stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המהומות בירושלים (2021)
רקע > טרור הטיקטוק

טרור הטיקטוק היה גל טרור ואלימות בו הופצו סרטונים בעלי אופי אלים ברשת הטיקטוק. הסרטונים הכילו נרטיב משפיל כלפי יהודי ירושלים, בעיקר אלו עם חזות חרדית. האירוע הראשון אירע ב-15 באפריל 2021, יום העצמאות ה-73 של מדינת ישראל. בסרטון, נער ערבי תקף נער חרדי וסטר לו בזמן נסיעה ברכבת הקלה בירושלים, חבירו העלה את התיעוד לרשת בצירוף הכיתוב: "זה העם הפלסטיני או אתם". משתתפי הסרטון נעצרו. התוקף הואשם בתקיפה ממניע גזעני. הסרטון גרר תגובות רבות הן מצד הפלסטינים, שתמכו במעשה, והן מצד ארגוני הימין, שגינו אותו. והוא היוה נקודת פתיחה לגל שהתפשט ובו צעירים ערבים רבים תיעדו את עצמם תוקפים יהודים או שורפים את דגל המדינה, כשהתיעודים מועלים על ידם לרשת. ב-22 באפריל, ארגון להב"ה וערביי מזרח ירושלים התעמתו זה עם זה בשוק מחנה יהודה. שני פעילי ארגון להב"ה נלקחו לחקירה בחשד להפרות סדר אלימות. בשעה 2:00 לפנות בוקר, הארגון החל לצעוד לשער שכם, תוך שחלק מהמשתתפים קוראים: "מוות לערבים". כשהגיעו לשער שכם, הותקפו בידי מפגינים פלסטינים, ובתגובה השליכו עליהם חפצים. לאחר פינוי המהומה, המשטרה עצרה 50 חשודים (יהודים ופלסטינים) בהפרות סדר. שוטר אחד נפצע בראשו לאחר שנזרקה עליו אבן בידי נער ערבי.
רקע > שייח' ג'ראח ושער שכם

בית המשפט העליון בישראל, צפוי היה להורות על פינוין של שש משפחות פלסטיניות משכונת שייח' ג'ראח. הדבר הסלים את סכסוך הקרקעות בשכונה; ב-1867, קנו היהודים חלקים משייח' ג'ראח מבעליהם המוסלמים. בעת מלחמת העצמאות, מזרח ירושלים נכבשה על ידי הירדנים. ירדן, בתמיכת האומות המאוחדות, שיכנה בשכונה 28 משפחות פליטים פלסטינים שברחו ממדינת ישראל. במלחמת ששת הימים, כבשה ישראל את האזור, והבתים הוחזרו לבעלות יהודית. במהלך השנים, הורו בתי המשפט בישראל בכמה פסיקות על פינוין של משפחות פלסטיניות בעקבות תביעות שהגישו בעלי הקרקע היהודים. בסוף 2020 ובתחילת 2021 התקבלו כמה החלטות משפטיות לפינוי תושבים נוספים.
חבר הכנסת איתמר בן גביר, ביקר בשייח' ג'ראח זמן קצר לפני תחילת המהומות, והצהיר כי הבתים שייכים לעם היהודי. לאחר ההצהרה, סוכנות הידיעות הצרפתית, דיווחה כי מתנחלים ישראלים נצפו בשייח' ג'ראח נושאים נשקים ואבנים.
במקביל, הציבה משטרת ישראל מחסומים ברחבת הכניסה לשער שכם, מקום ההתכנסות של המוסלמים לאחר תפילות חג הרמדאן, ולהגביל את מספר המתפללים במסגד אל-אקצא ל-10,000 איש. לאחר התנגדויות אלימות מצד הפלסטינים, הודיעה משטרת ישראל כי תוריד את המחסומים ואת ההגבלות על שער שכם. לאחר הסרת ההגבלות, פלסטינים רבים החלו לחגוג "חגיגת ניצחון", תוך שהם משגרים זיקוקים לאוויר ומניפים את דגל הרשות הפלסטינית. כוחות יס"מ פיזרו את המפגינים.
רקע > דחיית הבחירות ברשות הפלסטינית

לאחר 16 שנות כהונה כנשיא הרשות הפלסטינית, ב-15 בינואר 2021, מחמוד עבאס, הודיע לראשונה על תאריך קיום הבחירות לפרלמנט ולנשיאות, 31 ביולי 2021. ב-29 באפריל, החליט לדחות את הבחירות לאחר שלא הושגה הסכמה עם ישראל על קיומן במזרח ירושלים. הדבר גרר ביקורות חריפות מצד האזרחים הפלסטינים, בטענה כי עבאס מפחד להפסיד בבחירות ליריבו, מרואן ברגותי.
ראו גם

המהומות בישראל (2021)
טרור הטיקטוק
מואבית

| --- | --- |
 מדינות:  מואב 
 אזורים:  מואב
 דוברים:  נכחדה
 כתב:  אלפבית פיניקי 
 משפחה:  אפרו אסיאתית  שמית  שמית תיכונה  שמית צפון מערבית  כנענית  מואבית
 קוד ISO 639-3:  obm 
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
מצבת מישע
מואבית היא ניב כנעני נכחד אשר דובר בממלכת מואב הקדומה, והיא קרובה מאוד לעברית מקראית. יש הרואים במואבית ניב עברי. הטקסט העיקרי במואבית שהגיע לידינו הוא מצבת מישע, ואף כי קיימים מספר מקורות ארכאולוגיים אחרים, עיקר המחקר של השפה מבוסס על הטקסט המופיע על גביה. בדומה לעברית המקראית, נכתבה המואבית בכתב הכנעני הקדום.
ההבדלים המרכזיים בין העברית המקראית למואבית ניכרים בסיומת הרבים ובסופית הנקבה. סיומת הרבים המואבית היא -ין בדומה לארמית ולערבית, ובניגוד לסיומת -ים האופיינית לעברית המקראית ולפיניקית. כך, לדוגמה, מתועדת במואבית הצורה mlkn כנגד הצורה העברית "מלכים". בדומה לפיניקית, סופית הנקבה המואבית היא הסופית העתיקה -ַת (at), אשר נעתקה בעברית המקראית ל-ָה (å) או -ית (it). לדוגמה, הצורה המואבית qryt כנגד הצורה העברית "קריה". סופית זו מתועדת גם במקרא במספר צורות פיוטיות המשמרות רבדים קדומים של השפה, כגון נַחֲלָת (תהלים טז ו) ו-עֶזְרָת (תהלים ס יג), והיא השתמרה בצורות הנסמך (נַחֲלַת-, קִרְיַת-).
בשנים האחרונות נתגלתה כתובת מלכותית מואבית נוספת, ובה מתפאר מלך מואב בכיבוש בני עמון, בלקיחתם בשבי של אסירים עמוניים רבים ובבניית ארמון למלך.
ראו גם

מצבת מישע
הכתובת מקיר-מואב
כתובת מלכותית מואבית
שפות כנעניות
לקריאה נוספת

שלמה מורג, "מישע — עיונים בתכונות לשון של להגים עבריים קדומים", בתוך: ארץ ישראל ה' (תשי"ט), עמ' 138–144.
חיים רוזן, העברית שלנו: דמותה באור שיטות הבלשנות. עם עובד, תל אביב תשט"ז (1945-6), עמ' 7- [ניתוח לשוני של מצבת מישע והשוואה למבנה הלשונות השכנות].
חיים רבין, "כתובת מישע-הלשון", אנציקלופדיה מקראית ד, ירושלים תשכ"ג, עמ' 926–929.
חיים רבין, שפות שמיות: פרקי מבוא. ספריית האנציקלופדיה המקראית, מוסד ביאליק, ירושלים תשנ"א (1991: ISBN 965-342-575-7), עמ' 71–75 [תיאור הלשון המואבית ופקסימיליה של מצבת מישע].
שלמה מורג, מישע: עיונים בתכונות לשון של להגים עבריים קדומים, ארץ-ישראל: מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה ה, 1958, עמ' 138–144
Joshua Blau, "Short Philological Notes on the Inscription of Mesha", in: Ma`rav 2/2 (1979-80), pp. 143-157.
John Andrew Dearman, Studies in the Mesha inscription and Moab. Atlanta, Ga.: Scholars Press 1989. ISBN 1-55540-356-5.
J.C.L. Gibson, "Inscriptions in Moabite", in: Textbook of Syrian Semitic Inscriptions, vol 1, Oxford 1975, pp. 71-84
Franz Praetorius, "Zur Inschrift des Meša`", in: Zeitschrift der Deutschen Morgenländischen Gesellschaft 59 (1905), pp. 33-35; 60 (1906), p. 402.
הערות שוליים

↑  שמואל אחיטוב, אסופת כתובות עבריות, מוסד ביאליק, 1992, עמ' ו'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1065905092 
ערך זה הוא קצרמרבנושא שפות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אלכסנדר זושא פרידמן

| --- | --- |

 לידה:  9 באוגוסט 1897 א' באב ה'תרנ"ז סוכצ'ב, רפובליקת פולין 
 פטירה:  3 בנובמבר 1943 (בגיל 46) חשון ה'תש"ד טרווניקי, רפובליקת פולין 
 מדינה:  פולין 
 תקופת הפעילות:  ? – 3 בנובמבר 1943 
 חיבוריו:  מעינה של תורה 
 
הרב אלכסנדר זושא פרידמן (א' באב ה'תרנ"ז, 1897 - ה' - י"ב בחשון ה'תש"ד, 1943) ב"ר אהרן יהושע, היה תלמיד חכם, מחנך, מנהיג ציבור ועיתונאי, התפרסם בזכות חיבורו 'מעינה של תורה', מחסידי גור.
תולדות חייו

הרב פרידמן החל את פעילותו הציבורית במסגרת תנועת "צעירי אגודת ישראל" וערך את ביטאונה "דגלנו" (כסלו תרפ"א - אלול תרצ"ג). בשנת תרפ"ה התמנה למזכיר הכללי של תנועת אגודת ישראל בפולין, וערך את ביטאונה "דרכנו" (בשנים תרצ"ד-תרצ"ו). עמד בראש רשת של תלמודי תורה "חורב". כמו כן ייסד סמינר למחנכים חרדיים והיה מרצה בסמינר זה ובסמינרים למורות של בית יעקב.
פרסם מספר ספרי לימוד לתלמידים, וזכה לפרסום בעקבות חיבורו הפופולרי על התורה "מעיינה של תורה".
בחודש אדר ראשון ה'תרצ"ה הגיע לישראל עם משלחת של אגודת ישראל מארצות שונות באירופה בהם היו רבי יעקב מאיר בידרמן רבי זלמן סורוצקין הרב יצחק מאיר לוין לחזק את כוחה של אגודת ישראל בארץ ישראל.
בתקופת השואה היה נציג היהדות החרדית בהנהגת גטו ורשה ומראשי פעילות העזרה הסוציאלית בגטו. בגטו עבד גם בבית החרושת שולץ עם שאר רבני הגטו. נרצח בה' בחשוון ה'תש"ד (1943) במחנה השמדה סמוך ללובלין. אשתו ובתו נרצחו שנה קודם לכן בטרבלינקה.
בשנות החמישים הנציחה עיריית בני ברק את זכרו בקריאת סמטה במרכז העיר על שמו - סמטת אלכסנדר. לאחר שרחוב אחר בעיר נקרא על שם אדמו"רי אלכסנדר, הוסב שם הרחוב ל"מעיינה של תורה", על שם ספרו.
מעיינה של תורה

מעיינה של תורה שנכתב על ידי פרידמן הוא אחד הספרים הקלאסיים על חמישה חומשי תורה, בו לוקטו מאות דברי תורה קצרים על פרשת השבוע.
מעיינה של תורה > מהדורות הספר

הספר במקורו נכתב ביידיש בשם "דער תורה קוואל" ויצא לאור בוורשה בשנת תרצ"ח (1938), הדפסה נוספת נעשתה בשאנגחאי בשנת תש"ו (1946), ובניו יורק בהוצאת מסורה בשנת תשי"א (1950). בשנת תשט"ז (1956) תורגם הספר לעברית על ידי הסופר מאיר צבי פרוש ויצאה לאור בהוצאת פאר וחזר ונדפס פעמים רבות.
המחבר אסף פירושים ורעיונות מחכמי ישראל השייכים לחוגים שונים, ולא רק לזרם החסידי אליו השתייך. בהקדמה מסביר המחבר את הצורך בספר מסוג זה בתקופה של ירידה רוחנית. לדבריו, על ידי כתיבת רעיונות קצרים ומושכים הכתובים בלשון קלה ונוחה להבנה ניתן לקרב את דברי התורה אל המוני העם הטרודים והעסוקים ובמיוחד אל צעירי הדור, שכבר אינם מסוגלים לפתוח בעצמם את הספרים הכתובים ב"לשון הקודש" ו"בסגנון התלמודי העתיק".
"תתעודדנה הרוחות הנכאות מקרני הוד של רעיון יהודי אמיתי. יאורו המוחות מברק חסידי שנון. יתעדנו הלבבות מרעיון מוסרי מעמיק. יתחילו נא בניו הצעירים של הדור לראות שוב את החומש בתור המעין האיתן הנצחי, הנובע חכמת חיים, מוסר, מידות, התחזקות והקרבה למען היהדות. יווכחו נא הכל לראות, כי בתוך חומש זה מצויים כל המקורות והגורמים ליסורנו ושמחותינו, לסבל הגלויות ולתקות הגאולה, ויחזרו הכל להיות בנים נאמנים לעם הספר".
לקריאה נוספת

הנהגה רבנית בתקופת השואה - חסידות גור, ממנהיג למנהיגות חזון ודרך עד לאחר השואה, הוצאת מכון שם עולם, ה'תשס"ד 2004
הרב אלכסנדר זושא פרידמן, באתר דעת
הערות שוליים

↑  ירחון "בית יעקב" 142, כסלו תשל"ב, עמ' 25
↑  אברהם מרדכי אלטר, בדרכי פולין האבלות חלק ראשון, ה'תשמ"ז, עמ' 258
↑  ביטאון דגלנו - תרפ"א-תרצ"ג, באתר Hebrew Books
↑  דגלנו - תרפ"א-תרפ"ג, באתר אוצר החכמה
↑  דרכנו - תרצ"ד-תרצ"ו, באתר Hebrew Books
↑  ישנם גם כרכים על הגדה של פסח וארבע פרשיות.
↑  רות ליטנשטין, מנהיג בסער התקופה,  חלק ראשון עמ' 405-409
↑  ראו: משה גליקסברג, ‏החינוך התורני בוורשה בתקופת השואה, באתר "דעת"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306911005171  PLWABN: 9810679066805606  GND: 140879684  ISNI: 0000 0000 7735 6700  LCCN: n84030116  SNAC: w6mm49xz  VIAF: 1403994   WorldCat (עם VIAF): 1403994
יוהאן יאקוב רייסקה

| --- | --- |

 לידה:  25 בדצמבר 1716 צרביג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  14 באוגוסט 1774 (בגיל 57) לייפציג, נסיכות הבוחר מסקסוניה 
 מדינה:  נסיכות הבוחר מסקסוניה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת לייפציג 
 שפות היצירה:  לטינית, גרמנית 
 
יוֹהַאן יַאְקוֹבּ רַייסְקֶה (בגרמנית: Johann Jakob Reiske; 25 בדצמבר 1716 –  14 באוגוסט 1774) היה מלומד ורופא גרמני. הוא היה חלוץ בתחומי הפילולוגיה הערבית והביזנטית וכן נומיסמטיקה אסלאמית.
קורות חיים

רייסקה נולד בצרביג (אנ') בנסיכות הבוחר מסקסוניה, בנו של בורסקאי.
הוא למד בבית הספר העירוני בצרביג (מ-1722), לקח שיעורים פרטיים בצשן (אנ') (מ-1727), ולמד בבית הספר התיכון בהאלה (1728–1733). ב-1733 הוא החל את לימודיו בתאולוגיה באוניברסיטת לייפציג, ושם למד במשך חמש שנים. תחילה הוא ניסה למצוא את ייעודו בחקר הספרות יוונית התיכונה, שבתי הספר הגרמניים הקדישו לה אז מעט תשומת לב; אבל מכיוון שהוא לא שלט בדקדוק, הוא מצא בכך עד מהרה משימה קשה מדי ובמקום זאת החל ללמוד ערבית. הוא היה עני, כמעט ולא היה לו שום דבר מעבר לקצבה שלו, שבמשך חמש השנים היה רק מאתיים טאלרים. אבל כל מה שיכל לרוות את צימאונו הושקע בספרים ערביים, וכשקרא את כל מה שנדפס או בכתבי יד. במרץ 1738 הוא התחיל מסע רגלי להמבורג, כשהוא מחוסר אמצעים, כשמטרתו הסופית העיר ליידן ואוצרות ספריית אוניברסיטת ליידן (אנ').
בהמבורג, הוא קיבל קצת כסף ומכתבי המלצה מההבראיסט יוהאן כריסטוף וולף (אנ'), והפליג בספינה לאמסטרדם. שם הפילולוג ז'אק פיליפ ד'אורוויל (גר'), שרייסקה הוצג בפניו, הציע לעבוד אצלו בתור לבלר במשכורת של שש מאות גילדן. רייסקה סירב, אף שחשב שההצעה נדיבה מאוד; הוא לא רצה כסף, הוא רצה כתבי יד. כשהגיע לליידן (6 ביוני 1738), הוא גילה שהסמסטר הסתיים ושכתבי היד לא היו פתוחים בפניו.
אבל ד'אורוויל והפילולוג אלברט סחולטנס (אנ') עזרו לו להתפרנס מהוראה פרטית והגהה לעיתונות. הוא שמע את הרצאותיו של סחולטנס, ולמד בעצמו ערבית עם בנו של סחולטנס. בעזרת סחולטנס הוא זכה לראות כתבי יד בערבית, ואף הורשה בחשאי לקחת אותם איתו הביתה. בסופו של דבר נראה שהוא קיבל גישה חופשית לאוסף, שאותו קטלג - עבודה של כמעט קיץ שלם, שעליה תגמלו אותו האוצרים בתשעה גילדן.
השנים הראשונות של רייסקה בליידן היו טובות, עד שנקלע לצרות כשהכניס שינויים משלו במהדורה השנייה של "פטרוניוס" של פיטר בורמן הזקן (אנ'). פטרוניו נסוגו ממנו, והסיכוי שלו אולי להיות פרופסור נעלם; ד'אורוויל חזר בו עד מהרה, כי הוא לא יכול היה להמשיך את עבודתו בלי רייסקה, שעשה עבודה שד'אורוויל, לאחר שהתאים אותה לסגנונו, לקח לעצמו את הקרדיט עליה. בשנת 1742, על פי עצתו של סחולטנס, רייסקה החל ללמוד רפואה כמקור פרנסה במקום פילולוגיה. בשנת 1746, הוא סיים את לימודיו כרופא כשסחולטנס שילם את שכר הלימוד.
לאחר שובו ללייפציג ב-1746, הוא לא רצה לעסוק ברפואה ובמקום זאת לקח על עצמו עבודות מזדמנות בפילולוגיה. ב-1748 הוא מונה לפרופסור מחוץ למניין לערבית בלייפציג, אך התנגדותו ליוהאן אוגוסט ארנסטי (אנ') וליוהאן דוד מיכאליס הפריעה לקידומו המקצועי. בשנת 1758 הוא הפך לרקטור של בית הספר התיכון (Alte Nikolaischule) בלייפציג.
רייסקה התחתן עם ארנסטינה כריסטינה רייסקה (אנ') (לבית מילר) בשנת 1764. במהלך ביקור אצל גוטהולד אפרים לסינג בשנת 1771, הוא סידר את כתבי היד המזרחיים בספריית הדוכס אוגוסט.
עבודותיו

רייסקה נחשב למייסד הפילולוגיה הערבית ולחלוץ הנומיסמטיקה והאפיגרפיה הערבית. הוא קידם את הפילולוגיה הערבית ממדע עזר תאולוגי עזר לדיסציפלינה עצמאית. למרות מאמציו, הוא זכה להכרה מועטה במהלך חייו; בביוגרפיה כינה את עצמו "קדוש מעונה של הספרות הערבית". מהדורת הטקסט שלו ותרגומו של יצירתו ההיסטורית של אבו אל-פידאא פורסמו לאחר מותו. הוא עבד גם על פתגמים בערבית.
רייסקה היה גם אחד הנציגים החשובים של זמנו בתחום הפילולוגיה היוונית. מהדורתו ופירושו ל-De Ceremoniis (אנ')‏ (1751–1754) היא אחת ממהדורות המקורות החשובות ביותר במחקר הביזנטי. בנוסף, הוא ערך את שיריו של תאוקריטוס, את האנתולוגיה של משורר החצר הביזנטית קונסטנטינוס קפאלס (גר') ואת ה-Tusculanae Disputationes (אנ') של מרקוס טוליוס קיקרו, ותרגם לגרמנית את נאומיו של דמוסתנס ואת יצירותיו ההיסטוריות של תוקידידס. עבור המהדורה המונומנטלית שלו של הנואמים האטיים (1770–1773) הוא השתמש בכתב יד מספריית הנסיך הבוחר של מינכן ובארבעה אחרים מאאוגסבורג. מהדורותיו של מקסימוס מצור (אנ') (1774–1775) וליבאניוס (1784–1795) פורסמו לאחר מותו; העבודות של פלוטרכוס ודיוניסיוס מהליקרנסוס נותרו לא גמורות. השערותיו של רייסקה על סופרים יווניים שונים, שאת חלקם פרסם במנגנון הביקורתי שלו וחלקם פרסם בנפרד, זוכות עד היום לשבחים על ידי פילולוגים על חוכמתם.
כתבים נבחרים > פילולוגיה ערבית

Abulfedae annales Moslemici. Latinos ex arabicis fecit Io. Iacobus Reiske. (Leipzig, 1754).
כתבים נבחרים > נומיסמטיקה אסלאמית

Briefe über das arabische Münzwesen von Johann Jacob Reiske mit Anmerkungen und Zusätzen von Johann Gottfried Eichhorn. In: Repertorium für Biblische und Morgenländische Litteratur 9 (1781), pp. 199–268; 10 (1782), pp. 165–240; 11 (1782), pp. 1–44.
כתבים נבחרים > פילולוגיה יוונית

Leichius, Ioannes Henricus; Reiskius, Ioannes Iacobus, eds. (1751). Constantini Porphyrogenneti Imperatoris Constantinopolitani libri duo De Ceremoniis Aulae Byzantinae. Vol. 1. Lipsiae: Ioannis Friderici Gleditschii.
Leichius, Ioannes Henricus; Reiskius, Ioannes Iacobus, eds. (1754). Constantini Porphyrogenneti Imperatoris Constantinopolitani libri duo De Ceremoniis Aulae Byzantinae. Vol. 2. Lipsiae: Ioannis Friderici Gleditschii.
Constantini Porphyrogeniti libri II. de ceremoniis aulae Byzant. vol. iii. (Bonn, 1829)
Animadv. ad Graecos auctores (5 vols., Leipzig, 1751–66) (the rest lies unprinted at Copenhagen)
Oratorum Graec. quae supersunt (8 vols, Leipzig, 1770–73)
Apparatus Criticus et Exegeticus ad Demosthenem (5 vols., Leipzig, 1774–75)
Maximus Tyr. (Leipzig, 1774)
Plutarchus (Leipzig, 1774–79)
Dionys. Halic. (6 vols., Leipzig, 1774–77)
Libanius (4 vols., Altenburg, 1784–97).
כתבים נבחרים > אוטוביוגרפיה

Von ihm selbst aufgesetzte Lebensbeschreibung. (Leipzig, 1783).
לקריאה נוספת

Conrad Bursian: Geschichte der classischen Philologie in Deutschland von den Anfängen bis zur Gegenwart. Oldenbourg Verlag, München und Leipzig 1883, S. 407–416 (Digitalisat)
Hans-Georg Ebert - Thoralf Hanstein (eds.), Johann Jacob Reiske: Persönlichkeit und Wirkung (Beiträge zur Leipziger Universitäts- und Wissenschaftsgeschichte 7), Leipzig, 2005. [The book includes several studies on various aspects of Reiske's life and work, including a bibliography.]
Boris Liebrenz, ″Johann Jacob Reiskes arabistische Schüler," in Heinrich Leberecht Fleischer – Leben und Wirkung. Ein Leipziger Orientalist des 19. Jahrhunderts mit internationaler Ausstrahlung. Hrsg. von Hans-Georg Ebert und Thoralf Hanstein (Frankfurt am Main 2013), pp. 169–196.
John Edwin Sandys: A History of Classical Sholarship. Bd. 3: The Eighteenth Century in Germany, and the Nineteenth Century in Europe and the United States of America. Cambridge University Press, Cambridge 1908, S. 14–18
Thomas Töpfer: Gelehrsamkeit als Dekor der Macht. Johann Jacob Reiske und seine Aufzeichnungen nach einem Gespräch mit König Friedrich II. von Preußen im Dezember 1760 (mit Edition). In: Wolfgang Huschner, Beate Kusche, Franziska Menzel: Fürsten – Gelehrte – Gesellschaften. Forschungen zur Fürstenherrschaft, Beziehungs- und Bildungsgeschichte in Deutschland und Europa (13. bis 20. Jahrhundert). Franz Steiner, Stuttgart 2023, ISBN 978-3-515-13606-8, S. 515–528.
ביאורים

↑  שם לטיני מקובל לספר ביוונית של פרוטוקול טקסי בחצר הקיסרים הביזנטים בקונסטנטינופול
↑  מילולית "ויכוחים טוסקולאניים", סדרה של חמישה ספרים שנכתבו על ידי קיקרו, בסביבות שנת 45 לפני הספירה, בניסיון להפוך את הפילוסופיה היוונית לפופולריות ברומא העתיקה, כולל האסכולה הסטואית. הסדרה הייתה קרויה כך מכיוון שנכתבה בווילה שלו בטוסקולום.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267050205171  PLWABN: 9811304460305606  BIBSYS: 90802528  BNE: XX1593764  BnF: cb150820407 (data)  CANTIC: a10681322  CiNii: DA08013243  GND: 100317278  ISNI: 0000 0001 2320 635X  LCCN: n89147384  LNB: 000309120  NKC: nlk20020006431  NLA: 35785405  NLG: 137034  NTA: 070267723  RERO: 02-A003736275  SELIBR: 86557  SNAC: w6gj1cvt  SUDOC: 085929468  TDVİA: reiske-johann-jacob  Trove: 1086757  VcBA: 495/73917  VIAF: 47055143   WorldCat (עם VIAF): 47055143
רנט

ערך זה עוסק במחזמר מאת ג'ונתן לארסון. אם התכוונתם לסרט קולנוע בבימוי כריס קולומבוס, ראו .
| --- | --- |

כרזת הסרט המקורית כפי שהוצגה באוף ברודוויי
 מידע כללי
 מלחין:  ג'ונתן לארסון
 לבריתן:  ג'ונתן לארסון 
 מבוסס על:  "לה בוהם" מאת פוצ'יני
 סוגה:  אופרת רוק
 שפה:  אנגלית
 פרסים:  פרס פוליצר 4 פרסי טוני 6 פרסי Drama Desk 2 פרסי Theatre World
 מספר מערכות:  2
 זמן התרחשות העלילה:  שנה אחת בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20
 מקום התרחשות העלילה:  לואר איסט סייד ניו יורק, ארצות הברית
 תפקידים
 מארק כהן (בריטון) - יהודי-אמריקאי, במאי קולנוע תיעודי, שותפו לדירה של רוג'ר רוג'ר דייוויס (טנור) - מוזיקאי, נשא HIV, בן-זוגה של מימי טום קולינס (באס) - הומוסקסואל אנרכיסט, פרופסור לפילוסופיה ב-NYU, נשא HIV, בן-זוגה של אנג'ל בנג'מין (בני) קופין השלישי (באס) - בעל בניין הדירות בו מתגוררים מארק, רוג'ר ומימי ג'ואן ג'פרסון (אלט) - עורכת דין לסבית, בת-זוגה של מורין אנג'ל דומאט שונארד (בריטון) - קרוס-דרסר/דראג-קווין, נגנית כלי הקשה, נשאי/ת HIV, בת/בן-זוגו של קולינס מימי מארקז (סופרן) - רקדנית אירוטית בת 19, נשאית HIV, בת-זוגו של רוג'ר מורין ג'ונסון (סופרן) - אמנית מיצג ביסקסואלית, בת-זוגה של ג'ואן
 
רֶנְט (אנגלית: Rent, 'שכר דירה') היא אופרת רוק עם שירים (מילים ולחן) מאת ג'ונתן לארסון המבוססת על האופרה "לה בוהם" מאת פוצ'יני. המחזה מתאר את סיפורם של קבוצת אמנים ומוזיקאים צעירים מרוששים הנאבקים לשרוד וליצור כחלק מהבוהמה המשגשגת בשכונת "אלפא-בית סיטי" שבאיסט וילג', לואר איסט סייד בניו יורק, תוך התמודדות עם מחלת האיידס. זמן התרחשות עלילת המחזה הוא שנה אחת בדיוק, החל מערב חג מולד אחד ועד לערב חג מולד בשנה שלאחר מכן. בגרסה הבימתית לא נאמר במפורש כי עלילת המחזה מתרחשת בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, אולם הדבר משתמע משום שאחת הדמויות מתייחסת לסרט "תלמה ולואיז" שיצא בשנת 1991.
המחזמר הועלה לראשונה בשנת 1994 לתקופת ניסיון של 3 שבועות בלבד, בתיאטרון New York Theatre Workshop שבאוף ברודוויי. אולם תיאטרון זה היה הראשון שהציג את המחזמר, שערב הפתיחה הרשמי שלו היה ב-25 בינואר 1996. היוצר של המחזמר, ג'ונתן לארסון, נפטר באופן פתאומי כתוצאה מקרע בדופן אבי העורקים, שככל הנראה נגרם מתסמונת מרפן לא מאובחנת שלקה בה, בלילה שלפני הבכורה באוף-ברודוויי. המחזמר זכה בפרס פוליצר, וההפקה הפכה ללהיט. המחזמר עבר לתיאטרון Nederlander Theatre הגדול יותר, שבברודוויי, ב-29 באפריל 1996.
בברודוויי, זכה המחזמר לשבחים מהמבקרים וכן בפרס טוני למחזמר הטוב ביותר. ההפקה רצה עד ל-7 בספטמבר 2008, אז ירדה לאחר 12 שנה ו-5,123 הופעות. הפקה זו נמצאת במקום האחד-עשר ברשימת ההצגות הנצפות ביותר בברודוויי בכל הזמנים, עם הכנסות של מעל 280 מיליון דולר.
בעקבות הצלחת המחזה בניו-יורק יצאה ההפקה לסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית. בנוסף הועלה המחזה מחוץ לארצות הברית במדינות שונות ברחבי העולם, בהן ישראל. בשנת 2005 יצא לאקרנים סרט קולנוע באותו השם, עיבוד קולנועי המבוסס על המחזה, שבו כיכבו רוב צוות השחקנים המקורי של ההצגה. עלילת הסרט הקולנועי מתרחשת החל מערב חג המולד שב-24 בדצמבר 1989, ועד לערב חג המולד בשנה שלאחר מכן.
ב-27 בינואר 2019 שודרה ברשת פוקס האמריקאית גרסת ספיישל טלוויזיונית למחזמר, תחת השם "Rent: Live".
מקורות והשראה

ההשראה של לארסון לתוכן של רֶנְט הגיעה מכמה מקורות שונים. חלק רב של הדמויות ואלמנטים בעלילה נשאבו ישירות מהאופרה לה בוהם של ג'אקומו פוצ'יני, שעלתה לראשונה בבכורה עולמית של בשנת 1896, בדיוק מאה שנים לפני הבכורה של רֶנְט. עלילת לה בוהם עסקה בחייהם של אמנים צעירים ועניים. מחלת השחפת, המגפה של האופרה של פוצ'יני, הוחלפה באיידס ברֶנְט; פריז של המאה ה-19 הוחלפה באיסט וילג', ניו יורק, של שנות ה-80 המאוחרות / שנות ה-90. השמות והזהויות של דמויות של רֶנְט משקפים את אלו של הדמויות המקוריות של פוצ'יני, למרות שלא כולם הם אדפטציות ישירות. לדוגמה, ג'ואן ברֶנְט מייצגת את דמותו של אלצ'ינדורו בלה בוהם, אבל גם מבוססת בחלקה על דמותו של מרצ'לו. כמו כן, ג'ואן היא הדמות היחידה ברֶנְט המבוסס על דמות בלה בוהם מהמין הנגדי.
| לה בוהם | רנט |
| --- | --- |
מימי, תופרת חולת שחפת: מימי מרקז, רקדנית אירוטית בת 19; שכנתם של מארק ורוג'ר; נשאית HIV; בת-זוגו של רוג'ר, לשעבר בת-זוגו של בני.
רודולפו, משורר: רוג'ר דייוויס, מוזיקאי כותב שירים; שותפו לדירה של מארק, לשעבר שותפם לדירה של קולינס, בני ומורין, שכן של מימי; נשא HIV; בן-זוגה של מימי.
מרצ'לו, צייר: מארק כהן, יהודי-אמריקאי, במאי קולנוע תיעודי עצמאי; שותפו לדירה של רוג'ר, לשעבר שותפם לדירה של קולינס, בני ומורין, שכן של מימי; לשעבר בן-זוגה של מורין.
מוּזֶטה, זמרת: מורין ג'ונסון, אמנית מיצג ביסקסואלית; לשעבר שותפה לדירה של מארק, רוג'ר, קולינס ובני; בת-זוגה של ג'ואן, לשעבר בת-זוגו של מארק.
שוֹנאר, מוזיקאי: אנג'ל דומאט שונארד, דראג קווין, נגן כלי הקשה; נשא HIV; בן-זוגו של קולינס.
קולינֶה, פילוסוף: טום קולינס, הומוסקסואל אנרכיסט, פרופסור לפילוסופיה ב-NYU; לשעבר שותפם לדירה של מארק, רוג'ר, בני ומורין; נשא HIV, בן-זוגו של אנג'ל.
אלצ'ינדורו, עובד פרקליטות המדינה: ג'ואן ג'פרסון, עורכת דין לסבית; בת-זוגה של מורין.
בנואה, בעל הבית: בנג'מין (בני) קופין השלישי, בעל בניין הדירות בו מתגוררים מארק, רוג'ר ומימי; לשעבר שותפם לדירה של רוג'ר, מארק, קולינס ומורין; לשעבר בן-זוגה של מימי.