stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'יימליס

| --- | --- |
סמל ז'יימליססמל ז'יימליס

 מדינה:  ליטא ליטא
 מחוז:  שאולאי
 מחוז משנה:  פאקרוייס
 תאריך ייסוד:  1500
 שטח:  6 קמ"ר
 גובה:  43 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  953 (2011)
 קואורדינטות:  56°16′30″N 23°59′49″E﻿ / ﻿56.275°N 23.997°E﻿ / 56.275; 23.997 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ליטא מוגדלת) וילנה קלייפדה שיאוליאי מריאמפולה קובנה פוניבז' אוטנה אליטא טלז טאורגה לטביה בלארוס פולין רוסיה מחוז קלינינגרד ז'יימליס(למפת ליטא רגילה) וילנה קלייפדה שיאוליאי מריאמפולה קובנה פוניבז' אוטנה אליטא טלז טאורגה לטביה בלארוס פולין רוסיה מחוז קלינינגרד ז'יימליס  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
ז'יימליס (בליטאית: Žeimelis; ביידיש: זיימל) היא עיירה בצפון ליטא במחוז שאולאי סמוך לגבול עם לטביה. עד השואה התקיימה בה קהילה יהודית, נודעה ברבנים מפורסמים שכיהנו בה.
תולדות היישוב

מהמאה ה-14 ועד המאה ה-18 נוהלה ז'יימליס על ידי פיאודלים גרמנים. עד שנת 1795 הייתה ז'יימליס חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי, ומאז היא הייתה חלק מהאימפריה הרוסית, עד מלחמת העולם הראשונה. בתקופת ליטא העצמאית 1918-1940 נבנה קו רכבת שהוביל מהעיירה לעיר פוניבז'.
יהודי ז'יימליס

לראשונה נזכר תושב יהודי בז'יימליס בשנת 1593. קהילה יהודית מאורגנת נזכרת באמצע המאה ה-18. במפקד של שנת 1766 נספרו 428 יהודים בעיירה.
במפקד של 1897 נספרו בעיירה 679 יהודים יותר ממחצית תושבי העיירה. היהודים התפרנסו ממסחר, חנויות, בתי קפה ותעשייה זעירה.
המצב הכלכלי הקשה בתחילת המאה ה-20 גרם להגירה של רבים מיהודי העיירה. הם היגרו בעיקר לארצות הברית, ארץ ישראל ודרום אפריקה. בעיירה היה תלמוד תורה ובית ספר יסודי יהודי, וכן ספריה יהודית עם ספרים ביידיש. כן הייתה בעיירה פעילות ציונית, וסניף של תנועת החלוץ.
יהודי ז'יימליס > רבני העיר

מרבני העיר הנודעים -  ר' שלום אלחנן יפה שכיהן ברבנות משנת 1883, לימים הרב בעיר סנט לואיס בארצות הברית.
הרב אברהם יצחק הכהן קוק מונה לרב המקום בשנת 1887. עם מינויו הוא דאג לבניית מקווה חדש, ולחיזוק מוסדות העזרה הדדית של גמילות חסדים, הכנסת אורחים וביקור חולים. בתקופת רבנותו בז'יימליס התאלמן הרב קוק מאשתו הראשונה, והוא נותר עם בת יחידה, שנה לאחר מכן הוא נישא לאשתו השנייה. בנו הרב צבי יהודה נולד בתקופה זו. בשנת 1895 עבר הרב קוק לעיר בויסק שם כיהן כרב העיר, עד עלייתו לארץ ישראל בשנת 1903.
מחליפו ברבנות ז'יימליס היה הרב יעקב דוב רפפורט שימש ברבנות עד עלייתו לארץ ישראל בשנת 1926, בה שימש כרבה של המושבה כפר סבא.
יהודי ז'יימליס > בימי השואה

עם הכיבוש הגרמני נכלאו יהודי העיירה בבניין בנק מקומי שחלונותיו היו עם סורגי ברזל. משם הועברו לאסם במרחק 2 ק"מ מהעיירה. ב-8 באוגוסט 1941, נלקחו כל יהודי העיירה, כ-180 איש ליער אורנים סמוך. במקום זה נורו כולם למוות בידי הגרמנים וליטאים משתפי פעולה.
חומצה טיטנית

בכימיה, המושג חומצה טיטנית מתייחס לרוב לחומצה טיטינית על-חמצנית, או חומצת טיטניום, אשר נוסחתה הכימית היא H4TiO4. חומצה טיטנית בצורתה הנפוצה היא אבקת מלח לבנה. החומצה איננה מסיסה במים. כאשר החומצה מגיבה עם בסיס של מתכות אלקליות ואלקליות עפרוריות היא יוצרת יון  TiO_{3}^{2-}
ז'יימה לרנר

ז'יימה לֶרְנֶר (פורטוגזית: Jaime Lerner, ביידיש: חיימה לרנר; בעברית: חיים לרנר, 17 בדצמבר 1937 – 27 במאי 2021) היה אדריכל ומתכנן ערים יהודי-ברזילאי, מהמפורסמים בעולם בזכות תפיסותיו החדשניות והשינויים הגדולים שחולל בעירו קוריטיבה בעת כהונתו כראש העיר במשך שנים ארוכות. לרנר כיהן גם כמושל מדינת פרנה שבירתה קוריטיבה.
קורות חיים

ז'יימה לרנר נולד ב-1937 בקוריטיבה למשפחה יהודית שמוצאה מפולין. בשנת 1964 סיים את בית הספר לאדריכלות של האוניברסיטה הפדרלית של פרנה (Escola de Arquitetura da Universidade federal do Paraná). ב-1965 היה לרנר שותף בפיתוח "המוסד לפיתוח ומחקר אורבני של קוריטיבה" (Instituto de Pesquisa e Planejamento Urbano de Curitiba) וכן השתתף בעיצוב "התוכנית הכוללת של העיר קוריטיבה".
במקביל לעבודתו כאדריכל, לרנר כיהן כראש עיריית קוריטיבה, בירת פרנה, שלוש פעמים. לקדנציה הראשונה (1971-1975 מונה מטעם הממשלה, בתקופת הרודנות בברזיל. בקדנציות הבאות - 1979–1984, 1989-1992) - נבחר ברוב גדול. לקראת הקדנציה השלישית שלו כראש עיר, הכריז ז'יימה לרנר על מועמדותו רק כ-12 יום לפני הבחירות ובכל זאת זכה בבחירות. במהלך כהונתו הראשונה כראש עיר יישם תוכנית לצמצום עומס התחבורה בכבישים בעיר. כמו כן פעל לרנר לטיפוח חברתי ואקולוגי ולשינויים אורבניים בקוריטיבה. קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים (UNICEF), העניקה לז'יימה לרנר בשנת 1990 את "אות הילד והשלום" על תוכניותיו: "מהרחוב לבית הספר" (Da Rua para a Escola), "הגנת חיים" (Protegendo a Vida) ו"האוניברסיטה למורה" (Universidade do Professor).
בשנת 1994, נבחר לרנר לתפקיד מושל מדינת פרנה ובשנת 1998 נבחר בשנית. כמושל הפעיל לרנר מדיניות של משיכת השקעות למדינה כדי להפוך אותה לאחד ממרכזי התעשייה הגדולים בברזיל. בין השנים 1995–2001, בעקבות אותה מדיניות, הושקעו בפרנה למעלה מ-20 מיליארד דולר. עם הניסיון הרב שרכש בתקופתו כראש עיריית קוריטיבה, פיתח לרנר את פרנה בתחומי התחבורה, החינוך, הבריאות, התברואה, תרבות הפנאי והתיעוש.
בעצרת המרכזית של "ארגון הארכיטקטים הבינלאומי" (International Union of Architects), שהתקיימה בברלין ביולי 2002, נבחר לרנר ליושב ראש הארגון לתקופה של כ-3 שנים. לרנר היה גם פרופסור בתכנון עירוני ואזורי באוניברסיטה הפדרלית של פרנה.
המשנה האורבנית של לרנר

את רעיונותיו בדבר חשיבות העיר נהג לרנר להכתיר במשפט "העיר איננה הבעיה. העיר היא הפתרון". בהרצאותיו הרבות ברחבי העולם, הסביר לרנר כי "העיר היא המפלט האחרון של הסולידריות החברתית" וכי האפשרות היחידה להתמודדות אמיתית עם המשבר הסביבתי-חברתי הפוקד את העולם היא באמצעות חיזוק העיר והפיכתה לעיר בת קיימא. לרנר תמצת את רעיונותיו בעניין "העיר הנכונה", לשלושה כללים עיקריים, עליהם נשען פועלו לאורך השנים:
צמצום השימוש במכונית
הפרדת אשפה
מגורים בקרבת העבודה
עקרונות אלה הם בבחינת כללים מנחים ליישום אישי, אך בעיקר כבסיס לתכנון עירוני נבון. לצורך יישום הכלל הראשון והמרכזי של צימצום השימוש ברכב הפרטי, על מערכת התכנון (העירונית והלאומית) ליצור אלטרנטיבה נאותה של תחבורה ציבורית. כל צורה של תחבורה ציבורית עדיפה על המכונית בעיר, שהיא הגורם המרכזי להרס העיר. אך לרנר הדגיש כי האפשרות הטובה ביותר היא תחבורה ציבורית על פני השטח: רכבת קלה ובעיקר אוטובוסים. על-פי עיקרון זה פותחה בקוריטיבה "מערכת האוטובוסים המהירה" (BRT), שיושמה מאז בעשרות רבות של ערים גדולות ברחבי תבל.
כדי למנוע מפגעים קשים בעיר וסביבותיה, נחוצה מערכת טובה של טיפול באשפה. הפרדת אשפה ברמה גבוהה על ידי התושבים, נחוצה לצורך מיחזור יעיל. לרנר הטמיע את הפרדת האשפה בתוכניות הלימודים בבתי הספר בקוריטיבה, והצליח להגיע לרמה גבוהה של הפרדת אשפה בעיר (כ-70 אחוזים). הוא אף יזם מהלך ראשון מסוגו, לפיו העירייה החלה לקנות את הזבל המופרד מהתושבים. התמורה ניתנת לתושבים באמצעות כרטיסי נסיעה באוטובוסים. כך חיסל לרנר את המזבלות הפירטיות בפאתי העיר. הזבל המופרד הופנה למיחזור, ותוצרי המיחזור משמשים למימון המערכת כולה.
לרנר טען שכדי להפיח חיים בעיר, לצמצם פערים חברתיים, ולמנוע נזק סביבתי, "צריך לגור קרוב". משמעות הדבר שהעיר צריכה להיות מתוכננת באופן כזה שכל תושב יוכל להגיע בקלות ובמהירות, ותוך נגישות מקסימלית, אל עבודתו ואל מוקדי השירותים המרכזיים. האפשרות האידיאלית היא באמצעות הליכה ברגל, נסיעה באופניים או במערכת תחבורה ציבורית יעילה, והדבר מחייב "עירוב שימושים" בעיר: יצירת מרקמים עירוניים מעורבים הכוללים מגורים, שירותים, מסחר, תרבות ובילוי. רק בדרך זו ניתן לנצל את היתרונות הגלומים בעיר ולהפוך אותה למוקד ליצירה תרבותית. כדי למנוע יצירת גטאות לעניים, והפרדה חדה בין שכונות עשירות ומטופחות לשכונות עניות ומוזנחות, יש לעודד "שילוב אוכלוסיות" בפרויקטים של דיור בר השגה: שילוב קבוצות הכנסה שונות, קבוצות גיל שונות, וקבוצות אתניות או עדתיות שונות. בתוך מרקם עירוני תוסס שכזה, המבוסס על עירוב שימושים ושילוב אוכלוסיות, יש להקפיד על שטחים ירוקים גדולים בדמות גינות או פארקים, העומדים לרשות כלל התושבים.
לרנר וישראל

ללרנר קרובי משפחה בישראל, והוא ביקר בה פעמים רבות. במהלך ביקוריו עמד מקרוב על בעיות שונות במירקמים האורבניים בישראל, במיוחד בערים הגדולות. לרנר הסביר כי לישראל יש פוטנציאל להגיע להישגים סביבתיים גדולים, ויש לה הידע והמומחיות הנחוצים לשם כך. אך עקב החלטות כושלות ברמה העירונית והלאומית, ניכרת פגיעה קשה בחיי העיר. כך למשל, בסיור מצולם במרכז תל אביב, ב-2005, יחד עם כתב ערוץ 10, ניצן הורוביץ, לרנר הסביר כי תל אביב, בממדיה וצורתה, היא עיר אידיאלית למערכת תחבורה ציבורית המבוססת על נתיבים מיוחדים לאוטובוסים, כפי שהקים בעירו קוריטיבה. הוא טען שההסתמכות על מכוניות ואי-מתן עדיפות לתחבורה הציבורית, הופכים את תל אביב ל"בעיה תחבורתית". הגידול העצום במספר המכוניות הנכנסות לעיר מגביר את זיהום האוויר, וגורם לפגיעה קשה במרקם החיים בעיר. לרנר הסביר כי בתל אביב, כמו גם בערים אחרות בישראל, ניתן להקים בתוך פרק זמן קצר, כשנתיים-שלוש, מערכת יעילה של תחבורה ציבורית, אשר תציל את הערים ותמנע את תהליכי הפרבור המואץ.
בביקוריו בישראל מתח לרנר ביקורת על הרס מבנים ומוסדות שהם בבחינת "ציון דרך" לעיר ולתושביה. כך למשל, טען כי הריסת כיכר דיזנגוף הישנה בתל אביב, והפיכתה לנתיב תנועה מהיר, הייתה שגיאה קשה, וכי יש להחזיר את המצב לקדמותו. כמו כן הסביר כי העיר צריכה להכיר גם בחשיבות של עסקים קטנים ומקומות בילוי "מסורתיים", שהם חלק מהמורשת התרבותית שלה, כמו בתי קפה "מיתולוגיים", שהעירייה צריכה להשקיע בשימורם.
רעיונותיו של לרנר, פועלו בקוריטיבה, והתייחסויותיו לבעיות האורבניות בישראל, עומדים במרכז הסרט "אגדה אורבנית", בבימויו של ניצן הורוביץ, ששודר בערוץ 10 ב-2008.
לרנר נפטר ב-27 במאי 2021.
פרסים

לרנר זכה במספר רב של פרסים ברזילאים ובינלאומיים, ביניהם:
1990: "האות הסביבתי של האו"ם", התוכנית הסביבתית של האו"ם (UNEP)
1990: הפרס השנתי של "הארגון הבינ"ל לשימור אנרגיה" (IIEC)
1991: עיטור של כבוד, הפרויקט להתיישבות אנושית של האו"ם (UN-Habitat)
1991: "עץ הלמידה", האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN)
1996: "אות הילד והשלום", קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים (UNICEF)
1997: מדליית ת'ומס ג'פרסון, אוניברסיטת וירג'יניה
2000: פרס הנסיך קלאוס פונד, הולנד
2001: פיוניר (Pioneer), המועצה הבינ"ל לדאגה קהילתית (ICCC-USA)
2001: הפרס העולמי הטכנולוגי לתחבורה, המוזיאון הלאומי למדע ולתעשייה, בריטניה
2011: פרס מנהיגות בתחבורה, הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD)
2012: דוקטור לשם כבוד, אוניברסיטת פלימות'
לרנר בריאיון עם ניצן הורוביץ בעת ביקורו בישראל ב-2008
ולטר סלזק

| --- | --- |
ולטר סלזק ובתו אריקה בסדרה One Life to Live" (1974")
ולטר סלזק ובתו אריקה בסדרה One Life to Live" (1974")
 לידה:  3 במאי 1902 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית
 התאבד:  21 באפריל 1983 (בגיל 80) Flower Hill, מדינת ניו יורק, ארצות הברית
 מקום קבורה:  רוטק-אגרן 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1922–1980 (כ־58 שנים)
 צאצאים:  Erika Slezak 
 פרסים והוקרה:  פרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזמר (1955) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ולטר סלזק (Walter Slezak; ‏3 במאי 1902 – 21 באפריל 1983) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אוסטרי-אמריקאי, ממוצא יהודי.
קורות חיים

נולד בווינה לזמר האופרה והשחקן לאו סלזק (אנ') ולאלזה ורטהיים שאביה היה יהודי. הוא למד רפואה אך הפסיק כעבור שנה. בהשפעת ידידו הבמאי מייקל קורטיז הופיע לראשונה בסרט אילם אוסטרי "סדום ועמורה" בבימויו של קורטיז. גם אחותו מרגרט (אנ') הייתה שחקנית וזמרת.
ב-1930 היגר לארצות הברית והחל להופיע על במות ברודוויי. סרטו הראשון היה "פעם בירח דבש", לצידם של ג'ינג'ר רוג'רס וקרי גרנט (1942).
הוא הופיע ביותר מ-100 סרטים, הצגות וסדרות טלוויזיה, לרוב בתפקידים של אדם שמן עם מבטא גרמני בולט.
ב-1943 הופיע בסרט ארץ זו היא שלי לצידו של צ'ארלס לוטון כמפקד גרמני רע לב.
ב-1944 הופיע בסרט סירת הצלה בתור מפקד צוללת גרמנית.
ב-1949 שיחק בקומדיה "המפקח הכללי" לצידו של דני קיי.
ב-1961 שיחק בקומדיה "בבוא ספטמבר" לצידם של רוק הדסון וג'ינה לולובריג'ידה.
ב-1964 הופיע בסרט המוזיקלי "חיים נפלאים" לצידו של קליף ריצ'רד.
חיים אישיים

ב-1943 נישא לג'והנה ון ריין ונולדו להם שלושה ילדים - אינגריד, אריקה ולאו. אריקה סלזק (אנ') היא שחקנית שזכתה בפרס אמי על משחקה בסדרה One Life to Live במשך 43 שנה. סלזק הופיע אתה בכמה אפיזודות של הסדרה ב-1974.
פרסים

ב-1955 זכה בפרס טוני לשחקן ראשי המחזמר בעד משחקו במחזמר "פאני" בברודוויי.
מותו

בשנותיו האחרונות הידרדרה בריאותו. הוא סבל ממחלת לב, מסרטן הערמונית ופציעה קשה בכתף. הוא התאבד בירידה מאקדחו ב-21 באפריל 1983 ונקבר בעיירה הגרמנית אגרן (אנ') לצד הוריו.
פילמוגרפיה נבחרת

פעם בירח דבש (1942)
ארץ זו היא שלי (1944)
סירת הצלה (1944)
סינבד הספן (1947)
נולד להרוג (1947)
המפקח הכללי (1949)
אבוט וקוסטלו בלגיון הזרים (1950)
יומנו של רופא (1951)
קרא לי מאדאם (1953)
בבוא ספטמבר (1961)
העולם הנפלא של האחים גרים (1962)
חיים נפלאים (1964)
הסייח השחור (1971)
חומצה טיכואית

המבנה של חומצה טכואית של Micrococcaceae
חומצה טיכואית (מיוונית τεῖχος, חומה) הוא פוליסכריד חומצי הקשור לדופן התא של חיידקים גראם-חיוביים בלבד.
חומצה זו קשורה לדופן החיידק, הבנוי מפפטידוגליקן, בקשר פוספודיאסטרי (קשר קוולנטי) לקבוצה ההידרוקסילית (OH) בפחמן השישי בטבעת הסוכר NAM. כאשר חומצה זו קשורה לליפיד שבממברנה, שמה מתחלף לחומצה ליפוטיכואית. חומצה זו מקנה לחיידק מטען חשמלי שלילי. בחיידקים שונים קבוצות שייר (R) שונות המבדילות בין החיידקים ואולי אף בתפקיד. תפקידם אינו ודאי ויכול להיות מעורב בפתוגניות, באנזימים קוניוגציה (מעבר פלסמיד) וביצירת ביופילם.
| בקטריולוגיה |
| --- | --- | --- |
| מונחי יסוד | פרוקריוטים • ארכאונים (חיידקים קדומים) • חיידקים אמיתיים • אנדוטוקסין |  |
| חלקי התא החיידקי ואברוניו | נוקלאואיד • פלסמיד • ציטופלזמה • ריבוזום • קרום התא • דופן התא: פפטידוגליקן (חומצה טיכואית) • פריפלזמה • קרום חיצוני: ליפופוליסכריד • קפסולה ו-Slime layer • שוטון • פילי • פימבריה • ביופילם |  |
| מורפולוגיה | נקד • מתג • סלילון |  |
| פיזיולוגיה | פליגה • קוניוגציה • טרנספורמציה • עמידות לאנטיביוטיקה |  |
| מטבוליזם | חיידקים אירוביים (אווירניים אובליגטוריים, אווירניים פקולטטיביים, מיקרואירופילים) • חיידקים אנאירוביים (אל-אווירניים אובליגטוריים, אל-אווירניים פקולטטיביים, אל-אווירני סובל אוויר) • תסיסה • חיזור סולפט מיקרוביאלי • חיידקים סגולים |  |
| שיטות בקטריולוגיות | צביעת גראם (חיידקים גראם-חיוביים, חיידקים גראם-שליליים) • צביעה יציבת חומצה • מבחן קטלאז • מבחן אוקסידאז • מבחן קואגולאז • סיווג לנספילד • מבחן CAMP |  |
| מיגור חיידקים | חיטוי • פסטור • עיקור • אנטיביוטיקה |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא ביולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הרקליוס, קיסר האימפריה הביזנטית

חלק ממטמון של 264 מטבעות זהב מימי הרקליוס. נתגלה בעיר דוד בירושלים בדצמבר 2008. המטבעות נושאים את דיוקנו של הקיסר
הרקליוס ובנו קונסטנטינוס השלישי
ציור של הרקליוס מהמאה ה-7
הרקליוס (בלטינית: Flavius Heracles Augustus, ביוונית: Φλάβιος Ἡράκλειος, Flavios Iraklios; ‏575 – 11 בפברואר 641) היה קיסר ביזנטיון מ-5 באוקטובר 610 ועד מותו בשנת 641. הוא שינה את השפה הרשמית בביזנטיון ליוונית. בתקופת מלכותו היו מלחמות רבות עם האימפריה הסאסאנית במהלכן אבדו לביזנטיון כמעט כל הפרובינציות במזרח (כולל סוריה, מצרים וארץ ישראל – מרד היהודים נגד הרקליוס). הרקליוס הצליח לשקם את הצבא ולנצח את הפרסים ולכבוש מידיהם מחדש את המזרח. אך בסוף ימי שלטונו אבדו שוב שטחי המזרח לכוח העולה החדש של הכיבוש המוסלמי שבא מחצי האי ערב וניצח גם את ביזנטיון וגם את האימפריה הסאסאנית.
חייו > מוצא

משפחתו של הרקליוס הייתה ככל הנראה מאזור קפדוקיה ממוצא ארמני, אך על אבותיו לא ידוע כמעט דבר. הוא נקרא על שמו של אביו הרקליוס (שברבות הימים זכה על כך לכינוי "הרקליוס האב"), שהיה מצביא בצבאו של הקיסר מאוריקיוס, ולחם בשנת 590 מול צבאו של הטוען לכתר האימפריה הסאסאנית הפרסית, בהראם ג'ובין. לאחר המלחמה מינה הקיסר מאוריקיוס את הרקליוס האב לתפקיד מושל (אקסארך) אפריקה. הרקליוס בילה את מרבית ילדותו בפרובינציה הרומית באפריקה, ועל פי אחת הגרסאות עסק בצעירותו בלחימת גלדיאטורים מול אריות.
חייו > המרד נגד פוקאס ועלייתו של הרקליוס

בשנת 608 הכריז הרקליוס האב על מרד כנגד הקיסר פוקאס, שהדיח את מאוריקיוס מכיסאו שש שנים קודם לכן. המורדים הטביעו מטבעות עליהם הוצגו הרקליוס האב והרקליוס הבן כקונסולים, אף שאיש משניהם לא טען לכס הקיסרות במפורש. בן דודו של הרקליוס ניקיטס עמד בראש פלישה קרקעית למצרים, הביס את צבאו של פוקאס, והשתלט על האזור.
הרקליוס עצמו הפליג בדרך הים דרך סיציליה אל קפריסין. בהגיעו לקונסטנטינופול הוא נפגש עם בכירי האצולה בעיר, וזמן קצר לאחר מכן ערך טקס בו הכתיר עצמו לקיסר. כשנכנס לעיר ערקו לצידו חיילי המשמר של פוקאס, עליהם פיקד חתנו של הקיסר פריסקוס, והוא נכנס אליה כמנצח, והוציא להורג את פוקאס במו ידיו. ב-5 באוקטובר 610 הוכתר הרקליוס בפעם השנייה, בכנסיית סטפן הקדוש שבארמון הקיסרות, ולאחר מכן נשא לאישה את ארוסתו פאביה, שזכתה לשם המלכותי אידוקיה, שזכתה לאהדת תושבי העיר, אך מתה ב-612. בשנת 623 נשא הרקליוס לאישה את אחייניתה של אידוקיה, מרטינה. נישואים שניים אלה לא התקבלו בעין יפה, ונתפסו בעיני נתיניו של הרקליוס כגילוי עריות, אך דווקא מרטינה הייתה זו שהפכה למרכז הכוח השלטוני בימי יורשיו של הרקליוס.
חייו > המלחמה נגד פרס וכיבוש ירושלים

כשהרקליוס עלה לשלטון, הייתה האימפריה במצב חמור. פוקאס פינה את מרבית הכוחות מגבול הדנובה, והותיר את אזור הבלקן לחסדיהם של האווארים. הקיסר המודח מאוריקיוס סייע לשליט פרס ח'וסרו השני לשוב לכיסאו, והשניים הפכו לבעלי ברית. מותו של מאוריקיוס שימש לכוסרו תירוץ לתקוף את ביזנטיון ולדרוש כי יורשו של מאוריקיוס, תיאודוסיוס, יוכתר כקיסר. לאורך שלטונו של פוקאס השתלטו הפרסים באופן הדרגתי על אזור ארם נהריים, וניצלו את המרד של הרקליוס כדי להתקדם לכיוון סוריה.
הרקליוס הציע לפרסים הסכם שלום עם עלייתו לשלטון, אך כוסרו סירב להצעה, בטענה כי אינו אלא טוען לכתרו של תיאודיסיוס. כוחותיו של הרקליוס לא הצליחו להתמודד עם הצבא הפרסי, שכבש את דמשק בשנת 613 ובסיועה של הקהילה היהודית נכנס כשנה לאחר מכן לירושלים. במהלך הכיבוש נפגעה כנסיית הקבר הקדוש קשות, והגרוע מכל – הצלב שעליו נצלב ישו, ואשר נשמר בכנסייה, נלקח שלל. הנוצרים ראו בזה אות מבשר רע, עד כי הרקליוס השקיע מאמץ אדירים באיתור הצלב והחזרתו לירושלים, דבר שהצליח להגשים רק לאחר שנים רבות.
הפרסים המשיכו במסעי הכיבוש, והשתלטו על מצרים ב-616. הכוחות התקדמו עד לאזור כלקדון באזור מצרי הבוספורוס באנטליה, עד כי סופר שתושבי קונסטנטינופול יכלו לראות בלילה את אורות הלפידים של הפרסים מעבר לחומת העיר.
בשל התקדמות הפרסים שקל הרקליוס להעביר את בירתו מקונסטנטינופול לקרתגו, אך בסופו של דבר שכנע אותו הפטריארך סרגיוס הראשון שלא לבצע את תוכניתו. הוא נותר במזרח ופעל לארגון צבאו מחדש. ב-621 יצא הרקליוס בראש צבאו כדי להתייצב מול האויב הפרסי. בהאמינו שקונסטנטינופול מוגנת די צורכה, הצעיד הרקליוס את צבאו לאורכה של אסיה הקטנה ופלש לפרס עצמה, במסע מלחמה שעתיד היה להימשך עוד שנים ארוכות. הרקליוס כרת ברית עם הכוזרים ועם שבטים טורקמנים נוספים, וניצל גם מחלוקות פנימיות באימפריה הפרסית. הפרסים הובסו לבסוף בקרב נינווה בשנת 627, אך כוסרו עדיין סירב לחתום על חוזה שלום עם ביזנטיון. רק כשהתקרב הצבא הביזנטי לבירה הפרסית קטסיפון, הדיחו האצילים הפרסים את כוסרו, ויורשו קבאד השני נאלץ לקבל את תנאי השלום של הרקליוס. האימפריה הסאסאנית לא התאוששה עוד מנזקי המלחמה, ועד מהרה פלשו אליה הכוחות הערבים והשמידו אותה.
חייו > השבת הצלב לירושלים

ניצחונו של הרקליוס על הפרסים הפך לניצחון דתי, עם החזירו את הצלב הגזול שנפל בשבי הפרסים בשנת 614. בשנת 631 ערך הרקליוס מסע צליינות מפואר לירושלים, בו נכנס דרך שער הרחמים ברגליים יחפות, והשיב את הצלב לכנסיית הקבר. הכניסה הסמלית דרך השער המזרחי של הר הבית נועדה לדמות אותו למושיע, שכן על פי המסורת הנוצרית, ישו הוא זה שנכנס לירושלים ממזרח על גבי חמורו. מאז ובמשך מאות שנים נחוג ביום זה – 14 בספטמבר – 'חג הצלב'. בתקופה הצלבנית היו פותחים את שער הרחמים רק פעמיים בשנה – ביום הראשון שלפני חג הפסחא, כסמל למעברו של ישו, ובחג הצלב – כסמל למעברו של הרקליוס.
הרקליוס נטל לעצמו את תוארו של השליט הפרסי "מלך המלכים", וויתר על התואר הרומי אוגוסטוס. בשנת 629 בחר לעצמו את התואר "בזילאוס", הגרסה היוונית ל"שליט יחיד", תואר שהמשיך לשמש את קיסרי ביזנטיון במשך 800 השנים הבאות. הרקליוס אימץ מוטיבים הלניסטיים נוספים לשלטונו, וביטל את מעמדה של הלטינית כשפה הרשמית, לטובת היוונית.
חייו > המלחמה נגד המוסלמים

הרקליוס נפל למשכב זמן קצר לאחר ניצחונו על הפרסים, ולא יצא עוד לשדה הקרב. בשנת 634, כשהצבא המוסלמי תקף את סוריה וארץ ישראל, הוא שלח את אחיו תיאודור (Theodore (brother of Heraclius)) ומצביאי צבאו ללחום כנגד המוסלמים בהנהגת המצביאי ח'אלד בן אל-וליד, אך הם כשלו במערכה. קרב ירמוך, שנערך בשנת 636 הסתיים בתבוסה מוחצת של הצבא הביזנטי, ובתוך שלוש שנים נכבשו מרבית סוריה וארץ ישראל. עד למותו של הרקליוס נפלה גם מצרים לידי המוסלמים.
מורשת

אף שניצחונו על הפרסים לא הביא להישגים מתמשכים עבור האימפריה הביזנטית, הרקליוס נחשב לאחד מגדולי קיסריה. הרפורמות שלו בממשל הקטינו את רמת השחיתות הגבוהה של שלטונו של פוקאס, והארגון מחדש בצבא שהנהיג זכה להצלחה גדולה. בסופו של דבר הצליח צבא זה לעצור את המוסלמים באסיה הקטנה, והמשיך להחזיק בקרתגו למשך 60 שנים נוספות.
כיבוש השטחים המזרחיים מידי הפרסים עורר מחדש באימפריה הביזנטית את שאלת האחדות הדתית. רבים מתושבי אזורים אלה היו מונופיזיטים וסירבו לקבל את החלטות ועידת כלקדון. הרקליוס ניסה לקדם פתרון פשרה שאותו כינה מונותוליזם, אך פתרון זה נדחה בידי שני הצדדים בסכסוך, שראו בו כפירה בנצרות.
משפחה

להרקליוס ולאשתו הראשונה פאביה אידוקיה היו שני ילדים:
אפיפניה אוגוסטה
הרקליוס קונסטנטינוס (קונסטנטינוס השלישי), קיסר בשנים 613–641
מאשתו השנייה מרטינה היו להרקליוס לפחות 10 ילדים, אך שמותיהם וסדר לידתם מוטלים בספק:
פאביוס – היה בעל צוואר משותק
תיאודוסיוס – היה חירש-אילם, נשא לאישה את ניקה, ביתו של המצביא הפרסי שהרבראז
קונסטנטינוס
קונסטנטינוס הרקליוס (הרקלונס), קיסר בשנים 641–648
דויד (טיבריוס) – הכריז על עצמו קיסר בשנת 648
מרטינוס (או מרינוס)
אוגוסטינה, אוגוסטה
אנסטסיה או מרטינה, אוגוסטה
פברוניה
מבין ילדים אלה לפחות שניים היו נכים, דבר שנתפס כעונש על נישואיו הלא לגיטימיים של הרקליוס. כמו כן היה לו לפחות בן לא חוקי אחד, ג'ון אטלריכוס, שקשר כנגדו בשיתוף בן דודו תיאודורוס והאציל הארמני דויד שחורייאן. הוא עונה והוגלה לפרינקיפו שבאיי הנסיך בשנת 637.
במהלך שנותיו האחרונות של הרקליוס התפתח מאבק בין הרקליוס קונסטנטינוס לבין מרטינה, שניסתה לקדם את מעמדו של בנה הרקלונס בדרכו לכס הקיסרות. בצוואתו הוריש הרקליוס את השלטון לשניהם, והם אכן שלטו בצוותא, בעוד מרטינה קיבלה את התואר "קיסרית" לצידם.
הערות שוליים

↑  "מטמון ובו מאות מטבעות זהב נחשף בחפירות של רשות העתיקות בחניון גבעתי בעיר דוד שבגן לאומי סובב חומות ירושלים". Israel Antiquities Authority. 2008-12-22. נבדק ב-2009-11-16.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262516205171  PLWABN: 9810585269305606  BIBSYS: 3108816  BNE: XX1645687  BnF: cb136093160 (data)  GND: 102421064  ICCU: CFIV236797  ISNI: 0000 0003 8342 1347  LCCN: n83212342  NKC: jn20000700711  NLG: 150452  NTA: 071388214  RERO: 02-A010228129  SELIBR: 232869  SUDOC: 058645535  TDVİA: herakleios  ULAN: 500319419  VcBA: 495/101548  VIAF: 268960974   WorldCat (עם VIAF): 268960974
התאגיד הפדרלי לביטוח פיקדונות

| --- | --- |
סמליל התאגיד
 
 חותם התאגיד
 מידע כללי
 מדינה:  ארצות הברית 
 סוכנות בת:  Federal Deposit Insurance Corporation Office of Inspector General 
 תאריך הקמה:  16 ביוני 1933 
 מטה מרכזי:  וושינגטון די. סי. 
 עובדים:  8,713 (נכון ל־2012) 
 www.fdic.gov
 
התאגיד הפדרלי לביטוח פיקדונות (באנגלית: The Federal Deposit Insurance Corporation, בראשי תיבות: FDIC) היא סוכנות פדרלית בארצות הברית, שהוקמה על ידי הקונגרס של ארצות הברית ב-16 ביוני 1933, במסגרת חוק גלאס-סטיגל שייסד את התוכנית הפדרלית לביטוח פיקדונות, עקב המשבר הכלכלי העולמי של 1929. החוק הסמיך את התאגיד להעניק פיקדונות לבנקים, החברים בבנק הפדרלי, כדי למנוע את קריסתם. התאגיד מספק ביטוח לפיקדונות ומבטיח את שלומם של פיקדונות בנקאיים, עד גובה של 250,000 דולר. נכון ל-2010, התאגיד ביטח פיקדונות ב-7,723 מוסדות שונים. נוסף לכך, התאגיד אחראי גם לבחינה ופיקוח על מוסדות פיננסיים וניהול בנקים כושלים.
במהלך שנת 1930, ארצות הברית חוותה את משבר כלכלי קשה הידוע כיום בתור השפל הגדול. בארצות הברית, בשיא השפל הגדול, שיעור האבטלה הרשמי הגיע ל-25% ושוק המניות צנח ב-75% מאז 1929. באותה שנה היה סיכון ללקוחות הבנקים כיוון שלא היה ביטוח על הפיקדונות בבנקים, כשהבנקים עצמם החזיקו בשברירי פיקדונות והיה חשש לאיבוד הון במקרה של קריסת הבנק.
ב-16 ביוני 1933 חתם הנשיא פרנקלין רוזוולט על חוק הבנקאות של שנת 1933. במסגרת החקיקה:
הוקם התאגיד הפדרלי לביטוח פיקדונות (FDIC) כתאגיד ממשלתי זמני.
הוענקה סמכות ל-FDIC לספק ביטוח לפיקדונות בנקאיים.
ל-FDIC הוענקה הסמכות להסדיר ולפקח על הבנקים.
העניקה מימון ל-FDIC עם הלוואות ראשוניות בסכום של 289,000,000 דולר על ידי משרד האוצר האמריקני והבנק הפדרלי.
לראשונה הוסדר פיקוח פדרלי מורחב לכל הבנקים המסחריים.
נאסר על הבנקים לתבוע ריבית על חשבון עו"ש.
בתקופת המשבר הכלכלי העולמי ב-2008, התוכנית הפדרלית לביטוח פיקדונות הופעלה שוב כדי לבטח פיקדונות בנקאיים.
מאז הקמת התאגיד הפדרלי לביטוח פיקדונות (FDIC), לא אבדה אף קרן מבוטחת כתוצאה מניהול כושל.
חומצה הידרופלואורית

| --- | --- |

 שם סיסטמטי:  מימן פלואורי
 שמות נוספים:  חומצה פלואורית  חומצה פלואורוהידרידית  מימן פלואורידי  חומצה הידרופלואורית  פלואוריד מונוהידרידי
 כתיב כימי:  HF 
 מסה מולרית:  20.0063 גרם/מול
 מראה:  גז שקוף חסר צבע
 מספר CAS:  7664-39-3
 צפיפות:  0.818 גרם/סמ"ק
 מסיסות:  מסיס לגמרי במים (בתהליך אקסותרמי)
 טמפרטורת היתוך:  -83.38 °C   189.77 K
 טמפרטורת רתיחה:  20 °C   293.15 K
 חומציות:  3.15 ‏pKa
 אנתלפיית התהוות סטנדרטית:  13.66-  (גז) 14.99- (נוזל) קילוג'ול למול
 NFPA 704:       0 Acid 4 1 
 
חומצה הידרופלואורית היא תמיסה חומצית, משתכת ורעילה מאוד של מימן פלואורי המומס במים. 
מימן פלואורי הנמצא במצב גז לרוב נקרא "חומצה הידרופלואורית לא ממוימת", מכיוון שאין נוכחות של מים במצב זה.
בניגוד לחומצות המימן-הלוגנים האחרים (כדוגמת חומצת מלח HCl) החומצה ההידרופלואורית היא חומצה חלשה כלומר הפירוק  (דיסוציאציה) ליוני הפלואור -F והמימן +H אינו מוחלט במים.
החומצה ההידרופלואורית ידועה ביכולת להמיס זכוכית וקוורץ (צורן-חמצני SiO2) לפי התגובה הבאה:
כתוצאה מכך, החומצה ההידרופלואורית חייבת להיות מאוכסנת בצנצנות פוליאתילן או טפלון (פוליטטראפלואורואתילן), כיוון שהחומצה תמיס את הצנצנת העשויה מזכוכית.
החומצה הפלואורית ידועה גם ביכולת להמיס כמעט את כל תחמוצות המתכת הידועות בכימיה האנאורגנית.