stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אייל פיליפיני
תיאור ותת-מינים

האייל הפיליפיני הוא אייל בינוני-קטן בעל מבנה גוף קומפקטי, צוואר קצר וראש חרוטי משולש. אורך ראשו וגופו: 151-100 ס"מ; גובהו בכתפיים: 70-55 ס"מ; ומשקלו: 60-40 ק"ג. באופן כללי, פרוותו של מין זה היא בצבע חום כהה לחלוטין פרט לחלק התחתון של הזנב שהוא לבן. עם זאת, ישנן וריאציות אזוריות בצבע הכוללות חום אפרפר חולי, חום בהיר, חום כהה, ושחור-שוקולד. רגליו וזנבו קצרים, עיניו ואפו קטנים, ואוזניו עגולות ובינוניות. לזכרים זוג קרניים קצרות יחסית בעלות שלושה סיעופים, המגיעות לאורך של 20–40 סנטימטר בלבד. אוכלוסיות מסוימות של איילים פיליפינים גם שונות באופן משמעותי בגודל הגוף, וכתוצאה מכך אייל זה פוצל על ידי רשויות השימור לארבעה תת-מינים:
(Rusa marianna marianna), מצוי בלוזון ובאיים הסמוכים אליו.
(Rusa marianna barandana), מצוי במינדורו.
(Rusa marianna nigella), תת-המין הקטן ביותר, בעל פרווה חולית ומצוי באזורים הרריים במינדנאו.
(Rusa marianna nigricans), תת-המין הגדול והכהה מכולם, מצוי באזורי שפלה במינדנאו ובאיים הסמוכים.
תפוצה, אקולוגיה ומחזור חיים

האייל הפיליפיני נוכח ברבים מבין איי הפיליפינים, כולל: מינדורו, לוזון, סמר, לייטה, פולילאו, קטנדואנס, מינדנאו ובאסילן; הוא נכחד באי יליראן וכנראה גם בוהול ורינדוק. הוא נעדר מהאיים: יגרסו, פאלאוואן, פאנאי, סולו, באבויאן, דינאגאט, סיארג'או וקבוצת איי באטאנס וקאלאמיאן.
בנוסף לתפוצתו המקורית, האייל הפיליפיני הובאה לגואם על ידי המושל הספרדי מריאנו טוביאס בין שנות 1770–1774 לשם ציד שעשוע. למרות המחסור בתפוצתו המקורית בפיליפינים, הוא מאוכלס יתר על מידה בתחומים רבים בגואם, וגורם נזקים רבים לצמחייה על ידי רעיית יתר. כמו כן האיילים הפיליפינים הובאו לאיים באוקיינוס השקט: סאיפאן ורוטה באיי מריאנה הצפוניים, והאי "פוהנפיי" באיי קרוליין, אך הם לא התרבו בכזאת הצלחה כמו בגואם. במאה ה-19 אייל זה הובאה גם לאי היפני בונין על ידי ספינות ספרדיות, אך ניצוד שם עד הכחדה ב-1925; לאחר מלחמת העולם השנייה הובא שוב לבונין מגואם אך כיום הוא אינו מצוי שם.
אייל זה תופס מגוון של בתי גידול מיוערים, החל משפלות וקרחות יער, ועד למדרונות הרים בגובה 2,900 מטר מעל פני הים. תת-המין במינדורו נפוץ גם במרעה פתוח.
האייל הפיליפיני נח במהלך היום מוסתר בצמחייה צפופה, ופעיל בשעות הדמדומים והלילה עד עלות שחר. פרוותו הכהה מספקת לו הסוואה מצוינת ביערות בשעות היום ובעיקר בשעות הלילה. במשך השנה הנקבות מתקבצות בעדרים של עד 8 פרטים, לעומת הזכרים האגרסיביים שחיים בבדידות. מין זה מעדיף בדרך כלל את קצה היער או קרחות יער, וניזון ממגוון רחב של צמחייה כגון: עשבים, עשבי תיבול, עלים ופרחים ופירות יער שנפלו. באזורים שאליהם הובאו, האיילים הפיליפינים גורמים נזק משמעותי למערכות אקולוגיות מקומיות, מונעים את התחדשות היער ואוכלים כמויות גדולות של יבולים.
עונת הרבייה מתרחשת בחודשי ספטמבר עד ינואר, ולאחר הריון של 220 ימים הנקבה ממליטה עופר אחד בעל פרווה כהה עם כתמים לבנים שנעלמים לאחרי מספר שבועות.
איומים ושימור

האייל הפיליפיני מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), בשל אובדן מתמשך של בית גידול למטרות חקלאות או כריית מינרלים. האיילים הפיליפינים ניצודים גם באינטנסיביות באיים עבור בשרם ועורם, כמו גם עבור פוחלצים וקרניים לקישוט. למרות שיש מספר אזורים מוגנים בפיליפינים, במרביתם חסרה אכיפה רצינית למניעת ציד, כריתת יערות וכדומה; כתוצאה מאיומים אלה, האוכלוסייה של האייל הפיליפיני מקוטעת ויורדת בחדות לכל אורך הטווח שלו. תת-המין במינדורו נחשב למאוים ביותר מבין תת-המינים ויחד עם הפרסתן השני באי (תאו הפיליפינים) סובל מבעיות דומות של גודל אוכלוסייה קטנה, ובעיקר בשל כריתת עצים נרחבת באי (למעלה מ-90% מהעצים באי נכרתו). דווקא באזורים שבהם האיילים לא היו מצויים באופן טבעי, יש חוקי ציד מחמירים (גואם ורוטה) או איסור ציד בכלל (סאפיאן). בטווח המקורי שלו, אין כרגע צעדים ספציפיים לשימורו מלבד חוות איילים בינוניות באי לוזון.
הערות שוליים

↑  אייל פיליפיני באתר הרשימה האדומה של IUCN
| איילי העולם הישן |
| --- | --- | --- |
| אייל זהוב | אייל אנאמייט • אייל חזירוני • אייל קוהל • אייל קאלאמיאן |   |
| אייל אלדי | אייל אלדי |   |
| אייל ת'ורולד | אייל ת'ורולד |   |
| אייל | אייל אדמוני • אייל קנדי • אייל מרכז-אסייתי • אייל סיקה |   |
| אייל רוסה | אייל אלפרד • אייל פיליפיני • אייל טימור • אייל סמבר |   |
| אייל רוסרבוס | אייל ברסינגה |   |
| אייל נקוד | אייל נקוד |   |
| יחמור | יחמור אירופי • יחמור פרסי |   |
| אייל דוד | אייל דוד |   |
| מונטיאק הציצית | מונטיאק הציצית |  |
| מונטיאק | מונטיאק שחור • מונטיאק פי • מונטיאק מצוי • מונטיאק סיני • מונטיאק צהוב • מונטיאק גונגשאן • מונטיאק פוהאט • מונטיאק ענק • מונטיאק רוזוולט • מונטיאק אנאמייט • מונטיאק העלה • מונטיאק סומטרי |  |
נקבת אייל פיליפיני
אלפא רומיאו 4C

| --- | --- |

אלפא רומיאו 4C
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  אלפא רומיאו
 שנות ייצור:  2013 – עד היום
 הרכבה:  איטליה איטליה
 חברת אם:  פיאט
 אורך:  3,989 מ"מ
 רוחב:  1,864 מ"מ (2,090 מ"מ – כולל מראות דלתות הצד)
 גובה:  1,183 מ"מ
 משקל:  895 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,380 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, בטור, 1,742 סמ"ק המפתח 240 כ"ס ב-6,000 סל"ד (מנוע 1750 מסוג TBi)
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 6 מהירויות (סוג : Dual-clutch transmission)
 מהירות מרבית:  258 קמ"ש
 צריכת דלק:  6.8 ליטר ל-100 ק"מ, (מכל דלק : 40 ליטר)
 מעצב:  Alessandro Maccolini – (מרכז העיצוב של חברת אלפא רומיאו), Emanuel Derta, (עיצוב חיצוני), Lorenzo Ramaciotti, Marco Tencone(עיצוב פנימי)
אלפא רומיאו 4C (באיטלקית: Alfa Romeo 4C) היא מכונית על מבית אלפא רומיאו. דגם הקונספט שקדם ל-4C הוצג לראשונה בתערוכת הרכב הבין-לאומית של ז'נבה במרץ 2011. במרץ 2013 הוצגה האלפא רומיאו 4C גם כן בתערוכת ז'נבה. הסימון "4C" מצביע על מספר הצילינדרים.
המרכב בנוי מיציקת סיבי פחמן והרכב מאיץ מ-0 ל-100 קמ"ש ב-4.5 שניות. פליטת דו־תחמוצת הפחמן של הדגם היא 157 גרם לקילומטר.
הדגם מגיע במרכב קופה או במרכב רודסטר.
תמונות

אלפא רומיאו 4C, שנת 2014
אלפא רומיאו 4C
אלפא רומיאו 4C ספיידר
אלפא רומיאו 4C
אייל סיון

| --- | --- |

 לידה:  9 בספטמבר 1964 (בן 60) חיפה, ישראל 
 מדינה:  ישראל, צרפת 
 פרסים והוקרה:  אמן בית של וילה מדיצ'י 
 http://www.eyalsivan.info
 פרופיל ב-IMDb
 
אייל סיון (נולד ב-9 בספטמבר 1964) הוא במאי ומפיק קולנוע, עורך, מסאי ומרצה ישראלי. סיון הוא עמית כבוד ב"מרכז האירופי ללימודים פלסטיניים (European Centre for Palestine studies) באוניברסיטת אקסטר בבריטניה, ופרופסור ב-Master in Film של אקדמיית הקולנוע של הולנד (Netherlands Film Academy) באמסטרדם. סיון ביים והפיק למעלה מעשרה סרטי תעודה בעלי מסר פוליטי שהוצגו בבתי הקולנוע ושודרו בתחנות הטלוויזיה ברחבי העולם. סיון פרסם מאמרים רבים וראיונות וחיבר שני ספרי עיון - "השבח לסירוב" (Eloge de la desobeissence / le Pommier 1999) ו"מדינה משותפת בין הים לירדן" (Etat Commun entre le Jordain et la Mer / La Fabrique 2013). הוא חבר ועדת העורכים של הוצאת הספרים הצרפתית "La Fabrique", וחבר מערכת כתב העת "De l'Autre Cote". ייסד וערך את כתב העת לקולנוע ופוליטיקה "מחברות קולנוע דרום", היוצא לאור על ידי הוצאת הספרים פרדס ומכללת ספיר בישראל. סיון מרצה ברחבי העולם ובין היתר בבית הספר לאומניות הקול והמסך במכללת ספיר. סיון ויצירותיו זכו בפרסים רבים ועבודותיו מוצגות בפורומים יוקרתיים ובתערוכות אמנות עכשווית מהחשובות בעולם.
קורות חיים וקריירה אומנותית

אייל סיון נולד בחיפה בשנת 1964 וגדל בירושלים ומגיל צעיר עסק בצילום ובפעילות חברתית ופוליטית. בנה של הארכאולוגית והאוצרת רנה סיון והאדריכל אריה סיון. בשנת 1985 סיון השתקע בפריז והחל לעסוק בקולנוע תיעודי. סרטו הראשון "עקבת ג'בר - חיים בינתיים" שצולם ב-1986 על ידי נורית אביב מספר את סיפורם של תושבי מחנה הפליטים הפלסטיני עקבת ג'בר שבבקעת יריחו. סרטו "יזכור, עבדי הזיכרון" שיצא לאקרנים בשנת 1991 מציג את פולחן הזיכרון הישראלי כפי שמשתקף בתוכנית הלימודים של בתי ספר בישראל. סרטו הידוע ביותר הוא הספציאליסט (1999) הוצג בבכורה בפסטיבל ברלין. הסרט שעסק במשפט אייכמן עורר דיון וסערה. סיון ביים את הסרט "יתגבר" העוסק במשנתו של ישעיהו ליבוביץ, והסרט הקצר "יתצמבאתצמבה - רואנדה ג'נוסייד אחד מאוחר יותר" העוסק ברצח העם ברואנדה. בשנת 2004 ביים סיון בשיתוף הבמאי הפלסטיני מישל חלייפי את סרט המסע "דרך 181, קטעי מסע בפלסטין-ישראל".
המחלוקות הפוליטיות

אמירותיו הפוליטיות של סיון, הן בסרטיו והן אמירות בתקשורת בצרפת ובאירופה, משכו ביקורת קשה. בשנת 2001 פרסם סיון מאמר בעיתון לה מונד בשם "הבלבול המסוכן של יהודי צרפת", שהוביל לעימותים בינו ובין אישי ציבור צרפתים, ולוויכוח ציבורי ער בשאלות של הקשר בין היהדות, הציונות והאנטישמיות.
בשנת 2003 התבטא הפילוסוף אלן פינקלקראוט, כי סיון הוא "מבין השחקנים הבולטים של אנטישמיות היהודית העכשווית, תופעה קשה ומפחידה", וזאת בעקבות שידור בערוץ ארטה של סרטו של סיון "דרך 181" אותו ביים עם הבמאי מישל חלייפי, המביא מפגשים בין ישראלים ופלסטינים לאורך גבולות החלוקה. סיון הגיש כנגד הפילוסוף תביעת דיבה לבית המשפט הצרפתי, אך זו נדחתה בין היתר בטענה כי המדובר ב"ניתוח ביקורתי של יצירתו של סיון". לאחר פרסום פסק הדין המשיך סיון לטעון כי שמו הטוב נפגע, ולטענתו פסק הדין נותן הכשר פסול לשימוש במילה 'אנטישמי'. במאי 2007 דחה בית משפט לערעורים את ערעורו של סיון, בטענה כי על אף שהדברים היו בוטים ואלימים, הרי שנעשה שימוש בסעיף חוק לא נכון בהגשת התביעה מסיבות טכניות.
בשנת 2007 נבחר על ידי ועדה מייעצת של אנשי קולנוע ואישי ציבור, כחלק מפרויקט 'עבר הווה עתיד', המשותף לערוץ 8, קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב וסינמטק ירושלים, ליצור סרט בשם "ג'אפה - סיפורו של מותג", שאמור היה לעקוב אחר סיפורם של תפוזי יפו. בטרם התכנסה הוועדה הציבורית האמורה לאשר את הבחירה, ואת המימון שבעקבותיה, יצאו גורמים רבים בציבוריות הישראלית, ובמיוחד העיתונאי בן דרור ימיני בקריאה להימנע מלממן את סרטו של סיון מכספי הציבור, במיוחד בהקשר של חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל. לגינוי הצטרפו גם השר יעקב אדרי וחבר הכנסת יואל חסון. להגנת סיון יצאו אישי ציבור כבמאי רם לוי. כן חתמו מאות אנשי קולנוע על עצומה לתמיכה בסיון. בסופו של דבר, לנוכח הוויכוח הציבורי, החליט סיון להודיע על כי הוא מושך את בקשתו לתמיכה מקרן רבינוביץ', וזאת לאחר שההנהלה הציבורית של הקרן החליטה שלא לתמוך בפרויקט, דבר שהביא לאיום בהתפטרות ראש הוועדה המייעצת לקרן, נחמן אינגבר. סיון טען כי באווירה שנוצרה אין ביכולתו ליצור קולנוע. העניין הגיע לדיון בוועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת ב-29 במאי 2007, שם התבטא סיון כי "אנשים מדברים על תסריט שלא קראו וסרטים שלא ראו! אני הוא זה שהוצאתי החוצה את הסרטים של משפט אייכמן! בשם הסבא והסבתא שלי, אני לא מוכן שישתמשו בזילות במושג אנטישמיות". בסופו של דבר הופק הסרט ללא תמיכת קרן רבינוביץ.
פילמוגרפיה

"עקבת ג'בר - חיים בינתיים" (1987)
"יזכור - עבדי הזיכרון" (1990)
"ישראלנד" (1991)
"יתגבר" (1993)
"ירושלים - סינדרום גבולי" (1994) 64 דקות
"עקבת ג'בר - שלום ללא שיבה?" (1995) 61 דקות
"Itsembatsemba: Rwanda One Genocide Later" ‏(1996) 13 דקות (במאי שותף: אלקסיס קורדס)
"Populations en danger" ‏(1997))
"הספציאליסט" (1999)
"דרך 181: רסיסי מסע בפלסטין-ישראל" (2003) (במאי שותף: מישל חלייפי)
"Aus Liebe zum Volk/I Love you All" ‏ (2004)
"Faces of the fallen" ‏(2006) 52 דקות
"Citizens K, the twin brothers" ‏(2007)
"Jaffa-סיפורו של מותג" ‏(2009)
"מדינה משותפת, שיחה אפשרית 1" ‏(2012).
פרסים

פרס ראשון בפסטיבל מילאנו על "ג'אפה - סיפורו של מותג" (2009)
ציון לשבח בפסטיבל הקולנוע העצמאי בבואנוס איירס בקטגוריית "זכויות האדם" על "דרך 181" (2004)
פרס פסטיבל הקולנוע התיעודי יאמאגאטה על "דרך 181" (2004)
פרס אדולף גרים על "הספציאליסט" (2001)
ציון לשבח בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע בסן פרנסיסקו על "רואנדה, ג'נוסייד אחד מאוחר יותר" (1997)
פרס "Cinema du Reel Prize" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בפריס על "עקבת ג'בר - חיים בינתיים" (1987)
הערות שוליים

↑  ספי הנדלר, פריז, יהודים שורפים לעצמם בתי כנסת?!, באתר nrg‏, 28 בדצמבר 2001
↑  מרב יודילוביץ', נדחתה תביעת הדיבה נגד פינקלקראוט, באתר ynet, 28 ביוני 2006
↑  מרב יודילוביץ', ביהמ"ש בצרפת דחה את ערעורו של אייל סיון, באתר ynet, 25 במאי 2007
↑  בן דרור ימיני, בולשביזם שמאלני, באתר nrg‏, 30 באפריל 2007
↑  רם לוי, מקרתיזם, באתר nrg‏, 30 באפריל 2007
↑  נירית אנדרמן, אייל סיון משך בקשתו מקרן רבינוביץ לתמוך בסרט "Jaffa", באתר הארץ, 17 במאי 2007
↑  הודעת ועדת החינוך, התרבות והספורט על הישיבה בה נכח סיון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268190905171  BnF: cb135268266 (data)  GND: 122482603  ICCU: IEIV051132  ISNI: 0000 0000 7837 0088  LCCN: n99256860  NDL: 00798629  NKC: jo2002104832  PIC: 289352  SNAC: w6vk01g4  SUDOC: 050374605  VIAF: 85937469   WorldCat (עם VIAF): 85937469
אלבינה קלמנדי

| --- | --- |
קלמנדי, 2019
קלמנדי, 2019
 לידה:  27 בינואר 1998 (בת 26) פץ', סרביה ומונטנגרו סרביה ומונטנגרו (כיום קוסובו קוסובו)
 מוקד פעילות:  אלבניה אלבניה קוסובו קוסובו
 תקופת הפעילות:  מ-2013
 עיסוק:  זמרת-יוצרת
 סוגה:  מוזיקת פופ 
 שפה מועדפת:  אלבנית 
 כלי נגינה:  קול ‏•‏‏ קלרינט ‏•‏‏ פסנתר
 חברת תקליטים:  פול פאבילישינג
 www.albinakelmendi.com
 פרופיל ב-IMDb
 
אלבינה קלמנדי (באלבנית: Albina Kelmendi; IPA‏: [alˈbina kɛlˈmendi]; נולדה ב-27 בינואר 1998) היא זמרת-יוצרת אלבנית מקוסובו. התפרסמה בעיקר בזכות השתתפותה בעונה הרביעית של "The Voice Albania" ב-2014 והגעתה למקום השני.
שנותיה הראשונות וקריירה

קלמנדי נולדה בפץ' שבקוסובו (אז חלק מסרביה ומונטנגרו). בצעירותה למדה נגינה על פסנתר ועל קלרינט בבית הספר למוזיקה בעיר הולדתה, והחלה להופיע בקביעות לצד משפחתה תחת השם "פאמילי בנד".
בשנת 2014 השתתפה בעונה הרביעית של "The Voice Albania", שם הגיעה למקום השני. בשנה שלאחר מכן השתתפה בעונה ה-12 של טופ פסט, שם ביצעה את שירה "Nuk ka ma mire".‏
ביוני 2022 הוציאה את אלבום הבכורה שלה, Nana loke. ב-27 באוקטובר נחשף על ידי רשות השידור האלבנית כי קלמנדי עתידה להשתתף במהדורה ה-61 של פסטיבלי אי קנגס, הקדם הלאומי של אלבניה לתחרות הזמר של האירוויזיון. אף על פי שהגיעה למקום השני בגמר התחרות בהתאם להחלטת השופטים, נבחרה על ידי הציבור שהצביע מאלבניה ומקוסובו לעמוד בראש המשלחת האלבנית לאירוויזיון 2023, שהתקיים בליברפול שבממלכה המאוחדת, יחד עם משפחתה, פאמיליה קלמנדי. ב-11 במאי 2023 ביצעו קלמנדי ומשפחתה את "Duje" על בימת חצי הגמר השני של אירוויזיון 2023. עם הקראת התוצאות של שלב זה נמנו בין האמנים שהעפילו לגמר. ב-12 במאי פורסם סדר ההופעות של הגמר, שנקבע פעם נוספת על ידי מפיקי התחרות. אלבניה הופיעה עשירית, לפני איטליה ואחרי שוודיה.
הערות שוליים

1 2  "Albina Kelmendi në Radio KFOR zbuloi se në fund të muajit shkurt lanson projektin e ri muzikor". Radio KFOR Shqip (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2022-12-23.
↑  "Albina Kelmendi - Biografia". www.teksteshqip.com. נבדק ב-2022-12-23.
↑  "Ja pse u përlot Albina Kelmendi në intervist". InfoKosova (באלבנית). 2022-12-16. נבדק ב-2022-12-23.
↑  "Intervistë me këngëtaren Albina Kelmendi: Nuk ka zhanër të mirë apo të keq, gjithçka varet nga interpretimi dhe ndjenja që e përçon përmes këngës". Kosova Sot (באנגלית). 2020-05-11. נבדק ב-2022-12-23.
↑  "Albania's 'Festivali i Këngës' will have 26 participants". European Broadcasting Union (EBU). 27 באוקטובר 2022. ארכיון מ-5 בנובמבר 2022. נבדק ב-5 בנובמבר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Farren, Neil (2022-12-22). "Albania: Albina & Familja Kelmendi to Eurovision 2023". Eurovoix (באנגלית בריטית). נבדק ב-2022-12-23.
↑  Eurovision 2023 Semi-final 2 Results
↑  Eurovision 2023: Running order in the Grand Final
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb18091785h (data)  GND: 1276567057  ISNI: 0000 0005 1233 8727  MusicBrainz: af93a978-f7b5-446a-bcc4-3a7173cce648  VIAF: 2086167265486572610003   WorldCat (עם VIAF): 2086167265486572610003
איתן שוורץ

| --- | --- |

 לידה:  6 ביוני 1974 (בן 50) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת קולומביה  בית הספר ללימודים כלליים של אוניברסיטת קולומביה  אוניברסיטת תל אביב 
 קישורים חיצוניים
 טוויטר:  eytanschwartz
 
איתן אריאל שוורץ (נולד ב-6 ביוני 1974) הוא איש תקשורת ישראלי שכיהן כראש מינהל תקשורת ושיווק בעיריית תל אביב-יפו. קודם לכן, שימש כמנכ"ל מנהלת "עיר עולם ותיירות" בעיריית תל אביב-יפו.
שוורץ התפרסם כאשר זכה בעונה הראשונה של "השגריר", תוכנית מציאות טלוויזיונית אשר שודרה ב-2005 בערוץ 2 במסגרת שידורי קשת. התוכנית עקבה אחר 14 מתמודדים בעת ביצוע משימות הסברה עבור ישראל.
ביוגרפיה

שוורץ נולד בניו יורק ועלה עם משפחתו לישראל בגיל שבע. למד בית הספר התיכון לאמנויות על-שם תלמה ילין במגמת תיאטרון, ושיחק בתפקיד הראשי במחזה "אבודים ביונקרס" מאת ניל סיימון בתיאטרון הקאמרי.
לאחר סיום בית הספר התיכון, שירת שוורץ ככתב תרבות בגלי צה"ל. לאחר שירות בן ארבע שנים, נסע לפריז והצטרף לקבוצת תיאטרון מקומית. בהמשך למד באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, וסיים תואר ראשון בתקשורת לינגוויסטית מהפקולטה לאנתרופולוגיה.
עם חזרתו לישראל הצטרף שוורץ לערוץ הילדים, שם עבד כעורך וככתב בתוכנית החדשות היומית לילדים "חמש וחצי". לאחר מכן עבד ככתב בידור בתוכנית הבידור היומית "ערב טוב עם גיא פינס". הוא כתב וביים מספר קלטות לילדים בכיכובו של אחיו, מתן אריאל.
בספטמבר 2004 לוהק שוורץ לתוכנית המציאות "השגריר". במהלך ארבעת חודשי התוכנית התמודד מול 13 מתמודדים נוספים על הזכות לייצג את ישראל בפעילות ארגון "ישראל בלב" שבניו יורק וזכה במקום הראשון.
באוגוסט 2006, החל שוורץ להגיש את הפינה "היה בטלוויזיה" בתוכנית "העולם הבוקר" של הזכיינית רשת בערוץ 2, במסגרתה הביא מידע על "מאחורי הקלעים" של עולם התקשורת.
בשנים 2006–2007 כיהן כדובר "הוועד למען פליטי דארפור", שפועל למען הפליטים הסודאניים בישראל.
ב-2008 עבד שוורץ בעיריית תל אביב-יפו כפרויקטור של חגיגות המאה לתל אביב.
ב-2011 מונה למנכ"ל מנהלת "עיר עולם ותיירות" בעיריית תל אביב-יפו, שמטרתה להביא לקידום מיצובה של העיר כ"עיר עולם". במקביל, משמש כיועצו של ראש העירייה רון חולדאי ושל העירייה לעניינים בינלאומיים. באוגוסט 2013 נבחר שוורץ למקום השישי מתוך עשרה בדירוג "נבחרת החלומות" של ראשי הערים בעולם של המגזין "Monocle".
ב-2012 שוורץ התמודד בפריימריז של מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה, אך נבחר למקום ה-38 ברשימתה לכנסת, ולא נכנס לכנסת ה-19. לקראת הבחירות לכנסת העשרים, התמודד בשנית בפריימריז של המפלגה ונבחר למקום ה-33 הלא ריאלי ברשימת "המחנה הציוני" לכנסת, לאחר שזכה ב-4,339 קולות.
בדצמבר 2019, מונה שוורץ לתפקיד דובר עיריית תל אביב-יפו. סיים את תפקידו באפריל 2022 ובמקומו מונה איתי ולדמן לתפקיד.
שוורץ נשוי ואב לשלושה. הוא מתגורר עם משפחתו בתל אביב.
הערות שוליים

↑  לאחר 14 שנים: איתן שוורץ עוזב את עיריית ת"א, באתר אייס, 2 בינואר 2022
↑  IsraelAtHeart.org - אתר האינטרנט של הארגון "ישראל בלב"
↑  איתן שוורץ מייעץ לחולדאי, יוסי בכר מאמין בנוער, באתר גלובס, 12 בינואר 2016
↑  חן שמש, עולם ללא הפסקה: תל אביב הופכת מעיר לגלובל סיטי, באתר הארץ, 3 בינואר 2011
↑  אלינור פוקס, ‏מה עומד מאחורי הכתבה של "60 דקות" על תל אביב שהסעירה את המדינה?, באתר ‏מאקו‏, 23 במאי 2012
↑  שלמה פיוטרקובסקי, זוכה "השגריר" רוצה להיות ח"כ, באתר ערוץ 7, 14 בדצמבר 2014
↑  רשימת העבודה לכנסת ה-20 בהתאם לתקנון הבחירות + תוצאות הפריימריס לכנסת ה-20, באתר האינטרנט של מפלגת העבודה
↑  איתן שוורץ נבחר לתפקיד דובר עיריית תל־אביב-יפו, באתר ערוץ 7, 25 בדצמבר 2019
↑  עורך mako לשעבר מונה לתפקיד דובר עיריית תל אביב, באתר ‏מאקו‏, 24 במרץ 2022
איי טואמוטו

| --- | --- |


 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  האוקיינוס השקט 
 קואורדינטות:  18°45′S 141°46′W﻿ / ﻿18.75°S 141.76°W﻿ / -18.75; -141.76
 שטח:  850 קילומטר רבוע
 נתונים מדיניים
 מדינה:  צרפת 
 אזור זמן:  UTC-10
  (למפת פולינזיה הצרפתית מוגדלת) פפאטה פאאה טאיאוהא רורוטו האוקיינוס השקטאיי טואמוטו(למפת פולינזיה הצרפתית רגילה) פפאטה פאאה טאיאוהא רורוטו האוקיינוס השקטאיי טואמוטו
 
איי טואמוטו (בטואמוטית: Tuamotus , בצרפתית: Îles Tuamotu) הם ארכיפלג איים, הגדול מבין שישה ארכיפלגים המרכיבים את פולינזיה הצרפתית, קולקטיב מעבר לים של צרפת במרכז האוקיינוס השקט הדרומי.
היסטוריה

האיים היו מיושבים ככל הנראה לפחות משנת 700 לספירה. המבקר האירופי הראשון באיים היה פרדיננד מגלן בשנת 1521 ובעקבותיו באו אחרים. מיסיונרים הגיעו לאיים בתחילת המאה ה-19. סוחרים הביאו מהאיים לאירופה פנינים שנשלו מהים. ב-1880 כפתה צרפת על שליט האיים המלך פומארה החמישי מטהיטי לוותר על כסאו ותבעה את האיים כטריטוריה שלה במסגרת כלל אי פולינזיה הצרפתית.
האיים זכו לפרסום ב-1947 כאשר הרפסודה קון-טיקי שבנה הנורווגי תור היירדאל והפליגה מפרו שבאמריקה הדרומית והגיעה אל האי רארויה שבארכיפלג. בהמשך התפרסמו האיים בשל הניסויים הגרעיניים שערכה צרפת באיים המבודדים מורורואה ופנגטאופה שבדרומו של הארכיפלג, בין השנים 1966-‏1996.
איי טואמוטו ביחד עם איי גמבייה מהווים את מחוז טואמוטו-גמבייה, אחד מחמשת המחוזות המנהליים של פולינזיה הצרפתית. מחוז זה מחולק ל-16 נפות. איי טואמוטו השונים משתייכים לשני מחוזות בחירה במסגרת הבחירות לאספת פולינזיה הדרומית, הפרלמנט של הקולקטיב.
אוכלוסייה

בשנת 2017 התגוררו באיים כ-15,300 נפש. כ-700 תושבים מתגוררים ברדיוס של 400 קילומטר מהאיים מורורואה ופנגטאופה, שבהם נערכו ניסויים גרעיניים.
רוב התושבים דוברים את השפה הטואמוטית, ומקצתם דוברים את השפה המרקיזית. גם צרפתית משמשת באיים כבכל איי פולינזיה הצרפתית.
גאוגרפיה

איי טואמוטו ממוקמים במרכז שטחה של פולינזיה הצרפתית. הם משתרעים בשרשרת מצפון-מערב לדרום-מזרח על פני שטח ים השקול לשטחה של מערב אירופה. הארכיפלג כולל כ-3,100 איים, איונים ואטולים, מהם 78 איים ואטולים גדולים יחסית. שטח האיים הוא 850 קילומטר רבוע. האיים החשובים הם רנגירואה (האטול הגדול ביותר בקבוצה), אנאה, פאקארבה, האו ומאקמו.
באיי טואמוטו מצויות שמונה קבוצות איים:
איי האכזבה
איי דוכס גלוסטר
קבוצת המזרח הרחוק
קבוצת האו
קבוצת היקוארו
איי המלך ג'ורג'
איי פאליסר
איי ראפסקי
גאולוגיה

איי טואמוטו הם "איים נמוכים", שנוצרו מחול שנערם על גבי שוניות אלמוגים. האי מקטאה שבארכיפלג הוא אחד משלושת סלעי הזרחה הגדולים שבאוקיינוס השקט. אטול טאיארו הוא דוגמה נדירה לשונית אלמוגים שבה לגונה הסגורה מכל צידיה. ב-1977 הוכרז האטול כשמורה ביוספרית של אונסק"ו.
היציבות הגאולוגית של הארכיפלג היא גבוהה. לא תועדו בו שום התפרצויות וולקניות.
אקלים

אקלים האיים הוא טרופי וחם. הטמפרטורה בהם במשך רוב ימי השנה היא 26 מעלות צלזיוס. אין בהם מקורות מים כנחלים ואגמים, ועל כן המקור היחיד למי שתייה הוא אגירת מי גשם. ממוצע המשקעים השנתי באיים הוא כ-1,400 מילימטר. הגשם יורד בעצמה אחידה ברוב חודשי השנה, אך הוא מועט יותר בחודשים ספטמבר ונובמבר.
חי וצומח

שוניות האלמוגים באיים הן בית למגוון של בעלי חיים מימיים. באיים יש גם 57 מינים של ציפורים (שמהם עשרה הם אנדמיים לאיים), וכן חרקים ולטאות.
הקרקע החולית באיים איננה מאפשרת קיום של צמחייה מגוונת. באיים נפוץ דקל אגוז הקוקוס, שהוא בסיס לתעשיית הקופרה באיים. במספר איים מגדלים וניל. כמו כן גדלים באיים יאם, טארו (Taro), עץ הלחם ופירות טרופיים שונים. עלי צמח הפדנאנוס (Pandanus) משמשים לקליעת גגות ומזרנים.
כלכלה

החקלאות באיי טואמוטו מיועדת לסיפוק צורכי יושביהם. מקור ההכנסה הגדול ביותר לאיים הוא גידול פנינים שחורות וקופרה. ההכנסות מתיירות הן מעטות בהשוואה להכנסות ממנה המתקבלות בארכיפלג איי החברה השכן. תשתית תיירות קיימת באטולים רנגירואה ומאהיני לשימושם של צוללי נופש.
חוות פנינים שחורות באיים
דקלי קוקוס באטול טקפוטו
אייל סיבירי

| אייל סיבירי |
| --- | --- |
 אייל סיבירי
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: אייליים
תת־משפחה:: איילי פרדות
סוג:: אייל הסבך
מין:: אייל סיבירי
שם מדעי
 Capreolus pygargus ‏פאלאס, 1771
תחום תפוצה


אייל סיבירי (שם מדעי: Capreolus pygargus; ידוע גם כ-אייל סבך מזרחי או כ-אייל קווקזי) הוא מין אייל בינוני מסוג אייל הסבך הנפוץ בצפון מזרח אסיה ובמרכזה. האייל הסיבירי נחשב בעבר כתת-מין של אייל הכרמל (Capreolus capreolus) הנפוץ באירופה, אך כיום מסווג כמין נפרד; ההבדל העיקרי בינו ובין קרובו האירופאי הוא קרניו הארוכות יותר ובעלות סיעופים רבים יותר. תפוצתם של שני המינים נפגשת בהרי הקווקז ששם האייל הסיבירי נפוץ החל מהרכס הצפוני ועד מזרח רוסיה וקוריאה הצפונית, ואייל הכרמל מצוי ברכס הדרומי של ההר דרומה מעט לצפון מערב איראן ומערבה לאורך כל אירופה, טורקיה ובעבר אף בישראל.
אנטומיה

האיילים הסיבירים הם בגודל בינוני: גובהם בכתפיים: 75-65 ס"מ. אורך ראשם וגופם 135-95 ס"מ ומשקלם עד 59 ק"ג. אורך זנבם 3-2 ס"מ. פרוותם בקיץ בצבע חום אדמדם כהה בפלג הגוף האחורי ולאורך השדרה, ובהירה יותר בצידי הבטן, בצוואר ובתחילת הרגליים עד הברך. מהברך ולמטה צבע הרגל משתנה לבז'-קרמי, וכמו כן גם הפנים והלוע קרמיים. הגחון וצידו הפנימי של הזנב הקצר לבנים, וכן השערות הפנימיות של האוזניים לבנות ורכות. למין זה צוואר ארוך, אוזניים גדולות, עיניים קטנות ואף גדול ושחור המוקף בכתם שחור עגלגל וגדול יותר מאשר אצל אייל הכרמל. בחורף פרוותם של האיילים הצפוניים אפורה בהירה, ואילו אצל הדרומיים אפרפרה חומה. העופרים נולדים עם פרווה מנומרת בכתמים לבנים, שנעלמים עם הגיל. הזכרים גדולים יותר מהנקבות ולהם קרניים ממוזלגות בעלות שלושה סיעופים בדרך כלל המשופעים כלפי מעלה. הקרניים ארוכות יותר מאלו של אייל הכרמל, ולמבוגרים בדרך כלל יש כארבעה סיעופים קטנטנים נוספים בתחילת הקרן מלבד השלושה הגדולים. הקרניים נושרות בתחילת הסתיו או החורף ומתחילות לצמוח מחדש זמן קצר לאחר הנשירה.
תת-מינים

לאייל הסיבירי שלושה תת-מינים מוכרים:
(Capreolus pygargus pygargus) תואר ב-1771, ומאכלס את החלק המרכזי של התפוצה.
(Capreolus pygargus tianschanicus) תואר ב-1906, ומאכלס את החלק הדרום מערבי של התפוצה.
(Capreolus pygargus bedfordi) תואר ב-1908, ומאכלס את החלק המזרחי של התפוצה.