stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
1925 במדע
נפטרו

3 בפברואר – אוליבר הביסייד, מהנדס, פיזיקאי ומתמטיקאי אנגלי (נולד ב-1850)
5 במרץ – יוהאן ינסן, מתמטיקאי ומהנדס דני, ידוע בעיקר בשל משוואת האי-שוויון המפורסמת הקרויה על שמו, אי-שוויון ינסן (נולד ב-1859)
22 ביוני – פליקס קליין, מתמטיקאי גרמני (נולד ב-1849)
26 ביולי – גוטלוב פרגה, מתמטיקאי ופילוסוף גרמני (נולד ב-1848)
16 בספטמבר – אלכסנדר פרידמן מתמטיקאי ופיזיקאי רוסי, ידוע בעיקר בשל משוואות פרידמן והרעיון של התפשטות היקום (נולד ב-1888)
ונוס מדולני וייסטוניצה
ג'ון סקופס בתקופת משפט הקופים
רניום, מתכת מעבר נדירה
ורנר הייזנברג
דאגלס אנגלברט, ממציא העכבר
לואי נירנברג 1975
לאו אסאקי
פול גרינגרד
אוליבר הביסייד
פונקציה פולילוגריתמית

במתמטיקה, פונקציה פולילוגריתמית ב- n היא פולינום בלוגריתם של  n, מהצורה:  a_{k}(\log n)^{k}+a_{k-1}(\log n)^{k-1}+\cdots +a_{1}(\log n)+a_{0}.
למשל, הפונקציה { f(x)=5(\log 2)^{4}+11(\log 2)^{3}+5.5(\log 2)^{2}+\log 2+3 היא פונקציה פולילוגריתמית.
לפעמים הביטוי  (\log n)^{k} נכתב בצורה  \log ^{k}n, כמו שהביטוי  (\sin x)^{2} נכתב לעיתים  \sin ^{2}x.
במדעי המחשב, פונקציות פולילוגריתמיות הן סדר סיבוכיות זמן או מקום של אלגוריתמים מסוימים (למשל, "אלגוריתם בעל סיבוכיות פולילוגריתמית"). סיבוכיות זו גדולה מסיבוכיות לוגריתמית  O(\log(n)), וקטנה מסיבוכיות ליניארית ( O(n)).
אלגוריתמים בסיבוכיות פולילוגריתמית הם מבחן AKS לראשוניות וחיפוש שכן קרוב.
כל הפונקציות הפולילוגריתמיות הן  o(n^{\epsilon }) עבור כל מעריך  \epsilon >0, כלומר, פונקציה פוליגריתמית גדלה לאט יותר מכל פונקציה מעריכית חיובית.
1936 במדע

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  | 1936  במדע |  |
< · 1934 · 1935 — 1936 — 1937 · 1938 · >
כל ערכי השנים במדע במאה ה-20 · כל ערכי השנים במדע במאה ה-21 · פורטל מדע בישראל
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-1936.
תרשים של מבנה כדור הארץ
ציור של סוללת בגדאד
ארכאולוגיה

דיווח ראשון על חפירות של היישוב הקדום ביסקופין (Biskupin) בפולין, יישוב מבוצר מתקופת הברזל.
גילוי ה"סוללת בגדאד". מספר אגרטלים שייתכן ושימשו ליצירת זרם חשמלי.
תחילת חפירות בדמַנִיסִי גאורגיה, בנוסף לאתר מימי הביניים נחשף 50 שנה מאוחר יותר אתר פלאוליתי עשיר בממצאים של כלים, בעלי חיים ושלדים מאובנים של הומו גאורגיקוס.
גאולוגיה

אינגה להמן, סייסמולוגית דנית, מעלה את התאוריה כי לכדור הארץ יש גלעין פנימי מוצק.
זואולוגיה

7 בספטמבר - הזאב הטסמני האחרון, מת בגן החיות הובארט (Hobart Zoo), בהובארט, באי טסמניה שבאוסטרליה.
טכנולוגיה

26 ביוני – טיסה ראשונה של המסוק Focke-Wulf Fw 61 שהיה מסוק ראשון בעולם.
כימיה

23 בדצמבר – גרהרד שרדר (Gerhard Schrader) כימאי גרמני שעסק במסגרת עבודתו באי גה פארבן בפתוח חמרי הדברה על בסיס אורגנופוספטים גילה במקרה שהחומר טאבון (Tabun) יכול לשמש כגז עצבים
מדעי המחשב

אלן טיורינג, מתמטיקאי בריטי, מפרסם ספר בשם On Computable Numbers המציג את מכונת טיורינג
רפואה

ביצוע לובוטומיה על ידי הרופא הפורטוגזי אנטוניו אגס מוניז.
פרסים

מדליית פילדס במתמטיקה מוענקת לראשונה:
לארס אלפורס (פינלנד), ג'סי דאגלס (ארצות הברית)
פרס נובל
פרס נובל לפיזיקה - ויקטור הס, אוסטריה - על גילוי הקרינה הקוסמית, קארל דייוויד אנדרסון, ארצות הברית - על גילוי הפוזיטרון.
פרס נובל לכימיה - פטר דביי - על עבודתו בנושא מבנה מולקולרי דרך מחקריו במומנט דיפול והשתברות קרני רנטגן ואלקטרונים בגזים
פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה - הנרי דייל, אוטו לוי - על העברת אותות עצביים באמצעות מוליך עצבי
נולדו

4 בינואר – שמואל וינוגרד, מדען מחשב ישראלי אמריקאי, ידוע בעיקר בתרומתו בתורת הסיבוכיות.
10 בינואר – רוברט וילסון, פיזיקאי אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיקה על גילוי קרינת הרקע הקוסמית.
20 בינואר – אדוארד פייגנבאום, מדען מחשב יהודי-אמריקאי, מוכר במיוחד בתחום הבינה המלאכותית, זוכה פרס טיורינג לשנת 1994.
22 בינואר – אלן היגר, כימאי ופיזיקאי יהודי-אמריקאי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 2000 יחד עם אלן מקדיארמיד והידקי שירקאווה על גילוי פולימרים מוליכים ופיתוחם.
27 בינואר – סמואל טינג, פיזיקאי אמריקאי ממוצא סיני, חתן פרס נובל לפיזיקה בשנת 1976 על גילוי חלקיק יסודי כבד בשם מזון J/psi.
10 בפברואר – אברהם לֶמְפֶּל, מדען מחשב ישראלי, פיתח, יחד עם יעקב זיו, את אלגוריתם למפל-זיו לדחיסת נתונים.
22 בפברואר – ג'. מייקל בישופ, אימונולוג ומיקרוביולוג אמריקאי חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 1989, יחד עם הרולד א. ורמוס, על גילוי המקור התאי של אונקוגנים רטרו-וירוסיים.
11 במרץ – הרלד צור האוזן, מדען גרמני, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2008 על גילוי הקשר בין וירוס הפפילומה לסרטן צוואר הרחם.
24 במרץ – דייוויד סוזוקי, זואולוג, גנטיקאי, פעיל בנושא סביבה ופופולריזציה של המדע.
21 במאי – גינתר בלובל, ביולוג גרמני-אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1999 על הממצא שלחלבונים יש אותות פנימיים המורים על ההובלה והמיקום שלהם בתוך התא.
8 ביוני – קנת וילסון פיזיקאי אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיקה על התאוריה לתופעות קריטיות בהקשר למעברי פאזה (נפטר ב-2013).
20 באוגוסט – הידקי שירקאווה, כימאי יפני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 2000 יחד עם אלן מקדיארמיד ואלן היגר על גילוי פולימרים מוליכים ופיתוחם.
2 בספטמבר – אנדי גרוב, איש עסקים, מהנדס ומנהל אמריקאי יהודי, מהנדס חלוץ בתעשיית המוליכים למחצה (נפטר ב-2016).
14 בספטמבר – פריד מורד, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1998 על חלקו בגילוי תכונות האיתות של חנקן חמצני (NO).
6 באוקטובר – רוברט לנגלנדס, מתמטיקאי אמריקאי, הוגה תוכנית לנגלנדס המקשרת תחומים מרכזיים בתורת המספרים האלגברית ובתורת ההצגות, חתן פרס וולף ובפרס נמרס למתמטיקה.
10 באוקטובר – גרהרד ארטל, כימאי פיזיקלי גרמני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 2007 על מחקריו בתחום התהליכים הכימיים על משטחים מוצקים.
19 בנובמבר – יואן לי, כימאי מטאיוואן חתן פרס נובל לכימיה בשנת 1986 יחד עם ג'ון פולני ודאדלי הרשבאך על תרומתם בעניין הדינמיקה של תהליכים כימיים אלמנטריים.
2 בדצמבר – פיטר דוסברג, ביולוג גרמני אמריקאי, עוסק בביולוגיה מולקולרית ובביולוגיה של התא, ממובילי הטוענים כי ה-HIV אינו קשור למחלת האיידס.
23 בדצמבר – פיטר לדיסלאו האמר, מתמטיקאי יהודי אמריקאי, יליד רומניה, תרם לתחום חקר הביצועים ושל המתמטיקה הבדידה היישומית (נפטר ב-2006).
נפטרו

27 בפברואר – איוואן פבלוב, פיזיולוג רוסי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על עבודותיו בחקר מערכת העיכול, במהלך מחקרים אלו פיתח וביסס את המושג התניה קלאסית. (נולד ב-1849).
28 בפברואר – שארל ניקול, רופא ומיקרוביולוג צרפתי, חתן פרס נובל לרפואה בשנת 1928 על גילוי התפקיד של כיני הגוף כווקטור במגפות של טיפוס הבהרות אצל בני אדם (נולד ב-1866).
8 באפריל – רוברט באראני רופא אוסטרי ממוצא יהודי-הונגרי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על מחקריו בתחום הפיזיולוגיה והפתולוגיה של מערכת שיווי המשקל של האוזן הפנימית (נולד ב-1876).
27 באפריל – קרל פירסון, מתמטיקאי בריטי, תרם באופן משמעותי לתחומי הביומטריה, המטאורולוגיה, האאוגניקה ולתאוריות של דרוויניזם חברתי (נולד ב-1857).
2 באוגוסט – לואי בלריו מהנדס, ממציא וטייס צרפתי מחלוצי התעופה (נולד ב-1872).
7 בספטמבר – מרסל גרוסמן, מתמטיקאי יהודי שווייצרי, התמחה בגאומטריה תיאורית, תרם לניסוח המתמטי של תורת היחסות הכללית (נולד ב-1878).
16 בספטמבר – ז'אן-באטיסט שארקו, מדען, רופא וחוקר קטבים צרפתי (נולד ב-1867).
17 בספטמבר – אנרי לה שטלייה, כימאי צרפתי, נודע בעיקר בשל עקרון לה שטלייה שניסח, המגדיר מאפיינים של שיווי משקל כימי (נולד ב-1850).
5 בדצמבר – אוסקר ויסטינג, מגלה ארצות נורווגי, מהראשונים שהגיעו אל הקוטב הצפוני וגם אל הקוטב הדרומי (נולד ב-1871).
9 בדצמבר – חואן דה לה סיירבה, מהנדס אזרחי, מהנדס אווירונאוטיקה וטייס, מחלוצי הפיתוח של המסוק. הצלחתו הידועה היא המצאת האוטוג'ירו (נולד ב-1895).
18 בדצמבר – אנדריה מוהורוביצ'יץ', מטאורולוג וסייסמולוג קרואטי, נודע בעיקר בזכות תחום אי הרציפות מוהורוביצ'יץ' (מוהו) שנקרא על שמו (נולד ב-1857).
זוג זאבים טסמניים, צילום מ-1902
אלן טיורינג
מדליית פילדס
אדוארד פייגנבאום
אלן היגר
אברהם לֶמְפֶּל
הרלד צור האוזן
איוואן פבלוב
רוברט באראני
אנרי לה שטלייה
מרד חמלניצקי

ערך זה עוסק במרד עצמו. אם התכוונתם לפרעות ביהודים במהלכו, ראו .
מרד חמלניצקי (בפולנית: Powstanie Chmielnickiego, באוקראינית: Хмельниччина, "תקופת חמלניצקי"; ידוע גם כ"מרד הקוזאקים הגדול", "מלחמת הקוזאקים בפולנים", "מלחמת השחרור העממית האוקראינית" ועוד) הוא כינויה של התקוממות הקוזאקים והצמיתים בהנהגת בוגדן חמלניצקי שפרצה בשטח אוקראינה המודרנית בשנת 1648 ונמשכה לסירוגין עד למותו ב-1657. המרד כוון נגד שלטון האיחוד הפולני-ליטאי ונועד לסלק את האצולה, את החוכרים היהודים ששירתו אותה ואת הכנסייה הקתולית הרומית מאוקראינה. המורדים הצליחו להביס את צבאות האיחוד מספר פעמים וכוננו שלטון עצמי במרבית הארץ. המלחמה גלשה גם מחוצה לה והגיעה לממלכת פולין גופא, לדוכסות הגדולה של ליטא ולנסיכויות הדנובה. ב-1654 הסכים הצאר הרוסי אלכסיי הראשון להעניק חסות לחמלניצקי, וכך הפך המרד למלחמה רוסית-פולנית. בתולדות עם ישראל זכור המאורע בשל מעשי הטבח שערכו המתקוממים באלפי יהודים, שנודעו כגזירות ת"ח-ת"ט.
רקע

ב-1569, הדוכסות הגדולה של ליטא וממלכת פולין צורפו זו לזו באיחוד לובלין ויצרו את האיחוד הפולני-ליטאי, או רפובליקת שני העמים. הליטאים, שהיו מעוניינים באיחוד כדי להבטיח לעצמם תמיכה נגד הצאר, העבירו לשליטה פולנית שטחים נרחבים באוקראינה של היום, אותם כבשו במאה ה-13. האצילים הפולנים, השלאכטה (szlachta) נעשו לכח המוביל באיחוד לאחר הנהגת מונרכיה נבחרת ב-1573. הם נהרו לנחלות החדשות, הקימו לטיפונדיות ענק והחילו חוקי צמיתות על האיכרים הרוּתֶנִים (השם הנהוג לסלאבים מזרחיים ככלל עד המאה ה-18) המקומיים. אל מול חולשת המלך, הם נהגו כרצונם באוכלוסייה, תוך הפרת החוק לעיתים קרובות. הנסיכים המקומיים, כמו בית אוסטרוגסקי, נקטו באותן שיטות: גדול אויביו של חמלניצקי, הוויווד ירמי וישניובייצקי, הוא "הדוכס ווישנעוועצקי" המוזכר ביוון מצולה, היה רותני ממשפחה אדוקה שאמו הייתה דודניתו של המטרופוליט מקייב. הוא קיבל חינוך ישועי והמיר את דתו לקתולית בגיל עשרים. המאבק שהתפתח היה בעיקרו מעמדי, בין בעלי האדמות הגדולים לכל היתר. בקרב האצולה רווחה התפישה ה"סרמאטית", האמונה כי חבריה – ללא הבדלי מוצא ובין אם היו רותנים, ליטאים, פולנים או גרמנים – הם צאצאי אותם נוודים קדומים ומהווים חטיבה חברתית נפרדת ונעלה מפשוטי העם. התרבות הפולנית והדת הקתולית התפשטו בקרבם בגלל הדומיננטיות של השלאכטה ברפובליקת שני העמים; בימי המלחמה, זיהו האצילים את עצמם ואת השיטה החברתית באופן בלעדי עם האיחוד כולו.
לחיכוך באוקראינה היה גם מימד אמוני חזק: המלך והמגנאטים ניסו לכפות על פשוטי העם כמו גם על האצילים הרותנים להמיר את דתם מנצרות אורתודוקסית לקתולית. ב-1596 שוכנעו מספר בישופים רותניים (אנ') להכיר בסמכות האפיפיור ולהקים כנסייה אוניאטית. הבישופים שסירבו הוכרזו כמורדים על ידי המלך זיגמונט השלישי והוא החל ברדיפה שיטתית של הכנסייה האורתודוקסית. להיבט הדתי הזה הייתה חשיבות מכריעה ב-1648, וכל הלא-אורתודוקסים זוהו כאויבים בידי המורדים, אף כי המרת דתם מעולם לא היוותה מטרה בעיני האחרונים; למרבית ההרוגים מעולם לא הוצעה האפשרות. ההיסטוריון אדוארד פראם כתב כי "הדת מילאה תפקיד מכריע כאמצעי להגדרה עצמית ולזיהוי האויב, אך הדוקטרינה הדתית לא הייתה במוקד הסכסוך."
האצילים מסרו את מרבית הקרקע לחוכרים, רובם יהודים שהיגרו לאוקראינה בעקבותיהם: ב-1616, חצי מהאדמות היו שכורות בידיהם. כמו כן, יהודים רבים רכשו את הזיכיונות למכור טבק או משקאות חריפים באחוזות. מצב עניינים זה הביא לעוינות עזה מצד האוכלוסייה המקומית כלפי היהודים.
ההתמרמרות הרבה שעוררו צעדיהם של השלאכטה תועלה במהירות למעשי מרד, שהכח המניע בהם היה הקוזאקים מהסיץ' הזפורוז'י. אלה התגוררו בערבות הפרא מעבר לנהר הדנייפר, אזור ספר שהיה נתון לשליטת הרפובליקה בשם בלבד, וקיימו אורח חיים צבאי-למחצה. הם היו שרויים בשגרה של לחימה מתמדת נגד הטטרים מחאנות קרים. הממשל ניסה לאכוף את שליטתו עליהם, וב-1572 הונהגה מערכת של "קוזאקים רשומים" שצורפו לצבא ונהנו מזכויות-יתר. בו בזמן, התמידו האצילים בנסיונותיהם לשחוק את חירויות השאר. הזפורוז'ים, שהיו גם אורתודוקסים מסורים, התקוממו שמונה פעמים בין 1592 ל-1638. מעשי המרי שלהם ונטייתם להפר את השלום עם השולטנות העות'מאנית על ידי ייזום פשיטות לשטחה הגבירו את ניסיונות האיחוד לרסנם על ידי הגבלת מספרם.
המרד > התחדשות הלחימה והתפשטותה לליטא

למרות שחמלניצקי הפסיק להתקדם מערבה, מספר אטמנים, שהבולט ביניהם היה מקסים קריבונוס, פנו עם אנשיהם לתמוך ברותנים המתקוממים. ב-10 ביוני (31 במאי לפי הלוח היוליאני שהיה נהוג שם אז) כבש קריבונוס את העיר נמירוב וב-24 בו, אחרי מצור בן ארבעה ימים, את טולצ'ין. בו בזמן אסף וישניובייצקי חיילים נוספים מהמגנאטים המקומיים ויצא למסע מלחמה על דעת עצמו; הוא נחל מספר הצלחות אך נסוג עד פאתי ווהלין תוך זמן קצר. ב-10 ביולי הגיע קריבונוס לפולונאה שבווהלין, המצודה הגדולה ביותר באוקראינה, וזו נפלה לידיו כבר למחרת, כשהרותנים בתוך החומות קמו על המגינים. בשלוש הערים נטבחו אלפי קתולים, אוניאטים ויהודים. וישניובייצקי, מצדו, טבח בכפריים הרותניים. כמו כן, הטטרים שבו לזירה בראשית יולי עם חיל גדול של 11,000 פרשים, מעודדים מהצלחת מסע הביזה הקודם. התפתחויות אלה סיימו את הרגיעה היחסית. הן חמלניצקי והן הסיים נגררו לסיבוב לחימה נוסף. בסוף החודש הוא כבר יצא לעזרת קריבונוס כשהלה כמעט הובס על ידי וישניובייצקי בקרב הגדול ביותר במסע המלחמה שלו, סמוך לעיר סטרוקונסטנטינוב. השלאכטה נסוגו לבסוף ב-28 ביולי, בטרם הגיע ההטמן. ב-30 ביולי שיגר חמלניצקי איגרת למגנאט דומיניק זסלבסקי, המפקד העליון של כוחות האיחוד, בה האשים את וישניובייצקי בהפרת השלום.
בו בזמן גלשה ההתקוממות של הרותנים האורתודוקסים אל תוך גבולות הדוכסות הגדולה של ליטא, לדרומה של בלארוס המודרנית. באמצע יוני, חצה חיל קוזאקים בראשות פטרו הולובצקי את ביצות פולסיה ופשט על האחוזות המקומיות, תוך שהוא זוכה לסיוע מהמקומיים. אטמנים נוספים הצטרפו למערכה באזור. לקראת סוף החודש נפלה העיר סטארודוב, וימים אחדים אחריה גם הומל. המורדים התקדמו עד פינסק, שנכבשה ב-25 באוקטובר. בשלב זה התהפכה המגמה. הנסיך יאנוש רדזיוויל, בעל הקרקעות הגדול באזור, הטיל מצור על פינסק ולכדה לבסוף ב-9 בנובמבר. במהלך החודשים הבאים הוא הדף אותם עד לאזור סטארודוב. הלחימה בזירה משנית זו נמשכה עד לסיום המשא-ומתן בין הסיים לחמלניצקי וההודעה הרשמית על שביתת נשק בשלהי פברואר 1649. מעשי האיבה התחדשו בשנים לאחר מכן.
המרד > פילאבצי ושביתת הנשק

בספטמבר הטיל האיחוד למערכה צבא בן 30,000 איש, מתוכם 8,000 שכירי-חרב גרמניים, בפיקודם של זסלבסקי, קונייצפולסקי ומיקולאי אוסטרורוג. חמלניצקי, שאסף את מלוא כוחותיו, בז לשלושת האצילים חסרי-הניסיון שעמדו מולו. המחנה הפולני התקדם באיטיות בגלל הכבודה הרבה שנשאו עמם השלאכטה. ב-23 בספטמבר התנגשו שני הצבאות בסמוך לכפר פילאבצי. לאחר שהסתערותם הראשונית נענתה במתקפת-נגד, שלושת המגנאטים החליטו להסיג את כוחם לעמדות טובות יותר. בערב, נפוצה שמועה שהם נמלטו, ותוהו-ובוהו השתרר במחנה. מעבר לנהר הסמוך, כח קוזאקים ביים נסיגה; האצילים פתחו במרדף לא מסודר. תוך שחצו את האפיק, הכה חמלניצקי באגפם. צבא האיחוד התמוטט, תוך שהוא סופג את התבוסה הכבדה ביותר שנחל במהלך המרד. הנסוגים, שקריבונוס זינב בהם בדרכם ללבוב, הפקירו שלל בשווי עשרה מיליון זהובים, מאות קרונות מסע ומאה תותחים. פולין כולה נותרה ללא הגנה. כוחותיו של חמלניצקי הגיעו ללבוב ב-6 באוקטובר והחל במצור עליה. אף על פי שקריבונוס הצליח לכבוש את מצודת העיר, הסכים חמלניצקי להסיר את הכיתור ב-26 בחודש, לאחר ששולם לו כופר עצום של 100,000 דוקט. הוא פנה אל העיר זמושץ', והחל לצור עליה ב-6 בנובמבר.
התוצאה המיידית של האסון בפילאבצי הייתה חיזוק במעמדה של הסיעה המתונה בסיים בראשות אוסולינסקי וקיסיל. עם הגעת הידיעה על מותו של ג'רג' ראקוצי הראשון, נסיך טרנסילבניה ומועמדם המועדף של רבים מהשלאכטה, לא נותר מתחרה רציני מול יאן קז'ימייז' שנתמך בידי הקנצלר ונבחר ב-20 בנובמבר. הלה שיגר מיד איגרת אל חמלניצקי והבטיח לו כי כל זכויות הקוזאקים יושבו להם אם יפסיקו את המערכה. בשלב זה, אף כי לא עמד כל צבא ממשי בינו לבין לוורשה, חשש ההטמן מניהול סדרה ממושכת של מצורים בחורף הקר, באזור שאוכלוסייתו הייתה פולנית וקתולית. כמו כן, קווי האספקה שלו התארכו ובמחנהו החלו להתפשט מחלות. חמלניצקי קיבל את הצעתו של המלך לשביתת-נשק, והסיר את המצור מזמושץ' ב-24 בנובמבר. הוא פנה חזרה לאוקראינה, ונכנס לקייב בתהלוכת ניצחון ב-2 בינואר 1649.
עוד קודם לכן, פתח חמלניצקי במגעים עם שליטים זרים במטרה להשיג סוזרניות שתבצר את הישגיו ותעניק לגיטימציה לשלטונו. כבר ב-8 ביוני 1648 הוא פנה אל אלכסיי הראשון מרוסיה, אך נענה ריקם. בהמשך, ניהל מגעים עם השולטן. הישגיו חסרי התקדים סחפו אליו את הרותנים באוקראינה, והעניקו למרד בסיס תמיכה רחב שהבדיל אותו מהתקוממיות הקוזאקים הקודמות. בהיסטוריוגרפיה האוקראינית, מקובל לראות באירועי 1648 את מבשריה הראשונים של התנועה הלאומית בארצם.
משא-ומתן רשמי בין חמלניצקי למשלחת בראשות קיסיל נפתח רק ב-19 בפברואר, במפקדת ההטמן בפריאסלאב. לאחר ניצחונותיו הגדולים, חמלניצקי לא היה מוכן להסתפק עוד בתנאים שהציב בתחילת המרד, ואף החל לכנות את עצמו "נסיך רותניה". קיסיל הציע לו את השבת חירויות הזפורוז'ים, חנינה כללית, הגדלת מספר הרשומים וסובלנות דתית מלאה באוקראינה. ההטמן, לעומת זאת, דרש את ביטול הכנסייה האוניאטית; מינוי אורתודוקסים בלבד לתפקידים הרמים בפלך קייב; הענקת מושב בסנאט למטרופוליט מקייב; העלאת מספר הרשומים ל-40,000 ואת סילוק כל היהודים מאוקראינה. הסנאטור לא היה מסוגל לקבל את הסעיפים הללו. לאחר שבוע של דיונים, הופסקו השיחות. אף כי לא נפתרה אף אחת מהסוגיות במחלוקת, הוכרז ב-26 בפברואר על קו תיחום מוסכם בין שני הצבאות. בליטא הוא ניצב על נהר הפריפיאט, בווהלין על נהר ההורין ובפודוליה הוא עבר דרך קמניץ-פודולסקי (ראה מפה). כמו כן, נקבע כי שביתת הנשק תימשך עד ל-22 במאי ואז יחודש המשא-ומתן.
המרד > המצור על זבראז' והסכם זבורוב

התנגשויות קטנות בין הסיץ' לאיחוד אירעו במהלך כל ההפוגה, והיא קרסה לאחר המועד הנקוב. ב-31 במאי 1649 התרחש הקרב המשמעותי הראשון בסבב החדש, כשאנדז'יי פירליי, דוכס סנדומייז', הניס כמה מאות קוזאקים סמוך לאיזיאסלב. בשבועות שלאחר מכן התנהלה סדרת קרבות בווהלין. ב-23 ביוני, לאחר שהביסו כח אויב סמוך למז'יבוז', קיבל פירליי ידיעה על התקרבות צבאו של חמלניצקי עצמו ונסוג למצודת זבראז'. הוא שיגר שליחים לוישניובייצקי ובקשו שיגיע לסייע לו. הוויווד, שהגיע למבצר ב-7 ביולי, נעשה למפקדם בפועל של 9,000 החיילים שהסתגרו בפנים.
ב-10 ביולי הגיעו למקום חמלניצקי והח'אן מקרים בראש צבא של רבבות, ופתחו במצור. הם תקפו את זבראז' מספר פעמים בכוחות גדולים אך נהדפו. המלך ואוסולינסקי החלו לכנס יחידות צבא בלובלין כדי לצאת לעזרתם רק ב-20 ביולי. החיל שנאסף היה שייך כולו לכתר, שכן המגנאטים הפגינו נכונות מועטה לסייע. בעת זו מצב האספקה במצודה היה בכי רע, וחיל-המצב רעב. חמלניצקי וגיראי יצאו לקדם את 25,000 אנשיו של קז'ימייז', וכיתרו אותם בזבורוב ב-15 באוגוסט, כשחצו נהר. בשלב זה, כשתבוסתם נראתה ודאית, הצליח אוסולינסקי ליצור קשר עם הח'אן. הקנצלר והווזיר סאפר עאזי אגא ניהלו משא ומתן חשאי באוהל שניטע בין שני המחנות, והטטרים הסכימו לנטוש את חמלניצקי בתמורה לשוחד של 40,000 טאלר ולתשלום מס שנתי קבוע. הסדר זה שיקף את האינטרסים ארוכי הטווח של קרים; אף כי גיראי שמח להחליש את האיחוד, הוא חשש בה במידה מהתעצמות יתרה של הקוזאקים. ההטמן, שגילה את דבר המגעים, חשש מבידוד ותבע להצטרף למשא-ומתן בעצמו. ב-17 באוגוסט נחתם הסכם זבורוב: למורדים הוענקה אוטונומיה בפלכי קייב, צ'רניהיב ובראצלב והזכות למנות אורתודוקסים בלבד למשרות בממשל. על צבא המלך, יהודים וישועים נאסר להגיע לאזורים אלה. מספר הרשומים הועלה ל-40,000, והוענקה חנינה כללית למורדים. עם זאת, נקבע כי מלבד אותם 40,000, ישובו כל היתר למעמדם החברתי הקודם. ב-20 באוגוסט הוסר המצור מעל זבראז', והחלה תקופת רגיעה נוספת.
סבב הלחימה הנוסף של קיץ 1649 התחולל גם בליטא. ביוני שיגר חמלניצקי לפולסיה כח גדול בפיקוד האטמן מיכאילו קריצ'בסקי, כדי למנוע מרדזיוויל לאיים על קייב. המגנאט הנחיל לקוזאקים תבוסה ניצחת בלואייב ב-31 ביולי.
המרד > קרב ברסטצ'קו והסכם בילה צרקווה

תנאי הסכם זבראז' לא היו מקובלים על רבים מפשוטי העם, שהיו צריכים לשוב להיות צמיתים או להיוותר מחוץ לשטח בשליטת הסיץ'. כמו כן, כשאושרר ההסכם בסיים בנובמבר, בוטלו כמה סעיפים: המטרופוליט מקייב לא התקבל לסנאט, וביטול הכנסייה האוניאטית נדחה מכל וכל. חמלניצקי שמר על הרגיעה, אך התעוררה התמרמרות רבה בקרב תומכיו. ידוע כי דנילו נצ'אי, אחד מבכירי האטמנים, היה ראש המתנגדים להסכם. כמו כן, במרץ 1650 פרץ מרד בתוך שורות הסיץ', שדוכא במהרה; מעט מאוד ידוע עליו, למעט זאת שהונהג בידי קוזאק בשם חודוליה.
בשלב זה החליט ההטמן לתקוף את נסיכות מולדובה, מתוך תקווה שהאיחוד בין שתי הישויות יהפוך למדינת-חסות עות'מאנית בראשותו. כמו כן, רצה לאלץ את הנסיך וסילה לופו להסכים לתת את יד בתו הצעירה לבנו טימיש חמלניצקי; כך תכנן ליצור קשר עם יאנוש רדזיוויל, שהיה נשוי לבכורה, ולזכות בלגיטימציה לשלוט שמוצאו הנחות יחסית שלל ממנו. הוא קיווה להסית את רדזיוויל הקלוויניסטי נגד הכתר. בנצלו את העוינות בין הח'אן ללופו, הוא גייס אותו שוב למטרתו. ב-20 באוגוסט כונס הצבא החדש, וכבר בראשית ספטמבר נפלה יאשי לידי הקוזאקים והטטרים. נסיך מולדובה אולץ לחתום על חוזה אירוסין בין בתו רוקסנה לטימיש.
הטמן הזפורוז'ים המשיך במגעיו עם גורמי חוץ. בין השאר, עלתה האפשרות כי יתמוך בג'רג' ראקוצי השני, נסיך טרנסילבניה, שחמד את כתר פולין. באפריל 1650 שוחררו פוטוצקי וקלינובסקי, שני המצביאים שנפלו בשבי עוד בקרב הנהר הצהוב, וחזרו לתפקידם בראש צבא פולין-ליטא. באוגוסט מת אוסולינסקי, שעוד דגל בפשרנות יחסית. החשש מברית בין ראקוצי לחמלניצקי הניע את הסיים לאשר בסוף 1650 מס מיוחד שנועד לממן מלחמה נוספת באוקראינה. בפברואר 1651 חודשו מעשי האיבה כשקלינובסקי יצא נגד ההטמנות. במרץ, הוא ספג תבוסה ליד ויניצה מידי הקוזאק איוואן בוהון ונסוג לקמניץ-פודולסקי. במאי, הוא הצליח להבקיע את דרכו לסוקאל, שם הלך והתכנס צבא בפיקוד המלך עצמו. ב-28 ביוני הוביל יאן קז'ימייז' את 80,000 אנשיו, שכללו גם 20,000 שכירי חרב, אל מול צבאם של חמלניצקי והח'אן שמנה כנראה כ-100,000 איש. שדה המערכה היה בסמוך לברסטצ'קו. ביום השלישי ללחימה, הצליחו הפרשים הפולנים להתקרב מאוד לח'אן עצמו, שנמלט מהשדה; חמלניצקי נסוג עמו, ואין זה ברור אם עשה זאת על דעת עצמו או נלקח כבן-ערובה. הוא שב כעבור מספר ימים, אך בשלב זה איבדו מפקדי הקוזאקים שליטה על צבאם, למרות שבחרו את בוהון כהטמן חדש בהיעדרו. הכתר נחל ניצחון מוחץ; רבבות רותנים נהרגו. בינתיים, דחה ראדזוויל בליטא את הצעותיו של חמלניצקי. ב-6 ביולי הוא מיגר את החיל הקוזאקי בפולסיה בקרב נוסף בלואייב, שהיווה את סופה למעשה של ההתקוממות בליטא, והתקדם דרומה. ב-4 באוגוסט כבש ראדזוויל את קייב עצמה. עם זאת, חמלניצקי הצליח להתאושש וגייס צבא חדש. קרב גדול נוסף שהתחולל בבילה צרקווה ב-25 בספטמבר הסתיים ללא הכרעה של ממש. שני הצדדים הותשו; ב-28 בספטמבר 1651 נחתם הסכם נוסף בעיר, שהקטין את מספר הרשומים ל-20,000 והגביל את האוטונומיה שלהם לפלך קייב בלבד. כמו כן, נאסר עליהם לקיים מגעים דיפלומטיים עם ארצות אחרות.
לאחר האמנה > מלחמת רוסיה-פולין

ב-10 בינואר 1654 הגיעה משלחת ממוסקבה לעיר פריאסלאב. ב-18 בינואר התכנסה במקום אספה גדולה של נציגי התושבים משלושת הפלכים שנשלטו בידי הקוזאקים, והם נשבעו חגיגית אמונים לצאר. הלה הכריז מלחמה על האיחוד הפולני-ליטאי, ושיגר צבא גדול כנגדו ביולי. המערכה התנהלה בעיקר בבלארוס, שם נחלו הרוסים ניצחונות רבים. הח'אן נטש כליל את ההטמן וכרת ברית עם יאן קז'ימייז' ב-20 ביולי 1654. זו אושררה גם על ידי יורשו, מחמט הרביעי גיראי, לאחר מותו בספטמבר. בראשית 1655 חדר צבא פולני-טטרי למעמקי אוקראינה והטיל מצור על אומן. ב-29 בינואר הגיע חמלניצקי לזירה, ולצד אנשיו צעדו חייליו הרוסיים של הנסיך וסילי בוטורלין. הפולנים ניצחו בקרב אך נסוגו הרחק מערבה בשל אורך קווי האספקה שלהם. בקיץ שלט ההטמן במרבית אוקראינה.
בינתיים, השתנה המצב הבינלאומי באופן חד. בנצלו את חולשת האיחוד, פלש קרל העשירי גוסטב, מלך שוודיה לפולין גופא ב-21 ביולי 1655. אל מול האיום השוודי החמור על שתיהן, החלו רוסיה ופולין-ליטא במשא ומתן בסתיו. מעשי האיבה הושעו. חמלניצקי, שהלך והתאכזב מהרוסים, פתח במסע מלחמה ברייסין בסיוע צבאו של בוטורלין. ב-18 בספטמבר הוא הטיל מצור על לבוב. כמו כן, הוא ניהל משא ומתן עם כל הצדדים בעימות הבינלאומי, כולל מלכי שוודיה וברנדבורג. יאן קז'ימייז' הציע לו אוטונומיה נרחבת בתמורה לסיוע נגד קרל גוסטב. ב-12 בנובמבר הוא פגש בצבא הח'אן ביזירנה, בקרב שהסתיים ללא הכרעה. ב-20 לחודש הם חתמו על חוזה אי-התקפה ביניהם, ונמסרו הבטחות מעורפלות גם למלך בוורשה, שלא התממשו בסופו של דבר. המערכה נפסקה.
לאחר האמנה > ראדנוט ומות חמלניצקי

לאחר כשנה של מגעים בהם לא התנהלה מלחמה נחתמה פשרת וילנה ב-3 בנובמבר 1656, בה הובטח לצאר אלכסיי לרשת את כתרו של יאן קז'ימייז' לאחר מותו בתמורה לברית צבאית נגד השוודים. חמלניצקי לא היה מרוצה מההסכם. ב-6 בדצמבר 1656 הוא אישר את הסכם ראדנוט שכונן ברית לחלוקת פולין-ליטא בינו לבין שוודיה, טרנסילבניה, ברנדבורג ובית רדזיוויל שפנה נגד מלכו. בינואר 1657 החלה מתקפה משולבת על האיחוד של צבאות טרנסילבניה והקוזאקים, בפיקודו של ראקוצי. חמלניצקי לא יצא בעצמו אלא שיגר את האטמן אנטין ז'דנוביץ'. לאחר כמה חודשים של התקדמות הצליח ראקוצי לכבוש את ורשה ב-17 ביוני, אך נסוג במהירות כשנודע לו שגוסטב לא יוכל לבוא לעזרו בגלל פתיחת חזית נוספת על ידי דנמרק-נורווגיה. ב-16 ביולי הובס צבאו על ידי הפולנים והטטרים, וב-22 ביולי הוא נכנע וחזר בו מבריתו עם שוודיה. באותה העת, לאחר שהתרעם על פתיחת המלחמה נגד בני-בריתו בפולין-ליטא, החל הצאר לחתור תחת חמלניצקי ולעודד סכסוכים בשורות הסיץ'. ההטמן מת זמן קצר לאחר ששמע על מפלתו של ז'דנוביץ', ב-6 באוגוסט 1657.
בנו בן השש-עשרה, יורי, ירש אותו אך הוחלף במהרה בידי האטמן איוואן ויהובסקי. הלה חשש מהתערבות הצאר בענייניה הפנימיים של ההטמנות. הוא פנה נגד מוסקובי, וכרת ברית עם השוודים שלא נשאה פרי. לאחר מכן, ב-6 בספטמבר 1658, חתם על אמנת האדיץ' עם הרפובליקה, שהעלתה את הקוזאקים למעמד של חברות מלאה באיחוד. ב-29 ביוני 1659 הנחילה הברית החדשה מפלה ניצחת לרוסים בקונוטופ. עם זאת, הן בתוך פולין-ליטא והן בסיץ' היו מתנגדים לפשרה. בספטמבר בחרה אספת קוזאקים פרו-מוסקובים את יורי הצעיר להטמן שוב. הוא חידש את הקשרים עם הצאר והביס את ויהובסקי באוקטובר. ב-1667, על רקע האיום הכפול מצד העות'מאנים והשוודים נגד שתיהן, חתמו רוסיה ופולין-ליטא על הסכם אנדרוסובו. התנאים הגדירו את ההטמנות הקוזאקית כקונדומיניום, וחילקו אותה למעשה בין שתי הממלכות לאורך הדנייפר. בשתי הגדות המשיכו הטמנים שונים – שנשבעו איש איש אמונים לאחת המעצמות והיו מקובלים כל אחד על סיעה אחרת בקרב הקוזאקים – ללחום זה בזה ללא הרף, למרוד בשליטיהם ולהחליף צדדים בין האיחוד, הטורקים, השוודים ומוסקובי. רק ב-1704 הצליח איוואן מזפה לשחזר את הישגו של חמלניצקי ולשלוט בכל האזור, אך קרב פולטבה ב-1709 קיבע סופית את מעמדו של הסיץ' כגרורה של הצאר. הוא פוזר בידי קתרינה הגדולה ב-1775. ב-1793, בחלוקת פולין השנייה, סופחה גם הגדה המערבית לרוסיה.