stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בין מוסר לאופנה
השירים באלבום

יש לי אהוב בגבעתי
רוצה למות להיט
שמייח
בורגר ראנץ'
זקנים
סקי
צ'יקי
ג'אנגלרו
מי זה שם צועק למטה?
נערת הכרך
רוקדת בחתונה
היי, היי, מר ישראל
בוקאסה
שותפים באלבום

לאלבום היו שותפים חברי הלהקה (גיא אסיף, רועי ארד, אהל עדן, ויפעת גלעדי), עובד אפרת, ודביר וולק. את עיצוב העטיפה ביצעו צמד הגרפיקאים כץ-פרידמן.
בניין ריגלי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גורד שחקים 
 שימוש:  משרדים
 כתובת:  שדרת מישיגן 400 צפון, שיקגו, אילינוי
 מיקום:  שיקגו 
 מדינה:  ארצות הברית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1920–1922 (כשנתיים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1924 
 אדריכל:  משרד האדריכלים גראהם, אנדרסון, פרובסט ווויט
 מידות
 גובה:  133.51 מטר
 קומות:  30 
 קואורדינטות:  41°53′22.94″N 87°37′29.5″W﻿ / ﻿41.8897056°N 87.624861°W﻿ / 41.8897056; -87.624861
  (למפת שיקגו מוגדלת) בניין ריגלי  (למפת שיקגו רגילה) בניין ריגלי  
 
בניין ריגלי (באנגלית: Wrigley Building) הוא גורד שחקים הממוקם בשדרת מישיגן 400 צפון, שיקגו, אילינוי, ארצות הברית. הבניין מתנשא לגובה של 133.51 מטרים והוא בעל 27 קומות. הוא תוכנן בידי משרד האדריכלים גראהם, אנדרסון, פרובסט ווויט, ונבנה בין השנים 1922-1920, במטרה ליצור את מטה המשרדים הראשי של חברת ריגלי.
היסטוריה

המגרש להקמת הבניין נבחר על ידי איל ההון, ויליאם ריגלי ג'וניור, במטרה להקים את מטה המשרדים הראשי של חברת המסטיקים שהייתה בבעלותו - חברת ריגלי. עם תחילת עבודות הבנייה בשנת 1920, לא היה בשיקגו אף גורד שחקים למשרדים מצפון לנהר שיקגו וגשר שדרת מישיגן, שהיה בעצמו בבנייה באותה תקופה. תכנון הבניין נעשה בידי משרד האדריכלים גראהם, אנדרסון, פרובסט ווויט בהשראת החירלדה של קתדרלת סביליה משולב בסגנון רנסאנס צרפתי. חלקו הדרומי של הבניין והמגדל בראשו הושלמו בשנת 1922 ואילו חלקו הצפוני הושלם בשנת 1924. באותה עת, התבצע המעבר בין שני חלקי המבנה דרך הקומה השלישית בבניין. בשנת 1931 נבנה בקומה ה-14 גשר למעבר בין שני חלקי המבנה.
בראש מגדל השעון ישנם 4 שעונים בקוטר 5.97 מטרים האחד. הבניין מחופה בטרה קוטה מזוגגת המקנה לו את המראה הלבן הבוהק שלו, ומעת לעת נשטף כולו ידנית כדי לשמר מראה זה. בנוסף, מואר בלילות באור זרקורים.
בניין ריגלי הוא בניין המשרדים הראשון בשיקגו שהותקנה בו מערכת מיזוג אוויר.
בשנת 2011 נמכר לקבוצת משקיעים שכללה בין היתר את קבוצת זלר ריאליטי ומייסדי גרופון, אריק לפקופסקי ובראד קאוול (Brad Keywell).
גלריה

מגדל השעון בראש בניין ריגלי בהשראת החירלדה של קתדרלת סביליה
4 ביולי 2005 (יום העצמאות של ארצות הברית)
מבט לילי מנהר שיקגו
ראו גם

גורדי שחקים מוקדמים
הערות שוליים

↑  בניין ריגלי באתר Emporis
↑  בניין ריגלי נמכר תמורת 33 מיליון דולר אמריקאי
ברוקלין (קוקטייל)

| --- | --- |

 סוג:  קוקטייל 
 מועד הכנה ראשוני:  1910 
 
קוקטייל ברוקלין
קוקטייל ברוקלין (באנגלית: Brooklyn) הוא אחד מחמישה הקוקטיילים על שם רובעי ניו יורק, יחד עם הברונקס (אנ'), מנהטן, קווינס (אנ') ומעבורת סטטן איילנד.
מאפיינים

קוקטייל ברוקלין דומה למנהטן, אבל עם סוג מסוים של ביטר (ניתן להשתמש בכמה סוגים של ביטר במנהטן) ובתוספת של ליקר מרסקינו. המשקה נפל במידה רבה לאפלולית לאחר תום תקופת היובש, אך חווה תחייה מחודשת בשנות ה-90.
קוקטייל ברוקלין הומצא במקור על ידי השחקן והמחזאי מוריס הגמן (אנ') בשנת 1910 ב"בית הקפה שמידט" ליד צד ברוקלין של גשר ברוקלין. אם כי בגרסה שונה ממה שנחשב כיום לגרסה הסטנדרטית של ברוקלין. ברוקלין של הגמן כלל תערובת של סיידר, אבסינת וג'ינג'ר אייל.
מרכיבים

5 ס"ל ויסקי
5 ס"ל ורמוט
1 כפית מרסקינו
1 כפית אנגוסטורה
קרח
הערות שוליים

↑  Robert Simonson (2012-05-14). "Cocktails for the History Books, Not the Bar". נבדק ב-2014-08-02.
1 2  "The Brooklynn Cocktail". Mixer and Server. Hotel and Restaurant Employee's International Alliance and Bartenders' International League of America. 19: 39. 1910.
1 2 3  Orr Shtuhl (2013). "Brooklyn". An Illustrated Guide to Cocktails: 50 Classic Cocktail Recipes, Tips, and Tales. Penguin Publishing Group. ISBN 9781101620199.
| קוקטיילים |
| --- | --- | --- |
| סוגי קוקטיילים | קוקטייל יין • קוקטיילי שלהבת • קוקטיילי חנקן נוזלי • סאוור • פונץ' |  |
| ציוד וכלים לקוקטיילים | שייקר •  כפית בר • מבחש • מסננת קוקטיילים • מגרסת קרח • ג'יגר |  |
| עיטורי קוקטייל | דובדבן מסוכר • מטריית קוקטייל • קשית שתייה |  |
| סירופים וציוד נוסף | מי סוכר • גרנדין • מכונת קפה • מסחטה • בלנדר |  |
| כוסות לקוקטיילים |  כוס מרטיני •  כוס אולד פאשנד •  כוס ברנדי סניפטר •  כוס הייבול •    כוס יין •  כוס מרגריטה •  כוס קולינס •  כוס שמפניה |  |
| אחר | בר • מסיבת קוקטייל • פליירינג • מוזג • איגוד הברמנים הבינלאומי • אנגוסטורה ביטרס • שמלת קוקטייל |  |
ג'ון היק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 בינואר 1922 סקרבורו, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  9 בפברואר 2012 (בגיל 90) ברמינגהאם, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 השכלה:  אוניברסיטת אדינבורו  אוריאל קולג'  Scarborough College 
 מעסיק:  אוניברסיטת קיימברידג', אוניברסיטת ברמינגהאם, אוניברסיטת קלרמונט 
 פרסים והוקרה:  פרס גרומאייר (1991)  מלגת גוגנהיים 
 www.johnhick.org.uk
 
ג'ון הארווד היק (באנגלית: John Harwood Hick‏; 20 בינואר 1922 - 9 בפברואר 2012) היה פילוסוף ותאולוג בריטי-אמריקאי שהתמחה בפילוסופיה של הדת. בספרו "תאולוגיה פילוסופית" עסק בשאלות תאולוגיות סביב תאודיציה (צידוק האל), אסכטולוגיה וכריסטולוגיה. בתחום הפילוסופיה של הדת התמקד בתורת ההכרה הדתית ובפלורליזם דתי. תחום אחרון זה הקנה לו פרסום מיוחד (וגם גינוי מרומז מאת יוזף רצינגר, לימים האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר), בתמיכתו התאולוגית בפלורליזם של דתות לצד הנצרות.
ספריו המרכזיים

אמונה וידע (1957) Faith and Knowledge
קיומו של האל (עורך) (1964)
רוע ואלוהי האהבה (Evil and the God of Love (1966
The Many Faced Argument (1967.
פילוסופיה של הדת (1970) Philosophy of Religion
מוות וחיי נצח (Death and the Eternal Life (1976
מיתוס האינקרנציה (עורך) The Myth of God Incarnate (1977
מיתוס ייחודיותה של הנצרות: לקראת תאולוגיה פלורליסטית של הדתות (עורך) (1987)
The Myth of Christian Uniqueness: Toward a Pluralistic Theology of Religions
תאולוגיה נוצרית בדבר הדתות (1995) A Christian Theology of Religions
אינטרפטציה של הדת: תגובות אנושיות אל הטרנסדנטי (1989)
An Interpretation of Religion: Human Responses to the Transcendent
מטאפורת האינקרנציה (1993) The Metaphor of God Incarnate
חזית חדשה בין דת ומדע: החויה הדתית, נוירולוגיה והטרנסדנטי (2006) The New Frontier of Religion and Science: Religious Experience, Neuroscience and the
Transcendent
ג'ון קלווין מקוי

| --- | --- |

ג'ון קלווין מקוי (במרכז) מונצח יחד עם אלכסנדר מייג'ורס (משמאל) וג'ים ברידג'ר (מימין) בכיכר החלוצים בוסטפורט שבקנזס סיטי. פסל נוסף שלו מוצב בפארק החלוצים שבין שדירת ברודוויי לדרך וסטפורט
 לידה:  28 בספטמבר 1811 וינסנס, ארצות הברית 
 פטירה:  2 בספטמבר 1889 (בגיל 77) קנזס סיטי, ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת טרנסילבניה 
 
ג'ון קלווין מקוי (באנגלית: John Calvin McCoy; ‏ 28 בספטמבר 1811 - 2 בספטמבר 1889) היה חלוץ ומיסיונר בפטיסטי הידוע כ"אבי קנזס סיטי" שבמיזורי, ארצות הברית.
חייו

מקוי נולד בעיר וינסנס שבאינדיאנה, למד בין השנים 1826–1827 בקולג' טרנסילבניה שבלקסינגטון, קנטקי, והוסמך למודד. הוא הצטרף ב-1830 להוריו, אייזק וכריסטיאנה מקוי, להתיישבות במקום בו יושבת כיום קנזס סיטי במטרה ליזום פעילות מיסיונרית בקרב האוכלוסייה המקומית.
ב-1833 בנה מקוי בית מסחר בן 2 קומות שהפך תוך זמן קצר לבית מסחר כללי ששירת סוחרי פרווה, הרפתקנים, אינדיאנים, חוואים מקומיים וחלוצים שנעו מערבה דרך שבילי אורגון, קליפורניה וסנטה פה. בשנת 1834 רכש מקוי קרקעות מד"ר ג'ונסטון לייקינס (Johnston Lykins), עליהם תכנן את העיירה לה קרא בשם וסטפורט (Westport=נמל מערבי), משום שזאת הייתה התחנה המערבית האחרונה עבור אלו שהמשיכו מערבה. במאי של אותה שנה נפתח משרד דואר בווסטפורט ומקוי היה למנהל הדואר הראשון. הוא הצליח להקים מעגן סירות בסמוך לווסטפורט שאיפשר לסירות המגיעות דרך נהר המיזורי להעביר סחורות ונוסעים עד לנקודה זו ובכך הוא הפך את וסטפורט לנקודת הנמל המערבית ביותר על נהר המיזורי באותם הימים. עובדה זאת גרמה לעיר אינדפנדנס השוכנת מזרחית למקום, לאבד את בכורתה כתחנת מסחר העגלות הראשית באזור עבור הממשיכים מערבה. בפברואר 1857 התאגדה וסטפורט כעיירה.
המעגן החדש הפך לפופולרי, אך ההתרחבות סביבו הייתה בלתי אפשרית מפני שהשטח שמסביב לו היה שייך לחוואי בשם גבריאל פרודהום (Gabriel Prudhomme). פרודהום נרצח ב-1831 ורכושו נמכר במכירה פומבית ב-1838. מקוי ו-13 שותפים נוספים החליטו להקים חברה שתקנה את השטח בן 271 האקרים (1.1 קמ"ר); החברה נקראה בשם "העיירה של קנזס" (Town of Kansas) ורכשה את השטח תמורת 4,220 דולרים. ביוני 1850, כשאוכלוסייתה מונה כ-1,500 נפש, התאגדה העיירה רשמית. בשנת 1853, כשאוכלוסייתה של קנזס הוערכה ב-2,500 נפש, החליטה מדינת מיזורי לאגד אותה רשמית כעיר.
ב-1838 נשא מקוי לאישה את וירג'יניה כריסטיאנה צ'יק (1820–1849) ולזוג נולדו 6 ילדים. אשתו מתה במגפת הכולרה שפרצה ב-1849 והוא נשא לאישה שנייה ב-1850 את אליזבת וודסון. הוא המשיך לנהל את עסקיו ואת השקעותיו בקרקעות באזור גם כשקיבל פקודה לעזוב את קנזס סיטי במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית בגלל חיבתו למדינות הדרום ותמיכתו בעבדות (למקוי עצמו היה עבד בשם טום).
מקוי מת ב-2 בספטמבר 1889 ונקבר בבית הקברות המאוחד שבקנזס סיטי.
הערות שוליים

1 2  Ford, Susan Jezak. "John Calvin McCoy", kchistory.org
↑  "Westport History: Where the West Began", The Westport Historical Society site.
↑  "THE HISTORY OF WESTPORT", experience Kansas City site.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2009188411  NARA: 10598301  SNAC: w6cv4wm6  VIAF: 103075466   WorldCat (עם VIAF): 103075466
בולצנו

ערך זה עוסק בעיר באיטליה. אם התכוונתם למתמטיקאי ברנרד בולצנו, ראו .
בולצנו (איטלקית: Bolzano, גרמנית: Bozen, בווארית: Bozn, לדינית: Bulsan, כמו כן בניבים איטלקיים רבים שם העיר Bulsan) היא עיר בנפת דרום טירול, באיטליה. העיר משמשת כבירת הפרובינציה האוטונומית של בולצנו. במוזיאון הארכאולוגיה של בולצנו נשמרת מומיית הקרח "אצי". בעיר שוכן המטה הכללי של החיל האלפיניסטי של צבא איטליה (COMALP) וכן כמה מיחידות החיל.
היסטוריה

העיר יושבה לראשונה על ידי הרומאים בשנת 15 לפנה"ס וזאת בפיקודו של נירון קלאודיוס דרוסוס אשר העניק ליישוב את שמו הרומאי, פונס דרוסי (Pons Drusi). מאוחר יותר שונה שמה לבאוצנום (Bauzanum). בולצנו היוותה צומת מסחרי חשוב מאז היווסדה וכינונה כעיר לפני כ-800 שנה, זאת בזכות מיקומה בין שתי ערים מרכזיות: ונציה מדרום ואאוגסבורג מצפון. ארבע פעמים בשנה נערך בעיר שוק אליו הגיעו סוחרים מדרום לעיר ומצפונה. בשנת 1635 נוסד בעיר בית משפט ליישוב סכסוכים מסחריים ובכל עת שנערך שוק בעיר מונו שני פקידים איטלקיים ושני פקידים גרמניים (מתוך הסוחרים) אשר ישבו בבית המשפט. העיר שימשה אף כמרכז רב-תרבותי לאזור.
בשנת 1918, עם תום מלחמת העולם הראשונה, נתפס מחוז טרנטינו, הידוע אף בשם דרום טירול, ובו רוב דובר גרמנית, על ידי הצבא האיטלקי ומאוחר יותר סופח לאיטליה. האזור ניתן לאיטליה על פי ברית לונדון משנת 1915, אשר העניק לאיטליה את כל הטריטוריות הכלולות באזור האיטלקי (כפי שהוא מתוחם על ידי קו פרשת המים האלפיני), ללא התחשבות בשיוכם האתני של תושבי המקום.
לאחר עליית הפשיזם באיטליה, החל משנת 1926, היה המיעוט האתני הגרמני נתון לניסיון של השלטון לאכוף את התרבות האיטלקית במקום. ניסיון זה כלל הכרזת השפה האיטלקית כשפה הרשמית, בתי ספר גרמניים נסגרו וכל שמות המקומות (רחובות, אתרים וכו') שונו לשפה האיטלקית. רבים מן התושבים אף שינו את שמותיהם לשמות איטלקיים. איטלקים רבים היגרו אל העיר מאזורים דרומיים יותר באיטליה. תושבים בעלי השתייכות אתנית גרמנית – דרום טירולית נאלצו להקים ארגונים סודיים בהם נשתמרה התרבות והשפה והונחלה לדור הצעיר.
לאחר שנת 1938, כתוצאה מן ההתקרבות שבין גרמניה הנאצית לאיטליה הפשיסטית, הושג הסכם שמטרתו לפתור את בעיית המיעוט האתני. גרמניה הנאצית הסכימה לארח בתחום הרייך הגרמני את כל אותם דרום טירולים שסירבו להיטמע באיטליה. הפשיסטים המקומיים ציפו כי העילית התרבותית הגרמנית תהגר מן המקום ואילו רוב התושבים יישארו ויטמעו. אולם, ציפיות אלה נכזבו כאשר סוכנים נאציים פעלו בתוך האוכלוסייה בדרום טירול ושכנעו מספר רב מן התושבים להגר לגרמניה. כמעט 80 אחוז מן התושבים דוברי הגרמנית בחרו להגר לגרמניה. הגרמנים מצידם תכננו ליישב את המהגרים באזורים גרמניים כבושים כגון: לוקסמבורג וחצי האי קרים. אולם, כאשר התמוטט השלטון הפשיסטי בשנת 1943 פסקה תנועת ההגירה צפונה. תקופה זו הייתה טראומטית ביותר לתושבי האזור דוברי גרמנית ועל רקע המשבר צמחו יריבויות וסכסוכים בין אלה שבחרו להגר לגרמניה ואלה שבחרו להישאר במקום למרות הקשיים. בסופו של דבר, מתוך כ-75 אלף מתושבי האזור אשר היגרו צפונה, רק שליש שבו לעיר לאחר שנת 1945.
באוגוסט 1944, לאחר שהגרמנים פינו את מחנה הריכוז פוסולי, הוקם בעיר מחנה הריכוז בולצאנו על ידי הגרמנים (בגרמנית: Polizei- und Durchgangslager Bozen). המחנה הוקם בגריאס ׁ(Gries), אחד מפרברי בולצאנו, בסמוך למסילת הברזל בולצאנו - מיראנו. כושר קליטתו של המחנה היה הגדול שבין המחנות שהקימו הגרמנים באיטליה, והיו כלואים בו עד 3,000 איש בו זמנית, היהודים במחנה היוו לא יותר מ-20% מהאסירים, והם נשלחו אליו מרציף 21 (Binario 21) מתחנת הרכבת המרכזית במילאנו, מילאנו צ'נטראלה.
חברה וכלכלה

לאחר מלחמת העולם השנייה נחתם הסכם בין ממשלת איטליה, בראשות אלסידה דה גספרי (יליד טרנטינו) לבין הקנצלר האוסטרי גרובר, בתיווך האומות המאוחדות, ולפיו הובטחה מידה רבה של אוטונומיה לאזור.  אולם, בולצנו שולבה בתוך מחוז טרנטינו – דרום טירול שבו היה רוב של דוברי איטלקית. המתחים האתניים שבו ועלו ושיאם היה בגל של פיגועים וחבלות בשנות השישים על ידי אנשי מחתרת דרום-טירולית. נראה שחלק מפעולות אלה נעשה בשיתוף פעולה עם קבוצות נאו-נאציות באוסטריה ובגרמניה. בין השנים 1969-1972 נוסחו עקרונות חדשים לאוטונומיה באזור ולפרובינציה של בולצנו ניתנה מידה רבה יותר של עצמאות מן הממשל האיטלקי המרכזי, דבר שהביא לרגיעה במתחים האתניים. יישומם המלא של עקרונות האוטונומיה החדשים נמשך כ-20 שנה. בזכות עקרונות אלה ועקשנותם של דוברי הגרמנית במקום, נשמרה התרבות הגרמנית הייחודית לאזור והאוכלוסייה לא נטמעה בתרבות האיטלקית. עד כדי כך, שדוברי האיטלקית ילידי בולצנו החלו מתלוננים על אפליה כנגדם על רקע תרבותי.
כחלק מעקרונות האוטונומיה, הפך אזור דרום טירול למחוז אוטונומי שבו השפות איטלקית, גרמנית ולדין, הן שפות רשמיות. אף שמה של העיר שונה לבולצנו, לצד השם בוזן, כדי לשקף את אופייה הרב-תרבותי. כך גם עיירות וכפרים בכל דרום טירול קיבלו שני שמות, איטלקי וגרמני.
על פי מפקד תושבים שנערך בשנת 2001 73% מתושבי העיר הם דוברי איטלקית. מתוך היתרה, 23% הם דוברי גרמנית ו-1% דובר שפת לדין, כשפה ראשונה. מחוץ לתחומי העיר רוב התושבים הם דוברי גרמנית כשפה ראשונה (בהתאם למפקד משנת 2001, מתוך כ-475,000 תושבי דרום טירול, כ-330,00 הם דוברי גרמנית). רבים מן התושבים באזור דוברי שתי השפות: גרמנית ואיטלקית. מיעוט זעיר הוא דובר שפת לדין.
החברה בדרום טירול עדיין מפולגת במידה רבה בהתאם להשתייכותה האתנית. בגלל האוטונומיה הקיימת באזור והודות לתרבות היצרנית הקיימת במקום, בולצנו היא אחת הערים העשירות באיטליה. רמת החיים בעיר גבוהה מאוד והעיר מדורגת באופן קבוע בין הערים הטובות ביותר באיטליה ברמת החיים.
בעיר קיים עירוב בין חדש לישן – האזור עשיר בחקלאות מודרנית (כולל גידול גפנים, נשירים ומשק חלב), תיירות, אומנות מקומית (עץ וקרמיקה) וכן ענף השירותים. העיר משמשת כנקודת יציאה פופולרית לטיולים ולסקי באזור הרי הדולומיטים. מפעלי תעשייה כבדה אשר נפתחו בעיר בשנות השלושים, נסגרו ברובם. מצד שני, כלכלתה של העיר תלויה במידה רבה על הסקטור הציבורי ובעיקר על קיומם של מוסדות השלטון האוטונומי בעיר.
אתרים

מבני העיר מייצגים עירוב בין בנייה איטלקית לבנייה אוסטרית באופייה. בעיר העתיקה סמטאות צרות המרוצפות באבנים. כנסיות במסורת בית הבסבורג לצד מבנים איטלקיים ובכל מקום שילוט בשתי השפות: איטלקית לצד גרמנית, מעניקים לעיר תחושה של מפגש תרבויות. בין האתרים המרכזיים בעיר:
כיכר ולטר פון דר פוגלוויידה (Walther von der Vogelweide)
מוזיאון דרום טירול לארכאולוגיה. במוזיאון זה מוצג אצי, איש הקרח
הקתדרלה הגותית אשר בנייתה החלה בשנת 1184, כנראה על חורבות בית רומאי.
אנדרטת הניצחון של מלחמת העולם הראשונה, אנדרטה מעוררת מחלוקת שנבנתה על ידי בניטו מוסוליני בשנת 1928.
ערים תאומות

הונגריה שופרון, הונגריה
תחבורה

האוטוסטרדה A45-E45 מובילה מן העיר דרומה לטרנטו וורונה וצפונה לאינסברוק ולמינכן. העיר שוכנת על קו רכבת מרכזי בין איטליה לאוסטריה (דרך מעבר ברנר).
מגדל השעון בתחנת הרכבת של העיר
הקתדרלה של בולצנו
מראה פנורמי של העיר על רקע הפסגות המושלגות של הרי האלפים
בן-ציון זילברפרב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 באוקטובר 1949 (בן 74) חיפה
 ענף מדעי:  כלכלה
 
בן-ציון זילברפרב (נולד ב-9 באוקטובר 1949) הוא כלכלן ישראלי, פרופסור אמריטוס בחוג לכלכלה באוניברסיטת בר-אילן, דקאן ומייסד בית הספר לבנקאות ושוק ההון במכללה האקדמית נתניה. כיהן כמנכ"ל משרד האוצר בשנים 1999-1998.
ביוגרפיה

זילברפרב נולד בחיפה ולמד בתיכון צייטלין בתל אביב.
בעל תואר ראשון ושני בכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שלישי מאוניברסיטת פנסילבניה (1977). בשובו לישראל שימש מרצה לכלכלה באוניברסיטת בר-אילן, מנהל המכון למחקר כלכלי, ראש מכון עזריאלי לחקר כלכלת ישראל, ראש המחלקה לכלכלה, ראש המרכז לכלכלת ביטחון ושלום, דקאן הפקולטה למדעי החברה וראש מרכז אהרון מאיר לבנקאות. משנת 2001 מכהן כדקאן בית הספר לבנקאות ושוק ההון במכללה האקדמית נתניה. כמו כן מכהן כעמית בתוכנית מדיניות הכלכלה של מרכז טאוב.
בשנים 1982–1985 שימש מנהל הרשות לתכנון כלכלי במשרד הכלכלה והתכנון. שימש יועץ לבנק דיסקונט, בנק ישראל, בנק מזרחי, רשות ניירות ערך וחברת כביש חוצה ישראל.
ב-1998 מונה על ידי שר האוצר יעקב נאמן למנכ"ל משרד האוצר ושירת בתפקיד עד סיום כהונת ממשלת ישראל העשרים ושבע ביולי 1999.
כיהן כדירקטור בבנק דיסקונט, בחברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה, בנק יורו טרייד, קרנית, כלל גמל וקרנות השתלמות, פאנדטק, פרטנר תקשורת, טמרס מלונות, ברימאג, קבוצת דלק ופריגו.
ב-2018 הועלה שמו כמועמד לנגיד בנק ישראל.
זילברפרב נשוי ואב לחמישה.
ג'ון קלהון פיליפס

ג'ון קלהון פיליפס (באנגלית: John Calhoun Phillips;‏ 13 בנובמבר 1870 –  25 ביוני 1943) היה פוליטיקאי אמריקאי מאריזונה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אריזונה השלישי בשנים 1929–1931.
קורות חייו

ג'ון קלהון פיליפס נולד בוורמונט, אילינוי. ב-1893 הוא סיים את לימודיו בקולג' הדינג והתקבל ללשכת עורכי הדין של אילינוי. ב-1898 עבר פיליפס לאריזונה, שם הוא עסק בעריכת דין במגזר הפרטי, ובאותו זמן עבד כפועל בניין כדי להרוויח את מחייתו. הוא סייע לבנות את בנין הקפיטול של אריזונה, שבהמשך ישמש אותו כמושל. בשנים 1902–1912 הוא כיהן כשופט שלום. בשנים 1916–1922 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של אריזונה, ולאחר מכן ועד 1924 כחבר הסנאט של אריזונה.
ב-1929, במהלך השפל הגדול, נבחר פיליפס כמושל אריזונה. הוא היה פעיל מאוד בהקמת מערכת הספריות המחוזיות, נציבות נהר הקולורדו, המשרד המדינתי לזיהוי פלילי, ומחלקת הפנאי והדיג של אריזונה. במהלך תקופת כהונתו כמושל הוא סירב להעלות את שכר השופטים במדינה מסיבות פוליטיות.
כמי שנחשב כאדם לא נאה למראה, אך עם חוש הומור, התייחס פיליפס לעצמו כ"איש המכוער ביותר באריזונה". ג'ון קלהון פיליפס נפטר ב-25 ביוני 1943 כתוצאה מהתקף לב בעת שעסק בדיג באגם מרי שליד פלגסטף. הוא נטמן בבית הקברות גרינווד שבפיניקס.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 51-52.
ג'ון היל

| --- | --- |

ג'ון היל (1911)
 לידה:  14 בינואר 1866 בנגלור, הודו הבריטית הודו הבריטית 
 פטירה:  8 בינואר 1935 (בגיל 68) לונדון, הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  המכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט 
 השתייכות:  צבא הודו הבריטית 
 דרגה:   מייג'ור גנרל
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה 
 עיטורים
   מסדר האמבט     אות השירות המצוין
 
מייג'ור גנרל ג'ון היל CB DSO (באנגלית: John Hill;‏ 14 בינואר 1866 - 8 בינואר 1935) היה קצין בכיר בצבא הודו הבריטית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה

היל נולד בבנגלור ב-14 בינואר 1866,והתחנך בבית הספר בדפורד ובמכללה הצבאית המלכותית, סנדהרסט. הוא הוסמך כקצין בחיל הרגלים הקל של אוקספורדשייר ובקינגהאמשייר ב-1887, ולאחר מכן עבר לרגימנט הסיקים ה-15 של לודיאנה. הוא שירת בבורמה ובהודו במהלך משלחת צ'ין לושי, בין 1889 ל-1890, משלחת מירנזאי השנייה, ב-1891, משלחת צ'יטרל, ב-1895, ומסע טירה, בין 1897 ל-1898.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא לחם במערכת גליפולי ב-1915. בספטמבר 1917 מונה למפקד הדיוויזיה ה-52 (לואולנד) ולחם עמה במערכה בסיני ובארץ ישראל. הדיוויזיה ה-52 הסקוטית בפיקוד מייג'ור גנרל ג'ון היל חצתה את מעברות הירקון ב-27 בדצמבר 1917 ולכדה את העמדות העות'מאניות מצפון לו. יחידות חיל המשלוח הרחיבו אחיזתן מצפון לירקון עד צפונה לשפיים של ימינו.
מאפריל 1918 לחם בחזית המערבית לפני מסירת פיקודו בספטמבר 1918.
היל מונה כעוזר למלך ג'ורג' החמישי ב-1916 וקיבל תואר מפקד מסדר האימפריה הבריטית ב-1918. הוא פרש ב-1920 ומת בלונדון ב-8 בינואר 1935.  כיכר היל בתל אביב נקראת על שמו.
הערות שוליים

1 2 3 4  "Hill, Maj.-Gen. John". Whos Who. נבדק ב-22 ביוני 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Army Commands" (PDF). נבדק ב-22 ביוני 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Obituary, The Ousel, Vol.XXXIX, No.678, 20 February 1935, p. 3
ג'ון זורן

| --- | --- |

 לידה:  2 בספטמבר 1953 (בן 71) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם במה:  Dekoboko Hajime 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1973 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ובסטר, בית הספר הבינלאומי של האו"ם 
 סוגה:  ג'אז אוונגרדי 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  סקסופון, סקסופון אלט 
 חברת תקליטים:  צדיק רקורדס, אלקטרה רקורדס 
 פרסים והוקרה:  עמיתי מקארתור 
 www.tzadik.com
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ון זורן (באנגלית: John Zorn; נולד ב-2 בספטמבר 1953, בקווינס, ניו יורק) הוא מלחין אוונגרד, מפיק מוזיקלי וסקסופוניסט יהודי-אמריקאי. הוא משתייך לזרם הנגנים הפוסטמודרניים. המוזיקה שלו מושפעת מזרמים שונים במוזיקה, ובכללם מוזיקה יהודית מקורית, מטאל, מוזיקת רעש, "הזרם השלישי" ומוזיקה אלקטרונית.
זורן הוא בעל סגנון נגינה מקורי למדי, אשר רבים רואים בו צעקני ומלא כעס. הוא ציין כי בנגינתו הוא מבקש להביע את אמנות הרגע, ואת סגנונו המוזיקלי הוא מכנה "מוזיקה רדיקלית יהודית". הרכביו הבולטים הם Naked City ,Electric Masada ו-Painkiller. עם הפרויקטים הגדולים ביותר שהקליט נמנית סדרה בת 10 אלבומים הנכללים תחת הכותרת "מצדה", ובהם קטעים שכתב בהשפעה עמוקה מן המוזיקה היהודית ובייחוד מוזיקת הכליזמר, בעיבודים המזכירים מוזיקת ג'אז.
בשנת 2020 נכתב במגזין "רולינג סטון" כי "אף על פי שזורן פעל מחוץ למיינסטרים באופן כמעט בלבדי, הוא ביסס בהדרגה את מקומו כאחד המוזיקאים עתירי ההשפעה ביותר של תקופתנו".
זורן נולד בניו יורק למשפחה יהודית, למד בבית הספר הבינלאומי של האו"ם. בצעירותו למד לנגן בפסנתר, בגיטרה ובחליל. בביתו נחשף לשלל סוגות מוזיקליות: אמו, ורה (לבית סטודנסקי; 1918–1999), הקשיבה למוזיקה קלאסית ולמוזיקה עולמית; אביו, הנרי זורן (1913–1992), התעניין בג'אז, בשנסונים צרפתיים ובמוזיקת קאנטרי; ואילו אחיו הגדול אסף תקליטי דו-וופ ותקליטי רוקנרול משנות החמישים. בנעוריו האזין זורן למוזיקה קלאסית ולפסקולים, וכן למוזיקה הניסיונית הואוונגרדית של ג'רג' ליגטי, מאוריציו קאגל וקרלהיינץ שטוקהאוזן.
הוא החל לנגן בסקסופון לאחר שנחשף לאלבומו של אנתוני ברקסטון "For Alto" משנת 1969 בזמן לימודי הקומפוזיציה שלו בוובסטר קולג' (כיום אוניברסיטת וובסטר) בסנט לואיס, מיזורי.
באמצע שנות השבעים היה זורן חלק מן הסצנה המוזיקאית הניו יורקית, שיתף פעולה עם אמנים רבים והתנסה בשלל אסטרטגיות הלחנה ועיבוד. בשנת 1986 הוציא אלבום ובו גרסאות משלו למוזיקה של המלחין אניו מוריקונה. באותו עשור, וכן בראשית שנות התשעים, הרבה להופיע ביפן ובאירופה, אך אז חזר למנהטן ובשנת 1995 ייסד את הלייבל צדיק (Tzadik), שבו הוציא מאז ואילך את אלבומיו לצד אלבומים של אמנים אחרים.
זורן שיתף פעולה עם הסקסופוניסט הישראלי דניאל זמיר ויחדיו הפיקו שלושה אלבומים על שמו של זמיר, אשר יצאו בלייבל צדיק.
בניין רוטנברג

| --- | --- |

חזיתו של בניין רוטנברג בתחנת הכוח בחיפה בחלק העליון של המבנה המרכזי ניתן לראות את החלון הגדול של משרדו של רוטנברג
 מידע כללי
 סוג:  בניין משרדים
 שימוש:  משרדים
 על שם:  פנחס רוטנברג
 כתובת:  רח' טובים 2
 מיקום:  חיפה
 בעלים:  חברת החשמל לישראל
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1934–1935
 חומרי בנייה:  בטון
 יוצר:  סולל בונה
 אדריכל:  קליפורד הולידיי
 מידות
 קומות:  3 + מרתף
 קואורדינטות:  32°48′41″N 35°01′12″E﻿ / ﻿32.811389°N 35.02°E﻿ / 32.811389; 35.02
  (למפת חיפה מוגדלת) בניין רוטנברג(למפת חיפה רגילה) בניין רוטנברג he
בניין רוטנברג הוא בניין משרדים שנבנה במתחם תחנת הכוח חיפה ושימש, בין השאר, כמשרדו הראשי של פנחס רוטנברג. המבנה עבר שיפוץ מקיף וחלקים ממנו (מבואה, מעלה המדרגות, משרדו של רוטנברג ועוד) עברו תהליך שימור. המבנה בכללותו והמשרד של רוטנברג מוגדרים אתרי מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
רקע

ב־1935 הקימה חברת החשמל לישראל בחיפה את תחנת הכוח הקיטורית הראשונה בארץ ישראל. התחנה, שהופעלה במזוט, הוקמה בסמוך לשפך הקישון, סיפקה חשמל בהיקף של כ-30 מגה-ואט ווהביאה להגדלת יכולת הייצור הכללית של חברת החשמל כמעט פי 3.
כחלק מהפיכת התחנה לגורם מרכזי במערכת ייצור החשמל בארץ החליט פנחס רוטנברג להעביר את משרדי הנהלת החברה מתל אביב לחיפה ולשם כך הקים בניין משרדים בקרבת התחנה.
ההיסטוריה של הבניין > הקמת המבנה

הקמת בניין רוטנברג החלה ב-1934 במקביל להקמת תחנת הכוח "חיפה א'". תכנון המבנה נמסר לאדריכלים הבריטים קליפורד הולידיי ואדי רוזנהק (בסיוע של המשרד הטכני לתכנון בחברת החשמל) ובנייתו נמסרה לחברת סולל בונה. הסגנון של מבנה המשרדים דומה למבנה של תחנת הכוח ונעשה בו שימוש בתחנות כוח שנבנו מאוחר יותר (כמו בתחנת הכוח רדינג). המבנה מסיבי ובנוי בצורה סימטרית כשהכניסה הראשית במרכז המבנה שחלקו הגדול מכוסה בזכוכית.
המבנה כולל 3 קומות וכן קומת מרתף ששימשה לאגירת מים עבור עובדי המבנה ועבור תחנת הכוח. לעלייה בין הקומות נבנה גרם מדרגות רחב. האגפים של המבנה משמשים כמשרדים של אנשי החברה.
ההיסטוריה של הבניין > משרדו של רוטנברג

בקומה השלישית, במרכז הבניין, נבנה משרדו של פנחס רוטנברג והותקנה מעלית מיוחדת עבורו. אורכו של החדר כ-15 מטר ורוחבו כ-6 מטר. בחזיתו הותקן חלון יוצא דופן בגודלו שמשקיף על מפרץ חיפה (שהיה פתוח בתקופת חייו של רוטנברג). על הקירות נתלו תמונותיהם של הברון רוטשילד והלורד רדינג וכן מוצג תבליט של הרכבת החיג'אזית שניתן לרוטנברג.
המשרד שימש את רוטנברג במשך 7 שנים עד פטירתו ב-1942. לאחר הפטירה שימש החדר למטרות שונות ונערכו בו שינויים להתאימו לצרכים.