stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מירון גרוס
ביוגרפיה

מירון גרוס נולד ב-2 בינואר 1948 בתל אביב, כבנם השלישי של יצחק (קבלן ויזם) ושושנה (לבית יפה) גרוס.
גרוס סיים את לימודיו בבית הספר היסודי "הקליר", ובתיכון עירוני ד' בתל אביב. בתום לימודיו התגייס לעתודה האקדמית. בשירותו הצבאי היה קצין לימודים בפנימייה הצבאית בגלילות, ולאחר מכן קצין ביחידת מפא"ת (המינהל למחקר פיתוח אמל"ח ותשתית טכנולוגית). השתחרר ב-1972, בדרגת רב-סרן.
היה איש אשכולות – הרבה לרכוש השכלה בתחומים שונים, היה איש ספר ושפות, היה בוגר בית הספר לשירת מקהלה, שר במקהלות כפר שמריהו וגבעתיים, היה חבר בוועד המנהל של הזמריה.
בגיל 55 חלה במחלת ריאות סופנית פיברוזיס ריאתי אידיופתי ‏(IPF), והתמודד עם השלכותיה הקשות, תוך שהוא ממשיך בתפקוד מלא בהוראה, במשפחה וביזמות.
בשנת 2008, בגיל 60, לאחר שהרצה בכנס מדעי בברצלונה, החמירה מחלתו, ובשובו לישראל נאלץ לעבור השתלת ריאה במרכז הרפואי רבין. בזכות השתלת הריאה המשיך בחיים מלאים במשך 9 שנים נוספות.
גרוס הרבה להרצות בפני קהלים שונים על החשיבות של תרומת איברים, וכן כתב מאמרים אקדמיים על האופן שבו בנה עץ החלטות כדי לשקול באופן מושכל ורציונלי את ההחלטה אם להסכים או לא להסכים להשתלת הריאה. חלק מן המאמרים בנושא זה כתב יחד עם רופא הריאות שטיפל בו, פרופ' מרדכי קרמר, ראש מערך הריאות במרכז רפואי רבין.
גרוס נפטר בתל אביב ב-20 במאי 2017 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
מדי שנה מוענקת בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב מלגת לימודים על שמו ועל שם הוריו המנוחים.
חיים אישיים ומשפחה

מירון גרוס היה נשוי, עד לפטירתו, לאשת גלי צה"ל, הסופרת והפסיכולוגית ציפי גון-גרוס, ולהם ארבעה ילדים.
גרוס עסק גם בייעוץ וביזמות בתחום הנדל"ן.
פעילות אקדמית

גרוס היה בעל תואר ראשון, שני ושלישי בפיזיקה מאוניברסיטת תל אביב. בעל תואר שני ושלישי במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב. בעל תואר במשפטים מאוניברסיטת תל אביב, וכן סיים התמחות במשפטים והוסמך כעורך דין.
הוא לימד בפקולטה לניהול בבית הספר למוסמכים במנהל עסקים ע"ש ליאון רקנאטי באוניברסיטת תל אביב, בבית הספר רדזינר למשפטים במרכז הבינתחומי הרצליה ובבית הספר לניהול וכלכלה במכללה האקדמית של תל אביב-יפו.
במחקריו ניתח את החלטות בית המשפט העליון, את דרך קביעת הרכב השופטים לדיון, את אופייה של מדינת ישראל בהסתמך על מסמכי היסוד של המדינה ואת החלטות המפתח האורבני.
הציג את מחקריו בכנסים בינלאומיים, ורבים מהם פורסמו בכתבי עת נחשבים.
עמד בראש ארגון הסגל הזוטר באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 2009–2013, כיהן גרוס כנשיא בית הדין לערעורים, במכללה האקדמית תל אביב.
הערות שוליים

↑  יעקב נאמן, פרופ', בית המשפט העליון - ועינו אל יראיו", האמנם?, באתר News1 מחלקה ראשונה, 20 במרץ 2001
↑  עבודת התזה שלו בנושא "Hypersonic Investigation of the Lamda-Type
 Phase Transition in Ammonium Bromide and Ammonium Chloride" vudav kprupw הוגשה לפרופ' דוד גרליך
↑  עבודת התזה שלו בנושא "Optimal Control of the Urban developer’s Problem" הוגשה לפרופ' אסף רזין.
↑  דף מרצה של מירון גרוס, באתר המכללה האקדמית תל אביב-יפו
↑  מירון גרוס, פלורליזם וליברליזם בקבלת ההחלטות בבית המשפט העליון בישראל – האם השתנה דבר?, הפרקליט נ"א תשע"ב, עמודים 589-627
↑  יורם שחר, מירון גרוס וחנן גולדשמידט, מאה התקדימים המובילים בפסיקת בית־המשפט העליון - ניתוח כמותי, משפט וממשל, ז' תשס"ד
↑  מירון גרוס ויורם שחר, לשאלת דרכי השיבוץ של מותבי בית המשפט העליון - ניתוחים כמותיים, משפטים, כרך כט, 02.03.2018
↑  איך עובדים בביהמ"ש העליון, באתר גלובס, 16 ביוני 1997
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262156905171  VIAF: 97201242   WorldCat (עם VIAF): 97201242
טרוס ואן ליר

| --- | --- |

 לידה:  22 באפריל 1921 אוטרכט, הולנד 
 פטירה:  27 באוקטובר 1943 (בגיל 22) זקסנהאוזן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  ממלכת ארצות השפלה 
 
טרוס ואן ליר (בהולנדית: Truus van Lier, קיצור של חרטרוידה, Geertruida, נולדה ב-22 באפריל 1921 באוטרכט ונרצחה ב-27 באוקטובר 1943 בזקסנהאוזן) הייתה לוחמת התנגדות הולנדית נגד הכיבוש הנאצי של הולנד.
חייה

הוריה היו עורך הדין וילם אלכסנדר ואן ליר ודירקיה וילמינה ונסינק, כימאית שעבדה באוניברסיטת אוטרכט. למברטוס ואן ליר, סבה, היה ממייסדי הבנק "אוטרכט היפותקבנק" (Utrecht Hypotheekbank), שבסיסו ברחוב דריפט 17. בסתיו 1940 החלה ללמוד משפטים באוניברסיטת אוטרכט והייתה חברה בקבוצת ההתנגדות CS-6, ששמה נגזר מהכתובת קורליסטראט 6 (Corellistraat 6) בהאג, שם שכן מטה הקבוצה. במהלך 1943 הסתננה ואן ליר לתנועה הלאומית-סוציאליסטית (NSB) ולוורמאכט באמרספורט. היא הצליחה לצלם את שדה התעופה הצבאי של ססטרברג (Soesterberg) ולהעביר את הצילומים לתנועת ההתנגדות. לפי הידוע, היא העבירה ספרות בלתי חוקית ונשק בתור שליחה וליוותה יהודים למקומות מסתור.
ב-3 בספטמבר 1943 ירתה ואן ליר במפקד משטרת אוטרכט, חרארדוס יוהנס קרלן, נאצי בכיר, ליד ביתו בווילמספלנטסן (Willemsplantsoen). קצין האס אס הבכיר, שטורמבאנפיהרר וילי לאגס, הבטיח פרס של 10,000 גילדן למי שיספק מידע על המתנקש. טרוס ואן ליר נבגדה על ידי חבר CS-6 שהפך למרגל עבור הגרמנים. ב-14 בספטמבר 1943 נעצרה בהארלם, גורשה למחנה הריכוז זקסנהאוזן והוצאה שם להורג על ידי כיתת יורים ב-27 באוקטובר 1943  . על פי דיווחי עדים, היא עמדה מול רוצחיה בראש מורם ושרה, יחד עם שני לוחמי התנגדות נוספים.  היא הייתה בת 22 במותה.
אביה, שנחשב יהודי, שרד את השואה על ידי הסתתרות. הוא לא ידע על גורל בתו וחיפש מידע באמצעות פרסומות בעיתונים. ב-10 ביולי 1946 הודיע לו הצלב האדום על גורלה.
הבוגד שהסגיר את טרוס ואן ליר הורשע לאחר נפילת המשטר הנאצי.
חייה > גורלם של קרובי המשפחה

גם אמה של טרוס ואן ליר נרצחה על ידי המשטר הנאצי. היא נעצרה, נכלאה במחנה פוכט וגורשה למחנה הריכוז ראוונסבריק, שם נספתה בינואר 1945. אחייניתה, טרוי ואן ליר, טיפלה בילדים יהודים. יחד עם יט ברדניס ואן ברלקום (Jet Berdenis van Berlekom) ובעזרת בית הילדים קינדייסהאפן באוטרכט, היא הצליחה להביא 150 ילדים למקום מבטחים. גם אחותה הגדולה של טרוס, וילהלמינה, הייתה חברת ההתנגדות. היא הצליחה לברוח לצרפת ומשם ברחה לספרד והגיעה לאנגליה.
הנצחה

באוטרכט יש סיור קולי להנצחת סיפוריהן של טרוס וטרוי ואן ליר.  אנדרטאות מנציחות אותה, ורחוב בשכונת אוסדורפ (Osdorp) באמסטרדם נקרא על שמה. שמה חרוט על מצבה במסגרת מיזם לזכר סטודנטים שנהרגו באוטרכט בתקופת הכיבוש הנאצי.
ב-2003 יצר הקולנוען יאן ואן פריזלנד דו"ח VPRO על ואן ליר ועל ניסיון ההתנקשות בחרארדוס יוהנס קרלן. הומאז' הוצב ברחוב קתרינסאינגל (Catharijnesingel) באוטרכט ב-2005: טומי הנדריקס שתל נרקיסים צהובים ולבנים, שיצרו את השם Truus. בדצמבר 2020 נשתלו הנרקיסים במקום אחר. השם מופיע כעת ברחוב ואלסטג (Walsteeg) באוטרכט.  בשנת 2021 הונחה אבן נגף לזכרה באוטרכט. היא כונתה "גיבורת ההתנגדות" על ידי עיריית אוטרכט.
ספרות

Michiel van Diggelen, Kees van Domselaar: Truus van Lier. Van schoolmeisje tot verzetsvrouw. Uitgeverij IJzer, Utrecht 2022, ISBN 978-90-8684-252-0.
Jessica van Geel: Truus van Lier. Het leven van een verzetsvrouw. Thomas Rap, Amsterdam 2022, ISBN 978-94-004-0873-9.
הערות שוליים

↑  einige Quellen geben den 24. November 1943 an, doch das Totenbuch von Sachsenhausen schreibt 27. Oktober 1943
↑  Rietveld Schröder House: Truus van Lier (1921-1943), abgerufen am 12. September 2021
↑  OostKrant: Audiotour Truus & Trui van Lier, abgerufen am 12. September 2021
↑  ‘Truus’ staat weer in bloei langs de Utrechtse Catharijnesingel, abgerufen am 18. September 2021
↑  Gemeente Utrecht: Utrechtse verzetsheldin Truus van Lier op honderdste geboortedag geëerd met plaquette en Stolpersteine, 22. April 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012374664405171  BPN: 10926692  GND: 1257241516  LCCN: nb2022010767  VIAF: 15165135480600300128   WorldCat (עם VIAF): 15165135480600300128 
לוח זיכרון פטרוס ואן ליר באוטרכט
כיתוב שמה של טרוס (Truus) בפרחים, על גדת מקור מים באוטרכט
אבן נגף לזכר טרוי ואן ליר באוטרכט
מרי צ'רץ' טרל

| --- | --- |

 לידה:  23 בספטמבר 1863 ממפיס, ארצות הברית 
 פטירה:  24 ביולי 1954 (בגיל 90) אנאפוליס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Lincoln Memorial Cemetery 
 השכלה:  אוברלין קולג' 
 מעסיק:  תיכון רחוב M 
 מפלגה:  המפלגה הרפובליקנית 
 בן או בת זוג:  רוברט הברטון טרל (18 באוקטובר 1891–20 בדצמבר 1925) 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה של נשות D. C. (1988) 
 
מרי צ'רץ' טרל (אנגלית: Mary Church Terrell; ‏23 בספטמבר 1863 – 24 ביולי 1954) הייתה אחת הנשים האפריקאיות-אמריקאיות הראשונות לקבל תואר אקדמי, והייתה לאחת הפעילות הידועות למען זכויות האזרח וזכות הצבעה לנשים ולשחורים; ב-1909 הייתה חברה מייסדת של ה-NAACP (האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים). היא לימדה והייתה מנהלת בבית ספר תיכון אקדמי בוושינגטון. ב-1896 היא הייתה האישה האפריקאית-אמריקאית הראשונה בארצות הברית להימנות למועצת חינוך בעיר גדולה, ושירתה כך במחוז קולומביה עד שנת 1906. טרל הובילה מספר ארגונים חשובים, כולל את האיגוד הלאומי של נשים צבעוניות.
טרל הייתה בתם של עבדים לשעבר, שהיו מעורבים גזעית והיו מן המובילים בהקמת האליטה השחורה בממפיס, טנסי, לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית. אביה, רוברט ריד צ'רץ' היה ליזם עשיר, ונחשב למיליונר השחור הראשון בדרום ארצות הברית.
תחילת דרכה

מרי "מולי" צ'רץ' נולדה בממפיס, טנסי, לרוברט ריד צ'רץ' ולואיזה איירס, שניהם עבדים משוחררים מגזע מעורב. אמו של רוברט הייתה בת לאישה מלגשית ובעל המטע שהחזיק בה כשפחה; אביו היה קפטן צ'ארלס ב. צ'רץ', בעלים ומפעיל של אוניית קיטור מווירג'יניה. אביו התיר לרוברט לשמור את הכנסותיו מעבודתו כדייל בספינה, וכך רוברט הצעיר קנה את נכס הנדל"ן הראשון שלו בממפיס בשנת 1862. הוא המשיך להשקיע, במיוחד אחרי שהעיר התרוקנה מאוכלוסייתה בעקבות מגפת קדחת צהובה ב-1878, וכך גדל הונו כשהעיר התאוששה. מקורות מרובים מתייחסים לצ'רץ' כאל המיליונר השחור הראשון בדרום, אך כנראה שהונו לא הגיע עד סכום המיליון בפועל.
הוריה של צ'רץ' הדגישו את חשיבות החינוך, וכשהיא הייתה בת שש, שלחו אותה ללמוד בבית ספר ניסיוני באוהיו, עם דגש על מדעי הרוח, בו למדיו יחדיו בנים ובנות. אחרי שנישואיהם של הוריה הסתיימו בגירושים, אביה התחתן בשנית, ולה ולאחיה נולדו עוד אח ואחות. מאוחר יותר נישא רוברט צ'רץ' אף פעם שלישית.
צ'רץ' המשיכה ללימודי תואר ראשון באוברלין קולג', שם למדה לימודים קלאסיים. אוברלין היה אחד ממעט מוסדות ההשכלה אשר קיבלו ללימודים סטודנטים מכל מגדר או גזע. עם זאת, צ'רץ' מצאה את עצמה האפרו-אמריקאית היחידה בשכבה של בעיקר גברים לבנים. בשנת הלימודים הראשונה היא נבחרה כמשוררת השכבה, והיא נבחרה גם לשתי אגודות ספרותיות במכללה. היא שימשה כעורכת עיתון המכללה, Oberlin Review. במעמד קבלת התואר שלה, בשנת 1884, היא הייתה בין הנשים האפרו-אמריקאיות הראשונות לעשות כן. הראשון אפריקני אמריקאי נשים כדי לעשות זאת. צ'רץ' גם סיימה גם תואר שני באוברלין בשנת 1888.
עבודה

העבודה הראשונה של צ'רץ' הייתה כמורה בבית ספר תיכון לשחורים בוושינגטון די. סי, ובמכללת וילברפורס, מכללה לשחורים שנוסדה בשיתוף פעולה בין הכנסייה המתודיסטית באוהיו והכנסייה המתודיסטית אפיסקופלית האפריקאית (AME). כנסיית AME קנתה את המוסד בפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, אז הכנסייה המתודיסטית נאלצה למשוך את תמיכתה, ובכך הפכה המכללה לראשונה המופעלת על ידי שחורים. לאחר זמן מה, נסעה צ'רץ' ללמוד באירופה למשך שנתיים, שם למדה צרפתית, גרמנית, ואיטלקית שוטפת. היא חזרה ללמד ובסופו של דבר הייתה למנהלת בית ספר התיכון.
נישואים ומשפחה

ב-18 באוקטובר 1891 נישאה צ'רץ' לרוברט הברטון טרל, עורך דין שהיה לשופט הראשון בוושינגטון. לשניים נולדו שלושה ילדים שמתו בינקותם, ובת אחת, פיליס, ששרדה עד בגרותה.
היא נקראה על שם פיליס ויטלי, המשוררת האפרו-אמריקאית הראשונה שעבודותיה ראו אור. הזוג גם אימץ בת נוספת מרי.
מורשת והכרה

1933 – בחגיגות המאה של אוברלין קולג', טרל זכתה להכרה אחת מ-"100 הבוגרים המצטיינים".
1948 – אוברלין קולג' מעניק לטרל תואר דוקטור לשם כבוד.
1954 – הגברת הראשונה, מיימי אייזנהאואר, כתבה מכתב אשר הוקדש לזכרה של טרל, והוקרא בפני כנס NACW.
1975 – בית מרי צ'רץ' טרל בוושינגטון הוכרז כאתר מורשת לאומי.
2002 – החוקר מולפי קטה אסאנטה כלל את טרל ברשימתו של 100 האפרו-אמריקאים הגדולים.
2009 – טרל היא בין 12 חלוצי זכויות האזרח אשר הונצחו בסדרת בולי דואר.
בית הספר היסודי M.C.Terrell Elementary School בוושינגטון נקרא על שמה.
עבודות

"Duty of the National Association of Colored Women to the Race", A. M. E. Church Review (January 1900), 340–54.
"Club Work of Colored Women", Southern Workman, August 8, 1901, 435–38.
"Society Among the Colored People of Washington", Voice of the Negro (April 1904), 150–56.
"Lynching from a Negro's Point of View", North American Review 178 (June 1904), 853–68.
"The Washington Conservatory of Music for Colored People", Voice of the Negro (November 1904), 525–30.
"Purity and the Negro", Light (June 1905), 19–25.
"Paul Lawrence Dunbar", Voice of the Negro (April 1906), 271–77.
"Susan B. Anthony, the Abolitionist", Voice of the Negro (June 1906), 411–16.
"A Plea for the White South by a Colored Woman", Nineteenth Century (July 1906), 70–84.
"What It Means to Be Colored in the Capital of the United States", Independent, October 10, 1906, 181–86.
"An Interview with W. T. Stead on the Race Problem", Voice of the Negro (July 1907), 327–30
"Peonage in the United States: The Convict Lease System and the Chain Gangs", Nineteenth Century 62 (August 1907), 306–22.
"Phyllis Wheatley – An African Genius". Star of the West. 19 (7): 221–23. באוקטובר 1928. נבדק ב-24 בדצמבר 2013. {{cite journal}}:  (עזרה) (see Phyllis Wheatley.)
A Colored Woman in a White World (1940), autobiography.
"I Remember Frederick Douglass", Ebony (1953), 73–80.
ביבליוגרפיה

Church, M. T.(1940). A Colored Woman in a White World. Washington, DC: Ransdell, Inc. Publishers.
Davis, E. L. (1996). Lifting as They Climb. New York: G.K. Hall & Co.
Johnson, K. A. (2000). Uplifting the Women and the Race: The Educational Philosophies and Social Activism of Anna Julia Cooper and Nannie Helen Burroughs, New York: Garland Publishing.
Jones, B. W. (1982). "Mary Church Terrell and the National Association of Colored Women: 1986-1901," The Journal of Negro History, 67, 20–33.
Jones, B. W. (1990). Quest for Equality: The Life and Writings of Mary Eliza Church Terrell. Brooklyn, New York: Carlson Publishing, Inc.
Margaret Nash, Patient Persistence: The Political and Educational Values of Anna Julia Cooper and Mary Church Terrell. University of California at Riverside.
Wade-Gayles, G. "Black Women Journalists in the South: 1880–1905: An Approach to the Study of Black Women's History", Callaloo, 11, 138–52.
Washington Post. "Restaurant's Right to Bar Negroes Upheld."
Washington Post. "Assails Mrs. Terrell". June 19, 1904.
"Mary Church Terrell", American Memory, Library of Congress
"Mary Church Terrell (1863–1954)", Digital Library, Tennessee State University
"Mary Eliza Church Terrell", Afro-American History
דיוקן של מרי צ'רץ' מאת בטסי גרייבס ריינו
פאבל גרודינין

| --- | --- |

 לידה:  20 באוקטובר 1960 (בן 64) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  רוסיה 
 השכלה:  האוניברסיטה הממלכתית להנדסה חקלאית במוסקבה (1982)  האקדמיה הרוסית לשירות המדינה (2001) 
 תפקיד:  חבר פרלמנט 
 מפלגה:  Unity, רוסיה המאוחדת, פוליטיקאי עצמאי 
 השקפה דתית:  נצרות אורתודוקסית 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  Honoured Farmworker of the Russian Federation (2001)  מדליה להנצחת 850 שנים לייסוד מוסקבה  תעודת הוקרה נשיאותית של הפדרציה הרוסית 
 
פאבל ניקולאייביץ' גרודינין (ברוסית: Па́вел Никола́евич Груди́нин; נולד ב-20 באוקטובר 1960, מוסקבה, ברית המועצות) הוא פוליטיקאי ואיש עסקים רוסי. גרודינין היה מועמד המפלגה הקומוניסטית לבחירות הנשיאותיות בשנת 2018.
ביוגרפיה

הוא נולד ב-1960 במוסקבה. הוא רוסי במוצאו וסבו היה יהודי.
ב-1961 המשפחה עברה לעבוד במחוז לנינסקי. לאחר שסיים את בית הספר ב-1977 הוא התקבל לאוניברסיטה הממלכתית להנדסה חקלאית במוסקבה וסיים לימודיו ב-1982 אוניברסיטת בתור מהנדס מכונות. לאחר לימודיו הוא החל לעבוד ב"סובחוז על שם לנין", שבו רבים מבני משפחתו כבר היו מועסקים. משנת 1982 ועד 1989 הוא עבד שם כמנהל העבודה המכנית, משנת 1990 עד 1995 כיהן כסגן מנהל.
ב-1995 הוא התמנה למנכ"ל כאשר הסובחוז הוקם מחדש תחת בעלות פרטית בשם חברת המניות הסגורה "הסובחוז על שם לנין" והוא גם מחזיק במרבית המניות. מאז 1997, הוא נבחר שלוש פעמים כחבר הדומה המחוזית של מוסקבה בה עבד עד 2011. בשנת 2001 הוא סיים את לימודיו באקדמיה הרוסית למינהל ציבורי, שכפופה לנשיא הפדרציה הרוסית, התמחה בתחום המשפט.
משנת 2001 ועד 2011 כיהן כחבר הדומה המחוזית של מוסקבה. עד 2010 היה חבר במפלגת רוסיה המאוחדת וב-2011 נתמך אומנם על ידי המפלגה הקומוניסטית, אך לא הצטרף כחבר מפלגה.
בחירות 2018 ולאחר מכן

ב-23 בדצמבר 2017, בקונגרס הי"ז של המפלגה הקומוניסטית, פאבל גרודינין נבחר כמועמד המפלגה לנשיאות. באותו קונגרס גם הוכרז על מינויו של גנאדי זיוגאנוב לראש מטה הבחירות. בבחירות לנשיאות שנערכו ב-18 במרץ 2018 זכה גרודינין בכ-11.81% מהקולות והפסיד לנשיא המכהן ולדימיר פוטין. הוא הבטיח לגלח את שפמו אם יקבל פחות מ-15% מהקולות. לאחר שנודע שקיבל 11% בלבד, עמד במילתו וגילח את שפמו.
לקראת הבחירות הפרלמנטריות ברוסיה 2021 נודע כי הודח משורות המפלגה הקומוניסטית.
חייו האישיים

גרודינין גרוש ויש לו שני בנים מבוגרים.
הערות שוליים

↑  מהנדס מכונות הוא המועמד של המפלגה הקומוניסטית בבחירות לנשיאות רוסיה, דיווח המפלגה הקומוניסטית הישראלית
↑  שירות כלכליסט, תוצאות רשמיות בבחירות ברוסיה: פוטין זכה ב-76.6 אחוזים מהקולות, באתר כלכליסט, 19 במרץ 2018
↑  Все же сдержал слово: Шевченко выложил видео с бреющимся Грудининым
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810569444205606  GND: 1154970825  VIAF: 60151897174724071559   WorldCat (עם VIAF): 60151897174724071559
הרפורמציה הפרוטסטנטית

מפת הרפורמציה באירופה בשנים 1545–1618
הרפורמציה הפרוטסטנטית (בלטינית: Reformatio) הייתה תמורה רחבת היקף בנצרות המערבית (אנ'), שהתחוללה באירופה במאות ה-16 וה-17, במהלכה קמו והתבססו פלגים נוצריים חדשים שדחו את סמכותם של הכנסייה הקתולית והאפיפיור מטעמה, הן על בסיס אי-קבלת עיקרי אמונה שונים והן מתוך האשמה בשחיתות וריקבון. הם נודעו בשם הכולל פרוטסטנטים, והבולט מבין מנהיגיהם היה הכומר והמתקן הדתי איש סקסוניה מרטין לותר. בנוסף לו פעלו אולריך צווינגלי וז'אן קלווין בקונפדרציה השווייצרית הישנה ורבים אחרים ביתר היבשת. תחילת הרפורמציה מתוארכת לרוב לתליית 95 התזות בידי לותר ב-31 באוקטובר 1517. הוגים שתבעו שינוי מעמיק בכנסייה, כמו יאן הוס וג'ון ויקליף, פעלו כבר קודם, אך רק הרפורמציה של המאה ה-16 הצליחה לחולל תנועה בת-קיימא לטווח ארוך ובהיקף נרחב.
למרות עמדתם המשותפת נגד הכנסייה הממוסדת ומספר עקרונות עליהם הסכימו כולם – עליונות האמונה על הפולחן הנוצרי, ביסוס הנוהג הכנסייתי על כתבי הקודש לבדם ועוד – התקיימו מגוון תפישות בקרב המתקנים, שהראשיות ביניהן התפתחו לנצרות הלותרנית והנצרות הקלוויניסטית. בנוסף לזרם המרכזי, קמו גם קבוצות קיצוניות כמו האנבפטיסטים. באנגליה, לבשה דחיית סמכות האפיפיור את דמותה המתונה מאוד של הכנסייה האנגליקנית. הפרוטסטנטים צברו אוהדים בנחלות רבות, בעיקר בצפון אירופה, והיבשת נגררה לשורת מלחמות עקובות מדם; במקביל התחוללה בקרב הקתולים תחייה משמעותית, הקונטרה-רפורמציה. סדרת הסכמי שלום וסטפאליה ב-1648 מקובלת כאירוע שסיים את התהפוכה הנוצרית. השלכותיה ארוכות הטווח של הרפורמציה, בנוסף להתבססות הפלגים השונים של הנצרות הפרוטסטנטית, התבטאו בתמורות פוליטיות וחברתיות עמוקות ששינו את פניה של אירופה.
גורמי רקע דמוגרפיים וכלכליים

הרפורמציה, כמו תהליכים היסטוריים אחרים, קשורה בקשר ישיר לשינויים הכלכליים, הפוליטיים והרעיוניים שהתרחשו באותה תקופה. תהליכים אלה השתקפו במבנה הכנסייה הקתולית, עליו ערערו התומכים ברפורמציה.
לאחר התמוטטות המוסדות הנזיריים והגישה הסכולסטית באירופה בימי הביניים המאוחרים וכשלונן של הרפורמות הפנימיות בכנסייה, נוצר במאה ה-16 ויכוח ציבורי לגבי רפורמות דתיות, ומאוחר יותר גם על ערכים יסודיים בנצרות. היסטוריונים מעריכים, כי העובדה שבכנסייה לא התרחשה רפורמה פנימית מוקדם יותר (בשל אינטרסים אישיים ובשל חוסר תיאום בקואליציה שתמכה ברפורמות), הובילה בסופו של דבר למרד של הרפורמציה הפרוטסטנטית באירופה. התנועות שהובילו את הרפורמות פעלו במקביל לכוחות הכלכליים, הדמוגרפיים והפוליטיים, שתרמו את חלקם לחוסר שביעות הרצון הגובר מהכוח הרב והממון שהצטבר בידי אליטת הכמורה, ועוררו את תשומת הלב של האוכלוסייה לשחיתות המוסרית והכלכלית של הכנסייה הקתולית.
בעקבות אסונות ומלחמות, גדל אי השוויון הכלכלי והפוליטי באירופה. תוצאותיה של מגפת המוות השחור, שהביאה למותם של כ-50% מתושבי אירופה, עודדו ארגון מחדש של הכלכלה האירופאית ומבנה המעמדות החברתיים והשלטון באירופה. האסונות של המאה ה-14 ותחילת המאה ה-15, יצרו מחסור בכוח עבודה ובכך נתנו דחיפה חזקה לגיוון כלכלי ולחידושים טכנולוגיים (שנועדו להחליף את כוח העבודה) במרכזים העירוניים המתפתחים. הירידה הדרסטית בגודל האוכלוסייה לאחר המוות השחור, הביאה לעלייה בריכוז ההון באזורים העירוניים, וכך ניתן תמריץ למסחר, לתעשייה ולתחומים עירוניים עולים כגון בנקאות, אריגים, כלי נשק (שיצורם עודד בשל מלחמת מאה השנים) וחציבה של ברזל (הודות, בין השאר, לתעשיית הנשק הפורחת).
צבירה של עודפי הייצור, ייצור תחרותי מוגבר ותחרות מוגברת על מנת למקסם את היתרון הכלכלי, הביאו למלחמות אזרחים, לאווירה של מיליטריזם תוקפני ולמרכוז השלטון. מנהיגים כמו לואי האחד עשר (מלך צרפת, 1461 - 1483) ביקשו להסיר את כל המגבלות החוקתיות על הפעלת הסמכות שלהם. באנגליה, צרפת וספרד, מגמת המרכוז שהחלה במאה ה-13 כבר הושלמה. המלכים ניסו לחזק את שלטונם מחדש, לאחר שבמהלך המלחמות הרבות נשענו על מימונם ותמיכתם של האצילים.
אך יחד עם ההתאוששות וההתרחבות הכלכלית, שלוו בהתרחבות האוכלוסייה באירופה לממדים שהיו לה לפני האסונות שפקדו אותה, לכוח העבודה הגדול החדש ולהתייעלות בייצור ובחקלאות, היו השלכות פחות נעימות עבור חלקים רבים מהחברה המערב אירופית. למרות המסורת המתנגדת לכך, בעלי הקרקעות החלו למנוע מהאיכרים את הגישה לקרקעות המשותפות של הכפרים. כאשר המסחר התפתח, בעלי הקרקעות החלו לנטוש את הכלכלה המבוססת ישירות על החקלאות ועל האחוזה. ייצור אריגי צמר התרחב מאוד בצרפת, גרמניה וארצות השפלה ותעשיות טקסטיל חדשות החלו להתפתח.
השפעות דתיות על הרפורמציה

אם כי יש מספר מקבילות בין תנועות מסוימות בתוך ההומניזם ותורות שאחר כך היו מצויות בין הרפורמטורים, ההשפעה העיקרית על הרפורמציה הייתה התנ"ך עצמו. הכנסייה עצמה הייתה במשך כמה מאות שנים, הספק העיקרי של הומניזם דתי באירופה: הנאופלאטוניזם של הסכולסטיקנים והנאו-אריסטוטליות של תומאס אקווינס וחסידיו, עשו את ההומניזם לחלק מהדוגמה הכנסייתית. לפיכך, כאשר מרטין לותר ורפורמטורים אחרים אימצו את התנ"ך כקנה המידה היחיד של התיאלוגיה, פירושו של דבר כי הרפומציה הייתה ריאקציה נגד ההומניזם של הכנסייה. אמנם עד לאותו זמן, נחשב התנ"ך לאחד מהטקסטים החשובים בנצרות, אך החשיבות שלו עדיין לא עלתה על זו של המסורת בעל פה של הכנסייה.
הרפורמציה לא קרתה בחלל ריק. במשך מאות שנים היו תנועות שקראו לשיבה למקורות התנ"כיים, כשהמפורסמים שבהם היו ג'ון ויקליף ויאן הוס. מכיוון שכולם ינקו מאותו מקור, אין זה מפתיע כי הדעות שלהם נמצאו מאוחר יותר ברפורמציה.
לותר עצמו הוכשר כפרופסור לתנ"ך ולימד באותה תקופה באוניברסיטת ויטנברג. מאוחר יותר אמר, כי הוא מתחרט על כך שלא למד תנ"ך מוקדם יותר, במקום לבזבז זמן רב כל כך בלימוד המחברים ההומניסטים הקלאסיים כמו אפלטון ואריסטו. נראה כי לותר לא הכיר את כתבי ההוגים המוקדמים יותר שקראו לרפורמציה. לדוגמה, הוא לא הכיר את כתביו של הוס עד שיוהאן אק אמר לו כי הוא מלמד את אותם דוקטרינות.
התנ"ך עצמו מלמד רעיונות כמו כמורה של כל המאמינים, וכי לכמורה עצמה אין מעמד מיוחד מעבר לזה שניתן להם בשל תפקידם. הוא מלמד את הרעיון שכל האנשים אחראים אישית על מעמדם לפני האל. מבחינה זו, הרפורמציה עודדה חינוך אוניברסלי, כי אנשים יכולים ללמד את עצמם כיצד להגאל רק אם הם יודעים איך לקרוא בתנ"ך.
אף שהיו קריאות לרפורמציה דתית, דוקטרינלית ומוסרית, בתוך ומחוץ לכנסייה הממוסדת זה מאות בשנים, כנראה הייתה זו המצאתה של מכונת הדפוס שאיפשרה הפצה מהירה של הרעיונות, העלייה בלהט הלאומני וחוסר שביעות הרצון מהשחיתות המוסרית בכנסייה, שאיפשרו להשיג תמיכה ברפורמציה באופן שלא היה ניתן בעבר. אך הניצוץ שהחל את בערת הרפורמציה וממשיך להיות ההבדל העיקרי בין הכנסיות השונות עד היום, הוא עניינים דוקטרינליים השאובים מעולם התנ"ך.
במרכז התהליך עמדו חמשת הבלבד.
הרפורמציה הרדיקלית

פועלים חסרי השכלה, והאיכרים המהגרים לערים מהכפר, אימצו את האופציה התאולוגית הרדיקלית ביותר שנפתחה לפניהם במהפכה הדתית, ורבים מהמטיפים האנבפטיסטים, להם התנגדו הלותרנים ובעלי בריתם מבין הגרמנים הלאומנים, באו ממעמד זה.
איכרים ומהגרים חדשים לערים, חסרי הבנה בכלכלה, הגיעו למסקנה כי מחירים גבוהים הם תוצאה של התנהגות לא צודקת, פרזיטית ולא מוסרית. אולם הרעיון של מחיר צודק נעשה מפוקפק, בשל ההתפתחות בקפיטליזם. נרגנים וצדקניים מוסרית, המעמדות הנמוכים היו מוכנים ללכת אחר מנהיגים כריזמטיים, שהמריצו אותם להתאגד יחד כנגד חוסר מוסריות והתנוונות, וכנגד חמס כספם על ידי בעלי קרקעות ומלכים ונסיכים השואפים למצוא מקורות הכנסה נוספים למדינותיהם הגדלות. האיכרות המנוצלת, מבחינה זאת, לא פנתה לדמות פוליטית שתחליף את שיטת המשטר הקיימת, אלא למטיפים ואנשים קדושים אחרים, כמו "המתופף מניקלאסהוסן" (אנ') ומאוחר יותר, מטיפים אנאבפטיסטים.
כתוצאה, כמעט בכל ארץ באירופה היו מרידות כושלות של איכרים, שהונעו על ידי רעיונות דתיים ובוצעו על פי דוקטרינה דתית. מרד האיכרים בהונגריה (1514), המרד כנגד קרל החמישי בספרד (1520), חוסר שביעות הרצון של המעמדות הנמוכים בצרפת בשל המסים הגבוהים שהשית עליהם לואי האחד עשר, והאגודות הסודיות שסללו את הדרך למרד הגדול של המעמדות הנמוכים בגרמניה (1524), מראים כי הבעיות לא היו מוגבלות לארץ אירופאית אחת.