stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אקדמיית פרארי לנהגים
היסטוריה

הרעיון להקדמת האקדמיה עלה בעקבות התהליך שעברה קבוצת פרארי עם פליפה מאסה, שהושאל לקבוצת סאובר לשלוש עונות, תוך שהוא חתום על חוזה בקבוצת פרארי. התוכנית הוכרזה בדצמבר 2009, יחד עם ההכדרזה על ז'ול ביאנקי כנהג הראשון שייקח בה חלק. שלושה חודשים לאחר מכן צורפו לתוכנית מירקו בורטולוטי, דניאל זמפיירי ורפאל מרצ'לו. במהלך חודש יוני הוחתם בקבוצה לאנס סטרול ובאוקטובר הצטרף לקבוצה סרחיו פרז, שבעת החתימה כבר החזיק בחוזה בקבוצת סאובר. פרז המשיך להיות חלק מהתוכנית עד שנת 2013 בה עבר להתחרות עבור קבוצת מקלארן. ביאנקי היה חלק מהתוכנית עד למותו בשנת 2015, שאירע בעקבת תאונה שעבר בגרנד פרי יפן במהלך עונת 2014. סטרול עזב את האקדמיה בשנת 2015 לאחר שעבר לתוכנית פיתוח הנהגים של קבוצת ויליאמס.
בשנת 2016 צורפו לתוכנית שארל לקלר וג'וליאנו אלזי, בנו של ז'אן אלזי. בעונת 2019 הפך לקלר לבוגר האקדמיה הראשון המתחרה עבור פרארי, כשהחליף את קימי רייקונן. בשנת 2017 הרחיבה פרארי את פעילות האקדמיה וצירפה לשורותיה חמישה נהגים. בשנת 2019 הצטרף לאקדמיה מיק שומאכר, בנו של מיכאל שומאכר, שזכה עם פרארי בחמישה תוארי אליפות. שומאכר זכה באליפות הפורמולה 2 והיה לנהג השני של האקדמיה שמגיע לפורמולה 1, כשהצטרף כנהג לקבוצת האס.
בינואר 2021 החתימה האקדמיה את הנהגת הראשונה, מאיה ווג הבלגית בת ה-16. בהמשך השנה החתימה הקבוצה נהגת נוספת, לורה קאמפס טוראס, שנבחרה לאחר שהשתתפה בתוכנית "Girls on Tracks", שפעלה בשיתוף של האקדמיה עם הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA).
רשימת הנהגים באקדמיה

| נהג | שנת הצטרפות | אליפות נוכחית | תארים בהם זכה כחבר באקדמיה |
| --- | --- | --- | --- |
| שוודיה דינו בגנוביץ' | 2020 | אליפות הפורמולה 3 | אליפות אירופה האזורית בפורמולה |
| הולנד מאיה ווג | 2021 | אקדמיית F1 |  |
| בריטניה אוליבר בירמן | 2022 | אליפות הפורמולה 2 |  |
| ברזיל רפאל קאמרה | 2022 | אליפות אירופה האזורית בפורמולה   אליפות המזרח התיכון האזורית בפורמולה |  |
| פינלנד טוקה טפונן | 2023 | אליפות אירופה האזורית בפורמולה   אליפות המזרח התיכון האזורית בפורמולה |  |
| ברזיל אורליה נובלס | 2023 | אליפות איחוד האמירויות בפורמולה 4 |  |
רשימת הנהגים באקדמיה > האקדמיה לספורט וירטואלי

| נהג | שנת הצטרפות | אליפות נוכחית | תארים בהם זכה כחבר באקדמיה |
| --- | --- | --- | --- |
| איטליה דייוויד טוניצה | 2019 | פורמולה 1 אי-ספורט   SRO GT Esports | פורמולה 1 אי-ספורט (2019)   SRO GT Esports Europe Endurance Cup (2021) |
| איטליה ג'יובאני דה סאלבו | 2021 | SRO GT Esports | SRO GT Esports Europe Endurance Cup (2021) |
| בריטניה ברנדון לי | 2021 | פורמולה 1 אי-ספורט   SRO GT Esports |  |
| איטליה דומניקו לאבצ'ה | 2021 | פורמולה 1 אי-ספורט |  |
| דנמרק קספר סטולצה | 2021 | לה-מאן וירטואל |  |
| הולנד ג'ורדי זוויירס | 2021 | לה-מאן וירטואל |  |
| דנמרק מרטין דירלונד | 2021 | לה-מאן וירטואל |  |
| הונגריה בנס סבו-קווני | 2021 | פורמולה 1 אי-ספורט |  |
נהגים שלקחו חלק בעבר בתוכנית

| נהג | שנים | אליפויות בהן לקח חלק כחלק מהתוכנית | קבוצות פורמולה 1 |
| --- | --- | --- | --- |
| צרפת ז'ול ביאנקי | 2009–2014 | אליפות אירופה בפורמולה 3 (2009) GP2 (2010–2011) פורמולה רנו 3.5 (2012) פורמולה 1 (2013–2014) | מרוסיה (2013–2014) |
| איטליה מירקו בורטולוטי | 2010 | GP3 (2010) |  |
| איטליה דניאל זמפיירי | 2010 | פורמולה רנו 3.5 (2010) |  |
| מקסיקו סרחיו פרז | 2010–2012 | GP2 (2010) פורמולה 1 (2011–הווה) | סאובר (2011–2012) מקלארן (2013)  פורס אינדיה (2014–2018)  רייסינג פוינט (2019–2020)  רד בול (2021–) |
| צרפת ברנדון מייזנו | 2010–2012 | פורמולה אבארת' (2010) אליפות איטליה בפורמולה 3 (2011–2012) |  |
| קנדה לאנס סטרול | 2010–2015 | קארטינג (2010–2013) אליפות איטליה בפורמולה 4 (2014) טויוטה רייסינג (2015) אליפות אירופה בפורמולה 3 (2015–2016)   פורמולה 1 (2017–הווה) | וילאימס (2017–2018) רייסינג פוינט (2019–2020)  אסטון מרטין (2021–) |
| איטליה רפאל מרצ'יאלו | 2010–2015 | פורמולה אבארת' (2010) אליפות איטליה בפורמולה 3 (2011)  טויוטה רייסינג (2012) פורמולה 3 הסבב האירופאי (2012) אליפות אירופה בפורמולה 3 (2012–2013) GP2 (2014–2015) |  |
| איטליה אנטוניו פוקו | 2013–2018 | פורמולה רנו 2.0 אלפיניים (2013) אליפות אירופה בפורמולה 3 (2014) GP3 (2015–2016) פורמולה 2 (2017–2018) |  |
| הרפובליקה העממית של סין גואניו ז'ו | 2014–2018 | אליפות איטליה בפורמולה 4 (2015)  אליפות גרמניה בפורמולה 4 (2015) טויוטה רייסינג (2016)  אליפות אירופה בפורמולה 3 (2016–2018) | אלפא רומיאו (2022–2023)   קיק סאובר (2024) |
| מונקו שארל לקלר | 2016–2017 | GP3  (2016) פורמולה 2 (2017) | סאובר (2018)   פרארי (2019–) |
| קולומביה סבסטיאן מונטויה | 2018 | אליפות אירופה הפתוחה בקארטינג |  |
| צרפת ג'וליאנו אלזי | 2016–2021  | GP3‏ (2016–2018)   אליפות הפורמולה 2 (2019–2020) |  |
| ניו זילנד מרקוס ארמסטרונג | 2017–2021  | טויוטה רייסינג (2017–2019)   אליפות איטליה בפורמולה 4 (2017)   אליפות גרמניה בפורמולה 4 (2017)   אליפות אירופה בפורמולה 3 (2018)   אליפות הפורמולה 3 (2019)   אליפות הפורמולה 2 (2020–2021) |  |
| ברזיל אנזו פיטיפלדי | 2017–2021 | אליפות גרמניה בפורמולה 4 (2017–2018)   אליפות איטליה בפורמולה 4 (2017–2018)   אליפות הפורמולה רג'יונל האירופאית (2019)   אליפות הפורמולה 3 (2020) | אליפות איטליה בפורמולה 4 (2018) |
| ברזיל ג'יאנלוקה פטקוב | 2017–2021 | אליפות גרמניה בפורמולה 4 (2018–2019)   אליפות איטליה בפורמולה 4 (2018–2019)   אליפות הפורמולה רג'יונל האירופאית (2020) |  |
| בריטניה קאלום אילוט | 2017–2021 | GP3 ‏ (2018) אליפות הפורמולה 2 (2019–2020) GT World Challenge Europe Endurance Cup ‏ (2021) |  |
| רוסיה/ישראל רוברט שוורצמן | 2017–2022 | פורמולה רנו יורוקאפ (2017) טויוטה רייסינג (2018) אליפות הפורמולה 3 האירופאית (2018) אליפות הפורמולה 3 (2019) אליפות הפורמולה 2 (2020–2021) |  |
| גרמניה מיק שומאכר | 2019–2022 | אליפות הפורמולה 2 (2019–2020) | האס (2021–2022) |
| ספרד לאורה קאמפס טורס | 2022 | קארטינג (2022) |  |
| מונקו ארתור לקלר | 2020–2023 | אליפות הפורמולה 3 (2021–2022) אליפות הפורמולה 2 (2023) |  |
| אוסטרליה ג'יימס וורטון | 2021–2023 | אליפות פורמולה 4 איחוד האמירויות (2022-2023) אליפות פורמולה 4 האיטלקית (2022-2023) אליפות פורמולה 4 גרמניה (2022) אליפות פורמולה 4 אירופה (2023) |  |
תחרויות המופיעות בכתב מודגש הן תחרויות בהן זכה באליפות
נהגים שלקחו חלק בעבר בתוכנית > נהגי עבר באקדמיה לספורט וירטואלי

| נהג | שנים | אליפות בה התחרה | תארים בהם זכה כחבר באקדמיה |
| --- | --- | --- | --- |

| איטליה עמוס לוריטו | 2019 | פורמולה 1 אי-ספורט |  |
| איטליה ג'יאנפרנקו ג'יגוליולי | 2019 | פורמולה 1 אי-ספורט |  |
| איטליה אנצו בוניטו | 2020 | פורמולה 1 אי-ספורט |  |
| סלובקיה פיליפ פרשניידר | 2020 | פורמולה 1 אי-ספורט |  |
הערות שוליים

1 2  Ferrari sets up young driver academy, Autosport, 18 December 2009
↑  Ferrari expands young driver academy, Autosport.com, 19 March 2010
↑  Kid Karter, Lance Stroll Signed by Ferrari Driver Academy, Team-sport.co.uk, 14 June 2010
↑  Perez joins Ferrari young driver scheme, Autosport.com, 8 October 2010
↑  Ferrari adds Charles Leclerc and Giuliano Alesi to Driver Academy, Autosport, 1 March 2016
↑  Mick Schumacher joins the Ferrari Driver Academy, 19 January 2019
1 2  Maya Weug becomes first female driver to earn a spot in the Ferrari Driver Academy, CNN, 23 January 2021
↑  Laura Camps Torras wins Girls on Track – Rising Stars and a place in the Ferrari Driver Academy, Ferrari.com, 7 December 2021
1 2  oliver bearman and rafael camara join the ferrari driver academy, Ferrari.com, 8 November 2021
1 2  "The Ferrari Driver Academy year gets underway". www.ferrari.com (באנגלית). נבדק ב-2023-01-17.
↑  "Scuderia Ferrari: new from China". Ferrari.com. 9 ביוני 2014. אורכב מ-המקור ב-14 ביולי 2014. נבדק ב-22 ביולי 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Costa, Massimo (25 בנובמבר 2015). "ESCLUSIVO Leclerc nuovo pilota del Ferrari Driver Academy (EXCLUSIVE Leclerc new pilot of the Ferrari Driver Academy)". Italiaracing. נבדק ב-26 בנובמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Ferrari adds פטקוףBrazilian karter Gianluca Petecof to Driver Academy | Formula Scout|website=www.formulascout.com|language=en-US|access-date=5 December 2017".
↑  "Ilott is first British driver to join FDA". pitpass.com. 19 באוקטובר 2017. נבדק ב-20 באוקטובר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Wood, Elliot (24 באוקטובר 2017). "Robert Shwartzman added to Ferrari Driver Academy". Formula Scout. נבדק ב-25 באוקטובר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Ferrari confirms Schumacher's exit from F1 young driver academy Autosport 15 December 2022
↑  "Joining the Ferrari Driver Academy and winner of #GirlsOnTrack Senior competition… Laura Camps Torras". Twitter. Ferrari Driver Academy. 7 בדצמבר 2021. נבדק ב-7 בדצמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Wharton joins Ferrari Driver Academy, SpeedCafe.com, 9 December 2020
| פרארי |
| --- | --- | --- |
| אישיים | אנצו פרארי - מייסד החברה • ג'ון אלקן יו"ר ומנכ"ל החברה הנוכחי • פיירו פרארי - סגן היו"ר (בנו של אנצו פרארי) • פלאביו מאנזוני (המעצב הראשי) |  |
| כלי רכב נוכחיים | פרארי 812 סופרפאסט • פרארי פורטופינו • פרארי מונזה SP • פרארי F8 טריבוטו • פרארי SF90 סטרדלה • פרארי רומא • פרארי 296 GTB • פרארי דייטונה SP3 |  |
| פארקים | פרארי וורלד • פרארי לנד |  |
| מוזיאונים | מוזיאון פרארי • מוזיאון קאסה אנצו פרארי |  |
| מפעלים | מפעל פרארי במרנלו |  |
| מרוצים | פיוראנו (מסלול מרוצים) • סקודריה פרארי • אקדמיית פרארי לנהגים |  |
| מנועי פרארי | V6 F1 טורבו • F163 • F160 • F154 • F140 |  |
| שונות | פרארי בהתאמה אישית • פרארי אן. וי - חברת החזקות המחזיקה בבעלות פרארי |  |
|  מדיה וקבצים בנושא פרארי בוויקישיתוף  אתר האינטרנט הרשמי של פרארי קטגוריה:פרארי |  מדיה וקבצים בנושא פרארי בוויקישיתוף  אתר האינטרנט הרשמי של פרארי קטגוריה:פרארי |  |
אגם יוטה

| --- | --- |
אגם יוטה ועמק יוטה
אגם יוטה ועמק יוטה
 מידע כללי
 מיקום:  מחוז יוטה ביוטה שבארצות הברית
 סוג:  אגם מלוח במקצת
 מידות
 שטח:  392 קמ"ר
 נפח:  1.13 קמ"ק
 גובה:  1368 מטר מעל לפני הים
 אורך מרבי:  38.3 ק"מ
 אורך:  38.3 קילומטר
 רוחב מרבי:  20.4 ק"מ
 רוחב ממוצע:  20.4 ק"מ 
 עומק מרבי:  4.27 מטר
 ‏עומק ממוצע:  2.74 מטר
 מידע נוסף
 נהר מזין:  הנהרות פרובו וספניש פורק
 מקור לנהר:  ג'ורדן
 ‏אגן ניקוז:  9,962 קמ"ר
 מדינות באגן הניקוז:  ארצות הברית ארצות הברית
 אורך קו החוף:  122.3 ק"מ
 ערים:  פרובו
 איים:  אי הציפור
 תחלופת המים:  1.5 שנים
 קואורדינטות:  40°14′42″N 111°47′51″W﻿ / ﻿40.245°N 111.7975°W﻿ / 40.245; -111.7975
  (למפת מערב ארצות הברית מוגדלת) קולורדו יוטה נבדה ניו מקסיקו אריזונה קליפורניה ויומינג איידהו מונטנה אורגון וושינגטון קנדה מקסיקו האוקיינוס השקט אגם יוטה(למפת מערב ארצות הברית רגילה) קולורדו יוטה נבדה ניו מקסיקו אריזונה קליפורניה ויומינג איידהו מונטנה אורגון וושינגטון קנדה מקסיקו האוקיינוס השקט אגם יוטה(למפת יוטה רגילה) סולט לייק סיטי פרובו וסט ג'ורדן סנט ג'ורג' סידר סיטי עמק מוניומנט ברייס קניון מואב ויומינג ק ו ל ו ר ד ו  נ.מ. אריזונה נ ב ד ה  איידהו ימת המלח אגם יוטה(למפת יוטה מוגדלת) סולט לייק סיטי פרובו וסט ג'ורדן סנט ג'ורג' סידר סיטי עמק מוניומנט ברייס קניון מואב ויומינג ק ו ל ו ר ד ו  נ.מ. אריזונה נ ב ד ה  איידהו ימת המלח אגם יוטה
 
אגם יוטה (באנגלית: Utah Lake) הוא אגם מים מתוקים רדוד במדינת יוטה בארצות הברית האגם שוכן במחוז יוטה, כשהוא מוקף באזור המטרופוליטני של פרובו-אורם. המוצא היחיד מהאגם הוא הנהר ג'ורדן, יובל של ימת המלח הגדולה. התאדות אחראית ל-42% מאובדן המים של האגם, וגורמת למימיו להיות מלוחים במקצת. גובה פני האגם נשמרים בגובה 1,368 מעל פני הים. אם פני האגם עולים מעבר לכך פותחים את הסכרים בכניסה לנהר ג'ורדן.
האירופי הראשון שראה את האגם היה האב הפרנציסקני הספרדי סילבסטרה ולס דה אסקלנטה ב-1776. הוא שהה בחברת קבוצת הטימפנוגוטס (Timpanogots) של שבט היוט במשך שלושה ימים. הטימפנוגוטס עזבו או השתלבו עם המתיישבים המורמונים בין 1850 ל-1870. כמות הדגים המקומיים שבאגם הצטמצמה מאוד בשל דיג יתר ומלאי הדגים חודש באמצעות מינים שאינם מקומיים.
במקור היו באגם שלושה עשר מינים מקומיים של דגים ומהם שרדו רק המינים Catostomus ardens (באנגלית Utah sucker) ו-Chasmistes liorus‏ (June sucker) המצוי בסיכון גבוה. המין הדומיננטי באגם הוא קרפיון מצוי שהוחדר לראשונה למי האגם ב-1883 כתחליף לדגים המקומיים שהתמעטו בשל דיג יתר. הקרפיון מהווה כ-90% מהביומסה באגם ותורם להתדרדרות אוכלוסיות הדגים המקומיות על ידי שינויים מפליגים במערכת האקולוגית. גם זיהום גורם לפגיעה במערכת האקולוגית של האגם. שפכים שמקורם בביוב הוזרמו לאגם עד 1967. בעיות של זיהום מים עדיין קיימות. רמת הזרחות והמלחים באגם גבוהה בהרבה מעל למותר על פי חוק המים הנקיים.
גאוגרפיה

אגם יוטה שוכן בתוך עמק יוטה בצפון-מרכז מדינת יוטה. הרים מקיפים את עמק יוטה משלושה צדדים: רכס ווסאץ' (Wasatch Range) ממזרח, הרי טראוורס (Traverse Mountains) מצפון והר לייק (Lake Mountain) ממערב. הר נבו (Mount Nebo) מתנשא לגובה של 3,616 מטרים, והר טימפאנוגוס (Mount Timpanogos) לגובה של 3,580 מטרים, כמעט 2,210 מטרים מעל לקרקעית העמק. הר וסט (West Mountain) בגובה 2,074 מטרים חודר לאגם ומחלק אותו בין מפרץ גושן (Goshen Bay) וחוף לינקולן. אגם יוטה שוכן בקצה המערבי של העמק ומשתרע על יותר מ-25% משטחו. אורכו 38.3 קילומטרים, אורך חופיו 122.3 קילומטרים, גובהו 1,368 מטרים מעל פני הים, עומקו המקסימלי 4.27 מטרים, שטח פניו 392 קמ"ר ונפח מימיו כ-1.13 מיליון קילומטרים מעוקבים. החוף המזרחי הוא מדרון מתון, בשל מיקומו של האגם בחלק המערבי של העמק, בעוד שבחוף המערבי מתנשא בתלילות הר לייק (Lake Mountain). אל החלק המרכזי של האגם מחוברים שני מפרצים גדולים רדודים: מפרץ גושן שהוזכר לעיל (צפון עמק גושן), בדרום ומפרץ פרובו (Provo Bay) במזרח. ערים גדולות דוגמת פרובו ואורם שוכנים בין חופו המזרחי של האגם והרי ווסאץ'.
אגם יוטה הוא שריד לימה גדולה בהרבה מהפליסטוקן, ימת בונוויל (Lake Bonneville), שהתקיימה בין לפני 75,000 שנים ועד לפני 8,000 שנים. בשיאה לפני 30,000 שנים, הגיעו פני ימת בונוויל לגובה של 1,550 מטרים מעל פני הים ושטחה היה 51,000 קילומטרים רבועים, כמעט כמו שטחה של ימת מישיגן. משקל מי הימה דחס חלקים מקרקעית הימה לעומק של עד 73 מטרים, ואלו חזרו לגובהם המקורי כשהימה התייבשה. לפני כ-12,000 שנים האקלים באזור התחמם והפך צחיח יותר. שיעור ההתאדות היה גבוה משיעור כניסת המים לימה והימה החלה להתייבש, כשהיא מותירה מאחוריה כשרידים את ימת המלח הגדולה, אגם יוטה, אגם סווייר (Sevier Lake) ואגם ראש (Rush Lake).
במהלך 65,000 שנים שבהן התקיימה ימת בונוויל הצטברו משקעים ויצרו מישור אגמי בעמק יוטה. משום כך קרקעית העמק וקרקעית אגם יוטה שטוחים יחסית, ובשל כך האגם רדוד. עומקו המקסימלי של האגם הוא 4.27 מטרים ועומקו הממוצע הוא 2.74 מטרים. רדידות זו מאפשרת לרוחות לנתק בקלות משקעים מקרקעית האגם, ובכך לתרום לעכירות וליצירת הרושם שיש זיהום במי אגם יוטה.
שלושה העתקים קיימים מתחת לאגם יוטה. כיוונו של אחד ההעתקים, העתק אי הציפור (Bird Island fault), הוא מתחת לקצה המזרחי של האגם, והוא מאפשר את קיומם של מעיינות חמים בסמוך לחוף לינקולן. המעיינות החמים המשמעותיים הנוספים הם בחוף הצפוני וקרויים סרטוגה ספרינגס (Saratoga Springs). המעיינות החמים הם בעיקר תוצאה מהתפתחות לחץ הידראולי כשמי התהום זורמים לכיוון מרכז האגם.
באגם שוכן אי קטן הקרוי אי הציפור (Bird Island), כ-3.5 קילומטרים צפונית למזח הסירות של חוף לינקולן, בסמוך לקצה הדרומי של האגם. על האי צומחים כמה עצים שניתן לראות מחוף לינקולן. בשנים שפני האגם מתרוממים האי מוצף לגמרי, והעצים הם הסימן היחיד להימצאותו שם. האי הוא יעד פופולרי לדייגים המחפשים את מיני הדגים Sander vitreus, בס לבן (Morone chrysops) ומין השפמנון Ictalurus punctatus.
מערת נאטי פאטי נמצאת מערבית מהאגם.
הידרולוגיה

אגן הניקוז של אגם יוטה משתרע על פני שטח של 9,962 קילומטרים, שרובו הררי. הנקודה הגבוהה ביותר באגן הניקוז היא הר בולד (Bald Mountain) המתנשא לגובה 3,586 מטרים ברכס הרי יואינטה. 3,166 קילומטרים מתוך שטח אגן הניקוז (32%) מנוהלים על ידי שירות היערות של ארצות הברית, 1,009 קילומטרים רבועים (11%) מנוהלים על ידי רשויות ממשל אחרות, ורוב היתרה, 5,114 קילומטרים רבועים (51%), נמצאים בידיים פרטיות.
שני יובלים עיקריים אחראים לכמעט 60% מהמים הנכנסים לאגם יוטה. פרובו (Provo) מספק 36% מהמים, וספניש פורק (Spanish Fork) מספק 24% מהמים. יובלים אחרים כוללים את הנחלים אמריקן פורק (American Fork), קרנט קריק (Current Creek), דריי קריק (Dry Creek), הובל קריק (Hobble Creek) ומיל רייס קריק (Mill Race Creek). בנוסף, יש מעיינות חמים רבים וערוצים קטנים יותר הזורמים אל האגם. את אגם יוטה מנקז הנהר ג'ורדן, המתחיל בקצה הצפוני של האגם. הנהר מנקז 51% מסך כול המים היוצאים מהאגם. הוא זורם דרך המחוזות יוטה, סולט לייק ודייוויס ונשפך לחלקה הדרום-מזרחי של ימת המלח הגדולה. בשל האקלים הצחיח למחצה השורר באזור האגם, שטח הפנים הגדול שלו ורדידותו, ההתאדות אחראית ל-42% מהמים היוצאים מהאגם. 7% הנותרים מחלחלים לקרקע.
בשלהי המאה ה-19, לאחר כמה שנים של בצורת פרצו ויכוחים בין חברות ההשקיה על חלקם במי אגם יוטה מהנהר ג'ורדן. השופט מורס (Morse) מבית המשפט המחוזי השלישי נתן פסק דין שכונה צו מורס מ-1901. הצו קבע שחברות ההשקיה "זכאיות לצו המעניק להם, כפוף להגבלות המוגדרות להלן, את הזכות להשתמש בכל מאזן מי הנהר ג'ורדן, למטרות עירוניות, השקיה, בישול ושימוש ביתי, עד לקיבולת של התעלות השונות שלהם, והזכות לסכור ולאגור את מי הנהר האמור באגם יוטה" בתגובה לבצורת נבנה מתקן שאיבה ביציאה של הנהר ג'ורדן מאגם יוטה. היה זה מתקן השאיבה הגדול ביותר בארצות הברית בשעתו. המתקן כלל שבע משאבות בספיקה כללית של 20 מטרים מעוקבים בשנייה. לאחר הצו הפך אגם יוטה בפועל למאגר מים להשקיה וזרימת המים בנהר ג'ורדן הייתה תחת פיקוח הדוק.
כתוצאה מהשיטפונות בשנים 1983–1984, הוגשה תביעה לפיצוי בשל נזקי השיטפונות המבוססת על הפרת החוזה של רמת הפשרה הקודמת. ב-1985 הגיעו הצדדים להסכמה על רמת פשרה חדשה שקבעה את הרמה המקסימלית של פני האגם על 1,368 מטרים מעל פני הים. כאשר גובה המים באגם יוטה עובר רמה זו משאירים את השערים והמשאבות שבפתח הנהר ג'ורדן פתוחים, אלא אם פתיחת השערים תגרום לכך שספיקת מי הנהר ג'ורדן תעלה על המקסימום שנקבע בפשרה. משמעות רמת הפשרה החדשה הייתה שגובה פני אגם יוטה הוא מתחת לגובה קרקעית הנהר ג'ורדן.
הידרולוגיה > זיהום

מחקר מ-1948 הראה שאגם יוטה מזוהם בצורה רצינית. כתוצאה מכך החליטו ערי מחוז יוטה לתכנן כיצד והיכן לבנות מכונים לטיהור שפכים במקום להזרים את השפכים ישירות לאגם. עד 1954 בנו ערים רבות מכוני טיהור שפכים, אבל המכון של פרובו היה עדיין בבנייה. ב-1967 עדיין הוזרמו לאגם שפכים בלתי מטוהרים.
מחלקת איכות המים של יוטה (Utah Division of Water Quality) ומחלקת מי השתייה של יוטה (Utah Division of Drinking Water) הם הגופים האחראים במדינת יוטה על ניהול ופיקוח איכות המים. אגמים, נהרות ונחלים שחורגים מרמות התקן מוכנסים לרשימה על פי סעיף (d)‏303 לחוק המים הנקיים (Clean Water Act). חוק זה שנחקק ב-1972 בקונגרס של ארצות הברית, ועבר כמה שינויים משמעותיים מאז, מחייב מדינות לזהות מדי שנתיים גופי מים לקויים. המדינות מחויבות לפתח מדד המכונה עומס יומי כולל מקסימלי (total maximum daily load), בראשי תיבות TDML, לכמות המזהמים שגוף המים יכול להטמיע מבלי לגרום לגוף המים לחרוג מתקני איכות המים. אגם יוטה הוכנס בשנים 2000 ו-2004 לרשימת (d)‏303 בשל זרחות ומוצקים מומסים (total dissolved solids בראשי תיבות TDS) בכמות העולה על הערכים המומלצים. רמות גבוהות של זרחן עלולות לגרום למטרד של פריחת אצות, רמה נמוכה של חמצן מומס, ורמות גבוהות של pH‏. TDS מודד את ריכוז מלחי המינרלים במים, שעלולים לגרום לבעיות בחקלאות ומי השתייה. מחלקת איכות המים של יוטה הכינה תוכנית חומש לטיפול באגם בשנים 2019-2015.
כריסי וילסון (Krissy Wilson) ממחלקת משאבי חיות הבר של יוטה (Utah's Division of Wildlife Resources), הצהירה ב-2010 שאיכות המים משתפרת, כשזרימות מים גדולות יותר, בין שאר הדברים, תורמות לשיפור. עם זאת, נוכחות ופעילות הקרפיונים, גורמים לערבול מוצקים במים, ומקשים בכך להעריך את השיפור מבלי לערוך מדידות מדעיות.
היסטוריה > טרום הגעת האירופים

המתיישבים הראשונים באזור היה ציידים-לקטים מתרבות המדבר הארכאית. אתר ארכאולוגי מתקופה זו שנחקר קרוי כפר סואונקהני (Soo'nkahni Village) בסמוך לנהר ג'ורדן בדרייפר (Draper). האתר מתוארך לפני 3,000 שנים ומעל 30,000 חפצים נמצאו באתר. המתיישבים הבאים שתועדו באזור היו בני תרבות פרימונט שחיו באזור אגם יוטה מבערך שנת 400 לספירה עד סביב שנת 1350 לספירה. הם התגוררו בכפרים קטנים של ציידים וחקלאים. הם גידלו תירס, דלעת ושעועית. שינוי התנאים האקלימיים גרם צרות לחקלאות. כמו כן, אבותיהם הקדומים של שבטי היוט, הפאיוט, והשושוני הצפון-מערביים עקרו לאזור. עקב כך עזבו בני תרבות פרימונט את האזור.
הקבוצה השלישית שהתיישבה באזור היו היוט של מרכז יוטה ומזרח קולורדו. חבורת הטימפאנוגוט (קרויים גם טימפאנוגוס) מבני היוט יישבו את עמק יוטה. הם היו הקבוצה הדומיננטית ביותר של היוט בשל הקלות היחסית בה אספו אספקת מזון בשפע. העמק היה נקודת מפגש קדושה עבור שבטי הטימפאנוגוס, חבורות יוט אחרות ושבטי שושוני. בתקופת ההשרצה של הדגים באביב היו שבטים אלו נפגשים באגם יוטה לפסטיבל הדגים השנתיים. בפסטיבל נהגו לרקוד, לשיר, לסחור לערוך מרוצי סוסים, להמר ולהתפטם בשפע הדגים שהאגם סיפק. הייתה זו גם ההזדמנות למצוא בן זוג מחמולה אחרת. ב-1826 ביקר ג'דדיה סמית מחנה לאורך הנהר ספניש פורק שבו היו 35 בקתות ובהן כ-175 תושבים.
היסטוריה > מגלי ארצות אירופיים

בשלהי קיץ 1776 יצאה משלחת בראשות המיסיונר הפרנציסקני הספרדי סילבסטרה ולס דה אסקלנטה. והאב הפרנציסקני הספרדי פרנסיסקו אטנסיו דומינגס מסנטה פה שבניו מקסיקו במטרה להגיע למונטריי בקליפורניה. שני אינדיאנים מבני הטימפאנוגוט מעמק יוטה שימשו כמורי דרך. ב-23 בספטמבר 1776 ירדה החבורה בקניון ספניש פורק ונכנסה לעמק יוטה. ביומנו של אסקלנטה הוא מתאר את אגם יוטה: "האגם, שרוחבו לפחות שש ליגות ואורכו חמש עשרה ליגות, משתרע הרחק עד אחד מעמקים אלו. כיוונו צפון-מערב, ועל פי מה שסיפרו לנו, הוא מקושר לאגמים אחרים גדולים עוד יותר. אגם זה של טימפאנוגוטסיס (Timpanogotzis) שופע כמה מינים של דגים טובים, אווזים, בונים ובעלי חיים אמפיביים אחרים שלא הייתה לנו ההזדמנות לראותם. סביב האגם יש את האינדיאנים החיים משפע הדגים שבאגם, ומסיבה זו קוראים להם היוטס סבואגאנס (Yutas Sabuaganas), "אוכלי דגים". מלבד זאת הם אוספים זרעים, והם משלימים את התזונה בארנבות, ועופות מים המצויים בשפע כאן". אסקלנטה קרא לאגם "אגם טימפאנוגוס", על שם השבט ששכן באזור. הרישומים ביומן של אסקלנטה מבחינים בבירור בין אגם טימפאנוגוס זה, גוף של מים מתוקים שאותו ראה ואת גודלו העריך, וימת המלח הגדולה, שאותה לא ראה ולא נתן לה שם, אבל תואר באוזניו שנהר "מקשר לאגמים אחרים גדולים יותר." המבקר האירופי הבא המתועד היה צייד הפרוות הצרפתי-קנדי אטיין פרובו (Étienne Provost‏; 1850-1785), שביקר באגם יוטה באוקטובר 1824. העיר פרובו והנהר פרובו קרויים על שמו.
היסטוריה > התיישבות מורמונית מוקדמת

ההתיישבות של המורמונים ביוטה החלה ביולי 1847, כאשר חלוצים נכנסו לעמק סולט לייק. תחת ניהלו של פארלי פראט (.Parley Parker Pratt Sr‏; 1857-1807) נחקר עמק יוטה. חבורת המחקר הביאה סירה קטנה שבאמצעותה חקרו את אגם יוטה ולכדו דגים ברשתות. הקרב הראשון בין המתיישבים לאינדיאנים התחולל במרץ 1849. חבורה של ארבעים גברים נשלחה לעמק יוטה לעצור את גנבת הבקר מעמק סולט לייק. החבורה נפגשה בכפרו של "הצ'יף הקטן" (Little Chief), שסיפר להם היכן שוכנים האנשים האחראים לגנבה. עימות התחולל במקום וארבעה מבני הטימפאנוגוט נהרגו. המתיישבים כינו את מקום העימות "בטל קריק" (Battle Creek – "נחל הקרב"), שמאוחר יותר שינה את שמו לפלזנט גרוב (Pleasant Grove – "חורשה נעימה").
באפריל 1849, הגיעה קבוצה של כשלושים משפחות לעמק יוטה והתיישבה על נהר פרובו, קרוב מאוד לכפר של הטימפאנוגוט על הנהר פרובו. המתיישבים בנו גדרה, מבצר המוקף בחומת גזעי עצים מחודדים שכונתה פורט יוטה וציידו אותו בתותח של שנים עשר ליטראות על מנת להפחיד את הטימפאנוגוט. באוגוסט נרצח מנהיג טימפאנוגוט שהלבנים כינו בשם "הבישוף הזקן" על ידי שלושה מתיישבים לאחר שהלה תפס אותם צדים בניגוד להסכם בין המורמונים לאינדיאנים. בתגובה כמה מבני הטימפאנוגוט ירו בבקר או גנבו תירס. החורף היה קשה במיוחד והטימפאנוגוט גנבו בקר עבור מזון. בינואר 1850 דיווחו המתיישבים בפורט יוטה למרכז בסולט לייק סיטי שהמצב הופך למסוכן. הם דרשו שחבורה צבאית תתקיף את הטימפאנוגוט. המיליציה של המורמונים "לגיון נאוו" נשלחה מסולט לייק סיטי וב-8 וב-11 בפברואר הם נלחמו בטימפאנוגוט. ב-14 בפברואר נכנעו 11 לוחמים מהטימפאנוגוט, אבל מאוחר יותר הוצאו להורג בעוד בני משפחתם צופים. רופא ממשלתי נשלח לאתר ההוצאה להורג וכרת את ראשיהם של הטימפאנוגוט לבדיקה מאוחר יותר. בקרבות נהרג איש מיליציה אחד ו-102 מבני הטימפאנוגוט. בשנים אחר-כך התגוררו פחות ופחות בני טימפאנוגוט בעמק יוטה, ובהגיע 1872 כל בני הטימפאנוגוט עברו לשמורה האינדיאנית של יואינטה ויוראי. עם זאת, מדי פעם חזרו טימפאנוגוט לדוג באגם יוטה עד שלהי שנות ה-20 של המאה ה-20.
קפטן הווארד סטנסברי (Howard Stansbury‏; 1863-1806) מקורפוס המהנדסים הטופוגרפיים של צבא ארצות הברית נצטווה למפות, לסרוק ולחקור את עמקי יוטה וימת המלח. ב-1850 חקר סטנסברי את אגם יוטה ואת יוטה. ותיעד את חיות הבר במקום.
המערכת האקולוגית

במקור היו באגם ובסביבתו ארבעה מינים של דו-חיים, שנים עשר מינים של זוחלים, שלושה עשר מינים של דגים, 152 מינים של עופות ו-42 מינים של יונקים. הזרמת שפכים בלתי מטוהרים, הרס בית הגידול הטבעי, ציד והחדרת מיני דגים גרים גבו מחיר מהמינים המקומיים באגם וסביבו.
כמה ממיני היונקים השוכנים סביב האגם הם אפלול אמריקני, עטלף כסוף שיער (Lasionycteris noctivagans), אייל פרדי שחור-זנב, עכבר כיס בוטה (Thomomys bottae), חולדה סוחרת מדברית (Neotoma lepida) ובואש מפוספס. היו שבעה עשר מינים של רכיכות באגם יוטה. רק שלושה דווחו במערכת האקולוגית של האגם ב-1969, ומין אחד נכחד. הפרט החי האחרון של Stagnicola utahensis, שבלול של מים מתוקים, נראה לאחרונה בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. ארבע דגימות נשלחו למוסד סמית'סוניאן ב-1911 והמקום היחיד שבו אותר השבלול הוא אגם יוטה.