מנזר שאולין
היסטוריה > היסטוריה מוקדמת

על פי הכרוניקה "ביוגרפיות נמשכות של נזירים בולטים" (續高僧傳), אותה כתב הנזיר הבודהיסטי דָאושׂוֵ'אן (道宣‏; 667-596) בשנת 645, נבנה מנזר שאולין בשנת 477 בהוראת הקיסר שְׂיָאווֶן (孝文‏; שלט בשנים 471–499) משושלת ויי הצפונית על המדרון הצפוני של הר שָׁאושְׁה, פסגה מרכזית בהר סונג, אחד מההרים הקדושים בסין. היסטוריונים אחרים דוגמת יָאנְג שׂוֵ'אנְגְ'ה (בכרוניקה שכתב בשנת 547) או לִי שְׂייֵן (בכרוניקה שכתב בשנת 1461) מסכימים עם התיאור של דָאושׂוֵ'אן. מקור אחר שנכתב ב-1843 טוען שהמנזר נבנה ב-495.
אב מנזר שאולין הראשון היה בָּטְווֹ (跋陀) או פֿוֹטְווֹ (佛陀) (מכונה גם "בודהאבהדרה"), נזיר בודהיסטי בכיר שהגיע לסין מהודו ב-464 על מנת להפיץ את תורת הבודהיזם. בניהולו של בָּטְווֹ הפך מנזר שאולין למרכז של הפצת הבודהיזם. בָּטְווֹ יזם בניית דגובה מערבית לאתר המנזר ומבנה שבו עסקו בתרגום של סוטרות של תורת הבודהיזם מסנסקריט לסינית, והמנזר משך אליו מאמינים רבים. מסופר ששנים רבות אחר-כך פנה הנזיר הבודהיסטי שׂוֵאנְדְזָאנְג (664-602), שהתפרסם כשעלה לרגל להודו, בבקשה לקיסר טאידזונג, קיסר סין (唐太宗‏; שלט 626–649) משושלת טאנג לאפשר לו להתגורר במנזר שאולין. הוא יזם את הבקשה בשל המוניטין שיצא למנזר בתרגום כתבי הקודש הבודהיסטיים.
ב-569 יזם הקיסר וו משושלת ג'ואו הצפונית (שלט 560–578) ויכוח תאולוגי בין מלומדים דאואיסטים ובודהיסטיים והשתכנע לבחור בדאואיזם כדת המדינה. עקב כך הוא אסר על האמונה בבודהיזם והמקדש ננטש עד מותו. הקיסר ג'ינג משושלת ג'ואו הצפונית (שלט 579–581) שינה את שם המקום למקדש גְ'ה-חוּ, אבל מיד עם סיום שלטונו הקצר והקמת שושלת סווי הוחזר השם מקדש שאולין. בתמיכת הקיסר ון, מייסד שושלת סווי (שלט 581–604) שגשג המנזר ורבים המירו את דתם לבודהיזם. בין השאר העניק הקיסר למנזר שטח אדמה חקלאית פורייה של 100 צ'ינג (כ-7 קמ"ר) בבָּוֹגוּגְ'וָאנְג, כ-25 קילומטרים מצפון מערב למנזר.
המנזר נבזז, נחרב ונבנה מחדש במרוצת קיומו כמה פעמים. הפעם הראשונה הייתה בשלהי שלטונו של הקיסר גונג משושלת סווי (שלט 617–618), כאשר צבא איכרים מורדים כבש בסערה את המנזר והעלה אותו באש.
על פי המסורת לימד הנזיר ההודי בודהידהרמה, מייסד הצ'אן בבודהיזם (המוכר בשמו היפני, זן) שהגיע למנזר שאולין בשנת 527 את הרעיונות הבסיסיים של אמנות הלחימה של שאולין, שפותחו אחר-כך והועברו בירושה מדור לדור. המנזר קצר את פירות לימוד אומנויות המלחמה במאה השביעית. בשנת 620 תקפו כוחותיו של לִי שְׁמִין, לעתיד הקיסר טאידזונג (唐太宗‏; שלט 626–649), הקיסר השני משושלת טאנג, את צבאו של המצביא וָאנְג שְׁצ'ונְג (王世充 נרצח ב-621), שהדיח את הקיסר האחרון משושלת סווי ושלט בלוו-יאנג. הקרב המכריע נערך שנה אחר-כך בין לוו-יאנג להר סונג. לעזרתו של לִי שְׁמִין באו 13 נזירים לוחמים ממנזר שאולין שהתגוררו בבָּוֹגוּגְ'וָאנְג וסייעו לו להביס את וָאנְג. כהכרת תודה העניק לִי שְׁמִין למנזר 40 צ'ינג (כ-3 קמ"ר) נוספים של אדמה וטחנת קמח מונעת מים. הודות לחסות הקיסרית יצא שמעו של מנזר שאולין, כמרכז ללימוד אמנויות לחימה, למרחקים. גאודזונג קיסר טאנג השלישי (שלט 649–683), ובת זוגו ואחר כך הקיסרית היחידה בתולדות סין וו דזה טיין (שלטה 690–705), ביקרו במנזר פעמים רבות. בשנת 692 צופה פסל בודהה במנזר בזהב בהוראת הקיסרית ונשלח לארמונה. בשנת 728 הוצבה במנזר אסטלת טאנג הגדולה במקדש סונְגְיְוֵּ'ה במנזר שאולין. האסטלה נשלחה בפקודת הקיסר שׂוֵאנְדְזונְג, הקיסר השביעי משושלת טאנג (שלט 712–756), ובו תוארה העזרה שהגיש המנזר ללי שימין. האסטלה מהללת את המקדש במילים "אף אחד מההרים במדינה אינו בר השוואה להר סונג בעוצמתו כמחולל ניסים; זהו מקום קדוש לביצוע טקסים בודהיסטיים".
על פי האגדה נתן הקיסר טאידזונג לנזירים במנזר שאולין אישור קיסרי לאכול בשר ולשתות אלכוהול, המנזר היחיד בכל סין שבו לא נאסר אלכוהול, אם כי כיום הנזירים במקדש שאולין מתנזרים מאלכוהול. אגדה זו אינה נתמכת במסמכים מתקופה זו, כדוגמת אסטלת טאנג הגדולה משנת 728. ההיסטוריון מאיר שחר משער שייתכן שמקורו של הסיפור העממי על צריכת בשר ויין בהפצה של סרטים כדוגמת הסרט מקדש שאולין.
בתקופת שושלת סונג (בין המאה העשירית למאה ה-13) התפרסם המנזר כשסיפורו של בודהידהרמה, מייסד הזן בודהיזם שפעל במנזר שאולין במאה השישית, התפשט בין חסידי הבודהיזם. על מנת להנציח את בודהידהרמה הקימו הנזירים את מקדש צ'וּדְזוּ (初祖) במקום בו האמינו כי ביצע מדיטציה.
שושלת יואן המונגולית (1368-1272) תמכה גם היא בבודהיזם, וב-1245 מונה פֿוּיוּ, מנהיג הזן בודהיזם בצפון סין לאב מנזר שאולין והועמד בראש ההיררכיה של הבודהיזם בסין. תחתיו בוצעו שיפוצים נרחבים במנזר שאולין, כל המקדשים בהר סונג סופחו למקדש שאולין, ו-22 מקדשים ברחבי סין הועמדו תחת ניהול מנזר שאולין. מגדל התוף, מגדל הפעמון והיכל דהרמה הוקמו בתקופה זו.
במהלך מרד המצנפת האדומה (בין 1351 ל-1368) בזזו שודדים את המנזר בחיפוש אחר חפצי ערך קיימים או משוערים. הם הרסו את רוב מבני המנזר ונזיריו נמלטו. קרוב לוודאי שהמנזר ננטש בין 1351 ל-1356 (התאריכים הסבירים ביותר להתקפה) ועד לפחות 1359, כאשר כוחות הממשלה השתלטו מחדש על חנאן. מאורעות תקופה זו הם ברקע האגדות על וג'ראפני, הקדוש הפטרון של המנזר, שבהן שוכתבה ההיסטוריה והנזירים הוצגו כמנצחים במקום כמנוצחים.
מנזר שאולין ואמנויות הלחימה שנלמדו בו שגשגו בתקופת שושלת מינג (בין 1368 ל-1644). כבר בתקופת חונְגְווּ הקיסר הראשון בוצעו שיפוצים במבנים שנפגעו או שמבנים שנהרסו לגמרי נבנו מחדש. היה זה תור הזהב של אמנויות הלחימה בשאולין שהתפתחו למערכת שלמה. בתקופת הקיסר גְ'יָאגִ'ינְג, הקיסר ה-11 בשושלת מינג (שלט 1521–1567) הצטרפו לוחמים מהמנזר לצבא סין בפעילות נגד הפיראטים היפנים. מבנים רבים נבנו ושופצו בתקופה זו. יותר ממחצית ההקדשות החקוקות על אסטלות במנזר הם מתקופת שושלת מינג. מתוך 228 הפגודות ב"יער הפגודות", 143 הם מתקופה זו.
ב-1641 בזזו כוחות המורדים בקיסר שושלת מינג האחרון בפיקודו של לִי דְזְה-צֶ'נְג את המנזר בשל תמיכת הנזירים בשושלת מינג והאיום התאורטי שהיוו למורדים. פעולה זו חיסלה את כוח הלוחמים של המנזר. המקדש נשאר חרב ושימש ביתם של נזירים מועטים עד תחילת המאה ה-18, כאשר ממשל שושלת צ'ינג קיבל החלטה להיות פטרון של המנזר ושיקם את המקדש. שיפוצים בוצעו בשנת 1735 בתקופת הקיסר יוּנְגְגֶ'נְג, הקיסר החמישי בשושלת צ'ינג (שלט 1722–1735), ושיפוצים נרחבים בוצעו בתקופת הקיסר צ'יינלונג, הקיסר השישי (שלט 1735–1796). מאז ועד סוף המאה ה-20 לא בוצעו שיפוצים במנזר ומבניו הוזנחו.
במאה ה-19 החלו לצוץ סיפורים על כך שמנזר שאולין נחרב בפקודת ממשל צ'ינג ונזיריו נטבחו בשל פעילויות שכוונו כנגד ממשל צ'ינג לכאורה. נטען כאילו החורבן התרחש ב-1647 תחת ממשלו של הקיסר שונג'ה (שלט 1643–1661), או ב-1674 תחת שלטונו של הקיסר קאנגשי, או ב-1732 תחת ממשל הקיסר יונגג'נג (שלט 1722–1735). על פי אותם סיפורים סייע חורבן המנזר להפצת אמנויות הלחימה של שאולין בכל רחבי סין באמצעות חמישה נזירים שנמלטו מהחורבן. בכמה מהסיפורים נטען[דרושה הבהרה] כי המקדש שנהרס היה כביכול מנזר שאולין בדרום, במקום, או בנוסף למנזר בחנאן. ג'וּ' קֶה כתב ב"צ'ינְג בָּאי לֵיי צָ'או" שמנזר זה שכן במחוז פוג'יין. סיפורים אלו נפוצים בתיאורים היסטוריים, עממים או אגדתיים, של היסטורית אמנויות הלחימה ובסוגת הספרות המכונה "וושיה".
אף שתיאורים היסטוריים מאוחרים אלו נפוצים בקרב המומחים באמנויות לחימה, ולעיתים קרובות משמשים כתיאור של המקור לסגנונות הלחימה השונים, סוברים החוקרים כי מדובר בבדיה. הם מופיעים בתיאורים המפוקפקים של ההיסטוריה של הארגונים החשאיים מהסיפורת הפופולרית, ונראה שהמקורות לסיפורים אלו היו הפולקלור של פוג'יין וסיפורים פופולריים כדוגמת הרומן הקלאסי "גדת המים". ההתייחסות של חוקרים מודרניים לסיפורים אלו היא בעיקר אל תפקידם בפולקלור הסיני. בפועל היה הקיסר קאנגשי משושלת צ'ינג מתומכי מנזר שאולין וכתב את ההקדשה בקליגרפיה שעדיין תלויה מעל היכל המלך השמימי והיכל בודהה כיום.
קיימת עדות לכך שאמנויות הלחימה של שאולין יוצאו ליפן במאות ה-18 וה-19. פירוש השם שורין ריו (小林流), סוג פופולרי של קראטה שמקורו באוקינאווה הוא "דרך היער הקטן", ללא ספק תרגום של שם המנזר. קווי דמיון נוספים ניתן למצוא בספרי הדרכה עתיקים לאמנויות לחימה יפניים וסיניים.