stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'יין אוסטן
מאפייני יצירתה > נושאים עיקריים > מגדר

לפי ביקורת הספרות הפמיניסטית, לכל אורך יצירתה של אוסטן מגיבות הדמויות הנשיות לטקסטים שנכתבו בידי גברים, ויוצרות להן עולם משלהן. בספרן של סנדרה גילברט וסוזן גובר "The Madwoman in the Attic", הן טוענות כי העולם הספרותי נשלט בידי גברים וסיפוריהם, וכי ג'יין אוסטן הכירה בכך וביקרה זאת. הדוגמה הידועה ביותר היא תלונתה של קתרין מורלנד מתוך "מנזר נורת'אנגר" כי ספרי ההיסטוריה ”אינם מספרים דבר אשר אינו מקנטר או מלאה אותה. המריבות של אפיפיורים ומלכים, עם מלחמות ומגפות בכל עמוד; הגברים אינם שווים כלום, וכמעט אין נשים כלל. הכל מעייף ביותר.” יצירת הנעורים של אוסטן "ההיסטוריה של אנגליה" היא פרודיה על כתיבתו של אוליבר גולדסמית, אותו כתבה לדבריה "היסטוריונית מוטה, בעלת דעות קדומות ובורה" בכך טוענת אוסטן שכתיבת ההיסטוריה היא כתיבה בדיונית גברית, שיש בה עניין מועט לנשים.
למרות הטענה כי ברומנים של אוסטן יש אלמנטים פמיניסטיים, חוקרים מציינים עוד, כי לעיתים קרובות נשים מתוארות כמוגבלות, ויש מעט מאוד דמויות נשיות שהן סמכותיות. ההגבלה לעיתים היא במיקום, אך ביתר שאת הן מוגבלות מבחינה חברתית בגלל חוסר השכלה ובגלל תלות כלכלית. בספר "הטיית לב" מתארת הגיבורה אן אליוט את ההבדלים בין גברים לנשים: ”אנו יושבות בבית, שקטות, מסוגרות, ורגשותינו אוכלים בנו בכל פה. אתם חייבים לפעול, לכם תמיד יש אומנות, עיסוקים, עניינים מסוג זה או אחר, להשיבכם אל העולם מיד, והתעסוקה והשינוי המתמידים מחלישים במהרה את הרשמים.” (הטיית לב עמ' 183–184 תרגום: נעמי כרמל)
לדברי באטלר, אין אצל אוסטן דמויות נשיות סמכותיות או כאלה המשמשות מורות רוחניות, במקום זאת הן מתחתנות עם דמויות סמכותיות.
הרומנים של אוסטן בחנו את מצבן הכלכלי הרעוע של נשים בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19. כפי שמסבירות גילברט וגובר: "אוסטן בוחנת את חוסר האונים של הנשים העומד מאחורי הלחץ להתחתן, את העוול הנגרם בגלל חוקי הירושה, את בורותן של הנשים שנמנעה מהן השכלה פורמלית, את הפגיעות הנפשית של האלמנה או של היורשת העשירה, את הניצול של הרווקה הזקנה שתלויה כלכלית באחרים, ואת השעמום של הגברת שאין לה עיסוק או תעסוקה." בנושאים אלה המשיכה אוסטן את המסורת שיצרה ברני, במיוחד ברומנים "ססיליה" (1782) ו"קאמילה" (1796). ההיסטוריון אוליבר מקדונה מציין כי ברומנים של אוסטן נישואים שנהגו בחוסר אחריות מבחינה כלכלית, אינם זוכים לאישורה.
לדעת אוסטן, השאיפה הטבעית של בחורה צעירה הייתה לקראת נישואים וילדים. היא צידדה בקשר אמיתי וכן בין בני הזוג, בזהירות מבחינה חומרית, ובזהירות בבחירת בן הזוג לנישואים. אבל אם התנאים האלה התקיימו, ההמשך הטבעי היה נישואים. אוסטן הבינה שנשים חסרות אמצעים חשו לחץ רב להתחתן עם מישהו שיכול לדאוג לרווחתן. אחרת הן נופלות למעמסה על משפחותיהן.
מאפייני יצירתה > נושאים עיקריים > פוליטיקה

אין הסכמה בקרב החוקרים לגבי דעותיה הפוליטיות של אוסטן, ורק במחצית השנייה של המאה העשרים החלו להתייחס אל הרומנים שלה באופן פוליטי. כפי שאומר גארי קלי במאמר "Religion and politics":
מרילין באטלר ואליסטר דאקוורת מגדירים את אוסטן כסופרת שמרנית. באטלר טוענת שהגדרת סופר כמתקדם או שמרן נמדדת באופן ש"בסיפור העלילה ישנו קורבן הסובל מידי החברה, או שיש בה יחיד המתמרד כנגדה". לטענתה החלק האחרון מאפיין את כל הרומנים של אוסטן, ומכאן שהם שמרניים. היא מחלקת את יצירותיה של אוסטן לשני סוגים: אלה שבהם "הגיבורה צודקת" ומביעה את קולה של השמרנות, ואלה שבהם "הגיבורה טועה" וצריכה ללמוד מטעויותיה, להכיר בהן ולנסות להשתפר. גם ברומנים שבהם "הגיבורה צודקת" מופיע התהליך של הכרה בשגיאה ושיפור עצמי, אבל בדמות אחרת ברומן. במקרים אלו הגיבורה מסייעת לגרום לשינוי בדמות המשתנה.
חוקרים כגון קלודיה ג'ונסון טוענים שאוסטן הושפעה מהרומנים הפוליטיים של סוף המאה ה-18, וכי היא הייתה ספקנית בנושא השליטה הפטרנליסטית. לדוגמה היא מביאה את הרומן "תבונה ורגישות" שבו יש ביקורת על "האידאולוגיה הדומיננטית של זמנה", ומועלות שאלות על השרירותיות של הורשת הרכוש ושל זכות הבכורה. גם ג'נקינס תומך בגישה זו, לדבריו היא אינה מהללת את המצב החברתי הקיים. דוגמאות לנטייתה זו באות לידי ביטוי בנציגי החברה הפגומים כגון סר וולטר אליוט ("הטיית לב"), סר תומאס ברטרם ("מנספילד פארק") ואביה של אמה וודהאוס ("אמה"); הערצתה של אוסטן לאנשי הצי מובעת באפשרות לניידות חברתית (אדמירל קרופט וקפטן ונטוורת' ב"הטיית לב"); וכן אהדתה לאנשים שעוסקים במסחר או מתעשרים חדשים (משפחות גרדינר ובינגלי ב"גאווה ודעה קדומה" ומר וסטון ב"אמה").
אחד הנושאים במחקר על אוסטן הוא תפקיד הקולוניאליזם ביצירתה. אדוארד סעיד טוען בספרו "Culture and Imperialism" כי ב"מנספילד פארק" היחס שבין האחוזות שבאנגליה לאלו שבאנטיגואה מייצג את הקשר שבין המרכז לפריפריה באימפריה הבריטית. בעוד שאנגליה עצמה "נסקרת, מוערכת ונודעת", אל מחוץ לאנגליה מתייחסים בחטף, ללא סוג של נוכחות מיידית שמורעפת על לונדון על האזורים הכפריים או על מרכזי התעשייה בצפון כגון מנצ'סטר או ברמינגהאם. יש צורך במטע העבדים של סר תומאס באנטיגואה כדי לשמור על יופיו ויציבותו של מנספילד פארק, אבל הוא מוזכר רק לעיתים רחוקות.
מאפייני יצירתה > נושאים עיקריים > רכוש ומעמד חברתי

הרומנים של אוסטן מעלים סוגיות רבות הנוגעות לממון, לרכוש ולכוח הטמון בהם. "גאווה ודעה קדומה" למשל סובב סביב הבעיות שנגרמות בגלל 'זכות הבכורה' (primogeniture), כיוון שאין למר בנט בנים רכושו יעבור אחרי מותו לקרוב משפחה אחר ולא לבנותיו, והן נותרות חסרות כל אלא אם כן יתחתנו עם בעלי אמצעים. ב"תבונה ורגישות" מוריש מר דאשווד הזקן את כל רכושו לבנו הקטן של ג'ון דאשווד, ובכך מנשל מן הירושה את בנותיו של אחיינו מאשתו השנייה. קופלנד מסביר ש"בגאווה ודעה קדומה, תבונה ורגישות ובמנזר נורת'אנגר, הבעיה היחידה של הנשים הייתה היעדר רכוש. בהמשך אוסטן חותרת בהתמדה להתייחסות לבעיות כלכליות בצורה מורכבת יותר. ברומנים: "אמה", "מנספילד פארק" ו"הטיית לב" יש בדיקה של הכלכלה כמדד של המוסר החברתי והפרעות חברתיות וכמקור לזהות לאומית".
בדרך כלל מתארת אוסטן בצורה חיובית את הדמויות השייכות למעמד בעלי המקצועות כגון כמורה או אנשי צבא. ב"מנספילד פארק" למשל, הגיבורה מתחתנת עם כומר, וב"הטיית לב" נישואיהם של אדמירל קרופט ואשתו מתוארים כנישואים למופת. אוסטן אינה מוחה כנגד הדירוג החברתי כשלעצמו. אמנם לפי הרומנים שלה מומלץ לשפוט את הדמויות על ידי סולם ערכים הומניים ומוסריים ולא לפי המעמד אליו הן שייכות, אבל יחד עם זה בהצגת הדמויות היא מזכירה מיד את מעמדן החברתי, כמו בהצגת משפחת גרדינר ב"גאווה ודעה קדומה". ב"אמה" יש התייחסות לרמות שונות של היררכיה חברתית, החל מבעלי האחוזות, הקרובים למעמד האצולה הכפרית, אנשי המקצוע (כומר, רופא, עורך דין), בעלי מלאכה, משרתים ועניים מרודים.
בניתוח שעשה דקוורת' על תפקיד האחוזות בסיפורת של אוסטן, הוא טוען כי האחוזות מתפקדות לא רק כרקע לסיפור העלילה, אם כי גם כמדד לדמותו של בעל האחוזה והאחריות החברתית שמוטלת עליו. הנושא של שיפור ועיצוב האחוזה מהווה מוטיב חוזר ב"מנספילד פארק". שיפורים בעיצוב הנוף בסגנון של רפטון היו באופנה באותה תקופה וגרמו לשיבוש תחושת הקהילתיות בקרב הקהילה המקומית ולבזבוז כספים. כשאליזבת בנט רואה לראשונה את פמברלי (אחוזתו של דארסי) ניצת בה ניצוץ של אהבה לדארסי, היא חושבת לעצמה ש"להיות בעלת פמברלי יכול להיות משהו". הקוראים יכולים לשער שהיא מכירה לא רק בערך הכספי והמעמד של פמברלי, אלא גם בערכו כמרכז חברתי, באפשרויות הגלומות בו ובאחריות החברתיות שתהיה לה כבעלת המקום.
קבלה וביקורת > בני תקופתה

יצירותיה של אוסטן לא הביאו לה מוניטין רב, כיוון שפורסמו בעילום שם. אף על פי שהרומנים שלה היו אופנתיים בקרב קובעי הדעה, כגון הנסיכה שרלוט אוגוסטה בתו של נסיך הכתר, הם קיבלו ביקורות מעטות ביותר. רוב הביקורות היו קצרות ונטו לדעה חיובית, אף שהיו זהירות ושטחיות. לרוב הן התמקדו בלקח המוסרי שברומנים. סר וולטר סקוט, המשורר הפופולרי ביותר באנגליה באותו זמן, אהב והעריך את הרומנים של אוסטן, ובשנת 1815 חיבר בעילום שם ביקורת על "אמה", כשהוא מגן על הסוגה הספרותית המושמצת של הרומן, תוך שמשבח את הריאליזם של הרומנים של אוסטן. כך כתב: "הידיעה של הסופרת את העולם, והטאקט המיוחד שבו מציגה את הדמויות, כך שהקורא אינו יכול שלא לזהותן, מזכיר לנו משהו מהמעלות של אסכולת הציור הפלמית. הדמויות אינן לעיתים תכופות אלגנטיות, ולעולם אינן גדולות; אולם הן מגומרות כפי הטבע, בדיוק המשמח את הקורא". ב-1821 נכתבה ביקורת נוספת חשובה על עבודתה של אוסטן, מאת ריצ'רד וייטלי (Richard Whately). הוא השווה את אוסטן לענקים כגון הומרוס ושייקספיר, כשהוא משבח את האיכויות הדרמטיות של הסיפר שלה. וייטלי וסקוט קבעו את טון הביקורת שהייתה עליה אחר כך במשך כל המאה התשע-עשרה.
קבלה וביקורת > המאה התשע-עשרה

הרומנים של אוסטן לא התאימו לציפיות של אנשי התקופה הרומנטית והוויקטוריאנית ש"רגשות חזקים אמורים להיות מאומתים בכתיבה על ידי הצגה בולטת של צבע וצליל". המבקרים כמו גם הקוראים במאה התשע-עשרה העדיפו את הרומנים של צ'ארלס דיקנס וג'ורג' אליוט. אבל גם הרומנים של אוסטן יצאו לאור בבריטניה החל מ-1830 ונמכרו כל הזמן, אם כי לא היו רבי מכר.
לאוסטן היו מעריצים רבים במאה ה-19 שראו עצמם חלק מהאליטה הספרותית, הם ראו בהערכתם לאוסטן סימן לטעמם התרבותי. הפילוסוף ומבקר התרבות ג'ורג' הנרי לואיס הביע את דעתו בסדרה של מאמרים נלהבים שפרסם בשנות הארבעים והחמישים של המאה ה-19. בצורה דומה התייחס הסופר הנרי ג'יימס לאוסטן והעמיד אותה בשורה אחת עם שייקספיר, עם סרוונטס ועם הנרי פילדינג, שאותם תיאר כ"ציירים משובחים של החיים".
ב-1869 פרסם אחיינה של אוסטן, ג'יימס אדוארד אוסטן-לי, את ה"ממואר על ג'יין אוסטן". ספר זיכרונות זה הציג את אוסטן לקהל הרחב בדמות "הדודה היקרה ג'יין", דודה רווקה ומכובדת. פרסום הממואר עורר עניין מחודש באוסטן, מהדורה פופולרית של ספריה יצאה ב-1883, ואחריה מהדורה מאוירת ומהדורה מיוחדת לאספנים. בסוף המאה יצאה קבוצה של אנשים שהחשיבו עצמם לאליטה ספרותית, כנגד הפופולריזציה של אוסטן. הם כינו את עצמם ג'ייניטס (Janeites), כדי להבדיל את עצמם מההמונים שלדעתם לא הבינו את יצירתה כראוי.
ברבע האחרון של המאה ה-19 פורסמו ספרי הביקורת הראשונים על אוסטן. למעשה בשנתיים שאחרי פרסום הממואר יצאו לאור יותר ספרי ביקורת מאשר בחמישים השנה שקדמו להם. בין המבקרים היו ריצ'רד סימפסון, מרגרט אוליפנט ולזלי סטיבן. בסקירה של הממואר תיאר סימפסון את אוסטן כמבקרת אירונית של החברה האנגלית. הוא הציג שני נושאים שהפכו אחר כך לבסיס לביקורת הספרותית המודרנית של יצירתה: הומור כביקורת חברתית, ואירוניה כאמצעי להערכה מוסרית.
זמן קצר אחרי פרסום הרומנים של אוסטן באנגליה, הם יצאו לאור גם בחלק ממדינות אירופה. ב-1813 יצא תרגום לצרפתית של "גאווה ודעה קדומה" ועד מהרה פורסמו גם תרגומים לגרמנית, דנית ושוודית. אוסטן לא הייתה מוכרת בכל ארצות אירופה, ברוסיה למשל התרגום הראשון לספריה הופיע רק ב-1967. למרות העובדה שהרומנים של אוסטן תורגמו לשפות אירופאיות רבות, היא לא נחשבה כחלק מהספרות האנגלית המסורתית, שהייתה מזוהה עם סר וולטר סקוט. תפיסה זו קיבלה חיזוק בשינויים שנעשו בספריה על ידי המתרגמים שהפכו אותם לסנטימנטליים והפחיתו מההומור ומהאירוניה שבהם. ההתייחסות אל אוסטן כאל סופרת בסגנון הסנטימנטלי גרם לכך שעל יצירתה האפילו סופרים מז'אנר הריאליזם הצרפתי כמו סטנדאל, פלובר ובלזק. גם הסקירות של התרגומים לגרמנית העמידו את אוסטן בשורה אחת עם סופרים סנטימנטליים ובעיקר השוו אותה לסופרות שכתבו בסגנון הרומנטי.
בארצות הברית פורסמו ספריה של אוסטן כבר ב-1832 אם כי במהדורה מצונזרת מעט. אולם רק אחרי 1870 הייתה תגובה אמריקאית ייחודית ליצירתה. סאות'הם מסביר כי עבור האמריקאים הלאומיים, זירת ההתרחשות המטופחת של ג'יין אוסטן, הייתה חיוורת ומאולצת מדי, וחסרת גבורה. אוסטן לא הייתה דמוקרטית מספיק לטעמם, לקראת סוף המאה התגובה האמריקאית לאוסטן הייתה מיוצגת בוויכוח שבין הסופר והמבקר האמריקאי ויליאם דין האוולס לבין הסופר מארק טוויין. בסדרה של מאמרים סייע האוולס להפוך את אוסטן לדמות קנונית, בעוד שטוויין יצא נגד המסורת האנגלופילית באמריקה. טווין טען בעד ייחודה של הספרות האמריקאית ותקף את הספרות האנגלית. בספרו "בעקבות קו המשווה" כותב טוויין לגבי ספריית האוניה כי "ספרי ג'יין אוסטן... נעדרים מספרייה זו. השמטה זו לבדה יש בה ליצור ספרייה טובה למדי".
קבלה וביקורת > המאה העשרים ועד היום

במאה העשרים פורסמו עבודות אחדות שסללו את הדרך למחקר אקדמי שהתמקד ברומנים של אוסטן. אבן הדרך הראשונה הייתה עבודתו של א.ס. ברדלי, איש אוקספורד, שנחשבת לנקודת מוצא למחקר האקדמי על אוסטן. הוא חילק את הרומנים לקבוצות של "הרומנים המוקדמים" ו"הרומנים המאוחרים", הגדרה אשר משתמשים בה עד היום. השני היה ר. וו. צ'אפמן, שהוציא לאור ב-1923 את אוסף היצירות של אוסטן. הטקסט של צ'אפמן משמש בסיס לכל המהדורות הבאות של עבודות אוסטן שיצאו לאור. עם צאת ספרה של מרי לסלס "Jane Austen and Her Art" (ג'יין אוסטן והאמנות שלה) ב-1939, החל המחקר האקדמי על אוסטן. עבודתה של לסלס הייתה חדשנית וכללה ניתוח הספרים שג'יין אוסטן קראה והשפעתם על יצירתה, ניתוח הסגנון של אוסטן, וניתוח "אומנות הסיפור" שלה.
לספריה של אוסטן נכתבו ספרי המשך ופריקוולים ועיבודים אחרים בסוגות רבות ושונות. החל מאמצע המאה ה-19 החלו בני משפחתה לכתוב סיומים לרומנים הבלתי גמורים שלה, ועד שנת 2000 פורסמו יותר ממאה עיבודים ליצירותיה. העיבוד הראשון של יצירה שלה לקולנוע היה ההפקה של חברת MGM ל"גאווה ודעה קדומה" בשנת 1940, בכיכובם של לורנס אוליבייה וגריר גרסון. ה-BBC הפיק סדרות דרמה לפי ספריה החל משנות השבעים של המאה העשרים, בניסיון להיות נאמנים למקור בעלילה, באפיון הדמויות ובתפאורה. ב-1995 החל גל חדש של עיבודים לקולנוע ולטלוויזיה ליצירות אוסטן בעקבות סרטה של אמה תומפסון "על תבונה ורגישות" וסדרת הטלוויזיה הפופולרית "גאווה ודעה קדומה".
בנוסף החלו להיות פופולריים ספרים ותסריטים שהם עיבודים מודרניים המבוססים באופן חופשי על הרומנים של אוסטן. אחד מהם הוא "קלולס" סרטה של איימי הקרלינג משנת 1995, עיבוד מודרני לרומן "אמה", המתרחש במאה העשרים בבוורלי הילס. הצלחת הסרט הביאה ליצירת סדרת טלוויזיה המבוססת עליו. "כלה ודעה קדומה" הוא סרט בסגנון בוליוודי המבוסס באופן חופשי על "גאווה ודעה קדומה". גם הספר "יומנה של ברידג'ט ג'ונס" והסרט המבוסס עליו, שואבים השראה מ"גאווה ודעה קדומה".
בשנת 2007 יצא לאקרנים סרט הקולנוע הבריטי "להיות ג'יין" ("Becoming Jane"), העוסק בסיפור חייה של אוסטן. במהלך הרצאה בהקרנת הבכורה של הסרט בירושלים טענה ד"ר יעל לוין מהחוג לספרות אנגלית באוניברסיטה העברית כי הסרט מייפה את סיפור חייה של ג'יין אוסטן ואיננו נאמן למקור, וכי דמותה נבנתה בהשראת דמותה של אליזבת בנט, גיבורת הרומן המפורסם ביותר של אוסטן "גאווה ודעה קדומה". בהרצאה טענה לוין כי דמותה המקורית של אוסטן שונה מן המתואר בסרט, וכי במציאות נראה שאוסטן הייתה דמות אפרורית למדי, וכן כי חייה לא היו דרמטיים כלל, ורוב כתיבתה מתארת חוויות שהיא בעיקר צפתה בהן מן הצד.
מנגד ולאור הביוגרפיה של ג'יין אוסטן, אכן ניתן להבחין בחיים דרמטיים בצל עוני ומחסור, והצורך בהחלפת מעון המגורים בתדירות רבה בשל מחסור במזומנים.
לרגל יום השנה ה-200 למותה צפוי הבנק המרכזי של בריטניה להנפיק שטר של 10 ליש"ט שעליו מונצחת תמונתה אוסטן.
יצירותיה > ספרים

תבונה ורגישות (1811)
גאווה ודעה קדומה (1813)
מנספילד פארק (1814)
אמה (1815)
מנזר נורת'אנגר (נכתב 1803, פורסם לאחר מותה 1818)
הטיית לב (פורסם לאחר מותה; 1818)
יצירותיה > יצירות קצרות

ליידי סוזן (רומן מכתבים)
משפחת ווטסון (ספר שלא נשלם)
סנדיטון (ספר שלא נשלם)
יצירותיה > יצירתה המוקדמת

הנרי ואליזה
שלוש האחיות
אהבה וידידות
דברי ימי אנגליה
קתרינה, או סוכת-צל
קסנדרה היפה
ג'ק ואליס
יצירותיה > תרגומים לעברית

כל ששת הרומנים של ג'יין אוסטן תורגמו לעברית לפחות פעמיים.
יצירותיה המוקדמות יצאו בקובץ אהבה וידידות - כתבי נעורים וליידי סוזן, תרגמו: סטלה פנטופל וענבל שגיב-נקדימון, אהבות ותמיר//סנדיק, 2016.
"אהבה וגאווה", תרגמה שושנה שרירא, הוצאת מ. ניומן, 1952.
"אהבה וגאווה", תרגמה טלה בר, הוצאת אור-עם, 1984.
"גאווה ומשפט קדום", תרגם אהרן אמיר, ספריית מעריב, 1984.
"גאווה ודעה קדומה", תרגמה והוסיפה אחרית דבר עירית לינור, הוצאת כתר ספרים וידיעות ספרים, 2008.
"גאווה ודעה קדומה", תרגמה קטיה בנוביץ', בהערותיה של אביגיל קנטורוביץ' בהוצאת אהבות וספרים בעלמא, 2024.
"בינה ורחשי לב", תרגם אהרן אמיר, ספריית מעריב, 1986.
"תבונה ורגישות", תרגמה טלה בר, הוצאת אור-עם, 1986.
"תבונה ורגישות", תרגם שי סנדיק, הוצאת סנדיק ספרים, 2014.
"פארק מאנספילד", תרגמה טלה בר, הוצאת אור-עם, 1986.
"מנספילד פארק", תרגם אהרן אמיר, ספריית מעריב, 1988.
"מנספילד פארק", תרגמה לי עברון, תמיר//סנדיק ואהבות, 2017.
"אמה", תרגמה רנה קלינוב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1982.
"אמה", תרגם שי סנדיק, אהבות וסנדיק ספרים, 2015.
"הטיית לב", תרגמה נעמי כרמל, הוצאת כתר, 1983.
"השפעה", תרגמה מיכל אלפון, כתר ספרים, 2012.
"השפעה", תרגמה לי עברון, הוצאת סנדיק ספרים, 2022.
"מנזר נורת'אנגר", תרגמה טלה בר, הוצאת אור-עם, 1986.
"נורת'נגר אבי", תרגמה אינגה מיכאלי, תמיר//סנדיק, 2018.
ראו גם

ויליאם שייקספיר
לקריאה נוספת

נילי דינגוט, ג'יין אוסטן - גישות בביקורת הספרות, האוניברסיטה הפתוחה, 1994
איסבל סנצ'ז וגארה, ג'יין אוסטן (קטנות-גדולות), תל אביב: הוצאת צלטנר, 2017. תרגום: אבירמה גולן. (הספר בקטלוג ULI)
קייט פנקהרסט, ספורן של נשים מפלאות ששנו את העולם, הוצאת סיגליות, 2018. תרגום: חנה לבנת. (הספר בקטלוג ULI)
• ג'יין אוסטן, מתווה לרומן (מאנגלית: עודד וולקשטיין), דחק, כרך יז', 2024.
Austen, Henry Thomas. "Biographical Notice of the Author". Northanger Abbey and Persuasion. London: John Murray, 1817.
Austen-Leigh, James Edward. A Memoir of Jane Austen. 1926. Ed. R. W. Chapman. Oxford: Oxford University Press, 1967.
Austen-Leigh, William and Richard Arthur Austen-Leigh. Jane Austen: Her Life and Letters, A Family Record. London: Smith, Elder & Co., 1913.
Fergus, Jan. Jane Austen: A Literary Life. London: Macmillan, 1991. ISBN 0-333-44701-8.
Honan, Park. Jane Austen: A Life. New York: St. Martin's Press, 1987. ISBN 0-312-01451-1.
Le Faye, Deirdre, ed. Jane Austen's Letters. Oxford: Oxford University Press, 1995. ISBN 0-19-283297-2.
Le Faye, Deirdre. Jane Austen: A Family Record. Second Edition. Cambridge: Cambridge University Press, 2003. ISBN 0-521-53417-8.
Nokes, David. Jane Austen: A Life. Berkeley: University of California Press, 1998. ISBN 0520216067.
Tomalin, Claire. Jane Austen: A Life. New York: Alfred A. Knopf, 1997. ISBN 0-679-44628-1.
Harman, Claire. Jane's Fame. Edinburgh: Canongate, 2009. ISBN 978-1847672940.
סהר-פז

| --- | --- |

 סוג:  רומח הדרקון
 יוצרים:  מרגרט וייס, טרייסי היקמן 
 מידע
 כינויים:  נושאת מטה הבדולח הכחול
 גזע:  בן אנוש
 מין:  נקבה
 מקצוע:  כוהנת
 אזרחות:  קה-שו, אבנסיניה
 דמויות קשורות
 משפחה:  הורים: חץ-דרדר ושיר-דמע    בן זוג: מי-נהר   ילדים: נודד, שיר-ירח ושחר-בהיר
 
סהר-פז (באנגלית: Goldmoon) היא דמות מעולם הפנטזיה רומח הדרקון. היא מופיעה בעיקר בטרילוגיה הראשית של סדרת הספרים, רשומות רומח הדרקון, ככוהנת אשר בישרה את חזרתם של האלים האמיתיים. נולדה (322 - 421 אחה"ח) כבתו היחידה של מנהיג שבט קה-שו, חץ-דרדר, ואשתו, שיר-דמע. לאחר שנישאה למי-נהר, היא ילדה את בנה הראשון, נוֹדֵד, ושתי בנות תאומות, שיר-ירח ושחר-בהיר.
שנותיה הראשונות

סהר-פז חיה חיי מותרות בצעירותה ואף פונקה בצורה קיצונית בילדותה. בשבט הקה-שו, מנהיג השבט, אשתו או בתם נודעו כאנשים אשר דיברו לאלים שלהם. היא גודלה בידיעה כי כאשר תמות, היא תיעשה לאלת השבט. אמונתה זו עמדה למבחן כאשר פגשה במי-נהר, רועה אשר משפחתו גורשה מן השבט בשל נאמנותם לאלים הישנים - דבר שנחשב לכפירה. מי-נהר לא ראה בסהר-פז אלה, אלא ילדה מפונקת ורדודה. אך סהר-פז לא רצתה להידמות כמפונקת בעיני אחרים ושאפה להראות יפה בעיני מי-נהר. כאשר הוא העניק לה תליון פלדה בצורת שתי דמעות, התאהבו אחד בשני באופן סופי.
למרות שזכה בלבה, לא יכול היה מי-נהר לבקש את ידה ללא הסכמת אביה, חץ-דרדר. אביה, ראה באמונותיו של מי-נהר עלבון לשבט, והכריז כי הלה יוכל להינשא לסהר-פז רק אם ימצא הוכחה לקיומם של האלים העתיקים. סהר-פז ומי-נהר הבטיחו זו לזה כי יחכו אחד לשני עד לתום מסעו. סהר-פז רתחה מזעם על החלטתו של אביה, אך ידיה היו כבולות. בזמן היעדרותו של מי-נהר, חלה אביה של סהר-פז והיא שלטה בשמו של אביה על שבט הקה-שו. מי-נהר חזר ממסעו בקיץ של שנת 351 אחה"ח, נושא את מטה הבדולח הכחול. סהר-פז שמחה לראותו, אך הוא הגיע חולה והוזה וחשב כי נעדר לזמן קצר בלבד. הוא העניק לה את המטה, והיא השתמשה בכוחות המטה לרפא אותו ממחלתו. דבר זה גרם לזעזוע בקרב בני השבט, אשר ראו בה מכשפה וכופרת. לפיכך  הם התקיפו את השניים ונידו אותם מן השבט.
מלחמת הרומח

מנקודה זו ואילך, נשזרים סיפורה וסיפורו של מי-נהר בסיפור מלחמת הרומח, בעיקר בטרילוגית רשומות המרכזית.
מלחמת הרומח > גילוי האלים העתיקים

בדרכם למרגוע עם מטה הבדולח (מנסים למצוא מישהו שיוכל להסביר להם אודותיו), הם פוגשים בסער בהיר-להב, אשר באבירותו מלווה את בני הזוג לפונדק הבית האחרון. בעודם נחים שם, הם מתעמתים עם התיאוקרט העליון של מרגוע, הדריק. באמצע העימות, הוא נופל אל תוך האח, וגדילן קוץ-רגל הקנדר, מכה בו עם המטה ואז מתרחשים שני אירועים: הדריק נרפא מכל פציעותיו וכוויותיו ואף מלקות בדיבור ממנה סבל וטבעו האמיתי של המטה מתגלה. איש זקן, שהיה מצוי בפונדק קודם לכן, צועק בקול רם כי סהר-פז מכשפה, וכי הם מבוקשים, כיוון שלורד טוֹדִי מחפש אחר המטה הזה.
סהר-פז ומי-נהר נסים יחד עם בני החבורה האחרים מפני רודפיהם, והקבוצה החדשה נעים לעבר כפרם של סהר-פז ומי-נהר רק כדי לגלות כי הוא הושמד כליל על יושביו. הם ממשיכים לכיוון זק טרות, העיר ההרוסה בה ניתן למי-נהר המטה, בחושבם כי שם יגלו את התשובות לחידת מקורו של המטה. בזק טרות, הדרקונית השחורה, קיסנת' כמעט הורגת את מי-נהר (היא קורעת מעליו את בשרו), אולם סהר-פז מצילה אותו ומרפאת אותו לגמרי בהיותו על סף המוות. כמו כן, בעזרת להבתו הכחולה הקסומה של המטה, סהר-פז משמידה את קיסנת' וממוטטת את מאורתה, ולמראית עין גם מביאה על עצמה את חורבנו. לאחר היעדרות זמנית שלה, חוזרת סהר-פז ומספרת כי אלת הריפוי הטובה מישקאל העבירה אותה מן הקרב אליה כדי שתשמע את בשורת חזרתם של האלים העתיקים והאמיתיים. מכאן ואילך, סהר-פז נעשית לכוהנת של מישקאל.
מלחמת הרומח > פקס תרקס ותורברדין

לאחר שנמלטו מזק טרות, בני החבורה שבים למרגוע ונשבים על ידי חייליו של לורד טודי, אשר שולחים אותם בתוך שיירת קרונות סגורים למכלאות במצודת פקס תרקס, אולם בדרך אלפי קאלינסטי משחררים אותם. הם מגיעים לממלכת האלפים ושם מטיל עליהם דובר השמשות משימה - לפרוץ לפקס תרקס ולשחרר את האסירים. במהלך המבצע הזה, מגלה סהר-פז את אמונתה בשנית אשר מביא למפלתו של שר הדרקונים קטב מרירי. באירועים האלו, סהר-פז מרפאת את אחד האסירים, אליסטן שהיה מבשר של האלים החדשים, וגורמת לו למצוא את אמונתו מחדש בצורה כה הדוקה, עד שנעשה לכוהן הראשון של פלאדין מאז החורבן הגדול.
בסוף הסתיו של אותה שנה, כאשר חבורת גיבורי הרומח תכננה להעביר את פליטי המצודה המשוחררים למקום מפלט מן החורף, ביקשה סהר-פז מאליסטן לחתן אותה ואת מי-נהר. כחלק מן הטקס, סהר-פז העניקה למי-נהר טבעת המורכבת משערהּ שלה, כסף וזהב. בתמורה, מי-נהר העניק לסהר-פז טבעת חלקה לגמרי מענף עץ וואלן. לאחר שחילצו את מקבת כראס והעניקו אותה לגמדי תורברדין, הורשו הפליטים להתגורר במעמקי ממלכת הגמדים למשך החורף.
מלחמת הרומח > סילבנסטי וים הדם

בני החבורה המשיכו לטרסיס המעטירה כדי לשכור ספינות כדי להעביר את הפליטים חזרה לאבנסיניה, אולם כאשר הגיעו לשם, סהר-פז וחבריה גילו לחרדתם כי עיר הנמל הייתה בעצם בלב יבשה וכנראה תחת שליטת צבאות הדרקונים. לאחר הגעתם, התפצלה החבורה במהלך התקפת צבא הדרקונים האדום וחלק מן הכנף החול כאשר סהר-פז, מי-נהר, קרמון, רייסטלין, תניס וטיקה חולצו על ידי אלהנה צפריר, נסיכת אלפי סילבנסטי ונלקחו לממלכת האלפים. בסילבנסטי התעמתו נגד סיוטו של המלך לוראק (אביה של אלהנה) והדרקון הירוק הזדוני, כרתי רועץ-דם.
לאחר שהביסו גיבורי הרומח את הסיוט, הותירו את אלהנה בממלכה והמשיכו לכיוון העיר הכבושה סחף, שם שכרו אונייה בשם פֶּרֶשׁוֹן, אשר אמורה הייתה לקחת אותם לעיר פלאנתאס. אולם, הספינה הותקפה על ידי חלק מצבא הדרקונים הכחול בפיקודה של הגבירה כחולה, קיטיארה, אחותם למחצה של קרמון ורייסטלין, והוסטה אל עבר מערבולת הענק של ים הדם של איסטר. המערבולת לכדה את הספינה וטיבעה אותה, לא לפני שבני החבורה ניצלו על ידי אלפי ים, אשר חיו בחורבותיה של איסטר. הם נפגשו במג אדום גלימה בשם זְבוּל, אשר כינה את סהר-פז "גבירת המישורים".
מלחמת הרומח > אחרית דבר

בני החבורה התעוררו לאחר מכן לחופיה של קאלאמן, ולא זכרו את קורותיהם במצולות ים הדם. בעוד שתאניס, קרמון, טיקה, חלמיש וגדיל וברם איש הנצח המסתורי עזבו על מנת להתעמת עם הזדון בנראקה, סהר-פז גילתה כי היא בהריון. על כן, החליטו היא ומי-נהר לא להצטרף לחבריהם עקב מצבה. תחת זאת, הם שבו למולדתם לנסות לבנות מחדש את השבט.
הולדת ילדיה

בשנת 352 אחה"ח ילדה סהר-פז את בנה הבכור וקראה לו נוֹדֵד על שם אביו של מי-נהר. ארבע שנים מאוחר יותר, ילדה סהר-פז שתי בנות תאומות: שיר-ירח ושחר-בהיר. בשנת 360 אחה"ח, סהר-פז ומי-נהר הצליחו לבנות מחדש את השבט ואת כפר שנהרס עשר שנים קודם לכן במלחמת הרומח. שניהם נבחרו להוביל את אנשיהם כראשי שבט והם עטו על עצמם את גלימת ראש השבט. במשך עשרים שנה שלאחר מכן, סהר-פז ובעלה נחשבו למנהיגי כל השבטים באבנסיניה.
מלחמת הכאוס

בזמן מלחמת הכאוס, סהר-פז ומי-נהר איחדו את השבטים להילחם נגד אבירי טאקיזיס אשר פלשו לאדמותיהם. שדי-צללים התקיפו את אנשי המישורים כאשר האל כאוס חזר לקרין, ומשפחתה של סהר-פז ספגה אבדה קשה כאשר אשתו של בנה, נודד, נהרגה על ידי שד-צללים, אשר גרם להם לשכוח את זהותה של אשת בנה. נודד החליט לקחת את בנו (נכדה של סהר-פז), נץ-ענן מאבנסיניה אל מישורי האבק.
עידן בני התמותה

בשנת 385 אחה"ח, שנתיים לאחר מלחמת הכאוס, מי-נהר נסע מזרחה עם בנותיו שיר-ירח ושחר-בהיר לחקור את הופעתה המסתורית של דרקונית העל מאליסטריקס. מי-נהר ושחר-בהיר נהרגו על ידי מאליס, ושיר-ירח שנותרה בחיים שבה אל סהר-פז מיוסרת ומצולקת בשל החוויה.
שלוש שנים לאחר מכן, סהר-פז השיבה לעצמה את סגולות ריפוי הלב (כפי שקראה להן). המטופל הראשון שלה היה ג'ספר כור-אש (אחיינו של חלמיש כור-אש) ואירוע זה היה המקרה הראשון הידוע בו אירוע קסום התרחש בקרין מאז מלחמת הכאוס. לאחר שחידדה אומנות זו ולימדה את ג'ספר אומנות זו, היא עברה לאי שלסי ובנתה את מצודת האור בצידה של מדרגת הכסף. שם, סהר-פז לימדה אנשים את כוח ריפוי הלב וצברה לה מספר חסידים.
בשנת 414 אחה"ח, הופיע במצודה פאלין מאז'ר וביקש מסהר-פז לגבש חבורת גיבורים כדי להציל את אנשי אנסאלון מאימת דרקוני העל. היא ניגשה אל אדם בשם דהאמון גרימוולף אשר התכוון לערוך מסע צליינות לקבר הגיבורים האחרונים במרגוע. היא נפרדה ממנו וביקשה ממנו כי ייפגשו שנית בשלסי. הוא הקים קבוצה של הרפתקנים שנודעה כגיבורי הלבב, עליהם פיקחה מרחוק סהר-פז. בתקופה זו, ילדה יתומה בשם מינה נסחפה לחופי מצודת האור. סהר-פז אימצה אותה כילדתה שלה. כל לילה הייתה סהר-פז מספרת למינה אודות האלים העתיקים.
כאשר גיבורי הלבב שבו לשלסי והראו לסהר-פז את קשקש הדרקון שעל רגלו של דהאמון, מאליסטריקס הצליחה להשתלט על מחשבתו של דהאמון, וגרמה לו להתנקש בסהר-פז ובג'ספר. סהר-פז אשר נהרגה, פגשה את רוחו של בעלה, אשר אמר לה כי זהו טרם זמנה ובאורח פלאי היא שבה אל החיים.