stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מורגות'
היסטוריה > מורגות' – שר האופל של הארץ התיכונה

בעורמה רבה, הצליח מלקור להשתחרר ממאסרו, לאחר שהעמיד פנים כי הביע חרטה עמוקה על מעשיו. למרות העמדת פנים זו, זמם מלקור בחשאי מזימות כנגד העלפים, בהם ראה את הגורם שהביא למפלתו הראשונה. עלפי הנולדור, שנחשבו למוכשרים ביותר, אשר יצרו את הסילמרילים – אבני-חן אשר הכילו את אור שני העצים של ולינור, היוו עבורו מטרה נוחה עקב הידע העצום שהיה בקרבם. מלקור שימש עבורם כיועץ אך בעשותו כן, זרע זרעי מחלוקת ביניהם, והסיתם כנגד הולאר. כאשר נודע על כך לולאר, הם שלחו את טולקס לעוצרו, אך מלקור הספיק להמלט, ובעזרת הרוח השטנית דמוית העכביש, אונגוליינט (אשר שילוב המוזכרת ב"שר הטבעות" הייתה רק אחת מצאצאיה), השמיד מלקור את שני העצים אשר נתנו את אורם על פני ולינור, רצח את פינווה מלך הנולדור, וגנב את הסילמרילים מידי יוצרם, פאנור, בנו של פינווה. מאותה העת נקרא בשם מורגות', "האויב השחור", והוא יהיה מוכר אך ורק בשם זה עד קץ הימים.
לאחר מכן, מורגות' בנה מחדש את מבצרו הקטן יותר, אנגבנד, אשר היה היחיד שלא הושמד לחלוטין במהלך מלחמתו הקודמת עם הולאר, ומיקם אותו מעל הרי תנגורודרים שבצפון חבל-הארץ בלריאנד אשר במערב הארץ התיכונה, משם ימשיך לנהל את מלחמותיו כנגד העלפים.
היסטוריה > מלחמות בלריאנד

בעזרת הסילמרילים, יצר לעצמו מורגות' כתר ברזל איום ונורא אותו חבש מרבית הזמן. הנולדור היו מוכנים להשיב לידיהם את הסילמרילים בכל מחיר וקידשו מלחמה כנגד מורגות'. לאחר שטבחו בעלפי סיעת הטלרי, שסירבו למסור להם ספינות בהם יפליגו לארץ התיכונה, הביאו על עצמם את זעמם של הולאר, ובייחוד את קללת מנדוס, אשר גזר עליהם גלות מולינור וחורבן בלתי נמנע של מאחזיהם בארץ התיכונה. בבלריאנד, הקימו לעצמם הנולדור מספר ממלכות ומהן ניהלו את מלחמותיהם כנגד מורגות'. הייתה זו אותה התקופה בה (על פי חלק מגרסאות הסיפור) בני האנוש הראשונים הגיעו לעולם, וחלקם אכן הצטרפו לסיעות העלפים במלחמתם במורגות', והפכו לאדיין.
במהלך מלחמות אלו, שנודעו כ"מלחמות הסילמרילים" או "מלחמות בלריאנד" והיוו חלק מרכזי בהיסטוריה של העידן הראשון, הייתה יד העלפים תחילה על העליונה, אך לאחר מספר קרבות פרץ מורגות' את המצור שהטילו העלפים על אנגבנד, במהלך קרב עקוב מדם שנקרא דאגור בראגולאך (קרב להבת-הפתע), ובו הרג בדו-קרב את מלך הנולדור פינגולפין. לאחר מכן, חזרה ידו של מורגות' להיות על העליונה, והוא הנחיל לכוחות המאוחדים של העלפים והאדיין תבוסה קשה שנודעה לאחר מכן כנירנית ארנוידיאד (קרב הדמעות לאין-מספר). מורגות' השמיד לאחר מכן את מרבית ממלכות העלפים וקטל רבים מהם.
במהלך אותה תקופה זו, קמו גיבורים רבים הן לאלדר והן לאדיין, אשר חלקם הצליחו להנחיל תבוסות מוחצות למורגות' ולכוחותיו. בין גיבורים אלו ניתן למנות את ברן ולותיין, בן אנוש ועלפית, אשר הצליחו לחדור אל אנגבנד ולחלץ את אחד הסילמרילים מכתרו של מורגות'; טורין טורמבר, בנו של הורין אשר נשבה במהלך הנירנית, עונה על ידי מורגות' וקולל יחד עם כל משפחתו, אשר הצליח להביס את יציר כפיו הגדול והנורא ביותר, הדרקון גלאורונג; וטואור, אשר הגיע אל ממלכת העלפים הנסתרת גונדולין ובידו מסר מהולא אולמו אשר ציווה עליו לשכנע את טורגון, מלך גונדולין, לצאת אף הוא למלחמה נגד מורגות'. מטואור ומידריל, בתו של טורגון, יצא אארנדיל הספן אשר נשא את נכדתה של לותיין, אלווינג לאישה (וממנה הוליד את אלרונד), ומאוחר יותר בנה ספינה ויצא איתה אל ולינור במערב הרחוק על מנת לשכנע את הולאר לשחרר את העולם מעריצותו של מורגות'.
הולאר אכן נענו לתחינותיו של אארנדיל, ויצאו בכל כוחם אל הארץ התיכונה במהלך הקרב האחרון של מלחמות בלריאנד, שנודע כ"מלחמת החרון", קרב שציין את תומו של העידן הראשון. במהלך מלחמה זו הושמדה בלריאנד ושקעה מתחת לפני המים, ובמסגרתה הביסו הולאר את מורגות', הושמדו כמעט כל דרקוניו, יחד עם רבים ממשרתיו.
היסטוריה > עונשו

כאשר הובס מלקור בידי הוולאר רגליו נקטעו, כתר הברזל שלו הושם כקולר, והוא נכבל בשלשלאות ברזל משל הולא אַוּלה. אז גורש מן העולם אל היקום האינסופי, אך הוא עדיין קיים, וכך גם כל הזדון שהביא. נאמר שהוא לא מסוגל לחזור לעולם בכוחות עצמו אך ניתן להסיק מכך שעדיין יש אפשרות שיחזור בכוחות אחרים. בסיפור "מפלת גונדולין" מוזכר כי גם לאחר תבוסתו, המשיכה הרוח הרעה של ת'ו, שתואר כ"גדול משרתיו", להמיט צל על העולם שלאחר מלקור, ובגרסאות מאוחרות של הסיפור, השתנה שמו ל"בעל האוב" ומאוחר יותר לסאורון.
היסטוריה > סאורון ממשיך את דרכו כשר האופל

סאורון, משרתו הגדול והנאמן ביותר, המשיך את דרך הזדון של אדונו, וגייס רבים מיצורי הזדון שלו ועושי דברו לשעבר תחת פיקודו. אף על פי שלא היה רב-עוצמה כאדונו, הצליח סאורון לפתות רבים ממגויסיו בתואנות שווא. במהלך העידן השני, כאשר הובס על ידי בני נומנור (צאצאיהם של האדיין שלחמו כנגד מורגות' בעידן הראשון) והובא אליה, הפך סאורון מאסיר ליועצו הגדול ביותר של מלך נומנור האחרון, אר-פאראזון, ופיתה אותו להאמין כי רק אדון אחד יש לעולם – הלא הוא מלקור – ואליו יש להשתעבד, ובכך הפך סאורון ל"כוהן הגדול" של כת שסחפה אחריה נומנורים רבים לעבוד את מלקור. בתואנות שווא כי מלקור יעניק לנומנורים חיי נצח, פיתה סאורון את הנומנורים להפליג לעבר אמן, ממלכת הולאר, על מנת לקרוא עליהם תיגר. מסעם הסתיים כאשר אילובטר בעצמו התערב והטביע את נומנור במעמקי הים. מאז ואילך נודע סאורון כ"שר האופל" של הארץ התיכונה.
למרות היעלמותו של מורגות' ותפיסת התואר "שר האופל" על ידי סאורון, עדיין נזכר שמו של מורגות' לדיראון בקרב העמים החופשיים בארץ התיכונה, ואף בעידן השלישי נקרא בפיהם "האויב הגדול" או "האויב הראשי".
במהלך עלילת "שר הטבעות", ארגורן מספר להוביטים שליווהו במסע אל ריבנדל מעט ממעשה ברן ולותין, כאשר הוא מציין בפניהם כי מקור העלילה הזו בימים בהם "העולם היה צעיר", בשעה ש"האויב הגדול, אשר סאורון ממורדור היה רק אחד ממשרתיו" איים על שלום העולם, ובכך מזכיר בקצרה את מלחמות מורגות' בבלריאנד.
היסטוריה > אחרית הימים

בסדרת ספרי ההיסטוריה של הארץ התיכונה, מנבא מנדוס, אחד הוולאר, שבקיצו של העולם יתחולל הקרב האחרון (דגור דגורת – "קרב הקרבות"), שבו ישתחרר מורגות' מכלאו ויקום נגד כל הולאר עם צבא אדיר. מורגות' יקים לתחייה את כל משרתיו שנקטלו, ישמיד את השמש והירח ויקדש מלחמה סופית ואחרונה כנגד ארדה, אך יובס על ידי טורין טורמבר, אשר יקטול אותו בעזרת חרבו השחורה המפורסמת, ובכך תתגשם נקמתם של ילדי הורין. לאחר מכן, ייאספו הסילמרילים שאבדו בסוף העידן הראשון, ובעזרת אור הסילמרילים יחזרו שני עצי ולינור להטיל את אורם על העולם החדש אשר יברא אילובטר.
לקריאה נוספת

הסילמריליון, ג'ון ר'.ר'. טולקין, בתרגום עמנואל לוטם, 1990
ילדי הורין, ג'ון ר'.ר'. טולקין, בעריכת כריסטופר טולקין ובתרגום עמנואל לוטם, 2008
מפלת גונדולין, ג'ון ר'.ר'. טולקין, בעריכת כריסטופר טולקין ובתרגום עמנואל לוטם, 2020
The Shaping of Middle-earth, ג'ון ר'.ר'. טולקין, בעריכת כריסטופר טולקין, 1986
הערות שוליים

↑  בגרסאות מוקדמות של סיפורי העידן הראשון, דוגמת אלו שמצוטטות בספרים מפלת גונדולין וברן ולותין, נכתב השם כמלקו – ללא ר'. (או מלקו-מורגות')
↑  ילדי הורין, עמ' 53
↑  מפלת גונדולין, עמ' 214–215
↑  שר הטבעות – שלושת הספרים בכרך אחד, פרק 11 "פגיון באפלה", עמ' 173
ארדה בעידן המנורות – ניתן לראות את שתי "מנורות הולאר" משקיפות מעל ארדה לפני שנהרסו על ידי מלקור.
עיתונות חרדית

עיתונים חרדיים בחנות בירושלים
עיתונות חרדית היא עיתונים, כתבי עת ואתרי חדשות המיועדים לציבורים חרדיים. העיתונות החרדית מופקת על ידי עיתונאים חרדים וכפופה לכללי צנזורה והוראות מרבנים.
היסטוריה

עיתונות חרדית החלה להתפתח באמצע המאה ה-19. במשך השנים נעשו ניסינות רבים לייסד עיתונים חרדיים, אולם רובם לא החזיקו מעמד לאורך שנים, ונסגרו עקב מלחמות העולם, העדר תקציב או התנכלות השלטונות. הראשונים שיזמו עיתונות חרדית היו הרב יעקב אטלינגר והרב ד"ר מאיר להמן בגרמניה, רבי יהושע רוקח בגליציה, ורבי אליהו עקיבא רבינוביץ' באימפריה הרוסית. רבי אברהם מרדכי אלתר תמך בעיתונים חרדים שקמו, ובעצמו יזם הקמה של כמה עיתונים בפולין.
"שומר ציון הנאמן" (תמוז ה'תר"ו, יולי 1846 – אדר ה'תרי"ז, מרץ 1857) הוקם באלטונה על ידי הרב יעקב אטלינגר, ממנהיגי היהדות האורתודוקסית בגרמניה. נכתב בעברית ונחשב לביטאון החרדי הראשון נקט קו לעומתי נגד הרפורמים בגרמניה.
"דער איזרָאֵליט" (מאי 1860 – נובמבר 1938) הוקם במיינץ על ידי הרב ד"ר מאיר להמן,
"הלבנון" (1863–1886) שבכתיבתו השתתפו רבנים חשובים כמו רבי ישראל מסלנט, מייסד תנועת המוסר.
"קול מחזיקי הדת" (1879–1914) שבועון בעברית. הוקם בלבוב על ידי רבי שמעון סופר ביוזמתו של רבי יהושע רוקח האדמו"ר מבעלז. הופיע כשבועון ובתקופות מסוימות אחת לשבועיים.
"הפלס" (תשרי ה'תרס"א, אוקטובר 1900 – ה'תרס"ה, 1905) ירחון בעברית. הוקם בפולטבה על ידי רבי אליהו עקיבא רבינוביץ'.
"הקול" / "הקול – קול יעקב" (ניסן ה'תרס"ז, 1907 – ה'תרס"ט, 1908) יומון / שבועון בעברית. הוקם בוורשה⁩ על ידי רבי מנחם מנדל אלתר ביוזמת אחיו רבי אברהם מרדכי אלתר. תחילה יצא כשבועון 'הקול - קול יעקב' ולאחר שבועות ספורים החל להופיע כיומון 'הקול'. העיתון זכה לתמיכה ועידוד מגדולי הרבנים, אולם הוא לא שרד כלכלית, בחורף ה'תרס"ח הופעתו הושעתה זמנית, בשנת ה'תרס"ט חדל להופיע.
"המודיע" (ה'תר"ע, 1910 – ה'תרע"ה, 1915) שבועון בעברית. העיתון היה ממשיכו של הירחון הפלס והוקם גם הוא בפולטבה על ידי רבי אליהו עקיבא רבינוביץ'. המודיע היה הבמה המרכזית להפצת הרעיון של התארגנות החרדים, לקראת כינון תנועת 'אגודת ישראל'. באוגוסט 1914 יצא לאור הגיליון האחרון בעברית, ובחודש אוקטובר, לאחר הפסקה של כחודשיים, החל לצאת לאור ביידיש. נסגר עקב אילוצים כלכליים ובעקבות המלחמה העולמית שפרצה.
"הדרך" (ה'תרע"ג, 1912 – ה'תרפ"ט) ירחון תנועת אגודת ישראל. הוקם בפרנקפורט על ידי רבי יעקב רוזנהיים לאחר ההכרזה על הקמת אגודת ישראל בועידת קטוביץ, יצא לאור עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ולאחריה בין השנים ה'תר"ף–ה'תרפ"ט בצריך ובוינה.
"דאס יודישע ווארט" (אדר ה'תרע"ו, מרץ 1916 – אדר ה'תרע"ט, פברואר 1919) יומון ביידיש. הוקם בוורשה בשלהי מלחמת העולם הראשונה על ידי הרב עמנואל קרליבך והרב פנחס כהן ונערך על ידי נחום לייב וינגוט ונסגר לאחר כשנתיים בהיעדר תקציב.
"דער יוד'" (טבת ה'תרע"ט, דצמבר 1918 – ה'תרפ"ט 1929) יומון ביידיש. הוקם בוורשה על ידי הרב משולם קמינר, תחילה יצא לאור כשבועון במשך כשנה, והפך ליומון ב–1 לדצמבר 1919 לאחר סגירתו של 'דאס יודישע ווארט', מבחינה מקצועית העיתון פיגר אחרי עיתוני התקופה ובמשך העשור של פעילותו הופעתו הופסקה מספר פעמים, ובסופו של דבר גם הוא כקודמיו נסגר בהיעדר תקציב להפעלתו.
"דאס יודישע טאגבלאט" (ה'תרפ"ט, 1929 – אלול ה'תרצ"ט, ספטמבר 1939) הוקם בוורשה לאחר הפסקת הופעתו של 'דער יוד', על ידי העסקן רבי מנדל קמינר בעידוד אחיינו רבי אברהם מרדכי אלתר, לאחר החלטה שהתקבלה בהכנסייה הגדולה השנייה של אגודת ישראל. כדי להקל על הפן הכלכלי ולחסוך את הצורך בגיוס כספים, הוקם העיתון כקואופרטיב שכל עובדיו שותפים לרווחיו, "דאס יודישע טאגבלאט" היה בין העיתונים המקובלים והנפוצים בפולין, ובעל השפעה על הציבור החרדי בגולה. הופץ ביותר מ–30,000 עותקים. העיתון הפסיק להופיע מיד עם פלישת הנאצים לפולין.
היסטוריה > בישראל

בתקופת המנדט הבריטי הופיעה בארץ ישראל עיתונות חרדית מגוונת.
לאחר קום המדינה, העיתונות החרדית הייתה בדרך כלל עיתונות מפלגתית, כמו רוב העיתונות היומית בישראל בימים ההם, אולם בניגוד לרוב העיתונות כיום, ששינתה פניה, ממשיכים היומונים החרדיים להיות מפלגתיים גם כיום.
"המודיע" - הוקם בשנת 1950 על ידי "הוועד הפועל העולמי של אגודת ישראל" ומשמש כביטאון אגודת ישראל. עד 1985 היה היומון החרדי היחיד של כלל הציבור החרדי המזוהה עם אגודת ישראל. מזוהה כיום עם חסידות גור.
"דגלנו" - ירחון ששימש כביטאונה של צעירי אגודת ישראל, הופיע מ־1939 ועד ל־1998.
"שערים" - ביטאון פועלי אגודת ישראל. החל לצאת בשנת 1935 באופן בלתי סדיר. בשנת 1951 הפך ליומון עד 1981 ולאחר כך פעל במשך תקופה כשבועון עד לסגירתו.
"יתד נאמן" - הוקם ב-1985 על ידי הרב שך והרב יעקב ישראל קניבסקי על רקע המתיחות באגודת ישראל בין החסידים לליטאים. מזוהה עם תנועת דגל התורה הליטאית. בשנת 2012 חל מהפך בשליטה בעיתון והוא עבר לשליטת נאמני הרב אהרן לייב שטיינמן.
"המחנה החרדי" - הוקם ב-1980 כביטאון חסידות בעלז.
"יום ליום" - הוקם בשנת 1993 כביטאון מפלגת ש"ס, תחילה כיומון ולאחר מכן כשבועון.
"הדרך" - הוקם בשנת 2017, לאחר החלפת בעלות בעיתון יום ליום, משמש היום כביטאון מפלגת ש"ס.
"העדה" - ביטאון העדה החרדית
"כפר חב"ד" - הוקם ב-1980 כביטאון חסידות חב"ד.
"בית משיח" - הוקם ב-1994, כביטאון הרשמי של הפלג המשיחי בחסידות חב"ד.
"המבשר" - הוקם ב-2009 על ידי מנחם פרוש ובנו מאיר. מזוהה עם סיעת שלומי אמוני ישראל באגודת ישראל.
"הפלס" - הוקם ב-2012 בחסותו של הרב שמואל אוירבך על ידי כמה מבכירי העיתון יתד נאמן לשעבר שפוטרו זמן קצר לפני כן על ידי אנשי הרב שטיינמן. מזוהה עם הפלג הירושלמי ומפלגת בני תורה.
בנוסף לעיתונות המפלגתית, בשנות ה-70 המאוחרות החלו להופיע גם שבועונים לא־מפלגתיים. הראשון היה צוהר שהוקם ב־1978 אך פשט את הרגל ונסגר בסוף 1982. ב־1983 הוקם עיתון לא מפלגתי חרדי חדש, "יום השישי", שבועון ומסחרי שהוקם ב-1983. לאחר פשיטת הרגל של המו"ל הוצא לאור תחת השם "ערב שבת". לאחר מכן חזרו עורכיו, יצחק נחשוני וישראל קצובר, לערוך את העיתון תחת השם "יום השישי" עד לסגירתו. שבועונים בולטים אחרים הם משפחה, בקהילה, שעה טובה, קו עיתונות דתית ומרכז העניינים.
רבנים וגורמים בממסד החרדי נאבקים בשבועונים החרדיים בנימוק שיש בהם לשון הרע ופתיחות מסוכנת.
קיים גם שבועון בשם מרווה לצמא, שבו מדורי חינוך, השקפה סיפורי צדיקים וסיפורת לכל הגילאים ואין בו ידיעות חדשותיות ופרסומות, וכן עיתון ילדים בשם זרקור היוצא לאור מדי שבוע, ומכיל סיפורים, דברי הגות ודברי תורה, שירים, מדורי יצירה, חידונים ועוד. עיתונות בשפת היידיש שייכת ברובה לפלגי העדה החרדית, כגון "מעלות" "דאס אידישע ליכט", "דער אידישער שטראל".
היסטוריה > בארצות הברית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
עיתונות חרדית בארצות הברית נפוצה ביידיש ובאנגלית.
ביידיש יוצא השבועון "דער איד" המזוהה עם חסידות סאטמאר. השבועון הוקם בשנת 1955 וכיום נשלט בידי חצר האדמו"ר רבי זלמן לייב טייטלבוים. עם התפצלותה של החסידות נוסף גם השבועון "דער בלאט" המזוהה עם הרב אהרן טייטלבוים. שניהם מאופיינים בקו אנטי ציוני. משנות ה-80 יוצא יתד-נאמן במהדורה שבועית באנגלית בעריכת פנחס (פיני) ליפשיץ. גם השבועון "משפחה" מוציא מהדורה באנגלית. משנת 2004 מוציא המודיע עיתון יומי באנגלית בעריכת רות ליכטנשטיין-לוין.
מטרת העיתונים החרדיים

מטרתם המוצהרת של העיתונים החרדיים היא להוות אלטרנטיבה חרדית לעיתונות החילונית. כך, למשל, בישר העיתון "המבשר" על מטרתו:
... מן המפורסמות הוא שיסודו והתהוותו של 'עתון חרדי', הוא פרי תוצאה של 'בדיעבד', והופעתו של עתון לציבור החרדי אינה 'מטרה' כשלעצמה, אלא אך ורק 'אמצעי' אשר בדורות קדמונים לא היה צורך בכגון דא, כאשר יהודים עבדו את ה' בשמחה ובתמימות, איש תחת גפנו ואיש תחת תאנתו, והשתדלו לא לצאת מד' אמותיה של תורה ותפילה, ולא חשו צורך לשום עינם בדברים שחוץ לזמנם ולמקומם.

בדורות האחרונים, עם התפתחות עולם הדפוס ואחריו עולם התקשורת הכללי, מצאו רבותינו גדולי התורה והחסידות לחובה לקיים מקרא שכתוב: "ויגזל את החנית מיד המצרי" ולייסד כלי תקשורת המתנהלים על פי רוח התורה ומצוותיה, למען אשר לא יגיעו הרוחות העזות הנושבות ברחוב אל תוך ביתו של הירא והשלם.

מול כלי התקשורת המפותחים והמשוכללים הנמצאים בצד השני, מול גל המידע והאינפורמציה הבלתי מבוקרת הזורם באשדות אדירים מכל עבר, שומה עלינו לדאוג לקיומם של כלי תקשורת הנאמנים לה' ולתורתו, שיספקו את הצורך במידע חדשותי וקהילתי לציבור הנזקק לכך, באופן ראוי, רהוט, נקי ומכובד...
מאפייני העיתונות החרדית

העיתונות החרדית שונה במאפייניה משאר העיתונות בארץ. ראשית, מרבית העיתונים החרדיים מזוהים עם זרם מסוים בציבור החרדי, ואינם טוענים לנייטרליות או להיעדר משוא פנים. ידיעות עיתונאיות ומאמרים "פובלציסטיים" (במשמעות הישנה של המושג) מוצגים בצורה התואמת את המסרים שמנהיגי הזרם רוצים להעביר לציבור הקוראים ותוקפים בדרך כלל את החילונים ואת תרבות המערב.
העיתונות החרדית מעסיקה גם "משגיחים", שתפקידם לנטר את המידע ולצנזר מתוכו מינוחים או נושאים אשר חורגים מה"קו" שנקבע על ידי הרבנים. כך למשל:
לא מופיעים בעיתונות החרדית דיווחים על נושאים הקשורים לתרבות הפופולרית (מפורסמים, ספורט, בידור, תרבות) או התרבות הגבוהה הלא-חרדית (ספרות, קולנוע, אמנות פלסטית וכיוצא באלה). דיווחים שכן נכתבים על התרבות הלא-חרדית מתמקדים בדרך כלל בהיבטיה השליליים: (חילול שבת, אכילת לא-כשר, עבריינות וכו') או במאמרים פובליציסטיים הלועגים לתרבות הלא-חרדית.
מקרי פשיעה פליליים כמו מעשי שוד וגנבה מוזכרים במקרים חריגים בלבד. כמו כן נמנעים מדיווח על אלימות מינית.
לא מופיעות בה תמונות או איורים של נשים. דוגמה קיצונית לכך היא הגרסה המעובדת של תמונת ממשלת ישראל ה-34, שבחלק מאמצעי התקשורת החרדיים הוסרו ממנה פני השׂרות, ובאחרים היא לא פורסמה. לעיתים אף נמנעים מלהשתמש במילה "אישה", וכך הוועדה לקידום מעמד האישה נקראה בעיתון "המודיע" בשם "הוועדה לקידום מעמד".
שמן הפרטי של נשים הכותבות בעיתון מופיע בחלק מהעיתונים כאות ראשונה בלבד. הן גברים והן נשים כותבים פעמים רבות בשמות עט, אולם בין הגברים הכותבים בשמם האמיתי מופיע בדרך כלל השם הפרטי במלואו.
העיתונים נמנעים מאזכור כל דבר הקשור למין אפילו בעקיפין (סרטן השד למשל נקרא "סרטן נשים"). דיווחים חדשותיים הקשורים למין מועלמים או מעורפלים. כך למשל בפרשת מוניקה לווינסקי דווח רק אלמנט עדות השקר של ביל קלינטון, ומצעד הגאווה בירושלים נקרא בשם הקוד "אירוע תועבה חמור".
מערכות העיתונים מצנזרות פרסומות בלתי צנועות ועובדות רק עם פרסומאים שמכירים את ההוראות של הוועדות הרוחניות.
אתרי אינטרנט חרדים

בעקבות עליית הפופולריות אצל האינטרנט בקרב הציבור החרדי החלו החל מהעשור הראשון למאה ה-21 עלייתם של אתרי אינטרנט חרדים, הפופולרים שבהם אלו כיכר השבת, ובחדרי חרדים. אליהם נוספים גם חרדים10, ו-JDN (ראשי תיבות של Jewish Daily News). הכתבים העורכים והגולשים באותם אתרים הם שייכים למגזרים פתוחים יחסית בחברה החרדית ובהתאם אתרי האינטרנט החרדים יעסקו בנושאים שלא יופיעו בעיתונים החרדים המגזריים: כמו תרבות, ספורט ופנאי. אך בעיקר יפרסמו תחקירים וידיעות שלא יהיו מקובלים בעיתונות המגזרית המודפסת. כמו למשל ביקורת על תנאי הקבלה לבתי ספר חרדים, ידיעות (לעיתים בעלי אופי רכילותי) על חייהם האישיים של בכירי המגזר החרדי ומשפחותיהם, שחיתות בתוך המגזר החרדי וביקורת על התנהלות פוליטיקאים חרדים. אך עדיין הקו שלהם יהיה שמרני מאתרי החדשות הכלליים. בחלקם לא יופיעו תמונות נשים, ולא תופיע ביקורת על הרבנים עצמם. במיוחד שכמדובר בגדולי הדור ובאדמו"רים.
ראו גם

המאבק בשבועונים החרדיים בישראל
עיתונות בישראל
נייעס (סדרת טלוויזיה)
לקריאה נוספת

יוסף פונד, מתווי דרכים: עיתונות אגודת ישראל, בני ברק: הקבוץ המאוחד, תש"ע, 2010
חיים זיכרמן, שחור כחול-לבן - מסע אל תוך החברה החרדית בישראל, ידיעות ספרים, 2014, עמ' 249–254.
יוסף פונד, דגל לקטנים: עיתונות הילדים של אגודת ישראל, ירושלים: כרמל, 2021
הערות שוליים

↑  אהרון סורסקי, ראש גולת אריאל, כרך שני, תש"ן, עמ' קסב, קסד
↑  העיתונות האורתודוקסית בפולין, עמ' 133, 134, 143, 148
↑  י. אדלר, עתונות וספרות חרדית, נחליאל – מאסף לתודעה תורתית ולספרות חרדית א, עמ' 81–82, תשכ"ה, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
↑  עקיבא צימרמן, ‏"שומר ציון הנאמן": ביטאון היהדות הדתית בגרמניה באמצע המאה ה-19, קשר 19, עמ' 131, מאי 1996
↑  העיתונות האורתודוקסית בפולין, עמ' 130
↑  הגיליון הראשון, הקול - קול יעקב, 21 במרץ 1907
↑  הגיליון הראשון, הקול, 16 באפריל 1907
↑  אהרון סורסקי, ראש גולת אריאל, כרך שני, תש"ן, עמ' קנד, קנז
↑  הרב מסוכוצוב, הרב מלודז', הרב מגור, הרב מאלכסנדר, הרב מגרודז'יסק, הרב מקוזמיר, הרב מפילץ, הרב מבענדין, הרב מפיוטרקוב.
אל הקוראים, הקול - קול יעקב, 21 במרץ 1907
↑  אהרון סורסקי, ראש גולת אריאל, כרך שני, תש"ן, עמ' קנה–קנו
1 2  י. אדלר, עתונות וספרות חרדית, נחליאל – מאסף לתודעה תורתית ולספרות חרדית א, עמ' 83, עמ' 82, תשכ"ה, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
↑  אהרון סורסקי, ראש גולת אריאל, כרך שני, תש"ן, עמ' קסב
↑  אברהם דוב גרינבוים, יהדות התפוצה, ליברל, 11/06/2020 (אורכב 29.09.2020 בארכיון Wayback Machine)
↑  אליהו עקיבא רבינוביץ, מלחמת קיומו של המודיע., המודיע, 14 באוגוסט 1914 (התאריך לפי הלוח היוליאני)
1 2  אהרן סורסקי, ראש גולת אריאל, כרך שני, תש"ן, עמ' קסד
↑  העיתונות האורתודוקסית בפולין, עמ' 135, 138
↑  שמואל רוטשטיין, תולדות העיתונות החרדית, שערים – תוספת לגיליון האלף, עמ' 83, תל אביב: תשט"ו, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
↑  הגיליון הראשון, דער יוד (שבועון), ב' בטבת ה'תרע"ט, 5 בדצמבר 1918, באתר אוצר החכמה
↑  גיליון 42, דער יוד (שבועון), י"ג בחשוון ה'תר"ף, 6 בנובמבר 1919, באתר אוצר החכמה
↑  ד"ר הלל זיידמן, ר' משולם קמינר־ורשה, אלה אזכרה ב, עמ' 131, ניו יורק: תשי"ז, עמ' 131, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
1 2  העיתונות האורתודוקסית בפולין, עמ' 138
1 2  ד"ר הלל זיידמן, ר' מנדל קמינר־ורשה, אלה אזכרה ב, עמ' 71, ניו יורק: תשי"ז, עמ' 71, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
1 2  העיתונות האורתודוקסית בפולין, עמ' 141
↑  העיתונות האורתודוקסית בפולין, עמ' 142
↑  הרב שך נגד "ערב שבת", חדשות, 25 ביוני 1984
↑  שלמה שמיר, היומון היהודי הראשון באנגלית בארצות הברית הוא חרדי ויש לו עורכת, באתר הארץ, 15 בפברואר 2004
↑  קמפיין "השקופות": בטאון ש"ס מחק את השרות, באתר ynet, 21 במאי 2015; עומרי אפרים, מחאה: השרות צונזרו מתמונת הממשלה, באתר ynet, 20 במאי 2015.
↑  דוד אסף‏, הוועדה שאסור לומר את שמה, בבלוג "עונג שבת", יוני 2015
↑  נייעס, פרק ראשון
צנזורה בעיתונות החרדית: המודעה התחתונה פורסמה ב"המבשר" בטקסט המקורי. המודעה העליונה פורסמה ב"המודיע", שם התחלפו המורים והמורות למונח הרשמי עובדי הוראה, והפוני של הילד קוצץ.
ארנון גולדפינגר

| --- | --- |

 לידה:  21 בספטמבר 1963 (בן 61) רמת גן, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרסים והוקרה:  פרס אופיר לבמאי הטוב ביותר 
 פרופיל ב-IMDb
 
ארנון גולדפינגר (נולד ב-21 בספטמבר 1963) הוא במאי ותסריטאי ישראלי. הוא ידוע בעיקר בזכות סרטיו "הקומדיאנטים" ו"הדירה", אשר זכו להצלחה בארץ ובעולם וקטפו פרסים רבים בתחום הקולנוע הדוקומנטרי. גולדפינגר הוא זוכה שני פרסי אופיר.
ביוגרפיה

ארנון גולדפינגר נולד ברמת גן לזוג הורים שעלו מגרמניה וצ'כוסלובקיה. כנער, בילה שעות רבות מול לוח השחמט ונהיה לאחד מהשחקנים הצעירים הבולטים ביותר בארץ. בשנת 1979 זכה ביחד עם קבוצתו – "מועדון השחמט הרצליה" באליפות הארץ לנוער. הוא החל את לימודיו באוניברסיטת תל אביב ולמד קולנוע ופילוסופיה. הוא השלים את לימודיו בהצטיינות ובשנת 1987 נבחר כסטודנט המצטיין של הפקולטה לאומנויות וזכה למלגת הרקטור. בשנים אלו כתב מאמרים בכתב העת לביקורת קולנוע "סרטים". בשנת 1989 נבחר לביים את טקס הסיום של תחרות מוגרבי לסרטים, עליו זכה לביקורות נלהבות. את הטקס הנחו שני שחקנים אלמונים אז, אסתי זקהיים ומנשה נוי. בשנת 1990 שימש כמנהל האמנותי של פסטיבל הקולנוע הבינלאומי השלישי לסרטי סטודנטים בתל אביב. בקיץ של אותה שנה, נבחר גולדפינגר כאחד מתוך שנים עשר סטודנטים מכל רחבי אירופה לקחת חלק בלימודי קיץ בבית הספר לקולנוע בבלגרד (בירת יוגוסלביה לשעבר), בהנחיית יוצר הקולנוע הידוע קז'יז'טוף זנוסי (Krzysztof Zanussi). כאשר סיים את לימודיו החל ללמד תסריטאות ובימוי בבתי הספר לקולנוע המובילים בארץ, ביניהם "סם שפיגל", "קאמרה אובסקורה", "מעלה", ובחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, בו הוא מלמד עד היום.
פילמוגרפיה מקוצרת

"המופע של בני זינגר" (1993, סרט קצר)
"הילדים של שינדלר" (1993, דוקומנטרי קצר לטלוויזיה)
"אנטונלה בארץ הקודש" (1994, דוקומנטרי לטלוויזיה)
"בדרכה של אנה פרנק" (1995, דוקומנטרי לטלוויזיה)
"הקומדיאנטים" (2000)
"הדירה" (2011)
"מעשה שמתחיל בשלושה חדרים" (2023, דוקומנטרי קצר)
הערות שוליים

↑  2012, שנת שיא בקופות בישראל, 26.12.12, סינמסקופ
↑  האתר הגרמני לסרט "הדירה"
↑  "הדירה" זכה בפרס איגוד בעלי בתי הקולנוע בגרמניה - וואלה תרבות, באתר וואלה, 23 בספטמבר 2012
↑  "The Flat" - עמוד הסרט באנגלית
↑  האתר הרשמי של חברת ההפצה IFC films
↑  2023, צריך אמנות יהודית?, 18.5.23, ערב רב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007522490905171  GND: 1030447934  ISNI: 0000 0003 9989 0711  LCCN: no2014023833  NLK: KAC201636062  VIAF: 295290092   WorldCat (עם VIAF): 295290092
עקיבא טבת

| --- | --- |

 לידה:  21 באוקטובר 1952 (בן 72) ניר דוד (תל עמל), ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרופיל ב-IMDb
 
עקיבא טבת (נולד ב-21 באוקטובר 1952) הוא במאי, מפיק ומנהל ישראלי.
ביוגרפיה

עקיבא טבת נולד בקיבוץ ניר דוד (תל-עמל), שם גדל והתחנך עד גיל 22. הוריו מאיר ורחל טרצ'ביצקי, הם ניצולי שואה; עקיבא הוא הצעיר מבין שני אחים.
שירת בצה"ל כקצין מבצעים בנ"מ בחיל האוויר (1975-1971), שירת במילואים ביחידת ההסרטה של דובר צה"ל והגיע לדרגת רב-סרן.
הוא בעל תואר ראשון מהחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב (1981-1977).  במסגרת לימודיו ביים שלושה סרטים, בהם הסרט הקצר "שיעור ריקוד" (1981).
בתום לימודיו עבד כעוזר במאי בסרטים ארוכים לצידם של הבמאים אברהם הפנר ("פרשת וינשל", 1979), מיכל בת-אדם ("בן לוקח בת", 1982) ואורי ברבש ("אות קין", 1982). שימש כעוזר במאי בסדרת הטלוויזיה לילדים "בלי סודות".
טבת הוא במאי סרט הקולנוע "עתליה" (1984), בכיכובם של מיכל בת-אדם ויפתח קצור, הסרט פתח את פסטיבל הסרטים הראשון בחיפה. על תפקידה בסרט זכתה מיכל בת אדם בפרס הקולנוע הישראלי לשחקנית הטובה ביותר (כיום נקרא פרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר).
בשנים 1984–1989 עבד כמורה לבימוי קולנוע בקמרה אובסקורה, במאי ומפיק עצמאי של סרטים תיעודיים, תדמית והדרכה.
בשנים 1989–1992 שימש כמנהל התוכניות, במאי ומפיק בכיר בתחנת הטלוויזיה Shlom America, הערוץ היהודי בניו יורק.
טבת ביים את סרט הטלוויזיה "אהבה מדרגה ראשונה" (1997), בהשתתפות אלון אבוטבול, חנה אזולאי-הספרי ודפנה רכטר.
בשנים 1992–2007 שימש כמנהל המחלקה לקולנוע וטלוויזיה, קמרה אובסקורה, בית הספר לאמנות.
הוא בעל EMBA, תואר שני מבית הספר למנהל עסקים ע"ש רקנאטי באוניברסיטת תל אביב, במסלול ניהול מוסדות תרבות (2005).
החל מספטמבר 2007 ועד היום (2021) מכהן טבת כסגן מנהל ומנהל הפקות, בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ירושלים.
עקיבא טבת נשוי לחנה טבת, מנהלת בתחום הסיעוד ולהם שלושה בנים.
אודות סרטיו

אהבה מדרגה ראשונה, 1997
מיני-סדרת טלוויזיה בת שני פרקים.
במאי: עקיבא טבת, תסריט: שירלי רם עמית. מפיק: עדו צוקרמן.
רב-פקד רזי בכור (אלון אבוטבול) הוא חוקר משטרה שחוקר ביחד עם הסגן שלו נח זמיר (אלון נוימן) את רציחתם של אבנר רונן (גיל פרנק) ואתי אטיאס (דפנה דקל), שגופותיהם נמצאו ירויות ביער בן שמן. הם הכירו בתיכון עשרים שנה קודם לכן, אבל כל אחד מהם נישא למישהו אחר. מאירה (דפנה רכטר), אשתו של רזי, היא מרצה לקרימינולוגיה באוניברסיטת בר-אילן והם עוברים ביחד טיפולי פוריות בניסיון להוליד ילד. רזי מנהל רומן עם נאוה עבאדי (חנה אזולאי-הספרי), נכה וקצינה בצה"ל וחברתה של הנרצחת.
מוזיקה: יובל רון, עריכה: ג'ואל אלקסיס, צלם: גיורא ביח.
בסרט שיחקו גם לאשה שמשוני, זאב שמשוני, מיקי בן הרוש.
הופק עבור חברת ICP לערוץ 3, בהפקת "רול תקשורת". הסרט צולם בתחנת משטרה בבית שמש.