ח'ווארזם
היסטוריה > ח'אנות חיווה (1511–1920) > תקופת חיווה (מהמאה ה-17 עד 1873)

בסוף המאה ה-16 - תחילת המאה ה-17, הזרוע המערבית של האוקסוס התייבשה, הדבר גרם לניוון אורגנץ' מבחינת מספר התושבים, ולנטישתה. ישנם חוקרים הטוענים שזו אחת הסיבות להעברת הבירה של המדינה דרומה, לחיווה. העברת הבירה לחיווה הייתה למעשה העברתה לנקודה ממוקמת אסטרטגית על דרכי מסחר מרכזיים של דרך המשי.
אי הסדר השלטוני הסתיים על ידי השליט אבו-אלע'זי בהדור (אנ') (היה הח'אן של חיווה בשנים 1643–1663, הייחוס המשפחתי שלו קושר אותו לג 'ינג'ס ח'אן דרך ערבשאה). הוא הביס פעמיים את הקאלמיקים (אנ') שפלשו למדינה. בנוסף לכך הוא היה איש רוח משכיל שכתב את ההיסטוריה הגנאלוגית של הטורקים במרכז אסיה. אבו אלע'זי עשה מאמצים לטפל במערכות ההשקיה העיקריות ובתקופתו בוצעו מספר עבודות ששיפרו את יכולת עיבוד הקרקעות, הוסדרו היחסים עם השבטים האוזבקים והוקטנה עצמאותם של השליטים המקומיים. בנו אנושה (1663–1685) ניהל תקופה של צמיחה עירונית עד שהודח והתעוור. משנת 1695 הייתה חיווה במשך כמה שנים וסאל של בוכרה שמינתה שני ח'אנים: שיר ע'אזי ח'אן (1714 – 1727), שנהרג על ידי עבדים, וח'אן אילברס (1728–1740) שליט שייבאני, בנו של שחניאז ח'אן. יש חוקרים הסבורים שאנושה ח'אן היה הערבשאה האחרון ואחרים סבורים ששיר ע'אזי ח'אן הוא הערבשאה הראוי האחרון.
ח'אן אילברס הרג כמה שגרירים פרסיים. בתגובה, נאדר שאה, מלך פרס, כבש את חיווה, ערף את ראשו של אילברס ושחרר בין 12,000 ל-20,000 עבדים. בהמשך נטבח חיל המצב הפרסי, אך המרד דוכא במהירות. היומרות הפרסיות הסתיימו ברצח נאדר בשנת 1747.
השושלות ששלטו בבוכרה ובחיווה, הוכחדו סופית בשנת 1785. עד אז, הכוח בדרום מרכז אסיה כבר עבר לשלוש תצורות שבטיות: הח'אנות של בוכרה (שכללו את הערים בוכרה וסמרקנד), חיווה (צפונית-מערבית לבוכרה על אמו דריה) וקוקאנד (שמרכזה בעמק פרגנה במזרח).
החל מהמאה ה-17 (1763) עלתה לשלטון בח'אנות חיווה, השושלת הח'ונגירדית בהנהגתו של מוחמד אמין-ינאק תחת שלטון דמה של סולטנים מונגוליים שהוזמנו לשלוט בח'אנות. במהלך תקופה זו נבנו בבירה, חיווה, יצירות מופת אדריכליות, הקיימות גם בתקופה המודרנית. השושלת הפכה לשליטים בפועל במאה ה-18 כאשר אילטוזאר ח'אן הפיל את ח'אן הדמה אבולגזי החמישי מכס חיווה, קיבל את תואר הח'אן ב-23 בנובמבר 1804 והפך ל "השליט או הח'אן האוטוקרטי והבלתי מוגבל של כל אנשי חיווה". זו הייתה תחילתה של שלטונה של השושלת הח'ונגירדית, ששלטה בחיווה עד 1920. ב-2 בפברואר 1920 התפטר הח'אן האחרון של חיווה, סעיד עבדאללה לפני שסופחה סופית לברית המועצות ב-1924.
תרבות ויצירה אמנותית: ההתייחסות אל ח'ווארזם בקרב השכנות (בוכרה ופרס) היה כאל מדינה "ברברית". היצירה העיקרית בשנים אלו, הייתה יצירה ספרותית. בעיקר ביצירות המתעדות את ההיסטוריה של השלטון באזור. הכתיבה הייתה ברובה בשפת צ'אגאטאי. קיים תעוד של ההיסטוריון והמשורר מוניס ח'וואראזמי, בן המאה ה-17 ואחיינו שהמשיך את עבודתו, אגאהי. מוניס פרסם את כתביו בשפה עילית שהתאימה רק לרובד אכלסיה מצומצם בח'ווארזם, בניגוד לאבו אלע'זי שכתב בתקופה קודמת, בשפה פשוטה נגישה לכל.
כלכלה: הכלכלה התבססה על חקלאות השקיה אינטנסיבית. הגידולים כללו בעיקר חיטה, שעורה, דוחן, מעט אורז, מלונים, ומאוחר יותר, תחת השלטון הרוסי, אספסת. במאה ה-19 גידלו גם משי וכותנה, אם כי בניגוד לאזורים אחרים במרכז אסיה, הח'אנות שמרה על המגוון החקלאי שלה ובכך על יכולתה להזין את עצמה עד המאה ה-20. עם זאת, ההתנהלות, בעיקר עם עדרי צאן, גמלים ובקר, הייתה נפוצה תמיד הן באזורים הסובבים את ח'ווארזם והן בתוך נווה המדבר עצמו. נוצר שינוי במדיניות השלטון המרכזי בנוגע להסדרה וחלוקת משאבי הקרקע והמים.
ארכיטקטורה: בתקופת הזוהר של העיר, בה הייתה בירת הח'אנות, נבנו בעיר מבנים מונומנטליים בסגנון מוסלמי. חלק מהמבנים מכוסים באריחים כחולים האופייניים לסגנון. העיר הייתה מוקפת חומה ושימשה כתחנה האחרונה של שיירות המסחר בדרכם לפרס.