stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כוח משמר
כוחות לא משמרים

ישנם כוחות התלויים במשתנים נוספים מלבד המיקום של הגוף, כוחות כגון כוח החיכוך, וכוחות סחף. כוחות אלה בוודאי אינם יכולים להיות כוחות משמרים. ניתן גם להמציא, יחסית בקלות, כוחות שאף-על-פי שהם תלויים במיקום בלבד, הם אינם כוחות משמרים.
למשל, ניתן לדמיין את שדה הכוח הבא – בנקודות מחוץ לסלון, הכוח פועל על הגוף כמו כוח הכבידה, כלומר ככוח אחיד המכוון כלפי מטה. על נקודות בתוך חלל הסלון פועל כוח אחיד דומה, אך בכיוון הפוך – כלפי מעלה (ניתן גם להניח שהמעבר בין שני הכוחות רציף). שדה כוח כזה אינו משמר. דוגמה למסילה המראה שהכוח לא משמר:
מתחילים כאשר הגוף נמצא בגובה התקרה של הסלון, אך מחוץ לסלון. לוקחים את הגוף ומורידים אותו לרצפה מחוץ לסלון (הכוח מבצע על הגוף עבודה "חיובית").
מביאים את הגוף לתוך הסלון מבלי לשנות את גובהו (כך שלא מתבצעת עבודה בשלב זה).
בסלון מעלים את הגוף לתקרה (כך ששוב מתבצעת עליו עבודה "חיובית").
מוציאים את הגוף החוצה (שוב, באופן שלא תתבצע עליו עבודה).
מתקבלת מסילה שסך כל העבודה על גוף הנע בה הוא חיובי. היה אפשר לבנות מתקן שינצל כוח שכזה כדי "לשאוב" עוד ועוד אנרגיה מהמערכת, ללא התערבות כלל (אפשר למשל לחבר את הגוף למוט קשיח, כך שהוא ינוע במעגל שחציו בתוך הסלון וחציו מחוץ לסלון. בהשפעת הכוח, הגוף היה הולך ומאיץ בלי סוף).
כוחות לא משמרים כאלו אינם מצויים בטבע.
שימור מקומי לעומת שימור גלובלי

אם מתירים הגדרת כוחות רק על חלק מהמרחב (אפשר לדמיין שבמרחב יש "חורים", שבהם הכוח לא מוגדר), נוצרים כוחות משמרים באופן מקומי (משמרים לוקאלית), אף על פי שהם אינם משמרים במובן הרגיל (משמרים גלובלית).
כלומר, לכל נקודה יש סביבה קטנה, כך שאם מגבילים את התנועות האפשריות לסביבה זו, הכוח הוא משמר, כלומר העבודה שהוא מבצע על כל מסילה סגורה (בסביבה זו) היא אפס; אבל ישנן גם מסילות אחרות, שאינן "כלואות" באותה סביבה, והעבודה עליהן אינה אפס.
נקודת המבט פה היא מתמטית – בוחנים את כל שדות הכוח החלקים שאפשר לדמיין, מבלי לשאול האם כוחות אלה באמת מופיעים בטבע. למעשה, אין חשיבות מיוחדת לכך שמדובר בכוחות – ניתן היה להשתמש בשדות וקטוריים כלשהם; מושג העבודה מתחלף אז באינטגרל מסילתי. מתברר, ששדות וקטוריים כאלו, שהם משמרים מקומית אבל לא משמרים גלובלית, מכילים מידע רב על ה"חורים" של המרחב. מידע זה, המתומצת בחבורת הקוהומולוגיה של המרחב, הוא בעל ערך מיוחד בטופולוגיה אלגברית ובגאומטריה דיפרנציאלית, משום שהוא מאפשר לזהות את החורים מתוך המרחב, מקום שאי אפשר לראות אותם באופן ישיר.
העבודה של כוח משמר על גוף תלויה רק בנקודות הקצה של התנועה
העבודה שמבוצעת על חרוז בשדה כבידה אחיד תלויה אך ורק בגובה של נקודת ההתחלה והקצה
שבתי צבי

| --- | --- |

 לידה:  1 באוגוסט 1626 איזמיר, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  17 בספטמבר 1676 (בגיל 50) אולצין, האימפריה העות'מאנית 
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית (1453–1844) האימפריה העות'מאנית
 השקפה דתית:  אסלאם, שבתאות, יהדות, קבלה 
 
שַׁבְּתַי צְבִי (ט' באב ה'שפ"ו, 1 באוגוסט 1626 – י' בתשרי ה'תל"ז, 17 בספטמבר 1676) היה יהודי יליד איזמיר, שנחשב לאחד ממשיחי השקר המפורסמים ביותר בהיסטוריה של עם ישראל. סביב דמותו נרקמה תנועת השבתאות שהקיפה כמעט את כל העולם היהודי במשך מספר שנים, ושהתקיימה בקרב קבוצות מאמינים ניכרות במאות ה-17 וה-18. ספיחיה שרדו עד ימינו.
שבתי צבי, יליד איזמיר, עסק בצעירותו במיסטיקה ובקבלה ונתן העזתי שכנע אותו בדבר היותו משיח. שבתי צבי סבב בעולם ואסף תומכים ומאמינים רבים. באותה תקופה הוא תיקן תקנות, ביטל מנהגים דתיים ומינה את אחיו ואת מכריו ל"מלכים".
שבתי צבי נאסר על ידי העות'מאנים ב-1666 בעקבות האשמות של מקובל בשם נחמיה כהן. לשבתי צבי ניתנה אפשרות לבחור בין התאסלמות למיתה. הוא בחר להתאסלם, ולאחר מכן קיבל את השם עזיז מוחמד אפנדי, ואחריו התאסלמו חלק מתלמידיו. הדבר הכה בתדהמה את העולם היהודי. רבים ממאמיניו של שבתי צבי היו ניצולי פרעות ת"ח-ת"ט אשר במהלכן נטבחו כחמישים אלף יהודים במזרח אירופה. לפיכך כששבתי צבי נתפס והתאסלם חוו יהודים רבים מטורקיה ואיטליה ועד רוסיה וליטא משבר גדול. בעקבות המקרה, הוטלו הגבלות במזרח אירופה על לימוד הקבלה, והשם שבתי צבי הפך לשם גנאי. שבתי נפטר בגלות באולצין שהייתה אז חלק מהאימפריה העות'מאנית וכיום נמצאת במונטנגרו, בגיל חמישים.
ביוגרפיה > ראשית ימיו

שבתי צבי נולד באיזמיר (או בעיירה תירה הסמוכה לה) בשבת, ט' באב ה'שפ"ו (1 באוגוסט 1626). הוא היה בנו השני של מרדכי צבי, סוחר עופות וביצים, כנראה ממוצא רומניוטי, שהתעשר והיה לסוכן של סוחרים אירופיים. שמו, שבתי, ניתן לו על פי המנהג לקרוא לילד שנולד ביום השבת בשם שבתי.
בילדותו או בנעוריו חווה שבתי צבי חוויה מינית קשה ולא ברורה, שהותירה מום פיזי באיבר מינו. אירוע זה השפיע עליו באופן טראומטי, והוא סבל כל ימיו מפחדים ודמיונות בכל הכרוך במין. יש התולים בכך את נישואיו הכושלים.
בצעירותו למד שבתי אצל רבני איזמיר, רבי יוסף איסקפה, ורבי יצחק די אלבה. הוא נסמך לתואר "חכם" בידי רבי יוסף איסקפה, והיה מקובל בין חכמי איזמיר. לקראת היותו בן עשרים, החל שבתי צבי להתבודד רבות ולעסוק במיסטיקה ובקבלה, וכן נהג לסגף את עצמו בצורות שונות. בתחילת שנות העשרים לחייו נישא פעמיים, אך נאלץ להתגרש, מאחר שלא התקרב כלל לנשותיו. בני איזמיר תלו את התנהלותו זו בגודל קדושתו ופרישותו. גרשום שלום העלה טענה כי שבתי סבל בתקופה זו מהפרעה דו-קוטבית.
נראה שבעיסוקיו בקבלה הוא לא עסק בכתבי הרמ"ק שהיו נפוצים אז בין המקובלים, ואף לא בכתבי האר"י שהחלו להיות נפוצים אז וזכו לעניין רב בקרב המקובלים, אלא נטה לעיסוק מעמיק בכתבי המקובלים הקדמונים, כספרות הזוהר וספרי הקנה והפליאה. שבתי צבי עצמו התנגד לקבלת האר"י ולעיסוק הרחב שלה ב"כוונות". בשנים אלו החל מגבש שבתי צבי את משנתו הקבלית הקיצונית, שטענה לקיומן של שתי ישויות אלוהיות נפרדות, חייבה "עבירה לשמה" כצורך חיוני לתיקון העולם, ואפשרה התרת איסורים הלכתיים עם תיקון העולם. שבתי צבי ידע היטב שמשנתו זו לא תתקבל בברכה בידי רבני זמנו, ובמשך שנים לימד אותה אך ורק את תלמידיו הקרובים ביותר.
בכ"א בסיוון ה'ת"ח (1648 שבועיים אחרי חג השבועות תחילת פרוץ גזירות ת"ח ות"ט באוקראינה) חווה שבתי צבי התפרצות גדולה של ההתקפים מהם סבל, ובחזונו נאמר לו כי הוא משיח ישראל. הוא לא נמנע מלפרסם את חזונו ברבים, והחל לנהוג מנהגים זרים בפומבי, ובפרט בלט בנטייתו לבטא בפרהסיה את השם המפורש ככתבו, למרות האיסור ההלכתי שבדבר. נטייה זו מוסברת בכך שבתלמוד נאמר כי בימות המשיח יבוטא השם המפורש ככתבו ולא כמו שהוא מבוטא כיום (באותיות השם אדנ"י). שבתי צבי האמין כי הוא המשיח, ומאחר שהגיע זמן התגלותו הגיעה גם העת שבה יש לבטא את השם המפורש ככתבו. התאריך כ"א בסיוון, שבו "התגלה" שבתי צבי, נחגג בידי מאמיניו במשך שנים רבות.
התפרצותו זו לא זכתה להתייחסות מיוחדת מצד רבני איזמיר, שלא הזדהו איתו וזלזלו בכוח השפעתו. במהלך השנתיים שלאחר ההתפרצות וההתגלות הוא ישב באיזמיר ועסק עם תלמידיו וחסידיו בלימוד עיוני של קבלה ובריבוי בסיגופים ובטבילות. במהלך שנים אלו הוא חווה טראומה נוספת, כאשר במהלך טבילה בחוף הים באיזמיר נקלע למערבולת ובקושי ניצל. יום הצלתו, ט"ז בכסלו, נקבע על ידו כיום חג למאמיניו.
באחד הימים עלה עם תלמידיו אל אחת הגבעות בסמוך לאיזמיר וניסה לעצור את מהלך השמש בדומה למעשהו של יהושע בן נון. עם החרפה זו פקעה סבלנותם של רבני איזמיר, ובראשם רבו, רבי יוסף איסקפה, ורבי אהרן לפפה, והם החלו ברדיפות נגדו על מנת שיעזוב את איזמיר. במועד כלשהו בין השנים 1651–1654 גורש שבתי צבי מן העיר.
ביוגרפיה > נדודיו

שבתי צבי נסע ראשית לסלוניקי, בה נוספו לו תלמידים ומעריצים רבים. אך גם בסלוניקי לא נגמל ממנהגיו הזרים. יום אחד סידר לעצמו טקס נישואין, כאשר הכלה איננה אלא ספר תורה, כאקט של משיחיות, כביכול המשיח הוא בעלה של התורה. בסלוניקי פרצה סערה עזה בעקבות המעשה, ושבתי צבי התנצל בפני רבני העיר וטען כי כל אדם מישראל נחשב לבעלה של התורה. התנצלויותיו לא סייעו לו והוא גורש מן העיר.
לאחר כמה שנות נדודים בערי יוון, הגיע שבתי צבי בשנת 1658 לקושטא עם קהל מעריציו. בקושטא הנהיג מפגני ראווה פומביים, כאשר יום אחד שוטט בחוצות קושטא עם דג ענקי בעריסת תינוק, ונימק זאת בטעמים קבליים. לאחר מכן חגג את שלוש הרגלים ביום אחד, כחלק מנטייתו לערבוב תאריכים, כאשר ישב בסוכה, חגג בה את ליל הסדר וקרא בתיקון ליל שבועות. בתקופה זו הופיעה נטייתו לברך בעת הפרות הלכתיות את הברכה החביבה עליו "ברוך מתיר איסורים" – כפרפרזה לברכה הנאמרת בעת ברכות השחר – על בסיס מדרש קדום ממנו הסיק כי בימות המשיח יותרו איסורים הלכתיים. גם את קושטא נאלץ לעזוב תוך זמן קצר, והוא חזר לעיר מולדתו איזמיר.
בימי שהותו באיזמיר שקע שבתי צבי ככל הנראה בדיכאון, ואחיו שהתביישו באחיהם ציידו אותו בכסף למחייתו ושלחו אותו לארץ ישראל. בדרכו לארץ ישראל, בשנת 1662, עבר ברודוס ובמצרים, שבה הצליח לשבות בקסמו את שר האוצר היהודי, הצ'יליבי (תוארו של ראש יהודי מצרים לאחר ביטול משרת ה"נגיד") רפאל יוסף. רפאל יוסף התרשם מאוד מדמותו הססגונית של שבתי צבי ופרש עליו את חסותו.
בהיותו במצרים הגיעה לאוזניו של שבתי צבי שמועה בדבר אשה תימהונית בשם שרה המתגוררת בליוורנו, וטוענת כי התגלה לה שהיא תהיה אשתו של המשיח. שבתי גילה עניין רב בשמועה, ולפי בקשתו הגיעה שרה למצרים. לאחר פגישה קצרה נישאו שבתי ושרה, שנקראה בידי חסידיו "המלכה". על שרה זו יצאו רינונים בדבר פריצותה, שלא הוכחשו מעולם בידי תומכיו של שבתי צבי, והם תלו את נישואיו לפרוצה בנבואת הושע: ”תְּחִלַּת דִּבֶּר ה' בְּהוֹשֵׁעַ וַיֹּאמֶר ה' אֶל הוֹשֵׁעַ לֵךְ קַח לְךָ אֵשֶׁת זְנוּנִים וְיַלְדֵי זְנוּנִים כִּי זָנֹה תִזְנֶה הָאָרֶץ מֵאַחֲרֵי ה'”.
ממצרים המשיך שבתי צבי לירושלים, בה עסק בסיגופים ובלימוד קבלה. מעמדו היה נכבד, והוא נבחר לשד"ר שיצא בשליחות ירושלים למצרים. ככל הנראה נבחר הוא לשליחות מאחר שקרבתו אל הצ'יליבי רפאל יוסף העשיר ביהודי מצרים הייתה ידועה. הוא יצא למצרים בסוף 1664, וככל הנראה הצליח ביותר בשליחותו ואסף סכום כסף נכבד.
בעת שהותו של שבתי צבי במצרים חל בארץ ישראל אירוע ששינה את מהלך חייו.
דמותו של שבתי צבי בהיסטוריה

דמותו של שבתי צבי נצרבה בתודעה הלאומית של עם ישראל כ"גדול משיחי השקר". עובדה זו נעוצה בעיקר בהיקף העצום של התנועה השבתאית שהקיפה את העולם היהודי כולו, ובשנים הרבות שארכו עד שנשכח זכרה מהעם ופסקו מאמיניה.
דמותו של שבתי צבי שימשה רבות הוגים חרדים בבואם לתקוף תנועות שהיו בעיניהם משיחיות. מתנגדי התנועה הציונית עשו שימוש רב בהשוואתה לתנועה השבתאית ובהשוואת בנימין זאב הרצל (המאזכר את שבתי צבי בספרו האוטופי "אלטנוילנד", בו הוא מנסה בדרך אגב לתקוף טענות אלו) לשבתי צבי עצמו.
מצד שני, דווקא גדול משוררי המחנה הלאומי, אורי צבי גרינברג, כתב בנימה אוהדת ביותר על שבתי צבי, שבו ראה מנהיג של תנועת תחייה לאומית. שבתי צבי מופיע ביצירות ספרותיות נוספות.
במחלקה למדעי היהדות באוניברסיטה העברית מרבים לעסוק בנושא השבתאות, כהמשך ל"אסכולת ירושלים" של גרשם שלום, וכחלק מתפיסה פלורליסטית חדשה של מורשת ישראל ותרבות ישראלית. בתרבות החילונית שבתי צבי משמש גם כדמות משיחית בלתי רצויה, המייצגת את הפולחן הדתי ההלכתי היהודי, או נהייה אחר רבנים ואדמו"רים נודעים. לעומת זאת יש המקרבים את התפישה השבתאית לתפישה הליברלית, ורואים בה פתח לחיים חילוניים שאינם תלויים בהלכה.
בעקבות המשבר הגובר בין מדינת ישראל לממשלת טורקיה ובראשה טאיף ארדואן נחשפו האשמות אנטישמיות נפוצות בטורקיה על פיהן התמיכה במודרנה והמלחמה באסלאם בטורקיה בידי אטא טורק עם סיומה של מלחמת העולם הראשונה, הייתה על רקע היותו יהודי שבתאי מכת הדונמה, ורבים בממשלות ההמשך היו אף הם מכת זו. בעקבות זאת הציבור הישראלי נחשף למאמרים ומחקרים חדשים על כת הדונמה השבתאית בטורקיה, ברובם מאמרים אוהדים.
באמנות ובתרבות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
"המשיח: עלייתו ונפילתו של שבתי צבי", מחזה מאת יוסף מונדי, הועלה בתיאטרון הבימה בתחילת שנות ה-80
עזיז אפנדי, הסוד של שבתאי צבי, מחזה מאת אורי ניצן, הצגה בתיאטרון המרתף, ירושלים 2014.
נחמיה, רומן מאת יעקב צ׳ מאיר העוסק בשבתי צבי דרך פרשת נחמיה כהן, ידיעות ספרים 2019.
פרימו ושבתי, סרט עלילתי מאת יואב טל, ישראל 2022
השטן בגוריי, ספר מאת יצחק בשביס-זינגר, 1933. הספר העוסק בשבתאות וספיחיה בעיירה בפולין שלאחר פרעות חמלניצקי.
לקריאה נוספת

בעקבות משיח: אוסף מקורות מראשית התפתחות האמונה השבתאית מלוקטים מתוך כתביו של ר' אברהם בנימין נתן בן אלישע חיים אשכנזי המכונה נתן העזתי, יוצאים לאור מתוך כתבי-היד על ידי גרשם שלום, ועתה הובא לדפוס מחדש עם תיקונים והשלמות על ידי יונתן מאיר, ספרי בלימה | עלו לשלום, ירושלים וברלין תשפ"ב
רבי יעקב ששפורטש, ציצת נובל צבי, ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, תשי"ד-1954
דוד מילדולה, קיצור ציצת נובל צבי לרבי יעקב ששפורטש, אמשטרדם תי"ז, באתר היברובוקס
רבי יעקב עמדין, תורת הקנאות, אמשטרדם תקי"ב.
הרמח"ל, קנאת ה' צבאות.
גרשם שלום, שבתי צבי והתנועה השבתאית בימי חייו, תל אביב: עם עובד, תשי"ז-1957
גרשם שלום, תולדות התנועה השבתאית: הרצאות באוניברסיטה העברית בירושלים 1939–1940, הקדימו מבוא, ערכו והביאו לדפוס יונתן מאיר, שיניצ'י יאמאמוטו, הוצאת מכון שוקן למדעי היהודות והוצאת שוקן, ירושלים ותל אביב תשע"ח
גרשם שלום, פרשת השבתאות, בעריכת אברהם אלקיים, לוס אנג'לס: הוצאת כרוב, תשע"ט
אברהם קורמן, זרמים וכתות ביהדות, הוצאת המחבר, 1966
מאיר בניהו, התנועה השבתאית ביוון, תשל"ג-1973
בנימין שלמה המבורגר, משיחי השקר ומתנגדיהם, 1989
אברהם אלקיים, סוד האמונה בכתבי נתן העזתי, עבודת דוקטור, האוניברסיטה העברית בירושלים, 1993
יהודה ליבס, סוד האמונה השבתאית, ירושלים: מוסד ביאליק, 1995
יעקב ברנאי, שבתאות – היבטים חברתיים, ירושלים: מרכז זלמן שזר, 2000
אלי שי, משיח של גילוי עריות, 2002
רחל אליאור (עורכת), החלום ושברו: התנועה השבתאית ושלוחותיה – משיחיות, שבתאות ופרנקיזם, דברי הכנס הבינלאומי השביעי לחקר תולדות המיסטיקה היהודית לזכר גרשם שלום (מחקרי ירושלים במחשבת ישראל, כרכים טז–יז), ירושלים תשס"א
אלי מויאל, רבי יעקב ששפורטש, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשנ"ב
יעקב ברנאי, משה ליבר, שמשון יעקב קרויטנר, שתי יצירות על אודות שבתי צבי, הוצאת כרמל, 2017
אלכסנדר ון דר הוון, שרה האשכנזיה מלכת השבתאים, הוצאת אדרא, 2018.
מעוז כהנא, שבתי צבי איש ההלכה, ציון, שנה פ"א, תשע"ו
חוק כליאתם של לוחמים בלתי חוקיים
עמדת בית המשפט לגבי המונח "לוחם בלתי חוקי"

בפסיקותיו השונות בעניין, לא קיבל בית המשפט העליון את הגישה לפיה קיימת קטגוריה של לוחמים בלתי חוקיים. בבג"ץ הסיכולים הממוקדים ציין השופט ברק כי "קשה לנו לראות כיצד ניתן להכיר בקטגוריה שלישית במסגרת פירושן של אמנות האג וז'נבה. לא נראה לנו כי הוצגו בפנינו נתונים מספיקים המאפשרים לנו לומר כי קטגוריה שלישית זו הוכרה, לעת הזו, במשפט הבינלאומי המנהגי. עם זאת, מציאות חדשה מחייבת לעיתים פרשנות חדשה. כללים שפותחו על רקע מציאות שהשתנתה יצטרכו לקבל פירוש דינמי אשר יתאים אותם, במסגרת כללי הפרשנות המקובלים, למציאות החדשה".
אף בפסיקה שעסקה בחוק כליאתם של לוחמים בלתי חוקיים, שבה וחזרה השופטת ביניש על עמדה זו, בקובעה שהחוק אינו קובע קטגוריה חדשה, אלא קובע הוראות לעניין מעצרם של אזרחים שהם לוחמים בלתי חוקיים.
הערות שוליים

↑  דנ"פ 7048/97 פלונים נ' שר הביטחון, ניתן ב־12 באפריל 2000. פ"ד כרך נ"ד, חלק ראשון, עמ' 721
↑  בג"ץ 2967/00 בתיה ארד ואחרים נ' כנסת ישראל ואחרים, ניתן ב־19 באפריל 2000. פ"ד כרך נ"ד, חלק שני, עמ' 188
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'תקנות כליאתם של לוחמים בלתי חוקיים (תנאי כליאה), התשס״ב–2002, ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט
↑  הילי מודריק אבן-חן בהנחיית מרדכי קרמניצר, "לוחמים בלתי חוקיים או חקיקה בלתי חוקית?", נייר עמדה של המכון הישראלי לדמוקרטיה, דצמבר 2005;
 "חוק כליאתם של לוחמים בלתי חוקיים פוגע בזכויות האדם", באתר האגודה לזכויות האזרח.
↑  ע"פ 6659/06 פלונים נ' מדינת ישראל, ניתן ב־11 ביוני 2008
↑  פסקה 11 לפסק דינה של השופטת ביניש.
↑  חוק כליאתם של לוחמים בלתי חוקיים (תיקון והוראת שעה), התשס"ח-2008 באתר הכנסת
↑  חוק כליאתם של לוחמים בלתי חוקיים (תיקון מס' 3), התשע"ו-2016, באתר הכנסת
↑  בג"ץ 769/02 הוועד הציבורי נגד העינויים בישראל ואחרים נ' ממשלת ישראל ואחרים, ניתן ב־14 בדצמבר 2006, פסקה 28 לפסק דינו של ברק.
↑  פסקה 14 לפסק הדין.
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
חוק הצלילה הספורטיבית

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  9 באוגוסט 1979
 תאריך חקיקה עברי:  ט"ז באב תשל"ט
 גוף מחוקק:  הכנסת התשיעית
 חוברת פרסום:  ספר החוקים 942, עמ' 141
 הצעת חוק:  ממשלתית
 משרד ממונה:  משרד התרבות והספורט
 מספר תיקונים:  3
 נוסח מלא:  חוק הצלילה הספורטיבית, תשל"ט-1979
 
חוק הצלילה הספורטיבית, תשל"ט-1979, מסדיר את הצלילה בישראל, בעזרת מכשיר צלילה אישי, בכל מקווה מים, שלא לשם ביצוע עבודה או פעילות צבא או משטרה.
הערות שוליים

↑  ראו פסק דין בעניין ת"א (שלום ת"א) 48568/01 ערתג השקעות בע"מ נ' ברנשטיין
↑  חוזר משרד הבריאות 37/99 מיום 23/08/1999
↑  ראו פסק דין בעניין ת"א (שלום ת"א) 48568/01 ערתג השקעות בע"מ נ' ברנשטיין וכן על סמך טענת הרשות לצלילה ספורטיבית במשרד התרבות והספורט בהתכתבות מיום 01/02/2018
↑  http://mof.gov.il/hon/documents/report2016_chapter2.pdf דוח הממונה על רשות שוק ההון, ביטוח וחסכון משנת 2016
↑  נוהל צלילות חובה מצילות חיים, באתר משרד התרבות והספורט
שבת חתן

בשבת חתן, נוהגים להעלות את החתן לעליית מפטיר
שבת חתן (אופרוף או שפינהאָלץ, ביידיש) היא שבת שחלה קודם נישואים או מיד לאחריהם. ישנם מנהגים שונים בשבת זו, העיקרי שבהם הוא להעלות את החתן לתורה לעליית מפטיר. מנהג תימן לומר השמחה במעונו בברכת הזימון בשבת זו.
יש שהזכירו מנהג קדום שהיה נוהג בקצת מהקהילות להפטיר בשבת חתן את ההפטרה "שוש אשיש" במקום את ההפטרה הרגילה שהיו אמורים לקרוא באותה שבת.
מקור המנהג

מנהג העלייה לתורה בשבת חתן הוא נזכר לראשונה בדברי הלבוש שהזכיר את מנהג זה עליית החתן לתורה בשבת שקודם הנישואים, והובא בקצרה במגן אברהם.
במדרש תלפיות כתב טעם למנהג ש"חתן דומה למלך", וכפי שהמלך מצווה שיהיו לו שני ספרי תורה, כך החתן עולה לתורה פעמיים, פעם אחת בשבת שקודם החתונה ופעם אחת בשבת שלאחר החתונה.
יש המשערים שטעם המנהג הוא לעורר את החתן להודות לה' על הטובה, שמזכהו לבנות בית בישראל, כמבואר בחמשה קולות המוזכרים בירמיה (לג, יא) שעיקר שמחת חתן וכלה היא ההודיה לה'.
מנהגי השבת

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. חסר מידע על מנהגי קריאה דוגמת קריאת ואברהם זקן שוש אשיש ועוד.
מנהגי השבת > קידוש

נוהגים לעשות בשבת זו סעודה ושמחה קטנה (הנקרא 'קידוש') לאחר תפילת מוסף, ולהזמין את כל בני העיר לקידוש. מנהג זה מופיע כבר בדברי הרשב"א.
יש שכתבו שהמקור למנהג זה הוא בפרקי דרבי אליעזר:
ראו שלמה שמדת גמילות חסדים גדולה לפני הבורא ברוך הוא, וכשבנה בית המקדש בנה שני שערים, אחד לחתנים ואחד לאבלים ולמנודים. והיו ישראל הולכים בשבתות, ויושבים בין שני שערים הללו. והנכנס בשער חתנים, היו יודעים שהוא חתן, והיו אומרים לו: "השוכן בבית הזה ישמחך בבנים ובבנות"... כדי שיצאו כל ישראל ידי חובתן בגמילות חסדים. ומיום שנחרב בית המקדש, התקינו חכמים ז"ל, שיהיו חתנים ואבלים הולכים לבית הכנסת ולבתי מדרשות, ואנשי המקום רואים את החתן ושמחים עמו, ורואים את האבל ויושבים לארץ, כדי שיצאו כל ישראל ידי חובתן בגמילות חסדים. ועליהם הוא אומר: ברוך אתה ה', נותן שכר טוב לגומלי חסדים
מנהגי השבת > שירים וזמירות

בפוסקים מופיע שנוהגים בשבת זו לזמר לחתן. כיום יש הנוהגים לזמר לחתן לאחר העלייה לתורה ויש המזמרים רק לאחר סיום קריאת ההפטרה והברכות. יש הנוהגים (בעיקר בקהילות החסידיות) לזמר לחתן גם בשבת בבוקר בדרכו לבית הכנסת. גם בסיום התפילה כל הקהל יחדיו מלווה את החתן לביתו בשירה ובזימרה.
יש הסבורים שטעם המנהג על פי המבואר בזוהר (תרומה קמ"ה, א), שמכניסים את החתן לחופה בשירות ותשבחות, ובעליה לתורה יש מעין אותו אור שבחופה, לכן משוררים באותו שעה.
מנהגי השבת > זריקת מיני מגדים

נוהגים לאחר שעלה החתן לתורה לזרוק עליו מיני מגדים לסימן טוב או לשמחת חתן וכלה. והילדים מלקטים אותם.
מקור המנהג הוא בדברי התלמוד במסכת ברכות  שם נזכר שהיו זורקים לפני החתן והכלה בשעה שנכנים לחופה קליות ואוגזים:”ממשיכין יין בצנורות לפני חתן ולפני כלה, וזורקין לפניהם קליות ואגוזים בימות החמה אבל לא בימות הגשמים". אף שאז עשו זאת בשעת חופה ונשואין, עתה המנהג לעשות כן בשבת חתן בעת שמזמרין לחתן” (מנהג ישראל תורה ק"ה).
בספר 'טעמי המנהגים' נכתב שהטעם שנהגו לזרוק על החתן אגוזים ושקדים בשעה שעולה לתורה, הוא לרמז, משום ש'אגוז' בגימטריה 'חטא', לרמז למאמר חז"ל שחתן 'מוחלין לחתן על כל עוונותיו', וכן השקדים ממהרים להוציא את פירותיהם, כך מברכים את החתן שיזכה להעמיד תולדות ללא שום עיכוב. ומה שנהגו לזרוק 'צימוקים', לרמז שיזכה לאשה צנועה וחסודה ולא תבוא לידי חטא כמו חווה שסחטה ענבים מעץ הדעת ונתנה לאדם הראשון.
כיום נפוץ המנהג לזרוק ממתקים, לאחל  לחתן חיים מתוקים.
זמנה של השבת

בעדות אשכנז נהוג לחגוג שבת זו בשבת הקודמת לשבוע שיחלו בו הנישואים. יש שכתבו שהטעם לכך הוא על פי המבואר בזוהר שכל השבוע מתברך משבת, לכן יש חשיבות לשבת שלפני הנשואין כי אז הזמן שהשפע כבר מוכן, רק יורד כל דבר בזמנו.
טעם נוסף למנהג השמחה בשבת לפני הנישואין, מבואר בתלמוד, שניתן לומר ברכת שהשמחה במעונו עוד לפני החתונה, מהזמן בו מכינים את צורכי סעודת החתונה, כי השמחה על הקמת בית בישראל מתחילה כבר בהכנת צורכי החתונה. אף שכיום לא נוהגים כך כמבואר ב"בית יוסף" משום שחסרה הרגשת השמחה, אבל בשבת שלפני שהשמחה מורגשת יש לנהוג כן, ולכן מנהג תימן לומר בשבת זו את ברכת 'שהשמחה במעונו'.   בנוסף קשה לאדם להגיע לשמחה בבת אחת, לכן צריך להתחיל את השמחה בשבת לפני.
בקרב יוצאי ספרד נוהגים לחגוג את שבת החתן בשבת שלאחר הנישואים, בתוך ימי השבע ברכות, יחד עם שבת השבע ברכות. שכן חתן דומה למלך נאמר לאחר החתונה.
יש שכתבו שאם שבת שקודם נישואיו היא שבת תשעה באב יש להקדים את שבת החתן שבת אחת קודם, מאחר שאין לערוך בשבת תשעה באב כל שמחה שהיא.
עלייה לתורה

בשבת זו החתן נחשב 'חיוב' זאת אומרת שישנו חיוב לעולתו לתורה, והוא קודם לכל אדם אחר. במקרה וישנו חיובים נוספים כגון אדם שיש לו יאר צייט (יום השנה) ישנו דיונים בפסוקים איזה חיוב קודם, ובמשנה ברורה האריך בסידור החיובים שישנם. כשיש שני חתנים, נוהגים לעלות חתן אחד לעלייה שקודם שביעי.
נוהגים להעלות את החתן לעליית ה'מפטיר'.
ביהדות קונסרבטיבית נוהגים כי החתן והכלה עולים שניהם לתורה, ובהתאם, נקראת השבת "שבת חתן כלה".
ראו גם

שבת כלה
עלייה לתורה
בר מצווה
הערות שוליים

↑  שו"ת ויצבור יוסף בר ד, יח (א-ז), פעולת צדיק ג, רנב
↑  ספר לקוטי הפרדס, לרש"י, דף לו עמ' א.
↑  ר' שלמה זלמן אויערבך מובא בקונטרס כרם שלמה עמ' י', ובשמחת חיים עמ' ג. ראו בהרחבה בערך חמשה קולות
↑  משמרת הבית על תורת הבית בית ז שער ב דף ו עמוד ב
↑  באור הלכה קלו, א
↑  חופת ציון עמ' תפ"א
↑  הרב בן ציון מוצפי ספר חופת ציון, עמ' תע"ג
↑  שדי חמד מערכת חתן וכלה אות כא, הטעמים הם מרש"י ורבינו יונה על הגמ' בהמשך
↑  ראה ירושלמי כתובות ב, י - ממלין חביות קליות ואגוזים ושוברין לפני התינוקות והתינוקות מלקטין
↑  תלמוד בבלי,'"`UNIQ--nowiki-0000000C-QINU`"'מסכת ברכות,'"`UNIQ--nowiki-0000000C-QINU`"'דף נ', עמוד ב'.
↑  יהדותון עמ' 69
↑  זוהר חלק ב' פ"ח, א.
↑  אוצר כל מנהגי ישורון סי' ט"ז סע' ד'. תשובות והנהגות כרך ב סימן רב
↑  תלמוד בבלי,'"`UNIQ--nowiki-00000012-QINU`"'מסכת כתובות,'"`UNIQ--nowiki-00000012-QINU`"'דף ח'.
↑  אבה"ע ס"ב.
↑  הרב שטזנר, ספר שערי נישואין פרק ב
יוונית איולית

חלוקת הניבים היווניים בתקופה הקלאסית
יוונית אַיולית הוא מונח בלשני המשמש לתאר מספר ניבים יווניים עתיקים, שדוברו בעיקר בבויאוטיה, תסאליה, באי לסבוס ובמושבות יווניות אחרות.  המונח נטבע על שם השבט היווני הקדום, האיולים.
ישנה סברה לפיה דוברי האיולית מייצגים את גל העלייה היווני השני (של האכאים) ממרכז אירופה (או לפי דעות אחרות, משטח אוקראינה של ימינו). הניב האיולי עתיר ארכאיזמים בהשוואה לניבים האחרים של היוונית העתיקה, אבל גם הרבה חידושים.
שיריהם של סאפפו ואלקאיוס נכתבו באיולית.
חוק בשר ומוצריו

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  י' בניסן תשנ"ד
 תאריך חקיקה עברי:  22 במרץ 1994
 גוף מחוקק:  הכנסת השלוש עשרה
 תומכים:  65
 מתנגדים:  10
 חוברת פרסום:  ספר החוקים 1456, עמ' 104
 הצעת חוק:  ממשלתית
 משרד ממונה:  משרד הכלכלה והתעשייה
 מספר תיקונים:  1
 נוסח מלא:  חוק בשר ומוצריו, התשנ"ד-1994
 
חוק בשר ומוצריו, התשנ"ד-1994 אוסר ייבוא לישראל של בשר ומוצריו הראויים למאכל אדם, אלא אם ניתנה לבשר זה תעודת הכשר מטעם הרבנות הראשית לישראל. לשר הכלכלה נתונה סמכות מוגבלת לאשר מתן רישיונות לייבוא בשר שלא ניתנה לגביו תעודת הכשר, והחוק לא ביטל את תוקפם של רישיונות לייבוא בשר שניתנו לפני אישורו.