stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בוויס מוגאבי
קריירת מועדונים

מוגאבי נולד בממלכה המאוחדת להורים ממוצא אוגנדי. הוא התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של פולהאם וביולי 2011 הצטרף לזו של סאות'המפטון. בפברואר 2015 חתם לשנתיים בקבוצה הבוגרת.
ב-5 באוגוסט 2016 מוגאבי חתם ביאוביל טאון עד לסיום העונה. 4 ימים לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק במסגרת גביע ה-EFL נגד וולסול. ב-30 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד פורטסמות'.
ב-12 בספטמבר 2019 מוגאבי חתם במאת'רוול מליגת העל הסקוטית. ב-22 בנובמבר של אותה שנה, האריך את חוזהו בקבוצה עד לסיום העונה.
ב-29 ביולי 2024 חתם באנורתוסיס פמגוסטה מליגת העל הקפריסאית.
קריירה בינלאומית

באוגוסט 2016, מוגאבי זומן לראשונה לסגל נבחרת אוגנדה אך הזימון נדחה עקב התנגשות המשחקים עם אלו של יאוביל טאון. ב-24 במרץ 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-3 נגד סאו טומה ופרינסיפה.
ארנו אמורי

איור דמיוני של אמורי, מהמחצית השנייה של המאה ה-13.
ארנו אמורי (לטינית: Arnaldus Amalricus, קטלאנית: Arnau Amalric, צרפתית: Arnaud Amaury‏; ? – 29 בספטמבר 1225) היה נזיר ציסטרציאני קטלאני במוצאו. כיהן כאב מנזר פובלה בין  1196 ל-1198, בתפקיד זהה בגראן סלב בין 1198 ל-1202 ולאחר מכן אב מנזר סיטו, הדרגה הגבוהה ביותר במסדר הציסטרסיאני. מ-1204 היה שליח האפיפיור, יחד עם פטרוס מקאסטלנו, למאבק במינות הקתרית ואינקוויזיטור. עמד בראש מסע הצלב האלביגנזי בתקופתו הראשונה וב-1212 קודם לארכיבישוף נרבון.
השלב הראשון של מסע הצלב האלביגנזי, שהתחיל ב-1209, נקרא גם "מסע הצלב של הברונים". מלך צרפת, דוכס בורגונדי ומספר רוזנים נוספים שהאפיפיור הציע להם לעמוד בראש מסע הצלב, סירבו; יתר המשתתפים ברונים שווי דרגה, ולכן הפיקוד הוטל על אמורי.
הצלבנים כיתרו את העיר בזייה והטילו עליה מצור ולאחר ניסיון הימלטות כושל של התושבים כבשו את העיר וטבחו בתושביה. למרות שבין תושבי העיר היה ידוע על קיומם של 500 קתרים בלבד, כל תושבי העיר נטבחו. על פי הסופר צזאריוס מהייסטרבאך, אחד מראשי צבא הצלבנים שאל את אמורי איך יוכל להבדיל בין הקתרים ובין תושבי העיר הקתולים; שליח האפיפיור השיב: "Caedite eos. Novit enim Dominus qui sunt eius" (הרגו אותם, וְיֹדַ֨ע ה' אֶת־אֲשֶׁר־ל֛וֹ). בצד הצלבני היה גם אח ציסטרסיאני בשם פייר דה וו דה סֶרנֶה שכעבור עשר שנים כתב את ההיסטוריה של המערכה האלביגנזית. שליח האפיפיור דיווח לרומא כי 20,000 מתו, מספר מוגזם שהיה לכל הפחות כפול מכלל האוכלוסייה; חוקרים מודרניים מתקשים להעריך את האבדות, אך בהינתן העובדה שבזייה המשיכה לתפקד כמרכז סחר, אומדים אותן בין כמה מאות לכמה אלפים. הידיעות על הטבח נפוצו במהירות רבה ותושביהם של יישובים רבים נבעתו והחליטו לקבל מחדש את עול הכנסייה.
לאחר מכן כבשו הצלבנים את קרקסון. הציר האפיפיורי הציע לשווא את הפיקוד העליון על המסע לכמה אצילים בכירים, שסירבו בזה אחר זה, ולבסוף קיבל את התפקיד סימון הרביעי דה מונפור, הזוטר יחסית. לאחר מכן דחף אמורי לנידויו מחדש של רמון השישי, רוזן טולוז, בו ראה פטרון ומגן לכופרים. הוא הצליח לעכב את הדיון בעניינו ולשכנע את מלך אראגון להכיר במונפור כווסאל שלו, וכך ביצר את הישגי מסע הצלב. ב-1212 עזב את הזירה לטובת כהונתו כארכיבישוף נרבון, וכמעט מיד יצא לספרד כדי להשתתף ברקונקיסטה. הוא נכח בניצחון הנוצרי הגדול בלאס נוואס דה טולוזה. ב-1213 כתב לו האפיפיור אינוקנטיוס השלישי מכתב חריף בו הורה על הפסקת מסע הצלב האלביגנזי, שהפך למלחמת כיבוש לשמה. אמורי עשה כמיטב יכולתו כדי לסכל את כוונות השלום של הכס הקדוש, וזה הורה על הדחתו מתפקידו כשליח ושיגר למקום את פטרוס מבנוונטו. לבסוף מאס גם הוא במונפור, שינה לחלוטין את טעמו ונעשה לתומך של רמון השישי. הוא אף ליווה אותו לוועידת לטראנו הרביעית. הממסד הכנסייתי הצליח בינתיים להעביר את האפיפיור לצדד במונפור, וכל תאריו של רוזן טולוז נשללו בהצבעה. בשנותיו האחרונות ניסה לשווא לשכנע את הונוריוס השלישי להחזיר לו את רוזנותו. הוא מת במנזר פונפרואד, סמוך לנרבון.
הערות שוליים

↑  Damian J. Smith, Crusade, Heresy and Inquisition in the Lands of the Crown of Aragon, BRILL, 2010. עמ' 1; Mark Gregory Pegg, A Most Holy War The Albigensian Crusade and the Battle for Christendom, Oxford University Press, 2008. עמ' vii.
↑  Caesarius of Heisterbach: Medieval Heresies (באנגלית). ככתוב שם, אמורי ציטט מטימותיוס ב', ב' י"ט; פאולוס השליח עצמו הביא את המשפט שם כמובאה מספר במדבר, פרק ט"ז ה'.
↑  Laurence W. Marvin, The Occitan War: A Military and Political History of the Albigensian Crusade, 1209–1218, Cambridge University Press, 2008. עמ' 43-45.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 102518068  VIAF: 15162439   WorldCat (עם VIAF): 15162439
אתינגורס

אתינגורס בפגישה עם האפיפיור פאולוס השישי בקריית הוותיקן ב-1967
הפסל בבזיליקת הבשורה בנצרת המנציח את מפגשו של אתינגורס עם האפיפיור פאולוס השישי
הפטריארך אתינגורס (יוונית Πατριάρχης Αθηναγόρας‏, 25 במרץ 1886‏-7 ביולי 1972) היה פטריארך קונסטנטינופול משנת 1948 ועד מותו.
הוא נולד בכפר צאראפלנה (בימינו - ואסיליקוס) ליד יואנינה שבאפירוס כאריסטוקליס ספירו (Αριστοκλής Σπύρου).אביו מתיאס היה רופא הכפר. הקהילה הארומנית ביוון מיחסת למשפחה שורשים ארומניים. הוא התיתם מאמו בגיל 13. למד בבית ספר בקוניצה ואחר כך ב"בית הספר סלוניקי הקדושה בחאלקי" (Ιερά Θεολογική Σχολή της Χάλκης, בטורקית Rum Ortodoks Ruhban Okulu) באי הייבליאדה (Heybeliada, ביוונית חלקי - Χάλκη) שבאיי הנסיכים ליד איסטנבול. כשסיים את לימודיו ב-1910, הוסמך כדיאקון ונטל לעצמו את השם אתינגורס. ב-1919 מונה למזכירו של מלטיוס (Πατριάρχης Μελέτιος), פטריארך אתונה, וב-1922 היה לארכיבישוף המטרופוליטני של קורפו.
ב-30 באוגוסט 1930 מונה לארכיבישוף הארכידיוקסיה האורתודוקסית של צפון אמריקה ודרום אמריקה, והחל בתפקידו ב-24 בפברואר 1931. אותה עת הייתה הארכידיוקסיה שסועה בין תומכי המלוכה היוונית לבין תומכיו של אלפתריוס וניזלוס, ותפקדה למעשה כשתי קהילות נפרדות. אתינגורס שינה את דרך פעולתה של הארכידיוקסיה, וריכז ברשותו את הסמכויות הביצועיות על חשבונם של הבישופים, וכך הצליח להשיב את ההרמוניה לקהילתו.
ב-1 בנובמבר 1948 נבחר אתינגורס למשרת הפטריארך של קונסטנטינופול, והחל בתפקידו בינואר 1949. הוא נשא בתפקיד משך 23 שנים, ופעולותיו החשובות ביותר היו בתחום שיפור היחסים בין הכנסייה האורתודוקסית לכנסייה הקתולית. ב-5 בינואר 1964 נפגש עם האפיפיור פאולוס השישי בירושלים, אירוע שלא התרחש משך 900 שנים, וכתוצאה ממפגש זה שלחה הפטריארכיה של קונסטנטינופול משקיפים לועידת הוותיקן השנייה ב-1964 וב-1965. שתי הכנסיות ניסחו הצהרה משותפת אשר פורסמה ב-1965. מגעיו עם האפיפיור הביאו להבנות בין שני הפלגים הנוצרים, שלא היה להם תקדים מאז הפילוג הגדול ב-1054. שני אנשי הדת המשיכו ונפגשו הן באיסטנבול והן ברומא, ושיתוף הפעולה המשיך וממשיך גם על ידי יורשיהם.
מבית נאלץ אתינגורס להתמודד עם יחסו העוין של המשטר הטורקי כנגד האוכלוסייה היוונית בטורקיה, אשר הגיע לשיאו בפרעות איסטנבול בליל ה-6 בספטמבר 1955 וביום המחרת. הפרעות שלפי מספר מקורות אורגנו על ידי המפלגה הדמוקרטית בראשות ראש ממשלת טורקיה אדנאן מנדרס, הופנו בעיקר נגד האוכלוסייה היוונית באיסטנבול ובמידה פחותה גם באיזמיר. האירועים עלו בחייהם של לפחות 13 יוונים וארמני אחד, 32 יוונים נפצעו באורח קשה ולמעלה מ-5,000 בתים, כנסיות ובתי עסק נפגעו או נהרסו. בתוך עשר שנים הצטמצמה האוכלוסייה היוונית בעיר מ-80,000 או 100,000 ל-48,000 בלבד.
אתינגורס מת באיסטנבול ב-1972.
ארגון האתאיסטים הישראלי

| --- | --- |


הרצאה של ד"ר שלומי ששון - "חיים חילוניים כעמדה פילוסופית", כנס מ.ח.ר 2019
 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  רמת ישי 
 תקופת הפעילות:  2013–הווה (כ־11 שנים) 
 
ארגון האתאיסטים הישראלי (הוקם בשנת 2013 בשם "העמותה לקידום מדע וספקנות") הוא עמותה ישראלית, שמטרתה להיות "בית לקהילת הספקנים, אגנוסטים ואתאיסטים בישראל".
היסטוריה

הארגון החל מקבוצת ברייטס ברשת החברתית פייסבוק, ובשנת 2013 הפך לעמותה. בראש הארגון עמדו הראל עילם, יניר תירוש ועמיר שנבל, והאחרון הוא היו"ר הנוכחי.
גולת הכותרת של הארגון אלו כנסי מ.ח.ר (ראשי תיבות של מדע חופש רציונל) המתקיימים מדי שנה בתל אביב ובהם משתתפים אנשי רוח, אקדמאים, מדענים, דתיים וחילוניים. בשנים 2013–2014 התקיים הכנס בבית ציוני אמריקה, ב-2015 בקולנוע לב, ב-2017 בגני התערוכה, וב-2018 ו-2019 במוזיאון ארץ ישראל. הארגון מקיים מפגשי "הרצאות על הבר" ומקיים הרצאות בפני מכינות ותיכונים.
הארגון רואה עצמו כחלק מתנועת האתאיזם החדש שהוקם בארצות הברית על ידי "ארבעת הפרשים" - (כריסטופר היצ'נס, ריצ'רד דוקינס, סם האריס ודניאל דנט). בשנת 2019 הורחבו הקשרים עם יוטיוברים ספקנים מרחבי העולם, ביניהם דרו מקוי (אנ'), ארמין נבדי (אנ') (מארגון Atheist Republic), אלכס או'קונור ("Cosmic skeptic"), תומאס ווסטנרוק ("holy koolaid") ואחרים.
בינואר 2016 ריסס תושב בני ברק כתובות נאצה על בתי פעילים בארגון ומשתתפים בכנסים, ביניהם פרופ' יעקב מלכין, ממיסדי הארגון. על כך נעצר והוגשו נגדו כתבי אישום בגין סחיטה ואיומים.
היסטוריה > עקרונות

עקרונות ומטרות העמותה כוללים:
קידום הדמוקרטיה והחירות האישית: חופש הדת בישראל וחופש מדת בישראל. פיתוח וקידום קהילה סביב עקרונות אי האמונה בכוח עליון ואמונות תפלות, על ידי גיבוש במפגשים ועשייה תרבותית ענפה. סיוע והגנה ללא מאמינים מפני רדיפה, הדרה, אלימות והפחדה. חינוך החברה לקבלת החילוניות, אתאיזם ואתאיסטים.
תיקון העוול הקיים במערכת החינוך: בעזרתם של אנשי מקצוע מתחום המדעים העמותה מציעה שיעורי העשרה בחינם לתלמידי בית-ספר ומרכזים קהילתיים בתחומי הקוסמולוגיה, המפץ הגדול, אבולוציה ועוד.
הנגשת מידע לכל דורש: קיום מאגר מדעי הגדול מסוגו בישראל ויצירת גישה נוחה למאות מאמרים, סרטים, הרצאות וסיפורים בנושאים מדעיים ותאולוגים.
ארגון כנסים בנושאי מדע, ספקנות ודת: כנסים ומפגשים של אנשים מכל קצוות הארץ עם מרצים ופאנליסטים מהשורה הראשונה של הקהילה המדעית בישראל. יצירת מקומות מפגש בהן אנשים יכולים לחלוק סיפורים, חוויות אישיות וידע.
שינוי תדמית ה"אתאיסט": פעולות לשינוי הדימוי השלילי שיש למילה "אתאיסט" בקרב ציבורים גדולים בישראל על ידי הסברה ועבודה אשר תתרום לרווחת כלל האוכלוסייה.
ראו גם

אתאיזם יהודי
חופש - עמותה לחופש מדת
הערות שוליים

↑  שרון קנטור, שיחות על אלוהים עם אנשי דת: האתאיסט עמיר שנבל, באתר Time Out, אוקטובר 2016
↑  כנס מ.ח.ר 2013 - מושב פתיחה
↑  ערב נוט-טד הנודד של הומניסט מציג: "חילוניות מודעת: מאידאולוגיה ופילוסופיה לאקטיביזם", באתר israelgives
↑  טל פרוסט, אמונה מול אתאיזם: מהומת אלוהים וירטואלית, באתר ynet, 9 בינואר 2013
↑  ניר חסון, יאיר אטינגר, כתובות רוססו על בית מנהל המכון ליהדות חילונית בירושלים, באתר הארץ, 21 בינואר 2016
↑  "גם אני הותקפתי כי איני מאמין באלוהים", באתר ישראל היום, 21 בינואר 2016
↑  אמוץ שפירא, אישום: איים על רפורמים ואתאיסטים - "הרצח יבוא", באתר כאן חדשות, 4 בספטמבר 2017
↑  ארגון האתאיסטים הישראלי - אודות
ארנו-מישל ד'אבדי

| --- | --- |

 לידה:  24 ביולי 1815 דבלין, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  13 בנובמבר 1893 (בגיל 78) סיבור, צרפת 
 שם לידה:  Arnaud-Michel Abadia Urrustoi 
 ענף מדעי:  גאוגרפיה 
 פרסים והוקרה:  מדליית הזהב של החברה הגאוגרפית הצרפתית (1850)  אביר בלגיון הכבוד  אביר במסדר הקדוש גרגוריוס 
 
ארנו-מישל ד'אבדי (בצרפתית: Arnaud-Michel d'Abbadie‏; 24 ביולי 1815 – 8 בנובמבר 1893) היה גאוגרף צרפתי, הידוע בעיקר בזכות מסעותיו לאתיופיה.
קורות חייו ופועלו

ד'אברי נולד בדבלין שבאירלנד לאב צרפתי ולאם אירית, והמשפחה עקרה לצרפת ב-1818. ד'אברי שהה עם אחיו אנטואן תומסון ד'אבדי באלג'יריה, וב-1837 יצאו שני האחים לאתיופיה. הם הגיעו למאסאווה שלחופי ים סוף (כיום באריתראה) בשנה שלאחר מכן, ומשם יצאו למסעם ברחבי אתיופיה. לעיתים נסעו שני האחים יחדיו ולעיתים לחוד. הם אספו חומר רב ואף היו מעורבים בפוליטיקה המקומית. ב-1848 שבו שני האחים לצרפת, וארנו-מישל ביקר באתיופיה פעם נוספת בשנת 1853. ב-1868 פרסם ארנו-מישל את הספר המרכזי אודות המחקר שערכו שני האחים במדינה, בשם "שתים-עשרה שנים ברמה האתיופית" (Douze ans dans la Haute-Ethiopie). שני האחים זכו בשנת 1850 במדליה מטעם החברה הגאוגרפית הצרפתית.
ארגון אבו נידאל

| --- | --- |
 תקופת הפעילות:  1974–2002 (כ־28 שנים)
 אידאולוגיה:  לאומנות פלסטינית אנטי-ציונות פאן-ערביות חילוניות
 מייסדים:  אבו נידאל
 בעלי ברית:  עיראק (1963–1991) עיראק סוריה סוריה לוב (1977–2011) לוב מצרים מצרים
 מתנגדים:  ישראל ישראל   פת"ח פת"ח
 
ארגון אבו נידאל או פת"ח – המועצה המהפכנית (בערבית: فتح – المجلس الثوري, פתח - אלמג'לס אלת'וורי) היה ארגון טרור פלסטיני בראשותו של אבו נידאל, שנוצר כתוצאה מפיצול מסיעתו של יאסר ערפאת באש"ף, הפת"ח. הארגון ביצע פיגועי טרור בישראל, בארצות הברית ובמדינות אירופה.
היסטוריה

אבו נידאל נולד ביפו למשפחת פלאחים. לאחר קום מדינת ישראל נמלטה משפחתו לשכם, שם גדל ועבד כמורה. אחרי מלחמת ששת הימים עבר לערב הסעודית, שם היה מורה. הצטרף לפת"ח באמצע שנות השישים, וב-1969 היה ראש נציגות פת"ח בסודאן ואחר מכן בעיראק. בתקופת שהותו בעיראק יצר קשרים חמים עם המודיעין העיראקי. במהלך שנות ה-70 חל פילוג בינו ובין תומכיו לבין תומכיו של יאסר ערפאת בפת"ח, בטענה כי הם נוקטים בגישה מתונה מדי. ב-1970 החל אבו נידאל להפעיל תחנת רדיו מבגדד בשם "קול המהפכה הפלסטינית" בניגוד להנחיות משרד ההסברה של הפת"ח. לאחר ועידת ח'רטום ראה ביאסר ערפאת בוגד ברעיון הפלסטיני, ושבועות ספורים לאחר שהסתיימה הוועידה הוציא לפועל על דעת עצמו התקפה על שגרירות סעודיה בפריז מבלי שקיבל לכך אישור. בעקבות פעולה זו נידון למוות לצד שניים מעוזריו על ידי בית דין של הפת"ח, אך נמלט בסיוע שירותי המודיעין העיראקים והכריז על הקמת ארגון נפרד. מפקדת הארגון שכנה בתחילה בלוב, שם זכה הארגון לחסותו של מועמר קדאפי. עם זאת, לאחר שהארגון חיסל כמה ממקורביו של קדאפי הוא הגביל את פעילות הארגון בשטח המדינה והטיל על אבו נידאל מעצר בית. בסוף שנות ה-90 הצליח אבו נידאל להימלט מלוב והעביר את מפקדת ארגונו תחילה למצרים, ואחר כך לבגדד.
סמל הארגון היה זהה לסמל הפת"ח מכיוון שאבו נידאל טען כי הוא ממשיך דרכה של תנועת הפת"ח המקורית. עמדתו האידאולוגית של הארגון לא הייתה ברורה, אך הוא התנגד באופן תקיף לכל פשרה או משא ומתן עם ישראל. הארגון היה ידוע כאחד הארגונים הפלסטינים המלחמתיים ללא פשרות אי פעם. כמות חברי הארגון הוערכה בכמה מאות.
פיגועים שביצע הארגון

הארגון ביצע פיגועים ב-20 מדינות, בהם נהרגו ונפצעו כ-900 בני אדם. סימן ההיכר של חברי הארגון היה השימוש במקלע פולני מדגם PM-63(אנ')
בין מטרות הפיגועים שביצעו חברי הארגון היו ארצות הברית, בריטניה, ירדן, צרפת, פלסטינים מתונים, אש"ף ומדינות באירופה. הארגון הפסיק לבצע פיגועים במדינות המערב בסוף שנות ה-80.
בין הפיגועים שביצע הארגון היו רצח יוסף אל סיבאי בקפריסין, חטיפת טיסה 648 של איג'יפטאייר, הפיגועים בנמלי התעופה של וינה ורומא, פיגוע בבית כנסת באיסטנבול, חטיפת טיסה 73 של פאן אם, ופיגוע בסירה ביוון ביולי 1988. הפיגוע המפורסם ביותר שביצע הארגון הוא ניסיון ההתנקשות בשגריר ישראל בלונדון, שלמה ארגוב, שבעקבותיו פתחה ישראל במבצע שלום הגליל.
הארגון התנגד בכל תוקף לניהול משא ומתן עם ישראל, וראה בה כבגידה לכל דבר, מה שהוביל את הארגון לבצע פיגועים גם מול אש"ף. הארגון הרג מספר אנשי אש"ף בולטים שהיו מתונים מידי לטעמו, בהם אבו איאד ועיסאם סרטאווי, התנקש בנציגים הדיפלומטיים של אש"ף בכווית ובלונדון ב-1978, וניסה להתנקש גם ביאסר ערפאת עצמו ב-1974 ובמחמוד עבאס. בתחילת שנות ה-90 ניסה הארגון להשתלט על מחנה פליטים בלבנון, אך ניסיון זה סוכל על ידי ארגוני אש"ף.
אבו נידאל עצמו נמצא ב-16 באוגוסט 2002 ירוי בבגדאד. לא ידוע אם התאבד, נרצח בידי שלוחיו של סדאם חוסיין או חוסל על ידי מנגנוני מודיעין בריטיים או אמריקאיים.
שיתוף פעולה מצד מדינות באירופה

לאחר הפיגוע במסעדת גולדנברג באוגוסט 1982 הגיעה צרפת להסכם בעל-פה עם ארגון אבו נידאל, לפיו הארגון יימנע מפיגועים על אדמת צרפת, ובתמורה פעיליו יזכו בחופש פעולה ולא ייעצרו בידי הרשויות. הדבר זכה לאישור של גורם צרפתי רשמי רק בשנת 2019, במסגרת ריאיון בעיתון "לה פריזיאן" עם ראש המודיעין הצרפתי לשעבר, איב בונה(צר'). גם גרמניה ושווייץ הגיעו להסכמים דומים עם הארגון. לאחר הסכמים אלו בוצעו רוב פיגועי הארגון במדינות אחרות, בהן איטליה, אוסטריה ויוון, ולארגון היו קשרים גם עם מדינות בגוש הקומוניסטי.
לקריאה נוספת

יוסי מלמן, אבו נידאל: דיוקנו של ארגון טרור, הוצאת הדר, 1984.
Seale, Patrick. Abu Nidal : a gun for hire. London, Hutchinson, 1992.
הערות שוליים

1 2 3  ⁨שמונה דרכונים ושני פרצופים, באתר ⁨חדשות, ‏14 ינואר 1986
1 2  אהוד יערי, ⁨חטיפת המטוס - תחילת מאבק אלים על השליטה באש"ף, באתר ⁨דבר, ‏24 נובמבר 1974
↑  ⁨ראש סניף "פתח" בעיראק אירגן תקיפת השגרירות הסעודית בפאריס, באתר ⁨דבר, ‏18 ספטמבר 1973
↑  ⁨לוב שיבתה את הפיגועים, באתר ⁨חדשות, ‏30 דצמבר 1985
↑  ⁨אבו נידאל הוחש במצב קשה לבי"ח בטריפולי, באתר ⁨מעריב, ‏29 נובמבר 1989
↑  Ian Black, Most wanted terrorist flees to Iraq for sanctuary, הגרדיאן, ‏8 בינואר 1999
↑  שפי גבאי, אבו נידאל: הוצאנו להורג 15 מרגלים, באתר ⁨⁨מעריב, ‏5 ספטמבר 1989
↑  גיא בכור, ⁨הכי מתון הכי מת, באתר ⁨חדשות, ‏25 ינואר 1985
↑  ⁨אבו נידאל – יומן טירור, באתר ⁨חדשות, ‏30 דצמבר 1985
↑  עלי ואקד, דיווח: אבו נידאל מת, באתר ynet, 19 באוגוסט 2002.
↑  דן גלעדי, צרפת חתמה ב-1984 על הסכם חשאי עם אבו נידאל, באתר ⁨⁨חדשות, ‏31 דצמבר 1985
↑  Willsher, Kim (2019-08-09). "Ex-French spy chief admits 1980s pact with Palestinian terrorists". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2024-07-17.
↑   עופר אדרת, ראש המודיעין הצרפתי לשעבר: צרפת שיתפה פעולה עם מחבלים בשנות ה-80, באתר הארץ, 10 באוגוסט 2019
↑  ⁨אבו נידאל הפעיל משרד בווארשה, באתר ⁨מעריב, ‏26 ינואר 1988
↑  ⁨"אבו נידאל לא אחראי לפיגועים", באתר ⁨חדשות, ‏5 ינואר 1986
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297568605171  VIAF: 122527405   WorldCat (עם VIAF): 122527405
ארגון הגננות המחנכות

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  מודיעין‏־מכבים־רעות 
 תקופת הפעילות:  2011–הווה (כ־13 שנים) 
 www.gananot.org.il
 
ארגון הגננות המחנכות הוא איגוד מקצועי המייצג גננות בגני הילדים העירוניים והפרטיים במדינת ישראל. בארגון חברות גננות מכל זרמי החינוך (ממלכתי, ממלכתי-דתי, חרדי, ערבי ועוד). הארגון טרם הוכר כארגון יציג לגננות ומאז הקמתו הוא מנהל מאבק משפטי כנגד משרד החינוך והסתדרות המורים על מנת להפוך לארגון עובדים מוכר ויציג. בד בבד הוא פועל לקידום זכויות הגננות ולהגנה פרטנית על זכויותיהן התעסוקתיות של גננות.
תולדות הארגון

ארגון גננות מחנכות נוסד בספטמבר 2011. מייסדות הארגון היו היו"ר הנוכחית דורית חזן, מירי טלמור, לי אור, עופרה כהן, אורנה הדר, שרון רוגוז'ינסקי ומיכל שחר. הארגון קם כתגובה להחלטת הממשלה ליישם את חוק חינוך חינם מגיל שלוש (בהתאם להמלצות ועדת טרכטנברג לבחינת דרישות המחאה החברתית בישראל 2011), מאחר שהגננות חששו שיישום החוק יביא לשילוב של פעוטות בני שנתיים וחצי עד ארבע בגני ילדים שאינם מתאימים לצרכיהם (ללא פינות מנוחה והחתלה, וללא התאמת תקן כוח האדם לגיל הילדים) – כפי שגם קרה בפועל. התארגנות המייסדות החלה כתגובה להסכמי "אופק חדש", כשהוברר גודל הפגיעה בגננות. הארגון קיבל תוקף מרשם העמותות ב-25 בינואר 2012.
עם הקמת הארגון, פתח משרד החינוך בצעדים משמעתיים כנגד אחדות ממייסדות הארגון. משרד החינוך ביקש לקרוא ליו"ר הארגון דורית חזן לשימוע. ננקטו גם צעדים משמעתיים (שימועים לקראת פיטורין והורדה בדרג המקצועי) כנגד אורנה הדר, דפנה אבן ופעילות אחרות של הארגון. במאי 2012 הגיש הארגון לבית הדין האזורי לעבודה בתל אביב בקשה להורות למשרד החינוך לחדול מההתנכלות לפעילות הארגון. בעקבות עתירת הארגון לבית הדין, ביטל משרד החינוך את כל הצעדים המשמעתיים כלפי מייסדות הארגון, כך שבית הדין לא נאלץ להתערב ולנקוט עמדה בנוגע לצעדים אלה.
בתשובה לעתירת הארגון כנגד ההתנכלויות לחברותיו, פסק בית הדין במאי 2013 כי הארגון לא הוכיח את מעמדו כארגון עובדים. הארגון ערער על החלטת בית הדין המחוזי לבית הדין הארצי לעבודה. בית הדין הארצי קבע כי על הארגון להגיש עתירה נוספת שבה יבקש מבית הדין האזורי להכיר בו כארגון עובדים. בינואר 2014 הגיש הארגון לבית הדין האזורי לעבודה בתל אביב בקשה להכיר בו כארגון עובדים. בפברואר 2016, לאחר שבית הדין בחן את פעילותו של הארגון למען הגננות וזכויותיהן, הוא קבע כי הארגון הוא ארגון עובדים והוא רשאי לפעול כארגון עובדים המייצג גננות, וקבע כי קיימת גם אפשרות שהארגון יכול לדרוש פיצול יחידת המיקוח ולהפוך לארגון יציג עבור הגננות במקביל להסתדרות המורים כפי שקרה בעבר עם ארגון המורים העל יסודי. משרד החינוך הגיש, יחד עם הסתדרות המורים, ערעור על פסק הדין לבית הדין הארצי לעבודה. בית הדין הארצי לעבודה קיבל את הערעור בחודש אוקטובר 2017 וביטל את ההכרה בארגון כארגון עובדים. באמצעות עו"ד ורד גרטל ועו"ד ליאת שושן-ברק עתר ארגון הגננות לבג"ץ כנגד פסיקתו של בית הדין הארצי. בפברואר 2019 קבע בג"ץ כי אינו מתערב בפסיקה, אך יש מקום לכך שארגון הגננות יעתור שוב לבית הדין לעבודה בתביעה להכרה, נוכח השינוי בנסיבות מאז שהארגון עתר בעבר, כמו הגידול העצום במספר חברות הארגון, פעילותו וכיוצא בזה. ארגון הגננות ייערך להמשך המאבק להכרה, והורה לבאות כוח הארגון להכין תביעה חדשה.
פעילות הארגון

ארגון הגננות עוסק בייצוג פרטני של הגננות החברות בו בהליכים משמעתיים, מקצועיים ונוספים מול משרד החינוך. מאז הקמת הארגון יוצגו בהליכים הללו מאות גננות שנתקלו בקשיים מול משרד החינוך, ולפי נתוני הארגון משרד החינוך קיבל את כל דרישות הגננות.
בנוסף לפעילות הפרטנית, עוסק הארגון בייצוג ציבורי של זכויות הגננות בנושאי ליבה בתחום החינוך הקדם יסודי, בזירות ציבוריות כולל פניות למשרדי הממשלה ולכנסת ופעילות תקשורתית. הארגון פעיל בוועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת.
בתחילת 2018 הודיע הארגון כי הוא מכין תביעה פרטנית שבה יבקשו גננות להשוות את שכרן ותנאי עבודתן לאלה של המורים. מדובר בתביעת פרט שהוגשה בשמן של אותן גננות שהצטרפו אליה. במסגרת התביעה ביקשו הגננות לבטל שינויים לרעה בשכרן ובתנאי עבודתן במסגרת רפורמת "אופק חדש" ולהחיל עליהן שינויים לטובה שחלו על המורים במסגרת אותה רפורמה, וכן להתאים את גני הילדים לשהייתם של ילדים קטנים ולציידם בפינות מנוחה ופינות החתלה. התביעה הוגשה באמצעות עו"ד ורד גרטל ועו"ד ליאת שושן-ברק.
התביעה הוגשה בפברואר 2019  בשם 514 גננות וגננים בגני ילדים ציבוריים לבית הדין האזורי לעבודה בתל אביב, לשיפור משמעותי בתנאי העסקתם ולהשוואתם לאלה שהשיגו המורים ברפורמת "אופק חדש". רשימה של כ-200 תובעות נוספות הוגשה באפריל 2019, הדיון המקדמי נערך בתאריך 22.9.2019. הרשימות הנוספות אושרו, ומספר התובעות עומד על 754.
מוסדות הארגון

בראש הארגון עומדת היו"ר דורית חזן. לארגון יש ועד מנהל בו חברות חמש גננות והוא קובע את מדיניות הארגון ואת האסטרטגיה שלו. לארגון יש מועצת מורשים בהשתתפות 35 גננות המתכנסת מדי שנה וקובעת התקנון וחוקת הארגון. בנוסף לאלה קיימת ועדת שיפוט, המשמשת כערכאת בוררות פנימית בתוך הארגון וכן ועדת ביקורת. נכון לשנת 2020, חברות בארגון כ-880 גננות.
עד אוגוסט 2019 ארגון גננות מחנכות רכש מ ארגון המורים את כל השירותים שמועברים ממשרד החינוך וממשרד האוצר עבור הגננות -כולל שי שנתי לכל גננת, יומן לגננת, מלגות, השתתפות בפעילות של עמותת המורים והקרן לקידום מקצועי ועוד.
באוגוסט 2020 נחתם הסכם שיתוף פעולה בין "ארגון גננות מחנכות" להסתדרות העובדים הלאומית. ארגון הגננות הצטרף כארגון עצמאי השומר על מוסדותיו, ובזכות הסכם זה הוא מוכר כעת כארגון עובדים לכל דבר ועניין.
הערות שוליים

↑  אתר הרשם, מספר תאגיד 580553576
↑  שחר אילן, מאות גננות תובעות את המדינה – דורשות להשוות תנאיהן לאלה של המורים, באתר כלכליסט, 3 בפברואר 2019
בושטיאן נאכבר

בושטיאן נאכבר (בסלובנית: Boštjan Nachbar; נולד ב-3 ביולי 1980 בסלובן גראדץ(אנ'), סלובניה, יוגוסלביה) הוא כדורסלן עבר סלובני ששיחק רוב הקריירה שלו ב-NBA וביורוליג בעמדות הפאוור פורוורד והסמול פורוורד.
נאכבר, המתנשא לגובה של 206 ס"מ, נחשב לאחד מגדולי הכדורסלנים הסלובנים וסייע לנבחרתו להגיע למקום הרביעי באליפות אירופה בכדורסל בשנת 2009 וזכה במדליית הזהב באליפות אירופה בכדורסל עד גיל 20, בשנת 2000 במקדוניה.
קריירה מקצועית

נאכבר החל את הקריירה המקצועית שלו בקבוצת אולימפיה לובליאנה, במדיה שיחק ביורוליג וקבע ממוצעים של 7 נקודות ו-2 ריבאונדים למשחק.
בשנת 2000 זכה עם נבחרת סלובניה עד גיל 20 באליפות אירופה כשבגמר ניצחה נבחרתו את נבחרת ישראל בתוצאה 65–66.
בשנת 2001 חתם בקבוצת בנטון טרוויזו והיה לשחקן הצעיר ביותר בליגה האיטלקית.
בעונתו הראשונה בטרוויזו העמיד ממוצע של 4 נקודות ו-2 ריבאונדים למשחק ביורוליג, אך בעונתו השנייה שיפר את הממוצע ל-13 נקודות ו-4 ריבאונדים והוביל את הקבוצה לפיינל פור.
בשנת 2002 נבחר בדראפט במקום ה-15 על ידי יוסטון רוקטס, במדיה שיחק 3 עונות אך זכה רק ל-10 דקות בממוצע למשחק.
בשנת 2004 עבר לניו אורלינס הורנטס, במדיה קלע 8 נקודות ב-21 דקות למשחק. בעונת 2005–2006, לאחר שהתקשה לתפקד כשחקן ספסל, הועבר בטרייד לקבוצת ניו ג'רזי נטס, בה היה השחקן השישי ועימה הגיע עד חצי גמר המזרח, שם הפסידו לקליבלנד קבלירס.
ב-20 ביולי 2008 חתם נאכבר על חוזה עתק של 9.6 מיליון אירו ל-3 עונות בקבוצת דינמו מוסקבה.
בעונת 2008–2009 שיחק ביורוקאפ והעמיד ממוצעים מרשימים של 16.1 נקודות, 4.8 ריבאונדים, 2.2 אסיסטים ו-1.4 חטיפות למשחק ונבחר לחמישיית היורוקאפ. כבר בסיום עונה זו ניצל נאכבר סעיף יציאה בחוזהו על מנת לחתום לשנתיים בקבוצת אפס פילזן.
בעונתו הראשונה בטורקיה העמיד ממוצע של 6.7 נקודות ו-1.9 ריבאונדים ביורוליג ובעונתו השנייה שיפר את הממוצע ל-8.3 נקודות ו-2.8 ריבאונדים.
ביוני 2011 נאכבר פרסם בטוויטר כי לא ימשיך לעונה נוספת באפס פילזן.
נאכבר החמיץ את פתיחת עונת 2011–2012 עקב פציעה בקרסול ולאחר שלא הצליח להשיג חוזה בקבוצת NBA חתם ב-2012 עד לסיום העונה בקבוצת אוניקס קאזאן אך לא היטיב לשחק במדייה וקלע רק 3.3 נקודות למשחק בליגה הרוסית.
ביולי 2012 חתם נאכבר בקבוצת במברג הגרמנית והוביל אותה לאליפות הליגה המקומית וכן לטופ 16 של היורוליג כאשר הוא מסיים במקום השני ברשימת הקולעים ביורוליג עם 16.1 נקודות למשחק.
בשנת 2013 חתם לשתי עונות בברצלונה וזכה עימה באליפות ספרד.
בשנת 2015 חתם לעונה אחת בקבוצת סביליה אך למעשה שיחק במדייה עד שנת 2017 ובמאי 2018 הודיע על פרישה ממשחק.
נאכבר שיחק בנבחרת סלובניה בכדורסל והשתתף בטורניר אליפות אירופה בכדורסל בשנים 2003, 2005, 2009 ו-2013 ובאליפויות העולם ביפן ב-2006 ובטורקיה 2010.
באליפות אירופה ב-2005 העמיד ממוצע של 11 נקודות ו-5 ריבאונדים.
לאחר סיום אליפות אירופה בכדורסל ב-2013, שנערכה בארץ הולדתו סלובניה פרש נאכבר מהנבחרת הלאומית.
לאחר שפרש ממשחק פעיל נשכר נאכבר על ידי קבוצת דטרויט פיסטונס כסקאוט.
חיים אישיים

נאכבר נשוי ואב לשתי בנות.