי. הרעיון הוקם לתחייה בשנת 2000, עם חידוש בכיכובו של סמואל ל. ג'קסון בתור האחיין של ג'ון שאפט המקורי, כאשר ריצ'רד ראונדטרי מופיע שוב בתפקיד המקור.
סרטי בלאקספלויטיישן בולטים > 1972

"Hit Man" היא סיפורו של רוצח שכיר באוקלנד המגיע ללוס אנג ' לס אחרי שאחיו נרצח. הוא לומד כי האחיינית שלו אולצה לתוך עולם פורנוגרפיה. היא בסופו של דבר נרצחת. הוא יוצא לרצוח את כל המעורבים, החל מכוכבת פורנו (פאם גריר), בעלי אולם הקולנוע (אד קיימברידג'), לאדם שהוא העריץ בילדותו (רודי צ'לנג'ר), ומאפיונר (דון דיימונד).
"Super Fly" – בבימויו של גורדון פארקס ג'וניור ועם פסקול מאת קרטיס מייפילד. "Super Fly" הוא אחד הסרטים השנויים ביותר במחלוקת, וכן מן הרווחיים, פופולריים וקלאסיים של הז'אנר.
"The Legend of Nigger Charley" – נכתב והופק על ידי פרד ויליאמסון, שגם מככב בו. היה גם סרט המשך ב-1973, The Soul of Nigger Charley.
"Hammer "- בכיכובו של פרד ויליאמסון בתור בי. ג'יי האמר, מתאגרף אשר מנהלו המושחת רוצה שהוא יפסיד בכוונה בהוראת המאפיה.
"Across 110th Street" – מותחן פשע על שני בלשים (בגילומם של אנטוני קווין ויפת קוטו) אשר מנסים לתפוס קבוצה של שודדים שגנבו $300,000 מהמאפיה לפני שהמאפיה תופסת אותם. שיר הנושא מאת בובי וומאק הגיע למקום #19 במצעד בילבורד למוזיקה שחורה.
"Black Mama, White Mama" – סרט ניצול מז'אנר כלא נשים, אשר בחלקו נוצר בהשראת "הנועזים" (1958). בסרט מככבות פאם גריר ומרגרט מרקוב בתפקידים שבמקור שיחקו סידני פואטייה וטוני קרטיס.
"Blacula" הוא חיקוי לסרט דרקולה אשר כולל נסיך אפריקני (בגילומו של ויליאם ה. מרשל) אשר ננשך ונכלא על ידי הרוזן דרקולה. כשהוא משתחרר מן הארון שלו, הוא פושט טרור ברחבי לוס אנג'לס המודרנית. לסרט גם היה המשך בשנת 1973, "Scream Blacula Scream".
"Slaughter "- בכיכובו של ג'ים בראון בתור חבר לשעבר ביחידת הקומנדו "הכומתות הירוקות", שרוצה לנקום בארגון פשע על רצח הוריו. לסרט היה סרט המשך, "Slaughter's Big Rip-Off" (1973).
"Trouble Man" – בכיכובו של רוברט וים בתור "מיסטר טי", בלש פרטי קשוח אשר נוטה לקחת את החוק לידיו. הסרט עצמו לא הצליח מסחרית, אך הפסקול שלו, אשר נכתב, הופק, ובוצע על ידי אמן המוטאון מרווין גיי כן זכה להצלחה.
סרטי בלאקספלויטיישן בולטים > 1973

"Black Caesar" - טומי גיבס (פרד ויליאמסון) הוא פושע רחוב אשר מטפס במעלה סולם הפשע כדי להיות הבוס בהארלם.
"Blackenstein" - פרודיה על סיפור המפלצת של פרנקנשטיין.
"Cleopatra Jones" וסרט ההמשך "Cleopatra Jones and the Casino of Gold"‏ (1975) בכיכובה של תמרה דובסון בתור סוכנת ממשלה הנלחמת בעזרת מהלכי קראטה, היו הסרטים הראשונהם בתת-סוגה של סרטי בלאקספלויטיישן אשר התמקדו בסיפורים עם דמות ראשית של אישה חזקה אשר משתתפת בקרבות. בין הסרטים בסוגה זו: "Coffy", "Black Belt Jones", "Foxy Brown", ו-"T.N.T. Jackson".
"Coffy -" Pam Grier מככבת בתפקיד קופי, אחות סיעודית שלוקחת את החוק לידיה כדי לנקום במי שגרמו לאחותה בת ה-11 להתמכר להרואין. הסרט היה הלהיט הגדול ביותר של גריר עד אותה העת, והסגנון שלו שוחזר בסרטיה הבאים, "Foxy Brown", "Friday Foster", ו-"Sheba Baby".
Detroit 9000" - "מתרחש בדטרויט, מישיגן, שם דני באסט הוא בלש לבן המכיר את עולם הרחוב, שנהיה השותף של הסמל ג'סי ויליאמס, שוטר שחור משכיל, כדי לחקור שוד של $400,000. בעידודו של Quentin Tarantino, הסרט יצא בווידאו באפריל 1999.
"Gordon's War" - בכיכובו של פול וינפילד בתור יוצא מלחמת וייטנאם אשר מגייס את חבריו מהצבא כדי להילחם בסוחרי הסמים בהארלם והסרסורים אשר אחראיים למותה של אשתו מסמים.
"חיה ותן למות" הוא הסרט השמיני בסדרת סרטי ג'יימס בונד, ובו רוג'ר מור בתור ג'יימס בונד נלחם בקבוצת גנגסטרים בהובלת הדיקטטור הקריביאני ד"ר קנאגה (יפת קוטו) המופיע גם כשר הפשע "מיסטר ביג" – בהארלם, ניו אורלינס, והאיים הקריביים, בעת שהוא חוקר את רציחתם של שלושה סוכני MI6.
"The Mack" הוא סרט בכיכובם של מקס ג'וליאן וריצ'רד פריור. היוצרים שלו לא החשיבו אותו כסרט בלאקספלויטיישן, אלא יותר בתור ביקורת חברתית. הסרט מספר את סיפורו של ג'ון מיקנס, הידוע כ"גולדי", סוחר סמים לשעבר אשר הופך לסרסור מצליח אחרי שחרורו מהכלא. אך בדרכו עומדים הסרסור המתחרה שלו, "טוני היפה", שני שוטרים לבנים מושחתים, בוס פשע, ואף אחיו, שהוא לאומן שחור – שכולם מנסים להוציא אותו מהעסק. הסרט מתרחש באוקלנד, קליפורניה, והיה סרט הבלאקספלויטיישן המכניס ביותר של התקופה. את הפסקול הקליט אמן המוטאון וילי האץ'.
"The Spook Who Sat By the Door" עובד מהרומן של סם גרינלי, ובוים על ידי אייבן דיקסון, עם מוזיקה מאת הרבי הנקוק. עובד CIA שחור שמשמש עלה תאנה במקום עבודתו, ובסתר הוא לאומן שחור, עוזב את העבודה שלו כדי לאמן קבוצת לוחמי רחוב בטקטיקות של ה-CIA כדי שיהפכו לצבא של "לוחמי חירות". הסרט הורד מהפצה, על פי הדיווחים בשל המסר הפוליטי השנוי במחלוקת שלו, ותיאורים של מלחמת גזע בארצות הברית. עד שיצא הסרט ב-DVD בשנת 2004 הוא היה נדיר ורק מדי פעם היה צץ בגרסאות וידאו פיראטיות. ב-2012, נבחר הסרט להיכלל ברישום הסרטים הלאומי של ספריית הקונגרס.
"That Man Bolt", בכיכובו של פרד ויליאמסון, הוא סרט המרגלים הראשון בז'אר זה, ומשלב אלמנטים של ג'יימס בונד עם אקשן אמנויות הלחימה במסגרת בינלאומית.
"Trick Baby" הוא מבוסס על הספר באותו השם מאת הסרסור לשעבר Iceberg Slim.
"Hell Up In Harlem" הוא סרט ההמשך של "Black Caesar" ומככבים בו פרד ויליאמסון וגלוריה הנדרי, עם פסקול מאת זמר מוטאון אדווין סטאר.