stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ההסכם התלת-צדדי
היסטוריה

ההסכם נתן תוקף רשמי לשותפות אסטרטגית שהייתה קיימת בפועל מזה שנים, לאחר שב-1936 נחתם הסכם אנטי-קומינטרן בין גרמניה ליפן וב-1939 נחתמה ברית הפלדה בין איטליה וגרמניה. במאזן האסטרטגי שהיה קיים בעת חתימתו ניתן לראות בו מעין אזהרה לארצות הברית להישאר נייטרלית במלחמת העולם השנייה, פן תהיה מעורבת במלחמה בשתי חזיתות. כן סייע ההסכם להתגבר על החשדנות שחשה יפן כלפי גרמניה לאחר חתימת הסכם ריבנטרופ מולוטוב בשנת 1939 בין הגרמנים לרוסים (שהיו אויבים מרים של היפנים ואף הפסידו ליפנים במלחמת רוסיה–יפן כ-35 שנים לפני חתימת ההסכם, ובעצם ימי החתימה, נערך קרב חלקין גול בין ברית המועצות ליפן).
באוקטובר ונובמבר התקיימו המגעים לצירוף ברית המועצות למדינות הציר אך אלו עלו בתהו והגולל עליהם נסתם סופית בעקבות הפלישה הנאצית לברית המועצות.
על מנת שתוכל להעביר כוחות דרומה כדי לסייע לאיטליה במלחמתה ביוון, לחצה גרמניה על הונגריה, רומניה ובולגריה להצטרף להסכם. ממלכת הונגריה הצטרפה ב-20 בנובמבר 1940, סלובקיה (שהייתה למעשה מדינת בובות של הנאצים) ב-24 בנובמבר 1940, ממלכת רומניה ב-23 בנובמבר 1940 וממלכת בולגריה ב-1 במרץ 1941. ממלכת יוגוסלביה חתמה על ההסכם ב-25 במרץ 1941, אך לאחר הפיכה צבאית שקודמה על ידי בריטניה ב-27 במרץ 1941 חזרה בה מהחתימה, דבר שהוביל לפלישה גרמנית ולכיבוש יוגוסלביה,
בדצמבר 1941 התקיים המשא ומתן של מדינות הציר על חלוקת אסיה שמעולם לא יצא לפועל בעקבות הפסדן של מדינות הציר כבר בסוף 1942 במספר חזיתות. בנוסף לכך, במהלך המשא ומתן עלו מחלוקות על סוגיות רבות שלא נמצא להן פתרון. בנוסף לכך, למרות בקשות חוזרות של גרמניה, סירבה פינלנד להצטרף להסכם, בטענה שמלחמתה בברית המועצות (תחילה מלחמת החורף ולאחר מכן מלחמת ההמשך) היא מלחמה נפרדת ממלחמת העולם השנייה. דבר זה אפשר לה לשמור על קשרים דיפלומטיים עם ארצות הברית עד 1944.
עם נפילת המשטר הפשיסטי באיטליה והדחת ראש ממשלת איטליה, בניטו מוסוליני הפרו-נאצי, הצטרפה איטליה לבעלות הברית ב-1943, אירוע שציין את תחילת סופו של ההסכם. בולגריה ורומניה הפכו בשלב מאוחר יותר לבעלות ברית של ברית המועצות, לאחר שהצבא האדום התקרב לשטחן. הונגריה מעולם לא פרשה מהברית. ממשלתו של פרנץ סאלאשי, מנהיג מפלגת צלב החץ לחמה לצד הגרמנים כנגד הצבא האדום עד לכיבושה של הונגריה בידי ברית המועצות, אך למעשה הייתה זו מעין ממשלת בובות והונגריה הייתה נתונה למעשה תחת כיבוש גרמני מאוקטובר 1944. בנובמבר 1944 דיכאו הגרמנים בכוח התקוממות עממית בסלובקיה נגד משטרו של יוזף טיסו, וכבשו את המדינה. עם כניעת גרמניה הנצאית במאי 1945 לא נודעה עוד כל משמעות להסכם, על אף שבאופן טכני הוא נותר בתוקף עד לכניעת האימפריה היפנית.
מדינות שחתמו על ההסכם

גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית (27 בספטמבר 1940)
האימפריה היפנית האימפריה היפנית (27 בספטמבר 1940)
איטליה הפשיסטית איטליה הפשיסטית (27 בספטמבר 1940)
ממלכת הונגריה (20 בנובמבר 1940)
הרפובליקה הסלובקית הראשונה (24 בנובמבר 1940)
ממלכת רומניה ממלכת רומניה (23 בנובמבר 1940)
ממלכת בולגריה ממלכת בולגריה (1 במרץ 1941)
ממלכת יוגוסלביה ממלכת יוגוסלביה (25 במרץ 1941, פרשה מההסכם ב-27 במרץ 1941)
המדינה העצמאית של קרואטיה (15 ביוני 1941)
הערות שוליים

↑  Walter R. Roberts, Tito, Mihailović, and the allies, 1941-1945, page 12
↑  צ'רצ'יל כותב בספרו: "מלונדון עשיתי ככל יכולתי לגייס את היוגוסלבים נגד גרמניה" (עמ' 143), ובנאום מיד לאחר ההפיכה אמר: "מהפכה נתחוללה בבלגראד [..] לממשלה כזאת [...] תושיט הקיסרות הבריטית [...] את כל העזרה שבגדר האפשר." (עמ' 150). וינסטון צ'רצ'יל, מלחמת העולם השנייה, כרך ג', הוצאת עם הספר, תשי"ז
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00568560  VIAF: 185198601   WorldCat (עם VIAF): 185198601
אברהם יפה שלזינגר

| --- | --- |

הרב שלזינגר, 2014
 לידה:  4 במרץ 1948 (בן 76) כ"ג באדר א' תש"ח תל אביב 
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  ז'נבה
 חיבוריו:  באר שרים
 פרסים והוקרה:  פרס ירושלים לספרות תורנית (2008) 
 
הרב אברהם יפה שלזינגר (נולד בכ"ג באדר א' תש"ח, 4 במרץ 1948) הוא רבה של קהילת "מחזיקי הדת" בעיר ז'נבה לשעבר, כיום הוא נשיא ישיבת ורב קהילת "בצל החכמה" בירושלים
ביוגרפיה

נולד בתל אביב כבן זקונים לרב מרדכי יפה-שלזינגר (אב"ד אייזנשטט, רב קהילת "חוג חת"ם סופר" בתל אביב וחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל), ולרבנית רייזל. למד בתלמוד תורה "יסודי התורה" בתל אביב, ובישיבת קול תורה בראשות הרב שלמה זלמן אוירבך. בחלק מתקופה זו ישן בביתו של הרב יחזקאל אברמסקי. לאחר מכן עבר לישיבת חברון, ששכנה אז בגאולה, ובין היתר למד בחברותא עם הרב אהרן יפה'ן.
עוד לפני חתונתו כבר סמכו לרבנות הרב אברהם יפה'ן. כמו כן קיבל היתר הוראה מהרב ישראל ולץ, מהרב משה חברוני ומהרב שמואל הלוי ואזנר.
בשנת תשכ"ח (1967) נישא לגיטל, בתו של הרב בצלאל שטרן, גאב"ד מלבורן ווינה ובעל תשובות 'בצל החכמה'. בני הזוג התגוררו בקריית מטרסדורף בירושלים. בתקופה זו מסר 'חבורות' שבועיות בביתו. בין משתתפי החבורה היה הרב יהושע ארנברג. לאחר כשנתיים עבר לתל אביב ועמד שם בראשות הכולל המקומי של קהילת 'חוג חת"ם סופר'.
בחודש חשוון תשל"ג (1972) נבחר לכהן כרב קהילת "מחזיקי הדת" בז'נבה, וכעבור חצי שנה החל לכהן שם.
בשנת תשס"ו (2005) פתח בית מדרש ברחוב סורוצקין בירושלים, וקרא לו "בצל החכמה", על שם חמיו. במקום בית כנסת וכולל ערב ללימוד סדר קדשים בראשות חתנו הרב אברהם הירשוביץ.
בשנת תשע"ח (2018) עלה לישראל.
בקיץ תשע"ט (2018) נפתחה ישיבת 'בצל החכמה' בנשיאותו.
הרב שלזינגר מוסר בה שיעור כללי מדי שבוע וכן הוא מוסר שיעורים שבועיים בבית הכנסת.
הרב שלזינגר עומד בנשיאות "גנזך קידוש השם" יחד עם הרב ישראל מאיר לאו, כמו כן הוא נשיא "כולל זיבנברגן", ובשנת ה'תשנ"א התמנה לאמרכל 'כולל שומרי החומות – קופת רבי מאיר בעל הנס'. כיהן כחבר נשיאות מרכז רבני אירופה עד תשס"ט.
הרב שלזינגר הוא חתן פרס ירושלים לספרות תורנית לשנת תשס"ח.
ספריו

שו"ת באר שרים שבעה חלקים. החל מתשל"ח. בשנת תשע"ג יצאה מהדורה מסודרת לפי סדר השולחן ערוך, הרמב"ם והתלמוד.
באר שרים - על התורה, חמישה כרכים
באר שרים - על המועדים, שלושה כרכים
הגדה של פסח באר שרים
הוציא גם את ספרו של סבו, הרב שמואל שלזינגר, "מילי דאבות" ובסופו קונטרס ממנו בשם "מילי איש" (תשל"ו); את ספרי סבו הרב שמואל צילץ, ספרי סבו הרב אברהם גלזנר מקלוז' - "חזון למועד" ו"דור דורשיו", וספר של אביו, "בגדי מרדכי" (תשנ"ח).
משפחתו

הרב שלזינגר הוא צאצא של בעל הלבוש, רבי מרדכי יפה, של רבי עקיבא איגר ושל החת"ם סופר.
לרב שלזינגר ארבעה בנים וארבע בנות. בנו הרב עקיבא מכהן כראש כולל 'טשאבא' בשכונת סטמפורד היל בלונדון. בנו הרב שמואל צבי הוא מרבני הכולל. חתנו הרב חיים אהרן פרידמן גר בניו יורק ומשמש מנהל רוחני של ישיבת קאשוי ואב"ד קהילת 'מגן אברהם' בבורו פארק. חתנו הרב אברהם הירשוביץ מתגורר בהר נוף.
אחיו הם הרב שמואל עקיבא, רב קהילת "עץ חיים" בשטרסבורג, והרב יוסף, רבה של פרנקפורט.[דרושה הבהרה] גיסיו הם הרב אליהו ברוך וואלט, רבה של סאו פאולו (חתן אביו), הרב חיים שטרן - רבה קהילת מחזיקי הדת בווינה והרב שמחה בונם סופר מפרשבורג (חתן חמיו).
הערות שוליים

↑  הרב שלזינגר חוגג 40 שנה לכהונתו בז'נבה, בחדרי חרדים.
↑  יעקב אבוביץ, יבואו טהורים ויתעסקו בטהרות: נפתחה ישיבת 'בצל החכמה', באתר JDN - חדשות, ‏2019-05-12
↑  גנזך.
↑  אתר COL מכתב ההתפטרות של הרב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310589405171  VIAF: 70242156   WorldCat (עם VIAF): 70242156
יוסף אריכא

| --- | --- |

דיוקן הסופר יוסף אריכא - שמן על לוח-בד - צויר בידי עמוס אריכא
 לידה:  5 בדצמבר 1907 אולבסק, אוקראינה 
 פטירה:  6 בפברואר 1972 (בגיל 64) 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית 
 פרסים והוקרה:  פרס ברנר (1960) 
 
יוסף אריכא (5 בדצמבר 1907 – 6 בפברואר 1972) היה סופר עברי.
מחלוציות ועד "לחם וחזון"

נולד בשם יוסף דולגים בשנת 1907 באולבסק, פלך ווהלין שבאוקראינה. בהיותו בן שש-עשרה והוא תלמיד הגימנסיה העברית בקובל פרסם את סיפוריו הקצרים הראשונים ב"הכוכב" בוורשה. בתחילת העלייה הרביעית, בשנת 1925, עלה לארץ.
בבואו היה בן שבע-עשרה והתקיים מעת לעת מעבודה חקלאית לכשהייתה, וידע תקופות של מצוקה קשה וחרפת רעב להן נתן ביטוי בכתיבתו על חייו כחלוץ.
כעבור שנים נסע להשלים את חוק לימודיו הגבוהים בארצות הברית (1929־1932) ועם שובו התחיל לפרסם את סיפוריו הקצרים בכרכי "התקופה" האחרונים, ב"גליונות", "טורים", "מאזנים", "גזית", "כנסת" וביטאונים ספרותיים אחרים. כמו כן השתתף במוספים ספרותיים בעיתונים היומיים.
במקביל לכתיבה, השתלב לפרנסתו בשרות הוטרינרי של תל אביב, עיר בה הספיק לעבוד לפני נסיעתו לארצות הברית, כאחד מסוללי הכבישים של רחובותיה (בין אלה היה הכביש של רחוב שינקין). בשנת 1933 הופיע הרומן הראשון שלו מחיי החלוצים, "לחם וחזון" שהתקבל בהערכה בחוגים הספרותיים. ח.נ. ביאליק התפעל מרומן הביכורים ואמר עליו: "קראתי לחם וחזון של יוסף אריכא. ניכר שאריכא הוא מספר לתיאבון של פרוזה להנאתה. זהו הלחם הפשוט שאנחנו זקוקים לו".
הרומנים ההיסטוריים

בנוסף לסיפוריו הקצרים והנובלות שלו המשקפות את תקופות חייו בארץ כתב את הרומן ההיסטורי, "סנחריב ביהודה" (1958), ובעקבותיו את המחזה "מול חרב" (1962), המבוסס עליו, ואחרי שנים של מחקר קפדני נוסף השלים את כתיבת הרומן ההיסטורי השני שלו, "סופר המלך" (1966). ברומן רחב-יריעה זה הוא התמקד במערכת היחסים שבין אלכסנדר מוקדון לבין כותב ההיסטוריה שלו במסעותיו, קליסתנס, בן משפחתו של אריסטו. אלו הן יצירות שהביקורת לאורך השנים מנתה אותן עם הספרים המוערכים שנוצרו בשפה העברית ולא רק בתחום הכתיבה ההיסטורית. הביקורת מצאה יצירות אלה שומרות על תוקפן גם בהשתנות רוח הזמנים. עיקרן הוא המאבק הנצחי שבין הרוח והאמונה לכוח הברוטאלי, תוך פרישת יריעות רחבות היורדות עד לפרטי התקופות המסוקרות והצגתן בחיוניות רבה. לרומנים ההיסטוריים שלו שמור מקום של כבוד בכותל המזרח של הספרות העברית לדורותיה. אריכא מתגלה בהם במלוא שיעורו וביצירות אלה גם נחשף כהוגה מעמיק היודע למזג תרבויות עתיקות וחדשות, וכוחו רב לו גם בעלילה פנימית כחיצונית וביצירת דמויות בעוצמה ובצבעוניות כובשת שנחקקות בזכרונו של הקורא.
בציון שנה למותו של אריכא פרסם ב"הארץ" (9 בפברואר 1973) הסופר והמבקר אהוד בן עזר רשימה נלהבת בדבר חשיבותו של הרומן ההיסטורי "סופר המלך", ובסיכומה כתב: "אריכא העלה עולם שלם בספרו, בשקדנות ובכוח שחזור ראויים לשבח צייר יריעה היסטורית רחבה, מסעות-מלחמה, ערים, מחנות צבא, מדינות, מנהגי לבוש, אכילה, דרכי דיבור מנהגי פולחן – וכל אלה בבקיאות ומתוך נאמנות לחומר ההיסטורי, לספרותה ולהגותה של אותה תקופה. הוא השכיל לתת אינטרפרטציה מעמיקה ודראמטית לתקופה סוערת ועם-זאת לעשות את נושאה המרכזי – יושרו של איש-העט – רלוונטי גם לתקופות שמעבר לה."
לא סתם בחר אריכא להשתמש במוטו משל אריסטו בפתחו של "סופר המלך": "אין זה מתפקידו של הפייטן לספר מה שהיה במציאות, אלא מה שעלול היה להיות, כלומר מה שאפשר היה להתרחש מתוך הסתברות או מתוך הכרח - ומשום כך פילוסופית היא הפייטנות ונעלה מן ההיסטוריה."
בדרך זו סיכם יוסף אריכא את תפישת עולמו כיוצר המסיק מסקנות מהעולם העתיק לגבי העולם המסוכסך בן-זמננו.
אריכא זכה בשורה של פרסים ספרותיים וסיפורים רבים שלו תורגמו לשפות זרות, ביניהן אנגלית, ערבית, רוסית ועוד. כמו כן ערך אנתלוגיות ספרותיות-היסטוריות נחשבות.
משפחתו

היה נשוי לרבקה, בתו של המחנך פנחס שיפמן (בן-סירה). בנו הוא הסופר והצייר עמוס אריכא. גיסו הוא האדריכל יעקב בן-סירה.
אריכא נפטר ב-1972 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
לקריאה נוספת

'אריכא (דולגין), יוסף', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 61–62. (הספר בקטלוג ULI)
על "לחם וחזון" בספרה של ד"ר אביבה מהלו: בין שני נופים, הוצאת ראובן מס, 1991
הערות שוליים

↑  יוסף אריכא באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257968705171  PLWABN: 9810611689605606  LCCN: n83148262  SUDOC: 233784802  VIAF: 302930088   WorldCat (עם VIAF): 302930088 
"מחנה אוהלים" של חלוצים - חיתוך בשעמנית מסדרה בת 16 חיתוכים שיצר יוסף אריכא לקובץ סיפוריו "מראות בכחול" שהופיע ב-1941
1925. יוסף במרכז השורה השנייה.

חברי קבוצת הספורט "קדימה" בקובל. אחיו יואל- שני משמאלו
לוחית זיכרון ליוסף אריכא ברח' קרני 10 בתל אביב
עטיפת "סופר המלך" - 1966
דוגמת כתב ידו של אריכא, בהקדשה לאמיר גלבע, תש"ך.
סופרים בקפה "אררט" בשנות השלושים, קריקטורה מאת אדם שליין
לפי כיוון השעון: לאה גולדברג, יוסף סערוני, אברהם שלונסקי, ישראל זמורה, אורי קיסרי, מנשה לוין, אלכסנדר פן, הלל אביחנן, נתן גרינבלט ויוסף אריכא
כיבוש חלב (1918)

פטרול רכוב של יחידה אוסטרלית בתחנת הרכבת של חלב. חלק מהרכבים מצויד במקלעי לואיס
גנרל הנרי שובל (במרכז) וקצינים מקורפוס המדבר הרכוב בתחנת הרכבת של חלב
גנרל הנרי שובל (השמאלי בין שלושת הקצינים) בפתח מפקדתו בחלב. משמר של 5 נושאי רומח הודים משמאל
הגשר על נהר האורונטס ליד העיירה אר-ראסטן (בין חומס לחמה). הגשר חובל על ידי הכוחות הטורקים הנסוגים ותוקן על ידי הבריטים ב-20 באוקטובר
קבוצת חיילים מפטרול המכוניות הקלות ה-1 השייך לדיביזית הפרשים ה-5. צולם בחלב
כיבוש חלב שבצפון סוריה התחולל ב-25 באוקטובר 1918 והיה אחד הקרבות האחרונים במסגרת המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה. העיר נכבשה, מידי הטורקים, על ידי כוחותיו הערבים של הנסיך פייסל בסיוע הכוחות הבריטים.
רקע

הקרב על חלב היה סופו של מסע הניצחונות של הצבא הבריטי שהחל ב-19 בספטמבר בקרב מגידו. המהלכים לכיבוש חלב אירועו לאחר כיבוש דמשק שהסתיים ב-2 באוקטובר והשתתפו בו 3 דיוויזיות מקורפוס המדבר הרכוב וכן כוחות ערביים בפיקודו של הנסיך פייסל. במסגרת קרב דמשק חצו כוחות של הבריגדה ה-3 של הפרשים הקלים האוסטרלים (פ.ק.א) (מהדיוויזיה האוסטרלית הרכובה) את דמשק ורדפו צפונה אחר הכוחות הטורקים הנסוגים.
הקרב על דמשק הביא לחיסול הכח הטורקי העיקרי והשאיר כוחות טורקיים בודדים בצפון סוריה. לאור המידע על חולשת הצבא הטורקי הורה אלנבי לכוחותיו לכבוש את העיר חלב ולהשלים את כיבוש צפון סוריה.
תוכנית הקרב

התוכנית לכיבוש חלב הושפעה משני גורמים:
קווי האספקה הארוכים: המרכזים הלוגיסטים הבריטים היו רחוקים כ-240 ק"מ מהכוחות בדמשק והתקדמות נוספת של 320 ק"מ תמנע תמיכה לוגיסטית.
מחלות כגון מלריה ושפעת פגעו במוכנות של הכוחות האוסטרלים להתקדם צפונה.
לאור אילוצים אלו הוחלט לכבוש ערי נמל (כמו ביירות וטריפולי) שישמשו בסיסים לוגיסטיים לכוחות וכן להתקדם צפונה ב-3 שלבים:
הגעה לקו ריאק-ביירות
הגעה לקו חומס-טריפולי
כיבוש חלב וצפון סוריה
הכוחות המשתתפים בקרב > הכוחות הבריטים / אוסטרלים

קורפוס המדבר הרכוב
דיוויזיית הפרשים החמישית בפיקודו של מייג'ור גנרל ה. ג'. מ. מאק-אנדריו (H. J. Macandrew). הכוח כלל 3 בריגדות פרשים (13, 14, 15), ארטילריה וכח משוריין.
כוחות חלקיים מדיוויזיית הפרשים הרביעית בפיקודו מייג'ור גנרל ג'ורג' בארו.
הקורפוס ה-21
בריגדה מהדיוויזיה השביעית "מירוט".
רגימנט הפרשים ("יומנרי") של הקורפוס ה-21
הכוחות המשתתפים בקרב > הכוחות הערבים

הכוחות הערבים, בפיקודו של הנסיך פייסל ובסיועו של לורנס איש ערב, סייעו מהאגף המזרחי לכוחות הבריטים שנעו בעבר הירדן צפונה תוך הדיפת הכוחות הטורקים מרבת עמון, דרעא ודמשק.
במסגרת ההתארגנות לכיבוש חלב התפצל הכח הערבי ל-2 שדרות:
כח של 1500 לוחמים בפיקוד קולונל נורי ביי
כח של 1500 לוחמים בפיקודו של שריף נאסיר.
הכוחות המשתתפים בקרב > הכוחות הטורקים

רוב הכוחות הטורקים שהתבצרו מדרום לחלב וסביבה היו שייכים לקבוצת ארמיות ילדרים וחלקם הקטן מהכוחות שנסוגו מדמשק. הפיקוד הגרמני, בראשות אוטו לימן פון זאנדרס, נסוג מדמשק, עבר בחלב והתארגן בעיר טרסוס שבדרום טורקיה. הכוחות בעיר חלב ובסביבתה מנו כ-20,000 חיילים כשחלקם היו מגויסים חדשים לצבא הטורקי. הפיקוד על כח זה הועבר למוסטפא קאמל וניהד פשה.
מהלך הקרב > מהלכי הקורפוס ה-21 לכיבוש נמלי לבנון

ב-3 באוקטובר יצאו הכוחות מחיפה ונעו צפונה לאורך החוף.
ב-8 באוקטובר הגיעו הכוחות לביירות
ב-13 באוקטובר כבשו הכוחות את נמל טריפולי ואיפשרו פריקת אספקה לקורפוס המדבר הרכוב.
מהלך הקרב > מהלכי הדיוויזיה ה-5 (קורפוס המדבר הרכוב)

ב-3 באוקטובר יצאה דיביזיית הפרשים ה-5 מדמשק לעיירה ריאק (כ-40 ק"מ מזרחית לביירות וצפונית לדמשק).
מריאק המשיך הכח לבעלבק שם פיצל מאק-אנדריו את הכח ל-2 שדרות שהתקדמו אחת בעקבות השנייה.
ב-16 באוקטובר הגיעה הדיוויזיה לחומס שנכבשה זמן קצר לפני כן על ידי כוחותיו הערבים של שריף נאסיר.
המשך התנועה צפונה נעצרה לאחר שהצבא הטורקי הנסוג חיבל בגשר מעל נהר האורונטס בקרבת העיירה אר-ראסטן. הגשר תוקן רק ב-20 באוקטובר והדיוויזיה ה-5 כבשה את העיר חמה.
ב-23 באוקטובר נתקל סיור קודמני בכוחות טורקים מבוצרים כ-5 ק"מ מדרום לחלב. לפי הוראת מפקד הדיוויזיה מאק-אנדריו הגיש הסיור הצעת כניעה לכוחות הטורקים. המפקד הטורקי מוסטפא קאמל דחה את ההצעה.
לאור דחיית ההצעה המתינו הכוחות הקדמיים להגעת הבריגדה הרכובה ה-15 מתוך כוונה לתקוף את העיר ב-26 באוקטובר. לפי תוכנית התקיפה הבריגדה ה-15 תוכננה לתקוף את העיר ממערב, הכוחות הממונעים מדרום והערבים של פייסל ממזרח.
ב-25 באוקטובר, ובניגוד לתוכנית, נכבשה העיר על ידי הכוחות הערבים בקרב קשה.
ב-26 באוקטובר נכנס מאק-אנדריו לעיר יחד עם הכוחות הממונעים של הדיוויזיה.
מהלך הקרב > מהלכי הכח הערבי של הנסיך פייסל

2 השדרות של הכוחות הערבים נעו לאורך מסילת הרכבת החיג'אזית, ממזרח לכוחות הבריטים.
ב-16 באוקטובר כבשו את חומס.
ב-25 באוקטובר נכנסו כוחותיו של שריף נאסיר לעיר וניהלו קרב פנים-אל-פנים מול הכוחות הטורקים וגרמו לנסיגת מוסטפא קאמל וכוחותיו מהעיר.
ב-26 באוקטובר נכנעה העיר.
סיכום הקרב והמלחמה

לאחר כניעת חלב ב-26 באוקטובר הורה מאק-אנדריו ל-2 רגימנטים הודים של הבריגדה ה-15 לרדוף אחרי הכוחות הנסוגים לכוון אלכסנדרטה. כוחות אלו נתקלו בכוחות נסוגים חזקים שהשיבו מלחמה ואילצו את ההודים לסגת בחזרה לחלב.
כדי לתגבר את הכוחות בחלב הורה הפיקוד הבריטי לדיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית (בפיקוד מייג'ור גנרל הנרי הודג'סון), ששהתה בדמשק כחיל מצב, להתקדם לחלב. הדיוויזיה עזבה את דמשק ב-27 באוקטובר אולם בהגיעה לחומס ב-31 באוקטובר נחתם הסכם שביתת הנשק והמלחמה הסתיימה.
לקריאה נוספת

פילדמרשל ארצ'יבלד פרסיוול ויוול, מסעי המלחמה בארץ ישראל, הוצאת אריאל, 2007. עמודים 201–204
פדיון בני המיעוט הגרמני ברומניה

בתקופה שבין 1968 ועד המהפכה הרומנית (1989), נרקמו עסקאות רבות בהוראתו של ניקולאה צ'אושסקו בהן שילמה מערב גרמניה סכומי כסף גדולים לרומניה תמורת מתן היתרי הגירה לבני המיעוט הגרמני מרומניה, בהם סקסונים טרנסילבנים, ציפסרים, שוואבים ואחרים. העסקאות בוצעו על פי דגם "עיסקות חליפין" קודמות לפדיון יהודי רומניה ונוהלו בדרכים דומות.
ניקולאה צ'אושסקו
רקע היסטורי

במהלך מלחמת העולם השנייה בסביבות 50,000 מבני המיעוט הגרמני ברומניה התגייסו ושרתו בצבא גרמניה הנאצית. לאחר כניסת הצבא האדום לרומניה באוגוסט 1944, רבים מהם ניסו להימלט עם משפחותיהם, מהם כמאה אלף נלכדו והושבו לרומניה. על פי צו אישי של סטלין הוגלו בדצמבר 1945 כ-75,000 גברים ונשים מבני המיעוט הגרמני ברומניה למחנות עבודת כפייה בברית המועצות, כעשרה אחוזים מהם מתו שם בתקופה זו. שלטונות רומניה הקומוניסטית הלאימו את רכוש המגורשים.
ההסכם

בהוראתו של ניקולאה צ'אושסקו יצר הגנרל הרומני גאורגה מרקו מגע עם "אדוארד" (שם הקוד של המשפטן הגרמני Ewald Garlepp), שפעל כנציגו האישי של שר הפנים המערב גרמני באותה עת הנס-דיטריך גנשר. המגעים התנהלו בשנים 1962–1967 ובסופם נחתם הסכם בין רומניה למערב גרמניה, בו נקבע שזו תפצה את רומניה על "השקעתם" באזרחי רומניה ממוצא גרמני. לפי המחירון שנקבע באמצע שנות השבעים של המאה העשרים מחירו של ילד או אישה עקרת בית עמד על 1,800 מרק גרמני לגולגולת, מחירו של סטודנט 5,500 מרק גרמני ומחירו של פרופסור אוניברסיטאי 11,000 מרק גרמני. בנוסף, לרבבת מהגרים ניתן "בונוס גלובלי" של מיליון מרק גרמני. בפברואר 1968 הוחלף "אדוארד" בעורך הדין המערב גרמני Heinz-Gunter Husch, כנציגם במגעים. במהלך השנים 1967–1989 שולמו לרומניה עבור ויזות לגרמנים כ-1.4 מיליארד מרק גרמני. עלויות ההגירה הכוללות למערב גרמניה התקרבו לשלושה מיליארד מרק גרמני, בהן נכללו גם הוצאות הנסיעה, תשלומי מכסים ועוד.
מספר הגרמנים האתניים שביקשו להגר מרומניה עלה על מספר האישורים שהנפיקו הרומנים, לכן התפתח שוק שחור להשגת אישורים; מבקשי אשרת הגירה שילמו סכומים גבוהים לפקידים רומנים במטרה לקדם את תורם לקבלת האישור, על חשבון מבקשי הגירה אחרים. ב"מסלול" זה שולם שוחד של כ-18,000 מרק גרמני בממוצע למשפחה, על פי מפתח של 12,000 מרק לגבר, ו-6,000 מרק לאישה ולילד.
אחרי המהפכה

אחרי המהפכה הרומנית נפתחו שערי רומניה להגירה חופשית. לשם השוואה, ב-1948 חיו ברומניה כ-350,000 גרמנים אתניים; מספרם פחת עד המהפכה הרומנית לכדי 250,000, ולאחר המהפכה גברה ההגירה עד שב-2002 נותרו ברומניה כ-60,000 גרמנים אתניים בלבד.
ב-1 במאי 1997, במהלך ביקורו של שר החוץ הגרמני קלאוס קינקל בבוקרשט, התנצל שר החוץ הרומני דאז, אדריאן סוורין, בפני עמיתו, ובאמצעותו בפני המהגרים הגרמנים מרומניה - על "מכירת" המהגרים הגרמנים.
ראו גם

פדיון יהודי רומניה
לקריאה נוספת

Ion Mihai Pacepa, Orizonturi roșii, Editura Venus, București, 1992 (ברומנית)
הערות שוליים

↑  Le Temps readuce in discutie "vanzarea" germanilor din Romania in perioada comunismului  (ברומנית)
↑  „Paşaport pentru Germania“, cum a vândut Ceauşescu ca la piaţă un sfert de milion de cetăţeni ai României (ברומנית)
↑  המיעוט הגרמני 1997 באתר של המכון ללימוד בעיות המיעוטים הלאומיים (ברומנית)
Next (רשת אופנה)

| --- | --- |


החנות במנצ'סטר
 נתונים כלליים
 סוג:  רשת אופנה וכלי בית
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בלונדון (NXT) 
 מייסדים:  יוסף היפוורת'
 תקופת הפעילות:  1864 (כ-J Hepworth & Son), 1982 (כ-Next) – הווה
 מיקום המטה:  אנדרבי, לסטרשייר, אנגליה, בריטניהבריטניה
 ענפי תעשייה:  קמעונאות, תעשיית הביגוד 
 יו"ר:  David Jones 
 מנכ"ל:  Simon Wolfson 
  
 www.next.co.uk
 
Next היא רשת אופנה וכלי בית בריטית בעלת חנויות רבות ברחבי בריטניה. הרשת מפעילה חנויות מקוונות ברחבי העולם.
לרשת 597 חנויות ברחבי אנגליה ואירלנד וכמעט 200 זכיינים ביותר מ-40 מדינות ברחבי העולם. רשת זו גם משווקת את בגדיה ואביזריה ל-72 מדינות ברחבי העולם ובכללן רוסיה, אוסטרליה, גרמניה, ארצות הברית וישראל. Next היא רשת האופנה הגדולה ביותר בבריטניה, לאחר שעקפה את רשת מרקס אנד ספנסר. בתחילת 2012 ו-2014, החלה החברה להיסחר בבורסה לניירות ערך של לונדון כאשר היא מרכיב של מדד FTSE 100.
היסטוריה

החברה הוקמה בעיר לידס בשנת 1864 על ידי חייט בשם יוסף היפוורת', שהקים אז חברה תחת השם יוסף היפוורת' ובניו (J Hepworth & Son).
בשנת 1982 נרכשה יוסף היפוורת' ובניו על ידי קנדל ובניו בע"מ. חברת האופנה רצתה לפתוח מחדש חנויות של קנדל כמותג לבגדי נשים. טרנס קונרן, היה המעצב הראשי של החברה, ושימש גם כיו"ר של היפוורת'. הוא גייס את ג'ורג' דייוויס, לשמש למנכ"ל של הבא.
בגל הראשון של מגפת הקורונה בחודש מרץ 2020, הוקפאה פעילות החברה במשך מספר שבועות.
סקירה עסקית > המותג "נקסט"

הרשת הקמעונאית "נקסט" הושקה בפברואר 1982. החנות הראשונה שנפתחה מכרה קולקציות אקסקלוסיביות של בגדים אופנתיים, נעליים ואביזרים לנשים. לאחר זמן קצר, נוספו קולקציות עבור גברים, ילדים וכלי בית.
הבגדים של חברת נקסט מעוצבים על ידי צוות העיצוב פנים ארגוני.
כיום, החברה מחזיקה בלמעלה מ-500 חנויות בבריטניה ואירלנד, ובלמעלה מ-40 חנויות במדינות שונות בחו"ל. בשנים האחרונות מספר חנויות אופנה וכלי בית נפתחו באנגליה, באוגוסט 2011, חברת נקסט פתחה את הסניף הראשון שמשלב אופנה, כלי בית וריהוט לחצר ב-Shoreham-by-Sea.
בשנת 1988 הושקה היכולת הפורצת דרך של ההזמנות בדואר, עם ספר בכריכה קשה המכיל 350 עמודים, אשר היווה את הקטלוג לקמעונאות. בספר של קולקציית האביב-קיץ ישנם כמעט 1400 עמודים אשר מציעים אוספים נרחבים עבור גברים, נשים ילדים וכלי בית.
קניות מקוונות הוצגו בשנת 1999, כאשר כל הקטלוג הפך להיות זמין לרכישה דרך האינטרנט- כל עמוד ועמוד מתוך הקטלוג, גם בקניות מהבית בבריטניה. נקסט הייתה חלוצת הרעיון של מותג יחיד עם שלוש דרכים שונות לרכישה- בחנויות, בטלפון ובאינטרנט. חברת נקסט עכשיו משרתת את לקוחותיה בכ-70 מדינות מחוץ לבריטניה.
סקירה עסקית > עסקי חברה אחרים

לחברת נקסט יש פעילויות בסין, הונג קונג, סרי לנקה, הודו ובריטניה העוסקות בעיצוב, קנייה, שיווק ובקרת איכות של מוצריה של החברה.
Lipsy- מעצבת ומוכרת את המותגים שלה- מוצרי אופנה לנשים צעירות יותר.
הערות שוליים

↑  מיכל רז-חיימוביץ', ‏נקסט מורידה את האתר מהאוויר עד להודעה חדשה, באתר גלובס, 26 במרץ 2020
↑  Next Corporate
משימה בלתי אפשרית: אומת הנוכלים

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  משימה בלתי אפשרית מאת ברוס גלר
 בימוי:  כריסטופר מק'קווארי 
 הופק בידי:  טום קרוז בריאן בורק ג'יי ג'יי אברהמס
 תסריט:  כריסטופר מק'קווארי
 עריכה:  אדי המילטון 
 שחקנים ראשיים:  טום קרוז   ג'רמי רנר   סיימון פג   רבקה פרגוסון   וינג ריימס   אלק בולדווין   שון האריס
 מוזיקה:  ג'ו קריימר 
 צילום:  רוברט אלסוויט 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Skydance Productions   Bad Robot Productions
 חברה מפיצה:  אולפני סרטי פרמאונט
 שיטת הפצה:  הורדה דיגיטלית, וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 31 ביולי 2015   ישראל 30 ביולי 2015
 משך הקרנה:  131 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מתח, סרט פעולה 
 תקציב:  150 מיליון דולר
 הכנסות:  682,714,267 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   mi5
 סרט קודם:  משימה בלתי אפשרית 4: קוד הצללים
 סרט הבא:  משימה בלתי אפשרית 6
 תרגום לעברית:  משימה בלתי אפשרית: אומת הנוכלים
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
משימה בלתי אפשרית: אומת הנוכלים (באנגלית: Mission: Impossible - Rogue Nation) הוא סרט פעולה וריגול אמריקאי משנת 2015 והסרט החמישי בסדרת סרטי הקולנוע משימה בלתי אפשרית שמתבססים על סדרת הטלוויזיה באותו שם. את הסרט ביים וכתב כריסטופר מק'קווארי על פי תסריט של דרו פירס ובתפקיד הראשי מככב טום קרוז שגם מפיק, לצדו של ג'יי ג'יי אברהמס.
צילומי הסרט החלו באוגוסט 2014 בווינה, אוסטריה והוא עלה לאקרנים בישראל ב-30 ביולי 2015 ובצפון אמריקה ב-31 ביולי 2015. הסרט הכניס בקופות 682,142,377 מיליון דולר.
צוות השחקנים ודמויות

טום קרוז - אית'ן האנט גיבור הסרט ראש כוח משימה בלתי אפשרית.
ג'רמי רנר - ויליאם ברנדט סוכן שדה בכוח משימה בלתי אפשרית.
סיימון פג - בנג'י דאן סוכן שדה טכני בכוח משימה בלתי אפשרית.
רבקה פרגוסון - אילזה פאוסט סוכנת סמויה בריטית בארגון הסינדיקט.
וינג ריימס - לות'ר סטיקל סוכן טכני בכוח משימה בלתי אפשרית.
אלק בולדווין - אלן האנלי, מנהל סוכנות הביון המרכזית
שון האריס - סולומון ליין, מנהיג ארגון "הסינדיקט" ומתנקש מיומן מאוד והנבל הראשי של הסרט.
הרמיוני קורפילד - מוכרת בחנות/סוכנת IMF