יחסי ארצות הברית – סין
היסטוריה > הִתקָרְבוּת

בשנת 1967, הוקמה "תוכנית התביעות בענייני סין" של הוועדה להסדר תביעות חוץ של ארצות הברית, במטרה לאפשר לאזרחים אמריקאים לנקוב בסכום הכולל של נכסיהם ורכושם האבודים בעקבות התפיסה הקומוניסטית של רכוש זר בסין ב-1950 ובנוסף לתת משקעים זרים את היכולת לתבוע את רכושם אשר נמצא בסין. חברות אמריקאיות נרתעו מהשקעה בסין למרות ההבטחות של דנג שיאופינג לגבי סביבה עסקית יציבה.
עם סוף שנות ה-60 הגיעה תקופה של שינוי. מבחינת סין, כשהנשיא ג'ונסון החליט למתן את המעורבות האמריקאית במלחמת וייטנאם ב-1968, זה עורר בסין רושם שלארצות הברית אין יותר עניין להתרחב באסיה. בינתיים יחסי ארצות הברית–ברית המועצות החמירו במהירות. זה נתן לריצ'רד ניקסון שנבחר לנשיאות ב-1968 את הרעיון להשתמש ביריבות הזו כדי לשפר את היחסים של וושינגטון עם מוסקבה ובייג'ינג, בעוד שכל יריבה תצמצם את תמיכתה בצפון וייטנאם.
זה הפך לדאגה חשובה במיוחד עבור סין לאחר סכסוך הגבול הסיני-סובייטי של 1969. סין הייתה מבודדת מבחינה דיפלומטית וההנהגה האמינה ששיפור היחסים עם ארצות הברית יהווה מאזן נגד שימושי לאיום הסובייטי. ראש ממשלת סין ג'ואו אנלאי עמד בחזית המאמץ הזה עם מחויבות מלאה של מאו. ב-1969 יזמה ארצות הברית צעדים להרגעת מגבלות הסחר ומכשולים אחרים למגע דו-צדדי, וסין הגיבה להם בצעדים דומים משלה. עם זאת, תהליך ההתקרבות הזה נעצר על ידי מלחמת וייטנאם שבה סין תמכה באויבי ארצות הברית. התקשורת בין מנהיגים סינים ואמריקאים, לעומת זאת, התנהלה באמצעות רומניה, פקיסטן ופולין כמתווכות. ביולי 1971 ביקר מזכיר המדינה הנרי קיסינג'ר בחשאי בסין וב-15 ביולי 1971 הצהיר ניקסון כי יבקר באופן רשמי בסין. בעקבות זאת, ב־25 באוקטובר 1971 עבר המושב של סין באומות המאוחדות לידי הרפובליקה העממית של סין. בפברואר 1972 נערך ביקור ניקסון בסין.
הודעה זו גרמה להלם מיידי ברחבי העולם. בארצות הברית, כמה אנטי-קומוניסטים אדוקים גינו את ההחלטה, אך רוב דעת הקהל תמכה במהלך וניקסון ראה את הזינוק בסקרים לו הוא קיווה. מכיוון שלניקסון הציג בעברו קו אנטי-קומוניסטי מובהק, הוא היה כמעט חסין מביקורת על זה שהוא "רך מול הקומוניזם".
בתוך סין הייתה התנגדות גם מצד גורמי שמאל. מאמץ זה הונהג לכאורה על ידי לין ביאו, ראש הצבא, שמת בהתרסקות מטוס מסתורית מעל מונגוליה בעת שניסה לערוק לברית המועצות. מותו השתיק את המחלוקת הפנימית ביותר על הביקור.
מבחינה בינלאומית, התגובות היו מגוונות. בעולם הקומוניסטי, הסובייטים היו מודאגים מאוד מכך שנראה ששני האויבים המרכזיים שלהם פתרו את המחלוקות ביניהם, המציאות העולמית החדשה תרמה משמעותית למדיניות הדטאנט שגרמה להקלה במלחמה הקרה. כמה מדינות קומוניסטיות, כולל קובה, אלבניה וצפון וייטנאם, האשימו את סין ב"קפיטולציוניזם בפני האימפריאליסטים". צפון קוריאה הכריזה שזה הפוך ושארצות הברית נאלצה להיכנע לסין, לאחר שלא הצליחה לבודד אותה.
בעלות הברית האירופיות של ארצות הברית וקנדה היו מרוצות מהיוזמה, במיוחד מכיוון שרבות מהן כבר הכירו ברפוליקה העממית של סין. באסיה, התגובה הייתה הרבה יותר מעורבת. יפן התעצבנה מכך שלא נמסר לה על ההודעה עד רבע שעה לפני פרסום ההודעה, וחששה שהאמריקאים נוטשים אותה לטובת הרפוליקה העממית של סין. זמן קצר לאחר מכן, גם יפן הכירה ברפוליקה העממית של סין והתחייבה לסחר משמעותי עם המעצמה היבשתית. דרום קוריאה ו[רום וייטנאם שתיהן היו מודאגות מכך ששלום בין ארצות הברית לרפוליקה העממית של סין עשוי להיות קץ לתמיכה האמריקנית בהן נגד אויביהם הקומוניסטים. לאורך כל תקופת ההתקרבות, היה צריך להבטיח לשתי המדינות באופן קבוע שהן לא יינטשו. צ'יאנג קאי-שק מטאיוואן מתח ביקורת על המהלך ואמר: "היום כל תנועת פיוס בינלאומית כלפי מעצמה רשעה כדי לחפש איזון כוחות פוליטי לעולם לא תעזור לשלום העולמי, במקום זאת היא תאריך את הקושי של 700 מיליון האנשים שלנו [כלומר אוכלוסיית סין כולה], ותרחיב את אסון העולם".
ההתקרבות לארצות הברית הועילה מאוד לרפוליקה העממית של סין והגבירה מאוד את ביטחונה לשארית המלחמה הקרה. נטען כי ארצות הברית, לעומת זאת, ראתה פחות יתרונות ממה שקיוותה להם, מכיוון שסין המשיכה לתמוך באויביה של אמריקה בצפון וייטנאם ובצפון קוריאה. אולם בסופו של דבר חשדנותה של סין בווייטנאם הובילה להפסקה בשיתוף הפעולה בין סין לווייטנאם, ועם הפלישה הווייטנאמית לקמבודיה ב-1979, למלחמת סין-וייטנאם. גם סין וגם ארצות הברית תמכו בלוחמים באפריקה נגד הסובייטים. היתרונות הכלכליים של נורמליזציה היו איטיים שכן לקחו עשרות שנים עד שהמוצרים האמריקאים חדרו לשוק הסיני העצום. מדיניות סין של ניקסון נחשבת בעיני רבים כגולת הכותרת של הנשיאות שלו.