stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מסעדה
נגישות

כמו כל בית עסק ומבנה ציבור אחר, החוקים במדינות מערביות רבות דורשים ממסעדות להיות נגישות לנכים. אולם, בהנגשה של מסעדה ישנם דגשים מיוחדים. עמותות שונות בודקות את נגישות המסעדות ומדרגות מסעדות על פי נגישות זו. בישראל לבדה פועלות לפחות שתי תוכניות דירוג כאלה, זו של נגישות ישראל וזו של מעגלי צדק. דוגמאות לפרמטרים בדירוג זה: חניית נכים, היכולת להיכנס למסעדה בכיסא גלגלים, שירותי נכים ותפריט בכתב ברייל.
תקנות

בארצות רבות מסעדות נתונות לאסדרה בתחומים של בטיחות מזון כשמירה על היגיינה נאותה ותנאי תברואה וניקיון במסעדות. כחלק מתקנות אלו, נקבעו הגדרות שונות לבישול והתעסקות עם בשר טחון על מנת למנוע התפרצות של זיהומים מחיידקי אי קולי. ההפרות הנפוצות ביותר של תקנות מסוגים שונים לגבי מסעדות הן אלו הקשורות לאחסון של מזון קר בתנאי טמפרטורה מתאימים, ניקיון של ציוד המטבח, שטיפת ידיים של העובדים ותהליכי סילוק נאותים של כימיקליים מזיקים. ישנם צעדים פשוטים שניתן לנקוט כדי לוודא את שיפור תנאי התברואה וההיגיינה במסעדות. מאחר שחיידקים מחוללי מחלות יכולים לעבור בקלות יחסית דרך מגע, התקנות כוללות ניקיון קבוע של שולחנות, ידיות של דלתות ותפריטים
בהתאם למנהגים המקומיים, החוקים והממסד, יש מקומות בהם חלק מהמסעדות מגישות משקאות אלכוהוליים בעוד האחרות לא מורשות להגיש אותם. בארצות מסוימות בעולם נאסר על מסעדות להגיש משקאות אלכוהוליים ללקוחות שלא מזמינים אוכל מתפריט המקום. מכירה כזו של משקאות בלבד מוגדרת מותרת עבור ברים ופאבים, שם אמור להיות פקוח הדוק יותר בעניין. ישנם מקומות שונים בהם נפוצות מסעדות המגישות מזון והאורחים יכולים להביא איתם את המשקאות האלכוהוליים שירצו לשתות. בחלק מהמקומות הרישיון למכירת האלכוהול של מסעדות כולל בירה בלבד, או בירה ויין.
ראו גם

מטבח מוסדי
חדר אוכל
מזנון (חנות)
גורמה
קונדיטוריה
מסעדות בישראל
הערות שוליים

↑  עדלי סטוק, "כשפיקאסו פגש את נוגוצ'י", שיעור בקורס באסכולות, האוניברסיטה הפתוחה, נובמבר 2022
↑  Roos, Dave (18 במאי 2020). "When Did People Start Eating in Restaurants?". History.com. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Diet related to killer diseases : hearings before the Select Committee on Nutrition and Human Needs of the United States Senate
1 2  מאת מיכל לויט, הסיבה שבגללה המסעדות יתחילו להעלם מהנוף בעתיד הקרוב, באתר השולחן, ‏2018-12-31
↑   רונית ורד, עולם המסעדנות כבר ספג זעזועים רבים. האם המגפה תהיה המכה האחרונה?, באתר הארץ, 15 באפריל 2020
↑  נגישות מסעדות בצפון ישראל באתר נגישות ישראל
↑  Sibel Roller, Essential Microbiology and Hygiene for Food Professionals, CRC Press, 2012-04-27, ISBN 978-1-4441-2149-0
↑  Danny May, Andy Sharpe, Inc ebrary, The only wine book you'll ever need [electronic resource], Avon, MA : Adams Media, 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533915905171  BnF: cb11932762f (data)  GND: 4049594-2  LCCN: sh85113249  NARA: 10662836  NKC: ph116043 
מסעדה בניו יורק, המופיעה גם בסדרת הטלוויזיה "סיינפלד"
סמואל ג'ונסטון

סמואל ג'ונסטון (באנגלית: Samuel Johnston;‏ 15 בדצמבר 1733 – 17 באוגוסט 1816) היה בעל מטעים אמריקאי, עורך דין, גרנד מאסטר של הבונים החופשיים, בעל עבדים, ומדינאי ממחוז צ'ואן, קרוליינה הצפונית. הוא ייצג את קרוליינה הצפונית גם בקונגרס הקונטיננטלי וגם בסנאט של ארצות הברית, והוא היה מושל קרוליינה הצפונית השישי.
ביוגרפיה > ראשית חייו וקריירה מוקדמת

ג'ונסטון נולד ב-15 בדצמבר 1733 בדנדי, סקוטלנד בממלכת בריטניה הגדולה, אך הגיע לאמריקה כאשר אביו, סמואל האב, עבר למחוז אונסלאו, פרובינציית קרוליינה הצפונית, ב-1736. סמואל האב הפך למודד כללי של המושבה שבה אחיו, גבריאל ג'ונסטון, היה המושל. סמואל הצעיר התחנך בניו אינגלנד, ולאחר מכן למד משפטים בקרוליינה. הוא עבר למחוז צ'ואן והקים מטע המכונה הייז ליד אדנטון.
ג'ונסטון התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין באדנטון. בשנת 1759, הוא נבחר לבית הנבחרים של פרובינציית קרוליינה הצפונית וכיהן בגוף זה עד שבוטל ב-1775 במהלך המהפכה האמריקאית. במהלך התקוממות הרגולטורים של קרוליינה הצפונית בדצמבר 1770, הוא הציג את הצעת החוק נגד הרגולטורים שהועברה מאוחר יותר כחוק המהומות של ג'ונסטון בתגובה למהומות הילסבורו בספטמבר 1770 ולדיווחים מאוחרים יותר על צעדת הרגולטורים המתוכננת לבירת המחוז, ניו ברן, מה שבסופו של דבר לא התרחש. המעבר של חוק המהומות של ג'ונסטון ואחרים הביאו להרחבה משמעותית עוד יותר של תנועת הרגולטורים ואילץ את המושל המלכותי טריון להזעיק את המיליציה הפרובינציאלית, שהגיעה לשיאה בקרב על אלמנס ב-16 במאי 1771. כתומך נלהב בעצמאות, הוא גם נבחר כציר לארבעת הקונגרסים המחוזיים הראשונים וניהל את הקונגרס השלישי והרביעי ב-1775 וב-1776. לאחר שהמושל המלכותי ג'וזיה מרטין התפטר ב-1775, הוא היה הפקיד הבכיר ביותר במדינה עד שריצ'רד קאסוול נבחר לנשיא הקונגרס המחוזי החמישי.
ג'ונסטון מצוטט לעיתים קרובות כמי שכיהן בסנאט של קרוליינה הצפונית ב-1779, אבל זה לא אושר בכתבי העת של הסנאט. אולי הוא נבחר, אבל הוא בהחלט לא השתתף. במילותיו של ג'ונסטון עצמו, לאחר 1777, "... לא היה שום קשר לעסקים ציבוריים..." במהלך המהפכה. תחת ממשלת המדינה החדשה, ג'ונסטון נבחר לסנאט בקרוליינה הצפונית ב-1783 וב-1784.
ג'ונסון היה הגרנד מאסטר הראשון של הבונים החופשיים של מדינת קרוליינה הצפונית, ונבחר לתפקידו ב-11 בדצמבר 1787 כדי להחיות את פעילויות הבונים החופשיים שהופסקו לאחר הפרידה מאנגליה. היה רק סגן גרנד מאסטר עד שהוא נבחר לגרנד מאסטר. הוא ייבחר שוב לגרנד מאסטר בשנים 1789–1791.
ביוגרפיה > בחירה לנשיא

קרוליינה הצפונית שלחה את ג'ונסטון כציר לקונגרס הקונטיננטלי בשנים 1780 ו-1781. ג'ונסטון נבחר לנשיא הקונגרס הקונטיננטלי שנאסף על פי תקנון הקונפדרציה, אך הוא סירב לתפקיד. זה דווח ב-10 ביולי 1781:
מר [סמואל] ג'ונסטון סירב לקבל את כהונת הנשיא, והציע סיבות משביעות רצון, המשיך הבית לבחירות נוספות; ותומאס מקיין נבחר לתפקיד.
ביוגרפיה > קריירה מאוחרת ומותו

ג'ונסטון כיהן כמושל קרוליינה הצפונית בין השנים 1787 ל-1789. הוא עמד בראש שתי הועידות שנקראו לאשרר את החוקה האמריקאית. הוועידות ב-1788 דחו את החוקה למרות תמיכתו החזקה של ג'ונסטון. הוא כינס ועידה נוספת ב-1789, שהחליטה על אשרור. לאחר מכן התפטר ג'ונסטון מתפקיד המושל כדי להפוך לאחד משני הסנאטורים הראשונים של המדינה לצד בנג'מין הוקינס, וכיהן בין השנים 1789 ל-1793. בשנת 1800 הוא מונה לשופט בבית המשפט העליון של קרוליינה הצפונית, תפקיד בו כיהן עד פרישתו ב-1803.
ג'ונסטון מת ב-17 באוגוסט 1816 בביתו, מטעי הייז, ליד אדנטון, במחוז צ'ואן; הוא רכש את הבית מדייוויד ריוסט בשנת 1765 וחי שם עד 1793 כאשר עבר להרמיטאז', מטע במחוז מרטין.  מפקד האוכלוסין של 1790 מראה שהוא שיעבד 96 אנשים במטעי הייז. בשנת 1816 הוא נקבר במגרש הקבורה של ג'ונסטון שם. בית המטעים הוא בבעלות פרטית אך הוגדר כנקודת ציון היסטורית לאומית בשנת 1973. הוא נמצא כעת בתוך אדנטון, אבל הבית הנוכחי הושלם על ידי בנו, ג'יימס קת'קארט ג'ונסטון, שנה לאחר מותו של סמואל.
מורשת

אוסף הספרים של סמואל ג'ונסטון, אותו הוריש לבנו ג'יימס, נשמר בשכפול בקנה מידה מלא של הספרייה של מטעי הייז באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל. החדר ההיסטורי בצורת מתומן מוצג בתערוכה קבועה בגלריית אוסף קרוליינה הצפונית בספריית וילסון.
הערות שוליים

1 2  Bair, Anna Withers (1988). "Samuel Johnston". NCPedia.
↑  Connor, Robert (ed.). "A Manual of North Carolina Issued by the North Carolina Historical Commission for the Use of Members of the General Assembly Session 1913". University of North Carolina at Chapel Hill. נבדק ב-4 בנובמבר 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Lewis, J.D. "Royal Colony of North Carolina, 27th House of Burgesses". Carolana.com. נבדק ב-24 באוקטובר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Samuel Johnston to William McCormick, August 1: 1783 Audit Office 13/121/5
↑  "Johnston, Samuel | NCpedia".
↑  "Hayes Plantation, Chowan County".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010649538205171  GND: 1180999185  LCCN: nr92034248  SNAC: w6wr0w5g  US Congress: J000198  VIAF: 4796568   WorldCat (עם VIAF): 4796568
דייוויד בירדי מיטשל

דייוויד בירדי מיטשל (באנגלית: David Brydie Mitchell;‏ 22 באוקטובר 1766 –  22 באפריל 1837) היה פוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-27 בשנים 1809–1813 ובשנים 1815–1817.
מיטשל נולד בסקוטלנד, ובגיל 24 היגר לג'ורג'יה. הוא נבחר כראש עיריית סוואנה ומונה כתובע הכללי של המדינה. הוא כיהן שלוש תקופות כהונה באספה הכללית של ג'ורג'יה, שתיים בבית הנבחרים של ג'ורג'יה, ואחת בסנאט המדינתי.
ב-1817 התפטר מיטשל מכהונתו כמושל כדי לקבל על עצמו את מינויו על ידי הנשיא ג'יימס מונרו כנציג ממשלת ארצות הברית לאינדיאנים מאומת המוסקוגי באדמותיהם שבשטחים בהן משתרעות כיום ג'ורג'יה ואלבמה. כהונתו בתפקיד זה באה לאחר יותר משני עשורים בהם כיהן בו בנג'מין הוקינס. ב-1820 הוא נשפט על מעורבות בהברחת עבדים מפלורידה הספרדית. ב-1821 הוא הוחלף על ידי הנשיא מונרו שמינה לתפקיד את ג'ון קרול.
ראשית חייו

דייוויד בירדי מיטשל נולד במיות'יל (Muthill) שבסקוטלנד. כבחור צעיר הוא ירש אדמה בג'ורג'יה מדודו המנוח. ב-1782, לאחר מלחמת העצמאות של ארצות הברית הוא עבר לסוואנה שבג'ורג'יה כדי לקבל אותה. כמי שהתלהב בנוגע לארץ החדשה, למד מיטשל משפטים בקריאה עצמית בהדרכת עורכי דין והתקבל ללשכת עורכי הדין. הוא נבחר למשרת ראש עיריית סוואנה, תפקיד בו הוא כיהן בשנים 1801–1802, ויצר קשרים ברחבי המדינה.
ב-1792 נשא מיטשל לאישה את ג'יין מילס, ולשניים נולדו שישה ילדים.
קריירה פוליטית

מיטשל מונה כתובע הכללי של ג'ורג'יה, ושימש בתפקיד בשנים 1796–1806. הוא עבר להתגורר באחוזת המטעים מאונט נבו, שליד בירת המדינה, מילידג'וויל. הוא כיהן שלוש תקופות כהונה באספה הכללית של ג'ורג'יה, שתיים מתוכן כחבר בית הנבחרים של ג'ורג'יה, ותקופת כהונה שלישית ולא רצופה בסנאט המדינתי.
מיטשל נבחר פעמיים למשרת מושל ג'ורג'יה, וכיהן בו בשנים 1809–1813 ופעם שנייה בשנים 1815–1817.
הוא התפטר מתפקידו כמושל כדי לקבל על עצמו את המינוי של הנשיא ג'יימס מונרו כנציג ממשלת ארצות הברית לאינדיאנים מאומת המוסקוגי. אחת מתחומי האחריות שלו במסגרת תפקיד זה היה ניהול המשא והמתן על ההסכם שנחתם ב-1818, שעל פיו ויתרו אנשי המוסקוגי על קרקעות לטובת ארצות הברית. ב-1820 הואשם מיטשל בהברחת עבדים לטריטוריית המוסקוגי ולטריטוריה של ארצות הברית, תוך הפרה של החוק נגד יבוא עבדים (Act Prohibiting Importation of Slaves) מ-1808. בעוד שאחריותו הישירה לכך נותר שנויה במחלוקת, התיר מיטשל לאלו שהיו מעורבים בפעילות בלתי חוקית זו לקבל מקלט עבור אלו שהם לכדו בסוכנות שהוא פיקח עליה לאורך נהר פלינט. הפרשה הובילה לחקירה מרכזית ולפיטוריו מתפקידו על ידי הנשיא מונרו ב-1821. ב-1828 מונה מיטשל במחוז בולדווין. מטעם מחוז זה הוא נבחר לסנאט של ג'ורג'יה ב--1836
מותו והנצחתו

דייוויד בירדי מיטשל נפטר באחוזת מאונט נבו, ביתו במילדג'וויל, ב-22 באפריל 1837. הוא נטמן בבית הקברות ממורי היל שבעיר.
העיירה פורט מיטשל שבאלבמה, נבנתה על ידי המיליציה של ג'ורג'יה ב-1813 על אדמה שהוא תרם, ונקראה על שמו. פורט מיטשל שבפלורידה קרויה גם היא על שמו, ומינואר ועד מאי 1814 היא הייתה בירת רפובליקת מזרח פלורידה (Republic of East Florida).
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, p. 285.
הערות שוליים

↑  Fair, John D. (2015). "Governor David B. Mitchell and the "Black Birds" Slave Smuggling Scandal". Georgia Historical Quarterly. 99 (4).
↑  Behind the Names: Part 1, U.S. Department of Veteran Affairs website Archived February 13, 2006, at the Wayback Machine
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1193456312  LCCN: n96112334  VIAF: 31269369   WorldCat (עם VIAF): 31269369
כפר ילדים ונוער אהבה

| --- | --- |


חדר האוכל ההיסטורי בכפר הנוער אשר שופץ והפך למרכז תרבות
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°49′19″N 35°04′59″E﻿ / ﻿32.822083°N 35.083112°E﻿ / 32.822083; 35.083112
 ahava-v.org.il
 he
 
לוחית זיכרון לבית הילדים "אהבה" בברלין
בכפר הילדים ונוער אהבה
כפר ילדים ונוער "אהבה" הוא כפר נוער הנמצא בכפר ביאליק הסמוך לקריית ביאליק, ומופעל על ידי "כפר ילדים ונוער אהבה אגודה לטובת הכלל (ע"ר)".
הילדים השוהים ב"אהבה" הם בגילאים 6–18, ילדים אלו הוצאו ממשפחותיהם בגלל סיכון וחוויות טראומטיות קשות.
הכפר כולל פנימיית ילדים, בית ספר לחינוך מיוחד, פנימיית יום לילדים מהקהילה הקרובה ובית חם לבוגרי המקום מעל גיל 18.
היסטוריה

בשנת 1914 הקימו מספר נשים ציוניות בית תמחוי עבור ילדים יהודים טעוני טיפוח בברלין, בכתובת Auguststrasse 14-16. לאחר שנתיים התוכנית התרחבה, והמקום החל לשמש גם כמקלט עבור ילדים יהודים. החל מ-1922 המקום הפך להיות פנימייה לילדים ונקבע השם "בית אהבה". גברת ביאטה (בְּאַטָה) ברגר מונתה למנהלת המקום.
בשנת 1924 הגיעה ברגר לישראל, ורכשה 12 דונם בעמק זבולון. אך רק לאחר עשר שנים הגיעו קבוצות ראשונות של ילדים וצוות מגרמניה לישראל, והתגוררו בדירות זמניות בחיפה עד לבניית מבני מוסד "אהבה" בכפר ביאליק בשנת 1935.
ב-1940 נפטרה ברגר ובמקומה התמנה יוסף ישובי למנהל הכפר. תחת ניהולו אוכלוסיית הכפר גדלה ל-180 ילדים בשנת 1945. משנת 1948 ועד 1960 הכפר התרחב, ילדים ונוער הצטרפו לכפר דרך ארגון עליית הנוער. בשנת 1956, לאחר פרישתו של המנהל ישובי לגמלאות, החליפה אותו בתפקיד סגניתו, הני אולמן.
החל משנת 1960 הכפר הפך להיות פנימייה לילדים בסיכון גבוה, ילדים שהוצאו מהבית בגלל בעיות סוציואקונומיות קשות או מקרי סעד שונים.
בשנת 1991 הכפר שינה את שיטת קבוצות הגיל לעבודה בשיטת משפחתונים. בשיטה הזו, זוגות נשואים חיים בכפר עם ילדיהם הביולוגיים ומגדלים עוד 13 ילדי פנימייה. כמו כן, בתקופה זו נהרסו מבני הכפר הישנים ונבנו בניינים חדשים לרווחת ילדי הכפר.
בשנות האלפיים הכפר המשיך להתרחב והוקמו בו פנימיות יום טיפוליות ו"פרויקט 18+" לבוגרי הכפר ללא תמיכה משפחתית. כמו כן, בתקופה זו נהרס בית האוכל המיתולוגי של הכפר ונבנה במקומו אולם כנסים חדש ומתקדם.
החל משנת 2008 הכפר מפעיל מרכז חירום לילדים ונוער בסיכון באזור הצפון, מנהל המוסד הוא יואב אפלבוים. בעבר ניהלה את מוסד אהבה, עפרה מאירסון, רעייתו של רפאל איתן ואמה של עורכת ערבי הזמר גליה צור.
אוכלוסיית הילדים

כפר הנוער אהבה השתנה יחד עם החברה הישראלית במהלך השנים. עם היווסדו, ב-1914 בברלין, נתן מחסה לילדים יהודים יתומים. עם העברתו לארץ ישראל, ב-1935, עבר לנווה שאנן בחיפה והחל לקלוט במסגרת עליית הנוער ילדים שעלו מגרמניה. בשנת 1936 עבר למבנה הקבע בכפר ביאליק. במהלך השנים שינה יעודו לקליטת ילדים ממשפחות נפגעי המלחמות השונות. מ-1960 מטפל הכפר בילדים המגיעים משכבות מצוקה בישראל. ילדים שחוו עוני חמור, מקרי סעד שונים או ילדים ממשפחות מפורקות. חלקם אף סובלים מפגיעות רגשיות, המשפיעות על תפקודם החברתי והלימודי.
כפר הנוער אהבה מטפל רק בילדים המופנים על ידי עובדים סוציאליים (באמצעות השרות לילד ונוער במשרד הרווחה), בגילאים 6–18. גיל הקליטה הוא 6–12.
מאתיים ילדי הכפר גרים ב-15 דירות. בכל דירה מתגוררים הילדים עם משפחה ביולוגית שאמורה לספק להם בית חם בשילוב סמכות וגבולות.
התוכנית החינוכית

ב"אהבה" ישנו מרכז טיפולי נרחב הכולל: עובדים סוציאליים, פסיכולוגים, פסיכיאטר, מטפלים באמנויות בתחומים שונים (אמנות פלסטית, דרמה, מוזיקה, תנועה, וביבליותרפיה) ומטפלים בעזרת בעלי חיים.
המערכת הלימודית בבית ספר לחינוך מיוחד במקום מעודדת את הילדים לסיים שתים עשרה שנות לימוד. חלק מהילדים אשר שוהים במקום יוצאים ללמוד בבתי ספר רגילים כבר מגיל צעיר ואף משלימים את הבגרויות במלואן.
קיים מרכז פעילות חברתית שמאפשר לילדים לפתח כישורים מיוחדים כמו ספורט, שירה, אמנות ועוד.
הערות שוליים

↑  אהבה לבנינו החדש, דבר, 13 במאי 1936
ילדי בית הילדים אהבה בברלין מתחפשים לכבוד פורים 1933
לין רדגרייב

| --- | --- |
לין רדגרייב בפסטיבל הסרטים בטורונטו, 2009
לין רדגרייב בפסטיבל הסרטים בטורונטו, 2009
 לידה:  8 במרץ 1943 מרילבון, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  2 במאי 2010 (בגיל 67) קנט, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Saint Peter's Episcopal Cemetery 
 מדינה:  ארצות הברית, הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  1962–2009 (כ־47 שנים) 
 מקום לימודים:  בית הספר המרכזי לנאום ודרמה בלונדון  בית הספר קווינס גייט 
 בן או בת זוג:  ג'ון קלארק (2 באפריל 1967–2000) 
 צאצאים:  Benjamin B. Clark, Kelly Anne Clark, Annabel Lucy Clark 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע (1999)  פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי (1967)  קצינה במסדר האימפריה הבריטית 
 http://www.redgrave.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
לין רייצ'ל רדגרייב (באנגלית: Lynn Rachel Redgrave; ‏8 במרץ 1943 - 2 במאי 2010) הייתה שחקנית אנגלייה זוכת שני פרסי גלובוס הזהב, הייתה מועמדת לפרסי אוסקר, אמי, גראמי וטוני.
ביוגרפיה

לין נולדה בלונדון, לשחקן הקולנוע סר מייקל רדגרייב ושחקנית הקולנוע רייצ'ל קמפסון. רדגרייב הייתה אחותה של השחקנית ונסה רדגרייב, גם אחיה קורין היה שחקן קולנוע. רדגרייב הייתה דודתן של שחקניות הקולנוע נטשה ריצ'רדסון וג'ואלי ריצ'רדסון.
בשנת 1967 נישאה רדגרייב לשחקן, במאי והמפיק האנגלי ג'ון קלארק, לזוג נולדו שלושה ילדים. בשנת 2000 הזוג התגרש, לאחר שנודע כי קלרק הוליד ילד מחוץ לנישואיו, עם עוזרתו האישית. בשנת 2001 צורפה רדגרייב ל"מסדר האימפריה הבריטית".
קריירת משחק

לאחר שלמדה משחק ב"בית ספר המרכזי לדרמה" שבחסות "אוניברסיטת לונדון" הופיעה רדגרייב לראשונה בשנת 1962 במחזה "חלום ליל קיץ". בשנה שלאחר מכן הופיעה רדגרייב בסרטה הראשון, בתפקיד קטן בקומדיית ההרפתקאות "טום ג'ונס". בעקבות יכולת המשחק המרשימה שלה הוזמנה רדגרייב להופיע בתיאטרון המלכותי הלאומי במחזות בבימוים של לורנס אוליבייה פרנקו זפירלי ונואל קאוורד, הופעתה הזכורה ביותר הייתה במחזה הקומי השייקספירי "מהומה רבה על לא דבר".
בשנת 1966 הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה הראשי בדרמה הקומית "נערה ושמה ג'ורג'י", רדגרייב התמודדה על הפרס היוקרתי ביחד עם אחותה ונסה רדגרייב, זו הייתה הפעם השנייה בה התמודדו שתי אחיות על אותו הפרס (ב-1941 היו צמד אחיות נוספות, ג'ואן פונטיין ואוליביה דה האווילנד, מועמדות לפרס באותה קטגוריה כמו האחיות רדגרייב). על משחקה בסרט זכתה רדגרייב בפרס גלובוס הזהב.
בשנת 1998 הופיעה בדרמה הביוגרפית "אלים ומפלצות" בה גילמה רדגרייב את דמותה של האנה עוזרת הבית והמטפלת הצמודה המתמודדת עם השגעונות של ג'נטלמן בריטי מבוגר, חובב אומנות, ובמאי סרטי האימה ג'יימס וייל (איאן מקלן), ובמיוחד עם הרומן החדש שלו עם הגנן החסון, קלייטון בון (ברנדן פרייז'ר). על משחקה המרשים בסרט קיבלה רדגרייב את פרס גלובוס הזהב השני שלה. בקיץ של אותה שנה עלתה סדרת הסיטקום האמריקאית "הבוקר שאחרי" ברשת שואוטיים, בכיכובה של שרילין פן כבילי פרנק ורדגרייב בגילומה של טרודי פרנק, אמה של בילי. הסדרה רצה במשך שלוש עונות עד סיומה ב-2001.
ב-2002 הופיעה רדגרייב במותחן הפסיכולוגי של דייוויד קרוננברג "ספיידר" בתפקיד גברת וילקינסון בעלת מוסד בו מאושפז דניס "ספיידר" קלג (רייף פיינס), כמו כן דיבבה רדגרייב בסרט האנימציה "הטורנברים הפרועים" את דמותה של קורדליה ג'סמין מקגולד טורנבארי.
ב-2 במאי 2010 נפטרה, בגיל 67, לאחר מאבק בן 7 שנים בסרטן השד.
פילמוגרפיה נבחרת

לירות על מנת להרוג (1960) - ללא קרדיט
טום ג'ונס (1963)
ילדה עם עיניים ירוקות (1964)
נערה ושמה ג'ורג'י (1966)
הרומן הקטלני (1966) The Deadly Affair
זמנים משוגעים (1967) Smashing Time
Last of the Mobile Hot Shots‏ (1970)
כל מה שרצית לדעת על מין (ולא העזת לשאול) (1972)
הבריאות הארצית (1973)
הפרוצה העליזה (1975)
האוטובוס הגדול (1976)
החזרה הבייתה של מורגן סטיוארט (1987)
ניצוצות (1996)
אלים ומפלצות (1998)
כשהמין היפה שובת (1998)
עונה בשביל חלומות (1999)
הדבר הטוב הבא (2000)
איך להרוג את הכלב של השכן (2000)
לעומק (2000)
האריה מארץ עוץ (2000) - דיבוב
קו הקופים (2001)
ספיידר (2002)
אהבה ללא תנאים (2002)
הטורנברים הפרועים (2002)
עמי ותמי (2002)
פיטר פן (2003)
קינסי (2004)
הרוזנת הלבנה (2005)
מועדון הקריאה של ג'יין אוסטן (2007)
וידויים של שופוהוליק (2009)
הכלב שלי טוליפ (2009) - דיבוב
פילמוגרפיה נבחרת > טלוויזיה

רצח במשיכת קולמוס (1984)
מרק עוף (1989)
The Great American Sex Scandal‏ (1990) - סרט טלוויזיה של ABC
הבוקר שאחרי (2001-1998)
אלואיז: סדרת האנימציה (2006) - דיבוב
עקרות בית נואשות (2007)
חוק וסדר: כוונה פלילית (2009)
בטי (2009)
מה יקרה אם אמות מחר בבוקר

| --- | --- |
עטיפת הספר
עטיפת הספר
 מידע כללי
 מאת:  יפעת ארליך 
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  ביוגרפיה 
 נושא:  דפנה מאיר 
 הוצאה
 הוצאה:  ידיעות ספרים 
 תאריך הוצאה:  2017 
 מספר עמודים:  205 
 עורך:  ענת שינקמן בן זאב
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  978-965-564-373-2
 הספרייה הלאומית:  003980932
 
מה יקרה אם אמות מחר בבוקר: סיפור חייה של דפנה מאיר הוא ספר ביוגרפי שנכתב על ידי יפעת ארליך, על חייה של דפנה מאיר, אחות שנרצחה על ידי מחבל פלסטיני בביתה שבעתניאל ב-2016. בספר משולבים טקסטים שכתבה מאיר. הספר נערך על ידי ענת שינקמן בן זאב ויצא לאור בשנת 2017 בהוצאת ידיעות ספרים.
עשרת אלפים עותקים של הספר נמכרו בחודש הראשון לפרסומו. כבר בשבוע הראשון להוצאתו כיכב הספר בראש רשימת רבי המכר של צומת ספרים וסטימצקי.
פחות משנה לאחר צאתו זכה הספר לתעודת "ספר פלטינה" מטעם התאחדות הוצאות ספרים בישראל, לציון מכירת 40 אלף עותקים.
תוכן הספר

הספר מתאר את סיפור חייה של דפנה מאיר. בתוך הביוגרפיה המספרת את סיפור ילדותה הקשה, אהבתה לנתן מאיר, ולקיחת ילדי אומנה, משולבים כתבים רבים מפרי עטה של דפנה על עצמה ואל אחרים, שאספה וערכה ארליך.
הפרק הראשון של הספר הנקרא "דפנתן" מתאר את סיפור אהבתם של דפנה ונתן מאיר שהחל במוצב על גבול לבנון.
הפרק השני מספר את סיפורו של אביה של דפנה, ניצול השואה. בפרק מובאים מסמכים שכתב כנער ניצול השואה. במהלך המחקר על הספר התגלה מידע שלא היה ידוע עליו קודם לבני המשפחה.
הפרק השלישי מתאר את חייה של דפנה כילדה בלי בית, בפנימיה ב"אחוזת שרה" בבני ברק ובחברת הנוער בקיבוץ טירת צבי.
הפרק הרביעי "אמא מספר אחת בגלקסיה", עוסק בלידות הקשות שעברו על דפנה, באימהות המיוחדת שלה, ובקשיים שבלקיחת שני ילדים באומנה.
פרק נוסף, "אחותכם", עוסק בדילמות של דפנה כאחות, תחילה במוסד לחולי נפש, אחר כך במרפאה ביישוב טנא עומרים, ובהמשך במחלקה הנוירו-כירורגית בבית החולים סורוקה בבאר שבע.
הפרק "אישה עם ביציות" מתאר את פעילותה בתחום הפריון והמיניות בחברה הדתית. בפרק זה מובאת התכתבות חריפה שניהלה מאיר עם גורמים תורניים בנושא שבעה נקיים לנשים הסובלות מעקרות הלכתית שהפתרונות הרפואיים והאלטרנטיביים הקיימים אינם הולמים לבעייתן.
הפרק האחרון מתאר את ימיה האחרונים, ואת מותה הטרגי בבית, מול עיניהם של בתה הגדולה ואחד הילדים שגידלה באומנה.
התקבלות הספר וביקורות

הספר זכה לביקורות טובות ברובן ממבקרי הספרות, אך קיבל גם ביקורות שליליות. ביקורת יוצאת דופן שעוררה סערה בפייסבוק של הכותבת, היא זו שנכתבה ב"הארץ" על ידי טלילה ציפר. לטענת הכותבת היא פנתה לעורך עיתון "הארץ", עמוס שוקן, וטענה כי לספר מגיע סיקור בעיתון, עקב כך שהוא נמצא בראש טבלת רבי המכר שלו במשך תקופה ארוכה. לאחר פרסום הביקורת השלילית, שעסקה בעיקר בקטע שכתבה מאיר ועוסק בהטרדות מיניות ובמקרי אונס וביחס אליהם, שלטענת כותבת הביקורת דבריה של מאיר בנושא שפורסמו בספר גרמו לכך ש”עדיף היה לטובת הקורא והגיבורה ש(הספר) לא היה רואה אור”, הגיבה ארליך בכך שפרסמה בדף הפייסבוק שלה עדות של נפגעת תקיפה מינית שבה תמכה מאיר. מספר ימים לאחר מכן פרסמה בכל סרלואי ב"הארץ" ביקורת-תגובה לזו של ציפר.
התקבלות הספר וביקורות > אופן כתיבת הספר והביקורת עליו

לצורך כתיבת הספר קיבלה ארליך את הסיסמה לאימייל האישי של דפנה, וקראה התכתבויות אישיות של מאיר עם מאות אנשים. רבות מההתכתבויות הללו צוטטו בספר. ”הוא (נתן מאיר) נתן לי את הסיסמה למייל שלה, עניין שכאמור עשה לא מעט בלגן. ואז, פשוט צללתי בים האדיר והמטורף שנקרא החיים של דפנה מאיר. או נכון יותר - ההתכתבויות של דפנה עם מאות אנשים” (מתוך דברי ארליך בריאיון למגזין "נשים" של מקור ראשון). על עניין זה נמתחה ביקורת נוקבת, שעוררה אף היא סערה ברשת. ההתכתבויות האישיות כוללות ביקורות קשות מצד דפנה, וכן מיילים אישיים המביעים מצוקה והשתפכות. נטען כי אף אם הפרסום נעשה בעילום שם, הוא עושה שיימינג לאנשים רבים, באופן שדפנה עצמה לא חשבה מעולם לעשות. כמו כן נמתחה ביקורת על עצם היחשפותה של ארליך לחומרים האישיים האלו.
בהתייחסויות שונות הבהירה ארליך כי מעולם לא נחשפה לשמות האנשים והנשים שפנו אל דפנה בשאלות אישיות דרך אתר קולך ובבלוג האישי שלה "דרך נשים". ארליך הבהירה כי הטקסטים הללו הגיעו לתיבה נפרדת שנשארה חתומה וסגורה, וכי הטקסטים הללו שהוכנסו אל הספר נלקחו מתוך מה שפרסמה דפנה בימי חייה ב"קולך" וב"דרך נשים" בעילום שמות השואלים.
הערות שוליים

↑  רשימת רבי המכר 10 בפברואר ו-17 בפברואר באתר הארץ
↑    חבצלת דמארי, מצדיעים לסופרי "ידיעות ספרים", באתר "ידיעות אחרונות", 14 בדצמבר 2017
↑  סידורים לשבת עם ליאת רגב. ליאת רגב, רשת ב, 03.02.17.
↑  קובי פינקלר, ספר: מה יקרה אם אמות מחר בבוקר, באתר ערוץ 7, 21 בפברואר 2017
↑   טלילה ציפר, הספר על חייה ומותה של דפנה מאיר הוא אנדרטה מיותרת, באתר הארץ, 15 במרץ 2017
↑   בכל סרלואי, המהפכנות של דפנה מאיר, באתר הארץ, 27 במרץ 2017
↑  אבנר שאקי, מגזין "נשים"‏, הסודות מתוך המייל של הנרצחת מעתניאל הפכו לספר מצמרר, באתר וואלה, 22 במרץ 2017
↑  שלומית ראונר, ‏ביקורת ספר: דפנה ז"ל לא הייתה מסכימה לשיימינג כזה,  באתר כיפה, 29 ביולי, 2017
↑  יפעת ארליך מגיבה: כיבדתי את רצון המשפחה ודפנה מאיר ז"ל | כיפה, באתר www.kipa.co.il
אלזה לנצ'סטר

| --- | --- |

אלזה לנצ'סטר בסרט "מריאטה השובבה", (1935)
 לידה:  28 באוקטובר 1902 לואישהאם, לונדון, אנגליה
 פטירה:  26 בדצמבר 1986 (בגיל 84) וודלנד הילס, קליפורניה, ארצות הברית
 שם לידה:  Elsa Sullivan Lanchester 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1925 
 בן או בת זוג:  צ'ארלס לוטון (1929–1962) 
 פרסים והוקרה:  פרס גלובוס הזהב
 http://elsalanchester.freeservers.com/main.htm
 פרופיל ב-IMDb
 
אלזה סאליבן לנצ'סטר (באנגלית:  Elsa Sullivan Lanchester; ‏28 באוקטובר 1902- 26 בדצמבר 1986) הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה אנגלייה זוכת פרס גלובוס הזהב ומועמדת פעמיים לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1949 על תפקידה בסרט " בוא לאורווה" ולשנת 1957 על הופעתה בסרט "עד התביעה".
ביוגרפיה

לנצ'סטר נולדה בשכונת לואישהאם שברובע לואישהאם, דרום מזרח לונדון. בתם של אדית' לנצ'סטר וג'יימס סאליבן, למדה ריקוד בפריז אצל הרקדנית איזדורה דאנקן. לאחר שחזרה לאנגליה היא לימדה בגיל צעיר מאוד ריקוד והופיעה כשחקנית חובבת במועדוני לילה. באותם מועדונים התגלתה לנצ'סטר  בין היתר על ידי המחזאי ארנולד בנט.