stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tapestry

| --- | --- |

 אלבום אולפן מאת קרול קינג
 יצא לאור:  10 בפברואר 1971 
 סוגה:  פופ, רוק קל
 שפה:  אנגלית 
 אורך:  44:31
 חברת תקליטים:  Ode Records 
 הפקה:  לו אדלר
 
Tapestry הוא אלבום האולפן השני של הזמרת־יוצרת האמריקאית קרול קינג, אשר יצא בשנת 1971 מטעם Ode Records והופק על ידי לואי אדלר. זהו אחד מהאלבומים הנמכרים ביותר בכל הזמנים, עם מכירות של יותר מ־25 מיליון עותקים ברחבי העולם. בארצות הברית, האלבום הוסמך בסטטוס יהלום על ידי ה־RIAA, על סמך מכירות של יותר מ־10 מיליון עותקים. Tapestry זכה בארבעה פרסי גראמי בשנת 1972, כולל אלבום השנה. הסינגלים המובילים מתוך האלבום — "It's Too Late"/"I Feel the Earth Move" — שהו במשך חמישה שבועות במקום מספר 1 הן במצעד בילבורד הוט 100, הן במצעד Easy Listening. ב־2003, Tapestry דורג כמספר 36 ברשימת "רולינג סטון", "500 האלבומים הגדולים של כל הזמנים".
הפקה

קינג כתבה או כתבה בשיתוף את כל השירים באלבום, אשר כמה מהם כבר היו ללהיטים עבור אמנים אחרים, כמו אריתה פרנקלין - "(You Make Me Feel Like) A Natural Woman" וה- Shirelles - "Will You Love Me Tomorrow" (ב-1960). שלושה שירים נכתבו במשותף עם בעלה לשעבר של קינג, ג'רי גופין. ג'יימס טיילור, אשר עודד את קינג (אשר הייתה ידועה ככותבת ולא זמרת) לשיר את השירים שלה בעצמה, גם זכה ללהיט מספר 1 מבין שירי האלבום, עם "You've Got a Friend". שני שירים נכתבו במשותף עם טוני שטרן: "It's Too Late" ו-"Where You Lead".
האלבום הוקלט בסטודיו B של אולפני A&M, במהלך ינואר 1971, עם גיבוי של ג'וני מיטשל וג'יימס טיילור, בנוסף למגוון נגני סשן מנוסים.
צילום העטיפה צולם על ידי צלם A&M ג'ים מקרארי בביתה של קינג. הוא מראה אותה יושבת בתוך מסגרת החלון, ומחזיקה שטיח קיר אותו תפרה בעצמה, עם החתול שלה, טלמאכוס, לרגליה.
ביקורת

| דירוגים מקצועיים> ציוני ביקורות.מקור | דירוגים מקצועיים> ציוני ביקורות.ציון |
| --- | --- |
AllMusic: 
Robert Christgau: A-
Okayplayer: (96/100; 2008 Legacy Edition)
Q Magazine: 
Rolling Stone: (positive)
Uncut: 
האלבום התקבל יפה על ידי מבקרים; רוברט כריסטגאו סבר שהקול שלה, ללא "קישוטים טכניים", יתרום לשחרורן של זמרות נוספות, ואילו ג'ון לנדאו ב"רולינג סטון" כתב שקינג היא אחת מהדמויות המוזיקליות הכי יצירתיות בעולם הפופ, ושהיא יצרה אלבום נשגב "של אינטימיות אישית והישגים מוזיקליים".
פרסים

בנוסף לזכייה בפרס אלבום השנה, Tapestry זה גם זכה בפרס גראמי לביצוע פופ הקולי הטוב ביותר של זמרת, תקליט השנה ("It's Too Late"), ושיר השנה ("You've Got a Friend"), מה שהפך את קינג לאמנית הסולו (האישה) הראשונה לזכות בפרס לתקליט השנה, והאישה הראשונה בכלל לזכות בפרס שיר השנה.
האלבום נשאר במצעד הפזמונים במשך 313 שבועות (שני רק לאלבום של פינק פלויד, The Dark Side of the Moon, שנשאר במצעד 724 שבועות).
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
פרס גראמי
| שנה | זוכה | קטגוריה |
| 1972 | Tapestry | אלבום השנה |
| 1972 | "It's Too Late" | תקליט השנה |
| 1972 | "You've Got a Friend" | שיר השנה |
| 1972 | Tapestry | ביצוע פופ קולי על ידי זמרת |
ביצועי האלבום

Tapestry היה במקום הראשון במצעד בילבורד 200 למשך 15 שבועות רצופים, והחזיק בשיא מספר השבועות במקום זה על ידי אמנית סולו במשך 20 שנים, עד שהשיא הזה נשבר על ידי אלבומה של ויטני יוסטון, The Bodyguard בשנת 1993, אשר נשאר במקום הראשון למשך 20 שבועות. Tapestry עדיין מחזיק בשיא מספר השבועות הרצופים במקום מספר 1 על ידי אמנית סולו. האלבום נרשם במצעד  בילבורד 200 למשך 318 שבועות בין 1971 ו-2011 (302 שבועות ברצף מ-10 באפריל 1971 עד 15 בינואר 1977), התקופה הארוכה ביותר על ידי אמנית סולו עד שהאלבום של אדל, 21, השיג אותה ב-2017. במונחים של זמן במצעדים, Tapestry מדורג במקום החמישי באופן כללי, ומבחינת אורך זמן במצעדים של מופע סולו הוא מדורג במקום השני. מכל האלבומים על ידי אמניות שהוסמכו בסטטוס יהלום, Tapestry הוא הראשון שיצא (אך לא הראשון שהוסמך). בקנדה, האלבום היה מספר 1 במצעדים במשך 9 שבועות החל מ-2 ביולי 1971.
מורשת

מספר שירים מ-Tapestry הוקלטו על ידי אמנים אחרים והפכו ללהיטים, בזמן שהאלבום עצמו היה עדיין במצעדים: הגרסה של ג'יימס טיילור משנת 1971 לשיר "You've Got a Friend" היה להיט מספר 1 בארצות הברית ומספר 4 בבריטניה; וגרסת האולפן של ברברה סטרייסנד משנת 1971 לשיר "Where You Lead" הגיע למספר 40, בעוד גרסה חיה של מחרוזת שבה סטרייסנד שילבה את השיר עם הלהיט "Sweet Inspiration" הגיעה למספר 37 שנה אחרי כן.
אמנים שונים חברו יחד כדי להקליט מחדש את כל השירים המקוריים מהאלבום במספר אלבומי מחווה. הראשון, שיצא ב-1995, Tapestry Revisited: A Tribute to Carole King, הוסמך בסטטוס זהב. השני, ב-2003, היה New Tapestry — Carole King Tribute. בשנת 2010 האמנית האוסטרלית מרסיה היינס הקלטה אלבום מחווה, Marcia Sings Tapestry.
ב-2003, Tapestry דורג כמספר 36 ברשימת "רולינג סטון" של "500 האלבומים הגדולים של כל הזמנים", והוא דורג על ידי VH1 כמספר 39 ברשימה שלהם של 100 האלבומים הגדולים. הוא דורג כמספר 10 ברשימת NPR של "150 האלבומים הגדולים מאת נשים". האלבום הוא אחד מ-50 הקלטות שנבחרו להיות כלולים ברישום הלאומי. הקלטות ברישום הלאומי נבחרים להיות משומרים בספריית הקונגרס בתור עבודות שהן "חשובות מבחינה תרבותית, היסטורית או אסתטית."
בקיץ 2016 קרול קינג ביצעה את האלבום בשלמותו בהופעה חיה בפעם הראשונה, במסגרת פסטיבל הקיץ הבריטי בהייד פארק, לונדון, ב-3 ביולי 2016. ההופעה יצאה שנה מאוחר יותר כאלבום הופעה Tapestry: Live at Hyde Park.
גרסאות כיסוי בעברית לשירי האלבום

ב-1977 יצא לאור אלבומה של צילה דגן, "צילה דגן". האלבום כלל גם שירים של קרול קינג מאלבומים אחרים ושל יוצרים זרים נוספים, אך הציר המרכזי היה שירים מתורגמים מהאלבום "Tapestry" שהופיעו בתוכנית רדיו ב-1972, "פגישה מחודשת עם קרול קינג" (נוסח עברי לשירים: עמוס אטינגר, עיבוד מוזיקלי: מרטין מוסקוביץ', עריכה והפקה: עופרה סמואל.): "כה יפה" (אנ'), "היש מחר עוד לשנינו" (אנ'), "כה רחוק" (אנ'), "חזרה הביתה" ("Home Again"), "יש לך חבר" (אנ') ו"הרגשתי איך האדמה נעה" (אנ').
בשנת 1997 הקליטה הזמרת עפרה חזה גרסת כיסוי לשיר "You've got a friend" כחלק מאלבומה האחרון Ofra Haza.
בשנת 2021 הוציאה המוזיקאית עדי-קשת כהן גרסת כיסוי לשירה של קרול קינג "It's Too Late" עם עוזי רמירז לציון חמישים שנה לאלבום "Tapestry".
רשימת השירים

כל השירים נכתבו והולחנו על ידי קרול קינג, אלא אם צוין אחרת.
| צד א'> מס' | צד א'> שם | צד א'> כותב(ים) | צד א'> משך | צד א'>  | צד א'>  | צד א'>  | צד א'>  | צד א'>  | צד א'>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | I Feel the Earth Move  |   | 3:00 |  |  |  |  |  |  |
| 2. | So Far Away  |   | 3:55 |  |  |  |  |  |  |
| 3. | It's Too Late  | קרול קינג, טוני שטרן | 3:54 |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Home Again  |   | 2:29 |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Beautiful  |   | 3:08 |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Way Over Yonder  |   | 4:49 |  |  |  |  |  |  |
| צד ב'> מס' | צד ב'> שם | צד ב'> כותב(ים) | צד ב'> משך | צד ב'>  | צד ב'>  | צד ב'>  | צד ב'>  | צד ב'>  | צד ב'>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 7. | You've Got a Friend  |   | 5:09 |  |  |  |  |  |  |
| 8. | Where You Lead  | קינג, שטרן | 3:20 |  |  |  |  |  |  |
| 9. | Will You Love Me Tomorrow  | ג'רי גופין, קינג | 4:13 |  |  |  |  |  |  |
| 10. | Smackwater Jack  | גופין, קינג | 3:42 |  |  |  |  |  |  |
| 11. | Tapestry  |   | 3:15 |  |  |  |  |  |  |
| 12. | (You Make Me Feel Like)  A Natural Woman  | גופין, קינג, ג'רי וקסלר | 3:59 |  |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 44:31 |  |  |  |  |  |  |
האלבום יצא בגרסה מחודשת ב-1999 בתקליטור, עם שני שירים שלא פורסמו בעבר כרצועות בונוס.
| רצועות בונוס 1999> מס' | רצועות בונוס 1999> שם | רצועות בונוס 1999> כותב(ים) | רצועות בונוס 1999> משך | רצועות בונוס 1999>  | רצועות בונוס 1999>  | רצועות בונוס 1999>  | רצועות בונוס 1999>  | רצועות בונוס 1999>  | רצועות בונוס 1999>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 13. | Out in the Cold  |   | 2:44 |  |  |  |  |  |  |
| 14. | Smackwater Jack (Live in Boston, May 21, 1973)  |   | 3:21 |  |  |  |  |  |  |
בשנת 2008, Sony/BMG, אפיק רקורדס, ו-Ode הוציאו מהדורת מורשת ("Legacy Edition) בדיסק כפול. דיסק אחד הוא האלבום המקורי שעבר רימאסטרינג; הדיסק השני הוא הופעות חיות של 11 מתוך 12 השירים, שהוקלטו ב-1973 בבוסטון, מרילנד, בסנטרל פארק שבניו יורק, וב-1976 בסן פרנסיסקו בבית האופרה. "Where You Lead" הוא השיר מהאלבום המקורי שלא נכלל בדיסק ההופעות החיות.
משתתפים

קרול קינג – פסנתר, קלידים, שירה, קולות רקע
משתתפים > נגנים נוספים

קרטיס איימי – חליל; בריטון, סופרן, טנור סקסופון; רביעיית מיתרים
טים פאוורס – תופים
דייוויד קמפבל – צ'לו, ויולה
מרי קלייטון – קולות רקע
טרי המלך – צ'לו, סקסופון טנור, רביעיית מיתרים
דני "קוץ'" קוצ'מר– גיטרה אקוסטית, תוף קונגה, גיטרה חשמלית, שירה
ראס קאנקל – תופים
צ'ארלס "צ'ארלי" לארקי – גיטרה בס, קונטרבס, רביעיית מיתרים
ג'וני מיטשל – קולות רקע
ג'ואל אובריאן – תופים
ראלף שאקט – פסנתר אלקטרוני
בארי סוצ'ר – כינור, סקסופון טנור, ויולה, רביעיית המיתרים
פרי שטיינברג – גיטרה בס, כינור, סקסופון טנור, קונטרבס
ג'יימס טיילור – גיטרה אקוסטית, קולות רקע
ג'וליה טילמן – קולות רקע
משתתפים > צוות טכני

לו אדלר – מפיק מוזיקלי
ויק אנסיני – מאסטרינג
צ'אק ביסון – עיצוב
האנק סיקאלו – טכנאי קול
בוב ארווין – הפקת 1999 פרסום מחדש
ג'סיקה קילורן – מנהלת אריזה
ג'ים מקרארי – צילום
מייקל פטלנד – אמנות
סמיי ויז'ן – עיצוב
רולנד יאנג – ארט דיירקטור
הסמכות > מכירות ואישורים

| אזור | הסמכה | יחידות |
| --- | --- | --- |
| יפן  מהדורת 1991 | זהב | 100,000 |
| יפן מהדורות אחרות |  | 400,000 |
| ניו זילנד (RMNZ) | פלטינה | 15,000 |
| הממלכה המאוחדת (BPI) | פלטינה 2× | 600,000 |
| ארצות הברית (RIAA) | פלטינה 13× | 13,000,000 |
 ^יחידות מבוססות על הסמכה בלבד
מלינדה גייטס

| --- | --- |

 לידה:  15 באוגוסט 1964 (בת 60) דאלאס, טקסס, ארצות הבריתארצות הברית 
 שם לידה:  Melinda Ann French 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  מדינה, וושינגטון, ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  תואר ראשון בכלכלה ומדעי המחשב תואר שני במנהל עסקים
 מעסיק:  מיקרוסופט 
 תפקיד:  יושבת ראש בקרן ביל ומלינדה גייטס
 השקפה דתית:  נצרות קתולית 
 בן זוג:  ביל גייטס (1 בינואר 1994 - 3 במאי 2021)
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  פרס ג'פרסון לשירות הציבור (2002)  פרס לסקר-בלומברג לשירות הציבור (2013)  פרס פולברייט (2010)  מדליית רדקליף (2021)  מדליית השלום ע״ש אוטו האן (2016)  מדליית רווחת הכלל (2013)  פרס האוכלוסין של האו״ם (2010)  100 נשים (BBC) (2021)  צלב ההוקרה (12 באוקטובר 2009)  מדליית החירות הנשיאותית (2016)  American Library Association Honorary Membership (1998)  פרס בית צ'טמן (2014)  איש השנה של המגזין "טיים" (דצמבר 2005)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קיימברידג' (12 ביוני 2009)  רשימת 100 הנשים החזקות בעולם של מגזין פורבס (2013)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת דיוק (2013)  עמיתת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  פדמה באושן  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 אתר רשמי
 
מלינדה פרנץ' גייטס (באנגלית: Melinda French Gates; נולדה ב-15 באוגוסט 1964) היא נדבנית אמריקאית. עד 2024 הייתה יושבת ראש משותפת בקרן הצדקה הגדולה בעולם, קרן ביל ומלינדה גייטס, אותה ייסדה יחד עם בעלה ביל גייטס. בשנת 2024, לאחר גירושיה, הקימה קרן צדקה משלה.
ביוגרפיה > תחילת דרכה

נולדה בשם מלינדה אן פרנץ' בדאלאס שבטקסס, בת למשפחה אמריקנית קתולית מהמעמד הבינוני. אביה היה מהנדס, שעבד קשה כדי לאפשר לארבעת ילדיו ללמוד באוניברסיטה. כאשר הייתה בת 16 רכש אביה מחשב, וגייטס הנערה הייתה שבויה בקסמו. לאחר לימודיה בתיכון פרטי לנערות, התקבלה גייטס ללימודי תואר ראשון בכלכלה ומדעי המחשב באוניברסיטת דיוק, אותם סיימה ב-1986. היא המשיכה ללימודי תואר שני במנהל עסקים בבית הספר לעסקים על שם פיוקווא באותה האוניברסיטה, אותם סיימה ב-1987.
בסמוך לסיום לימודיה לתואר שני, שלחה חברת מיקרוסופט צוות לאוניברסיטת דיוק, לשם גיוס כוח אדם איכותי לחברה. גייטס ביקשה להתקבל לעבודה, וכך פגשה את בעלה לעתיד, ביל גייטס, יו"ר מיקרוסופט ואדריכל התוכנה הראשי שלה באותה עת. גייטס התקבלה לתפקיד ניהולי במיקרוסופט, ואף החלה לנהל מערכת יחסים עם ביל גייטס. השניים נישאו לאחר כשש שנים, ב-1 בינואר 1994, בטקס באחד מאיי הוואי. בעת עבודתה במיקרוסופט שקדה על מספר מיזמים, בהם מיקרוסופט בוב, שנחל כישלון חרוץ. גייטס פרשה מעבודתה במיקרוסופט עם לידת בתה הבכורה ב-1996. בהמשך ילדה בן ובת נוספים. ב-3 במאי 2021 הודיעו בני הזוג כי הם מפרקים את קשר הנישואין ביניהם, ובאוגוסט 2021 התגרשו.
ביוגרפיה > קרן - ביל ומלינדה גייטס

ב-1994 ייסד ביל גייטס את קרן ויליאם ה. גייטס על שם אביו, שהופקד על ניהולה. מטרתה של הקרן: צמצום חוסר הצדק בארצות הברית ובעולם. ב-2000 ייסדו ביל ומלינדה גייטס את הקרן הנושאת את שמם, גלגול מתקדם של הקרן על שם אביו של גייטס. ביל גייטס, מלינדה גייטס וויליאם ה. גייטס האב הם שלושת יושבי הראש המשותפים של הקרן, הפועלת ברחבי העולם, בעיקר בתחומי הבריאות והחינוך, ולאחר הזרמה של יותר מעשרים מיליארד דולר על ידי בני הזוג גייטס, הפכה לקרן הצדקה הפרטית העשירה ביותר בעולם. כיום עמותת הצדקה מקדמת מטרות בריאותיות וחברתיות בעולם.
בשנת 2006 הודיע המולטי-מיליארדר וורן באפט כי בכוונתו לתרום 30 מיליארד דולר לקרן של בני הזוג גייטס, על-פני 20 שנה. באפט הוא חבר קרוב של בני הזוג גייטס, וכבר קודם לכן הודיע על כוונתו לתרום את רוב הונו לצדקה.
במאי 2024 הודיעה מלינדה גייטס על פרישתה מקרן ביל ומלינדה גייטס, והמשך פעילותה כנדבנית עצמאית, עם קרן של 12.5 מיליארד דולר.
ביוגרפיה > עיסוקים נוספים, הוקרה וחייה הפרטיים

ניסיונה הניהולי (ואף פרסומה) של מלינדה גייטס הביאו אותה לשבת במספר דירקטוריונים וחברי נאמנים של מוסדות שונים, בהם אוניברסיטת דיוק והוושינגטון פוסט.
ב-2005 נבחרה לאשת השנה של השבועון טיים יחד עם בעלה וכוכב הרוק בונו. הכבוד ניתן לשלושה לאות הוקרה על פעילות הצדקה שלהם. ב-2006 זכו בני הזוג גייטס בפרס נסיך אסטוריאס, העיטור היוקרתי ביותר שמעניקה ספרד, כהוקרה על פעילותם הפילנתרופית. השניים נוסעים רבות ברחבי העולם כחלק מפעילותם זו. ב-2016 החליט נשיא ארצות הברית ברק אובמה להעניק לבני הזוג את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד הגבוה במדינה.
מלינדה וביל גייטס התגוררו עם שלושת ילדיהם באחוזה בעיירה מדינה שבמדינת וושינגטון, על גדת אגם וושינגטון. לאחר גירושיה, עברה להתגורר בבית בן ארבעה חדרים.
הערות שוליים

↑  money.cnn.com
↑  money.cnn.com
↑  חדשות חוץ, אחרי הגירושים: מלינדה גייטס שווה 76 מיליארד דולר, באתר כלכליסט, 3 באוגוסט 2021
↑  סוכנויות הידיעות, שיא בתרומות לצדקה בארה"ב: 300 מיליארד דולר, באתר ynet, 25 ביוני 2007
↑  חדשות חוץ, פילנתרופית עצמאית: מלינדה גייטס עוזבת את הקרן שייסדה עם ביל גייטס, באתר כלכליסט, 14 במאי 2024
↑  הודעת הבית הלבן על הזוכים במדליית החירות הנשיאותית, נובמבר 2016
↑   נמרוד הלפרן, מאחוזה של 183 מיליון דולר לבית של ארבעה חדרים: מלינדה גייטס מאושרת, באתר TheMarker‏, 20 ביוני 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009046382805171  PLWABN: 9810579300005606  BnF: cb178226331 (data)  CiNii: DA19439622  GND: 1133303587  ISNI: 0000 0000 7906 738X  LCCN: n2007012037  LNB: 000291458  NDL: 001336595  NKC: xx0053526  NTA: 287499448  SNAC: w64g2dsx  SUDOC: 225855275  S2AuthorId: 37783206  VIAF: 60989955   WorldCat (עם VIAF): 60989955
ספרות רוסית

ספרות רוסית היא סך כל היצירות הספרותיות שנכתבו ברוסיה ומדינות אחרות בשפה הרוסית. עד המאה השבע עשרה רוב היצירה הספרותית ברוסיה הייתה בשפת הכנסייה הסלאבונית, אך עם המודרניזציה שהנהיג פיוטר הגדול שכללה בין השאר רפורמות בגרסת האלפבית הקירילי עבור רוסית, החלו לצאת לאור יצירות ספרות בשפה הרוסית. הקשרים עם אירופה גרמו ליישום סוגות הספרות באירופה על החומר הרוסי האותנטי.
המאה השמונה עשרה בספרות הרוסית

הנסיך אנטיוך קנטמיר חיבר שירה תוך ערבוב בין הנאו קלאסיציזם לייצוג החיים הרוסיים תוך שימוש בשיטה הברתית שהייתה נפוצה בצרפתית ופולנית. שירה בשיטה הטונית-סילאבית המתאימה יותר לרוסית חוברה על ידי ואסילי קירילוביץ' טרדיאקובסקי והובאה לדרגה עילאית יותר על ידי מיכאיל ואסיליביץ' לומונוסוב ואלכסנדר פטרוביץ' סומרוקוב, מייסד הדראמה הרוסית ששילב בין צורות אירופאיות לתכנים רוסיים במעשיות ובמחזות שלו.
במהלך תקופת שלטונה של יקטרינה השנייה ניכרה השפעת תקופת ההשכלה האירופאית על הספרות הרוסית. הדרמות שכתבה קתרינה עצמה שילבו סגנון קלאסי עם גוון סאטירי, וכך עשה גם ניקולאי נוביקוב. סאטירה משולבת עם מוטיבים ריאליסטיים הופיעה במחזות של דניס פונביזין מחבר הדרמה הלאומית הראשונה של רוסיה, "בריגדיר" ומחזות נוספות.
בשלהי המאה השמונה עשרה התחלה של רדיקאליות פוליטית בוטאה ביצירות אלכסנדר רדישצ'ב. הרגשנות שפותחה בתקופה ההיא באה לידי ביטוי בדרמות ולדיסלאב אוזרוב ובסיפורים הקצרים של ניקולאי קרמזין מחלוצי הסוגה ברוסיה.
המאה התשע עשרה בספרות הרוסית

מימין לשמאל: מיכאיל לרמונטוב, אלכסנדר פושקין
ואסילי ז'וקובסקי הכניס את האידיאליזם האירופאי לשירה הרוסית. עניין גובר במאפיינים לאומיים בא לידי ביטוי במעשיותיו של איוואן קרילוב, הלאומיות הספרותית התעוררה בעיקר בזמן המלחמות עם נפוליאון בונפרטה.
בשנות העשרים של המאה התשע עשרה פותח סגנון רוסי מודרני, ריאליסטי וער לאומית. סגנון זה אשר הוצל על ידי הרומנטיציזם וההשפעה האירופאית קודם על ידי אלכסנדר פושקין שנחשב לגדול משוררי רוסיה. שירתו של מיכאיל יוריביץ' לרמונטוב שמרה על מצוינות סגנון זה לפרק זמן קצר. הייאוש המשתקף ביצירתו של המשורר הרומנטי יבגני ברטינסקי משקף את האווירה תחת שלטונו של הצאר ניקולאי הראשון.
בשנות השלושים של המאה התשע עשרה נקרע קרע תרבותי בין הסלאביסטים למערביסטים. מנהיג המערביסטים היה המבקר ויסאריון גרגוריביץ' ביילינסקי שהדגיש את חשיבות מערכת היחסים בין הספרות לחיים הלאומיים של העם, מה שקידם את הריאליזם הספרותי הרוסי. ניקולאי גוגול הנחשב לאחד המייסדים של הריאליזם הספרותי שגילה גם פן פנטזי מורבידי בסיפוריו הסאטיריים.
באמצע המאה התשע עשרה ריאליזם חסר רחמים, לא חסר הומור, פותח על ידי איוון גונצ'רוב כאשר אלכסנדר ניקולאייביץ' אוסטרובסקי חיבר מספר רב של מחזות שאינם מוצגים עוד. השירה של טיצ'ב העניקה חשיבות פילוסופית לאירועים יומיומיים. ניקולאי אלכסייביץ' נקראסוב יצר פיוטים למטרות חברתיות.
שלהי המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים בספרות הרוסית

מימין לשמאל: פיודור דוסטויבסקי, לב טולסטוי
על רקע האוטוקרטיה הצארית ברוסיה נכתבו יצירות הפרוזה מהגדולות ביותר בספרות הרוסית, רובן בעלות נטייה לריאליזם, כמו כן יצירות המופת של תקופה זאת מציגות נטייה חזקה למיסטיות, בחינה עצמית ומלודרמטיות. איוואן טורגנייב השיג מעמד עולמי עם רומאנים מתוחכמים בהם הטיח ביקורת בחברה הרוסית.
ביקורת גדולה ושבחים רבים הורעפו על הגאונות המיוסרת והאידיאליזם המוסרי והדתי שבוטאו בחיבורי פיודור דוסטויבסקי, ועל הרומאנים המנומנטליים, חודרי החברה של לב טולסטוי. שני סופרים אלו הם מענקי הספרות העולמית. אך עם הסיפורים הרגישים באופן מבריק והמחזות של אנטון צ'כוב בא תור הזהב של הספרות הרוסית פחות או יותר אל קצו.
תגובה נגד הריאליזם באה בדמות עליית הסימבוליזם ששגשג משנות התשעים של המאה התשע עשרה עד שנות העשרה של המאה העשרים ואשר בא לידי ביטוי ביצירתו של פיודור סולוגוב, אינוקנטי אננסקי, אנדריי ביילי, אלכסנדר בלוק, קונסטנטין בלמונט ואלכסיי רמיזוב. תגובה זאת בלטה גם בחיבוריו הדתיים והפילוסופיים של ולדימיר סולוביוב וברומאנים ההיסטוריים של דמיטרי מרז'קובסקי.
ב-1912 האסכולה האקמאיסטית, אותה הוביל ניקולאי גומיליוב דגלה בחזרה לדימויים פואטיים ממשיים יותר. המשוררים אוסיפ מנדלשטם ואנה אחמטובה השתייכו גם כן לקבוצה זאת. בתחום הבדיון הדמויות הבולטות היו וסבולוד גארשין, ולדימיר קורולנקו ומקסים גורקי אשר בלט בספרות בתקופה שלפני מהפכת 1917. הד לריאליזם המשולהב שלו ניתן למצוא אצל חסידו ליאוניד אנדרייב (אנ'), בעת שאיוואן בונין, שהיה גם כן חבר בחוג מקורביו של גורקי, כתב בנימה יותר ריאליסטית ומסורתית. לאחר מהפכת אוקטובר חלק מהסופרים (איוואן בונין, אלכסנדר קופרין, אלכסיי טולסטוי ועוד) עזבו את רוסיה הסובייטית ועבדו לאירופה.
הספרות הסובייטית

לאחר ניצחון הבולשביקים במהפכת 1917, היגרו סופרים רבים מברית המועצות והיו פעילים בחו"ל. סופרים מסוימים נשארו אך לא הוציאו לאור חיבורים חדשים, בעת שאחרים הצטרפו לקומוניסטים, חלקם הסתגלו לממסד החדש גם אם נותרו מנוכרים לשיטותיו. תחילה היו הסוגות הספרותיות תחת השלטון הבולשביקי דומות לאלו שבמערב אירופה באותו הזמן. בתקופה הראשונה לאחר המהפכה (עד 1921) פרחה השירה, אשר מדמויותיה הבולטות היו דמיאן בדני, הסימבוליסט אלכסנדר בלוק, האימג'יסט סרגיי יסנין והאיקונוקלאסט ולדימיר ולדימירוביץ' מאיאקובסקי. הסופר הוותיק בוריס פילניאק תיעד את התקופה, והסופר איסאק באבל כתב סיפורים קצרים ססגוניים.
בתקופת "המדיניות הכלכלית החדשה (נא"פ)" (1922-1928) שיזם לנין התנהל ויכוח רב על הדיקטטורה הספרותית עם קבוצת ה"על המשמר" שתמכה בה וקבוצתו של ולדימיר מאיאקובסקי שהתנגדה לה. האחים סרפיון, קבוצה שכללה את קונסטנטין פדין, מיכאיל זושצ'נקו, וסבולוד איבאנוב, וניאמין קאברין, יבגני זמיאטין ולב לונטס דגלו בעצמאות ספרותית והרשמיים שהדגישו את חשיבות מבנה השיר אף על פני תוכנו. בתקופה זאת התרחשה הלידה מחדש של הרומן בחיבורים הסאטיריים של אילף ופטרוב, ונכתבו הרומנים הפסיכולוגיים והרומנים הרומנטיים של ליאוניד לאונוב ויורי אולשה. מיכאיל אלכסנדרוביץ' שולוחוב העניק לרומן העוסק במהפכה גוון אפי, וב-1928 מקסים גורקי חזר להיות לפופולריות אדירה.
התפרקות כללית של קבוצות הספרות השונות התרחשה בשנים 1929–1932 וניתן היה להבחין אצל הסופרים במגמה לעבר מוביליזציה פוליטית. מגמה זאת התחזקה בשנות השלושים במהלך הטיהורים של סטלין בהשכלה, והריאליזם הסוציאליסטי הונח כעיקרון המרכזי בכל יצירות הספרות. אישים חשובים בתחום הדראמה, תחום בו נעשה שימוש רב למטרות תעמולה, הם יבגני שוורץ, ניקולאי ארדמן, מיכאיל בולגקוב, ולנטין פטרוביץ' קטייב, ולדימיר מיכאילוביץ' קירשון ואלכסנדר ניקולאייביץ' אפינוגנוב. בוריס פסטרנק וניקולאי טיחונוב הפכו למשוררים המובילים, הרומאנים של אלכסיי טולסטוי, ואיליה ארנבורג נקראו בשקיקה וויקטור שקלובסקי צבר השפעה רבה כמבקר.
בשנות ה-30 התפתח תחום מדע בדיוני בספרות הרוסית. בין הסופרים הבולטים באותה תקופה היה אלכסנדר בליאייב וגרגורי אדמוב.
הספרות הסובייטית > הספרות לאחר המלחמה

האווירה השתנתה פעם נוספת ב-1946 עם תחילת המערכה אותה יזם אנדריי ז'דאנוב, מזכיר המפלגה הקומוניסטית. הבידוד תרבותי והדיקטטורה התרבותית שכפתה המפלגה היו בעלי השפעה הרסנית על הספרות הרוסית. לאחר מותו של סטלין בשנת 1953 סופרים מסוימים שהוכלמו קודם זכו לחסד חדש, אלו שעדיין היו בחיים הורשו להוציא לאור שוב.
נובלה "ההפשרה" של איליה ארנבורג תיארה את יאוש הסופרים שנידונו לכתוב בהתאם למדיניות המשטר ועל שמה נקראה תקופת שלטונו של חרושצ'וב כההפשרה של חרושצ'וב. במהלך תקופה זאת עודדו יחסים תרבותיים עם ארצות זרות. כאופוזיציה לתעמולה המפלגתית ספרות ביקורתית כלפי החברה הסובייטית התקבלה לזמן קצר באופן סביר. אנדריי ווזנסנסקי ויבגני יבטושנקו שובחו רבות על הנון-קונפורמיזם ביצירותיהם. ווזנסנסקי שובח בזכות מקוריותו ושימושו בשפה. בין החיבורים המוערכים של יבטושנקו הוא "באבי יאר", מחאה רהוטה כנגד האנטישמיות הסובייטית. בנוסף בתקופה זו בלטו משוררים צעירים כמו רוברט רוז'דסטבנסקי ובלה אחמדולינה.
ב-1963 הממשלה ואיחוד הסופרים הסובייטים עסקו בהוקעה קשה של סופרים בדלנים, הרומן האפי של פסטרנק, "דוקטור ז'יוואגו" (1957) שזכה בביקורת גדולה ובשבחים רבים ברחבי העולם המערבי, נאסר לפרסום בברית המועצות. והסופר אולץ בלחץ הממשל לסרב לקבלת פרס נובל. לאחר נפילת חרושצ'וב ב-1964 הואץ המאבק לשחרור הספרות מההשפעות הפוליטיות.
סופרים מפורסמים כגון ווזנסנסקי ואלכסנדר סולז'ניצין דרשו במופגן קץ לצנזורה הממשלתית. סופרים כמו אנדריי סיניאבסקי ויולי דניאל נאסרו עקב פרסום יצירות מערביות בלתי מאושרות בהן הייתה ביקורת כלפי המשטר הסובייטי. הרומן הראשון של סולז'ניצין, "יום בחייו של איבן דניסוביץ'" (1962), שתיאר חיים במחנה ריכוז, האנטי סטאליניזם שלו התאים לאקלים הפוליטי של התקופה, אך חיבוריו הביאו עליו גלות מרוסיה ב-1974. במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 סופרים רבים כמו ולדימיר אקסיונוס, פרידריך נזננסקי, אדוארד טופול ונוספים עזבו את ברית המועצות.
מספר יצירות ספרותיות כמו למשל בית פוקשין פורסמו מחוץ לגבולות ברית המועצות ובעקבות כך נאסרו להפצה במדינה.
לאחר נפילת המשטר הסובייטי ב-1991 שב ב-1994 סולז'ניצין למולדתו לאחר עשרים שנות גלות. קמו אז גם סופרים צעירים ששיקפו את פני רוסיה לאחר השלטון הקומוניסטי כשהם מתמקדים בנושאים פחות חברתיים ויותר אישיים בשירה ובסיפורת. אחת מסופרים אלה היא לינור גורליק - מראשוני הסופרים הרוסיים שזכו לפרסום ברשת האינטרנט. גורליק כותבת סיפורים קצרים שמשקפים את האבסורד בחיים ברוסיה הפוסט-סובייטית.
בתחום מדע בדיוני בלטו האחים סטרוגצקי ואיוואן יפרמוב.
לקריאה נוספת

רינה לפידוס, תחרות, קנאה, שנאה ביחסי גברים ונשים בסיפורת הרוסית, הוצאת מגנס, 2017
רפי צירקין-סדן, גיבורים תועים של ספרות מחויבת: ניהיליסטים וניהיליזם בספרות הרוסית, 1866-1862, הוצאת מכון ואן ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד, 2015
מיכאיל לומונוסוב כתב שירה לצד עיסוקו במדע
איסאק (יצחק) באבל תיעד בסיפוריו הקצרים את מלחמת האזרחים ברוסיה ואת העולם היהודי-רוסי שאבד