stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניקולאי גוגול
מספריו בעברית > סיפורים

האדרת, וסיפורים אחרים (תרגם מרוסית: יצחק שנהר), תל אביב, 1964.
בעלי אחוזה מן הדור הישן (תרגום: מנחם פוזננסקי).
ערבי הכפר שליד דיקנקה (תרגום: יצחק אורן; ציורים: דבורה טושינסקי), תל אביב: ניומן, תשכ"ט-1969.
החוטם, היריד בסורוצ’ינץ (תרגום: יצחק שנהר), משרד הביטחון, 1982.
טאראס בולבה (תרגום ראשון מרוסית לעברית: ישעיהו לויט), תל אביב: הספרייה הישראלית, 1952; (תרגום שני: זאב זמירי), תל אביב: ג' גפני, 1965.
נפשות מתות: פואמה (מרוסית: יצחק שנהר), שוקן, 1947.
נפשות מתות: פואמה (מרוסית: צבי ארד), דביר, 1992.
נפשות מתות: פואמה, כולל החלק השני (מרוסית: רנה ליטוין), הספריה החדשה, 2013.
סיפורים אוקראיניים (תרגמה מרוסית והוסיפה אחרית דבר: נילי מירסקי), עם עובד, 1980.
"מעשה במריבה שרב איואן איואנוביץ' עם איואן ניקיפורוביץ'"
"בעלי אחוזה מן הדור הישן"
"וויי"
"איואן פיודורוביץ' שפונקה ודודתו"
"ערבו של יום איואן קופאלו"
סיפורים פטרבורגיים (מרוסית: נילי מירסקי), תל אביב: הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1992.
"האף"
"האדרת"
"רשימותיו של מטורף"
"שדירת נייבסקי"
"הדיוקן"
ספר לכבודו

מחווה לשישה סופרים של המאה התשע-עשרה - א.ת.א. הופמן, "ניקולאי גוגול", גוסטב פלובר, הרמן מלוויל, שלום יעקב אברמוביץ, הנרי ג'יימס, תרגום : נילי מירסקי, אילנה המרמן, אברהם יבין, הוצאת עם עובד, (פרוזה אחרת), 2006. (הספר בקטלוג ULI)
לקריאה נוספת

ולדימיר נבוקוב, גוגול: ביוגרפיה (תרגם לעברית: דורי פרנס), תל אביב: הוצאת משכל, 1997. (הספר בקטלוג ULI)
ניקולאי גוגול, מספר מילים על פושקין (תרגם מרוסית והעיר: סרגי ליבשיץ), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ב' (הספר בקטלוג ULI)
ניקולאי גוגול, אמנות היא השלמה עם החיים (מרוסית: דינה מרקון), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך טז, 2023.
יורי טניאנוב: דוסטויבסקי וגוגול: לקראת התאוריה של הפרודיה, הוצאת קדימה, 2016. (הספר בקטלוג ULI)
אילת נגב, שיחות אינטימיות, הוצאת ידיעות אחרונות, 1995, , הוצאת ידיעות אחרונות, 1995, הפרק "ניקולאי גוגול- שקרן וגאון", עמ' 395-404. (הספר בקטלוג ULI)
עמוס עוז, "'בארשת של חשיבות כבודה למדי' (על פתיחת הסיפור "האף" מאת גוגול)", מתחילים סיפור, כתר הוצאה לאור, 1996. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  כך על פי הלוח הגרגוריאני; על פי הלוח היוליאני: 20 במרץ
↑  על פי הלוח היוליאני:21 בפברואר
↑  "Gogol, Nikolai (1809-1852)", glbtq.com
↑  Karlinsky, S. (1992). The Sexual Labyrinth of Nikolai Gogol. Chicago: University of Chicago Press.
↑  מתוך "סיפורים פטרבורגיים", "הערה ביוגרפית", עמ' 151
↑  GOGOL AND JERUSALEM SYNDROME
↑  הספר : "מעשה במריבה שרב איוואן איוואנוביץ עם איוואן ניקיפורביץ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261700805171  PLWABN: 9810566603105606  BIBSYS: 90064605  BNC: 000042053  BNE: XX1157247  BnF: cb119052865 (data)  CANTIC: a11193086  CiNii: DA00463621  GND: 118540424  HDS: 041474  ICCU: CFIV006746  ISNI: 0000 0001 2101 4127  LCCN: n79056736  LNB: 000022017  MusicBrainz: 8f0dbea2-30bb-467e-aa51-4e770f87478e  NDL: 00441122  NKC: jn19990210244  NLA: 35327320  NLG: 170404  NLK: KAC199610283  NSK: 000044179  NTA: 068772904  RERO: 02-A000072705  RSL: 000083099  SELIBR: 209834  SNAC: w6gf1092  SUDOC: 027354407  TePapa: 36092  Trove: 912877  ULAN: 500318548  VcBA: 495/20263  VIAF: 54148306   WorldCat (עם VIAF): 54148306 
עטיפת הספר "נפשות מתות", הוצאה ראשונה, 1842
ניקולאי גוגול, איור מאת עמנואל דמיטרייב-ממונוב
אנדרטה לניקולאי גוגול בשדרת גוגול (אנ') במוסקבה
פסל של גוגול בווילה בורגזה
גרפיטי של דיוקנו של גוגול, בירושלים
ז'אק קר

| --- | --- |

דיוקן משוער של ז'אק קר, בארמונו בבורז'
 לידה:  1395 בורז', צרפת 
 פטירה:  25 בנובמבר 1456 (בגיל 61 בערך) כיוס, יוון 
 מדינה:  ממלכת צרפת 
 תפקיד:  visitor general (1447)  Captain General of the Church (1447–1455)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 בן או בת זוג:  Macée de Léodepart 
 
פסל מעל הדלת של אחת מספינות המשוטים של ז'אק קר, בארמון שלו בבורז'
טירת אינא-לה-ויי (אנ') שהייתה בבעלות ז'אק קר בין 1435 ל-1451
ארמון ז'אק קר בבורז', תמונה מהחצר
זַ'אק קֶר (בצרפתית: Jacques Cœur‏; 1395 – 25 בנובמבר 1456) היה פקיד ממשלתי צרפתי וסוחר בחסות המדינה שהונו האישי הפך לאגדה והוביל לבסוף לנפילתו. הוא יזם דרכי מסחר קבועות בין צרפת ללבנט. לקר יש עד היום מעמד אייקוני בבורז', שם בנה בית מפואר שנשמר עד היום.
קורות חייו > ראשית חייו

ז'אק קר נולד בבורז', העיר שבה אביו, פייר קר, היה סוחר עשיר. על ז'אק שומעים לראשונה בסביבות 1418, כאשר התחתן עם מסה דה לאודפאר (Macée de Léodepart), בתו של למבר דה לאודפאר (Lambert de Léodepart), אזרח רב השפעה, ראש עיריית בורז' ועובד לשעבר של ז'אן, דוכס ברי.
בערך ב-1429 הוא יצר שותפות מסחרית עם שני אחים בשם גודאר (Godard); ובשנת 1432 הוא היה בדמשק, ועסק בקנייה ובסחר חליפין, והעביר את מרכולת הלבנט – עפצים, צמר ומשי, מוהר (אנ'), בדי ברוקד (אנ') ושטיחים - אל פנים צרפת דרך נרבון. באותה שנה הוא התבסס במונפלייה, ושם החלו הפעולות הגדולות שהפכו אותו למהולל בקרב אנשי הכספים. חסרים פרטים; אבל בטוח שתוך שנים ספורות הוא העמיד את ארצו בעמדה טובה למדי להתחרות עם רפובליקות הסחר הגדולות של איטליה, ורכש לעצמו מוניטין שהוא מסוגל, כסוחר בלבד, להעניק סיוע מהותי לאבירים של רודוס ולרפובליקה של ונציה עצמה.
קורות חייו > עלייתו לגדולה

בשנת 1436, זומן קר לפריז על ידי שארל השביעי, מלך צרפת ומונה למנהל המטבעה. לתפקיד זה הייתה חשיבות רבה, והחובות בגינו מעיקות. המדינה הייתה מוצפת במטבעות חסרות ערך משלוש תקופות מלוכה, שהכיתוב בהן היה הן בצרפתית והן באנגלית, ושארל היה נחוש לבצע רפורמות גורפות. ליישום תוכניות אלו הוא נתמך בהצלחה על ידי הסוחר, שלמעשה היווה השראה או הכין את כל הצווים הנוגעים למטבעות של צרפת שהוטבעו בין 1435 ל-1451. בשנת 1438, הוא מונה למנהל של ההוצאות המלכותית; בשנת 1441 הוא ומשפחתו קיבלו מעמד של אצילים באמצעות מכתב הרשאה. הוא בחר במוטו "A vaillans cuers riens impossible", "ללב אמיץ, שום דבר אינו בלתי אפשרי". ב-1444 הוא נשלח כאחד מהנציבים המלכותיים לעמוד בראש הפרלמנט החדש של לנגדוק בפזנה (אנ'), שם עדיין ניתן לראות את ביתו, תפקיד אותו מילא עד יום קלונו. ב-1445 ניהלו סוכניו במזרח משא ומתן על הסכם בין הסולטאן של מצרים לאבירי רודוס; ובשנת 1447 הטיל על ז'אן דה וילאג', אחיינו מנישואין, לבצע שליחות למצרים. התוצאות היו חשובות ביותר; הושגו זיכיונות ששיפרו מאוד את מעמדם של הקונסולים הצרפתים בלבנט, ובכך נוסדה השפעה במזרח, שאף שנקטעה לעיתים קרובות, הייתה במשך כמה מאות שנים מקור מסחר ראשי עבור צרפת. באותה שנה, סייע קר במשלחת אל אמדאו השמיני דוכס סבויה לשעבר, שנבחר לאפיפיור (בדיעבד, אנטי-אפיפיור) כפליקס החמישי על ידי ועידת בזל (אנ'), ובשנת 1448 הוא ייצג את מלך צרפת בחצרו של האפיפיור ניקולאוס החמישי, שם ארגן הסכם בין ניקולאוס ואמדאו, וכך סייע לסיים את הפילוג האפיפיורי. ניקולאוס התייחס אליו בכבוד רב, שיכן אותו בארמון האפיפיור ונתן לו רישיון מיוחד לסחור עם הכופרים. בערך מזמן זה הוא הציע לשארל להמשיך את מלחמת מאה השנים ובשנת 1449, לאחר שנלחם לצדו של המלך לאורך כל המערכה, הוא נכנס לרואן בתהלוכת הניצחון של שארל.
בשלב זה, תהילתו של קר הייתה בשיאה. הוא ייצג את צרפת בשלוש משלחות דיפלומטיות, וסיפק מימון לכיבוש מחדש המוצלח של נורמנדי. הוא הוסמך לפעול במשרדי מדינה שונים, והיה בעל הון שנחשב כעצום וחסר תקדים על ידי בני דורו. היו לו 300 מנהלים תחתיו, ובתי עסקים ברבות מהערים הראשיות של צרפת. הוא בנה בתים וקפלות, והקים קולג'ים בפריז, במונפלייה ובבורז'. ארמון ז'אק קר (אנ') בבורז' היה מפואר במיוחד וכיום הוא אחד המונומנטים הטובים ביותר ששרדו מימי הביניים בצרפת. הוא גם בנה חדר תשמישי הקדושה וקפלת קבורה משפחתית בקתדרלת בורז'. אחיו ניקולא קר (Nicolas Cœur) מונה לבישוף של לוסון (אנ'), אחותו נישאה לז'אן בושטל (Jean Bochetel), מזכירו של המלך, בתו נישאה לבנו של הוויקונט של בורז', ובנו ז'אן קר הפך לארכיבישוף של בורז'.
קר גם פעל לרכוש תארים ונכסים בתקופת הזוהר שלו: למשל, אדון טירת אינא-לה-ויי (אנ') בשנת 1435, שאטו דה בויזי (Château de Boisy) ליד פויי-לה-נונה (אנ') בשנת 1447, הטירה של מנטו-סלון (אנ') והבעלות על בארליה (אנ') בשנת 1448, הבעלות על פיזיי (אנ') בשנת 1450, ושאטו דה מאוברנש (Château de Maubranche) בשנת 1451.
קורות חייו > הנפילה

המונופול העצום של קר גם גרם לחורבנו. כיוון שעסק בכל דבר (כסף ונשק, פרוות ותכשיטים, ברוקד וצמר), ופעל כמתווך, בנקאי וחקלאי, הוא ספג הרבה מהמסחר במדינה, והסוחרים התלוננו שהם לא יכולים להרוויח בגללו. הוא הלווה כסף לאנשי חצר נזקקים, לבני משפחת המלוכה ולמלך עצמו, ובעלי החוב שלו, שקינאו בעושרו, היו להוטים להזדמנות לגרום לנפילתו.
בפברואר 1450 מתה לפתע אנייס סורל (אנ'), פילגשו של המלך. שמונה עשר חודשים לאחר מכן התפשטה השמועה שהיא הורעלה, וגברת של חצר המלכות שהייתה חייבת כסף לז'אק קר, ז'אן דה ונדום (Jeanne de Vendôme), אשתו של פרנסואה דה מונברון (François de Montberon), ואיטלקי, ג'ובאני קולונה, האשימו אותו רשמית בהרעלתה. אפילו לא הייתה עילה להאשמה כזו, אבל בגין פשע זה ופשעים אחרים לכאורה, הורה המלך שארל השביעי ב-31 ביולי 1451 על מעצרו ותפיסת רכושו, תוך שהוא שומר לעצמו סכום כסף גדול למלחמה בגיין. נציבים, שכמה מהם היו בין אויביו של קר בחצר המלוכה, נבחרו לנהל את המשפט והחלה חקירה, שהשופטים בה היו או בעלי חוב של הנאשם או כאלו שהחזיקו ברכוש שלו שעוקל. הוא הואשם בכך ששילם בזהב ומטילי זהב צרפתיים לכופרים מוסלמים, בטביעת מטבעות בעלי ערך זול, בחטיפת חותרים עבור ספינות המשוטים שלו, בהחזרה של עבד נוצרי שתפס מקלט על סיפון אחת מספינותיו לשוביו, ובביצוע הונאה וסחיטה בלנגדוק. הוא הגן על עצמו במרץ. חפותו הייתה גלויה, אך הרשעה הייתה הכרחית, ולמרות מאמצים ניכרים של חבריו, לאחר עשרים ושניים חודשי כליאה בחמישה בתי סוהר, הוא נידון להביע חרטה פומבית על אשמתו, לשלם למלך סכום השווה לכ-1,000,000 ליש"ט בשנת 1911, ולהישאר אסיר עד שכל תנאים אלה ימולאו. גזר דינו כלל גם החרמת כל רכושו, והגליה.
ב-5 ביוני 1453 נכנס גזר הדין לתוקף. בפואטייה הוא נאלץ להודות באשמה בפומבי ולהביע חרטה, ובמשך כמעט שלוש שנים לא ידוע עליו דבר. סביר להניח שהוא נשאר בכלא. בינתיים, רכושו העצום חולק בין אנשי החצר האהובים על שארל השביעי.
קורות חייו > בריחה, חסות האפיפיור ומוות

בשנת 1455 הצליח ז'אק קר להימלט לפרובאנס. רדפו אחריו, אבל קבוצה בראשות ז'אן דה וילאז' ושניים מהמנהלים הוותיקים שלו הובילה אותו לטרסקון (אנ'), ומשם, דרך מרסיי, ניס ופיזה, הוא הצליח להגיע לרומא. הוא התקבל בכבוד ובשמחה על ידי ניקולאוס החמישי, שערך משלחת צבאית נגד הטורקים. עם מותו של ניקולאוס, המשיך קליקסטוס השלישי בעבודתו, והפך את אורחו, קר, לקפטן של צי של שש עשרה ספינות משוטים שנשלחו לעזרת רודוס. קר יצא למשלחת צבאית זו, אך חלה בכיוס, ומת שם ב-25 בנובמבר 1456. לאחר מותו הראה שארל השביעי רצון טוב למשפחתו, ואיפשר לבניו של ז'אק קר לרשת את כל מה שנותר מעושרו של אביהם.
קורות חייו > לאחר מותו

בעקבות חרפתו ומותו של קר, ניסו יורשיו להשיב כמה מנכסיו הקודמים בהליכים משפטיים שנמשכו כמה עשורים. הם זכו להצלחה חלקית כאשר אנטואן דה שאבאן (אנ'), שניכס לעצמו וקנה את נכסיו של קר בפיזיי, איבד בעצמו חסות מלכותית עם עלייתו לשלטון של לואי האחד עשר, מלך צרפת בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-15. עם זאת, המהפך היה קצר מועד, ושאבאן החזיר לעצמו את כל התארים והנכסים על ידי הוראות מיוחדות של חוזה קונפלן (אנ') בשנת 1465. ההליכים הוסדרו לבסוף בשנת 1489 בין בני משפחת קר וז'אן דה שאבאן (Jean de Chabannes), בנו של אנטואן והיורש הזכר היחיד.
מורשת

הארמון העירוני שז'אק קר בנה לעצמו בבורז', (ארמון ז'אק קר (אנ')) הוא אנדרטה מרכזית של האדריכלות האזרחית הצרפתית מהמאה ה-15. הוא הוסב לבית משפט במאה ה-19, ושוחזר בקפידה במאה ה-20.
מבנים אחרים קשורים לכאורה או בצורה לא מדויקת לז'אק קר. "בית ז'אק קר" (maison de Jacques Cœur) בפריז נבנה או נרכש על ידי בנו של ז'אק קר, ז'ופרואה (אנ'), ולכן הכינוי שגוי. בתים עתיקים אחרים ידועים כ"בית ז'אק קר" קיימים בפזנה (אנ'), בסאנסר (אנ') ובל'ארברל (אנ').
במהלך הקיסרות השנייה, הוצג ז'אק קר כמבשר של מדיניות ההתפשטות הכלכלית שקידם נפוליאון השלישי. הוא פוסל על ידי אליאס רובר (אנ'), כאחד מסדרת הפסלים של צרפתים מהוללים בהרחבה של הלובר בתקופת נפוליאון השלישי. פסל ציבורי נוסף של ז'אק קר, מאת הפסל אנטואן-אוגיסטן פראו (אנ'), הוצב ב-1879 בבורז' מול הכניסה לארמונו.
דמותו הוצגה על שטר כסף צרפתי בן 50 פרנק שעוצב בסוף הרפובליקה הצרפתית השלישית, בשימוש תחת צרפת של וישי ועד יוני 1945.
רחובות וכיכרות על שם ז'אק קר קיימים בהרבה עיירות וערים בצרפת, כולל בורז', מונפלייה ופריז. בורז' כיבדה את בנה המקומי במספר מקרים, למשל. ה-Lycée Jacques-Cœur (בית הספר התיכון ז'אק קר) ו-Théâtre Jacques Cœur (תיאטרון ז'אק קר). במונפלייה, ז'אק קר קשור לפיתוח הנמל המקומי של לאט (אנ'). כמה פרויקטים נקראו על שמו בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21, כשהעיר התרחבה לכיוון הים לאורך הנהר לז (אנ'). אלה כוללים שוק בשכונת אנטיגון (אנ') לאורך הלז; אגם מלאכותי, ה-Bassin Jacques Cœur ברובע החדש של העיר, פור מריאן (Port Marianne); ותיאטרון בלאט.
כביש ז'אק קר (Route Jacques Coeur) הוא דרך נוף המקשרת בין מספר אתרים וטירות ליד בורז', שלרבים מהם אין אסוציאציות היסטוריות עם ז'אק קר.
הערכה

בביוגרפיה משנת 1997, משנה ההיסטוריון הצרפתי ז'אק ארס (Jacques Heers) את ההשקפה המבוססת בהיסטוריוגרפיה הצרפתית, לפיה ז'אק קר הפגין כישורים יוצאי דופן והצלחה כסוחר. הוא מציין כי אין ראיות לכך שהמיזמים של קר, למשל בכרייה ליד ליון, היו רווחיים במיוחד, וכי הצי שהקים עבור המסחר עם הלבנט היה צנוע בגודלו (לעולם לא יותר מארבע ספינות משוטים) בהשוואה לאלו של סוחרים איטלקיים או קטאלונים בולטים. במקום זאת, משער ארס שהצלחתו של קר נבעה ברובה המוחלט מתפקידו בחצר המלוכה, וכי עושרו הגיע ממינוף הגישה הפריווילגית שלו למשאבי המדינה. לפיכך, ארס מרמז כי במקום לראותו כסוחר מבריק, יש לראות את קר בצורה הטובה ביותר כטכנוקרט מיומן וכמקדים של אנשים כמו ניקולא פוקה או ז'אן-בטיסט קולבר.
ביאורים

↑  משחק מילים על שם משפחתו, Cœur, שפירושו בצרפתית לב
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  Cœur, Jacques 1911 Encyclopædia Britannica
↑  Reyerson, Kathryn L. (2007). "The Transitional Role of Jacques Coeur in the Fifteenth Century". Between the Middle Ages and Modernity: Individual and Community in the Early Modern World. New York: Rowman & Littlefield Publishers. p. 256. ISBN 9780742553095.
↑  Roland Narboux. "Les biens immobiliers de Jacques Cœur". Jacques Coeur de Bourges : Site des Amis de Jacques Cœur.
↑  "La maison Cœur". Paris Promeneurs.
↑  "La Maison dite de Jacques Cœur". Les Amis du Vieil Arbresle.
↑  Jacques Heers (1997). Jacques Cœur, 1400-1456. Paris: Perrin.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007341783305171  PLWABN: 9810645137705606  BnF: cb120861104 (data)  GND: 118669648  ISNI: 0000 0001 2250 1875  LCCN: n82158420  NKC: xx0096366  NTA: 070407835  SUDOC: 029180600  Trove: 1527936  VIAF: 172267392   WorldCat (עם VIAF): 172267392 
שטר כסף עם דמותו של ז'אק קר, 1940
העתק של פסל ז'אק קר של פראו במונפלייה, מול שוק הקרוי גם הוא על שמו (Halles Jacques Cœur)
תומאס אלווה אדיסון

.
| --- | --- |
תומאס אלווה אדיסון, 1922
תומאס אלווה אדיסון, 1922
 לידה:  11 בפברואר 1847 מיילן (אנ'), אוהיו
 פטירה:  18 באוקטובר 1931 (בגיל 84) ווסט אורנג' (אנ'), ניו ג'רזי
 שם לידה:  Thomas Alva Edison 
 ענף מדעי:  המצאה, תסריטאות, ממציא, הנדסה, יזמות עסקית, הנדסת חשמל, יזם 
 מקום מגורים:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום קבורה:  Thomas Edison National Historical Park 
 עיסוק:  תעשיין, ממציא
 מקום לימודים:  קופר יוניון (1879) 
 מוסדות:  ג'נרל אלקטריק  Continental Edison 
 פרסים והוקרה:  פרס גראמי טכני (2010)  היכל התהילה של ניו ג'רזי (2008)  היכל התהילה הלאומי לממציאים (1973)  מדלית ג'ון סקוט (1929)  פרס גראמי של חבר הנאמנים (1977)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד  מדליית הזהב של הקונגרס (1928)  מדליית השירות המצוין של הצי (1920)  מדליית פרנקלין (1915)  מדליית בנג'מין פרנקלין  מדליית ג'ון פריץ (1908)  Edward Longstreth Medal (1899)  פרס רומפורד (1895)  מדליית אלברט (1892)  מפקד בלגיון הכבוד (10 בספטמבר 1889)  קצין בכיר של מסדר הכתר של איטליה (1889)  מדלית ג'ון סקוט (1889)  מדליית מאטאוצ'י (1887)  קצין בלגיון הכבוד (1881)  אביר בלגיון הכבוד (1879) 
 בן או בת זוג:  מרי סטילוול אדיסון (1871–9 באוגוסט 1884)  מינה מילר אדיסון (1886–1931) 
 צאצאים:  צ'ארלס אדיסון, מאריון אסטל אדיסון אוזר, מדליין אדיסון סלואן, תומאס אלווה אדיסון ג'וניור, תאודור מילר אדיסון, ויליאם לזלי אדיסון 
 תרומות עיקריות
 פונוגרף, הטלגרף הדו כיווני והמרובע ועוד. בעל 1,093 פטנטים
 חתימה:   
 
יום עם תומאס אדיסון
A Day with Thomas Edison 
(1922)
תומאס אלווה אדיסון (באנגלית: Thomas Alva Edison;‏ 11 בפברואר 1847 – 18 באוקטובר 1931) היה ממציא ואיש עסקים אמריקאי אשר המציא ופיתח מוצרים רבים שנועדו לצריכה המונית, בהם פונוגרף, הטלגרף הדו כיווני ועוד.
בזמנו נחשב אדיסון לממציא הגדול והמפורסם בעולם ("הקוסם ממנלו פארק"), הוא רשם מספר שיא של 1,093 פטנטים ברחבי העולם, אולם רבים מהפטנטים שלו היו שכלול של המצאות קודמות (למשל הטלפון) עליהם עבדו בין היתר רבים מעובדיו. ביקורת שהושמעה כלפי אדיסון הייתה כי אינו משתף אחרים בקרדיט על ההמצאות.
אדיסון היה ממייסדיה הבולטים של תעשיית הקולנוע בתחילת המאה ה-20 ויזם את הקמת "חברת הפטנטים של סרטי הקולנוע" (Motion Picture Patents Company), שהייתה ידועה גם בשם "המונופול של אדיסון" (Edison Trust). חברה זו הייתה תאגיד של תשעת אולפני הקולנוע המרכזיים באותה תקופה.
ראשית חייו

אדיסון נולד במיילן (אנ') שבאוהיו וגדל במישיגן. הוא היה חירש באופן חלקי מנערותו. אדיסון כמעט שלא למד בבית ספר, אלא אמו לימדה אותו בחינוך ביתי.
בנעוריו עבד אדיסון כמוכר חטיפים וממתקים ברכבות, ואף עבד כמוכר ירקות. ב-1860 עבד כמפעיל טלגרף שהיה מוכר במהירות עבודתו. אחדות מהמצאותיו הראשונות היו קשורות לטלגרף האלקטרוני. בסביבות 1862 הדפיס אדיסון והוציא לאור את העיתון "The Weekly Herald". היה זה העיתון הראשון שהודפס על גבי סרט נע. את הפטנט הראשון שלו רשם אדיסון ב-1 ביוני 1869 על מכונת הצבעה חשמלית, אלא שזו לא זכתה להצלחה.
הקריירה של אדיסון כממציא

אדיסון החל את הקריירה שלו כממציא בניוארק, ניו ג'רזי, תוך שכלול המצאות שונות, ביניהן מתקנים טלגרפים שונים. ההמצאה הראשונה שהביאה לאדיסון פרסום עולמי הייתה ה"פונוגרף" ב-1877, אף שגם אותו אדיסון לא המציא אלא פיתח גרסה משלו. מספר שנים לפני הפיתוח של אדיסון, הממציא הצרפתי אדואר-לאון סקוט דה מרטנוויל (אנ') רשם כפטנט את ה"פונאוטוגראף", וכך למעשה המציא את המכשיר המעשי הראשון להקלטה ולהשמעה של קול.
הקריירה של אדיסון כממציא > הפונוגרף

פיתוח הפונוגרף היה בעל חשיבות רבה כיוון שהציג דרך לשמר קול ולשחזר אותו. הפונוגרף הוא מעין אבטיפוס לגרמופון (פטיפון) שהומצא ב-1877. כשאדיסון מצא דרך לשימור הקול הוא בא לטכנאי לנסות את ההמצאה. לצורך הקלטה הוא שר לתוך שפופרת המחוברת לממברנה דקה שבקצה שלה מחט חדה. גלי הקול הרעידו את המחט שחרטה שקעים על גבי גליל מסתובב מצופה ברדיד בדיל. סיבוב הגליל מחדש כנגד המחט הרעיד את הממברנה שהשמיעה גלי קול, וכך הנציחה את שיר הילדים "למרי היה טלה קטן" (Mary had a little lamb). ואכן השיר השתמר בהקלטה ו"עשה היסטוריה". המנגנון לסיבוב הגליל במכשיר זה היה בורג שסובב בעזרת ידית.
לפונוגרף המסחרי של אדיסון הייתה מין "אוזן" גדולה בצורת חרוט עשויה פליז שבלטה מהמכשיר. חברת תקליטים ידועה His Master's Voice אימצה אוזן זו ללוגו שלה, בצורת כלב שאזנו כרוייה לאוזן המכשיר (פטיפון); בבחינת "שומע קול אדוניו". הסיפור שמאחורי הלוגו הזה הוא שהצייר שצייר את הלוגו צייר בתחילה פונוגרף עם כלב והציע אותו לאדיסון שדחה את ההצעה. חברת גרמופון הבריטית קיבלה את ההצעה והצייר נאלץ למחוק בציור את הפונוגרף ולהחליפו בפטיפון מאז הייתה החברה מזוהה בכל העולם עם הלוגו הזה ונקראה אחר כך His Master's Voice ובקיצור HMV.
הקריירה של אדיסון כממציא > מנלו-פארק

המצאותיו הרבות של אדיסון נחקרו ושוכללו במוסד אותו הוא הקים – מעבדת המחקר מנלו פארק, אשר מוקמה בניו ג'רזי בעיר שנקראת היום על שמו - אדיסון. זו הייתה הפעם הראשונה שהוקם מוסד אשר מטרתו המוצהרת היא ייצור חידושים טכנולוגיים ושיפורם באופן קבוע.
אף על פי שהחידושים עליהם זכה אדיסון בפטנט לא היו ייחודיים, אדיסון הראה יכולות מיוחדות ברישום פטנטים והבסה של המתחרים על ידי שיווק טוב יותר. דוגמה בולטת לכך היא הנורה החשמלית הנחשבת למרכזית מבין המצאותיו.
הקריירה של אדיסון כממציא > הנורה החשמלית

כאשר אדיסון המציא אב טיפוס לנורה, המונים הגיעו לצפות בה, והתפעלו מאור הנורה הצח לעומת העששיות שקדמו לה והיוו אמצעי ההארה המקובל ביותר באותה תקופה. הנורה עבדה על שפופרת ריקה מאוויר שבתוכה חוט פחם לוהט. סוד הצלחתה של ההמצאה היה שבנורה לא נמצא חמצן שביכולתו לשרוף את חוט הפחם עם הדלקת הנורה.
למרות זאת, אדיסון לא היה הראשון שפיתח את נורת הלהט החשמלית. מספר מעצבים כבר החלו לפתח אותה, ביניהם הממציאים ג'וזף סוון, הנרי וודוורד, מת'יו אוונס ואחרים. אדיסון לקח את העיצובים הקיימים ודחק בעובדיו לייצר נורה חשמלית הנדלקת לזמן ממושך יותר. ואכן, הם הצליחו לעשות זאת ב-1879, לאחר ארבע שנים של ניסיונות, ויותר מ-2,000 ניסיונות בחומרים שונים וכך אדיסון הפך את הנורות למוצר צריכה המוני (שתי נורות שיוצרו בשנה זאת עדיין נמצאות במצב תקין, ומוצגות במנלו פארק שם הן מודלקות ליום אחד בכל שנה, יום הולדתו של אדיסון).
לשם שיווק הנורות ניסה אדיסון לפתח רשת להפצת חשמל שעובדת עם גנרטורים לזרם ישר. ניסיון זה נכשל, לטובת זרם החילופין שהיה מתאים יותר, וקודם על ידי הממציא ניקולה טסלה ואיש העסקים ג'ורג' וסטינגהאוז. מאבק קשה זה כונה מלחמת הזרמים. בין השאר, כלל המאבק ניסיון מצידו של אדיסון להשחיר את שמו של זרם החילופין על ידי הפצרה בשלטונות ניו יורק להשתמש בזרם החילופין למטרות הוצאה להורג בכיסא חשמלי, בטענה שהוא מתאים יותר לביצוע פעולה זו, ואף לקרוא לה "תהליך וסטינגהאוז". אף ששיטה זו להוצאה להורג הפכה למקובלת בארצות הברית, בסופו של דבר הפסיד אדיסון במלחמה הכוללת מול וסטינגהאוז וזרם החילופין. שמו התפרסם בעקבות פרסומים שעשה לו התעמולן אדוארד ברנייס. כן כחלק ממלחמת הזרמים, הואשם אדיסון בהמתת הפילה טופסי, אך לימים היסטוריונים קבעו כי אין לו קשר לכך.
הקריירה של אדיסון כממציא > המצאות נוספות אותן מייחסים לאדיסון

אדיסון רשם על שמו כ-1,093 המצאות. להלן כמה מן המצאותיו העיקריות:
טלגרף דו כיווני.
טלגרף מרובע (היכול להעביר שני מסרים מכל כיוון).
הקריירה של אדיסון כממציא > המצאות שאדיסון שכלל

טלפון
מצלמת קולנוע
אדיסון עם פונוגרף מוקדם
שרטוט בקשת הפטנט של אדיסון לנורה החשמלית
פרסים שקיבל ומפעלים להנצחתו

אדיסון קיבל פרסים רבים במהלך חייו ואחריהם ובמדינות רבות הוא הונצח בדרכים רבות. אחד הפרסים הבולטים שקיבל הוא מדליית הזהב של הקונגרס. יתרה מזאת, פרסים הנושאים את שמו של אדיסון מחולקים לממציאים ואנשי טכנולוגיה מצטיינים על ידי גופים ממוסדים מגוונים.
מפעל הנצחתו של אדיסון הוא כה ענף, עד שקשה לסכמו. ברחבי העולם קרויים על שם אדיסון בתי ספר, מכללות, מוזיאונים, בתי קולנוע, רחובות, כיכרות וכיוצא בזה. פסלים בדמותו מצויים במקומות שונים ובולי דואר נושאי דיוקנו יצאו במדינות שונות. חברות כלכליות שונות נושאות את שמו של אדיסון בשמן שלהן. כהנצחת תרומתו לקולנוע, טביעות ידיו של אדיסון מונצחות בשדרת הכוכבים של הוליווד. במדינת ניו ג'רזי קרויה, כאמור, עיירה שלמה על שם אדיסון. בשנת 2016 הוכנס פסלו לאוסף היכל הפסלים הלאומי המוצג בבניין הקפיטול בוושינגטון די. סי.
מדינת ישראל הוציאה בול דואר, הנושא את דיוקנו של אדיסון ובירושלים פעל במשך שנים קולנוע אדיסון. בחיפה, אשדוד, נתניה ובלוד מצויים רחובות, הקרויים על שם אדיסון.
פסל בדמות אדיסון הצעיר, בעיר הורטון פארק, שבמישיגן
מטבע דולר אמריקני מכסף, הנושא את דיוקנו של אדיסון
דעותיו > זכות הצבעה לנשים

אדיסון היה תומך של זכות הבחירה לנשים. הוא אמר ב-1915, "לכל אישה במדינה הזו תהיה ההצבעה." אדיסון חתם במיוחד על הצהרה התומכת בזכות בחירה לנשים.
דעותיו > יחסו ליהודים

דומה כי יחסו של אדיסון ליהודים היה מורכב. מצד אחד היו לו דעות קדומות כלפי היהודים, אך מצד שני הוא הביע תמיכה ברצון שלהם לחופש ושוויון והעסיק אותם במעבדה שלו.
בספרו "המצאת הבדידות" טוען פול אוסטר כי אבא שלו התקבל לעבודה כעוזר מחקר במעבדתו של תומאס אדיסון, אך פוטר ביום שאחרי כאשר אדיסון גילה כי הוא יהודי.
לקריאה נוספת

ג`יין אדאיר, תומאס אלווה אדיסון המצאת העידן החשמלי תרגום ברוך גפן מאנגלית, 135 עמודים בכריכה קשה. ידיעות ספרים ספרי חמד, 2000.
דייוויד בודאניס,  היקום החשמלי סיפורו האמיתי והמהמם של החשמל. כתר ספרים 2006. תרגום מאנגלית איריס רילוב.
ג'ורג' סנדס ברין, תומאס אדיסון: האיש ופעלו, תל אביב: הוצאת אמנות, 1933. 2 כרכים. 242 עמ'.
לקריאה נוספת > ספרות ילדים ונוער

כוכב, תמר, תומאס אדיסון: הממציא שהאיר את העולם סדרת ממציאים ומגלים. הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, דביר, תש"ע 2010 (הספר בקטלוג ULI)
מרגרט פרית', מי היה תומאס אלווה אדיסון?, הוצאת שוקן, תשע"ד 2014 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  Rutgers University, The Edison Papers. Retrieved March 20, 2007
↑
ניר אריה, תומאס אלווה אדיסון, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח
↑  "Article clipped from Passaic Daily News". Passaic Daily News. 1915-10-07. p. 12. נבדק ב-2024-02-24.
↑  "Male suffrage support". Passaic Daily News. 1915-10-07. p. 12. נבדק ב-2024-02-24.
↑  Lewis Brett Smiler, Was Thomas Edison anti-Semitic, Thomas A. Edison Papers
↑  Paul Auster, The Invention of Solitude, Penguin Books, 2007, עמ' 52
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277700505171  PLWABN: 9810683066105606  BIBSYS: 90089750  BNC: 000094741  BNE: XX913688  BnF: cb12407892h (data)  CANTIC: a10583488  CiNii: DA03566915  GND: 118528912  ISNI: 0000 0001 2137 3760  LCCN: n80126308  LNB: 000295047  Léonore: 132711  MusicBrainz: 7ab467a1-d15b-41ea-a4d9-433d7ff64e9d  NARA: 10569067  NDL: 00542495  NKC: jn20000700470  NLA: 35056706  NLG: 241474  NLK: KAC199607829  NTA: 069721580  PIC: 25793  RERO: 02-A003208868  SELIBR: 184480  SNAC: w66z0150  SUDOC: 067719627  TePapa: 48812  Trove: 814017  ULAN: 500066589  VcBA: 495/44809  VIAF: 66552944   WorldCat (עם VIAF): 66552944 
אדיסון בילדותו
שלט רחוב ע"ש תומאס אדיסון ב"קריית-המדע" בנתניה