stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישורון קשת
תולדות חייו ויצירתו

ישורון קשת נולד בעיירה מינסק מזובייצקי (נוֹבוֹמינסק) שליד ורשה, בפולין הקונגרסאית, בשם יעקב קופֶלֶביץ. למד בגימנסיה רוסית, וב-1911 נשלח על ידי הוריו ללמוד בגימנסיה הרצליה בתל אביב.
לאחר הקמת המדינה שינה את שם משפחתו הלועזי לעברי; וכן החליף גם את שמו הפרטי, יעקב, שמבטא על פי חז"ל נפתולים, לשם ישורון, שמבטא ישרות; שניהם על פי חז"ל היו שמותיו של אבי האומה יעקב, שנקרא גם ישראל.
בין 1920 ל-1926 למד באירופה, באוניברסיטאות ברומא ובברלין. ב-1921 נישא בברלין לד"ר קיטה הולנדר, ולזוג נולד בן, עמנואל. בהמשך, נפרד ממנה, ונישא לנחמה.
קשת כתב שירה ומסות, הגות והיסטוריה של סופרים והוגים. קשת בחן באופן מקורי את היחסים שבין היצירה העברית הארצישראלית, לבין תרבות אירופה, שממנה באו רוב היוצרים בתקופתו. הוא הקדיש חשיבה והתבוננות להשפעתו של המקום הארצישראלי על היצירה העברית בספרות ובאמנות בארץ ישראל. כמו אחרים, שם לב להשפעת האור בארץ על היוצרים: "אווירה של ארץ-ישראל היא כור-היתוך כביר-כוח לא רק לצבעים (שהנם הבשר-ודם והנפש של הציור), אלא גם לאופן ראייתו של הצייר, ולא אחת אף לעצם כישרונו. (האמן) בודקו בקש אמנם להתאים את הפליטרה שלו לפעולת האור העריץ, אור-האיתנים של ארצנו, הממזג בקרבו את כל הצבעים לגון יסודי אחד, שאין להם לעצמים כל מנוס ומפלט ממנו (שעם כל שהוא אוצל זיו-יתר ונהרה חמה לשטחיהם, הריהו נוטל מהם את עצמאותם הצבעית-מוחשית)". כמו כן, החזיק קשת בעמדה ייחודית בנושא "יהדות המזרח בספרותנו".
קשת תרגם מאנגלית, צרפתית וגרמנית מבחר יצירות מופת של הגות וספרות, אשר נוכחותן בארון הספרים העברי תרמה רבות לקוראים ביישוב היהודי בארץ. במיוחד השפיעו על ציבור הקוראים העברי לדורותיו תרגומיו הראשוניים להגותו של משה הס, ליצירותיו של פרנץ קפקא, ולמחקריו של ויליאם ג'יימס.
ישורון קשת זכה והיה לדמות ספרותית בפרוזה העברית שנכתבה במחצית השנייה של המאה ה-20; אצל הסופר אשר ברש בשם "אתרוג", ואצל הסופר דן צלקה בשמו שלו.
קשת הכיר את ש"י עגנון מתקופת מגוריו ביפו ועמד עימו בקשרי ידידות, ביתר שאת מעת ששב לתל אביב ב-1933.
בשנת תשל"ו 1976 זכה בפרס ביאליק לספרות יפה, על מפעל חיים. בשנת 1948 זכה בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת על תרגום מסות של מישל דה מונטן.
נפטר ב-1977 בביתו בירושלים, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים. על מצבתו נחקקה שורה מתוך ספרו "החיים הגנוזים": "עוד זמן רב אורך ייקר גם אחרי נאסף לעד". כעשרים שנים לאחר פטירתו, ב-1996, ליקטה אלמנתו, נחמה, את כל שיריו ופרסמה קובץ מקיף בשם "האוצר האבוד: כל השירים". לספר אחרית-דבר מאת מוטי נייגר, המסכמת את הביוגרפיה הספרותית של המשורר ועומדת על מקומו בתרבות.
מכתביו (מבחר) > ספרים מפרי עטו

בתוך עמי, ירושלים: הוצאת כרמל, תשנ"ו-1996.
האוצר האבוד: כל השירים, ירושלים: כרמל, תשנ"ו-1996.
מחרוזות: פרקי הגות, תל אביב: הוצאת יבנה, תשי"ט, (תשכ"ז).
מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, חייו ופעלו, ירושלים: הוצאת מאגנס, תשי"ח.
משכיות: מסות בקורת, תל אביב:  אגודת הסופרים העברים ליד דביר, (תשי"ד-1953.
הבדלות, אגודת הסופרים העברים ליד דביר, תל אביב תשכ"ב.
הדרך הנעלמה: עלי יומן, 1919–1939, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תש"א.
ההלך בארץ: מבחר שירים, תל אביב: הוצאת קרן ישראל זנגביל בלונדון, תרצ"ב.
החיים הגנוזים: ליקוטי שירים, ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ט.
קדמה וימה: פרקי זכרונות, תל אביב: הוצאת עם עובד, תש"מ 1980.
קרן חזות: פרקי ביקורת לאומית, ירושלים: ראובן מס, 1966.
רוחות המערב: מסות, תל אביב: הוצאת עם עובד, תש"ך.
רשויות: מסות הערכה על סופרי ישראל, ירושלים: ראובן מס, 1968.
שירת המקרא: מסות, תל אביב: הוצאת דביר, תשט"ו (c1954).
בירושלים הנצורה, יומנים מן העורף, א-ב, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשכ"ז-1967, 1973.
מכתביו (מבחר) > תרגומיו

מיניאטורות היסטוריות / אבגוסט סטרינדברג (=אוגוסט סטרינדברג), אחרית דבר מאת גוסטב לנדאואר, ירושלים: הוצאת שוקן, תש"ו, תשי"א-1951.
מסות / מיכאל די מונטין (=מישל דה מונטן), ירושלים ותל אביב: הוצאת שוקן, תש"ז, תשכ"ג.
המרד במדבר / ת"א לאורנס, הקדמה מאת ברנרד שאו, תל אביב: הוצאת מצפה, תרצ"א.
מרטין עדן / ג'ק לונדון, תל אביב: תרפ"ט, תשי"ד, הוצאת מ' מזרחי [תשל"-?].
משנת זמל על רוח הרכושנות / צבי וויסלבסקי, ירושלים: הוצאת קריית ספר, תשכ"ו.
דברי ימי אירופה, מבוא מאת ריכרד קבנר, (תרגום מאנגלית בשישה ספרים בצירוף מפות היסטוריות, לוחות ומפתחות), תל אביב: הוצאת מוסד ביאליק על ידי מסדה, תש"א-תש"ג.
הקדמה למחקר על החלל הריק: וכתבים אחרים על טבע המדע והספרות / בליז פסקל, ירושלים: הוצאת מאגנס, תש"ח, תשכ"ד.
ספר הזכרונות לידידי / אנטול פראנס, ירושלים, תל אביב: הוצאת מצפה, תרפ"ט.
החוויה הדתית לסוגיה: מחקר בטבע האדם / ויליאם ג'יימס, מבוא מאת פ' טיברגר, (בעריכת יהודה אבן שמואל), ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ט, תשי"ט, תשכ"ט, תשמ"ח.
טיהל שומר המסילה / גרהארט האופטמן, תרפ"ט, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, תשל"ה.
יוסף ואחיו / תומאס מאן, תל אביב: הוצאת שטיבל, 1935.
המשפט / פראנץ קאפקא, ירושלים: שוקן, תשי"א, תשכ"ד, תשכ"ו, תש"ל, תשל"ה, 1977, תל אביב: הוצאת מעריב 1960.
סיפורים ופרקי התבוננות / פרנץ קאפקא, ירושלים: שוקן, תשכ"ה, תש"ל, תשל"ח 1977.
רופא כפרי: סיפורים קטנים / פרנץ קפקא, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, תשל"ח.
נובילות מתוך ראי הזהב / יעקב וסרמן, תל אביב: הוצאת אמנות, תרצ"ב.
הנפש הקסומה / רומן רולן; תל אביב: הוצאת א"י שטיבל, תר"ץ-תש"ז, הוצאת מסדה, תשט"ו, 1967.
ספורים / ריכרד פוס, יפו: ספריה חקלאית, תרע"ט.
קצור תולדות עם ישראל / בצלאל ססיל רות, תל אביב: הוצאת מ’ ניומן, תש"ו-תש"ז, תשי"א, תשי"ב, תשי"ח, תשי"ט.
רוחות: מחזה בשלוש מערכות / מאת הנריק איבסן, [תל אביב]: מרכז ישראלי לדרמה, [תשל"ו].
כתבים כלליים / משה הס, ירושלים: הספרייה הציונית, תשי"ד, תשט"ז.
רומי וירושלים: וכתבים יהודיים אחרים / משה הס, מבוא מאת מרטין בובר, ירושלים: הספרייה הציונית, תשמ"ג.
רומיאו ויוליה בני הכפר / גוטפריד קלר, יפו: ספריה חקלאית, תרע"ט.
רמברנדט: יצירתו וערכו ליהדות / לאוניד פסטרנק, מבוא מאת חיים נחמן ביאליק; עם שלשים העתקים מתמונותיו של רמברנדט, ירושלים: הוצאת יבנה, תרפ"ג.
לקריאה נוספת

גדעון קצנלסון, ישורון קשת כמבקר ספרותי, הארץ, 28 במאי 1954.
אברהם בלאט, "החיים הגנוזים" לישורון קשת, הצופה, 11 ביוני 1959.
עזרא המנחם, ישורון קשת, למרחב, 16 בדצמבר 1966.
מרדכי אבישי, לזכרו של ישורון קשת, על המשמר, 4 במרץ 1977.
אדיר כהן, מסותיו של ישורון קשת, דבר, 1 בפברואר 1963.
הערות שוליים

↑  "כל לשון 'עקיבה' - גלגול וסיבוב, ולכן יקראו יעקב - ישורון, כי היפך ה'עקוב' 'מישור'" (רמב"ן, דברים ז, יב). בכך קיים ישורון קשת בדרך סמלית את הפסוק "והיה העקוב למישור" (ישעיהו מ, ד).
↑  הארץ, 6.5.1950. גדעון עפרת, על יוסף בודקו.
↑  ראו, למשל: באתר הקשת המזרחית.
↑  ראו: אהוד בן עזר, תל אביב בראשיתה בראי הספרות, בתוך: תל אביב בראשיתה, 1934-1909, סדרת עידן 3, [עורך: מרדכי נאור], ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשמ"ד-1984. ובמרשתת: חדשות בן-עזר.
↑  ראו, למשל: אתר חרגול הוצאה לאור.
↑   זה לי כ"ו שנים שאני מכיר את עגנון, ומעולם לא שמעתי מפיו דבר שאינו טבול בצביעות, באתר הארץ, 11 ביוני 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007502677905171  PLWABN: 9811250746405606  BnF: cb13484015x (data)  GND: 126853053  ISNI: 0000 0000 6655 1746  LCCN: n85045473  SELIBR: 137274  SUDOC: 234149914  VIAF: 71543170   WorldCat (עם VIAF): 71543170
יצחק אוורבוך-אורפז

| --- | --- |

יצחק אוורבוך עם בנו, זאב, 1958
 לידה:  15 באוקטובר 1921 זינקיב, אוקראינה 
 פטירה:  14 באוגוסט 2015 (בגיל 93) 
 שם לידה:  יצחק אוורבוך
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 שפות היצירה:  עברית 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (2005)  פרס נשיא המדינה לספרות (2004)  פרס ביאליק (1986)  פרס היצירה לסופרים עבריים (1976)  פרס ניומן (1997) 
 
יצחק אוורבוך-אורפז (15 באוקטובר 1921 – 14 באוגוסט 2015) היה סופר ישראלי, חתן פרס ישראל לספרות לשנת 2005.
ביוגרפיה

יצחק אוורבוך-אורפז נולד בזינקיב שבאוקראינה, אז חלק מברית המועצות. משפחתו נמלטה מחמת רדיפות לעיירה ליפקאני שבבסרביה, שם גר סבו. עקב מחלתו לא למד בבית ספר אלא באמצעות מורה פרטי. בגיל 17, ב-1938, עלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער. למד במשך חצי שנה בכפר הנוער מאיר שפיה, והצטרף לגרעין הקיבוצי "יסעור" במושבה מגדיאל.
בסוף 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, הגיעו ידיעות על מותם של הוריו ואחותו במחנה לעבודות כפייה בטרנסניסטריה.
אוורבוך התגייס לצבא הבריטי ושירת במסגרת הבריגדה היהודית.
במלחמת העצמאות שירת בצה"ל כקצין תותחנים. לאחר המלחמה המשיך לשרת בצבא הקבע. בשנת 1960 החל ללמוד פילוסופיה וספרות עברית באוניברסיטת תל אביב, ובמהלך לימודיו עבד כעורך לילה בעיתון "על המשמר" וכתב בו טור אישי שבועי על תופעות בתחומי התרבות והחברה.
ב-1949, לאחר שכתב סיפור קצר, התבקש – לשם הקראתו ברדיו – שיעברת את שמו, והוא שינה את שם משפחתו ל"אורפז". ב-1982 השיב את השם אוורבוך, והוא השתמש בשם כפול זה, תוך שהוא גם עוסק בשאלות הקשר בין הזהות היהודית ההיסטורית והישראלית.
ספרו הראשון, "עשב פרא", ראה אור בשנת 1959.
לאחר מלחמת ששת הימים הצטרף אל התנועה לשלום וביטחון.
בשנות ה-60 פרסם את המסה הפילוסופית הנקראת "הצליין החילוני".
הוא היה אקזיסטנציאליסט בהשקפתו ולא האמין בשום כוח עליון.
זכה בפרס ישראל לספרות לשנת 2005. בנימוקי השופטים נאמר:
אוורבוך-אורפז התגורר בתל אביב, היה נשוי שלוש פעמים ואב לארבעה ילדים.
במותו תרם את גופתו למדע.
הנצחה

במסגרת המיזם של עיריית תל אביב להנצחת אמנים ואנשי תרבות תושבי העיר, נקבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב מלכי ישראל 9.
מספריו

עשב פרא (1959)
עור בעד עור (זוכה פרס ברש) (1962)
מות ליסאנדה (1964)
ציד הצביה (1966)
נמלים (זוכה פרס טלפיר) (1968)
מסע דניאל (1969)
שלוש נובילות: "מות ליסאנדה", "נמלים" ו"מדרגה צרה" (1972)
עיר שאין בה מסתור (1973)
בית לאדם אחד (זוכה פרס פיכמן)(1975)
רחוב הטומוז'נה (1979, והוצאה מחודשת עם סיפורים נוספים ב-1989)
הצליין החילוני (זוכה פרס אפרת) (1982)
העלם (1984)
הכלה הנצחית (1988)
אהבות קטנות, טירופים קטנים (1992)
לצלוח את המאה (1993)
לילה בסנטה פאולינה (1997)
לפני הרעש (1999)
נגיעות [מהדורה פרטית, לא למכירה] (2010)
העין השלישית : סיפורים, הקיבוץ המאוחד, 2018
פרסים

1976 - פרס היצירה לסופרים ומשוררים
1986 – פרס ביאליק
1999 – פרס נשיא המדינה לספרות עבור מפעל חיים
2004 - פרס היצירה לסופרים ומשוררים
2005 – פרס ישראל לספרות
לקריאה נוספת

רן יגיל, אורפז - ספר לאדם אחד, הוצאת עמדה, 2018.
נורית גוברין, "מתל אביב לבסרביה ובחזרה: על יצחק אוורבוך-אורפז, במלאת לו 86 שנה", גג: כתב עת לספרות, גל' 15 (קיץ 2007). נדפס גם בספרה קריאת הדורות - ספרות עברית במעגליה, כרך ה, הוצאת גוונים, 2015, עמ' 189–200.
אילת נגב, יצחק אוורבוך־אורפז: נח האינסטלטור ונטע היפה, בתוך שיחות אינטימיות, תל אביב: משכל, 1995. גרסה דיגיטלית בפרויקט בן־יהודה
ראיון עמו, העולם הזה, גיליון 2395, 27 ביולי 1983, עמ' 40
זיוה שמיר, קליל - ועמוק, ידיעות אחרונות, 11 בספטמבר 1992, באתר מב"ע - מחקרים בספרות עברית - על ספרו של יצחק אורבוך-אורפז "אהבות קטנות, טרופים קטנים"
הערות שוליים

↑  אבנר הולצמן, אנטומיה של בדידות. אחרית דבר לספרו של יצחק אוורבוך-אורפז, עמוד 209.
↑  נימוקי השופטים באתר פרס ישראל
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: חנוך ברטוב, שלמה טנאי | פרס ביאליק לספרות יפה במשותף עם עמוס עוז  1986 | הבא: משה דור, דליה רביקוביץ |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306758905171  PLWABN: 9810545803005606  BnF: cb120719536 (data)  CiNii: DA17068993  GND: 119041928  ICCU: CFIV086088  ISNI: 0000 0001 0859 5588  LCCN: n82148863  NKC: xx0045402  NLA: 35774421  NTA: 183890183  RERO: 02-A000126093  SUDOC: 029001552  VIAF: 100275157   WorldCat (עם VIAF): 100275157 
יצחק אוורבוך, מימין, עם אחיו, 1939
לוחית זיכרון בכניסה לביתו של יצחק אוורבוך-אורפז
המשטר הישן (שווייץ)

יוזף ורנר, אלגוריה על מדינת ברן, 1682. הציור נועד כקישוט לאולם מליאת האספה הגדולה של ברן. הרפובליקה של ברן, בדמות אישה לבושת שריון, מוגנת על ידי דובים, ומוקפת בדמויות המסמלות את האמונה ואת השגשוג.
המשטר הישן היא תקופה בהיסטוריה של שווייץ שהתחילה בקבלת עצמאותה המדינית לאחר שלום וסטפאליה ב-1648, ונמשכה עד לפלישת צרפת ב-1798 בעקבות המהפכה הצרפתית. שמה של התקופה נטבע לאחר תקופת נפוליון.
היסטוריה > רקע: מלחמת שלושים השנים ושלום וסטפאליה

במהלך מלחמת שלושים השנים הייתה שווייץ "אי של שלום ושלווה" באירופה שסועת המלחמה; אם בשל העובדה שהקנטונים הבינו כי אם יילחמו ביניהם עתידים הם לאבד את עצמאותם, ואם בשל כך שהצדדים הלוחמים נסמכו על שכירי חרב במידה כזו שכיבושה של שווייץ על ידי אחד הצדדים היה עשוי להכריע את המלחמה לטובתו.
זירת מלחמה משנית הייתה בוולטלינה, עמק פורה שהיה בשליטת קנטון גראובינדן, שלא היה אז קנטון, אלא "בעלת ברית נצחית" של הקונפדרציה השווייצרית. העמק היה בעל חשיבות אסטרטגית מהמעלה הראשונה, שכן הוא חיבר בין המעצמות הקתוליות ספרד ששלטה במילאנו ואוסטריה ששלטה בחבל טירול.
ב-1624 פלשו הצרפתים לוולטלינה, ונתקלו בהתנגדות התושבים שהונהגו על ידי כומר פרוטסטנטי שהפך לאיל מלחמה, ירג ינאטש. הסכם בין ספרד וצרפת ב-1626 הותיר את ולטלינה בידי ספרד. במשך שנים לאחר מכן לחם ינאטש להחזיר את ולטלינה לידי גראובינדן, עד שנרצח בשנת 1639. המאבק על ולטלינה בין ספרד, צרפת ובית הבסבורג חידד את זהותם הלאומית של השווייצרים, על אף שתוצאתו הייתה כי ספרד החזיקה בעמק עד לסוף המאה ה-18. סיום מלחמת שלושים השנים בשלום וסטפאליה ב-1648, הביא לבסוף להכרת המעצמות האירופיות בשווייץ כישות עצמאית ונפרדת מהאימפריה הרומית הקדושה.
היסטוריה > שיא

בתקופה זו התרכז הכוח הפוליטי בשלושה עשר הקנטונים שהקימו את הקונפדרציה הישנה (ברן, ציריך, צוג, אורי, שוויץ, אונטרוולדן, פריבור, זולותורן, בזל, לוצרן, שפהאוזן ואפנצל). משפחות האצולה הגדולות קטנו במספרן, אך השפעתן גדלה. משפחות אלו באו מהנהגת הגילדות או קבוצות המסחר בערים, או מעיסוק כמנהיג של שכירי חרב. מסורת הרפורמציה שהייתה בעלת רוח דמוקרטית, התנגשה עם הנטייה לאוטוריטריזם שרווחה במשפחות הגדולות. באזורים רבים לא יכלו משפחות אלו להפסיק את מנהג אסיפות העם, אך הן מצאו דרכים אחרות לשלוט בהן.
תקופה זו, שהתאפיינה בעיקר בשלווה, הוציאה את שמה של שווייץ באירופה כמקום מקלט ומפלט. תעשיית השעונים התפתחה, והאווירה הביאה להתפתחותם של אנשי שם בתחומי הרוח והמדע כפילוסוף המדיני והמחנך ז'אן-ז'אק רוסו, משפחת המתמטיקאים ברנולי, שהוציאה מתוכה את דניאל ברנולי, יוהאן ברנולי ויאקוב ברנולי, המתמטיקאי לאונרד אוילר, המנהיג המהפכני ז'אן-פול מארה, ורבים אחרים.
היסטוריה > מרד האיכרים והתפרצות המתחים הבין דתיים

ב-1653 פרץ מרד איכרים בלוצרן, ברן, זולותורן ובזל בשל הפחתת שער המטבע. על אף שהניצחון הסופי היה לרשויות, הביא המרד לרפורמה במיסים, ובטווח הארוך מנע התפתחות של משטר אבסולוטי שהיה נהוג אז באירופה. המתחים הבין דתיים שבו ופרצו מעת לעת, כגון בקרב וילמרגן הראשון ב-1656 וקרב וילמרגן השני ב-1712. ב-1712 ברן וציריך ניצלו ויכוח בין סנט גאלן ונתיניו הפרוטסטנטים של הקנטון, בעיר טוגנבורג. המלחמה שפרצה, שכונתה "מלחמת טוגנבורג" או "קרב וילמרגן השני", מכיוון שהקרב המכריע בה ניטש ליד וילמרגן, הביאה לניצחונם של הפרוטסטנטים, ששם קץ להגמוניה הקתולית בשווייץ, לפחות עד לשנת 1847, בה פרצה "מלחמת הזונדרבונד", שהייתה אף היא, בחלקה, על רקע דתי.
חלוקה מנהלית

המשטר הישן הורכב מ-13 קנטונים:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|   קנטון אורי;   קנטון שוויץ;   קנטון אונטרוולדן;   קנטון לוצרן;   קנטון ציריך; |   קנטון גלרוס;   קנטון צוג;   קנטון ברן;   קנטון פריבור; |   קנטון זולותורן;   קנטון בזל;   קנטון שפהאוזן;   קנטון אפנצל. |
ראו גם

הקונפדרציה השווייצרית הישנה
הרפובליקה ההלווטית
הערות שוליים

↑  Marc H. Lerner, "The Helvetic Republic: An Ambivalent Reception of French Revolutionary Liberty," French History, March 2004, Vol. 18 Issue 1, pp 50-75
↑  אורן נהרי, אטלס היסטורי של העולם, הוצאת מפה 2004, עמוד 144, "הרחבה: 1648 > אירופה > פתאום שלום".
↑  האנציקלופדיה העברית, חברה להוצאת אנציקלופדיות בע"מ, ירושלים-תל אביב תשל"ט, כרך ל"א, הערך "שויץ", פסקת "היסטוריה", עמוד 599.
↑  Im Hof, U.. Geschichte der Schweiz, 7th ed., Stuttgart: W. Kohlhammer, 1974/2001. ISBN 3-17-017051-1. (German)
כלודומר

| --- | --- |

 לידה:  495
 נהרג:  21 ביוני 524 (בגיל 29 בערך) Vézeronce-Curtin, צרפת 
 בן או בת זוג:  Guntheuc 
 
 
כלודומר (Chlodomer; בערך 495 - 21 ביוני 524) היה בנם של כלוביס הראשון, מלך הפרנקים ושל אשתו השנייה קלותילדה.
סיפורו של שאנהת

אוסטרקון CG 25216, אחד האוסטרקונים הגדולים ביותר שנמצאו אי פעם, 1.06×22 ס"מ, נמצא בשנת 1886 בקבר סנאדג'ם (דיר אל-מדינה, קבר מס׳ 1), היום במוזיאון המצרי, הוא נשבר לשני קטעים, האחד מכיל את "סיפורו של שאנהת", בצד השני מכתב פרטי
קטע מפפירוס שנמצא בהאראגה, ומכיל קטע מ"סיפורו של שאנהת"
סיפורו של שׂאנהת (או סינוּחֶה) הוא טקסט מצרי שהתגלה בתחילת המאה ה-20, ונכתב מיד לאחר תקופת שלטונו של סנוסרת הראשון (1875 לפנה"ס בערך). יש ויכוח מתמשך בקרב אגיפטולוגים על השאלה האם הסיפור מבוסס על אירועים שקרו בפועל בהם היה מעורב אדם בשם שאנהת (שבמצרית עתיקה משמעו: "בן השקמה"), כשהקונצנזוס הוא שסביר להניח שזו יצירה ספרותית ולא תיאור היסטורי. בשל האופי האוניברסלי של הנושאים שנחקרו בטקסט, כולל השגחה וחסד אלוהי. מחברו האנונימי תואר כ"שייקספיר המצרי" שרעיונותיו מקבילים לטקסטים המקראיים. סיפורו של שאנהת היא יצירה שנכתבה בפרוזה וייתכן שהיא גם בוצעה על במה. על הפופולריות הרבה של היצירה מעידים ההעתקים הרבים ממנה ששרדו.
עלילה

שאנהת היה פקיד מצרי לענייני סורים (Styw) ששירת בארמון פרעה אמנמחת הראשון בתבי. תפקידו היה לשרת את הנסיכה נפרו, אחותו ואשתו של סנוסרת הראשון ובתו של אמנמחת ה-1. בסיפורו הוא מציג את עצמו כנציב המינהלתי של המלך פרעה בארצות האסיאתיות. במהלך מסע צבאי בלוב (Timhi, Tjehenu) שבו הוא נוכח, מגיע שליח לנסיך ומבשר לו שמתהלכת שמועה שהמלך מת. שאנהת מתמלא חשש ממהומות הירושה או מהאשמות נגדו בקשירת קשר (כפי שהוא מעיד מאוחר יותר בפני שליט רתנו) ובורח. הוא עובר אזור מחצבות ומגיע ל'חומות השליט', סוג של מחסום שנועד לעצור את הסורים (Styw) ולמחוץ את שוכני החולות. הוא מתחבא בין השיחים כדי שלא יבחינו בו השומרים על החומה, ואז בלילה הוא יוצא ונודד במדבר. במדבר, באזור האגמים המרים ("המים השחורים הגדולים"), הוא חשב שהוא עומד למות, אך ניצל על ידי קבוצה של נוודים סורים, שבראשם מנהיג שבעבר ביקר במצרים, שנותן לו מים, חלב, ומבשל בשבילו.
שאנהת הגיע עד גבל ומשם נודד מזרחה למחוז קדם, שם הוא שהה שנה וחצי. עמו-ננשי, שליט רתנו (כנען) הפנימית שכבר שמע על כישרונו של שאנהת, העסיק אותו. שאנהת שיבח בפני עמו-ננשי את פרעה הנוכחי, וניסה לשכנע את השליט לפתח קשרים דיפלומטיים עם מלך מצרים. עמו-ננשי שם את שאנהת בראש ילדיו, משיאו לבתו הבכורה, ומעניק לו ארץ מובחרת שנקראת יאא (Iaa, אולי "יאה" על שום יופיה ופריונה). זוהי אדמה עם תאנים וענבים, בה היין רב ממים, שמניבה שפע דבש ושמן, על עציה פירות שונים, יש בה שעורה וחיטה, וצאן לאין-מספר מכל הסוגים. שאנהת הפך לנשיא שבט ב"ארץ-הגבעות" (Xast, ארצם של החיקסוס), והוא סועד איתם בסעודה מפוארת עם אוכל, קנקני יין, בשר מבושל, ברווזים צלויים וכן מוצרי חלב.
באותה ארץ בילה שאנהת שנים רבות, ובניו הכנענים הפכו נשיאי-מטות בשבט אביהם. הוא מספר שקיים הכנסת אורחים לכל אדם שעבר בארץ, וסיפק מחסה ומים, עזר לתועים לשוב לדרך, ונלחם בכל סורי (Styw) שהפריע לארץ-הגבעות (Xast). עמו-ננשי הפך את שאנהת למפקד צבאו לשנים רבות, והוא ניצח את אויביו, לקח שלל את הבקר, המשרתים והמזון, והרג בתושבים. שאנהת מספר על גיבור מארץ רת'נו (כנען) שבא לתקוף אותו באוהלו, להורגו ולהציג את המקנה של שאנהת בפני זקני שבטו של הגיבור. שאנהת יצא להילחם באותו גיבור, ששלהב את כל רת'נו וכינס את ארצות הגבעות (Xaswt). שאנהת תיאר בפירוט את תבוסת אותו גיבור, וסיפר שעשה לו מה שהוא תכנן לעשות לו.
כאשר שאנהת הרגיש שהוא מזדקן וימיו קרבים, הוא שלח בקשה למלך מצרים לחזור למצרים ולהיקבר בה, המלך אישר לו לחזור. שאנהת ביקש מהמלך לקבל משלחת של שליטים ונסיכים מארץ רת'נו. הוא הגיע עם המשלחת ונעצר בדרכי הורוס. המפקד של המשמר שלח מסר לבירה על הגעתו, והמלך שלח פקיד בכיר עם ספינות עמוסות מתנות מלכותיות לאסיאתים שליוו אותו. למרות שלא צוין מה הביאו האסיאתים, כנראה מדובר בסחר שהיה מקובל בעולם העתיק כחילופי מתנות מלכותיות. שאנהת הפליג מדרכי הורוס לתוך מצרים לעיר יתג'י-תאווי.
מקבילות לסיפורי המקרא

נמצאו הקבלות בין הסיפור המקראי של יוסף ל"סיפורו של שאנהת". במה שנראה כהשגחה אלוהית, שאנהת המצרי בורח לכנען והופך לחבר באליטה השלטת, רוכש אישה ומשפחה, לפני שהוא מתאחד עם משפחתו המצרית. ואילו יוסף נלקח למצרים שם הוא הופך לחלק מהאליטה השלטת, רוכש אישה ומשפחה, לפני שהוא מתאחד עם משפחתו הכנענית.
מקבילות לטקסטים מקראיים אחרים כוללים: יונה הנביא המנסה לברוח לעיר אחרת כדי להתחמק משליחותו ובמהלך מסעו טובע בים ונבלע בלוע דג גדול, מדומה למנוסתו של שאנהת. הקרב בין דוד וגוליית מושווה למאבקו של שאנהת עם מתמודד אדיר, אותו הוא מפיל במכה אחת, והמשל של הבן האובד נמשל לחזרתו הביתה.
השפעות תרבותיות

נגיב מחפוז כתב ב-1941 סיפור בשם "אוודאת סינוהי", תורגם כשובו של שאנהת. מיקה ולטרי הושפע מהעלילה כאשר פרסם ב-1945 את ספרו "שאנהת המצרי" (Sinuhe egyptiläinen). הספר עובד לסרט ב-1954.
ראו גם

האיכר צח הלשון
לקריאה נוספת

סיפורים, מזמורים, משלים מספרות מצרים העתיקה, תרגם מן המקור המצרי והוסיף מבואות והסברים יהושע מ' גרינץ. ירושלים, מוסד ביאליק, 1975, עמ' 21-3. (תרגום תיאור המסע לעברית בעמודים 9 - 21)
הערות שוליים

↑  מבוא לארכאולוגיה של ארץ-ישראל, האוניברסיטה הפתוחה, כרך א, פרק חמישי: תקופת הברונזה התיכונה (כתב: אסף יסעור-לנדאו), עמ' 340: "סינוחה" (ללא ניקוד).
↑  מבוא לארכאולוגיה של ארץ-ישראל, האוניברסיטה הפתוחה, כרך א, עמ' 340: "מיד לאחר ימיו של סנווסרת א
(1875 לפנה"ס בערך)".
↑  James Karl Hoffmeier, Ancient Israel In Sinai: The Evidence for the Authenticity of the Wilderness Tradition, Oxford University Press 2005, p.256
↑  James Peter Allen, Middle Egyptian: An Introduction to the Language and Culture of Hieroglyphs, Cambridge University Press 2000, p.281
↑  Edmund S. Meltzer, In search of Sinuhe: "What's in a Name?" Paper presented at The 58th Annual Meeting of the American Research Center in Egypt, Wyndham Toledo Hotel, Toledo, Ohio, Apr 20, 2007
↑  M. Lichtheim, Ancient Egyptian Literature, Volume I: The Old and Middle Kingdoms, 1973, p.222, ISBN 0520028996
↑  ע. ג. חורון, קדם וערב, דביר, 2000, עמ' 284-285
↑  "God's Word for Our World: Theological and cultural studies in honor of Simon John De Vries",
Simon John De Vries, Edmund S. Meltzer, J. Harold Ellens, Deborah L. Ellens, Rolf P. Knierim, Isaac Kalimi, p79, Continuum International Publishing Group, 2004
ISBN 0-8264-6975-2
↑  "Tales From Ancient Egypt", Joyce Tyldesley, p88, Rutherford, 2004, ISBN 0-9547622-0-7
↑  מיקה וולטארי סייר בארץ, דבר, 21 בפברואר 1967
↑  זאב רב-נוף, בקולנוע, דבר, 19 ביוני 1955
ה'תשפ"ו

| --- | --- |
 : ערך זה עוסק בשנה עתידית פרטים המופיעים בו עשויים להשתנות, ואירועים המצוינים בו עשויים שלא להתרחש.
ה'תשפ"ו (5,786) ובקיצור תשפ"ו – היא שנה עברית  אשר תחל ביום א' בתשרי, אור ל-23 בספטמבר 2025, ותסתיים ביום כ"ט באלול, 11 בספטמבר 2026.
המולד של תשרי חל ביום שני, 18 שעות ו-187 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג גכה. איננה מעוברת, ואורכה 354 ימים.
זו שנה רביעית לשמיטה, ושנת 10 במחזור העיבור ה-305. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 18 (סימנה יחלדז) במחזור השמש ה-207.
שנה זו היא שנת 1,957 לחורבן הבית, ושנת 2,337 לשטרות.
מדינת ישראל תחגוג ביום העצמאות ה'תשפ"ו 78 שנות עצמאות.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג גכה, ובה 354 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "כסדרה": שבה חשוון בן 29 יום ואילו כסלו בן 30 יום
כ"ח באייר חל ביום שישי, ולכן טקסי יום ירושלים מוקדמים ליום חמישי כ"ז באייר. בכל זאת, הצביון הדתי של היום (אמירת ההלל ומזמורי התודה) מתקיים ביום שישי כ"ח באייר.
Samsung Pay

| --- | --- |

 מפתח:  סמסונג אלקטרוניקה 
 מחזור חיים:  20 באוגוסט 2015 – הווה (9 שנים) 
 מערכת הפעלה:  אנדרואיד 
 אתר רשמי
 
Samsung Pay הוא שירות תשלומים ניידים וארנק דיגיטלי של חברת סמסונג אלקטרוניקה, המאפשר למשתמשים לבצע תשלומים באמצעות טלפונים תואמים ומכשירים אחרים המיוצרים על ידי סמסונג. השירות תומך בתשלומים ללא מגע באמצעות תקשורת טווח אפס, אך תומך גם במסופי תשלום מגנטיים - על ידי שילוב שידור מאובטח מגנטי. השירות אינו נתמך בישראל, במדינות כמו הודו הוא תומך גם בתשלומי חשבונות.
השירות הושק בדרום קוריאה ב־20 באוגוסט 2015 ובארצות הברית ב־28 בספטמבר באותה שנה. בשנת 2016 בתערוכת האלקטרוניקה הצרכנית הבינלאומית (CES 2016), הודיעה חברת התקשורת כי סמסונג פיי תגיע בקרוב למגוון בנקים באוסטרליה, ברזיל, ספרד וסינגפור.
שירות

Samsung Pay פותחה מן הקניין הרוחני של LoopPay, חברת סטארט-אפ במימון המונים שסמסונג רכשה בפברואר 2015. השירות תומך בשתי מערכות תשלום ניידות המבוססות על NFC ( שקובעות עדיפות כאשר מתגלה תמיכה), כמו גם כאלו התומכות בפסים מגנטיים בלבד. ניתן להשיג זאת באמצעות טכנולוגיה המכונה הילוכים מאובטחים מגנטיים (MST), אשר מחקה את החלקה של רצועת מגנט קבועה על פני הקורא על ידי יצירת ישירות של צורת הגל המגנטי השדה הקרוב. מפתחי LoopPay הצהירו שבגלל תכנון זה הטכנולוגיה תעבוד עם "כמעט 90%" מכל יחידות נקודת המכירה בארצות הברית (דבר שאינו כולל מסופים המחייבים להכניס את הכרטיס פיזית לחריץ כדי לתפקד).
בטלפונים, תפריט Samsung Pay מופעל על ידי החלקה מתחתית המסך. ניתן לטעון באפליקציה כרטיסי אשראי, חיוב מיידי ומעדוני לקוחות שונים, ולבחור אותם באמצעות החלקה ביניהם על גבי המסך.
בדרום קוריאה, Samsung Pay יכול לשמש לתשלומים מקוונים ולמשיכת כסף בכספומטים של בנקים נבחרים.
בסין, Samsung Pay תומך בתשלומים בתוך האפליקציה, בתשלומי קוד QR (Alipay ו-WeChat Pay) וכרטיסי תחבורה ציבורית של בייג'ינג, שנחאי, גואנגזו, שנזן וערים אחרות.
בהונג קונג ניתן לקשר את Samsung Pay באמצעות כרטיסי אוקטופוס, המכונים Smart Octopus, כדי לבצע תשלומים אלקטרוניים עם שירות ערך מאוחסן עבור תשלומים במערכות מקוונות או לא מקוונות.
בהודו, Samsung Pay תומכת ב־UPI / BharatQR של הממשלה. זה תומך גם בתשלומי חיוב באמצעות מערכת התשלומים של Bharat Bill.
אבטחה

אמצעי האבטחה של Samsung Pay מבוססים על טכנולוגיות Samsung Knox ו־ARM TrustZone; פרטי כרטיס האשראי מאוחסנים באסימון מאובטח. יש לאמת את התשלומים באמצעות סריקת טביעות אצבע או קוד סיסמה.
באוגוסט 2016 חשף חוקר האבטחה סלבדור מנדוסה פגם אפשרי ב־Samsung Pay, וטען כי אסימוני האבטחה שלה לא היו אקראיים מספיק ויכולים להפוך לחזויים. הוא גם תכנן מכשיר כף יד שיכול לשמש לרפרוף אסימוני שידור מאובטחים מגנטיים, ואחד אחר שיכול לזייף פסים מגנטיים על קוראי כרטיסים בפועל באמצעות האסימון. סמסונג הגיבה לדו"ח וקבעה כי "אם בכל עת קיימת פגיעות אפשרית, אנו נפעל מייד לחקירת הבעיה ופתרונה".
סמסונג פיי לא תעבוד עם מכשירים שמעט האחריות שלהם על ידי Knox נשללה.