stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וולוס
היסטוריה

ראשית ההתיישבות האנושית המאורגנת באזור מתוארכת לתקופת האבן החדשה ובסביבות העיר נתגלו שרידים ארכאולוגיים רבים גם מתקופת הממלכה התראקית ויוון העתיקה. לפי המיתולוגיה היוונית נולדו בוולוס יאסון וכיירון.
במהלך המאה ה-1 לפנה"ס נכבש האזור על ידי הרומאים ובהמשך עם פיצולה של האימפריה עבר לחזקת האימפריה הביזנטית. בתעודות ביזנטיות מן המאה ה-14 מכונה העיר גוֹלוֹס שהוא שיבוש של השם המיקני לוֹלְקוֹס, אשר התייחס לעיר עתיקה ששכנה ליד וולוס.
במהלך המאה ה-14 נכבשה העיר על ידי צבאות האימפריה העות'מאנית והפכה לחלק מפלך רומליה. העיר הייתה זירת קרבות במהלך מלחמת העצמאות היוונית, אך אמנת קונסטנטינופול (1832) הותירה אותה בחזקת העות'מאנים. היישוב העירוני המודרני החל להתפתח ב-1841 ובשנת 1881 עברה העיר לחזקת ממלכת יוון. בראשית שנות ה-20 מנתה העיר 30,000 תושבים ובסופן גדלה אוכלוסייתה לכדי 50,000 נפשות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-6 באפריל 1941 פלשו הגרמנים ליוון דרך בולגריה וממלכת יוגוסלביה, כבשו אותה בנקל וחילקו את השטח הכבוש לשלושה אזורי שליטה. אזור בשליטה גרמנית שכלל את מקדוניה המרכזית והמזרחית ובכלל זה העיר סלוניקי והאי כרתים. אזור שני היה בשליטה איטלקית ובו הבירה אתונה, הפלופונס, שטחים נוספים בחוף המערבי והעיר וולוס. האזור השלישי שכלל את שטחי תראקיה המערבית ומקדוניה המזרחית הועבר לחזקת ממלכת בולגריה. עם שחרור יוון מהכיבוש הנאצי באוקטובר 1944, הוחזרה גם העיר וולוס לחזקת היוונים.
ב-19 באפריל 1955 ארעה רעידת אדמה עזה שהחריבה חלקים נרחבים מהעיר ויומיים לאחר מכן אירע רעש משנה חזק שגרם לחורבן כללי. מספר חודשים מאוחר יותר הוצפה העיר, עניין שעיכב את שיקומה. ב-10 באוקטובר 2006 הציף הנהר פליון את האזור וגרם לחורבן ונזקים כבדים לחקלאות ולכחמישית מבתי העיר.
בספטמבר 2023, העיר וולוס הייתה אחד המוקדים שנפגעו באופן הקשה ביותר מהסופה "דניאל". היא כוסתה בבוץ ואזורים רבים נותקו מתשתיות מים וחשמל. זמן קצר לאחר מכן נפגעה גם מהסופה "אליאס". על פי הרשויות ביוון, וולוס סבלה מהנזקים החמורים ביותר במדינה בעקבות שתי הסופות, כמו גם צפון האי אוויה שניזוק בשריפות שפקדו אותו במהלך הקיץ.
בעיר נולדו הצייר ג'ורג'ו דה קיריקו והמלחין הנודע ואנגליס.
דמוגרפיה

אוכלוסיית העיר נמצאת במגמת גידול מתונה (ילודה לעומת שיעור תמותה) והיא מהווה 65% מכלל תושבי מחוז מגנסיה. כשליש מאוכלוסיית וולוס מקורו מצאצאי פליטים יוונים שהגיעו לעיר בשנות ה-20 מאסיה הקטנה.
כלכלה ותחבורה

מיקומה של וולוס על אם הדרך בין אתונה לסלוניקי הפך אותה ליעד פיתוח תעשייתי, בעיקר בתחום הפלדה, הברזל והבטון. כמו כן קיים בעיר מכון מחקר טכנולוגי.
דרך נמל הים בעיר מתקיים הקשר לאיים הרבים הסמוכים לאזור בעיקר על ידי קווי מעבורות. וולוס מקושרת לכביש חוצה אירופה E75 ולכביש חוצה יוון E65 המקשר אותה לעיר איגומניצה. בסמיכות לעיר ממוקם נמל התעופה הלאומי ניאה אנכיאלוס, המשרת את כל מרכז יוון. בוולוס קיימת תחנת רכבת ובה צומת קווים המקשרים אותה לכל חלקי יוון. וולוס גם מהווה את שער הכניסה לאזור חצי האי ההררי פיליון.
בעיר ממקומים מספר מפעלי פלדה. מפעל לייצור מלט הממוקם בעיר הוא בין הגדולים בעולם וייצוא תוצרת המפעל מתרחש דרך נמל פרטי השייך לו.
בעיר נפתחה החנות השנייה ביוון של רשת "Public" (כיום ברשת יש מעל ל-30 חנויות).
אקלים

בעיר שורר אקלים ים תיכוני עם מאפיינים מקצינים של אקלים ממוזג בשל משטר הרוחות מכיוון הר פיליון. הטמפרטורה הממוצעת נעה מ-7oc בחודש ינואר ועד 26oc בחודש יולי.
הקהילה היהודית

ראשוני היהודים שהגיעו לעיר היו כנראה הרומניוטים, אם כי ישנם מקורות המציינים שיהודים ישבו במקום עוד מתקופת החשמונאים, עניין ההופך את קהילת וולוס לאחת הקהילות העתיקות ביוון. בנימין מטודלה שעבר דרך העיר במאה ה-12, ציין כי במקום מתגוררות 400 משפחות יהודיות. בהגיע מגורשי ספרד לעיר החלה הקהילה משנה בהדרגה את צביונה לקהילה ספרדית עם מאפיינים רומניוטים. תהליך דעיכתה של האימפריה העות'מאנית שלווה בסכסוכים אזוריים ובמשבר כלכלי, הביא להגירת יהודים מהעיר בעיקר לסלוניקי, איסטנבול וארץ ישראל. בראשית המאה ה-19 התגוררו בעיר משפחות ספורות. לאחר מלחמת העצמאות היוונית הגיע זרם פליטים יהודים מהפלופונז שחלקם התיישבו בוולוס והגדילו את אוכלוסיית בני הקהילה, אשר ב-1850 מנתה 35 משפחות.
ב-1864 הוקם בעיר בית ספר יהודי בחסות אגודת אליאנס וב-1865 הוקם בית הכנסת. רבה של הקהילה משה שמעון פסח שכיהן במשרתו מ-1892 ועד 1955 ביסס את מעמד הקהילה, הקים ב-1894 ישיבה בעיר וסייע לרווחת בניה אשר סבלו ממצוקה כלכלית קשה כחלק מהמצב הכללי בממלכה. ב-1939 זכה הרב לאות הוקרה מיוחדת ממלך יוון גאורגיוס השני. בשנות ה-30 הוקמו אגודות נוער וספורט כגון הכוח ומכבי.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 882 נפשות . העיר וולוס הייתה חלק מחבל תסליה שנתון היה לשליטת האיטלקים. באוקטובר 1943 לאחר כניעת איטליה, כניסת כוחות גרמניה הנאצית ותחילת רדיפות היהודים ארגן הרב פסח את בני קהילתו ושלחם ליישובים מבודדים. 746 מתוך 882 יהודי העיר נמלטו לכפרי הסביבה ההרריים והוסתרו בידי המקומיים. שאר 136 בני הקהילה נתפסו, נעצרו וב-25 במרץ 1944 שולחו ביחד עם יהודי העיר לאריסה אל מותם במחנות ההשמדה טרבלינקה ואושוויץ . בין הנספים אשתו ושני בניו של רב הקהילה.
דוגמה להצלת יהודים על ידי מקומיים הם בני הזוג מריה ואפוסטולוס ווליוטיס, אשר הצילו את משפחת חכים על ידי הסתרת בני המשפחה בבית אריזה שבבעלותם. הזוג ווליוטיס הוכרו בשנת 2016 כחסידי אומות העולם.
לאחר המלחמה היגרו רבים מהיהודים ששרדו את המלחמה לאתונה ולמדינת ישראל. כ-300 מיהודי העיר ובכלל זה הרב פסח חזרו אליה ועסקו בשיקום מוסדות הקהילה ובית הכנסת שחרב. ב-1955 נפגעה שוב הקהילה מרעש האדמה שפגע בעיר והחריב חלק מבתי בניה ואת בית הכנסת. לאחר רעש האדמה היגרו רבים מיהודי העיר לארצות הברית. בראשית המאה ה-21 מתגוררת בעיר קהילה יהודית בת 150 נפשות ולה בית כנסת ומרכז קהילתי. בית העלמין היהודי בעיר מתוחזק בידי בני הקהילה. לאחר מבצע עופרת יצוקה התחוללו אירועים אנטישמים ביוון ובכלל זה בעיר וולוס, אשר לוו בהתבטאויות תואמות מצד בכירי ממשל יוונים. על קירות בית הכנסת בעיר רוססו כתובות שונות ולראשי הקהילה הועברו איומים טלפוניים.
ערים תאומות

צרפת לה מאן, צרפת
בולגריה פלבן, בולגריה
רוסיה רוסטוב על הדון, רוסיה
סרביה סמדרבו, סרביה
רוסיה סוצ'י, רוסיה
לקריאה נוספת

ברכה ריבלין, "וולו" (וולוס, בולו), בתוך: הנ"ל (עורכת), פנקס הקהילות: (10) יוון, ירושלים: יד ושם, תשנ"ט 1998, עמ' 101–110.
הערות שוליים

↑   ירדן מיכאלי, הסופה ביוון: ביקור בעיר שבה עשרות אלפים נותרו ללא חיבור למים, באתר הארץ, 9 בספטמבר 2023
↑  שוב יוון מוצפת: שיטפונות כבדים בעקבות הסופה "אליאס", באתר ‏מאקו‏, 28 בספטמבר 2023
↑  הסופה "אליאס" הכתה ביוון, שמוצפת שוב: "כמו סיפור תיבת נוח", באתר ynet, 28 בספטמבר 2023
1 2 3 4  קהילת וולוס, באתר sefarad.org.
↑  קהילת וולוס, באתר Jewish Virtual Library.
1 2  "אוסף הרב משה פסח", באתר יד יצחק בן-צבי.
1 2  ירון אמיתי, יוון והאיים, הוצאת כתר, ירושלים, עמוד 246.
1 2  יוון במלחמת העולם השנייה "שואת יהודי יוון", באתר המרכז לטכנולוגיה חינוכית.
↑  ביום שלישי יתקיים ביד ושם טקס הענקת אות חסידי אומות העולם לבני הזוג אפוסטולוס ומריה ווליוטיס ז"ל מיוון, באתר יד ושם
↑  קהילת וולוס, באתר ushmm.org (באנגלית).
↑  ויקטור אליעזר, " יוון: מחאה נגד ישראל מהשלטון ועד הרחוב", באתר nrg מעריב.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007567060505171  BnF: cb12499431j (data)  GND: 4119166-3  LCCN: n83031865  MusicBrainz: c7567abe-f7de-4a41-9ae8-da7df0d290c1  NKC: xx0040664  VIAF: 136076899   WorldCat (עם VIAF): 136076899
דלאל מוגרבי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 בדצמבר 1959 ביירות, לבנון 
 נהרגה:  11 במרץ 1978 (בגיל 18) כביש 2, ישראל 
 מדינה:  לבנון 
 השתייכות:  פת"ח פת"ח
 
דלאל מוגרבי (בערבית: دلال المغربي, תעתיק מדויק: "דלאל אלמע'רבי"; ‏1958 – 11 במרץ 1978) הייתה מחבלת פלסטינית חברת ארגון הטרור פת"ח, שהנהיגה את חוליית המחבלים שביצעה את פיגוע כביש החוף, אחד מפיגועי הטרור הקטלניים בתולדות מדינת ישראל, שבו נרצחו 35 ישראלים, בהם 12 ילדים, ונפצעו 71.
ביוגרפיה

מוגרבי נולדה וגדלה במחנה הפליטים סברה בלבנון. מקור משפחתו של אביה בעיר יפו ואמה ילידת לבנון. את לימודי בית הספר היסודי והתיכון למדה בבתי ספר של אונר"א. ב-1975 הצטרפה לפת"ח ועבדה במחלקת התקשורת של הארגון. היא השתתפה בלחימה נגד הצבא הסורי ב-1976 ועברה הכשרה צבאית בת שלושה חודשים שבסופה קיבלה דרגת סגן. בהמשך הוצעה לה עבודה באגף הפוליטי של הפת"ח אך היא העדיפה להישאר בתחום הצבאי.
ב-11 במרץ 1978 יצאה מוגרבי בראש חוליית מחבלים מלבנון וחדרה לישראל דרך הים בסירת גומי. הם רצחו את הצלמת גייל רובין והשתלטו על אוטובוס "אגד" שנסע בכביש החוף. לאחר חילופי יריות בין כוחות המשטרה למחבלים, פוצצו המחבלים את האוטובוס על יושביו וירו לעבר נוסעיו שניסו להימלט. במהלך חילופי היריות היא ושמונה מהמחבלים נהרגו, מלבד שניים שנותרו בחיים.
ב-2008 קיוו בלבנון שגופתה של מוגרבי תוחזר במסגרת עסקת חילופי שבויים של אלדד רגב ואהוד גולדווסר, אולם לבסוף לא הועברה גופתה יחד עם שאר הגופות, ככל הנראה משום שזרמים תת-קרקעיים סחפו את גופתה מבית העלמין לחללי אויב.
בתגובה לפיגוע זה, ולפיגועים אחרים, יצאה ישראל למבצע ליטני בדרום לבנון.
מורשת והנצחה

בקרב הפלסטינים נתפסת מוגרבי מאז פיגוע טרור זה כגיבורה לאומית וכ"שהידה" ודמותה זוכה להערכה רבה ולהזדהות. בטקס פתיחת הוועידה השישית של הפת"ח ב-2009 אמר אחמד קריע: "נמצא הגיבור ח'אלד אבו אסבע, גיבור הפעולה של השהידה דלאל מוגרבי! הברכות לו, וברוך הוא בבואו. ולגיבורה השהידה דלאל כל התהילה, כל התהילה, כל התהילה וכל האחיות פה הן אחיותיה של דלאל". הטלוויזיה הפלסטינית מקרינה לכבודה קליפים ודמותה מוצגת בתוכניות הילדים כגיבורה. בתוכנית ששודרה ביום השנה למתקפת הטרור נאמר: "דלאל אל-מוגרבי, השהידה הפלסטינית, הפכה לסמל ולמופת של התנגדות, הקרבה עצמית ובקשת-שהאדה (איסתשהאד)".
אתרים ומוסדות רבים קרויים על שמה, אשר רובם שייכים לרשות הפלסטינית. בין השאר ישנם בתי ספר תיכוניים לבנות בעזה ובחברון שקרויים על שמה, מרכז מחשבים, מחנות קיץ, אליפות כדורגל ואירועים אחרים.
במרץ 2010 התחוללה סערה סביב כוונת הרשות הפלסטינית לקיים טקס ביום השנה לטבח לציון קריאת כיכר על שמה של מוגרבי ברמאללה. בעקבות הלחץ שהפעילו ישראל וארצות הברית נמנעה הרשות הפלסטינית מקיום הטקס. בתגובה הודיע החמאס כי יקרא כיכר על שמה בעזה. ולמרות ביטול הטקס הרשמי נערך טקס עממי של קריאת הכיכר בעזה. בטקס השתתפו גם תאופיק טיראווי ונציגים נוספים של תנועת הפת"ח.
באוקטובר 2017 הממשלה הבלגית עצרה סיוע כלכלי לבתי ספר ברשות הפלסטינית לאחר שגילתה כי בית ספר בחברון, שנבנה בעזרת כספים בלגיים, נקרא על שמה של המחבלת.
במרץ 2024 סוכנות הידיעות הפלסטינית וואפא פרסמה כתבה לזכרה, לרגל 46 שנה למותה.
הערות שוליים

↑  סוכנות הידיעות הפלסטינית, דלאל אל מוג'רבי, באתר WAFA (בערבית)
↑  אתר אירגון פת"ח, 40 שנה למותה של דלאל אל מוגרבי, באתר fatehorg.ps, ‏21 במרץ 2018 (בערבית)
↑  נדב זאבי, גופת המחבלת דלאל אל מוגרבי נעלמה מקברה, אתר nrg,‏ 15 בספטמבר 2008
↑  קליפ בטלוויזיה הפלסטינית מאדיר את המחבלת דלאל מוגרבי, שהנהיגה פיגוע בו נרצחו 37 אזרחים ישראלים, מבט לתקשורת הפלסטינית
↑  איתמר מרכוס ונאן ז'אק זילברדיק, הטעות של הילרי קלינטון, מבט לתקשורת הפלסטינית, 25 במרץ 2010 
 מקרה מבחן: דלאל מוגרבי, ממחבלת לגיבורה לאומית, מבט לתקשורת הפלסטינית
↑  ברמאללה לא - בעזה כן: כיכר על שמה של המחבלת דלאל מוגרבי, באתר ‏מאקו‏, 17 במרץ 2010
↑  אליאור לוי וסוכנויות הידיעות, בלגיה גילתה שהפלסטינים קראו לבית ספר על-שם מחבלת - והקפיאה מימון, באתר ynet, 10 באוקטובר 2017
↑  דלית הלוי, הרשות הפלסטינית ממשיכה להוקיר מחבלים, באתר ערוץ 7, 11 במרץ 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007400902205171  VIAF: 2303156990986561180004   WorldCat (עם VIAF): 2303156990986561180004
אבנר שור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1953 (בן 72 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית 
 
אבנר שור (נולד ב-1953) הוא סופר, מחבר ספרי עיון ישראלי.
ביוגרפיה

אבנר נולד בשנת 1953 בקיבוץ שובל ובו גדל. אביו היה חיים שור, בעבר רכז השומר הצעיר, מזכיר הקיבוץ הארצי ועורך העיתונים "על המשמר" ו"ניו אאוטלוק".  שור התגייס בפברואר 1971, התנדב לסיירת מטכ"ל וצורף לצוות לוחמים בפיקודו של איתמר סלע. לאחר טירונות צנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם ביחידה וכן הכשרה כמפקד כיתה. עם חבריו לצוות נמנו אבי דיכטר, עמרי פדן ואורי טבנקין. שור שירת ביחידה כלוחם שלוש וחצי שנים, במהלכן נטל חלק בפעילות המבצעית החשאית של היחידה. במבצע אביב נעורים נהרג אחיו, אבידע שור, שהיה סגן מפקד סיירת צנחנים. במלחמת יום הכיפורים, לחם בשורות הסיירת  בחזיתות הצפון והדרום. בעת תקופתו בצוות איתמר היה יוני נתניהו מפקד הפלגה ואחריו שימש בתפקיד מוקי בצר. בתום שירותו הצבאי התגייס לשב"כ ושימש כמאבטח בשגרירות ישראל בלונדון. במילואים שירת ביחידת שלדג עם חבריו לצוות והשתתף גם במלחמת לבנון הראשונה.
לימים כתב על חוויותיו בצוות את ספרו הראשון - "צוות איתמר" שזכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית. גם ספרו השני, "חוצה גבולות: סיירת מטכ"ל ומייסדה אברהם ארנן", עוסק בסיירת מטכ"ל ומספר את סיפור הקמתה ואת סיפורו של מפקדה הראשון, תא"ל אברהם ארנן.
ספריו

אבנר שור, "צוות איתמר", הוצאת כתר: ירושלים, 2003, (פרק מתוך הספר)
אבנר שור, חוצה גבולות: סיירת מטכ"ל ומייסדה אברהם ארנן, הוצאת כנרת (פרק מתוך הספר), 2008
אבנר שור ואבירם הלוי, סיירת מטכ"ל- המבצעים הגדולים של היחידה, עורך: יואב קרן, הוצאת ידיעות ספרים, 2020
אבנר שור, אבירם הלוי, בשיתוף טל בשן, האש והדממה - סיפורו של יוחאי בן־נון, מייסד שייטת 13, הוצאת כתר, 2017
אבנר שור, אבירם הלוי, חקה, ידיעות ספרים, 2022
הערות שוליים

↑   גיל טבת, "סיירת מטכ"ל" מציג תמונה חלקית ולא מעודכנת של יחידת העלית, באתר הארץ, 27 באוגוסט 2020.
↑  אבנר שור, "צוות איתמר", הוצאת כתר: ירושלים, 2003, (פרק מתוך הספר)
↑  אמיר בוחבוט, סיירת מטכ"ל בת 50, עמרי פדן מספר על חבריו לצוות, מעריב, ‏ 24 במרץ 2007
↑  אבנר שור, "צוות איתמר", הוצאת כתר, 2003, עמוד 154
↑  אבנר שור, "צוות איתמר", הוצאת כתר, 2003, עמודים 212-220
↑  אבנר שור, "צוות איתמר", הוצאת כתר, 2003, עמוד 249
↑    גל פרל פינקל, ‏אי של מצוינות: מבצעי סיירת מטכ"ל שנשכחו, בעיתון מקור ראשון, 11 בספטמבר 2020.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303865205171  GND: 1203808526  ISNI: 0000 0000 6696 5869  LCCN: no2003080483  VIAF: 299524153   WorldCat (עם VIAF): 299524153
אלימלך וסטרייך

| --- | --- |

 לידה:  12 בינואר 1950 (בן 75) ישראל ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  ישיבת כרם ביבנה  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת בר-אילן  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 השתייכות:  הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב
 תחומי מחקר:  משפט עברי, תלמוד, דין 
 צאצאים:  אבישלום וסטרייך 
 
אלימלך (מלך) וסטרייך (נולד ב־12 בינואר 1950) הוא פרופסור אמריטוס למשפטים באוניברסיטת תל אביב ורב. תחומי המחקר שלו הם דיני משפחה ודיני ממונות במשפט העברי, יחסי המשפט העברי עם רפואה מודרנית, והמשפט העברי בקהילות עדות המזרח.
ביוגרפיה

אלימלך וסטרייך נולד ב-1950 ברמלה, בן להורים ניצולי השואה. למד בישיבת היישוב החדש בתל אביב וב-1968 עבר לישיבת כרם ביבנה. בשנת 1971 הוסמך לרבנות והחל לשמש כרב צבאי במילואים. בשנת 1973 פנה ללימודי משפטים באוניברסיטת בר-אילן, כשבמקביל למד המכון הגבוה לתורה. בשנת 1979 החל לעבוד כעורך דין במחלקה המשפטית של בנק דיסקונט. בשנים 1980–1994 היה מרצה ועמית מחקר במחלקה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, ובשנים 1982–1983 היה עמית מחקר במחלקה לתלמוד באוניברסיטת תל אביב.
עבודת התזה שלו לתואר שני במשפטים (הוגשה ב-1980 באוניברסיטת תל אביב) עסקה בחובה לסיכון עצמי למען הצלת חייו של אחר במשפט העברי וזכתה לציון ראוי לשבח. עבודת הדוקטורט שלו (הוגשה ב-1990 באוניברסיטה העברית) עסקה בהיתר מאה רבנים, המאפשר לגבר לשאת אישה שנייה. העבודה הונחתה על ידי פרופסור מנחם אלון, שהיה באותה עת סגן-נשיא בית המשפט העליון, וזכתה בפרס משה זילברג לעבודות דוקטור מצטיינות, ובפרס למחקר בתחומי היהדות של משרד החינוך והתרבות.
היה חוקר במכון שלום הרטמן בשנת 1990 ובשנים 1996–1997.
היה חוקר בכיר במרכז האקדמי שערי משפט בשנים 1998-1999.
בשנת 2000 מונה לפרופסור חבר במחלקה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 2010 מונה כפרופסור מן המניין.
היה פרופסור אורח בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת שיקגו בשנים 2001, 2005 ו-2008.
עם פרישתו לגמלאות הוקדש לו כרך לד של כתב העת המשפטי "דיני ישראל".
פרסומים

פרסם את הספר תמורות במעמד האישה במשפט העברי: מסע בין מסורות, שיצא לאור בהוצאת מאגנס ב-2002.
ערך את חוברת 3 לכרך כ"ב, חוברות 1 ו-3 לכרך כ"ג ואת שלוש חוברות כרך כ"ד של כתב העת עיוני משפט אשר פורסמו בין אוקטובר 1999 למרץ 2001. וסטרייך כתב מאמרים רבים על דיני משפחה ביהדות, תוך המקדות על היחס בין אשכנזים למזרחים והאתגרים שנכונו למשפחה היהודית בעידן המודרני.
חיים אישיים

נשוי ומתגורר בפתח תקווה. אב לארבעה ילדים. בנו הבכור, אבישלום וסטרייך, הוא פרופסור למשפטים במרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן.
הערות שוליים

1 2  אלימלך וסטרייך, באתר אוניברסיטת תל אביב
1 2 3 4  אלימלך וסטרייך, באתר קורות חיים אוניברסיטת תל אביב
↑  עם הכרך: לכבודו של פרופ' אלימלך וסטרייך, דיני ישראל ‏לד, תשפ"א
↑  אלימלך וסטרייך, תמורות במעמד האישה במשפט העברי: מסע בין מסורות, באתר הוצאת מאגנס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295255705171  BnF: cb145098766 (data)  ISNI: 0000 0000 4213 3435  LCCN: no2002081470  ORCID: 0000-0002-2835-0788  VIAF: 3869161453835364330009   WorldCat (עם VIAF): 3869161453835364330009
בריז'יט בארדו

| --- | --- |

בארדו, 1962
 לידה:  28 בספטמבר 1934 (בת 90) פריז, צרפת 
 שם לידה:  Brigitte Anne-Marie Bardot 
 מדינה:  צרפת צרפת
 תקופת הפעילות:  1949–1982 (כ־33 שנים)
 מקום לימודים:  Cours Hattemer  הקונסרבטואר של פריז 
 בן או בת זוג:  רוז'ה ואדים (20 בדצמבר 1952–6 בדצמבר 1957)  Gunter Sachs (14 ביולי 1966–1 באוקטובר 1969)  Jacques Charrier (18 ביוני 1959–20 בנובמבר 1962)  Bernard d'Ormale (1992–?)  ז'ילבר בקו  סרז' גינסבורג 
 צאצאים:  ניקולא ז'אק שארייה
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  Prix des intellectuels indépendants (2003)  פרס דוד די דונטלו לשחקנית הזרה הטובה ביותר (1961)  פרס במבי  מסדר תיבת הזהב  אבירה בלגיון הצרפתי 
 https://www.brigitte-bardot.fr
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
בריז'יט אן-מארי בַּארְדוֹ (בצרפתית: Brigitte Anne-Marie Bardot; נולדה ב-28 בספטמבר 1934) היא שחקנית קולנוע ודוגמנית צרפתייה, הנקראת מילדותה גם בשם החיבה "BB" (בֵּבֵּה). בארדו הייתה סמל המין הבולט בקולנוע של שנות ה-50 של המאה ה-20. לאחר פרישתה מהמשחק בשנת 1973, החלה בפעילות פוליטית. היא זכתה להוקרה בשל פעילותה למען זכויות בעלי החיים.
ביוגרפיה

בארדו נולדה בפריז שבצרפת ללואי בארדו ואן-מארי מוסל, משפחת תעשיינים קתולית אדוקה ואמידה, שהחמירה בחינוך שלה. אחותה הצעירה היא השחקנית מיז'נו (מארי-ז'אן) בארדו (אנ').
פרישתה

בשנת 1974, בסמוך ליום הולדתה הארבעים, הודיעה בארדו על פרישתה מן המשחק. זאת לאחר שהופיעה ביותר מחמישים סרטים, והקליטה מספר אלבומי מוזיקה, הידוע מהם הוקלט בשיתוף פעולה עם "הילד הרע" של המוזיקה הפופולרית הצרפתית, סרז' גינסבורג. בארדו בחרה להשתמש בתהילתה על מנת לקדם זכויות בעלי חיים. בפעילות זו עסקה החל משנת 1965, עת יצאה במסע למען שיטות הומאניות יותר לשימוש בבתי מטבחיים.
יש שהאשימו אותה כי היא שונאת אדם, ומעדיפה את חברת בעלי החיים על זו של בני האדם.[דרוש מקור] בשנת 1986 ייסדה את מכון בריז'יט בארדו להגנת בעלי החיים ורווחתם. היא התרימה 3 מיליון פרנק להקמת המכון, בכך שהעמידה את תכשיטיה למכירה פומבית. כיום היא אחת מהפעילות הבולטות בעולם בנושא זכויות בעלי החיים. פעילות נמרצת היא מקדישה למניעת אכילת בשר סוס. ביחד עם הסופרת מרגריט יורסנאר, יצאה למסע פרסום נגד הריגת גורי כלבי הים.
בארדו ידועה גם כתומכת של החזית הלאומית הימנית-לאומנית ושל ראשיה, ז'אן מארי לה פן, עמו קשור בעלה מבחינה פוליטית, ובתו מארין לה פן. בשנת 2003 פרסמה ספר בשם "זעקה בדממה", שכלל התבטאויות נגד מוסלמים והומוסקסואלים. במאי 2003 הכריזה תנועת MRAP ("תנועה נגד גזענות ולמען אחווה בין העמים"), כי תתבע את בארדו בשל הדעות שפורסמו בספרה.
במכתב למגזין צרפתי המיועד להומוסקסואלים, כתבה בארדו להגנתה "פרט לבעלי (שייתכן שאף הוא יחצה את הקו יום אחד) אני מוקפת לחלוטין בהומואים. במשך שנים הם תמכו בי, היו ידידיי, בניי המאומצים, אנשי סודי".
בשנת 2004 הורשעה בארדו בבית משפט צרפתי ב"הסתה לשנאה גזעית" ונקנסה ב-5,000 אירו. הייתה זו הפעם הרביעית בה נדונה לקנס בשל עבירות מסוג זה. בית המשפט ציין פסקאות מתוך ספרה בהן דנה ב"אסלאמיזציה של צרפת" ו"ההסתננות המסוכנת והחתרנית של האסלאם". בספר התייחסה להומוסקסואלים כ"אטרקציות משונות ביריד", וכתבה נגד השתתפות נשים בממשלה. היא תומכת בימין הקיצוני בצרפת ובפוליטקאית הצרפתייה מארין לה פן.
ב-2018, הוציאה את הספר "דמעות של מאבק", העוסק בחייה, ובמאבקה למען רווחת והצלת החיות.
בארדו סובלת מדלקת ניוונית במפרק הירך, ומכיוון שהיא מסרבת לעבור ניתוח, היא נאלצת להיעזר בהליכון.
בתרבות

בארדו מוזכרת בבית האחרון בשיר "שיר נבואי קוסמי עליז":
כמו בריז´יט ברדו שתפסה כבר את העסק

השאירה מאחור את הטוב ואת הרע

ועל העניינים היא צופה מן המרפסת

משהו בך יאמר לך

הפסק.
בשיר זה, בריז'יט, אשר פועלת לשיפור היחס לבעלי חיים ובנושאים חברתיים נוספים, מתוארת כ"צופה מן המרפסת" על עולם המשחק, אותו עזבה.
כמו כן, בשיר Lacy של אוליביה רודריגו, מוזכר שמה של בארדו כמושא השוואה לדמות האישה המסתורית העומדת במרכז השיר. רודריגו שרה "כוכבנית מסנוורת, גלגול מחדש של בארדו, ובכן, האם את לא הדבר הנפלא ביותר שהיה אי פעם?"
הערות שוליים

1 2  Clifford Thurlow, Brigitte Bardot – The Greatest Sex Symbol Of All Time, Cliffordthurlow.com, "Brigitte Bardot was on her way to claiming the crown as the greatest sex symbol of all time – her secret goal. Her father's discipline and occasional violence had not made her meek and compliant, but rebellious, iconoclastic, hungry for life. She was the prototype modern woman who revelled in her own sexuality" (באנגלית)
↑  Emanuel Levy, Movie Stars: Bardot, Brigitte (BB) – French and International Sex Symbol, Emanuellevy.com, "French-born Brigitte Bardot was the greatest international sex symbol during the 1950 and early 1960s", ‏20 August 2016 (באנגלית)
↑  Embla, Brigitte Bardot and Roger Vadim’s wedding (1952), Fromthebygone.wordpress.com, ‏12 September 2016 (באנגלית)
1 2  מיכאל הנדלזלץ, מיתוס התמימות החשופה, דבר, 26 בינואר 1979
↑  Brigitte Bardot's extraordinary life: husbands, lovers and suicide attempts, The Sydney Morning Herald, ‏10 October 2014 (באנגלית)
↑  עפר שלח, ואלוהים ברא את בריז'יט, מעריב, 6 במרץ 1992
↑  ⁨ב. ב. מתגיירת והעתונות – נסערת⁩, באתר מעריב, הספרייה הלאומית, ‏11 דצמבר 1964
↑    אלחנן סמואל, ‏כמו עמוד ענן במדבר: ללכת, בלי פחד, בעיתון מקור ראשון, 28 בינואר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007431203805171  PLWABN: 9810546803605606  BIBSYS: 90967538  BNC: 000046946  BNE: XX1037672  BnF: cb11890210d (data)  CANTIC: a11865404  CiNii: DA11328752  GND: 118506552  ISNI: 0000 0001 1443 5118  LCCN: n50021138  LNB: 000267980  MusicBrainz: efbdded5-ab91-4bb7-ba57-f36d7413eb70  NDL: 00620324  NKC: jn19990000442  NLA: 35013614  NLG: 65377  NLK: KAC2020L1149  NSK: 000528052  NTA: 070426139  RERO: 02-A002969017  SELIBR: 305357  SNAC: w60291qr  SUDOC: 026705095  S2AuthorId: 104516461  Trove: 790017  VIAF: 49211553   WorldCat (עם VIAF): 49211553 
בארדו עם ביל מומי, 1965
בארדו, 2002
מנחם דורמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  31 באוגוסט 1909 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  20 במאי 1994 (בגיל 84) גבעת ברנר, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  גבעת ברנר 
 שפות היצירה:  עברית 
 פרסים והוקרה:  פרס ביאליק (1990)  פרס טשרניחובסקי 
 
מנחם דורמן (31 באוגוסט 1909 – 20 במאי 1994) היה הוגה דעות, מסאי, סופר עברי, פובליציסט, עורך ומתרגם. זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל ובפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת.
תולדותיו

דורמן נולד בעיר ברלין. בילדותו עבר עם משפחתו ללייפציג ובה למד בישיבה ובתיכון מדעי. לאחר מכן יצא להכשרה חקלאית ליד המלין במסגרת גרעין הנוער "חירות", ובשנת 1931 עלה לארץ ישראל, והצטרף לקיבוץ גבעת ברנר.
הוא ביקש להיות חלוץ ולבנות עם חבריו קיבוץ בארץ ישראל, לפי רעיונות הציונות ותנועת העבודה. משמעות הדבר הייתה בין השאר עבודת כפיים ומאמץ גופני יומיומי. אך לאחר שחלה בשחפת, נאלץ לעסוק כל ימיו בהוראה לתלמידי בית ספר, ובעריכה וההדרה של כתבי יד והוצאה לאור של דברי דפוס.
ברבות השנים, נודע כאינטלקטואל אוטודידקט. למשל, פרק זמן התגורר באיטליה, למד איטלקית והתעמק ביצירתו ומשנתו של ניקולו מקיאוולי.
במחקריו וספריו פרש את תובנותיו וידיעותיו, שבהן פירש וחיבר בין תחומי ידע שונים, והם הקנו לו שם רב בארצות תבל.
הוא התמנה לעורך כתב העת מבפנים של התנועה הקיבוצית "הקיבוץ המאוחד". השתתף בהקמת הוצאת הקיבוץ המאוחד. במשך השנים פרסם מאמרים רבים בהגות ופובליציסטיקה בכתבי העת למרחב ודבר.
המשורר נתן אלתרמן נפגש עם דורמן בעקבות ספרו הביקורתי: בכף הקלע על הקומוניזם המודרני; הביע את התפעלותו ומינה את דורמן לעורך אחראי של עיזבונו הספרותי. דורמן מילא תפקיד זה במסירות במשך שנים רבות, הוא התמחה ביצירתו הרבה והמגוונת של אלתרמן, פירש ובֵאר אותה, ערך והוציא לאור את מכלול היצירה, גם זו שלא ראתה אור בחיי המשורר.
היה חבר התנועה למען ארץ ישראל השלמה[דרוש מקור]. אביו של זאב דורמן. וסבו של אבנר דורמן.
מכתביו (מבחר) > ספרים מפרי עטו

מנשה בן ישראל, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשמ"ט.
נתן אלתרמן : פרקי ביוגרפיה, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1991.
צבא אזרחים : על מאקיאוולי ואמנות המלחמה, תל אביב: הוצאת מערכות, תשכ"ה.
מולייר : לדמותו וליצירתו, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשט"ז, תשל"ג.
בין ספרות להיסטוריה : מסות, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1990.
בכף הקלע : מסות פוליטיות, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תש"ך 1960.
אל לב הזמר : פרקי ביוגרפיה ועיון ביצירת אלתרמן, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשמ"ז 1986.