המלך ואני (מחזמר)
ליהוקים ואודישנים

אף על פי שהתפקיד של המלך היה רק תפקיד משנה, המרשטיין ורוג'רס חשבו שזה הכרחי ששחקן תיאטרון ידוע ישחק אותו. הבחירה הברורה הייתה רקס הריסון, ששיחק את המלך בסרט הקולנוע, אך הוא לא היה פנוי, כמו גם נואל קאוורד. אלפרד דרייק, קרלי המקורי במחזמר "אוקלהומה!", הציג דרישות אשר נחשבו גבוהות מדי. ככל שהתקרב מועד תחילת החזרות, מציאת השחקן שיגלם את המלך הפכה לדאגתם העיקרית של היוצרים. מרי מרטין, נלי פורבוש המקורית ב-"דרום פסיפיק", הציעה כי יערכו אודישן לשחקן שכיכב לצידה ב-"Lute Song", מחזמר משנת 1946 שעלילתו מתרחשת בסין. רוג'רס סיפר על האודישן של הבמאי הרוסי-אמריקאי, יול ברינר:
הם אמרו לנו את שמו של האדם הראשון, ואז הוא בא עם ראש קירח וישב בשיכול רגליים על הבמה. הייתה לו גיטרה והוא הכה את הגיטרה שלו בחבטה אחת ופלט צעקה מוזרה ושר כמה דברים, ואוסקר ואני הבטנו זה בזה ואמרנו, "ובכן, זהו זה."
ברינר התייחס לתיאור האירועים הנ"ל של רוג'רס כ-"ציורי מאוד, אבל לא לגמרי מדויק". הוא נזכר כי בהיותו שחקן קבוע בטלוויזיה (למשל, בסדרה "Starlight Theatre" של CBS), הוא לא שש לחזור להופיע על הבמה. אשתו, הסוכנת שלו ומרטין שכנעו אותו לבסוף לקרוא את המחזה, וברגע שהוא עשה זאת, הוא הוקסם מדמותו של המלך והיה להוט לקחת חלק בפרויקט. מכל מקום, דמותו של המלך החריף, המזלזל, המסוכן, אך הרגיש להפליא, של ברינר, הייתה אידיאלית אל מול דמותה של אנה החזקה אך הפגועה שגילמה לורנס, וכאשר הגיע לבסוף השיר "Shall We Dance?", במהלכו המלך נוגע בהיסוס במתניה של אנה, הכימיה בין השניים הייתה מוחשית.
ההכנות שקדמו לחזרות החלו בסוף 1950. המרשטיין רצה שג'ושוע לוגאן יביים וישתתף בכתיבת המחזה, כפי שעשה גם עבור "דרום פסיפיק", אבל כאשר לוגאן סירב, החליט המרשטיין לכתוב את המחזה כולו בעצמו. במקום לוגאן, הצמד שכר כבמאי את ג'ון ואן דרוטן, שעבד עם לורנס שנים קודם לכן. מעצבת התלבושות, איירין שאראף, הביעה דעה חריפה על אי-ההתאמה של אומנת בריטית ויקטוריאנית באמצע חצר מלוכה אקזוטי: "קטע הסיום של המערכה הראשונה יכלול את מיס לורנס, מר בריינר וסאטן ורוד". תוכניתו של מעצב התפאורה ג'ו מיליצנר הייתה הפשוטה ביותר מבין ארבעת מחזות הזמר של רוג'רס והמרשטיין שעבד עליהם, עם סט אחד מרכזי (חדר כס המלוכה), מספר נגיעות על הבמה (של הספינה וחדרה של אנה, למשל) כאשר הבמה כולה מפונה עבור "The Small House of Uncle Thomas".
ההפקה הייתה מתוקצבת ב-250 אלף דולר (במונחים של שנת 2017- 2.36 מיליון דולר), מה שהפך אותה להפקה היקרה ביותר של רוג'רס והמרשטיין לנקודה זו, עובדה שהובילה ללעג בזמנו - שכן העלויות עלו על אלו של המחזמר "Algero" - הפקה קודמת יקרה וכושלת של הצמד. בין המשקיעים בהפקה היו המרשטיין, רוג'רס, לוגן, מרטין, בילי רוז והייוורד. הילדים אשר לוהקו לתפקידי הנסיכים והנסיכות הצעירים באו ממגוון רחב של רקעים אתניים, כולל פורטוריקנים ואיטלקים, אם כי אף אחד מהם לא היה תאילנדי. ג'וני סטיוארט היה הנסיך צ'וללונגקורן המקורי אבל פרש מההפקה אחרי שלושה חודשים בלבד, והוחלף על ידי רוני לי. סנדי קנדי היה לואי ולארי דאגלס, שחקן ברודוויי ותיק, שיחק את לון-טהא.
זמן קצר לפני שהחזרות החלו בינואר 1951, רוג'רס ביקש מהשחקנית דורטה מוארו, הראשונה להיות מלוהקת לתפקיד של טַאפְּטִים, לבצע עבור לורנס את כל שירי המחזמר, לרבות אלו שעתידים להיות מבוצעים על ידי לורנס עצמה. לורנס האזינה בשלווה, אך כאשר פגשה ברוג'רס והמרשטיין ביום שלמחרת, היא הפגינה קרירות כלפני רוג'רס. הספקות של המרשטיין ורוג'רס בדבר השאלה האם לורנס מסוגלת לבצע את התפקיד התפוגגו, נוכח יכולות המשחק שלה. ג'יימס פולינג, עיתונאי של המגזין Collier's, שנכח בחזרות, כתב על לורנס, כאשר עשתה חזרה על השיר "Shall I Tell You What I Think of You?", את הדברים הבאים:
היא עלתה אל מרכז הבמה הריקה, למעשה, לבושה בשמלת מלמלה מלוכלכת מעל מכנסיים, וז'קט ישן המונח על כתפייה שיחמם אותה. היא פתחה בשקט, במילים: 'המשרתת שלך, המשרתת שלך, אני באמת לא המשרתת שלך!' ואחר-כך בנתה בהדרגה את הסצנה, לאט אך בעוצמה, כך שבסופה היא היתה על הרצפה, הולמת בזעם וצועקת: 'קרפדות, קרפדות, כל האנשים שלך הם קרפדות!'. כשסיימה, קומץ אנשי המקצוע [הנוכחים] בתיאטרון פרץ בתשואות מתפעלות.
בפגישתו הראשונה עם איירין שאראף, שאל אותה ברינר, שהיה לו שיער דליל, מה עליו לעשות בקשר לזה. כאשר היא אמרה לו שעליו לגלח את ראשו, הוא הופתע וסירב, משום שהיה משוכנע שהוא ייראה נורא. לבסוף הוא התרצה, ובמהלך תקופת ההרצה של המחזמר גילח את ראשו ואיפר אותו בצבע כהה. התוצאה התקבלה בצורה חיובית כל כך, עד כדי שמראה זה הפך לסימן המסחרי של ברינר.
בריאותה של לורנס אילצה אותה להחמיץ מספר חזרות, אם כי איש לא ידע מה לא בסדר בה. כאשר החלו הצגות ההרצה בניו הייבן, קונטיקט ב-27 בפברואר 1951, ההצגה ארכה כמעט ארבע שעות. לורנס, שסבלה מדלקת במיתרי הקול, הצליחה לעבור בשלום את ההופעה הפומבית הראשונה שלה. מבקר וראייטי ציין כי למרות מחלתה, לורנס "מציגה היטב את יכולתה לבדר", אולם ב-"Philadelphia Bulletin" נכתב כי "הקול הדק שלה מתחיל להישחק". לילנד הייוורד הגיע לניו הייבן לראות את המחזמר, והפתיע את רוג'רס בכך שהורה לו להוריד את ההפקה בטרם תמשיך. בנוסף, כשההופעה המשיכה מניו הייבן לבוסטון להצגות הרצה נוספות, היא עדיין הייתה ארוכה מדי בלפחות ארבעים וחמש דקות. ג'מזה דה לאפה, שהייתה אחת הרקדניות, נזכרה בסצנה אחת שנחתכה, לצערה, מהמחזמר:
הם הוציאו סצנה נפלאה. הכניסה הראשונה של גב' אנה אל הארמון מלווה בשיר, שבו היא שרה: "יותר מחצי שנה חיכיתי מעבר לדלת". בסוף היא מפנה אליו את המטרייה שלה, או משהו כזה, והמלך אומר "ערפו את ראשה" או משהו דומה, והסריסים אוחזים בה ומובילים אותה החוצה. המלך מגיב בסיפוק רב, אך מיד מגלה כי זרק החוצה את המורה לאנגלית. אז הוא אומר "הביאו אותה בחזרה!" ... כולנו אהבנו את זה.
שיר זה, "Waiting", אמור היה להיות מבוצע על ידי אנה, המלך והקרלהום (ראש ממשלתו של המלך). השיר "Who Would Refuse?", הסולו היחיד של הקרלהום, גם הוא ירד. מאוכזב מכך שלא נותר לו אף שיר לשיר, מרווין ויי פרש מן ההפקה, והוא הוחלף על ידי ג'ון ג'וליאנו. השיר "Now You Leave" שהיה מיועד עבור ליידי טיאנג (אותה גילמה דורות'י סרנוף בהפקה המקורית) נחתך גם כן. לאחר שינויים אלו, רוג'רס והמרשטיין חשו שחסר משהו במערכה הראשונה. לורנס הציעה שיכתבו שיר עבור אנה ולילדים. מרי מרטין הזכירה להם שיר שנחתך מדרום פסיפיק, "Suddenly Lucky", והמרשטיין חיבר מילים חדשות למנגינה זו, וכך נוצר השיר "Getting to Know You". שני שירים נוספים שנוספו למחזמר במהלך הצגות ההרצה בבוסטון היו "Western People Funny" ו-"I Have Dreamed".‏.
ברינר הצטער על כך שלא היו יותר הצגות הרצה, והרגיש כי לוח הזמנים לא נתן לו הזדמנות מספקת לפתח את התפקיד המורכב של המלך. כאשר אמר זאת להמרשטיין ולרוג'רס, הם שאלו איזה סוג של ביצועים הם יקבלו ממנו, והוא השיב: "זה יהיה מספיק טוב עבור המבקרים".