עודד ליפשיץ (עיתונאי)
ביוגרפיה > כעיתונאי

בשנים 1983–1995 עבד כעיתונאי ופובליציסט ב"על המשמר" (העיתון היומי של תנועת "השומר הצעיר") . כמו כן פרסם רשימות ותחקירים במוסף "הדף הירוק", של העיתון אשר עסק בנעשה בתוך התנועות הקיבוציות. כתבותיו עסקו בנושאים חברתיים, מדיניים ואידאולוגיים. בין היתר, עסק בביקורת על התנועות הקיבוציות ובחשיפת פרשיות פיננסיות בהן הסתבכו, דבר שלא היה אופייני בעיתון שהיה ביטאונה של תנועת הקיבוץ הארצי. אחד ממאמריו הבולטים היה ביקורת בעקבות הפלת המטוס הלובי בסיני, שבו טען כי למרות שטייס המטוס שגה, הצמרת המדינית והביטחונית שקיבלה את ההחלטה חמקה מאחריות. ליפשיץ כתב עוד כי לדעתו יש סכנה שההתחמקות מאחריות תמנע את הפקת מלוא הלקחים לגבי מקרים דומים בעתיד.
בעקבות יום האדמה ב-1976 פרסם ליפשיץ מאמר עמדה בו כתב: ”נדמה לי שבפעם הראשונה הגענו לכך שחיילים ישראלים יירו לתוך המון זועם. וכשזה קורה כבר אין זה חשוב מי הוא הצודק והבושה היא של כולנו. הנזק המוסרי, המדיני, הכלכלי והצבאי שמאורעות השבועיים האחרונים גרמו למדינת ישראל הוא עצום, ויחסינו עם ערביי ישראל ותושבי השטחים שוב לא יהיי כמקודם. חשבנו שאפשר לשמור על יחסים יפים כאלה מבלי לתת כל תמורה, וכשמיעוט כזה נלחם בעד עניין צודק כשמירה על מעט האדמה שנותרה בידיו לאחר שרשרת ארוכה של הפקעות על־פי התגובה במיגזר היהודי ניתן היה לחשוב שמדובר פה במרידה צבאית, בעוד שלאמיתו של דבר צריכים היינו להיות גאים בכך, שבשנות חינוך דמוקרטי הביאו את הערבים להכריז על שביתת־מחאה בלבד, אמצעי ליגאלי ומכובד בכל דמוקרטיה.”
במאמרו "הערומים והתמימים" תיאר את השנים הרבות בהן עסק בתחומים בעייתיים בפיתחת רפיח בכנסים, בהפגנות, במפגשים עם אישי ציבור ותושבים, כתב מכתבים ומאמרים. במאמר הדגיש מספר תחומים בעייתיים עיקריים לראייתו: ההתיישבות היהודית בפיתחה עלולה להיות אבן נגף לשלום, כשיגיע, העוול שנעשה לבדואים בפיתחה ובמיוחד על כך שנושלו משטחי השדות הפוריים לצורך הקמת אזור התעשייה של העיר ימית. ליפשיץ הדגיש במאמר שלעמדתו חייבים לשמור על חיץ ביטחוני בפיתחה, וטען שככל שדוגלים בעמדה יונית ודוגלים בעצמאות פוליטית ובהגדרה עצמית לתושבי השטחים, כך גדל הצורך הביטחוני אסטרטגי בחיץ ביטחוני בפיתחה. ליפשיץ טען גם שהתקציבים ליישובי הנגב כגורם ביטחוני, איפשרו בעבר להפכם למבצרים עם מוצבים, בונקרים וסבך גדרות הגנה מסביב. ואילו אחרי שנות השבעים תקציב ההגנה המרחבית נמוך, ועוד תובעים לקצץ אותו, כלומר ממקמים את ההגנה המרחבית והיישובית בשוליים.
בעקבות מאמרו של אהרן מגד "טרגדיה ישראלית", העוסק בפינוי חבל ימית כחלק מהסכם השלום עם מצרים ומציג את המצב כטרגדיה לשני העמים, ענה לו ליפשיץ: ”אני כואב כמוך את כאב הפינוי של מתיישבי חבל ימית, אלא שטעית טעות חמורה: חבל ימית לא הוקם על חולות שוממים ולענה לא צמחה בו לפני שבאו המתיישבים היהודים. עד ינואר 1972 ישבו בחבל כ-6000 בדואים, חקלאים ולא נוודים שחיו בבתי אבן וחימר, סוכות ואוהלים... דורות רבים, מאות בשנים...”
ליפשיץ הוביל קו של היפתחות לתקשורת ביקורתית ואמינה בעיתונות התנועתית והקיבוצית. הוא שלל את הגישה שרווחה אז בקיבוצים אשר לפיה אין להוציא לעיתונות החיצונית והארצית, את הכביסה הפנימית של משפחת הקיבוץ. היו כלפי דרכו טענות רבות אך הוא טען שיש חברים שרוצים עיתונות ליברלית ואחרים, שמפחדים מכל חשיפה של ביקורת פנימית. ליפשיץ היה לוחם עקבי וחריג למען שקיפות המידע ובירורת על מהלכי הממסד. הוא שלל את הגישה שרווחה אז בקיבוצים אשר לפיה אין להוציא לעיתונות החיצונית והארצית, את הכביסה הפנימית של משפחת הקיבוץ.
במשך מספר שנים הכין כתבות לתוכנית הרדיו "שעה קלה על כלכלה" ששודרה בגלי צה"ל.
בשנים 2015–2022 פרסם מאמרים בעיתון "הארץ".