stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מנוק ביי
ביוגרפיה > חייו הפרטיים. צאצאיו

מנוק היה נשוי בשנית למרים לבית חרותיון (1783–1828), וממנה נולדו לו שישה ילדים: שני בנים – יואן או איוואן או אובהנס מוראט מירזאיאן וגריגורה פייראט מירזאיאן וארבע בנות: אקתרינה (גאדארה), פֶמבֶּה (גאיאנֶה), מרים (מיירם) וטֶבֶּרה (גברה).
רבים מצאצאיו התחתנו עם בני אצולה ארמנים או זרים.
אקתרינה לבית מירזאיאן (1806–1880) התחתנה בשנת 1819 עם ראש השלכה (קאמרהר) כריסטופור אקימוביץ' לאזארב (1799–1871), בן למשפחת נסיכים ארמנים.
הבן איוואן מוראט מירזאיאן (בארמנית: אובהנס) (1810–1893) נשא לאישה את נכדתו של אותו כ.א. לאזארב, יילנה דוידובנה דליאנובה (1821–1870), בת של אציל ארמני, הגנרל דוד דליאנוב ושל מריה יקימובנה, לבית לאזארב.
פמבה מירזאיאן התחתנה עם יועץ החצר יאקוב מליכטורביאן.
ילדיהם של איוון מוראט מירזאיאן היו גריגור (רווק שחי בפריז), מריה דליאנובה (רווקה שחיה בפריז, 1842–1939) אקתרינה – קדר, שנישאה למרקיז האיטלקי פייטרו סקדוני ואלנה-הג'ינה-אולגה (1854–1920) שנישאה לרוזן בוניפציוס מקסימיליאן מריה האצפלד פון טראכנברג. הנכדות של איוואן היו אליזבטה שנטון, מלחינה באיטליה, והברונית אולגה הצפלד-טראכטנברג. הנכד של האחרונה היה האדריכל הקנדי פיטר פון קורף
ב-1815 צוואתו של מנוק ביי, בשפה הארמנית עם תרגום לרוסית, נחתמה בשנת 1815 בעיר בראשוב (קרונשטאט) באישור הבישוף הארמני של בסרביה, גריגור.
אגדות ומסתורין. סוגיות שנויות במחלוקת

עד ימינו אין מידע ודאי על הרבה מפעילותו הדיפלומטית ואולי של ריגול של מנוק ביי. יש סבורים שהוא דגל בהתקרבות של האימפריה העות'מאנית לאימפריה הרוסית ומאמציו הדיפלומטיים כוונו למטרה זו. גישה כזאת הייתה בעוכרי הדיפלומטיה של נפוליאון שהיה מעוניין בהסחת כוחות רוסים בדרום בחזית נגד הטורקים.
להבדיל הדיפלומטיה הבריטית עודדה את מאמצי השלום בין הרוסים לטורקים כדי לאפשר לרוסיה לפנות כוח צבאי מול נפוליאון. פעילותו של מנוק יצרה לפעמים רושם של היותו סוכן כפול של שתי האימפריות – רוסית ועות'מאנית. עד היום ישנם ברומניה המאשימים אותו באובדן שטחי בסרביה לטובת הרוסים.
בתקופה הקומוניסטית טען המחבר שטפאן יונסקו שמנוק ביי היה אחד מראשי הריגול הרוסי בבלקן. הוא הציג אותו כאופורטוניסט שעבר ממחנה העות'אמנים לזה של הרוסים וגם "קפיטליסט" שהשתמש בפוליטיקה לטובת האינטרסים הכלכליים של עצמו.
לפי הנוסע הצרפתי סטניסלס ברנז'ה שביקר בוולאכיה בימי התקנון האורגני, שהה מנוק כ-5 שנים בפריז. שם הוכיח את נדיבותו בהזדמנויות שונות, על ידי תרומות לעניי העיר.
לפי דיווחים אחדים בשנת 1814 יחד עם מיטרופוליט ולאכיה הוא שהה בווינה בעת קונגרס וינה, כנראה לצורך שליחויות דיפלומטיות.
יש שהפיצו את ההשמצה לפיה בבריחתו מאיסטנבול אחרי מותו של מוסטפא ביירקטר, לקח מנוק איתו את כל אוצרו של הווזיר המנוח שהוסתר בחביות דגים.
אגדות ומסתורין. סוגיות שנויות במחלוקת > מורשתו > תפקידו בחיי העם הארמני

מנוק ביקר בארמניה, תרם תרומות למוסדות הכנסייה האפוסטולית הארמנית באצ'מיאדזין, קישינב וירושלים. מיוזמתו הוקם בית ספר ארמני ראשון בבוקרשט. לפי הגופ סירוני, הוא היה "אחד הארמנים החשובים ביותר במאה ה-19",
לפי אורל סאבה (ה-1941, מצוטט על ידי V.Arapu) מנוק היה "הבויאר הארמני הראשון בוולאכיה" והפך ל"סמל לקשר הרוחני בין העם הרומני לעם הארמני".
אגדות ומסתורין. סוגיות שנויות במחלוקת > מורשתו > התוכנית לבניית עיר ארמנית בשם אלכסנדרופול

מנוק שאף להקים על יד רני בנפת טומורובה, באזור שפך הפרוט לדנובה, עיר-נמל ארמנית לפי הדגם של אודסה שתישא את השם "אלכסנדרופול" לכבוד הצאר אלכסנדר הראשון. עיר זאת נועדה להיות מרכז למסחר חופשי, פטורה ממסים ולהוות מופת לסובלנות דתית ולהתיישבות. לצורך זה הבטיח לו הממשל הרוסי 35,000 דסטין (בערך 350,000 דונם).
ב-24 באפריל 2016 כתב מנוק באיגרת אל הקיסר אלכסנדר שהעיר המתוכננת תוכל לקלוט כחצי מיליון ארמנים מן החלק האירופי של האימפריה העות'מאנית.
אגדות ומסתורין. סוגיות שנויות במחלוקת > מורשתו > תרומתו ליישוב חנצ'שט

התיישבותו של מנוק ביי בחנצ'שט הביא לפריחה של היישוב. הוא ובניו הקימו בו מתחם בניינים מרשימים – ארמון משפחתי, ארמון ציד וכנסייה. בני מירזאיאן ייסדו בו בית ספר ראשון לבנים, בית חולים, אחר כך יזמו את החיבור בקו טלפוני עם קישינב. הם הקימו גם ספרייה, בית חרושת ללבנים, בית מלאכה לבורסקאות.
אגדות ומסתורין. סוגיות שנויות במחלוקת > מורשתו > נכסיו בוולאכיה, מולדובה ובסרביה

בשנת 1817 היו בבעלותו של מנוק כ-450,000 דונם בוולאכיה, מולדובה ובסרביה.
במותו היו ילדיו עדיין קטינים. לכן רכושו בוולאכיה נוהל על ידי אפוטרופוסים. רוב נכסיו נמצאו בוולאכיה ובגלל הקושי לנהל אותם מרחוק הם הוחכרו.
בדצמבר 1827 כל הנכסים שם, לרבות החאן בבוקרשט, נחכרו על ידי דימיטריה ד. דדו וניקולאיה אלכסיו.
פרסים ואותות כבוד

20 במאי 1810 – עיטור מסדר הצלב של ולדימיר הקדוש של האימפריה הרוסית בדרגת אביר (דרגה 3) – מטעם הצאר אלכסנדר הראשון.
הנצחה

מלומד בשם מסרי מסריאן שהתארח באחוזת מירזאיאן כתב בשנת 1841 ספר על חייו של מנוק המבוסס במידה רבה על ארכיון המשפחה. מאוחר יותר הארכיון נעלם ברובו, בנסיבות עלומות, פרט למספר תעודות השמורות ברפובליקת מולדובה, בסנקט פטרבורג ובירבאן.
בית ספר וכיכר בכפר קארבי (על יד העיר אשטרק) בארמניה – מקום לידת אביו – נקראו לפי שמו. הכיכר נחנכה בשם החדש ביוני 2018.
ארמון הציד של בני מירזאיאן בחנצ'שט הפך במחצית השנייה של המאה ה-20 למוזיאון להיסטוריה ולאתנוגרפיה הכולל חלק המוקדש למנוק ביי ואגפים אחרים הנוגעים לאתנוגרפיה, פלאונטולוגיה וכו'.
1998 – הטלוויזיה הרומנית TVR הפיקה סרט תיעודי על מנוק ביי "“Emanuel… Visul doar vis” ("עמנואל...החלום הוא רק חלום") בבימוי קדרי אביבולה, לפי רעיון של מיכאי סטפאן קזזיאן ואדוארד אנטוניאן).
ב־7–8 ביוני 2018 ארגנה האקדמיה הארמנית למדעים בירבאן כנס המוקדש למנוק ביי מרזיאן, 201 שנים אחרי מותו.
לקריאה נוספת

Neagu Djuvara, Între Orient și Occident. Țările române la începutul epocii moderne ("Between Orient and Occident. The Romanian lands at the beginning of the modern era"), Humanitas, Bucharest, 1995, p. 169, 287, 348–349
(ניאגו ג'ובארה – בין מזרח למערבץ הארצות הרומניות בתחילת התקופה המודרנית)
Constantin C. Giurescu, Istoria Bucureștilor. Din cele mai vechi timpuri pînă în zilele noastre ("History of Bucharest. From the earliest times to this day"), Ed. Pentru Literatură, Bucharest, 1966, p. 270–271.
(קונסטנטין ק. ג'ורסקו – תולדות בוקרשט. מן הזמנים הקדומים ביותר ועד היום)
Constantin C. Giurescu, Istoria Bucureștilor ed.III rev. .Ed.Vremea, București 2009
1938 Gheorghe Bezviconi – Manuc bei
Maria Grigoruţă Manuc Bei Bucureşti, 2005
Bogdan Căuş, Figuri de armeni din România-Dicţionar ,Bucureşti, 1998
H. DJ. Siruni, "Eçer Manuk Beyi Geanken" [Manuk Bey'in Hayatından Sayfalar], Panper Hayastani Arkhivneri, 3/24 (1969), s. 90–157; 2 (1970), s. 147–172; 3 (1970) s. 141–166.
Andrei Timotin – Biografia lui Manuk Bey conform datelor din Arhiva Naţională Română culese de Hagop Siruni
(אנדריי טימוטין – הביוגרפיה של מנוק ביי לפי הנתונים בארכיון הלאומי הרומני שנאספו על ידי הגופ ג'ולולויאן סירוני)
Victoria Comnea – Alexandropol, orașul lui Manuc bei Eikon, 2016
Mser Mserian – Istoria vieţii lui Manuc Bey Mirzaianţ (1841), Ararat, București 2013  – תרגום לרומנית מארמנית מאת הגופ סירוני (תולדות חייו של מנוק ביי מיזאיאנץ, 1841)
[Paul Bogdan Manuc Bei Mirzaian IV de Gheorghe Bezviconi https://web.archive.org/web/20190207015953/http://www.poezie.ro/index.php/personals37908/print.html (הקישור אינו פעיל)]
2011 מאמר רוויו מאת פאול בוגדן על ספרו של גאורגה בזוויקוני על חיי מנוק
Ștefan Ionescu – Manuc Bei, zaraf și diplomat la începutul secolului al XIX-lea,Editura Dacia, Cluj-Napoca 1976
באתר scribd בתשלום
Aurel Sava Manuk ca om politic În. „ANI: Anuarul culturii armene”, Bucureşti: Tipografia „Carpaţi” P. Bãrbulescu, 1941, pp. 467–469,
A.Felea Testament-A Source of Family Relations Research. The Case of Manuc Bey Codrul Cosminului VII/1, (2011), s. 73–85
Hovhanean, G., Mirzayean Manuk Peyin Varuts' Patmut'iwne, (Viyana: Pashtpan S. Astwatsat Sni Vanke, 1852.
Andrault, conte de Langeron, 2004 – Relaţia generalului Langeron despre războiul ruso-turc din 1806–1812, în Călători străini despre Ţările Române în secolul al XIX-lea, serie nouă, vol. I, Bucureşti, Ed. Academiei, 2004, pp. 311–360.
הערות שוליים

↑  Anahit Astoyan
1 2 3 4 5 6 7  2012 V.Arapu
1 2 3 4 5 6  S.Diaconescu ,M.Grigoriță 2002
1 2 3  A.Felea
↑  2012 V.Arapu עמ' 73
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  Manuc bei- Personalitatea
↑  2012 V.Arapu עמ' 74
1 2  C.C.Giurescu עמ' 514
↑  2012 V.Arapu עמ' 74
↑  2012 V.Arapu עמ' 74 ציטוט לפי ג'. פניאן
1 2 3 4  Paul Bogdan לפי A.F.Miller
↑  2012 V.Arapu עמ' 75
↑  2012 V.Arapu עמ' 74
↑  מכתב לא ידוע של השליט סקרלט קלימאקי אל מנוק ביי- בתרגום מטורקית והערות מאת הגופ.ג'.סירוניRevista istorică nr 7-9 An XVII VII-IX 1931]
↑  N.Juvara עמ' 336
↑  2012 V.Arapu עמ' 174
↑  A.Langeron 2004 עמ' 345
↑  Felea 2010 עמ' 198
↑  1976 Ș.Ionescu עמ' 154-155
↑  Langeron 2004 עמ' 356-355
↑  Ș.Ionescu 1976 עמ'151
↑  S.Makhasyan, A. Yildiz
↑  2012 V.Arapu עמ'78
↑  2012 V.Arapu עמ' 74
↑  E.Antonian 6.2013
↑  E.Antonian 9.2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1021373044  ISNI: 0000 0000 4799 5253  LCCN: no2006003250  VIAF: 9589452   WorldCat (עם VIAF): 9589452 
העיר רוסצ'וק (רוסה) בשנת 1824
קונסטנטין איפסילנטי, שליט ולאכיה
מוספטא פאשה ביירקטר, בן עירו של מנוק ביי
החאן של מנוק בבוקרשט, כפי שהוא נראה בשנת 1841
הארמון של משפחתו של מנוק ביי בחנצ'שט, בבסרביה, כיום הרפובליקת מולדובה
מקס רגר

| --- | --- |

 לידה:  19 במרץ 1873 בראנד, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  11 במאי 1916 (בגיל 43) לייפציג, הקיסרות הגרמנית 
 שם לידה:  Johann Baptist Joseph Maximilian Reger 
 שם במה:  Max Reger 
 מקום קבורה:  ולדפרידהוף מינכן 
 מוקד פעילות:  ממלכת בוואריה 
 עיסוק:  מלחין, נגן עוגב, פסנתרן, מורה
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  פסנתר, עוגב
 פרופיל ב-IMDb
 
מקס רגר (בגרמנית: Johann Baptist Joseph Maximilian Reger;‏
19 במרץ 1873 – 11 במאי 1916) היה מלחין, נגן עוגב, פסנתרן ומורה גרמני.
ביוגרפיה

רגר נולד בבראנד, בוואריה ולמד מוזיקה במינכן ובויסבאדן אצל הוגו רימן. בשנת 1901 חי לזמן קצר בניו יורק, שם לימד עוגב והלחנה; בשנים 1907–1908 עבד בלייפציג כמנהל האוניברסיטה, ולאחר מכן שימש בקונסרבטוריון כפרופסור להלחנה - עד מותו; הוא גם הופיע בתקופה זו כמנצח ופסנתרן ברחבי העולם. בין תלמידיו היו יוזף האס וגיאורג סל.
יצירות

במהלך חיי יצירה שנמשכו קצת יותר מעשרים שנה, השיג רגר תפוקה עצומה בכל הסוגות המוזיקליות, כמעט תמיד בצורות מופשטות, אם כי מעטות מיצירותיו מוכרות כיום. רבות מיצירותיו הן פוגות או בצורת וריאציה, ביניהן יצירתו התזמורתית המוכרת ביותר, "וריאציות ופוגה על נושא של מוצרט", המבוססת על הנושא הפותח את הסונאטה לפסנתר ק. 331 של מוצרט. רגר כתב גם כמות גדולה של מוזיקה לעוגב, הכוללת את ה"פנטזיה והפוגה" על BACH (היצירה הזו, המבוססת על מוטיב BACH נחשבת לאחת הקשות והתובעניות ביותר בספרות העוגב.) רגר נמשך בעיקר לצורת הפוגה במשך כל חייו ופעם אמר: "אנשים אחרים כותבים פוגות - אני חי בתוכן". הוא חיבר מוזיקה כמעט בכל סוגה אחרת, בחריג בולט אחד - אופרה.
רגר תמך בלב שלם במוזיקה אבסולוטית וראה את עצמו כחלק מן המסורת של בטהובן וברהמס. יצירתו משלבת במקרים רבים את המבנים הקלאסיים של יוצרים אלה עם ההרמוניות המורחבות של ליסט ווגנר והקונטרפונקט המורכב של באך. אותה מסורת טבעה את חותמה במוזיקה שלו לעוגב, אם כי גם השפעתו של ליסט ניכרת
בה. מבין יצירותיו התזמורתיות, המוזיקה הסימפונית והמשוכללת של "וריאציות הילר" ו"וריאציות מוצרט" היא הידועה ביותר; מתוך המוזיקה הקאמרית של רגר, השלישיות בעלות המבנה הקליל שמרו על מקומן ברפרטואר, לצד כמה מן היצירות לכלי מיתר סולו. המוזיקה המאוחרת שלו לפסנתר ולשני פסנתרים מציבה אותו כממשיכו של ברהמס במרכז המסורת הגרמנית. הוא עקב באינטנסיביות, עד קצה הגבול, אחר הפיתוח המתמשך והמודולציות החופשיות של ברהמס ולא פעם קרא לעזרתו, שוב כמו ברהמס, את הקונטרפונקט של באך: רבות מיצירותיו כתובות בצורת וריאציה ופוגה; לא פחות מכך מאפיינת את כתיבתו צמיחה תימאטית נמרצת ומורכבת מאוד.
יצירותיו של רגר לא היו מהפכניות ויכולות להיחשב לרטרוספקטיביות, כיון ששמרו אמונים לצורות קלאסיות ובארוקיות כמו הפוגה והקונטינואו. את השפעתו של הקונטינואו אפשר לשמוע ביצירותיו הקאמריות, המעוררות מחשבה
והבלתי קונבנציונליות.
ביבליוגרפיה

Liu, Hsin-Hung. (2004)" A study on compositional structure in Max Reger Phantasie für Orgel über den Choral, "Hallelujah! Gott zu loben, bleibe meine Seelenfreud!" D.M.A. Dissertation, University of Washington, Seattle.
רגר, שני שירים אופוס 144
משה צינוביץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1905 
 פטירה:  1987 (בגיל 82 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 
משה צינוֹביץ (תרס"ה, 1905 - ח' באלול ה'תשמ"ז, 1 בספטמבר 1987) היה סופר, ביוגרף ועיתונאי ישראלי ממוצא פולני-ליטאי. חוקר תולדות אישים וקהילות ישראל באירופה.
ביוגרפיה

נולד בידוובנה הסמוכה ללומז'ה ליוסף צינוביץ ושירקה רייזל בת הרב שמואל קרסנובורסקי. בילדותו המוקדמת הוכר בסביבתו כבעל זיכרון טוב במיוחד ונבחר עבורו מסלול תורני.
בטרם היותו בן 13 סיים ונבחן על סדר נשים. למד תקופה קצרה אצל רבי פסח פרוסקין, ועם מעבר הוריו להתגורר בביאליסטוק עבר ללמוד בישיבת ביאליסטוק, עמו למד אז בחברותא, אריה ליב מאלין; לימים מבחירי ישיבת מיר וראש ישיבת "בית התלמוד" בניו יורק.
מביאליסטוק עבר לישיבת לומז'ה, בה למד מפי הרב יחיאל מרדכי גורדון, ואחר כך הגיע לישיבת מיר. בשנת ה'תרפ"ה, 1925, הגיע לעיר וילנה. בשלב זה החל לשלוח ידו בכתיבה, היה עמו מידע רב לתולדות אישים וקהילות שברר מהקדמות ספרים, רשימות תורמים, הסכמות והקדשות זיכרון בספרייה הגדולה של בית הכנסת "אנשי משמר" בביאליסטוק; ובווילנה הרחיב את רישומיו ביושבו שעות רבות בספריית שטראשון שבעיר. חלק ממאמריו החל מתפרסם בשבועון הווילנאי "דאָס וואָרט", ביטאון אגודת ישראל.
בשנים 1927–1932 שהה בגרמניה, תחילה בוויסבאדן ואחר כך בישיבתו של הרב יעקב הופמן בפרנקפורט ובבית המדרש לרבנים בברלין אצל הרב חיים הלר.
בשנת ה'תרצ"ג-1933 עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב. הוא החל לפרסם בקביעות מאמרים על קהילות ואישים, בעיקר רבניים, בעיתון הדתי-לאומי "הצופה". במקביל המשיך בסדרת סקירותיו שפורסמו ב"דאָס וואָרט" באירופה. ביחד עם כמה מחבריו הקים "ארגון צעירים ללימודי היהדות" והעביר במפגשיו הרצאות על "הישיבות ואישיהן".
עם פרוץ המאורעות בשנת 1936 הצטרף לארגון "ההגנה" ושימש נוטר במושבות. לאחר קום המדינה הועסק במשרד הדתות כיועץ לענייני חינוך.
לאחר פטירת אשתו הראשונה, בתיה שימשילביץ, נישא לרבקה רוקנשטיין (1909–1997), שכיהנה כיועצת משפטית של משרד הסעד. הוא הצטרף לנסיעותיה ברחבי העולם בשם המשרד וניצל את ההזדמנויות לאיסוף חומר למחקריו במוזיאונים, ספריות ומוסדות אחרים.
נפטר בתל אביב בח' באלול ה'תשמ"ז, 2 בספטמבר 1987, בגיל 82. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
ארכיון המחקר שלו, הכולל חומר רב על תחומי העניין בהם עסק, נמצא ברשות אלמנתו עד פטירתה ולאחר מכן נרכש על ידי הספרייה הלאומית.
כתביו

מלבד מאות מאמריו על אישים וקהילות בעיתונות, וכחמש מאות מאמרים על ישיבות ושיטת הלימוד בהן שפרסם ב"הצופה", הספיק להדפיס שני ספרים: עץ חיים (תל אביב תשל"ח) על תולדות ישיבת וולוז'ין, ומיר (תל אביב תשמ"א) על העיירה מיר בבלארוס והישיבה הגדולה בה.
עשרות מאמרים וסקירות שלו על רבני עיירות התפרסמו ברבים מספרי הזיכרון לקהילות שחרבו בשואה שנדפסו בעשרות השנים שלאחר מלחמת העולם השנייה. וספרו האחרון "אישים וקהילות" (תל אביב תש"ן) נדפס רק לאחר מותו בידי אלמנתו.
הערות שוליים

↑  הסב היה תלמידם של מהרי"ל דיסקין ורבי גרשון תנחום ממינסק.
↑  רבקה רוקנשטיין-צינוביץ באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  משה צינוביץ באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  ארכיון משה צינוביץ, בספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278999805171  GND: 1138732079  ISNI: 0000 0000 6696 6183  LCCN: n81100825  VIAF: 55474510   WorldCat (עם VIAF): 55474510
מעיין אלוני

| --- | --- |

מעיין אלוני ב-2014
 לידה:  3 ביוני 1997 (בן 27) אבן יהודה, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2008
 עיסוק:  שחקן, נגן טרומבון
 מקום לימודים:  תלמה ילין  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 פרופיל ב-IMDb
 
מעיין אלוני (נולד ב-3 ביוני 1997) הוא שחקן טלוויזיה ומוזיקאי ישראלי.
ביוגרפיה

מעיין אלוני נולד וגדל באבן יהודה, אביו הוא יזם ואמו עורכת דין. למד בבית הספר תלמה ילין שבגבעתיים, במגמת ג'אז. נגן טרומבון. בשנות התיכון השתתף בתוכנית "מדע חישובי" במכון ויצמן למדע ברחובות.
את שירותו הצבאי עשה במודיעין חיל האוויר. לאחר סיום שירותו הצבאי, החל לעבוד בחברת המשחקים הבינלאומית "פלייטיקה".
קריירה

אלוני החל לשחק ולהופיע בגיל 10 במספר פרסומות. בשנת 2012 הגיש את תוצאות ישראל באירוויזיון הילדים 2012.
את דרכו התחיל בשנת 2008, כאשר שיחק בתפקיד אורח בסדרת הדרמה "סרוגים" ב-Yes, בתפקיד הבן של אבישי.
מאוגוסט 2009 גילם את יורם לזר בסדרה "קופיקו", בנם בן העשר של תמר ושלומ'קה, במשך שלוש עונות (2–4) עד מאי 2013. הסדרה שודרה בערוץ ג'וניור.
בשנת 2010 הופיע בתפקיד אורח במיני-סדרת הדרמה "אדמה". בקיץ 2010 החל לגלם את עומרי, ילד הסנדוויץ' בקומדיית המצבים "כאן גרים בכיף" בערוץ 10, למשך שלוש עונות, עד יוני 2012, לצד נתי קלוגר, גיא לואל, דניאל מורשת וטוני ברמן. באותה שנה גילם את מילשטיין בסרט הטלוויזיה "חצי טון ברונזה", לצד שלמה בראבא ומיכאל הנגבי.
בשנת 2012 גילם את מני ורסאנו בסדרה הקומית "המופע של שביט ונטורה", ששודרה בערוץ דיסני.
משנת 2014 אלוני הוא המגיש הראשי של "המהדורה" בערוץ 1, תוכנית אקטואליה לבני נוער.
בשנת 2016 שיחק בסדרת הילדים של HOT, המשודרת בערוץ זום, "סוסי פרא", בתפקיד גילי גפן, אחיה של עלמה.
בין השאר שיחק בכמה פרקים בסדרת הטלוויזיה "הקלמרים", ששודרה ב-HOT.
חיים אישיים

בשנת 2022 סיים בהצלחה תואר B.Sc במדעי המחשב ותואר B.Sc נוסף במדעי הרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
משפך

ערך זה עוסק בכלי עזר למזיגת נוזלים לכלי קיבול בעל פתח צר. אם התכוונתם לכלי להשקיית צמחים, ראו .
משפך ביתי למזון
מַשְׁפֵּךְ הוא כלי עזר למזיגת נוזלים או מוצקים גרגיריים ואבקתיים לתוך כלי קיבול בעל פייה צרה או לא נוחה למזיגה. המשפך נועד למנוע שפיכה אל מחוץ לכלי הקיבול. המשפך הוא צינור בעל צורה חרוטית, כשהחלק הצר נועד להיכנס לתוך פיית כלי הקיבול, והרחב למזיגת החומר. המשפך עשוי לרוב מפלסטיק, פלדת אל-חלד או זכוכית. החומר המשמש את המשפך לא אמור להגיב עם החומר המועבר.  מסיבה זו, נירוסטה או זכוכית שימושיים בהעברת דיזל, בעוד משפכי פלסטיק נפוצים במטבח. ישנם משפכים בעלי פייה צרה גמישה, שנועדו למזיגה לתוך פתחים לא אופקיים, למשל, מכל דלק של מכונית.
מקס קרמר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 בספטמבר 1903 קלן 
 פטירה:  יוני 1986 (בגיל 82) פסיפיק פליסיידס, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  אווירונאוטיקה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הטכנית של מינכן 
 
ד"ר מקס קרמר (בגרמנית: Max Kramer;‏ 8 בספטמבר 1903 – יוני 1986) היה מדען גרמני שעבד עבור תאגיד הפלדה והחימוש הגרמני Ruhrstahl AG. הוא היה אחראי על תכנון ובניית פצצת ה-Fritz X ועל תכנון טיל ה-X-4 (בשנים 1943–1945) ונגזרתו ה-X-7 (לשימוש נגד טנקים).
רקע מקצועי

מקס אוטו קרמר נולד בקלן, גרמניה. הוא קיבל תואר בהנדסת אלקטרוניקה ב-1926, וקיבל דוקטורט באווירונאוטיקה ב-1931. כבר בשנות ה-30 המאוחרות, הוא היה אוטוריטה מובילה בתחום האווירודינמיקה, ועבד במכון הגרמני לאווירונאוטיקה בברלין. נזקפים לזכותו פטנטים רבים בנוגע למטוסים ולתעופה, למשל ההצגה של מדפים לנחיתה (landing flaps). ההתמחות שלו הייתה במידול זרימות אוויר מורכבות, במיוחד אלו הקשורות לדינמיקה של זרימה למינרית.
מחקר מוקדם בגרמניה

לקרמר היה מגוון רחב של תחומי עניין ועבודתו שילבה אוטומובילים, פצצות דואות, טילים אקוסטיים, וציפויים תת-מימיים. הוא ידוע במיוחד בשל הפיתוח של פצצת ה-Fritz X, פצצה דואה נשלטת מרחוק אשר צלילתה ניתנת להתאמה. בפצצה זו נעשה שימוש מספר פעמים ב-1943 ו-1944, והשיגה מספר הצלחות לפני שהעליונות האווירית ואמצעי הלוחמה האלקטרונית של בעלות הברית הפכו אותה ללא אפקטיבית.
קרמר המשיך לפתח את התכנון הבסיסי של פצצת ה-X-1 (ה-Fritz X ) במהלך המלחמה. כיוון אחד של מחקר היה להגביר את היכולת של הנשק הזה לחדור את השריון הכבד של ספינות מערכה כגון הבריטית המלך ג'ורג' החמישי והאמריקנית צפון קרוליינה. הוריאנטים X-2 ו-X-3 השיגו זאת באמצעות השגת מהירויות צלילה גבוהות יותר בתחום העבר קולי מבלי לאבד יציבות כיוונית.
תוכנית הפיתוח השאפתנית ביותר של קרמר במהלך המלחמה הייתה פרויקט טילי ה-X-4 וה-X-7. בשניהם לא נעשה שימוש מבצעי במהלך המלחמה, אך העיצוב, המבנה והעקרונות שבבסיסם התניעו מחקר רב על פיתוח טילי אוויר אוויר וטילים נגד טנקים בשנים הראשונות שלאחר המלחמה.
קריירה בארצות הברית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ראו גם

Fritz X
מריאן גורצקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1940 (בן 84 בערך) בוריסלב, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 ענף מדעי:  ביוטכנולוגיה 
 מקום לימודים:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל  מכון ויצמן למדע 
 
מריאן גורצקי (נולד ב־1940) הוא מדען ישראלי ממציא ויזם בתחום הנדסה גנטית. מאבות הביוטכנולוגיה בישראל.
קורות חיים והשכלה

גורצקי נולד להלנה (לבית וגמן) ויונה קליינר בבוריסלב, עיירה פולנית תחת הכיבוש הרוסי, כיום בשטח אוקראינה. אביו גויס להצבא האדום ואמו נשארה בעיירה עם התינוק. כאשר הגרמנים כבשו את העיירה האם החליטה למסור את בנה בן השנה לאישה פולניה על מנת להצילו. מיכאלינה טושקביץ (סודיק) קיבלה את הילד וגידלה אותו כפולני קתולי. היא הוכרה ב־18 בפברואר 1982 על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם.
בתום מלחמת העולם השנייה מריאן הוחזר לאמו והתגורר איתה ועם בעלה השני תאודור הרצל שמר, אשר בסוף המלחמה שינה את שמו לגורצקי. המשפחה עברה לוורשה וגרה שם עד עליית האם האלמנה והבן לישראל, ב־1958, במסגרת עליית גומולקה. רק כשנה לפני עלייתם לישראל, גילה את זהותו היהודית. בארץ התקבל לטכניון למחלקה לכימיה. שם סיים תואר אקדמי של בוגר אוניברסיטה.
לאחר מכן שירת שירות חובה בצה"ל ככימאי, במדור דלקים בחיל ההספקה, כיום חיל הלוגיסטיקה.
אחרי השרות הצבאי סיים תואר אקדמי שלמוסמך אוניברסיטה בטכניון ותואר אקדמי של דוקטור במחלקה לביופיזיקה במכון ויצמן למדע בהדרכת פרופסור אברהם פצ'ורניק ופרופסור מאיר וילצ'ק. את ההשתלמות במסגרת פוסט-דוקטורט עשה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס MIT וחזר למכון ויצמן למדע כאיש סגל אקדמי.
עבודתו המדעית

מחקריו של פרופסור גורצקי התמקדו בתחומי ביולוגיה מולקולרית והנדסה גנטית. הוא כתב למעלה מ-75 מאמרים.
קידום תחום הביוטכנולוגיה

ב-1980, הצטרף לעמיתו פרופסור חיים אביב בהקמת חברת "ביוטכנולוגיה כללית בע"מ" (BTG), הראשונה בארץ שפיתחה חלבונים רקומביננטים בשיטות הנדסה גנטית. הוא שימש בשלב ראשון כמדען ראשי ואחראי לענייני מו"פ ואחר כך כמנהל כללי, עד שנת 2000.
ביוזמתו ובפיקוחו פיתחה BTG מספר תרופות ביולוגיות ביניהן: הורמון גדילה לטיפול בילדים נמוכי קומה (BioTropin); חומצה היאלורונית לטיפול בניתוחי עיניים (Biolon); תרופה לטיפול בשחיקת סחוס במפרק (Arthease); ותרופה ביולוגית לטיפול במחלת השיגדון (Puricase). תרופות אלה אושרו לשימוש ברחבי העולם, וכיום מיוצרים בישראל בחברת Ferring Pharmaceuticals.
בנוסף, פיתחו גורצקי וצוותו, בBTG, תהליכים חדשניים [ ליצור סוגים שונים של אינסולין לסוכרת וכן חיסון חדשני לצהבת ויראלית מסוג B - הנמכרים במספר ארצות בעולם.
בשנת 2000 גורצקי ביחד עם ליאור רוזנברג היה שותף להקמת חברת הזנק Mediwound - שפיתחה תרופה לטיפול בכוויה (Nexobride).
לאחר שפרש לגמלאות, ייסדו גורצקי, יהודה זליג וסול משל, את חברת Valin אשר עוסקת פיתוח תרופות ביולוגיות גנריות בשיטות הנדסה גנטית.
פרופסור גורצקי שימש כחבר בוועדות ממשלתיות לקידום הביוטכנולוגיה בישראל וכ - 18 פטנטים רשומים על שמו בתחום הביוטכנולוגיה.
משפחה

למריאן ואלכסנדרה (אולה) גורצקי יש שני ילדים: עורך דין גיא גורצקי, סגן מנהל כללי ולין טכנולוגיות, בעבר היה מנהל כללי של פארמה ישראל, וד"ר נטע תמיר – רופאת משפחה, ושישה נכדים.
הערות שוליים

↑  https://righteous.yadvashem.org/?search=Marian%20Gorecki&searchType=all&language=en&itemId=4017957&ind=0.
↑  https://scholar.google.com/scholar?hl=en&as_sdt=0%2C5&q=Marian+Gorecki+&btnG=
↑  עמוס כרמל, על דוקטורים וחיידקים, דבר, 19 באוקטובר 1981
↑  דיאנה בחור ניר, הדרך למכירת ידע מדעי לסין בעשרות מיליוני דולרים מתחילה בישיבה חרדית בצפת, באתר כלכליסט, 4 בפברואר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012726462705171
משה צימרמן (קולנוען)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1956 (בן 68 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרופיל ב-IMDb
 
משה (זיל) צימרמן (נולד ב-1956) הוא חוקר קולנוע ובמאי קולנוע ישראלי.
ביוגרפיה

בשנת 1984 קיבל תואר שני מהחוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב על עבודה שכותרתה "ייצוג המציאות בספרות ובקולנוע הישראליים בעקבות מלחמת ששת הימים ומלחמת יום כיפור". 
בשנת 1992 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת תל אביב, על עבודה שכותרתה "קץ המיתוס: הדרמה העברית בעקבות מלחמת ששת הימים".
מלמד קולנוע ישראלי במוסדות להשכלה גבוהה בישראל.
כתביו > ספרים שכתב

תל אביב מעולם לא הייתה קטנה (משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2001)
סימני קולנוע - תולדות הקולנוע הישראלי בין השנים 1948–1896 (דיונון, 2001).
אל תגעו לי בשואה - השפעת השואה על הקולנוע והחברה בישראל (אוניברסיטת חיפה וזמורה-ביתן, 2002).
חור במצלמה - עיונים בקולנוע הישראלי (רסלינג).
הסרטים הסמויים מן העין: קאנוניות ופופולריות בקולנוע הישראלי העכשווי (רסלינג, 2007).
כתביו > ספרים בעריכתו

חיים בראשית, שלמה זנד, משה צימרמן (עורכים), קולנוע וזיכרון - יחסים מסוכנים?, ירושלים, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, 2004.
ג'רלד מאסט, ברוס פ' קאווין, קיצור תולדות הקולנוע, בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה
יצירה קולנועית

סרטים וסדרות שביים:
"צעדים ראשונים" (1988)
"קו התפר" (1990, סדרה בארבעה חלקים)
"האחרונים הלכו כבר מזמן" (1991)
"ערב בלי נעמה" (1992)
"לוויתן בחוף שרתון" (1998, מיני-סדרה טלוויזיונית בשלושה חלקים).
"תוגת האשכנזיות" (מיני-סדרה בחמישה חלקים)
"סיפור אהבה קפריסאי"
"פיצה באושוויץ" (2008) – סרט המגולל את סיפורו של דני חנוך, שמעיד על עצמו שהוא בעל תואר "BA" ("בוגר אושוויץ"), ושהיה לו רופא אישי שטיפל בו – ד"ר מנגלה. דני מצליח לשכנע את ילדיו שגי ומירי, להצטרף למסע אל מחוזות ילדותו האבודה בליטא. הסרט חושף נקודת מבט חדשה על בני הדור השני לשואה; מירי אומרת בסוף הסרט: "כנראה שאין דבר כזה, ניצולי שואה".