stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פולקלור ברזילאי
חגים עממים

הקרנבל הברזילאי - חג נוצרי עולמי אותו נהוג לחגוג כפורקן אחרי תענית. בעבר הקרנבל בברזיל היה מיועד לאליטות אך עם הזמן עבר לעם וספג השפעות רבות מאוד, כיום הקרנבל הוא חג מרכזי בברזיל, וכל אזור במדינה חוגג את הקרנבל באופן שונה וייחודי לו בהתאם להשפעות מסוימות, גם סגנון המוזיקה והאסתטיקה של הקרנבל שונה מאוד מאזור לאזור.
קונגאדו (Congado) - חג שנערך בחודש אוקטובר לזכרו של הדמות המיתולוגית שיקו ריי, שהיה אחד ממנהיגי השבטים בממלכת קונגו באפריקה ושועבד לעבדות במכרות הזהב במינאס ז'ראיס. האגדה מספרת ששיקו ריי הפיק זהב שעזר לו לשחרר את בניו מעבדות ואחר כך גם את בני השבט האחרים, ולהקים כנסייה שנמצאת היום בעירייה אורו פרטו. החג בנוי מתהלוכות בהם מתחפשים לשיקו ריי ונערך טקס הכתרה, לחג קיים גם פן פוליטי מסוים כשריי מסמל את שחרור העם השחור שעוד לא הושג במלואו.
חגיגות בוי - חגיגות שנערכות בחודש יוני ונסבות סביב אגדה עממית על שור שנגנב על ידי כומר והוחזר לתחייה.
פסטה דו ג'יויניו (Festa do Divino) - חג עממי המתרחש במועד הפסחא ונפוץ בעיקר במערב המרכזי של המדינה, החג מתבטא בתהלוכות סוסים תיאטרליות של תחפושות מוזיקה, תפילות ומיסות. מקור החגיגה היא מפורטוגל והיא מציינת את ירדת רוח הקדושה על עשרת השליחים. במהלך התהלוכות וההצגות מומחזים על פי המסורת הקרבות בין הנוצרים למורים.
חגיגות יוני (festa junina) - חג נוצרי בינלאומי שמתקיים בברזיל בחודש יוני. החג נקרא גם פסטה דו סאו ג'ואו על שם הקודש הנוצרי יוחנן המטביל והוא כולל אוסף רחב של חגיגות, מופעים, מצעדים וטקסים שונים שנערכים במהלך חודש יוני. מנהגי החג משתנים מאזור לאזור, ובצפון מזרח מתקיימות חגיגות המוניות של פוהו, וריקודי שאשאדו, קוקו ג'י רודה, ושוטצ'י. יוני היא גם תקופת הקציר של התירס השעועית והבוטנים ומקובל לברך ולהכין מאכלים מיוחדים כגון עוגות מקמח תירס, פשטידת התירס, פופקורן ויין חם ומתובל. יסוד האש הוא חשוב בחגיגות יוני, ונהוג להכין מדורות גדולות ולפידים כדי להאיר את שעות הלילה הארוכות בעונה זו.
לבוש מסורתי

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
באינה-ביגוד שנועד לטקסים דתיים או לחגים בקנדומבלה ודתות אפרו ברזילאיות נוספות, הלבוש כולל שמלה מנופחת בצבע לבן כחול או זהב, מחרוזות ומטפחת על הראש.
גאושוס:
הלבוש המסורתי של הגאושוס דומה לזה של הבוקרים באגן ריו דה לא פלטה ולבוקרים בארצות הברית, באזורים המסורתיים בריו גראנדה דול סול הגאושוס הולכים עם התלבושת באופן חלקי או מלא, יחד עם בגדים אחרים ובטקסים וחגיגות מסורתיים.
כובע רחב שוליים מבד.
בומבשה (bombacho) - מכנסים רחבים שמגעים עד הקרסול, עשויים בד או פשתן, המכנסיים הם בצבעים קרים, ומוכנסים לתוך המגפיים.
ברביטאשו (Barbicacho) - רצועת עור דקה.
לנסו (lenço gaucho) - צעיף עשוי פשתן בדרך כלל בצבע אדום שקשור בקשר פרפר לצוואר.
גוייאקה (Guaiaca) - חגורת עור בעלת כיס קטן תלוי עליו, ואיתו גם שוט הנועד לסוסים.
פונצ'ו קרוי בברזיל פאלה (pala) .
צ'ירדור (Tirador) - אבזם ברזל או מתכת משמש לנשיאה של סכינים או כלים אחרים.
הנשים לובשות חצאיות שמלות תחרה ארוכות וחצאיות לבנות.
בומבישנייה- מכנסיים רחבים לנשים, בעיקר בגדי עבודה.
נחשב לא מקובל לענוד עגילים מפלסטיק או שעונים בצבעים חמים, צמידים, צלליות בעניים, שפתונים או צבעים "חריגים" בציפורניים ונעלי התעמלות.
מיתולוגיה אפרו-ברזילאית

סביב דת הקנדומבלה האומבנדה הקמבונדה והדתות האפרו-ברזילאיות האחרות התפתחה מיתולוגית אלים והיא משמשת כפולחן בטקסים הדתיים, המיתולוגיה הגיעה ממערב אפריקה וקיימת גם שם עד היום, וכך גם בקובה אך המיתולוגיה בברזיל עברה שינויים שונים והמיתולוגיה קיבלה בידול משלה. הפולחן הוא אנימיסטי וכולל פולחן אלים וסיפור בריאה.
אורישס - שם כולל לאלים בדת הקנדומבלה.
ימאנז'ה - בניגריה אלת המים המתוקים בברזיל אלת הים, נהוג להניח לכבודה מנחות לים כגון פרחים, סרטים אורז ולשיר לכבודה מזמורים.
אולרום ואושו - אולרום הוא אל עליון ויוצר כל שאין לו קשר יחיד לני אדם בשל נחיתותם, ואושו הוא אל המקשר בין האדם לשאר האלים.
שנגו (xango) - אל הרעם נשוי שלוש נשים: ינסאן (Yansan) אלת הסערות אובה (Oba) ואושון אלת האהבה והנחלים.
אוקסמארה - אל הגשם והקשת בענן, אוסיים אל הקדושה ויודע הסוד מגן על החיות והעיר.
אמנויות לחימה

קפוארה - אמנות לחימה שמשלבת קצב ריקוד מוזיקה ואקרובטיקה
ג'ו ג'יטסו ברזילאי - אמנות לחימה יפנית שפותחה בברזיל על ידי מהגרים ברזילאים-יפניים
מקוללה - אמנות לחימה וסגנון מחול שמשלב מוזיקה קצב וקרב עם מקלות.
היאבקות קרקע חופשית (Luta livre esportiva) - אמנות לחימה שפותחה בריו דה ז'ניירו לקראת אמצע המאה העשרים, המטרה היא להוריד את היריב על ידי הפעלת לחץ על אזור הצוואר והגב העליון.
ואלי טודו (Vale tudo) - פירוש השם הוא "הכול כולל". בעבר הקרב היה חופשי, אך עם הזמן נכנסו חוקים שונים ששילבו סוגים שונים של אמנויות לחימה.
אוקה-אוקה (huka-huka) - סגנון היאבקות מסורתי בשבט הילדים שינגו (xingu) שחי במדינת מאטו גרוסו, שני המתחרים נאבקים בתוך זירה מוקפת עיגול כשהמטרה היא הוא לדחוף את היריב החוצה על ידי הפעלת כוח וזריזות. הקרבות גם משמשים כטקס התבגרות.
לוטה מאראג'ורה (luta marajoara) - היאבקות מסורתית באיליה דו מארג'ו שבפארה. הקרבות הם חלק מטקסים וחגיגות של הכפרים באזור, וכיום נערכים גם תחרותיות מאורגנות. הקרבות מתנהלים פנים מול פנים, והמטרה היא להפיל ולהשכיב את היריב על הגב דרך מרכז הבטן. המתחרים משתמשים גם בחמר כדי להפחית את הסיכון לפציעות.
ספרות ומסורת אורלית > ליטראטורה ג'י קורדל

ליטראטורה דה קורדל (Literatura de cordel) הם ספרונים המכילים פואמות ושירה אפית בנושאים שונים כמו מיתולוגיה ופולקלור, הלול נופיה של ברזיל, סיפורים מקראיים, נרטיבים היסטוריים וסיפורי גבורה. השירים מרוכזים בחוברות הכוללות בדרך כלל שירים קצרים יחסית עם שפה מגוונות וחרוזים. הספרונים הגיעו מאירופה והם היו נפוצים אף מימי הביניים. ליטראטורה דה קורדל משמש גם כביקורת חברתית שנכתבת באופן מרומז, וחלק מהשירים מכילים תוכן תמים לכאורה שמסתיר מסרים נוספים.
ספרות ומסורת אורלית > הומור ובדיחות עממיות

בדיחות עדתיות נפוצות ואהודות מאוד בברזיל, קיים שפע עצום של בדיחות על הפורטוגלים שנובע מהשלטון הקולוניאלי והבדלי התרבויות. בדיחות על העמים הברזילאים השונים גם הם נושא אהוב מאוד, והבדיחות עוסקות בסטיגמות אשר דומיננטיות אצל כל אחת מהקבוצות השונות בברזיל: בהאיינוס- עצלנים ומדברים לאט. קריוקאס-נהנתנים ומוחצנים, מדברים בשפת רחוב. נורדשט - טיפשים. פאוליסטנוס: מכורים לעבודה ומרובעים. והגאושוס שהחזות המחוספסת שלהם מעוררת הרבה בדיחות שמטילות ספק בגבריותם ובנטיותיהם המיניות.
גם בדיחות על שחורים נפוצות ומקובלות יותר ממקומות אחרים.
ספרות ומסורת אורלית > פתגמים

ברזיל רוויה בחוכמה עממית הבאה לידי ביטוי בפתגמים רבים כגון:
"הרעב הוא הרוטב הטוב ביותר של הלחם"
"כסף קונה לחם אבל לא הכרת תודה"
"גרגר אחר גרגר תתמלא גם הבטן של התרנגולת"
אגדות ומעשיות מסורתיות

בברזיל קיימים סיפורי מעשיות ואגדות שנפוצות במסורת העממית:
פרצ'יניו אליז'אדו (Pretinho Aleijado) – פרצ'יניו הנכה הוא סיפור שנפוץ בעיקר באזור הפאנטאנל אך גם בשאר המערב המרכזי, ומספר על בחור מולאטי חסר יד שעבד בכנסייה קטנה בעיירה נידחת, הוא היה בחור טוב לב ואהוד על כל תושבי האזור, ואנשים רבים היו נעזרים בו ומתוודים אליו, על פרצ'ינו הופקד גם לצלצל בפעמוני הכנסייה, יום אחד פרצו שודדים לכנסייה ובמהלך מאבק פרצ'ינו נורה ונהרג, תושבי העיירה והאזור היו המומים וכואבים ויצאו לרודף אחרי השודדים כדי להרגם, כמה לילות לאחר מכן, אחד התושבים נכנס לכנסייה וראה את רוחו של פרצ'ינו שאמרה לו לא לרדוף אחרי השודדים כי רק לאל ולגורל יש זכות לקחת חיים ולכן הם לא רדפו את השודדים יותר. אומרים שבתקופה שלאחר המקרה פעמוני הכנסייה צלצלו לעיתים מעצמם ונראה שרוחו של פרצ'ינו הזיזו את הפעמונים כי הוא היה נאמן עדיין אל תושבי הכפר.
נחש הקוברה וביתה של המלכה לוזייאה (cobra grange)
השחרחר מהמרעה (negrinho do pastoreio) - אגדה שהייתה אהובה מאוד במהלך תקופת העבדות בעיקר בדרום המדינה, ונחשבת לכוח שהניע את ביטול העבדות. האגדה מספרת על בחור שחור צייתן וחרוץ שעבד בחווה בשביל אדונו שהתייחס אליו באופן אכזרי ומרושע. יום אחד איבד הנער את הסוס האהוב ביותר של אדונו, וכשהוא גילה זאת הוא העניש אותו בחומרה והצליף בו. ביום למחרת ניגריניו מצא את הסוס האבוד בשדה בזמן שהשתוללה סופה חזקה, הוא ניסה לתפוס את הסוס ולקשור אותו אך נכשל והסוס הצליח לברוח. האדון האכזר רצה להעניש את ניגרניו על הטעות שעשה, וקשר אותו אל גזע עץ מעל קן נמלים ... הנער המסכן בכה וצרח, ולאחר שסבל סבל נורא במשך כל הלילה, נפח את נשמתו. למחרת, כשהחוואי האכזרי התעורר והלך לראות מה עלה בגורלו של הילד הוא נדהם לראות אותו עומד זקוף, ללא שריטה או צלקת אחת מהמכות הרבות שקיבל וללא סימני עקיצות הנמלים. ממש לידו עמד המלאך הקדוש עם סוסו האהוב של החוואי, יחד עם עוד עשרים ותשעה סוסים יקרי ערך. האיכר הבין שהמלאך הקדוש עומד להעניש אותו וזה התחנן לרחמים, ניגרניו לא הוציא עוד מילה אחת, טפס על הסוס ונעלם, אף אחד לא יודע לאן....יש אנשים שמעידים שהם ראו את נגירניו דוהר על סוסו במרחבי הפמפס.
ויטוריה-ראג'ייה (vitória-régia) - אגדה אינדיאנית שמקורה מיושבי הנהרות באמזונס. הסיפור מספר על שאמן שמגלה לנערה צעירה בשם ויטוריה שכל הנשים הצעירות והיפות שמתאהבות בירח נהפכות לכוכבים, ושכל כוכב שמופיע בשמי הלילה היה פעם אישה יפה. ויטוריה שהייתה נערה יפה מאוד, הוקסמה מהסיפור ורצתה גם היא להפוך להיות כוכב והחלה לרדוף אחרי הירח. היא נהגה לצאת מאוהל שלה ולטפס על סלעים גבוהים ועצים כדי לנסות להיות קרובה לירח אך ללא הועיל. הנערה הצעירה לא הייתה מכונה לוותר, והירח ושהשמים נשארו רחוקים ולא הבחינו בקיומה, עד שיום אחד, היא נגישה למי הנהר והבחינה בהשתקפותו של הירח המלא במים, היא ידעה שהירח נענה לחיזוריה והנערה צללה על תוך מי הנהר ונעלמה לנצח. הירח רצה לפצות אותה על שהקריבה את חייה, ובמקום ממנו קפצה אל המים צמח פרח יפה בשם ויטוריה-ראג'ייה המכונה גם "כוכב המים", צמח לבן ממשפחת הנופריים הגדל על מי נהר האמזונס, ופותח את עליו בזמן ירח מלא.
מטבח

המטבח הברזילאי מגוון וכולל השפעות מהקהילה הילידה, מאירופה, אפריקה, יפן, ארגנטינה, המזרח התיכון ועוד, לכל אזור מאכלים ייחודים. במטבח הברזילאי יש מוצרים ומאכלים בולטים שנפוצים בכל רחבי המדינה כגון שימוש בשורש הקאסבה, בשעועית, אורז, מאכלי ים, בשר, עוף וכן אסאי, גוארנה, קאשסה, מאפים ובירות מקומיות.
אומנות עממית

כיום ההגדרה המדויקת של מלאכה היא רחבה, גבולותיו מעורפלים ומבולבלים לעיתים קרובות עם אמנות גבוהה. האומנות העממית כוללת מלאכה ואמנות פלסטית שעוסקות בתרבות המסורתית ובמיתולוגיות וייצור מלאכות לצורכי פולחן כגון פסלונים, קמעות, מחרוזות ועוד.
כגון בייצור אגרטלים, סירים וכלי חרס מקושטים, אמונות גוף, העבודות בעור וקרן, תחרה, רקמה ובדי אריגה; צורות של ייצור תעשייתי בתוצרת הבית כמו בייצור של קמח קאסבה, כלי נגינה, צעצועים, פסלים וגילופים, בתכשיטים, ובאינספור דרכים אחרות. המלאכה הברזילאית היא בין העשירות בעולם, כאשר יש לכל אחד תכונות, שימושים, מנהגים ומסורות שאופייני למקום. בשנים האחרונות המלאכה השיגה הכרה לאומית גדולה, גם מחוץ לגבולות המדינה וזה מהווה תפקיד חברתי וכלכלי חשוב, בכך שהיא מבטיחה את פרנסתן של משפחות רבות בקהילה.
ראו גם

תרבות ברזיל
פולקלור
שבטים ילידים בברזיל
מפלצות וחיות אגדיות
גאושו מריו גראנדה דו סול במצעד בשנת 2006
פסל נגני פוהו
הקרנבל בריו דה ז'ניירו
מתנה ליאמנז'ה בסלבדור באהיה
מקוללה
איור דמותו של סאסי פררה
קורופירה
לוביסו-הומן - אדם זאב
פייז'ואדה
משה טוויל

| --- | --- |

 לידה:  י"ז בחשון תרנ"ו חלב
 פטירה:  ח' בחשון תשל"ז (בגיל 80)
 שם מלא:  משה טוויל מעלי הכהן
 מקום פעילות:  חלאב, ישראל
 רבותיו:  הרב עזרא עבאדי-שעיו
 תלמידיו:  הרב יצחק שחיבר, הרב יום טוב ידיד הלוי
הרב משה טוויל מעלי הכהן (4 בנובמבר 1895 – 1 בנובמבר 1976) היה רב, פוסק וראש ישיבה, כיהן כרבה הראשי של קהילת יהודי חלב, וכראש ישיבת 'דגל תורה'.
ביוגרפיה

נולד בעיר חלב שבסוריה, בי"ז בחשוון ה'תרנ"ו, לרבי יוסף ורחל למשפחת הכהנים טוויל מעלי הכהן, המיוחסת לעלי הכהן.
בבחרותו למד אצל רבו הרב עזרא עבאדי-שעיו ורבנים נוספים, לצד חברו הרב שאול מטלוב עבאדי שאותו הגדיר גם כרבו.
כאשר הוקמה ישיבת "דגל תורה", התמנה לראש הישיבה לצד חברו הקרוב הרב סלים זעפראני, על אף שעדיין היה רווק. הוא נישא לשרה, בתו של הרב אהרן טוויל, שבאה מארץ ישראל לחלב.
ישיבת דגל תורה מנתה כמאה ושבעים בחורים, אשר היו לומדים כשש עשרה שעות ביממה, החל מ-2 לפנות בוקר ועד כלות סדרי הלימוד בשעות הערב.
בהמשך התמנה גם לרבה הראשי של קהילת יהודי חלב.
במאורעות נגד היהודים בסוריה ב-1947, נשרפו בתי כנסיות וביניהם בית הכנסת בחלב בו שכן כתר ארם צובא. הרב משה טוויל וסלים זעפרני הצילו את שארית הכתר שלא נשרף ושמרו עליו עד שהוברח לישראל ב-1958.
ביוגרפיה > עלייתו לארץ ישראל

בשנת ה'תשי"ח (1958), אחר ששיחדו בני ביתו את שלטונות סוריה בסכומים גדולים, קיבלה משפחתו אישור לעלות לארץ ישראל. השמועה בארץ כי הרב טוויל עולה ארצה התפרסמה, ורבים מרבני ומתושבי ארץ ישראל התקבצו לקבל את פניו, ביניהם הרב עזרא עטייה, ראש ישיבת פורת יוסף.
כאשר הגיע לארץ קבע את מושבו בתל אביב, והחל למסור שיעורי תורה בבתי הכנסת בעיר. כעבור תקופה קצרה הקים את ישיבת 'זיכרון משה' בתל אביב, שם למדו תלמידי חכמים מהעיר ומערים נוספות.
הרב טוויל דחף ועודד את מינויו של הרב עובדיה יוסף לרב העיר תל אביב, והפעיל את כובד משקלו כדי להשפיע על הגורמים שהתנגדו למינוי.
נפטר בח' בחשוון ה'תשל"ז, ונקבר בהר המנוחות, סמוך לציונם של חכמי ישיבת פורת יוסף.
ביוגרפיה > עלייתו לארץ ישראל > בין תלמידיו

רבי יצחק שחיבר - רבה הראשי של ארגנטינה
רבי יום טוב ידיד הלוי - רבה האחרון של חלב
רבי צדקה הררי - רב קהילת מגן דוד במקסיקו
רבי שחוד שרים - זקן רבני ברזיל
רבי יעקב עטייה - מזקני רבני לבנון
רבי יוסף שאשו הלוי - מאחרוני חכמי חלב וזקן חכמי פנמה
פרופ' משה עסיס - חוקר תלמוד
הנצחתו

בית המדרש "אהל משה" בשכונת רמות ב' נקרא על שמו.
בית המדרש "מטה משה" בשכונת רמות א' נקרא על שמו.
בשנת תש"פ יצא לאור הספר דגלי תורה, המנציח את דמותו.
ראו גם

משפחות טוויל
הערות שוליים

1 2  ישראל יעקב גוטפרב, כליל תפארת, ירושלים: קהל תפארת ירושלים, אב ה'תש"פ
1 2  איגוד עמלי התורה, לוח הקהילות - גיליון ח', באתר טקסט רץ הוצאה לאור, ‏חשון תשפ"א
↑  איגוד עמלי התורה, לוח הקהילות - גיליון ח', ירושלים: טקסט רץ הוצאה לאור, תשפ"א
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007416508105171  VIAF: 114156674902133580101   WorldCat (עם VIAF): 114156674902133580101
פרס קול

| --- | --- |
 תיאור:  פרס מתמטי
 מדינה:  ארצות הברית 
 הגוף המעניק:  האגודה האמריקאית למתמטיקה 
 תקופת הפרס:  1928–הווה (כ־96 שנים) 
 נקרא על שם:  פרנק נלסון קול 
 
פרס על שם פרנק נלסון קול או פרס קול (באנגלית: The Frank Nelson Cole Prize) הוא פרס המוענק על ידי האגודה האמריקאית למתמטיקה בעבור תרומה יוצאת דופן בתחום האלגברה או בתחום תורת המספרים. הפרס קרוי על שמו של המתמטיקאי האמריקאי פרנק נלסון קול, אשר שימש במספר תפקידים בכירים בחברה.
הפרס הראשון בתחום האלגברה ניתן בשנת 1928 והפרס הראשון בתחום תורת המספרים ניתן בשנת 1931.
זוכי פרס האלגברה

1928: לאונרד יוג'ין דיקסון
1939: אברהם אדריאן אלברט
1944: אוסקר זריצקי
1949: רצ'ארד בראור
1954: האריש צ'אנדרה
1960: סרז' לנג, מקסוול רוזנליכט
1965: וולטר פיאט, ג'ון תומפסון
1970: ג'ון סטאלינגס, ריצ'רד סוואן
1975: היימן באס, דניאל קווילן
1980: מייקל אשבכר, מלווין הוצ'סטר
1985: ג'ורג' לוסטיג
1990: שיגפומי מורי
1995: מישל רנו, דייוויד ברבייטר
2000: אנדריי סוסלין, איס ג'הן דה ג'ונג
2003: הירקאו נאקאג'ימה
2006: יאנוש קולר
2009: כריסטופר האקון, ג'יימס מקקרנן
2012: אלכסנדר מרקורייב
2015: פיטר שולצה
2018: רוברט גורלניק
2021: צ'ניאנג שו
זוכי פרס תורת המספרים

1931: הנרי ואנדיבר
1941: קלוד שבלה
1946: הנרי מאן
1951: פאול ארדש
1956: ג'ון טייט
1962: קנקיצ'י איוואסאווה, ברנרד דווק
1967: ג'יימס אקס, סימון כהן
1972: וולפגנג שמידט
1977: גורו שימורה
1982: בארי מזור, רוברט לנגלדס (אנ')
1987: דוריאן גולדפלד, בנדיקט גרוס, דון זאגייר
1992: קארל רובין, פול ווג'טה.
1997: אנדרו ויילס
2002: הנריק איוונייץ, ריצ'רד טיילור
2005: פיטר סרנק
2008: מאנג'ול בהארגאבא
2011: ז'אן פייר וינטנברגר, צ'אנדראשחר חר
2014: ייטאנג ג'אנג, דניאל גולדסטון, יאנוס פינץ, סם יילדרים
2017: אנרי דארמון
2020: ג'יימס מיינארד
אידריה

אידריה (סלובנית Idrija; איטלקית וגרמנית Idria) היא עיר ורשות מקומית (občina) שבה 37 יישובים, השוכנת בחבל-ארץ גורישקה שבמערב סלובניה. העיר שוכנת באזור גבעי בגובה של 326 מטרים מעל פני הים, משני צדדיו של נהר אידרייצה (Idrijca). בשנת 2008 התגוררו בעיר 5,878 תושבים וברשות המקומית גרו 12,034 איש. אידריה ידועה בתעשיית התחרה שלה (Idrijska čipka) ובמכרה הכספית שפעל בה משך כ-500 שנים. בזכות מורשת הכספית של העיר, היא הוכרזה בשנת 2012 כאתר מורשת עולמית, יחד עם העיר אלמדן שבספרד.
תחריט נחושת של אידריה מ-1689. מימין נראית טירת גוורקנג
שניים ממגדלי הפינה של טירת גוורקנג ומגדל החזית הרבוע
מראה כללי של העיר. על ההר נראית כנסיית אנטוניוס הקדוש
הסכר על נהר אידרייצה
"באר אנטונייב", בניין הכניסה אל מכרה הכספית
היסטוריה > גילוי הכספית וראשית של העיר

אידריה חבה את קיומה למרבצי הכספית אשר התגלו בה בשנת 1490‏ והיו השניים בהיקפם באירופה, לאחר אלה של אלמדן בספרד. שני אזורים אלה נמנים עם המקומות הספורים בעולם, בהם מצויה הכספית, בין אם בצורת צינובר, ובין אם בצורתה הנוזלית. לפי האגדה המקומית, הכספית התגלתה במקרה על ידי יצרן דליים מקומי, אשר מילה מים בדלי מאחד המעיינות באזור, והבחין בדבר-מה נוצץ במים. בבדיקה שנערכה לתכולת הדלי ביריד בעיר הסמוכה שקופיה לוקה (Škofja Loka), הסתבר כי המים הכילו כספית. החיפוש אחר כספית באזור החל בעשור האחרון של המאה ה-15, וב-1500 נבנתה כנסייה המוקדשת לשילוש הקדוש באתר בו לפי המסורת נתגלתה הכספית. בשנים הראשונות לא נמצאו כמויות מסחריות של המתכת, ורק ב-22 ביוני 1508 התגלה פיר באורך של 300 מטרים אשר הוליך אל מרבצי הכספית. הפיר זכה לכינוי "אנטונייב רוב" (Antonijev rov - "באר אנטוניוס"). סביב המכרה הלכה והתפתחה העיר שמשכה אליה את איכרי האזור. בראשית המאה ה-16 נוהל המכרה על ידי יזמים מהרפובליקה של ונציה, אשר הביאו למקום מומחי כריה מגרמניה ומאיטליה. הכספית נמכרה במרכז אירופה ובמזרח הים התיכון. בין השנים 1522–1533 הוקמה "טירת גוורקנג" בעיר, וזו שימשה כבניין הנהלת המכרה וכמחסני כספית. בשל חשיבותה הכלכלית של הכספית, הלאים בית הבסבורג את המכרה ב-1575, ובמקום הוקמו תנור חדש והותקנו משאבות לשאיבת מי תהום שחלחלו אל המכרה.
היסטוריה > העת החדשה

למעט שלוש תקופות השלטון הצרפתי ב-1797, 1805 ומ-1809 עד 1814, המשיכו שלטונות אוסטריה וניהלו את המכרה עד תום מלחמת העולם הראשונה בשנת 1918. במחצית השנייה של המאה ה-18 נהנתה אידריה ממערכת הבריאות המאורגנת ביותר בכל סלובניה, וזו העניקה מענה למחלות השונות שפיתחו הכורים כתוצאה מחשיפתם לכספית. עם גילוי כספית בקליפורניה שבארצות הברית במהלך המאה ה-19, קמו בה שתי עיירות כורים שזכו לשמות "אלמדן החדשה" (New Almaden) ב-1820, ו"אידריה החדשה" (New Idria) ב-1854, כשמם של שני מכרות הכספית הגדולים בעולם באותה עת (כיום שני האתרים הם ערי רפאים). במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 הגיעה תפוקת הכספית במכרה לשיאה. במהלך מלחמת העולם הראשונה חלה ירידה בתפוקת הכספית, ועם תום המלחמה עברה אידריה לשלטון איטליה. תקופת השפל בתפוקה נמשכה עד לאחר מלחמת העולם השנייה. עם כניעת איטליה הפשיסטית והקמת ממשלת הבובות של הרפובליקה של סאלו ב-1943, צורפה אידריה לתחום השליטה של האזור המבצעי החוף האדריאטי, אזור שלטון צבאי נאצי. העיר שימשה כמרכז לתנועת הפרטיזנים היוגוסלבים שהפעילו בה בית דפוס מחתרתי ואת בית החולים פראניה (Partizanska bolnica Franja) שפעל בעמק חבוי, כ-15 ק"מ מצפון לאידריה. העיר הופצצה מהאוויר על ידי בעלות הברית במספר הזדמנויות, במהלך אביב 1945.
עם הקמתה של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה הייתה אידריה לחלק ממנה. השלטון היוגוסלבי שיפץ את המכרה והחזירו לשיא תפוקתו. בשנות ה-80 של המאה ה-20 ירד ערכה של הכספית, התפוקה צומצמה, והמכרה נסגר באופן סופי בשנת 1994. ב-500 שנות פעולתו סיפק מכרה הכספית של אידריה 107,000 טון כספית, השקולים ל-13% מצריכת הכספית העולמית עד היום. אורכם הכולל של פירי המכרה עמד על 1,000 ק"מ, והם הגיעו עד לעומק של 380 מטרים מתחת לפני הקרקע, כ-33 מטרים מתחת לפני הים. עם סגירת המכרה הוקמו בעיר מפעלי אלקטרוניקה (בייחוד לייצור קומוטטורים) וריהוט, ובמקביל החלה מתפתחת בה תיירות.
אתרי העיר > באר אנטונייב

"באר אנטונייב" (Antonijev rov) הוא חלקו העתיק ביותר של מכרה הכספית באידריה. אורכו של הפיר הוא כ-300 מטרים ונחצבו בו כאלף מדרגות שהובילו לעומק של 200 מטרים. במאה ה-18 הוקם בניין כניסה אל הפיר שנודע בשם "שלשטב" (Šelštev, מגרמנית Geselstube), וזה שימש את הכורים כמשרד רישום והמתנה, וכבית הארחה עבורם. לאחר סגירת המכרה, המבנה שופץ ונחנך כמוזיאון ב-22 ביוני 1994. הוא מאפשר ביקור בחלקו העליון של המכרה (116 המדרגות העליונות המוליכות אל הפיר).
אתרי העיר > טירת גוורקנג

טירת גוורקנג ((Gewerkenegg - "טירת המכרה") נבנתה בין השנים 1522–1533 בסגנון אדריכלות הרנסאנס והיא חולשת על העיר מדרום. לטירה בת שלוש הקומות שלושה מגדלים עגולים בפינותיה ומבנה רבוע במרכז חזיתה. בתחילה שימשה הטירה לאחסון כספית וחיטה, ולאחר מכן שיכנה את הנהלת המכרה משך 400 שנים, עד לסגירתו. בנוסף שכנו בטירה בתקופות שונות משרדים ובתי ספר והיא שימשה גם למגורים. במאה ה-18 שופצה הטירה בסגנון הבארוק ועוטרה בפרסקאות, ושוב בשנות ה-90 של המאה ה-20. כיום משמשת הטירה כאתר המרכזי של המוזיאון העירוני שהוקם ב-1953, ומוצגות בה תערוכת קבע אודות תולדות העיר, מכרה הכספית ואמנות התחרה המקומית הפועלת בה לפחות מאז 1696. עוד נמצאים במקום בית ספר למוזיקה, חנויות ומסעדות.
אתרי העיר > פיר פרנצ'יש

פיר פרנצ'יש (Jašek Frančiške) הקרוי על-שם של הקיסר פרנץ השני, אחרון קיסרי האימפריה הרומית הקדושה וראשון קיסרי אוסטריה, הוא אחד הפירים שהובילו אל המכרה. כיום הוא משמש כמוזיאון ל-26 מכונות כבדות, בעיקר מסוף המאה ה-19 ומתחילת המאה ה-20, אשר שימשו בתהליך כריית הכספית. עם אלה נמנים משאבות, קטרים וקרונות לשינוע העפרה, מנועי דיזל וקיטור, מדחסים, כננות, דודים, כלי חפירה ועוד. המוצג המרכזי באתר הוא משאבת הקיטור הענקית שהובאה אל הפיר ב-1895 לאחר שהוצף בשנת 1885. המשאבה הופעלה בפעם האחרונה ב-1948.
אתרי העיר > סכרי הנהרות סביב לעיר

לשם פעולתו נזקק המכרה לכמויות גדולות של עץ אשר שימש לתמיכת הפירים ולהסקת התנורים. לשם כך נכרתו עצי החורש בסביבת העיר ושונעו אליה באמצעות נהרות האזור. כדי לעצור את זרימת העצים ולרכזם, נבנו בעיר ובסביבתה מספר סכרים (klavže) החל במאה ה-16, תחילה מעץ, לאחר מכן מאבנים ולבנים, ולבסוף מעיסת חרסית ומלט. הגדול בסכרים אלה הוא הסכר שהוקם בידי יוז'ף מראק (Jožef Mrak) על נהר אידרייצה בשנת 1770 לערך, ואשר יצר אגם באורך של 800 מטרים ובנפח של 210,000 מטר מעוקב. האגם איפשר אגירת עץ בהיקף של 10,000 מטר מעוקב, אשר הובא ממרחק של עד 20 ק"מ מהעיר. לצד הסכר נחפרה תעלה אשר איפשרה זרימת מים אל העיר, בעיקר לשם הפעלת גלגלי המשאבות ששאבו מי תהום מהמכרה (Kamšt - קאמשט. להלן), וכונתה "ראקה" (Rake). לכל סכר מונה אדם אחראי (klavžar) אשר פיקח על פעולתו ושמר על תקינותו. שכרו של הקלאווז'ר אשר התגורר בדרך כלל בחווה הסמוכה לסכר, היה גבוה, אך במקרה של נזק לסכר, שימשה החווה כערובה לתיקון הנזקים. כריתת העצים ושינועם לאידריה המשיכו ונהגו מידי סתיו עד שנת 1926.
אתרי העיר > קאמשט

קאמשט (Kamšt) הם גלגלי עץ שהונעו על ידי מי נהרות, ושימשו לשאיבת מי תהום שהצטברו במכרה. דרומית-מזרחית לעיר, על גדת נהר אידרייצה, השתמר אחד מבתי המשאבות האלה, אשר פעלה בין השנים 1790–1948. קוטרו של גלגל המשאבה הוא 13.6 מטרים, כגובהו של בניין בן ארבע קומות, והוא נחשב לגדול מסוגו באירופה. הגלגל היה מסוגל לשאוב 300 ליטר של מי תהום בדקה מעומק של עד 283 מטרים מתחת לפני הקרקע, ולשם פעולתו די היה בחמישה סיבובים בדקה.
אתרי העיר > כנסיות העיר

כנסיית השילוש הקדוש (Sveta Trojica) - הכנסייה המוקדשת לשילוש הקדוש הוקמה במקום בו לפי המסורת נתגלתה הכספית באידריה. הכנסייה היא העתיקה בעיר, ולפי מסמך מאודינה הוקמה הקפלה הראשונה באתר באוגוסט 1500. בתחילת המאה ה-17 כבר נוספו לקפלה פרסביטריום שנבנה מאבן בסגנון אדריכלות גותית וספינה מעץ, ותקרתה עוטרה. במהלך המאה ה-17 הכנסייה שופצה, הספינה שבה עוצבה בסגנון הבארוק וב-1668 הוצבו בה שני מזבחות. הציור המרכזי בכנסייה הוכן ב-1703, והוא מתאר את הכתרת מרים בידי השילוש הקדוש. הכנסייה שופצה שוב בשנים 1981–1984.
כנסיית אנטוניוס הקדוש והגולגותא (Cerkev svetega Antona s Kalvarijo ) - הכנסייה השוכנת על גבעת "רוז'ני הריב נאד אידריו" (Rožni hrib nad Idrijo), מוקדשת לאנטוניוס מפאדובה, ולצידה הוקמו ב-1766‏ 13 קפלות המייצגות את דרך הצלב ואת הגולגותא. הכורים אשר בחרו באנטוניוס הקדוש לפטרונם, הקימו על הגבעה נקודת ציון אשר נשאה את תמונת הקדוש, ובהמשך הוקמה באתר קפלה. ב-1678 נבנתה הכנסייה הנוכחית בידי הכורים עצמם, וב-1805 נוסף לה מגדל פעמונים בן ארבע קומות שבראשו צריח מחודד. פנים הכנסייה מעוצב בסגנון הבארוק הכפרי.
כנסיית הרובע של עליית גבירתנו (Župnijska cerkev Device Marije Vnebovzete) - לפי המסורת נגלתה מרים על סלע (Skalca) ליד נהר אידרייצה, ולימים הוקמה במקום כנסייה שנזכרה לראשונה ב-1156. הכנסייה המכונה בפני התושבים בשם "מרים שעל הסלע" (Maria na Skalci) שוכנת בנקודה רמה סמוך למרכזה ההיסטורי של העיר, ובסביבתה מספר קפלות המכונות "פוקלוני" (Pokloni), ואלה הוקמו על ידי צליינים במקום בו הבחינו בכנסייה לראשונה. במאה ה-17 שופצה הכנסייה בידי אמנים מקומיים בסגנון הבארוק, וב-1856 הונח בה מזבח מרכזי המציג את עליית מרים. בקריפטה קבורים 19 כמרים מקומיים.
אתרי העיר > האגם הפראי

האגם הפראי (Divje jezero) הוא אגם קטן השוכן כשני ק"מ מדרום לעיר. האגם ניזון ממעיין קרסטי שאורכו 300 מטרים לפחות ועומקו מגיע ל-160 מטרים. הניסיונות לצלול אל תחילתו של הפיר הקרסטי לא צלחו, ואף גבו קורבנות בנפש. טמפרטורת המים באגם קבועה ונעה בין 7º ל-10º מעלות צלזיוס. מהמעיין זורם נחל יזרניצה (Jezernica) הנשפך אל נהר אידרייצה לאחר 55 מטרים בלבד, והוא נחשב לנהר הקצר במדינה. מאז 1967 מוכרז האגם כאתר טבע מוגן.
הערות שוליים

↑  Idrija Through Five Centuries
↑  Idrija's miners
↑  Milestones of Five Centuries
↑  Divje jezero
גלגל המשאבה (קאמשט)
ראקה - תעלה להובלת מים אל העיר
האגם הפראי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007539187205171  GND: 4095887-5  LCCN: n84142170  MusicBrainz: d2e785bd-21f0-4953-9c04-c79da5bc5413  NKC: ge757662  SUDOC: 184520363  VIAF: 140771483   WorldCat (עם VIAF): 140771483
ג'ושוע כהן

| --- | --- |

 לידה:  6 בספטמבר 1980 (בן 44) סומרס פוינט, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  בית הספר מנהטן למוזיקה, תיכון אזורי מיינלנד 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  הנתניהוז 
 בן או בת זוג:  לי ירון 
 פרסים והוקרה:  פרס פוליצר לסיפורת (2022) 
 www.joshuacohen.org
 
ג'ושוע כהן (באנגלית: Joshua Aaron Cohen; נולד ב־6 בספטמבר 1980) הוא עיתונאי וסופר יהודי-אמריקאי שנודע בעיקר בזכות ספריו "ויץ" (אנ') (2010), "ספר המספרים" (אנ') (2015) ו"הנתניהוז" (2021), רומן בדיוני המגולל את סיפור המפגש בין מבקר הספרות הרולד בלום לבנציון נתניהו, אביו של בנימין נתניהו, עליו זכה בפרס פוליצר.