stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מולך (ספר)
היסטוריה > רקע

"מולך" היה הרומן השני שיצא מידו של מילר. הראשון, "כנפיים קצוצות", שמעולם לא פורסם, נכתב במהלך חופשה של שלושה שבועות מווסטרן יוניון במרץ 1922. נותרו רק קטעים מהמאמץ הראשון הזה שלו, אם כי חלקים ממנו ממוחזרים ביצירות אחרות כגון חוג הגדי. הרומן מכיל ניתוח שערך על שנים עשר שליחים שעבדו איתו בווסטרן יוניון, את "כנפיים קצוצות" כינה מילר כ"ספר ארוך מאוד וכנראה רע מאוד."
היסטוריה > כתיבה

בשנת 1927, השנה בה החל לכתוב את "מולך", התגורר מילר ברחוב הנרי שבברוקלין עם אשתו השנייה, ג'ון, ומאהבתה ג'ין קרונסקי. ג'ון שכנעה את מילר לפרוש מתפקידו בווסטרן יוניון כדי להתרכז בכתיבה במשרה מלאה, אבל הוא נאבק קשות לכתוב. יום אחד הוא חזר הביתה וגילה שג'ון וג'ין עזבו בלוקחן סירה לפריז בלי לספר לו. שבור לב בגיל 35 הוא חזר לגור עם הוריו.
כשג'ון חזרה כעבור חודשיים ללא ג'ין היא ומילר עברו לדירה יקרה בשדרות קלינטון בפורט גרין. בכתובת הזאת היה עתיד מילר לעבוד סוף סוף ברצינות לקראת סיום כתיבת "מולך." ג'ון שכנעה אדם עשיר ומבוגר, רולנד פרידמן, לשלם לה קצבה שבועית לכתיבת רומן והציגה מדי שבוע לפרידמן דפים מיצירותיו של מילר, מעמידה פנים שהם פרי עטה. פרידמן היה כנראה כרוך אחרי ג'ון, והיא אף פלירטטה איתו כדי להבטיח את תמיכתו הכלכלית, מאוחר יותר פרידמן הציע אף לתת לה מספיק כסף כדי לצאת לטיול באירופה אם תסיים את הספר, טיול שהיא ומילר אכן יערכו על חשבונו של פרידמן בשנת 1928. פרידמן התאבד בראשית שנות השלושים, אולי כתוצאה מכישלונו לשכנע את ג'ון להיות המאהבת לשלו; לסירוגין נרמז כי לפרידמן וג'ון אכן היה רומן.
ברומן האוטוביוגרפי שלו, נקסוס, משנת 1959, מילר מתעד את התקופה הזו, בה הוא נאבק להפוך לסופר בזמן שהתגורר עם ג'ון ("מונה") וג'ין ("אנסטסיה"), ופרידמן ("פופ") מימן את הפרקים של "מולך".
היסטוריה > השראה

"מולך" מבוסס על תקופת נישואיו הראשונים של מילר עם ביאטריס ("בלאנש") והשנים שעבד כמנהל כוח אדם במשרד ווסטרן יוניון במנהטן (המכונה בספר "החברה האמריקאית הטלגרפית הגדולה" ב"מולך", וחברת הטלגרף הקוסמודמונית בעבודות מאוחרות יותר). מילר התחתן עם ביאטריס בשנת 1917; הם התגרשו בשנת 1924.
היסטוריה > פרסום

בשנת 1930, בעוד מילר התגורר בפריס, קרא את כתב היד של "מולך' על ידי אדוארד טיטוס, הבעלים של הוצאת הדפוס בובה שחורה. כמה חודשים לאחר מכן, ללא כל תגובה מטיטוס או ממוציא לאור אחר שפנה אליו בברלין, נטש מילר את הרומן. הוא הבין שהרומן היה "שקרי לחלוטין", הכרה שסללה את הדרך לכתיבה של "חוג הסרטן" .
כתב היד נחשף בשנת 1988 על ידי מארי דירבורן, ופורסם ארבע שנים מאוחר יותר על ידי דפוס גרוב. לדברי אריקה ג'ונג, מילר השאיר את "מולך" ורומן נוסף שלא פורסם, "זין מטורף", עם חברו אמיל שנלוק כאשר הפליג לאירופה ב-1930. לטענת דירבורן, ג'ון מילר החזיקה בכתבי היד הללו עד שנות החמישים, והחזירה אותם למילר רק שני עשורים לאחר גירושיהם. בסופו של דבר הוא תרם אותם למחלקה לאוספים מיוחדים ב-UCLA, שם הם שכנו ללא פרסום במשך שנים.
עלילה

הרומן עוקב אחר דיון מולך, אינטלקטואל בעל דעות קדומה וחסר מוטיבציה, העובד כמנהל תעסוקה אניגמטי בחברה האמריקאית הטלגרפית הגדולה שבניו יורק. מולך, אמריקני מהדור השלישי, מתגורר בברוקלין עם אשתו בלאנש ובתם הצעירה. אומלל מנישואיו, הוא יוצא בלילות לחפש הרפתקאות, מחליף סיפורים עם חברים ונכנס ויוצא בפרשיות שמחוץ לנישואים. מתחרט על שלא התחתן עם אהבתו הראשונה, קורה, ומרגיש שבלנש הייתה צריכה להינשא לאהובה הקודם, ג'ים דאלי, הוא מתכוון להשתמש בעברו כחומר לספר, אך כאשר הוא מתיישב לכתוב, הוא אינו מסוגל לתפוס במדויק את מחשבותיו.
סגנון

כתב היד המקורי של "מולך" מכיל הוראות בכתב ידו של מילר לעבד מחדש את פרק 13 כפרק ב"חוג הגדי". בשונה מיצירתו המאוחרת, המוערכת, הכתובה בגוף ראשון, "מולך" נכתב בגוף שלישי. בדומה לרומנים האחרים שלו, הגיבור מבלה זמן רב בשיטוט ברחובות העיר, ורבות מהדמויות מבוססות על חבריו ומכריו של מילר מהחיים האמיתיים.
ביקורת ומחלוקת

הדמות הראשית של הרומן, דיון מולך, מתוארת כאנטישמי בעמוד הפתיחה. הספר מכיל גם מונחים גזעניים, סקסיסטים והומופוביים. הוצע כי מילר אולי הכניס הגיגים אנטישמיים לטקסט בעיקר כדי לעצבן את ג'ון, אשתו השנייה היהודית או את פרידמן שאותו שידלה כדי לממן את כתיבת הספר בעוד אחרים ייחסו את האנטישמיות של הדמות הראשית ב"מולך" ל"נטייתו של מילר לשפה אלימה ולרצון העז שלו לזעזע", נטיות שתחזורנה גם בעבודתו המאוחרת (אם כי יעדרו מהן האלמנטים האנטישמיים). ישנם קטעים אחרים בספר בהם מילר מדבר גבוהות בנוגע ליהודים, ונוזף באחרים על האנטישמיות שלהם. הספר נקרא במשך השנים כ"מכוער", "מבלבל" ו"טועה."
הערות שוליים

↑  “Moloch, Or, This Gentile World,” Publishers Weekly, September 28, 1992.
1 2  Dean Golemis, “Miller’s ‘Moloch’ A Lurch On His Path To Genius,” Chicago Tribune, December 15, 1992.
↑  Mary V. Dearborn, The Happiest Man Alive, New York: Simon & Schuster, 1991, pp. 70-71.
↑  Henry Miller (ed. Antony Fine), Henry Miller: Stories, Essays, Travel Sketches, New York: MJF Books, 1992, p. 5.
1 2 3 4  Mary V. Dearborn, “Introduction,” Moloch: or, This Gentile World, New York: Grove Press, 1992, pp. vii-xv.
1 2 3 4  Robert Ferguson, Henry Miller: A Life, New York: W. W. Norton & Company, 1991, pp. 156-58.
↑  Ferguson, Henry Miller: A Life, p. 161.
↑  Frederick Turner, Renegade: Henry Miller and the Making of Tropic of Cancer, New Haven: Yale University Press, 2011, p. 110.
↑  Henry Miller, Nexus, New York: Grove Press, 1965, chapters 12, 13 and 16 (pp. 182-205; 211-18; 238-42; 274).
↑  Turner, Renegade: Henry Miller and the Making of Tropic of Cancer, pp. 88, 104.
↑  Ferguson, Henry Miller: A Life, pp. 171, 174.
1 2  Turner, Renegade: Henry Miller and the Making of Tropic of Cancer, pp. 156-57.
↑  Miller, Moloch: or, This Gentile World, back cover.
↑  Erica Jong, "Foreword," Crazy Cock, New York: Grove Press, 1991, p. ix.
↑  Mary V. Dearborn, "Introduction," Crazy Cock, New York: Grove Press, 1991, pp. xxii-xxiv.
↑  Peter Anderson, “Moloch, Or, This Gentile World,” (אורכב 20.11.2008 בארכיון Wayback Machine) Boston Review, February/March 1994.
תאודורו גאוטו

| --- | --- |

תמונתו של גאוטו מתוך כרזת המבוקש באתר האינטרפול
 לידה:  1 באוקטובר 1949 (בן 75) ארגנטינה ארגנטינה
 תאריך עלייה:  2001
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  יוסף כרמל
 השתייכות:  החונטה הצבאית בארגנטינה
 תקופת הפעילות:  1972–1978 (כ־6 שנים)
 דרגה:  אזרח עובד מודיעין
 תפקידים בשירות
 איסוף מודיעין
 פעולות ומבצעים
 המלחמה המלוכלכת
 
תאודורו אניבל גאוטו (בספרדית: Teodoro Aníbal Gauto, מכונה בישראל "יוסף כרמל"; נולד ב-1 באוקטובר 1949) הוא אזרח ישראלי ממוצא ארגנטינאי המבוקש בארגנטינה ועל ידי האינטרפול בגין פשעים כנגד האנושות ובגין פשעים כחלק ממשפטי לה-קאצ'ה.
לה-קאצ'ה

לה קאצ'ה (ספ') שם זה היה הכינוי לאחד ממחנות הרצח שפעל בין סוף שנת 1976 לאוקטובר 1978 במחנה על פי האישומים התבצעו מספר רב של מעשי האונס והעינויים שנחשבו לאכזריים ביותר שפעלו במסגרת המשטר הצבאי. באתר לה קאצ'ה שפעל סמוך לבירה בואנוס איירס, ישנם עדויות על כך שבמקום בוצעו לפחות 135 מקרי רצח, בהם של נשים בהריון, שלאחר מותן ילדיהם נחטפו ונמסרו למשפחות חיילים ושוטרים שפעלו בשרות החונטה. על פי הערכות שונות בתקופת החונטה נחטפו ונרצחו לפחות 30 אלף בני אדם נוספים ללא רישום, ב-1976-1982 לאחר שנחשדו בפעילות שמאל או בדעות קומוניסטיות. מתוכם יותר מ-2,000 יהודים.
לה-קאצ'ה > האישומים במשפטי לה-קאצ'ה

משפט "לה-ק'אצה" נפתח ב-2013, ונאשמו בהם 22 קצינים וחיילים, ששירותו במתקן וביחידיות המודיעין 101 ו-601, חלקם הואשמו במה שבוצע בלה-ק'אצה. לאורך המשפט העידו הניצולים ובני משפחותים של חלק מהנרצחים, בחלק מהעדויות סופר על אונס על ידי שוטרים וחיילים, עינוי נשים לשם הנאת החיילים והשמעת צרחות הנשים על מנת שישמעו בחדרי החקירות הסמוכים, התעללות גופנית מסוגים שונים ומכות חשמל, בחודש אוקטובר 2014 נידונו 15 נאשמים למאסרי עולם, חלקם בגין פשעים נגד האנושות, אחד הנאשמים שהורשעו הוא ריינלדו ביניונה שעמד בראש החונטה.
על ששת הנאשמים הנוספים נגזרו תקופות מאסר של בין 10-20 שנים, ונאשם אחד זוכה מכל אשמה.
שניים מהנאשמים הם קלאודיו ראול גרנדה (ספ') שנידון ל-13 שנות מאסר, הוא הורשע באותן עברות בהן חשוד גאוטו, בהן איתור, איסוף מידע וסימון של אזרחים בעלי תפיסות שמאל, פעולות אשר הביאו לחטיפתם ורציחתם של מאות בני אדם בהם קטינים. ואלברטו חוליו קנדיוטי שהיה מפקדו של גאוטו ביחידת המודעין, הוא הוסגר מאורוגוואי לאחר שנמלט מארגנטינה, הורשע בפשעים נגד האנושות ונידון למאסר עולם.
גאוטו לא הועמד לדין במהלך המשפטים כי מיקומו לא היה ידוע במהלכם, ולפי החוק הארגנטיני לא ניתן להעמיד לדין אדם בהיעדרו. על מנת לנסות ולאתרו ב-2011 הממשל הארגנטיני הציע פרס על מציאת חשודים בפשעים נגד האנושות, בסכום של 500 אלף דולר.
ב-2015 עלה חשד כי גאוטו נמלט למדינת ישראל בגל העלייה מארגנטינה בתחילת שנות ה-2000. פעילים מקומיים בישראל, בהם העיתונאי שלמה סלוצקי ממשפחות הנרצחים וגם אחרים, החלו לחפש אותו. לאחר תחקיר של ערוץ 1 אותר לבסוף גאוטו כשהוא מתגורר בקריית ביאליק, כאשר הוא מזוהה בשם הישראלי יוסף כרמל.
ניסיון ההסגרה

בין ישראל וארגנטינה אין הסכם הסגרה וישראל אינה מוכנה להסגיר את גאוטו.
כיום מתקיים דיון מתמשך בבית המשפט העליון בעקבות מספר עתירות לגירושו של גאוטו לארגנטינה
במהלך העתירות שהוגשו לבית המשפט נטען כי גאוטו קיבל את האזרחות הישראלית שלא כחוק מכיוון שהיה מעורב בפעילות פלילית בארגנטינה (שאינה קשורה לאישומים), מן העבר השני מדינת ישראל דחתה מספר פעמים את ההסגרה בטענה כי מדובר בנושא ביטחוני, על כך טענו העותרים לגירוש כי מדובר בניסיון להסתיר את המעורבות הישראלית בארגנטינה בשנים בהן בוצעו הפשעים הנחקרים במשפט.
החל מ-2017 מתקיים דיון נוסף בבג"ץ אשר היה צפוי להסתיים בתחילה במחצית השנייה של 2018 אך טרם הסתיים כאשר במהלכו טען שר הפנים אריה דרעי כי גאוטו אכן השמיט את העובדה כי מתנהל נגדו הליך משפטי בארגנטינה דבר אשר היה אמור למנוע ממנוע קבלת אזרחות במעמד הבקשה כאשר עלה לישראל. עם זאת הוא קובע כי חרף אופיים החמור של החשדות נגדו אין בכך די כדי להביא לשלילת אזרחותו.
גורמים מן הסוכנות היהודית, אשר הייתה האחראית להבאתו של גאוטו לישראל, הביעו תמיהה וחוסר נוחות לנוכח העובדה שהמדינה אינה מסגירה אותו לארגנטינה. לדבריהם, העובדה שגאוטו לא דיווח על מצבו המשפטי במסמכי ההגירה שלו איננה עניין טכני ושולי ולו המצב לאשורו כולל הפרטים על ההליכים הפליליים בהם היה מצוי היה ידוע לסוכנות בזמן אמת הרי שבקשתו לעלות היה מסורבת בהתאם לחוק השבות. לדבריהם, הימצאותו של גאוטו בישראל מטילה כתם על עבודת הסוכנות היהודית בארגנטינה.
בדיון שהתקיים ב-2017 מסרה המדינה לבג"ץ מידע סודי במעמד צד אחד שמטרתו לחזק את החלטתה להעניק מקלט לגאוטו. טיב המידע אינו ברור אך ייתכן שהוא קשור לעסקות הנשק בין ישראל לארגנטינה בתקופת הדיקטטורה הצבאית בארגנטינה ולשיתוף הפעולה עם גדוד 601, בו שירת גאוטו ומיועדת למנוע עדויות על טיב היחסים בין המדינות בתקופת שלטון הדיקטטורה הצבאית.
ראו גם

פוליטיסייד (אנ')
המלחמה המלוכלכת
המשטר הצבאי בארגנטינה (1976–1983)
לקריאה נוספת

גיא פלג, ‏הנמלט: מי הוא "יוסף כרמל", או בשמו האמתי תיאודור אניבל גאוטו?, באתר ‏מאקו‏, 24 בדצמבר 2016
הערות שוליים

↑  האינטרפול,צו מעצר בינלאומי לתאודורו אניבל גאוטו, מבוקש בין לאומי בפשעים נגד האנושות
↑  ג'ון בראון,ישראל מסרבת להסגיר מבוקש בגין פשעים נגד האנושות המתגורר בחיפה, 18 בפברואר 2015
↑  שלמה סלוצקי,מקלט יהודי לרוצח: על אניבל גאוטו המבוקש בארגנטינה ומתגורר בקרית ביאליק, כאן 11, 18 בפברואר 2015
↑  שי לוי, ‏התיק החסוי של המבוקש מארגנטינה: מהו הסוד האפל שמסתירה מדינת ישראל?, באתר ‏מאקו‏, 20 בדצמבר 2017
↑   ג'ון בראון, דרעי לבג"ץ: לא אשלול אזרחותו של חשוד בפשעים נגד האנושות בארגנטינה, באתר הארץ, 24 בדצמבר 2018
דגל בחצי התורן

דגל ישראל מונף בחצי התורן בטקס אזכרה ממלכתי בבית עלמין צבאי ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל
דגל בחצי התורן הוא מנהג המבטא אבל, כבוד או מצוקה, שבו מונף דגל באמצע התורן, אם כי מקובל כל מיקום בין חצי התורן לשני שלישים של הגובה.
המסורת של הנפת הדגל בחצי התורן החלה לפני מאות שנים על מנת לאפשר את הנפתו של הדגל הסמלי הבלתי נראה של המוות בראש התורן מעל הדגל המונף ובכך להכיר בנוכחותו הבולטת ובכוחו של המוות. במדינות מסוימות, לדוגמה, בממלכה המאוחדת, במיוחד בהקשרים צבאיים, "דגל בחצי התורן" מונף בדיוק רוחבו של דגל אחד למטה על התורן, אך לא למטה מכך, ובכך לפנות מקום לדגל המוות. זה היה האטיקט המקורי. אולם, כאשר דגל גדול מונף על תורן קצר (בייחוד על גגות בניינים ציבוריים), מנהג הנפת הדגל בחצי התורן כלשונו הפך למנהג נפוץ, והדגל מונף בחצי התורן ברחבי העולם (למעט הממלכה המאוחדת) ללא קשר לגודלו של הדגל או לגובהו של התורן.
כאשר מניפים דגל על מנת להציגו בחצי התורן, מניפים אותו בתחילה עד לראש התורן ולאחר מכן מרכינים אותו לחצי התורן. כמו כן, כאשר הדגל מורד מן התורן בסופו של היום הוא מונף תחילה לראש התורן.
הנס המלכותי של הממלכה המאוחדת, אשר משמש את ריבון הממלכה המאוחדת, להבדיל מדגל הממלכה המאוחדת אשר משמש את המדינה, אינו מורכן לעולם לחצי התורן, אפילו לאות אבל על מותו של הריבון, משום שאף על פי שהריבון מת, תמיד יהיה מי שימלוך תחתיו, לפי העיקרון של "המלך מת, יחי המלך!". גם דגל ערב הסעודית אינו מורכן לחצי התורן, אך מסיבה אחרת – הוא נושא את השהאדה, הכרזת האמונה האסלאמית, ולכן הרכנתו עלולה להיחשב לכפירה.
במדינת ישראל דגל המדינה מורד לחצי התורן על פי חוק ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, ביום הזיכרון לשואה ולגבורה וביום הזיכרון ליצחק רבין. כמו כן מורד הדגל גם ביום לוויות אישים לשעבר כגון: נשיא המדינה, ראש ממשלה או יושב ראש הכנסת.
ראו גם

יום אבל לאומי
סרט שחור
פרוטוקול הדגל
הערות שוליים

↑  Franklyn, Julian, Shield and Crest: An Account of the Art and Science of Heraldry (London: MacGibbon & Kee, 1961), 176
↑  מונחי דגלים באתר הלורד ליון
דוטי

רקדן דוגרי (אנ') לובש דוטי, בתיאטרון בג'אמו.
איור של סיפוי (חיילים) שגויסו לצבא הודו הבריטית.
דוטי (בהינדי: आमलक) הידוע גם בשם מרדאני, ג'איניבו, או פנקה, הוא פיסת בד המסודרת סביב המותניים והרגליים, בדומה לצורת מכנסיים. הדוטי הוא בגד תחתון המהווה חלק מלבוש מסורתי לגברים בתת-היבשת ההודית. הדוטי מעוצב מחתיכת בד לא תפורה מלבנית, בדרך כלל באורך של כ-1.5 מטר עד 4.5 מטר.
הדוטי נחשב למקביל הגברי לסארי שלובשות נשים לטקסים דתיים וחילוניים. פיטאמבר הוא דוטי ממשי צהוב הנלבש באירועים משמחים. אין לטעות בין דוטי ל"פנצ'קאצ'ים מוכנים" או "מכנסי דוטי", שהם טרנד חדש ומוכן ללבישה, פופולרי בקרב נשים ואופייני לילדים. אף על פי שהמונחים מונדו (אנ') או ושטי (אנ') משמשים לעיתים כתחליף ל"דוטי", הם שונים מהדוטי, ש"מלופף" או כרוך סביב הרגליים, בצורה של מכנסיים. הדוטי ידוע יותר בשם פנצ'קאצ'ים בדרום הודו, שאולי ניתן אפילו ללבוש אותו בזמן ריקודים כגון הליכת ירח, אבל לצורת החצאית של הוושטי יש מגבלות, על פי מעצבי אופנה. בעוד שהסארי עדיין משמש נשים כלבוש יומיומי, רוב הגברים ההודים כבר לא יודעים איך לעטוף את הדוטי, מכיוון שהוא הוחלף על ידי "בגדים אנגלים" של הבריטים, באזורים עירוניים או בערים כמו בומביי (מומבאי).
מקור

לבוש זה זה מכונה גם "דאוטרה" בסנסקריט, שפירושו חבל או חוט. הדוטי התפתח ממלבוש ההודי העתיק, האנטריה (אנ'). רצועת כותנה לבנה או צבעונית ארוכה שעברה דרך הרגליים, תחובה מאחור ומכסה את הרגליים בצורה רופפת, ואז זורמת לקפלים ארוכים בקדמת הרגליים, באותו האופן שבו הם לובשים כיום דוטי רשמי.  בעוד שדוטי מזדמן וקצר עוטף את שתי הרגליים בחוזקה, בסגנון זה הצד האחורי של הדוטי נמשך לפנים ותוחב במותניים, לפני שתוחבים את שני הקצוות הרופפים מאחור, ויוצרים דוטי דמוי מכנס בהתאמה יציבה העוטף את שתי הרגליים. סגנון זה נפוץ יותר על ידי חקלאים ואמני לחימה.
מנהגים ושימוש

גברים ג'יינים שמרנים רבים לובשים "פנקה" כשהם מבקרים במקדש ג'ייני (אנ') (דרסאר) לטקס הפוג'ה; חלק מהג'יינים מאמינים שבגדים לא תפורים הם "פחות חדירים לזיהום" ולכן מתאימים יותר לטקסים דתיים מאשר בגדים אחרים. הם גם לובשים בד רופף ולא תפור, קצר יותר מהפאנקה מלמעלה.
תנועת הרא קרישנה, הידועה בקוד הלבוש הייחודי שלה, מנחה את חסידיה במערב ללבוש "פנקה", בדרך כלל בגוון זעפרן או בד לבן מקופל בסגנון אתני בנגלי. מהרישי מהש יוגי היה ידוע בכך שהיה לבוש בדוטי ממשי לבן.
ה"דוטי" נלבש מבחינה אתנית על ידי חקלאים, "פהלוואנו" (מתאבקים) ורועים של הסיקים בחבל פנג'אב; הניאו את השימוש בו במהלך תנועת סובה הפנג'אבית (אנ'), בשל המתחים הבין-קהילתיים שרווחו באותה תקופה.
הדוטי נלבש גם על ידי גברים נוצרים קתולים מנגלורים (אנ') לטקסי הסכם טרום-נישואים שלהם, חתונות בכנסייה וקבלות פנים עד שנות ה-60, אז הם יצאו מהאופנה; מאז חתנים לובשים במקום זאת את החליפה השחורה ואת העניבה.
בשיאה של תנועת העצמאות ההודית, האריגה הייתה סמל של תנועת סוואדשי. בשנת 1921, מהאטמה גנדי המפורסם בעצמו דגל רק ב"דוטי"' לעיתים קרובות טופלס וללא קורטה, כדי לקדם ולהזדהות עם האריגים והאומנות, שיוצרו על ידי הכפריים ועניי מולדתו.
גלריה

תבליט המתאר גברים באנטריה, המאה ה-1 לספירה
רקדנית מניפורית לבושה כמו קרישנה בדוטי צהוב
צ'קרוואטי לובש "פנקה" בסגנון עתיק. המאה הראשונה לפני הספירה/לספירה. אמראוואתי, (מוזיאון גימה).
הפסל דידארגנג' יאקשי (אנ') מדגים "עיטוף הדוטי"
גבר מוואראנסי בדוטי עם קורטה (אנ') ממרכז אסיה, באוטר פראדש.
גבר בדוטי עם קורטה (אנ') קצרה בראג'סטאן
רקדנים עממיים חאסים לובשים "ג'איניבו" דוטי ולבוש מסורתי אחר
ביאורים

↑  בגד הנלבש סביב המותניים במדינות ההודיות קראלה, טמיל נאדו, הארכיפלג לקשאדוויפ ומדינת האיים המלדיביים באוקיינוס ההודי.
↑  עטיפת בד לבן לא תפור לפלג הגוף התחתון בטמיל נאדו ובצפון ומזרח סרי לנקה.
↑  אחת הדוגמאות הטובות ביותר לפסל אבן הודיים עתיק. הוא מתוארך למאה ה-2 לספירה בערך
↑  חולצה או טוניקה רפויה ללא צווארון הנלבשת באזורים רבים בדרום אסיה
הערות שוליים

↑  "Indian Dhoti". Indian Mirror. ארכיון מ-29 ביולי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  NAYAR, K.P. (2 במאי 1999). "NEPAL WAKES UP TO DHOTI POWER". The Telegraph (India). {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Avasthi, Vivek (14 בינואר 2020). "Sarees for women, dhoti for men: Officer's dress code for Kashi temple irks minister". The Federal (באנגלית). ארכיון מ-5 באוגוסט 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Henry, Baden Powell (1872). Hand-book of the Economic Products of the Punjab (etc.): Forming ... to the hand-book of the economic products of the Punjab (באנגלית). Engineering College Press. pp. 65, 67.
↑  Birdwood, George Christopher Molesworth (1884). The Industrial Arts of India (באנגלית). Chapman and Hall. p. 363.
↑  "Madisars made to fit just right". 16 במאי 2012. אורכב מ-המקור ב-25 באוגוסט 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Latest Fashion, Trends and Style for Dhoti Kurta for Girls – FayonKids". 16 במאי 2022. אורכב מ-המקור ב-6 ביוני 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "What are dhoti pants". אורכב מ-המקור ב-4 בנובמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "What is Veshti". Rhythm Dhotis. 2020.
↑  Dasgupta, Reshmi R. (15 במאי 2011). "Cocktail Conversations: Veshti Vs Dhoti". The Economic Times. אורכב מ-המקור ב-12 בנובמבר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Dhoti dynamics". The Hindu. 25 ביוני 2015. אורכב מ-המקור ב-28 בספטמבר 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Why is Sabyasachi shaming women who can't drape sarees but not men who can't tie dhotis?". ThePrint. 13 בפברואר 2018. אורכב מ-המקור ב-10 באוגוסט 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "I'm a 24-year-old Gandhian and I'm not ashamed to wear a dhoti everyday". 4 בינואר 2016. אורכב מ-המקור ב-28 באוגוסט 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Koppel, Lily (6 בפברואר 2008). "Maharishi Mahesh Yogi, a Guide On the Beatles' Spiritual Path, Dies". New York Times. p. C.10. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Brard, Gurnam Singh Sidhu (2007). East of Indus: My Memories of Old Punjab. Hemkunt Press. ISBN 9788170103608.
↑  Silva, Severine; Fuchs, Stephen (1965). "The Marriage Customs of the Christians in South Canara, India". Asian Folklore Studies. 24 (2): 1–52. doi:10.2307/1177555. JSTOR 1177555.
↑  "What made Gandhiji wear only Loincloth or Dhoti". pib.gov.in.
↑  "Importance of Veshties in Tamil Culture". Ramraj Cotton.
מהאטמה גנדי ב-1935
אווה קרצובסקה

| --- | --- |

אווה בתמונה בכיכר המרכזית של ביאליסטוק. ברקע תערוכה המנציחה את השמדת הקהילה היהודית בביאליסטוק
 לידה:  18 בדצמבר 1924 
 פטירה:  4 בפברואר 2017 (בגיל 92) 
 מדינה:  פולין 
 
אווה קרצובסקה (בפולנית: Ewa Kracowska; ‏18 בדצמבר 1924 – 4 בפברואר 2018) הייתה ניצולת שואה יהודייה מביאליסטוק, פולין, שלחמה במרד גטו ביאליסטוק במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה

קרצובסקה נולדה ב-18 בדצמבר 1924 בביאליסטוק שבפולין. אביה, צאצא לדורות של בני המקום, ד"ר סמואל קרצובסקי, היה רופא ידוע בביאליסטוק, שגם שירת בצבא הפולני במלחמה הפולנית-סובייטית. הוריה נישאו ב-1923, ואחיה יולק (יואל) נולד ב-1930.
קרצובסקה הייתה בת 16 כאשר הכוחות הנאציים פלשו לביאליסטוק ב-27 ביוני 1941. אביה של קרצובסקה, יחד עם כ-2000 יהודים נוספים, נרצחו ונשרפו חיים בבית הכנסת בעיר מיד לאחר הפלישה.
ב-1 באוגוסט הקימו הגרמנים גטו בעיר. אווה, אמה ואחיה קיבלו חדר במרפאת הגטו. אמה של אווה עבדה בבית החולים. אווה, שהייתה בת חמש עשרה, עבדה במפעל טקסטיל בייצור מדים עבור הוורמאכט. במהלך השנה וחצי שלאחר מכן, הגרמנים המשיכו לרצוח ולגרש את יהודי ביאליסטוק. אווה רצתה להצטרף למחתרת הגטו המתהווה אך בתחילה נדחתה מאחר שלא הייתה שייכת לא לתנועת הנוער הקומוניסטית ולא לתנועת השומר הצעיר. אך לבסוף תנועת הנוער הקומוניסטית קיבלה אותה לשורותיה כי החדר שלה שהיה ליד גדר הגטו. אלו שרצו לחצות לצד הארי היו ממתינים בחדרה.
כאשר החלו הנאצים בחיסול גטו ביאליסטוק, נשלחו אמה ואחיה הצעיר של קרצובסקה למחנות המוות. קרצובסקה נשארה בגטו והשתתפה במרד גטו ביאליסטוק. חיסולו הסופי של הגטו התרחש ב-16 באוגוסט 1943. מיד עם תחילת האקציה, היא התייצבה במקום שהוקצה לה על גדר הגטו ברחוב סמולנה, שם כבר היו בקבוקי תבערה תוצרת בית. "התוכנית הייתה למות שם ולא לנסוע בטרנספורט", אמרה בראיון ל"יד ושם" ב-1997. "כך נשבעתי לעצמי. ידעתי שרחוב סמולנה יהיה הסוף שלי".
לאחר המרד הסתתרה קרצובסקה בעליית גג בבית ברחוב פבריצ'נה 9. משם הצליחה להימלט ליערות שופרסאל וקנישין, כ-25 קילומטרים משם, שם הצטרפה לקבוצת התנגדות פרטיזנית יהודית.
על השתתפותה בהתנגדות הנאצית במהלך מרד גטו ביאליסטוק ולאחר מכן עם ההתנגדות הפרטיזנית, קיבלה קרצובסקה פרס - צלב האביר של מסדר ההצטיינות של פולין מנשיא פולין ברוניסלב קומורובסקי "על שירות יוצא דופן בקירוב בין העם הפולני והיהודי".
בשנת 1945, כשנכנסה לביאליסטוק המשוחררת עם הצבא הסובייטי כפרטיזנית, כבר לא נשאר לה שם דבר, כל משפחתה הושמדה על ידי הנאצים וביתה הישן נלקח על ידי פולנים. היא ישנה בגינה מחוץ למה שהיה פעם ביתה הישן, עד שלבסוף עזבה לגרודנו.
היא הכירה את בעלה, יוסף מקובסקי, תוך כדי לחימה עם הפרטיזנים. בני הזוג נישאו זמן קצר לאחר המלחמה. קרצובסקה שמרה על שם נעוריה כדי שבן משפחה אבוד או חבר ילדות ששרד את המלחמה יוכל למצוא אותה. במשך 70 שנה האמינה שהיא הניצולה היחידה מכל משפחתה היהודית הגדולה, עד שבשנת 2013 נודע לה על צאצאים חיים מצד דודתה (אחות אביה), אידה קרצובסקה, שנישאה לגוי לפני המלחמה ששרדו.
הם נפגשו באוגוסט 2013, כאשר אווה ביקרה בביאליסטוק לרגל יום השנה ה-70 למרד גטו ביאליסטוק ומאז משפחותיהם נמצאות בקשר הדוק.
קרצובסקה נפטרה בגיל 93 בביתה ברמת גן. היא הייתה הניצולה הידועה האחרונה מגטו ביאליסטוק.
הערות שוליים

1 2  "Holocaust survivor from Bialystok finds long-lost family decades later".
↑  "Ewa Kracowski: Never Again! !לא עוד".
↑  "The Bialystoker Memorial Book Surname Index".
1 2  "Białystok uczcił 75. Rocznicę rozpoczęcia likwidacji getta".
1 2  "Photo Catalog Administrative Notes". US Holocaust Museum.
↑  "Centrum Edukacji Obywatelskiej Polska - Izrael". Bialystok.jewish.org.pl. נבדק ב-2022-05-03.
1 2  "Centrum Edukacji Obywatelskiej Polska - Izrael". Bialystok.jewish.org.pl. נבדק ב-2022-05-03.
↑  "Would I Have Survived?". 20 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Opera i Filharmonia Podlaska Europejskie Centrum Sztuki w Białymstoku - 18.08.2013 | OPERA W HOŁDZIE POWSTAŃCOM W BIAŁOSTOCKIM GETCIE". אורכב מ-המקור ב-2018-05-17. נבדק ב-2019-05-21.
↑  "Wyborcza.pl".
↑  "Ida Kracowska odnalazła rodzinę w Białymstoku. Krewni mieli zginąć w getcie". 28 באוגוסט 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Ida Kracowska found her family in Białystok". Poranny.pl. Poranny. נבדק ב-28 באוגוסט 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אווה קרצובסקה".
הוריה של אווה קרצובסקה, אסתר וד"ר סמואל קרצובסקי, יושבים באמצע; אווה עומדת בקצה הימני; ואחיה יולק יושב מלפנים, מימין. ברל רבינוביץ' עומד בקצה השמאלי.
אווה קרצובסקה ומשפחתה הולכים ברחוב בביאליסטוק
אורה שיינרמן

| --- | --- |

אורה שיינרמן
 לידה:  3 במאי 1946 (בת 78) פלשתינה (א"י), האימפריה הבריטית 
 מדינה:  ישראל 
 
אורה שיינרמן-אלוני (נולדה ב-3 במאי 1946) היא מתמטיקאית, מחברת ספרי לימוד ואשת עסקים ישראלית. ייסדה וניהלה את רשת בתי הספר ״מכון שחר״ ואת מכללת רעננה.
קורות חיים

שיינרמן נולדה בחולון, ולמדה בתיכון קוגל בעיר. בצבא שירתה בחיל האוויר הישראלי. בוגרת הפקולטה למתמטיקה וסטטיסטיקה באוניברסיטת ת"א.
היא החלה את דרכה כמורה למתמטיקה ברשת החינוך אנקורי, בבית הספר "משלב" (יחד עם מחברי ספרי לימוד נוספים בני דורה, ביניהם יואל גבע ואהרון אספיס) וב"תיכון רוטברג" ברמת השרון.
ב-1976 הקימה את רשת בתי הספר ״מכון שחר״, שהציעה קורסי הכנה לפסיכומטרי ולבגרות בכל המקצועות. הרשת מנתה כ-30 סניפים בכל רחבי הארץ והכינה כ-30 אלף תלמידים לבחינות בגרות ולבחינה הפסיכומטרית.
לאורך תקופת פעילותה של הרשת, שיינרמן כתבה ספרי לימוד רבים, ביניהם: אלגברה וגאומטריה ל-3 יחידות לימוד, סטטיסטיקה והסתברות, הכנה לבחינה הפסיכומטרית (3 ספרים), ועוד.
ב-1998 רכשה את רשת גני הילדים ״גן וגם״, שבשיאה החזיקה 14 גני ילדים פרטיים באזור המרכז.
ב-2002, לאחר שעסקיה נקלעו לקשיים, הוכרזה כפושטת רגל והעסקים שברשותה נסגרו. היא הורשעה בעבירות על חוק פשיטת רגל ונדונה לעונש של חצי שנת מאסר שהומר בעבודות שירות ולקנס של 50.000 ש"ח.
ב-2012, החלה שיינרמן לפתח קורסים וחומרי לימוד לבתי ספר יסודיים. ערכת לימוד לוח הכפל שפיתחה, המבוססת על שיטה חדשה פרי יצירתה, שימשה אלפי תלמידים במסגרת הלימודים בכיתה ובבית.
בין הספרים הנוספים שכתבה: שטחים והיקפים, מילון מתמטי לילדים וסיכומון מתמטיקה לכיתות ד', ה', ו'.
הספרים, החוברות וערכות הלימוד משווקים על ידי ״כפל ערכות חינוכיות״.
חיים אישיים

אורה נישאה ב-1969 ונולדו לה שני ילדים. בתה הבכורה היא חוקרת המוח ד״ר קרן בן יצחק ובנה שחר עוסק בהייטק.
ב-1986 נישאה בשנית לעיתונאי ואיש התקשורת אורי אלוני ולהם נולד בן העוסק אף הוא בהייטק.