stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פלורין איטלקי

.
פלורין זהב מ-1347. פלר דה ליס בצד אחד (משמאל) ויוחנן המטביל מצידו השני (מימין)
פלורין איטלקי או, פשוט, פלורין (באיטלקית: Fiorino, מילולית: פרח קטן; בספרות הרבנית כונה פרחים) היה מטבע שנטבע בפירנצה בין השנים 1252 ו-1523. בתקופה זו היה המטבע, יחד עם הדוקט הוונציאני (שהיה שווה-ערך לו), הילך חוקי בכל רחבי אירופה. היה זה ההילך הראשון ממנו נטבעה כמות מספיק גדולה של מטבעות, שאיפשרה הפיכתו לבעל משמעות בכלכלה העולמית. תפוצתם של סניפי בנקים מפירנצה ברחבי העולם הפכו את המטבע להילך העיקרי בסחר הבינלאומי. ערכו של המטבע ועיצובו כמעט ולא השתנו לאורך השנים. פלורין זהב (fiorino d'oro) היה עשוי מ-54 גריין זהב טהור. המטבע שימש כתקן, אמת מידה אחידה לחליפין וערכם של מטבעות שונים נקבע ביחס אליו. כך, בעוד שבשעת הפקתו היה שוויו זהה ללירת כסף אחת, ב-1500 שולמו תמורתו שבע לירות, דבר המשקף את קצב האינפלציה.
במהלך המאות ה-14 וה-15 טבעו כ-150 ישויות מדיניות שונות באירופה גרסה משלהן לפלורין. בהן הפורינט של ממלכת הונגריה, הגילדר ההולנדי (ששמו קוצר מ"פלורין זהב", guilder florin בהולנדית, ל-"מוזהב" בלבד), הגולדן של נסיכויות גרמניה השונות ושל אוסטריה, הזלוטי הפולני (שגם פירוש שמו הוא "מוזהב") ועוד. מדינות קולוניאליות אלה טבעו גרסאות מקומיות של פלורין במושבותיהן מעבר לים. במאה ה-15 אומץ ה"רייכסגולדן" (גרמנית: Reichsgulden) כהילך החוקי של האימפריה הרומית הקדושה.
פורינט הונגרי מהמאה ה-15, לסלו הקדוש בצד שמאל ושלט האצולה של ממלכת הונגריה מימין
על המטבע הפלורנטיני המקורי נטבעו פלר דה ליס (פרח החבצלת, שהקנה למטבע ולעיר פירנצה את שמם) בצד אחד ודמותו של יוחנן המטביל, עוטה אדרת שיער, בצדו השני. במהדורות שונות הוחלף ה"פלר דה ליס" בסמל הרלדי של הישות המנפיקה. גם דמותו של יוחנן המטביל הוחלפה בגרסאות מקומיות לקדוש הפטרון של הישות המנפיקה, כגון לסלו הקדוש, מלכהּ של הונגריה ופטרונה על הפורינט.
לקריאה נוספת

The economy of Renaissance Florence מאת Richard A. Goldthwaite
הערות שוליים

↑  על מנת לסבר את האוזן, בערכי אפריל 2010 שווי כמות זהב זו היא כ-130 דולר ארצות הברית
↑  לירות הכסף היו הבסיס לכלכלה היום-יומית של פירנצה
ורה פדייבה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 בספטמבר 1906 טמבוב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  15 באפריל 1983 (בגיל 76) סנקט פטרבורג, ברה"מ 
 שם לידה:  Вера Николаевна Замятина 
 ענף מדעי:  מתמטיקה, אלגברה לינארית 
 מקום קבורה:  בית הקברות בקומארובו 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרצן (1928)  אוניברסיטת סנקט פטרבורג (1930) 
 מוסדות:  St. Petersburg Department of Steklov Institute of Mathematics of Russian Academy of Sciences (1942–1983)  Institute of Problems of Mechanical Engineering (1930–1934) 
 פרסים והוקרה:  פרס ברית המועצות (1981)  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדליה על הגנת לנינגרד  מדליה על גבורת העמל 
 בן או בת זוג:  Dmitry Faddeev 
 צאצאים:  Ludvig Faddeev 
 
ורה ניקולאבנה פדייבה (ברוסית: Вера Николаевна Фаддеева;‏ 1906 – 1983) הייתה מתמטיקאית סובייטית שעבדה בין השנים 1930 עד 1980 ועסקה במתמטיקה ליניארית. פרסמה עבודות רבות בסביבות שנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20 וזכתה במספר פרסים מדעיים. לאורך השנים פרסמה מאמרים רבים גם ביחד עם בעלה, דימיטרי קונסטנטינוביץ' פדייב. פדייבה נחשבת למתמטיקאית חשובה שרעיונותיה משמשים בסיס למתמטיקה בימינו.
מחקר וקריירה

בשנת 1927, בגיל 21, התקבלה לפקולטה לפיזיקה ומתמטיקה במוסד הפדגוגי בלנינגרד, אך שנה לאחר מכן עברה לאוניברסיטת לנינגראד וסיימה את לימודיה שם בשנת 1930 בהיותה בת 24.
בין השנים 1930-1934 עבדה במועצה למידות ומשקולות בלנינגראד, כשבמקביל בין השנים 1933 ל-1934 עבדה כחוקרת במכון לסייסמולוגיה של האקדמיה למדע בברית המועצות, בלנינגראד.
בשנת 1935 החלה מחקר במכון להנדסה בלנינגראד שם חקרה במשך שלוש שנים.
בשנת 1942 מונתה כחוקרת זוטרה במכון סקלטוב למתמטיקה, שם עבדה לאורך שאר הקריירה שלה. מיד לאחר התחלת עבודה במכון, באותה שנה, נאלצו ורה ומשפחתה לברוח מהעיר בזמן הפלישה של גרמניה הנאצית ללנינגראד. פדייבה ומשפחתה גרו בעיר קאזאן במשך כשנתיים, ואחריהן שבו לביתם.
בשנת 1949, פרסמה שניים מהמאמרים החשובים ביותר שלה: " The method of lines applied to some boundary problems" ו-" On fundamental functions of the operator X". מחקרים אלו דנים בבעיות בתחום המתמטיקה הליניארית, ומסקנותיהם מיושמים עד היום בתחום זה.
בשנת 1951, בגיל 45, מונתה לראש מעבדה חישובית במכון סקלטוב, תפקיד שהחזיקה עד סוף שנות עבודתה. פדייבה המשיכה לעבוד עם בעלה במכון ולחקור פונקציות מתמטיאות ומשוואות.
בשנת 1980 הכינה את המחקר האחרון שלה שעסק באלגברה ליניארית בנוסחאות מחשב, אך לא הספיקה לערוך את החישובים והמאמר פורסם בשנת 1984.
לאורך הקריירה שלה פרסה פדייבה למעלה מ־40 מאמרים לבדה וכ20 מאמרים ביחד עם בעלה.
ורה פדייבה נפטרה 15 באפריל 1983, בהיותה בת 76.
משפחתה

פדייבה נולדה ב־20 בספטמבר 1906 למתמטיקאי ניקולאי זמיאטין, בעיר טמבוב באימפריה הרוסית (כיום רוסיה). היא התחנתה בגיל 24 עם המתמטיקאי דימיטרי פדייב, ונולדו להם שלושה ילדים, בהם לדוויג פדייב, שגדל להיות מתמטיקאי ואסטרופיזיקאי פורץ דרך.
ספרה

בשנת 1950 פדייבה הוציאה לאור ספר ביחד עם הקולגה שלה, מארק גביורין, והיה הכתב המפורסם ביותר שלה: שיטות חישוביות של אלגברה ליניארית (Computational methods of linear algebra). הספר, שהיה הראשון מסוגו בתחום, תיאר את האלגברה הליניארית, הציע פטרונות לפטירת משוואות ליניאריות והסביר את החישוב של השורש הריבועי. בשנת 1959 תורגם ספרה של פדייבה למספר שפות ותפס תאוצה והפשעה רבה במערב ובשנת 1960 הורכב ונכתב מחדש, בשנה זו זכתה ורה בפרס המדיני של ברית המועצות למדע על הספר. 3 שנים לאחר מכן פורסם הספר המחודש באנגלית.
הערות שוליים

1 2 3 4  Vera Nikolaevna Faddeeva - Biography, Maths History (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007275882805171  PLWABN: 9810592270705606  BnF: cb124713924 (data)  GND: 128055693  ISNI: 0000 0001 1569 8366  LCCN: n83223145  NKC: mub20181015574  NTA: 074819569  SUDOC: 08673766X  VIAF: 49324329   WorldCat (עם VIAF): 49324329 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ורה פדייבה".
ויאקום

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 בורסה:  נאסד"ק (VIA)  נאסד"ק (VIAB) 
 מייסדים:  סאמנר רדסטון 
 תקופת הפעילות:  31 בדצמבר 2005 – 4 בדצמבר 2019 (14 שנים) 
 חברת אם:  National Amusements 
 חברות בנות:  Paramount Media Networks  Paramount Parks  פרמאונט 
 מיקום המטה:  One Astor Plaza 
 ענפי תעשייה:  תעשיית התקשורת 
 מוצרים עיקריים:  תוכנה 
 הכנסות:  25,285,000,000 דולר אמריקאי (נכון ל־2020) 
 רווח תפעולי:  4,139,000,000 דולר אמריקאי (נכון ל־2020) 
 רווח:  2,422,000,000 דולר אמריקאי (נכון ל־2020) 
 מנכ"ל:  Robert Bakish 
 עובדים:  11,200 (נכון ל־2017) 
  
 www.viacom.com
 
ויאקום (באנגלית: Viacom) הייתה חברת תקשורת בינלאומית אשר בסיסה בניו יורק, ארצות הברית. עיקר עסקיה של ויאקום היו בתחום הטלוויזיה בכבלים ובלוויין ובהפצת סרטי קולנוע. התאגיד היה הבעלים של מספר רשתות שידור פופולריות, כגון MTV, CBS, קומדי סנטרל, ניקלודיאון ו-Showtime. יושב ראש החברה עד מותו היה סאמנר רדסטון.
ב-2005 תאגיד ויאקום המקורי התפצל והפך לתאגיד CBS, המתמקד בהפקת התכנים הטלוויזיוניים, בעוד ש"תאגיד ויאקום החדש" (New Viacom Corp.) התמקד בעסקים הרווחיים יותר, הגדלים במהירות רבה יותר, של התאגיד המשותף, כגון MTV והפצת סרטי הקולנוע. עם זאת, רדסטון הוא עדיין בעל השליטה בשני התאגידים השונים, ומיוצג בהם בשנים האחרונות על ידי בתו, שרי רדסטון.
ב-2019 מוזגו חזרה  ויאקום ותאגיד CBS ויצרו את תאגיד ViacomCBS, שמאוחר יותר שינתה את שמה לפרמאונט גלובל.
בשנת 2020 רכשה החברה הממוזגת את קבוצת ענני תקשורת הישראלית.
הליכים משפטיים נגד YouTube

כבעלי זכויות היוצרים של תוכני בידור רבים, לרבות סדרות טלוויזיה, ויאקום עקבה בדאגה בעוד שזכויות אלו הופרו לטענתה באתר YouTube. האתר, המאפשר העלאת קובצי וידאו על ידי משתמשיו, הואשם לא אחת בהפרת זכויות יוצרים על ידי גופים שונים. ויאקום הגישה רשימה בת 100,000 פריטים אשר לטענתה הוצגו באתר והפרו את זכויותיה, אם כי לאחר בדיקה חוזרת הוסרו מהרשימה מספר פריטים אשר זכויותיהם לא היו של ויאקום.
ביולי 2008 פסק שופט אמריקאי שעל גוגל למסור מידע אודות כל הצפיות של כלל הסרטונים כולל פרטי הגולשים.
ראו גם

CBS Corporation
לוגו (ערוץ טלוויזיה)
הערות שוליים

↑  אתר ViacomCBS
↑  Media Companies Blast YouTube for Anti-Piracy Policy - מאתר חדשות פוקס (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1087037271  ISNI: 0000 0000 9225 0170  LCCN: no2001041171  MusicBrainz: a6737bd1-6bba-4c3c-8085-9a14e6110282  VIAF: 301436127   WorldCat (עם VIAF): 301436127
טטרה 158 פניקס

| --- | --- |

Tatra 158 Phoenix
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  טטרה
 שנות ייצור:  2011 – הווה
 הרכבה:  צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה
 מודל קודם:  טטרה 815
 סיווג:  משאית כבדה
 אורך:  6,690 מ"מ
 רוחב:  2,550 מ"מ
 גובה:  3,240 מ"מ
 משקל:  8.35 טון  11.5 טון  13.15 טון  37.5 טון  50 טון  60 טון
 בסיס גלגלים:  1,450 מ"מ  1,980 מ"מ  2,860 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  מנועי טורבו-דיזל 6 צילינדרים, 12,900 סמ"ק המפיק 360 כ"ס (מנוע מסוג "PACCAR MX-265")  6 צילינדרים, 12,900 סמ"ק המפיק 408 כ"ס (מנוע מסוג "PACCAR MX-300")  6 צילינדרים, 12,900 סמ"ק המפיק 462 כ"ס (מנוע מסוג "PACCAR MX-340")  6 צילינדרים, 12,900 סמ"ק המפיק 510 כ"ס (מנוע מסוג "PACCAR MX-375")
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 16 מהירויות מתוצרת "ZF" (אנ')  תמסורת אוטומטית - 16 מהירויות מתוצרת "ZF" (אנ')
טטרה 158 פניקס (בצ'כית: Tatra 158 Phoenix) היא סדרה משאיות כבדות כולל משאיות סמי-טריילר מתוצרת יצרנית הרכב הצ'כית "טטרה" (באנגלית: Tatra company) אשר מיוצרת משנת 2011.
"טטרה 158 פניקס"

מנועי טורבו-דיזל מתוצרת "Paccar" (אנ') סדרה "MX".
קיבולת מכל דלק - 345 ליטר.
זווית הגישה: 31° מעלות.
"טטרה 158 פניקס" > סוגי הנעה

4x4.
6x6.
8x6.
8x8.
10x10.
תמונות

"טטרה 158 פניקס" - הגורר ממשאית סמי-טריילר
"טטרה 158 פניקס" - הגורר ממשאית סמי-טריילר
"טטרה 158 פניקס"
"טטרה 158 פניקס"
"טטרה 158 פניקס", שנת 2018
משאיות "טטרה 158 פניקס"
"טטרה 158 פניקס"
"טטרה 158 פניקס"
הערות שוליים

↑  "טטרה 158 פניקס", סמי-טריילר 6x6 tatratrucks.com/underwood/download/files/tatra-phoenix-t158
↑  "טטרה 158 פניקס" tatratrucks.com/trucks/product-catalog/tatra-phoenix
↑  "טטרה 158 פניקס", שנת 2012 tatratrucks.com/about-the-company/press-and-media/news/tatra-phoenix-receiving
↑  "טטרה 158 פניקס", הנעה 8x8 tatratrucks.com/trucks/customer-segment-catalog/construction/more-trucks/8x8
↑  "טטרה 158 פניקס", הנעה 10x10 tatratrucks.com/trucks/customer-segment-catalog/mining/more-trucks/10x10
ג'ון לואיס תומאס הבן

ג'ון לואיס תומאס הבן (באנגלית: John Lewis Thomas Jr.;‏ 20 במאי 1835 – 15 באוקטובר 1893) היה פוליטיקאי אמריקאי.
ביוגרפיה

תומאס נולד ב-20 במאי 1835 בבולטימור, מרילנד, למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1856, והחל לעסוק בכך זמן קצר לאחר מכן בקמברלנד, מרילנד. הוא גם שימש כיועץ העיר של קמברלנד בשנים 1856 ו-1857. הוא עבר לבולטימור ב-1857, המשיך בעיסוק בעריכת דין, וגם שימש כעורך דין עירוני של בולטימור מ-1860 עד 1862. הוא היה ציר לוועידה החוקתית של המדינה משנת 1863 ופרקליט המדינה מ-1863 עד 1865.
בשנת 1865, תומאס נבחר כיוניוניסט ללא תנאי לקונגרס השלושים ותשעה כדי למלא את המשרה הפנויה שנגרמה כתוצאה מהתפטרותו של אדווין ה. ובסטר וכיהן מ-4 בדצמבר 1865 עד 3 במרץ 1867. הוא היה מועמד מטעם הרפובליקנים לבחירה מחדש ב-1866 לקונגרס הארבעים, אך הפסיד בהתמודדות לסטיבנסון ארצ'ר הבן. לאחר כהונתו בקונגרס, הוא שירת כגובה המכס של נמל בולטימור מ-1869 עד 1873 ושוב מ-1877 עד 1882. הוא מת ב-15 באוקטובר 1893 בבולטימור ונקבר בבית הקברות גרינמאונט.
צ'ובשיה

רפובליקת צ׳וּבָשְׁיָה (ברוסית: Чувашская Республика, בתעתיק: צ'ובשסקיה רספובליקה, בצ'ובשית: Чӑваш Республики, בתעתיק: צ'בש רספובליקי) היא רפובליקה בפדרציה הרוסית. היא נמצאת בחלקו המזרחי של המישור המזרח אירופאי ברוסיה, בגדה המזרחית של הוולגה. הרפובליקה היא ביתו של העם הצ'ובשי.
הרפובליקה הוקמה ב-24 ביוני 1920 כאזור אוטונומי וקיבלה סטטוס של רפובליקה אוטונומית באפריל 1925.
נכון לינואר 2024 ברפובליקה התגוררו 1,167,061 תושבים.
היסטוריה

אבות הצ'ובשים היו בולגרים שהגיעו אל הוולגה וסוארים שהגיעו לאזור במהלך המאה ה-8 מצפון הקווקז. העם הצ'ובשי נוצר על בסיס חלק מהאוכלוסייה של מדינת בולגריה של הוולגה שלא קיבל את האסלאם בשנת 922. במהלך פלישת המונגולים במאה ה-13 היו באזור קרבות קשים ובסופו של דבר סופח השטח לאורדת הזהב. קיימת הערכה שבמהלך המלחמות בשנים 1361–1395 נהרגו כ-80% מהאוכלוסייה המקומית. עם החלשותה של אורדת הזהב הועבר השטח לחאנות קאזאן הטטרית. בשנת 1552 חתמה האצולה המקומית הסכם עם הרוסים על הצטרפות לרוסיה.
בין 1650 ו-1850 קיבלה רוב האוכלוסייה את הדת הנוצרית לאחר שהכנסייה הרוסית הפרבוסלבית שלחה מיסיונרים לאזור. בין 1860 ו-1914 עזבה כמחצית מהאוכלוסייה המקומית את האזור לאחר שהצאר אלכסנדר השני ביטל את הצמיתות ולאחר מכן במסגרת הרפורמות האגרריות של פיוטר סטוליפין.
בתקופת האימפריה הרוסית שטח היה חלק של גוברניית קאזאו וגוברניית סימבירסק. בתקופת ברית המועצות באזור הוקמה רפובליקה אוטונומית. בעקבות התפרקות ברית המועצות מעמדה שודרג לרפובליקה בתוך הפדרציה הרוסית.
ממשל

הרשות המחוקקת היא "המועצה המדינית של רפובליקת צ'ובשיה" שכוללת 44 חברים. בבחירות שנערכו בשנת 2021 נציגי רוסיה המאוחדת זכו ב-30 מושבים.
חוקת הרפובליקה התקבלה בשנת 2000. מאז היו כמה תיקונים.
בראש צ'ובשיה עומד ראש הרפובליקה (עד לשנת 2012 נשיא) שנבחר לכהונה של 5 שנים. הוא נבחר בבחירות ישירות. בשנת 2020 לתפקיד נבחר אולג ניקולאיב.
מבחינה מנהלית הרפובליקה כוללת 9 ערים בעלי מעמד מיוחד ו-21 ראיונים.
כלכלה

כלכלת הרפובליקה מתאפיינת בחקלאות ובתעשייה מפותחות. ענפים תעשייתיים בולטים הם הנדסת אלקטרוניקה (במיוחד תחום העברת אנרגיה) ומערכות פיקוד ושליטה.
בצ'בוקסרי פועל נמל תעופה בין לאומי. בשנת 2023 דרכו עבור כ-500 אלף נוסעים.
על נהר וולגה הוקמו נמלים להעברת סחורות ונוסעים.
דמוגרפיה

אוכלוסיית הרפובליקה הגיע לשיא של 1,345 אלף בשנת 1993 ומאז נמצאת בירידה מתמדת. נכון לינואר 2024 ברפובליקה התגוררו 1,167,061 תושבים, כ-200 אלף תושבים פחות מתקופת השיא. בערים מתגוררים כ-64.95% מכלל אוכלוסיית הרפובליקה. בעיר הגדולה - צ'בוקסרי מתגוררים כ-440 אלף תושבים.
בהתאם לתוצאות מפקד אוכלוסין 2021 של הפדרציה הרוסית הצ'ובשים מהווים כ-57.7% מאוכלוסיית הרפובליקה, הרוסים - 27.7% והטטרים - 2.4%. ירידת חלקה של אוכלוסייה הצ'ובשית שהחלה בתקופת ברית המועצות נמשכת משנת 1970 כאשר הם היו כ-70% מאוכלוסיית האזור.
רוב הצ'ובשים שייכים לנצרות אורתודוקסית (כמו רוסים).
דרור (יישוב)

| --- | --- |
דרור
גובה ממוצע: ‎587‏ מטר
תאריך ייסוד: 2010
תחום שיפוט: 3.234 דונם
 (למפת צפון הנגב מוגדלת) דרור(למפת צפון הנגב רגילה) דרור(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום דרור(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום דרור

עבודות פיתוח ביישוב, 2023
דרור הוא יישוב בהקמה, אשר עתיד לקום במקום בו שכן הכפר הבדואי הבלתי מוכר אום אל-חיראן, על אחת משלוחות הר חירן, הממוקם על הציר שבין מיתר לערד, בצפון־מזרח הנגב. כיום (2019) יש במקום גרעין התיישבות.
עד ליוני 2022 נקרא היישוב בשם הזמני "חירן" על שם ההר עליו הוא מוקם.
היסטוריה > תכנון ראשוני להקמת יישוב פרוורי

החלטת הממשלה על הקמת היישוב התקבלה בשנת 1999, ומיד אחר כך החלו מינהל מקרקעי ישראל ומשרד הבינוי והשיכון בתכנונו. בדצמבר 2001, המועצה הארצית לתכנון ולבנייה, באמצעות ועדת המשנה לנושאים תכנוניים עקרוניים (ולנת"ע), אישרה את הקמתו של יישוב פרוורי במקום ובו 2,000 יחידות דיור. באפריל 2003, החליטה המועצה הארצית להקפיא את התוכנית לבניית הישוב, לטובת הקמת יישוב גדול יותר בסמוך בשם "יתיר", על ידי חברת דנקנר השקעות שזכתה במכרז להקמתו. המשרד להגנת הסביבה החל במאבק נגד הקמת היישוב, בטענה שהיישוב יקום על חשבון שטחי יער יתיר ושטחים המיועדים לשמורת טבע. ושהוא יחסום מסדרון אקולוגי המחבר את אזור המדבר עם שפלת יהודה. ביולי 2004, לאחר הליך שנמשך מספר שנים, החליטה הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה דרום להמליץ בפני שר הפנים, אברהם פורז, על ביצוע שינויים במרחבי התכנון באזור, כך ששטחי היישובים המתוכננים "חירן" (כיום "דרור") ו"יתיר" ו"כרמית" יספחו ליישוב מיתר. צירוף שלושת היישובים החדשים למיתר נועד ליצור יישוב פרברי גדול, בו למעלה מ-10,000 יחידות דיור. ההחלטה על הקמת היישוב "יתיר" של קבוצת דנקנר לבסוף בוטלה, ותכנונה של חירן וכרמית נמשך.
ב-2012 המליצה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה להקים במקום יישוב המיועד לציבור הדתי לאומי אך היבט זה לא קיבל ביטוי רשמי בהחלטות הממשלה שעניינן הקמת וקידום היישוב, בתב"ע או באופן שיווק היישוב על ידי מינהל מקרקעי ישראל. לצורך הקמת היישוב נוסד ב-2008 גרעין התיישבות על ידי משפחות מבית המדרש לבוגרי צבא בעלי ומישיבות גבוהות נוספות, בעידודה וליוויה של תנועת אור. ב-2010 עלה הגרעין למחנה יתיר, כמחנה התאקלמות זמני, על מנת להתקרב ליעד יישוב הקבע, במרכז היישוב והכניסה המזרחית מתוכנן מתחם תיירות, נופש ופנאי ויכיל מלון וקאנטרי קלאב, מגרשי ספורט. לאחר פינוי אחרוני התושבים באום אל-חיראן, החלו ביולי 2017 העבודות להקמת חירן. בתקנון האגודה השיתופית של היישוב נכתב שהקרקעות במקום ישווקו רק ל"שומר תורה ומצוות לפי ערכי היהדות האורתודוקסית".
בינואר 2019, חתם שר הפנים אריה דרעי על צו המספח את היישוב למועצה אזורית תמר, על אף התנגדות המועצה (בין היתר מכיוון שהיישוב מתוכנן לאוכלוסייה גדולה לעומת שאר ישובי המועצה שהיקף אוכלוסייתם קטן). עד אז נמצא היישוב בתחום השיפוט של המועצה המקומית מיתר.
בנובמבר 2022 החלה בניית תשתיות היישוב.
היסטוריה > המאבק נגד הקמת היישוב

בשטח בו תוכנן היישוב היה כפר בדואי לא מוכר – אום אל-חיראן, שאותו ביקשה המדינה לפנות לטובת הקמת חירן. בשנת 2004 פנו נציגי אום אל-חיראן לבית משפט השלום בבאר שבע (ת"א 3326/04) כנגד ההחלטה להקמת היישוב, בטענה כי המדינה היא זו שקבעה את ישיבתם במקום בשנות ה-50. ביוני 2007 הרסה המדינה 30 מבתי הכפר. בשנת 2009 בית משפט השלום קבע כי העותרים לא הוכיחו רכישת זכויות במקרקעין ודחה את העתירה. הללו ערערו על פסק הדין בבית המשפט המחוזי (ע"א 1165/09), ובשנת 2011 בית המשפט המחוזי אימץ את מסקנותיו של בית משפט השלום. העותרים שבו וערערו לבית המשפט העליון. ב-2010 החליטה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה להכיר ביישוב, אולם בעקבות התערבות של משרד ראש הממשלה המועצה הפכה את החלטתה למחרת.
במאי 2015 דחה בית המשפט העליון בקשת רשות ערעור של המתגוררים במקום. השופט אליקים רובינשטיין פסק שאין לאנשי אום אל-חיראן זכויות במקום ולכן פעולות הממשלה לא הפרו את זכויותיהם. השופטת דפנה ברק ארז כתבה בדעת מיעוט שעל הממשלה לשקול שנית את הפיצוי המוצע משום שהבדואים חיו באום אל-חיראן במשך עשרות שנים כבני רשות, והציעה להקצות חלקות אדמה ביישוב החדש עבורם.
חינוך וקהילה

במתחם הגרעין המייסד מעל ל־100 ילדים בגילי 0–17, ובמקום פועלים מעון ושני גנים. תלמידי בית הספר נוסעים לבית הספר ובתלמוד תורה בסוסיא. כמו כן ילדי היישוב נהנים מפעילויות חינוך בלתי פורמלי אחר הצהריים במהלך ימות השבוע ובשבתות, תלמוד תורה ומפעילויות פנאי בחופשות. פעילות התרבות ביישוב כוללת חוגים, ערבי נשים וערבי גברים, שיחות והרצאות, ארוחות משותפות וטיולי גרעין. בנוסף לפעילות התרבות ביישוב עצמו, נהנים חברי היישוב גם מאירועי התרבות המתקיימים במועצה האזורית הר חברון ובסביבה. באוגוסט 2023 נפתחה במקום שלוחה של מוסדות בני דוד עם כמה עשרות תלמידים.
ראו גם

הר חירן
הערות שוליים

↑  אתר תנועת אור
↑  גדי גולן, ‏כרמית וחירן: התכנון התחיל, באתר גלובס, 19 באפריל 1999
↑  גדי גולן, ‏שני יישובים קהילתיים חדשים יוקמו בנגב: נוה תמרים וחירן, באתר גלובס, 2 בדצמבר 2001
שלומי שפר, המועצה הארצית אישרה את הקמת היישובים נוה תמרים וחירן בנגב, באתר הארץ, 22 בנובמבר 2001
↑  אלעזר לוין, ‏בניית חירן הוקפאה - פרויקט יתיר הוכפל ל-2,900 יחידות, באתר גלובס, 6 באפריל 2003
↑  פרוטוקול המועצה הארצית מס' 438 מיום ג' 3 ביוני 2003
↑  עופר פטרסבורג, דנקנר מוביל קבוצת משקיעים להקמת ישוב בנגב, באתר ynet, 7 בפברואר 2002
צפריר רינת, המועצה הארצית אישרה לדנקנר את הקמת יתיר: פרבר של ערד בן 1,500 יחידות דיור, באתר הארץ, 8 ביוני 2003
↑  צפריר רינת, המשרד לאיכות הסביבה נגד עיר חדשה בנגב, באתר הארץ, 3 ביוני 2003
↑  גדי גולן, ‏שטח השיפוט של מיתר יורחב ויכלול את כרמית, חירן ויתיר, באתר גלובס, 25 ביולי 2004
↑  ארז צפדיה, סרק סרק, תכנון סרק, באתר "העוקץ", 25 ביולי 2013
↑  משה גולן, ‏המדינה תהרוס כפר בדואי בנגב - ותבנה יישוב דתי-לאומי, באתר גלובס, 27 בספטמבר 2012
שי פאזונר, המועצה הארצית אישרה להרוס כפר בדואי בנגב לטובת הקמת היישוב חירן, באתר כלכליסט, 27 בספטמבר 2012
↑  תום מהגר, יפי הבלורית והתואר מקיבוץ שובל, באתר "העוקץ", 29 בינואר 2017
↑  תמי ריקליס ויונית נעמן, הרס באום אל-חיראן, אור בחירן, באתר "העוקץ", 25 בינואר 2017
↑  אפרים מיכאלי, יחודשו העבודות להקמת היישוב החדש חירן, באתר ערוץ 20, 31 ביולי 2017
↑   ג'קי חוריו אלמוג בן זכרי, תקנון האגודה השיתופית של היישוב חירן קובע כי רק יהודים יוכלו להיות חלק ממנה, באתר הארץ, 7 באוגוסט 2017
↑  אלמוג בן זכרי, דרעי הודיע על סיפוח יישוב למועצה האזורית תמר למרות התנגדותה, באתר הארץ, 24 בינואר 2019
1 2  רע"א 3094/11 איברהים פרהוד אבו אלקיעאן ואחרים נ' מדינת ישראל, ניתן ב־5 במאי 2015
↑  מיכל גרינברג,יואב שטרן, לאחר 50 שנה: המדינה הרסה 30 מבתי הכפר הבדווי הלא מוכר עתיר כדי להקים במקומו יישוב יהודי, באתר הארץ, 25 ביוני 2007
↑  ג'קי חורי, משרד ראש הממשלה התערב ומנע מוועדה מקצועית הכרה ב-2 כפרים בדוויים, באתר הארץ, 17 בנובמבר 2010
↑   שירלי סיידלר, בחברה הערבית נערכים למחאה ארצית בעקבות החלטת העליון לפנות כפר בנגב, באתר הארץ, 5 במאי 2015
↑   שירלי סיידלר, שרת המשפטים שקד: אין אפליה בהחלטת העליון לפנות את הכפר הבדואי אום אל־חיראן, באתר הארץ, 20 במאי 2015
↑  בחירן תקום שלוחה של מוסדות בני דוד, באתר ערוץ 7
| דגל ישראל מחוז הדרום |
| --- | --- | --- |
| נפות | נפת אשקלון • נפת באר שבע | מפת מחוז הדרום |
| ערים | אופקים • אילת • אשדוד • אשקלון • באר שבע • דימונה • נתיבות • ערד • קריית גת • קריית מלאכי • רהט • שדרות | מפת מחוז הדרום |
| מועצות מקומיות | חורה • ירוחם • כסייפה • להבים • לקייה • מיתר • מצפה רמון • עומר • ערערה בנגב • שגב שלום • תל שבע | מפת מחוז הדרום |
| מועצות אזוריות | אל קסום • אשכול • באר טוביה • בני שמעון • הערבה התיכונה • חבל אילות • חוף אשקלון • יואב • לכיש • מרחבים • נווה מדבר • רמת הנגב • שדות נגב • שער הנגב • שפיר • תמר | מפת מחוז הדרום |
| מועצה מקומית תעשייתית | נאות חובב | מפת מחוז הדרום |
| מועצות אזוריות שבוטלו | אבו בסמה | מפת מחוז הדרום |
| יישובים לשעבר | כרמון • נוה יאיר • אשלים | מפת מחוז הדרום |
| יישובים עתידיים | דניאל • דרור • נווה תמרים • כסיף • עבדה • מעלה אהרן • שפיר | מפת מחוז הדרום |
CONMEBOL

| --- | --- |
 
 ענפי ספורט:  כדורגל
 תחום השיפוט:  יבשתי, אמריקה הדרומית
 השתייכות:  FIFA
 מיקום המטה:  לוקה, פרגוואי
 נשיא:  פרגוואי אלחנדרו דומינגס
 יושב ראש:  Alejandro Domínguez 
 תאריך ייסוד:  1916
 מקום ייסוד:  בואנוס איירס, ארגנטינה
 מספר חברות:  10
 ארגוני בת:  ‏
 www.conmebol.com
 
| קונפדרציות FIFA |
| --- | --- |
   CONCACAF | CONMEBOL | CAF | UEFA | AFC | OFC : 
סמל הקונפדרציה בעבר
CONMEBOL, או CSF (בספרדית: Confederación Sudamericana de Fútbol; בפורטוגזית: Confederação Sul-Americana de Futebol), היא קונפדרציית הכדורגל של אמריקה הדרומית (מלבד גיאנה, סורינאם וגיאנה הצרפתית שמוחרגות), והיא אחת משש הקונפדרציות הנמצאות תחת פיפ"א. קונפדרציה זו היא הוותיקה ביותר מבין הקונפדרציות הקיימות, ומשרדיה נמצאים בלוקה, פרגוואי. הקונמבול אחראי על ארגון וניהול של הטורנירים היבשתיים הגדולים באמריקה הדרומית, והיא מורכבת מעשר התאחדויות מקומיות ביבשת, והיא למעשה הקונפדרציה בעלת מספר התאחדויות הנמוך ביותר החברות בה.
למרות מיעוט החברות, זכו נבחרות לאומיות החברות בה בעשרה גביעי עולם של FIFA (ברזיל מחזיקה בחמישה תארים, אורוגוואי בשני תארים וארגנטינה בשלושה), ובסך הכל זכו נבחרות הקונמבול ב-23 תארים אינטרקונטיננטלים ונחשבות לנבחרות מצטיינות בהישגים ביחס לכמותן.
היסטוריה

הקונפדרציה נוסדה ב-9 ביולי 1916, הודות לאורוגוואי הקטור ריבדאביה גומז, שייסד את רעיונו לאחד את הכדורגל ביבשת אמריקה הדרומית. מדינות ברזיל, אורוגוואי, ארגנטינה וצ'ילה היו החברות הראשונות בארגון, לאחר שהתמודדו ביניהן בטורניר כדורגל שנערך בבואנוס איירס ונקרא קופה אמריקה 1916 (תחרות שקיימת עד היום בשם זה).
אחריהן הצטרפו מדינות פרגוואי (1921), פרו (1921), בוליביה (1926), אקוודור (1927), קולומביה (1936) וונצואלה (1952).

מדינות גיאנה וסורינם, והטריטוריה הצרפתית, גיאנה הצרפתית, אינן שייכות ל-CONMEBOL, אף על פי שמבחינה גאוגרפית הן שייכות ליבשת אמריקה הדרומית.
מדינות אלו חברות ב-CONCACAF (התאחדות הכדורגל של צפון ומרכז אמריקה ומדינות הים הקריבי).
כיום CONMEBOL היא חלק מפיפ"א, והיא אחראית על כל שחקני הכדורגל המקצוענים ששייכים למדינות שחברות בה. מטה ההתאחדות נמצא באסונסיון, בירת פרגוואי.
חברות הקונפדרציה

ל-CONMEBOL ישנן 10 חברות:
| קוד מדינה | התאחדות | הוקמה | שנת הצטרפות לפיפ"א | שנת הצטרפות לקונמבול | חבר בוועד האולימפי הבינלאומי |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ARG | ארגנטינה ארגנטינה | 1893 | 1912 | 1916 | כן |
| URU | אורוגוואי אורוגוואי | 1900 | 1923 | 1916 | כן |
| ECU | אקוודור אקוודור | 1925 | 1926 | 1927 | כן |
| BOL | בוליביה בוליביה | 1925 | 1926 | 1926 | כן |
| BRA | ברזיל ברזיל | 1914 | 1923 | 1916 | כן |
| VEN | ונצואלה ונצואלה | 1925 | 1952 | 1953 | כן |
| PAR | פרגוואי פרגוואי | 1906 | 1925 | 1921 | כן |
| PER | פרו פרו | 1922 | 1924 | 1925 | כן |
| CHI | צ'ילה צ'ילה | 1895 | 1913 | 1916 | כן |
| COL | קולומביה קולומביה | 1924 | 1936 | 1936 | כן |
ישנן מדינות ריבוניות או תלויות, הנמצאות גאוגרפית באמריקה הדרומית אך אינן חברות ב-CONMEBOL והן חברות בקונפדרציות אחרות או שאין להן זיקה לקונפדרציה אחרת כלל:
גיאנה גיאנה (חברה ב-CONCACAF)
סורינאם סורינאם (חברה ב-CONCACAF)
גיאנה הצרפתית גיאנה הצרפתית (חברה ב-CONCACAF)
איי פוקלנד איי פוקלנד (אינה חברה בשום קונפדרציה)
מכיוון שתושבי איי פוקלנד הם אזרחים בריטים שנולדו מעבר לים, הם זכאים להכריז עבור כל אחת מארבע מדינות כביתם. הם עשויים לבחור לייצג גם את ארגנטינה.
דירוג נוכחי לנבחרות החברות ב-CONMEBOL

להלן דירוג הנבחרות ב-CONMEBOL לפי הדירוג העולמי של פיפ"א לנבחרות גברים ולנבחרות נשים:
תחרויות הקונפדרציה

CONMEBOL מארגנת טורנירים ברמת הנבחרות וברמת הקבוצות: