אבולוציה טריטוריאלית של ארצות הברית

מפה מונפשת של האבולוציה הטריטוריאלית של ארצות הברית
התרחבות טריטוריאלית; רכישת לואיזיאנה בלבן
לאחר תבוסתה של יפן במלחמת העולם השנייה, האיים הצפוניים של מריאנה בשליטת יפן הגיעו לשליטת ארצות הברית.
ארצות הברית של אמריקה נוסדה לאחר ששלוש עשרה מושבות בריטיות בצפון אמריקה הכריזו על עצמאותן מהאימפריה הבריטית ב-4 ביולי 1776. בהחלטת לי (אנ'), שהתקבלה על ידי הקונגרס הקונטיננטלי השני יומיים קודם לכן, קבעו המושבות כי הן מדינות חופשיות ועצמאיות. האיחוד הפך לרשמי עם תקנון הקונפדרציה, שנכנס לתוקף ב-1 במרץ 1781, לאחר שאושרר על ידי כל 13 המדינות. עצמאותן הוכרה על ידי ממלכת בריטניה הגדולה בחוזה פריז של 1783, שסיים את מלחמת העצמאות האמריקאית. הסכם זה הכפיל למעשה את גודל המושבות, שאז יכלו להתרחב מערבה מעבר לקו ההכרזה עד לנהר המיסיסיפי. קרקע זו אורגנה לשטחים ולאחר מכן למדינות, אם כי נותרו כמה סכסוכים הקשורים ל"מענקי ים אל ים" שנטענו על ידי חלק מהמושבות המקוריות. עם הזמן, שטחים אלה הועברו לממשל הפדרלי.
ההתרחבות הגדולה הראשונה של המדינה התרחשה עם רכישת לואיזיאנה בשנת 1803, שהכפילה את שטחה של המדינה, אם כי הגבול הדרום-מזרחי עם פלורידה הספרדית היה נושא למחלוקת רבה עד שפלורידה והתביעות הספרדיות למדינת אורוגון (אנ') הועברו לארצות הברית בשנת 1821. אזור אורגון נתן לארצות הברית גישה לאוקיינוס השקט, אם כי הוא היה משותף לזמן מה עם הממלכה המאוחדת. סיפוח רפובליקת טקסס בשנת 1845 הוביל ישירות למלחמת ארצות הברית–מקסיקו, שלאחר ניצחונה בה, קיבלה ארצות הברית את המחצית הצפונית של שטח מקסיקו, כולל מה שהפך במהירות למדינת קליפורניה.
כשהתפתחות המדינה התקדמה מערבה, סוגיית העבדות הפכה לחשובה יותר, עם ויכוחים נמרצים לגבי האם הטריטוריות החדשות יאפשרו עבדות ואירועים כמו פשרת מיזורי ו"קנזס המדממת". הדבר הגיע לשיאו בשנים 1860 ו-1861, כאשר ממשלות מדינות הדרום הכריזו על פרישתן מהמדינה והקימו את קונפדרציית המדינות של אמריקה. מלחמת האזרחים האמריקאית הובילה לתבוסת הקונפדרציה ב-1865 ולבסוף לחזרת המדינות לקונגרס של ארצות הברית. המאמץ התרבותי והשאיפה ל"יעוד הגלוי" סיפקו דחף חזק להתרחבות מערבה במאה ה-19.
ארצות הברית החלה להתרחב מעבר לצפון אמריקה בשנת 1856 עם חקיקת חוק איי הגואנו, שגרם לכך שאיים קטנים ולא מיושבים אך חשובים כלכלית בים הקריבי ובאוקיינוס השקט ייתבעו. רוב התביעות הללו ננטשו בסופו של דבר, בעיקר בגלל תביעות מתחרות ממדינות אחרות. ההתרחבות באוקיינוס השקט הגיעה לשיאה בסיפוח הוואי בשנת 1898, לאחר הפלת ממשלתה חמש שנים קודם לכן. אלסקה, הרכישה הגדולה האחרונה בצפון אמריקה, נרכשה מרוסיה בשנת 1867. תמיכה בעצמאות קובה מהאימפריה הספרדית וטביעת הספינה USS Maine הובילו למלחמת ארצות הברית-ספרד בשנת 1898, שבה זכתה ארצות הברית בפוארטו ריקו, גואם והפיליפינים, ותפסה את קובה למספר שנים. סמואה האמריקאית נרכשה על ידי ארצות הברית בשנת 1900 לאחר סיום מלחמת האזרחים השנייה בסמואה. ארצות הברית רכשה את איי הבתולה של ארצות הברית מדנמרק בשנת 1917. פוארטו ריקו וגואם נותרו טריטוריות, והפיליפינים הפכו למדינה עצמאית בשנת 1946, לאחר שהיו זירה מרכזית של מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה הפקידו האומות המאוחדות איים רבים מתוך טריטוריות הנאמנות של האומות המאוחדות בידי ארצות הברית. איי מריאנה הצפוניים הפכו לטריטוריה אמריקאית, איי מרשל, המדינות הפדרטיביות של מיקרונזיה ופלאו הפכו למדינות עצמאיות. השינוי הבינלאומי המשמעותי האחרון היה רכישת אזור תעלת פנמה בשנת 1904, והחזרתו לפנמה בשנת 1979, אזור שהיה טריטוריה בלתי מאוגדת של ארצות הברית ששלטה על תעלת פנמה. בשנת 1999 קיבלה פנמה את השליטה על התעלה באופן רשמי.
המדינות שמרו בדרך כלל על גבולותיהן הראשוניים לאחר שהוקמו. רק שלוש מדינות (קנטקי, מיין ווירג'יניה המערבית) נוצרו ישירות משטח ששייך למדינה אחרת (אם כי בזמן הקבלה, ורמונט הסכימה לתשלום כספי לניו יורק כדי לוותר על תביעתה).
כל שאר המדינות נוצרו משטחים פדרליים או מרכישות. ארבע מדינות (לואיזיאנה, מיזורי, נבדה ופנסילבניה) התרחבו באופן משמעותי על ידי רכישת שטח פדרלי נוסף לאחר קבלתן הראשונית לאיחוד. בשנת 1912, אריזונה הייתה המדינה האחרונה שהוקמה בארצות הברית הרציפה, המכונה בדרך כלל "48 התחתונות". בשנת 1959, הוואי הייתה המדינה ה-50 והאחרונה שהתקבלה.