stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אצטדיון דייגו ארמנדו מראדונה (נאפולי)

| --- | --- |

 על שם:  דייגו מראדונה 
 שמות קודמים:  אצטדיון סאן פאולו
 כתובת:  via Jacopo de Gennaro, I-80125 Napoli 
 מיקום:  איטליה נאפולי, איטליה
 קואורדינטות:  40°49′41″N 14°11′35″E﻿ / ﻿40.827967°N 14.193008°E﻿ / 40.827967; 14.193008
 תקופת הפעילות:  1959–הווה (כ־65 שנים)
 שופץ:  1989
 בעלים:  עיריית נאפולי
 משטח:  דשא
 אדריכל:  קרלו קוקייה, Luigi Corradi 
 קבוצות:  נאפולי (1959 - )
 מושבים:  60,240
 ממדי משטח:  110 × 68 מטר
 אתר רשמי
 he
 
אצטדיון דייגו ארמנדו מראדונה (באיטליקית: Stadio Diego Armando Maradona), הידוע עד 2020 כאצטדיון סאן פאולו (באיטלקית: Stadio San Paolo), הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בנאפולי והוא האצטדיון השלישי בגודלו באיטליה אחרי אצטדיון סן סירו במילאנו ואצטדיון סטאדיו אולימפיקו ברומא. האצטדיון משמש כמגרשה הביתי של קבוצת הכדורגל נאפולי מהסרייה א'.
היסטוריה

האצטדיון נבנה בשנת 1959 ועבר שיפוצים נרחבים ב-1989 כהכנה לקראת משחקי הגביע העולמי שנערכו באיטליה. במסגרת הטורניר, אירח האצטדיון את משחק חצי הגמר המפורסם בין איטליה לארגנטינה. המשחק קיבל חשיבות מיוחדת בשל העובדה שכוכב נבחרת ארגנטינה, דייגו מרדונה, אשר שיחק בקבוצה המקומית, קרא לתושבי העיר טרם המשחק לעודד את נבחרתו במקום הנבחרת המקומית.
בשנים האחרונות, בשל תקנות בטיחות, הוגבלה תכולת האצטדיון ל-60,240 צופים בישיבה.
ביולי 2019 אירח האצטדיון את טקס הפתיחה ותחרויות האתלטיקה במשחקי האוניברסיאדה ה-30 שאירחה איטליה בנאפולי. לצורך כך עבר שיפוץ קוסמטי קל שכלל בין השאר החלפת הכיסאות והכשרת מסלול אתלטיקה לתחרויות.
ב-4 בדצמבר 2020, בעקבות מותו של דייגו מראדונה, הנחשב לגדול שחקני המועדון בכל הזמנים, נאפולי הודיעה כי האצטדיון ייקרא על שמו של מראדונה.
אנדרו כהן (כדורגלן)

אנדרו כהן (באנגלית: Andrew Cohen; נולד ב-13 במאי 1981) הוא כדורגלן מלטזי המשחק בעמדת הקשר, קפטן קבוצת גזירה יונייטד מהליגה המלטזית.
קריירה > ראשית הקריירה והעשור הראשון של המאה ה-21

כהן נולד ב-13 במאי 1981 בכפר קלקרה שבחוף המזרחי של מלטה, והחל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער של פאולה היברניאנס. ביוני 1999 צורך לסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון, לקראת עונת 1999/00. כהן הופיע בקבוצת הבוגרים בפעם הראשונה במשחק נגד גוזו והבקיע את שערו הראשון במשחק נגד ולטה, באפריל 2000. בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת רשם שבע הופעות והבקיע פעם אחת, כשהקבוצה סיימה במקום השישי בליגה. בעונה הבאה התייצב מעמדו של כהן כשחקן הרכב, כשהוא מגיע ל-19 הופעות, בהן הוא מבקיע שלושה שערים. הקבוצה סיימה את עונה זו, עונת 2000/01 במקום הרביעי.
תואר האליפות הראשון של כהן הגיע בעונת 2001/02, בה זכה באליפות ליגת העל המלטזית יחד עם קבוצתו, כשהוא רושם נתונים דומים לנתוניו בעונה הקודמת, עם תוספת של שער אחד. כהן היווה נדבך חשוב בקבוצה הזו, שסימנה את סוף בצורת התארים וההצלחות של הקבוצה מפאולה. כהן והמועדון לא הצליחו לשמר את ההצלחה וסיימו את עונת 2002/03 במקום הרביעי, כשכהן מופיע 17 פעמים במדי הקבוצה ומבקיע שלושה שערים.
עונת 2003/04 הייתה עונת פריצה מבחינתו של כהן, כששיתף פעולה עם חלוץ פורה בדמותו של טרנס סקרי, שגם לו הייתה זו עונת התעלות לאחר שעלה לבוגרים של היברניאנס מקבוצת הנוער של סט. ג'ורג'ס שנה לאחר הצטרפותו של כהן לקבוצת הבוגרים. הצמד פתח ביחד בהרכב באופן קבוע באותה עונה, שבה הבקיעו ביחד 15 שערים (מתוכם שבעה של כהן), כשכהן רושם 23 הופעות וסקרי שתיים פחות ממנו. ההכרה בעונה המצוינת של כהן לא איחרה להגיע, והוא זכה לזימון ראשון לנבחרת הלאומית מהמאמן הגרמני הורסט היס, ואף ערך את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים ב-18 באוגוסט 2004, מול נבחרת איי פארו.
עונת 2004/05 הייתה עונה טובה אף יותר מקודמתה עבור כהן, שכן הוא כבש בעונה זו שיא קריירה של 21 שערים בכל המסגרות, על פני 27 משחקים. הקבוצה סיימה שוב במקום השלישי באותה עונה, אך כהן קיבל על היכולת הטובה שהציג באותה עונה את פרס כדורגלן השנה במלטה. בעונה שלאחר מכן כהן קיבל שוב את אותו פרס, כשהפעם הוא כובש 14 שערים ב-26 משחקים, והקבוצה מסיימת במקום הרביעי אך זוכה, לראשונה בתקופתו של כהן, בגביע המלטזי, אחרי ניצחון בגמר בתוצאה 1-0 על פלוריאנה.
בעונת 2006/07 זכתה הקבוצה שוב בגביע, אך שוב סיפקה עונה בינונית בליגה כשהיא מסיימת במקום החמישי. לכהן היו בעונה זו שמונה שערים ב-24 משחקים. בעונה שלאחר מכן אמנם זכתה הקבוצה בסופרקאפ המלטזי, אך הציגה עונה חלשה כשסיימה במקום השביעי, למרות שישה שערים של כהן ב-23 הופעות.
כהן היה בורג מרכזי באליפות המפתיעה של היברניאנס בעונת 2008/09, כשהוא מבקיע 9 פעמים ב-22 הופעות בדרך לאליפות השנייה שלו. השינוי הדרסטי בעונה זו יכול להיזקף לזכותו של המאמן החדש שמונה באותה עונה לעמוד בראש הצוות המקצועי של פאולה, האנגלי מארק מילר, שגייס ופיתח שחקנים כמו כהן, סקרי וקלייטון פאילה.
קריירה > העשור השני של המאה ה-21

לקראת עונת 2009/10 אמנם ציפו לגדולות משלושת השחקנים הגדולים של המועדון באותו זמן, כהן, סקרי ופאילה, אך המועדון נאלץ למכור את שני האחרונים ל-ולטה ולסלימה וונדררס בהתאמה, כך שרק כהן נשאר בנאמנותו למועדון. עונה זו הסתיימה בקול ענות חלושה כשהקבוצה סיימה במקום החמישי המאכזב, כשלכהן שישה שערים ושבעה בישולים ב-27 הופעות במדי קבוצתו. בעונת 2010/11 כהן הבקיע שבעה שערים ובישל תשע פעמים ב-27 משחקים בכל המסגרות, כשהקבוצה נמצאת בשפל נוסף ומסיימת במקום הלפני-אחרון.
בעונה הבאה כהן והיברניאנס זכו בתואר ראשון מאז האליפות ב-2009: גביע, כשבמהלך הקמפיין כהן מבקיע שני שערים ומבשל אחד נוסף. גם בליגה הם חוו עונה מוצלחת, כשלכהן תשעה שערים ו-11 בישולים ב-31 משחקים. בעונת 2012/13 המצב היה דומה - סגנות עם עשרה שערים ו-15 בישולים לכהן ב-40 משחקים בכל המסגרות. העונה הבאה הייתה סולידית גם היא, עם שישה שערים ו-10 בישולים ב-33 משחקים לכהן, כשהקבוצה מסיימת במקום השלישי.
בעונת 2014/15 כהן זכה בפרס שחקן השנה במלטה בפעם השלישית, עם אליפות מספר 11 של הקבוצה. כהן אמר אז ש"הזכייה בפרס שחקן השנה הייתה רק הדובדבן שבקצפת בעונה הזו". עונת השיא המאוחרת, בגיל 34, הסתכמה בעשרה שערים ו-16 בישולים ב-38 משחקים בכל המסגרות, כשבנוסף כהן מוביל את הקבוצה לגמר הגביע. הקבוצה גם זכתה בסופרקאפ המלטזי בסיום אותה עונה.
בעונת 2015/16 הבקיע כהן תשעה שערים ובישל 14 פעמים, ב-38 משחקים. הקבוצה סיימה במקום השני באותה עונה.
קריירה > גזירה יונייטד

ב-31 בינואר 2017 עזב את היברניאנס אחרי 20 שנה בקבוצה, וחתם בגזירה יונייטד לשנתיים וחצי. בעונה המלאה הראשונה לאחר המעבר הפתיעו כהן והקבוצה את הליגה וסיימו במקום השלישי. באותה עונה נבחר כהן לשחקן העונה בפעם הרביעית, שיא כל הזמנים.
חיים אישיים

מוצאו של כהן הוא מאנגליה, אך הוא אינו יהודי למרות מה שמרמז שם משפחתו. כהן היה מאז ומעולם אוהד של היברניאנס, וזו גם הסיבה שלא עבר לקבוצה אחרת כמעט עד לסוף הקריירה, על אף שקיבל הצעות כספיות גבוהות יותר. שכרו של כהן הוערך בכ-40 אלף אירו לעונה בשיא הקריירה.
תארים

אליפות מלטה: 2001/2002, 2008/2009, 2014/2015
הגביע המלטזי: 2005/2006, 2006/2007, 2011/2012, 2012/2013
הסופר קאפ המלטזי: 2007, 2015
שחקן השנה במלטה: 2004/2005, 2005/2006, 2014/2015, 2017/2018
הערות שוליים

↑  אנדרו כהן: הראשונים שלי, ראיון באתר ספורטסמלטה, 29 בספטמבר 2013
↑  דומיניק אקווילינה, כהן שחקן השנה במלטה, אתר אופ"א, 20 ביוני 2015
1 2  יניב טוכמן‏, אנדרו כהן: "קבוצות מישראל דיברו איתי בעבר, אבל העדפתי להישאר במלטה", באתר וואלה, 13 ביולי 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2016089582  VIAF: 161146937802413831903   WorldCat (עם VIAF): 161146937802413831903
אמיל לוי

| --- | --- |

 לידה:  29 באוגוסט 1826 former 7th arrondissement of Paris, צרפת 
 פטירה:  4 באוגוסט 1890 (בגיל 63) פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות מונפרנאס 
 מקום לימודים:  אקדמיית צרפת ברומא (1857)  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות 
 זרם באמנות:  האומנות האקדמית 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד  פרס רומא 
 בן או בת זוג:  Céline Joséphine Bidard de La Noë 
 
אמיל לוי (בצרפתית: Émile Lévy; ‏29 באוגוסט 1826–1890) היה צייר יהודי-צרפתי.
ביוגרפיה

בנם של סמואל לוי, רואה חשבון, ורייצ'ל הורביץ. לוי היה תלמידם של פרנסואה-אדואר פיקו (אנ') ואבל דה פוז'ול (אנ'). כמו כן למד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז. בשנת 1854 זכה בפרס רומא על הציור "אברהם רוחץ את רגליהם של שלושת המלאכים". כזוכה הפרס, למד בין השנים 1855–1857 באקדמיית צרפת ברומא.
ב-1867 קיבל את עיטור אביר לגיון הכבוד.
בין יצירותיו החשובות: "נח מקלל את כנען" (1855); "סעודת האנוסים" (1859); "מותו של אורפיאוס" (1866), "אהבה ואיוולת" (1874); "ינקות" (1885); "האלמנטים", "מצגת הבתולה". יצירותיו מוצגות במוזיאונים חשובים, ובהם הלובר, מוזיאון לוקסמבורג וכנסיית טריניטי בפריז.
אשתו, סלין ז'וזפין בידר דה לה נואה (צר'), כתבה כמה רומנים וסיפורים קצרים תחת השם הבדוי Paria Korigan. לוי צייר דיוקן שלה בשמלה ירוקה.
לוי מת ברובע ה-17 של פריז באוגוסט 1890 ונקבר בבית הקברות מונפרנאס.
הערות שוליים

↑  עיטור לגיון הכבוד לאמיל לוי, באתר משרד התרבות של צרפת
↑  René Martineau, Aspects méconnus de Barbey d'Aurevilly, 1939, p. 35–40
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb166935705 (data)  GND: 117670421  ISNI: 0000 0000 6675 8659  LCCN: no2006024797  Léonore: 234047  NTA: 406355835  RKD: 49776  SNAC: w64r0hnc  SUDOC: 084716886  ULAN: 500002366  VIAF: 25385801   WorldCat (עם VIAF): 25385801 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אמיל לוי".
אקדמיית הטניס של ניק בולטיירי

אקדמיית הטניס של ניק בולטיירי הראשונה בעולם הוקמה על ידי ניק בולטיירי בשנת 1978 בעיר בראדנטון שבפלורידה, ארצות הברית, כפנימיית טניס המשלבת אימוני טניס אינטנסיביים עם תוכנית לימודים אקדמית.
היסטוריה

בתחילת שנות ה-80 קנה בולטיירי שדה עגבניות בבראדנטון, והקים עליו את אקדמיית הטניס המלאה הראשונה בעולם. האקדמיה כוללת מעונות, מרכז פנאי, בית ספר ומתקני אימון: 35 מגרשים קשים, 17 מגרשי חימר (מגרש אחד של חימר אדום, השאר מצופים בחימר ירוק), מגרשי אימון נוספים ו-4 אולמות טניס.
בשנת 1987 נקנתה האקדמיה על ידי חברת ניהול הכישרונות IMG. במהלך השנים הרחיבה חברת IMG את האקדמיה לתחומים נוספים: גולף, כדור בסיס, כדורסל, כדורגל ושחייה.
בולטיירי, שנפטר בדצמבר 2022 בגיל 91, מילא חלק מרכזי בניהול האקדמיה לאורך השנים והותיר אחריו מורשת אימון מיוחדת לטניס שהניבה הצלחות רבות.
בוגרים ראויים לציון

מאקדמיית הטניס של ניק בולטיירי יצאו (וממשיכים לצאת) עשרות רבות של טניסאים ברמות הגבוהות ביותר, בהם רבים שזכו בתוארי גראנד סלאם ואף דורגו במקום הראשון בעולם.
קיי נישיקורי
אנדרה אגאסי (דורג במקום הראשון בעולם)
בוריס בקר (דורג במקום הראשון בעולם)
ג'ניפר קפריאטי (דורגה במקום הראשון בעולם)
ג'ים קורייר (דורג במקום הראשון בעולם)
דניאלה האנטוחובה
מרטינה הינגיס (דורגה במקום הראשון בעולם)
ילנה יאנקוביץ' (דורגה במקום הראשון בעולם)
אנה קורניקובה
מרסלו ריוס (דורג במקום הראשון בעולם)
מארי פירס
גרג רוזצקי
פיט סמפראס (דורג במקום הראשון בעולם)
מוניקה סלש (דורגה במקום הראשון בעולם)
מריה שראפובה (דורגה במקום הראשון בעולם)
ניקול ואידישובה
ונוס ויליאמס (דורגה במקום הראשון בעולם)
סרינה ויליאמס (דורגה במקום הראשון בעולם)
הערות שוליים

↑  ציפי שמילוביץ, אגדה שהייתה באמת: ארה"ב נפרדת מהמאמן ששינה את עולם הטניס, באתר ynet, 10 בדצמבר 2022
ערך זה הוא קצרמרבנושא טניס. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אמביוריקס

פסלו של אמביוריקס ממוקם בעיר הבלגית טונגרן
אמביוריקס (בלטינית: Ambiorix) היה מלך גאלי ששלט יחד עם שותפו לשלטון, קאטיבולקוס, על השבט הגאלי האבורונים שישב באזור הבלגי של גאליה במאה הראשונה לפני הספירה. אמביוריקס מוכר לנו בעיקר בזכות ספרו של יוליוס קיסר, מלחמת גאליה, בו מתאר קיסר את כיבוש גאליה על ידו, ומלחמתו בשבטים השונים שבהתנגדותם הוא נתקל. בספרו מציין קיסר את אמביוריקס ואת שבטו האבורונים, כשבט החשוב ביותר מבין השבטים הגרמאנים בם נלחם.

בזמן ההתעוררות הלאומית ששטפה את מדינות אירופה במאה ה-19, הפך אמביוריקס לסמל בלגי לאומי חשוב בזכות התמרדותו ההירואית כנגד קיסר שמתוארת בפירוט בספר מלחמת גאליה.
מלחמת גאליה > רקע לפרוץ המרד

ב-57 לפנה"ס כבש קיסר את גאליה לרבות החלק הבלגי שלה (שמורכב מבלגיה של ימינו, צפון צרפת, לוקסמבורג, חלק מהולנד שמתחת לנהר הריין וחלקו הדרום-מערבי של דרום הריין-ווסטפליה של גרמניה). מספר שבטים אכלסו שטח זה ונהגו להילחם אחד בשני באופן קבוע. האבורונים נשלטו על ידי אמביוריקס וקאטיבולקוס. ניתן להניח שבתחילה היו האבורונים אסירי תודה לרומאים, שכן הרומאים שחררו את כל השבטים מיחסי השליטה שהיו מקובלים ביניהם, הווה אומר - שום שבט אינו נמצא תחת חסותו של שבט אחר. זאת משום דרישת הרומאים עם כניסתם כי על השבטים להיות כפופים כולם לרומא בלבד. טענה זו מקבלת אישוש מהעובדה שלא שמענו על התנגדות השבטים הבלגים לרומאים וכניסתם לשטח שלוש שנים מתחילת הכיבוש. במשך 3 שנים לא היו עימותים בין השבטים לרומאים. בשנת 54 לפנה"ס כוחותיו של קיסר אשר שבו למגוריהם לאחר המערכה בבריטניה נזקקו באופן דחוף למזון. לפיכך השבטים המקומיים אולצו להעביר חלקים מיבולם, שלא היה מוצלח באותה השנה, ללגיונות הרומיים. נושא זה גרם לתסיסה רבה בקרב השבטים כלפי הרומאים. בעקבות התסיסה, חבר אמביוריקס לקאטיבולקוס בתוכנית להתקוממות כנגד הכוחות הרומאיים ששלטו באזור.
מלחמת גאליה > מרידה ברומאים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מלחמת גאליה > נקמתו של קיסר

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
תוצאות פועלו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
לקריאה נוספת

מלחמת גאליה
הערות שוליים

↑  אבורונים, מתוך Encyclopedia of the Roman Empire מאת Matthew Bunson
↑  אמביוריקס, מאמר על המצביא הגאלי מאת ג'ונה לנדרינג (Jona Lendering), מבוסס על ספרו של לנדרינג Edge of Empire אודות הגבול הבלגי של האימפריה הרומית.
↑  לנדרינג מציין כי סיבה אפשרית לתקופה השלווה היא בחירתו של קיסר להעביר את המערכה הרומאית לבריטניה, שמעבר ליוקרה הצבאית כוונה גם כדי לשחרר את לחץ הכיבוש מהשבטים ועול האכלת הלגיונות הרומיים.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1015573355  NTA: 189620420  VIAF: 176951962   WorldCat (עם VIAF): 176951962 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אצטדיון דינמו (קייב)

| --- | --- |

אצטדיון "דינמו" ע"ש לובנובסקי
 על שם:  ולרי לובנובסקי 
 שמות קודמים:  אצטדיון דינמו ע"ש בליצקי   אצטדיון דינמו ע"ש יז'וב   אצטדיון דינמו
 כתובת:  רחוב מיכאילו הרושבסקי 3
 מיקום:  קייב, אוקראינה
 קואורדינטות:  50°27′02″N 30°32′07″E﻿ / ﻿50.450435°N 30.535178°E﻿ / 50.450435; 30.535178
 אבן יסוד:  1932
 תקופת הפעילות:  12 ביוני 1933 – הווה (91 שנים)
 שופץ:  1946, 1977–1980, 1995
 בעלים:  דינמו קייב
 משטח:  דשא
 אדריכל:  ו. אוסמק, ו. בזפלי.
 קבוצות:  דינמו קייב אולימפיק דונצק
 מושבים:  16,873
 ממדי משטח:  100 × 75 מטר
 אתר רשמי
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת קייב מוגדלת) אצטדיון דינמו(למפת קייב רגילה) אצטדיון דינמו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אצטדיון דינמו על שם לובנובסקי (באוקראינית: Стадіон «Динамо» ім. Валерія Лобановського) הוא אצטדיון כדורגל בעיר קייב, בירת אוקראינה, המשמש כמגרש ביתי של קבוצת דינמו קייב. האצטדיון ממוקם במריינסקי פארק שבמרכז העיר. באצטדיון כ־17,000 מקומות ישיבה. הוא נושא את שמו של ולרי לובנובסקי – מאמנה האגדי של דינמו קייב ושל נבחרת ברית המועצות.
היסטוריה

האצטדיון נבנה בשנים 1932–1933 והיה לאצטדיון מרכזי של העיר. בהתחלה נשא האצטדיון את שמו של וסוולוד בליצקי, קצין בכיר בנ.ק.ו.ד., והחל משנת 1936 נקרא על שמו של ניקולאי יז'וב, ראש הנ.ק.ו.ד.. לאחר שהוא הוצא להורג בשנת 1939 הוסר שמו משם האצטדיון. מאז ועד לשנת 2002 נקרא האצטדיון – "אצטדיון דינמו".
בעת הכיבוש הנאצי על העיר, בשנים 1941–1943, נערכו באצטדיון משחקים בין יחידות שונות של הוורמאכט.
בנובמבר 1943, במהלך הקרבות לשחרור העיר, ניזוק האצטדיון מהפגזות. הוא שוקם רק בשנת 1946.
בשנת 1948 נחנך אצטדיון הרפובליקה, אשר הפך לאצטדיון מרכזי של קייב. משחקי הליגה הסובייטית הבכירה ומשחקים בינלאומיים נערכו רק בו. באצטדיון דינמו נערכו בעיקר משחקים של ליגות המשנה. כמו כן שימש אצטדיון כמגרש האימונים של דינמו קייב
בשנים 1977 - 1980 בוצעו באצטדיון מספר שינויים מבניים על מנת להתאימו לדרישות הוועד האולימפי לקראת אולימפיאדת 1980. למרות זאת במהלך האולימפיאדה לא נערכו באצטדיון משחקים רשמיים, אך כמה נבחרות התאמנו בו לקראת המשחקים.
בתחילת שנות ה-90 עבר אצטדיון "מתיחת פנים" נוספת, הפעם כדי לעמוד בדרישות אופ"א לאירוח משחקים של המפעלים האירופיים, כמו ליגת האלופות וגביע אופ"א.
החל משנת 1996 משחקיה הביתיים של דינמו קייב, הן בליגה האוקראינית והן במפעלים אירופיים שונים, נערכים באצטדיון זה. כמו כן בשטח האצטדיון ממוקמים משרדי הנהלת הקבוצה.
ב-3 במאי 2002, בטקס רשמי נחנך פסל לזכרו של ולרי לובנובסקי ליד הכניסה לאצטדיון ושמו הוסב ל"אצטדיון דינמו על שם לובנובסקי".
ארתור בראון (נווט)

| --- | --- |

 לידה:  23 ביוני 1886 גלאזגו, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  4 באוקטובר 1948 (בגיל 62) סוונסי, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Arthur Whitten Brown 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  בקינגהאמשייר 
 השכלה:  המכון למדע ולטכנולוגיה של אוניברסיטת מנצ'סטר 
 פרסים והוקרה:  אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית 
 
אלקוק ובראון ממריאים בטיסתם המפורסמת
סר ארתור ויטן בראון (באנגלית: Arthur Whitten Brown;‏ 23 ביולי 1886 - 4 באוקטובר 1948) היה הנווט בטיסה הטרנס-אטלנטית הראשונה.
חייו

ארתור בראון נולד בגלאזגו שבסקוטלנד. הוא החל את הקריירה שלו כמהנדס טיסה לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה. אחרי שהופל ונפצע קשות מעל גרמניה ב-10 בנובמבר 1915, הפך בראון לשבוי מלחמה. אחרי ששוחרר והוחזר לאנגליה בראון המשיך לפתח את כישורי הטיסה שלו. הוא הפך לסגן משנה בחיל האוויר המלכותי ובזמן שביקר בחברת המטוסים ויקרס, קיבל הצעה להצטרף לטיסה הראשונה ללא עצירות מעל האוקיינוס האטלנטי, ביחד עם ג'ון אלקוק שכבר נבחר כטייס.
השניים עזבו את שדה התעופה 'סנט ג'ון' שבניופאונדלנד בקנדה ב-1:45 בצהריים ב-14 ביוני 1919 ונחתו בדריגימלה בוג, במחוז קונמרה שבאירלנד 16 שעות ו-12 דקות מאוחר יותר, לאחר שטסו 3,186 ק"מ. הטיסה נעשתה במפציץ 'ויקרס ווימי' משודרג וזכתה בפרס של 10,000 לירות שטרלינג שהציע עיתון ה"דיילי מייל" הלונדוני.
מספר ימים אחרי הטיסה קיבלו אלקוק ובראון תואר אבירות מידי המלך ג'ורג' החמישי.
בראון עבר לעבוד בחברת ויקרס, והתיישב בווילס. הוא מת ב-4 באוקטובר 1948 בסוואנסי.
אמיל יאנינגס

| --- | --- |
יאנינגס עם אשתו, 1929
יאנינגס עם אשתו, 1929
 לידה:  23 ביולי 1884 שווייץ
 פטירה:  2 בינואר 1950 (בגיל 65) זלצבורג, אוסטריה
 מקום קבורה:  Sankt Wolfgang im Salzkammergut - cemetery 
 שם לידה:  Theodor Friedrich Emil Janenz 
 מדינה:  גרמניה 
 תקופת הפעילות:  1914–1945 (כ־31 שנים) 
 בן או בת זוג:  Hanna Ralph (1919–1921)  Gussy Holl (1923–2 בינואר 1950)  Lucie Höflich (1921–1923) 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (1929)  גביע וולפי לשחקן הטוב ביותר (1937)  Staatsschauspieler (1936)  מדליית גתה לאמנות ומדעים (1939)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
יאנינגס (שני מימין) עם שר התעמולה הנאצי גבלס (שלישי מימין), 1938
אמיל יאנינגס (בגרמנית: Emil Jannings; 23 ביולי 1884 –  2 בינואר 1950) היה שחקן קולנוע גרמני, האדם הראשון שזכה בפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר. יאנינגס התפרסם בזכות הופעתו בסרטים אילמים הוליוודיים רבים, והיה שחקן מפורסם גם בימי המשטר הנאצי. הופעתו בסרטי תעמולה נאציים הביאה להחרמתו ולקץ הקריירה שלו לאחר מלחמת העולם השנייה.
תולדות חייו

יאנינגס נולד בשווייץ לאם שהייתה גרמניה אתנית ילידת רוסיה ואב אמריקאי. בנעוריו עברה משפחתו לגרמניה והוא הופיע כשחקן תיאטרון בלייפציג ובברמן ולאחר מלחמת העולם הראשונה בלהקת התיאטרון של מקס ריינהרדט בברלין.
בשנות העשרים הפך לשחקן ראינוע בחברת הפקת הסרטים הגרמנית UFA. הוא שיחק את אותלו, את טרטיף, את לואי ה-15 בסרט "דו-בארי" של ארנסט לוביטש ואת מפיסטופלס בגרסת פרידריך וילהלם מורנאו ל"פאוסט". בשנת 1926 עבר להוליווד לפי הזמנת אולפני סרטי פרמאונט, שם השתכר 400,000 דולר לשנה וביתו הפך למרכז חברתי למהגרים מעריצים מגרמניה. ב-1929 זכה בשני פרסי אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידיו בסרטים "דרך כל בשר" ו"הפקודה האחרונה".
עם כניסת הסרטים המדברים לא יכול היה יאנינגס להמשיך ולהופיע בארצות הברית מכיוון שלא ידע כמעט אנגלית ודיבורו לא היה מובן. הוא שב לגרמניה ואף שכנע את במאי "המלאך הכחול", יוזף פון שטרנברג, לשוב אף הוא לגרמניה מארצות הברית על מנת לביים סרט מדבר שבו יככב יאנינגס בתפקיד הראשי, למרות יחסים אישיים קשים וסבוכים בין שניהם, שכללו כמעט התעללות של פון שטרנברג ביאנינגס. יאנינגס השלים את הסרט אך לא שב עוד לעבוד עם יוזף פון שטרנברג.
עם עליית הנאצים לשלטון היה יאנינגס, שנהנה מהחנופה שהרעיף עליו יוזף גבלס לשחקן מוביל ב-UFA, שהפכה להיות מחלקה במשרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם שהפיקה סרטי תעמולה נאציים. עם כניסת בעלות הברית לברלין ב-1945 הציג יאנינגס בפני הוועדה לדה-נאציפיקציה את פסלון האוסקר שלו כניסיון להוכיח את עברו האמריקאי.
הוא הוחרם ופרש לזלצבורג, שם מת.
הערות שוליים

1 2 3  אוטו פרידריך, לפני המבול, ברלין 1933-1918, ירושלים: הוצאת כרמל, 2010 עמ' 252-253
↑   "דרך כל בשר", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
↑   "הפקודה האחרונה", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
| פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1928‏-1940 | אמיל יאנינגס (1928) • ורנר בקסטר (1929) • ג'ורג' ארליס (1930) • ליונל ברימור (1931) • פרדריק מארץ'/ואלאס בירי (1932) • צ'ארלס לוטון (1933) • קלארק גייבל (1934) • ויקטור מקלגלן (1935) • פול מוני (1936) • ספנסר טרייסי (1937) • ספנסר טרייסי (1938) • רוברט דונאט (1939) • ג'יימס סטיוארט (1940) |  |
| 1941‏-1960 | גרי קופר (1941) • ג'יימס קאגני (1942) • פול לוקאס (1943) • בינג קרוסבי (1944) • ריי מילאנד (1945) • פרדריק מארץ' (1946) • רונלד קולמן (1947) • לורנס אוליבייה (1948) • ברודריק קרופורד (1949) • חוזה פרר (1950) • המפרי בוגרט (1951) • גרי קופר (1952) • ויליאם הולדן (1953) • מרלון ברנדו (1954) • ארנסט בורגניין (1955) • יול ברינר (1956) • אלק גינס (1957) • דייוויד ניבן (1958) • צ'רלטון הסטון (1959) • ברט לנקסטר (1960) |  |
| 1961‏-1980 | מקסימיליאן של (1961) • גרגורי פק (1962) • סידני פואטייה (1963) • רקס הריסון (1964) • לי מרווין (1965) • פול סקופילד (1966) • רוד סטייגר (1967) • קליף רוברטסון (1968) • ג'ון ויין (1969) • ג'ורג' סי. סקוט (1970) • ג'ין הקמן (1971) • מרלון ברנדו (1972) • ג'ק למון (1973) • ארט קרני (1974) • ג'ק ניקולסון (1975) • פיטר פינץ' (1976) • ריצ'רד דרייפוס (1977) • ג'ון ווייט (1978) • דסטין הופמן (1979) • רוברט דה נירו (1980) |  |
| 1981‏-2000 | הנרי פונדה (1981) • בן קינגסלי (1982) • רוברט דובאל (1983) • פ. מארי אברהם (1984) • ויליאם הרט (1985) • פול ניומן (1986) • מייקל דאגלס (1987) • דסטין הופמן (1988) • דניאל דיי-לואיס (1989) • ג'רמי איירונס (1990) • אנתוני הופקינס (1991) • אל פצ'ינו (1992) • טום הנקס (1993) • טום הנקס (1994) • ניקולס קייג' (1995) • ג'פרי ראש (1996) • ג'ק ניקולסון (1997) • רוברטו בניני (1998) • קווין ספייסי (1999) • ראסל קרואו (2000) |  |
| 2001‏-2020 | דנזל וושינגטון (2001) • אדריאן ברודי (2002) • שון פן (2003) • ג'יימי פוקס (2004) • פיליפ סימור הופמן (2005) • פורסט ויטאקר (2006) • דניאל דיי-לואיס (2007) • שון פן (2008) • ג'ף ברידג'ס (2009) • קולין פירת' (2010) • ז'אן דוז'רדן (2011) • דניאל דיי-לואיס (2012) • מתיו מקונוהיי (2013) • אדי רדמיין (2014) • לאונרדו דיקפריו (2015) • קייסי אפלק (2016) • גארי אולדמן (2017) • ראמי מאלק (2018) • חואקין פיניקס (2019) • אנתוני הופקינס (2020) |  |
| 2021-היום | ויל סמית' (2021) • ברנדן פרייזר (2022) • קיליאן מרפי (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007461371105171  BIBSYS: 90911931  BNE: XX1412332  BnF: cb141900509 (data)  CANTIC: a11794641  CiNii: DA11762318  GND: 118556932  ISNI: 0000 0001 1781 2281  LCCN: n87896209  MusicBrainz: a6967f66-7090-44f4-a59a-17fa7150e692  NKC: pna2007397503  NLA: 35656688  NLK: KAC2020N7849  NTA: 071442162  SNAC: w6np5rk7  SUDOC: 060363479  Trove: 1029452  VIAF: 122349694   WorldCat (עם VIAF): 122349694 
ערך זה הוא קצרמרבנושא קולנוע ובנושא שחקנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ארתור בנג'מין

| --- | --- |

 לידה:  18 בספטמבר 1893 סידני, אוסטרליה 
 פטירה:  10 באפריל 1960 (בגיל 66) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מוקד פעילות:  אוסטרליה 
 מקום לימודים:  הקולג' המלכותי למוזיקה 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 פרסים והוקרה:  מדליית ולטר וילסון קובלט 
 פרופיל ב-IMDb
 
ארתור לסלי בנג'מין (באנגלית: Arthur Leslie Benjamin;‏ 18 בספטמבר 1893, סידני – 10 באפריל 1960, לונדון) היה מלחין, פסנתרן ומנצח יהודי-אוסטרלי.
קורות חיים

בשנת 1911 זכה בנג'מין במלגה מבית הספר התיכון העיוני בבריסביין לקולג' המלכותי למוזיקה באנגליה. אחרי שירות בחיל התותחנים ובחיל האוויר במלחמת העולם הראשונה. בין השנים 1914 ל-1916 היה מנצח התזמורת הסימפונית של ונקובר, קנדה ובשנת 1919 התמנה לפרופסור לפסנתר בקונסרבטוריון של סידני. הוא חזר לאנגליה בשנת 1921 והתמנה לפרופסור לפסנתר בקולג' המלכותי למוזיקה. בין תלמידיו בקולג' היה בנג'מין בריטן ואלאן הודינוט היה בין המלחינים המצליחים שלימד באופן פרטי. כפסנתרן ניגן לראשונה בבריטניה את הרפסודיה בכחול של ג'ורג' גרשווין, שהשפעתה ניכרה ב"קונצ'רטינו לפסנתר" שלו משנת 1926.
בנג'מין מת בשנת 1960 ממחלת הסרטן. הוא נודע באדיבותו ובנדיבות שגילה לזולתו.
בנג'מין כתב אופרות רבות, ביניהן "ייקחנה השד", "פרימה דונה" ו"מניאנה" ו"בין שתי ערים", על פי ספרו של צ'ארלס דיקנס, שזיכתה אותו בפרס פסטיבל בריטניה לשנת 1951. עוד חיבר יצירות לתזמורת, שירים ומוזיקה לסרטים. הוא חיבר קונצ'רטו למפוחית פה בשביל לארי אדלר והכניס לאופנה את מוזיקת הקליפסו ביצירתו המפורסמת ביותר, "רומבה ג'מאיקה", שחיבר בשנת 1938, שעליה העניקה לו ממשלת ג'מאיקה חבית רום לשנה כתודה על פרסום שם ארצה ברבים. הוא כתב גם את הקנטטה "ענני סערה" לסרטו של אלפרד היצ'קוק, "האיש שידע יותר מדי" (1934, גרסה מחודשת 1956).  בין היצירות שכתב: ג'יג הנהר האדום (1945), מחול קאריבי (1946), דיברטימנטו על נושאים של גלוק ו"סימפוניית מלחמה" קודרת, שחיבר בקנדה.