stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'אק שארל

| --- | --- |

ז'אק שארל, איור משנת 1820.
 לידה:  12 בנובמבר 1746 בוז'אנסי, צרפת 
 פטירה:  7 באפריל 1823 (בגיל 76) פריז, צרפת 
 ענף מדעי:  הנדסה, פיזיקה
 מקום מגורים:  צרפת
 מקום קבורה:  פר לשז 
 בן או בת זוג:  Julie Charles (25 ביולי 1804–?) 
 תרומות עיקריות
 בניית הכדור הפורח הראשון במילוי מימן; חוק שארל
 
ז'אק אלכסנדר סזאר שארל (בצרפתית: Jacques Alexandre César Charles;‏ 12 בנובמבר 1746 – 7 באפריל 1823) היה ממציא, מדען, מתמטיקאי ופיזיקאי צרפתי, מחלוצי הכדור הפורח.
באוגוסט 1783 בנו שארל והאחים רובר את הכדור הפורח (הבלתי-מאויש) הראשון בעולם שהיה ממולא-מימן; לאחר מכן, בדצמבר 1783, הגיעו שארל וטייס-המשנה שלו ניקולא-לואי רובר לגובה של 550 מטרים לערך בטיסת כדור פורח מאוישת. בעקבות השימוש החלוצי שעשו במימן ליצירת כוח עילוי, נקרא סוג זה של כדור פורח בשם "שארלייר" (Charlière; להבדיל מכדור פורח "מונגולפייר" - Montgolfière, על שם האחים מונגולפייה, חלוצי כדור פורח שהשתמשו באוויר חם ליצירת כוח העילוי לתעופה).
בניגוד לאחים מונגולפייה, שפיתחו את הכדור הפורח בהנעת אוויר והיו הראשונים להעלות כדור פורח לאוויר, אך לא הבינו את העיקרון הפיזיקלי העומד מאחורי התעופה, שארל פיתח את הכדור הפורח בהנעת מימן על בסיס מודל פיזיקלי, והכדורים הפורחים בהנעת מימן היו במשך זמן מה הדומיננטיים בתעופה מסוג זה, עד ששבו אלו המונעים באמצעות אוויר חם למעמד בכורה.
חוק שארל, שמתאר את שינוי הנפח של גזים בעת חימומם, נקרא על שם שארל, על אף שנוסח על ידי לואי ז'וזף גה-ליסאק ב-1802. גה-ליסאק ייחס את החוק לעבודה של שארל שלא נתפרסמה.
ב-1793 נבחר שארל לאקדמיה הצרפתית למדעים, ולאחר מכן הפך לפרופסור לפיזיקה בקונסרבטוריון הלאומי לאמנויות ומקצועות (Conservatoire National des Arts et Métiers).
ביוגרפיה

שארל נולד בקומונה בוז'נסי־סור־לואר (Beaugency-sur-Loire) ב-1746. הוא נישא לז'ולי פרנסואז בּוּשׁוֹ דז ארט (Julie Françoise Bouchaud des Hérettes; 1784-1817), אישה קריאולית הצעירה ממנו ב-37 שנה. לפי המסופר, המשורר אלפונס דה למרטין היה גם הוא מאוהב בה, והיא הייתה ההשראה לדמותה של אלוויר ביצירתו הפואטית "לה לאק" (Le Lac; "האגם"), שמתארת במבט לאחור אהבה עזה שחלקו שני גברים לאותה אישה, מנקודת מבטו של הגבר שלא זכה לבסוף באישה. שארל האריך ימים ומת אחרי אשתו, בגיל 76, ב-7 באפריל 1823.
טיסות של כדורים פורחים בהנעת מימן > הכדור הפורח הראשון בהנעת מימן

שארל הגה את הרעיון להשתמש במימן להפקת כוח העילוי לכדורים פורחים, לאחר שקרא את מאמרו של רוברט בויל על חוק בויל שפורסם 100 שנה קודם לכן, ב-1662, ולאחר שעיין בעבודותיהם של המדענים בני-זמנו הנרי קוונדיש, ג'וזף בלאק וטיבריוס קוואלו. הוא תכנן את מבנה הכדור הפורח, ואז החל לעבוד יחד עם האחים רובר, אן-ז'אן וניקולא-לואי רובר, על בניית דגם הכדור הפורח, בסדנה שלהם בכיכר ויקטואר בפריז. האחים הגו את הרעיון כיצד להכין את בלון האוויר קל-המשקל והאטום, על ידי המסת גומי בתמיסה של טרפנטין, ואת שכבת המעטפת הראשית הכינו מצירוף של יריעות משי מצופות בלכה. הם השתמשו ברצועות משי אדומות ולבנות לסירוגין, אך תהליך הציפוי בלכה/גומי הביא לשינוי הצבע המקורי, ולתוצאה סופית של מעטפת אדומה-צהובה.
ב-27 באוגוסט 1783 הפריחו ז'אק שארל והאחים רובר את הכדור הפורח הראשון בעולם בהנעת מימן, שיצא משאן דה מארס (היכן שממוקם כיום מגדל אייפל); האירוע משך קהל צופים רב, ובהם היה גם בנג'מין פרנקלין. הכדור הפורח היה קטן יחסית, כדור בנפח של 35 מטרים מעוקבים שעשוי משי בציפוי גומי, ושיכול לשאת לכל היותר 9 ק"ג בערך. הכדור הפורח מולא במימן, שנוצר על ידי שפיכת כרבע טון חומצה גופרתית על פיסת ברזל במשקל כמחצית הטון. גז המימן הוזרם לתוך בלון הגז דרך צינורות עופרת; אולם מאחר שהוא לא הוזרם דרך מים קרים, נוצר קושי במילוי הכדור הפורח עד לקצה יכולת הקיבול שלו (הגז היה חם בעת היווצרותו, אבל הוא התקרר בתוך הכדור הפורח, ועל כן הנפח שלו התכווץ). העניין שהביע הציבור בהפרחת הכדור הפורח היה רב, והופצו עלוני מידע יומיים המדווחים על מידת ההתקדמות בניפוחו (לפני שהחל הבלון בתעופה); קהל הצופים שבא לצפות באירוע הפרחת הכדור הפורח לאוויר, היה כה גדול, שבליל 26 באוגוסט, הלילה שלפני שחרור הבלון לתעופה באוויר, הועבר הכדור הפורח בחשאי לפארק שאן דה מארס, במרחק 4 קילומטרים מנקודת ההשקה המתוכננת.
הכדור הפורח ריחף לכיוון צפון במשך 45 דקות, כשאחריו מתחקים פרשים על סוסים, והוא נחת במרחק 21 קילומטרים מהכפר גונס (Gonesse). לפי המסופר, הקהל הכפרי המקומי נאחז בבהלה לנוכח העצם המרחף, ובנחיתתו השחית אותו בקילשונות ובסכינים. הפרויקט מומן באמצעות מגבית שגייס הגאולוג והנוסע הצרפתי ברתלמי פוז'ה דה סן־פון (Barthélemy Faujas de Saint-Fond).
טיסות של כדורים פורחים בהנעת מימן > הטיסה המאוישת הראשונה של כדור פורח בהנעת מימן

ב-1 בדצמבר 1783, בשעה 13:45, הפריחו ז'אק שארל והאחים רובר כדור פורח נוסף שהקימו, מגני טווילרי בפריז. הפעם היה הכדור הפורח מאויש, ובו שהה ז'אק שארל לצד ניקולא-לואי רובר, ששימש טייס המשנה שלו. נפחו של הכדור הפורח היה 380 מטרים מעוקבים, ואף הוא היה ממולא-מימן. מעטפת הבלון מולאה במימן דרך שסתום שוויסת את זרימת המימן, והיא כוסתה ברשת שממנה נתלה הסל שבו ישבו שארל ורובר. השליטה בגובה הכדור הפורח נעשתה באמצעות מטען של שקי חול. הכדור הפורח התרומם עד לגובה של 550 מטר לערך ונחת לבסוף בקומונה נֵל־לה־ואלה (Nesles-la-Vallée) בעת שקיעה, לאחר ריחוף בן שעתיים וחמש דקות, לאורך מרחק של 36 קילומטרים. יחידת הפרשים שדהרה בעקבותיו של הכדור הפורח, ובראשה דוכס שארטר, החזיקה אותו צמוד לקרקע כאשר שארל וניקולא-לואי ירדו מהסל אל הארץ.
לאחר שהגיע הכדור לקרקע, החליט שארל להמריא שוב, אך כעת בגפו, מאחר שהבלון איבד כבר חלק ממלאי המימן. כעת ריחף הבלון במהירות עד לגובה של 3,000 מטרים לערך, שבו יכול היה שארל לראות שוב את השמש ששקעה זה מכבר. בגובה זה החל שארל לחוש בכאבים עזים באוזניו, ולכן הוא "שִׁסְתֵּם" את אוזניו כדי לשחרר אוויר, הנמיך טוס בעדינות עד לקרקע, ונחת במרחק של כ-3 קילומטרים, ביער טור־דו־לה (Tour du Lay). בניגוד לאחים רובר, שארל לא טס שוב מאז. עם זאת, הכדור הפורח הממריא בהנעת מימן נקרא לכבודו "שארלייר" (Charlière).
דווח כי 400,000 צופים חזו באירוע הפרחת הכדור הפורח, ושמאות אנשים שילמו קורונה אחת כדי לסייע במימון הקמת הכדור הפורח וכדי להשיג כניסה ל"אזור מיוחד" שבו יוכלו לזכות בתצפית מקרוב על ההמראה. עם בעלי אשרת הכניסה ל"אזור המיוחד" ניתן למנות את בנג'מין פרנקלין, ששימש הנציג הדיפלומטי מטעם ארצות הברית. כמו כן, נכח באותו אזור ז'וזף מונגולפייה, מהאחים מונגולפייה - שבנו את הכדור הפורח הראשון (שהמריא בהנעת אוויר חם), ושארל חלק לו כבוד, בכך שהעניק לו את הזכות להפריח את הבלון הראשון, הניסויי, בלון קטן בצבע ירוק בוהק, שנועד לסייע בהערכת תנאי מזג האוויר והרוח.
אירוע זה התרחש עשרה יומיים לאחר ההמראה הראשונה של כדור פורח מאויש, כדור פורח שבנו האחים מונגולפייה ושאותו איישו ז'אן-פרנסואה פילאטר דה רוזייה (Jean-François Pilâtre de Rozier) ופרנסואה לורן ד'ארלנד (François Laurent d'Arlandes). סיימון שאמה (Simon Schama) העיר על כך בספרו Citizens ("אזרחים"):
טיסות של כדורים פורחים בהנעת מימן > המשך הפעילות בתחום התעופה

הפרויקט הבא של ז'אק שארל והאחים רובר היה בניית כלי תעופה מוארך ובר-ניווט, לפי המפרט של ז'אן בטיסט מנייה (Jean Baptiste Meusnier) לבלון בר-ניווט, רעיון אותו פיתח מנייה בשנים 1783-85, שהיה למעשה דגם מוקדם של ספינת אוויר. עיצוב הבלון שילב את ה"בלונית"/"מכל המשנה" (ballonet - "בָּלוֹנֶה") הפנימי של מנייה, וכלל הגה ניווט, אך שיטת ההנעה, על ידי פתיחה וסגירה של שמשיות כבפעולת משוט, הייתה בלתי יעילה בבירור.
ז'אק שארל החליט שלא לטוס כלל בכלי תעופה זה, אך לעומתו יצאו ב-15 ביולי 1784 האחים רובר לטיסה בת 45 דקות, מסן־קְלוּ (Saint-Cloud) למדון (Meudon), יחד עם גיסם מ. קולן־אולן (M. Collin-Hullin) ועם לואי פיליפ השני, דוכס שארטר, בספינת אוויר שלה העניקו את השם La Caroline. בספינת האוויר הותקנו משוטים שנועדו להפקת כוח ההנעה ולניווט, אבל אלו התבררו כחסרי תועלת. בשל היעדרו של שסתום לשחרור גז, נאלץ הדוכס לנקב את ה"בלונה" עת הייתה ספינת האוויר בגובה 4,500 מטרים לערך, כדי למנוע קריעה של הבלון בשל התנפחות-יתר.
ב-19 בספטמבר 1784 טסו האחים רובר ומ. קולן־אולן במשך 6 שעות ו-40 דקות, לאורך מרחק של 186 ק"מ, מפריז ועד לקומונה בוורי (Beuvry) ליד העיר בתון (Béthune). הייתה זו הטיסה הראשונה בהיסטוריה לאורך מרחק העולה על 100 ק"מ.
המצאות

שארל פיתח מספר המצאות שימושיות, לרבות שסתום להוצאת גז המימן מבלון התעופה, ומכשירים אחרים, כגון הידרומטר ומד זווית מחזיר אור. כמו כן, שיפר את ההליוסטט של המדען ההולנדי וילם 'ס חרבסנדה (Willem 's Gravesande) ואת ההידרומטר של דניאל גבריאל פרנהייט. בנוסף, אישש את ניסוייו של בנג'מין פרנקלין בתחום החשמל.
חוק שארל

חוק שארל, המתאר כיצד גזים מגדילים את נפחם בעת חימום, פורסם לראשונה על ידי לואי ז'וזף גה-ליסאק ב-1802, אך הוא ייחס את החוק לעבודה של ז'אק שארל שלא פורסמה, וקרא לחוק "חוק שארל" לכבודו.
בסביבות 1878 ערך שארל ניסוי, שבו מילא 5 בלונים בגזים שונים, כאשר לכולם אותו נפח. לאחר מכן העלה את הטמפרטורה של הבלונים ל-80 מעלות צלזיוס, והבחין כי הנפח של כולם גדל באותה מידה. גה-ליסאק ציין ניסוי זה כאישוש לחוק, במאמרו מ-1802, שבו הציג את הקשר המדויק בין הנפח לטמפרטורה של גז. חוק שארל קובע, כי תחת לחץ קבוע, הנפח של גז אידיאלי פרופורציוני לטמפרטורה האבסולוטית שלו (הנמדדת במעלות קלווין). הנפח של הגז, תחת לחץ קבוע, עולה בצורה ליניארית ככל שעולה הטמפרטורה האבסולוטית של הגז. גה-ליסאק ניסח את החוק על ידי המשוואה V1/T1 = V2/T2.
הנצחה

בקומונה נסלה-לה-ואלה (Nesles-la-Vallée), שבה נחתה ב-1 בדצמבר 1793 הטיסה המאוישת של שארל ורובר, הוקמה אסטלה לזכר טיסה זו.
בשנת 1983 התקיים "גביע שארל ורובר" (Coupe Charles et Robert), תחרות בינלאומית של טיסה בכדורים פורחים, במקביל למועד מרוצי גביע גורדון בנט (Gordon Bennett Cup), המרוץ הוותיק ביותר של טיסות בכדורים פורחים בהנעת גז.
ראו גם

היסטוריה של התעופה
הערות שוליים

↑  Pioneering The Balloon 1783:1900, v2.0.5 / chapter 1 of 5 / 01 jan 12 / greg goebel / public domain
↑  This Month in Physics History: November 1783: Intrepid physicist is first to fly, APS physics
1 2 3  ‏Gay-Lussac, J. L. (L'An X – 1802), "Recherches sur la dilatation des gaz et des vapeurs", Annales de chimie XLIII: 137. English translation (extract).
1 2 3 4 5 6 7 8  ‏Federation Aeronautique Internationale, Ballooning Commission, Hall of Fame, Robert Brothers.
1 2 3 4 5 6 7 8 9  ‏Fiddlers Green, History of Ballooning, Jacques Charles
1 2  Science and Society, Medal commemorating Charles and Robert’s balloon ascent, Paris, 1783.
1 2 3 4 5 6 7 8  Eccentric France: Bradt Guide to mad, magical and marvellous France By Piers Letcher - Jacques Charles
↑  ‏Today in Science, The Montgolfier and Charles Balloons, from 1911 Encyclopædia Britannica
↑  Encyclopædia Britannica - Balloon Flight
↑  S. Schama (1989), Citizens, p. 125-6.
↑  Biographical dictionary of the history of technology, Volume 39 By Lance Day, Ian McNeil. Charles, Jacques Alexandre Cesar, עמ' 250
1 2  Federal Aviation Administration - F.A.Aviation News, October 2001, Balloon Competitions and Events Around the Globe, עמ' 15
↑  מיקום האסטלה: 49°08′19″N 2°10′16″E﻿ / ﻿49.1385°N 2.171°E﻿ / 49.1385; 2.171. ראו גם את תצלום האסטלה.
↑  Coupe Aeronautique Gordon Bennett, More than 100 years.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb122142595 (data)  GND: 116492015  ISNI: 0000 0000 4092 3417  LCCN: n2004115624  NKC: ntk20221158139  NTA: 412537346  SNAC: w6pg3hm8  SUDOC: 167759175  VcBA: 495/111882  VIAF: 36967551   WorldCat (עם VIAF): 36967551 
הכדור הפורח שבנו ז'אק שארל והאחים רובר, מותקף על ידי תושבים אחוזי בהלה בכפר גונס (Gonesse).
איור בן התקופה של טיסתם הראשונה של פרופ' ז'אק שארל וניקולא-לואי רובר, שנערכה ב-1 בדצמבר 1783. תצפית מכיכר הקונקורד, כשברקע ארמון טווילרי (שנהרס בשריפה ב-1871).
ספינת האוויר בת-הניווט של מנייה
זיקוק דודי

דודי זיקוק
זיקוק דודי היא השיטה העתיקה ביותר לזיקוק אלכוהול והיא מאוד נפוצה גם היום, מכיוון שבשיטות זיקוק מודרניות, לדוגמה זיקוק רציף, נאבדים הטעמים והארומות של חומר הגלם ממנו התסיסו את האלכוהול כמו גם האנזימים האחראים על תהליך היישון.
מבנה הדוד

גוף הדוד דומה לצורת האביק, בתחתית גוף חימום ומעליו חלל גדול דמוי סיר העשוי נחושת ובו נוזל התסיסה. בחלקו העליון יש צוואר המתעקל ואוסף את אדי הזיקוק, בשלב זה הצוואר מקורר מבחוץ ואדי האלכוהול מתעבים ונאגרים בכלי שני.
תהליך הזיקוק הדודי

מכיוון שטמפרטורת הרתיחה של אתנול היא 78.3 מעלות צלזיוס וטמפרטורת הרתיחה של המים היא 100 מעלות צלזיוס עקרון הזיקוק הדודי עובד על עקרון החימום, אורכו של תהליך זה משתנה בהתאם לגודל דוד הזיקוק ולעוצמת האנרגיה הנדרשת לחימומו. התהליך עובד בצורה הבאה: מכניסים את נוזל ההתססה לגוף הדוד, מחממים את הדוד ל-78.3 מעלות צלזיוס, הכוהל מתאדה ועולה לאורך הצוואר, שם הוא מתעקל יחד איתו ומגיע לחלק שאותו עוטף הצינור עם המים הקרים, שם אדי הכוהל מתקררים ומתעבים משם הם נשפכים לכלי הקיבול. בבריטניה כלי הקיבול הנקרא "ספיריט סייב". בכלי זה הוא מתחלק לשלושה חלקים ע"פ זמן הזיקוק בצורה הבאה:
ראש הזיקוק- החלק הזה מכיל את החומרים המתאדים ראשונים, ביניהם מתנול ואצטון הידועים כרעילים. על כן ראש הזיקוק לא משמש למוצרי שתייה.
לב הזיקוק- החלק הזה שקוף ושמנוני ומכיל בזיקוק הראשון כ- 30% כוהל בעיקר מסוג אתנול. חלק זה הוא החלק היחיד בזיקוק שמשמש להכנת משקה.
זנב הזיקוק- החלק הזה מכיל שמנים ואחוזים נמוכים של כוהל ועל כן גם הוא אינו משמש במוצר הסופי.
לאחר הזיקוק הראשון ניתן לעשות זיקוק שני (בדיוק באותה הצורה רק כשמכניסים לדוד את התזקיק ולא את נוזל ההתססה) על מנת להעלות את אחוזי הכוהל מ-30% ל-70%. לאחר מכן ניתן לבצע זיקוק שלישי על מנת להעלות את אחוזי הכוהל בתמיסה עד ל-95%, אך לא ניתן לעבור את אחוז זה בזיקוק דודי.
יתרונות וחסרונותיו של הזיקוק הדודי > יתרונות

הזיקוק הדודי שומר על טעמו המקורי של הפרי או הירק אותו התסיסו על מנת לייצר את האלכוהול.
בייצור משקאות מסוימים ניתן לתלות רשת בתוך הדוד מעט מתחת לצוואר ועליה מניחים תבלינים כדי שכאשר הכוהל יתאדה הוא יִסְפַּח את טעמם של התבלינים, לדוגמה ליקר התפוזים "גרנד מרינייר" עובר זיקוק דודי שכזה (ולכן צורת הבקבוק היא של דוד).
יתרונות וחסרונותיו של הזיקוק הדודי > חסרונות

זיקוק דודי אינו יעיל כמו הזיקוק הרציף, ובדר"כ נדרש להגיע לאחוז כוהל של 60% ועל כן נדרש זיקוק דודי כפול.
בזיקוק דודי הרבה מאוד חומר נזרק, היחס בין החומר שהוכנס לדוד לחומר היוצא מהדוד הוא 1:12, דבר שהופך את התוצר ליקר.
משקאות העשויים רק בזיקוק דודי

קוניאק
אביק המשמש לזיקוק
חוסה וסקונסלוס

| --- | --- |

 לידה:  28 בפברואר 1881 ואחאקה, המדינות המקסיקניות המאוחדות 
 פטירה:  30 ביוני 1959 (בגיל 78) מקסיקו סיטי, המדינות המקסיקניות המאוחדות 
 מדינה:  מקסיקו 
 שפות היצירה:  ספרדית 
 פרסים והוקרה:  דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו (1951)  הצלב הגדול של מסדר אלפונסו העשירי החכם (1952) 
 
חוסה וסקונסלוס קלדרון (José Vasconcelos Calderón;‏ נולד ב-28 בפברואר 1882 באואחאקה, מקסיקו; נפטר ב-30 ביוני 1959 במקסיקו סיטי) היה הוגה דעות, סופר ופוליטיקאי מקסיקני. וסקונסלוס היה חבר מייסד של הקולגיום הלאומי של מקסיקו.
ביוגרפיה

לאחר שסיים את חוק לימודיו כעורך דין בשנת 1907, ייצג את "המועדון נגד הבחירה מחדש" בוושינגטון, ארצות הברית, ותמך במהפכה המקסיקנית שפרצה בשנת 1910 בראשותו של פרנסיסקו מדרו. לאחר גלות בת כחמש שנים (1915–1920) בארצות הברית, בעקבות חילוקי דעות עם ונוסטיאנו קאראנסה (Venustiano Carranza), חזר וסקונסלוס למקסיקו ועמד בראש האוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו (UNAM) וכן הקים את משרד החינוך המקסיקני.
וסקונסלוס כיהן כשר החינוך הראשון של מקסיקו בתקופת נשיאותו של אלברו אוברגון בין השנים 1920–1925. במהלך כהונתו זו פעל למען חינוך להמונים והנהיג חינוך חילוני, אזרחי ופאן-אמריקני. הוא עודד חינוך לאוכלוסייה האינדיאנית, לאוכלוסייה הכפרית וכן הנהיג חינוך טכני ועירוני. הוא הקים ספריות רבות, מרכזים תרבותיים ובתי ספר. הוא תמך ביצירותיהם של המורליסטים הראשונים.
בשנת 1925 כתב את ספרו החשוב הגזע הקוסמי, בו הציע את התאוריה שהחלה לקרום עור וגידים בקרב מספר אינטלקטואלים מקסיקניים אודות קיומו של גזע קוסמי באמריקות, שנוצר מעירובם של בני כל הגזעים האנושיים.
וסקונסלוס התמודד למשרת נשיא מקסיקו בשנת 1929, אך הפסיד בבחירות לטובת פסקואל אורטיס רוביו (Pascual Ortiz Rubio) ועזב את מקסיקו בשנית. לאחר חזרתו ניהל את הספרייה הלאומית של מקסיקו (1940) והיה נשיאו של המכון המקסיקני לתרבות היספאנית (1948).
הנצחה

על שמו הוקמה בשנת 2006 ספריית וסקונסלוס במקסיקו סיטי, שנבנתה כאחת הספריות הגדולות והמודרניות בעולם.
ספריו

La intelectualidad mexicana (1916)
El monismo estético (1919)
La Raza Cósmica (1925) (הגזע הקוסמי)
Indología (1926)
Ulises criollo (1935)
Pesimismo alegre (1931)
Estética (1936)
La tormenta (1936)
El desastre (1938)
El proconsulado (1939)
Ética (1939)
Historia del pensamiento filosófico (1937)
Lógica orgánica (1945)
El ocaso de mi vida (1957)
חוות ההכשרה בצ'רניאקוב

חוות ההכשרה בצ'רניאקוב (1940)
בניין המזכירות בחוות ההכשרה בצ'רניאקוב (1940)
חברי חוות ההכשרה בצ'רניאקוב (1940 או 1941)
חוות ההכשרה בצ'רניאקוב (Czerniakow) הייתה חוות הכשרה של ארגון החלוץ שהוקמה בקרבת וורשה. החווה החלה לפעול לפני מלחמת העולם השנייה והמשיכה לפעול גם בתקופת המלחמה. שימשה, בנוסף כמפקדת מחתרת אי"ל מחוץ לגטו ורשה.
רקע היסטורי

מתחילת המאה ה-20 שאפה התנועה הציונית להכשיר את הנוער היהודי בתפוצות לעבור למקצועות ולענפי עבודה יצרניים (תהליך שנקרא גם "פרודוקטיביזציה"). תהליך זה השתלב (בחלקו) עם הרצון להכין את היהודים לקראת העלייה ארצה והרחבת ההתיישבות החקלאית בארץ. ארגון החלוץ היה בין הארגונים שהובילו תהליך זה תוך הסתייעות בשליחים שהגיעו לאירופה מקיבוצים בארץ. תהליך המעבר למקצועות יצרניים התייחס למגוון של מלאכות כשאחד המקצועות להם ייחסו חשיבות גדולה היה החקלאות ולכן המאמץ המרכזי של ארגון "החלוץ" התמקד בהקמת חוות הכשרה חקלאיות אליהן הגיעו צעירים יהודים כדי לקבל הכשרה בחקלאות ולהתכונן לעליה. החווה הראשונה הוקמה בפברואר 1918 בעיר בנדין ובמהלך השנים הבאות הוקמו עשרות חוות נוספות בקרבת הערים וילנה, קילצה, לוצק, ברנוביץ', ביאליסטוק, צ'נסטוחובה, ראדום, לודז', קרקוב, וורשה ועוד. אחת מהן הייתה החווה שהוקמה בצ'רניאקוב שבפרברי וורשה.
יישום רעיון ה"פרודוקטיביזציה" לווה במחלוקת בין התנועות הציוניות לבין חלק מהארגונים היהודיים בגולה וזאת על רקע הוויכוח על מטרות התהליך כולו. תומכי ה"פרודוקטיביזציה" ראו בשינוי תחומי התעסוקה של היהודים לכיוון יצרני את מטרתו העיקרית של התהליך, בעוד שארגונים אחרים ראו כמטרה עיקרית את ההכנה לקראת חיים בארץ-ישראל. גם בתוך ארגון "החלוץ" עצמו היו דעות שונות בנושא.
ההיסטוריה של החווה

החווה בצ'רניאקוב הוקמה עוד לפני מלחמת העולם השנייה (כנראה בסביבות 1920) על ידי תנועת החלוץ והיא שמשה את חברי תנועת דרור. החווה נמצאת מדרום למרכז וורשה והיא הוחכרה מאציל פולני בשם זאטווארניצקי (זאטבארניצקי). בעל החווה איפשר לחברי החווה אוטונומיה מלאה בניהול החווה.
ב-1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש פולין, נסגרה החווה וחבריה נשלחו לגטו ורשה. במאי 1940 הסכימו השלטונות הגרמנים לאפשר את פתיחת החווה מחדש ולאה פרלשטיין ארגנה קבוצה של כ-70 חלוצים שיצאה מוורשה והקימה מחדש את החווה. לאה שימשה כמזכירת החווה וניהלה את הקשרים מול בעל החווה זאטווארניצקי. בחורף 1941 אולצו החברים לחזור לגטו אך לאחר משא ומתן שניהלה לאה הסכים בעל האחוזה לקבל את חברי "החלוץ" בחזרה לחווה ובאביב 1942 הגיעו 140 חלוצים לחווה.
בנוסף לתרומתה של החווה להכשרת החלוצים היא שימשה גם כמרכז של תנועת "דרור", כמקום מסתור לחברי מחתרת אי"ל שפעלו מחוץ לגטו, מרכז לבניית קשרים לארגונים אחרים, אתר להכנת ניירות מזויפים ומקום להצטיידות במזון ונשק. הקשרים הטובים עם בעל האחוזה הביאו לכך שהוא התריע לפני חיפושים שערכו הגרמנים במקום דבר שאיפשר לשוהים בלתי חוקיים להסתתר "עד יעבור זעם".
בשלהי 1942 הורו הגרמנים על סגירה סופית של החווה וחבריה נאלצו לחזור לגטו. רבים מהחלוצים, שעבדו בחווה בתקופת המלחמה, השתתפו ב-1943 במרד גטו ורשה וחלקם הגדול נהרג במהלך הקרבות.
מורשת החווה

תנועות הנוער כחולות החולצה (דרור-ישראל, השומר הצעיר וכו') מקיימות מסעות חניכים בפולין לגילוי שורשי המהפכה הציונית. מסעות אלו כוללות ביקורים בחוות הכשרה שהיוו מרכיב מרכזי בפעילותן של תנועות הנוער בפולין לפני מלחמת העולם השנייה. ב-2010 הפכה החווה בצ'רניאוב לאחת מנקודות הביקור של המסע וזאת לאחר הריסת הבית האדום בחוות ההכשרה בגרוכוב שהיה נקודת ביקור עד 2010. כחלק מחידוש הביקורים בחווה הציבה התנועה שלט במקום.
מקום החווה

החווה נמצאת משני צידיו של רחוב Aleja Polski Walczacel, כ-6 ק"מ מדרום למרכז וורשה.
ראו גם

חוות ההכשרה בקלוסובה
חוות ההכשרה ע"ש ברוכוב בלודז'
חוות ההכשרה בגרוכוב
לקריאה נוספת

שלמה בן שושן, סיפורו של קיבוץ הכשרה - הקיבוץ ע"ש ב. ברוכוב בלודז' ובנותיה, הוצאת בית לוחמי הגטאות והוצאת הקיבוץ המאוחד, 1970. מאמר של יוסף קורניאנסקי 326-328
ישראל גוטמן, יהודי ורשה 1939 - 1943. גיטו, מחתרת, מרד, הוצאת ספרית פועלים, 1977
לוי אריה שריד, במבחן הענות והפדות: התנועות החלוציות בפולין בשואה ולאחריה, הוצאת מורשת - בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ', 1997
הערות שוליים

↑  כיבוש העבודה בפולין, דבר, 24 באוגוסט 1932
↑  בין חברי החווה שהשתתפו במרד: לאה פרלשטיין (נהרגה), שמואל סובול (נהרג), שרה פליישר-גלוזמן (ניצלה), מוטק פינקלשטיין (נהרג), דבורה באראן (נהרגה), משה רובין (נהרג), טוביה בוז'יקובסקי (ניצל)
↑  אורי מייזלמן,חוות ההכשרה בצ'רניאקוב, באתר "דרור ישראל"
↑  המסע לפולין - השומר הצעיר, בפייסבוק
חוף סקוט

| --- | --- |
חוף סקוט (מסומן בכתום) בקרב שטח חסות רוס (מסומן בירוק)
 מידע כללי
 על שם:  רוברט פלקון סקוט 
 סוג:  קו חוף 
 מידע נוסף
 קואורדינטות:  76°30′S 162°30′E﻿ / ﻿76.5°S 162.5°E﻿ / -76.5; 162.5
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיחוף סקוט(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיחוף סקוט
 
חוף סקוט (באנגלית: Scott Coast) הוא קטע חוף בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
חוף סקוט הוא החוף שבין כף וושינגטון לשונית מינה.
היסטוריה > מקור השם

ועדת השמות האנטארקטית של ניו זילנד נתנה לחוף את שמו בשנת 1961.
החוף נקרא על שמו של קפטן רוברט פלקון סקוט מהצי המלכותי, מנהיג משלחת דיסקברי (1904-1901) ומשלחת טרה נובה (1913-1910), שנספה במסעו חזרה מן הקוטב הדרומי.
לחלק גדול מן המחקר המוקדם בקו החוף הזה אחראים סקוט ועמיתיו למשלחת, והוא שנתן רבים מן השמות בחבל ארץ זה.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  מידע גאוגרפי והיסטורי
| אנטארקטיקה |
| --- | --- | --- |
| היסטוריה | העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה • המשלחת האנטארקטית הבלגית • המשלחת השוודית לאנטארקטיקה • משלחת הקוטב הדרומי • משלחת טרה נובה • אמנת אנטארקטיקה |  |
| תביעות טריטוריאליות |  ארץ אדלי •  אנטארקטיקה הארגנטינאית • אוסטרליה הטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית •  הטריטוריה האנטארקטית הבריטית • צ'ילה אנטארקטיקה צ'ילנה • ניו זילנד שטח חסות רוס • ברזיל "אזור האינטרסים" של ברזיל באנטארקטיקה • נורווגיה ארץ המלכה מוד ואי פטר הראשון •  שוואביה החדשה (1939–1945) • ארץ מרי בירד |  |
| המדינות והטריטוריות של אוסטרליה |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אוסטרליה הדרומית אוסטרליה הדרומית • אוסטרליה המערבית אוסטרליה המערבית • ויקטוריה (אוסטרליה) ויקטוריה • טסמניה טסמניה • ניו סאות' ויילס ניו סאות' ויילס • קווינסלנד קווינסלנד |  |
| טריטוריות פנימיות | טריטוריית הבירה האוסטרלית טריטוריית הבירה האוסטרלית • הטריטוריה הצפונית הטריטוריה הצפונית • טריטוריית מפרץ ג'רוויס |  |
| טריטוריות חיצוניות | איי אשמור וקרטייה • איי ים האלמוגים • איי קוקוס • האי הרד ואיי מקדונלד • הטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית • אי חג המולד • נורפוק |  |
חוף סלעי

חוף סלעי בפורטוגל.
פאונה בבריכת סלע בקליפורניה.
חוף סלעי הוא חוף ים המורכב כמעט כולו מסלעים בגדלים שונים ועליהם הגלים מתנפצים, לעיתים לגובה רב. בסמוך לחופים אלה ישנם לעיתים גם צוקים, רכסי הרים וגבעות ואפילו חופים חוליים. לפעמים קו החוף מכוסה במקום בסלעים גדולים בסלעים קטנים יותר, חלוקי נחל, חצץ ואפילו מבוץ וחול, המגיעים מהים.
חופים שונים מצויים סמוך לערים ומבנים שונים, אך הם אינם חופי רחצה פופולרים בדרך כלל, בגלל הגלים הגבוהים, קשיותם והתנאים הקשים בהם. בחופים אלה קווי הגאות והשפל גבוהים וקיצוניים בהרבה מאשר באזורים אחרים. כתוצאה מכך אין בהם הרבה בעלי חיים.
חופים כאלה יכולים לאחר שחיקה מרובה מאוד של אור שמש, מים מלוחים, רסס ורוחות להתפרק בהדרגה ולהפוך לחוליים.
פאונה בחוף הסלעי

בעלי החיים שכן חיים בחופי סלע מרוכזים בעיקר בבריכות סלע המתמלאות בגאות ושורדות את היובש של השמש. בבריכות כאלה ישנו מגוון של יצורים קטנים, בעיקר חסרי חוליות כמו שושנות ים, צלחיות, צדפות, רב-לוחיתאים ותמנוניים והרבה קווצי עור כמו כוכבי ים, נחשוני ים וקיפודי ים. באזור מצויים גם סרטנאים שונים ביניהם שטצדאים, סרטנים קצרי בטן, לובסטרים וסרטנים דומים. לעיתים מזדמן אליהם גם דג קטן כמו קברנון, קרנון או צמידון והוא מתקיים על שאר היצורים. בכמה חופים ישנם אצות, בעיקר אצות כמו אצות חומיות וקלפ הנאחזים בעזרת שורשיהם בסלעים.
סביב חופים אלה ישנם מעט מינים המבקרים בהם. באזורים הארקטיים והאנטארקאטיים ישנם מושבות של אריות ים ושל פינגוויניים על הקרקע או של עופות ימיים המנצלים את הסלעים לקינון ובאיי גלאפגוס גם איגואנות ים. שחפיים, ארנריות וחופיות מפוספסות מחפשות בין הסלעים יצורים למאכל ושלצדפיים שוברים את הקונכיות של יצורי החוף. בחופי אמריקה מגיעים לחופים כאלה דובי גריזלי המחפשים אחר צדפות.
אלו אזורי מחיה רגישים מאוד לפגיעה כמו זיהום ימי שנגרם משפיכת מכליות נפט. עם זאת הם פחות רגישים להצפות ולעליית גובה פני הים ביחס לחופים חוליים, בגלל הסלעים הקדמיים שלהם המשמשים כשוברים.
גלריה

חוף באורגון שהוא חצי סלעי, חצי חולי
חוף בלנזרוטה, ספרד
איגואנות ים באי פרננדינה שבאיי גלאפגוס
חוף באוסטרליה
חוף בדרום רונלדסיי, בריטניה
החוף הסלעי של ראש הנקרה