stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אימפריה
הערות שוליים

↑  "Oxford Dictionary Online". נבדק ב-2020-06-30. "An extensive territory under the control of a supreme ruler (typically an emperor) or an oligarchy, often consisting of an aggregate of many separate states or territories. In later use also: an extensive group of subject territories ultimately under the rule of a single sovereign state."
↑  Howe 2002, p. 15.
↑  Doyle, Michael (5 בספטמבר 2018). Empires (באנגלית). Cornell University Press. p. 30. ISBN 978-1-5017-3413-7. I favor the behavioral definition of empire as effective control, whether formal or informal, of a subordinated society by an imperial society. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Doyle, Michael (5 בספטמבר 2018). Empires (באנגלית). Cornell University Press. p. 30, 37. ISBN 978-1-5017-3413-7. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  James & Nairn 2006, p. xxiii.
↑  "empire". The Free Dictionary. נבדק ב-26 באוקטובר 2018. any monarchy that for reasons of history, prestige, etc, has an emperor rather than a king as head of state {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "empire". Your Dictionary. LoveToKnow, Corp. 2018. נבדק ב-26 באוקטובר 2018. government by an emperor or empress {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "empire". Vocabulary.com Dictionary. נבדק ב-26 באוקטובר 2018. a monarchy with an emperor as head of state {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Tilly, Charles (1990). Coercion, Capital, and European States, AD 990–1992 (באנגלית). Blackwell. pp. 4, 45–46.
↑  Colomer, Josep M. (2017). "Empires Versus States". Oxford Research Encyclopedia of Politics (באנגלית). doi:10.1093/acrefore/9780190228637.013.608. ISBN 978-0-19-022863-7.
↑  Hechter, Michael; Brustein, William (1980). "Regional Modes of Production and Patterns of State Formation in Western Europe". American Journal of Sociology. 85 (5): 1061–1094. doi:10.1086/227125. ISSN 0002-9602. JSTOR 2778891.
↑  Colomer, Josep M. (2017). "Empires Versus States". Empires Versus States. Oxford Research Encyclopedia of Politics (באנגלית). doi:10.1093/acrefore/9780190228637.013.608. ISBN 978-0-19-022863-7.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4139742-3
קובץ COM

ערך זה עוסק בפורמט מיושן של קובץ במערכת ההפעלה DOS. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
קובץ COM הוא פורמט של קובץ הרצה במערכת ההפעלה DOS. זהו אחד משני הסוגים של קובצי הרצה הקיימים ב-DOS, השני הוא EXE ‏(DOS executable).
לקובץ COM פורמט פשוט ביותר. קובץ בפורמט EXE המתקדם יותר כולל, בנוסף לתוכנית עצמה, גם כותר (header) ובו מידע המאפשר למערכת לבצע בזמן הטעינה את התאמת ההפניות היחסיות למקטעי זיכרון לפי הכתובת שבה נטענה התוכנית בפועל (מקטע הבסיס), תהליך הקרוי relocation. קובץ COM, לעומת זאת, כולל רק את הקוד והנתונים של התוכנית ונטען לזיכרון כפי שהוא, ללא כל שינוי. כתוצאה מכך, קובץ COM נטען מהר יותר מקובץ EXE ותופס נפח אחסון קטן יותר. עם זאת, היעדר התמיכה מצד המערכת ב-relocation של קובצי COM מטיל מגבלות משמעותיות על תוכניות בפורמט זה. גודלה המרבי של תוכנית COM הוא 64KB פחות 256 בתים (השמורים ל-PSP) והיא יכולה לטפל במקטע בודד בלבד - מקטע הבסיס - תוך שימוש בהפניות תוך-מקטעיות שאינן מצריכות עדכון בזמן הטעינה (המעבד מחשב את הכתובת האפקטיבית ביחס לאוגר המקטע הרלבנטי). להלכה, תוכנית COM יכולה לבצע relocation בעצמה, אך זוהי פעולה מורכבת למדי ועל פי רוב חסרת תועלת, בהתחשב בתמיכה המובנית ב-relocation של קובצי EXE.
בדומה לפורמט EXE, שמו של פורמט COM נובע מהסיומת הנהוגה בקבצים מסוג זה, אך החל מגרסה 2.0 של DOS זוהי מוסכמה בלבד, ובפועל אין לסיומת תפקיד בקביעת סוג הקובץ. הגורם הקובע הוא קיומו או היעדרו של כותר ה-EXE, המזוהה על ידי הרצף "MZ"‏ (4Dh 5Ah) בתחילת הקובץ.
כאשר קובץ COM נטען ומורץ באמצעות קריאת המערכת INT 21h Function 4Bh ‏(EXEC), מתבצעות הפעולות הבאות (רשימה חלקית):
מערכת ההפעלה בוחרת את כתובת מקטע הבסיס שבו תיטען התוכנית. כברירת מחדל, תיבחר הכתובת הנמוכה ביותר האפשרית.
המערכת בונה טבלת PSP עבור התוכנית בתחילת מקטע הבסיס.
התוכנית נטענת לזיכרון מיד לאחר ה-PSP (בהיסט 100h ‏[256] בתים מתחילת מקטע הבסיס).
כל הזיכרון הזמין שמעל לכתובת הבסיס מוקצה לתוכנית.
ארבעת אוגרי המקטע מכילים את כתובת מקטע הבסיס.
השליטה מועברת לתוכנית באמצעות long jump להיסט 100h ממקטע הבסיס.
השימוש בקובצי COM היה נפוץ בעבר בתוכניות קטנות שנכתבו באסמבלי, בייחוד תוכניות TSR, תוכנות שירות ומנהלי התקנים. דוגמה ידועה לקובץ COM היא מעטפת שורת הפקודה של DOS, ‏COMMAND.COM. חלק מסביבות הפיתוח לא תמכו בפורמט זה, כך שהיה על המתכנת לבנות קובץ EXE ולהמיר אותו לקובץ COM באמצעות הפקודה הייעודית exe2bin (אנ'). עם התקדמות הטכנולוגיה הפך ההבדל בזמן הטעינה לזניח, ומגבלת הגודל הציבה מחסום בפני המשך פיתוח של תוכנות בפורמט זה. כתוצאה מכך, מערכות הפעלה שפותחו מאוחר יותר לא תמכו בו עוד.
לקריאה נוספת

MS-DOS Programmer's Reference: Version 5.0. Microsoft Corp., 1991. p. 75 (§ 5.7.1)
הערות שוליים

↑  How to Run a File from MS-DOS, www.computerhope.com (באנגלית)
יואב בסון

יואב בסון (נולד ב-27 באוגוסט 1961) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
קריירה

בסון גדל בשכונת קטמון שבירושלים. התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של הפועל ירושלים. בקיץ 1978 הצטרף לקבוצה הבוגרת ביחד עם מישל דיין, יוסי תא-שמע ואריה שפירא. בעונת 1987/1988 הוסט לעמדת המגן השמאלי על ידי מאמן הקבוצה דאז שייע פייגנבוים.
בסון שיחק במדי הפועל ירושלים במשך 16 עונות שלאחריהן פרש מכדורגל.
הערות שוליים

↑  אשר גולדברג‏, "בית"ר הייתה הקבוצה הכי גדולה בשנות ה-90", באתר וואלה, 13 במאי 2022
עמיד סוואפטה

עמיד סוואפטה (בערבית: عميد صوافطة, בתעתיק מדויק: עמיד צואפטה; נולד ב-10 ביולי 2000 בשכם שברשות הפלסטינית) הוא כדורגלן פלסטיני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת מרכז שבאב בלאטה מליגת העל הפלסטינית ובנבחרת פלסטין.
קריירת מועדונים

סוואפטה החל את הקריירה המקצוענית שלו בטובאס, עמה שיחק בין היתר בליגת העל הפלסטינית.
ב-25 ביולי 2022 חתם על חוזה לשנה אחת בנפט מיסאן מליגת העל העיראקית.
ב-1 ביוני 2023 חתם במרכז שבאב בלאטה מליגת העל הפלסטינית.
קריירה בינלאומית

ב-25 במרץ 2023 ערך סוואפטה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פלסטין, בניצחון 2-1 על נבחרת בחריין במשחק ידידות.
הערות שוליים

↑  نفط ميسان يتعاقد مع متوسط ميدان المنتخب الفلسطيني عميد صوافطة באתר ninanews, ‏ 25 ביולי 2022 (בערבית)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "עמיד סוואפטה".
קטי קולינס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 בספטמבר 1987 מרקד טרי, ארצות הברית 
 פטירה:  25 בספטמבר 2019 (בגיל 32) 
 מידע כללי
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  תיכון מרקד טרי 
 ספורט
 ענף ספורט:  אמנויות לחימה משולבות 
 
קטי קולינס (באנגלית: Katy Collins‏, 4 בספטמבר 1987 – 25 בספטמבר 2019) הייתה לוחמת MMA אמריקאית במשקל זבוב.
ביוגרפיה

קולינס נולדה בעיירה קטנה במדינת ארקנסו בארצות הברית. היא החלה להתחרות באמנויות לחימה משולבות בשנת 2011 כחובבנית.
ב-9 במאי 2015 ערכה את הקרב הראשון שלה כמקצוענית, בו ניצחה בנוקאאוט טכני כבר בסיבוב הראשון. קולינס משכה את תשומת הלב בענף כשניצחה ב-6 מתוך 7 הקרבות הראשונים שלה, בנוקאאוט או בהכנעה הרבה לפני תום הסיבובים. היא נודעה כלוחמת אגרסיבית וזכתה לכינוי Red Dragon (הדרקון האדום).
עם פרישתה ביוני 2018 עמד מאזנה על 7 ניצחונות ו-5 הפסדים, כאשר בקרבות האחרונים שלה הפסידה בהחלטת השופטים.
ב-22 בספטמבר 2019 נודע כי לקתה בשבץ מוחי, ונפתח עבורה קמפיין מימון המון לכיסוי ההוצאות הרפואיות. ב-25 בספטמבר 2019 הודיע מאמנה כי היא מתה מסיבוכים של השבץ המוחי.
הערות שוליים

↑  Paul Farrell, Katy Collins Dead: 5 Fast Facts You Need to Know, Heavy.com, ‏25 בספטמבר 2019 (באנגלית)
↑  לפי מאזן הקרבות שלה, באתר Sherdog
↑  LFA 21's Katy Collins: It's fun to be mean in the cage, MMA Junkie, ‏1 בספטמבר 2017 (באנגלית)
↑  Click here to support Katy Collins Memorial and Medical Expenses organized by Sarah Jones, gofundme.com (באנגלית)
↑  לוחמת ה-MMA קטי קולינס מתה בגיל 32, באתר ynet, 26 בספטמבר 2019
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פרנץ קפקא

.
| --- | --- |

קפקא ב-1923
 לידה:  3 ביולי 1883 כ"ח סיוון ה'תרמ"ג האימפריה האוסטרו-הונגרית פראג, בוהמיה, אוסטרו-הונגריה
 פטירה:  3 ביוני 1924 (בגיל 40) א' סיוון ה'תרפ"ד אוסטריה קירלינג (גר'), אוסטריה
 שם לידה:  Franz Kafka 
 מדינה:  ציסלייטניה (ארצות אוסטריה), צ'כוסלובקיה 
 לאום:  יהדות אשכנז 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי החדש בפראג 
 מקום מגורים:  פראג 
 עיסוק:  סוכן ביטוח
 מקום לימודים:  אוניברסיטה הגרמנית בפראג, הקולג' לפילוסופיה של האוניברסיטה הגרמנית של פראג, אוניברסיטת קארל בפראג, בית הספר למשפטים של האוניברסיטה הגרמנית בפראג 
 שפות היצירה:  גרמנית
 תחום כתיבה:  ספרות
 סוגה:  רומנים, סיפורים קצרים
 זרם ספרותי:  מודרניזם, בעיקר אקזיסטנציאליזם ואבסורד
 יצירות בולטות:  "הגלגול", "המשפט", "הטירה", "לפני החוק"
 תקופת הפעילות:  1904–1924 (כ־20 שנה)
 הושפע מ:  היינריך פון קלייסט, גוסטב פלובר, רוברט ואלזר
 השפיע על:  חורחה לואיס בורחס, אלבר קאמי, ולדימיר נבוקוב, אז'ן יונסקו, ז'אן-פול סארטר, ז'וזה סאראמאגו, ג'רום דייוויד סלינג'ר, ג'ון מקסוול קוטזי, גבריאל גארסיה מארקס, נגיב מחפוז, פול אוסטר, הרוקי מורקמי, תאודור אדורנו, ולטר בנימין, ז'יל דלז ורבים אחרים
 בן או בת זוג:  דורה דיאמנט 
 חתימה:  
 
פרנץ קפקא (בגרמנית: Franz Kafka, שם יהודי: אנשיל [אשר]; ‏3 ביולי 1883 – 3 ביוני 1924) היה סופר יהודי יליד פראג שכתב בשפה הגרמנית, ונחשב לאחד מגדולי הסופרים במאה העשרים.
יצירתו של קפקא מתאפיינת בהצגתם של יחידים חסרי-אונים, הנקלעים למצבים משונים וחסרי-פשר מתוך התנגשות עם כוחות בירוקרטיים וחברתיים עלומים ומרוחקים הרומסים אותם. היא עוסקת ברגשות של ניכור, חרדה, אשמה ותחושת אבסורד, הנטועות בהוויה הקיומית, ומשלבת ריאליזם ופנטזיה. המושג "קפקאי" השתרש כדי לתאר הוויה אבסורדית כמו זו הנוכחת בכתביו. הידועים מבין כתביו הם הסיפור הקצר "הגלגול" והרומנים "המשפט" ו"הטירה".
קפקא עבד כסוכן ביטוח, וכתב בזמנו הפנוי. הוא מיעט לפרסם, ובימי חייו לא נודע כסופר. את רוב פרי עטו השמיד במו ידיו, ובצוואתו אסר להוציא לאור את הנותר, אך ידידו מקס ברוד התעלם מהדרישה והדפיס את עזבונו הספרותי. ברבות השנים זכו כתבי קפקא להכרה בינלאומית, והם תורגמו לשפות רבות.
תולדות חייו > משפחתו

פרנץ קפקא (בשמו היהודי: אנשיל) נולד למשפחה יהודית דוברת-גרמנית בפראג אשר בממלכת בוהמיה (בצ'כיה של היום) שבאימפריה האוסטרו-הונגרית. אביו, הרמן קפקא (בשמו היהודי, חנוך הֶעניך; 1852–1931), היה סוחר עצמאי שעסק במסחר במוצרי מותרות. האב הרמן נולד בכפר הקטן ווֹסֶק, וכמו יהודים כפריים רבים גדל כשהוא מדבר בניב היהודי ובצ'כית, אך למד גם גרמנית. אמו של פרנץ, יֶטְל - יוליה (מבית לוי, 1856–1934), בתו של בעל מבשלת שיכר מצליח, זכתה להשכלה טובה יותר מזו של בעלה. במכתב לאביו בשם מכתב אל האב מ-1919, תיאר עצמו קפקא כ"בן משפחת לוי עם שמץ של משקע קפקאי". אמרה זו חושפת את מערכת היחסים הנוקשה שלו עם אביו הסמכותן והתובעני, שתואר כאיש עסקים "מגודל, אנוכי ושחצן". קפקא תיאר את הפחד שלו מאביו ואת תחושת הרמיסה על ידיו. מול האב החסון והמאיים הרגיש קפקא שברירי חלש ומועד לכישלון. האם, לעומת זאת, נתפסה בעיניו כענוגה רוחנית ושברירית. היא ייצגה בעיניו את הצד היהודי, השרוי במחוזות אסתטיים והעקור מן העולם. קפקא הרגיש דומה לאמו וחש כי אביו לא סלח לו על כך.
קפקא היה הבכור מבין שישה ילדים. שני אחיו הצעירים, גאורג והיינריך, מתו לפני שמלאו להם שנתיים, והוא גדל עם שלוש אחיותיו הצעירות: גבריאלה (אלי) (1889–1942), ואלרי (ואלי) (1890–1942) ואוטילי (אוטלה) (1892–1943). שני ההורים עבדו בעסק של האב במשך שעות מרובות, והילדים טופלו במרבית הזמן בידי משרתים ואומנות. שלוש האחיות ומשפחותיהן נספו בשואה בגטאות ובמחנות ריכוז.
תולדות חייו > לימודים ועבודה

בשנים 1889–1893 למד בבית הספר הגרמני היסודי לבנים בפראג. חינוכו היהודי באותה תקופה היה מועט ביותר, והתמצה בביקור בבית כנסת שערך יחד עם אביו בחגים ארבע פעמים בשנה ובחגיגת הבר מצווה שלו בגיל שלוש עשרה. במכתב לאביו, הזכיר את הגועל שחש הרמן מהיהדות ורצונו להשתלב בתרבות הגרמנית, וכיצד זה חלחל אליו. יחסו ליהודים וליהדות נותר כל חייו אמביוולנטי: כפי שכתב פעם, "מה משותף לי וליהודים אחרים? בקושי יש מן המשותף לי עם עצמי."
בתום לימודיו היסודיים התקבל לגימנסיה הממשלתית בפראג, שהייתה בעלת אוריינטציה חזקה ללימודים קלאסיים ומשמעת קפדנית, וגם בה שפת ההוראה הייתה גרמנית. הלימודים נמשכו שמונה שנים, וב־1901 עבר קפקא בהצלחה את בחינות הגמר.
באותה שנה התקבל לאוניברסיטת קארל בפראג הגרמנית, שם החל בלימודי כימיה, אך עבר לשביעות רצונו של אביו תוך שבועיים ללימודי משפטים, שאפשרו לו מגוון רחב יותר של אפשרויות מקצועיות. מסלול זה שהיה ממושך איפשר לקפקא לקחת, בנוסף, קורסים בלימודים גרמניים ובהיסטוריה של האמנות. בין חבריו ללימודים באוניברסיטה היה שמואל הוגו ברגמן.
באוניברסיטה הצטרף לאגודת סטודנטים גרמנית שארגנה אירועים ספרותיים, ערבי קריאה ופעילויות נוספות. בשלהי שנת הלימודים הראשונה פגש במקס ברוד שהפך לחברו הקרוב, ואת העיתונאי פליכס ולטש שלמד גם כן משפטים. ב-8 ביוני 1906 הוענק לקפקא תואר דוקטור למשפטים, והוא עבד בשנת התמחות ללא תשלום כפקיד משפטי בבתי משפט אזרחיים ופליליים.
ב-1 בנובמבר 1907 התקבל לעבודה בחברת הביטוח האיטלקית אסיקורציוני ג'נרלי, בה עבד קרוב לשנה. מכתביו בשנה זו עולה חוסר שביעות רצון משעות העבודה שהתמשכו מ־8 בבוקר ועד 6 בערב, שהקשו עליו ביותר להתרכז בכתיבה שהייתה בראש מעייניו.
ב־15 ביולי 1908 התפטר, ולאחר שבועיים מצא לעצמו עבודה מתאימה יותר בחברה ממשלתית לביטוח עובדים מפני תאונות, בה עבד עד נסיעתו לגרמניה ב־1923. עם זאת לא הפגין אדישות כלפי עבודתו ואף קודם מספר פעמים, דבר המעיד על מסירותו לעבודה. הפרופ' לניהול פיטר דרוקר מייחס לקפקא את פיתוח קסדת הבטיחות לעובדים אזרחיים, אך אין לכך אישור בשום מסמך מצד מעבידו.
תולדות חייו > מאפייני יצירותיו

יצירותיו של קפקא עוסקות בחוסר האונים של האדם אל מול כוחות גדולים ממנו. ברוך פליקס ולטש, עיתונאי וסופר שהיה חבר קרוב של קפקא ושל ברוד, טען שבעולם של קפקא הגורל לובש תמיד צורה של מנגנון בירוקרטי. כתיבתו של קפקא עוסקת בנושאים של ניכור, חרדה קיומית, אשמה, בושה ואבסורד. כתיבתו מינימליסטית ומשלבת ריאליזם ופנטזיה. גיבוריו מתמודדים עם מצוקה לא ברורה ולעיתים סוריאליסטית. הגיבור בסיפוריו חש שכוחות סוציו-בירוקרטיים מתנכלים ורודפים אחריו מבלי שהוא מבין את הסיבה לכך.
המונח מציאות קפקאית, שקפקא מרבה לתאר ביצירותיו, הם מצבים אבסורדיים בהם האדם עומד חסר אונים מול מערכות בירוקרטיות רבות עוצמה ודורסניות, בהשפעת הטכנולוגיה על החברה וברגשות ניכור ואטימות ביחסים בין בני האדם.
ז'וזה סאראמאגו, זוכה פרס נובל לספרות, כתב כי האנטגוניזם שקפקא מעולם לא התגבר עליו - האב המתנגש בבנו, והבן המתנגש באביו - הוא עמוד התווך של כל יצירתו, ממנו היא נגזרת, כמו ענפי עץ היוצאים מן הגזע.
תולדות חייו > מאפיינים נפשיים

קפקא הכיר היטב את הגישה הפסיכואנליטית, והתעניין בנושאים פסיכולוגיים. הוא הרבה לתאר דמויות בעלות מאפיינים סכיזואידיים, למשל בנובלה הקצרה "הגלגול", אך גם ביצירותיו האחרות. יש הטוענים כי המצב הסכיזואדי הוא ממאפייני העולם המודרני אותו ביקש קפקא לתאר ביצירותיו.
מעדויות של קרוביו וגם עדותו שלו עצמו ניתן להבין כי ייתכן וסבל מחרדה חברתית, והיא זו שהעצימה את תחושות הניכור והבדידות שחש. כמו כן נוטים לחשוב כי הוא סבל מתקופות ממושכות של דיכאון, ומתופעות של מיגרנות, הפרעות שינה ועצירות כתוצאה מלחצים וממתחים משפחתיים ואחרים בהם היה נתון וכן מערכת יחסים מורכבת עם אביו, אשר באה לידי ביטוי ביצירתו. הוא ניסה לטפל בבעיותיו באמצעות התבוננות עצמית וגם באמצעות תזונה צמחונית ונטורופתיה. כתיבתו המבריקה אך הקודרת משקפת ומושפעת במידה רבה מהמצבים הנפשיים בהם היה נתון בתקופות שונות בחייו.
קפקא היסס כל ימיו בין אפשרויות שונות, ופנה לכיוונים מגוונים, אחד ממאפייני העידן המודרני הפותח בפני האדם אפשרויות רבות מספור לעיצוב כיוון חייו. בתחילת 1922, כשנתיים לפני מותו, העיד על עצמו:
אני עצמי לא כיוונתי את חיי הכוונה שהיה בה איזה ממש. כאילו סומן גם לי, כמו לכל אדם אחד, מרכז המודל, ואז היה עליי ללכת במחוג הקובע ולהתוות את המעגל היפה. במקום זה זינקתי שוב ושוב אל המחוג, אבל שוב ושוב נאלצתי לקטוע אותו מיד. (דוגמאות: הפסנתר, הכינור, שפות, פילולוגיה גרמנית, אנטי ציונות, ציונות, עברית, גננות, נגריה, ספרות, ניסיונות נישואים, דירה משלי.)
גורל יצירותיו

רובן הגדול של יצירותיו הספרותיות של קפקא, ובכלל זאת כל הרומנים הארוכים והידועים שלו, לא פורסמו בימי חייו אלא רק לאחר מותו. הוא היה ספקן לגבי איכות היצירה שלו. חברו הטוב, מקס ברוד, פרסם את יצירותיו על אף בקשה מפורשת של קפקא להשמיד את היצירות לאחר מותו. ברוד הצדיק את עצמו הן בכך שקפקא ידע שהוא לא יבצע את הצוואה, ואם הפקיד אותו עליה, משמע שהשלים עם פרסום כתביו. ההצדקה השנייה, שברוד הודה שדי בה כשלעצמה מבחינתו, הייתה ערכו הספרותי הרב של העיזבון. ברוד הצליח להציל רק חלק מכתביו של קפקא היות שקפקא שרף את חלקם בעצמו. בין כתבי קפקא שפורסמו לאחר מותו נכללים הרומנים "המשפט", "הטירה", ו"אמריקה", שכתיבתם לא הושלמה.
בצוואתו הוריש מקס ברוד את כל רכושו, ובכלל זאת את כתבי קפקא שהיו ברשותו, למזכירתו אסתר (אילזה) הופה, אך הוסיף לצוואתו גם הוראה, שלאחר מותה יועברו הכתבים לספרייה של האוניברסיטה העברית בירושלים, לספרייה בתל אביב או לספרייה ציבורית אחרת. לאחר מותה של הופה התפתח קרב ירושה על הכתבים בין בנותיה של הופה לספרייה הלאומית. ב־12 באוקטובר 2012 קבע בית המשפט לענייני משפחה בישראל כי כתביו של קפקא יועברו לספרייה הלאומית. ערעור על פסק דין זה נדחה בבית המשפט המחוזי, ובית המשפט העליון דחה גם הוא ערעור שהגישו בנותיה של הופה.
ב-2021, לאחר מאבק משפטי שנמשך כשנתיים, עלו לאתר הספרייה הלאומית מאות כתבי יד של קפקא, מתוך ארכיון מקס ברוד ואוסף כתבי יצירתו, בהם כתבי יד ספרותיים, מכתבים, קטעי יומן, מחברות ללימוד עברית, טיוטות ואיורים פרי עטו, וניתן לעיין בהם באופן חופשי.
עיבודים ליצירתו

יצירותיו וחייו של קפקא זכו לעיבודים רבים בתיאטרון, באופרה, בקולנוע ובעוד מדיומים. ב-1962 יצא הסרט "המשפט" בבימוי אורסון וולס ובכיכוב אנתוני פרקינס בתפקיד יוזף ק. ב-1991 יצא הסרט הביוגרפי "קפקא" בבימוי סטיבן סודרברג ובכיכובו של ג'רמי איירונס. ב-1992 חיבר המלחין הגרמני אריברט ריימן עיבוד אופרטי ל"הטירה".
ההצגה "הקוף של קפקא" בעיבוד לתיאטרון של קולין טיבן לסיפורו "דין-וחשבון לאקדמיה" הועלתה לראשונה בתיאטרון חיפה במאי 2012.
הכישוף של קפקא 2005, תסריט מאת דיתה גרי. הסרט זכה בפרס אהוב הקהל בפיצ' של "סיפור שלנו" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
היצירה "תמונה" למלים מיומנו של פרנץ קפקא: 25 ביוני 1914 ('מיני-אופרה' לסופרן או טנור) נכתבה על ידי יוסף טל בשנת 1978.
ההצגה "קפקא" שעובדה ובוימה בידי הבמאי יוסי יזרעאלי לציון 100 שנים למותו של פרנץ קפקא עלתה בתיאטרון יפו בינואר 2024.
הנצחתו

ב-1963, לאחר שלושה עשורים בהם היה חרם על כתביו בארץ מולדתו (בתחילה על ידי הנאצים ואז על ידי הקומוניסטים), נערכה בפראג "ועידת קפקא" הבינלאומית לרגל יום הולדתו השמונים של הסופר, בנוכחות כמה מגדולי מבקרי הספרות באירופה.
ב-1983 נקרא על שמו האסטרואיד 3412 קפקא.
ב-1989, עם נפילת הקומוניזם, קמה בפראג "אגודת פרנץ קפקא" המוקדשת לזכרו של הסופר ומנציחה את פועלו. עיריית הבירה הצ'כית והאגודת מעניקות החל משנת 2001 את פרס פרנץ קפקא לסופר שכתב יצירה בעלת "אופי הומניסטי ותרומה לסבלנות תרבותית, לאומית, לשונית ודתית". ב-2003 נחנכה אנדרטת פרנץ קפקא, שפוסלה על ידי ירוסלב רונה, ברובע יוספוב. ב-2005 נפתח בפראג מוזיאון פרנץ קפקא.
רחובות על שמו של קפקא נקראו בתל אביב ובנתניה.
ב-17 באפריל 1996 הנפיק השירות הבולאי הישראלי בול לזכר פרנץ קפקא, בעיצוב האמן אד ואן אויין.
בשנת 2024 התקיימו אירועים רבים לציון 100 שנה למותו של פרנץ קפקא, בעיקר בגרמניה, באוסטריה ובצ'כיה. בדצמבר 2024 תיפתח התערוכה "קפקא: גלגולו של סופר" בספריה הלאומית בירושלים, בה בין היתר, יובא סיפור חייו לצד יצירתו, והקשר שלו לציונות ולשפה העברית.
מיצירותיו > רומנים

המשפט (Der Prozeß; פורסם לראשונה ב־1925)
הטירה (Das Schloß; פורסם לראשונה ב־1926)
אמריקה או הנעדר: אמריקה (Amerika oder Der Verschollene; פורסם לראשונה ב־1927)
מיצירותיו > סיפורים קצרים (רשימה חלקית)

התבוננות או הירהורים (Betrachtung; קובץ סיפורים שהתפרסמו בכתב העת "היפריון" ו"בוהמיה" בין השנים 1908–1910)
גזר הדין (Das Urteil; פורסם ב־1913)
הגלגול (Die Verwandlung; נכתב ב־1912 ופורסם ב־1915)
דין וחשבון לחברי האקדמיה (Ein Bericht für eine Akademie; נכתב ופורסם ב־1917)
תנים וערבים (Schakale und Araber ; נכתב ופורסם ב־1917)
רופא כפרי (Ein Landarzt; פורסם ב־1919)
במושבת העונשין (In der Strafkolonie; פורסם ב־1919)
אמן צום (Ein Hungerkünstler; פורסם ב־1922)
יוזפינה או עם העכברים (Josephine, die Sängerin oder Das Volk der Mäuse; פורסם ב־1924)
אישה קטנה (Eine kleine Frau; פורסם ב־20 באפריל 1924)
לפני החוק (Vor dem Gesetz)
מיצירותיו > יומנים

יומנים 1910–1923 (פורסם ב־1948)
מחברות האוקטבו (פורסם ב־1954)
מיצירותיו > מכתבים

מכתב אל האב (Brief an den Vater; נכתב בנובמבר 1919)
מכתבים אל מילנה (Briefe an Milena; נכתבו בין השנים 1920–1923, פורסמו בשנת 1952)
מכתבים אל המשפחה, חברים ועורכים (Briefe 1902–1924; נכתבו בין השנים 1900–1924, פורסמו לראשונה ב־1959)
מכתבים אל פליציה (Briefe an Felice; נכתבו בין השנים 1912–1917, פורסמו לראשונה ב־1967)
מכתבים אל אוטלה ואל המשפחה ('Briefe an Ottla und die Familie; נכתבו בין השנים 1909–1924, פורסמו לראשונה ב־1974)
ספרים שהופיעו בעברית

אמריקה – (תרגום: יצחק שנהר) שוקן, 1945. (מהדורה נוספת הופיעה בהוצאת מעריב); הנעדר: אמריקה – (תרגום: אברהם כרמל) שוקן, 1997.
הטירה – (תרגום: שמעון זנדבנק) שוקן, 1955; (תרגום: נילי מירסקי) ידיעות ספרים – אחוזת בית, 2019.
המשפט – (תרגום: ישורון קשת) שוקן, 1951; (תרגום: ישורון קשת), מעריב לעם, 1960; (תרגום: אברהם כרמל) ירושלים: שוקן, 1992; (תרגום: אילנה המרמן) עם עובד, 2024.
סיפורים ופרקי התבוננות – (תרגום: ישורון קשת ודן מירון) שוקן, 1964. כל תוכן ספר זה מצוי גם ברופא כפרי וכתבים אחרים שהתפרסמו בימי חייו של הסופר בתרגום אילנה המרמן משנת 2000.
תיאור של מאבק: סיפורים, פראגמנטים ואפוריזמים מן העזבון – (תרגום: שמעון זנדבנק) שוקן, 1971.
הגלגול – (תרגום: ישורון קשת) משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1975.
רופא כפרי: סיפורים קטנים – (תרגום: ישורון קשת) משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1978.
סיפורים ופרוזה קטנה- (תרגום: אברהם כרמל) שוקן, 1993. (הקובץ מכיל את הסיפורים "הגלגול", "לפני החוק")
תיאור של מאבק: סיפורים ורשומות מן העיזבון – (תרגום: אברהם כרמל) שוקן, 1994.
גזר הדין וסיפורים אחרים – (תרגום: אילנה המרמן) עם עובד, 1997.(הקובץ מכיל את "התבוננות", גזר הדין", "רופא כפרי")
לפני החוק – הקיבוץ המאוחד, 2000.
רופא כפרי וכתבים אחרים שהתפרסמו בימי חייו של הסופר – (תרגום: אילנה המרמן) עם עובד, 2000. (הקובץ מכיל את "התבוננות", "גזר הדין", המסיק", "הגלגול", "במושבת העונשין", "רופא כפרי", "אמן צום" ואחרים)
יומנים 1914–1923 – (תרגום: חיים איזק) הוצאת שוקן, 1978, הוצאה שנייה, 2010.
מחברות האוקטבו – (תרגום: שמעון זנדבק) עם עובד, 1998.
מכתב אל אבא – מכתבים אל מילנה – (תרגום: עדנה קורפלנד) שוקן, 1975.
מכתבים אל פליציה: מבחר – (תרגום: אילנה המרמן) עם עובד, 2003.
היונה שעל הגג: מכתב אל האב ועוד כתבים מן העזבון – (תרגום: אילנה המרמן) הוצאת עם עובד, 2007.
מכתבים אל מילנה – (תרגום: יונתן ניראד) הוצאת כרמל, 2014
לקריאה נוספת

רונלד היימן, קאפקא, הוצאת שוקן, 1986. (הספר בקטלוג ULI)
ארנסט פאוול, חיי פראנץ קאפקא, דומינו, 1990. (הספר בקטלוג ULI)
פייטרו צ'טאטי, קפקא, הוצאת דביר, 1992. (הספר בקטלוג ULI)
נתן אופק, קפקא והקיום היהודי: השבר, האבסורד והתקווה, הוצאת צבעונים, 2002. (הספר בקטלוג ULI)
גוסטב יאנוך, שיחות עם קפקא, ספרית פועלים, 1987. (הספר בקטלוג ULI)
מרגרט בובר-נוימן, מילנה, עם עובד, 1996. (הספר בקטלוג ULI)
שמעון זנדבנק, דרך ההיסוס, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1975. (הספר בקטלוג ULI)
מכס ברוד, פראנץ קאפקא: ביאוגרפיה, עם עובד, 1972. (הספר בקטלוג ULI)
פליכס ולטש, פראנץ קאפקא, מוסד ביאליק, 1959. (הספר בקטלוג ULI)
ז'יל דלז ופליקס גואטרי, קפקא – לקראת ספרות מינורית, רסלינג, 2005. (הספר בקטלוג ULI)
אבנר להב, בין עונג למוות: קריאה פסיכואנליטית בסיפורי קפקא, כרמל, 2007. (הספר בקטלוג ULI)
אייל סגל, הרגע המכריע הוא נצחי: הזמן הסטאטי ביצירתו של קפקא, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008. (הספר בקטלוג ULI)
שרה לייב, עולמו של קפקא, אוניברסיטה משודרת, 2010. (הספר בקטלוג ULI)
גלילי שחר, הפצע של קפקא, הוצאת כרמל, 2008. (הספר בקטלוג ULI)
ניקולס מארי, פרנץ קפקא: ביוגרפיה, רסלינג, 2011. (הספר בקטלוג ULI)
זיוה שמיר, יוחאי עתריה, חיים נגיד (עורכים), קפקא: פרספקטיבות חדשות, ספרא, 2013. (הספר בקטלוג ULI)
גל אורן, ״פרנץ קפקא – שבר: אי ודאותו של הקיום״, עמודים 10–24, בתוך: שברים במראה: שבר ומשבר בספרות האירופית המודרנית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2014. (הספר בקטלוג ULI)
דן מירון, החיה בבית הכנסת – היבטים ביהודיות של פרנץ קפקא, הוצאת אפיק, 2016. (הספר בקטלוג ULI)
נועם תירוש, הזכות לשכוח, מדוע ביקש קפקא להישכח, רסלינג, 2024
בנימין באלינט, המשפט האחרון של קפקא, פרשת ירושה ספרותית, הוצאת מאגנס, 2024.
Saul Friedländer, Franz Kafka: The Poet of Shame and Guilt, Yale University Press, 2013