stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
1934
נפטרו

ינואר
6 בינואר – הרברט צ'פמן, מאמן כדורגל אנגלי שזכה במספר אליפויות עם האדרספילד טאון וארסנל (נולד ב-1878)
8 בינואר – אנדריי ביילי, סופר רוסי (נולד ב-1880)
29 בינואר – פריץ הבר, כימאי יהודי-גרמני, חתן פרס נובל לכימיה (נולד ב-1868)
פברואר
17 בפברואר – אלברט הראשון מלך הבלגים (נולד ב-1875)
17 בפברואר – זיגברט טאראש, רב אומן שחמטאי יהודי-גרמני, אחד משחקני השחמט החזקים ביותר בסוף המאה ה-19 (נולד ב-1862)
21 בפברואר – אוגוסטו ססאר סנדינו, מנהיג המרד בניקרגואה נגד הנוכחות האמריקאית (הוצא להורג) (נולד ב-1895)
23 בפברואר – אדוארד אלגר, מלחין בריטי (נולד ב-1857)
מרץ
27 במרץ – מוסא כאט'ם אל-חוסייני, פוליטיקאי פליסטנאי, מנהיג התנועה הלאומית הפלסטינית (נולד ב-1853)
אפריל
24 באפריל – לאופולד גוטליב, צייר יהודי-פולני (נולד ב-1879)
מאי
23 במאי – בוני וקלייד, שודדים אמריקאים (נולדו ב-1910 ו-1909 בהתאמה)
25 במאי – גוסטב הולסט, מלחין בריטי (נולד ב-1874)
יוני
11 ביוני – לב ויגוצקי, פסיכולוג התפתחותי רוסי (נולד ב-1896)
יולי
1 ביולי – ארנסט רהם, מפקד האס אה (נולד ב-1887)
4 ביולי – חיים נחמן ביאליק, המשורר הלאומי (נולד ב-1873)
4 ביולי – מארי קירי, חלוצה בחקר הרדיואקטיביות, כלת פרס נובל לפיזיקה 1903 ופרס נובל לכימיה 1911 (נולדה ב-1867)
22 ביולי – ג'ון דילינג'ר, שודד בנקים (נולד ב-1903)
25 ביולי – אנגלברט דולפוס, פוליטיקאי אוסטרי (נולד ב-1892)
25 ביולי – נסטור מאכנו, אנרכיסט אוקראיני (נולד ב-1888)
28 ביולי – מארי דרסלר, שחקנית ראינוע וקולנוע קנדית-אמריקאית (נולדה ב-1868)
אוגוסט
2 באוגוסט – פאול פון הינדנבורג, איש צבא ונשיא הרפובליקה הגרמנית (נולד ב-1847)
אוקטובר
9 באוקטובר – אלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה (נולד ב-1888)
נובמבר
2 בנובמבר – הברון רוטשילד, תומך עיקרי ביישוב היהודי בארץ ישראל בתקופת העלייה הראשונה (נולד ב-1845)
3 בנובמבר – יחיא אביץ', הרב הראשי ליהדות תימן ואב בית הדין (נולד ב-1863)
16 בנובמבר – אליס לידל, ההשראה לדמותה הספרותית של אליס שיצר לואיס קרול (נולדה ב-1852)
דצמבר
1 בדצמבר – סרגיי קירוב, מבכירי השלטון הסובייטי וממקורביו של הרודן יוסיף סטלין (נולד ב-1886)
הלל פריש

| --- | --- |

 לידה:  21 באוגוסט 1953 (בן 71) 
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן 
 
הלל פריש (באנגלית: Hillel Frisch, (נולד ב-21 באוגוסט 1953) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה ללימוד המזרח התיכון באוניברסיטת בר-אילן, במחלקה למדע המדינה ובמחלקה ללימודי המזרח התיכון וחוקר בכיר במרכז בגין-סאדאת. חיבר לפחות שישה ספרים בתחום, בנוסף למאמרים רבים וכן ערך ספרים נוספים.
קורות חיים

פריש נולד בניו יורק למשפחה ציונית. אביו, אליעזר (לארי) פריש, היה מחלוצי תעשיית הסרטים בישראל, וסבו, דניאל פריש, היה נשיא ארגון ציוני אמריקה.
פריש הוא בוגר אוניברסיטת תל אביב (BA - 1974) ומוסמך אוניברסיטת קולומביה (MA ביחסים בינלאומיים - 1977). קיבל תואר דוקטור (PhD - 1990) מהאוניברסיטה העברית.
נשוי לעדנה (לבית מגן), אב לחמישה ילדים ותושב מעלה אדומים.
עמדותיו ופרסומיו > עמדותיו

פרופסור פריש מבקר את הבניה הפלסטינית בשטח C שנעשית במימון אירופי, ורואה בה סכנה ביטחונית חמורה בטווח הארוך.
הוא קרא לממשלת ישראל "לחדש את מפעל ההתיישבות האסטרטגי ביהודה ושומרון – כתגובה למפעל ההתפשטות הפלסטיני, וכאמצעי לגביית מחיר מהרשות על קמפיין הדה-לגיטימציה לישראל שהיא מנהלת במוסדות בינלאומיים".
בתחילת יולי 2024 טען פריש כי ישראל מתקרבת לקראת ניצחון על חמאס בעזה אך שעל הציבור להבין שצה"ל יאלץ להמשיך בפעילות "קציר דשא" כפי שהוא עושה בג'נין מאז 2002.
עמדותיו ופרסומיו > פרסומיו

ספריו:
Israel’s Security and its Arab Citizens New York and London: Cambridge University Press, 2011.
The Palestinian Military: Between Militias and Armies London: Routledge, 2008.
Countdown to Statehood: Palestinian State Formation in the West Bank and Gaza Albany: State University of New York Press, 1998.
Paul King, Daniel Elazar, Orli HaCohen and Hillel Frisch, Project Renewal in Israel: Revitalization Through Partnership New York: University Press of America, 1987.
Shmuel Sandler and Hillel Frisch, Israel, the Palestinians, and the West Bank: A Study in Intercommunal Conflict Lexington, Mass.: Lexington Books, 1984.
(Stagnation and Frontier: Arab and Jewish Industry in the West Bank Jerusalem: The West Bank Project, 1983.
ספרים בעריכתו:
Hillel Frisch and Efraim Inbar (eds), Islamic Radicalism and International Security: Challenges and Response London: Routledge, 2008.
Shmuel Sandler, Manfred Gerstenfeld and Hillel Frisch (eds.), Israel at the Polls -2009 London: Routledge, 2010.
הערות שוליים

1 2  דוד וינברג, ‏"מכון ירושלים למחקרים אסטרטגיים – JISS", השילוח, 7, נובמבר 2017
↑  מאמר ביקורת על הספר, ב-Middle East Quarterly, גיליון סתיו 2009
↑  מאמר ביקורת על הספר, ב-Foreign Affairs, גיליון 3-4/99
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302864305171  GND: 170171094  ISNI: 0000 0000 6653 3468  LCCN: n83057509  NTA: 132808781  SUDOC: 069773912  VIAF: 2648313   WorldCat (עם VIAF): 2648313 
הלל פריש, 2019
טום קרין

| --- | --- |

טום קרין עם גורים של כלבי מזחלות, 7 בפברואר 1915
 לידה:  20 ביולי 1877 גורטוקריין (Gurtuchrane), סמוך לעיירה אנאסקול (Annascaul), מחוז קרי שבדרום אירלנד
 פטירה:  27 ביולי 1938  (בגיל 61) קורק
 לאום:  אירי
 תקופת הפעילות:  1901–1920 (כ־19 שנים)
 מספר מסעות:  שלושה משלחת דיסקברי (1901 - 1904)  משלחת טרה נובה (1910 - 1913)  המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית (1914 - 1917)
 אזורים שחקר:  אנטארקטיקה
 פרסים והוקרה:  מדליית אלברט (1913)  מדליית הקוטב 
 
"פונדק הקוטב הדרומי", אנאסקול
תומאס 'טום' קרין (אנגלית: Tom Crean, אירית: Tomás Ó Croidheáin, תַמָס אוֹ'קְריכְהַן, כונה "הענק האירי"; 20 ביולי 1877 - 27 ביולי 1938) היה ימאי וחוקר אנטארקטיקה אירי. הוא היה חבר בשלוש מארבע המשלחות העיקריות לחקר אנטארקטיקה במהלך העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה, בהן משלחת טרה נובה של רוברט פלקון סקוט בשנים 1911–1913, שהפסידה במירוץ אל הקוטב הדרומי לרואלד אמונדסן והתפרקה עם מותם של סקוט ואנשי קבוצת הקוטב שנלוו אליו. קודם לכן יצא קרין לצעדת יחיד למרחק 56 ק"מ על פני מדף הקרח רוס בניסיון להציל את חייו של אדוארד אוונס. על מבצע זה קיבל את מדליית אלברט על הצלת חיים.
קרין נולד סמוך לעיירה אנאסקול שבדרום אירלנד, ובגיל 16 עזב את חוות המשפחה והתגייס לצי המלכותי של בריטניה. ב-1901, כשהיה בשירות על אוניית הצי "רינגארומה" (Ringarooma) בניו זילנד, התגייס למשלחת דיסקברי של סקוט שנמשכה משנת 1901 עד 1904, ובכך החל את קריירת המחקר והתגליות שלו. אחרי שובו עם ה"טרה נובה", יצא קרין למסע הגילויים האנטארקטי השלישי והאחרון שלו, המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית באונייה אנדיורנס בהנהגת ארנסט שקלטון, שבה שירת כקצין שני. אחרי שהאונייה נלכדה בקרח דחוס ושקעה, לקח קרין חלק בשורת אירועים דרמטיים, שכללו חודשים של היסחפות על הקרח, מסע בסירות הצלה אל אי הפיל, והפלגה של 1,500 ק"מ בסירה פתוחה מאי הפיל אל איי ג'ורג'יה הדרומית. עם הגיעם ליעד, היה קרין אחד מן השלושה שעזבו את המחנה ויצאו לחצות את האי, ללא מפות או ציוד מתאים לטיפוס הרים, כדי להזעיק עזרה.
תרומותיו של קרין למשלחות האלה יצרו לו מוניטין של סייר קטבים קשוח ומהימן, וזיכו אותו בשלוש מדליות קוטב. אחרי משלחת "אנדיורנס" חזר לצי, וכשהסתיימה קריירת הצי שלו ב-1920 חזר למחוז קרי. קרין ואשתו אלן פתחו פונדק בשם "אכסניית הקוטב הדרומי" באנאסקול. שם חי בשקט ובצניעות עד מותו בשנת 1938.
ראשית חייו

תומאס קרין (שנודע על פי רוב כטום קרין) נולד ב-20 ביולי 1877 באזור החקלאי גוֹרְטְאָכְרוֹנְייֵה, סמוך לעיירה אנאסקוֹל במחוז קרי, אחד מ-11 ילדיהם של פטריק וקתרין קרין (לבית קורטני, Courtney). הוא למד בבית ספר קתולי והפסיק את לימודיו בגיל 12 כדי לעזור בחוות המשפחה. בגיל 15 התגייס קרין לצי המלכותי בתחנת הצי שבמפרצון מינארד (Minard) הקרוב, ייתכן שבעקבות ויכוח עם אביו. גיוסו כנער מדרגה שנייה מופיע ברשומות הצי המלכותי ב-10 ביולי 1893, 10 ימים לפני יום הולדתו ה-16; כיון שהוריו לא חתמו על הסכמתם לגיוסו, נראה שהיה עליו לשקר בדבר גילו כדי להתקבל לצי.
חניכותו הראשונית של קרין בצי הייתה על אוניית ההדרכה "אימְפְּרֶגְנֵבֶּל" (Impregnable) בדבנפורט (Devonport). בנובמבר 1894 הועבר ל"דֵבֵסְטיישְן" (Devastation). כשמלאו לו 18 ב-1895 שירת קרין ב"רויאל ארתור" (Royal Arthur) בדרגת מלח פשוט. פחות משנה לאחר זאת שירת ב"וַייְלְד סְווֹן" (Wild Swan) כמלח כשיר, ולאחר זאת הצטרף לאוניית ההדרכה לטורפדו של הצי, "דֶפיאַנְס" (Defiance). עד שנת 1899 התקדם קרין לדרגת קצין זוטר מדרגה שנייה ושירת ב"וִיוִיד" (Vivid).
בפברואר 1900 הוצב קרין באוניית הטורפדו "רִינְגְארוּמה", שנמנתה עם שייטת הצי המלכותי בניו זילנד, שבסיסה באי הדרומי. ב-18 בדצמבר 1901 הורד בדרגה מקצין זוטר למלח כשיר בגין עברה שטיבה לא פורט.
משלחת הדיסקברי

בדצמבר 1901 הצטוותה הרינגארומה לסייע לאונייה דיסקברי (Discovery) של סקוט, כשזו נכנסה למבדוק בנמל ליטלטון (Lyttelton) בניו זילנד, לפני יציאתה במשלחת הבריטית הלאומית לאנטארקטיקה. כשמלח כשיר בשם בייקר (Baker) מספינתו של סקוט, שנודע כבעייתי במהלך מסע ה"דיסקברי" מאנגליה לניו זילנד ולא היה אהוד על חבריו, ערק לאחר שהכה קצין זוטר, נדרש מחליף; בין המלחים שנשלחו מן ה"רינגארומה" לעזור ל"דיסקברי" היה גם טום קרין. סקוט פנה אל מפקד ה"רינגארומה", וקרין, שכבר התוודע ל"דיסקברי" ולצוותה, התנדב והתקבל.
קרין חזר לשירות סדיר בבסיס הצי בצ'טאם (Chatham), קנט, תחילה בפמברוק (Pembroke) ב-1904 ובהמשך בבית הספר לטורפדו בוורנון (Vernon). קרין משך את תשומת לבו של קפטן סקוט בגישתו ובמוסר העבודה שלו במשלחת דיסקברי, שציין בכתב המלצה, כי,
[קרין] ראוי להמלצה מיוחדת הודות להתנהגות טובה רצופה ושירות מצוין במהלך המסע לאנטארקטיקה 1904-1901.
קרין, ככל חברי המשלחת, קיבל גם את "המדליה האנטארקטית" על שירותיו בדרום. כמו כן קיבל את המדליה המיוחדת של החברה הגאוגרפית המלכותית על חלקו במשלחת הדיסקברי.
בשובו לניו זילנד נודע לקרין, שאמו מתה כשהיה מנותק מתקשורת באנטארקטיקה. הצי הציע לו שחרור מיידי, אך קרין, לאחר אחת-עשרה שנים הרחק מהבית ובנסיבות הקיימות, בחר להמשיך ולשרת.
ב-1906 שלח סקוט את ספרו החדש, "מסע הדיסקברי" אל כל חברי המשלחת ולעותק של קרין צירף בקשה להצטרף אליו על האונייה "ויקטוריוס" (Victorious), הזמנה שקרין נענה לה בשמחה. סקוט וקרין לא היו ממש ידידים קרובים, הן בגלל הבדלי רקע ומעמד והן בשל הבדלים מהותיים באופי ובאישיות, אך סקוט העריך מעל לכל את נאמנותו של קרין, מהימנותו ויציבותו, וידע, כי זה האיש שהוא רוצה לצדו במסע הבא לדרום, יחד עם אדוארד אוונס וויליאם לאשלי. במהלך השנים הבאות נע קרין בעקבות סקוט אל האוניות "אלבמרל" (Albemarle), "אסקס" (Essex) ו"בולוורק" (Bulwark) בזו אחר זו. ב-1907 כבר תכנן סקוט את משלחתו השנייה לאנטארקטיקה. בינתיים, המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה בראשות ארנסט שקלטון, 1909-1907, אם כי השיגה שיא חדש בהתקדמות דרומה, לקו '88°23 דרום, לא הצליחה להגיע אל הקוטב הדרומי, כשנאלצה לפנות אחור במרחק 155 ק"מ בלבד מן הקוטב. החדשה נודעה לסקוט כשהיה בדרכו ברכבת ללונדון עם קרין. הדברים שסקוט אמר לקרין: "אני חושב שכדאי שאנו ננסה את מזלנו בפעם הבאה", נרשמו ותועדו. כמה שנים לאחר זאת אמר אדוארד ל. אטקינסון, מי שיהיה לאחד החברים החשובים ביותר במשלחת טרה נובה, כי אירוע זה, שולי ולא-משמעותי, הוא שקבע את הרגע להולדת משלחתו האחרונה של סקוט.
המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית (משלחת "אנדיורנס"), 1914–1917

ארנסט שקלטון הכיר היטב את קרין ממשלחת דיסקברי וכן ידע על חלקו במשלחת האחרונה של סקוט. שקלטון, כמוהו כסקוט, בטח בקרין, והגדיר אותו כ"גבר לעניין". קרין הצטרף אל המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית של שקלטון ב-25 במאי 1914, כקצין שני, עם קשת רחבה של משימות באחריותו. בהיעדר המומחה הקנדי לניהוג הכלבים, שנשכר לעבודה אך לא התייצב, קיבל עליו קרין את האחריות על אחד מצוותי הנוהגים בכלבים, ובהמשך היה מעורב בטיפול ובטיפוח הגורים שהמליטה אחת הכלבות שלו, סאלי, סמוך ליציאת המשלחת.
ב-19 בינואר 1915 נתקעה ספינת המשלחת, האנדיורנס, בין תלי קרח ים דחוס בים ודל. במאמצים הראשונים לחלצה, ניצל קרין בעור שיניו מהימחצות עקב תנועה פתאומית בקרח. הספינה נסחפה בתוך הקרח במשך חודשים, ובסופו של דבר שקעה ב-21 בנובמבר. שקלטון הודיע לאנשים שיהיה עליהם לגרור את המזון, הציוד ושלוש סירות הצלה על פני תלי הקרח אל סנואו היל או אי רוברטסון, במרחק 320 ק"מ. לאחר כמה ימים של ניסיונות להתקדם ברגל, תוך גרירה מפרכת, עקב אי-אחידות הקרח, התגבהות רכסים בכוח לחץ גושי הקרח והסכנה שבשבירת הקרח, שהייתה עלולה להפריד בין האנשים, ויתרו עד מהרה על תוכנית זו. הגברים הקימו מחנה על הקרח הדחוס והחליטו להמתין. הם קיוו שסחף הקרח בכיוון השעון יישא אותם למרחק 640 ק"מ אל אי פולט, שם, ידעו, יש צריף עם מצרכי חירום. אבל הקרח הדחוס נשא אותם עמו הרחק מעבר לאי פולט, בלי שיימצאו להם נתיבי מים פתוחים להפליג בהם. בינתיים החל המצוף להיסדק ולהתפורר, וב-9 באפריל, לאחר חמישה חודשי בידוד על הקרח, בתנאים קשים של כמעט-רעב, קור מקפיא, רטיבות מתמדת ושיעמום מכלה, נשבר המצוף בבת אחת והאנשים הספיקו בדוחק להגיע אל הסירות ולהציל ככל שיכלו מן הציוד.
בשלב זה לא נותר להם אלא לחתור בשלוש סירות ההצלה דלות הציוד ולנווט בין תלוליות הקרח הצפות אל יבשה ולעבר ביטחון יחסי. היעד הראשוני היה האי קלרנס או אי הפיל, ובהמשך, עקב הזרמים והרוחות ששינו את נתיבם, השתנה לאי המלך ג'ורג', אך גם זה חמק מהם, ובסופו של דבר, אחרי מסע רצוף סכנות ותלאות בן חמישה ימים, הגיעו לבסוף אל אי הפיל ובדרך מזל הצליחו כל שלוש הסירות, בפיקודם של וורסלי, שקלטון וקרין, למצוא את המעגן הזעיר היחיד בחופו הסלעי והשומם. קרין ויוברט הדסון (Hudson), קצין הניווט של ה"אנדיורנס", ניווטו את סירת ההצלה שלהם בפיקודו היעיל של קרין, כשהדסון הגיע כנראה להתמוטטות עצבים.
המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית (משלחת "אנדיורנס"), 1914–1917 > אי הפיל והפלגת ההצלה אל גורג'יה הדרומית

עם הגיעם לאי הפיל היה קרין אחד מ"ארבעת האנשים הכשירים ביותר" ששקלטון בחר לאיתור מקום בטוח להקמת מחנה. שקלטון החליט, שבמקום לחכות לספינת חילוץ שמן הסתם לא תגיע לעולם, עדיף לחזק את אחת מסירות ההצלה כך שהצוות יוכל להפליג בה אל ג'ורג'יה הדרומית ולארגן משם חילוץ. אחרי שהקבוצה התארגנה על סלעיית פינגווינים מעל קו מפלס המים, החלו כמה אנשים, בהנהגת נגר הספינה הארי מקניש, להתקין את אחת מסירות ההצלה - ה"ג'יימס קיירד" - לקראת המסע הזה, ששקלטון נועד להנהיגו. פרנק ויילד, שנועד לפקד על הקבוצה שתישאר על אי הפיל, רצה שקרין יישאר עמו; שקלטון הסכים תחילה, אך שינה את דעתו אחרי שקרין הפציר בו לכלול אותו בצוות הסירה, שמנה שישה אנשים. ההפלגה בסירה, למרחק 1280 ק"מ אל ג'ורג'יה הדרומית, שהיסטוריונית הקוטב קרוליין אלכסנדר תיארה כאחד המעללים היוצאים מן הכלל של ספנות וניווט בהיסטוריה המתועדת, נמשכה 17 ימים ברוחות סערה ומטחי שלג פתאומיים, בים רוגש, שהנווט פרנק וורסלי תיאר כ"משברי ענק מערביים".
הקבוצה, שיצאה לדרך ב-24 באפריל 1916, נסמכה על מיומנויות הניווט של וורסלי, שהיה מצויד במכשור הבסיסי ביותר ותו לא, הגיעה אל ג'ורג'יה הדרומית ב-10 במאי 1916. ממש לפני הגיעם לאי, עברו על האנשים תשע שעות של סופת הוריקן אימתנית, שהטביעה, כפי שנודע להם לאחר זמן, אוניית קיטור בת 500 טון בדרכה מבואנוס איירס לג'ורג'יה הדרומית, על כל אנשי צוותה. על אף כל המכשולים, הצליחו אנשי הסירה לעבור את הסופה בשלום ולהגיע אל האי. שקלטון, בדין וחשבון שכתב לאחר זמן על המסע, נזכר בפיזום הלא-מזוהה של קרין ליד ההגה: "הוא תמיד שר כשעמד ליד ההגה, ואיש לא גילה מעולם מה הוא שר;... אבל כך או אחרת, שירתו הייתה מלאת עליצות." קרין, שיצא לסייר באזור המפרצון, גילה מערה. הבשורה עוררה שמחה עצומה בשייטים היגעים לאחר מאבק של ימים ולילות במשברי ענק וברטיבות בלתי פוסקת, אך המציאות טפחה על פניהם, כשהתברר שהמערה אינה אלא שקע בפני הסלע, שנטיפי קרח ענקיים שומרים על פתחו ומאיימים על כל הנכנס, אך על אף כל אלה, בנסיבות הקיימות, המערה מילאה את ייעודה וסיפקה להם מקלט בטוח למנוחה. מבין ששת אנשי הצוות, שכולם היו במצב גרוע, סבר שקלטון ששניים לא היו שורדים לו נמשכה ההפלגה עוד 24 שעות.
המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית (משלחת "אנדיורנס"), 1914–1917 > חציית ג'ורג'יה הדרומית

השייטים ירדו אל חופי ג'ורג'יה הדרומית בצדו הדרומי, הבלתי מיושב, של האי, לאחר שהחליטו שהסיכון הטמון בניסיון להגיע אל תחנות ציידי הלווייתנים בצד הצפוני גדול מדי; אם יחמיצו את האי מצפון, ייסחפו הלאה, אל תוך האוקיינוס האטלנטי. התוכנית המקורית הייתה להשיט את הסירה במקביל לחוף, אבל ההגה ניתק ממקומו בעת הנחיתה הראשונית ובלילה הראשון, הסתער משבר ענק על החוף ועקר ממקומו את הסלע שאליו קשר וורסלי את הסירה. קרין, שעמד אז במשמרת, הצליח לאחוז בחבל והזעיק בצעקותיו את שאר חבריו, שחילצו אותו ואת הסירה מן המים ובהמשך, בעמל של יום תמים, העלו את הסירה אל מקום מבטחים, גבוה מעל קו הגאות. כיון שהסירה לא הייתה כשירה עוד להפלגה סביב האי ושלושה מחברי הקבוצה לא היו במצב מתאים להמשיך במסע, נאלצו שלושת האנשים הכשירים יותר - שקלטון, קרין ווורסלי - לחצות ברגל את פני הקרחון של האי, מרחק 48 ק"מ, במסע הרה-סכנות בן 36 שעות, ללא אוהלים, שקי-שינה או מפה - כל ציוד טיפוס-ההרים שלהם היה קרדום נגרים, פקעת של חבל אלפיני וברגים מן הסירה, שאותם תקעו בפטישים אל סוליות מגפיהם במקום מסמרי טיפוס. הם הגיעו אל תחנת ציידי הלווייתנים בסְטְרוֹמֶנְס (Stromness) עייפים ומלוכלכים, שערם ארוך ומדובלל, פניהם מושחרים מחודשים של בישול על תנורי שומן לווייתנים - "האנשים המזוהמים ביותר בעולם", לדברי וורסלי. מצבם היה כזה, שאנשי התחנה לא זיהו אותם והיה עליהם להסביר מי הם ומאין באו. תוך זמן קצר ארגנו סירה לאיסוף השלושה שבעברו השני של האי, שם נתקל וורסלי במצב הפוך - שלושת האנשים שבא לחלץ לא זיהו אותו נקי, מגולח ובלבוש הגון. לאחר זאת נדרשו לשקלטון עוד שלושה חודשים וארבעה ניסיונות הפלגה בספינה כדי לחלץ את האנשים, שנשארו על אי הפיל.
המשך חייו

אחרי שובו לבריטניה בנובמבר 1916, קיבל קרין על עצמו מחדש את חובותיו כקצין בצי. ב-15 בדצמבר 1916 הועלה לדרגת קצין מורשה (כרב מלחים), כהכרה בשירותו על סיפון ה"אנדיורנס" וקיבל את מדליית הקוטב השלישית שלו. ב-5 בספטמבר 1917 נשא לאישה את אלן הרליהי (Herlihy) מאנאסקול, ולזוג נולדו בהמשך שלוש בנות, אחת מהן מתה בגיל שלוש. במשך שארית מלחמת העולם הראשונה שירת תחילה בקסרקטין צ'אטהאם ואחר באוניית המחסן "קולין" בקווינסטאון, אירלנד.
בראשית 1920 החל שקלטון לארגן עוד משלחת אנטארקטית, שלימים נודעה כ"משלחת שקלטון-רווט". הוא הזמין את קרין להצטרף אליו, עם עוד קצינים מן ה"אנדיורנס". אלא שבשלב זה היה קרין נשוי, בתו השנייה אך זה נולדה, והיו לו תוכניות לפתיחת עסק בהמשך לקריירת הצי שלו. הוא דחה את הזמנת שקלטון.
במשימתו האחרונה בצי, על סיפון ה"פוקס" כשהספינה עגנה ברוסיט, נפגע קרין קשות בנפילה, שהשפיעה לאורך זמן על ראייתו. בסוף אותה שנה הצטרף לספינת הטורפדו "הקלה" (Hecla). היה זה המינוי האחרון שלו בצי. תוצאות נפילתו התגלו כקשות מכפי שסברו תחילה, וקרין הוצא לגמלאות מסיבות בריאות ב-24 במרץ 1920 כשהוא כמעט בן 43. נוסף לדברי הסיכום הרגילים, הוסיף מפקד ה"הקלה" (Hecla) את הדברים הבאים, שבח נאות לאיש ים מפורסם:
קצין רב-כישורים ומהימן ביותר. הוא ראוי עד תוך-תוכו, מכל הבחינות, לכל התחשבות מצד השירות, הנאלץ בצער רב לוותר עליו עקב מצבו הבריאותי.
ב-25 באפריל 1920 נהרג אחיו של קרין, קורנליוס, שוטר במשטרה האירית המלכותית, עם עוד שוטר במארב של הצבא האירי הרפובליקני בבולינגספיטל שבקאונטי קורק, במהלך מלחמת העצמאות האירית.
במשך כל חייו היה טום קרין ונשאר אדם מצניע-לכת. בשובו לקרי, איפסן את כל המדליות שלו ומעולם לא דיבר על חוויותיו באנטראקטיקה. למעשה, אין כל ראיה אמינה לכך שקרין התראיין אי פעם לעיתונות. היו שייחסו את שתיקתו לעובדה שמחוז קרי היה זה מכבר מרכז לרפובליקניות האירית, ולא היה זה יאה לאירי לדבר על הישגיו במשלחות קוטב בריטיות. קרין ומשפחתו נפלו פעם קורבן לפשיטה של כוח בריטי קדם-צבאי (הבלאק אנד טאנס) בזמן מלחמת השחרור האירית. הפושטים הרסו את רכושו ובני המשפחה חששו לחייהם, עד שהפורעים גילו במקרה תצלום ממוסגר של קרין במדי הצי המלכותי מעוטר מדליות, והסתלקו מן הפונדק.
בשנת 1938 נתגלתה דלקת בתוספתן של קרין. הוא נלקח לבית החולים הקרוב ביותר, אך שם לא נמצא מנתח ונאלצו להעבירו לבית חולים בקורק, שם הוצא התוספתן הנגוע. עקב הדחייה בניתוח התפתח זיהום, ולאחר שבוע בבית החולים, ב-27 ביולי 1938, הלך קרין לעולמו, זמן קצר לאחר יום הולדתו ה-61. הוא נקבר בחלקת משפחתו בבית הקברות בבולינקורטי, בקבר שתכנן ובנה בעצמו. בין מנחות הפרחים הרבות שהורעפו על קברו היה זר פרחי חרסינה בתוך תיבת זכוכית שקופה, מאת חברו למסעות באנטארקטיקה, אדוארד אוונס.
שמו של קרין מונצח בשני מקומות לפחות: מאונט קרין, שגובהו 2,550 מ' בארץ ויקטוריה, וקרחון קרין, באורך 6.4 ק"מ בג'ורג'יה הדרומית. בשנת 1997 נעשה ניסיון שאפתני להנציח את חייו של קרין, כאשר חמישה מטפסי הרים וספנים איריים מן השורה הראשונה ניסו ללכת בעקבות קרין, שקלטון ווורסלי בהפלגה של 1,300 ק"מ באוקיינוס הדרומי, מאי הפיל אל ג'ורג'יה הדרומית ושחזור חציית האי המפורסמת. הם קראו לספינתם "טום קרין" על שם בן ארצם, אך סערות הים הדרומי הביסו אותם והם נאלצו לנטוש את הספינה.
לקריאה נוספת

Alexander, Caroline (2001). The Endurance: Shackleton's Legendary Antarctic Expedition. New York: Alfred A. Knopf. ISBN 0-375-40403-1.
Cherry-Garrard, Apsley (1997) [1922]. The Worst Journey in the World. New York: Carroll & Graf. ISBN 0-7867-0437-3.
Crane, David (2005). Scott of the Antarctic. London: Harper Collins. ISBN 0-00-715068-7.
Huntford, Roland (2004). Shackleton. New York: Carroll & Graf. ISBN 0-689-11429-X.
Huntford, Roland (1985). The Last Place on Earth. London: Pan Books. ISBN 0-330-28816-4.
Huxley, Leonard, ed. (1913). Scott's Last Expedition. Vol. I. London: Smith, Elder & Co.
Kennedy, Maev (16 באוקטובר 2001). "Irish village hears tales of its forgotten polar hero". The Guardian. London. נבדק ב-20 באוקטובר 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
Preston, Diana (1999). A First Rate Tragedy. London: Constable & Co. ISBN 0-09-479530-4.
Shackleton, Ernest (1998). South. London: Century Publishing. ISBN 0-7126-0111-2.
Smith, Michael (2000). An Unsung Hero: Tom Crean – Antarctic Survivor. London: Headline Book Publishing. ISBN 0-7472-5357-9.
Worsley, Frank (1999). Shackleton's Boat Journey. London: Pimlico Books. ISBN 0-7126-6574-9.
אלפרד לנסינג, "אנדיורנס", תרגום מרינה גרוסלרנר, הוצאת וכטנברג, 2001, ידיעות אחרונות, 2013
הערות שוליים

↑  Michael Smith, An Unsung Hero, Headline Publishing House, 2001, p.19
↑  Smith, pp. 20-21
↑  Smith, pp. 31-2
1 2  Smith, p. 70
↑  Smith, pp. 70-71
↑  Ranulph Fiennes, Captain Scott, London: Hodder & Stoughton, 2003, p. 150
↑  Smith, p. 73
↑  במכתב אל קרין מ-23 במרץ 1910 הזמין סקוט את קרין להצטרף למשלחת. הודפס מחדש אצל Smith, p. 76
↑  Apsley Cherry-Garrard, "The Worst Journey in the World", Carrol & Graf, 1922, p. 107
↑  Cherry-Garrard, pp. 146-7
↑  Smith, p. 102
↑  Smith, p. 161
↑  Roland Huntford, The Last Place on Earth, Hodder & Stoughton, 1979, p. 442
↑  Smith, p. 127
1 2  Smith, p. 129
↑  יומנו של לאשלי, מצוטט אצל Cherry-Garrard, p. 402
↑  Cherry-Garrard, p. 402
↑  יומנו של לאשלי, Cherry-Garrard, p. 404
↑  Cherry-Garrard, pp. 405-406
↑  Smith, p. 131
↑  Cherry-Garrard, p. 407
1 2  Cherry-Garrard, p. 416
↑  Smith, p. 134
↑  Smith, p. 135
1 2  Cherry-Garrard, p. 420
↑  Smith, p. 140
↑  Diana Preston, A First Rate Tragedy, Mariner Books, 1999, p. 206
↑  קרין, מכתב לאדם לא ידוע, 26 בפברואר 1912, הודפס מחדש אצל Smith, p. 143
↑  Smith, p. 168
↑  Crean, pp. 569-570. אוטס ואדגר אוונס נספו עוד קודם במהלך המסע חזרה
↑  מכתב של קרין אל ג'. קנדי, ינואר 1913, SPRI, הודפס מחדש אצל Smith, p. 172
↑  Smith, pp. 176-174
↑  Smith, p. 180
↑  לונדון גאזט מ-15 ביולי 1913
↑  לונדון גאזט מ-29 ביולי 1913. את המדליה על שם אלברט החליף ב-1971 צלב ג'ורג', ומדובר אפוא באחד מאותות הכבוד הבריטיים הגבוהים ביותר על אומץ לב והקרבה.
↑  Huntford, Roland, Shackleton, Carroll & Graf, 2004, p. 477
↑  Caroline Alexander ,The Endurance: Shackleton's Legendary Antarctic Expedition, Alfred A. Knopf, 2001, p. 21
↑  Smith, p. 190
↑  אלפרד לנסינג, "אנדיורנס", הוצאת ידיעות אחרונות, 2013, תרגום מרינה גרוסלרנר, עמ' 23
↑  Alexander, pp. 31-29
↑  Shackelton, p. 31
↑  לנסינג, עמ' 104-98
↑  לנסינג, עמ' 144-142
↑  לנסינג, עמ' 182-147
↑  Alexander, p. 127
↑  Smith, p. 226
↑  F. A. Worsley, Atlantic Rescue, Sphere Books, pp. 103-102
↑  Worsley, pp. 132-136
↑  Shackeltom, p. 174
↑  , Worsley, p. 137
↑  Worsley, pp. 136-138
↑  Smith, pp. 286-289
↑  אישור האדמירליות להסמכה לקצין מורשה, 17 באוגוסט 1917, Smith, p. 300
↑  Smith, p. 308
↑  Smith, pp. 302-4
1 2  Smith, p. 312
↑  Smith, p. 314
↑  Smith, p. 318
| --- | --- |
ערך מומלץ: 
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 7017282  GND: 124205895  ISNI: 0000 0000 7781 330X  LCCN: n2001007512  NTA: 243399693  SELIBR: 333949  SNAC: w68n2dch  SUDOC: 083192891  VIAF: 7395149296291780670005   WorldCat (עם VIAF): 7395149296291780670005 
קרין וסוס פוני
גוררי מזחלות אנושיים
צלב לזכר סקוט על "גבעת התצפית"
ניסיונות לחלץ את האונייה
ה"אנדיורנס" שוקעת
טום קרין
"גיימס קיירד" יוצאת להפלגה
הקבוצה על אי הפיל
פסלו של טום קרין, עם פונדק הקוטב הדרומי ברקע
רצח הנערים מתקוע

| חלק מהאינתיפאדה השנייה |
| --- | --- |
 תאריך:  8 במאי 2001
 מקום:  מערת חריטון סמוך לתקוע
 קואורדינטות:  31°38′40″N 35°14′08″E﻿ / ﻿31.644358333333°N 35.235427777778°E﻿ / 31.644358333333; 35.235427777778
 סוג:  פיגוע חטיפה ודקירה
 הרוגים:  2 נערים ישראלים
 he
 
רצח הנערים מתקוע הוא פיגוע טרור בו נסקלו למוות שני נערים מהיישוב תקוע. הפיגוע הוא אחד מפיגועי הטרור הבודדים שלא פוענחו עד כה.
תיאור המקרה

ביום שלישי 8 במאי 2001 יצאו הנערים יעקב קובי מנדל ויוסף איש-רן, שהיו אז בני 13, לטייל בוואדי תקוע הסמוך לבתיהם. משלא שבו לביתם החלו חיפושים אחריהם ולמחרת בבוקר נמצאו גופותיהם במערת חריטון לא הרחק מביתם, כשהן רגומות באבנים.
בימים שלאחר הרצח נתקבלו אצל סוכנויות ידיעות בינלאומיות שיחות אנונימיות שבהם קיבלו ארגוני טרור לא מוכרים אחריות על הרצח. בין השאר ארגון לא מוכר בשם חזבאללה פלסטין לקח אחריות על הפיגוע. בהודעה האנונימית נמסר כי הרצח הוא נקמה על רצח תינוקת בעזה. אותו ארגון לקח אחריות גם על הפיגוע בדולפינריום מאותה שנה, אך נסוג לאחר מכן (בהמשך, התברר כי חמאס הוא האחראי לפיגוע בדולפינריום). מאז לא קיבל הארגון אחריות לפיגועים נוספים וקיים ספק במערכת הביטחון אם ארגון כזה היה קיים.
חקירת המקרה העלתה כי לפחות 3 רוצחים השתתפו במעשה. על אף מאמצי חקירה רבים ומעצרים של כ-20 חשודים לא נתפסו הרוצחים עד היום.
בעקבות הרצח > חוק קובי מנדל

העובדה שקובי מנדל היה אזרח אמריקאי הניעה מחוקקים אמריקאים לדרוש התניית הסיוע האמריקאי לרשות הפלסטינית בדיווח על פעולות הרשות הפלסטינית נגד הטרור ולנקוט סנקציות נגדה אם לא תעמוד בהתחייבויותיה בתחום זה. בהמשך דרשו מחוקקים נוספים שארצות הברית תפעל למיצוי הדין עם טרוריסטים שרצחו אזרחים אמריקאים והיוזמה שולבה בחוק שהתקבל בשנת 2004 וכונה "חוק קובי מנדל".