stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ולנטין בק
סיפורו של הבן

לאחר מותו של ולנטין בק עברה אשתו עם בנם אלכסנדר, שהיה אז בן שנה ושלושה חודשים, להתגורר בתל אביב. האם נישאה בשנית והילד אלכסנדר גדל בידיעה כי בעלה הוא אביו. גם שני הילדים שנולדו לאמו מבעלה השני לא ידעו על דבר על עברו. הבעל התייחס אליו כאב לכל דבר, מבלי שהילד חש שאיננו אביו.
אלכסנדר, ששמו העדכני אלכסנדר ירון, יצא בשנת 1960 להולנד להשתלם בבנקאות ולעבוד בבנק הולנדי באמסטרדם וגר שם עד שנת 1983. בשנת 1970 נדרש להציג בפני השלטונות שם תעודת לידה. הוא ביקש מהוריו לשלוח לו את תעודת הלידה ואז נתגלה לו, בהיותו בן 32, ששמו הוא למעשה אלכסנדר בק ואביו מולידו הוא ולנטין בק, שהוצא להורג בשנת 1939 על ידי אנשי האצ"ל בחשד של שיתוף פעולה עם הבריטים. הוסבר לו שלא סיפרו לו עד אז מי אביו מפני שרצו למנוע ממני את הבושה כבנו של חשוד בשיתוף פעולה. התגלית הזו הכתה אותו ואת משפחתו בהלם, אך לאור בקשות של אמו ובעלה שמר על איפוק ולא הפיץ את המידע שנתגלה לו.
אלכסנדר נתבקש על ידי אמו ובעלה לשמור את העניין בסוד, לפחות עד מות שניהם. בעלה של אמו נפטר בשנת 1981 ולפני מותו השביע אותו לא לגלות את הדבר לשני אחיו, לפחות כל עוד אמו בחיים. לאחר כמה שנים הדבר נתגלה לאחים ממקור כלשהו. הובהר להם מקריאת החומר כי המלשין היה מיכאל איליאגין והוא זה שמסר לבריטים את המזוודה ונשק.
בשנת 1983, עם שובו של אלכסנדר לישראל, הוא החליט לחקור את שורשיו ולגלות מי הם קרובי משפחתו מצד אביו ואת כל הידוע על אביו. להפתעתו מצא שהוא מכיר את רוב קרובי המשפחה שלו מצד אביו שאיתם היה בקשר כל שנות ילדותו מבלי שידע מה הקרבה שלו אליהם וסבר כי הם היו חברים של ההורים. לאחר שסיפר לקרוביו כי הוא יודע את האמת, הם הפגישו אותו עם אחיו למחצה מיכאל, בנו של ולנטין בק מנישואיו הראשונים, שחי כל השנים בנורווגיה.
קרוביו מצד אביו לא היו מוכנים לספר לו דבר אודות אביו ולנטין בק. גם אמו שהלכה לעולמה בשנת 2000 לא הייתה מוכנה לספר לו על קורותיו של האב ועל נסיבות מותו.
בשנת 2006, בהיותו כבר גמלאי, התחיל בעזרת בן דודו לחקור את הנושא, שלגביו ידע עד אז רק על כך שאביו מצא את מותו ב-22 ביוני 1939 מידי אנשי האצ"ל בחצר הבית של משפחת רטנר בקריית מוצקין. עם המידע הזה התחילו אלכסנדר ובן דודו לחפש מידע על הנושא בעיתונות ובארכיון "בית ז'בוטינסקי" ובהדרגה נפרשה בפניהם תמונת חייו ומותו של ולנטין בק.
מתוך קריאת החומר בארכיון "בית ז'בוטינסקי", שבו מצויים מסמכי תיק ההגנה של הסניגור מקס זליגמן במשפטו של יעקב קוטיק וכן מהידיעות בעיתונות על משפט קוטיק, על מותו של ולנטין בק ועל משפט רצח בני הזוג לואיס, הם הסיקו שחלה טעות אצל אנשי האצ"ל שסימנו את האיש הלא נכון כמשתף פעולה עם הבריטים, ומסקנתם הברורה הייתה שוולנטין בק לא היה המלשין, אלא להפך שימש עד הגנה במשפט קוטיק וניסה להגן על עליו.
בשנת 2009 פנה ירון באמצעות האינטרנט, בבקשה אל הציבור, לעזור לו למצוא אנשים שהכירו את ולנטין בק או זוכרים את המאורעות שהובילו למותו ובמיוחד לעזור לו לאתר מספר מעורבים בפרשה ובהם טוביה יארלובסקי, מיכאל איליגין, דוד אדלר ויוסף טונדובסקי.
ירון החל לחפש את קבר אביו ובעזרת הרבנות גילה את קברו בבית העלמין בחוף הכרמל שמעליו לא הוצבה כל מצבה.
באוגוסט 2011 הופיע סיפורו של אלכסנדר ירון במלואו במגזין "זמן חיפה". אלכסנדר ירון נפטר בשנת 2014.
הטיהור וההנצחה

כבר ב-12 במאי 1940, אחד עשר חודש לאחר הריגתו של ולנטין בק, מצא "דבר", ביטאונה של ההסתדרות הכללית, שביטא את עמדת הנהגת היישוב וארגון ההגנה לכלול את שמו של ולנטין בק ברשימת חללי המאורעות שנפלו בשנת תרצ"ט, 1939. על כך שאל דן יהב בספרו: "אם אמנם באק היה שכיר של הבולשת הבריטית, כלומר אויב היישוב היהודי, כמצוין במקורות האצ"ל מדוע שההגנה תכיר בו כחלל המאורעות וכגיבור יהודי ותכניס אותו לרשימת הנופלים היהודים על הגנת המולדת ? !"
רק כעבור 72 שנים ממותו, בעקבות חקירתו ומאמציו של בנו אלכסנדר ירון, הוכר ולנטין בק בשנת 2011 על ידי משרד הביטחון והמוסד לביטוח לאומי כחלל פעולות איבה והונצח ב"אתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה".
לקריאה נוספת

Nachman Ben-Yehuda, Political Assassinations by Jews: A Rhetorical Device for Justice, State University of New York Press, 1992. pages 151 - 152
דן יהב, דמו בראשו - רציחות פוליטיות על ידי יהודים בתקופת היישוב, הוצאת שקד, 2010. עמ' 129.
הערות שוליים

↑  בחקירת קוטיק, דבר, 26 באוגוסט 1938
↑  משפטו של יעקב קוטיק, דבר, 2 באוקטובר 1938
↑  על הצייר יעקב רטנר שבחצר ביתו נורה ולנטין בק באתר עיריית קריית מוצקין.
↑  באק נהרג ע"י רוצחים יהודים, דבר, 23 ביוני 1939.
↑  הידיעה על מותו של ולנטין בק, דבר, 23 ביוני 1939.
↑  ולנטין בק באתר חברה קדישא חיפה
↑  רצח ושוד בלב תל אביב - איש ואשתו זקנים יוצאי ניו זילאנד נמצאו הרוגים בביתם, דבר, 26 בדצמבר 1937
↑  יארלובסקי ואיליאגין זוכו מאשמת רצח לואיס מחוסר הוכחות, דבר, 4 באפריל 1940.
↑  פנייתו של אלכסנדר ירון לציבור "האתר החופשי של בני קריית חיים" 7 בפברואר 2009.
↑  "סוד משפחתי- סיפור מיוחד מתקופת המנדט הבריטי" הקלטה בווידאו של סיפורו של אלכסנדר ירון כפי שסופר למגזין "זמן חיפה" באוגוסט 2011, הובא באתר "בא במייל".
↑  ולנטין בק ברשימת חללי היישוב בשנת 1939, דבר, 12 במאי 1940.
↑  דף לזכר ולנטין בק, ב"לעד" – אתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה
ספר אגודה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  אלכסנדרי זוסלין הכהן 
 סוגה:  ספרות הלכתית 
 
ספר אגודה הוא חיבור הלכתי מאת הרב אלכסנדרי זוסלין הכהן, בו הוא מסכם את המסקנה ההלכתית של כל סוגיא בתלמוד,
ספר זה הוא אחד מספרי ההלכה הבסיסיים ביותר, במיוחד למנהגי אשכנז, ומצוטט בהרחבה בשו"ת מהר"י וייל, בשו"ת מהרי"ל, וכן הרמ”א בספרו המפה מביאו רבות.
חיבור הספר והדפסתו

הספר יצא לאור בפעם הראשון מכתבי היד, בשנת ה'של"א בקראקא על ידי רבי יוסף כץ מחבר ספר שארית יוסף וגיסו של הרמ"א, והוא גם זה שקבע את שמו של הספר בשם 'האגודה'. אמנם שם זה מופיע כבר בספר במסכת גיטין קד: עיין בספר אבי"ה ומסכת כתובות באגודה זאת.
כמו כן גם זיהוי מחבר הספר נעשה על ידו, מאחר שבכתב היד לא ציון שם המחבר, כשהוא מציין בהקדמתו שזיהוי הספר נעשה על ידי ספר ישן שם נכתב ”ספר אגודה עשה אותו גדול ששמו מהר"ר אלכסנדרי הכהן וכנוי היה מהר"ר זוסלין מק"ק פרנקפורט, והוא הרז"ך”.
בספר שם הגדולים הביא מי שכתב שתוכן הספר הוא ליקוט מדברי הרא"ש
ראיתי בצמח דוד בשנת פ"ט שכתב משם שלשלת הקבלה שהאגודה נעשה מתלמידי הרא"ש. וי"א שאספו דברי רבם הרא"ש וקראוה אגודה עכ"ד. וליתנהו להני מילי וע"ש בנדפס.
בהמשך יצא לאור פעמים נוספות על ידי רבי אברהם יוסף ציק במהדורת צילום בתוספות מפתחות ומבוא על תולדות חייו של המחבר.
הספר הופיע בכתב יד שלא לפי סדר המשנה המקובל, תחילת הפירוש הוא על סדר נזיקין, לאחריו מסכת נידה וסדר נשים לאחר מכאן סדר מועד זרעים קדשים וטהרות. כן כולל הפסר סיכום מסכת כלה מסכת דרך ארץ, מסכת ארץ ישראל, ומסכת סופרים. בסדר המפתחות כותב המחבר כי "קבלתי מרבינו טובי' זצ"ל כי מסכת ברכות מסדר זרעים ומסכת נדה מסדר טהרות".
בתחילתו מופיע לוח ההלכות, ובסופו לוח סימני פרטי הדינים.
כאמור הספר כולל גם סיכומי סוגיות העוסקות בדיני טומאה וטהרה, קדשים והלכות זרעים – סיכום הלכתי שנחשב כנדיר לחכמי ישראל בתקופה בה חי. אמנם הסיכומים בנושאים אלו הוא תמיצתי יותר משאר הלכות הספר.
בשנת תרנ"ט יצא לאור ספר האגודה על סדר נזיקין עם הערות מאת רבי יוסף חיים זוננפלד.
בשנת תשכ"ו הודפס הספר בשנית על ידי ר' אלעזר בריזל בתוספת ביאורים וההערות, ע"פ דפוס ראשון לאחר שהוציא לאור כרך על מסכת שבת, הזדמן לידו כתב יד נוסף שמצא בספריית אוקספורד. בהמשך ההדפסה מצא כתב יד נוסף של הספר שהיה בספרייתו של רבי נתן אדלר, כתב יד זה נכתב בשנת רל"ג.
תוכן הספר

לרוב, סיכומי ההלכות כתובים על פי דעתם של גדולי הפוסקים שחיו לפניו, כגון הרי"ף, ר"י הזקן, רבינו תם, הרשב"ם, המרדכי, הרא"ש, הראבי"ה הראב"ן הסמ"ג והסמ"ק ועוד.
ספר האגודה נועד להיות ספר הלכתי פרקטי, בדומה לספרו של הרא"ש, אבל הספר תמציתי יותר והמחבר מקצר ומשמיט את המשא ומתן התלמודי. אמנם, בהשוואה של ספר האגודה עם ספר הטורים, שנכתב על ידי בן דורו ר' יעקב בן אשר, ניכר הבדל גדול בשיטת העריכה. האגודה, בדומה לספר המרדכי, נכתב על סדר מסכתות התלמוד, וסוגייתיו, ומהווה שילוב של פרשנות תלמודית, מסורות פסיקה של חכמי אשכנז ותשובות הלכתיות בנושא. ספר הטורים לעומת זאת, מסודר לפי נושאים וסימנים, ומנותק מהסדר התלמודי המקורי, מה שמאפשר צמידות רבה יותר לנושא ספציפי על נגזרותיו.
הספר הוא בין הספרים הבודדים שנכתבו בזמנו שכללו הלכות שאינן נוגעות לזמן הגלות, כגון הלכות קרבנות ומצוות התלויות בארץ.
בספר שם הגדולים כתב שלעיתים ניתן להבין מספר האגודה את דברי התוספות, המרדכי והרא"ש: ”לפעמים ימצא המעיין איזה גילוי וילמד להכריע מדבריו פי' התוספות והמרדכי והרא"ש מלבד איזה חדוש”.
בשו"ת מהר"י וייל מובא חיבור קטן שכתב בשם 'חידושי אגודה', שהוא ליקוט קטן של חידושים מספר אגודה שעל חלקם הוא מוסיף פירוש או חידוש.
חשיבות ותפוצת הספר

ספר האגודה השפיע על הפסיקה האשכנזית מאוד, אבל לא היה ניכר בכתביהם של הפוסקים הספרדים בדורות שאחריו. הוא מובא פעמים לא מעטות בבית יוסף, אך לרוב מכלי שני.[דרוש מקור][מפני ש...]
פוסקי אשכנז במאה ה־15, כגון  ר' יעקב בן משה מולין (מהרי"ל) ור' יעקב וייל (מהרי"ו) החשיבו מאוד את פסקי בעל ספר האגודה. המהרי"ו אף חיבר כעין "קיצור" של ספר האגודה שפורסם בשנת 1610 תחת השם "חידושי אגדה".
הערות שוליים

↑  אלכסנדר זוסלין הכהן, ספר האגודה <הגהות וביאורים> - נזיקין א, נזיקין א, באתר אוצר החכמה.
↑  ראו דבריו בהקדמה אלכסנדר זוסלין הכהן, ספר האגודה <הגהות וביאורים> - מועד - א, מועד, באתר אוצר החכמה
↑  אלכסנדר זוסלין הכהן, ספר האגודה <הגהות וביאורים> - נזיקין א, נזיקין א, באתר אוצר החכמה.
↑  יורה דעה, עג, אגור בשם אגודה.  לעומת הב"ח, המצטט מספר האגודה ישירות.
אנה האוורד שו

| --- | --- |

 לידה:  14 בפברואר 1847 ניוקאסל אפון-טיין, אנגליה
 פטירה:  2 ביולי 1919 (בגיל 72) מחוז נת'ר טאון-שיפ, פנסילבניה| מוילאן, פנסילבניה, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  מכללת אלבוין, בית הספר לתאולוגיה באוניברסיטת בוסטון, בית הספר לרפואה אוניברסיטת בוסטון
 עיסוק:  רופאה, אקטיביסטית ופעילה חברתית זכות הצבעה לנשים והתנועה כנגד צריכת אלכוהול
 בן או בת זוג:  לוסי אלמינה אנתוני 
 פרסים והוקרה
 היכל התהילה הלאומי לנשים (2000)  היכל התהילה של נשות מישיגן (1983) 
 
אנה הווארד שו (באנגלית: Anna Howard Shaw;‏ 14 בפברואר 1847 – 2 ביולי 1919) הייתה מנהיגת התנועה לזכויות הצבעה לנשים בארצות הברית. הייתה גם רופאה והאישה הראשונה שתפקדה ככומר בתנועה המתודיסטית.
ראשית חייה

שו נולדה בניוקאסל אפון טיין, אנגליה בשנת 1847. כשהייתה בת ארבע, היא ומשפחתה היגרו לארצות הברית והתיישבו בלורנס שבמסצ'וסטס. בהיותו בן שתים עשרה, לקח אביה "תביעת בעלות של שלוש מאות שישים דונמים של אדמה במדבר" של צפון מישיגן "ושלח את אמה וחמשת ילדיה לחיות שם לבדם". "
אמה ראתה את ביתם במישיגן כ"חווה אנגלית עם כרי דשא עמוקים, שמים שטופי שמש וחרציות ", אך גילתה עם בואם לגלות שזו בעצם "בקתת עץ נואשת ושוממה" במה שהיה אז במדבר, במרחק 40 ק"מ ממשרד דואר ו -100 ק"מ ממסילת הרכבת ". כאן התמודדה המשפחה עם סכנות החיים על הגבול. שו נעשתה פעילה מאוד בתקופה זו, ועזרה לאחיה לשפץ את ביתם ולתמוך באמה בזמן הזעזוע והייאוש. שו לקחה על עצמה משימות פיזיות כמו "חפירה של באר וחטיבת העצים למדורה.
כשראתה את הסבל הרגשי של אמה, שו האשימה את אביה חסר האחריות על כך ש"הוא לא חשב על האופן שבו בני המשפחה יחיו וישרדו בתנאים הקשים." בזמן שאמה הנכה הייתה עמוסה בעבודות הבית", אביה שהיה בלורנס היה יכול להקדיש באופן חופשי זמן ל תנועה לביטול העבדות ולתנועות הציבוריות הגדולות של ימיו.
צרותיה של המשפחה החמירו עם השנים. במהלך  מלחמת האזרחים בארצות הברית מתה אחותה אלינור בלידה, ואחיה טום נפצע. כשהייתה בת חמש-עשרה, נעשתה מורה בבית הספר, ולאחר שאחיה ואביה המבוגרים יותר הצטרפו למאמץ המלחמתי, היא השתמשה ברווחיה כדי לעזור לפרנס את משפחתה. עם זאת, "בכל חודש של המאמץ של המשפחה, הפער בין ההכנסות שלהם לבין ההוצאות שלהם הלך וגדל."
קריירה כמטיפה

כשהתבגרה שו, דרכה ללמוד בקולג' נעשתה מוצקה יותר. אחרי מלחמת האזרחים, היא נטשה את עבודת ההוראה שלה ועברה לגור עם אחותה הנשואה מרי בביג רפידס, מישיגן. היא הייתה מעדיפה את העבודה הרווחית יותר של חפירת תעלות אך נאלצה לאסוף את "המחט המפחידה" ולהיות תופרת.
קריירת ההטפה שלה החלה בהשראת הכומר מריאנה תומפסון שהיה האדם הראשון שתמך ברדיפתה להשכלה. הודות לעזרתו של תומפסון, נכנסה שו לתיכון ביג ראפידס שבו זיהו את כשרונותיה ואת דרכה. בגיל עשרים וארבע הוזמנה שו על ידי ד"ר פק, אדם המבקש לצוות אשה לתנועה המתודיסטית, כדי לשאת את דרשתה הראשונה. שו היססה בתחילה משום שהניסיון הקודם היחיד שלה היה "כילדה קטנה המטיפה לבדה ביער ... לקהילת עצי האזנה". בעידודה של ד"ר פק וידידתה הקרובה, קלרה אוסבורן, שו הסכימה ונתנה את דרשתה הראשונה במישיגן, מישיגן.
למרות ההצלחה של הדרשה הראשונה שלה, התשוקה החדשה שלה להטיף קיבלה התנגדות מחבריה לכיתה, וממשפחתה שהסכימה לשלם עבור ההשכלה שלה רק אם היא תחדל מעיסוק בהטפה. חרף ההתנגדות המתמדת ובידודה מסביבתה, בחרה אנה להמשיך בדרכה ולהטיף מוסר. היא הייתה נרגשת מאוד מביקורו של מרי ליברמור, מרצה בכיר שהגיע לביג רפידס. ליברמור נתן לה את העצה הבאה: "אם את רוצה להטיף, המשיכי והטיפי.. לא משנה מה אנשים אומרים, אל תתני להם לעצור אותך!"
הקשיים בזמן הלימודים

בשנת 1873, התקבלה שו למכללת אלביון, בית ספר מתודיסטי באלביון, מישיגן. מאחר שמשפחתה התנגדה למסלול הקריירה שלה, הם סירבו לספק כל תמיכה כספית. בשלב זה, שו הייתה מטיפה בעלת רישיון וניסיון של שלוש שנים. שו הצליחה לכלכל את עצמה על ידי מתן הרצאות על התנגדויות לשתיית אלכוהול כחלק מהתנועה המתחזקת בארצות הברית.
אחרי אלביון קולג, שו למדה בבית הספר לתאולוגיה באוניברסיטת בוסטון בשנת 1876. היא הייתה האישה היחידה בכיתה שלה מתוך ארבעים ושניים גברים, והיא תמיד הרגישה "הרשעה תהומית כי היא לא הייתה באמת רצוה שם." הרגשה זו גם נבעה מהקושי שלה לתמוך כלכלית בלימודה. בהסתמך על הכנסה צנועה, שו לא מצאה את זה הוגן כי "המטיפים קיבלו לינה חינם במעונות לצד עלות מועצה של 1.25 $ בעוד עבורה העלות הייתה 2 $." אבל לא כמו באלבון, שם היא הייתה "המטיפה היחידה הזמינה היחידה", באוניברסיטת בוסטון היו מטיפים רבים מולם התחרתה על אפשרויות עבודה. כשהתקשתה בהגשת כסף כדי לשלם שכר הדירה, היא נאבקה להאכיל את עצמה והרגישה "קור, רעב, בדידות." עכשיו שו התחילה לשול אם מקצוע ההטפה נועד לה. למרות הקשיים האלה, המשיכה שו ב-1880, אחרי שהכנסייה המתודיסטית האפיסקופלית סרבה להסמיך אותה, היא השיגה הסמכה הכנסייה המתודיסטית הפרוטסטנטית.
בעקבות הסמכתה קיבלה שו תואר דוקטור מאוניברסיטת בוסטון בשנת 1886. בתקופת הלימודים בבית הספר לרפואה היא הפכה לאחת מהדוברת הבולטות למען זכויות פוליטיות לנשים.
תפקידה בתנועה לזכויות הצבעה לנשים > המאמץ המשותף עם סוזן ב. אנתוני

החל משנת 1886 שימשה שו כיו"ר ארגון ההתנגדות (לצריכת אלכוהול) הנוצרית לנשים (WCTU). תפקידה היה "לעבוד למען זכות הבחירה של האישה ולאחר מכן להשתמש בהצבעה כדי לזכות ב"הגנה על הבית" ובחקיקה כנגד צריכת אלכוהול. [4] עם זאת, ההתמקדות שלה בנושא האלכוהול התמתנה ככל שכוחה גבר בתנועת למען זכויות נשים להצביע.
שו פגשה לראשונה בסוזן ב. אנתוני בשנת 1887. בשנת 1888, השתיים השתתפו בפגישה הראשונה של המועצה הבינלאומית של נשים. סוזן ב' אנתוני עודדה אותה להצטרף לאגודת הנשים הלאומית (NWSA). לאחר שהסכימה, שו מילאה תפקיד מפתח כאשר שתי ההתאגדויות התמזגו בהצבעה כאשר היא "סייעה לשכנע את ה־AWSA (התנועה האמריקנית למען זכויות נשים להצביע) להתמזג עם NWSA של אנתוני ואליזבת קיידי סטנטון, ויצרה לראשונה מזה שני עשורים מראית עין של אחדות ארגונית בתוך התנועה למען זכויות נשים להצבעה. החל בשנת 1904 ובמשך 11 השנים הבאות, שו הייתה נשיאת NAWSA. תחת הנהגתה, המשיכה NAWSA לפעול כלובי לטובת תיקון חוקתי לאומי המעניק לנשים את הזכות להצביע.
תפקידה בתנועה לזכויות הצבעה לנשים > ההתפטרות NAWSA

בתחילת המאה ה -20, אליס פול ולוסי ברנס, חברי ה־NAWSA, החלו להשתמש בטכניקות מיליטנטיות (למשל, חסימת הכניסה לבית הלבן במהלך מלחמת העולם הראשונה) כדי להילחם על זכות הבחירה של נשים. הם, כמו חברים אחרים, קיבלו השראה מהצלחתן של הסופרז'יסטיות המיליטנטיות באנגליה. כנשיאה של NAWSA, הופעלו על שו לחצים לתמיכה בטקטיקות אלה. אף-על-פי-כן היא טענה כי היא "מתנגדת באופן בלתי-נמנע למיליטנטיות, ומאמינה כי שום דבר בעל ערך קבוע לא היה מושג כך, שלא ניתן היה להשיגו בקלות רבה יותר בשיטות של שלום." היא נשארה מתואמת עם הפילוסופיה של אנתוני, טקטיקות מיליטנטיות. בשנת 1915, היא התפטרה מתפקידה כנשיאת NAWSA והוחלפה על ידי בת בריתה קארי צ'פמן קאט
שנים מאוחרות בחייה

במלחמת העולם הראשונה, הייתה ראש ועדת הנשים של מועצת ההגנה הלאומית של ארצות הברית, שהפכה לאשה הראשונה שזכתה במדליית השירות המיוחדת. היא המשיכה להרצות על זכות ההצבעה לשאר שנות חייה.
בהרצאה שהעבירה שו, חודשים ספורים בלבד לפני מותה באוניברסיטת ביילור בוואקו שבטקסס, אמרה: "הדרך היחידה להפריך את הטענה שאמריקה היא דמוקרטיה ולכן נשים זכאיות להצביע היא להוכיח כי נשים אינן אנשים". היא סיימה את הנאום על ידי קריאה לנשים להשתתף בתנועת הנשים למען זכות הצבעה.
היא הייתה נואמת בכנס הלאומי האמריקאי בנוגע לתופעת הלינץ' ב־1919, והציגה את זכות הבחירה של הנשים כצעד נגד התופעה.
שו מתה מדלקת ריאות בביתה במוילאן, נת'ר טאון-שיפ, פנסילבניה, בגיל שבעים ושתיים, כמה חודשים לפני שהקונגרס אישר את התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית.
חיים פרטיים

שו חיה עם לוסי אלמינה אנתוני (1859–1944), אחייניתה של סוזן ב. אנתוני, עד מותה. אנתוני ושו היו יחד שלושים שנה, והיא הייתה ליד מיטתה במותה.
מורשת

נאום 1915 שלה, "העיקרון הבסיסי של הרפובליקה" דורג במקום ה-27 בין הרטוריקות האמריקניות של למעלה מ-100 נאומים של המאה ה -20 (המפורטים לפי דרגה).
בשנת 2000 היא הוכנסה לאולם התהילה הלאומי לנשים.
מרכז הנשים של אנה הווארד שו במכללת אלביון מרכז את התוכניות החינוכיות המקדמות את ההכלה והפלורליזם ומגביר את המודעות לנושאים הקשורים לנשים ולגדר: דוגמאות לתכונות על הטרדה מינית ותקיפה מינית. האירוע הבולט ביותר בחסות המרכז הוא תוכנית החודש לנשים של הווארד שו, המיועדת מדי שנה לכבוד זכרה של ד"ר שו ולהדגשת היבטים חשובים בחיי הנשים, ותוכניות חינוכיות אחרות הנתמכות בחסות ארגוני סטודנטים בעלי אינטרסים משותפים.
"המרכז לאנה הווארד שו בבית הספר לתאולוגיה של אוניברסיטת בוסטון מקדם מבנים ושיטות המעצימות נשים ומכבד את הגיוון. המרכז נקרא על שם הכומר דוקטור אנה הווארד שו, כומר מתודיסטית, רופאה וסופרג'יסטית. עשר שנים לאחר הקמתו ב -1978 הוקם מרכז שו כמרכז הנשים של הכנסייה הצפונית-מזרחית של הכנסייה המתודיסטית המאוחדת ".
בית הספר התיכון אנה הווארד שו שנבנה בשנת 1922–1924 בדרום מערב מחוז שווילקוויל, פילדלפיה נקרא בשמה.
פסל של אנה הווארד שו הוקם ליד ספריית הקהילה ביג רפידס, מישיגן, בשנת 1988.
בתרבות הפופולרית

הפרק השלוש עשרה של העונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה האמריקאית רוק 30, והפרק ה -17 של הסדרה הכוללת, נקרא "אנה הווארד שו דיי". השם מבוסס על השנאה העיקרית של ליז לימון ליום האהבה, מה שמביא להחלפה ליום הולדתו של מנהיג בתנועת הבחירות לנשים.
אנה הווארד שו הוצגה בשנת 2004 סרט טלוויזיה מלאכיות מברזל על ידי לויס סמית'.
ראו גם

סופרג'יזם
סופרג'יסטיות (סרט)
לקריאה נוספת

Shaw, Anna Howard; Elizabeth Jordan (1915). The story of a pioneer. Harper & Brothers. p. 337. (autobiography)
Pellauer, Mary D. Toward a Tradition of Feminist Theology: the religious social thought of Elizabeth Cady Stanton, Susan B. Anthony, and Anna Howard Shaw. Brooklyn, NY: Carlson, 1991.
Franzen, Trisha. Anna Howard Shaw: The Work of Woman Suffrage. University of Illinois, 2014.
Linkugel, Wil A.; Solomon, Martha (1991). Anna Howard Shaw, Suffrage Orator and Social Reformer. New York: Greenwood Press. ISBN 0-313-26345-0.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9  Shaw, Anna Howard; Jordan, Elizabeth Garver and Catt, Carrie Chapman (1915) The Story of a Pioneer, New York and London: Harper & Brothers.
1 2 3  "Dr. Anna H. Shaw, Suffragist, Dies". New York Times. 3 ביולי 1919. נבדק ב-8 במרץ 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Whitman, Alden, ed. (1985). American Reformers. New York: The H. W. Wilson Company. pp. 734–735. ISBN 0-8242-0705-X.
1 2  Bilhartz, Terry D. "Anna Howard Shaw." Great Lives from History: The Nineteenth Century. Ed. John Powell. 4 vols. Salem Press, 2007. Salem History Web. 26 September 2011.
↑  The Lariat (Waco, Texas), Vol. 20, No. 27, Thursday, April 17, 1919 http://digitalcollections.baylor.edu/cdm/ref/collection/lariat/id/5214
↑  Pennsylvania Commission for Women, Legendary Ladies, A Guide to Where Women Made History in Pennsylvania
↑  Michael E. Eidenmuller (2009-02-13). "Top 100 Speeches of the 20th Century by Rank". American Rhetoric. נבדק ב-2015-10-27.
↑  Michael E. Eidenmuller. "Anna Howard Shaw - The Fundamental Principle of a Republic". American Rhetoric. נבדק ב-2015-10-27.
↑  Anna Howard Shaw Women's Center.
↑  Howard Shaw Center
↑  The Rev. Dr. Anna Howard Shaw 1847-1919, retrieved February 5, 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007332640305171  BnF: cb16174001x (data)  GND: 118988395  ISNI: 0000 0000 7370 726X  LCCN: n90653685  NARA: 10570768  NTA: 292563566  SELIBR: 374227  SNAC: w6q05zwg  SUDOC: 079416403  VIAF: 64807754   WorldCat (עם VIAF): 64807754
אריה פולונסקי

| --- | --- |

אריה (לייב'ל) פולונסקי, שנות ה-1930
 לידה:  1910 קוברין, פולין (היום בלארוס)
 הוצאה להורג:  30 במאי 1939 (בגיל 29 בערך)
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 תאריך עלייה:  1929
 השתייכות:  חבר בארגון  ההגנה ששירת במשטרת המנדט
 תקופת הפעילות:  1931 – מאי 1939 (כ־8 שנים)
 דרגה:  קורפורל
 תפקידים בשירות
 מקשר בין הסוכנות היהודית לבולשת הבריטית
 
אריה פולונסקי (1910 – 30 במאי 1939) היה חבר בארגון ההגנה ששירת במשטרת המנדט ושימש כמקשר בין הסוכנות היהודית לבולשת הבריטית. נרצח על ידי האצ"ל בחשד של הלשנה על חברי האצ"ל.
קורות חייו

אריה פולונסקי נולד בקוֹבְּרִין שבפולין (היום בבלארוס), לזיסל ולאפרים, במשפחה בת שני ילדים. אביו היה יושב ראש ההסתדרות הציונית בעיר והילד חונך לאהבת ארץ ישראל ולשאיפה לעלות לארץ. כילד למד בחדר ולאחר מכן בגימנסיה תרבות והצטרף לתנועת השומר הצעיר. כהכנה לעלייתו לארץ ישראל הפסיק את לימודיו, למד נגרות. ויצא להכשרה מטעם תנועת החלוץ.
קורות חייו > בארץ ישראל

אריה פולונסקי עלה לארץ ישראל בשנת 1929 לאחר מאורעות תרפ"ט. הוא החל את דרכו בארץ ישראל בקיבוצה של אחותו, רמת הכובש, ובהמשך היה לחבר גדוד העבודה ברמת רחל ועבד כחלוץ בפרדסים ובסלילת כבישים. הוא הצטרף לארגון ההגנה ועל פי קריאת המוסדות הלאומיים וביוזמת ארגון ההגנה, במטרה שינצל את תפקידו להעברת מידע על הבולשת הבריטית ובמיוחד על פעולותיה כנגד מעפילים, הצטרף בשנת 1931 למשטרת המנדט. יצחק בן-צבי, יו"ר הוועד הלאומי ולימים נשיא מדינת ישראל היה האיש ששלח את אריה פולונסקי להצטרף לשורות המשטרה וכדי לעזור לו להקלט בתפקידו במשטרה שרוב שוטריה היו אנגלים וערבים מינה לו שני מורים, האחד לאנגלית והאחר לערבית. בשנת 1932 היה בין עדי התביעה במשפט של מספר נאשמים מחוגי בית"ר, בראשות אב"א אחימאיר, על הפרעה להרצאה של נורמן בנטוויץ' באוניברסיטה העברית. במשפט של סטאבסקי על רצח ארלוזורוב העיד אריה ורובל שפולונסקי איים עליו שהוא ישב במאסר יחד עם סטאבסקי.
אריה פולונסקי הצליח בתפקידו והגיע לדרגת רב-טוראי – קורפורל, ועם זאת שימש כמקשר בין הסוכנות היהודית לבולשת הבריטית. מלבד העברת מידע על פעולות הבולשת נגד המעפילים יהודים, עזר אריה פולונסקי לאסירים יהודיים חברי הגנה וגם לאסירים אחרים שנכלאו בבתי הכלא אותם פקד במסגרת תפקידו במשטרה. הוא ראה בתפקידו משימה לאומית והתמיד בו במשך שמונה שנים.
קורות חייו > הרצח

כאיש משטרת המנדט, הקשור אף עם הבולשת הבריטית, נראה אריה פולונסקי בעיני האצ"ל כמשתף פעולה וכחשוד בהסגרת חבריהם לבריטים והאצ"ל החליט להוציאו להורג.
בשעות הערב של ה-29 במאי 1939, ליד "בית המעלות" בירושלים בו התגורר, נורה אריה פולונסקי על ידי אנשי האצ"ל. ארבעה קליעים פגעו בו והוא נפצע אנושות ולמחרת מת מפצעיו בבית החולים שערי צדק. עובר אורח תמים, עולה חדש צעיר ממשהד בשם אשר נאמדאר, שהזדמן למקום האירוע, נהרג גם הוא מאש התוקפים. הותיר אחריו אשה.
לאחר שבועיים, נטל האצ"ל בשידור רדיו, אחריות על הרצח. לפי הודעה רשמית של מפקדת הארגון, 'גזר דינו נחרץ למוות על שהלשין על אנשינו'.
תגובת היישוב

רצח אריה פולונסקי עורר זעם רב ביישוב. בהלווייתו, שנערכה בבית העלמין בהר הצופים, השתתפו נציגי המוסדות הלאומיים ובראשם יושב ראש הוועד הלאומי יצחק בן-צבי וכן קציני משטרה יהודים ואנגלים ואף קצין ערבי אחד. ד"ר יעקב טהון מנשיאות ועד הקהילה של ירושלים ספד לו:
רצח פולנסקי היה השני בסדרה של שלוש רציחות שנעשו על ידי האצ"ל. קדם לו רצח יוסף ברוורמן, איש אצ"ל לשעבר שהצטרף למשטרת המנדט ונורה על ידי אנשי האצ"ל ברחוב בן-יהודה בתל אביב ב-3 במאי 1939, ולאחריו נרצח ולנטין בק, מתורגמן שעבד בשירות משטרת המנדט שנרצח על ידי האצ"ל שלושה שבועות לאחר הריגתו של אריה פולונסקי.
לאחר שלושת מעשי הרצח של יהודים שנרצחו על ידי האצ"ל בחודשים מאי ויוני 1939, יוסף ברוורמן, אריה פולונסקי וולנטיו בק, החליטה הנהגת היישוב שלא להגרר למלחמת אחים והסתפקה בגילוי דעת שפורסם בעיתון דבר ב-7 ביולי 1939, תחת הכותרת "לא תרצח". בראש החתומים על גילוי הדעת היו הנריטה סאלד, פרופסור אברהם הלוי פרנקל, ברל כצנלסון וש"י עגנון. ולאחריהם הופיעו שמותיהם של כמאה אנשים מהצמרת המדינית והתרבותית של היישוב, אנשי רוח ואמנים. בגילוי הדעת נאמר בין היתר:
בפגישה שנערכה בלונדון יומיים לאחר מכן, ב-9 ביולי 1939 בין ראש בית"ר זאב ז'בוטינסקי לבין אליהו גולומב מראשי ארגון ההגנה, הועלתה בין שאר נושאים פרשת הרצחו של אריה פולונסקי. גולומב הזהיר את ז'בוטינסקי כי מעשים כאלה יכולים להוביל למלחמת אחים.
תגובת האצ"ל

ב-17 ביוני 1939 פרסם אפרים פולונסקי, אביו של אריה, מכתב גלוי המופנה אל האצ"ל ובו דרש להסביר לו בשל מה נרצח בנו. האצ"ל השיב לו כי בנו היה מלשין שהלשין לבריטים על חברי האצ"ל ויעץ לו להפנות את טענותיו לסוכנות היהודית ששלחה את בנו לבצע את עבודתה המלוכלכת. האצ"ל הוסיף כי על אבות אחרים למנוע מבניהם לבצע שליחויות למען הסוכנות היהודית בהלשנה על חברי האצ"ל.
בתגובה לגילוי הדעת של הנהגת היישוב בכותרת "לא תרצח", פרסם האצ"ל כרוז האומר:
בכרוז נוסף ציטט האצ"ל את "דין רודף", שבו התיר הרמב"ם להרוג יהודי שמסר אדם לידי עכו"ם.
טיהור שמו והנצחתו

רק בתקופת מדינת ישראל, עשרות שנים לאחר הרצח, ועדה מיוחדת של וותיקי המחתרות : יצחק אבינועם, מי שהיה מפקד האצ"ל בירושלים, שייצג את האצ"ל; אל"ם במיל' גרשון ריבלין, מבכירי ארגון ה"הגנה" ואנשל שפילמן, יו"ר האגודה להנצחת חללי לח"י, טיהרה את שמו והוא נכלל בין חללי מערכות ישראל והונצח בספר "יזכור: פרשיות חייהם ומותם של הנופלים במערכות צה"ל" שבהוצאת משרד הביטחון. שמו ותמונתו מונצחים גם באתר "יזכור", אתר ההנצחה לחללי מערכות ישראל.
אחייניתו של פולונסקי, מיכל ברזילי, נישאה באוגוסט 1962 לאבי לניר, אחיינו של אליהו לנקין, מפקד אוניית הנשק "אלטלנה". לניר נפל במלחמת יום הכיפורים, בשבי הסורי, לאחר שעונה למוות בחקירות. לאחר מותו הוענק לו עיטור העוז.