stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בלבול (פסיכולוגיה)
פתולוגיה

בלבול, במובנו הפתולוגי, הוא מצב בו אדם סובל מאובדן התמצאות (יכולת של אדם למקם את עצמו בצורה נכונה בעולם באמצעות זמן, מיקום וזהות אישית), חוסר יכולת לקבל החלטות ולנתח את המציאות בצורה רציונלית והגיונית, ולעיתים קרובות אובדן של זיכרון לטווח ארוך או קצר (וממילא חוסר יכולת של האדם לעבד אירועים בהווה, כמו שקורה במצב תקין כאשר חוויית ולמידת ההווה מתבססת על זיכרון שנלמד בעבר).
בלבול יכול להיות מצב שכלי-קוגניטיבי (הנובע משיכחה, בעיות בריכוז, מצבים פתולוגיים וכדומה); ויכול להיות מצב רגשי - קושי לקבל החלטה בעקבות חוויית רגשות סותרים ואי יכולת להכריע ביניהם, הצפה של קונפליקטים ורגשות סותרים הגורמים לבלבול וכו׳.
בלבול אינו בעל משמעות זהה עם אי יכולת להתרכז, אף על פי שחוסר יכולת למקד תשומת לב יכול לגרום למצב של בלבול. בלבול וחוסר יכולת למקד תשומת לב הם שני התסמינים של חוסר בתפקוד מוח תקין. המידות המתונות של בלבול כתסמין פתולוגי מתייחסות לאירועים קודמים. לכן, לדוגמה, מתמטיקאי מבולבל לגבי טיפול בשבר פשוט, עלול להעיד בהתנהגותו על פתולוגיה, אשר לא תינתן לאבחון באדם ללא הכשרה בתחום זה. לכן, במקרה של תזזית, לא ניתן לאבחן את המידות הזעירות של בלבול פתולוגי באדם ללא הכרה בתפקודו הרגשי. בלבול עלול לנבוע מתפקוד מוחי לקוי באופן יחסי. בנוסף, ייתכן שהוא נובע מתסמונת מוח אורגנית כגון שיטיון. במקרים אחרים, לרוב מתקשר הבלבול עם חוסר יכולת למקד תשומת לב.
בעיות בריאות רבות עלולות להביא לידי הופעת תסמונות של בלבול. מאז שתפקוד רגשי הפך לחשוב בצורה קיצונית לבריאות האדם, הרושם שמשאירים מצב בלבול חדש או חוסר יכולת למקד תשומת לב, הוא שמחלה פיזית או רגשית חדשה התגלתה, או שמחלה פיזית או רגשית ממושכת הפכה קשה יותר.[דרושה הבהרה] בין המחלות והפגיעות הבריאותיות שיכולות לגרום לבלבול, אפשר למנות מכת חום, אנמיה, נזק מוחי, גידול מוחי, שבץ מוחי. בין הבעיות הנפשיות שעלולות להוביל לבלבול ניתן למנות דיכאון, חרדה.
הערות שוליים

1 2 3  Ioanna Anninou, The application of appraisal theories of emotions in the case of consumer confusion, Management Decision 56, 2018-04-25, עמ' 1696–1715 doi: 10.1108/md-12-2017-1277
1 2  Paul J. Silvia, Looking past pleasure: Anger, confusion, disgust, pride, surprise, and other unusual aesthetic emotions., Psychology of Aesthetics, Creativity, and the Arts 3, 2009-02, עמ' 48–51 doi: 10.1037/a0014632
הונה (עם)

| --- | --- |

דרום אסיה סביב שנת 400
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 אוטר פרדש, חבל פנג'אב, ראג'סטאן, גוג'ראט, הימאצ'ל פרדש, הריאנה, ג'אמו וקשמיר, ביהר, סינד, גילגיט-בלטיסטן, נורסתאן, ח'ייבר פח'טונח'ווה, בלוצ'יסטן, מהאראשטרה, דלהי
הונה (כתב בראהמי תיכון: , Hūṇā) היה השם שניתן על ידי ההודים הקדומים לקבוצה של שבטים ממרכז אסיה שחדרו דרך מעבר ח'ייבר לתת היבשת ההודית בסוף המאה ה-5 או תחילת המאה ה-6. שבטי ההונה כבשו אזורים דרומה עד אראן (אנ') וקוסאמבי, והחלישו מאוד את ממלכת גופטה. ההונה הובסו בסופו של דבר על ידי קואליציה של נסיכים הודים שכללה את המלך ההודי יאשודהארמן (אנ') וקיסר הגופטה, נראסימהאגופטה (אנ'). הם הביסו את צבא ההונה ושליטם מיהירקולה (אנ') בשנת 528 לספירה וגירשו אותם מהודו.
משערים ששבטי ההונה כללו את השיוניטים (אנ'), ההפתאליטים (אנ'), הקידאריטים (אנ'), ההונים האלכונים ואת ההונים של נזאק (אנ'). שמות אלה, יחד עם זה של האראהונה (הידועים גם כהאראהורה והאלאהוהנה) המוזכרים בטקסטים הינדיים, שימשו לעיתים עבור שבטי ההונה באופן כללי; בעוד שנראה כי קבוצות אלו (וההונים האיראנים (אנ')) היו היו חלק מההונה, שמות כאלה לא היו בהכרח מילים נרדפות. כמה מחברים טוענים כי ההונים היו הונים הפתאליטים ממרכז אסיה. גם הקשר, אם בכלל, של ההונה להונים, עם ממרכז אסיה שפלש לאירופה באותה תקופה, אינו ברור.
בהיקף הגאוגרפי הנרחב ביותר שלהם בהודו, השטחים שבשליטת שבטי ההונה כיסו את האזור עד מאלווה שבמרכז הודו. פלישותיהם החוזרות ונשנות והתבוסות במלחמה היו הסיבה העיקרית לשקיעתה של אימפריית הגופטה.
היסטוריה

מקורות סיניים מקשרים בין שבטי מרכז אסיה הכוללים את ההונה הן לשיונגנו שבצפון מזרח אסיה והן להונים שפלשו מאוחר יותר והתיישבו באירופה. באופן דומה, ג'רלד לארסון מציע שההונה היו קבוצה טורקית-מונגולית ממרכז אסיה. יצירותיו של תלמי (המאה השנייה) הן בין הטקסטים האירופיים הראשונים שהזכירו את ההונים, ואחריו גם הטקסטים של אמיאנוס מרקלינוס ופריסקוס טוענים שההונים היו עם ממרכז אסיה.
ההיסטוריון הרומי בן המאה ה-6 פרוקופיוס מקיסריה (ספר I פרק 3), קישר בין ההונים של אירופה לבין ההפתאליטים (אנ') או ה"הונים הלבנים" שהכניעו את האימפריה הסאסאנית ופלשו לצפון-מערב הודו, וקבע שהם מאותו סוג, " למעשה כמו גם בשם", אף על פי שעימת את ההונים עם ההפתאליטים, בכך שהפתאליטים היו ישיבים, בעלי עור לבן ובעל תווי פנים "לא מכוערים":
ההונים האפתאלטיים, הנקראים הונים לבנים [...] האפתאליטים הם מאותו מוצא כמו ההונים למעשה וגם בשמם, אולם הם אינם מתערבבים עם אף אחד מההונים המוכרים לנו, כי הם כובשים שטחים לא צמודים אליהם ואפילו לא קרוב אליהם; אך שטחם שוכן מיד מצפון לפרס [...] הם אינם נוודים כמו שאר העמים ההונים, אלא במשך תקופה ארוכה התבססו בארץ הטובה... הם היחידים מבין ההונים שיש להם גופים ותווי פנים לבנים שאינם מכוערים. נכון גם שאורח חייהם אינו דומה לזה של קרוביהם, והם אינם חיים חיים פראיים כמותם; אבל הם נשלטים על ידי מלך אחד, ומכיוון שיש להם חוקה, הם שומרים על זכות וצדק במגעיהם גם זה עם זה וגם עם שכניהם, לא פחות מהרומאים והפרסים.
הקידאריטים (אנ'), שפלשו לבאקטריה במחצית השנייה של המאה ה-4, נחשבים בדרך כלל כגל הראשון של ההונה שפלש לתת-היבשת ההודית.
במאה ה-5 תחת הקיסר סקנדאגופטה (אנ') הדפה אימפריית הגופטה בהצלחה מתקפה הונית אחת בצפון-מערב בשנת 460 לספירה. עם זאת, במהלך השנים הבאות, הצליחו ההונה, תחת מלכים עוקבים, לפרוץ לתוך תת-היבשת.
הם התבססו בתחילה באגן אוקסוס שבמרכז אסיה וביססו את שליטתם בגנדהארה בחלק הצפון-מערבי של תת-היבשת ההודית בערך בשנת 465 לספירה. משם הם התפשטו לחלקים שונים של צפון, מערב ומרכז הודו. ההונה מוזכרים בכמה טקסטים עתיקים כמו הראמאיאנה, המהאבהארטה, הפוראנות (אנ'), והפואמה ראגהובאמשה (אנ') ("שושלת ראגהו") של המשורר קאלידאסה.
בשנת 528 לספירה, מערכה צבאית נוספת בראשות קואליציה של מלכים הודיים הביסה לבסוף את המלך מיהירקולה (אנ') וצבא הונה שלו. הניצחון נרשם על עמוד אבן והוקם לכבוד (ולשבח) אחד ממנהיגי הקואליציה, המלך יאשודהארמן (אנ'), במנדסאור (אנ') שבמרכז הודו. מלכי הונה בכתובת זו מתוארים כ'גסים ואכזריים'. הם גם היו אחראים להרס של מנזרים בודהיסטים ומרכזי למידה באזורים הצפון-מערביים של המדינה.
היסטוריה > גורג'ארה-פרטיהארה

הגורג'ארה-פרטיהארה (אנ') הופיעו לפתע כמעצמה פוליטית בצפון הודו בסביבות המאה השישית לספירה, זמן קצר לאחר פלישת ההונה לאזור זה. הגורג'ארה-פרטיהארה נוצרו "כנראה" ממיזוג של הונים אלכונים ("הונים לבנים") ואלמנטים הודיים ילידים, וכנראה ניתן לראות בהם מדינה הונית, אם כי מקורותיהם המדויקים אינם ברורים. בביוגרפיה הרשאצ'ריתה (אנ') של הסופר בנאבהאטה (אנ') (המאה השביעית לספירה), הקבוצה האתנית של הגורג'אר (אנ') קשורים להונה.
ייתכן שגם חלק מההונה תרמו להיווצרותם של הראג'פוטים הלוחמניים.
דת

האמונות הדתיות של ההונה אינן ידועות, והאמינו שהן שילוב של פולחן אבות, טוטמיזם ואנימיזם.
הנזירים הבודהיסטיים הסינים סונג יון (אנ') וחווישנג (אנ'), שביקרו את ראש הנוודים ההפתאליטים במעון הקיץ שלו בבדאקשאן (אנ') ואחר כך בגנדהארה, הבחינו שהם אינם מאמינים בחוק הבודהיסטי ושירתו מספר רב של אלים".
גלריה

עמוד הניצחון של יאשודהארמן (אנ') בסונדאני, מנדסאור (אנ') הטוען לניצחון על ההונה.
אסיה בשנת 500 לספירה, מראה את שטחי ההונה בהיקף הגדול ביותר שלהם.
קהינגילה הראשון (אנ'), מלך ההונים האלכונים.
נאפקי מאלקה, מלך ההונים של נזאק (אנ').
"הקערה ההפתאליטית" מפקיסטן, המאה ה-5 או ה-6. המוזיאון הבריטי.
ראו גם

אימפריית קושאן
ביאורים

↑  ז'אנר עצום של ספרות הינדית על מגוון רחב של נושאים, במיוחד על אגדות וספרות מסורתית אחרת.
הערות שוליים

↑  India: A History by John Keay p.158
↑  Dani, Ahmad Hasan (1999). History of Civilizations of Central Asia: The crossroads of civilizations: A.D. 250 to 750. Motilal Banarsidass Publ. p. 175. ISBN 9788120815407.
↑  Kurbanov, Aydogdy (2010). The Hephthalites: Archaeological and Historical Analysis
1 2  Gerald James Larson (1995). India's Agony Over Religion. State University of New York Press. pp. 78–79. ISBN 978-1-4384-1014-2.
↑  Tewari, S.P.; Ramesh, K.V. (1983). JOURNAL OF THE EPIGRAPHICAL SOCIETY OF INDIA VOL 10. THE EPIGRAPHICAL SOCIETY OF INDIA, DHARWAR. pp. 98-99.
↑  Hyun Jin Kim, The Huns, Abingdon, Routledge
↑  Joseph Kitagawa (2013). The Religious Traditions of Asia: Religion, History, and Culture. Routledge. p. 229. ISBN 978-1-136-87597-7.
↑  British Museum notice
↑  Procopius of Caesarea: Tyranny, History, and Philosophy at the End of Antiquity, Anthony Kaldellis, University of Pennsylvania Press, 2012, p.70
↑  History of the Wars/Book I, Procopius, History of the Wars. Book I, Ch. III, "The Persian War"
↑  History of Civilizations of Central Asia, Ahmad Hasan Dani, B. A. Litvinsky, Unesco p.119 sq
↑  Smith, Vincent Arthur; Edwardes, S. M. (Stephen Meredyth) (1924). The early history of India : from 600 B.C. to the Muhammadan conquest, including the invasion of Alexander the Great. Oxford : Clarendon Press. p. Plate 2.
↑  Ray, Himanshu Prabha (2019). Negotiating Cultural Identity: Landscapes in Early Medieval South Asian History (באנגלית). Taylor & Francis. p. 164. ISBN 9781000227932.
↑  Kim, Hyun Jin (19 בנובמבר 2015). The Huns (באנגלית). Routledge. pp. 62–64. ISBN 978-1-317-34091-1. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2  Wink, André (1991). Al-hind: The Making of the Indo-islamic World (באנגלית). BRILL. p. 279. ISBN 978-90-04-09249-5.
↑  Niharranjan Ray and Niharranjan Roy, ORIGIN OF THE RAJPUTS (A) THE NATIONALITY OF THE GUJARS
↑  "The White Huns – The Hephthalites". Silkroad Foundation. נבדק ב-11 בינואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  CNG Coins
המילה ההודית "הונה" (, Hūṇā) בשורה 12 (חרוז 16) של כתובת רישטאל (אנ'), המאה ה-6 לספירה.
פרש הפתאליטי על קערה במוזיאון הבריטי, 460–479 לספירה. לפי פרוקופיוס מקיסריה, הם היו מאותו סוג של ההונים האירופיים "למעשה גם בשמם", אך ישיבים ובעלי עור לבן.
מטבע גורג'ארה-פרטיהארה (אנ') של מיהירה בהוג'ה (אנ'), מלך קאנאוג' (אנ')
יון ננו

| --- | --- |

יון ננו, 2024
 לידה:  14 ביולי 1940 (בן 84) קלוז'-נאפוקה, ממלכת רומניה 
 תחום יצירה:  אדריכלות, ציור 
 
יון ננו (באנגלית: Ion Nanu, נולד ב-14 ביולי 1940) הוא אדריכל, רסטורטור וצייר שחי ופועל בירושלים.
ביוגרפיה

נולד בעיר קלוז'-נאפוקה בחבל טרנסילבניה לפירושקה לבית אקשטיין ולד"ר יון סורין ננו, ד"ר לכימיה פולימרית ודוצנט (אנ') בטכניון (פוליטכניק) של טימישוארה. בשנת הולדתו הועברה העיר שבה נולד לידי הונגריה הנאצית על ידי היטלר, ומאז שנת 1947 היא הועברה שוב לרומניה. במהלך מלחמת העולם השנייה נלקחו סביו על ידי הנאצים לאושוויץ ונרצחו שם, אך הוא ברח עם הוריו והם נדדו ברחבי רומניה, וכך הצליחה המשפחה להינצל.
בבגרותו התמחה בשלושה תחומי אמנות: אדריכלות, ציור ורסטורציה, בשלושה מוסדות אקדמיים שונים: למד אדריכלות בבית הספר הטכני לאדריכלות ובנייה אורבנית בבוקרשט, למד ציור לתואר שני במכון לאמנות פלסטית ע"ש יון אנדרסקו בקלוז' (בשנת 2000 הוחלף שם המוסד לאוניברסיטה לאמנות ועיצוב של קלוז'-נאפוקה (אנ')), למד רסטורציה בגלריה הלאומית בבוקרשט ובמסגרת האקדמיה לאמנויות יפות וינה, אוסטריה.
בשנת 1975 עלה לישראל עם אשתו. תחילה התיישב בחיפה, אך לאחר שישה חודשים קיבל הצעה לעבוד כרסטורטור במוזיאון ישראל על ידי מנכ"ל המוזיאון, ועבר לירושלים.
חיים אישיים

נשוי משנת 1967 למריאנה לבית דויד, בלשנית בהשכלתה, שעבדה שנים רבות במגבית היהודית המאוחדת.
מתגורר בשכונת אבו תור בירושלים.
פעילות מקצועית > כרסטורטור

בשנת 1976 לאחר עלייתו לישראל, החל ננו לעבוד כרסטורטור במוזיאון ישראל ועבד שם בשנים 1976-1982. בתקופה זו הכיר את ד"ר גליה בר אור אוצרת ומנהלת המשכן לאמנות עין חרוד, והם החלו בשיתוף פעולה מקצועי. בשנים 1987-2023 הקים ננו את מעבדת הרסטורציה והשימור במשכן לאמנות עין חרוד ועבד בה במשרה חלקית עד לפרישתו.
פעילות מקצועית > כאדריכל

בשנים 1982-2022 עבד ננו במשרה מלאה כאדריכל במשרד "גלרטר אדריכלים" שהיה בבעלותו של לו גלרטר, שגם עמד בראש המשרד. במסגרת עבודתו במשרד תכנן, יחד עם אדריכלים נוספים (לו גלרטר, מייק לויט, עודד לילינטל), את מכון שלום הרטמן בירושלים (בניית המכון הסתיימה ב-1997). פרויקטים נוספים שלהם היה שותף, במסגרת עבודתו במשרד, היו:
מכון מלי"ץ (מכון לחינוך יהודי ציוניׂׂׂ), ירושלים.
בית ספר, מרכז קהילתי וטיפת חלב בשכונת צור באהר, ירושלים.
בית ספר של חסידות סדיגורה, ירושלים.
בית כנסת בבתי טרגר, שכונת רמות א', ירושלים.
בתי מגורים בשכונות גילה ורמות, ירושלים.
מרכז תרבות ע"ש ויצמן בלוד.
כאדריכל עצמאי תכנן וניהל כמה פרויקטים במשכן לאמנות עין חרוד:
תכנון המפלס התחתון של הספרייה ע"ש מאיר אגסי וקפה ביקלס (1998-1999).
תכנון האודיטוריום ע"ש מירון סימה (2011).
תכנון מחסן עבור אוסף היצירות של המוזיאון.
פעילות מקצועית > כצייר

ברומניה צייר ננו בעיקר בצבעי שמן. בהגיעו ארצה עבר לטכניקות של רישום בעיפרון, בפחם, בדיו ובצבעי מים.
קיים שלוש תערוכת יחיד והשתתף בכעשר תערוכות קבוצתיות ברומניה, אוסטריה, איטליה וישראל.
פעילות מקצועית > כצייר > תערוכות יחיד

1973 - ארמון פאלפי (אנ'), וינה, אוסטריה
1974 - גלריה לאמנות פלסטית, טימישוארה
1976-  גרפיקה 3, חיפה.
פעילות מקצועית > כצייר > תערוכות קבוצתיות

מציוריו של יון ננו: דיוקן עצמי 1968-1969 - גלריה לאמנות, קלוז', רומניה
1969 - אולם דאלס (רו'), בוקרשט, רומניה
1970-1975 - הסלון השנתי לאמנות, טימישוארה, רומניה
1974 - תערוכה במודנה, איטליה
1976 - תערוכה בבית אגודת הציירים והפסלים בישראל, חיפה והצפון - בית האמנים ע"ש שאגאל
1978 - גלריית תיאטרון ירושלים
1979 - תערוכת אמנים עולים חדשים בבית ראש ממשלת ישראל בירושלים (באירוחה של אשת ראש הממשלה, עליזה בגין)
לקריאה נוספת

Ilana Bart (ed.),"Nanu Ion", in: Isart: Israel Painters and Sculptors,International Edition English-German-French, 4th. Edition, Stier Group Ltd., Israel, 1981.
הערות שוליים

↑  מכון שלום הרטמן - ירושלים, באתר Archijob - הפורטל הישראלי לאדריכלות עיצוב ותכנון
↑  אדריכלות, באתר משכן לאמנות עין חרוד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007499148805171  VIAF: 308272275   WorldCat (עם VIAF): 308272275 
מעבודותיו של יון ננו כאדריכל: מרכז קהילתי בשכונת צור באהר בירושלים
מציוריו של יון ננו: בית קברות יהודי עתיק בצפון רומניה
אמירה יחיאווי

| --- | --- |

 לידה:  6 באוגוסט 1984 (בת 40) Ksar Hadada, תוניסיה 
 מדינה:  תוניסיה 
 
אמירה יחיאווי (בערבית: أميرة اليحياوي; תעתיק מדויק: אמירה אל-יחיאוי; נולדה ב-6 באוגוסט 1984) היא יזמית, בלוגרית ופעילת זכויות אדם תוניסאית. היא המייסדת של ארגון לא ממשלתי אל-בָּאוּסָלָה (בעברית: המצפן) ובעבר הייתה נשיאת הארגון.
רקע משפחתי

אמירה יחיאווי נולדה בתוניס והיא בתו של השופט התוניסאי מוכתאר יחיאווי (אנ') שהיה פעיל זכויות אדם והתנגד לממשלתו של נשיא תוניסיה לשעבר זין אל-עאבדין בן עלי. הוא הודח מכס השיפוט, בעקבות ביקורתו על חוסר הצדק בתוניסיה והיה שנים רבות במעצר בית.
בן דודה זוהיר יחיאווי (אנ') היה כלכלן שהקים את האתר הסאטירי TUNEZINE. הוא נפטר ב-2005 לאחר שנרדף ועונה על ידי הממשלה, בשל התנגדותו לצנזורה בתוניסיה.
פעילותה בתחום זכויות אדם > התנגדות למשטרו של בן עלי

בגיל 16 יחיאווי פתחה בלוג שביקר את משטרו של בן עלי על רקע הפרה מתמדת של זכויות האדם בתוניס. בבלוג היא ביקרה את הצנזורה שמונעת את חופש הביטוי במדינה ובקבות כך היא הפכה למטרה של המשטרה ושירותי הביטחון שעקבו אחריה ולא פעם היא הוכתה.
בשנת 1992, בגיל 18 היא ברחה לצרפת והחלה ללמוד שם, תוך שהיא ממשיכה את פעילותה נגד הנשיא בן עלי. ולהגביר את המודעות לגבי השלטון האוטוקרטי, המתמשך שלו. בתגובה, השלטון התוניסאי שלל את אזרחותה.
פעילותה בתחום זכויות אדם > המהפכה התוניסאית

בעודה בגלות, במאי 2010 אמירה יחיאווי יזמה מחאה סימולטנית, של תוניסאים שחיים בערים שונות בעולם, נגד הצנזורה בתוניסיה (שם היוזמה: את Nhar 3la 3mmar). המחאות הפכו להפגנות נגד הממשלה גם בתוך תוניסיה והמשטרה עצרה פעילים.
במהלך המהפכה התוניסאית שהחלה ב-17 בדצמבר 2010, אמירה יחיאוי השתמשה בפלטפורמה המקוונת שלה כדי להעלות את המודעות להפרות זכויות אדם בתוניס והשימוש בהוצאות להורג נגד מתנגדי המשטר.
חזרתה לתוניסיה

בינואר 2011 בן עלי נמלט מהמדינה ומיד לאחר מכן יחיאווי קיבלה חזרה את דרכונה התוניסאי וחזרה לארצה.
כמה חודשים לאחר מכן, יחיאווי התמודדה בבחירות כמועמדת עצמאית לאספה המכוננת, כדי להעלות את המודעות לחשיבות השקיפות וקיום דיונים ציבוריים. היא לא זכתה בבחירות.
חזרתה לתוניסיה > אל באוסלה

בשנת 2012 יחיאווי הקימה את ארגון "אל באוסלה", במטרה לפקח על עבודת האספה המכוננת של תוניסיה. הארגון הפך לאחד הארגונים הלא ממשלתיים (NGO) הבולטים במזרח התיכון. ארגון "אל באוסלה" הקים את פרויקט Marsad.tn (בעברית: משקיף, מוניטור), שעוקב אחר עבודת הפרלמנט, התקציב והעיריות, תוך שימוש בטכנולוגיות חדשות כדי להנגיש את המידע שנאסף לאזרחי המדינה. על כך היא זכתה להכרה והוקרה של ארגונים בינלאומיים כמו: בשנת 2012 זכייה בפרס OpenGov לשקיפות, בשנת 2013 בפרס World Summit Award על עבודתו כ"כלב שמירה" פרלמנטרי.
חזרתה לתוניסיה > יו"ר משותף של ועידת דאבוס 2016

אמירה יחיאווי הוכתרה ל"יושב ראש משותף" של המפגש השנתי של הפורום הכלכלי העולמי בשנת 2016, לצד מנהיגים עסקיים כמו: מרי בארה (מנכ"לית ג'נרל מוטורס), סאטיה נאדלה (יושב ראש מנכ"ל מיקרוסופט), הירואקי נקאנישי (אנ') (יושב ראש ומנכ"ל היטאצ'י), וטיג'אן תיאם (מנכ"ל קרדיט סוויס).
Mos - מוס

בשנת 2017 אמירה יחיאווי הקימה את מיזם מוס, פלטפורמה לקבלת סיוע כספי לסטודנטים. המיזם קיבל 4 מיליון דולר כהון ראשוני ממייסד "אובר", היזם היהודי הקנדי גארט קמפ ומשקיעים נוספים. בשנת 2022 החברה התרחבה והפכה לבנק אינטרנטי שהציע שירותים פיננסיים המיועדים בעיקר לדור ה-Z. על פי דו"ח של החברה, מאז 2018, השתמשו במוס כ-400,000 סטודנטים, כדי להשיג סיוע כספי בסך ממוצע של 16,430 דולר.
בסבב הגיוס השני שנערך בשנת 2022 מוס גייסה עוד 40 מיליון דולר.
בשנת 2023, פורסם תחקיר של הניו יורק טיימס ובו טענות, לכאורה, על אי סדרים כספיים. בתגובה לדרישת קרן סקוויה קפיטל ומשקיעים נוספים, מוס פיטרה כמחצית מהצוות שלה, וסגרה את שירותי הבנקאות. יחיאווי דחתה את כל ההאשמות וטענה ש"מייחסים האשמות לנשים, בעוד שמייסדים גברים נהנים מחזקת החפות.
מוס ממשיכה בפעילותה. לא ידוע על חקירות נוספות בנושא.
הוקרה ופרסים

אמירה יחיאווי זכתה במספר פרסים מוכרים בינלאומיים על עבודתה לקידום זכויות אדם ודמוקרטיה במזרח התיכון ובצפון אפריקה, כמו:
בשנת 2012, היא זכתה ב"פרס המנהיגות הגלובלית" של: Vital Voices - Global Leadership Awards.
בשנים 2013 ו-2014, היא נבחרה על ידי השבועון Arabian Business,לרשימת הנשים הערביות החזקות בעולם.
בשנת 2014 היא זכתה להיות בין עמיתי אוניברסיטת ייל ולמדה שם סמסטר אחד.
בשנת 2014, זכה בפרס למניעת סכסוכים מטעם קרן שיראק (אנ').
בשנת 2015, היא זכתה ב"פרס המנהיגות הגלובלית", לשנת 2015, של: Vital Voices - Global Leadership Awards.
בשנת 2016, היא נבחרה על ידי הפורום הכלכלי העולמי כיושב ראש משותף של ועידת דאבוס 2016, בנושא המהפכה התעשייתית הרביעית.
בשנת 2022, יחיאווי נבחרה על ידי בלומברג כזרז בכלכלה העולמית החדשה.
ראו גם

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
פחדיו של האדם החכם

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  פטריק רותפס
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  פנטזיה אפית
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  2011
 מספר עמודים:  608 (חלק ראשון) 600 (חלק שני)
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  אופוס
 תאריך:  2016
 תרגום:  צפריר גרוסמן
 פרסים
 David Gemmell Legend Awards (2012) 
 סדרה
 סדרת ספרים:  רשומות קוטל המלך
 ספר קודם:  שם הרוח
 הספר הבא:  דלתות האבן
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003911365
 
פחדיו של האדם החכם (באנגלית: The Wise Man's Fear) הוא ספר פנטזיה אפית שנכתב בידי פטריק רותפס, השני בטרילוגיית רשומות קוטל המלך אשר ממשיך את סיפורו של קוותה, אשר מכתיב להיסטוריון את מעלליו, בפונדק הממוקם בעיירה נידחת. הספר פורסם במרץ 2011, ארבע שנים אחרי פרסומו של שם הרוח. "פחדיו של האדם החכם" הגיע עם צאתו למקום הראשון ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס, וזכה בפרס דייוויד גמל לספר הפנטזיה הטוב ביותר לשנת 2012.
 הגרסה העברית, בהוצאת אופוס יצאה לאור חמש שנים מאוחר יותר, ב-2016 בשל תהליך העברת זכויות ההפצה מהמו"ל הישראלי הקודם הוצאת כנרת זמורה ביתן לאופוס.
התרגום לעברית

הספר הראשון בסדרה, "שם הרוח", יצא בהוצאת כנרת זמורה ביתן ב-2010, אך ההוצאה החליטה שלא להדפיס מהדורות נוספות, ולוותר על הפקת מהדורה עברית לספר השני שיצא ב-2011. בתום חמש שנים, זכויות ההוצאה פקעו, והדרך נפתחה לרכישת הזכויות לפרסום הספר הראשון והשני על ידי הוצאת אופוס. תחילה ניסה לקדם המתרגם צפריר גרוסמן ניסיון להוציא את הספר בעזרת מימון המונים, אולם משזה נכשל, אופוס המשיכה לקדם את הפרויקט והדפיסה את הספר הראשון מחדש יחד עם תרגום לספר השני. במעבר בין ההוצאות, שם הסדרה בעברית השתנה מ"רשומות קוטל המלכים" ל"רשומות קוטל המלך".
הערות שוליים

↑  ראיון עם פטריק רותפס, באתר sffworld.com
↑  The New York Times Best Sellers רשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס, 20 במרץ 2011 (באנגלית)
↑  WINNERS: 2012 David Gemmell Legend Award מתוך אתר sfsignal.com פורסם ב-17 ביוני 2012
1 2  ריאיון עם פטריק רותפס, מחבר 'רשומות קוטל המלך' מתוך אתר הספרייה הפנטסטית, ב-30 ביולי 2016
↑  הודעה על פרויקט המימון בפורום הפונדק
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: b3652c48-22dc-4ac7-96d1-aef4827d7207
הפארק הלאומי צימנמפצוצה

הפארק הלאומי צימנמפצוצה (בצרפתית: Parc national de Tsimanampetsotsa או Parc national de Tsimanampesotse) הוא פארק לאומי המשתרע על שטח בן 432 קילומטרים רבועים בחוף הדרום-מערבי של מדגסקר במחוז אצימו-אנדרפנה. הפארק נמצא 90 קילומטרים דרומית לטוליארה ו-950 קילומטרים דרומית לבירה אנטננריבו. כביש לאומי (RN) מספר 10 לפו קאפ (אנ') עובר בפארק ושדה התעופה הקרוב ביותר הוא בטוליארה. מקור שמו של הפארק הלאומי מאגם צימנמפצוצה (אנ') השוכן בפארק.
הפארק הוכרז כאתר מורשת עולמית יחד עם עוד 5 אזורים מוגנים במדגסקר בשם "היערות היבשים של אנדרפנה" ב-16 בספטמבר 2023 במהלך המושב ה-45 של ועדת המורשת העולמית בריאד בערב הסעודית.
היסטוריה וחשיבות

הפארק הלאומי צימנמפצוצה מקיף את המתלול המערבי ביותר של רמת מאהאפאלי (Mahafaly). הוא היה הוגדר כאזור מוגן לראשונה ב-1927 בשל החי והצומח האנדמיים שלו והפך לפארק לאומי ב-1966. הוא נמצא בתוך היערות הקוצניים של מדגסקר (אנ') או "המדבר הקוצני" של דרום מדגסקר, אזור אקולוגי ייחודי עולמי. זהו האזור עם הרמה הגבוהה ביותר של אנדמיות של צמחים במדגסקר, עם 48% מהסוגים ו-95% מהמינים אנדמיים והוא רשום כאחד מ-200 האזורים האקולוגיים החשובים בעולם. הצמחייה מאופיינת במיני עצים רבים קסרופיטיים ועמידים לבצורת ממשפחת החלבלוביים ומתת-משפחת ה-Didiereoideae (אנ'), האנדמית לאזור צר בדרום-מערב מדגסקר. בנוסף למגוון צמחי יוצא דופן, הפארק הלאומי צימנמפצוצה הוא ביתם של שישה מינים של פרימטים המייצגים ארבע מתוך חמש המשפחות האנדמיות למדגסקר. כמה בעלי חיים אנדמיים, המוגבלים לדרום היבש של מדגסקר, חיים בפארק, כולל נמייה מפוספסת ענקית וצב קרינתי. הפארק הלאומי קרוי על שם אגם צימנמפצוצה (אנ') שבתוכו, אזור ביצה חשוב שנרשם כאזור ביצה של רמסר בעל חשיבות בינלאומית, שהוגדר ב-1998. בשנות ה-30 של המאה ה-20 גילה אנרי פרייה דה לה באתי (Henri Perrier de la Bâthie) שרידים תת-מאובנים של מינים רבים ושונים, כולל צב ענק, תנינים ושברי קליפת ביצה של עופות הפיל. סקרים אחרונים מאשרים שהפארק הלאומי צימנמפצוצה עשיר במאובנים.
ביולי 2018 הוקמה "צימנמפצוצה – נוזי וה אנדרוקה" (Tsimanampesotse – Nosy Ve Androka) כשמורה הביוספרית החמישית של מדגסקר. היא שייכת למערכת הביו-גאוגרפית הימית הבין-טרופית של דרום-מערב האוקיינוס ההודי וכוללת חמישה אזורים מלגשיים אקולוגיים גדולים: אזור אקולוגי יבשתי דרומי, אזור אקולוגי ימי של האגנים הדרומיים, אזור אקולוגי מימי של האגנים המערביים, אזור אקולוגי ימי של ערוץ מוזמביק והאזור אקולוגי ימי דרומי. ליבת השמורה הביוספרית מורכבת מהפארק הלאומי צימנמפצוצה והפארק הלאומי נוזי וה אנדרוקה (אנ'), המנוהלים על ידי הפארקים הלאומיים של מדגסקר; ואזור מוגן אמורוני אונילהי (Amoron'i Onilahy) קטגוריה IV, המנוהל על ידי קהילות מקומיות.
אקלים

האקלים חם ויבש וכמות המשקעים השנתית הממוצעת היא פחות מ-300 מילימטרים, מה שהופך את האזור ליבש ביותר במדינה. רוב המשקעים יורדים בין סוף דצמבר לפברואר והעונה היבשה ארוכה, עם משך ממוצע של תשעה עד אחד עשר חודשים. טמפרטורת החורף המינימלית היא בממוצע 15 מעלות צלזיוס עד 20 מעלות צלזיוס עם טמפרטורות מקסימליות העולה על 40 מעלות צלזיוס בשאר ימות השנה.
נופים

ניתן לחלק את הפארק לארבעה נופים נפרדים, כדלקמן:
נופים > אגם צימנמפצוצה ואזור החוף הקשור אליו

אגם צימנמפצוצה (אנ') הוא אגם רדוד יחסית של מים רוויי מינרליים, מים אלקליים ברמה בינונית עם ריכוזי מלח שמתקרבים לזה של מי ים. אין דגים החיים באגם, אך תועדו חסרי חוליות השייכים לארבע קבוצות טקסונומיות (סרטנאים, חלזונות, תולעים טבעתיות ו-חרקים). ריכוזי זרחה גבוהים, שמקורם בסחיפה, נחשבים כגורם העיקרי המגביל את מגוון החי הימי.
האגם נמצא באגן רדוד והאזור המכוסה במים מצטמצם באופן דרמטי בעונה היבשה, וכתוצאה מכך נחשפים מישורי מלח נרחבים. צמחים עמידים למליחות דוגמת מין הסליקורניה Salicornia pachystachya, המין Arthrocnemum pachystachyum או מין השרך Acrostichum aureum (אנ') עוברים אל המישורים עם ירידת מפלס המים. ניתן למצוא את המין הקזוארינה קזוארינה שבטבטית (אנ') בחורשות קטנות לאורך החוף המזרחי וכן רצועה צרה של עצי Salvadora angustifolia ממשפחת הסלוודוריים.
נופים > קצה רמת מהאפלי

מזרחה מאגן האגם, למרגלות רמת מהאפלי, נמצא האזור השני; יער יבש על קרקעות חוליות שמקורן במרבצי חול שמקורם בתקופתנו וברביעון. הצמחייה מורכבת ברובה מעצים נמוכים, שיחים ושטחים פתוחים נטולי צמחייה. חלק מהמים התת-קרקעיים מתנקזים מתחת לרמת מהפאלי, ומגיעים אל פני השטח למרגלות הרמה במערות או כמעיינות. אזורים אלה של מקורות מים ארעיים או קבועים תומכים בעצי פרי גדולים יותר (למשל פיקוס פוליטה, תמרהינדי, Salvadoria angustifolia), מוסיפים מאוד למגוון הביולוגי של האזור ונמצאים בדרך כלל ליד הגבול של האזור השלישי, רמת מהאפלי.