stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לואיז פרנסואז, נסיכת קונדה
ביוגרפיה > נישואיה

ב-25 במאי 1685, בגיל 11, נישאה לואיז פרנסואז ללואי דה בורבון, דוכס בורבון, בן דוד רחוק של אביה. בעלה היה בנו של אנרי ז'ול, דוכס אנייה, בנו של ראש בית קונדה, ענף זוטר של בית בורבון השולט. אמו הייתה אנה הנרייטה מבוואריה. לואי ה-14 נתן לבתו נדוניה גדולה של מיליון לירות עם נישואיה.
בבית המלוכה, בעלה של לואיז פרנסואז היה ידוע בתואר של הדוכס דה בורבון. כתוצאה מכך, אשתו החדשה נודעה בשם "מאדאם לה דוכסה".
זמן מה לאחר נישואיה בשנת 1686, בעוד בית המלוכה שהה בטירת פונטנבלו, לואיז פרנסואז חלתה באבעבועות שחורות. בעוד שבעלה אז בן ה-17 לא עזר להחזיר אותה לבריאות, אמה וסבה-החותן שלה, "לה גרנד קונדה", עשו זאת. לואיז פרנסואז החלימה, אבל "לה גרנד קונדה" מת בנובמבר שלאחר מכן לאחר שנדבק במחלתה. ללואיז פרנסואז ולבעלה נולדו בסופו של דבר תשעה ילדים, שכולם שרדו לבגרות.
לאחר שאמה עזבה רשמית את בית המלוכה ב-1691, לואיז פרנסואז ביקרה אותה במנזר פילה דה סן ז'וזף, ברחוב סן דומיניק בפריז, שם חיה לאחר פרישתה. מאחר שהם התראו לעיתים קרובות, השתיים התקרבו הרבה יותר, ולואיז פרנסואז הושפעה עמוקות ממותה של אמה ב-1707. לואי ה-14 אסר על אף אחד בבית המלוכה ללבוש בגדי אבל עבור המאהבת לשעבר שלו, אך כאות כבוד לאמם, לואיז פרנסואז ושני אחיה הקטנים, פרנסואז מארי דה בורבון והרוזן מטולוז, החליטו לא להגיע להתכנסויות בחצר המלוכה. מצד שני, אחיה הגדול, הדוכס ממיין, בקושי הצליח להסתיר את שמחתו בירושה של הונה של אמו. טירת קלני ניתנה לו, אך הוא מיעט להשתמש בה.
בשנת 1692, אחותה הצעירה, פרנסואז מארי, התחתנה עם בן דודם הראשון, פיליפ ד'אורליאן, הבן היחיד והיורש של דודם, פיליפ הראשון, דוכס אורליאן. כאשתו של "petit-fils de France", פרנסואז מארי קיבלה עדיפות בבית המלוכה על לואיז פרנסואז ואחותם למחצה מארי אן. זה, בשילוב עם העובדה שפרנסואז מארי קיבלה נדוניה פי שניים מהסכום שניתן לאחותה הגדולה, הכעיס מאוד את לואיז פרנסואז, שהפכה לאחר מכן לתחרותית למדי עם אחותה הצעירה והמצליחה יותר.
לואיז פרנסואז הייתה אישה יפה ותוססת. בסביבות 1695, היא החלה ברומן רומנטי עם פרנסואה לואי דה בורבון, הנסיך דה קונטי, גיסה החתיך של אחותה למחצה הגדולה, מארי אן דה בורבון. אשתו של פרנסואה לואי הייתה מארי תרז דה בורבון החסודה; מארי תרז הייתה בתורה האחות הבכורה של בעלה של לואיז פרנסואז. בתה הרביעית של לואיז פרנסואז, מארי אן, שנולדה ב-1697, נחשבה כתוצאה של הרומן הזה.
כשגילה בעלה את בגידת אשתו, הוא זעם אך לא הסתכסך בגלוי עם הנסיך מקונטי בשל פחד מחותנו, לואי ה-14. אחיה למחצה הבכור, הדופין, שאליו הייתה קרובה, אפשר לבני הזוג להיפגש באחוזתו הכפרית במאדון הרחק מבעלה ומבית המלוכה.
עם מותו של חמיה ב-1 באפריל 1709, בעלה זכה בתואר נסיך קונדה. עם זאת, הוא לא זכה לתואר נסיך הדם של אביו, אשר במקום זאת הועבר רשמית מבית קונדה לבית אורליאן. כתוצאה מכך, בעלה של אחותה הצעירה, הדוכס מאורליאן, הפך להיות זכאי להשתמש בתואר מסייה לה פרינס. אשתו, אחותה של לואיז פרנסואז, פרנסואז מארי, הייתה זכאית לפיכך להשתמש בסגנון מאדאם לה פרינסס. למרות העובדה שפרנסואז-מארי מעולם לא התייחסה לעצמה כמאדאם לה פרינסס, העברת תואר זה מבית קונדה לבית אורליאן החמירה מאוד את היריבות בין לואיז פרנסואז ואחותה הצעירה.
ביוגרפיה > אלמנותה

בעלה של לואיז פרנסואז, לא חי הרבה זמן לאחר מות אביו ומת בתוך השנה ב-1710. למרות שלואיז פרנסואז הייתה צריכה לקבל רשמית את הסגנון של מאדאם לה הנסיכה דה קונדה דוארייר (נסיכת האלמנה מקונדה) עם מות בעלה, היא בחרה להתפרסם באלמנותה כמאדאם לה דוכסה דוארייר. כשבעלה מת, טענו שהיא הושפעה ממותו, אבל מאדאם דה קיילוס לא האמינה שצערה היה כנה.
בתקווה להתחבב על המלך לעתיד, לואיז פרנסואז השתתפה לעיתים קרובות בחצרו של אחיה למחצה הבכור, לואי, הדופן הגדול, בשאטו דה מואדון. במואדון, היא התקרבה לאליזבת תרז דה לורן, "הנסיכה ד'אפינוי" ולאחותה הגדולה, מדמואזל דה לילבון, אם המנזר של מנזר רמירמונט. באופן בלתי צפוי, הדופין מת בשנת 1711, והרס את התוכנית של אחותו ליצור מערכת יחסים איתנה יותר עם הכתר. למרות תקוותיה שנכזבו, לואיז פרנסואז הושפעה עמוקות ממותו של הדופין. המוות הזה הפך את אחיינה, לואי, דוכס בורגונדי, ואשתו, מארי אדלייד, לדופין ולדופינה החדשים.
מארי אדלייד ולואיז פרנסואז היו אמורות להפוך לאויבות מרות בגלל יחסה המתנשא של הדופין החדשה כלפי נשים בדרגות נחותות. הדוכסית מאורליאן והאלמנה המבוגרת יותר מקונטי גם הם לא אהבו את האחיינית שלהם בגלל התנהגותה המתנשאת.
כאלמנה, לואיז פרנסואז הפכה לחברה טובה של ז'אן בפטיסט ד'אלברט דה לוינס, פילגשו לשעבר של ויטוריו אמדאו, דוכס סבויה. ז'אן בפטיסט ברחה מסבויה בשנת 1700 ומאז התגוררה בפריז.
תוך שנתיים, ב-1712, מתו הדופין החדש ואשתו הצעירה, והותירו רק בן קטן, הדוכס ד'אנז'ו, כיורש הלגיטימי של לואי ה-14. בשנת 1715, המלך נפטר, ונינו בן החמש, לואי ה-15 ירש אותו. מיד התעוררה מחלוקת בין אחיה הגדול של לואיז פרנסואז, הדוכס ממיין, לגיסה, הדוכס מאורליאן, בשאלה מי מהשניים אמור להיות העוצר. לאחר דיון בפרלמנט דה פריז במשך שבוע, הדוכס מאורליאן הוכרז כעוצר הרשמי. זה כמובן החריף את היריבות בין לואיז פרנסואז לאחותה הצעירה, הדוכסית מאורליאן, הגברת בעלת הדירוג הגבוה ביותר של צרפת.
בתקופת השלטון, לואיז פרנסואז הייתה עסוקה לעיתים קרובות בבריחות של בתה השנייה, לואיז אליזבת, נסיכת קונטי, שהפכה לפילגשו של פיליפ שארל דה לה פאר. כאשר בעלה של בתה, הנסיך מקונטי, גילה את הקשר, הוא התעלל פיזית באשתו. הבן היחיד של בני הזוג קונטי, לואי פרנסואה דה בורבון, נחשב כתוצאה של מערכת היחסים הנואפת של אמו עם לה פאר. מאוחר יותר מצאה לואיז אליזבת מקלט מבעלה האלים עם אמה בפאלה בורבון.
בשנת 1714, האחיינית שלה, מדמואזל דו מיין, בתו של אחיה הגדול, הדוכס ממיין, נקראה לכבודה.
בשנות ה-20 של המאה ה-18, הפכה לואיז פרנסואז לפילגשו של המרקיז דה לאסי. כדי להיות קרוב יותר אליה, הוא בנה את הוטל דה לאסי ליד פאלה בורבון, מקום מגוריה בפריז. מאוחר יותר נבנתה גלריה, שמאכלסת את החלק המפואר והפומבי יותר של אוסף הציורים שעשה את המוניטין של לאסי כאנין טעם בחוגים פריזאיים במשך דור לאחר מותו; הגלריה שהצטרפה לשני הבניינים אפשרה גם לאוהבים גישה טובה יותר זה לזה.
בשנת 1737, היא התבקשה להיות הסנדקית לבנו הבכור של לואי ה-15, לואי, דופן צרפת. הסנדק של הדופן הצעיר היה אחיינה של לואיז פרנסואז, לואי, דוכס אורליאן.
כאשר בנה הושפל במהלך השלטון של פיליפ ד'אורליאן, לואיז פרנסואז ראתה את המאהבת שלו מאדאם דה פרי כגורם לכך. ככזו, לואיז פרנסואז תיעבה אותה. בנה מת בגלות בשנת 1740, ובנו, נכדה של לואיז פרנסואז, לואי ז'וזף, נסיך קונדה שהיה בן ארבע ירש אותו.
ביוגרפיה > פאלה בורבון

במהלך שנות אלמנותה הארוכות, בנתה לואיז פרנסואז את פאלה בורבון בפריז, לא הרחק ממגוריהם של אחיה שנותרו בחיים. הוא נקרא על שם משפחתה, נבנה לאחר שהותה בגראנד טריאנון, שהפך להשראה האדריכלית לביתה החדש.
בניית הארמון החלה בשנת 1722, כשהייתה בת 49. כמה מעצבים היו מעורבים, ביניהם רוברט דה קוט, שערך תוכניות בסביבות 1720, לורנצו ג'יארדיני, שמת ב-1722, ולאסורנס, שמת ב-1724. ז'אן אוברט הפך לאדריכל הראשי בשנת 1726 וזוכה לקרדיט על התכנון הסופי. ז'אק גבריאל שימש כיועץ.
בפאלה היה אוסף של חדרי קבלה גדולים, המרכזי שבהם היה הגלריה שמשקיפה על הסן; הסלון הראשי של הארמון הסתכל לעבר ארמון טווילרי ממזרח. הארמון היה מקושר למלון דה לאסי באמצעות מסדרון המשקיף על מפרץ משותף.
אחותה למחצה הגדולה, מארי אן דה בורבון, שהייתה הנסיכה האלמנה מקונטי, התגוררה במלון דה קונטי, מול הלובר, על כיכר קונטי. אחיה הגדול, הדוכס ממיין, היה הבעלים של מלון דו מיין (נהרס ב-1838) ברחוב בורבון (כיום רו דה ליל), סמוך מאוד לפאלה בורבון. אחותה הצעירה, הדוכסית מאורליאן, גרה בפאלה-רויאל, מעון אורליאן בפריז. ליד הלובר והפאלה-רויאל, אחיה הצעיר, הרוזן מטולוז, התגורר במלון דה טולוז. בשנת 1733 עברה בתה לואיז אליזבת לגור בבית סמוך מאוד לפאלה בורבון, שהפך ל-Hôtel de Conti נוסף (כיום Hôtel de Brienne ), ברחוב סן דומיניק.
ביוגרפיה > מותה

לואיז פרנסואז דה בורבון מתה ב-16 ביוני 1743, בגיל שבעים, בארמון בורבון. היא נקברה ב-"Carmel du faubourg Saint-Jacques"‏, מנזר כרמליטי בגדה השמאלית ברובע הלטיני של פריז.
משפחתה

מארי אן אלאונור דה בורבון, מדמואזל דה בורבון (22 בדצמבר 1690 – 30 באוגוסט 1760) מתה רווקה.
לואי אנרי הראשון, נסיך קונדה (18 באוגוסט 1692 – 27 בינואר 1740) נישא למארי אן דה בורבון, ולאחר מכן התחתן עם קרולינה, רוזנת הסן-רוטנבורג.
לואיז אליזבת דה בורבון (22 בנובמבר 1693 – 27 במאי 1775) התחתנה עם לואי ארמנד, נסיך קונטי.
לואיז אן דה בורבון, מדמואזל דה שרולה (23 ביוני 1695 – 8 באפריל 1758) מתה רווקה.
מארי אן דה בורבון (16 באוקטובר 1697 – 11 באוגוסט 1741) נישאה בחשאי ללואי דה מלון, דוכס ג'ויוז.
שארל, רוזן שרולה (19 ביוני 1700 – 23 ביולי 1760) נישא בחשאי לז'אן דה ולואה סן רמי (צאצא של אנרי השני מצרפת).
הנרייט לואיז דה בורבון, מדמואזל דה ורמנדואה (15 בינואר 1703 – 19 בספטמבר 1772) מתה רווקה.
אליזבת אלכסנדרין דה בורבון, מדמואזל דה סנס (15 בספטמבר 1705 – 15 באפריל 1765) מתה רווקה.
לואי, רוזן קלרמון (15 ביוני 1709 – 16 ביוני 1771) מת רווק.
הערות שוליים

↑  Légitimée de France, see Fils de France.
↑  Known as the Duchess of Bourbon till her death even though de facto Princess of Condé
↑  Bernot, Jacques (2004). Mademoiselle de Nantes, fille préférée de Louis XIV. Nouvelles Editions Latines. p. 73. ISBN 978-2-7233-2042-9.
↑  Athénaïs:The Real Queen of France by Lisa Hilton, p201
↑  Fraser 2006, p. 223
1 2 3 4  "Love Affairs of the Condé's". InternatArchive.com. נבדק ב-24 ביוני 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  "Grand daughters of Louis XIV". נבדק ב-24 ביוני 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Rue Saint Dominique". Paris-pittoresque.com. נבדק ב-19 במאי 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ib. Spanheim, Ézéchiel, pp. 104–105.
↑  "Mitford, Nancy, The Sun King"
↑  "Portrait de Louise Françoise de Bourbon, princesse de Condé, en tenue de veuve". ArtValue.
↑  Charlotte Guichard, "Valeur et réputation de la collection: Les éloges d’'amateur' à Paris dans la seconde moitié du xviiie siècle"
↑  fr:Palais Bourbon
↑  Robert Neuman (1994) Robert de Cotte and the Perfection of Architecture in Eighteenth-Century France, Chicago/London: The University of Chicago Press, מסת"ב 9780226574370, pp. 145–148.
↑  Wend von Kalnein (1995), Architecture in France in the Eighteenth Century, translated by David Britt (New Haven: Yale University Press, מסת"ב 9780300060133), p. 55.
↑  Andrew Ayers (2004), The Architecture of Paris (Stuttgart; London: Edition Axel Menges. מסת"ב 9783930698967), p. 136.
↑  Robert Neuman (1994) Robert de Cotte and the Perfection of Architecture in Eighteenth-Century France, Chicago/London: The University of Chicago Press, מסת"ב 9780226574370, pp. 142–143; Alexandre Gady (2008) Les Hôtels particuliers de Paris du Moyen Âge à la Belle Époque, Paris: Parigramme, מסת"ב 9782840962137, pp. 313. The site of the former Hôtel du Maine is at 84–86 rue de Lille.
↑  Eriau, Jean-Baptiste, L'ancien Carmel du faubourg Saint-Jacques (1604–1792), J. de Gigord, A. Picard, Paris, 1929(http://www.persee.fr/web/revues/home/prescript/article/rhef_0300-9505_1929_num_15_69_2523_t1_0497_0000_2
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX5637577  BnF: cb14562347s (data)  GND: 129541486  ISNI: 0000 0000 1742 8207  LCCN: no2005022271  SUDOC: 080714013  VIAF: 72474753   WorldCat (עם VIAF): 72474753 
נישואיה של מדמואזל דה נאנט לדוכס דה בורבון, אמן אנונימי, 1685.
לואיז פרנסואז בגלימות אלמנה, מאת פייר גוברט, 1737. מוזיאון קונדה.
חזית הגן של פאלה בורבון, הפונה אל הסן, כפי שנבנתה על ידי לואיז פרנסואז.
מגדלנה, נסיכת רויס-קסטריץ

מגדלנה, נסיכת רויס-קסטריץ (בגרמנית: Magdalene, Prinzessin Reuss zu Köstritz; ‏20 באוגוסט 1920 – 10 באוקטובר 2009), הייתה כלתו של וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה.
ביוגרפיה

מגדלנה נולדה ב-20 באוגוסט 1920 בלייפציג, להיינריך העשרים ושישה, נסיך רויס-קסטריץ ולהרמינה, נסיכת שנבורג-ואלדנבורג, בתם של היינריך, נסיך שנבורג-ואלדנבורג ואולגה, נסיכת לוונשטיין-ורטהיים-פרוידנברג. ב-5 ביוני 1943 התחתנה מגדלנה עם הוברטוס, נסיך פרוסיה, בנו של וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה, ממנו נולדו לה שתי בנות.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה ברחה המשפחה מפני הצבא האדום והשתקעו בבידינגן, שם הקים בעלה הוברטוס יקב אירוח שהיה בניהולו. בשנת 1950 היגר הוברטוס לדרום-מערב אפריקה יחד עם אחיו פרידריך, נסיך פרוסיה, והשתקע במארינטאל, שם היו למשפחתו אחוזות עוד מימי השליטה הגרמנית באזור, ותכנן להקים חוות צאן גדולה. זמן קצר לאחר מכן היגרו לשם גם מגדלנה והבנות, אולם, ב-8 באפריל אותה שנה מת הוברטוס במפתיע בווינדהוק, כתוצאה מדלקת התוספתן, ובעקבות כך חזרו מגדלנה והבנות לגרמניה.
ב-10 באוקטובר 2009 מתה מגדלנה בבית בתה בטירת לוונשטיין, קליינהויבאך, ובעת מותה היא הייתה הכלה האחרונה של וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה שנותרה בחיים.
משפחתה

ב-5 ביוני 1943 התחתנה מגדלנה עם הוברטוס, נסיך פרוסיה, ממנו נולדו לה שתי בנות:
אנסטסיה, נסיכת פרוסיה (נולדה ב-1934), התחתנה עם אלויס קונסטנטין, נסיך לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג
מריה כריסטינה, נסיכת פרוסיה (1947–1966)
מגדלנה זיבילה, דוכסית פרוסיה

מגדלנה זיבילה, דוכסית פרוסיה (גרמנית: Magdalene Sibylle von Preußen;‏ 3 ביולי 1576 - 12 בפברואר 1659) הייתה בתו של אלברכט פרידריך, דוכס פרוסיה, ואשתו של יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה.
ביוגרפיה

מגדלנה זיבילה נולדה ב-3 ביולי 1576 בקניגסברג, לאלברכט פרידריך, דוכס פרוסיה ומריה אלאונורה מקלווה, בתם של וילהלם, דוכס יוליך-קלווה-ברג ומריה, ארכידוכסית אוסטריה. מגדלנה זיבילה גדלה עם אחיותיה בטירת קניגסברג, וקיבלה חינוך פרוטסטנטי, ואף העריצה את גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה. בשנת 1607 התחתנה מגדלנה זיבילה עם יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה, שהיה בן בריתה של ממלכת שוודיה במהלך מלחמת שלושים השנים.
בשנת 1656 מת בעלה יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה, ובנה יוהאן גאורג השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה עלה לשלטון במקומו, וב-12 בפברואר 1659 מתה מגדלנה זיבילה בדרזדן.
משפחתה

בשנת 1607 התחתנה מגדלנה זיבילה עם יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה, ממנו נולדו לה 10 ילדים:
בן (1608)
סופיה אלאונורה מסקסוניה (1609–1671)
מריה אליזבת מסקסוניה (1610–1684)
כריסטיאן אלברכט (1612)
יוהאן גאורג השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה (1613–1680)
אוגוסט, דוכס סקסוניה-וייסנפלס (1614–1680)
כריסטיאן הראשון, דוכס סקסוניה-מרזבורג (1615–1691)
מגדלנה זיבילה מסקסוניה (1617–1668)
מוריץ, דוכס סקסוניה-צייץ (1619–1681)
היינריך (1622)
למור פטר עכברי

| למור פטר עכברי |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פרימטים
תת־סדרה:: בעלי אף לח
משפחה:: למורים צמריים
סוג:: למור עכברי
מין:: למור פטר עכברי
שם מדעי
 Microcebus myoxinus ‏פטרס, 1852
תחום תפוצה


למור פטר עכברי (שם מדעי:   Microcebus myoxinus) הוא מין של פרימט מהסוג למור עכברי החי באי מדגסקר. למור זה נקרא על שם החוקר הגרמני ויליאם פיטרס.
מאפיינים

למור זה הוא אחד מהפרימטים הקטנים ביותר. אורכו של למור זה ללא הזנב 12 עד 13 סנטימטרים ומשקלו 30 עד 55 גרמים. למור זה בעל פרווה בצבע חום-אדמדם. למור זה חי ביערות נשירים יבשים, יערות מנגרובים, שפלות, אזורים הרריים וסוואנות מיוערות במערב מדגסקר. למור זה פעיל בלילה וניזון בעיקר מפירות, פרחים וחרקים קטנים. לאחר היריון שאורכו 50 עד 62 ימים נולדים 1 עד 2 צאצאים. בעבר המין למור ברטה עכברי (Microcebus berthae) היה תת-מין של למור זה אך בשנת 2000 הוא הופרד למין עצמאי. למור זה חי 6 עד 8 שנים בטבע. הטורפים של למור זה הם טורפי מדגסקר כמו הפוסה ומיני ינשופיים. למור זה נמצא על פי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע עקב בירוא יערות נרחב באי מדגסקר וציד.
הערות שוליים

↑  למור פטר עכברי באתר הרשימה האדומה של IUCN
ערך זה הוא קצרמרבנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מגדלנה אוגוסטה, נסיכת אנהלט-צרבסט

מגדלנה אוגוסטה, נסיכת אנהלט-צרבסט (בגרמנית: Magdalena Augusta von Anhalt-Zerbst;‏ 13 באוקטובר 1679 – 11 באוקטובר 1740), הייתה סבתו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
ביוגרפיה

מגדלנה אוגוסטה נולדה ב-13 באוקטובר 1679 בצרבסט שהשתייכה לנסיכות אנהלט-צרבסט, לקרל, נסיך אנהלט-צרבסט, ולסופיה, דוכסית סקסוניה-וייסנפלס, בתו של אוגוסט, דוכס סקסוניה-וייסנפלס.
ב-7 ביוני 1696 התחתנה מגדלנה אוגוסטה עם פרידריך השני, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג. ממנו היו לה 19 ילדים. בשנת 1732 מת בעלה פרידריך השני, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, ובנה פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג עלה לשלטון במקומו. בשנת 1736 התחתנה בתה אוגוסטה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג עם פרדריק, נסיך ויילס, אולם מגדלנה אוגוסטה סירבה ללמד אותה אנגלית, בטענה שבית הנובר הוא גרמני, והיא תסתדר עם השפה הגרמנית בבריטניה.
ב-11 באוקטובר 1740 מתה מגדלנה אוגוסטה באלטנבורג, והיא בת 61 שנה.
משפחתה

ב-7 ביוני 1696 התחתנה מגדלנה אוגוסטה עם פרידריך השני, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג. ממנו היו לה 19 ילדים:
סופיה (1697–1703).
פרידריך (1699–1772).
בן (1700).
וילהלם (1701–1771).
קרל פרידריך (1702–1703).
בת (1703).
יוהאן אוגוסט (1704–1767).
כריסטינה (1705).
כריסטיאן וילהלם (1706–1748).
לודוויג ארנסט (1707–1763).
עמנואל (1709–1710).
מוריץ (1711–1777).
סופיה (1712).
קרל (1714–1715).
פרדריקה (1715–1775).
בן (1716).
מגדלנה זיבילה (1718).
אוגוסטה (1719–1772).
יוהאן אדולף (1721–1799).
לי (יחידת מידה)

לי (בסינית: 里, פין-יין: lǐ) היא יחידת מידה לאורך סינית מסורתית, שערכה השתנה במידה משמעותית במהלך השנים, אבל כיום היא מקובעת לאורך של 500 מטרים או חצי קילומטר. הלי המודרני מחולק ל-1,500 רגל "סיניים" או צְ'ה. בעבר, נהגו לתרגם את המונח לי כ"מיל". מכיוון שהלי היה בדרך כלל רק שליש מאורך מיל, תרגום התו הסיני里 כ"מיל סיני" או כ"לי" בלבד מונע שגיאות או אי הבנות.
התו 里 היא חיבור של התו 田 (טיאן), שפירושו "שדה", עם התו 土 (טוּ), שפירושו "אדמה", מכיוון שהלי נחשב כאורך של כפר אחד. בסינית, נוהגים לפעמים להקדים את התו 市 (שְׁה) לפני התו המייצג לי, על מנת להבדיל בינו לבין המונח הסיני לקילומטר 公里 (גוֹנְגלִי).
קיים גם תו נוסף הנהגה לִי, 釐 (במנדרינית תקנית) או 厘 (בסינית מפושטת), המציין אלפית הצְ'ה, אבל כמעט שלא נעשה בה שימוש. לִי זה משמש כיום בסין העממית כמקביל לקידומת "סנטי-" ביחידות המטריות, כך למשל "לימי" (厘米) הוא סנטימטר. ההבדלים הטונליים בין ההגייה של שני התווים מאפשרים לדוברי הסינית להבדיל בין השניים, אך אם לא מצוין אחרת, כל התייחסות ל"לי" מתייחסת תמיד ליחידה המסורתית הארוכה יותר, ולא ליחידה הקצרה יותר או לקילומטר. במונחים של שימוש היסטורי ויחסי מרחק ניתן להתייחס ליחידה מסורתית זו כאל המקבילה המזרח אסייתית לליגה המערבית.
ערכים משתנים

כמו כל יחידות המידה הסיניות המסורתיות, גם לגבי הלִי נטען כי את ערכו קבע הקיסר הצהוב בעת יסודה של הציוויליזציה הסינית סביב 2600 לפנה"ס, והוא נקבע כתקן על ידי יו הגדול משושלת שיה, שש מאות שנים אחר כך. אף על פי שערך היחידה השתנה ממדינה למדינה בתקופת האביב והסתיו ובתקופת המדינות הלוחמות, נוהגים היסטוריונים בדרך כלל להעריך כי הלי היה שווה ערך ל-405 מטרים בטרם נקבע התקן באורח מחייב בתקופת שושלת צ'ין במאה השלישית לפנה"ס.
יחידת המידה המסורתית לאורך של הסינים הייתה ה"צְ'ה". ככל שערכו השתנה עם הזמן, כך השתנה גם ערכו של ה"לי". בנוסף, לעיתים גם השתנתה כמות ה"צְ'ה" ב"לי". סיבוכיות נוספת נבעה מההחלטה תחת שושלת צ'ין שה"לי" יכלול 360 "צעדים" (步, בּוּ), אבל כמות ה"צְ'ה" בכל "בּוּ" הוקטנה מ-6 ל-5 דבר שגרם את הקטנת ה"לי" בשישית. לפיכך ה"לי" של שושלת צ'ין (בערך 576 מטרים) הפך לאחר ביצוע שינויים נוספים ל"לי" של שושלת האן שנקבע כ-415.8 מטרים.
ג'וזף נידהם טען שבמהלך תקופת צ'ין ותחילת שושלת האן היה אורכו של ה"לי" 497.2 מטרים. עם זאת, מדידות שנעשו בשנים האחרונות, שהן אמינות יותר, הראו שבכל תקופת שושלת האן היה ערכו של ה"לי" הסיני 415.8 מטרים.
בשנים שאחרי שושלת האן השתנה ערכו של ה"לי" כמה פעמים, וכנראה שבממלכות וֵיי הצפוני וצ'ין המערבי (במהלך המאה הרביעית לספירה) התקצר ה"לי" ל-77 מטרים בלבד. הספר "היסטוריה של שושלת לְיָאנְג" משנת 635 מתאר כי מדינת "וָה" (יפן) שוכנת מעבר לים במרחק של 2,000 לי מחצי האי קוריאה. רוחבו של מצר צושימה המפריד בין יפן לקוריאה הוא 97 קילומטרים בלבד, ולפיכך אורכו של ה"לי" על פי הספר הוא 48.5 מטרים בלבד, אבל זהו כנראה מספר שגוי מכיוון שמדידת מרחקים בים הייתה קשה באופן מיוחד בטרם הומצאו שעונים מדויקים.
תחת שושלת טאנג (618 – 907) היה ה"לי" בערך 323 מטרים.
בשלהי תקופת שושלת צ'ינג המנצ'ורית הוגדלה כמות ה"צְ'ה" ב"לי" מ-1,500 ל-1,800, דבר שהגדיל את ערכו של ה"לי" ל-644.65 מטרים. בנוסף הוגדרה בתקופה זו יחידת מידה חדשה לאורך, ה"טוּ", שהייתה שוות ערך ל-150 לי (161.13 קילומטרים).
כל השינויים הללו בוטלו בתקופת הרפובליקה הסינית של צ'יאנג קאי שק, שאימץ את השיטה המטרית ב-1928. אבל הרפובליקה העממית של סין תחת מאו דזה-דונג החזירה לשימוש את יחידות המידה המסורתיות כהתרסה כנגד האימפריאליזם וכסוג של גאווה תרבותית.
הרפובליקה העממית של סין אימצה רשמית את השיטה המטרית ב-1984, אבל שילבה בה את המידות המסורתיות הסיניות, שהותאמו לשיטה המטרית. ה"לי" הוא כיום חצי קילומטר או 500 מטרים בסין. ברפובליקה הסינית (הידועה גם כטאיוואן) לא נעשה שימוש ב"לי בכלל, אלא רק ב"גוֹנְגלי", כלומר קילומטר.
עם זאת, אף על פי ש"לי" מתייחסת ליחידת המידה המסורתית, ויש להקפיד לומר "גונגלי" כאשר מתכוונים לקילומטר, עם המעבר לשיטה המטרית הפך הקילומטר ליחידה הבסיסית של מרחקים ארוכים אפילו ברפובליקה העממית של סין. זאת בניגוד למה שקרה בנושא המשקל, שם יחידת המידה המועדפת בשימוש יומיומי היא דווקא ה"ג'ין" (חצי קילוגרם) ולא הקילוגרם או ה"גונגג'ין".
שימושים בתרבות הסינית

כפי שניתן לצפות מביטוי המקביל למונח "מיל" מופע ה"לי" בביטויים ובפתגמים סיניים ובתיאור מקומות כמציין מרחקים גדולים או אקזוטיים.
שמה הסיני של החומה הגדולה של סין הוא "החומה שאורכה עשרת אלפים לִי" (בסינית: 萬里長城, בפיניין Wànlǐ Chángchéng, "וָאן-לִי צָ'אנְג צֶ'נְג"). כמו בעברית (רבבות) או ביוונית משמש המספר "עשרת אלפים" מטפורה לציון מספר גדול מאוד שאינו בר מדידה, ותואר זה לא נועד לספק אורך אמיתי. באורח אירוני אורכה האמיתי של החומה הגדולה הוא בערך 13,000 לי מודרניים או כ-3,000 לי יותר מהביטוי שנועד לציין אורך שאיננו בר מדידה.
הביטוי הסיני שאותו מקובל לתרגם כ"גם מסע בן אלף מייל מתחיל בצעד אחד", המיוחס ללאו דזה, מתייחס במקור למסע בן אלף לי (千里之行，始于足下, " צְ'ייֵן לִי גְ'ה הָאנְג, שְׁה יוּ דְזוּ שְׂיָה"), כך שלמעשה אורך המסע הוא שליש מהאורך המתורגם (אם כי, כמובן, אפילו מסע בן אלף מייל מתחיל בצעד אחד).
כל הסוסים המעולים ביותר בהיסטוריה הסינית מכונים "סוסים של אלף לי" (千里馬,‏ qiān lǐ mǎ, "צְ'ייֵן לִי מָה"), מכיוון שהיו מסוגלים כביכול לגמוא מרחק של אלף לי ביום אחד.
תרבויות אחרות

ה"לי" הסיני הארוך היה המקור ליחידת האורך הקוריאנית "רי" (리) והיפנית (שבה הוא עדיין נכתב 里).
על אף שנעשה שימוש ביחידות המידה באורח בלתי רשמי החל בשושלת ג'ואו, היו אלו הערכים של שושלת טאנג שאומצו על ידי שני העמים. ה"רי" של התקופה הקדומה ביפן היה זהה לאורך של יחידת המידה הסינית, שווה ערך ל-6 צ'ו (בערך 500–600 מטרים), אבל אחר כך הוא התארך על מנת לציין את המרחק שאדם יכול ללכת בזמן נתון. ולכן היו כמה סוגים של "רי" של 36, 40 ו-48 צ'ו. שוגונות טוקוגאווה בתקופת אדו הגדירה את ה"רי" רשמית כ-36 צ'ו, תוך מתן רשות לעשות שימוש בהגדרות אחרות, וההגדרה האחרונה של הממשלה היפנית ב-1891 אימצה הגדרה זו. הערך המדויק של ה"רי" היפני נקבע בזמן זה ל-43,200/11 שהם שווי ערך ל-3,927.27 מטרים.
בקוריאה הדרומית השימוש הנוכחי של ה"רי" הוא יחידת מידה שנלקחה מה"לי" של שושלת האן. ערכו הוא 392.72 מטרים, והוא בדיוק עשירית מה"רי" היפני. באאגוקגה, המנון קוריאה הדרומית, מוזכר שאורך חצי האי קוריאה הוא שלושת אלפים "רי", כש-3,000 רי הם בערך 1,200 קילומטרים, שהם בערך אורכו של חצי האי.
לקריאה נוספת

Hill, John E. (2009) Through the Jade Gate to Rome: A Study of the Silk Routes during the Later Han Dynasty, 1st to 2nd Centuries CE. John E. Hill. BookSurge, Charleston, South Carolina. ISBN 978-1-4392-2134-1.
Hulsewé, A. F. P. 1961. "Han measures." T'oung pao Archives, Vol. XLIX, Livre 3, pp. 206-207.
Needham, Joseph. (1986). Science and Civilization in China: Volume 4, Physics and Physical Technology, Part 3, Civil Engineering and Nautics. Taipei: Caves Books Ltd.
הערות שוליים

↑  Needham, Joseph. (1986). Science and Civilization in China: Volume 4, Physics and Physical Technology, Part 3, Civil Engineering and Nautics. Taipei: Caves Books Ltd. Page 15.
↑  Hill (2009), "About the Measurements", pp. xx-xxi.
↑  להסבר נוסף ראו את הערך קו אורך.
מאיר חן

| --- | --- |

 לידה:  צפת
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  המכללה לביטחון לאומי 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד בה"ד 13  מפקד המשטרה הצבאית של פיקוד המרכז  מפקד מצ"ח  מפקד כלא מגידו  קצין המשטרה הצבאית הראשי
 תפקידים אזרחיים
 מנהל הרשות הארצית לתחבורה ציבורית  יו"ר דירקטוריון חברת נתיבי איילון
 
מאיר חן (אוחנה) הוא תא"ל במיל' ואיש ניהול ישראלי. כיהן  כיו"ר דירקטוריון חברת נתיבי איילון וכמנהל הרשות הארצית לתחבורה ציבורית במשרד התחבורה תחת ישראל כ"ץ, קודם לכן היה קצין המשטרה הצבאית הראשי בצה"ל.
ביוגרפיה

אוחנה נולד בצפת. הוא החל את שירותו הצבאי ביחידה מיוחדת של המשטרה הצבאית שפעלה בדרום לבנון ועסקה במניעת הברחות. כסא"ל שימש כמפקד בה"ד 13 (שבתקופתו הועבר למיקומו הקודם בבסיס בית ליד ע"ש רא"ל מוטה גור וכיום מחנה שרון על שם אריאל שרון והמוכר כעיר הבה"דים) וכמפקד המשטרה הצבאית של פיקוד המרכז ומפקד כלא מגידו. כאלוף-משנה שימש כראש מחלקת האג"ם והמקצועות במפקדת קצין חיל המשטרה הצבאית הראשי וכמפקד מצ"ח.
בשנת 2009 מונה לקמצ"ר. נגד מינויו הוגשה עתירה לבג"ץ בשל מעורבותו כמפקד מצ"ח בחקירתו של תא"ל משה תמיר. בסופו של דבר הוחלט לא להעמידו לדין והמינוי יצא לפועל. אוחנה סיים את תפקידו ב-2013.
לאחר שחרורו מצה"ל מונה בשנת 2014 למנהלה הראשון של הרשות הארצית לתחבורה ציבורית במשרד התחבורה, בתפקיד זה כיהן עד לפרישתו בשנת 2017. לאחר מכן מונה בשנת 2018 לכהן כיו"ר דירקטוריון חברת נתיבי איילון עד לשנת 2021. נכון ל-2022 משמש כסמנכ"ל אסטרטגיה בחברת אלקטריאון וירלס.
השכלה

אוחנה הוא בוגר המכללה לביטחון לאומי. בעל תואר ראשון בכלכלה ובמדעי המדינה, ותואר שני במנהל ציבורי וביטחון לאומי.