stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קלווין קולידג'
פרישה ומוות > שאלת השפעתו של קולידג' על השפל הגדול

במהלך שנות העשרים היו שלושה משברים כלכליים בארצות הברית שקדמו לשפל הכלכלי הגדול שפרץ בשנת 1929, במהלך כהונתו של הובר. משברים כלכליים קצרי יום אלו (ששניים מתוכם התרחשו במהלך כהונתו של קולידג') מדגימים באופן ישיר את השפעות מדיניות הנורמליזציה של הרדינג - קולידג' בנוגע לתחום העבודה, שכללה הפחתות בפועל של ההוצאות הפדרליות, ביצעה בצורה חכמה פעולות שוק פתוח בפדרל ריזרב, והפחתות אסטרטגיות במיסוי, כל אלה דלקו התאוששות מהירה וחיזקו את עתודות השוק לא רק כדי לשרוד את השפלים הקצרים אלא להתרחב לתחומי התעשייה, הטכנולוגיה והחקלאות שעם הזמן חשיבותם והשפעתם על החברה והכלכלה הכללית גברו. התפתחות המשק למגזרים חדשים, ההתאוששות המהירה של הכלכלה הלאומית מהשפל והמיתון, ותוכנית הנורמליזציה הכלכלית של קולידג' שבאה לידי ביטוי לאורך שש שנות כהונתו בהסדר כלכלי שאינו נשען על הממשלה בעיקרו נעשו כדי לרסן את ההוצאות ולהוריד מהחוב הלאומי. התוצאות שהודגשו לאורך נשיאותו של קולידג' הוכיחו את ההשפעה החיובית של פעילות הממשל תחתיו כדי למנוע מיתון כלכלי. הובר לעומת זאת הביא להתערבות ממשלתית תקציבית נרחבת אשר לנוכח העובדה שגררה הישענות מחודשת של הכלכלה הפרטית בכלכלה הלאומית, גרר את המדינה אחרי החברות הפרטיות לתוך המשבר החריף בשנת 1929.
למלחמת העולם הראשונה היה קשר רב לערעור ייצוב המטבעות ושערי החליפין של מדינות ברחבי העולם. הצורך ביציבות והחתירה אחר תקן מטבע יציב לשער חליפין היו מהגורמים המגדירים של כלכלת שנות העשרים הבינלאומית. לאחר המלחמה חזר בהדרגה הסחר חליפין בזהב אך בארצות הברית נותר שוק הזהב רק חלק אחד מתוך התוצרים הכלכליים שיכלו לשמש כשערי חליפין. ארצות הברית יצאה מהמלחמה בכלכלה חזקה יותר משנכנסה אליה. אף על פי שארצות הברית הייתה מעורבת רבות בהסדרת חובות ובנושאים אחרים במדיניות חוץ, היא לא הצליחה לכוון או לתאם באופן חד צדדי את המצב הכלכלי והפוליטי של מדינות אחרות. רוב כלכלת המסחר בזהב ירדה בארצות הברית במהלך שנות העשרים והתרכזה בעיקר בצרפת. במצב הנתון הפך הדולר האמריקני לשער החליפין הנפוץ ביותר ברחבי העולם. מצב זה הפך את הכלכלה האמריקנית לזאת שעליה נשענו כלכלות רבות, בעיקר של מעצמות אירופאיות. לכן, כאשר פרץ המשבר הכלכלי ב-1929, לקח זמן קצר מאוד עד שהשפיע בצורה חריפה עד מאוד על רוב המדינות אשר נשענו כלכלית על ארצות הברית. מצבים של הישענויות כלכליות אשר גררו פגיעה במשקיע ובמושקע במהלך משברים כלכליים קודמים היו ידועים. מה שהבדיל משברים קודמים מהשפל של 1929 היה רמת ההישענות הכלכלית הבינלאומית על ארצות הברית, שהתאפשרה הודות לגלובליזציה של השוק החופשי.
פרישה ומוות > פטירה והלוויה

קולידג' הלך לעולמו ב-5 בינואר 1933, קצת לפני השעה 13:00 בצהריים. אשתו גרייס החליטה לשמור על טקס ההלוויה קצר ופשוט ללא הספד ודחתה את כל ההצעות לקיום מצעד רשמי בוושינגטון ובבוסטון. היא קבעה שההלוויה תתרחש בנורת'המפטון בכנסיית הקהילה אדוארד עם קבורה בחלקת המשפחה בפלימות' נוץ', ורמונט, וכי ההלוויה תהיה ביום שבת, 7 בינואר, פחות משני ימים שלמים לאחר פטירתו של קולידג'. בשבת בבוקר יצאה רכבת מוושינגטון לכיוון נורת'המפטון. על סיפונה היו הנשיא היוצא הובר ורעייתו, סגן הנשיא קרטיס, נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית; צ'ארלס אוונס יוז, שר המלחמה סטימסון, חברי קבינט אחרים, שופטי בית המשפט העליון ומנהיגי קונגרס למיניהם. כל מושלי מדינות ניו אינגלנד היו נוכחים בהלוויה. הנשיא הנכנס, פרנקלין דלאנו רוזוולט, שלח את בנו ג'יימס ואשתו אלינור, כנציגיו האישיים. פירוש הדבר שישבו שלוש נשים ראשונות בכנסיית אדוארדס - גרייס קולידג', לו הובר ואלינור רוזוולט.
בערך בשעה 8 בבוקר ביום שבת הארון שהכיל את גופתו של קולידג' נלקח מבית המשפחה בפלימות' נוץ' והועבר לכנסיית אדוארדס. משמר כבוד של משטרת נורת'המפטון העביר את הגופה לכנסייה שם הוצגה עם משמר כבוד של שני אנשים. למרות כל התכנון שבוצע לקראת האירוע, הפקידים המתכננים של ההלוויה טעו בהרבה בחישוב שלהם לגבי כמות האנשים שירצו לחלוק כבוד אחרון לנשיא המנוח קולידג'. בשעה 8:30 נפתחו דלתות הכנסייה לציבור כדי לעבור על יד הארון, אך הקהל ברחוב הראשי היה כה גדול והרגש כה עז, עד שהרשויות התקשו לשלוט בו. המצב כמעט יצא משליטה כאשר, על פי לוח הזמנים שתוכנן מראש, הדלתות נסגרו בשעה 9:30 ומאות נשללו מהצצה אחרונה בארונו של הנשיא המנוח קולידג'. כל הספסלים במפלס התחתון של הכנסייה הוקצו בקפידה לנכבדים ולעיתונות ובהתאם לכך נותרה רק המרפסת לצפייה של הקהל הציבורי. טקס הקבורה החל מעט אחרי השעה 10:00, ונמשך כעשרים דקות.
מורשתו והנצחתו > יחסו ליהודים

כאמור, קולידג' חונך בחינוך פוריטני מסורתי ובצעירותו לא היה מקושר כלל וכלל ליהודים. עם זאת, בהמשך חייו היו לו קשרים אישיים עם קומץ יהודים, כולל אדולף אוקס, הבעלים והמוציא לאור של הניו יורק טיימס; לואי מרשל, עורך דין בולט ומייסד הוועד היהודי האמריקני; יוג'ין יצחק מאייר, שאותו מינה לתפקיד מנהלי במועצת ההלוואות הפדרלית, שנסחפה בשערורייה; וגם בנקאי ההשקעות ואיל הכרייה אדולף לואיסון. בשנת 1924 אירח קולידג' את הרב הראשי האשכנזי הראשון, אברהם יצחק הכהן קוק, בביקורו של האחרון בבית הלבן. קולידג' חתם בתקופת נשיאותו על "האמנה האנגלו-אמריקאית אודות פלסטינה" (The Anglo-American Convention on Palestine), אשר הכירה בסמכות המנדט הבריטי על ארץ ישראל והדגישה את תמיכתה של ארצות הברית בהקמת בית לאומי יהודי בארץ ישראל. באמצעות חתימתו של קולידג' על האמנה ב-2 במרץ 1925, ארצות הברית הכירה רשמית בקשר ההיסטורי של העם היהודי עם ארץ ישראל ובכינון מחדש של ביתם הלאומי שם. בהתאם לסעיף 6 של האמנה נאמר כי: "הנהלת פלסטינה תעודד, בשיתוף פעולה עם הסוכנות היהודית, התיישבות צפופה של היהודים על הארץ, כולל נחלות למדינה ונחלות שאינן נדרשות לצרכים ציבוריים." האמנה האנגלו-אמריקאית נותרה בתוקף עד להקמתה של מדינת ישראל ב-15 במאי 1948.
דאגה מרכזית של הממשלה בתקופת קולידג' הייתה עניין הגבלת העלייה היהודית מהרפובליקה הפולנית השנייה וברית המועצות; תומכי חוק ההגירה של 1924 טענו כי יש צורך להגן על הזהות האמריקאית ולשמור על ההומוגניות האתנית שלה על ידי מניעת כניסת מהגרים שאינם יכולים להיטמע, לא יתרמו לכלכלה האמריקאית ולעולם לא יסתגלו לתרבות האמריקאית. היה גם חשש שיהודים שהיגרו לארצות הברית מברית המועצות נשאו אידאולוגיה קומוניסטית אשר עלולה הייתה לערער את מוסדות המדינה של ארצות הברית. החקיקה ביטלה ככלל את היותה של ארצות הברית כמפלט ליהודי מזרח אירופה, והחקיקה המגבילה נשמרה והמשיכה לתפקד גם כאשר יהודים ניסו להימלט מגרמניה הנאצית בשנות השלושים. לאחר ירידתו מהנשיאות, אשתו של קולידג', גרייס קולידג', ניהלה קמפיין להכנסת ילדים יהודים פליטים לאמריקה בתקופת זמן זו, ואף התנדבה לטפל באופן אישי ב-25 מהם, אך הנשיא המכהן פרנקלין דלאנו רוזוולט - ורוב הציבור האמריקני - נותרו מבוצרים בעמדתם והתנגדו להתרת ההגירה היהודית לארצות הברית כביכול במסגרת התמיכה של האוכלוסייה הכללית בשמירת הנייטרליות האמריקאית.
מורשתו והנצחתו > רדיו, סרטים והנצחה

למרות המוניטין שלו כאדם שקט, קולידג' השתמש ברדיו כמה פעמים במהלך כהונתו. הוא ערך 520 מסיבות עיתונאים במהלך כהונתו ונפגש עם כתבים יותר מאשר כל נשיא. נאום השבעתו השני היה נאום ההשבעה הראשון ששודר ברדיו. ב-6 בדצמבר 1923, הוא היה לנשיא הראשון שנאומו בפני הקונגרס שודר ברדיו. הוא חתם על חוק הרדיו של 1927, שהקים את ועדת הרדיו הפדרלית. ב-11 באוגוסט 1924, צולם קולידג' בבית הלבן, וכך היה לנשיא הראשון שהופיע בסרט אילם. ב-1927, כשצ'ארלס לינדברג חזר מטיסתו מעל האוקיינוס האטלנטי, קולידג' קיבל את פניו, וצולם בתצלום עם קול. קולידג' הוא הנשיא היחיד שפניו הופיעו על מטבע במהלך חייו, ב-1926. לאחר מותו הופיע גם על בולים. אפקט קולידג', תופעה מתחום הביולוגיה שבה גברים מגבירים את עוררותם המינית כלפי שותפות חדשות, גם אם סירבו לקיים יחסי מין עם שותפות קודמות, נקרא על שמו.
מורשתו והנצחתו > תדמית ואידאולוגיה

רונלד רייגן טען שקולידג' היה הנשיא האהוב עליו, בגלל אמונתו בממשל פדרלי מצומצם. רייגן טען שטיפולו של קולידג' בשוטרים השובתים בבוסטון נתן לו השראה במהלך שביתת פקחי הטיסה בארצות הברית ב-1981. בקרב שמרנים, נחשב קולידג' נשיא אהוד. באידאולוגיה הפוליטית שלו, קולידג' היה שמרן עוד מחינוכו בילדות. הדבר נראה בעיקר לנוכח התמקדותו בשימור חירותו וחופשו של הפרט, הגנתו על זכויות הקניין, תמיכתו בדת, עידוד סובלנות על ידי דוגמה אישית בזמנים של משבר וקשיים, והכבוד הרב שרחש לחוק, למוסדות עתיקים, ולמנהגי החברה. בכל הנוגע לחקיקה חדשה, הוא דאג לכך שהיא לא רק חוקתית אלא גם עונה על צורך אמיתי באופן מעשי. אף על פי שביטל חקיקות רבות הוא לא חשש מלהשתמש בסמכויות השלטון, במידת הצורך, כדי לתת מענה לצרכים ציבוריים יוצאי דופן, כפי שהוכח במהלך שיטפון נהר המיסיסיפי הגדול בשנת 1927, כאשר סוכנויות ממשלתיות והצלב האדום שילבו מאמצים להתמודד עם המשבר. קולידג' מנע מעבר של 50 חקיקות במהלך כהונתו בכך שהטיל עליהן וטו או לעיתים פשוט לא השיבם חזרה אל הקונגרס ובכך סימן את התנגדותו להעברתן. הוא נודע בציטוט: ”חשוב בהרבה למנוע חקיקות בעייתיות מאשר להעביר חקיקות איכותיות.” קולידג' התאים עצמו לאווירה הציבורית, ותמך בצעדי חקיקה פרוגרסיבים או ליברליים בימיו בפוליטיקה של מסצ'וסטס. ואכן, בשלב מוקדם הוא נחשב אף לפוליטיקאי ליברל. הוא אהד את הקריאות לשוויון זכויות לנשים ולהסדרת זכויות פועלים. לאורך כל הקריירה שלו, הוא היה תומך נחרץ בפיתוח של מערכות החינוך, העלה את שכר המורים כראש העיר של נורת'המפטון. קולידג' צוטט בנוגע לפועלו של משרד הנשיא האמריקאי: ”מצאתי שמומלץ לא לשים לב יותר מדי למה שאנשים אומרים כאשר אני מנסה להשיג משהו בעל תוצאה. תמיד הם מכריזים כי זה בלתי אפשרי להשלים את המטרה. אני סבור שזה הזמן הטוב ביותר לדעת להתאמץ.”
מורשתו והנצחתו > קולידג' ובעלי חיים

מכל נשיאי ארצות הברית, קולידג' היה הנשיא עם הכמות השנייה הכי גדולה של חיות מחמד בתקופת נשיאותו, שני רק לתאודור רוזוולט. לקולידג' היו שני כלבים לבנים מגזע בירדד קולי שנקראו רוב רוי ופרודנס פרים, שני כלבים מגזע טריירים שנקראו פטר פן ופאול פרי, כלבת רועים שלטית שנקראה קלאמיטי ג'יין, בלק ברי וטים הקטן מגזע צ'או צ'או, כלבה מגזע קולי בשם רובי רוש, בולדוג אנגלי בשם בוסטון בינז, רועה גרמני בשם קינג קול, סטר אנגלי בשם פאלו אלטו וכלבת קולי נוספת בשם בסי. לזוג קולידג' היו שני דביבונים שנקראו רבקה וראובן. אבנזר היה חמור יחיד. ארבעה ציפורי שיר בשמות ניפ, טאק, פיטר פיפר וסנופלאק. בנוסף לציפורי השיר היה גולדי שהיה ציפור זהובה, דו-פאני שהיה ציפור שיר ירוקה ואווז בשם אינוץ'. שונר מצוי בשם סמוקי ושני חתולי בית שנקראו בלאקי וטיגר. בנוסף לכך היו לקולידג' שני גורי אריות שנקראו "הורדת מס" ו"לשכת התקציב". היפופוטם בשם בילי, וולבי זנב-שוט ואנטילופה קטנה חסרי שם, דוב שחור אמריקני בשם ברונו ו-13 ברווזים.
קולידג' וג'ורג' וושינגטון על מטבע לציון 150 שנות עצמאות
קולידג' על בול מ-1938
לקריאה נוספת

האוטוביוגרפיה של קלווין קולידג' (The Autobiography of Calvin Coolidge) - הספר נכתב בידי קולידג' לאחר פרישתו מהנשיאות ואחת טען בנוגע לכתיבתו כי: "זו הייתה תקוותי להפיק ספר שלא רק יהיה לו עניין היסטורי כלשהו, אלא שיהיה שימושי לאנשים בחיים הציבוריים, בעבודה החינוכית, כהכנה לאזרחות, ויהיה במיוחד ספר שההורים היו מאחלים לילדיהם לקרוא." הספר מגולל את קורות חייו של קולידג'. (הספר בקטלוג ULI)
קולידג'; אניגמה אמריקאית (Coolidge: An American Enigma) - ספר זה מתוך סדרת "הנשיאים" נכתב בידי הפרופסור להיסטוריה רוברט סובל (Robert Sobel;‏ 1931 - 1999) אשר התחנך באוניברסיטת ניו יורק. בספרו, רוברט סובל מתבונן ברשימת ההישגים המרשימה של קולידג' כנשיא - ארבע הפחתות המס שלו, התנגדותו העזה לעודפי התקציב השנתיים, הצלחתו בכיווץ החוב הלאומי ועוד. הביוגרפיה כמו כן מתארת את קולידג' בתור אייקון אמריקאי שנשכח ברובו בתרבות הפופולרית. (הספר בקטלוג ULI)
קולידג' (Coolidge) - הספר נכתב בידי אמיתי שלאז (Amity Shlaes; ילידת 1960), סופרת שמרנית אמריקאית ועורכת עיתון המתמקדת בעיקר בהיבט הכלכלי והפוליטי מנקודת מבט של ליברליזם כלכלי. מבין ספריה, שלאז כתבה שלושה ספרים שהיו לרבי-המכר של הניו יורק טיימס. כמו כן היא מכהנת בתור הסופרת הנשיאותית של קולג' המלכים בניו יורק. שלייס מתחקה אחר עלייתו הלא-סבירה של קולידג' מעיירה זעירה בניו אינגלנד ועד לנשיאות. לאחר תקופה מפולגת של עודף שחיתות שלטונית, השיב קולידג' את האמון הציבורי בממשל בוושינגטון וסיים כהונתו רב הישגים. (הספר בקטלוג ULI)
קלווין קולידג': הנשיא השקט (Calvin Coolidge: The Quiet President) - הספר נכתב בידי דונלד ר. מקקוי (Donald R. McCoy;‏ 1928 - 1996), פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת קנזס, לשעבר נשיא האגודה ההיסטורית של קנזס. הספר משמש גם כביוגרפיה וגם כהערכה אודות פועלו של קולידג', כלשונו של המחבר קולידג' היה: "פוליטיקאי שהיה פחות מערמומי, נשיא שראוי היה לשבחים והבנה רבה לצד ביקורת." (הספר בקטלוג ULI)
Edward Connery Lathem (ed.), Your Son, Calvin: a Selection of Letters from Calvin Coolidge to his Father, Vermont Historical Society, 1968 (הספר בקטלוג ULI)
Robert H. Ferrell, The Presidency of Calvin Coolidge, University Press of Kansas, 1998 (הספר בקטלוג ULI)
Niall Andrew Palmer, Calvin Coolidge: Conservative Icon, Nova Science Publishers, 2013 (הספר בקטלוג ULI)
מס על חוסר ילדים

המס על חוסר ילדים (ברוסית: налог на бездетность) היה מס שהוטל בברית המועצות ובמדינות קומוניסטיות נוספות, החל משנות ה-40 של המאה ה-20 כחלק ממדיניות הנטליזם (אנ') של המדינות הקומוניסטיות.
ברית המועצות

משטרו של יוסיף סטלין יצר את המס בשנת 1941 במטרה לעודד ילודה בקרב מבוגרים, ובכך להגדיל את אוכלוסיית ברית המועצות. המס, שעמד על 6% מההכנסה, הוטל על גברים חסרי ילדים בגילאים 20 עד 50, ועל נשים נשואות חסרות ילדים בגילאים 20 עד 45. גם הורים, שכל ילדיהם עברו את גיל 18,  חויבו לשלם את המס (במגבלות הגיל של ההורה המוגדרות בחוק, כמובן).
המס היה קיים עד התפרקות ברית המועצות, אף על פי שלקראת סופה, ירד שיעור המס מ-6% והיה לא משמעותי.
בציבור הסובייטי זכה המס לכינוי "מס על האשכים", כיוון שרוב משלמי המס היו גברים (המס הוטל על גברים ללא קשר למצבם המשפחתי, לעומתם - רק נשים נשואות ללא ילדים חויבו לשלם את המס).
פטור ממס ניתן לעומדים באחד התנאים הבאים:
סטודנטים בבתי ספר להנדסאים ובמוסדות להשכלה גבוהה (בתנאי שהיו צעירים מגיל 25).
מי שהכנסתו החודשית נמוכה מ-70 רובל.
חיילים בשירות חובה ואנשי צבא בתפקידים מסוימים או שמשרתים במקומות מסוימים
מי שילדיו נהרגו במהלך מלחמת העולם השנייה.
בעלי עיטורים צבאיים גבוהים (גיבור ברית המועצות או בעלי שלוש הדרגות של עיטור התהילה)
אנשים שלא היו יכולים להביא ילדים מבחינה בריאותית קיבלו גם הם פטור מן המס, ולכן גברים רבים טענו לאי-פוריות, והביאו מסמכים מזויפים בשביל להתחמק מן המס.
נזירים ונזירות קיבלו גם הם פטור מן המס.
נשואים טריים קיבלו פטור ממס למשך שנה אחת (מיום החתונה).
לאחר 1990, הרף לפטור ממס עלה ל-150 רובל, מה שאומר שעל ה-150 רובל הראשונים שבן אדם הרוויח הוא לא היה צריך לשלם עליהם את המס.
בשנת 1991 בוטל המס על חוסר ילדים עבור נשים, ובשנת 1992 התפרקה ברית המועצות, והמס בוטל גם לגברים.
פולין

ב-1946, פולין הקומוניסטית הטילה מס דומה בשם Bykowe (פול') (בפולנית מס השור (שור היא מילה נרדפת לגברים רווקים בפולנית)). בהתחלה, המס הוטל על כל האנשים הרווקים וחסרי הילדים מעל גיל 21 (מ-1 בינואר 1946 ועד 29 בנובמבר 1956).
ולאחר מכן הרף עלה לכל האנשים הרווקים וחסרי הילדים מעל גיל 25 (מ-30 בנובמבר 1956 ועד 1 בינואר 1973)
רומניה

מיסים על חוסר ילדים היו חלק מהמדיניות הנטליסטית של ניקולאה צ'אושסקו, שליטה של רומניה הקומוניסטית בשנים 1967 עד 1989. בנוסף להוצאתם של ההפלות ואמצעי המניעה אל מחוץ לחוק בשנת 1967, היו גם כמה וריאציות של מיסים על חוסר ילדים במהלך השנים 1977 ועד 1986. אזרחים רווקים נאלצו לשלם קנס של בין 8 ל-10 אחוזים מהכנסתם.
השפעות והצעות

במהלך תקופת ברית המועצות, לרוסיה היה שיעור ילודה גבוה יותר מאשר בשנים שלאחר נפילת ברית המועצות, מה שהוביל לכך שחלק מהפוליטיקאים הרוסים הציעו להחזיר את המס על חוסר ילדים.
לפי משרד הבריאות של רוסיה, שיעור הילודה ירד מ-2.19 ילדים לאישה ל-1.17 ילדים לאישה לאחר נפילת ברית המועצות, בין שיעורי הילודה הנמוכים בעולם. ולכן חלק מן המנהיגים הרוסיים תיארו את המצב הדמוגרפי ברוסיה כ"משבר", ואכן, עד שנת 2012 אוכלוסיית רוסייה הייתה במגמת ירידה מתמדת.
בעוד אף אחת מן ההצעות להחזיר את המס לא התממשה, הצעות אחרות דומות כן. לדוגמה, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין חיקק חוק שנותן תמריצים כספיים לנשים שמוכנות להביא ילד שני.
ב-2018 הוצע ברפובליקה העממית של סין להחיל חוק דומה על חוסר ילדים, כדי להתמודד עם בעיות הילודה שנוצרו בעקבות חוק הגבלת ילודה בסין שהיה קיים עד 2015.
ראו גם

תמורה דמוגרפית
אל-הורות
הגבלת ילודה בסין
הערות שוליים

↑  О ПОЭТАПНОЙ ОТМЕНЕ НАЛОГА НА ХОЛОСТЯКОВ, ОДИНОКИХ И МАЛОСЕМЕЙНЫХ ГРАЖДАН СССР. Закон. Верховный Совет СССР. 23.04.90 1445-I, www.businesspravo.ru., ‏23 באפריל 1990 (ברוסית)
↑  Dmitry Sudakov, Childless Russian families to pay taxes for their social inaction, english.pravda.ru, ‏15 בספטמבר 2006 (באנגלית)
↑  Fred Weir, A second baby? Russia's mothers aren't persuaded., Christian Science Monitor, ‏19 במאי 2006 (באנגלית)
↑  Charlotte Gao, To Encourage More Births, Chinese Specialists Propose Birth Fund, Childless Tax, thediplomat.com (באנגלית)
↑    Our Foreign Staff, ‏No children? Pay up: Chinese academics float 'maternity fund' tax for childless people, The Telegraph, 17 August 2018
הגידול באוכלוסייה בברית המועצות בשנים בהם היה קיים המס.
שיכון דן

#invoke:תבנית מידע
שיכון דן או נווה דן היא שכונה בצפון-מזרח תל אביב יפו  אחת משכונות עבר הירקון.
היסטוריה > טרום-מדינת ישראל

במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, על תל א-נוריה - רכס הכורכר שעליו ניצב היום תיכון עירוני י"ד, הייתה עמדה עות'מאנית, אחת בשרשרת עמדות במערבו של נדבך ההגנה שפרסו העות'מאנים בסוף 1917 מצפון לירקון, טרם צלח חיל המשלוח המצרי של הבריטים את הירקון והתייצבה הגזרה המערבית של קו שתי העוג'ות. את העמדה הזו לכדה, בלילה הסוער שבין 20 ל-21 בדצמבר 1917, חטיבה 155 מן הדיוויזיה ה-52 הסקוטית בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ון היל, לאחר שצלחה את הירקון בתל ג'רישה. עמוד הזיכרון בצומת הרחובות אבא הלל ובן-גוריון ברמת גן מנציח את פועלה של החטיבה במבצע הצליחה.
בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 נחנכה דרך הרצלייה שהוליכה מתל אביב דרך רמת גן לרמת השרון ולהרצלייה. עשור מאוחר יותר הוקם שיכון דן בסמוך לגשר שהעביר את הכביש מעל הירקון ליד אתר עשר טחנות.
היסטוריה > הקמת המדינה

קואופרטיב חברת התחבורה "גלי המעביר" רכש ב-1940 564 דונם שגאלו האחים טייבר עוד בשנת 1933 מידי השבט הבדואי אבו כישכ במטרה להקים את "שכונת יד המעביר". על פי התוכנית אמורה הייתה השכונה לכלול 550 יחידות דיור לשיכון כל חברי קואופרטיב דן, מבני ציבור שונים וכן את המוסך המרכזי של הקואופרטיב. השטח וכלל המבנים היו אמורים להיות רכוש הקואופרטיב. בנובמבר 1947 הוחל ביישור השטח וקדיחת באר בכוונה להתחיל בבנייה באביב 1948. הבנייה החלה בקיץ 1950.
בתחילה הייתה השכונה מרוחקת מאוד מתל אביב, ועל כן נוהלה עד סוף שנות ה-50 בידי הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה (אז כונתה בשם "הוועדה הגלילית"), הכפופה למשרד הפנים. ב-1957 פורקה אגודת "יד המעביר", וקרקעותיה הועברו לבעלות המשתכנים.
בשנת 1967 הוקם מוסך אוטובוסים גדול בקצה השכונה (במשולש הרחובות משמר הירדן, ולנברג ונחלאות), סמוך לאתר עשר טחנות שעל גדות נחל הירקון. שטח זה נמסר לחברת "דן" על ידי עיריית תל אביב תמורת פינוי המוסך ששכן מדרום-מערב לתחנת הרכבת תל אביב-מרכז (בין דרך נמיר, רחוב על פרשת-דרכים ודרך בגין של היום).
עם התפשטותה של תל אביב והקמתן של שכונות עבר הירקון בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, הואץ קצב הפיתוח של נווה דן. מרבית הבתים שנבנו בשכונה היו בניינים נמוכים (עד שמונה דירות) ובתים צמודי קרקע. אופי הבנייה תאם את סגנון הבנייה בשכונות הצמודות, צהלה ורמת החייל, שהתפתחו גם הן בתקופה זו. רבים מתושבי השכונה בראשית התפתחותה היו נהגי "דן".
במקביל, הוקמו מוסדות קהילתיים. בהם בית הספר היסודי "דן", שבתחילת שנות ה-70 הפך לבית הספר התיכון עירוני י"ד. בשכונה פועל גם בית הספר "און" של אגודת איל"ן.
בשכונה פעל בית קולנוע "מור", שנסגר בתחילת שנות ה-70 בעקבות הפעלת שידורי הטלוויזיה, בדומה לרבים מבתי הקולנוע בתל אביב. במקומו הוקם בית משרדים ומחסנים גדול.
בראש הגבעה שבמרכז השכונה ניצבה, עד סוף שנות ה-70, בריכת מים עגולה. היא נהרסה לשם בניית אולם הספורט של בית הספר.
גאוגרפיה

השכונה גובלת בשכונות ישגב, נאות אפקה, צהלה, רמת החייל, רביבים, הדר יוסף ואזור תעשייה עבר הירקון. גבולותיה הם רחוב פתחיה מרגנסבורג מצפון, רחוב פנחס רוזן (שהוא קטע מדרך משה סנה) ממערב, רחוב משמר הירדן ממזרח ומדרום-מזרח ורחוב ראול ולנברג מדרום.
מרבית רחובות השכונה קיבלו שמות של נוסעים יהודים שביקרו בארץ ישראל ותיעדו בכתב את מסעם, כמו בנימין מטודלה, אלדד הדני, אליהו מפרארה, "תבואות הארץ", "אבן ספיר", שמואל רומאנלי, יצחק חילו, פתחיה מרגנסבורג, משה באסולה. רחובות אחרים קרויים על שם אנשי דת: כמו הרב ישראל אשכנזי ויוסף דלה ריינה, מקובל מהמאה ה-15.
מאפייני השכונה

מרבית הבתים בשכונה הם בתים פרטיים עם גינה, או בתים נמוכים בני שתיים-שלוש קומות, ומיעוטם רבי-קומות. בשכונה גרים כ-2,530 תושבים (נכון לשנת 2012).
כיום מאוכלסת השכונה ברובה על ידי בני המעמד הגבוה. היא מתאפיינת בקרבה היחסית למרכז העיר ולעורק תחבורה חשוב (רחוב פנחס רוזן) וכן בשקט היחסי, שהופכים אותה לאחת השכונות היקרות בתל אביב.
בשכונה פעיל בית הכנסת "אהל משה".
לקריאה נוספת

ירון בלסלב, העשור הראשון להתפתחות שכונות תל אביב, שמעבר לירקון, 1958–1947, בתוך עיונים בתקומת ישראל, כרך 23, 2013, בהוצאת מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
הערות שוליים

↑  צליחת הירקון באתר חברת גני יהושע, סקר טבע עירוני – תל אביב-יפו, אתר 33, תל נריה
↑  במערב, תל א-רקיה - בסיס המודיעין (לשעבר) על רכס הכורכר מעל חוף תל ברוך, דרך תל קסילה, שייח' מוניס, שכונת גבעת הפרחים בנאות אפקה ב', עבור בח'ירבת הדרה ועד תל אל מוחמאר (תל קנה), במזרח
↑  יד המעביר, דבר, 24 בנובמבר 1947
↑  יומן העיריה, ידיעות עיריית תל אביב, 16 בנובמבר 1947
↑  י. אבי-יגאל, רמת גן - התעסוקה בשגשוגה, הצופה, 25 ביוני 1950 - "עומדים לבנות את השיכון של חברי דן - 500 יחידות"
עבודות שיכון גדולות, חרות, 9 ביולי 1950
↑  מבנה מסחרי בשיכון דן נרכש למגורים, TheMarker, יולי 2013.
↑  דני רכט, קולנוע מור / בית תעש מור, באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה"
↑  שכונות רובע צפון מזרח, באתר עיריית תל אביב-יפו
Stairway to Heaven

| --- | --- |

 שיר בביצוע לד זפלין
 מתוך האלבום Led Zeppelin IV
 יצא לאור:  8 בנובמבר 1971
 תאריך הקלטה:  דצמבר 1970 - מרץ 1971
 מקום הקלטה:  אולפני סרם וסט 
 סוגה:  פולק רוק, רוק כבד, רוק מתקדם
 שפה:  אנגלית 
 אורך:  8:02
 חברת תקליטים:  אטלנטיק
 כתיבה:  ג'ימי פייג', רוברט פלאנט
 לחן:  ג'ימי פייג', רוברט פלאנט 
 הפקה:  ג'ימי פייג'
 
"Stairway to Heaven" (בעברית: "מדרגות לגן עדן") הוא שיר של להקת הרוק הבריטית לד זפלין. השיר לא יצא מעולם כסינגל, ועם זאת הפך לאחד השירים המוכרים ביותר של הלהקה בפרט ושל הרוק בכלל.
את השיר כתב סולן הלהקה רוברט פלאנט והלחין גיטריסט הלהקה ג'ימי פייג'. הוא הוקלט בשנים 1971-1970 ויצא בשנת 1971 כחלק מהאלבום הרביעי וחסר השם של הלהקה.
לשיר התחלה שקטה והמשך אקוסטי, שלאחריו הופך השיר לרועש יותר, בסגנון הארד רוק. השניות האחרונות של השיר שקטות, כך שהוא מסתיים באותה נימה בה החל. אורכו של השיר 8:02 דקות, משך זמן הנחשב לארוך עבור שיר רוק.
לשיר נקשר מסתורין, הן בגלל המילים המורכבות והן בגלל הטענה שלפיה אם משמיעים את השיר לאחור ניתן לשמוע מסרים שטניים. טענות אלו התיישבו עם הקשר בין פולחן השטן לרוק הכבד, אולם בניגוד ללהקות הבי מטאל שאכן הזכירו את השטן באופן מפורש בשיריהן, אין ב-Stairway to Heaven אזכור או רמז לשטן. חברי לד זפלין הכחישו את הטענות הקושרות את השיר לפולחן השטן.
נכון לאוגוסט 2013, הטאב של השיר, זכה לדירוג הגבוה ביותר לאורך השנים, באתר Ultimate Guitar Archive.
במאי 2014 הגישו נציגי להקת ספיריט, תביעה לבית המשפט, בטענה כי חלק של השיר לקוח מהשיר Taurus, אותו הקליטה בשלהי שנות השישים, אך תביעתם נדחתה.
הערות שוליים

↑  nrg תרבות, מדרגות לבית המשפט: תביעת ענק נגד לד זפלין, באתר nrg‏, 20 במאי 2014
↑  המושבעים הכריעו: לד זפלין לא העתיקו את "מדרגות לגן עדן", באתר כלכליסט, 23 ביוני 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1169406955  LCCN: n2007024153  MusicBrainz work: 968ee3c5-21fa-35de-88f9-bd1c300ac3ee  VIAF: 181609864   WorldCat (עם VIAF): 181609864
שי תמרי

| --- | --- |

תמרי בחפ"ק פיקוד הדרום בבסיס אום חשיבה במלחמת יום הכיפורים, אוקטובר 1973
 לידה:  1942 (בן 83 בערך) עין חרוד, פלשתינה (א"י)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 890 של הצנחנים  ראש ענף תורת לחימה במפקדת הקחצ"ר  קצין אג"ם פיקוד הדרום  מפקד חטיבת עודד  מפקד חטיבה 500  סגן רמ"ח מבצעים במטכ"ל  מפקד עוצבת עמוד האש
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים     מלחמת ההתשה     מלחמת יום הכיפורים   מבצע אנטבה     מלחמת לבנון הראשונה
 
שי תמרי (נולד בשנת 1942) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל, ושימש כמפקד עוצבת עמוד האש, חטיבת עודד וחטיבה 500.
קורות חיים

תמרי נולד בעין חרוד לצבי ומרים, ולמד במקוה ישראל. בשנת 1959 התגייס לצה"ל במסגרת גרעין של הנח"ל, והתנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח, שם עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. תמרי שימש כמפקד כיתה ויצא לקורס קציני חי"ר. לאחר קורס קצינים אותו סיים בהצטיינות, שירת במגוון תפקידי פיקוד בחטיבת הצנחנים, ובהם מפקד מחלקה ומפקד פלוגה. במלחמת ששת הימים שימש כקצין האג"ם של החטיבה. לאחר מכן פיקד על כוח הצנחנים ב"מבצע רוצץ". במלחמת ההתשה לחם כמפקד גדוד 890 של הצנחנים. בתפקידו הבא שימש כראש ענף תורת לחימה במפקדת הקחצ"ר.
במלחמת יום הכיפורים שימש כקצין אג"ם של פיקוד הדרום והיה ממתכנני מבצע אבירי לב. לאחר מכן שימש כמפקד חטיבת עודד והשתתף בלחימה כנגד המחבלים שביצעו את הפיגוע בנהריה. לאחר מכן פיקד על חטיבה 500 ושימש סגן רמ"ח מבצעים במטכ"ל. בתפקידו זה היה מעורב בתכנון מבצע אנטבה, ואף שהה בחפ"ק המטכ"לי האווירי שטס מעל לשדה התעופה באנטבה. בשנים 1980–1982 פיקד על עוצבת עמוד האש. תמרי השתחרר מצה"ל בדרגת תא"ל.
כיהן כמנכ"ל החברה לפיתוח קיסריה, יו"ר מקוה ישראל וחבר דירקטוריון התעשייה הצבאית.
לשי תמרי שני אחים אשר גם הם הגיעו לתפקידים בכירים בצה"ל: תת-אלוף דב תמרי והאלוף נחמיה תמרי, שנהרג בינואר 1994 בעת ששימש כמפקד פיקוד המרכז, בהתרסקות מסוק סייפן של חיל האוויר, סמוך למפקדת הפיקוד. בשנת 2011 נהרג בנו, רוכב אופניים בתאונת דרכים.