stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היכל התהילה של ה-WWE לשנת 2013
מחזור > יחידני

הכוכבים הראשיים של המחזור מופיעים בכתב מודגש
| תמונה | שם במה (שם לידה) | הוכנס/ה על ידי | הישגים בולטים במהלך הקריירה המוכרים על ידי ה-WWE |
| --- | --- | --- | --- |
|  | מיק פולי | טרי פאנק |  התאבק תחת זהויות שונות: קקטוס ג'ק, מנקיינד ודוד לאב  3 פעמים אלוף ה-WWF  8 פעמים אלוף הזוגות של ה-WWF  פעמיים אלוף הזוגות העולמי של ECW  פעם אחת אלוף הזוגות העולמי של WCW  האלוף הראשון ופעם אחת אלוף ההארדקור של ה-WWF |
|  | בוב באקלנד | מריה מנונוס |  פעמיים אלוף (העולם) במשקל כבד של ה-WWWF/WWF  פעם אחת אלוף הזוגות של ה-WWF |
|  | טריש סטרטוס (פטרישיה סטראטיגאס) | סטפני מקמהן |  7 פעמים אלופת הנשים של ה-WWF/E (שיא החזקות בתואר)  3 פעמים מותק השנה של ה-WWE  נבחרה לדיוות העשור  פעם אחת אלופת ההארדקור של ה-WWF |
|  | ברונו סמרטינו | ארנולד שוורצנגר |  פעמיים אלוף העולם במשקל כבד של ה-WWWF אשר מחזיק בשיא הימים המצטבר בהם היה אלוף עם 4,040 ימים |
|  | בוקר טי (רוברט האפמן) | סטיבי ריי |  5 פעמים אלוף העולם במשקל כבד של WCW  פעם אחת אלוף העולם במשקל כבד  6 פעמים אלוף הטלוויזיה העולמי של WCW (שיא החזקות בתואר)  11 פעמים אלוף הזוגות העולמי של WCW‏ (10 מהם ביחד עם אחיו, סטיבי ריי, כצמד הארלם היט)  מלך הזירה (2006) |
מחזור > סלבריטי

| תמונה | שם | מקצוע | הוכנס על ידי | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | דונלד טראמפ | איש עסקים | וינס מקמהן |  אירח את רסלמניה 4 ורסלמניה 5 בטראמפ פלאזה  ניצח ב"קרב המיליארדרים" ברסלמניה 23 |
הערות שוליים

↑  ערוץ ה-WWE Network הוסיף לתכנים שלו את טקסי היכל התהילה
↑  מיק פולי באתר World Wrestling Entertainment
↑  בוב באקלנד באתר World Wrestling Entertainment
↑  טריש סטרטוס באתר World Wrestling Entertainment
↑  ברונו סמרטינו באתר World Wrestling Entertainment
↑  בוקר טי באתר World Wrestling Entertainment
↑  דונלד טראמפ באתר World Wrestling Entertainment
היריבות בין ארגנטינה לבין ברזיל בכדורגל

נבחרות ארגנטינה וברזיל לפני המשחק במונדיאל 1978
היריבות בין נבחרת ארגנטינה ונבחרת ברזיל בכדורגל (מכונה "הסופר קלאסיקו של האמריקות", בספרדית: Superclásico de las Américas, בפורטוגזית: Superclásico das Américas) היא יריבות ספורטיבית (אנ') בין נבחרות הכדורגל הלאומיות של ברזיל וארגנטינה וקבוצות האוהדים שלהן.
משחקי ארגנטינה-ברזיל ידועים לרוב ברמת התחרותיות הגבוהה והכישרון של שתי הנבחרות. ברזיל וארגנטינה הן שתי הנבחרות עם ממוצע מד הכושר הגבוה ביותר בהיסטוריה, עם 1,994 ו-1,984 בהתאמה. שתיהן גם מדורגות באופן מסורתי בין עשר הנבחרות הטובות בעולם בדירוג העולמי של פיפ"א. שתי המדינות הוציאו שחקנים שנחשבו בזמנו לטובים בעולם, כמו אלפרדו די סטפנו, דייגו מראדונה וליונל מסי מארגנטינה, ופלה, רונאלדו ורונאלדיניו מברזיל.
נכון ליוני 2024 (לקראת קופה אמריקה 2024), שתי הנבחרות נמצאות בצמרת הדירוג העולמי של פיפ"א, כשארגנטינה אלופת העולם מוליכה את הדירוג ומובילה על ברזיל הממוקמת במקום החמישי בדירוג.
היסטוריה

מקורות היריבות בכדורגל בין ארגנטינה לברזיל נעוצים עוד בתקופה שלפני הפיכת הכדורגל לכה פופולרי בשתי המדינות. כיום, מעטים זוכרים מלחמות ועימותים פוליטיים אחרים בין שתי המדינות, ומה שנצרב באמת הוא הכדורגל. היריבות בין המדינות נמצאת כמעט בכל ענפי הספורט, אבל משחק כדורגל גברים בין ארגנטינה לברזיל הוא משחק שאף צד לא רוצה להפסיד, ולרוב מקבל חשיבות רבה יותר מהטורניר שבתוכו הוא מתקיים. כדי להמחיש את עוצמת היריבות הזו, אחרי התקריות ב-1946, שתי הקבוצות לא שיחקו זו מול זו במשך עשר שנים.
מאז המשחק הראשון שלהן ב-1914, הנבחרות שיחקו 109 משחקי ידידות, מונדיאל ותחרויות רשמיות אחרות (לא כולל משחקים בין נבחרות הנוער). ברזיל ניצחה 43 משחקים, ארגנטינה 40, ו-26 משחקים נגמרו בתיקו.
לפי פיפ"א, ארגנטינה כבשה במשחקים 162 שערים, בעוד שברזיל הבקיעה 166. במסגרת המונדיאל, ברזיל מובילה עם שני ניצחונות, תיקו אחד והפסד אחד. במשחקי הקופה אמריקה, ארגנטינה מחזיקה ביתרון עם 14 ניצחונות, 8 תוצאות תיקו ו-9 הפסדים..
מאז המשחק הראשון בין שתי המדינות ב-1914, ארגנטינה שלטה בשנים הראשונות של המפגשים עם יותר מפי שניים מהניצחונות הברזילאים, אפילו כשברזיל הייתה אלופת העולם ב-1958 וב-1962. עם זאת, שנות ה-70 היו שנות השפל של ארגנטינה, עם שבעה הפסדים, ארבע תוצאות תיקו וניצחון אחד בלבד, אם כי אחת מתוצאות התיקו הגיעה בבית חצי הגמר של מונדיאל 1978 ששוחק בארגנטינה. התיקו 0–0 עזר לארגנטינה להגיע לגמר המונדיאל השני שלה ולזכייה בגביע העולם הראשון של הנבחרת. ברזיל סיימה במקום השני בבית, ושיחקה על המקום השלישי.
הניצחונות הגבוהים ביותר בין שתי המדינות היו 6–1 (בבואנוס איירס, 1940) ו-5–1 (בריו דה ז'ניירו, 1939) לזכות ארגנטינה, ו-6–2 (בריו דה ז'ניירו, 1945) ו-4–1 (בבואנוס איירס, 1960) לברזיל.
הניצחונות החשובים ביותר של ארגנטינה נגד ברזיל היו 2–0 בגמר קופה אמריקה 1937, התיקו 0–0 במונדיאל 1978, הניצחון 1–0 בשמינית גמר מונדיאל 1990, והניצחון 1–0 בגמר קופה אמריקה 2021, שנערך במרקנה.
עבור ברזיל, החשובים ביותר היו שני ניצחונות בגמר הקופה אמריקה. הראשון, בפרו ב-2004, היה ניצחון בדו-קרב פנדלים (4–2) לאחר תיקו 2–2 בסיום הזמן החוקי, והשני היה ניצחון 3–0 בגמר הקופה אמריקה ב-2007 בונצואלה. ניצחון חשוב נוסף לברזיל היה גמר גביע הקונפדרציות 2005, בו ניצחו 4–1 במשחק המכריע.
סטטיסטיקה > השוואת תארים

| תוארי בוגרים | ארגנטינה | ברזיל |
| --- | --- | --- |
| גביע העולם | 3 | 5 |
| גביע הקונפדרציות | 1 | 4 |
| קופה אמריקה | 16 | 9 |
| האליפות הפאן-אמריקאית | 1 | 2 |
| גביע ארטמיו פרנקו | 2 | 0 |
| סך הכל תוארי בוגרים | 23 | 20 |
| תוארי נוער | ארגנטינה | ברזיל |
המשחקים האולימפיים: 2
| כדורגל במשחקים הפאן-אמריקאיים | 7 | 4 |
| גביע העולם עד גיל 20 | 6 | 5 |
| גביע העולם עד גיל 17 | 0 | 4 |
| אליפות דרום אמריקה עד גיל 20 | 5 | 11 |
| אליפות דרום אמריקה עד גיל 17 | 4 | 12 |
| אליפות דרום אמריקה עד גיל 15 | 1 | 5 |
| משחקי אמריקה הדרומית | 2 | 0 |
| סך הכל תוארי נוער | 27 | 43 |
| סך הכל תארים | 48 | 63 |
סטטיסטיקה > ראש בראש

| טורניר | משחקים | ניצחונות לארגנטינה | תיקו | ניצחונות לברזיל | שערים לארגנטינה | שערים לברזיל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| גביע העולם | 4 | 1 | 1 | 2 | 3 | 5 |
| גביע הקונפדרציות | 1 | 0 | 0 | 1 | 1 | 4 |
| גביע הזהב לאלופות 1980 | 1 | 0 | 1 | 0 | 1 | 1 |
| קופה אמריקה | 34 | 16 | 8 | 10 | 53 | 40 |
| מוקדמות גביע העולם | 9 | 2 | 3 | 4 | 9 | 15 |
| האליפות הפאן-אמריקאית | 3 | 1 | 1 | 1 | 4 | 4 |
| סה"כ משחקים רשמיים | 52 | 20 | 14 | 18 | 71 | 69 |
| גביע רוקה | 21 | 9 | 3 | 9 | 50 | 45 |
| הסופרקלאסיקו של האמריקות | 8 | 3 | 1 | 4 | 5 | 8 |
| הגביע האטלנטי | 4 | 0 | 1 | 3 | 2 | 9 |
| גביע ה-35 לזירו הורה | 2 | 1 | 0 | 1 | 4 | 4 |
| גביע רוברטו צ'רו | 1 | 0 | 1 | 0 | 3 | 3 |
| גביע האחווה | 1 | 0 | 0 | 1 | 0 | 2 |
| גביע האומות | 1 | 1 | 0 | 0 | 3 | 0 |
| גביע הזהב ה-200 של אוסטרליה | 1 | 0 | 1 | 0 | 0 | 0 |
| גביע המאה של ה-AFA | 1 | 0 | 1 | 0 | 1 | 1 |
| גביע ה-50 לקלארין | 1 | 0 | 0 | 1 | 0 | 1 |
| משחקי ידידות | 16 | 6 | 4 | 6 | 22 | 25 |
| סך הכל | 109 | 40 | 26 | 43 | 162 | 166 |
סטטיסטיקה > משחקי הדחה

גמר קופה אמריקה 1937: ארגנטינה 2–0 ברזיל - ארגנטינה אלופה
שמינית גמר מונדיאל 1990: ארגנטינה 1–0 ברזיל - ארגנטינה מעפילה
רבע גמר קופה אמריקה 1993: ארגנטינה 1 (6)–(5) 1 ברזיל - ארגנטינה מעפילה
רבע גמר קופה אמריקה 1995: ארגנטינה 2 (2)–(4) 2 ברזיל - ברזיל מעפילה
רבע גמר קופה אמריקה 1999: ארגנטינה 1–2 ברזיל - ברזיל מעפילה
גמר קופה אמריקה 2004: ארגנטינה 2 (2)–(4) 2 ברזיל - ברזיל אלופה
גמר גביע הקונפדרציות 2005: ארגנטינה 1–4 ברזיל - ברזיל אלופה
גמר קופה אמריקה 2007 : ארגנטינה 0–3 ברזיל - ברזיל אלופה
חצי גמר קופה אמריקה 2019: ארגנטינה 0–2 ברזיל - ברזיל מעפילה
גמר קופה אמריקה 2021: ארגנטינה 1–0 ברזיל - ארגנטינה אלופה
היריבות בין פלה ומראדונה

מבין קבוצת השחקנים המובחרת, אוהדי כדורגל רואים כמועמדים לתואר "של השחקן הטוב בכל הזמנים", פלה הברזילאי ודייגו מראדונה מארגנטינה הם כנראה הסקרים המפורסמים ביותר, ובאופן כללי, שולטים בנושא. גם כמה מבני ארצם מופיעים באופן קבוע בוויכוחים כאלה. זוגות נוספים הם גארינצ'ה הברזילאי ואלפרדו די סטפנו הארגנטינאי וניימאר הברזילאי וליונל מסי הארגנטינאי. גם פלה וגם מראדונה הכריזו על ניימאר ומסי כ"יורשיהם".
עם זאת, הדיון המכריע על מי מבין הגדול יותר, פלה או מראדונה, הוכיח את עצמו כבלתי נגמר. אף על פי שרוב האנשים רואים בהם את השחקנים הטובים ביותר בזמנם, רבים אחרים רואים את ההשוואה ביניהם כחסרת תועלת, שכן הם שיחקו בתקופות ובליגות שונות. הוויכוח בין השניים תואר כ"מיקרוקוסמוס של היריבות בין המדינות".
המחלוקת הגיעה לשיא במהלך פרסי המאה של פיפ"א בשנת 2000, שבה נבחר מראדונה לשחקן המאה בסקר אינטרנטי רשמי, וגרף 53.6% מהקולות לעומת 18.53% בלבד להם זכה פלה. זמן קצר לפני הטקס, פיפ"א החליטה להוסיף פרס נוסף ומינתה ועדה שהורכבה מעיתונאי כדורגל, והיא העניקה לפלה את התואר השחקן הטוב ביותר של המאה. מהלך זה ספג ביקורת בארגנטינה, בשל החשד שפלה קיבל תגמול על תמיכתו המתמדת בפיפ"א, בניגוד לביקורת התכופה של מראדונה על פדרציית בכדורגל. אחרים מאמינים שפיפ"א החשיבה בשקלול נושאים אחרים מלבד כדורגל, בעיקר בעיית הסמים של מראדונה. מראדונה עזב את הטקס מיד לאחר קבלת הפרס שלו ולפני שפלה קיבל את הפרס שלו.
במשאל אינטרנט אחר שהתקיים ב-2002, מראדונה קיבל פרס נוסף מפיפ"א, שכן אחד מהשערים שכבש ברבע גמר מונדיאל 1986 מול אנגליה נבחר לשער המאה במונדיאל.
למרות העימותים התכופים ביניהם, בדרך כלל באמצעות ציטוטים בתקשורת, פלה היה כוכב האורח של תוכנית הטלוויזיה La Noche del 10 של מראדונה ("הלילה של מספר 10"), שם הם ניהלו שיחה ידידותית וניהלו קרב נגיחות. שני השחקנים גם הפגינו כבוד רב זה לזה למרות הסכסוך, למשל כשפלה הצהיר ב-2018 שמראדונה טוב יותר ממסי, או ב-2019 כשמראדונה התפלל שפלה יחלים לאחר שהברזילאי אושפז בבית החולים מסיבות בריאותיות. כאשר מראדונה מת ב-25 בנובמבר 2020, פלה היה בין הדמויות הגדולות בכדורגל שהתאבלו על מותו.
ראו גם

גביע רוקה
יחסי ארגנטינה–ברזיל
גמר קופה אמריקה 2021
הערות שוליים

↑  RSSSF. "Copa Julio Roca". נבדק ב-20 ביולי 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  RSSSF. "Copa Roberto Chery". נבדק ב-20 ביולי 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  RSSSF. "Copa Confraternidad". נבדק ב-20 ביולי 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  RSSSF. "Nations' Cup (Brazil 1964)". נבדק ב-20 ביולי 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  RSSSF. "Australia Bicentenary Gold Cup (Australia 1988)". נבדק ב-20 ביולי 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  עיתון כדורגל ארגנטינאי
חואן רומן ריקלמה מבקיע את השער השלישי והאחרון של ארגנטינה מול ברזיל בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת בייג'ינג 2008, לאחר הצמד של סרחיו אגוארו.
ארגנטינה וברזיל בגמר גביע הקונפדרציות 2005.
גמר אליפות דרום אמריקה 1946, בה זכתה ארגנטינה
דייגו מראדונה ואדסון פלה במהלך פגישה שארגן המגזין הארגנטינאי El Gráfico, אפריל 1979
אוהד ברזילאי עם ארון קבורה מזויף עם צבעי דגל ארגנטינה והשם "מראדונה" ב-2009
ליונל מסי הארגנטינאי וניימאר הברזילאי, חברים לקבוצה ברצלונה ובפריז סן-ז'רמן, תוארו על ידי פלה ומראדונה כ"יורשיהם"
המרגל שלא ייאמן

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  דניאל סילבה 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  רומן ריגול 
 נושא:  מלחמת העולם השנייה 
 הוצאה
 הוצאה:  Villard 
 תאריך הוצאה:  1996 
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הד ארצי
 תאריך:  2000
 תרגום:  עידית פז
 מספר עמודים:  413
 סדרה
 הספר הבא:  The Mark of the Assassin 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001929654
 
המרגל שלא ייאמן (באנגלית: The Unlikely Spy) הוא מותחן ריגול מאת סופר האמריקני דניאל סילבה. הספר יצא לאור ב-1996. עלילת הספר עוסקת במרדף ובקרב המתנהל בין סוכנת שתולה של המודיעין הגרמני בבריטניה ובין סוכני הביון הנגדי הבריטי, על רקע יום הפלישה המתקרב של בעלות הברית לנורמנדיה. אף שהעלילה והגיבורים דמיוניים הספר מבוסס על אירועים אמיתיים.
עלילה

עלילת הספר נפתחת בעת שהביון גרמני מנסה לגלות את מועדה ומיקומה של הפלישה לצרפת על ידי כוחות הבעלות הברית. עתידה של גרמניה תלוי במידע הזה. על ביטחון המידע אמונים גורמי הביטחון של בעלות הברית בכלל וה-MI5 הבריטי בפרט, המנסה להסתיר את האמת מגרמנים על ידי מתן מידע כוזב. איש הביון הנגדי הבריטי, רס"ן אלפרד ויקרי, בעברו פרופסור להיסטוריה אשר לחם כאיש יחידת סיור בחיל המודיעין הבריטי במלחמת העולם הראשונה ונפצע בחזית צרפת, אמון על מבצע הונאה סודי ומתוחכם לשמירת הסוד מפני המודיעין הגרמני, אולם המרגלת הגרמניה קתרין בלייק השתולה בבריטניה הולכת וקרבה לגילוי הסוד. לצידה פועל הורסט נוימן, קצין צנחנים גרמני ומתנקש מומחה. ויקרי, אשר הולך וסוגר את המלכודת על בלייק ונוימן, מגלה אט אט כי גם מפני אנשיו שלו עליו להישמר.
הערות שוליים

↑  דניאל סילבה, "המרגל שלא ייאמן", הוצאת הד ארצי, 2000, עמודים 50-51.
↑  דניאל סילבה, "המרגל שלא ייאמן", הוצאת הד ארצי, 2000, עמודים 65-66.
↑  דניאל סילבה, "המרגל שלא ייאמן", הוצאת הד ארצי, 2000, עמודים 61, "'שומר-ראש'" נקראה קודם 'תוכנית יעל', דרך-אגב. שינו את שמה מתוך כבוד להערה די מרשימה שראש-הממשלה העיר לסטלין בטהראן. צ'רצ'יל אמר, 'בזמן מלחמה, האמת כל-כך יקרה, עד שכדאי שתמיד ילוו אותה שקרים כשומרי-ראש.' הזקן יודע להשתמש במילים, אני חייב להגיד את זה לזכותו. 'שומר-ראש' הוא לא מבצע בפני עצמו. זה שם צופן לכל הכיסוי האסטרטגי ומבצעי ההטעיה, שיבוצעו בקנה-מידה גלובלי, ושמטרתם להטעות את היטלר ואת המטכ"ל שלו בדבר הכוונות שלנו ליום הפלישה".
↑  דניאל סילבה, "המרגל שלא ייאמן", הוצאת הד ארצי, 2000, עמוד 81, "ויקרי גויס כסגן-משנה במחלקת האופנוענים של חיל המודיעין".
↑  דניאל סילבה, "המרגל שלא ייאמן", הוצאת הד ארצי, 2000, עמוד 115, "הוא הצטרף לוורמאכט בתחילת 1939. כושרו הגופני והיותו זאב בודד הביאו אותו אל הצנחנים. הוא נשלח לבית-ספר צניחה בשטנדל וצנח לפולין ביום הראשון של המלחמה. צרפת, כרתים ורוסיה באו אחר-כך. הוא זכרה ב"צלב האבירות" ב-1942".
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המהפכה בתוניסיה (1987)

המהפכה בתוניסיה משנת 1987 (בערבית: انقلاب 7 نوفمبر 1987; "מהפכת 7 בנובמבר 1987") הייתה הפיכה שלטונית נטולת שפיכות דמים, שהתרחשה בתוניסיה ב-7 בנובמבר 1987, ובמסגרתה הפיל ראש הממשלה, זין אל עאבדין בן עלי את הנשיא המכהן ואבי האומה התוניסאית חביב בורגיבה והחליף אותו. ההפיכה התאפשרה באמצעות הכרזה כביכול על כך שבורגיבה אינו כשיר רפואית לשלוט במדינה משום גילו המבוגר, שאושרה על ידי מספר רופאים. בהמשך התברר כי ההכרזה הייתה בדויה לחלוטין ובורגיבה המשיך לחיות עוד כ-12 שנים לאחר מכן, כשהוא במעצר בית. לימים פורסמו דיווחים שטענו למעורבות של ארגון הביון האיטלקי בהפלת בורגיבה. לאחר ההפיכה, המשיך בן עלי לשלוט בתוניסיה באופן אוטוקרטי עד אשר הודח במהפכה בתוניסיה מ-2011.
אירועי ההפיכה

בליל 6 בנובמבר 1987 חתמה קבוצה של שבעה רופאים על דו"ח רפואי הטוען כי נשיא המדינה המכהן, חביב בורגיבה, אינו כשיר יותר לשלוט בעקבות היותו זקן מאוד וסובל לכאורה משיטיון. העיתונאי הפוליטי מזרי חדד סיכם את אותו דו"ח בשנת 2002:
בגיל 84 באופן רשמי נרדם בורגיבה במהלך ביקור של אורח חשוב. לאחר מכן, בהשפעת מי שחמדו לנשיאותו, הוא פיטר שר יום אחד בלבד לאחר מינויו. בהמשך הוא הסכים לשינוי הקבינט של ראש הממשלה רק כדי לחזור בו מהסכמתו כעבור כמה שעות. והכי גרוע, הוא התעקש לבטל את פסק הדין שהטיל בית משפט על ראשיד אל-גנושי שאותו תפס כקיצוני מדי.
במקביל, דרש בורגיבה לקיים משפטים חדשים ל-15 חשודים באיסלאמיזם, וכי כולם פרט לשלושה ייתלו בסוף השבוע הבא. כאשר נודעה הצהרה זו, חשדו מספר מנהיגים פוליטיים בתוניסיה, בהם תומכים ותיקים של בורגיבה, כי הוא אינו חושב או פועל יותר באופן רציונלי. מאוחר יותר, פעיל זכויות אדם אחד אמר כי אם הפקודות היו מבוצעות, הדבר היה מעורר מלחמת אזרחים.

באמצעות דו"ח זה הפעיל ראש ממשלת תוניסיה דאז זין אל-עאבדין בן עלי את סעיף 57 לחוקת תוניסיה, הקובע כי אם הנשיא אינו כשיר לכהן ראש הממשלה יכול להחליף אותו, ברצונו או לא ברצונו של הנשיא הנוכחי. לפיכך הפך בין יום גם לנשיא החוקי של תוניסיה וגם לראש הצבא. העיתונאים ניקולה ביו וז'אן פייר טוקוי כתבו על נסיבות השגת הדו"ח הרפואי:
שבעה רופאים, בהם שני רופאים צבאיים, נקראו יחד באמצע הלילה, לא למיטתו של בורגיבה החולה, אלא למשרד הפנים. אחד מהשבעה היה רופאו של הנשיא דאז, הקרדיולוג והגנרל הצבאי מוחמד ג'דידי. במשרד הם נפגשו במפתיע עם בן עלי, שדרש מהם לגבש חוות דעת רפואית בנושא בורגיבה. אחד הרופאים החל למחות על כך שלא ראה את בורגיבה במשך שנתיים ולכן לא יכול להעניק חוות דעת רפואית אודותיו, וכמוהו גם אחרים. "זה לא משנה. חתמו!", התערב בן עלי.
למחרת נאם הנשיא החדש לאומה ברדיו תוניס. במהלך הירואי הוא ספד לקורבנות ש'הרג' קודמו, והבטיח לפפתח ולקדם את תוניסיה. עוד הוסיף בן עלי כי: "בתקופה בה אנו חיים כבר לא מספיק רק להשלים עם נשיאות לכל החיים או עם רצף אוטומטי לראשות המדינה, תחת מערכת שהעם אינו נכלל בה. לאנשינו מגיעה פוליטיקה מודרנית, המבוססת על מערכת רב-מפלגתית אמיתית המשלבת ריבוי ארגונים אזרחיים". על אף הנאום הליברלי הזה, בן עלי לא קיים אף לא אחת מהבטחותיו והמשיך לשלוט במדינה כקודמו, באופן יחידני, מושחת וחד-מפלגתי במשך עשרות שנים, עד שנת 2011.
ביאורים

↑  ישנה אי-ודאות מסוימת לגבי שנת הלידה המדויקת של בורגיבה. זאת משום שהוריו לא מסרו את המידע המדויק אודות תאריך לידתו מחשש שייגיסו אותו לצבא. ייתכן כי היה מבוגר יותר מכפי שנראה ואף נולד בשנת 1901 או 1899.
↑  במקור בצרפתית: "(in French) Sept médecins dont deux militaires sont convoqués en pleine nuit, non pas au chevet du malade Bourguiba, mais au ministère de l’Intérieur. Parmi eux se trouve l’actuel médecin du président, le cardiologue et général Mohamed Gueddiche. Ben Ali somme les représentants de la faculté d’établir un avis médical d’incapacité du président. « Je n’ai pas vu Bourguiba depuis deux ans » proteste un des médecins. « Cela ne fait rien ! Signe ! » tranche le général Ben Ali."
הערות שוליים

↑  Ap (1987-11-07). "A COUP IS REPORTED IN TUNISIA". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2021-06-05.
↑  Ap (1987-11-07). "A COUP IS REPORTED IN TUNISIA". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2021-06-04.
↑  Constitution de la République Tunisienne 1959 - Tunisie, www.jurisitetunisie.com
↑  Nouvelle page, web.archive.org, ‏2009-06-04
↑  Delaney, Paul; Times, Special To the New York (1987-11-09). "SENILE BOURGUIBA DESCRIBED IN TUNIS". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2021-06-05.
↑  ממשלת תוניסיה, החוקה התוניסאית בין 1959 ל-2008, 1959, עמ' 14
↑  Institut National de l’Audiovisuel- Ina.fr, A2 Le Journal de 13H : émission du 7 novembre 1987, Ina.fr (ב־)
↑  Nicolas Beau, Jean-Pierre Tuquoi, Notre ami Ben Ali: l'envers du "miracle tunisien, La Découverte, 2011, ISBN 978-2-7071-5404-0. (בצרפתית)
↑  Tunisia: the overthrow of Bourguiba, web.archive.org, ‏2015-09-06
↑  Tunisie: les Trabelsi, une "quasi-mafia" | RTBF INFO, web.archive.org, ‏2011-01-18
↑  Ben Ali, sans discussion - Ben Ali tunisie élection - ParisMatch.com, web.archive.org, ‏2009-10-29
המרכז הסורי לזכויות אדם

| --- | --- |

 תחום:  international activities 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מטה הארגון:  קובנטרי 
 תקופת הפעילות:  2006–הווה (כ־18 שנים) 
 www.syriahr.com
 
המרכז הסורי לזכויות אדם (בערבית: المرصد السوري لحقوق الإنسان, תעתיק מדויק: אלמרצד אלסורי לחֻקוּק אלאנסאן; באנגלית: Syrian Observatory for Human Rights, ובקיצור SOHR) הוא ארגון תקשורתי, שמושבו בבריטניה, המציג עצמו כאחראי לתיעוד ואספקת מידע על הפרת זכויות האדם בסוריה ונתונים ממלחמת האזרחים בסוריה. דיווחיו מצוטטים באתרי חדשות רבים וגדולים כגון CNN ו-BBC, ומשמשים גם את האו"ם בקביעת מספר ההרוגים במלחמת האזרחים (אם כי לא כמקור יחיד). לטענת הארגון הוא אינו מקושר לאף גוף פוליטי, אך הוא נחשב למתנגד למשטר הסורי.
הקמה ופעילות

הארגון הוקם ומופעל מאז שנת 2006 על ידי ראמי עבד א-רחמן (رامي عبد الرحمن), שפועל מהעיר קובנטרי בבריטניה. ראמי עבד א-רחמן הוא שם העט של אוסמה סולימאן, סורי סוני הפעיל למען דמוקרטיה וזכויות אדם בסוריה שלאחר שלושה מאסרים קצרים בכלא הסורי ברח בשנת 2000 לבריטניה. עם הקמתו ב-2006 הארגון ניטר אחר שינויים בחוק ובמשפט הסורי ותיעד הפרות של זכויות אדם מצד המשטר הסורי.
לאחר תחילת מלחמת האזרחים בסוריה ב-2011 הארגון עבר להתמקד בדיווח מהשטח על התפתחויות ואירועים ממלחמת האזרחים. לטענת עבד א-רחמן הארגון מספק מידע מקורי באמצעות רשת של פעילים בתוך סוריה שעמם הוא נמצא בקשר מתמיד בטלפון ובסקייפ. בריאיון בשנת 2011 טען כי לארגון יש יותר מ-200 פעילי שטח. המרכז הפך למקור מידע מרכזי לדיווחים חדשותיים ונתונים מספריים (כגון מספר ההרוגים) בקשר למלחמת האזרחים בסוריה, בפרט לאור הגבלת חופש העיתונות בסוריה מאז תחילת המלחמה והקושי של עיתונאים זרים לפעול באופן חופשי באזור.
ביקורת

מאז הפיכתו למקור מידע חשוב לאירועי מלחמת האזרחים, הארגון ספג ביקורת רבה מצדדים ומגופים שונים. במאמר על המחלוקת על מספר ההרוגים במלחמת האזרחים, מתאר אותו מוסא אל-ע'רבי (Musa al-Gharbi) כ"ארגון שהוא ללא בושה אנטי-משטרי [משטר אסד] ופרו-מהפכני".  נגד הארגון הועלו טענות להעדפת צדדים במלחמה ומתן נתונים מפוברקים או לא מדויקים מצד גורמים שונים. המשטר הסורי ואף מורדים סורים האשימו אותו בבגידה. לטענת עבד א-רחמן, ההאשמות והביקורת על פעילות הארגון נובעות מכך שהוא לא מצדד באף גורם פוליטי.
בינואר 2012 פעיל אופוזיציה סורי בשם מוסעב עזאווי, שמקום מושבו בלונדון, העלה מכתב בדומיין  האינטרנט Syrianhr.org, דומיין הדומה מאוד לדומיין של הארגון Syriahr.net. במכתב הועלו טענות שונות כנגד ראמי עבדול רחמן, אמינותו, כישוריו וקשריו. בין היתר נטען בו כי עבדול רחמן לא היה מייסד הארגון, וכי הוא השתלט על הדומיין של הארגון באמצעות שינוי ססמאות האתר, וכי הארגון האמיתי מיוצג בדומיין הראשון.  עבדול רחמן הכחיש את הטענות הללו ובכל מקרה הדומיין Syrianhr.org לא נשאר פעיל מאז וכיום אף משמש אתר אחר.
הערות שוליים

↑  בדו"ח מאוגוסט 2014 של משרד נציב האו"ם לזכויות האדם, העוסק במספר ההרוגים במלחמת האזרחים, נטען כי הארגון סיפק מידע עבור דו"ח קודם מ-2013 לתקופה של מרץ 2011 ועד אפריל 2013, אך לא נעתר לבקשה לתת מידע עדכני: Updated Statistical Analysis of Documentation of Killings in the Syrian Arab Republic, p. 1
↑  על המרכז, באתר הרשמי שלו (באנגלית)
1 2  Asa Winstanley, "The Syrian Observatory: The Inside Story", al-akhbar english, 26 January 2012
1 2  Mohammed Abbas, "Coventry - an unlikely home to prominent Syria activist", Reuters, 8 December 2011
1 2  Olivia Lang, "Profile: Syrian Observatory for Human Rights", BBC, 28 December 2011
↑  [בהערת שוליים מס' 1] Musa al-Gharbi, "Syria Contextualized: The Numbers Game", Middle  East Policy, Vol.20 (1), 2013, p. 65
↑  Neil MacFarquhar, "A Very Busy Man Behind the Syrian Civil War’s Casualty Count", The New York Times, 9 April 2013
↑  Paul Crompton, "Counting death: The Syrian Observatory for Human Rights", Al Arabiya, 25 April 2014
↑  המכתב בדומיין syriahr.org (ארכיון האינטרנט)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1208918796
תחיה כאריוכא

| --- | --- |

 לידה:  19 בפברואר 1915 אסמאעיליה, מצרים 
 פטירה:  20 בספטמבר 1999 (בגיל 84) קהיר, מצרים 
 שם לידה:  بدوية تحية محمد علي النيداني كريم 
 מדינה:  מצרים 
 בן או בת זוג:  Rushdy Abaza  אחמד סאלם  Muharram Fouad 
 פרופיל ב-IMDb
 
תָחִיָּה כּאריוכּא (בערבית: تحية كاريوكا; 22 בפברואר 1915 – 20 בספטמבר 1999) הייתה רקדנית בטן ושחקנית קולנוע וטלוויזיה מצרייה. כאריוכא הופיעה במרבית מדינות ערב וכיכבה בסרטים מפורסמים לצד מוחמד עבד אל-והאב ופריד אל-אטרש.
כאריוכא הפכה להיות מודל לחיקוי ומקור השראה לכל הדור החדש של הרקדניות.
מוחמד עבד אל-והאב נהג לומר עליה שהיא מסוגלת להופיע עם מגוון מלא של תנועות על שטח מאוד קטן וכשהיא רקדה רקס-שרקי, הסגנון שלה היה "מזרחי" טהור.
ביוגרפיה

כאריוכא נולדה באסמאעיליה בשם אבּלה בנת אל מוחמד כרים. היא עזבה את משפחתה לאחר סכסוך עם אביה בגיל 12 ועלתה על הרכבת לקהיר. עד גיל 31 הייתה לאחת מאגדות המחול המזרחי.
כאריוכא למדה בבית הספר למחול של איוונובה בטרם עברה לרחוב מוחמד עלי, הרחוב המקביל לברודוויי. היא נקראה כאריוכא בהקשר לריקוד סמבה ברזילאי, שאותו נהגה לבצע בתחילת הופעותיה בשנות ה-30 כאשר רקדה בקזינו של בדיה מסבני.
כאריוכא, שהוקסמה מהמקצבים הברזילאיים, ביקשה מנגן הדרבוקה לנגן את המקצב הזה עבורה וכפי שהכניס עבד-אל-והאב את הסגנון הלטיני ללחניו הכניסה כאריוכא את הסגנון הלטיני לריקוד.
התחרות בקזינו של מסבני הייתה קשה במיוחד מול סאמיה גמאל, שרקדה שם בתחילת הקריירה שלה. הופעותיה של כאריוכא נמשכו כ-20–25 דקות לכל היותר. את תהילתה קיבלה כאריוכא בשנות ה-30 וה-40, עד כדי שהמלך פארוק הזמין אותה לרקוד עבורו. הסגנון של כאריוכא היה שונה לחלוטין מזה של המתחרה שלה, סאמיה גמאל. התחרות בין כאריוכא לגאמל התחילה בימי הקולנוע ונמשכה עד לנישואיהן. לכל הרקדניות היה חלום אחד: להיות כוכבת קולנוע. כאריוכא הייתה אחת מהמעטות שהגשימו את החלום. היא כיכבה בסרטים בלתי נשכחים והפכה לאלילה בין הרקדניות של תקופתה ובעקבות כך התפתח "תסביך תחיה כאריוכא" של רקדניות שביקשו להידמות לה.
לאחר התאבדותה של מורתה בדיה מסבני בעקבות כישלון סרטה ואובדן כספה הגיעה לכאריוכא עזרה מצד סולימאן נג'יב, שבאותה העת היה המנהל של בית האופרה בקהיר. כאריוכא למדה בלט, דיברה אנגלית וצרפתית באופן שוטף והייתה מעורבת פוליטית; בין השאר הייתה ממייסדי ה- H.D.T.O (תנועה דמוקרטית לשחרור לאומי) ובעקבות כך נשלחה לכלא ל-101 ימים. בשלהי שנות ה-40 היא רקדה רק עבור המלוכה ולאחר מספר שנים הפסיקה לרקוד בכלל והתמסרה רק למשחק.
סרטה הראשון של כאריוכא, "La Femme et le Pantin" (האישה והבובה), הזניק את הקריירה הקולנועית שלה בשנת 1935.  לאחר מכן עשתה 120 סרטים. היא שיחקה גם בתיאטרון וסדרות טלוויזיה.
כאריוכא נישאה 14 פעמים והייתה אם לבת בשם עטיית אללה, אותה אימצה לאחר ניסיונות לא מוצלחים להביא לעולם ילדים משלה; רשימת הגברים בחייה כוללת את השחקן רושדי עבזה, מוהרם פואד וכמו סאמיה גמאל, היא גם נישאה לאמריקאי שהמיר את דתו לאסלאם ולקח אותה לארצות הברית. נישואים אלה לא החזיקו מעמד; כאריוכא התגעגעה למצרים והבדלי התרבויות עשו את השאר. היא התגרשה וחזרה למצרים. מאוחר יותר, היא שבה לחיק האסלאם האורתודוקסי.
כאריוכא נפטרה בקהיר, 20 בספטמבר 1999 מהתקף לב. בת-אחותה הייתה השחקנית והדוגמנית רגאא אלגדאוי (אנ').