stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוניברסיטת קולג' דבלין
מאפיינים

אוניברסיטת קולג' דבלין חברה במספר ארגונים אקדמיים שונים, ובהם אוניברסיטאס 21 (U21) וועידת בתי הספר האירופיים לחינוך ומחקר הנדסי מתקדם (CESAER). באוניברסיטה פועלים גם כ-60 אגודות סטודנטים העוסקות בתחומים רבים - דת, פעילות קהילתית ותקשורת. שתי המפלגות הדומיננטיות בקרב הסטודנטים הן פינה גייל ופיאנה פול.
אוניברסיטת קולג' דבלין הוקמה כמוסד אקדמי קתולי בשנת 1854 אך הוסמכה בתור אוניברסיטה עצמאית רק בשנת 1907. המוסד הקתולי נוסד על מנת להשביח את החינוך הקתולי באירלנד כאנטי-תזה לטריניטי קולג' הפרוטסטנטי. בשנת 1855 החלו לימודי רפואה במקום. בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19 בוצעו רפורמות רבות בניהול האוניברסיטה והיא נהפכה לאטרקטיבית הרבה יותר. מבין בוגרי ועובדי האוניברסיטה הידועים בתקופה זו ניתן למנות את ג'יימס ג'ויס, פטריק פירס, דאגלס הייד וג'ון קוסטלו.
אמנם בתחילת המאה ה-20 התחזקו מגמות לאומיות איריות באוניברסיטה, רבים התגייסו לצבא הבריטי עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914. לאחר סיום מלחמה זו, פרצה מלחמת העצמאות האירית וגם בה השתתפו רבים מאנשי הצוות והסטודנטים באוניברסיטה.
בשנות ה-40 האוניברסיטה הועברה לאזור הפרברי של דבלין על מנת להתרחב יותר.
ספרו של ג'יימס ג'ויס, דיוקן האמן כאיש צעיר מתקיים בחלקו בסביבת האוניברסיטה.
קולג'ים

הקולג' לאמנויות ומדעי הרוח
הקולג' למנהל עסקים
הקולג' להנדסה ואדריכלות
הקולג' למדעי הבריאות והחקלאות
הקולג' למדעי החברה ומשפטים
הקולג' למדעים
דירוגים בין-לאומיים

דירוג שאנגחאי - מקום 301–400 (2023)
דירוג Times Higher Education - מקום 201–250 (2024)
דירוג QS לאוניברסיטאות - מקום 171= (2024)
אדית בלייק

| --- | --- |

 לידה:  7 בפברואר 1846 קלונמל, אירלנד 
 פטירה:  18 באפריל 1926 (בגיל 80) Myrtle Grove, אירלנד 
 שם לידה:  Edith Bernal Osborne 
 בן או בת זוג:  הנרי ארתור בלייק (7 בפברואר 1874–?) 
 צאצאים:  Olive Blake, Maurice Blake, Arthur Blake 
 מספר צאצאים:  3 
 
אדית בלייק, באנגלית: Edith Blake (7 בפברואר 1846 – 18 באפריל 1926) הייתה מאיירת וסופרת בוטנית אירית, ידועה בעבודתה על החי והצומח של מקומות כאיי בהאמה, ג'מייקה וציילון.
ביוגרפיה

בלייק נולדה ב-7 בפברואר 1846 במחוז טיפרי. היא הייתה בתם הבכורה של קתרין איזבלה אוסבורן ורלף ברנל אוסבורן, שקיבל את שם המשפחה של אשתו בעקבות נישואיהם ב-1844. נראה שנשואי בני הזוג אוסבורן נכשלו בתחילתם. עם זאת, גברת אוסבורן הייתה אמנית מוכשרת ועודדה את שתי בנותיה לעסוק באמנות. היו אמנים ששהו לעיתים קרובות בביתם וייתכן שהאחיות קיבלו מהם שעורי ציור. אדית פיתחה עניין בבוטניקה בתקופה זו, והתכתבה במהלך השנים עם מעצב הגנים של ניוטאון אנר ג'וזף פקסטון. פאני קורי הייתה מבקרת תדיר בבית, כשהזוג שיתף פעולה באיור מעטפות מ-1858 עד 1868.
ב-1874 אדית נישאה לאלמן ולתת-מפקח המשטרה האירית המלכותית הנרי ארתור בלייק. מאחר שהוריה לא אישרו את הנישואים בני הזוג ברחו. בעקבות הנישואים, אדית נושלה מהירושה. הם היו מוגנים לזמן מה על ידי החברים ריצ'רד והרייט באגוול. לזוג נולדו שני בנים ובת. הם עברו לראשונה לבלפסט, והנרי מונה לשופט תושב (RM) בשנת 1876. כשהוא התחיל לקבל איומים על חייו אדית הייתה נוסעת איתו חמושה באקדח. למרות עבודתו של בעלה, אדית הייתה אוהדת לאומיות רומנטית והתיידדה עם אנה פרנל.
ביוגרפיה > איור וכתיבה

אדית בלייק סיירה באירופה ב-1872, וביקרה באוסטריה, (גרמניה), איטליה, סיציליה, יוון וטורקיה. במהלך ביקורים אלה היא צילמה סקיצות של האדריכלות, האמנות והתרבות המקומית שפרסמה בספרה הראשון "שנים עשר חודשים בדרום אירופה" (1876). הפרסום השני שלה היה "המציאות של הבונים החופשיים" בשנת 1879.
בעלה של בלייק קיבל את מינויו הראשון בשירות הקולוניאלי הבריטי בשנת 1884, כמושל איי בהאמה 1884 עד 1887, ואחריהם בניופאונדלנד 1887 עד 1888, ג'מייקה 1889 עד הונג קונג 1889, ג'מייקה 1889. 1903, וציילון 1903 עד 1907. אדית בלייק נסעה איתו, ובמקום להשתלב בקהילת יוצאי אנגליה המקומית, היא התמקדה בבוטניקה ובציור. היא למדה על החי והצומח המקומיים וציירה אותם בצבעי מים ישר מהטבע. אלה הוצגו במוזיאון המדע והאמנות, דבלין בשנת 1894. 196 ממחקריה על שלבי החיים של הלפידופטרה הג'מייקנית נמצאים בספריית האנטומולוגיה של המוזיאון להיסטוריה של הטבע, לונדון, ועוד מעבודותיה מוחזקות על ידי הגנים הבוטניים, בדבלין.
בלייק הפיקה ציורי נופים ואת פתיחת הרכבת בניופאונדלנד בשנת 1888. היא תרמה למספר כתבי עת מדעיים אנגליים ואמריקאים, והייתה מעורבת רבות בפיתוח המדינות בהן חיו בני הזוג. המוזיאון הלאומי של האינדיאנים בניו יורק מחזיק באוסף שלה בלמעלה מ-100 חפצי אמנות אינדיאנים מאיי בהאמה. היא הייתה בלשנית מוכשרת, דיברה 9 שפות כולל אירית, רוסית וסינית. ב-1907, בלייק פתחה מנזר בודהיסטי שנקרא לכבודה בסרי לנקה.
ביוגרפיה > חיים מאוחרים

עם פרישתו של הנרי ב-1907, חזרו הם לאירלנד. הם התיישבו במירטל גרוב, יוגול, מחוז קורק, שם עדיין מוחזקים רבים מספרי הסקיצות של אדית בלייק. גרם המדרגות עוטר על ידה באיורים בוטניים. כליידי בלייק היא פרסמה 3 מחזות כולם מהמיתולוגיה האירית.
לאחר מותו של בעלה ב-1918, בלייק חיה כמתבודדת, אך המשיכה לצייר. היא מתה במירטל גרוב ב-18 באפריל 1926. בני הזוג קבורים בגן הבית.
האוסף שלה במוזיאון הטבע בלונדון נשמר ב-1984 והוא ידוע בערכו המדעי.
הערות שוליים

↑  "The Lady Blake Collection: Catalogue of Lady Edith Blake's collection of drawings of Jamaican Lepidoptera and plants"
1 2  Clarke, Frances (2009). "Blake, Lady Edith". In McGuire, James; Quinn, James (eds.). Dictionary of Irish Biography. Cambridge: Cambridge University Press.
1 2  "Lady Edith Blake (1845–1928)". Natural History Museum London
1 2  Williams, Paul (2005). Buddhism: Buddhism in South and Southeast Asia. Abingdon: Routledge. p. 3
| --- | --- |
בקרת זהויות :  DSI: 5676  VIAF: 216688148   WorldCat (עם VIAF): 216688148 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אדית בלייק".
אדמונד או'בראיין

| --- | --- |

אדמונד או'בראיין בסרט "D.O.A." ,1950
 לידה:  10 בספטמבר 1915 ניו יורק סיטי, ניו יורק, ארצות הברית
 פטירה:  9 במאי 1985 (בגיל 69) אינגלווד, קליפורניה, ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית הקברות הולי קרוס 
 סוגה מועדפת:  מערבון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1938 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה  אוניברסיטת פורדהם  בית הספר לתאטרון נייברהוד פלייהאוס 
 בן או בת זוג:  ננסי קלי (1941–1942)  Olga San Juan (1948–1976) 
 צאצאים:  Brendan O'Brien 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, שני פרסי גלובוס הזהב
 http://www.edmondobrien.com
 פרופיל ב-IMDb
 
אדמונד או'בראיין (באנגלית:  Edmond O'Brien; ‏10 בספטמבר 1915 – 9 במאי 1985) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי זוכה פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ושני פרסי גלובוס הזהב על הופעותיו בסרטים "הרוזנת היחפה" ו"שבעה ימים במאי".
ביוגרפיה

או'בראיין נולד בניו יורק סיטי.
התגלה לראשונה בהפקה הוליוודית בשנת 1939, בעיבוד הקולנועי הדיבורי הראשון לרומן המפורסם "הגיבן מנוטרדאם" בו שיחק בתפקיד המשורר הצרפתי פייר.
הופעה זו העניקה לו תפקידים בדרמה הקומית "גברת הולידיי המדהימה" בתור הקומודור טום הולידיי ובדרמות "הרוצחים" בתפקיד חוקר ביטוחי החיים ג'ים ריורדן, "חיים כפולים" של ג'ורג' קיוקור בתפקיד ביל פריינד ובסרט הגנגסטרים הקלאסי "חום לבן" בתפקיד המדובב ויק פרדו הנשלח בתור שתול לתאו של הגנגסטר ג'ארט (ג'יימס קאגני).
ב-1950 זכה לפרסום בכות הופעה בדרמה " D.O.A." בתפקיד רואה החשבון פרנק ביגלו.
ב-1953 השתתף או'בראיין בעיבוד הקולנועי ההוליוודי של ג'וזף ל. מנקייביץ' למחזה "יוליוס קיסר" ובדרמת המתח "הטרמפיסט".
או'בראיין זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ו ובפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בשנת 1954 על תפקידו בדרמה "הרוזנת היחפה" בה שיחק בתור איש יחסי-הציבור אוסקר מולדון.
באותה השנה ביים או'בראיין את סרט הפשע "מגן לרוצח" ואף כיכב בו.
ב-1955 שיחק בדרמת הפשע "הבלוז של פיטי קלי" בתפקיד המאפיונר פראן מק'רג.
ב-1956 הופיע בעיבוד הקולנועי לרומן "1984" בתפקיד גיבור העלילה וינסטון סמית ובקומדיה המוזיקלית "הבחורה לא יכולה לשלוט בעצמה" בתור המאפיונר פאטס מורדוק.
ב-1962 שיחק במערבון של ג'ון פורד "האיש שירה בליברטי ואלנס" בתפקיד דוטון פבודי עורך העיתון המקומי, בסרט המלחמה "היום הארוך ביותר" בתור מייג'ור גנרל ריימונד בארטון ובסרט כותלי הכלא "איש הציפורים מאלקטרז" בתפקיד הסופר תומאס גדיס.
בשנת 1964 זכה או'בראיין בפרס גלובוס הזהב השני שלו על הופעתו במותחן הפוליטי של ג'ון פרנקנהיימר "שבעה ימים במאי".
בתפקיד הסנטור האלכוהוליסט ריי קלארק, את הפרס האוסקר לו היה מועמד הפסיד באותה השנה לפיטר יוסטינוב.
ב-1966 הופיע בסרט המדע הבדיוני המפורסם "המסע המופלא" בתור גנרל קרטר.
ב-1969 שיחק במערבון "חבורת הפראים" בתפקיד פרדי סקייס.
את הופעתו הקולנועית האחרונה עשה בקומדיית הפעולה "99 ו44/100 אחוז מת".
או'בראיין היה גרוש פעמיים ממערכות נישואיו עם השחקניות ננסי קלי ואולגה סן חואן. לאו'בראיין ולסן חואן נולדו שלושה ילדים: השחקנית מריה או'בראיין, המפיקה ברידג'ט או'בראיין והשחקן ברנדן או'בראיין.
או'בראיין, שבשנותיו האחרונות אבד מאור עיניו, נפטר ב-9 במאי 1985 ממחלת אלצהיימר בגיל 69 בעיר אינגלווד, קליפורניה.
נקבר ב"בית הקברות הצלב הקדוש" שבעיר קאלבר סיטי, קליפורניה.
פילמוגרפיה נבחרת

הגיבן מנוטרדאם (1939)
גברת הולידיי המדהימה (1943)
גדוד צנחנים (1941)
הרוצחים (1946)
חיים כפולים (1941)
עוד חלק מהיער (1948)
טייסת לוחמים (1948)
מעשה רצח (1948)
חום לבן (1949)
ירי אחורי (1950)
711 נהיגת אושן (1950)
אדמירל היה ליידי (1950)
D.O.A ׁ
האדמונית והקאובוי (1951)
שניים מסוג אחד (1951)
דנבר וריו גרנדה (1952)
נקודת המפנה (1952)
איש בחשיכה (1952)
הטרמפיסט (1953)
יוליוס קיסר (1953)
הביגמיסט (1953)
מגן לרוצח (1954)
הרוזנת היחפה (1954)
1984 (1956)
הבלוז של פיטי קלי (1956)
השישה ביוני (1956)
בכי בלילה (1956)
המתלה (1956)
הבחורה לא יכולה לשלוט בעצמה (1956)
הארץ הגדולה (1957)
תעצרי בצד טוקיו (1957)
תשיר, ילד, תשיר (1958)
פריסקופ (1959)
המסע האחרון (1960)
המתחזה הגדול (1961)
איש הציפורים מאלקטרז (1962)
האיש שירה בליברטי ואלנס (1962)
היום הארוך ביותר (1962)
טייס ירח (1962)
שבעה ימים במאי (1964)
ריו קונצ'וס (1964)
סילביה (1965)
מסע פנטסטי (1966)
סייננון (1966)
חבורת הפראים (1969)
אלוהי האהבה? (1969)
מה בחורה נחמדה כמוך? (1971)
הצד האחר של הרוח (1972)
הם רק הורגים את האדונים שלהם (1972)
לאקי לוצ'יאנו (1974)
99 ו44/100 אחוז מת (1974)
אורן מיילי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1978 (בן 46 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 
אורן מיילי (מכונה אורן הקטן; נולד בשנת 1978) הוא קוסם ואמן טלפתיה ישראלי, שהתפרסם בישראל בשנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20.
ביוגרפיה

מיילי נולד וגדל בשכונת פרדס כץ בבני ברק. הוא החל את דרכו בפינה שהוקצתה לו אצל הבדרן מאיר רמז. את הופעותיו הראשונות החל בגיל שבע, ומכאן כינויו "אורן הקטן". בשנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 הופיע במופעים ובתוכניות טלוויזיה יחד עם אביו, רוני מיילי.
בדצמבר 1991 הופיע בתוכנית הטלוויזיה "בין הכיסאות", בערוץ הראשון, וזכה לחשיפה תקשורתית גדולה.
באמצע שנות התשעים עזב את עולם הבידור והחל לסייע לאביו בעסק לייצור שלטי פרסום. כיום הוא מופיע לפני ועדי עובדים בהנחיית אביו.
ב-2006 זומן למשטרה, בגלל בלבול שהיה בינו לבין אורן זריף שגם כונה בתקשורת באותה עת "אורן הקטן", בחשד שהונה אנשים שבאו לטיפול אצלו.
ב-2013 השתתפו בתוכנית "האח הגדול" אביו של אורן, רוני מיילי, ואחיו גילי, שמופיעים לעיתים לצדו בהופעותיו.
מיילי נשוי ואב לשלושה ילדים.
הערות שוליים

↑  איל ברטונוב, אורן מיילי, אורי גלר חדש, חדשות, 31 ביולי 1986
↑  נעמי לויצקי, המכשף הקטן, כותרת ראשית, 24 בדצמבר 1986
↑  עופר פטרסבורג, אורן הקטן לעזרת העם, מעריב, 23 באפריל 1990
↑  אימי גינזבורג, רוצה למבורגיני ולמצוא נפט, חדשות, 17 בדצמבר 1991
אימי גינזבורג, הילד קורא המחשבות סירב למלא טופס לוטו והוכה באבן, חדשות, 18 בדצמבר 1991
↑  פיני אסקל‏, אורן הקטן מוחלף, באתר וואלה, 9 בפברואר 2006
רוני קורן-דינר, אודטה כינתה את "אורן הקטן" שרלטן; ביהמ"ש: זו "התרשמות שאינה לשון הרע", באתר הארץ, 9 במאי 2006
↑  אורן הקטן: "אבא שלי ואחי יגיעו לחמישייה האחרונה", באתר ‏מאקו‏, 7 במאי 2013
אורן נסים

אורן נסים (נולד ב-4 בנובמבר 1976) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה

בצעירותו שיחק נסים בקבוצת הנוער של הפועל צפרירים חולון, ובעונת 1996/1997 ערך את הופעת הבכורה בקבוצת הבוגרים. בעונה זו ירד עם הקבוצה לליגת המשנה, ובעונה העוקבת חזר לליגה הבכירה. בעונת 1998/1999 עבר להפועל חיפה, וזכה עמה באליפות המדינה בעונתו הראשונה, תחת הדרכתו של המאמן אלי גוטמן. בעונה זו כבש 11 שערים, ביניהם השער שהקנה להפועל חיפה את הזכייה באליפות, בניצחון 3–2 מול מכבי תל אביב. בשנת 2001 זכה עם הקבוצה בגביע הטוטו. בעונת 2001/2002 ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית.
לאחר הירידה עבר נסים לבני יהודה תל אביב ולאחר חצי שנה עבר למועדון ספורט אשדוד. בעונת 2003/2004 עבר למכבי אחי נצרת ולאחר חצי עונה חזר למ.ס אשדוד. בעונת 2004/2005 עבר לשחק בשורות מכבי נתניה מהליגה הלאומית ובה זכה בתואר מלך השערים של הליגה. עם המועדון הצליח להעפיל לליגת העל דרך המקום השני וזכה עמו בגביע הטוטו של הלאומית.
בעונת 2005/2006 עבר נסים להפועל כפר סבא, שם עלה בעיקר כחלוץ מהספסל, ולאחר שנתיים במועדון עבר להפועל באר שבע כחלק ממסע הרכש של אלונה ברקת. בקיץ 2009 עבר ניסים להפועל רמת השרון, ושם שיחק שנתיים וחצי, הבקיע 29 שערי ליגה במדי הקבוצה והיה שותף להעפלתה לליגת העל. בחלון ההעברות של ינואר 2012 עבר להפועל רמת גן ועזר לה להעפיל לליגת העל. בעונה זו כבש 9 שערים. ב-9 ביולי 2012 חתם בשורות מכבי יבנה. בעונה זו כבש 15 שערים בכל המסגרות.
באוקטובר 2013 חזר נסים לקדנציה שנייה בהפועל כפר סבא מליגה א', וחתם בשורותיה לשלוש שנים. בעונת 2013/2014 העפיל עם הקבוצה בחזרה לליגה הלאומית, ואף כבש את שער העלייה. בעונת 2014/2015 סייע לקבוצה להשלים שתי עליות רצופות תוך שנתיים ולחזור לליגת העל. ב-22 במאי 2015 ערך את הופעתו האחרונה בקריירה, כשעלה מהספסל בדקה ה-81 במשחק העלייה של הקבוצה מול הפועל רמת גן במסגרת המחזור האחרון של הליגה הלאומית, ולאחריו הודיע על פרישה ממשחק פעיל בגיל 38.
לאחר הפרישה החל נסים לשמש בתור מאמן חלוצים במחלקת הנוער של הפועל כפר סבא.כיום מאמן את קבוצת הילדים של עירוני בית דגן.
הערות שוליים

↑  ליאן וילדאו, אורן ניסים חתם בהפועל באר שבע, באתר דרומי, 18 ביולי 2007
↑  דורון בן דור, אורן ניסים ורועי סבג חתמו בעירוני רמת השרון, באתר ONE‏, 12 ביולי 2009
↑  אבישי תורג'מן, ‏אורן ניסים חתם בהפועל רמת גן: "זה אתגר", באתר ערוץ הספורט, 26 בינואר 2012
↑  אבישי תורג'מן, ‏אורן ניסים חתם במכבי יבנה: "תהיה כאן קבוצה נהדרת", באתר ערוץ הספורט, 9 ביולי 2012
↑  עירד צפריר, אורן ניסים: "אני זוכר שאני בורח לברומר, זיתוני נותן לי פס ואני מכניע את אובארוב", באתר הארץ, 10 במרץ 2016
אדית אמרסון

| --- | --- |

 לידה:  27 ביולי 1888 אוקספורד (אוהיו), ארצות הברית 
 פטירה:  21 בנובמבר 1981 (בגיל 93) פילדלפיה, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Thompson Memorial Cemetery 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות היפות בפנסילבניה  בית הספר לאמנות של מכון שיקגו 
 בן או בת זוג:  ויולט אוקלי 
 
אדית אמרסון (באנגלית: Edith Emerson‏;  27 ביולי 1888 – 21 בנובמבר 1981) הייתה ציירת, סופרת ואוצרת אמריקאית. היא שימשה כנשיאה והאוצרת של מוזיאון האמנות וודמיר בפילדלפיה, פנסילבניה, בשנים 1940–1978.
ביוגרפיה

אמרסון נולדה באוקספורד, אוהיו למשפחה של חוקרים ואמנים מוכשרים. אביה, אלפרד אמרסון, היה ארכאולוג ופרופסור לארכאולוגיה קלאסית שהקריירה שלו כללה תפקידים באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, אוניברסיטת פרינסטון, המכון לאמנות בשיקגו ואוניברסיטת קורנל. אמה, אליס אדוארדס אמרסון, הייתה פסנתרנית ופרופסור למוזיקה שלימדה במכללת ולסלי, בקונסרבטוריון המוזיקה של איתקה, אוניברסיטת שיקגו, אוניברסיטת קורנל ומכללת הובארט. היו לה שלושה אחים: גרטרוד, עורכת מגזין אסיה, וילארד, בנקאי ואלפרד ג'וניור, אנטומולוג. היא נסעה רבות עם משפחתה ליפן, סין, הודו ומקסיקו.
אמרסון התחילה את לימודיה באמנות בגיל צעיר, ולמדה אצל אולף ברנר מהמחלקה לאדריכלות באוניברסיטת קורנל כשהייתה רק בת שתים עשרה. בגיל חמש עשרה היא נרשמה לשיעורים במכון לאמנות בשיקגו, ולאחר מכן למדה אצל ג'ון ואנדרפול ותומס ווד סטיבנס.
אמרסון למדה גם באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה. סטודנטים אחרים שלמדו באקדמיה כללו את ססיליה בו, ויולט אוקלי, יו הנרי ברקנרידג' ודניאל גרבר. אחד השיעורים שאמרסון השתתפה בהם היה שיעור ציור הקיר של ויולט אוקלי, ומצאה את אוקלי "המורה הטובה ביותר ... מחשמלת... מעודדת כל מאמץ. הוראתה הייתה מרגשת, במיוחד לנשים סטודנטיות מכיוון שהיא ביטלה כל תחושה של אפליה." במהלך לימודיה באקדמיה, זכתה אמרסון בשתי מלגות קרסון, אחת בשנת 1914 ושוב בשנת 1915, מה שאפשר לה לטייל ברחבי אירופה.
קריירה

בשנת 1916, בעודה לומדת באקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה, הוענקה לאמרסון המשימה לתכנן את עיטורי ציורי הקיר לתיאטרון שהיה ידוע אז בשם התיאטרון הקטן בפילדלפיה. היא בחרה כנושאיה במיתוס יווני, שבו בתו של המלך מינוס אריאדנה, לאחר שניטשה על ידי תזאוס, מתגלה על ידי אל היין, דיוניסוס.
בציורי הקיר שילבה אמרסון היבטים של הציור היווני והמינואי עם סגנונות מזרחיים כולל סין ויפן. אמרסון זכתה בפרס של האקדמיה בשנת 1918 על עיטורי ציורי הקיר שלה בתיאטרון הקטן, ויולט אוקלי שיבחה הן את איכות ציורי הקיר והן את האמנית.
אמרסון הציגה באקדמיה לאמנויות יפות בשנים 1918 עד 1927 ומאוחר יותר בשנים 1932 עד 1945. היא תרמה מאמרים למגזין האמריקאי לאמנות. כמו כן לימדה באזור פילדלפיה בבית הספר אגנס ארווין, בית הספר במוזיאון לאמנויות תעשייתיות ובמכללת צ'סטנאט היל.
אמרסון הפכה לעוזרתה ושותפתה המסורה של ויולט אוקלי במספר פרויקטים, כולל פרויקט ציורי הקיר בהאריסבורג. הן טיילו באירופה והציגו יחד, ושותפותם נמשכה למעלה מארבעים שנה.
אמרסון שימשה כאוצרת ומנהלת הגלריה לאמנות וודמיר בשנים 1940 עד 1978. באותו זמן, המינוי היה יוצא דופן - כשאישה ממלאת תפקיד כזה.
מורשת

אמרסון תוארה כמנהלת מוסמכת של מוזיאון לאמנות וודמיר, בין היתר בגלל הניהול היסודי שלה. היא חקרה באופן פעיל פריטים באוסף הקבע וארגנה את הניירת הקשורה לכל יצירת אמנות. היא גם ביקשה מידע מאמנים מבקרים. אמרסון תרמה בנדיבות למוזיאון לאמנות וודמיר, כולל תרומה של יצירות אמנות רבות. היא גם העניקה פרסים בתערוכות של וודמיר.
לאחר מותה של ויולט אוקלי בשנת 1961, אמרסון הקימה את קרן הזיכרון על שם ויולט אוקלי כדי לשמור את זכר המורה והחברה שלה.
בשנת 1979 סייעה אמרסון בהקמת התערוכה חדשה של אוקלי במוזיאון לאמנות בפילדלפיה.
הערות שוליים

↑  More Information | A Finding Aid to the Edith Emerson papers, 1839-1981, bulk 1894-1971, www.aaa.si.edu (באנגלית)
↑  "Guide to the Emerson Family Papers circa 1840–1980"
↑  Falk, Peter Hastings, ed. (1999). Who Was Who in American Art 1564–1975: 400 Years of Artists in America. Madison, CT: Sound View Press. pp. 1041–42.
↑  Dubrow, Michael G. (1990). Woodmere Art Museum: The First Fifty Years. Philadelphia, PA: Woodmere Art Museum.
↑  "Women and Biography – Exhibition Catalog", web.archive.org, ‏2016-03-04
↑  Decoration by Former Student". Bulletin of the Art Institute of Chicago. s. 10–11: 229. 1916.
↑  A Preliminary Survey of the Historic Plays and Players Theatre: Preservation Issues to Be Addressed, A Masters Thesis
↑  Mural Paintings for the Little Theatre of Philadelphia". The American Magazine of Art. 9 (7): 281–86. May 1918.
↑  Exhibition catalog of work by Violet Oakley & Edith Emerson, 1930 Jan. 10-27, from the Edith Emerson papers, 1839-1981, bulk 1894-1971, www.aaa.si.edu (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0001 1046 1132  LCCN: n2004142019  SNAC: w6wd4sm4  ULAN: 500089807  VIAF: 96334921   WorldCat (עם VIAF): 96334921 
קטע מציור הקיר בתיאטרון הקטן
אוניברסיטת קולגייט

| --- | --- |


 אוניברסיטה פרטית
 תקופת הפעילות:  1819–הווה (כ־205 שנים) 
 בעלי תפקידים
 סגל:  1,066 (נכון ל־אוגוסט 2020) 
 סטודנטים
 :  2,958 (נכון ל־2018) 
 מיקום
 מיקום:  13 Oak Dr, Hamilton, NY, 13346-1398 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 קואורדינטות:  42°49′10″N 75°32′11″W﻿ / ﻿42.819444444444°N 75.536388888889°W﻿ / 42.819444444444; -75.536388888889
 www.colgate.edu
 he
 
אוניברסיטת קולגייט (באנגלית: Colgate University) היא מכללה אמריקאית פרטית למדעי הרוח בהמילטון שבניו יורק אשר נוסדה בשנת 1819. בתחילת דרכה, היא נקראה אגודת החינוך הבפטיסטית של מדינת ניו יורק, ושם זה שונה ב-1823 למוסד התאולוגי והספרותי המילטון. במהלך השנים, היא נקראה גם מכללת המילטון (1823–1846) ומכללת מדיסון (1846–1890), עד שקיבלה את שמה הנוכחי בשנת 1890.
בקולגייט לומדים כ-3,200 סטודנטים ב-56 תחומי לימוד לתואר ראשון המסתיימים בתואר ראשון באמנויות. הגוף הסטודנטיאלי מורכב מ-54% נשים ו-46% גברים, המשתתפים ביותר מ-200 מועדונים וארגונים. למרות שקולגייט מתמקדת בעיקר בתוכניות לתואר ראשון, יש לה גם תוכנית קטנה לתואר שני בהוראה. מכללה משתתפת בליגה הגבוהה של ספורט המכללות בארצות הברית (NCAA Division I (אנ')) ומהווה חלק מליגת הפטריוט ומקבוצת ההוקי ECAC.
היסטוריה

בשנת 1817, נוסדה אגודת החינוך הבפטיסטית של מדינת ניו יורק על ידי שלושה עשר גברים (שישה כמרים ושבעה חברים מהקהילה). שנתיים לאחר מכן, ב-1819, העניקה המדינה זיכיון לבית הספר, ובית הספר נפתח שנה לאחר מכן, ב-1820. השיעורים הראשונים התקיימו בבניין בעיירה המילטון. שלוש שנים לאחר מכן, ב-1823, התמזגה הסמינר התאולוגי הבפטיסטי בניו יורק עם אגודת החינוך הבפטיסטית ושינתה את שמה למוסד הספרותי והתאולוגי המילטון. בין הנאמנים היה ויליאם קולגייט, מייסד קולגייט-פלמוליב.
בשנת 1826, רכשו נאמני בית הספר חווה שהפכה מאוחר יותר למוקד הקמפוס, הידוע בשם "הגבעה". שנה לאחר מכן, בנו הסטודנטים והסגל של בית הספר את בניין וסט הול, באמצעות אבנים שנלקחו ממחצבה שנמצאה על האדמה. במקור נקרא "הבניין המערבי" לפני ששונה שמו ל"וסט הול", וזהו המבנה הוותיק ביותר בקמפוס. ב-26 במרץ 1846, העניקה מדינת ניו יורק זיכיון מכללה למחלקה הקולגיאלית של המילטון; בשנים שלפני כן, על פי בקשת נאמני המילטון, הוענקו תארים ל-45 סטודנטים לתואר ראשון ולפחות מועמד אחד לתואר שני על ידי המכללה הקולומביאנית בוושינגטון, די.סי. (כיום אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון), מוסד בפטיסטי נוסף. בשנת 1846, שינתה בית הספר את שמו לאוניברסיטת מדיסון. בשנת 1850, תכננה אגודת החינוך הבפטיסטית להעביר את האוניברסיטה לרוצ'סטר, אך נעצרה על ידי פעולה משפטית. נאמנים, סגל וסטודנטים מתנגדים הקימו את אוניברסיטת רוצ'סטר. קבוצה נוספת של מתנגדים בפטיסטיים, שקראה לסיום האפליה הגזעית והמגדרית, הקימה את הקולג' המרכזי של ניו יורק בשנת 1849. בשנת 1890, שינתה אוניברסיטת מדיסון את שמה לאוניברסיטת קולגייט כהוקרה למשפחה ולתרומותיה לבית הספר. ג'יימס ב. קולגייט, אחד מבניו של ויליאם קולגייט, הקים קרן הקדשה של מיליון דולר שנקראה קרן ההנצחה של דודג'. בשנת 1912 נסגר בית הספר התיכון קולגייט, שפעל בהמילטון מאז ראשית המאה ה-19, ומתקניו הפכו לבניין המנהלה של אוניברסיטת קולגייט.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הייתה אוניברסיטת קולגייט אחת מ-131 מכללות ואוניברסיטאות בארצות הברית שהשתתפו בתוכנית הכשרת המכללות של הצי V-12 שהציעה לסטודנטים נתיב לקבלת דרגת קצין בצי.
בהתחלה היה המוסד מוסד לגברים בלבד, אך כבר במחצית המאה ה-19 החלו נשים להשתתף בשיעורים באופן מוגבל כאשר אמילי טיילור, בתו של הנשיא דאז סטיבן וו. טיילור (1851–1856), השתתפה בשיעור פילוסופיה מוסרית של אביה.
קמפוס

אוניברסיטת קולגייט ממוקמת בכפר הכפרי המילטון וילג', המילטון, ניו יורק. הקמפוס ממוקם על שטח של 2.33 קמ"ר. האוניברסיטה מחזיקה גם בשטח נוסף של 4.5 קמ"ר של יערות.
הבניין הראשון של קולגייט, וסט הול, נבנה על ידי סטודנטים וסגל מאבנים ממחצבת הסלע של קולגייט. כמעט כל הבניינים בקמפוס בנויים מאבן, ובניינים חדשים נבנים מחומרים המתאימים לסגנון. אודיטוריום הביולוגיה הישן נבנה בשנת 1884 ונוסף להמרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 1973. תוכנית הקמפוס העיקרית נוצרה על ידי ארנסט וו. בודיץ' בשנים 1891–1893, בהתבסס על המלצות קודמות של פרדריק לו אולמסטד.
הבניין המוכר ביותר בקמפוס הוא ככל הנראה קפלת קולגייט ממוריאל, שנבנתה בשנת 1918 ומשמשת להרצאות, הופעות, קונצרטים ושירותי דת.
הערות שוליים

↑  "Majors & Minors | Colgate University". colgate.edu.
↑  "Student Life". colgate.edu (באנגלית). נבדק ב-2021-02-21.
↑  "Master of Arts in Teaching". colgate.edu (באנגלית). נבדק ב-2021-02-21.
↑  "Traditions and History of Colgate University". Colgate University. אורכב מ-המקור ב-2013-08-20. נבדק ב-2013-09-14.
↑  "West Hall is Colgate's oldest building". The Colgate Scene. אורכב מ-המקור ב-2016-07-22. נבדק ב-2014-08-08.
↑  The Encyclopedia Americana. The Encyclopedia Americana Corporation. 1918.
↑  Colgate University Library Digital Collections, Photo caption: Administration Building, Colgate University, Hamilton, N.Y. (אורכב 10.08.2014 בארכיון Wayback Machine), retrieved August 6, 2014
↑  Porter, David L. (2005). Basketball: a biographical dictionary. Greenwood Publishing Group. ISBN 9780313309526. נבדק ב-29 בספטמבר 2011. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "Enter Women Students". Colgate University. 2019-01-01. נבדק ב-2019-04-24.
↑  "Colgate Campus". Colgate University. בספטמבר 2014. נבדק ב-2014-09-09. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Sustainability Council". Colgate University. אורכב מ-המקור ב-2014-09-11. נבדק ב-2014-09-08.
↑  Mayne, Aleta (11 בספטמבר 2018). "Our Story". Colgate Magazine. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Yeoman, Michael (21 באוקטובר 2015). "Colgate University named Most Beautiful College by The Princeton Review". Oneida Daily Dispatch. MediaNews Group. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Colgate Memorial Chapel". Colgate University. אורכב מ-המקור ב-2010-06-10. נבדק ב-2009-08-05.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007605286105171  GND: 1093388-8  ISNI: 0000 0001 2109 725X  LCCN: n81146647  MusicBrainz: 0307cc51-6ed8-4749-bba1-6cac8a648d96  VIAF: 130201022   WorldCat (עם VIAF): 130201022 
קפלת קולגייט ממוריאל היא העוגן של הרביעייה האקדמית של אוניברסיטת קולגייט.
אדולף שטקר

| --- | --- |

 לידה:  11 בדצמבר 1835 ממלכת פרוסיה (1803-1892) הלברשטאדט, ממלכת פרוסיה
 פטירה:  2 בפברואר 1909 (בגיל 73) האימפריה האוסטרו-הונגרית גריס-קוויריין (גר'), האימפריה האוסטרו-הונגרית
 מדינה:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 מקום קבורה:  Dreifaltigkeitskirchhof II 
 השכלה:  אוניברסיטת האלה-ויטנברג  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 תפקיד:  חבר הרייכסטאג של האימפריה הגרמנית  חבר בית הנבחרים הפרוסי 
 מפלגה:  המפלגה הסוציאלית נוצרית, המפלגה השמרנית הגרמנית 
 השקפה דתית:  לותרניזם 
 
אדולף שְׁטֶקֶר (גרמנית: Adolf Stoecker‏; 11 בדצמבר 1835 – 2 בפברואר 1909) היה כומר לותרני ואנטישמי קיצוני בחצר קיסר גרמניה.