stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שירות נשים בצה"ל
שירות נשים דתיות

כבר במועד ההחלטה על הקמת מדינת ישראל גויסו נשים לכוחות הביטחון. עם זאת, עוד בדצמבר 1947 קבע דוד בן-גוריון כי "כל נערה או אישה אשר מטעם דתי או מטעם הווי משפחתי דתי אינה יכולה להתגייס, פטורה מחובת שירות". ב-1986 עוגן הפטור לנשים דתיות מחובת שירות בחוק שירות ביטחון [נוסח משולב], התשמ"ו.1986. עם זאת מדיניות צה"ל בכל הנוגע לגיוס חיילות דתיות מעוגנת בפקודות מטכ"ל המסדירות את ההווי הדתי, ובהן פקודת "השילוב הראוי", המסדירה את שילוב הגברים והנשים בצבא.
מאז שנות ה-90, עלה מספר הבנות הדתיות שהתגייסו לצבא על רקע התרחבות ההיצע של מסלולי השירות לבנות ופתיחת מסלולים שאפשרו לבנות דתיות להתגייס, כגון גיוס דרך האגף לתרבות תורנית במשרד החינוך.
איתורן של החיילות הדתיות, גיוסן לצבא וליווין נעשו בשיתוף עם עמותת "אלומה" אשר הפעילה החל משנת 2003 את פרויקט "הבת הדתית הצה"ל".
משנת 2000 עד שנת 2005 חלה ירידה של 3.6% בשיעור בוגרות החינוך הממלכתי-דתי שהתגייסו לצה"ל. החל משנת 2005 ועד שנת 2008 חלה ירידה נוספת במספר המתגייסות הדתיות (ייתכן שעל רקע תוכנית ההתנתקות).
בשנת 2006 הוקמה מכינת צהלי, על שם תמר אריאל, מכינה קדם צבאית המיועדת לנשים דתיות, בראשות הרבנית מיכל נגן. בוגרות המכינה משתלבות בצה"ל בתפקידים מגוונים: מדריכות חיל שריון, מורות חיילות, מש"קיות ת"ש, מפק"ציות ומש"קיות הוראה בחיל חינוך, מש"קיות נפגעים ותפקידים בדובר צה"ל ובחיל המודיעין.
החל משנת 2008 החלה מגמת עלייה מחודשת בגיוס נשים דתיות לצה"ל.
בשנת 2010 הקים צה"ל את תחום "בת חיל" על מנת להעלות את שיעור הגיוס של בנות דתיות. כדי לעודד נשים דתיות להתגייס ולתמוך בהן במהלך שירותן, הצבא מציע מסגרות שבהן משרתות כמה חיילות דתיות יחד באותו בסיס ובאותו תפקיד ("גרעיני אלומה") ומשרד הביטחון סייע בהקמתה של מכינה קדם צבאית לבנות דתיות.
לפני נתוני צה"ל, בין 2010 ל-2015 עלה מספר הנשים הדתיות שהתגייסו לצה"ל ב-100% וזאת, בין השאר, בעקבות שבוע גדנ"ע המיועד לנשים דתיות. עוד עולה מהנתונים כי 25% מהמתגייסות מתקדמות לתפקידי קצונה, זאת לעומת 10% בלבד בעשור הקודם. עוד עולה מנתוני צה"ל כי לאורך כל השנים שיעור הקצינות מקרב הדתיות הוא באחוזים גבוהים יותר מאשר שיעורן מקרב נשים חילוניות שהתגייסו.
ב-2023 דווח כי אחת מכל חמש בוגרות החינוך הממלכתי-דתי מתגייסות לשירות בצה"ל. ב-2013 התגייסו לשירות צבאי כ-1,755 חיילות דתיות מתוך שנתון הגיוס, ואילו בשנת 2021 עמד מספר המתגייסות הדתיות על כ-2,682. מתוך כלל המשרתות הדתיות בוחרות כ-20% לשרת בתפקידים קרביים.
שירות נשים חרדיות

אף על פי שגיוס נשים אינו מקובל בציבור החרדי, ישנן עשרות נשים חרדיות מהנדסות תוכנה והנדסאיות שעובדות כאזרחיות עובדות צה"ל ביחידת אופק.
שירות נשים חרדיות > פרויקט "הדסים"

פרויקט "הדסים" הוקם על ידי עמותת "עתידה" בשיתוף מערכת הביטחון, ובו משתלבות נכון לדצמבר 2024 כ-400 נשים חרדיות המשרתות כאזרחיות עובדות צה"ל (אע"צ) ביחידות טכנולוגיה ומודיעין מובילות, כגון יחידת 8200, אופק 324, ואחרות.
שירות נשים בדואיות

שירות צבאי של בדואים החל במלחמת העצמאות במסגרת ההגנה והמשיך לאחר מכן, כאשר השירות של האוכלוסייה הבדואית בצה"ל הוא על בסיס התנדבותי.
גיוס נשים בדואיות היה בגדר טאבו בחברה זו לאורך כל השנים וגם כיום.
הלוחמת הבדואית הראשונה בצה"ל הייתה אמירה אל-הייב. בגיל 19, בשנת 2003, רצתה אל-הייב להתגייס לצה"ל. הדבר עורר התנגדות עזה בקרב חלק מהחברה הבדואית, בעיקר מצד אנשי דת ותומכי התנועה האסלאמית. אל-הייב עברה את הטירונות פעמיים בגלל בעיות שפה, אך לבסוף הוכשרה כלוחמת רובאי 05 והוצבה במשמר הגבול. ראשוניותה של אל-הייב זכתה לפרסום רב, ובין היתר נפגשה עם הרמטכ"ל ועם נשיא המדינה, משה קצב. בעקבות גיוסה של אל-הייב החלו נשים בדואיות נוספות להתגייס לצה"ל.לפני גיוסה של אלהייב היו חיילות בדואיות שהתגייסו, אך הן לא היו לוחמות.
דו"ח מבקר המדינה מ-2004 בנושא שירות בני המגזר הבדואי בצה"ל ופרסומים צבאיים בנושא לא כללו כל התייחסות לגיוס נשים בדואיות לצה"ל.
שירות נשים דרוזיות וצ'רקסיות

הדרוזים והצ'רקסים מתגייסים לצה"ל על פי חוק שירות חובה מ-1956, אשר נחקק בעקבות קריאות ראשי שתי עדות אילו למנהיגי המדינה. בסעיף 29 נקבע כי "נשים דרוזיות וצ'רקסיות לא תקראנה לשירות ביטחון".
מאז שנת 2005 דרוזים משולבים גם בשירות הלאומי, והדבר מאפשר גם לנשים דרוזיות לשרת שירות לאומי. לפי נתוני הכנסת נכון לפברואר 2006 שירתו במסגרת זו ארבעה צעירים – שלוש נשים וגבר אחד. בשנים 2011–2017 נרשמה מגמת עלייה משמעותית בהתנדבות של נשים דרוזיות וצ'רקסיות לשירות לאומי כתחליף לשירות צבאי.
האישה הדרוזית הראשונה ששרתה בצה"ל היא אימאן ספדי מאבו סנאן ששרתה בגלי צה"ל.
הדיון באשר ליחידות הקרביות המעורבות

ארגונים רבים, בהם שדולת הנשים, ופורם דבורה תומכים בשירות נשים ביחידות קרביות מעורבות בצה"ל וטוענים כי השרות מחזק את צה"ל ופותח אפשרויות נוספות בפני נשים. מנגד ארגונים שמרניים, בהם חותם, טוענים כי שירות נשים ביחידות קרביות מעורבות מחליש את צה"ל.
מחקר שנוצר עבור הממשל הבריטי משנת 2014 מצא כי יחידות קרביות מעורבות הן בעלות יכולת שרידות נמוכה יותר, קטלניות פחות, ובעלות יכולת מוגבלת להצבה בזירות לחימה. במחקר המשך מ-2016 מנסים החוקרים לשכנע כי למרות המגמות העולמיות, לדוגמה בארצות הברית, לפתוח את כל תפקידי הלוחמה לנשים, על בריטניה לבחון ולחקור יותר לעומק את המשמעויות הללו. המחקר מדבר על כך שהחל משנת 2000, בעקבות אירועי 11 בספטמבר, נוצר צורך רב יותר לנשים לוחמות בשטח, לדוגמה בבדיקות לחומרי נפץ על נשים מוסלמיות. המחקר מדבר על כך שגם במקרים של התנגדות חברתית וגם בעיות בצוות לא מונעות מנשים את השאיפה להצטרף לתפקידי לוחמה. החוקרים ממליצים כי נשים יצטרפו לתפקידים תומכי לחימה, אך אין סיבה למנוע מהם, כמו שקורה במדינות נוספות להצטרף לכל תפקידי הלוחמה.
עמדות הרבנות הראשית ורבנים בציבור

בעת חקיקת חוק שירות ביטחון בשנת 1949, התנגדו בחוגים הדתיים לגיוס חובה לנשים. דעתם לא נתקבלה, אולם נקבע שנשים תוכלנה לקבל פטור משירות על סמך הצהרה שטעמים שבמצפון או שבהכרה דתית מונעים אותה מלשרת בשירות סדיר.
בעקבות מחסור בכוח אדם בצה"ל, תוקן החוק במרץ 1952 ונקבע שנשים המבקשות פטור יופיעו בפני ועדת פטור שתקבע האם אכן מטעמי הווי משפחתי דתי הן אינן יכולות לשרת בצבא. מספר פעמים נדונו בבג"ץ עתירות של נשים שהוועדה החליטה לגייס נגד רצונן.
עם עליית הליכוד לשלטון בשנת 1977 תוקן החוק, לדרישת המפלגות הדתיות, כך שלשם קבלת הפטור מצהירה המועמדת לשירות ביטחון על קיום שלושה תנאים: טעמים שבהכרה דתית מונעים אותה מלשרת בצבא, היא שומרת על כשרות בבית ומחוצה לו, והיא אינה נוסעת בשבת. ההצהרה נמסרת בפני דיין בבית הדין הרבני או בפני שופט ואין כל דרישה להופיע בפני ועדה צבאית לבחינה. מי שאינה יכולה להצהיר שהיא שומרת שבת וכשרות נדרשת להופיע בפני ועדת הפטור.
הרבנות הראשית התנגדה לגיוס חובה של כלל הנשים לצה"ל באופן רציף מאז הקמת צה"ל. הרבנות המשיכה להתנגד לחיוב נשים בשירות צבאי או לאומי, למרות ניסיונות לשנות את דעתה, וחזרה על כך שוב ושוב בכלל פרסומיה בנושא לאורך השנים.
מצויים מכתבים של מזכירי הרבנים הראשיים אונטרמן וגורן בשמם, המאפשרים לבנות דתיות להתגייס בתנאים מסוימים.
בציבור הדתי לאומי רוב הרבנים מתנגדים לגיוס נשים, ויש המתירים. בקרב הרבנים החרדים ישנה הסכמה מלאה שגיוס בנות אסור. בשנת 2024 פרסם ארגון הרבנים הליברלי בית הלל נייר עמדה בו קבע ששירות נשים בצבא הוא מצווה.
ראו גם

גיוס חובה#גיוס נשים
נשים במלחמת חרבות ברזל
נשים בחיל הים
חיל הנשים של צבא ארצות הברית
שירות נשים במשטרת ישראל
אפליה סטטיסטית
פורום דבורה
לקריאה נוספת

נורית גילת, יחס החברה הישראלית לשרות נשים בצה"ל 1948-1967, עבודת דוקטורט, אוניברסיטת חיפה, החוג ללימודי ארץ-ישראל, 2005
דפנה יזרעאלי, [1999]. "המגדור בשירות הצבאי בצה"ל". תיאוריה וביקורת, 14, 85 - 109.
בג"ץ 7000/08, אנריאטה לוי נ' שר הביטחון ואח'; בעניין פיטורי קצינה בשירות קבע, בעת היותה בהריון.
נויה רימלט, הפמיניזם המשפטי מתאוריה למעשה - המאבק לשוויון בין המינים בישראל ובארצות הברית, הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה ופרדס הוצאה לאור, 2010, פרק שביעי - נשים במעוז הגבריות: אליס מילר והדילמה שבשילוב נשים בצבא
דני אשר, כל בחור וטוב לנשק - תולדות מערך הגיוס. יחידת מיטב, משרד הביטחון, 2014.
רז שגיא, נלחמות בצה"ל, הוצאת קונטנטו דה סמריק, 2014.
אורנה ששון-לוי, זהויות במדים: גבריות ונשיות בצבא הישראלי, ספריית אשכולות, הוצאת מאגנס, וספריית מגדרים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006.
אורנה ששון-לוי, "חתרנות בתוך דיכוי: כינון זהויות ג'נדר של חיילות בתפקידים 'גבריים", בתוך: התשמע קולי: ייצוגים של נשים בתרבות הישראלית, (עורכת: יעל עצמון), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2001, עמ' 277–303.
אורנה ששון-לוי. 2013. "בין הדרה להפרדה: נשים במרחב הצבאי", בתוך רוני הלפרין (עורכת): היכן אני נמצאת: פרספקטיבות מגדריות על מרחב, הוצאת המכללה האקדמית בית ברל. עמודים 111–141.
יחזקאל כהן, גיוס בנות ושרות לאומי - עיון בהלכה, הוצאת הקיבוץ הדתי-נאמני תורה ועבודה.
אילת הראל־שלו ושיר דפנה־תקוע, על ביטחון וחוסר ביטחון: הקרב הכפול של נשים לוחמות, הוצאת פרדס, 2021
אפרת שחר־דרוק וסא"ל (מיל') ד"ר דותן דרוק, לוחמות חוד – שירות נשים ביחידות הלוחמות, חברה, צבא וביטחון לאומי 5, מערכות, 2023, עמ' 57-80
תנוחי

| --- | --- |
לוגו התוכנית
לוגו התוכנית
 סוגה:  דרמה, קומדיה, מדע בדיוני
 יוצרים:  אורי גרוס, טמירה ירדני
 כותבים:  אורי גרוס (תסריטאי ראשי), רז יובן (תסריטאית ראשית), שירי ארצי (פיתוח), יונתן קוניאק (פיתוח ויועץ קריאטיבי), אליען לזובסקי, יובל ברגר, נועה סבו, לילך לשם ברנע, נועה לזר קינן, מאיה גור, מאיה שעיה, עמית בר ניר, רוני ידור, ארנון פרידמן
 בימוי:  יריב הורוביץ, שירלי שטרן, תמרה סלם (במאית עריכות)
 שחקנים:  חנה לסלאו, גילת אנקורי, אוולין הגואל, צופית גרנט, יעל גרובגלס, ישי גולן, שרון אלכסנדר, יון תומרקין, אבי גרייניק, אייל שכטר, לירון לבו, אילה זילברמן, ארנון צדוק, גאלה קוגן, גילה אלמגור, רבקה מיכאלי
 ארץ מקור:  ישראל
 שפות:  עברית, ערבית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  50
 הפקה
 מפיק:  טמירה ירדני (מפיקה אחראית), דודו ירדני (מפיק אחראי), נאוה קולטון, עינת זילבר, אורי גרוס (מפיק שותף), צביקה הדר (מפיק שותף)
 מפיקים בפועל:  לירון דניאלי, אסף גורדון
 חברת הפקה:  טדי הפקות
 עורכים:  דנה ירדני ליכטר, דפנה רוזמן, אורן נבות
 בעלי תפקידים נוספים:  מלהק: מורן מרציאנו עיצוב אומנותי: ערד שאואט אפקטים חזותיים: ירון ישינסקי
 מוזיקה:  טל ירדני, חגי גינזבורג (ניהול מוזיקלי), עילי בוטנר (גיטרות)
 אורך פרק:  35–40 דקות
 שידור
 רשת שידור:  HOT3
 תקופת שידור מקורית:  14 באפריל 2012 – 26 ביוני 2012
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
תנוחי היא דרמה קומית יומית ישראלית בת 50 פרקים, ששודרה ב-HOT3 החל מ-14 באפריל 2012 עד 26 ביוני באותה שנה. הסדרה נוצרה על ידי אורי גרוס ותסריטאיה הם גרוס עצמו, שירי ארצי, יונתן קוניאק ורז יובן. במרכז העלילה נמצאות חמש נשים, והסדרה עוקבת אחרי חברותן, הקשיים שבהם הן נתקלות והנעשה בסביבתן.
הדמויות הראשיות בסדרה זו נלקחו כקרוסאובר מסדרות טלוויזיה אחרות - "רמת אביב גימל", "פיק אפ", "השיר שלנו" ו"חשופים". גם חלק מהדמויות המשניות נלקחו מסדרות טלוויזיה אחרות, וסדרות נוספות, כגון "מחוברות" או "הישרדות", מוזכרות במהלך העלילה. לפיכך הצופים פוגשים בסדרה זו נושאים המוכרים להם היטב מהעולם הטלוויזיוני.
תקציר

בפרק הראשון בסדרה יוצאת להפלגה אוניית תענוגות, לשיט שאליו הוזמנו נשים נזקקות, בחסות עמותת אחל"ה (אישה חותרת לעוצמה). על האונייה עולה עם הנשים גבי בר-לב (יעל גרובגלס), מתאמת יחסי הציבור של העמותה. יחד איתה עולות עידית לינוביץ' (גילת אנקורי) - סגנית שר הקליטה, נעמי שחר (חנה לסלאו) - מנחת טלוויזיה מפורסמת, ומרב בן בסט (צופית גרנט) - עיתונאית ברשת טלוויזיה. בצוות האונייה נמצאת ברוריה פסקל (אוולין הגואל) - מנהלת שירותים, תרבות ולוגיסטיקה.
בערב הראשון להפלגה, בעקבות סערה, עולות חמש הנשים על סירת הצלה ונסחפות לאי מרוחק. דבר היעדרן מפורסם בחדשות ויוצר סערה ציבורית גדולה, לאחר שנחשפה קלטת אבטחה המתעדת את חמש הנשים קופצות לסירת ההצלה מבלי להתחשב בנשים המסכנות הזקוקות לעזרה. החיפושים אחריהן יוצאים לדרך, אך בן זוגה של לינוביץ', שר הקליטה רומן קפולסקי (מיכאל קייט) שבוגד בה עם העוזרת הפרלמנטרית שלה, ילנה (גאלה קוגן) מחליט להפסיק את החיפושים לאחר ימים אחדים, בהנחה שהנשים לא שרדו את המסע בים. מתי אייסברג (ישי גולן), יו"ר העמותה, יוצא לחפש אחר הנשים, מוצא אותן ומחזיר אותן לארץ. עם חזרתן לארץ הופכות הנשים לנשים השנואות במדינה, למעט בן בסט שנהפכת לאישה האהובה במדינה, בעקבות שיחה עמה שהוקלטה לפני המשט, בה היא נשמעת אומרת "מצדי שאני אטבע בים ושלנשים האלו יהיה רק טוב". בהמשך הנשים מחזקות את החברות ביניהן, משתתפות בניסוי אותו עורך אביה של גבי, אמנון (שרון אלכסנדר/יון תומרקין) ומתמודדות עם בעיות שצצות, מערכות יחסים, גילן המבוגר והניסיון להישאר רלוונטיות.
דמויות > דמויות נשים ראשיות

נעמי שחר (חנה לסלאו) מהסדרה "השיר שלנו". מנחת טלוויזיה ותוכניות בוקר. אמא של נועה שחר. שחר ידועה בהתנהגותה הקולנית, הנטייה שלה להסתבך בצרות ובחוסר המודעות הרבה שלה. בתהּ נועה חזרה בתשובה וניתקה קשר אתה. נעמי מסתכסכת עם הגר פרימור, שהחליפה אותה בהנחיית תוכנית הבוקר, ואף נחשדה בביצוע הרצח, והופללה על ידי מתי. נעמי גרה בבית ביפו, ומקיימת מערכת יחסים אסורה עם האני, בנה של עוזרת הבית שלה, הודנא. האני מאורס לבחורה ממשפחת פשע. בסוף העונה החתונה מבוטלת והשניים חוזרים. באמצע העונה מתגלה כי נעמי מסרה לאימוץ בן לפני 38 שנה, ובסוף העונה מתגלה כי הוא מתי.
עידית לינוביץ' (גילת אנקורי), מהסדרה "רמת אביב גימל",לאחר סיום הסדרה "רמת אביב גימל" מייק ועידית מתגרשים, ועידית מתחילה לעבוד כסגנית שר הקליטה. אישה יהירה מתסכלת ואנוכית שבתחילת העונה קיימה עידית מערכת יחסים עם שר הקליטה, רומן קפולסקי, אך במהלך המשט גילתה שהוא בוגד בה עם העוזרת הפרלמנטרית שלה, ילנה, שגם החליפה אותה ליומיים בתפקידה בכנסת. היא שבה לתפקידה בכנסת וקיבלה ביקורות ציבוריות קשות בעקבות קלטת שנחשפה בשידור, בה אמרה דברים גזעניים על העלייה הרוסית, בעקבות מה שקרה בינה לבין ילנה. בהמשך הסדרה מתאהבת עידית במשיח בן דוד, אמרגן וכותב שירים שהכירה בעימות טלוויזיוני, שמציע לה נישואין וגונב את כל כספה. עידית מתנקמת בו יחד עם ילנה בסוף העונה. בפרקים האחרונים עידית נאלצת לבחור בין שני גברים: מייק לינוביץ', בעלה לשעבר, ויינון העוזר האישי שלה. בסוף העונה היא בוחרת ביינון.
ברוריה פסקל (אוולין הגואל) מהסדרה "פיק אפ". משמשת רכזת תרבות ולוגיסטיקה על האונייה, אך פוטרה בעקבות נטישת האונייה. ברוריה מתוארת כיחסית תמימה אך לעיתים מרושעת, נוהגת לערבב מילים באנגלית עם מילים בעברית. ברוריה גרה עם אמה המרשעת עדה פסקל, אך לאחר שניסתה להרוג אותה במהלך השיט באונייה, גירשה עדה את ברוריה מביתה. במהלך הסדרה מגלה ברוריה כי אביה של גבי הוא אהבת נעוריה, ולאחר שעדה נפטרה היא מגלה שהיא אינה אמה האמיתית, ואף פוגשת אותה. ברוריה היא אם לג'וי, ילדה בת שש שחיה במיאמי עם אביה, בעלה לשעבר של ברוריה, וברוריה מספרת מספר פעמים על רצונה לפגוש אותה.
מרב בן-בסט (צופית גרנט) מהסדרה "חשופים". עיתונאית מרירה וצינית, והאישה הרציונלית ביותר בחבורה. בן בסט הייתה היחידה מבין חברותיה שלא נהפכה לשנואה על ידי הציבור ואף הוכתרה לאישה האהובה במדינה, והגישה תוכנית ערב, שבוטלה לאחר פרק אחד לאחר שעורך התוכנית, נמרוד, השפיל את חברותיה בשידור חי. היה לה סרטן אך היא הבריאה ממנו תודות לסם הנעורים שהמציא אמנון בר לב. מרב החלה לנהל בפרקים האחרונים מערכת יחסים עם דרור, ממנו הרתה, ואימצה את קורלי בת ה-16, בת לעובדת זרה שגורשה לגאנה.
גבי "גבריאלה" בר לב (יעל גרובגלס). בת 23, מתאמת יחסי הציבור בעמותה. לאורך הסדרה כולה גבי מתוארת כצעירה תמימה, טובת לב, קלילה, עליזה המנסה לגרום להרמת מצב רוחן של יתר חברותיה המבוגרות אשר ממורמרות בעקבות גילן המתבגר. בתו של אמנון, וקשורה אליו מאוד, ויתומה מאם, אשר חיה יחד עם אביה. לאורך כל הסדרה, מאוהבת במתי, השותף שלה בעמותה, ולאחר שמתברר לה שיש לו חברה אחרת, הגר פרימור, מתאכזבת מאוד. לאחר שהגר נרצחה בידיו, השוטר יאיר יפת נכנס לעלילה כדי להביא להכרעת דינו של הרוצח, וקולע את גבי בתוך תסבוכת רגשית. בסיום הסדרה, לאחר שהיא מבינה כי מתי הוא רוצח סדרתי אשר מאופיין באי שפיות מוחלטת, ואף מנסה לרצוח גם אותה, מציל אותה יפת ברגע האחרון, והשניים הופכים לזוג.
דמויות > דמויות גברים ראשיות

מתיתיהו "מתי" אייסברג (ישי גולן): יו"ר עמותת אחל"ה. בתחילה היה נראה שמדובר בגבר מרשים ורומנטי, אך עם התקדמות העלילה התגלה כי מדובר בפסיכופת עם חרדת נטישה הנובעת ממות אמו בגיל שבע. רוצח את החברות שלו ומקפיא אותן. אייסברג ניסה להפליל את נעמי שחר ברצח חברתו האחרונה, הגר פרימור, ובפרקים האחרונים ניסה לרצוח את חמש הנשים. בסוף העונה מתברר שאמו הביולוגית היא נעמי שחר, שמסרה אותו לאימוץ כשנולד. הוא נלקח לבית משוגעים בסוף העונה. הנבל הראשי של הסדרה.
אמנון בר לב "ברלוביץ'" (שרון אלכסנדר/יון תומרקין): מדען. אביה של גבי ואהבת נעוריה של ברוריה, בת זוגו בעונה. המציא סם נעורים, ולאחר ששתה ממנו חזר לגיל 17. בסוף העונה חזר לגילו המקורי.
דמויות > דמויות נוספות

ג'וי פסקל (אלה אורן): בתה של ברוריה. אביה, לא מרשה לאמה לראות אותה. חיה במיאמי.
אודי שניר (דליק ווליניץ): מ"השיר שלנו" ו"דני הוליווד", חבר של נעמי מ"השיר שלנו", נעמי שולחת לו אודישן ל"מחוברות" 6, אבל הוא רוצה את הודנא במקום נעמי.
דן כנר (בתפקיד עצמו): אורח בסדרה, מופיע בחלומות של יינון ושל הבנות.
אודי בן שמחון (שי פלד): צלם עיתונות שעובד עם מרב ומלווה אותה לאורך ההפלגה באניית התענוגות.
רחל (סנדרה שדה): פסיכולוגית וחברה של אמנון מהעבר.
מימין לשמאל: מרב, עידית, נעמי וברוריה
אחי, איפה אתה?

| --- | --- |

עטיפת ה-DVD של הסרט
 מבוסס על:  אודיסיאה 
 בימוי:  ג'ואל כהן, אית'ן כהן 
 הופק בידי:  איתן כהן   Working Title Films   StudioCanal
 תסריט:  ג'ואל כהן, אית'ן כהן 
 עריכה:  ג'ואל כהן, אית'ן כהן, טריסיה קוק 
 שחקנים ראשיים:  ג'ורג' קלוני  ג'ון טורטורו  טים בלייק נלסון  ג'ון גודמן  הולי האנטר
 מוזיקה:  טי בון ברנט 
 צילום:  רוג'ר דיקינס 
 מדינה:  צרפת, ארצות הברית, הממלכה המאוחדת 
 חברת הפקה:  Mike Zoss Productions, StudioCanal, Working Title Films, סרטי טאצ'סטון, סרטי יוניברסל 
 חברה מפיצה:  Touchstone Pictures (ארצות הברית)
 שיטת הפצה:  הורדה דיגיטלית, וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  13 במאי 2000
 משך הקרנה:  103 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט חבר'ה, סרט פשע, סרט מוזיקלי, סרט שמבוסס על ספרים, סרט קומדיה, סרט חיפוש מטמון, סרט מסע 
 מקום התרחשות:  מיסיסיפי 
 תקציב:  26,000,000‏$
 הכנסות:  71,868,327‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   obrotherwhereartthou
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
"אחי, איפה אתה?" (באנגלית: "?O Brother, Where Art Thou") הוא סרט קולנוע מסוגת קומדיית פשע מוזיקלית משנת 2000 שביים ג'ואל כהן. הסרט הוא עיבוד מודרני לסיפור האודיסאה של הומרוס. שם הסרט לקוח מהסרט מסעות סאליבן, שגיבורו האידיאליסט שואף להפיק סרט חברתי, המבוסס על ספר בדיוני בשם "אחי, איפה אתה?".
האודיסאה כבסיס לסרט

הרמזים השונים לסיפור האודיסאה פזורים לכל אורך הסרט, במספר רבדים:
המוטיב המפורסם של השיבה הביתה, הניזון מסיפור האודיסיאה כמו יצירות רבות אחרות, עובר עיבוד מודרני אך תומך - כמו רוב סרטי האחים כהן - בערך העליון של הבית והמשפחה.
יוליסס הוא שמו הלטיני של אודיסאוס.
פני הוא קיצור השם פנלופה, אשתו של אודיסאוס.
היחצ"ן וורנון וולדריפ מייצג בסרט את מחזריה של פנלופה.
הנביא העיוור מייצג את טירסיאס, הנביא של תבאי.
המעשה בדן טיג הגדול, שתום העין, הוא עיבוד לסיפור הקיקלופ פוליפמוס, כולל העץ הבוער שבסיפור המקורי הוכנס לעינו האחת. אמנם בסרט, דן הגדול מצליח לתפוס את הדגל המכוון לעינו; אולם אז, באופן סרקסטי, החברים חותכים את כבל המתכת המייצב את הצלב הבוער, וזה מתמוטט היישר על דן.
שלוש הנשים שתפסו את פיט ושיכרו את אוורט ודלמאר הן הסירנות המודרניות המושכות את הפושעים בשירה מתוקה ואז מסגירות אותם למשטרה.
הדרך שבה אוורט וחבריו נכנסים לתוך המחנה של הקו קלוקס קלאן היא עיבוד מתוחכם לרעיון הסוס הטרויאני.
סיפור הפיכתו של פיט לקרפדה הוא רמז לצוותו של אודיסאוס שהפך לחזירים בעקבות כישופה של קירקה.
לכל אורך הסרט מופיעות פרות, בהקשרים שונים שחלקם מיתיים. בסיפור המקורי, שחיטת הפרה של הטיטאן היפריון גרם להרג כל צוותו של אודיסאוס.
כדי להגיע לאשתו, אוורט וחבריו מתחפשים לזמרים עם בגדים מרופטים וזקנים ארוכים, המזכירים ומתנועעים ככליזמרים יהודים. אודיסאוס המקורי התחפש כזכור לקבצן כדי להיכנס בחזרה לביתו.
השחקנים והדמויות

יוליסס אוורט מק'גיל (ג'ורג' קלוני): הדמות המובילה את הסרט והאיש שמוביל את החבורה שבורחת מהכלא. כריזמטי, בעל חשיבות עצמית גבוהה וכושר התנסחות. בורח מהכלא רק כדי להחזיר אליו את אשתו, פני. בשונה מאודיסאוס המקורי, אוורט הוא ההפך מאיש מלחמה - הוא מוכה בקרב אגרוף בידי המחזר של אשתו, והוא אובססיבי למשחות שיער, עובדה המובילה אליו בכל פעם את רודפיו. עם זאת, אוורט מגלה שוב ושוב נאמנות עמוקה לחבריו למסע, ומסכן את חייו כדי להצילם.
פיט הוגוואלופ (ג'ון טורטורו): אחד החברים שבורח עם אוורט. בור חסר השכלה ובעל נטיות אלימות, אך עדיין הפחות טיפש מבין השניים.
דלמאר אודונ'ל (טים בלייק נלסון): החבר השני שבורח עם אוורט ונגרר אחריו לכל מקום. הוא "שוטה הכפר", דבר שמתבטא בהערות טיפשיות-תמימות שנאמרות מצידו לכל אורך הסרט. על פי עדות יוצרי הסרט, נלסון היה היחיד בצוות שממש קרא את סיפורי האודיסאה.
טומי ג'ונסון (כריס ת'ומס קינג): נגן גיטרה שחור ומסתורי, שדמותו מבוססת על אמן הבלוז רוברט ג'ונסון. החבורה אוספת אותו כטרמפיסט ומתיידדת איתו, הם מקליטים איתו שיר תחת השם "נערי הקרקעית הבוצית" כשהוא מלווה אותם בגיטרה. הוא נפרד מהחבורה במהלך הסרט, אך באחד מרגעי השיא שלו, הם מחלצים אותו מידי הקו קלוקס קלאן. בסוף הסרט הוא מופיע איתם מול קהל רב כאחד מ"נערי הקרקעית הבוצית".
במהלך הסרט מועלית פעמים רבות הטענה כי הוא מכר את נשמתו לשטן בתמורה ליכולות הנגינה הייחודיות שלו (בדומה לאגדה דומה אודות רוברט ג'ונסון).
דן טיג הגדול (ג'ון גודמן): נוכל גדול ממדים ובעל רטייה, מתחזה למוכר ספרי תנ"ך ושודד את אוורט ופיט, ובהמשך הסרט מתגלה כחבר בקו קלוקס קלאן.
פני (הולי האנטר): אשתו של אוורט. התארסה לוורנון וולדריפ, יועץ התדמית של המועמד למושל מדינת מיסיסיפי, בזמן שאוורט ישב בכלא.
פאפי או'דניאל (צ'ארלס דרנינג): מושל מיסיסיפי הכושל והמגושם, המתמודד לקדנציה נוספת. פוליטיקאי מן מהמניין שישנה את התנהגותו ודעותיו רק לצורך מטרותיו הפוליטיות. דמותו מבוססת על מושל טקסס באותה תקופה, ווילברט לי "פאפי" או'דניאל (W. Lee O'Daniel), שהיה כותב שירים בעצמו. מייצג בסרט את מנלאוס (מלך ספרטה).
השריף קולי (דניאל פון-בארגן (Daniel von Bargen)), הרודף באובססיביות אחר חבורת הנמלטים לאורך כל הסרט. דמותו מתאימה לתיאורו של השטן, כפי שמתאר אותה טומי: בעל עיניים גדולות וריקות. הוא מייצג בסרט את פוסידון.
ג'ורג' נלסון (מייקל בדאלוקו): פושע שדמותו מבוססת על הפושע בייבי פייס נלסון, שהיה פעיל באותה התקופה. בעל התנהגות אלימה מאוד, סובל מתסביך נחיתות שנובע מקומתו הנמוכה ומפניו העגלגלות והילדותיות שהעניקו לו את הכינוי "בייבי פייס", ונכנס לדיכאון בכל פעם שמכנים אותו בכינוי זה.
מוזיקה

בסרט משולבים שירים רבים, בעיקר בלוגראס, קאנטרי ופולק אמריקניים. בכך מהווה הסרט מחווה אוהדת מאוד של יוצרי הסרט למוזיקה השורשית של הדרום, על מקורותיה השחורים והעממיים. שלא כמו בסרטים האחרים של האחים כהן, לקרטר בורוול היה חלק קטן ביצירת המוזיקה לסרט, משום שרוב המוזיקה בסרט לקוחה משירים שכבר נוצרו, ובורוול רק יצר קטעים מועטים של מוזיקת רקע.
יהושע שי

יהושע נ. שי (בכר)
יהושע נסים שי (בכר; 10 באוקטובר 1905 – 17 במרץ 1982) היה המנכ"ל הראשון של משרד העלייה עם קום המדינה, אחרי שכיהן כמזכיר ומנהל מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית ("ממשלת המדינה שבדרך"). היה שגריר ישראל במדינות מרכז אמריקה, קונסול כללי באיסטנבול וראש הנציגות הדיפלומטית של ישראל ביוון.
ביוגרפיה

יהושע שי (בכר) נולד בשכונת נחלת שבעה שבירושלים להוריו רבי שמואל בכ"ר יהושע וחנה לבית דנון. זמן קצר לאחר לידתו עברה המשפחה להתגורר בשכונת שערי ירושלים (אבו אל-באסל). את השכלתו התיכונית רכש בבית הספר האנגלי בירושלים (The English College); ואת השכלתו הגבוהה השלים בשיעורי הערב של בית הספר המנדטורי למשפטים.
ב־1924, למרות גילו הצעיר (19), התקבל שי לתפקיד בכיר במחלקת העלייה של ההנהלה הציונית (שפעלה מתוקף הצהרת בלפור והפכה ב-1929 לסוכנות היהודית לא"י). שי רואיין על ידי יו"ר המחלקה המדינית, קולונל פרדריק קיש, אשר התרשם מיכולותיו ואישיותו של המועמד אך עמד לדחותו בטענה כי יש לו חיסרון אחד, שהרי הוא צעיר מדי. תשובתו של המועמד (באנגלית רהוטה): "אני מבטיחך, אדוני, כי אשקוד לצמצם חסרון זה מדי יום", שָבְתָה את ליבו של קולונל קיש, ושי התקבל לעבודה כמזכיר ומנהל מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית. בתפקיד זה עסק באינטנסיביות בארגון העלייה ועשה בשליחויות רבות (ברומניה, פולין, יוון, תימן, טורקיה, ועוד). לאחר מלחמת העולם השנייה, ממקום מושבו בפריז, ריכז שי את העלייה מאירופה, כולל חיסול מחנות העקורים
בעת הכרזת העצמאות במאי 1948 התגורר שי עם משפחתו בירושלים הנצורה. בתחילת יוני, משהוסר המצור עם פריצת "דרך בורמה", נקרא שי לתל אביב על ידי שר העלייה, משה שפירא, להקים ולארגן את משרד העלייה בממשלת ישראל הראשונה. בלוויית חברי ההגנה, עשה את דרך החתחתים חלקה בג'יפ, חלקה ברגל. בשנים 1948–1957 שימש כמנכ"ל ראשון של משרד העלייה ועם צירוף משרד העלייה למשרד הפנים, היה לראש שירותי העלייה ומרשם התושבים.
בשנת 1957 נקרא שי למשרד החוץ ושירת כקונסול כללי באיסטנבול (1957-1959); כשגריר ישראל בשש מדינות אמריקה הלטינית (גואטמלה, אל סלוודור, הונדורס, ניקרגואה, קוסטה ריקה ופנמה) עם מקום מושב בגואטמלה סיטי (1959–1964) וכנציג הדיפלומטי של ישראל ביוון (1964–1968).
עבודתו של שי בשירות המדינה התנהלה מתוך הזדהותו כ"עובד מדינה" (civil servant) במובן הבריטי של המושג, הכולל נאמנות לממלכה והימנעות מפוליטיקה.
לאחר פרישתו לגמלאות עסק שי בעריכת-דין, וכן מונה לקונסול כבוד של קוסטה ריקה בירושלים.
פעילות ציבורית

שי היה פעיל בנוטרות ובהגנה; היה חבר הוועדה המשפטית שליד הסוה"י והוועד הלאומי (1946-1948); חבר בוועד הירושלמי של הליגה למלחמה בשחפת; ונשיא מועדון רוטרי (1974-1975). שי כתב מאמרים בעיתונות בענייני עלייה והתאזרחות וכן את החוברת "התאזרחות כיצד?"
משפחה

סבו של יהושע שי, יהושע משה, עלה עם אשתו מרים מלאריסה שביוון. בארץ השתתף (עם יצחק ליפקין ורחמים מזרחי) בבניית שתי שכונות בירושלים, שערי ירושלים ואוהל שלמה (הידועות גם בשמן העממי אבו אל-באסל).
אביו של יהושע שי, שמואל בכ"ר יהושע, היה בנקאי ונציג הדואר האוסטרי בירושלים, ובעל פרדסים בפתח תקווה. נולדו לו ולאשתו, חנה, שבע בנות: מרים-בּוּקָס, אשת יהונתן גורל; שׂרינה, אשת איברהים דוויק; ונזיה, אשת יוסף חכמי; רחל, אשת אברהם סיטון; יעל, אשת איזאק הלוי; רוזה, אשת בצלאל בצראווי; ובת-שבע, אשת שלמה כתר-קטריבס; ואחריהן שלושה בנים: משה, שנפטר בנעוריו; יהושע שנישא לרבקה שמחה; וצדיק, שנישא לחנה גורל.
אימו של יהושע שי, חנה לבית דנון, עלתה מסרייבו שבבוסניה. משפחתה הייתה ידועה כאמידה וברוכת כישרונות. אחיינה, אוסקר דנון, היה מלחין, מנצח ומנהל אמנותי של האופרה של בלגרד וקצין בצבא הפרטיזנים של טיטו.
בשנת 1935 נשא יהושע שי לאישה את רבקה לבית שמחה (נכדת הרב אברהם פילוסוף, אֲבִי-אִמָּהּ). נולדו להם שני בנים: פרופ' שמואל שי ופרופ' אהרן שי (רוני).