stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרוסיה
היסטוריה > ממלכת פרוסיה > התמוטטות ורפורמות

תחת פרידריך וילהלם השלישי (1797–1840) השתתפה פרוסיה במלחמות נפוליאון נגד צרפת המהפכנית. אבל בקרב ינה ובקרב אאורשטט בשנת 1806 נחלה פרוסיה תבוסה ניצחת מול גייסותיו של נפוליאון. בית המלוכה נמלט זמנית לממל (באזור הארצות הבלטיות), ובשלום טילזיט (1807) שכרתה עם צרפת ויתרה על כמחצית משטחה, צמצמה את צבאה לכדי 40,000 חיילים בלבד ושילמה קנסות בסך של 1,000,000,000 פרנק צרפתיים.
התמוטטותה של פרוסיה הביאה לחידוש בלתי-נמנע של פני הממלכה. ברפורמות של שטיין ושל הרדנברג (אנ') (הקרויות על שם מוביליהן) בוטל הקניין של האדונים על גופם של צמיתיהם (1807), מערכת החינוך עוצבה מחדש והונהג גיוס חובה ושלטון מקומי בערים (1808).
לאחר תבוסתו של נפוליאון ברוסיה (1812), הודיעה פרוסיה על ביטול הברית עם צרפת והשתתפה החל בשנת 1813 ב"מלחמות העצמאות" לצד הקואליציה השישית נגד צרפת. כוחות פרוסים תחת פיקודו של הפילדמרשל גבהרד לברכט פון בליכר (v. Blücher) תרמו בקרב ווטרלו (1815) תרומה מכרעת לניצחון על צבא נפוליאון.
פרידריך השלישי לא עמד מעולם בהבטחתו לנתיניו להנהיג חוקה בממלכה, הבטחה שניתנה במהלך מלחמות העצמאות. תחת זאת בחר להקים יחד עם צאר רוסיה וקיסר אוסטריה את "השותפות הקדושה" (Heilige Allianz), שותפות ששאפה לדכא כל שאיפות דמוקרטיות באירופה.
בקונגרס וינה בשנת 1815 קיבלה פרוסיה כמעט את כל השטח שהיה לה לפנים, וכן שטחים נוספים בפורפומרן, וסטפאליה, בצפון סקסוניה ובאזור הריין. אזורים אחדים אבדו לפרוסיה לטובת רוסיה. מעתה הייתה פרוסיה מורכבת משני שטחים גדולים אך נפרדים במערב אירופה ובמזרחה. היא הייתה לחברה בבונד הגרמני, האיחוד הרופף של המדינות הגרמניות תחת הנהגה אוסטרית, אשר התקיים בשנים 1815–1866. בשנת 1834 הצטרפה לאיחוד המכס הגרמני (שלו נודעה חשיבות גדולה באיחוד גרמניה).
היסטוריה > ממלכת פרוסיה > מהפכת מרץ ותיעוש

עלייתו לשלטון של פרידריך וילהלם הרביעי (1840–1861) עוררה את תקוותיהם של הליברלים. אבל המדיניות הריאקציונרית נמשכה, והובילה לבסוף למהפכת מרץ 1848 ("אביב העמים" בגרמניה). נדמה היה כי המלך נכנע לדרישות המהפכנים, אך בשנת 1849 סירב לכתר הקיסרות הגרמנית שהציעה לו האספה הלאומית של פרנקפורט, בכנותו אותו "כתר ביבים". בכך נכשלה המהפכה, ואתה התקווה לאיחוד ודמוקרטיזציה של גרמניה. בשנת 1850 ניתנה לפרוסיה חוקה שנכפתה על ידי המלך.
כחלק ממגמת התיעוש, נבנו מספר תעלות מים לרוחבה של גרמניה, וכן נבנתה מסילת ברזל מברלין דרך קניגסברג עד לגבול המזרחי, אשר שמשה כאחד מנתיבי התחבורה הפרוסיים העיקריים עד למלחמת העולם השנייה.
היסטוריה > ממלכת פרוסיה > משבר חוקתי סביב הרפורמה בצבא

וילהלם הראשון, שהיה לעוצר הממלכה כבר בשנת 1858 במקומו של אחיו פרידריך וילהלם הרביעי החולה, עלה לכס השלטון בשנת 1861. יחד עם שר הצבא פון רון (von Roon) שאף להנהיג רפורמה בצבא, שמטרתה להאריך את זמן השירות ולהגדיל את מלאי החימוש. הרוב הליברלי בפרלמנט הפרוסי לא אישר את התקציבים הדרושים. התפתח משבר חוקתי, במהלכו שקל המלך לוותר על כיסאו. כמוצא אחרון החליט למנות בשנת 1862 את אוטו פון ביסמרק לראש הממשלה. ביסמרק היה תומך מלוכני נלהב ומשל שנים ארוכות ללא חוקה ופרלמנט, ומבלי להעביר תקציב בצורה חוקית.
היסטוריה > ממלכת פרוסיה > מלחמות האיחוד

מתוך הכרה כי בית המלוכה הפרוסי יזכה לתמיכת העם רק אם יעמוד בראש תנועת האחדות הגרמנית, הוביל ביסמרק את פרוסיה לשלוש מלחמות, אשר הביאו לבסוף את כתר הקיסרות למלך וילהלם:
מלחמת דנמרק-גרמניה (1864): מלך דנמרק היה בו בזמן גם דוכס שלזוויג-הולשטיין. אבל הולשטיין השתייכה לבונד הגרמני. ניסיונה של הממשלה בקופנהגן, לספח את הולשטיין לממלכה, הוביל בשנת 1864 למלחמה של הבונד, בהנהגת פרוסיה ואוסטריה, כנגד השכנה מצפון. לאחר ניצחונם נאלץ בית המלוכה הדני לוותר על שלזוויג-הולשטיין. שתי הדוכסויות נשלטו מעתה במשותף בידי אוסטריה ופרוסיה.
המלחמה האוסטרו-פרוסית (1866): למלחמה זו הביאו קונפליקטים בין אוסטריה לפרוסיה באשר לעתידה של שלזוויג-הולשטיין. אבל הגורם העמוק יותר היה המאבק על הבכורה בגרמניה. לצידה של אוסטריה עמדו המדינות המרכז-גרמניות, ולצדה של פרוסיה המדינות הצפון-גרמניות וכן איטליה. לאחר שהיחידות הפרוסיות השיגו את הניצחון המכריע ב-3 ביולי 1866 בקרב קניגגרץ, איבדה אוסטריה את מעמד הבכורה שלה ופרשה מהבונד. הסכם פראג ב-23 באוגוסט 1866 העניק לפרוסיה את ממלכת הנובר, נסיכות הבוחר מהסן ודוכסות נסאו, את העיר החופשית פרנקפורט ואת כל שלזוויג-הולשטיין. עתה נוצר רצף טריטוריאלי כמעט מלא בין כל השטחים של פרוסיה. במקומו של הבונד הגרמני קם ב-1867 הבונד הצפון-גרמני, שהיה קטן יותר והונהג בידי פרוסיה. חוקתו של הבונד זה הייתה מאוחר יותר תשתית לחוקה של האימפריה הגרמנית. המדינות הדרום-גרמניות חויבו לכרות בריתות עם פרוסיה.
מלחמת צרפת–פרוסיה (1870–1871): ביסמרק הביא את הסכסוך עם צרפת על המועמדות של נסיך קתולי מבית הוהנצולרן לכס הספרדי לידי רתיחה, על מנת לגרות את ממשלתו של נפוליאון השלישי להכריז מלחמה. הממלכות הדרום-גרמניות בוואריה, וירטמברג ובאדן נקראו לממש את בריתן עם פרוסיה. לאחר הניצחון המהיר על צרפת הצטרפו לבונד הצפון-גרמני. הבונד הקיף עתה בדיוק את השטח שהאספה הלאומית של פרנקפורט ייעדה לו בשנת 1848, והדרך להקמת הקיסרות נסללה. כבר בוורסאי הוכרז המלך וילהלם הראשון ב-18 בינואר 1871, 170 שנה בדיוק לאחר המלכתו של פרידריך הראשון למלך פרוסיה, לקיסר גרמניה.
היסטוריה > בתקופת הקיסרות

פרוסיה הייתה המדינה החשובה ביותר בקיסרות הגרמנית מבחינת שטחה וכלכלתה. מלך פרוסיה היה בו בזמן גם קיסר גרמניה, וראש הממשלה של פרוסיה היה בו בזמן גם הרייכסקאנצלר (קנצלר הקיסרות). עם זאת, מבחינת השתייכותו היה הרייכסקאנצלר חייב להיות פרוסי, כמו שאכן אירע. החל בשנת 1871 הלכה פרוסיה והתבלטה בגרמניה, וגרמניה כולה לבשה סממנים פרוסים, למשל הסגידה למיליטריזם, שהוכיחה עצמה מאוחר יותר כהרת אסון.
את וילהלם הראשון החליף במרץ 1888 למשך מאה ימים בלבד בנו, פרידריך השלישי החולני, וכבר ביוני אותה שנה לאחר פטירת אביו עלה לכס הקיסרות בנו של פרידריך השלישי, וילהלם השני. עד לקריסת הקיסרות במהפכת נובמבר בשנת 1918 נותרו השלטון בקיסרות והשלטון הפרוסי כרוכים זה בזה באופן הדוק ביותר.
היסטוריה > המדינה החופשית פרוסיה

לאחר התבוסה במלחמת העולם הראשונה, מהפכת נובמבר 1918 וויתורו של הקיסר וילהלם השני על כתר הקיסרות וכתר ממלכת פרוסיה, הוכרזה המדינה החופשית פרוסיה (Freistaat Preußen), שזכתה ב-1920 לחוקה דמוקרטית.
הוויתורים הטריטוריאליים בהם אולצה גרמניה בהסכם ורסאי נגעו בראש ובראשונה בטריטוריה הפרוסית (למעט אלזס-לורן). פרוסיה איבדה שטחים לבלגיה, לדנמרק (צפון שלזוויג) ולפולין (שלזיה עילית ופרוסיה המערבית). העיר דנציג הייתה לעיר חופשית בניהולו של חבר הלאומים. פרוסיה המזרחית נותרה ללא חיבור יבשתי לשאר גרמניה, וניתן היה להגיע אליה רק בהפלגה או בנסיעת רכבת דרך המסדרון הפולני.
בשנים 1919–1932 משלו בפרוסיה ממשלות של "הקואליציה הוויימארית" (SPD, מפלגת המרכז הגרמנית ו-DDP) (בשנים 1921–1925 גם ה-DVP). בשונה מבמדינות אחרות בגרמניה היה למפלגות הדמוקרטיות בשנים אלו בפרוסיה רוב מוצק.
ב-20 ביולי 1932 פיזרה הממשלה הפדרלית של הקנצלר פרנץ פון פאפן את ממשלת פרוסיה בראשה עמד אוטו בראון (SPD). את השלטון בפרוסיה תפס פאפן בתור "רייכסקומיסאר". המנגנון הממשלתי בירך על צעד זה, שחיסל למעשה את ממשלת המחוז החשובה ביותר בגרמניה שעוד נותרה דמוקרטית-רפובליקנית. צעד זה של פאפן הקל מאוד על עלייתו לשלטון של היטלר חצי שנה מאוחר יותר.
היסטוריה > סופה של פרוסיה

לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933 מונה הרמן גרינג לראש ממשלת פרוסיה. לרשות הנאצים עמדו, מראשית הדרך, אמצעי השלטון של ממשלת המחוז הפרוסית, בראש ובראשונה כוחות המשטרה. כבר מאמצע שנת 1933 נשלטו כל המדינות הגרמניות האחרות באופן מרוכז מברלין באמצעות נציבים, צעד שהוסדר באופן פורמלי בשנת 1935 כאשר בוטלה עצמאותן של מדינות-המחוז מכוח "חוק נציבי הרייך" (Reichsstatthaltergesetz).
עם תום תקופת הרייך השלישי בשנת 1945, חלוקתה של גרמניה לאזורי כיבוש ואובדן כל השטחים שממזרח לנהרות אודר ונייסה חדלה למעשה פרוסיה להתקיים.
כוחות הברית הכריזו בחוק מספר 46 מיום 25 בפברואר 1947 על סופה של המדינה הפרוסית, בשל היותה "ערש המיליטריזם הגרמני" ואחראית לשתי מלחמות העולם.
היסטוריה > סופה של פרוסיה > חלוקת פרוסיה

רוב שטחה ההיסטורי של פרוסיה לא נותר ברשותה לאחר מלחמת העולם השנייה. קו הגבול החדש שנקבע היה קו אודר-נייסה, וכל השטחים שממזרח לנהרות אודר ונייסה סופחו בידי פולין וברית המועצות. הרוב המכריע של האוכלוסייה הגרמנית בשטחים אלו (כ-10 מיליון תושבים) נמלט או גורש. השטחים של פרוסיה שנותרו בידי גרמניה חולקו בין מדינות המחוז החדשות, בעיקר ברנדנבורג וסקסוניה-אנהלט (שבוטלו בגרמניה המזרחית בשנת 1952 והוקמו שוב עם איחוד גרמניה).
היסטוריה > מורשת היסטורית

במהלך מלחמות העולם ובתומן חולקו בהדרגה שטחי פרוסיה, חלקם בין שטחי מדינות גרמניה, וחלקם – שטחי פרוסיה המזרחית – חולקו בין פולין, רוסיה וליטא (באותה עת כברית המועצות), במקביל להתרוקנות השטחים מהאוכלוסייה הגרמנית שהייתה בה. מורשתה של פרוסיה המזרחית נמצאת במחלוקת בין כמה נראטיביים לאומיים שונים, כאשר התארגנויות מגרמניה, פולין, ליטא ורוסיה מנסות לנכס לאזור זהות היסטורית משלה, כאשר כל נראטיב רואה בשטח חלק מהארץ ממנה הגיע.
חלק מהסיבות לפיצול פרוסיה והגליית האוכלוסייה הגרמנית שבה לאחר מלחמת העולם השנייה, הייתה שפרוסיה נתפסה באותה עת כמעוז המיליטריזם של גרמניה המובסת. תדמית זו קודמה בין היתר על ידי ברית המועצות שמנהיגיה ראו בפרוסיה גורם מיליטריסטי ש"עיוות את דרכה של גרמניה אל המודרנה". בטוענות אלו, הפעילה ברית המועצות בשטחי פרוסיה לשעבר, שהיו בשליטתה, תוכנית חינוך מחדש שכונתה "דה־פרוסיפיקציה" – להחלשת הזהות הפרוסית בקרב המקומיים. תדמית זו לפרוסיה נותרה רווחת גם בהמשך, אולם עם הזמן היו מי שקראו עליה תיגר. בהדרגה נשמעו קולות בימין הפוליטי של גרמניה שביקשו לראות במורשת פרוסיה תכונות חיוביות של "משמעת, מתינות, חובה והקרבה עצמית". לצד זאת, בחוגים הליברליים של גרמניה הייתה מורשת פרוסיה מעין "טאבו" במשך זמן רב, כאשר עיסוק במורשת העלה חששות שהערצה לגדולת פרוסיה עלולה להחיות את המיליטריזם הגרמני ולסכן את הדמוקרטיה במדינה.
בסוף שנות ה־70 ובמהלך שנות ה־80 החל מפנה בלגיטימיות לעסוק במורשת פרוסיה בחברה הגרמנית. בהדרגה הפכה המורשת של פרוסיה למורכבת עוד יותר ושטוחה פחות, כאשר פרוסיה החלה לקבל הכרה גם ככזו שהשפיעה השפעה רבה על התפתחות ההומניזם בפרט, ותרבות המערב המודרנית בכלל, עם חידושים בהקשר של מנהל ממשלתי תקין וסובלנות דתית, וכן שבתקופת רפובליקת ויימאר הייתה פרוסיה מעוז הדמוקרטיה של גרמניה. אולם חרף הנירמול ההדרגתי בעיסוק במורשת הפרוסית, עדיין נושא פרוסיה היה מקור לאי־נחת בחברה הגרמנית.
המתח בין התדמיות השונות של פרוסיה בא לידי ביטוי פעם נוספת, כאשר גרמניה שלאחר נפילת חומת ברלין הקימה את מוזיאון ה־Humboldt Forum (אנ'), שהנציח בין היתר את הישגי התרבות הפרוסית. מהלך זה ספג ביקורת ציבורית בגרמניה שטענה שמיזם השימור התרבותי במוזיאון מתענג על נוסטלגיה אימפריאליסטית, והייתה מחלוקת בשיח הגרמני כיצד להתאים את התערוכות על פרוסיה לצרכים התרבותיים העדכניים.
לצד קונפליקט זה בתדמית הפרוסית, תפקידה את של פרוסיה באיחוד גרמניה, תחת שרביט הנהגתו של אוטו פון ביסמרק הפרוסי, שאיחד את גרמניה למעצמה חזקה – הותיר לפרוסיה דימוי ארוך שנים גם בהקשר זה – בסמל לגורם מאחד חזק. כך למשל, עיראק בתקופה בה ניסתה למצב עצמה כמנהיגת חזון הפאן־ערביות, כונתה לעיתים "פרוסיה של העולם הערבי", ואישים רבים תוארו כ"ביסמרק של הערבים" בהם יאסין אל האשמי, נאצר, או סדאם חוסיין.
בראשית המאה ה־21, ארגונים שונים פועלים לשמר את המסורת והמורשת הפרוסית, דוגמת קרן התרבות והמורשת הפרוסית (אנ'), המפעילה למעלה מ־20 מוסדות תרבות בהם מוזיאונים (העוסקים גם בנושאים שאינם קשורים ישירות לפרוסיה), ספריות וארכיונים, או "Landsmannschaft Ostpreußen" (אנ'), שנוסד במטרה לאגד את הפליטים ממזרח פרוסיה, ועוסק בחקר ושימור המסורת הפרוסית והזיקה לשטחי פרוסיה המזרחית לשעבר, שנמצאים מחוץ לגרמניה.
ראו גם

פרוסיה המזרחית
יהדות פרוסיה
מה עובר על גילברט

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  What's Eating Gilbert Grape 
 בימוי:  לאסה הלסטרם 
 הופק בידי:  לאסה הלסטרם
 תסריט:  פיטר הדג'ס 
 עריכה:  אנדרו מונדשיין 
 שחקנים ראשיים:  ג'וני דפ, לאונרדו דיקפריו, ג'ולייט לואיס, דארלין קייטס
 מוזיקה:  ביורן איספלט אלן פארקר
 צילום:  סוון ניקוויסט 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  פרמאונט 
 חברה מפיצה:  סרטי פרמאונט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  25 בדצמבר 1993
 משך הקרנה:  118 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סיפור התבגרות, סרט קומדיה, סרט דרמה, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  איווה 
 תקציב:  11,000,000‏$
 הכנסות:  10,032,765‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   gilbertgrape
 פרסים:  מועמדות לפרס אוסקר בתפקיד שחקן המשנה הטוב ביותר (לאונרדו דיקפריו)
 דף הסרט ב־IMDb
 
מה עובר על גילברט (באנגלית: What's Eating Gilbert Grape) הוא סרט אמריקני, משנת 1993, בבימויו של לאסה הלסטרם. בסרט משחקים ג'וני דפ, ג'ולייט לואיס, ולאונרדו דיקפריו בן ה-19. על משחקו בסרט זה היה דיקפריו מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב.
עלילת הסרט

גילברט גרייפ (ג'וני דפ) הוא צעיר בעיירה נידחת, בן לבוני (דרלין קייטס) כבדת המשקל המרותקת למיטה, שלא יצאה מהבית מאז מות בעלה, שבע שנים קודם לכן. האם אוכלת כל היום, מדברת כמעט אך ורק על אוכל וצופה כל היום בערוץ הבישול. היא גם מחלקת לילדיה כל היום פקודות שרובן הן הוראות בישול.
אחיו של גילברט, ארני (לאונרדו דיקפריו), המתקרב לגיל 18, לוקה במוגבלות שכלית התפתחותית, שובב ומלא שמחת חיים, אך חסר כל בגרות ושיקול דעת. הוא אינו יכול להישאר ולו לזמן קצר בלא השגחה צמודה כי שיקול הדעת הלקוי שלו מסכן את עצמו ואת הסדר הציבורי. בבית נמצאות גם אחות מבוגרת המתוסכלת באופן תמידי ואחות צעירה, בת 15, שעובדת לפרנסתה ואינה שמחה לחלוק באחריות. גילברט נושא על כתפיו את עיקר פרנסת המשפחה, אחזקת הבית המתפורר ואת עיקר הטיפול באחיו ובאמו.
יום אחד מגיעה לעיירה קבוצת מטיילים ובהם בקי (ג'ולייט לואיס), נערה יפהפייה בת גילו של גילברט. לפתע עולמו משתנה והוא מוצא עצמו מאוהב. גילברט חושש שהנערה שבה התאהב תדחה אותו, בגלל מצבם של אמו ואחיו. אולם, הוא אינו בורח מאחריותו. הסרט עוקב אחר התאהבותו של גילברט, במקביל לצורך בטיפול באמו, ובבושה הנלווית להבאת חברים לביתו; ובמקביל לצורך בהצבת גבולות לאחיו, הנוטה להרוס ולחבל בדברים, בתמימות נוגעת ללב, מתוך אי הבנת סיטואציות החיים השונות. גילברט חושש להיקשר לבקי למרות שהיא נקשרת אל ארני ומתחננת לפגוש את אמו.
האם מתרגשת מאוד לקראת יום הולדתו ה-18 של ארני, המגיע לגיל זה אף על פי שהרופאים ניבאו לו מוות לפני גיל 10. המשפחה מארגנת מסיבה גדולה שנערכת חרף מעשי הקונדס ההרסניים של ארני ואף שיום לפני המסיבה גילברט מאבד את עשתונותיו, מכה את ארני ובורח אל בקי בלא להשאיר הודעה. גילברט ובקי מגיעים אל המסיבה ומסתבר להם שהאם מתביישת לצאת מהבית ולפגוש את האורחים בשל משקלה החריג ביותר. גילברט כופה על אמו לפגוש את בקי.
האם מתוודה בפני גילברט שהיא תופסת עד כמה נכותה מקשה על חיי ילדיה ושהיא לא האמינה שגילברט יחזור אחרי שנעלם ללילה אחד. היא מגלה לגילברט שאביו לא בהכרח מת ושייתכן שהוא פשוט נטש אותם, עוד לפני שהיא התחילה להשמין. האם מחליטה לקחת אחריות על חייה, מטפסת במדרגות אל חדר השינה וקוראת אליה את ארני שהגיע לגיל בגרות. אולם, ארני מגלה על המיטה את גופתה המתה של אמו.
הוצאת הגווייה מהבית המתפורר דורשת מנוף והמשפחה אינה יכולה לממן את השימוש בו. מעבר לזה הם חוששים לכבוד המתה ולא רוצים שקהל הסקרנים ילעג למשקלה. הם מחליטים לשרוף את הבית עם הגווייה.
שנה מאוחר יותר האחיות הן נשות קריירה וגילברט וארני מצטרפים למסע קראוונים עם בקי.
זלמן פינחס קפלן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 ביוני 1853 פוניבז', ליטא 
 פטירה:  20 באפריל 1921 (בגיל 67) 
 תקופת הפעילות:  ? – 20 באפריל 1921 
 
הרב שלמה זלמן פינחס הכהן קפלן (ו' בסיוון ה'תרי"ג, 12 ביוני 1853 - ~י"ב בניסן ה'תרפ"א, 20 באפריל 1921) היה רב ליטאי.
ביוגרפיה

נולד בפוניבז' ליהודה ליב, בצעירותו למד אצל קרוב משפחתו הרב שאול אלחנן שאולזון, רבה של ניישטאדט הסמוכה לפוניבז' ולימים מו"צ בירושלים. בגיל 13 נסע ללמוד בישיבת וולוז'ין ולמד בה במשך שנתיים וחצי. הוא המשיך בלימודיו גם לאחר שעזב את הישיבה, ובשנתו ה-18 התחתן בשאט עם חיה מלכה בת רבי מאיר מיכל רבינוביץ.
סמוך על שולחן חמיו המשיך בלימודיו ובמשך חמש שנים סייע לחמיו בעבודת הרבנות ולמד עמו. מאוחר יותר עקר למינסק ושם למד אצל רבי גרשון תנחום ונסמך לרבנות על ידו. תעודות סמיכה נוספות קיבל מהרב בצלאל הכהן מווילנה ומהרב יצחק אלחנן ספקטור מקובנה. בתקופת שבתו בקובנה נשרף ביתו שבו היו כתביו של חמיו על המקרא והמגילות כמו גם כתבי מחשבה וביאורים באגדות חז"ל.
בשנת ה'תרמ"א נבחר לרבנות העיר יענזא וכיהן בה כארבע שנים. בשנת ה'תרמ"ה עבר לכהן בגילוואן הסמוכה לווילנה שם כיהן עד פטירתו.
בראש חודש סיוון ה'תרנ"ט נפטרה אשתו הראשונה, חיה מלכה. הוא נישא בשנית לבתו של הרב בנימין ידידיה גרין מזיימל.
בשנת תרס"ג היה בין 500 הרבנים שהתאגדו ב"אגודת הרבנים" העולמית שיזם הרב אהרן מנדל כהן.
ב-1915 נכלא בכלא הרוסי, לאחר היעדרות ממושכת איתרה אותו מחלקת המדינה האמריקאית לבקשת בנו, עיתונאי המארגען זשורנאל, אפרים קפלן.
הרב קפלן נפטר בגילוואן שלושה ימים לפני חג הפסח של שנת ה'תרפ"א, 1921. השאיר אחריו כתבי יד רבים מחידושיו.
משפחתו

בנו אפרים קפלן, היה רופא ועיתונאי במארגען זשורנאל הניו-יורקי, ונישא לחיה בתו של הרב שמעון טוביה קפלן, אחיו של אביו. בן נוסף, הרב דוד קפלן עלה לירושלים וההדיר בה את ספרי סבו, רבי מאיר מיכל רבינוביץ, "המאיר לעולם" (ירושלים תרצ"א).
נכדיו הדפיסו בלונדון חלק מכתביו לרגל שמחות משפחתיות.
לקריאה נוספת

'קפלן, ר' זלמן פנחס', בתוך: דב ליפץ ונתן גורן (עורכים), יהדות ליטא, כרך ג, ספר א (תשכ"ז), עמ' 85 טור 2 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 1283).
'מתולדותיו', בתוך: קונטרס נעימות התורה, חמ"ד תש"ע, עמ' ט
הערות שוליים

↑  לפי אייזנשטאדט בידיעה לאחר מותו, להלן "קישורים חיצוניים", הוא נפטר שלושה ימים לפני פסח.
↑  שמו באות רל"ט בספר האגודה, בתוך יד רא"ם: ספר האגודה, תל אביב תש"כ, עמ' עו, באתר היברובוקס.
↑  גילוואנער רב אין רוסישע טורמע פיר פרעמדע חטאים, דער מארגען זשורנאל, 10 באוקטובר 1915ּ.
↑  סטייט דעפארטמענט געפינט גילוואנער רב, דער מארגען זשורנאל, 29 במרץ 1916ּ.
↑  ראו עליו: 'קפלן, אפרים בה"ר זלמן פנחס', בתוך: דב ליפץ ונתן גורן (עורכים), יהדות ליטא, כרך ג, ספר א (תשכ"ז), עמ' 224 טור 2 (ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 1422).
↑  א ליטעראטס חתונה - אפרים קאפלאן'ס גוטער זווג, דער מארגען זשורנאל, 10 בפברואר 1907ּ.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298212005171  ISNI: 0000 0004 0265 3582  VIAF: 298658354   WorldCat (עם VIAF): 298658354
ארגאו

ארגאו (בגרמנית: Aargau) הוא אחד מהקנטונים הצפוניים של שווייץ עם כ-635,000 תושבים (נכון ל-2013) ושטח של כ-1,404,000 דונם.
בירת המחוז היא אראו, בעלת מועדון הכדורגל אראו שהוא אחד ממועדוני הכדורגל הידועים בשווייץ.
ארגאו כולל בתוכו 11 רשויות מקומיות.
היסטוריה

האזור היה מיושב על ידי הלווטים, עם קלטי קדום עוד משנת 200 לפנה"ס. לאחר מכן האזור נכבש על ידי האימפריה הרומית ובמאה ה-6 על ידי הפרנקים. בימי הביניים סביבת ארגאו הייתה שנויה במחלוקת בין דוכסויות שונות. במהלך המאה ה-15 האזור היה נתון למחלוקת ולמלחמות בין בית הבסבורג אשר שלט בו, לבין הקונפדרציה השווייצרית הישנה אשר כבשה בסופו של דבר את שטח הקנטון. תושבי הקנטון המירו את דתם לפרוטסטנטיות ממש לאחר הרפורמציה הפרוטסטנטית.
במהלך המאות ה-17 וה-18 הקנטון עבר תהליך תיעוש אשר גרם לעלייה ניכרת במספר התושבים, ובמיוחד בעיר הבירה של הקנטון אראו (שם האוכלוסייה גדלה בכ-35% בשנים 1764-1798). כתוצאה מתהליך התיעוש, אחוז החקלאים באוכלוסייה ירד לכ-34%-40%, כאשר אחוז החקלאים בקנטונים האחרים עמד על כ-46%-57%.
ארגאו נכבש על ידי צרפת במסגרת מלחמות המהפכה הצרפתית בשנת 1798, אשר נסוגה ממנה לאחר מכן. הקנטון במתכונתו הנוכחית הוקם בשנת 1803 כאיחוד בין שני קנטונים שונים.
גאוגרפיה

ארגאו הוא אחד הקנטונים ההרריים ביותר בשווייץ והוא חלק מהשפלה השווייצרית. הוא גובל במדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה מצפון (הגבול נעשה על ידי נהר הריין). ממערב ארגאו גובל בקנטונים בזל-לנדשאפט, זולותורן וברן. בדרום, הקנטון גובל בלוצרן וממזרח בקנטונים צוג וציריך.
כלכלה

בשנת 2010 שיעור האבטלה עמד על כ-3.6%.
האדמה בארגאו היא מהפוריות בשווייץ, והחקלאות היא מרכיב חשוב מאוד בכלכלה המקומית. הקנטון מפותח גם מבחינה תעשייתית, והענפים התעשייתיים הבולטים הם הנדסת חשמל, פלדה, ברזל וטקסטיל. גם התיירות תורמת רבות לכלכלה.
מתוך חמש תחנות כוח גרעיניות בשווייץ, שלוש נמצאות בארגאו.
דמוגרפיה ואוכלוסייה

נכון לדצמבר 2016, גרים בארגאו כ-663,462 תושבים. בשנת 2010, 21.5% מהאוכלוסייה היו אזרחים זרים. נכון לשנת 2000 השפה המדוברת ביותר בקנטון היא גרמנית המדוברת על ידי כ-87.1% מהאוכלוסייה. השפה השנייה בשכיחותה היא האיטלקית (המדוברת על ידי 3.3% מהאוכלוסייה) ולאחר מכן הסרבו-קרואטית (1.9%).
דמוגרפיה ואוכלוסייה > דת

נכון לשנת 2000:
נצרות- 82.82%
הכנסייה הקתולית- 40.1%
הכנסייה המתוקנת השווייצרית- 34.6%
נצרות אורתודוקסית- 2.1%
זרמים נוצריים אחרים - 6.02%
אסלאם- 5.49%
יהדות- 0.02%
לא דתיים- 10.52%
לא השיבו- 2.9%
דמוגרפיה ואוכלוסייה > הקהילה היהודית

בארגאו שוכנות שתי העיירות היחידות שבהן הותר ליהודי שווייץ להתגורר עד האמנסיפציה של 1866, לנגנאו ואנדינגן. למרות היכולת של היהודים להישאר בעיירות אלו, על היהודים הוטלו מגבלות רבות, בהן איסור להיות יחד עם נוצרים תחת אותה גורת גג, איסור לרכוש אדמות ובתים והוטל עליהם מס גבוה משהוטל על הנוצרים. בשנת 1760 הוטלו מגבלות נוספות בנושאי נישואים ותרבות.
בשנים 1799-1802 החל תהליך אמנציפציה ובוטלו המיסים המיוחדים ומס הגולגולת שהוטלו על היהודים. ב-5 במאי 1809 הם הוכרזו כאזרחים וקיבלו זכויות רחבות בענייני סחר וחקלאות. בשנת 1846 ניתנה ליהודים הזכות לנוע ולהתגורר בכל הקנטון. כעשר שנים מאוחר יותר, בשנת 1856, השלטון הפדרלי חוקק חוקים ליברלים נוספים אשר קידמו את תהליך האמנציפציה. חלק ניכר מהאוכלוסייה התנגד לחוקים ולא עמד בהם. בשנת 1860 הוצע חוק הנותן זכות הצבעה ליהודים ואף אוטונומיה מסוימת. הצעת חוק זו התבטלה בטרם ההצבעה עליה. בסופו של דבר, ליהודים ניתנו זכויות שוות ומלאות בשנת 1863.
חברת הפרלמנט השווייצרי מטעם הקנטון, קורינה אייכנברגר-וולטר היא יו"ר אגודת הידידות ישראל - שווייץ ויו"ר השדולה הפרו ישראלית האירופית EAI.
בשנת 2000 התגוררו בקנטון כ-342 יהודים.
דמוגרפיה ואוכלוסייה > חינוך

12.9% מהאוכלוסייה הם בעלי השכלה אקדמית.
הערות שוליים

↑  באתר תרבות יהודית בשווייץ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007561902605171  BNE: XX5443436  BnF: cb119340620 (data)  GND: 4000022-9  HDS: 007392  ISNI: 0000 0001 0789 1086  LCCN: n80145150  MusicBrainz: a615e69f-02b7-4a46-9d1a-9a7d7523a493  NKC: ge173076  VIAF: 123736594   WorldCat (עם VIAF): 123736594
אילוקנים

האִילוֹקַנִים, האילוקנוֹס, או בני האילוקו הם הקבוצה האתנו־לשונית השלישית בגודלה בפיליפינים, ומתגוררים ברובם באזור אילוקוס בצפון־מערב החוף של האי לוזון, בפיליפינים. האילוקנים מדברים בשפת אילוקאנו.
האילוקנים ברובם חסונים, דבר שנובע כנראה מהתנאים הגאוגרפיים והאקלימיים של ארצם, אשר כוללים מזג אוויר קיצוני. הם נוטים לחסכנות, ושיעור החיסכון הממוצע למשפחה בקרב אילוקנים גבוה באופן עקבי ביחס לקבוצות אתניות אחרות בפיליפינים. רוב האילוקנים מחזיקים בשורה של אמונות והרגלים שבאים לידי ביטוי במגע עם זולתם.
רוב האילוקנים, היסטורית, עסקו בגידול אורז. בעת המודרנית החלו לעסוק לא מעט גם בחקלאות גידולים רווחיים יותר כגון טבק ושום. תנאים קשים בחבל אילוקוס (אוכלוסייה צפופה ופוטנציאל חקלאי מוגבל) הובילו לכמה גלי הגירה של פועלים לחלקים אחרים של המדינה עד למקומות הדרומיים ביותר בפיליפינים, ואף מעבר לים, למקומות כמו הוואי וקליפורניה. אזור אילוקוס עדיין אחד האזורים הצפופים בפיליפינים. הייצור החקלאי אינו מספיק כדי לענות על הצרכים המקומיים ולכן חלק גדול מהאוכלוסייה נכנס לשוק העבודה השכירה ולמסחר בין־אזורי. טבק הוא היבול העיקרי. גם לתעשיית הטקסטיל באזור מסורת ארוכת שנים. אחרי חקלאות, העיסוק המרכזי של האילוקנים הוא דיג.
אילוקנים התבלטו בין הקבוצות האתניות השונות בפיליפינים, ויצאו מביניהם דמויות משפיעות בפוליטיקה, בחינוך, בכלכלה, ובדת. כמו הקבוצות הגדולות האחרות, מתגאים האילוקנים בשורשיהם ובשפתם.
היסטוריה > פרה־היסטוריה

בקרב היסטוריונים רווחות שתי תיאוריות לגבי התפשטות העמים האוסטרונזיים.
תיאוריה שפרסם האנתרופולוג הנרי אוטלי בייר, המכונה "תאוריית גל ההגירה", גורסת כי משנת 300 עד 200 לפני הספירה הגיעה הגירה של אנשים דוברי אוסטרונזית מהאי בורנאו לחופי צפון מערב לוזון. הם היו הגל האחרון מבין שלושת גלי ההגירה לפיליפינים של האנשים המכונים "מַלַאים". לפני הגעתם של אנשים אלה, תושבי צפון מערב לוזון היו עַמים אחרים, אף הם דוברי אוסטרונזית, שנקראו העמים הפרוטו-מַלַאים, ואלו השבטים המודרניים טינגיאן, איסנג, קלינגה, קנקנאיי, בונטוק, ואחרים, אשר במקובץ נקראים בני איגורוט. עוד לפני הגעת בני האיגורוט היו בלוזון העמים המוכרים כיום כאייטה או "נגריטוס". מחקרים שונים מראים שהאילוקנים הגיעו לצפון מערב לוזון יחד עם בני הקלינגה, האפאיו והטינגיאן. עם הזמן, העמים המלאים התבוללו בעמים הפרוטו־מלאים ו/או באייטה, וצאצאיהם הם שחיו לאורך חופי צפון מערב לוזון כאשר הספרדים באו לראשונה במגע עמם, והדביקו להם את השם "אילוקאנוֹס".
התיאוריה המקובלת יותר היא המודל "הגירה מטייוואן". במודל זה מוצע כי אבותיהם של העמים האוסטרונזיים של ימינו מקורם בהגירות מהאי טייוואן במהלך התקופה הנאוליתית.
היסטוריה > היסטוריה מוקדמת > מבנה חברתי

בעוד שספרד נקטה במונח "ברנגאי" עבור היישובים באזור אילוקוס, האילוקנים עצמם כינו את עיירותיהם "אילי", וקבוצות בתים בודדים "פּוּרוֹק".
תושבי העיירות הללו היו מאורגנים בחברה מעמדית. בראש מערכת המעמדות היה מנהיג שנשא בתואר אגטוּראי או אָרי. הארי זכה במעמדו בזכות כוח, עושר, או תבונה. תפקיד זה עבור לעיתים בירושה, וככלל היה שמור לגברים; עם זאת, במקרה שלא היה יורש זכר זמין, יורשת אישה חזקה יכלה להתקבל כמנהיגה.
אם היורש התברר כחלש, הקהילה בחרה ומינתה משפחה אחרת למעמד העליון, והמשפחה הקודמת ירדה במעמד. המנהיג משל בשילוב מועצת זקנים, יישב סכסוכים, והוביל את אנשיו לקרב בעת הצורך.
מתחת למעמד המנהיג (אָרי) היו הבַּבַּקְנאנְג העשירים, ומקרבם באו רוב המנהיגים. מקור עושרם היה בשליטתם בסחר, בעיקר עם סינים, יפנים, איגורוטים וטאגאלוגים.
מתחת למעמד הבבקנאנג היו הקאילאנֶס, מעמד שסייע למנהיג במטלות שייט, בעיבוד שדותיו, ובהכנות לחגיגות. בתמורה, קיבלו הקאילאנס מתנות ישירות מהמנהיג.
עוד מתחתם היו הקאטאלונן, והם היו איכרים־אריסים, והיו רוב האוכלוסייה בעיירה. הם עסקו בעיקר בגידול אורז בשדות מוצפים, וכן בחקלאות יבשה כגון כותנה.
בתחתית הסולם החברתי האילוקני הטרום־קולוניאלית היו האובינג – משרתים – ועוד מתחתם, הטַגאבּוּ, שנקראו גם אדיפֶּן – עבדים. אלו הפכו עבדים בשל חוב שלא שולם, או העלבת בן מעמד גבוה יותר, או כי נשבו במלחמה, או אפילו כי ירשו חוב מהוריהם.