stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עמנואל קאנט
ביבליוגרפיה > תורגמו לעברית > מאמרים

״ההתחלה המשוערת של ההיסטוריה האנושית״, תרגום: גדי גולדברג, תכלת, גיליון 32, 2008
מהי נאורות? כתבים פוליטיים, תרגום: יפתח הלרמן-כרמל, רסלינג, 2009
"על כישלונם של כל הניסיונות הפילוסופיים לתיאודיציה", תרגום: גדי גולדברג, בתוך: אסף שגיב (עורך), חקירות ודרישות: מאמרי מופת על חברה, אמונה ומצב האדם, כנרת זמורה-ביתן דביר ומרכז שלם, 2011
"על רעיון האלוהים" (תרגום: יפתח הלרמן-כרמל), מתוך הרצאות על פילוסופיה תאולוגית, 1817, דחק - כתב עת לספרות טובה ד', 2014
"על הוראת פילוסופיה" (תרגום: טל מאיר גלעדי), דחק – כתב עת לספרות טובה, כרך ז', 2016
"על הזכות-לכאורה לשקר מתוך אהבת אדם" (תרגום: ידי אורן), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ז', 2016
מתוך בקורת התבונה הזכה – מורה נבוכי החקירה (מגרמנית: יוסף הרצברג; ההדיר מכתב־יד: אלי שטרן), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך יב', 2020
ראו גם

אידיאליזם טרנסצנדנטלי
אפרצפיה טרנסצנדנטלית
קטגוריה (פילוסופיה)
הצו הקטגורי
העז לדעת
לקריאה נוספת

שמואל הוגו ברגמן, הפילוסופיה של עמנואל קאנט, הוצאת מאגנס (הספר בקטלוג ULI)
ירמיהו יובל, קאנט וחידוש המטאפיזיקה, מוסד ביאליק (הספר בקטלוג ULI)
ירמיהו יובל, קאנט והפילוסופיה של ההיסטוריה, הוצאת מאגנס (הספר בקטלוג ULI)
יובל שטייניץ, לעולם תהא המטפיזיקה, הוצאת דביר
זאב בכלר, שלוש מהפכות קופרניקניות, הוצאת זמורה-ביתן
אלן ווד, עמנואל קאנט, הוצאת רסלינג, 2006
זאב לוי, קאנט והאתיקה היהודית המודרנית, נדפס בדעת, 23, תשמ"ט 1989
יעקב כ"ץ, קאנט והיהדות: הקשר ההיסטורי, נדפס בתרביץ, מ'א, תשל"ב 1972 עמ' 219–237 (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
אהרון שאר-ישוב, קאנט והפילוסופיה היהודית, על השפעתו של קאנט על פילוסופים יהודים, נדפס בהגות, 1995
רבקה שכטר,  קאנט, חופש מכל, הרייך השלישי , כולל דיון על יחסו של קאנט ליהדות, נדפס במאזנים, נ"א/5, תשמ"א-1980 (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
חנה ארנדט, הרצאות על הפילוסופיה הפוליטית של קאנט (תרגום: גיא אלגת), תל אביב: הוצאת רסלינג, 2010
בן עמי שרפשטיין, פילוסופים כבני אדם, תרגם גבי דאור, זמורה ביתן, תל אביב תשמ"ד.
עמית קרביץ, אלוהי הדברים הרעים, עמנואל קאנט על רוע ותאודיצאה, הוצאת מאגנס, 2019
אלעזר וינריב, עיון ב"הקדמות" של קאנט, תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 1996 (קורס הכולל 4 יחידות לימוד)
הערות שוליים

↑  עמנואל קאנט, "תשובה לשאלה: נאורות מהי?"; מגרמנית: ידידיה פלס, בתוך: עזמי בשארה (עורך), הנאורות – פרויקט שלא נשלם? (תל אביב, תשנ"ז 1997), עמ' 45.
↑  Martin Schönfeld, Michael Thompson, Kant’s Philosophical Development, סטנפורד
↑  עמוס אילון, רקוויאם גרמני, עמ' 29–30
↑  אלן ווד, עמנואל קאנט, עמ' 17
↑  L. W. Beck, On History page 106, New York: Bobbs Merill, 1963
↑  רפאל בן לוי, ‏להשיב את הצדק למלחמה, השילוח, 13, פברואר 2019
↑  סטיבן פינקר, המלאכים הטובים של טבענו, פרקים 4, 5
↑  ההתחלה המשוערת של ההיסטוריה האנושית
↑  על כישלונם של כל הניסיונות הפילוסופיים לתיאודיציה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263690005171  PLWABN: 9810530647305606  BIBSYS: 90066754  BNC: 000039157  BNE: XX1002482  BnF: cb11909393p (data)  CANTIC: a10436352  CiNii: DA00159992  GND: 118559796  ICCU: CFIV000707  ISNI: 0000 0001 2282 4025  LCCN: n79021614  LNB: 000015134  MusicBrainz: 871df78f-da37-417c-a898-a5de1f9a7ef0  MGP: 106921  NDL: 00445131  NKC: jn19990004171  NLA: 35259064  NLG: 61881  NLK: KAC199614392  NSK: 000100107  NTA: 06840753X  RERO: 02-A000096927  RKD: 447563  SELIBR: 192570  SNAC: w62r3q53  SUDOC: 02694507X  Trove: 886004  ULAN: 500107055  VcBA: 495/76293  VIAF: 82088490   WorldCat (עם VIAF): 82088490 
עמנואל קאנט מרצה בפני קצינים רוסיים.
דיוקן של קאנט משנת 1791
הריגה

ערך זה עוסק בהמתת יצור חי. אם התכוונתם להמתת אדם כעונש על מעשיו, ראו .
.
הריגה היא פעולה שבעקבותה נגרם מותו של יצור חי. פעולת הריגה דורשת רק מעשה רצוני או מחדל שגורם למותו של אחר, ולכן היא יכולה לנבוע ממעשים תאונתיים, רשלניים או בלתי זהירים, גם אם לא הייתה כוונה לגרום לנזק. ההריגה נבדלת מהתאבדות.
ניתן לחלק את מקרי ההריגה לקטגוריות משפטיות רבות ומקבילות, כגון רצח, הריגה ברשלנות,הריגה מוצדקת (אנ'), התנקשות, הרג במלחמה (בין אם על פי דיני המלחמה במהלך קרב או כפשע מלחמה), המתת חסד והוצאה להורג, בהתאם לנסיבות המוות. סוגי הריגה שונים אלו זוכים להתייחסות שונה בחברות אנושיות; חלקם נחשבים לפשעים, בעוד אחרים מותרים או אף מוכתבים על ידי המערכת המשפטית.
במשפט הישראלי > בעבר

בישראל, עד 2019 "הריגה" הייתה אחת העבירות במדרג עבירות ההמתה, בין רצח וגרימת מוות ברשלנות.
לפי סעיף 298 בחוק העונשין הישראלי הריגה הוגדרה כגרימה למותו של אדם במעשה או במחדל. היא הייתה שונה מרצח ביסוד הנפשי הדרוש להוכחה משפטית. על מנת להאשים בהריגה היה להוכיח מודעות בפועל או עצימת עיניים, אך לא כוונה תחילה. תקופת המאסר המרבית בגין הריגה בישראל היא 20 שנים.
עבירת ההריגה הופעלה בטווח רחב של מקרים, החל ממקרים הדומים לרצח, בהם התביעה התקשתה להוכיח את היסוד הנפשי של רצון להמית וכלה במקרים חמורים של רשלנות. בין אלו ניתן למנות נהיגה בשכרות או תחת השפעת סמים שהסתיימו במוות, קיום מרוץ מכוניות שהסתיים במוות והסעת שוהה בלתי חוקי שהיה מחבל מתאבד, כאשר בית המשפט קובע שהיו בפני המסיע סימנים מחשידים.
במשפט הישראלי > הצורך ברפורמה בעבירות ההמתה

לא הכל שבעו נחת מההיקף הנרחב של עבירת ההריגה. נשיא בית המשפט העליון, אשר גרוניס, הוביל מהלך לצמצום תחולת עבירת ההריגה, כאשר בדיון נוסף הוביל את רוב השופטים לקביעה שנאשם בהשתתפות במרוץ מכוניות פיראטי בה נהרג אדם בתאונה בה הנאשם לא היה שותף, לא יורשע בהריגה. כחלק מנימוקיו כתב: ”עבירת ההריגה התפתחה בישראל במשך השנים לממדים כאלה שפרוסה היא כיום על מגוון עצום של מצבים. דומה שהגיעה העת להציב תמרור עצור, ואולי תמרור המחייב, ולא רק מתיר, עשייתו של סיבוב פרסה לעניין זה” ().
בשנת 2007 הוקמה על ידי שר המשפטים דניאל פרידמן ועדה בראשות מרדכי קרמניצר לבחינת רפורמה במדרג עבירות ההמתה בחוק העונשין. הוועדה הגישה את מסקנותיה בשנת 2011 ושנה לאחר מכן הפיץ משרד המשפטים תזכיר חוק בנושא, אשר התבסס על מסקנות הוועדה. עם התפזרותה של הכנסת העשרים אושר בינואר 2019 תיקון 137 לחוק העונשין, שכונה "הרפורמה בעבירות המתה". התיקון התבסס בחלקו על תזכיר החוק המקורי ושינה את מדרג עבירות ההמתה בזדון מן היסוד.
במשפט הישראלי > כיום

כחלק מהרפורמה בוטלו הסעיפים בחוק העוסקים בעבירת הרצח ובעבירת ההריגה ונקבעו סך הכל 5 עבירות המתה בדרגות חומרה שונות:
גרימת מוות ברשלנות - התנהגות רשלנית שגרמה באופן בלתי מודע למותו של אדם.
המתה בקלות דעת - הריגתו של אדם מתוך מודעות למעשה, כאשר ההורג לא רצה לגרום למותו של הקרבן אך נטל סיכון בלתי סביר שתוצאה זו תתממש. העונש המרבי על עבירה זו הוא 12 שנות מאסר.
המתה באחריות מופחתת - רצח או רצח בנסיבות מחמירות שנעשה לאחר התעללות ממושכת של הנרצח כלפי הרוצח. מדרגה זו נקבעה מכיוון שרצח כזה נחשב לפחות חמור מבחינה חברתית, ולאחר מקרים שעוררו בעבר סערות חברתיות (כגון פרשת יונתן היילו ופרשת כרמלה בוחבוט). העונש המרבי על המתות אלו הוא 15 שנות מאסר. כמו כן הוסדר דינו של רצח שבוצע מתוך הפרעה נפשית או שכלית, או לאחר התגרות, ונקבע שהעונש המרבי על רצח כזה הוא 20 שנות מאסר.
רצח - הריגתו של אדם מתוך מודעות למעשה וכוונה לגרום למותו או אדישות כלפי האפשרות שימות. בסעיף זה בוטלה הדרישה ל"כוונה תחילה" מתוך הבנה שגם הריגת אדם מתוך אדישות נחשבת כרצח. העונש המרבי על עבירת הרצח הוא מאסר עולם, אך זה אינו עונש חובה, וניתן לתת עונש מאסר נמוך ממנו.
רצח בנסיבות מחמירות - הריגתו של אדם מתוך מודעות למעשה וכוונה לגרום למותו או אדישות כלפי האפשרות שימות, כאשר הנסיבות מראות על חומרה גבוהה של המעשה בעיני החברה. העונש על עבירה זו הוא מאסר עולם חובה. בין הנסיבות החמורות: רצח שתוכנן מראש; רצח בן זוג לאחר תקופה של אלימות כלפי הקרבן; רצח של עד שנועד לשבש הליך פלילי; רצח שנעשה תוך סיכון חיים נוספים ועוד.
הריגת בעלי חיים

מחוץ להקשר המשפטי, המונח הריגה מתייחס באופן כללי לגרימת מותו של יצור חי, לרבות בעלי חיים. עם זאת – חקיקה (שבצדה ענישה) קיימת בארצות מסוימות אף בנוגע להמתת חיות מסוימות, ובעיקר חיות מחמד. בישראל מתייחסים כיום בתי המשפט בחומרה לגרימת מוות לחיות בנסיבות שלא כדין. בשנת 1994 עבר חוק צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים), המגן על זכויות בעלי חיים, אולם מסייג ופוטר מהוראתו המתה במסגרת של ניסויים ולצורך מאכל. המינוח להריגת חיות כפרוצדורה רפואית הוא "הרדמה".
ראו גם

התנקשות
הערות שוליים

↑  , מתי רצח הוא רצח ומתי הוא רק הריגה?, באתר דין – עורכי דין ומידע משפטי בישראל. ‏22/05/2012
↑  דנ"פ 404/13 פלוני נ' מדינת ישראל, ניתן ב־15 באפריל 2015, סעיף 50
↑  תזכיר חוק העונשין (תיקון מס'...) (עבירות המתה ורשלנות), התשע"ב-2012, הופץ ב-12 ביוני 2012 על ידי משרד המשפטים באתר החקיקה הממשלתי
↑   חוק העונשין (תיקון מס' 137), התשע"ט-2019, במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת
↑   סעיף 301ג לחוק העונשין, ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט
↑   סעיף 301ב לחוק העונשין, ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט
↑   סעיף 300(א) לחוק העונשין, ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט
↑   סעיף 301א לחוק העונשין, ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט
↑  קובי מנדל‏, הרג את הכלב לעיני בתו ונשלח למאסר, באתר וואלה, 19 ביולי 2009
אחיה ראב"ד, הפורץ שחט את הכלב - ונשלח לשנתיים מאסר, באתר ynet, 28 באוקטובר 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565423405171  BNE: XX525412  BnF: cb13318866c (data)  LCCN: sh85061743
כרוב

ערך זה עוסק בסוג של ירק. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| כרוב הגינה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו־פסיגיים
סדרה:: צלפאים
משפחה:: מצליבים
סוג:: כרוב
מין:: כרוב הבר
תת־מין:: כרוב הגינה
שם מדעי
 Brassica oleracea capitata ‏לינאוס, 1753
| --- | --- |
 ערך תזונתי ל-100 גרם
 
 מים:  92.18 ג'
 
 קלוריות:  25 קק"ל
 
 חלבונים:  1.28 ג'
 פחמימות:  5.8 ג'
 שומן:  0.1 ג'
 
 ויטמינים:  ‏
  ‑ ויטמין A:  5 מק"ג
  ‑ ויטמין B1:  0.061 מ"ג
  ‑ ויטמין B2:  0.040 מ"ג
  ‑ ויטמין B3:  0.234 מ"ג
  ‑ ויטמין B6:  0.124 מ"ג
  ‑ ויטמין C:  36.6 מ"ג
 
 ברזל:  0.47 מ"ג
 סידן:  40 מ"ג
 מגנזיום:  12 מ"ג
 זרחן:  26 מ"ג
 אשלגן:  170 מ"ג
 נתרן:  18 מ"ג
 סיבים תזונתיים:  2.5 ג'
 
 מקור: משרד החקלאות האמריקני
כרוב (כרוב הגינה, Brassica oleracea capitata; מיוונית: Κραμβη, 'קְרָאמְבֶּה') הוא אגד עגלגל וצפוף של עלי צמח 'כרוב הגינה' ממשפחת המצליבים המשמש כירק מאכל נפוץ. הכרוב מופיע במגוון צבעים וצורות, כשהנפוצים מתוכם הם הכרוב הלבן, שצבעו נוטה לירוק בהיר, והכרוב הסגול שמכונה לעיתים קרובות "כרוב אדום". שני המופעים קרובים זה לזה בטעמם (עיטן/היטן).
הכרוב ניתן לאכילה כשהוא נא, מבושל או כבוש. מן הכרוב ניתן גם להפיק מיץ הנסחט מן העלים ומשמש מקור תזונה. הכרוב מכיל ויטמינים רבים, במיוחד ויטמין C וויטמין K.
הכרוב נחשב במשך אלפי שנים כירק בסיסי במטבחים באזורי האקלים הממוזג ברחבי אירואסיה, מהמטבחים של מזרח אסיה ועד לאלו של מערב אירופה. היות שהכרוב משתמר היטב לאורך זמן, השימוש בו היה פופולרי במיוחד בתקופות החורף. כך למשל מנה יומית של כרוב כבוש מנעה מחלות מימאים בתקופת ההפלגות הארוכות של ספינות המפרש. גם בסין האכילו בכרוב את מיליוני הפועלים שבנו את החומה הסינית.
מלבד הכרוב, זנים נוספים של המין Brassica oleracea הם כרובית, ברוקולי, כרוב הקלח וכרוב ניצנים.
כרוב סיני, למרות הדמיון בשמו, שייך למין אחר (Brassica rapa) במשפחת המצליבים, אליו משתייכת גם הלפת.
גידול

שני סוגים של זני כרוב משמשים בחקלאות:
זנים מבכירים אשר מבשילים תוך 50 יום. הזנים המבכירים הם בעלי ראשים קטנים וחיי מדף קצרים ועל כן מיועדים לצריכה מיידית.
זנים מאפליים אשר מבשילים תוך 80 ימים ויש להם ראשים גדולים. זנים אלו מחזיקים זמן רב ושמשו כירק שכיח בחורף עוד לפני המצאת המקרר.
הזמן מזריעה לקטיף תלוי במזג האוויר ובזן. בניסוי על 22 זנים שנערך באוהיו נמצאו זמנים מזריעה לקטיף שנעו בין 62–112 ימים.
את הכרוב ניתן להנביט קודם בחממה או לזרוע מיידית בגינה. הצמח זקוק לקור יחסי ועל כן עונות גידול באביב ובסתיו מצליחות יותר מגידולים של אמצע הקיץ.
שימוש בכרוב שלא למאכל

ניתן להשתמש במיץ כרוב אדום כאינדיקטור pH בניסויי מדע המתאימים לילדים. הצבען האדום אנתוציאנין משנה את צבעו בהתאם לחומציות של התמיסה שבה הוא מעורב. הכנת האינדיקטור נעשית באמצעות הרתחת כרוב אדום קצוץ עם מים עד לכיסויו במשך כ-10 דקות על אש נמוכה.
שימוש מקובל נוסף בעלי כרוב הוא לטיפול בגודש בשדיים.
גלריית תמונות

מבט מקרוב על חתך רוחב ב'כרוב אדום'
דוכן 'כרוב לבן' בשוק
כרוב סגול
הערות שוליים

↑  Planting Date and Genotype Effects on Fresh Market/Slaw and Kraut Cabbage Yield and Head Traits in Ohio in 2002, Matthew D. Kleinhenz and Nate Honeck, The Ohio State University
↑  ד"ר אבי סייאג: קסם כרוב משנה צבעים, באתר מכון דוידסון, ‏2025-02-13
↑  התמודדות עם גודש בשדיים, בית החולים רמב"ם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293772205171  GND: 4484627-7  LCCN: sh85018548  NDL: 00567090  NKC: ph182417
לאה שקדיאל

| --- | --- |

לאה שקדיאל, 2020
 לידה:  1951 (בת 74 בערך) ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת בר-אילן  צייטלין 
 מספר צאצאים:  3 
 
הרבנית לאה שקדיאל (נולדה ב- 31 ביולי 1951) היא אשת חינוך ופעילה חברתית.
ביוגרפיה

לאה שקדיאל (מנדלבוים) נולדה בירושלים למשפחה דתית-ציונית. בעלת תואר ראשון בספרות אנגלית וספרות צרפתית מאוניברסיטת בר-אילן. בוגרת מכון "כרם" להכשרת מורים לחינוך יהודי-הומניסטי.
לימדה עברית, ספרות עברית, יהדות, תנ"ך, תושב"ע, היסטוריה של עם ישראל ומחשבת ישראל במסגרות שונות, ובהן: תנועת "יהודה הצעיר", אולפן הקיץ של האוניברסיטה העברית בירושלים והתיכון ליד האוניברסיטה בירושלים, וכן במוסדות חינוך בדרום, ובהם: מכינת "הנגב" במדרשת בן-גוריון, מדרשת באר, תיכון סביבתי שדה בוקר, תיכון ספיר בירוחם, במדרשה הישראלית למנהיגות חברתית "נחשון" ובמכינת ערבה חצבה.
עברה לירוחם ב-1978 במסגרת גרעין "משמיע שלום" להתיישבות דתיים בתחומי הקו הירוק. השקפת עולמה רואה פשרה טריטוריאלית בארץ ישראל, ושלום בין העמים, כמצווה דתית חשובה יותר מהתיישבות בכל שטחי יהודה והשומרון וחבל עזה. הייתה נשואה לד"ר משה שמואל לנזמן (נפטר בינואר 2024). אם לשלושה ילדים. אחד מבניה הוא הבמאי צבי לנזמן.
חברותה במועצה הדתית

בינואר 1986 נבחרה שקדיאל לחברות במועצה הדתית של ירוחם, אך שר הדתות זבולון המר ביטל את בחירתה בנימוק שנשים אינן יכולות לכהן בתפקיד זה. בראשית 1987 הגיע העניין לבית המשפט העליון ביושבו כבג"ץ. את המדינה ייצג עורך הדין מני מזוז ואת שקדיאל עורכי הדין נטע זיו ויהושע שופמן מהאגודה לזכויות האזרח. בג"ץ החליט בפסק דין תקדימי שהתקבל פה אחד לטובתה של שקדיאל. בהרכב השופטים ישבו מרים בן-פורת, מנחם אלון ואהרן ברק. בשנת 1988 הייתה האישה הראשונה בישראל שכיהנה במועצה דתית, בעקבות הכרעת בג"ץ. מקרה זה יצר פולמוס רחב בציונות הדתית סביב שאלת היכולת של נשים להנהיג. תנועת נאמני תורה ועבודה גיבתה את לאה שקדיאל והובילה שיח רעיוני התומך ביכולתן של נשים להיות חברות במועצה דתית.
הסמכה לרבנות

בספטמבר 2019 הוסמכה שקדיאל לרבנות על ידי בית המדרש "הראל" בירושלים - בית מדרש ללימודי רבנות לגברים ונשים שהוקם על ידי הרב הרצל הפטר, והיא נמנית עם הנשים המועטות שהוסמכו לרבנות אורתודוקסית.
פעילות פוליטית וציבורית

כיהנה כחברת הנהלת האגודה לזכויות האזרח, פעילה במחסום Watch, במסל"ן (מרכז סיוע לנשים בנגב), ובמחויבות לצדק ולשלום (כולל בעניין הבדואים).
בשנת 1992 הקימה את מפלגת התקווה יחד עם צ'רלי ביטון. המפלגה התמודדה בבחירות לכנסת השלוש עשרה ולא עברה את אחוז החסימה.
יחד עם דבי גולן הקימה בירוחם את פרויקט "תעודת זהות" להעצמה קהילתית באמצעות תיעוד היסטורי עצמי. במסגרת בית הספר למנהיגות חינוכית פיתחה מודל ליישום פדגוגיה פמיניסטית בישראל. לימדה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב במסגרת הכשרת מורים, ובמכון שכטר ללימודי היהדות במסגרת המסלול ללימודי האישה וחקר המינים, וכן עסקה בהדרכת מורים בנושא שוויון מגדרי בחינוך.
מתשס"ג מלמדת במכינת הנגב הקדם צבאית בשדה בוקר. מתשס"ד מלמדת גם במכללת ספיר בשער הנגב. מתשס"ח מלמדת גם סטודנטים מחו"ל באוניברסיטת בן-גוריון, וכן צעירים חברי גרעין "בינה בשכונה" בבאר שבע, במכינת אדרת, במכינת הנגב שבמדרשת בן-גוריון, במכינת עמיחי שבקבוץ כרמים וכן במכינת נחשון, הממוקמת הן בקיבוץ שובל, הן בשדרות והן במצודת יואב. בנוסף, מלמדת במכינה הקדם צבאית הנגב שלוחת חולית, ובמכינת ערבה פארן.
בשנת 2009 הוענק לה פרס יגאל אלון למעשה מופת חלוצי.
מאמרים נבחרים

“Dialogue as an Opportunity for Spiritual Growth” - on dialogues with Palestinians as a Jewish issue, in: Israel-Palestine - The Quest for Dialogue, eds. Haim and Rivca Gordon, Orbis Books, 1991, pp. 43-58
המאמר תורגם לאיטלקית ופורסם תחת הכותרת:
“Una Posizione Sionista e Religiosa per il Dialogo: il Dialogo come Opportunita
di Crescita Spirituale”. Lo specchio dell’altro, a cura di Janiki Cingoli e Aryeh Yaari. Baldini&Castoldi, 1993, pp. 247-260
“The Straightforward, the Comfortable, and the Conflicted” (a critical review of
three books on women rabbis) Nashim 1, a journal of Jewish women’s studies and gender issues, winter 1998
"כדאי להפריד, אבל בעצם למה? על הפרדה בין המינים בבתי ספר תיכוניים בישראל", עין טובה - דו-שיח ופולמוס בתרבות ישראל, ספר יובל למלאת עי"ן שנים לטובה אילן, עורך: נחם אילן, הוצאת הקיבוץ המאוחד ונאמני תורה ועבודה, 1999. תקציר פורסם באתרוג, כתב עת לענייני חינוך, יהדות וחברה, גיליון 8, יולי 2000
"פמיניזם כתיקון ה/עולם", רבגוני 3 – בין איש לאשה: מגדר, יהדות ודמוקרטיה, עורכת: רחל אליאור, מכון ון ליר, ספטמבר 2000, עמ' 36–40
וכן בתרגום לאנגלית של פרסום זה (2004):
“Feminism as Tikkun ha / Olam”, in:
Men & Women: Gender, Judaism & Democracy, ed. Rachel Eli-or, The Van Leer Jerusalem Institute / Urim Publications, pp. 97-111
"הצעת חלופות לחינוך פמיניסטי בישראל", בתוך: צמתים – ערכים וחינוך בחברה הישראלית, עורכים: יעקב עירם, שמואל שקולניקוב, יונתן כהן, אלי שכטר, משרד החינוך והתרבות, 2001, עמ' 522–555
"הבנייה חברתית של מצוקות נשים", בתוך: להיות אישה יהודיה, קובץ שני (דברי הכנס הבינלאומי השני "אישה ויהדותה"), עורכת: מרגלית שילה, קולך – פורום נשים דתיות, ואורים הוצאה לאור, 2003, עמ' 339–347
“Women of the Wall: Radical Feminism as an Opportunity for a New Discourse in Israel”, in: Hanna Naveh (ed.), Women’s Time, New Studies from Israel, Part II – Israeli Family and Community, Special Issue of The Journal of Israeli History – Politics, Society, Culture, vol. 21, numbers 1 / 2, Spring/Autumn 2002, pp. 126-163. Also published as a book, Valentine – Mitchell Press
ובעברית: "קבוצת נשות הכותל: פמיניזם רדיקלי כהזמנה לשיח ישראלי חדש?", בתוך: מערבולת הזהויות: דיון ביקורתי בדתיות ובחילוניות בישראל, מכון ון ליר / הוצאת הקיבוץ המאוחד, עורכים: יוסי יונה ויהודה גודמן, 2004, עמ' 277–315
"צבא של נשים לומדות תורה", על תהליכי הבניית זהות במדרשות "הסדר" לבנות דתיות. גדיש, שנתון לחינוך מבוגרים, כרך ט' 2004, עורכים: ד"ר פאול קורמאייר ועידו בסוק, משרד החינוך והתרבות, עמ' 227–245
ובגרסה אנגלית:
“An Army of Women Learning Torah”, in: Gender, Religion and Change in the Middle East: Two Hundred Years of History, eds. Inger Marie Okkenhaug and Ingvild Flaskerud, Berg Publishers, Oxford UK, 2005, pp. 155-156
הערות שוליים

↑  רוב מטעמים ורוח נדיבה : קובץ כתבי חברות וחברים לכבוד יום הולדת השבעים של לאה שקדיאל, ירוחם: עמותת עתיד במידבר, 2022, עמ' 7
1 2  לאה שקדיאל (39) נשואה + 3 בעלת תואר ב.א, מעריב, 10 באוקטובר 1990
↑  רותי סיני, לאה שקדיאל מאשימה חבריה באליטיזם, באתר הארץ, 26 בפברואר 2006
↑  CD,M 153Q87
↑  השופט אלון מתייחס בהרחבה לפסק הדין בספרו "מעמד האישה - משפט ושיפוט, מסורת ותמורה", הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005
↑  ד"ר יחזקאל כהן, נשים בהנהגת הציבור- המחלוקת על חברות נשים במועצה הדתית, באתר נאמני תורה ועבודה, ‏תשנ"א
↑  מודעת בחירות של מפלגת התקווה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007524424805171  ISNI: 0000 0000 5424 0158  LCCN: nr92022331   WorldCat (עם LCCN): nr92-022331
יעקב השקרן

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  יורק בקר
 שפת המקור:  גרמנית
 סוגה:  שואה
 נושא:  מלחמת העולם השנייה 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1969
 מספר עמודים:  220
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  עם עובד
 תאריך:  1979
 תרגום:  רות גורן
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001852128
 
יעקב השקרן (בגרמנית: Jakob der Lügner) הוא ספר עלילתי בנושא השואה, מאת הסופר הגרמני-פולני-יהודי יורק בקר. הספר ראה אור בשנת 1969, בשפה הגרמנית, אם כי נועד במקורו להיות תסריט קולנועי. הספר תורגם לעברית ויצא לאור בעברית בשנת 1979, במסגרת ספריה לעם של הוצאת עם עובד. הסיפור הוא סיפור דרמטי המתובל בהרבה הומור שחור ובציניות.
דמות המספר

דמות המספר בספר יעקב השקרן, היא דמותו של גבר ששמו לא מדווח. הוא גר בגטו לודז', יחד עם גיבורי העלילה, ובסוף הספר מגורש יחד אתם אל מחנה השמדה. לדמות המספר אין תפקיד פעיל בהשתלשלות אירועי העלילה והוא מדווח עליה לצד דיווח על דעותיו ורגשותיו. הסופר מקפיד להסביר כיצד כל פרט בעלילה נודע למספר, בין אם בצפייה במאורעות בעת שקרו, בין אם משמיעה מעדים בסמיכות לזמן האירועים, בין אם מווידויו של יעקב במחנה ההשמדה, אחרי תומה של העלילה, ובין אם מחקירות שונות שערך לאחר סוף מלחמת העולם השנייה. כל זאת, למרות שבפתיחת הגרסה הגרמנית של סרט הקולנוע, כתוב במפורש, שהסיפור עליו הוא מבוסס אינו אמיתי.
את הרעיון לדמות שאב בקר מאביו, ניצול מחנה הריכוז זקסנהאוזן. במחנה שמע סיפור מפיו של חבר על אדם שהצליח להסתיר רדיו באחד מניטאות פולין. העונש על עבירה זו היה מוות, אך איש זה הצליח להעלות את המוראל בגיטו בהפיצו את הידיעות על נסיגת הנאצים החל משנת 1943 ואילך. בספר ובסרט שינה מעט בקר את הסיפור והפך את הרדיו לדמיוני.
עלילה

גיבור הסיפור, יעקב חיים, הוא קונדיטור לשעבר, שכמו תושבים רבים אחרים של הגטו, שבו שורר רעב, הוא עוסק בעבודה עבור הצבא הגרמני בתמורה למזון המחולק במקום. יעקב עובד, יחד עם דמויות נוספות בסיפור, בהעמסת משאות על רכבות. לבד ממחסור במזון, חסר בגטו גם מידע על הקורה מחוץ לחומותיו.
הגרמנים מונעים כניסת עיתונים לגטו ואוסרים בתכלית האיסור החזקת מקלטי רדיו. יעקב מספר לחבריו הקרובים על חדשה ששמע מהרדיו שבמפקדת האס אס הממונה על שמירת הגטו, כאשר הזדמן אליה בטעות. אך ידידיו אינם מבינים אותו כראוי ובין יום כל הגטו חושב שליעקב יש מכשיר רדיו המוחזק בהיחבא. רבים מתושבי הגטו דורשים מיעקב עדכוני חדשות. הבולט בין אנשים אלה הוא הספר לשעבר, קוולסקי הנודניק, שעוד לפני המלחמה, כל אחד משניהם ניסה לנצל את האחר. אולם, חלק אחר מתושבי הגטו, שהבולט בהם הוא השחקן לשעבר פרנקפורטר, מנסים להשתיק את יעקב מפחד שהגרמנים יערכו מבצע חיפוש נרחב אחרי מקלט הרדיו.
יעקב נאלץ לקבץ חדשות ממקורות שונים בגנבה ובעיקר לבדות חדשות. לפי הבדיות של יעקב, המלחמה קרובה לסופה והגרמנים מצויים בתבוסה ובנסיגה. הבדיות של יעקב מעודדות את תושבי הגטו, מפחיתות את כמות המתאבדים היומית וגורמות לתכנן תוכניות לזמן שאחרי המלחמה, למצוא טעם בפעילות רומנטית וכיוצא בזה. אולם, עם בוא הגירוש ההמוני אל מחנות ההשמדה, השקר נחשף ותושבי הגטו כועסים על יעקב.
עיבודים

"יעקב השקרן" כלל לא יועד לצאת כספר בתחילה. יורק בקר היה תסריטאי בחברת ההפקה הלאומית לקולנוע של גרמניה המזרחית (דפ"א). הוא ביקש להציג הסיפור על הרדיו והגטו ששמע מאביו כסרט, והגיש מתווה לתסריט בפברואר 1965. במקור, הגטו היה אמור להיות משוחרר על ידי הצבא האדום, אך סגן-שר התרבות וילפריד מאס המליץ על סוף ריאליסטי יותר, שכן שום גטו לא ניצל כך. האולפן החל ללהק שחקנים, אך העבודה על הסרט הופסקה בקיץ 1966, חצי שנה לאחר שמפלגת האיחוד הסוציאליסטי גינתה את תעשיית הקולנוע כחתרנית ופוגעת בקומוניזם. "יעקב השקרן" עצמו לא היה בעייתי מבחינה פוליטית, אך הבמאי המיועד פרנק באייר הוכנס לרשימה השחורה, ומיזמים רבים בוטלו בגלל הפגיעה בהכנסות שגרם הצנזור של רוב הסרטים שנועדו לצאת באותה השנה.
רק בעקבות ביטול הסרט, החליט יורק בקר להפוך את התסריט לספר, שיצא ב-1969. ההצלחה הרבה שנחל "יעקב השקרן" מבית ומחוץ, גם בגרמניה המערבית, השיבה את תשומת הלב הממסדית אל הרעיון המקורי לסרט. ב-1972 אושר ליורק בקר ולבאייר לחזור אל המיזם, והסרט "יעקב השקרן" בהפקה מזרח גרמנית-צ'כוסלובקית יצא לאקרנים בדצמבר 1974. הוא זכה לפרס דב הכסף לשחקן הטוב ביותר בברלינאלה והיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
ב-1999 יצא עיבוד קולנועי נוסף ל"יעקב השקרן", הפעם בהפקה אמריקנית, בכיכוב רובין ויליאמס. הסרט השני זכה לביקורות שליליות רבות וזיכה את ויליאמס במועמדות לפרס פטל הזהב.
הרומן עובד גם למחזה והועלה על בימות שונות ברחבי העולם. בישראל הועלה המחזה לראשונה בפסטיבל עכו ב-1989, ושוב ב-2005 בתיאטרון חיפה בעיבודו של נוריאל טוביאס.
הערות שוליים

1 2  יהושע ויגודסקי, הכזב שאיכזב, מעריב, 9 באפריל 1972
↑  ג'ונתן סטיל, סופר "הגרדיאן", ימיו האחרונים של גיטו לודג' בסרט מזרח גרמני, מעריב, 24 ביולי 1975
↑  רולי רוזן, פשוט יורק בקר - יורק בקר, השבוע בביקור בארץ, לא מתלהב משאלות בעניין זהותו, כל העיר, 1 בדצמבר 1989
↑  מזרח־גרמניה מאשרת – ומוסקבה פוסלת, על המשמר, 5 ביוני 1975
↑  ציפי שוחט, יעקב השקרן, באתר הארץ, 25 בינואר 2005
↑  ניר נתן, לוס אנג'לס, ‏חורף 99' בקולנוע, באתר גלובס, 24 באוגוסט 1999
↑  שקספיר, אנשטיין ויעקב השקרן בפסטיבל אוויניון, על המשמר, 15 באוגוסט 1976
↑  שוש אביגל, הישרדות - ־יעקב השקרן־ על־פי יורק בקר, בבימויו של שולי כהן, חדשות, 18 באוקטובר 1989
שרית פוקס, צחוק בגטו, מעריב, 20 באוקטובר 1989
↑  מיכאל הנדלזלץ, הצגה עילגת, באתר הארץ, 7 במרץ 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4378997-3  VIAF: 199877960   WorldCat (עם VIAF): 199877960
אמריקן פאי מציגים: ספר האהבה

| --- | --- |

עטיפת הסרט
 בימוי:  ג'ון פוטץ'
 הופק בידי:  מייק אליוט
 תסריט:  דייוויד ה. סטיינברג
 עריכה:  ג'ון גילברט 
 שחקנים ראשיים:  באג הול ברנדון הארדסטי קווין מ. הורטון בת' ברס מלאני פאפליה ג'ניפר הולנד ג'ון פטריק ג'ורדן רוזנה ארקט יוג'ין לוי
 מוזיקה:  דייוויד לורנס
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  סרטי יוניברסל 
 חברה מפיצה:  סרטי יוניברסל
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, ישירות לווידיאו 
 הקרנת בכורה:  22 בדצמבר 2009
 משך הקרנה:  94 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט נעורים, קומדיה רומנטית 
 תקציב:  7 מיליון דולר
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
אמריקן פאי מציגים: ספר האהבה (באנגלית: American Pie Presents: The Book of Love) הוא סרט קומדיית נעורים משנת 2009 שיצא ישירות ל-DVD.
תקציר העלילה

קודי, אחיו הקטן של רוב, מעלה סרטון מביך שלו לרשת. דיינה, חברה של נייתן מחליטה להתנזר מסקס עד לחתונה. במהלך מסיבה של הלימודים רוב מנסה להגיד להיידי שהוא מאוהב בה ובטעות גורם לשריפת הספרייה. למחרת במהלך ניקיון הספרייה רוב מוצא את התנ"ך של האהבה. הוא מראה את הספר לחבריו והם מגלים שהספר הוא בגדר אגדה שעוברת שנים ברחבי הקמפוס. הם מחליטים לנסות לשקם את הספר ומחליטים לחפש את כל האנשים שכתבו אותו וכך הם מגיעים לנח לוינשטיין.