פילוג הכנסייה הנוצרית
רקע

לקרע הקתולי-אורתודוקסי שורשים עמוקים. עוד כשהחלה "הכנסייה הגדולה" של העת העתיקה להתגבש במאה השנייה מתוך הכיתות הנוצריות הקדומות המפוזרות, תוך הגדרת קבוצות שונות ככופרים, היה ריחוק מסוים בין אבות הכנסייה מסיבות של לשון וגאוגרפיה. טרטוליאנוס היה הראשון שכתב חיבורים תאולוגיים משמעותיים בלטינית המערבית, לא ביוונית (או ארמית). אוגוסטינוס היה בעל השפעה אדירה על התהוות המחשבה הנוצרית במערב, בעוד שבערך בזמנו פעלו במזרח האבות הקפדוקיים גרגוריוס מנזיאנזוס, בסיליוס הגדול ואחיו גרגוריוס מניסה. למרות שהאחדות הכנסייתית סביב הים התיכון עמדה על מכונה ובישופים מכל האזורים השתתפו בוועידות האקומניות, כבר אז נבעו הבדלים במסורות, בדגשים התאולוגיים, במנהגים ובמוסדות. המזרח היה דובר-יוונית, והמערב דובר-לטינית; כל עוד הייתה היוונית שפת השכלה נחשבת בכל האימפריה לא היה בכך כדי להביא לפירוד דעות, אך ככל שמעמדה במערב נחלש במרוצת ימי הביניים לטובת הלטינית הלך והתעצם הריחוק עקב מיעוט תרגומים מהיצירות שנעשו קאנוניות בכל צד. בתקופת הרנסאנס הקרולינגי כבר התפתחו מסורות מקומיות חזקות, מבוססות ומרוחקות במערב. נוהגי היוונים והלטינים היו שונים באופן ניכר – נוסחי תפילה נבדלים, הקפדה על לחם קודש מחמץ בקרב היוונים ודווקא על כזה שלא החמיץ אצל הלטינים (נוהג שעורר האשמות בהתייהדות כלפי האחרונים), ובשלב מאוחר מאוד גם חיוב רווקות ופרישות על כמרים במערב בעוד שבמזרח הוסיף להיות מותר לגברים נשואים להיסמך לכמורה.
להבדלים אלה, שהתקבלו כגיוון טבעי בכנסייה המוקדמת, נוספו עניינים עקרוניים יותר. בראש ובראשונה הייתה סוגיית "ומן הבן". אוגוסטינוס קבע שחובה להסיק כי רוח הקודש בשילוש הקדוש נמשכת במקביל הן מן האב והן מן הבן, למרות שבהצהרת האמונה האקומנית מ-381 הופיעו רק המילים "מאמין ברוח הקודש הנמשכת מן האב". עקרון ההמשכה הכפולה עבר קנוניזציה והוחשב מאוד עקב המאבק נגד כופרים שונים, ובמאה השישית החלו בישופים במערב לתקן את הצהרת האמונה ולהוסיף לה את המילים "ומן הבן." הדבר עורר התרעמות במזרח ואף הגיע לפיצוץ ב-809, בו צידד האפיפיור דווקא בנוסח הישן. דוקטרינות אחרות שהופיעו והתקדשו בשני הצדדים הוסיפו מאוחר יותר למחלוקת ולפירוד: כפי שציינו מספר כותבים, כל צד היה משוכנע שמושגיו ואמונותיו נבעו כולן ממה שלימדו השליחים, והתעקש להחיל אותם על השני. רעיון הפורגטוריום שהתגבש במערב בסוף המאה ה-12 נחשב כעקרון יסוד והיעדרו אצל היוונים נתפס ככפירה וסילוף; תורת ההסיכאזם והבידול בין "תולדות" האלוהים שניתן להשיג בחושים לבין "מהותו" הנסתרת, שהתקבל במזרח רק במאה ה-14, זכתה למעמד מרכזי דומה. אפילו במאה ה-20, תאולוגים אורתודוקסים תלו את אי-קבלתה במערב בעיוות תורתם של אבות הכנסייה העתיקים והחלפתה בפילוסופיות כפרניות פגאניות.
חשוב מכל, היו הבדלים מוסדיים ניכרים. ארבעה מתוך חמישה כסים בפנטארכיה הקדומה היו במזרח, שם יכלו פטריארכים ובישופים רבים להצביע על המשכיות ישירה מן השליחים. על אף שייחסו כבוד רב לבישוף רומא כיורשו של פטרוס, בכיר השליחים, לא הייתה לכך כל משמעות מעשית. כאז כן היום, נדרשה הסכמה גורפת להחלטות כלל-כנסייתיות משום שלאיש מהפטריארכים לא הייתה סמכות מעל לאחרים. פטריארך קונסטנטינופול נחשב במיוחד בשל כך שישב בעיר הבירה, אך לא הייתה לו השפעה דתית רשמית בשל כך. כמו כן, הבישופים במזרח היו נתונים למרותו החילונית של קיסר ביזנטיון, שהיה בעל כח השפעה רב בענייני הדת והתערב במינויים לעיתים קרובות. לעומת זאת, האפיפיור במערב היה בעל מעמד בכורה לעומת כל הבישופים האחרים והמסורת המקומית הפכה אותו למנהיג יחיד. הביזנטיים לא התנגדו לשליטתו על הכנסייה בארצות שסרו למרותו, אך התקוממו בחריפות כשבישוף רומא שאף לקבל סמכות דומה גם אצלם.