stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית התמחוי לילדים בקזבלנקה
היסטוריה של בית התמחוי לילדים > 1948–1964

בשנת 1948, החל זרם הגירה לישראל, אך לפי נתוני הג'וינט מ-1952, הוא היה קטן מהריבוי הטבעי של האוכלוסייה. בנוסף, הייתה תנועת הגירה מהמלאחים שבפריפריה אל המלאח שבקזבלנקה.
מתחילת שנות החמישים, החלו ארגונים יהודים להפנות מאמצים רבים יותר לחיזוק האוכלוסיות היהודיות בארצות האסלאם. הג'וינט תרם סכומי כסף גדולים לתמיכה ביהודים במרוקו. לפי הערכה מ-1949, הג'וינט השקיע כ-2 מיליון דולר באמצעים אלה. לפי דייוויד בנסוסן, הסיוע השנתי של הג'וינט היה בין 1.5–2 מיליון דולר (25 מיליון דולר של היום), שהוקצבו בין השאר לסיוע בהשגת מזון ושירותי חינוך ובריאות, וב-1958 קרוב ל-30% מהאוכלוסייה היהודית קיבלה סיוע מהג'וינט. ההחלטה האסטרטגית של הג'וינט הייתה להשקיע את רוב הסיוע בתמיכה בילדים, ובמסגרת זו תמך הארגון גם בבית התמחוי לילדים. בשנת 1948, הג'וינט הסכימה לשתף פעולה ולתמוך בהית התמחוי לילדים ובכל הארגונים נוספים הפועלים למען הילדים בקזבלנקה. התמיכה הזאת רק הלכה וגברה עם השנים. הג'וינט תמך בארגונים רבים ביניהם:
| --- | --- |
תלמוד תורה: 1400 ילדים
חב"ד: 780 ילדים
אוצר התורה: 630 ילדים
אם הבנים: 350 ילדים
גן ילדים לה מת'רנל: 350 ילדים
בית תמחוי SP: 300 ילדים
מעון יום פינזי (AIU): 185 ילדים
בית התמחוי היה אחד מבין מספר ארגונים שבהם תמך הג'וינט. תזכיר שנשלח להנהלת הג'וינט ב-1956 כלל הערכה "הערכה גסה" של מספר הילדים הנתמכים על ידי הארגון בקזבלנקה, ביניהם 300 ילדים בבית התמחוי. בית התמחוי המשיך לסבול מצפיפות, אך לאחר 1956 החלה החלה האוכלוסייה במלאח לעזוב את העיר בהדרגה.
רבים מילדי בית התמחוי נקלטו בהמשך על ידי בתי הספר של אליאנס, אך לא תמיד היה עבור מקום בבתי הספר. למשל, במהלך שנת הלימודים 58–1957, שש כיתות מבית התמחוי, לא יכלו להתקבל לאליאנס. המצב נהיה קשה יותר לאחר שמרוקו קיבלה את עצמאותה, כיוון שהכיתות האירופיות במרוקו, שהיו פתוחות לילדים יהודיים, צומצמו בצורה משמעותית. בבתי הספר של אליאנס חויבו ללמד גם בשפה הערבית ולגייס מורים ערביים. ארגון האליאנס סבל גם מתקציב ממשלתי מקוצץ.
בשנת 1961, בעקבות הגירתו של סוראקי לצרפת, מונה ד"ר אבודארם לנשיא הארגון. בעקבות השינוי, שונה גם הרכב הוועד המנהל.
בשנת 1964, הופסקה פעילות הארגון לאחר 24 שנים. תלמידי בית התמחוי הועברו למוסדות יהודיים אחרים שהיו בקזבלנקה.
בשנת 1967 קיבל אליאס סוראקי את אות לגיון הכבוד של צרפת, בעיקר בשל נדיבותו ומעשי החסד במרוקו.
מעמד משפטי ותקנון

נשיא הארגון היה האחראי הבלעדי על תפעול בית התמחוי, וזאת באמצעות מנהל, שנבחר על ידי הנשיא וועד הארגון. תפקידו של המנהל היה לבדוק את ניהול ספרי החשבונות, תפקודם התקין של המטבחים והכיתות, לדאוג לאספקת המצרכים, לניהול המלאי, למשא ומתן מול הספקים, להעברת הזמנות ולקבלת הסחורה. הג'וינט היה משגיח על תפקודו ומעביר הערות ודו"חות ביקורות לנשיא. בשנות ה-50 וה-60, המנהלים היו מר כהן ומר טובול. בשנת 1959, שלוש שנים לאחר עצמאות מרוקו, החליף בית התמחוי את התקנון והתאים אותו לחקיקה המרוקאית החדשה.
ארגונים תומכים > הג'וינט

החל משנת 1948 תרומת הג'וינט הייתה מכרעת, לרוב באמצעות העברת תקציבים לארגונים אחרים, כגון אליאנס, שהפך לארגון הבולט ביותר במרוקו. הג'וינט מימן את כל תקציב המזון של הארגון, שהיווה את חלקו העיקרי של התקציב. בנוסף להוצאות תפעול חדר האוכל, הג'וינט היה מספק בעקביות את המצרכים כגון: חלב, חמאה, גבינה, שמן, שעועית, קמח, אורז, סוכר וריבה. הג'וינט הזמין צוותים של רופאים. ביקורי הרופאים נערכו לפחות שלוש פעמים בשנה. דוחות היו נשלחים להנהלה הראשית בארצות הברית דרך נציגי הג'וינט בז'נבה ובפריז. בנוסף, הג'וינט שלח מומחים רבים על מנת לבדוק את תקינות ניהול הארגון והשימוש במשאבים שהוקדשו. המנהלים היו שולחים דוחות. מסקנותיהם, והמלצותיהם היו מופנים להנהלת בית התמחוי. בדו"ח השנתי של הג'וינט משנת 1958 נכתב: "בנוגע לבית התמחוי לילדים... הושגו מספר שינויים חיוביים. הוקמה מרפאה חדשה והקודמת הפכה למקום לשטיפה והכנת הירקות, אשר מאפשר לשמור על כללי ניקיון ברמה גבוהה יותר ומקל על עבודת צוות המטבח. נרכש ציוד חדש למטבח, אשר חוסך עבודה ומועיל לשמירה על הניקיון. אחת הכיתות הפכה לחדר אוכל, מה שמאפשר להגיש ארוחות יותר ביעילות."
בשנת 1956, העלות היומית של תקציב התזונה של הג'וינט הייתה משוערת לסכום בגובה 8,938 פרנק. בשנת 1957, העלות השנתית של הארוחות הגיעה ל-2,234,750 פרנק, סכום שווה ל-48,000 אירו כיום. בשנת 1962, העלות החודשית של הארוחות הייתה 8,982 פרנק חדש, והוצאות התפעול הגיעו ל-4,750 פרנק חדש – עלות חודשית של כ-30,400 אירו לפי ערך המטבע בשנת 2021. הג’וינט היה גם מחלק בגדים, לפחות פעם בשנה. למשל, בשנת 1958, תקציב הביגוד של בית התמחוי הגיע ל-957,050 פרנק (17,750 אירו בשנת 2021). כל שנה, נציג הג'וינט במרוקו היה כותב דו"ח כספי על כלל הפעילויות במרוקו. דו"חות האלה מראים שמספר הילדים שנתמכו על ידי בית התמחוי נע בין 300 ל-315, חוץ מאשר שנת הפעילות האחרונה, ב-1964, בה מספר הילדים היה 210.
ארגונים תומכים > אליאנס

התרומה של ארגון אליאנס במישור החינוכי הייתה משמעותית. הארגון סיפק את המנהלות, המורות והסייעות החינוכיות. הוא גם דאג לתוכנית החינוכית. אליאנס היה מקבל מימון חלקי מהג'וינט. הלימוד היה בשתי שפות, צרפתית ועברית.
ארגונים תומכים > אוז"ה

ארגון אוז"ה היה מאוד פעיל במרוקו. תרומתו לבית התמחוי החלה לקראת סוף שנות ה-40. בשיתוף פעולה עם הג'וינט, אוז"ה היה שולח רופאים, לפחות שלוש פעמים בשנה, במטרה לבדוק את כל 300 הילדים. במקרה חירום או במידת הצורך, היו שולחים את הילדים למרפאה של אוז"ה בקזבלנקה. אוז"ה השתתף בתוכנית התזונתית של בית התמחוי בתמיכה ומימון חלקי של הג'וינט. הוא יזם תוכנית לשיפור תזונתי, ובית התמחוי שימש כפיילוט לתוכנית. בעקבות הצלחת התוכנית, היא הופעלה במוסדות נוספים ברחבי מרוקו. על אוז"ה הייתה מוטלת משימת הבדיקות הרפואיות השגרתיות של הילדים, תוכנית החיסונים השנתית, הטיפול הרפואי במחלות הילדים, ובנוסף החזיקה מרפאה במתחם בית התמחוי, בה הילדים החולים היו מטופלים. בתחילת שנות ה-50, הקים אוז"ה בקזבלנקה מרפאה עם ציוד מתקדם, יחד עם צוות רפואי ברמה גבוהה. המסגרת הזו הייתה יכולה להתמודד עם המחלות השגרתיות יחד עם מקרי חירום כגון הרעלת מזון, כפי שקרה בבית התמחוי בשנת 1961.
אוז"ה החל בקמפיין במטרה להתמודד עם מחלת הגרענת, וילדי בית התמחוי נבחרו להשתתף בטיפול. בשנת 1954, כ-70 אחוז מהילדים סבלו מהמחלה. שנה לאחר מכן, 50 אחוז, ואחרי שנתיים, 30 אחוז. בשנות ה-50, יזם האוז"ה מערך טיפול בהקרנות לילדים, במטרה להתגבר על הגזזת ומחלות אחרות. ילדי בית התמחוי נכללו גם בתוכנית הרפואית הזאת. מספר עשורים מאוחר יותר, עורר טיפול זה ביקורת. בשנת 1959, השתמש אוז"ה לראשונה במרוקו בטיפול אנטיביוטי בגריזופולבין נגד הגזזת, ככל הנראה בהצלחה וללא תופעות לוואי לטווח ארוך.
פעילות בית התמחוי

אחד האתגרים של בית התמחוי היה בחירת הילדים אשר יתקבלו למסגרת. למשל, בשנת 1961, הוגשו 400 בקשות עבור 300 מקומות פנויים בלבד. שירותי הרווחה של הג'וינט בחנו את הבקשות על פי 15 קריטריונים, שעל פיהם דורגו ונבחנו הבקשות.
פעילות בית התמחוי > תוכנית תזונה משופרת (1948)

בשנת 1948 יזם אוז"ה את תוכנית לשיפור התזונה של הילדים והחל יישמה בבית התמחוי. לפי התוכנית, בנוסף לארוחת הצהריים הוגשה ארוחת ביניים המורכבת מלחם וריבה בליווי משקה מזין. בשנת 1949, עלות ארוחת הביניים עבור אוז"ה, הייתה 20 פרנק לילד.
פעילות בית התמחוי > התוכנית לשיפור התזונה (1956)

התכנית השנייה גובשה בשנת 1955, בעקבות המלצותיו של ד"ר שמידט, אשר סבר שרצוי להוריד את הבשר מתזונת הילדים ולהחליפו במוצרי חלב, דגים וביצים. כדי לבחון את יעילות הדיאטות, ערכו האוז"ה והג'וינט ניסוי שמהלכו נבחנו באופן שיטתי שינויים בגובה, משקל ובריאות כללית של הילדים בחמש מסגרות נתמכות, כאשר בשלוש מסגרות, בכללן בית התמחוי, נעשו שינויים ושיפורים בתזונה, ובשתי מסגרות, שהיוו את קבוצת הביקורת, לא נעשו שינויים כלל. התכנית יצאה לדרך בחודש מרץ 1956. לפי דיווחי הג'וינט, השיפור ניכר תוך שישה חודשים. הרופא התזונאי שם לב שכל הילדים בקבוצת הניסוי מתחת לגיל שמונה היו במצב בריאותי טוב יותר מילדי קבוצת הביקורת אשר לא זכו לקבל את אותה הדיאטה. הילדים עלו במשקל, הם גדלו מהר יותר, רמת ההמוגלובין הייתה טובה, הם לא סבלו מחוסר וויטמינים והיו "נראים טוב יותר". אותה התכנית אומצה מספר שנים לאחר מכן על ידי מוסדות ילדים שונים במרוקו. בשנת 1959, פורסם נמסר דו"ח פנימי המציין שהדיאטה לא כוללת מספיק חלבונים, בעיקר בגלל חוסר בחלב וגבינה במנה התזונתית.
פעילות בית התמחוי > ניהול בעת משבר (1961)

בתאריך 11 בינואר 1961, בשעות הצהריים, 44 ילדים בני 5-6 מבית התמחוי לילדים סבלו מהרעלה תזונתית אשר באה לידי ביטוי דרך הקאות, כאבי בטן ושלשולים. הילדים קיבלו טיפול מידי במסגרת המרפאה של אוז”ה. הג’וינט ואוז”ה החלו מיד בדיקה יסודית, תחת הנהלתו של ד"ר טוויל, אשר הגיע למסקנה שמקור ההרעלה נובע מהמצב הבריאותי של צוות המטבח. ד"ר טוויל נתן הנחיות לעתיד: בדיקה רפואית יסודית של כל הצוות האחראי על התזונה יחד עם נקיטת אמצעי היגיינה קפדניים. בארכיון הג’וינט, לא נמצא תיעוד על המקרה.
פעילות בית התמחוי > חלוקת בגדים

עד שנת 1948, חלוקת הבגדים התאפשרה בזכות הרשויות בקזבלנקה אשר סיפקו בדים לחייטים. הם תפרו בגדים ללא עלות ומתנדבים חילקו את הבגדים לילדים. החל משנת 1948 הג'וינט דאג לחלוקת הבגדים לפחות פעם בשנה והקדיש לכך תקציב משמעותי. לדוגמה, בשנת 1958, 303 ילדי בית התמחוי קיבלו בגדים בשווי 957,050 פרנק (כ-20,200 אירו במונחי 2021).
פעילות בית התמחוי > מחנות קיץ

הארגונים היהודיים והרשויות הבינו את הצורך בחופש באוויר הפתוח עבור הילדים, שרובם לא יצאו מהמלאח ולא הגיעו מעולם לאוקיינוס או להרים. ארגון "L'Aide scolaire" ("הסיוע החינוכי") מקזבלנקה ארגן מחנות קיץ החל מסוף שנות ה-40, ותנועת ה-DEJJ (המחלקה החינוכית של הנוער היהודי) הכשירה מחנכים ומדריכים כדי לנהל ולהפעיל את מחנות הקיץ, שמומנו על ידי הרשויות והג'וינט. עם זאת, בית התמחוי לא נבחר להשתתף במחנות קיץ אלו, והפתרון החלופי שנמצא עבור הילדים היה קייטנת "Colonie urbaine" ("קייטנה עירונית"). במהלך חופשת הקיץ, לא התקיימו לימודים, אך הילדים היו מגיעים לבית התמחוי בו הם קיבלו שלוש ארוחות ביום, יחד עם פעילויות באוויר הפתוח, המאורגנות על ידי הצוות. בשלושה מחזורים של מאה ילדים, השתתפו הילדים בתוכנית קייטנה נוספת: ארגון אליאנס העמיד לרשות המארגנים בית ספר שהיה ממוקם בפרבר של קזבלנקה, לא רחוק מהחוף, בו הילדים יכלו לישון ולאכול. בשעות הבוקר, הילדים יצאו בליווי מדריכים והגיעו לחוף, שם הם השתתפו בפעילויות שונות.
נשים יהודיות באתיופיה

נשים יהודיות באתיופיה בדומה לנשים בחברות מסורתיות ככלל, חיו במסגרת משפחתית פטריארכלית שבה מעמדן היה נחות משמעותית ממעמדו של הגבר במשפחה. הנשים היהודיות באתיופיה החזיקו בנוסף לכך במנהגים מסורתיים ודתיים שונים אשר שימרו את מעמדן החברתי והמשפחתי. עליתם של יהודי אתיופיה לארץ ישראל אופיינה בשינוי מעמדן של הנשים האתיופיות, בייחוד במסגרת המשפחתית, אך גם הציבה אותן בפני סכנת אלימות במשפחה בשל ערעור יחסי הכוחות הפטריארכלים בחברה הישראלית.
תפקידה של האישה במשפחה

בדומה לחברות מסורתיות אחרות, החברה באתיופיה מוגדרת כפטריארכלית. בשל כך המבנה המשפחתי באתיופיה מאופיין בחיים בקהילות המחולקות למשפחות מורחבות בהן גיל ומגדר הן המשתנים המשמעותיים המבטיחים סטטוס חברתי גבוה לגברים ומבוגרים. האישה, בדומה לילדים, נחשבת לרכושו של אביה ולאחר מכן לרכוש בעלה ומשום כך מחויבת לציית לגבר במשפחה. תפקידה של האם במשפחה היה בעיקר כרוך בעבודות הבית, טיפול בגידולים שסמוכים לבית וכן, גידול הילדים. האם באתיופיה נהגה לשמור על קרבה פיזית צמודה לתינוקה, כאשר הוא רכוב על גבה במשך שעות רבות ביום כאשר מגיל שנה ועד גיל שלוש האם לא נפרדה מתינוקה ושניהם נתפסו כיחידה אחת. בדומה לכלל המשפחות באתיופיה, גם במשפחות היהודיות בלטה הנחיתות המבנית הנשית באמצעות תפקידן המשני בכלכלת הבית ביחס לגבר, וכן בשל עיסוקן הביתי ותלותן הכלכלית באב המשפחה. בכל מקרה של סטייה, ולו הקלה ביותר בהתנהגות המתבקשת מנשים ומילדים, הגבר רשאי להענישם בכוח פיזי, דבר אשר נתפס בקרב הקהילה כולה כאקט לגיטימי. "חינוך" האישה בעזרת אמצעים אלימים נחשב כדבר שגרתי ולגיטימי, ובמצבים בהם אישה התווכחה עם בעלה או סירבה למלא את רצונו כולל סירובה לקיים עמו יחסי מין, נחשב הדבר כהצדקה לגיטימית להכאתה. מכיוון שהאב\ הגבר הוא מקור הסמכות הבלעדית במבנה המשפחתי בחברה האתיופית, תפקידיה של האישה חויבו להיות ברוחו של האב ולפי תכתיביו. כך למשל, אף על פי שמלאכת חינוך הילדים היה תפקידה של האם, עקרונות החינוך והתווית הערכים נעשו מכוח סמכותו של האב ועל פי מרותו בלבד. השקפת העולם הקהילתית של יהודי אתיופיה גרסה כי כלל ענייני הקהילה שייכים לקהילה בלבד כך שכל העניינים המשפחתיים צריכים להישאר בתוך המשפחה. כפועל יוצא מהשקפת עולם זו, רכילות או דיווח לאחרים על בעיות זוגיות או בתוך במשפחה נחשבו להתנהגות סוטה דבר אשר הגביל רבות את יכולתה של האישה להתמודד עם אלימות או ניסיונות לרצח אותם חוותה מצד בעלה.
מנהגי הנידה

כחלק מחוקי טהרת הדם נדרשו הנשים היהודיות להיטהר לאחר המחזור החודשי. טהרתן של הנשים בזמן נידה הובטחה באמצעות הימצאותה של בקתה מיוחדת לנשים נידות בכל כפר יהודי באתיופיה. באמהרית נקראו הבקתות "בקתת הקללה" (ימרם גוג'ו או מוגת גוג'ו) או "בקתת הדם" (יה דם גוג'ו). בקתות אלו הוצבו בשוליו של כל כפר ונחשבו מחוצה לו. על פי המסורת אישה מדממת נחשבה לטמאה ועליה להיות מנודה מהקהילה. משום כך על האישה בזמן נידה לשבת בבקתה המיועדת לכך (בקתת הקללה או בקתת הדם) עד שייעלם הדם מגופה. אישה בזמן מחזור ישבה בבקתה זו מרגע הופעת דם המחזור ועד שקיעת השמש ביום השביעי, גם אם הפסיקה לדמם קודם לכן. הנשים הורשו לצאת מהבקתה רק לשם עשיית צרכים, הבאת מים מהנהר או איסוף עץ להבערה. מכיוון שחל איסור גם על בני משפחתה של האישה בנידה לבוא עמה במגע, נשות משפחתה הניחו עבורה את ארוחותיה ליד גדר האבנים בכניסה לבית הקללה. הבגדים אשר על גופה ואף החפצים והכלים שבהם השתמשה האישה בנידה נחשבו טמאים והיו צריכים לעבור טיהור לאחר תקופת הבידוד, וכן נדרשה האישה לטבול בנהר בתום שבעת הימים לשהותה בבקתה.
יחסן של הנשים היהודיות באתיופיה כלפי בקתת הנידה הוא יחס אמביוולנטי עד היום. בעוד נשים מסוימות רואות בבקתת הנידה מקום של בריאות, אחווה נשית יהודית וכן מקום ללמידת האישה את הקשר עם גופה, נשים אתיופיות אחרות תופשות את הדרתן לבקתות הנידה כפעולה אשר מציבה אותן תחת מעמד של נחותות וסובלות. נשים אלו מתארות תחושות שליליות כגון פחד ורעב במהלך השהות בבקתת הנידה. אך בעוד יחסן האמביוולנטי של הנשים היהודיות באתיופיה כלפי בקתת הנידה, הגישה התאורטית השכיחה בשנות השמונים מייחסת את הדרת הנשים המדממות כביטוי לנחיתות נשית. תאוריה זו מבקשת לטעון כי טקסים המקושרים עם הגוף מייצגים סתירות חברתיות ושהגוף הפרטי והקולקטיב החברתי משקפים זה את זה בתחום הסימבולי. כך טיפול בטהרת הגוף משקף איומים חיצוניים ופנימיים על המבנה החברתי.
מנהגי הנידה > מנהגי הנידה במדינת ישראל

קליטתם של יהודי אתיופיה בישראל נעשתה באמצעות קליטה מתווכת, כלומר, במרכזי קליטה ולא באמצעות הענקת סל קליטה. המודל של קליטה מתווכת שימש בעיקר לקליטה של עולים בסיכון גבוה. מכיוון שקליטתם של עולי אתיופיה בוצעה באמצעות מדיניות נבדלת אשר יצרה תחושות של תלות, ניכור וחוסר שילוב חברתי, נמצאו העולים בסטטוס של חוסים במוסד טוטלי הנתונים בידיהם של פקידי הקליטה אשר החזיקו בידיהם את כלל המשאבים הנדרשים. בתוך מרכזי הקליטה נמצאו הסומכות אשר היו נשים מטעם הסוכנות שתפקידן היה ללוות את הנשים העולות בעיסוקיהן היומיומי, כאשר ההשלכות של הדבר באו לידי ביטוי בהתערבות רבה בחיי העולות ובמנהגיהן. כחלק מהתערבות זו סירבו הסומכות לאשר לנשים האתיופיות לקיים את מצוות הנידה כפי שנהגו לקיימה באתיופיה. כתוצאה מאיסור זה, חשו הנשים האתיופיות כי הן טמאות ומטמאות ועל כן נידו עצמן מהחברה וממשפחתן באמצעים שעמדו לרשותן כדוגמת הסתגרות במשך שבוע בתוך ארון בגדים.
אך לא רק גילויי הסתגרות הפגינו הנשים האתיופיות. חלק מהנשים הביעו גילויים המצביעים על מחאה אקטיבית כדוגמת ישיבה בחצרות מרכזי הקליטה ואכילה מקופסאות פלסטיק בלבד בזמן ימי הנידה. במרכזי קליטה מסוימים נשים בנידה התגוררו בחדר נפרד. מקרים מסוימים המתוארים במאמרם של שרעבי וסיקורל מצביעים על התנהגות אלימה מצדן של נשים אשר עמדו על רצונן לשהות במתחם נפרד בזמן נידה עד אשר אפשרו להן הסומכות שהות נפרדת. מאבקן של הנשים האתיופיות לקיום מנהגי הנידה, משמר בעיני התרבות הקולטת את מעמדן הנחות, אך נשים אתיופיות רבות ראו בקיום מנהגים אלו כביטוי לעוצמה ולעצמאות נשית. בעוד הסומכות ראו את עצמן כמי שמסייעות לנשים הללו להיפטר ממנהג ארכאי ובכך להשתלב בחברה הישראלית השוויונית, חשו הנשים האתיופיות כי הסומכות הדירו אותן ממרחב המבטא סוג של כוח אשר היה טמון במסורת בה החזיקו. מאפייני המנהג סייעו בתפישתו כמאפשר עצמאות ועוצמה לנשים, וכמרחב אשר סיפק לנשים אחווה ותמיכה קהילתית ואף הפוגה מתלאות היומיום.
חינוך והשכלה

מבחינת הקניית חינוך ולמידה, בשל היותה של המשפחה האתיופית יחידה כלכלית, הבנים הצעירים במשפחה נשלחו ללמוד מחוץ לבית רק אם המצב הכלכלי אפשר לוותר על כוח העבודה שלהם. כחלק מהמהפכה הפוליטית בעלת האידאולוגיה המרקסיסטית שהתרחשה ביוני 1974 באתיופיה, חלו תמורות רבות בתחומים שונים וביניהם גם בתחום החינוך. כחלק מתוכנית "ביעור הבערות", כפרי יהודים נפתחו לחינוך חילוני שכן תופעה זו לא הייתה קיימת בעבר. אך השינוי הבולט ביותר בתחום החינוך היהודי היה הצטרפותן של הבנות למערכת החינוך. בנות באתיופיה כאמור כמעט ולא זכו לחינוך מחוץ לכותלי ביתן, עתה משזכו הצעירות להשכלה ברוח התעמולה הקומוניסטית, אשר קידמה ערכים כגון שוויון, לא הסכימו הצעירות להמשיך לחיות בדרך החיים המסורתית בה זכו למעמד נמוך משמעותית בהשוואה לגברים. נשים החלו לסרב לציית לחוקים המסורתיים הנהוגים בקהילות בהן חיו ואף בחלקן עזבו את הכפרים כדי לרכוש השכלה ולחפש תעסוקה. זהו תהליך אשר הוביל בחלקו לנישואי תערובת של נשים יהודיות עם נוצרים, דבר אשר כמעט ולא קרה טרם לכן. נוסף על כך, החלה תופעה נוספת שבמהלכה בנות צעירות הצטרפו לקבוצות שפעלו באותם ימים ועלו לארץ כאשר הן עושות זאת ללא משפחתן.
חינוך והשכלה > תפקיד האם המחנכת במדינת ישראל

חינוך הילדים בחברה האתיופית ותפקידן של הנשים בתחום זה, עברו אף הם שינוי משמעותי בתהליך ההשתלבות החברה הישראלית. באתיופיה, מעורבותה של המשפחה בכלל ושל נשות המשפחה בפרט בחינוך הילדים הייתה גבוהה מאוד. עיקר חינוכם של הילדים התקיים בתוך המסגרות המשפחתיות והקהילתיות תוך שיתוף הילדים במשימות השייכות לעולם המבוגרים. תפקידו העיקרי של חינוך הילדים בקהילה היהודית באתיופיה היה לשמר את הסדר החברתי ואת היציבות הקהילתית תוך שמירה על משמעת חזקה עלייתם לישראל, העמידה את ההורים העולים מאתיופיה בפני מערכת שונה מאוד של ערכים ותפישות אשר גרמה לשנויים משמעותיים בתפקידיהם של ההורים בחינוך הילדים שכאמור, במדינה החדשה התחנכו בעיקר בתוך מסגרות חינוכיות ולא על ידי הוריהם בבית.
במקרים רבים אנשי חינוך ראו באימהות העולות מאתיופיה כבלתי מעורבות בחינוך ילדיהן, כמי שמזניחות את ילדיהן בשל קשיי הקליטה שהם חוות ומשום כך מטילות את מלוא כובד האחריות לחינוך ילדיהן על המוסד החינוכי. בפועל, מחקרים איכותניים מראים כי אימהות עולות מאתיופיה ממשיכות לראות את עצמן אחראיות על חינוך הילדים שלהן גם כאשר הם מתחנכים במסגרות חינוך פורמליות. עוד עולה כי אימהות אתיופיות ממשיכות להיות מעורבות בחינוך ילדיהן, יש להן דעות ברורות לגבי ציפיותיהן מהגננת וכי הן מחפשות דרכים להשפיע על חינוך ילדיהן בגן. האימהות העולות בראש ובראשונה היו מעוניינות לשמר את האחריות האימהית שלהן בחינוך ילידיהן וסירבו לקבל תפישה שלפיה חינוך הילדים עובר לידי הגננת. אימהות עולות מאתיופיה גילו יוזמה בהכרת גן הילדים הישראלי ועשו זאת בדרך הלמידה המסורתית באתיופיה והיא- התבוננות. הן למדו דרך ההתבוננות על תחושותיהם ותגובותיהם של הילדים לפני ואחריי ההליכה לגן וכן בחנו בצורה זו את השתלבותם הרגשית והחברתית. האימהות האתיופיות ראו בתפקיד הגננת כבעל משמעות רבה שכן ילדיהם נהגו כפי שחינכה אותם הגננת בשעות השהייה בגן. משום כך האימהות הצרו על כך שבגנים אין התייחסות בשום מובן לתרבות האתיופית ולמנהגיה וכי הגננת כלל לא מכירה את התרבות ממנה הילדים והוריהם הגיעו. כמו כן, אף על פי שנשים אתיופיות רבות הצהירו על יחסים חיוביים בינן לבין הגננות הן נתקלו בקשיים משמעותיים בתקשורת עמן שכן מידע חיוני אודות ילדיהן הועבר דרך הכתוב בשפה העברית. גם בעת אספות במוסדות החינוך, אימהות אתיופיות התקשו מאוד להבין את דבריה של הגננת\ המורה אשר לא התאימה את עצמה אל קשיי השפה שחוו ומשום שהתביישו בבורותן השפתית, נמנעו הנשים מלומר לגננת\ מורה שלא הבינו את דבריה. האחריות להבנת המסרים של אנשי החינוך היו מוטלים על כתפייה של האם האתיופית בלבד ויתרה מזו, במהלך אספות ההורים, אנשי החינוך לא הביעו התעניינות בדרכי החינוך של האימהות העולות אלא ניסו ללמדן כיצד לטפל בילדים על פי הנורמות המקובלות בישראל. אימהות אלו חשו תסכול גדול בשל קשיי השפה וכן בשל אי הבנת הנורמות והמושגים החינוכיים אשר לאורן פעלו אנשי החינוך בארץ, אך למרות זאת חיפשו דרכים שונות להבין וללמוד את הנעשה בגן. הן נעזרו בילדיהן אשר הפגינו ידע נרחב יותר בשפה עברית וכן באנשים בסביבה אשר שימשו עבורן כמתורגמנים.
אלימות כנגד נשים

נשים אתיופיות חוו אלימות מצד אביהן ובעליהן באופן שהוא כמעט דרך קבע. אלימות נתפשה כדרך לגיטימית ומקובלת העונה על הצורך להענשת אישה אשר סררה או לא נשמעה לקול אביה או בעלה. כאשר האלימות כנגד האישה הייתה קיצונית או כזו אשר מהווה סכנה לחייה יכלה לאישה לברוח למשפחת מוצאה ולקבל שם מקלט אם משפחתה הסכימה לכך, או לחלופין לפנות לזקני השבט אשר בכוחם לפסוק לגבי גורלה של המשפחה.
אלימות כנגד נשים > יחסי כוחות מגדריים במדינת ישראל

פיצול המשפחה המורחבת כחלק מקליטת יהודי אתיופיה במדינת ישראל גרם לכך שנשים אתיופיות איבדו את היכולת של משפחתן לתמוך בהן או לקבל אותן כאשר ביקשו לברוח מהבעל האלים. מבחינת תפקידי המגדר בתוך המשפחה, המציאות החברתית-תרבותית בישראל יצרה הבדלים משמעותיים בתהליכי התירבות שעברו הנשים לעומת הגברים העולים מאתיופיה. הנשים האתיופיות ראו בתרבות החדשה כמושכת הרבה יותר מזו אשר ממנה הגיעו. הן זכו לתגמולים מהביטוח הלאומי עבור גידול ילדיהן והשלמת הכנסה באמצעות כסף אשר הופקד לחשבון הבנק שלהן. במקביל, הנשים האתיופיות פוגשות בנשים ישראליות אשר עובדות במקומות עבודה כגון משרד הרווחה, משרדי התעסוקה וכן בסניפי הבנק ואלו מייצגות עבורן מודל נכסף אשר אליו הן שואפות. הנשים האתיופיות לומדות במציאות החדשה כי האלימות אשר הן חוות או עלולות לחוות מצד בעליהן היא עבירה פלילית ועל כן נוטות לאמץ את הנורמות השוויוניות בחברה החדשה. האינטגרציה המהירה של הנשים לעומת הגברים העולים מאתיופיה לחברה הישראלית יוצרת מקרים רבים בהם מפתחים הגברים תלות בנשותיהם. עבור גבר אשר גדל והתחנך בתרבות פטריאכית בה הוא בתפקיד דמות הסמכות הבלעדית, כוחה ומעמדה החדש של האישה, מהווה עבורו איום משמעותי על תפיסת זהותו העצמית. החשש אשר חווה הגבר האתיופי מהשלכות המציאות החדשה בנוגע למעמדו החדש אינו רק בקרב משפחתו הגרעינית אלא גם בקרב גברים אתיופים אחרים שמא ינהגו כלפיו בחוסר כבוד אף על פי שהם בעצמם "סובלים" מאותה הבעיה. על מנת לשמור על מעמדם פעלו הגברים האתיופים בדרך אשר הייתה מוכרת להם בתרבות המוצא והיא על ידי כוחנות ואלימות. נשים אתיופיות רבות חוות אלימות קשה - המגיעה עד כדי מקרים של רצח - מצד בעליהן בשל תהליך התירבות אשר הציב את הגבר האתיופי בעמדת כוח נחותה משל אשתו בניגוד למעמדו בארץ מוצאו. השילוב שבין הקשיים בהליכי התירבות אותם חווים הגברים האתיופים ובין החברה הפטריארכלית והמצ'ואיסטית אשר ממנה הם מגיעים, מוביל להפרעות נפשיות קשות בקרב גברים יוצאי אתיופיה אשר גורמות בין היתר לרצח נשים רבות בקהילה האתיופית על ידי בעליהן, ולהתאבדות הבעלים לאחר הרצח. בשל המאפיינים הפטריארכליים המאופיינים בחשיבותה של פרטיות היחידים ובפתרון סכסוכים משפחתיים בתוך הקהילה עצמה, בשנים הראשונות לעליית הקהילה האתיופית, נשים רבות בוחרות שלא להגיש תלונה כאשר הן חוות אלימות קשה מצד בעליהן. עם השנים גדל מספר התלונות שמגישות נשים במשטרה כנגד בעליהן, עובדה המצביעה על כך שנשים אתיופיות מבינות שלא רק שאלימות כנגדן אינה מקובלת בחברה הישראלית אלא שהיא גם מהווה עבירה פלילית.
ראו גם

יהדות אתיופיה
לקריאה נוספת

סלמון, הגר: "בין אתניות לדתיות: הבטים פנים-קבוצתיים של המרות דת בקרב ביתא ישראל באתיופיה". מתוך: פעמים: רבעון לחקר קהילות ישראל במזרח לתולדות יהודי אתיופיה. http://www.jstor.org/stable/23425224?seq=1#page_scan_tab_contents
" כן, אני יכולה יותר!" פרויקט העצמה של נשים יוצאות אתיופיה http://www.jstor.org/stable/23389160?seq=1#page_scan_tab_contents
קפלן, אביבה. שרעבי, רחל. 2013. "זקנים מאתיופיה במעבר בין תרבותי בישראל", זיקנה והגירה.
הערות שוליים

↑  שרה רוזנבלום, נעמי כץ, שולה פרוש, Sarah Rosenblum, Visuomotor performance of new immigrant children from Ethiopia, compared to veteran immigrant children from Ethiopia and Israeli children / תפקוד ויזיומוטורי של ילדים עולים חדשים מאתיופיה בהשוואה לילדים ותיקים מאתיופיה ולילדים ישראלים, IJOT: The Israeli Journal of Occupational Therapy / כתב עת ישראלי לריפוי בעיסוק 6, 1997-01-01, עמ' H1–H19
1 2 3  ארנון אדלשטיין, Arnon Edelstein, Cultural change, acculturation and femicide among Ethiopian immigrants in Israel / שינוי תרבותי, תירבות ורצח נשים בקרב יוצאי אתיופיה בישראל, Social Issues in Israel / סוגיות חברתיות בישראל, 2012-01-01, עמ' 148–173
↑  אביבה קפלן, רחל שרעבי, Aviva Kaplan, Rachel Sharabi, Elderly Ethiopians in an Intercultural Transition in Israel / זקנים מאתיופיה במעבר בין-תרבותי בישראל, Gerontology & Geriatrics / גרונטולוגיה וגריאטריה מ, 2013-01-01, עמ' 49–78
1 2 3 4  רחל שרעבי, ענבל סיקורל, Sharaby Rachel, Cicurel Inbal Ester, Blood Huts (Margam Gogjo) among women immigrants from Ethiopia: Gender, religious and ethnic protest / בתי נידה (מרגם גוג'ו) בקרב עולות מאתיופיה בישראל: מחאה מגדרית דתית ואתנית, Israeli Sociology / סוציולוגיה ישראלית ח, 2007-01-01, עמ' 323–347
↑  יוסי פרידמן, גליה (צבר) פרידמן, השינויים בקרב יהודי אתיופיה 1974-1983, Pe'amim: Studies in Oriental Jewry / פעמים: רבעון לחקר קהילות ישראל במזרח, 1987-01-01, עמ' 128–139
↑  לאה אונגר, ריטה סבר, Lea Unger, Rita Sever, I educate them!- Ethiopian Immigrant Mothers and the Israeli Kindergarten / אני מחנכת אותם! אמהות עולות מאתיופיה וגן הילדים הישראלי, Social Issues in Israel / סוגיות חברתיות בישראל, 2012-01-01, עמ' 118–147
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007593139405171
מיכל רשף

ערך זה עוסק בזמרת ומדבבת. אם התכוונתם לעיתונאית, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 באפריל 1983 (בת 41) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  מכללת ברקלי למוזיקה 
 www.michellegmusic.com
 
מיכל רשף (נולדה ב-19 באפריל 1983) היא זמרת ומדבבת ישראלית.