stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סבכי אדום
הערות שוליים

↑  סבכי אדום באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  Steven N. G. Howell, A guide to the birds of Mexico and northern Central America, Oxford : Oxford University Press, 1995, ISBN 978-0-19-854013-7
↑  Andrew Dreelin, Red Warbler (Cardellina rubra), version 1.0, Birds of the World, 2020 doi: 10.2173/bow.redwar1.01
↑  New World warblers, mitrospingid tanagers – IOC World Bird List (באנגלית אמריקאית)
1 2  חייו של הסבכי האדום
↑  Stattersfield, Alison J.; Crosby, Michael J.; Long, Adrian J.; Wege, David C. (1998). Endemic Bird Areas of the World. Cambridge: BirdLife International. pp. 120–121. ISBN 978-0-946888-33-7.
הסבכי האדום בתנוחה אופיינית
4X

| --- | --- |
 סוגה:  נונסנס
 בימוי:  גיא אדיר
 משתתפים:  רמין יוספוב קרול ארקליאן גבריאל חמנוב אלנור אלייב
 ארץ מקור:  ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  20
 הפקה
 חברת הפקה:  אלה קום
 אתר צילומים:  ישראל
 אורך פרק:  כ-15 דקות
 שידור
 רשת שידור:  yes בערוץ yes Real HD
 תקופת שידור מקורית:  21 באוגוסט 2011 – 2011
 קישורים חיצוניים
 http://yes.walla.co.il/?w=1/10260
 
4X היא תוכנית נונסנס ישראלית ששודרה בחברת yes. הסדרה עלתה לשידור ב-21 באוגוסט 2011. ארבעה חברים בני 25-21 מוציאים לפועל את כל הרעיונות והפנטזיות הפרועות שלהם.
התוכנית

ארבעה חברים שהתכנסו יחדיו על מנת לייצר שילוב של נונסנס רחוב קיצוני במיוחד, עם אלמנטים כואבים מעולמות הג'קאס.
יוצרי הסדרה בחרו לבחון את קצה גבול היכולת של עצמם ולהציג סיטואציות הזויות ואת ההתמודדות של עוברי האורח והרשויות עם המצב.
בין ההתרחשויות: רכב עמוס גנגסטרים העוצר בחריקת בלמים כשגופה נזרקת מתוכו; בחור שקיים יחסים עם בובת מין מגיע עירום לבית החולים לצורך הפרדה בינו לבין הבובה שנתקעה על איבר מינו; אחד הנכנס לכוורת דבורים בעירום כדי להוציא צנצנת דבש, ועוד.
הדמויות

רמין יוסיפוף – הפצצה השקטה, מאוד מופנם וקשה להבין על מה הוא חושב ומה הוא מרגיש, אבל כשהוא נכנס לפעולה קשה לעצור אותו.
קרול ארקליאן – המטורף האמיתי, אין לו גבולות במה שהוא מכניס לפה ובמה שהוא מוכן לעשות.
גבריאל חנומוב - השמן והמצחיק של החבורה. בעל אישיות כובשת, ששום דבר לא יכול לעצור אותו, אפילו לא כאב.
אלנור אלייב – המנהיג הטבעי של החבורה, נראה ומרגיש כמו השפן הפחדן אבל יש לו ביצים ואומץ אין סופי.
הערות שוליים

↑  אלעד בילו, עכבר העיר אונליין,'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'ספילברג, Glee, ריאליטי וערפדים בעונת הקיץ של yes, באתר הארץ, 22 במאי 2011
דניאל סירקיס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 בינואר 1882 ב' בשבט ה'תרמ"ב זגייז' פולין פולין
 פטירה:  13 במרץ 1965  (בגיל 83) ט' באדר ב' ה'תשכ"ה תל אביב ישראל ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 
דניאל סירקיס (ב' בשבט ה'תרמ"ב, 22 בינואר 1882 – ט' באדר ב' ה'תשכ"ה, 13 במרץ 1965) היה ממייסדי התנועה הציונית-דתית בפולין, חבר הוועד הלאומי בתקופת אספת הנבחרים השלישית, יושב ראש ועד קהילת יהודי יפו ותל אביב בשנים 1933–1938, מנהל סניף בנק המזרחי בחיפה, ממלא מקום במועצת המדינה הזמנית, וחבר הדירקטוריון של הקרן הקיימת לישראל.
קורות חיים

סירקיס נולד בזגייז' שבפולין, למשפחה של חסידות גור. אביו שלמה היה תעשיין ידוע בפולין, מצאצאי משפחת רבינו יואל סירקיס (מחבר ספר הב"ח על ספר ארבעה טורים) ומשפחת שור) ואמו שרה הייתה בתו של רבי מרדכי הלמן מלודז'. הוא קיבל חינוך תורני וחסידי ובשנת 1900 התחתן עם נחמה בלאס מוורשה. בהמשך הקים עם אחיו בית חרושת לטקסטיל, והיה מחלוצי העסקת יהודים במקצוע הטוויה. הוא היה פעיל בתנועת המזרחי ושימש ראש הקהילה בזגייז'. בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 הקים בית חרושת לטקסטיל ביפו ולאחר ביקור בארץ ישראל בשנת 1924, החליט לעלות לארץ ישראל והקים בית בשדרות רוטשילד. הוא חזר לפולין לחסל את עסקיו, שלח את משפחתו לארץ ישראל ובשנת 1925 עלה אחריהם.
בארץ ישראל היה פעיל בתנועת המזרחי ובשנת 1931 נבחר לאספת הנבחרים השלישית והיה חבר בוועד הלאומי. בבחירות לוועד קהילת יהודי יפו ותל אביב, שהוחרמו על ידי מפלגות תנועת העבודה, זכה המזרחי בחמישה מושבים מתוך 21, וסירקיס מונה ליושב ראש ועד הקהילה. בסוף שנות ה-30, במקביל להיותו יושב ראש ועד הקהילה בתל אביב, נתמנה למנהל סניף בנק המזרחי בחיפה.
בעקבות פטירתו של הרב מאיר בר-אילן בשנת 1949 התמנה סירקיס במקומו לנשיאות הוועד הפועל הציוני.
בשנת 1962 נתמנה לבית דין הכבוד של תנועת המזרחי העולמית.
נפטר במרץ 1965, ח' באדר ב' ה'תשכ"ה.
פרסם מאמרים רבים בעיתונות, בשאלות ישוביות צבוריות וציוניות חלקם נאספו בקובץ בשם "הציונות במיצר".
על שמו רחוב בשכונת קריית משה בירושלים, בו שוכנים משרדי ישיבת מרכז הרב, בניין הפנימייה של הישיבה לצעירים של מרכז הרב קרוי "בית דניאל" על שמו.
הערות שוליים

↑  ר' שלמה סירקיס ז"ל, הַבֹּקֶר, 9 בנובמבר 1941
↑  אל הציבור העברי, הַבֹּקֶר, 24 במאי 1938
חיפה מבכה את המנהיג הגדול, הַבֹּקֶר, 6 באוגוסט 1940
↑  ד. סירקיס יבל"ח ממלא מקום הרב בר אילן ז"ל בנשיאות, הצופה, 16 במאי 1949
↑  נבחרו המוסדות המנהלים של התנועה, הצופה, 26 באוגוסט 1962
↑  נפטר ר' דניאל סירקיס ז"ל, הצופה, 14 במרץ 1965; המשך
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301500005171  ISNI: 0000 0000 6805 6984  VIAF: 97413279   WorldCat (עם VIAF): 97413279
אסקימו לימון (סדרת סרטים)
רשימת הסרטים בסדרה

אסקימו לימון 1 – אסקימו לימון (1978)
אסקימו לימון 2 – יוצאים קבוע (1979)
אסקימו לימון 3 – שפשוף נעים (1981)
אסקימו לימון 4 – ספיחס (1982)
סבבה – סרט שאינו שייך לסדרה אך מהווה ספין אוף ספציפי לסרט ספיחס, שיצא שנה קודם, ושל דמותם של יוד'לה, שמש, רס"ר פכלטר ורס"רית הבנות מספיחס שמופיעים גם בסרט זה. בנצי ומומו אינם מופיעים בסרט. (1983).
אסקימו לימון 5 – רומן זעיר (1983)
אסקימו לימון 6 – הרימו עוגן (1985) בסרט הזה יהודהל'ה מכניס להריון לא מתוכנן את בתו של אלברטו ג'ורג'יאן (יוסף שילוח), המזכיר מאוד בהתנהגותו את רס"ר שמש מספיחס וסבבה. האב דורש ממנו להתחתן עם בתו והוא בורח מישראל. יהודל׳ה, בנצי ופרויקה מחליטים לעבוד כמלחים באוניית נופשים שמפליגה לאירופה. יהודהל'ה מגלה לחוסר מזלו שאלברטו הוא הממונה על נערי הסיפון. בסרט הזה דמותו של מומו לא הופיעה. והיעדרו מוסבר בכך שטס לחופשה בארצות הברית, למרות שלא השתתף בסרט הופיע באחת הסצנות בסרט קטע ארכיון שלו ושל אופליה שטראל (סטלה המגמרת) מהסרט הראשון.
אסקימו לימון 7 – אהבה צעירה (1987)
אסקימו לימון 8 – בלוז לקיץ, הסרט היחיד בסדרה שלא הופק בישראל ואינו דובר עברית, הופץ בישראל בכתוביות לעברית. (1988)
אסקימו לימון: החגיגה נמשכת (2001), סרט זה הוא מעין חידוש לסדרת הסרטים המצליחה עם שחקנים חדשים בדמותם של בנצי, מומו ויהודל'ה, בסרט זה יש קטעים מכלל סרטי הסדרה המקורית ששוחזרו בגרסה חדשה. השחקן ששיחק את יהודהל'ה בסרט המקורי (צחי נוי) הוא השחקן היחידי מסדרת הסרטים שמופיע בסרט זה (והוא גם היחידי שמופיע בכל סדרת הסרטים) בסרט זה הוא מגלם את יהודה, אביה של לייזה. השחקנים המקוריים שגילמו את בנצי (יפתח קצור) ומומו (יהונתן סגל) לא הופיעו בסרט. הסרט היה מועמד לשלושה פרסי האקדמיה הישראלית לקולנוע (פרס אופיר). באפריל 2001 שודר בערוץ 2 סרט תיעודי על הפקת הסרט.
הערות שוליים

↑  דורון פישלר, מאה הסרטים הישראליים הנצפים בכל הזמנים, באתר עין הדג, 25 בספטמבר 2016
1 2 3  טלמון, מירי. בלוז לצבר האבוד: חבורות ונוסטלגיה בקולנוע הישראלי'. הוצאת האוני' הפתוחה, 2001. עמ' 148.
↑  Top 50 Deutschland 1979
↑  Top 50 Deutschland 1981
1 2  Top 100 Deutschland 1983
↑  סבבה: ההפקה.
↑  רומן זעיר: ההפקה.
↑  Top 100 Deutschland 1984.
↑  הרימו עוגן: ההפקה.
↑  Top 100 Deutschland 1985
↑  Top 100 Deutschland 1987
↑  Top 100 Deutschland 1988
↑  החגיגה נמשכת: ההפקה
מרטין סקורסזה

| --- | --- |

 לידה:  17 בנובמבר 1942 (בן 82) ארצות הברית ניו יורק, מדינת ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Martin Charles Scorsese 
 סוגה מועדפת:  סרט דרמה, historical drama film, סרט מלחמה, סרט היסטורי, סרט קומדיה, סרט הרפתקאות, פילם נואר, סרט אימה פסיכולוגי, מותחן פשע, סרט קומדיית אימה, סרט דרמת פשע, סרט אימה, סרט שוד, סרט ספורט, סרט בלשי, סרט פעולה, סרט מאפיה, סרט מתח, סרט פשע, סרט תיעודי, מותחן פסיכולוגי, סרט פנטזיה, מערבון, נאו-נואר, סרט ביוגרפי, סרט אפי, דרמה קומית 
 מדינה:  ארצות הברית, איטליה 
 תקופת הפעילות:  מ-1962 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנויות על שם טיש  תיכון קרדינל הייז 
 בן או בת זוג:  Laraine Marie Brennan (1965–1971)  ברברה דה פינה (1985–1991)  איזבלה רוסליני (1979–1982)  ג'וליה פרז (1976–1977)  הלן שרמרהורן מוריס (1999–?) 
 צאצאים:  קתי סקורסזה, פרנצ'סקה סקורסזה, דומניקה קמרון-סקורסזה 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (2007)  פרס באפט"א לסרט הטוב ביותר (1991)  פרס באפט"א לתסריט המעובד הטוב ביותר (1991)  פרס סזאר של כבוד (2000)  פרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר - סרט קולנוע (2006)  דוב הזהב של כבוד (2024)  פרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר - סרט קולנוע (2011)  פרס באפט"א לבימוי הטוב ביותר (1991)  פרס אגודת מבקרי הקולנוע של דלאס-פורט וורת' לבמאי הטוב ביותר (2004)  פרס נסיך אסטוריאס לאמנות (2018)  פרס באפט"א למפעל חיים (2012)  פרס אמי לבימוי הטוב ביותר בסדרת דרמה (2011)  קצין בלגיון הכבוד (6 בינואר 2005)  פרס אגודת מבקרי הקולנוע של דלאס-פורט וורת' לבמאי הטוב ביותר (2006)  אריה הכסף (1990)  פרס גראמי לסרט המוזיקלי הטוב ביותר (2005)  פרס דב הזהב (1995)  אגדה חיה של ספריית הקונגרס  פרס פסטיבל הקולנוע בקאן לבמאי הטוב ביותר (1986)  פרס אור האמת (1998)  פרימיום אימפריאל (2016)  פרס מכון הסרטים האמריקאי על מפעל חיים (1997)  פרס גלובוס הזהב (2003)  פרס דקל הזהב (1976)  פרס בריטניה (1993)  גלובוס הזהב על שם ססיל ב. דה-מיל (2010)  פרס גילדת הבמאים האמריקנית  פרס אוולין פ. ברקי  פרס לזכר ג'ורג' פאל  פרס מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית לסרט הטוב ביותר  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פרינסטון  פרס מרכז קנדי  אביר הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  פרס דוד דה דונטלו למפעל חיים 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
סקורסזה בקאן בשנת 2002
מרטין צ'ארלס סקורסזה (באנגלית: Martin Charles Scorsese; נולד ב-17 בנובמבר 1942) הוא קולנוען אמריקאי. הוא נחשב לאחת הדמויות הבולטות של תקופת הוליווד החדשה, ובכלל לאחד הבמאים המשפיעים והבולטים של המאה העשרים. סקורסזה זכה בפרסים רבים, כולל פרס האוסקר, פרס גלובוס הזהב ופרס אמי, וכן באות הרצאת ג'פרסון לשנת 2013.
ביוגרפיה > ילדותו

סקורסזה נולד בארצות הברית למשפחת מהגרים נוצרית שהגיעה מאיטליה. הוא גדל בשכונת "איטליה הקטנה" בניו יורק. משפחתו הייתה במעמד סוציו-אקונומי נמוך ואביו עבד כגהץ בחנות בגדים. מרטין הילד היה חולני וסבל רבות מאסתמה. הוא סיפר, כעבור שנים, שבאותם ימים בהם היה מסוגר בחדרו בעקבות התקפות האסתמה, היה מבלה שעות על גבי שעות בהתבוננות החוצה אל הרחוב וכך החל להתגבש חזונו הוויזואלי יוצא הדופן, שיבוא לידי ביטוי בסרטיו הקולנועיים. החיים ב"איטליה הקטנה" היו קשים ואלימים ורבים מחבריו של סקורסזה נהפכו לעבריינים.
ביוגרפיה > לימודיו

סקורסזה עצמו נמשך אל הדת ונרשם ללימודי כמורה, אך הוא סולק מהסמינר בעקבות התנהגות פרועה ומראה חיצוני מוזנח. לאחר מכן הלך בעקבות אהבתו הגדולה השנייה: הקולנוע. הוא נרשם לאוניברסיטת ניו יורק במגמת קולנוע והיה תלמיד מבריק שהכל ניבאו לו גדולות. ב-1964 סיים בהצטיינות יתירה את הלימודים באוניברסיטה ועד אז הספיק לצלם כמה סרטים קצרים. הוא החל לעבוד כעורך סרטים וערך, בין היתר, את הסרט זוכה פרס אוסקר "וודסטוק". ב-1965 החל לצלם את הפיצ'ר הראשון שלו "מי דופק על דלתי?". סיפור על אהבה שסופה ידוע מראש בין בריון מתבגר לבחורה שעברה אונס, על רקע רחובות "איטליה הקטנה" הסרט החל כסרט סטודנטים, צולם בהפסקות במשך שנתיים ויצא לאקרנים ב-1967. כמו כן ביים באותה שנה סרט קצר בן פחות משש דקות בשם "הגילוח הגדול".
ביוגרפיה > לימודיו > המוטיבים בסרטיו

רבים מהמוטיבים בסרטיו של סקורסזה הם אוטוביוגרפיים וניזונים מחוויות הילדות שלו בשכונת מהגרים בניו-יורק של שנות ה-40 וה-50. פשע מאורגן (במיוחד של המאפיה הסיציליאנית), אלימות רחוב, המופיעים החל מסרטו הראשון כמו גם סמלי הכנסייה והדת שיעסיקו את סרטיו המאוחרים יותר.
ביוגרפיה > שנות השמונים

ב-1980 ביים את הסרט "השור הזועם", סיפור עלייתו ונפילתו של ג'ייק לה מוטה, אלוף העולם באיגרוף. הסרט נעשה על פי ספרו האוטוביוגרפי. ניו יורק שוב חוזרת להיות עיר אלימה ואכזרית, שמצולמת בשחור ולבן כהומאז' לסרטי הפילם נואר. דה נירו, אולי בתפקידו הגדול ביותר, מגלם אדם שיצריו המטורפים מונעים ממנו פעם אחר פעם להגיע לפיסגה ולחיות בשלום עם הסובבים אותו, עד לנפילה הכואבת. דה נירו זכה בפרס אוסקר על משחקו.
ב-1981 ניסה בחור מעורער בנפשו לרצוח את הנשיא רייגן, בטענה שהושפע מ"נהג מונית". הפרשה השפיעה קשה על סקורסזה והוא שוב שקל לפרוש מתעשיית הקולנוע, אולם לבסוף החליט להישאר וב-1983 יצר את "מלך הקומדיה". בהמשך שנות ה-80 יצר סרט סוריאליסטי על ניו יורק, "שיגעון של לילה". ב-1986 ביים את "צבע הכסף" בכיכובם של פול ניומן וטום קרוז.
ב-1988 יצא לאקרנים הסרט "הפיתוי האחרון של ישו", על פי תסריט שעובד על בסיס הרומן באותו השם מאת ניקוס קאזאנצאקיס, שהציג את ישו כנאבק בפיתויים ובפחדים שונים וחי את חייו באופן שונה מהמתואר בברית החדשה הסרט הוחרם על ידי הכנסייה ועל ידי ארגונים נוצריים שונים. הקרנתו של הסרט נאסרה גם בישראל על ידי המועצה לביקורת סרטים ומחזות, לאור המהומה שחולל כבר בעולם והחשש לפגיעה בקהילה הנוצרית. המועצה ביססה את החלטתה על פנייה של אנשי דת נוצרים, ולא על תוכן הסרט. ביוני 1989 החליט בית המשפט העליון, בהרכב של חמישה שופטים פה אחד, להתיר את הקרנתו. השופטים קבעו כי לא הייתה הצדקה לפסול את הסרט, כיוון שאין כל ודאות שהקרנתו תפגע בסדר הציבורי. השופטים קבעו כי העובדה שהסרט הוקרן במדינות נוצריות מובהקות כמו איטליה, ספרד, צרפת וגרמניה, הופכת את פסילתו בארץ ללא הגיונית. החלטת בית המשפט העליון הייתה תקדים שהחליש את כוחה של הצנזורה על סרטים בישראל.
ביוגרפיה > שנות התשעים

ב-1990 חזר לטריטוריות הישנות והידועות שלו עם "החבר'ה הטובים", סרט מאפיה, שאהוב במיוחד על מעריציו האדוקים. שוב משחק דה נירו את המטורף שמערער את סביבתו. גם רבים משחקני הסופרנוס העתידיים משחקים בסרט הזה. הוריו של סקורסזה מבליחים אף הם להופעות אורח קצרות, והסרט, שמציג שוב את חזונו הוויזואלי יוצא הדופן של סקורסזה, הפך לקלאסיקה מיידית ולאחד מסרטי המאפיה הטובים שנעשו.
שנה מאוחר יותר עשה סקורסזה חידוש ל"פסגת הפחד" של ג'יי לי תומפסון, עם דה נירו בתפקיד הראשי, של אסיר משוחרר שיוצא לנקום בעורך דינו (ניק נולטה). היה זה סרטו הקופתי ביותר של סקורסזה עד לשנה זו.
ב-1993 יצר את "עידן התמימות", שזכה להצלחה רבה, הן אמנותית והן מסחרית. ב-1995 יצר את "קזינו", שהישגיו היו דומים לאלו של "החבר'ה הטובים". סרטו הבא "קונדון" מ-1997, אשר מבוסס על חייו וכתביו של טנזין גיאטסו, נכשל בקופות. ב-1999 יצר, את "לגעת במוות", שהיווה המשך רעיוני ל"נהג מונית". את התסריט כתב פול שרדר, וניקולס קייג' היה השחקן הראשי. אך זה לא עזר לסרט להצליח בקופות. הוא גם שיחק בסרט "חלומות" של אקירה קורוסאווה בתפקיד הצייר ואן גוך.
ביוגרפיה > שנות האלפיים

ב-2002 חזר סקורסזה לעניינים עם "כנופיות ניו יורק". היה זה הסרט הראשון שבו שיתף פעולה עם לאונרדו די קפריו, שיתוף פעולה חדש ומסקרן. הסרט הציג אלימות קשה בימיה הראשונים של ניו יורק, כשכנופיות נלחמו על טריטוריות ביניהן. סקורסזה חלם על עשיית הסרט הזה במשך 20 שנה, ולצורך עשייתו הועמד לידיו התקציב הגדול ביותר בקריירה שלו. הסרט לא היה הצלחה גדולה אך כיסה את עלויותיו, וסקורסזה זכה בפרס גלובוס הזהב על בימויו.
ב-2004 יצא סרטו "הטייס", אפוס מרהיב על אודות הווארד יוז, הגאון המוזר, שרשם הישגים רבים בתחום הקולנוע והתעופה. זהו אחד הסרטים הגדולים ביותר של סקורסזה מבחינה ויזואלית. הביקורות היו חיוביות ברובן, והסרט גם הצליח בקופות. הסרט היה מועמד ל-11 פרסי אוסקר ובכללם פרס הבימוי לסקורסזה. אולם גם בטקס זה הפסיד סקורסזה, הפעם לקלינט איסטווד.
ב-2005 ביים סרט דוקומנטרי על בוב דילן, "אין דרך הביתה". באותה שנה גם החל לעבוד על סרט מאפיה חדש שנקרא "השתולים", בכיכובם של לאונרדו די קפריו, ג'ק ניקולסון ומאט דיימון. הסרט יצא לאקרנים באוקטובר 2006, והיה לסרט המצליח ביותר של סקורסזה בקופות, בד בבד עם הצלחתו הביקורתית המרשימה. הסרט זיכה את סקורסזה, לראשונה, ב"פרס אוסקר" בקטגוריית "הבמאי הטוב ביותר", ואף זכה בקטגוריית "הסרט הטוב ביותר".
ביוגרפיה > העשור השני של המאה ה-21

ב-2008 יצא לאקרנים הסרט "Shine a Light", סרט תיעודי על הופעה של להקת "הרולינג סטונז". באותה שנה החל גם סקורסזה לעבוד על הסרט "שאטר איילנד", מותחן פסיכולוגי המבוסס על רומן בעל אותו שם משנת 2003 מאת דניס ליהיין. גם בסרט זה כיכב לאונרדו די קפריו לצד בן קינגסלי, מארק רופאלו ואחרים. הסרט יצא לאקרנים ב-19 בפברואר 2010.
בטקס פרסי גלובוס הזהב, שנערך ב-17 בינואר 2010, הוענק לסקורסזה פרס על מפעל חיים. באוקטובר 2011 יצא לאור סרטו על ג'ורג' הריסון, "חיים בעולם חומרני".
סקורסזה זכה בפרס גלובוס הזהב השלישי שלו בקריירה בטקס של 2011 על עבודת הבימוי שלו בסרט "הוגו".
בינואר 2012 קיבל סקורסזה את פרס עמית באפט"א, פרס על מפעל חיים שמוענק על ידי האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה
בדצמבר 2013 יצא לאור סרטו "הזאב מוול סטריט" בכיכובו של לאונרדו די קפריו. זהו שיתוף הפעולה החמישי בין הבמאי לשחקן.
בדצמבר 2016 יצא לאור סרטו "שתיקה", אותו פיתח במשך 25 שנים. בסרט מככבים ליאם ניסן, אנדרו גארפילד ואדם דרייבר. בשנה זו הוענק לו פרס פרמיום אימפריאלה היפני בקטגוריית תיאטרון/קולנוע. בשנת 2019 ביים את הסרט "האירי" בכיכובם של רוברט דה נירו ואל פצ'ינו, בסרט שהופק בשיתוף פעולה עם נטפליקס.
בשנת 2017 החלה הפקת העיבוד לספר "רוצחי פרח הירח", אותו ביים סקורסזה בכיכובם של לאונרדו דיקפריו ורוברט דה נירו. העלילה מתרחשת בשנות העשרים סביב השבט האינדיאני אוסייג' שחי בעיר אוקלהומה. הילידים נהרגים בזה אחר זה לאחר שאחד מהם התעשר כשגילה נפט, מעשי הטבח באוסייג' תופסים את תשומת לב ה-FBI שפותחים בחקירה. צילומי הסרט החלו ב-2021.
טלוויזיה

בשנת 2010, HBO החלה לשדר את סדרת הדרמה של סקורסזה, "אימפריית הפשע". הסדרה נכתבה על ידי טרנס ווינטר ובוימה על ידי סקורסזה, ומגוללת את סיפורה של אטלנטיק סיטי בראשית ימיה, בתחילת המאה ה-20. ב-2011 זכה סקורסזה, לראשונה בקריירה שלו, בפרס אמי בקטגוריית הבמאי הטוב ביותר של סדרת דרמה. ב-2016 החלה HBO לשדר את הסדרה ויניל שיצר סקורסזה יחד עם מיק ג'אגר, ריץ' כהן וטרנס וינטר.
בשנת 2021 עלתה סדרה דוקומנטרית בנטפליקס, בת שבעה פרקים בבימויו, בשם "נגיד שזאת עיר" אודות השקפת עולמה וקורותיה של פראן ליבוביץ בעיר הגדולה ניו יורק.
פילמוגרפיה חלקית > סרטים עלילתיים

מי זה דופק על דלתי? - 1967
כנופיית ברטה - 1972
רחובות זועמים - 1973
אליס לא גרה כאן יותר - 1974
נהג מונית - 1976
ניו יורק, ניו יורק - 1977
הוואלס האחרון - 1978
נער אמריקני - 1978
השור הזועם - 1980
מלך הקומדיה - 1983
שיגעון של לילה - 1985
צבע הכסף - 1986
הפיתוי האחרון של ישו - 1988
סיפורי ניו יורק - החלק "שיעורי חיים" - 1989
החבר'ה הטובים - 1990
פסגת הפחד - 1991
עידן התמימות - 1993
קזינו - 1995
קונדון - 1997
לגעת במוות - 1999
כנופיות ניו יורק - 2002
הטייס - 2004
השתולים - 2006
שאטר איילנד - 2010
הוגו - 2011
הזאב מוול סטריט - 2013
שתיקה - 2016
האירי - 2019
רוצחי פרח הירח - 2023
Roosevelt‏ (TBA)
פילמוגרפיה חלקית > טלוויזיה

סיפורים מופלאים, הפרק: "מראה, מראה" - 1986
אימפריית הפשע - 2010–2014
ויניל - 2016
נגיד שזאת עיר - 2021
פילמוגרפיה חלקית > סרטים תיעודיים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בוב דילן במסע הופעות 1975: סרט תיעודי מאת מרטין סקורסזה - 2019
לפני המבול - 2016
פילמוגרפיה חלקית > סרטים קצרים וקליפים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הגילוח הגדול - 1967
Bad - וידאו קליפ של מייקל ג'קסון, 1987
Somewhere Down the Crazy River - וידאו קליפ של רובי רוברטסון, 1987
לקריאה נוספת

זאב רב נוף, מסך גדול. הוצאת כתר 1982.
Marc Raymond, Hollywood's New Yorker: The Making of Martin Scorsese, SUNY Press, 2013
יום ולנטיין

כרטיס ברכה לכבוד יום ולנטינוס מסביבות שנת 1910
יום ולנטיין או יום ולנטינוס הקדוש (בלטינית: Dies sancti Valentini; באנגלית: St. Valentine's Day), החל ב-14 בפברואר,  הוא חג אהבה שמקורו במסורת הנוצרית, המצוין במדינות רבות ברחבי העולם. גם בישראל רבים מציינים את המועד כיום אהבה, בנוסף לחגיגות ט"ו באב. יום ולנטיין החל כציון נוצרי לזכרו של ולנטינוס הקדוש, שהפך בהשראת אגדה ימי-ביניימית לפטרון האוהבים. עם השנים התחזק מעמדו של יום זה כחג אהבה, שנחוג באמצעות העברת מסרי אהבה (שירים, פרחים וכו').
בעברית, חדר שם החג מאנגלית ולכן נהגה בצורתו זו - "ולנטיין". זאת על אף שבעברית נהוג לתעתק שמות קדושים משפת המקור, במקרה זה, "ולנטינוס" מלטינית.
הקדוש ולנטינוס

שלושה קדושים בשם ולנטינוס משויכים לתאריך 14 בפברואר. על פי האגדה, מסופר כי אחד מקדושים אלה השיא חיילים רומים נוצרים שנרדפו מפאת דתם בתקופת הקיסר קלאודיוס השני גותיקוס, ובעקבות כך הוצא להורג. לפני מותו כתב מכתב לבת סוהר, שעמה היה מיודד לאחר שריפאהּ מעיוורון, וחתם "שלך, ולנטינוס".
הקדוש ולנטינוס > זיהוי היסטורי

קדושים נוצריים קדומים רבים נקראו בשם ולנטינוס. שני קדושים מוכרים בשם זה התקשרו במסורת הכנסייה לתאריך 14 בפברואר: ולנטינוס של רומא וולנטינוס של טרני. החוקר ג'ק ב. אורוץ' (Jack B. Oruch) טוען כי תקצירים של המעשים של שני הקדושים היו כמעט בכל כנסייה ומנזר של אירופה.
ולנטינוס של טרני היה לבישוף של אינטרמנה (טרני המודרנית) סביב שנת 197, ונאמר כי מת מות קדושים בזמן הרדיפות תחת הקיסר אורליאנוס. הוא נקבר בוויה פלמיניה. שרידיו נמצאים בבזיליקה של ולנטינוס הקדוש בטרני (Basilica di San Valentino).
ולנטינוס של רומא היה כומר אשר מת מות קדושים בסביבות שנת 496. גם הוא נקבר בוויה פלמיניה, אך במיקום שונה מוולנטינוס של טרני. שרידיו הוחזקו בכנסייה, והקטקומבות של סן ולנטינו ברומא נשארו אתר עלייה לרגל חשוב לאורך כל ימי הביניים, עד ששרידיו הועברו לכנסיית סנטה פרסדה במהלך כהונתו של האפיפיור ניקולאוס הרביעי. גולגולתו עטורת הפרחים מוצגת בבזיליקה של סנטה מריה בקוסמדין שברומא. שרידים אחרים נמצאים בכנסיית דרך וייטפריאר הכרמליטית בדבלין (Whitefriar Street Carmelite Church), אירלנד.
באנציקלופדיה הקתולית מופיע גם קדוש שלישי בשם ולנטינוס, שהוזכר בכתבי מרטירולוגיה (מקבץ קטעים ביוגרפיים של קדושים מעונים נוצריים) מוקדמים, בתאריך ה-14 בפברואר. הוא מת מות קדושים באפריקה עם מספר בני לוויה, אולם לא ידוע עליו יותר מכך. ראשו של ולנטינוס הקדוש נשמר במנזר של ניו שר, וינצ'סטר.
בספרו "המילון לנצרות" (The Dictionary of Christianity), כותב ג'יי סי קופר כי ולנטינוס היה בישוף ברומא שנכלא בעוון סיוע לנוצרים נרדפים. רשומות אודות ולנטינוס ככל הנראה הושמדו בעת רדיפות הנוצרים הגדולות במאה ה-4 לספירה באימפריה הרומית.
הקדוש ולנטינוס > אגדות אודות ולנטינוס

במאה ה-5 או ה-7 פורסמה עבודה בשם Passio Marii et Marthae ובה סיפור מות הקדושים של הקדוש ולנטינוס מרומא. אולי תוך השראה מפרקטיקות עינויים שנעשו לקדושים אחרים, כנהוג בספרות אותה התקופה. לפי כתבים אלה, הקדוש ולנטינוס הוצא להורג כנוצרי ונחקר על ידי הקיסר הרומי, קלאודיוס השני, בכבודו ובעצמו. קלאודיוס התרשם מוולנטינוס, שוחח עמו, וניסה לשכנעו להמיר את דתו לדת הרומית הפגאנית כדי להציל את חייו. השני סירב, וניסה להמיר את דתו של קלאודיוס לנצרות, ועל כן הוצא להורג. לפני ביצוע הגזירה, מסופר על נס שביצע, ריפויה של יוליה, בתו העיוורת של סוהר בשם אסטריוס. יוליה ושאר בני המשפחה ועובדי משק הבית החלו להאמין בישו והוטבלו לנצרות.
רשומה מאוחרת יותר חזרה על האגדה, והוסיפה כי האפיפיור יוליוס הראשון בנה כנסייה מעל קברו (אולם מתברר כי מדובר בבלבול, ולמעשה הקבר הוא של קצין רומי בשם ולנטינוס שתרם קרקע, כדי לבנות כנסייה בעת שיוליוס היה האפיפיור). האגדה תוארה שוב גם במרטירולוגיה של בדה ונרביליס, שנכתבה במאה ה-8, ומאז נתפסה כעובדה.
אותה אגדה מסופרת גם במאה ה-13 במקראת הזהב (Legenda Aurea). ישנה תוספת למקראה, שעל פי הנרי אנסגר קלי, חוקר אמריקאי, נוספה שנים לאחר כתיבתה במאה ה-13, וסופרה שוב ושוב. בערב לפני הוצאתו להורג של ולנטינוס, הוא כתב את "איגרת ולנטינוס" הראשונה לבתו של הסוהר אסטריוס, שלא הייתה עוד עיוורת, חתומה "מוולנטינוס שלך". המושג "מוולנטינוס שלך" אומץ בתקופה מאוחרת יותר בקרב איגרות ולנטיין מודרניות.
ג'ון פוקס, היסטוריון אנגלי בן המאה ה-16 וחבר במסדר הכרמליטי, קבע כי ולנטינוס נקבר בכנסיית סנטה פרסדה ברומא, בסמוך לבית הקברות של הקדוש היפוליטוס. על פי המסדר, האגדה מספרת כי יוליה נטעה שקדייה בעלת פריחה ורודה ליד קברו, וכיום השקדייה היא סמל לידידות ולאהבה נצחית.
על פי גרסה אחרת לסיפור, ערך ולנטינוס נישואים נוצריים חשאיים לחיילים שנאסר עליהם להינשא, מתוקף דעתו של הקיסר קלאודיוס השני, ששאף להגדיל את הצבא הרומי, והאמין כי נישואים אינם מיטיבים עם גברים כחיילים. אולם איסור נישואים זה מעולם לא הוכרז באופן רשמי, ולמעשה קלאודיוס השני אף אמר בפני חייליו לקחת שתיים או שלוש נשים לאחר הניצחון על הגותים. על פי האגדה, על מנת להזכיר לגברים אלה את שבועתם ואת אהבת האל, נאמר כי ולנטינוס גזר לבבות מקלף, ונתן אותם לחיילים אלה ולנוצרים נרדפים. ייתכן שזהו מקור לשימוש הרחב בלבבות ביום ולנטינוס.
משערים כי ולנטינוס ענד טבעת אחלמה סגולה, שבאופן מסורתי עונדים בישופים עם דמותו של קופידון, סמל המזוהה עם אהבה שהיה חוקי תחת האימפריה הרומית. חיילים רומים זיהו את הטבעת וביקשו אותו להשיאם. ככל הנראה, עקב הזיהוי עם הקדוש ולנטינוס, אחלמה הפכה אבן הולדת של חודש פברואר, והיא נחשבת למושכת אהבה.
קישור לאהבה רומנטית > ציפורי האהבה של צ'וסר

ג'ק ב. אורוץ' כותב כי הקישור המתועד הראשון בין יום ולנטינוס ובין אהבה רומנטית הוא בשיר 'פרלמנט הציפורים' (Parlement of Foules) מ-1382 של ג'פרי צ'וסר. בשיר זה כתב:
For this was on seynt Volantynys day
Whan euery bryd comyth there to chese his make.
(מאנגלית תיכונה, בתרגום חופשי: כי היה זה ביום הקדוש ולנטין, אשר בו כל ציפור באה לבחור לה מאהב)
השיר נכתב לכבוד יום השנה לאירוסיהם של ריצ'רד השני, מלך אנגליה ושל אן מבוהמיה. חוזה נישואין נחתם ב-2 במאי 1381.
קוראים רבים הניחו כי צ'וסר התייחס ל-14 בפברואר כיום ולנטינוס הקדוש, ואולם אמצע פברואר הוא מועד בלתי סביר להזדווגות ציפורים באנגליה. הנרי אנסגר קלי ציין כי ייתכן שצ'וסר חשב על יום החג לוולנטינוס מגנואה, בישוף מעיר זו שמת בסביבות שנת 307; מועד זה צוין כנראה ב-3 במאי.
כמו כן, מציין אורוץ' כי יום תחילת האביב השתנה מאז זמנו של צ'וסר כתוצאה מתופעת הנקיפה, שמשנה את תאריך יום השוויון. יתרה מזו, החלתו של הלוח הגרגוריאני המדויק יותר החלה רק ב-1582. בלוח היוליאני, ששימש בתקופתו של צ'וסר, ה-14 בפברואר נופל בתאריך שבלוח הגרגוריאני הוא ה-23 בפברואר, זמן שבו חלק מהציפורים מתחילות להזדווג ולקנן באנגליה. 'פרלמנט הציפורים' מתייחס למסורת כאל מבוססת, אולם אין עדות לכזו מלפני תקופתו של צ'וסר.
שלושה משוררים נוספים כתבו שירים על חיזור ציפורים בהקשר יום ולנטינוס הקדוש: אוטון הנכד (~1238–1328) מסאבוי, ג'ון גואואר מאנגליה, ואביר בשם פארדו מוולנסיה. צ'וסר כנראה הקדים את כולם, ואולם מפאת הקושי בתארוך יצירות מימי הביניים, לא ניתן לקבוע מי מבין הארבעה הגה את הרעיון, והשפיע על האחרים.