stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סמארט פורפור

| --- | --- |

Smart Forfour, שנת 2018
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  DaimlerChrysler  - (באמצעות "VDL Nedcar" (אנ')) - דור ראשון  דיימלר AG - (באמצעות "Revoz" (אנ') - דור שני
 שנות ייצור:  2004–2006  2014 ועד היום
 הרכבה:  הולנד הולנד (דור ראשון)  סלובניה סלובניה (דור שני)
 חברת אם:  דיימלר AG
 מרכב:  "Front-engine, front-wheel-drive layout" (אנ') (דור ראשון)  "Rear-engine, rear-wheel-drive layout" (אנ') (דור שני)
 אורך:  3,752 מ"מ (דור ראשון)  3,495 מ"מ (דור שני)
 רוחב:  1,684 מ"מ (דור ראשון)  1,640 מ"מ (דור שני)
 גובה:  1,450 מ"מ (דור ראשון)  1,550 מ"מ (דור שני)
 משקל:  965–1,165 ק"ג (דור ראשון)
 בסיס גלגלים:  2,500 מ"מ (דור ראשון)  2,490 מ"מ (דור שני)
 מפרט טכני
 מנוע:  3 צילינדרים, בטור, 12 שסתומים, 1.1 ליטר המפיק 63 כ"ס (מנוע בנזין, דור ראשון)  3 צילינדרים, בטור, 12 שסתומים, 1.1 ליטר המפיק 68 כ"ס (מנוע בנזין, דור ראשון)  3 צילינדרים, בטור, 12 שסתומים, 1.1 ליטר המפיק 75 כ"ס (מנוע בנזין, דור ראשון)  3 צילינדרים, בטור, 16 שסתומים, 1.3 ליטר המפיק 95 כ"ס (מנוע בנזין, דור ראשון)  3 צילינדרים, בטור, 16 שסתומים, 1.5 ליטר המפיק 109 כ"ס (מנוע בנזין, דור ראשון)  3 צילינדרים, בטור, 1.5 ליטר (מנוע דיזל מתוצרת מרצדס בנץ מסוג "Mercedes-Benz OM639 engine" (אנ') דור ראשון)  3 צילינדרים, בטור, 1.5 ליטר המפיק 177 כ"ס דגם Brabus (אנ') (מנוע בנזין, דור ראשון)  3 צילינדרים, בטור, 0.9 ליטר (893 סמ"ק המפיק 90 כ"ס (מגדש טורבו, מנוע אחורי) (מנוע בנזין מתוצרת מרצדס בנץ מסוג "Mercedes-Benz M281 engine" (אנ'), דור שני)  3 צילינדרים, בטור, 0.9 ליטר (898 סמ"ק המפיק 108 כ"ס (מגדש טורבו, מנוע אחורי) (מנוע בנזין  מתוצרת מרצדס בנץ מסוג "Mercedes-Benz M281 engine" (אנ'), דור שני, דגם Brabus)  3 צילינדרים, בטור, 1.0 ליטר (999 סמ"ק המפיק 61 כ"ס (מנוע אחורי) (מנוע בנזין, דור שני)  3 צילינדרים, בטור, 1.0 ליטר (999 סמ"ק המפיק 71 כ"ס (מנוע אחורי) (מנוע בנזין, דור שני)
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 5 מהירויות (דור ראשון, דור שני)  תמסורת חצי אוטומטית - 6 מהירויות מסוג "Electrohydraulic manual transmission" (אנ') (דור ראשון)  תמסורת אוטומטית - 6 מהירויות מסוג "Dual-clutch transmission" (אנ') (דור שני)
סמארט פורפור (באנגלית: Smart Forfour) היא מכונית עירונית אשר יוצרה בין השנים 2004–2006 על ידי DaimlerChrysler (אנ') (באמצעות "VDL Nedcar" (אנ')), ומיוצרת משנת 2014 ועד היום על ידי תאגיד דיימלר AG (באמצעות "Revoz" (אנ')).
דגמי "סמארט פורפור" הם חלק ממותג סמארט (באנגלית: Smart).
דורות "סמארט פורפור"

דור ראשון (סדרה "Smart Forfour W454" (אנ')) - יוצר בין השנים 2004–2006.
דור שני (סדרה "Smart Forfour W453" (אנ')) - מיוצר משנת 2014 ועד היום פותח בשותפות עם יצרנית הרכב הצרפתית רנו, כאשר 70% מהחלקים משותפים ל"סמארט פורפור" ודגם "רנו טווינגו"
סמארט פורפור

5 דלתות - האצ'בק.
מנוע קדמי, מנוע הנעה קדמית - דור ראשון.
מנוע אחורי, מנוע הנעה אחורית - דור שני.
סמארט פורפור > דגמים "סמארט פורפור" (דור ראשון)

"1.0".
"1.1".
"1.3".
"1.5".
"1.5 sportstyle".
"Brabus 1.5".
"cdi 1.5" (מנוע המפיק 68 כ"ס).
"cdi 1.5" (מנוע המפיק 95 כ"ס).
סמארט פורפור > דגמים "סמארט פורפור" (דור שני)

"0.9".
"1.0" (מנוע המפיק 61 כ"ס).
"1.0" (מנוע המפיק 71 כ"ס).
"0.9 Brabus".
תמונות

סמארט פורפור - דור ראשון
סמארט פורפור - דור ראשון, שנת 2005
סמארט פורפור - דור ראשון
סמארט פורפור - דור ראשון, מבט ללוח מחוונים
סמארט פורפור - דור ראשון
סמארט פורפור - דור ראשון, שנת 2006]
סמארט פורפור - דור שני, שנת 2018
סמארט פורפור - דור שני, שנת 2014
סמארט פורפור - דור שני, שנת 2015
סמארט פורפור - דור שני, שנת 2014, מבט לתא הנהג
סמארט פורפור - דור שני, שנת 2014, מבט לתא הנהג
סמארט פורפור - דור שני, שנת 2015
ראו גם

סמארט
סמארט פורטו
סמארט רודסטר
הערות שוליים

↑  סמארט פורפור smart.com/it/it/index/smart-forfour-453.html#showme
↑  סמארט פורפור דור ראשון auto-types.com/smart/smart-forfour-5-doors-hatchback
↑  סמארט פורפור דור ראשון - מפרט big.or.jp/~imac/smart/html/forfour
↑  "סמארט פורפור" - דור שני autobild.de/artikel/smart-fortwo-forfour-mitfahrt
↑  "סמארט פורפור" parkers.co.uk/smart/forfour
↑  דיימלר ורנו חולקים פלטפורמה משותפת autoweek.com/article/car-news/daimler-renault-are-set-share-vehicle-platforms-and-engines
דייוויד אורטיז

| --- | --- |

 לידה:  18 בנובמבר 1975 (בן 48) סנטו דומינגו, הרפובליקה הדומיניקנית 
 עמדה:  חובט נבחר, בסיס ראשון 
 מספר:  27, 34
 היכל התהילה:  נבחר בשנת 2022
 קבוצות כשחקן
 1997–2002 2003–2016:  מינסוטה טווינס בוסטון רד סוקס
 הישגים כשחקן
 10 השתתפויות במשחק האולסטאר (2004–2008, 2010–2013, 2016) 3 זכיות בוורלד סיריס (2004, 2007, 2013) זכייה בתואר ה-MVP של הוורלד סיריס (2013) זכייה בתואר מלך ההום ראן (2006)
 
דייוויד אורטיז (בספרדית: David Ortiz, ידוע בכינויו Big Papi; נולד ב-18 בנובמבר 1975) הוא שחקן בייסבול לשעבר אמריקאי-דומיניקני ששיחק בקבוצות מינסוטה טווינס ובוסטון רד סוקס מליגת ה-MLB.
אורטיז נבחר 10 פעמים למשחק האולסטאר של ה-MLB, זכה עם בוסטון רד סוקס שלוש פעמים בוורלד סיריס, נבחר ל-MVP של הוורלד סיריס ב-2013, והוא חבר במועדון חובטי 500 הום ראנס.
ב-2022 נבחר להיכל התהילה של הבייסבול.
ביוגרפיה

אורטיז נולד בסנטו דומינגו שברפובליקה הדומיניקנית. ב-1992 חתם על חוזה בקבוצת הבייסבול האמריקאית סיאטל מארינרס ושיחק בקבוצת המשנה שלה.
ב-1996 עבר למינסוטה טווינס ורשם את הופעת הבכורה שלו בליגת הבייסבול הבכירה בספטמבר 1997. הוא שוחרר ממינסוטה לאחר שש עונות בהן השיג במצטבר 58 הום ראנס, 238 RBIs (נקודות שהושגו מחבטות) ב-455 משחקים.
בתחילת 2003 הצטרף לקבוצת בוסטון רד סוקס ושיחק בעמדת החובט הייעודי (Designated hitter) ובעמדת הבסיס הראשון, בבוסטון זכה לכינוי "ביג פאפי". הוא סיים את העונה עם 31 הום ראנס ו-101 RBIs, בוסטון הודחה בגמר האמריקן ליג על ידי ניו יורק יאנקיז. ב-2004 היה שחקן מפתח ברד סוקס שזכתה בוורלד סיריס לראשונה לאחר 86 שנים. אורטיז השיג בעונה זו 41 הום ראנס, 139 RBIs וממוצע חבטות של 0.301. הוא נבחר במהלך העונה לראשונה למשחק האולסטאר של הליגה. בעונת 2005 סיים שני בבחירה ל-MVP של האמריקן ליג וב-2006 סיים שלישי. בעונת 2007 זכה עם הרד סוקס באליפות נוספת לאחר ניצחון בוורלד סיריס על קולורדו רוקיס. בעונת 2013 הוביל את הרד סוקס לזכייה שלישית ב-10 שנים בוורלד סיריס וזכה בתואר MVP של הסדרה. לפני עונת 2016 הודיע כי תהיה זו עונתו האחרונה בליגה. את העונה סיים עם 38 הום ראנס ו-127 RBIs (מקום ראשון בליגה).
אורטיז נשוי ואב לשלושה. ביוני 2019 נפצע באורח קשה מירי בגבו בידי מתנקש, אך החלים.
הערות שוליים

↑  How exactly did ‘David’ become ‘Big Papi’?, הבוסטון גלוב, 4 באפריל 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 4008 9856  LCCN: n2005053679  SUDOC: 052214184  VIAF: 14179233   WorldCat (עם VIAF): 14179233
פלך גרודנו

| --- | --- |
סמל פלך גרודנוסמל פלך גרודנו

 תאריך ביטול הפלך:  1915
 מדינה:  האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 בירת החבל ההיסטורי:  גרודנו 
 תאריך ייסוד:  1801
 שטח:  33,979 קמ"ר
 תאריך נטישה:  1918 
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בחבל ההיסטורי:  2,048,000 (1914)
 קואורדינטות:  53°40′00″N 23°49′00″E﻿ / ﻿53.666666666667°N 23.816666666667°E﻿ / 53.666666666667; 23.816666666667 
 אזור זמן:  UTC+3
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת בלארוס מוגדלת) מינסק פינסק ברסט הומל גרודנו מוהילב ויטבסק אוקראינה פולין ליטא לטביה רוסיהפלך גרודנו(למפת בלארוס רגילה) מינסק פינסק ברסט הומל גרודנו מוהילב ויטבסק אוקראינה פולין ליטא לטביה רוסיהפלך גרודנו  מפה היסטורית  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
פלך גרודנו (ברוסית: Гродненская губерния) היה גוברנייה באימפריה הרוסית, שבירתה הייתה העיר גרודנו (כיום הורדנה שבבלארוס).
הפלך הוקם מספר שנים לאחר חלוקת פולין ב-1801, לפני כן ברובו היה חלק מפלך וילנה. הפלך פורק סופית 1915. כיום רוב השטח של הפלך ההיסטורי נמצא בשטחה של בלארוס, כמו כן חלקיו המערביים נמצאים בשטח של פולין.
אוכלוסייה

ההרכב הלאומי של אוכלוסיית הפלך ב-1897:
| --- | --- |
לאום: אחוז מכלל האוכלוסייה
בלארוסים: 44.0
אוקראינים: 22.6
יהודים: 17.4
פולנים: 10.1
רוסים: 4.6
הערות שוליים

↑  מפקד האוכלוסין של האימפריה הרוסית ב-1897.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010042089905171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא האימפריה הרוסית ובנושא גאוגרפיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סימביאן

| --- | --- |


וקיה C7 מריץ symbain belle
 מפתח:  Symbian Software, קרן סימביאן, נוקיה 
 מחזור חיים:  5 ביוני 1998 – הווה (26 שנים) 
 גרסה אחרונה:  Nokia Belle Feature Pack 2 (Nokia Donna) 
 נכתבה בשפות:  C++ 
 סוג רישיון:  רישיון קנייני 
 קטגוריה:  מערכת הפעלה ניידת 
 symbian.org
 
נוקיה N8 מריץ סימביאן
Nokia 808 pureview -סמארטפון הסימביאן האחרון. הוא מריץ את סימביאן belle (גרסה 10.3) בעלת העיצוב החדש והמודרני.
סוני אריקסון Satio הוא סמארטפון מבוסס סימביאן שהוכרז בשנת 2009, הוא מריץ את סימביאן בגרסה 9.4
סימביאן (Symbian OS) הייתה מערכת הפעלה לטלפונים סלולריים חכמים שפותחה במקור כמערכת הפעלה קניינית ל מחשבי כף יד בשנת 1998 על ידי קונסורציום סימביאן בע"מ. מערכת ההפעלה של סימביאן היא צאצא של מערכת ה-EPOC של חברת Psion, ופעלה אך ורק על מעבדי ARM, אם כי הייתה גרסה לא רשמית שהותאמה למעבדי x86.
סימביאן שימשה מותגי טלפון סלולרי מובילים רבים, כולל סמסונג, מוטורולה, סוני אריקסון, ומעל הכל נוקיה. היא הייתה נפוצה גם ביפן על ידי מותגים דוגמת פוג'יטסו, שארפ ומיצובישי. כחלוצה שהקימה את תעשיית הסמארטפונים, הייתה סימביאן מערכת ההפעלה הפופולרית ביותר לסמארטפונים בעולם עד סוף 2010 - בתקופה בה סמארטפונים היו בשימוש מוגבל - אז עקפה אותה iOS ואנדרואיד. אם כי היא לא הייתה פופולרית במיוחד בצפון אמריקה.
היסטוריה > השקה ופיתוח המערכת

מקורה של סימביאן היה EPOC32, מערכת הפעלה שיצרה חברת Psion, יצרנית בריטית  מחשבי כף יד, בשנות ה-90 של המאה ה-20. ביוני 1998 הפכה חטיבת התוכנה של Psion לחברת "סימביאן בע"מ", מיזם משותף יחד עם יצרניות הטלפונים אריקסון, מוטורולה ונוקיה. מטרת המיזם הייתה בין השאר גם להתחרות עם חברת מיקרוסופט שהשיקה באותן השנים את מערכת ההפעלה Windows CE. במאי 1999 רכשה גם חברת מצושיטה אלקטריק (בעלת המותג פנסוניק) נתח של 9% במיזם. חברות אחרות דוגמת סוני ופיליפס רכשו רישיון לטכנולוגיה, אך לא היו בעלות מניות בחברה.
על בסיס סימביאן פותחו פלטפורמות תוכנה שונות, המגובות על ידי קבוצות שונות של יצרני טלפונים ניידים. הם כוללו את S60 (נוקיה, סמסונג ו-LG), UIQ (סוני אריקסון ומוטורולה) ו-MOAP (S) (גרסה יפנית בלבד של פוג'יטסו, שארפ ואחרים).
באוגוסט 2000, תכננו השותפים להנפיק את "סימביאן בע"מ" לפי שווי שוק של 7.5 מיליארד דולר אך בעקבות התפוצצות בועת הדוט-קום, התוכנית בוטלה. ההכנסות מתמלוגים על מכירות מכשירי קצה לא היו מספיקות לכסות על עלויות החברה, והיא גייסה מדי פעם הון נוסף מבעלי המניות.
בספטמבר 2002, הודיעה חברת סמסונג כי תתקין את תוכנת סימביאן S60 בטלפונים הסלולריים שהיא מייצרת. ובפברואר 2003, רכשה סמסונג 5% מחברת סימביאן תמורת 27 מיליון דולר.
באוגוסט 2003, Psion ונוקיה רוכשו מידי מוטורולה את חלקה במיזם סימביאן לפי שווי של 300 מיליון ליש"ט. שבוע אחר כך הודיעה מוטורולה כי תשתמש בתוכנה של מיקרוסופט לטלפונים ניידים שהיא מייצרת.
בפברואר 2004, הודיעה נוקיה כי היא תרכוש מידי חברת Psion את חלקה (31%) בסימביאן, ותגדיל בכך את חלקה ל-63%. חברת אריקסון שחששה מהשתלטות נוקיה על המיזם, מימשה זכויות קדימה לרכישת מניות כך שחלקה של נוקיה קטן מ-63% ל-47%.
היסטוריה > קשיים ואיבוד נתח שוק

ללא תחרות גדולה במערכת ההפעלה של הטלפונים החכמים אז (Palm OS ו־Windows Mobile היו שחקנים קטנים יחסית), סימביאן הגיעה עד לנתח של 67% משוק הסמארטפונים העולמי בשנת 2006.
למרות נתח השוק הגדול שלה, היה קשה לפתח אפליקציות עבור סימביאן. ראשית בגלל המורכבות של שפות התכנות שלה OPL וסימביאן C++, ושל מערכת ההפעלה עצמה; הביורוקרטיה של המיזם, יחד עם מחירים גבוהים של סביבת הפיתוח (IDE) ו ערכת פיתוח התוכנה שלה (SDK), עבור מפתחים עצמאיים או קטנים מאוד. בנוסף הפיצול, שנגרם בחלקו ממריבות בין היצרנים ובתוכם, שלכל אחד מהם היו גם IDEs ו-SDK משלהם. כל זה הרתיע מפתחי צד שלישי, וגרם לכך ששוק האפליקציות המקומיות עבור סימביאן לא התפתח לקנה מידה שהגיע אליה מאוחר יותר חנות האפליקציות של אפל או גוגל פליי של אנדרואיד.
לעומת זאת, מערכת ההפעלה אייפון של אפל (שמה שונה ל-iOS בשנת 2010) ואנדרואיד תכננו בעיצוב פשוט יחסית, סיפקו תשתית קלה ומרוכזת הרבה יותר ליצירת והשגת אפליקציות של צד שלישי, הציעו כלים למפתחים ושפות תכנות ברמת מורכבות הניתנת לניהול, וסיפקו יכולות כגון ריבוי משימות וגרפיקה במטרה לענות על דרישות העתידיות של הצרכנים.
אף על פי שקשה היה לתכנת את סימביאן, ניתן היה לעקוף את הבעיה על ידי יצירת אפליקציות ב-Java Mobile Edition, שפעלה לכאורה תחת הסיסמה "כתוב פעם אחת, הפעל בכל מקום". אך זה לא תמיד היה המקרה בגלל פיצול בגרסאות סימביאן, בגלל גודלי מסך שונים, התקנים שונים והבדלים ברמות התמיכה ב-Java ME במכשירים שונים.
היסטוריה > בשליטת נוקיה

ביוני 2008 הודיעה נוקיה על רכישת הבעלות המלאה ב"סימביאן בע"מ", תמורת 410 מיליון דולר. באותה עת גם הוקם ארגון עצמאי ללא כוונת רווח בשם "קרן סימביאן". מערכת ההפעלה של סימביאן וממשקי המשתמש הקשורים אליה S60, UIQ ו-MOAP (S) נתרמו על ידי בעליהם נוקיה, NTT DoCoMo, סוני אריקסון וסימביאן בע"מ, לקרן במטרה ליצור פלטפורמת תוכנה ללא תמלוגים, תחת הרישיון Eclipse Public (EPL). הפלטפורמה הוגדרה כממשיכה של מערכת ההפעלה של סימביאן, לאחר ההשקה הרשמית של קרן סימביאן באפריל 2009. פלטפורמת סימביאן הושקה רשמית כתוכנה חופשית בפברואר 2010.
נוקיה הפכה לתורמת העיקרית לקוד של סימביאן, מכיוון שהחזיקה אז במשאבי הפיתוח הן עבור ליבת מערכת ההפעלה של סימביאן והן עבור ממשק המשתמש. מאז נוקיה החזיקה מאגר קוד משלה לפיתוח הפלטפורמה, והייתה מוציאה באופן קבוע את פיתוחו למאגר הציבורי. סימביאן נועדה להיות מפותחת על ידי קהילה בראשות קרן סימביאן, שהוכרזה לראשונה ביוני 2008 והושקה רשמית באפריל 2009. מטרתה הייתה לפרסם את קוד המקור עבור כל פלטפורמת סימביאן תחת רישיון ציבורי מאושר. הקוד פורסם תחת EPL ב-4 בפברואר 2010; קרן סימביאן דיווחה כי זה הוא בסיס הקוד הגדול ביותר שעבר לתוכנה חופשית בהיסטוריה. גרסה זו הושקה בשם "סימביאן 4".
בנובמבר 2010 הודיעה קרן סימביאן כי עקב שינויים בתנאי הכלכלה והשוק העולמיים (וגם מחוסר תמיכה מצד חברים כמו סמסונג וסוני אריקסון), היא תעבור לארגון רישוי בלבד; נוקיה הודיעה כי היא תשתלט על ניהול הפלטפורמה של סימביאן. קרן סימביאן תישאר בעלת הסימנים המסחריים וגוף הרישוי והיה מעורב בה רק מנהלים שאינם בכירים.
היסטוריה > הפסקת הפיתוח

סימביאן איבדה במהירות נתח שוק ל-iOS ולאנדרואיד, ובסופו של דבר אנדרואיד עקפה את סימביאן כמערכת ההפעלה המובילה בעולם לסלולר, ברבעון האחרון של 2010 בו נמכרו 32.9 מיליון טלפונים מבוססי אנדרואיד, לעומת 31 מיליון מכשירים מבוססי סימביאן.
סטיבן אלופ מונה למנכ"ל נוקיה בספטמבר 2010, וב-11 בפברואר 2011 הודיע על שותפות עם מיקרוסופט וכי נוקיה תאמץ את Windows Phone כפלטפורמת הסמארטפונים הראשית שלה, ותפסיק בהדרגה את התמיכה בסימביאן, יחד עם פלטפורמת MeeGo שהושקה רק שנה קודם. כתוצאה מכך, נתח השוק של סימביאן צנח, ומפתחי אפליקציות עבור סימביאן נשרו במהירות. מחקרים שנערכו ביוני 2011 הצביעו על כך שמעל 39% ממפתחי המובייל שהשתמשו ב סימביאן בזמן הפרסום תכננו לזנוח את הפלטפורמה.
ב-22 ביוני 2011, נוקיה סיכמה עם אקסנצ'ר על תוכנית מיקור חוץ. אקסנצ'ר תספק שירותי פיתוח ותמיכה בתוכנה מבוססי סימביאן לנוקיה עד 2016; כ-2,800 עובדי נוקיה הפכו לעובדי Accenture החל מאוקטובר 2011. ההעברה הושלמה ב־30 בספטמבר 2011. הגרסה האחרונה של סימביאן פורסמה בשם 'נוקיה בל' בדצמבר 2011
נוקיה סיימה את תמיכתה בפיתוח ותחזוקת תוכנת סימביאן החל מ-1 בינואר 2014, לאחר מכן סירבה לפרסם יישומים או תוכן חדש בחנות נוקיה והפסיקה את תוכנית 'סימביאן חתומה' לאישור תוכנה.
ראו גם

אנדרואיד
אופרה מיני
הערות שוליים

↑  בלומברג, לונדון, ‏נוקיה, אריקסון ומוטורולה יפתחו ביחד תוכנה לטלפונים ניידים ממוחשבים, באתר גלובס, 28 ביוני 1998
↑  רויטרס, טוקיו, ‏רווחי פוג'יטסו וטושיבה ב-98' קרסו בעשרות אחוז, באתר גלובס, 26 במאי 1999
↑  TheStreet , הכל אודות סימביאן, באתר TheMarker‏, 12 ביולי 2000
↑  Psion, נוקיה והשותפות הנוספות מתכננות להנפיק את סימביאן לפי 7.5 מיליארד ד', באתר גלובס, 8 באוגוסט 2000
↑  צורי דאר, סימביאן גייסה 29 מיליון דולר מבעלי מניותיה, באתר TheMarker‏, 31 בינואר 2002
↑  אליהו חסין, ‏הישג לנוקיה מול מייקרוסופט: סמסונג תתקין תוכנה שלה בטלפונים סלולריים, באתר גלובס, 2 בספטמבר 2002
↑  מאיה פסולה, פייננשל טיימס, ‏סמסונג רכשה 5% מסימביאן, באתר גלובס, 17 בפברואר 2003
סוכנויות הידיעות, סמסונג אלקטרוניקס רוכשת 5% מחברת סימביאן תמורת 27 מיליון דולר, באתר TheMarker‏, 17 בפברואר 2003
↑  אופק גבאי, ‏פסיון ונוקיה רוכשות מידי מוטורולה את חלקה בסימביאן, באתר גלובס, 29 באוגוסט 2003
↑  שירות רויטרס, ‏הישג למיקרוסופט: עסקת תוכנה עם מוטורולה, שתותקן בטלפונים הניידים, באתר גלובס, 7 בספטמבר 2003
↑  אליהו חסין, ‏נוקיה רוכשת את השליטה בסימביאן, יצרנית מערכת ההפעלה לטלפונים סלולריים, באתר גלובס, 10 בפברואר 2004
↑  סוכנויות הידיעות, אריקסון חוששת מהשתלטות נוקיה על מיזם הטכנולוגיה הסלולרית סימביאן ועמו על שוק התוכנות הסלולריות, באתר TheMarker‏, 22 במרץ 2004
↑  TheMarker digital, תמיר פישמן: רכישת סימביאן על ידי נוקיה - מהלך שאינו רק סימבולי, באתר TheMarker‏, 25 ביוני 2008
↑  שימי פולק, TGspot, סימביאן 4: הצצה ראשונה למערכת ההפעלה החדשה, באתר TheMarker‏, 27 בפברואר 2010
↑  יאיר מור, Gadgety, נוקיה משתלטת על קרן סימביאן; הקרן תמכור רק רישיונות, באתר TheMarker‏, 9 בנובמבר 2010
↑  רויטרס, אנדרואיד עקפה את סימביאן של נוקיה כמערכת ההפעלה המובילה בעולם לסלולר, באתר TheMarker‏, 31 בינואר 2011
↑  צחי הופמן, ‏נוקיה C7 - לא תחרות ל-iPhone ולאנדרואיד, באתר גלובס, 31 בינואר 2011
↑  שירות רויטרס וסוכנויות הידיעות, ‏סטיבן אלופ, מנכ"ל נוקיה החדש, קופץ לזרועות הבוס הקודם נוקיה תחבור למיקרוסופט, ויחד הן ינסו להילחם בגורילות גוגל ואפל, באתר גלובס, 13 בפברואר 2011
↑  שמוליק שלח, ‏אקסנצ'ר מתרחבת בעולם הסלולרי: רוכשת את חטיבת השירותים של הסימביאן, באתר גלובס, 23 ביולי 2009
↑  צחי הופמן, ‏נוקיה משנה את שמה של מערכת ההפעלה שלה ל'נוקיה בל', באתר גלובס, 22 בדצמבר 2011
↑   סוכנויות הידיעות, נוקיה תפסיק למכור סמארטפונים מבוססי סימביאן בקיץ הקרוב, באתר TheMarker‏, 12 ביוני 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007365081305171  NKC: ph382364
תוכנית אב ירושלים 1968

תוכנית אב ירושלים 1968
תוכנית אב ירושלים 1968 היא תוכנית בניין עיר, שהוכנה עבור העיר ירושלים על ידי צוות שהחל את עבודתו בשנת 1966 בתקופת כהונתו של טדי קולק כראש עיריית ירושלים. התוכנית התוותה קווים מנחים לתכנון ופיתוח אורבני של העיר ירושלים עד לשנת 1985, ואחר כך עד שנת 2010, תוך התחשבות בגורמים היסטוריים, חברתיים, כלכליים, וסביבתיים. על אף חשיבותה, התוכנית מעולם לא הופקדה, מסיבות שונות, והיא חסרת תוקף חוקי מחייב.
רקע

תוכנית האב לירושלים הוכנה ביזמת עיריית ירושלים ובהשתתפות משרד השיכון, משרד התחבורה ומינהל מקרקעי ישראל, ומאוחר יותר הצטרף גם משרד הפנים. צוות התוכנית בראשות האדריכלים האחים ציון השמשוני ואביה השמשוני יחד עם אדריכל יוסף שביד החל בהכנתה במחצית שנות השישים. תוצאות המלחמה האיצו את הגשת מסקנותיה העיקריות. איחודה של ירושלים הציב אתגר רב חשיבות, על העיר המפוצלת ומפורדת היה להיהפך לבירה המאוחדת של המדינה. לאחר שב-27 ביוני 1967, יומיים לאחר שהשלים הצבא את ההשתלטות מזרח ירושלים, סיפחה ממשלת האחדות של לוי אשכול לעיר כמעט 70 קילומטרים רבועים ושילבה כ-69,000 פלסטינים בגבולותיה המורחבים של ירושלים, רובם המוחלט כפריים שמעולם לא
השתייכו לשטח המונציפלי של העיר. הגבולות החדשים של ירושלים ביקשו "לאחֵד" לאזור מטרופוליני אחד את העיר הישראלית המערבית, את העיר העתיקה, את שאר העיר שהיה עד אז תחת שליטה ירדנית ו-28 כפרים פלסטיניים. התוכנית ביקשה להתמודד עם תחזית הגידול הצפוי של אוכלוסיית העיר מ-270,000 תושבים בסך הכל ב-1968 ל-400,000 תושבים יהודים ב-2010, וכ-500,000 ערבים בכל המרחב המטרופוליני של העיר מרמאללה בצפון ועד בית לחם בדרום. תחום התוכנית כלל את המרחב המטרופוליני מנמל תעופה עטרות בצפון ועד בית לחם בדרום, וממבשרת ציון במערב ועד אלעיזריה ואבו דיס במזרח (יישובים שאינם בתחום שטח השיפוט של ירושלים).
תוכנית אב ירושלים 1968 לא קיבלה תוקף, לאחר שגברו השיקולים הלאומיים, שדרשו את חיזוק הנוכחות היהודית בעיר ואת מניעת חלוקתה, על השיקולים העירוניים של פיתוח מדורג, חיזוק ושיקום השכונות הקיימות ומרכז העיר. המתווה שהוצעה לפיתוח עיר קומפקטית ויעילה, בעלת מבנה ברור ומוגדר, נדחק לטובת הקמת שכונות חדשות במרחק ניכר ממרכז העיר והגדלת שטחה של העיר, תוך הקטנה משמעותית של חלקה המעשי של העיר העתיקה בה. בשנים שלאחר הצגת התוכנית ממשלת ישראל השקיעה סכומי עתק בהקמת שכונות הטבעת הגדולות בשולי העיר, בלי שהייתה תוכנית מתאר מאושרת לעיר כולה. הממשלה הפקיעה כ-15,000 דונם להקמת שכונות הטבעת ובפועל תוך 8 שנים גדלה אוכלוסיות העיר ב-65,000 תושבים, בקצב מהיר יותר משנצפה בתוכנית.
עיקרי תוכנית המתאר

בתוכנית הושם דגש על איחודן ושילובן של מערב ומזרח ירושלים אחרי 19 שנות פירוד. העיר חולקה לגלעין היסטורי, ובו העיר העתיקה והר הזיתים, לעיר פנימית ובה קריית הממשלה, ולעיר המשתרעת סביבה שבדרום-מערבה הוצע להקים מרכז משני באזור מלחה. בתוכנית הוצעה לבנות "שדרה ייצוגית" שדרה רחבה שנועדה לחבר בין המוקדים העירוניים השונים מהר הרצל במערב ועד הר הצופים במזרח, כיאה לעיר בירה.
עיקרי תוכנית המתאר > מגורים

התוכנית הציעה לצמצם את הקמתם של פרוורי מגורים חדשים בשולי העיר למינימום הכרחי, ולהשקיע מאמץ בשיקום ופיתוח השכונות הקימות. באותה תקופה החלה הקמתם של שכונות הבריח בצפון מזרח ירושלים (מעלות דפנה, רמת אשכול, גבעת המבתר והגבעה הצרפתית), אך עד לא החל תכנונן או הקמתם של שכונות הטבעת הגדולות (נווה יעקב, גילה, תלפיות מזרח, רמות-אלון ופסגת זאב) בשטחים שעליהם השתלט צה"ל במלחמת ששת הימים וסופחו מוניציפלית לעיר.
עיקרי תוכנית המתאר > תחבורה

מערכת הדרכים ההיסטורית של העיר, אשר התפתחה במהלך השנים סביב העיר העתיקה, הותוותה מחדש בתוכנית האב במתכונת של רחובות שתי וערב - רשת ישרת זווית (grid plan). מערכת דרכים הכוללת דרך אורך ראשית החוצה את העיר מצפון לדרום שחלקה במנהרה העוברת במרכז העיר וסמוך לעיר העתיקה. ושתי דרכי רוחב ראשיות, הצפונית מבהן נמתחת מהכניסה לעיר במערב לכיוון הר הצופים, הדרומית מהכניסה לעיר, חלקה במנהרה מדרום לעיר העתיקה, להר הזיתים ומשם לכיוון ים המלח.
את מסילת הרכבת יפו–ירושלים הוצע לקצר כך שתסתיים באזור מלחה, תקום תחנה חדשה, סביב אזור מרכז עסקים משני לירושלים שתוכנן באזור (תוכנית שאכן יצא לפועל בשנות ה-90 של המאה ה-20).
עיקרי תוכנית המתאר > אזורי תעשייה

בתוכנית הוצע להקים אזורי תעשייה חדשים בעטרות, הר חוצבים, באזור ענתות (במקום בו הוקם מחנה ענתות של צה"ל), מדרום להר חומה וסמוך למבשרת ציון. זאת בנוסף לאזורי תעשייה הקיימים בתלפיות, גבעת שאול ותל ארזה.
עיקרי תוכנית המתאר > בנייה באבן

חלק מרכזי בתוכנית הוקדש לדיון בחוק עזר עירוני מנדטורי מ-1918 שאותו חקק המושל הצבאי הראשון של העיר, רונלד סטורס. על פי תקנה זו, סוגים מסוימים של אבן גיר שזכו לשם הגנרי "אבן ירושלמית" הפכו לחומר הבנייה היחיד המותר על קירות חיצוניים ברחבי העיר. בשנים הראשונות לאחר קום המדינה, לפני 1967, נותר חוק העזר רשמית על מכונו, בעיקר במרכז העיר המערבית. עם זאת, מאחר שעורר יותר ויותר התנגדות בקרב אדריכלים ומתכננים, החוק לא נאכף באחידות, ובייחוד לא בשוליה של העיר. תוכנית האב של 1968 תמכה בהידוק האכיפה ובשימוש בחיפוי אבן בכל השטחים שסופחו לעיר. באמצעות חוק העזר, שזכה לעדנה, נסך חיפוי האבן נופך של אותנטיות על הבנייה החדשה באתרים מרוחקים מהמרכז ההיסטורי, והעניק לקרעים האורבניים המפורדים אופי אחיד שסייע בהצגתם כחלקים אורגניים של העיר.
ביקורת על התוכנית

בין מבקרי התוכנית היה האדריכל האמריקאי לואי קאהן שיצאה נגד ההוראת התוכנית לבנות בירושלים רק באבן, לטענתו אין מקום לכפות סגנון וחומרי בנייה על האדריכלים, ובנייה בחומרים מודרניים בירושלים רק תטיב עם העיר.
ראו גם

תוכנית ספדיה
גאוגרפיה עירונית ותכנון ערים - מונחים
תוכנית מתאר מקומית
תוכנית בניין עיר
תוכנית מתאר ארצית
תוכנית מתאר מחוזית
הערות שוליים

↑  אסתר זנדברג, תענוג מעצם העשייה, באתר הארץ, 20 בינואר 2008
↑  תוכנית־אב לירושלים השלמה - נמצאת בטיפול צוות משותף לעירייה ולמשרדי ממשלה, הארץ, 9 באוגוסט 1967
↑  נתן שור, תולדות ירושלים - כרך ג, הוצאת כנרת, זמורה ביתן, דביר, 1987, עמוד: 883
1 2  אייל ויצמן, ארץ חלולה: ארכיטקטורת הכיבוש של ישראל, משכל (ידעות ספרים) והוצאת בבל, 2017, עמודים:40-42
↑  הציבור יתבקש לחוות דעתו על תוכנית־האב לירושלים השלימה, על המשמר, 9 באוגוסט 1967
↑  נועה הייזלר רובין, מקרה ירושלים: מה שיוצא כשמנסים לתכנן בירה ושוכחים מהעיר, באתר הארץ, 29 ביוני 2017
↑  הממשלה הסמיכה האוצר להפקיע קרקעות בבירה, למרחב, 31 באוגוסט 1970
↑  יחיאל לימור, ירושלים של הישג ושל בעיה, מעריב, 28 במאי 1976
↑  יובל אליצור, זאת ירושלים של פרופ'לואי קאהן, מעריב, 7 בינואר 1971
יום הניצחון על יפן בכיכר טיימס

| --- | --- |

 מידע כללי
 צלם:  אלפרד אייזנשטאדט
 תאריך יצירה:  14 באוגוסט 1945
 טכניקה וחומרים:  תצלום
יום הניצחון על יפן בכיכר טיימס (באנגלית: V-J Day in Times Square; ידוע גם בשמות יום הניצחון או הנשיקה) הוא שמו של תצלום שצילם הצלם האמריקאי אלפרד אייזנשטאדט ביום הניצחון על יפן, ב-14 באוגוסט 1945. בתצלום נראה מלח מנשק אישה לבושה שמלה לבנה בכיכר טיימס שבניו יורק. שבוע לאחר צילום התמונה, היא פורסמה במגזין "לייף" כחלק מסדרת תמונות שבהן נראו חגיגות הניצחון על יפן במלחמת העולם השנייה. התמונה זכתה לפרסום רב, והפכה לאייקון המזוהה עם סיום מלחמת העולם השנייה. הצילום היה ספונטני, ואייזנשטאדט לא הספיק לברר את שמותיהם של המצולמים, ופניהם אף לא נראים בבירור. לאחר שפורסמה התמונה, טענו רבים כי הם המצולמים בה.
ההתרחשות בזמן הצילום

אייזנשטדאט סיפק שתי גרסאות להתרחשות שליוותה את הצילום.
בספר Eisenstaedt on Eisenstaedt כתב כי ראה את המלח רץ ברחוב ומחבק כל אישה שחלפה על פניו, צעירה כמבוגרת, והחליט לרוץ לפניו ולצלם אותו. לדבריו, לא היה מרוצה מהצילומים, עד שלפתע הבחין בכך שהוא אוחז "דבר מה לבן". הוא הסתובב וצילם בדיוק ברגע שבו המלח נישק את האחות. לדבריו, לו הייתה לובשת שמלה כהה, או שהמלח היה לובש מדים לבנים, ככל הנראה לא היה מבחין בהם ולא מצלם. כן ציין כי הספיק לצלם ארבע תמונות, אך רק אחת מהן יצאה מוצלחת.
גם בספר The Eye of Eisenstaedt נכתב כי עקב אחרי המלח, אך בספר זה גרס כי הבחין באחות ניצבת בקהל והתמקד בה, בתקווה שהמלח יגיע אליה, כפי שאכן ארע.