stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרנץ קריגר
ביוגרפיה

קריגר היה בנו של אציל. ידידותו עם האורניתולוג יוהאן פרידריך נאומן מהעיירה השכנה זיביגק הובילה אותו לציור בעלי חיים. במהלך ימי לימודיו בדסאו הוא בא במגע עם צייר הנוף קרל קולבה הזקן.
קריגר למד בשנים 1812–1813 באקדמיה הפרוסית לאמנויות בברלין, ואז המשיך לשפר את כישוריו באופן עצמאי על ידי תצפיות מהחיים, במיוחד באורוות המלוכה הפרוסית. בשנת 1818 הוצגו לראשונה ציורי הצבא והצייד שלו באקדמיה. ציורו של הנסיך אוגוסטוס מפרוסיה (בנו של הנסיך אוגוסטוס פרדיננד מפרוסיה) והרוזן נידהרדט פון גנייזנאו הניח את היסודות לתהילה שלו כצייר פורטרטים והביאו לקבלת תארים נוספים ממשפחת המלוכה.
בשנת 1825 הוא מונה לפרופסור מלכותי וחבר מלא באקדמיה לאמנויות. נסיעות רבות לחצר המלוכה הרוסית בסנט פטרסבורג וחצרות המלכים בהנובר ושוורין הגיעו בעקבותיהם. במהלך מסע לימודים לפריז בשנת 1846, הוא פגש את אז'ן דלקרואה. לאחר המהפכות של שנת 1848 שב לדסאו ובשנת 1855 השתתף בתערוכה העולמית בפריז.
בשנת 1825 הוא התחתן עם אמנית בשם יוהנה יוניקה. היא נפטרה בשנת 1856.
הוא נפטר שנה לאחר מכן, ונקבר בבית הקברות דורותיאנשטאדט בברלין.
אחד מתלמידיו היה צייר בעלי החיים קרל שטפק.
הערות שוליים

↑  Deutsche Biographie, Krueger, Franz - Deutsche Biographie, www.deutsche-biographie.de (בגרמנית)
↑  Krüger, Franz. In: Hans Vollmer (Hrsg.): Allgemeines Lexikon der Bildenden Künstler von der Antike bis zur Gegenwart. Begründet von Ulrich Thieme und Felix Becker. Band 21: Knip–Krüger. E. A. Seemann, Leipzig 1927, S. 594–597.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007288315105171  PLWABN: 9810612181205606  BnF: cb147937682 (data)  GND: 11872469X  ISNI: 0000 0000 6657 6409  KulturNav: e6ebd1af-6b82-4ffc-b3cc-8a5046499cf5  LCCN: nr94039061  NKC: xx0077512  NTA: 104128402  RKD: 46602  SNAC: w6x6743x  SUDOC: 126572445  ULAN: 500009243  VIAF: 37180865   WorldCat (עם VIAF): 37180865
פנקיאה

| --- | --- |

 תפקיד:  אלת המרפא
 תרבות:  מיתולוגיה יוונית 
 אב:  אסקלפיוס 
 אם:  אפיונה 
 אחים:  מכאון, היגיאה, טלספורוס, איסו, אגלאה, אקסו, פודלריוס 
 
פסלה של פנקיאה מן המאה ה-2 לספירה
פנקיאה (ביוונית: Πανάκεια, Panakeia) היא אלת המרפא במיתולוגיה היוונית. היא בתם של אסקלפיוס ואפיאונה (אלת שיכוך הכאב).
פירוש השם פנקיאה ביוונית הוא "התרופה לכל דבר".
פנקיאה וכל אחת מחמש אחיותיה ביצעו היבטים שונים בעבודת אפולו, אל הרפואה: איסו הייתה אלת ההתאוששות, היגיאה הייתה אלת הגהות, אקסו הייתה אלת ההחלמה, ואגלאה הייתה אלת היופי הטבעי.
לפנקיאה ארבעה אחים: פודלריוס אשר נודע בכושר אבחנותיו, מָכָאוֹן שהיה מנתח אמן, תלספורוס נודע כגמד שהקדיש את חייו לשרותו של אסקלפיוס, ואראטוס, אחיה החורג היה גיבור יווני ומשחרר סיקיון.
על פנקיאה מסופר כי הייתה מצוידת בשיקוי שבעזרתו הייתה מרפאה את החולים. פנקיאה היא ההשראה למיתוס התרופה המרפאה כל מחלה ברפואה, אותו חומר אשר יאריך חיי אדם לנצח. בשפה המדוברת השתרש המונח פנקיאה כדימוי לאמצעי שפותר בצורה מלאה בעיה מורכבת. בתראקיה קרוי הנהר פנגה (בבולגרית: Zlatna Panega), על שם האלה פנקיאה.
פרנץ קסאפר זיסמאייר

| --- | --- |
 לידה:  1766 שוואננשטאט, אוסטריה 
 פטירה:  17 בספטמבר 1803 (בגיל 37 בערך) וינה, ממלכת הבסבורג 
 מקום קבורה:  St. Marx Cemetery 
 מוקד פעילות:  ממלכת הבסבורג, האימפריה הרומית הקדושה 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  כינור 
 
פרנץ קסאפר זיסמאייר (בגרמנית: Franz Xaver Süßmayr או, לעיתים, Süßmayer,‏ 1766 - 17 בספטמבר 1803) היה מלחין אוסטרי הידוע בעיקר כמי שהשלים את הרקוויאם של מוצרט.
חייו

זיסמאייר נולד בשוואננשטאט שבאוסטריה, והתחנך בבית־ספר מנזרי בקרמסמונסטר, שם שימש גם מנצח על מקהלת הכנסייה הבנדיקטינית (1779–1787). ב-1788 עבר לווינה והחל משמש מורה למוזיקה. זיסמאייר התיידד עם מוצרט בשנת חייו האחרונה (1790/91) ולעיתים שיתף עמו פעולה, בעיקר כמעתיק תווים ובהשלמת רצ'יטטיבים באופרה "חסדו של טיטוס". בשנים 94–1792 היה זיסמאייר נגן הצ'מבלו (הרפסיכורד) והמנהל המוזיקלי בפועל של התיאטרון הלאומי של וינה, ומשנת 1794 עד מותו שימש מנהל מוזיקלי (קפלמייסטר) של התיאטרון.
זיסמאייר זכה בתחילת דרכו להצלחה מסוימת עם יצירותיו, ובמיוחד הזינגשפיל שכתב ללבריתים של עמנואל שיקאנדר. בשנות התשעים המאוחרות של המאה ה-18 כבר השתנתה האופנה המוזיקלית בווינה, כוכבו של זיסמאייר דעך, והוא נחשב בעיני הווינאים מלחין מן המעלה השנייה, החייב את תהילתו לקשר שלו עם מוצרט.
מכתב ידו של זיסמאייר מתבהר כי הוא השלים כמה קטעים ברקוויאם של מוצרט אחרי מותו של מוצרט, אך עד היום לא הובהר באיזו מידה דבק זיסמאייר בטיוטות שהניח אחריו המלחין. זיסמאייר השלים את מלאכת הכתיבה בתוך זמן לא רב ממותו של מוצרט, כנראה כדי לסייע בידה של אלמנתו של מוצרט, קונסטנצה, שמצבה הכספי היה דחוק. כיום נהוג להשמיע את הרקוויאם בעיקר בגרסה אותה השלים זיסמאייר, אף כי קיימות מספר גרסאות השלמה אחרות.
זיסמאייר נפטר בשנת 1803 כתוצאה ממחלת השחפת.
הערות שוליים

↑  הביוגרפיה של פרנץ קסאפר זיסמאייר באתר www.salieri-online.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311185005171  PLWABN: 9810605407205606  BIBSYS: 90149302  BNE: XX1459798  BnF: cb13900192w (data)  CiNii: DA05070331  GND: 11861990X  ISNI: 0000 0001 0867 506X  LCCN: n80005168  LNB: 000281807  MusicBrainz: d3602c4f-bd37-49cd-b16d-a295e2a6659f  NKC: jn20010525313  NLA: 35672881  NTA: 074592637  SELIBR: 208501  SNAC: w61v68dq  SUDOC: 052524531  Trove: 1036519  VIAF: 7575575   WorldCat (עם VIAF): 7575575
פרידריך גרנסהיים

| --- | --- |

 לידה:  17 ביולי 1839 וורמס, הדוכסות הגדולה של הסן 
 פטירה:  11 בספטמבר 1916 (בגיל 77) ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בווייסנזה 
 מוקד פעילות:  ממלכת פרוסיה 
 מקום לימודים:  בית הספר הגבוה למוזיקה ולתיאטרון בלייפציג 
 סוגה:  סימפוניה 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 
פרידריך גרנסהיים (בגרמנית: Friedrich Gernsheim; ‏17 ביולי 1839, וורמס – 10 בספטמבר 1916, ברלין) היה מלחין, מנצח ופסנתרן יהודי-גרמני.
קורות חייו

גרנסהיים, בנו של רופא, החל את לימודי המוזיקה שלו כשהיה בן שבע, אצל לואיס ליבר, תלמיד של לואי שפור. זמן קצר אחר כך עברה משפחתו למיינץ בגלל מהפכות 1848, ומשם ללייפציג, שם למד נגינה בפסנתר אצל איגנץ מושלס משנת 1852. בין 1855 ל-1860 שהה בפריז, שם פגש את פוצ'יני, לאלו וסן-סאנס.
מסעותיו בשנים הבאות הביאוהו לזארבריקן, שם התמנה בשנת 1861 למנצח במקום הרמן לוי; לקלן, שם, בשנת 1865, מינה אותו פרדיננד הילר למורה בסגל הקונסרבטוריון (בין תלמידיו היה אנגלברט הומפרדינק; בין השנים 1874 ל-1890 כיהן כמנהל מוזיקלי ברוטרדם. לאחר זאת היה למורה בקונסרבטוריום שטרן בברלין ובשנת 1897 עבר ללמד באקדמיה לאמנויות שם.
יצירתו

גרנסהיים היה מלחין פורה, שחיבר בעיקר מוזיקה תזמורתית, קאמרית ואינסטרומנטלית ושירים. חלק מיצירותיו נוטות לנושאים יהודיים, בייחוד הסימפוניה השלישית על פי שירת מרים. יצירותיו המוקדמות מגלות השפעה של שומאן ומשנת 1868, כשהתיידד לראשונה עם ברהמס, ניכרת מאוד השפעתו של זה במוזיקה שלו. ארבע הסימפוניות של גרנסהיים (שהראשונה בהן נכתבה למעשה עוד לפני שהסימפוניה הראשונה של ברהמס יצאה לאור) מהוות דוגמה מעניינת לקבלת הסגנון הברהמסי על ידי מלחין אוהד ומוכשר בן זמנו. יצירותיו האחרונות של גרנסהיים, שהידועה ביותר ביניהן היא Zu einem Drama משנת 1902, מגלות את התרחקותו אל סגנון אישי יותר.
רשימת יצירות נבחרות > יצירות תזמורתיות

סימפוניה מס' 1 בסול מינור, אופוס 32, 1875
סימפוניה מס' 2 במי במול מז'ור, אופוס 46, 1882
סימפוניה מס' 3 בדו מינור ("מרים"), אופוס 54, 1887
סימפוניה מס' 4 בסי במול מז'ור, אופוס 62, 1895
קונצ'רטו לפסנתר בדו מינור, אופוס 16
קונצ'רטו לכינור מס' 1 ברה מז'ור, אופוס 42
קונצ'רטו לכינור מס' 2 בפה מז'ור, אופוס 86
קטע פנטזיה לכינור ותזמורת, אופוס 33
קונצ'רטו לצ'לו במי מינור, אופוס 78
דיברטימנטו, אופוס 53
רשימת יצירות נבחרות > מוזיקה קאמרית

רביעיית מיתרים מס' 1 בדו מינור, אופוס 25
רביעיית מיתרים מס' 2 בלה מינור, אופוס 31, 1875
רביעיית מיתרים מס' 3 בפה מז'ור, אופוס 51, 1886
רביעיית מיתרים מס' 4 במי מינור, אופוס 66
רביעיית מיתרים מס' 5 בלה מז'ור, אופוס 83
רביעיית פסנתר מס' 1 במי במול מז'ור, אופוס 6
רביעיית פסנתר בדו מינור, אופוס 20, בערך 1870
רביעיית פסנתר מס' 3 בפה מז'ור, אופוס 47, 1883
חמישיית פסנתר מס' 1 ברה מינור, אופוס 35
חמישיית פסנתר מס' 2 בסי מינור, אופוס 63, בסביבות 1897
חמישיית מיתרים מס' 1 ברה מז'ור, אופוס 9
חמישיית מיתרים מס' 2 בפה במול מז'ור, אופוס 89
סונאטה לכינור מס' 1 בדו מינור, אופוס 4, בסביבות 1864
סונאטה לכינור מס' 2 בדו מז'ור, אופוס 50, בסביבות 1885
סונאטה לכינור מס' 3 בפה מז'ור, אופוס 64, בסביבות 1898
סונאטה לכינור מס' 4 בסול מז'ור, אופוס 85
שלישיית פסנתר מס' 1 בפה מז'ור, אופוס 28
שלישיית פסנתר מס' 2 בסי מז'ור, אופוס 37
עוד שתי שלישיות פסנתר, בכתב-יד.
סונאטה לצ'לו מס' 1 ברה מינור, אופוס 12
סונאטה לצ'לו מס' 2 במי מינור, אופוס 87
סונאטה לפסנתר מס' 1 בפה מינור
רשימת יצירות נבחרות > יצירות למקהלה ולתזמורת

Nibelungen wiederfahrt, אופוס 73
Nornen wiegenlied, אופוס 65
Agrippina, אופוס 77
מבין יצירות אלה הוקלטו עד כה הסימפוניות, הקונצ'רטו לצ'לו, הסונאטה הראשונה לצ'לו ורביעיית המיתרים השנייה.
לקריאה נוספת

Koch, Dr. Hans-Oskar. Notes to the recording on Arte-Nova of the Complete Symphonies of Friedrich Gernsheim.
Ringer, Alexander. Friedrich Gernsheim (1839-1916) and the Lost Generation, Music Judaica, Volume III, Number 1, 5741/1980-1. pp. 1-13.
פיפילוטי ריסט

| --- | --- |

 לידה:  21 יוני 1962 (בת 62) גראבס, שווייץ
 שם לידה:  אליזבת׳ ריסט
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנויות שימושיות בווינה  Schule für Gestaltung Basel 
 תחום יצירה:  וידאו ארט 
 זרם באמנות:  פמיניזם, אמנות עכשווית 
 יצירות ידועות:  I'm Not the Girl Who Misses Much 
 פרסים והוקרה:  פרס ז'ואן מירו (2009)  Prix Méret-Oppenheim 
 www.pipilottirist.net
 
חשמלית ורודה בז'נבה, פיפילוטי ריסט
קו 17–71 פרט מתוך פנים חשמלית ורודה
פיפילוטי אליזבת׳ ריסט (באנגלית: Pipilotti Elisabeth Rist; נולדה ב-21 ביוני 1962) היא אמנית חזותית שווייצרית, הידועה בעיקר בעבודות וידאו ארט ניסיוני ואמנות מיצב. יצירתה מוגדרת בעיקר כאמנות סוריאליסטית, אינטימית, מופשטת, העוסקת בגוף הנשי, ומסווגות לעיתים קרובות כאמנות פמיניסטית.
עבודותיה של ריסט ידועות באיכויות רב חושיות. הן מציגות תמונות מוקרנות חופפות, רוויות בצבע, המשלבות סאונד ומוצבות כחלק מסביבה גדולה יותר עם אזורים בהם הצופה יכול לשבת ולנוח. עבודותיה הופכות לעיתים קרובות את המבנה או הסביבה של גלריית הקוביה הלבנה לחוויה חושית יותר, חויה חזותית המשלבת מישוש ושמע.
קורות חיים וקריירה

פיפילוטי ריסט נולדה בשם אליזבת׳ ריסט בגראבס בעמק הריין לאב רופא ואם מורה. בשנת 1982 היא החלה להשתמש בשם "פיפילוטי", שילוב של כינוי ילדותה "לוטי" עם שמה של גיבורת ילדותה, הדמות של בילבי בת גרב (Pippi Longstocking) מספרי הילדים של אסטריד לינדגרן. לפני שהחלה ללמוד אמנות וקולנוע, למדה ריסט פיזיקה עיונית בווינה במשך סמסטר אחד. בין השנים 1982 - 1986 למדה אמנות מסחרית, איור וצילום באוניברסיטה לאמנות חזותית בווינה. בהמשך למדה וידאו בבית הספר לעיצוב בבזל, שווייץ. משנת 1988 ועד 1994 היא הייתה חברה ב-Les Reines prochaines, להקת מוזיקה וקבוצת פרפורמנס. בשנת 1997 הוצגה עבודתה לראשונה בביאנלה בוונציה, שם הוענק לה פרס פרמיו 2000. בין השנים 2002–2003 הוזמנה על ידי פרופסור פול מקארתי ללמד באוניברסיטת UCLA כחברת סגל אורח.
ריסט חיה ועובדת בציריך עם בן זוגה היזם בלז רוט. לה ולרוט יש בן בשם הימלאיה.
סרטה העלילתי הראשון, ״פפרמינטה״, הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בוונציה ה-66 בשנת 2009. את עלילת הסרט היא מסכמת כ"אישה צעירה וחברותיה במסע למצוא את שילובי הצבעים הנכונים, איתם הם יכולים לשחרר אנשים מפחד ולהפוך את החיים לטובים יותר."
בכתבה בעיתון ה-גארדיאן ב-2011, ריסט מגדירה את הפמיניזם שלה: "פוליטית", היא אומרת, "אני פמיניסטית, אבל באופן אישי, אני לא. מבחינתי, דימוי האשה באמנות שלי לא מייצג רק נשים: הוא מייצג את כל בני האדם. אני מקווה שבחור צעיר יכול לקבל מהאמנות שלי מה שכל אישה יכולה לקבל"
עבודות אמנות

במהלך לימודיה, החלה ריסט ליצור סרטים בפורמט סופר 8 מ״מ. עבודותיה לרוב באורך דקות ספורות, ומתייחסות לפורמטים של תקשורת המונים כמו MTV ופרסום, עם שינויים בצבעים, במהירות ובסאונד. עבודותיה עוסקות בדרך כלל בסוגיות הקשורות למגדר, למיניות ולגוף האדם .
יצירותיה הצבעוניות והמוזיקליות משדרות תחושת אושר ופשטות. עבודותיה של ריסט נחשבות לפמיניסטיות על ידי מבקרי אמנות מסוימים ונמצאות באוספי אמנות חשובים רבים ברחבי העולם.
ביצירה ״I'm Not The Girl Who Misses Much״ (1986) ריסט רוקדת לפני המצלמה בשמלה שחורה עם שדיים חשופים, התמונות לעיתים מונוכרומטיות ומעורפלות. ריסטס שרה שוב ושוב את הביטוי "אני לא הבחורה שמתגעגעת להרבה", ומתייחסת לשורה הראשונה של השיר "Happiness Is a Warm Gun" של הביטלס. לקראת סוף הסרט, התמונה הופכת לכחולה ומטושטשת והסאונד מפסיק.
ריסט נודעה לשמצה בשל העבודה Pickelporno (Pimple porno)" (1992)", יצירה העוסקת בגוף הנשי ועירור מיני. העבודה נעשתה באמצעות מצלמה עם עדשת עין הדג הנעה מעל גופיהם של בני זוג. הדימויים טעונים בצבעים עזים, מוזרים, חושניים ומעורפלים בו זמנית.
עבודת הווידאו Sip My Ocean" (1996)", מוקרנת כהשתקפות מראה על שני קירות סמוכים ומציגה סדרה חלומית של דימויים של אישה לבושה בביקיני שוחה מתחת למים בין כוסות תה שוקעות, טלוויזיות וחפצים ביתיים אחרים. העבודה מלווה בפסקול של ריסט שרה את השיר "Wicked Game" של כריס איסאק, כשמדי פעם שומעים צרחות חוזרות ונשנות של ריסט למילים "אני לא רוצה להתאהב".
העבודה Ever is Over All" (1997)״ מציגה אישה צעירה הולכת לאורך רחוב בעיר בהילוך איטי, ומנפצת בפטיש בצורת פרח טרופי את חלונות המכוניות החונות. בשלב מסוים שוטר ניגש אליה. העבודה נרכשה על ידי המוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק.
תשעת קטעי הווידאו של ריסט ״Open My Glade״ הוצגו אחת לשעה על גבי מסך בכיכר טיימס בניו יורק, פרויקט של התוכנית "הודעות לציבור", שנוסדה בשנת 1980.
היצירה ״Pour Your Body Out״ היא מיצב מולטימדיה שהוזמן על ידי ארגון קלאוס ביזנבאך והוצב באטריום של המוזיאון לאמנות מודרנית בתחילת 2009.
עבודות אמנות > אוספים

עבודתויה של ריסט נמצאות באוספי הקבע של מוזיאונים וגלריות, כולל המוזיאון לאמנות מודרנית ומוזיאון גוגנהיים בניו-יורק, המוזיאון לאמנות מודרנית בסן פרנסיסקו MoMA, ומוזיאון המרכז Centraal באוטרכט.
תערוכות

'Robes politiques – Women Power Fashion', Textilmuseum St. Gallen, St. Gallen, Switzerland - March 19, 2021 – February 6, 2022
'Your Eye is My Island', National Museum of Modern Art, Kyoto, Japan - Aprll 6 to June 16, 2021
'Open My Glade (Flatten)', Contemporary Art in the Public Sphere, Zurich, Switzerland - March 1 – September 22, 2019
'Sip My Ocean', The Museum of Contemporary Art Australia, Sydney, Australia, November 1, 2017 – February 18, 2018
'Open My Glade (Flatten)', Times Square Arts Midnight Moment, New York, New York - January 2017
'Pixel Forest', The New Museum, New York, New York - October 26, 2016 - January 15, 2017
השפעה

היצירה "Ever is Over All" הוזכרה בשנת 2016 על ידי ביונסה בסרט שמלווה את אלבומה Lemonade בו נראית הזמרת הולכת ברחוב בעיר מנפצת חלונות של מכוניות חונות עם מחבט בייסבול.
הערות שוליים

↑  "Pipilotti Rist - Biography - Guggenheim Museum". www.guggenheim.org. נבדק ב-2018-04-14.
↑  "Pipilotti Rist: Pixel Forest". www.newmuseum.org (באנגלית). נבדק ב-2021-04-07.
↑  "Pipilotti Rist - Biography - Guggenheim Museum". www.guggenheim.org. נבדק ב-2018-04-13.
↑  "Artists — Pipilotti Rist — Biography — Hauser & Wirth". אורכב מ-המקור ב-2018-02-09. נבדק ב-2018-04-13.
↑  Schjeldahl, Peter (20 בספטמבר 2010), "Feeling Good: The art of Pipilotti Rist", The New Yorker, נבדק ב-15 ביולי 2019 {{citation}}:  (עזרה)
↑  Green, Tyler (host) (15 בדצמבר 2016), "No. 267: Pipilotti Rist, Mark Speltz", The Modern Art Notes Podcast, נבדק ב-2016-12-21 {{citation}}:  (עזרה)
1 2 3 4  Tomkins, Calvin (14 בספטמבר 2020). "The Colorful Worlds of Pipilotti Rist". The New Yorker (באנגלית אמריקאית). pp. 43–51. נבדק ב-13 בספטמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Pipilotti Rist Interview: A Visit to the Studio (באנגלית), נבדק ב-2021-04-07
↑  Schjeldahl, Peter (2010-09-20). "Feeling Good". ISSN 0028-792X. נבדק ב-2019-03-02.
↑  "Pipilotti Rist's Pepperminta, the Barnes Foundation and The Art of the Steal, and other new art films". www.artnet.com. נבדק ב-2019-03-02.
↑  Kennedy, Randy (2009-11-11). "The Uncomfortably Intimate Art of Pipilotti Rist". The New York Times. ISSN 0362-4331. נבדק ב-2019-03-02.
↑  Barnett, Laura (2011-09-04). "Pipilotti Rist: 'We all come from between our mother's legs'". the Guardian. נבדק ב-2018-04-14.
↑  Catherine M. Grant.
↑  Mondloch, Kate (2018). A Capsule Aesthetic: Feminist Materialisms in New Media Art. University of Minnesota Press. p. 43. ISBN 978-1-4529-5510-0.
↑  Mangini, Elizabeth (במאי 2001). "Pipilotti's Pickle: Making Meaning from the Feminine Position". PAJ: A Journal of Performance and Art. 23 (2): 1–9. doi:10.2307/3246502. JSTOR 3246502. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Holly, Rogers, Sounding the Gallery: Video and the Rise of Art-Music [Oxford University Press, 2013]
↑  "Sip My Ocean". Guggenheim. 1996-01-01. נבדק ב-2018-03-03.
↑  "Pipilotti Rist | MoMA". MoMA. נבדק ב-27 במרץ 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Pipilotti Rist | Guggenheim". Guggenheim.org. נבדק ב-27 במרץ 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Pipilotti Rist | SFMOMA". SFMOMA. נבדק ב-27 במרץ 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Pipilotti Rist: Expecting | Centraal Museum Utrecht". Centraal Museum. נבדק ב-27 במרץ 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Is Beyoncé's Windshield-Destroying Stroll in Lemonade Based on This '90s Art Film?". Slate.com. Slate. נבדק ב-6 במאי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007509748505171  PLWABN: 9810816541205606  BIBSYS: 99010987  BnF: cb14440112h (data)  CANTIC: a10875724  CiNii: DA15048394  GND: 119215985  ICCU: UBOV110026  ISNI: 0000 0001 2144 4848  KulturNav: 56c2ca8a-5057-4740-940e-92678ca237f0  LCCN: n96110666  LNB: 000249499  MusicBrainz: 9f8bd506-cb45-4da8-9eb4-451961e79bc7  NDL: 01138260  NKC: js20051017055  NTA: 163886741  PIC: 19203  RERO: 02-A003748692  RKD: 125276  SIKART: 4006655  SNAC: w6qz5wfg  SUDOC: 059350113  ULAN: 500115980  VIAF: 96541146   WorldCat (עם VIAF): 96541146
פיפיון אדום-גרון

| פיפיון אדום־גרון |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: דמויי־דרור
משפחה:: נחליאליים
סוג:: פיפיון
מין:: פיפיון אדום-גרון
שם מדעי
 Anthus cervinus ‏פאלאס, 1811
תחום תפוצה


פיפיון אדום־גרון בסין
פיפיון מהצד
Anthus cervinus
פִּיפְיוֹן אדום-גרון (שם מדעי: Anthus Cervinus) הוא ציפור שיר ממשפחת הנחליאליים שצבע חזהו חום־חלוד. במראהו הוא דומה לפיפיון שדות ולפיפיון עצים. אורך גופו הוא 14–16 ס"מ, מוטת כנפיו היא 27 ס"מ, אורך כנפו הוא 8–9 ס"מ ומשקלו הוא 19–23 גרם. הוא ניזון בעיקר מחרקים ומחסרי חוליות.
אטימולוגיה

את שמו המדעי "Anthus" קיבל מהמיתולוגיה היוונית על שם אנטאוס, בנו של אטונואוס והיפודמיה שהותקף ונטרף על ידי סוסיו של האב. האלים, זאוס ואפולו, הפכו את אנטאוס לציפור. הציפור מהסוג "Anthus" פיפיון נקראת על שמו של אנטאוס.
את שמו "cervinus", שזוף, קיבל בשל צבע גרונו שבזמן תקופת הקינון מקבל צבע אדמדם.
פירוש נוסף לשמו Anthus cervinus - "עשבוני אדמדם": Anthus היא ציפור שדות ומישורי עשב שהוזכרה על ידי פליניוס הזקן (סופר, חוקר טבע ומפקד צבא וצי רומא) בספרו המפורסם "תולדות הטבע". Cervinus - בעל צבע של אייל.
תיאור הציפור

מבנה גופם של הפיפיונים מזכיר את המבנה של הנחליאלים. בדומה לנחליאלים הפיפיון מבלה את רוב זמנו בצעידה על הקרקע כשגופו נטוי אופקית בחיפוש אחר מזון. הפיפיון הוא היחיד מבין הציפורים עם הבדלים עונתיים בגווני הנוצות. בלבוש החורף כל חלקי הגוף העליונים של הזכר שחומים, ונוצותיו עטורות בשוליים חומים בהירים צבע הלחיים, הסנטר והגרון חום־בז' עם גוון ורדרד. החזה וצדי הגוף מפוספסים בכתמים היוצרים מעין פסי אורך. הזנב שחום ושוליו לבנבנים. בלבוש החורף מראה הנקבה דומה למראה הזכר מלבד חוסר הגוון הוורדרד בלחייה של הנקבה. לקראת הקיץ קיים חילוף חלקי בצבעי הנוצות וקדמת הצוואר, הסנטר והחזה מקבלים גוון חום אדמדם. אורכו של הפיפיון הוא כ־14-15 ס"מ ומשקלו כ־16-29 גרם ומוטת הכנפיים היא 27 ס"מ. השינוי בין הנקבה לזכר נראה בגווני הוורוד שעל חזה ועל ראשה שהם יותר בהירים ופחות נרחבים מאצל הזכר.
תפוצה ומגמות אוכלוסין > תפוצה בעולם

הפיפיון דוגר מצפון סקנדינביה ומזרחה לרוחב סיביר. הפיפיון נודד מאזורי קינונו כבר בתחילת חודש אוגוסט. נמצא צפונית לחוג הארקטי ברצועה צרה דרך הטונדרות האירופאיות והאסיאתיות עד למייצר ברינג. חורפים בעיקר באפריקה בדרומה למדבר סהרה ודרום מזרח אסיה.
תפוצה ומגמות אוכלוסין > תפוצה בארץ

הפיפיון מבקר בארץ בתקופת הנדידה במשך חודשי אוקטובר ונובמבר, לעיתים גם מעט בחודשי ספטמבר ובדצמבר. חולף על פני רוב חלקי הארץ בהמוניו. בעיקר בעמקים ובערבה בדרך כלל בלהקות גדולות.
תפוצה ומגמות אוכלוסין > אזורי מחיה

הפיפיון חי בשטחי ביצה עם ערבי נחל, בנחלים עם גומא, בביצות כבול ובתלוליות בטונדרה. את החורף הוא מבלה בשטחים של כרי דשא לח או רטוב, אזורים חשופים בוציים, ביצות גדות בוציים של נהרות ומקווי מים אחרים. כולל שדות וצוקים לעיתים בגובה של עד 3,000 מטרים. לפעמים מצטרף לאזורי המחיה של הנחליאלי הצהוב אך לא בתקופת הרבייה. נדיר להבחין בפיפיונים כיוון שהם נסתרים בצמחייה בחיפוש אחר מזון ונגלים רק כאשר הם מפחדים או נבהלים.
תזונת הציפור

תזונתו של הפיפיון מורכבת בעיקר מחרקים ומחסרי חוליות אחרים ומגוון חומר צמחי. תזונתו הכללית כוללת: זבובונים, שפיריות, חגבים, צרצרים, עשים, פרפרים (זחלים ובוגרים), רימות זבובים, נמלים, חיפושיות, עכבישים, רכיכות, תולעים וזרעי דשא. הפיפיון מלקט את מזנו על פני הקרקע, לעיתים קרובות באזורים בוציים ובין האצות בחוף הים.
קינון ודגירת הציפור

תקופת הרבייה נמשכת מיוני ועד יולי. את החיזור מתחיל הזכר במעוף אלכסוני לגובה של כ־20 מטרים ומבצע צניחה כלפי מטה וממשיך במעוף אופקי תוך רפרוף בכנפיו למרחק של כ־50 מטרים לפני הירידה לקרקע. את הקן בונה הנקבה בחלל האדמה, על תלולית או בגדה, ולעיתים בקצה מנהרה קצרה שנעשתה על ידי הזכר. שניהם מביאים חומר לבניה אבל בשלבים המאוחרים עושה זאת הזכר לבדו,. צורתו של הקן היא כצורת כוס הבנויה מעלים ומגבעולי דשא. בתחתית הקן מונחים טחב ועלים יבשים ועליהם עשב עדין ונוצות ושער שזורים יחדיו. הנקבה מטילה כ־2–7 ביצים בדרך כלל 5–6. הדגירה היא כשבועיים ושני בני הזוג מאכילים את הגוזלים. לאחר 12 ימים הגוזלים מוכנים לעזוב את הקן.
הערות שוליים

↑  פיפיון אדום־גרון באתר הרשימה האדומה של IUCN
1 2  פיפיון אדום־גרון, באתר www.yardbirds.org.il
↑  מגדיר הציפורים של ישראל - פיפיון אדום־גרון, באתר פורטל צפרות
↑  מדריך לציפורים בישראל, כתר, 1990
↑  החי והצומח של ארץ ישראל, משרד הביטחון-הוצאה לאור, 1985
פרדריק לוגרד

| --- | --- |

 לידה:  22 בינואר 1858 צ'נאי, הודו הבריטית 
 פטירה:  11 באפריל 1945 (בגיל 87) דורקינג, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  המכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט  בית הספר רוסאל 
 בן או בת זוג:  פלורה שאו (11 ביוני 1902–?) 
 השתייכות:  הצבא הבריטי 
 דרגה:  גנרל 
 פעולות ומבצעים
 המלחמה המהדית 
 עיטורים
 מדליית המייסדים (1902)  אות השירות המצוין  אביר הצלב הגדול במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש  חבר במסדר האמבט  דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת הונג קונג 
 
פרדריק ג'ון דילטרי לוגרד (באנגלית: Frederick John Dealtry Lugard, 1st Baron Lugard‏; 22 בינואר 1858 – 11 באפריל 1945), היה חייל בצבא בריטניה, מגלה ארצות באפריקה וכיהן כמושל הונג קונג וכמושל כללי של ניגריה.