stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
GNOME

| --- | --- |

שולחן העבודה GNOME 43 בעברית
שולחן העבודה GNOME 43 בעברית
 מפתח:  קרן GNOME
 מחזור חיים:  3 במרץ 1999 – הווה (25 שנים)
 גרסה אחרונה:  47.2 (7 בדצמבר 2024) 
 מערכת הפעלה:  מערכות דמויות יוניקס
 נכתבה בשפות:  C,‏ C++,‏ Python,‏ JavaScript,‏ Vala
 סוג רישיון:  GPLv2+
 קוד מקור:  https://gitlab.gnome.org/GNOME 
 קטגוריה:  שולחן עבודה
 www.gnome.org
 
‏הסרטה של שולחן העבודה GNOME, גרסה 3.6
GNOME (ראשי תיבות של GNU Network Object Model Environment) היא סביבת שולחן עבודה גרפית חופשית ובקוד פתוח. הסביבה היא מיזם בינלאומי רב־לשוני שמתורגם למעלה מ־150 שפות (בהן גם עברית).
GNOME הייתה במקורה חלק ממיזם GNU והיא סביבת העבודה המקובלת ביותר במערכות לינוקס ואף נפוצה במערכות דמויות יוניקס אחרות.
סביבת העבודה מופצת תחת הרישיון הציבורי הכללי המוקטן של גנו יחד עם הספריות שלה, ואילו היישומים שלה משוחררים תחת רישיון הרישיון הציבורי הכללי של גנו.
היסטוריה

מיזם GNOME הוקם במטרה ליצור סביבת עבודה חופשית לחלוטין, מאחר ש־KDE, סביבת העבודה העיקרית אז, התבססה על ספריית Qt אשר הייתה בעלת רישיון קנייני, והיה חשש שרישיון השימוש בה לא יישאר תמיד חופשי.
כבסיס למיזם נבחרה הספרייה GTK+ (ספרייה שנוצרה עבור GIMP).
באוגוסט 1997, הכריז מיגל דה איקזה על פיתוח המיזם. גרסה משמעותית ראשונה שוחררה במרץ 1999, עם תמיכה ביותר מ־17 שפות.
בספטמבר 2012 שוחררה גרסה 3.6, הכוללת תמיכה ותרגום מובנה ל־177 שפות.
העקרונות מאחורי GNOME

מיזם GNOME שם דגש על פשטות, שימושיות, ושדברים "פשוט יעבדו" (ראו את: עקרונות KISS). שאר מטרותיו של המיזם הן:
חירות – ליצור סביבת עבודה חופשית שהקוד פתוח ויהיה תמיד זמין לעריכה תחת רישיון התכונות החופשיות.
נגישות – סביבת עבודה הניתנת לשימוש על ידי כל אחד בלי קשר ליכולת טכנית או נכות פיזית.
לוקליזציה – סביבת עבודה שזמינה בשפות רבות. כרגע GNOME מתורגמת ל־178 שפות, לרבות עברית.
פיתוח ידידותי – לכתוב בקלות תכונות שתתמזגנה עם סביבת העבודה, ולאפשר למפתחים את חופש הבחירה של שפת התוכנה.
ארגון – סביבת עבודה שתצא לאור במועדים קבועים ובצורה מאורגנת.
תמיכה – סביבת עבודה בעלת מקורות תמיכה טכנית זמינים.
העקרונות מאחורי GNOME > בחירת השם

GNOME הם ראשי תיבות של GNU Network Object Model Environment (תרגום: "סביבת מודל רשת האובייקטים של GNU"). השם התייחס למטרותיו הראשונית של המיזם, ליצור מסגרת להפצת אובייקטים הדומה ל־OLE ו־DCOM של מיקרוסופט (במקור התבסס גנום על מימוש של CORBA). השם כבר אינו משקף את הגרעין מאחורי מיזם GNOME. לפיכך, חלק מחברי המיזם שומטים את ראשי התיבות ומשנים את "GNOME" ל־"Gnome".
העקרונות מאחורי GNOME > מצבי תצוגה

לגנום מספר מצבי תצוגה:
GNOME Shell – מצב ברירת המחדל, הכולל כפתור "פעילויות", תפריט יישומים, תאריך ושעה ופרטי מצב המערכת.
GNOME Classic – מצב תצוגה מסורתי יותר הקיים החל מגרסה 3.8, וכולל תפריט התחל בסיסי, תפריט "מקומות" עבור גישה קלה יותר לסייר הקבצים, סרגל תחתון לניהול חלוניות פתוחות, כפתור להצגת שולחן העבודה וגישה לשולחנות עבודה וירטואליים.
GNOME Flashback (נקרא במקור "GNOME Fallback") – מצב תצוגה הדומה יותר לגרסאות GNOME 2.x, טרם שינוי מראה סביבת העבודה, לאלו שמעדיפים זאת. הוא כולל שורת משימות, תוספים (הקרויים gnome-applets), ומנהל חלונות (Metacity נתמך רשמית).
מיזמים נוספים

GNOME בנויה ממספר רב של מיזמים שונים. אלו הם כמה מהמיזמים העיקריים:
GTK+‎ – ערכת כלים לבניית ממשק גרפי למשתמש.
מיזם תרגום GNOME – תרגום מסמכים ויישומים לשפות שונות.
GNOME Shell – מעטפת בעלת ממשק גרפי.
קבצים (לשעבר נאוטילוס) – תכנה לניהול קבצים.
DConf – אחסון הגדרות יישום.
GVFS – מערכת קבצים וירטואלית.
LibXML – ספריית XML.
Anjuta – סביבת פיתוח משולבת עבור שפות התיכנות C ועבור C++.
GNOME Keyring – אחסון קודי ההצפנה ומידע מאובטח.
הוצאות לאור

לכל חלק המרכיב את פרויקט GNOME יש מספר גרסה ותאריך משלו.
עם זאת, המתחזקים מתאמים את המאמצים כדי להוציא לאור גרסה יציבה של GNOME לפי מחזור של כ־6 חודשים.
הוצאות לאור > גרסאות

הפיתוח החל באוגוסט 1997.
1.0 – הגרסה הראשונה של GNOME, יצאה לאור במרץ, 1999.
1.4 – נוסף לראשונה מנהל הקבצים נאוטילוס.
2.0 – עדכון עיקרי בו היה הביסוס על GTK+2, שוחררה ביוני, 2002. הגרסה הראשונה שבה הממשק כלל תמיכה טובה בעברית.
2.28 – נוספו מודל הבלוטות' של גנום ותוכנת המסרים המיידים Empathy. יצאה לאור בספטמבר, 2008.
3.0 – עיצוב מחודש של ממשק המשתמש של גנום. הוא תוכנן לראשונה בכנס GUADEC שנערך באיסטנבול ביולי 2008. יצא לאור ב־6 באפריל 2011.
3.8 – יצאה לאור ב־27 במרץ 2013. אליה נוסף "מצב קלאסי".
3.10 – יצאה לאור ב־25 בספטמבר 2013, בה נוסף סרגל לפרטי מצב המערכת.
42.1 – הגרסה העדכנית ביותר של גנום.
ראו גם

MATE – סביבת שולחן עבודה שפוצלה מ־GNOME, ומתבססת על העקרונות העיצוביים של GNOME 2
Cinnamon – סביבת שולחן עבודה המבוססת על GNOME 3
KDE
Xfce
LXDE
מיזם גנו
הערות שוליים

↑  על רישיון ההפצה מתוך האתר שלה
↑  שפות GNOME
↑  GNOME בשפה העברית
↑  הודעת שחרור GNOME 0.1
↑  סקירת תשתית בונובו, החדשה קצת יותר
↑  GNOME 3.0 Release Notes, מתוך help.gnome.org
1 2  Introducing GNOME 3.10, מתוך help.gnome.org
↑  Introducing GNOME 3.8, מתוך help.gnome.org
↑  על GNOME Flashback, מתוך אתר GNOME
↑  GNOME 3.8 Released, מתוך אתר החדשות של גנום
↑  GNOME 3.10 Released!ת מתוך אתר החדשות של גנום
| GNOME |
| --- | --- | --- |
| קהילה | קרן GNOME • כנס משתמשי ומפתחי קרן GNOME • מיזם GNOME |  |
| אישים | האבוק פנינגטון • פדריקו מנה • מיגל דה איקאסה |  |
| רכיבים | GNOME Shell • ‏ Mutter ‏ • GDM |  |
| יישומים | העין של GNOME • מסוף GNOME • קבצים • קופסאות GNOME ‏• Anjuta ‏• Baobab ‏• Bijiben ‏• Cheese ‏• Ekiga ‏• Empathy ‏• Evince ‏• Evolution ‏• File Roller ‏• Gedit ‏• Gitg ‏• Glade ‏• Rhythmbox ‏• Sound Juicer ‏• Totem ‏• Web |  |
| טכנולוגיות | Atk ‏• Cogl ‏• Clutter ‏• D-Bus ‏• Dconf ‏• GLib ‏• GNOME Keyring ‏• GObject ‏• GStreamer ‏• GTK+‎ ‏• GVFS ‏• Pango ‏• Vala |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4590007-3  LCCN: no2022097004  VIAF: 9166060320980322013   WorldCat (עם VIAF): 9166060320980322013 
GNOME Classic 3.8
GNOME Flashback על Ubuntu 18.04
מסעוד בארזאני

מסעוד בארזאני (בערבית: مسعود بارزاني, בכורדית: مەسعوود بارزانی; נולד ב-16 באוגוסט 1946) הוא פוליטיקאי כורדי ובנו של מוסטפא בארזאני. כיהן כנשיא כורדיסטן העיראקית הראשון מ-14 במאי 2005 עד ל-10 ביוני 2019. מנהיג המפלגה הכורדית הדמוקרטית מ-1979.
קורות חיים

בארזאני נולד בשנת 1946 במהאבאד שבכורדיסטן האיראנית למשפחה סונית.
בארזאני ופלגים כורדיים אחרים נלחמו במשטר העיראקי במהלך מלחמת איראן–עיראק. במשך רוב התקופה, ההנהגה הכורדית הייתה בגלות באיראן. אולם לאחר מאבק עצמאות של עשרות שנים הוקמה ב-1991 ממשלה כורדית באזור, שזכתה להכרה רשמית בחוקת עיראק החדשה משנת 2005. ביולי 2009 נבחר בארזאני לנשיא כורדיסטן העיראקית בבחירות דמוקרטיות ברוב של כ-69%, כאשר הבחירות הושגחו בקפדנות על ידי גורמים בינלאומיים. לאחר כארבע שנים (2013), הפרלמנט הכורדי הצביע בעד הארכת כהונתו. בראזני המשיך לכהן גם מעבר להארכה זו. במסגרת תפקידו, נפגש עם גורמים בינלאומיים רבים, וביניהם נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש בזמן נשיאותו בבית הלבן, ראש ממשלת בריטניה, טוני בלייר, ראש ממשלת איטליה סילביו ברלוסקוני, עבדאללה, מלך ערב הסעודית, ועבדאללה השני, מלך ירדן.
חיים אישיים

בנו של מסעוד, מסרור בארזאני, המכהן כראש ממשלת כורדיסטן העיראקית מ-2019. אחיינו הוא נצ'ירוואן בארזאני, נשיא כורדיסטן העיראקית השני.
ראו גם

הממשלה האזורית של כורדיסטן
ג'לאל טאלבאני
הערות שוליים

↑  14 שנה לאחר הקמתה ב-1991
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007404149405171  PLWABN: 9810541048705606  BnF: cb146470813 (data)  GND: 1089385951  ISNI: 0000 0001 2118 8944  LCCN: n97907565  NKC: jo2012708036  NTA: 166124184  SUDOC: 194509486  VIAF: 5189410   WorldCat (עם VIAF): 5189410 
ערך זה הוא קצרמרבנושא כורדיסטן העיראקית ובנושא כורדים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אורי בר-יוסף

| --- | --- |

אורי בר יוסף
 לידה:  18 ביולי 1949 (בן 75) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 פעילות בולטת:  חוקר הכישלון המודיעיני במלחמת יום הכיפורים
 השכלה:  אוניברסיטת חיפה, אוניברסיטת סטנפורד
 מקצוע:  חוקר ומרצה
 מעסיק:  אוניברסיטת חיפה 
 תפקיד:  פרופסור בחוג למדע המדינה באוניברסיטת חיפה
 
אורי בר-יוסף (נולד ב-18 ביולי 1949) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה ליחסים בין-לאומיים בבית ספר למדע המדינה באוניברסיטת חיפה. תחומי התמחותו הם ביטחון לאומי, מודיעין והסכסוך הישראלי-ערבי. הוא יושב ראש ועדת תיעוד ומחקר בעמותת המרכז למלחמת יום הכיפורים וערך את כתב העת "חברה, צבא וביטחון לאומי" של אגודת חוקרי חברה-צבא בישראל והוצאת "מערכות".
מאמרים וספרים > ספרים

הצופה שנרדם: הפתעת יום הכיפורים ומקורותיה. זמורה-ביתן, 2001.
המלאך: אשרף מרואן, המוסד והפתעת מלחמת יום כיפור. כנרת זמורה-ביתן דביר, 2011, 2018 ISBN 9789655521245
מתקפת פתע: מנהיגות ומודיעין במבחן העליון, כנרת זמורה דביר, 2019
מלחמה משלו: חיל האוויר במלחמת יום הכיפורים, דביר, 2021
התאוששות: צה"ל במבחן מלחמת יום הכיפורים, דביר, 2023
מעבר לקיר הברזל - מה חסר בתפיסת הביטחון של ישראל, כנרת זמורה דביר, 2024
Uri Bar-Joseph, Amos Perlmutter, Michael I. Handel, Two Minutes Over Baghdad, London: Corgi, 1982, London Frank Cass 2003
The Best of Enemies: Israel and Transjordan in the War of 1948, London: Frank Cass, 1987
Intelligence intervention in the politics of democratic states: the United States, Israel, and Britain, University Park: The Pennsylvania State University Press, 1995
Israel’s National Security Towards the 21st Century (ed.), London: Frank Cass, 2001
The Watchman Fell Asleep: The Surprise of the Yom Kippur War and Its Sources, Albany: State of New York University Press, 2005
The Angel: The Egyptian Spy who Saved Israel, New York: HarperColins, 2016
Uri Bar-Joseph, Rose McDermott, Intelligence Success and Failure: A comparative Study, Oxford University Press, 2017
מאמרים וספרים > מאמרים בעברית

אל תתנו להם מחקר! מדוע יש להפקיע מצה"ל את האחריות על מחקר מודיעיני-מדיני, מערכות 328, 1993, עמ' 38–45
הפתעת יום הכיפורים ומקורותיה, מערכות 361, תשנט, 1998, עמ' 14–27
המשבר בתפיסת הביטחון הישראלית, מערכות 401, 2005, עמ' 10–19
50 שנות הרתעה ישראלית לקחי העבר ומסקנות לעתיד, מערכות 366-367, 1999, עמ' 12–29
המסקנות שלא הוסקו, שלושים שנה למלחמת יום הכיפורים האתגרים והחתירה למענה סיכום יום עיון, ענת קורץ (עורכת), מרכז יפה למחקרים אסטרטגיים, אוניברסיטת תל אביב, 2004, עמ' 23–30
האינטראקציה בין אנשי המודיעי ובין מקבלי ההחלטות לפני מלחמת יום הכיפורים, מלחמת יום הכיפורים ולקחיה, משרד הביטחון, האוניברסיטה המשודרת, תל אביב, 2005, עמ' 28–36
מלחמת יום הכיפורים כ"מלחמת ברירה", מלחמת יום הכיפורים ולקחיה, משרד הביטחון, האוניברסיטה המשודרת, תל אביב, 2005, עמ' 114–122
הערכת המודיעין הלאומית - מדוע יש צורך בבדיקה מחדש?, מבט מל"מ 46, 2006, עמ' 32–36
הפתעה משבשת תוכניות מלחמה, טראומה לאומית: מלחמת יום הכיפורים אחרי שלושים שנה ועוד מלחמה, זאב דרורי ומשה שמש (עורכים), 2008, עמ' 137–149
אורי בר-יוסף ויעקב פלקוב, כישלון ביוני והצלחה באוקטובר - השפעת המודיעין על מהלכי מבצע "ברברוסה, מערכות 438, 2011, עמ' 46–55
אי-הפעלת אמצעי האיסוף המיוחדים והכשל המודיעיני במלחמת יום הכיפורים, מערכות 448, 2013, עמ' 46–53
מלחמת יום הכיפורים והמודיעין: ההיסטוריוגרפיה של מלחמת יום הכיפורים - דיון מחודש במחדל המבצעי והמדיני, עיונים בתקומת ישראל; מאסף לבעיות הציונות, היישוב ומדינת ישראל 23, תשעד, 2013, עמ' 1–33
המודיעין שלפני המלחמה, מלחמת יום הכיפורים - קתדרת מפקדים וחוקרים, עורכים: בני מיכלסון, אפי מלצר, 2013, עמ' 425–438
אי-הפעלת "אמצעי האיסוף המיוחדים" והכשל המודיעיני במלחמת יום הכיפורים - מבט חדש, 40 שנה אחרי, מבט לאחור של חוקרים על כשלים והישגים במלחמת יום הכיפורים, (תשעד), 2014 עמ' 122–142
אלי זעירא, שקרן מדופלם בענייני מלחמת יום הכיפורים, הדים למשק כנפי הטעות, 2015, עמ' 49–57
עדנה לאלי זעירא, הדים ב' למשק כנפי הטעות, 2016, עמ' 28–37
"הרי האמת לא ידועה לי רק הזיכרונות שלי עומדים לרשותי", הדים ב' למשק כנפי הטעות, 2016, עמ' 56–66
אורי בר־יוסף, השאננות שהובילה למלחמה לא נבעה רק מכשל מודיעיני, באתר הארץ, 1 בנובמבר 2023
אורי בר־יוסף, אפילו עכשיו הימין מנציח את שלטון החמאס, באתר הארץ, 1 במאי 2024
הערות שוליים

↑  זוכי פרס כרמון בעבר, באתר האוניברסיטה העברית בירושלים - המכון ליחסים בינלאומיים על-שם לאונרד דיוויס, הפקולטה למדעי החברה
↑  אלי אשד, התככים והמזימות מאחורי (ואחרי) מלחמת יום הכיפורים : ראיון עם פרופסור אורי בר-יוסף, באתר "יקום תרבות", 7 באוקטובר 2011
↑  אברהם זהר, גשר אחד רחוק מדי, באתר הארץ, 12 בנובמבר 2001
↑  Alison Flood, Cairo international book fair turns away jailed publisher's company, The Guardian, ‏22 בינואר 2020
↑   גל פרל, יהיו מקרים שבהם חיל האוויר פשוט לא יגיע – סקירת הספר "מלחמה משלו", באתר צה"ל, 29 בינואר 2022
↑  באתר הקרן החדשה
↑   אורי בר-יוסף, האובססיה האיראנית של נתניהו, באתר הארץ, 17 באוגוסט 2019
↑  אנשי אקדמיה תומכים ב״שוברים שתיקה״, באתר העוקץ, ‏2015-12-12
↑  רשימת הפרופסורים תומכי הסירוב, באתר רשימות מן התיבה הלבנה, ‏2005-08-10
↑  דוד סימן טוב, "מתקפת פתע" – ספר על העבר או על העתיד?, "עדכן אסטרטגי", אפריל 2020
↑   אורי משגב, "מלחמה משלו": יום כיפור של חיל האוויר, באתר הארץ, 19 בינואר 2022
↑   עופר אדרת, אורי בר-יוסף: "בין גולדה לסאדאת שרר משחק סכום אפס והתוצאה היתה מלחמה", באתר הארץ, 21 בספטמבר 2023
↑   גל פרל, מוכנות לסוגים משתנים של קרבות – תובנות מ"התאוששות", באתר צה"ל, 7 בספטמבר 2023
↑  שמעון שיפר, באין הרתעה, באתר ynet, 28 ביולי 2024
↑   אלוף בן, ארי שביט מציע מלחמה אינסופית. אורי בר-יוסף מעדיף שלום. שניהם מפספסים, באתר הארץ, 30 ביולי 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258102705171  PLWABN: 9811268904505606  BnF: cb12365980c (data)  GND: 1137568291  ISNI: 0000 0000 6646 743X  LCCN: n83048719  NTA: 070110522  SUDOC: 032676069  S2AuthorId: 1416014999  VIAF: 32075397   WorldCat (עם VIAF): 32075397
תימא (כתב עת)

| --- | --- |

 מו"ל:  האגודה לטיפוח חברה ותרבות 
 תאריכי הופעה:  1989–הווה (כ־35 שנים) 
 שפה:  עברית 
 מדינה:  ישראל 
 
תימא, כתב עת אקדמי שפיט לחקר יהדות תימן ותרבותה. מקור השם כפול: שמו של עם תימני קדום, וגם שמו של נווה מדבר ידוע בתימן.
כתב העת יוצא לאור על ידי "האגודה לטיפוח חברה ותרבות". האגודה שמה לה למטרה לטפח, ללמוד, להנחיל ולחקור את מורשת יהודי תימן ושבטי ישראל. העורך הראשי של "תימא" הוא יוסף טובי, וחברי המערכת הם יהודה עמיר ואברהם הלוי. האגודה וכתב העת נושאים את זכרו של עובדיה בן שלום, מייסד ונשיא האגודה.
נכון לשנת תשפ"ב, יצאו לאור 20 גליונות. בין המשתתפים בכתב העת ישנם יוצאי תימן רבים אך גם אחרים (אקדמאים וכותבים מהשורה). ביניהם ניתן למנות את יוסף טובי, יהודה רצהבי, עליזה שנהר ודן בניה סרי.
ירושה

ערך זה עוסק בירושה מאדם לאדם. אם התכוונתם למושג אחר, ראו .
המונח "ירושה" או "הורשה", בהגדרתו הרחבה, מתייחס לכל העברה של מאפיין כלשהו מאדם לאדם, כגון תפקיד או תכונות גופניות במשפחה, בלא קשר למותו של האדם המוריש. לעיתים אין ההפרדה בין סוגי הירושות ברורה ומוחלטת. למעשה, מבטא ביסוס הירושה בחוק ממד עמוק יותר של דפוס התנהגות זה, המכונה זכות הירושה. משמעות זכות הירושה היא שאדם אשר צבר כוח חברתי מסוים בחייו (נכסים, הון, תפקיד, תואר וכולי), מעביר את כוחו לאדם אחר, לרוב לצאצאיו. עקרון יסוד בדיני הירושה של מדינת ישראל הוא ה"חופש לצוות". פירושו של עיקרון זה הוא שהאדם חופשי להחליט אם לעשות צוואה, אם לשנותה ואם לבטלה.
זכות הירושה מפורשת בתרבויות שונות באופנים שונים, ותפקידיה משתנים מחברה לחברה. בכל המקרים, קשורה זכות הירושה במנגנוני שימור הכוח ויצירתו בחברה, שכן היא מאפשרת צבירת כוח באופן ישיר לאורך דורות על ידי קבוצת השתייכות מסוימת, משפחית או אחרת (קשרי מעמד, קשרי קרבה עדתית וכולי).
הדוגמה הבולטת ביותר במהלך ההיסטוריה לזכות הירושה היא האצולה – מכלול של יחסים חברתיים (בעלות על קרקעות, כבוד ויוקרה, סמכות חוקית, הסכם אריסות וכולי) מועבר באופן גורף מהורה לילדיו.
זכויות נוספות שהועברו בירושה במהלך ההיסטוריה הן לאום, כהונה, מונרכיה, בעלות על קרקע, ממון ונכסי-דניידי, בעלות על ארגונים, מקצוע, והון.
יש המשייכים אף גורמי זהות כגון עדה, גזע, דת וכולי לירושה.
כמו כן, ניתן לייחס העברה בירושה, על-פי הגדרתה הרחבה, גם תכונות אישיות, כגון כישרונות, תסביכים נפשיים, מאפייני גוף ונפש, דעות, מוסר וכולי. תופעה זו נקראת תורשה.
זכות הירושה במשפט העברי

הירושה מושרשת היטב במשפט העברי. כבר בספר בראשית, פרק ט"ו, פסוק ג' מופיע פסוק על הירושה: "וַיֹאמֶר אַבְרָם הֵן לִי לֹא נָתַתָה זָרַע וְהִנֵה בֶן בֵיתִי יוֹרֵשׁ אֹתִי". דינים מפורטים יותר מופיעים בפרשת פינחס ובפרשת כי תצא. אצל חז"ל, דיני הירושה נדונים בעיקרם במסכת בבא בתרא (בחלקו הראשון של הפרק השמיני ובפרק התשיעי), וכן במסכת כתובות – בעיקר בהקשר של זכויות בן/בת-הזוג.
כלל חשוב נוסף המופיע במשפט העברי הוא ש"מותר לבית דין לוותר בממון היתומים חוץ מן הדין כדי להשקיטם ממריבות", כלל זה מאפשר גמישות מסוימת בדין בכדי למנוע מריבות בתוך המשפחה.
זכות הירושה במשפט העברי > כשירות להוריש

במסגרת המשפט העברי, לא כל אדם יכול להוריש. למשל: חז"ל פירשו בתורה, שאדם יכול להוריש רק כאשר יש לו קרובים המיוחסים לו לפי כללי היוחסין; לכן (למשל): אדם שמת כיהודי ללא צאצאים חיים ושאביו לא היה יהודי כשהרה את האדם – אינו יכול להוריש לאף אחד – ולכן נכסיו הפקר, ולמעשה – כך גם כל "מי שמת סוף משפחתו" (כמצוין בסוף מסכת שביעית שבתלמוד ירושלמי). בתוספתא (של מסכת שבת) מצוין גם כי נפל אינו מוריש לאף אחד. מדברי רמב"ם עולה – שגוי חסר צאצאים חיים אינו מוריש לאף אחד (מדין תורה).
זכות הירושה במשפט העברי > כשירות לרשת

במסגרת המשפט העברי, לא כל אדם יכול לרשת. למשל: חז"ל פירשו בתורה, שאדם יכול לרשת רק כאשר יש כאלה אשר הוא קרובם המיוחס להם לפי כללי היוחסין; לכן (למשל): גֵּר שמת ללא צאצאים חיים – ובכלל כל "מי שמת סוף משפחתו" – אינו יכול לרשת מאף אחד (מדין תורה). בתוספתא (של מסכת שבת) מצוין גם כי נפל אינו יורש, ומחלוקת תַּנָּאִים ופוסקים היא – האם עובר יורש – אם כי גם השוללים ירושה מהעובר מסכימים שהוא יירש-בדיעבד לכשיוולד (על אף שטרם נולד במות המוריש), בעוד שלגבי מומר נפסק להלכה (בעקבות מחלוקת גאונים) – כי עקרונית הוא אמנם אמור לרשת – אם כי לבית הדין ניתנת סמכות להחליט האם לקונסו שלא יירש (כשכל מקרה נידון לגופו).
זכות הירושה במשפט העברי > כשירות להיות מוּרָשׁ

במסגרת המשפט העברי, לא את כל הנכסים ניתן להוריש. למשל: מבואר בתלמוד שלא ניתן להוריש – אמה עבריה, וגם לא – עבד עברי שלאדוניו אין בנים. עוד מבואר בתלמוד, שלא ניתן להוריש נכסים, שלגביהם ציווה המוריש (הגוסס) עוד קודם לכן לתיתם אחרי מותו – לאדם זר – כ"מתנה" (שעליה חל דין שונה מזה של ירושה). עוד נפסק להלכה שלא ניתן להוריש "דבר שאין בו ממש", כגון טובת הנאה, או אוויר (כגון אוויר של דירה שנמכרה על ידי המוריש לפני מותו מבלי שהוא מכר את אווירה).
זכות הירושה במשפט העברי > ירושה על פי דין

לפי דין תורה (ספר דברים, פרק כ"א, פסוקים ט"ו–י"ז), הבכור (החי) נוטל מנכסי אביו המת פי שנים ממה שנוטל כל בן (חי) אחר של האב; חז"ל הוסיפו לבאר בתורה, שזכות-יתר זו של הבכור חלה רק על הנכסים שהיו ברשות האב ברגע מותו.
דיני הירושה המפורטים יותר, מופיעים בפרשת בנותיו של צלפחד אשר לא היו לו בנים (במדבר כ"ז ח–י"א), ובה נקבע – בהנחה שלמוריש (בדומה לצלפחד) אין בן – סדר הקדימוּת לרשת: בת (חיה), קודמת לאח (חי), שקודם לאח (חי) של האב, שקודם ל"שארו הקרוב אליו ממשפחתו". אמנם: בפרשה זו לא מצוין מי יורש – אם המוריש הוא (שלא כמו צלפחד) בעל-בנים-ובנות: האם הבנים קודמים, או הבנות קודמות, או כולם יורשים בשווה (או שמא אף אחד מהם אינו יורש); אך חז"ל נסמכו על רמז מפסוק אחר – אשר דן בהנחלת עבדים כנענים – ואשר מופיע בחומש אחר (ויקרא כ"ה מ"ו), וכך הכריעו כי – בן (חי) קודם לבת (חיה) – ואף בירושת כל נכס. עוד פירשו חז"ל, שכאשר התורה הציגה – בפרשת בנות צלפחד – את הסדר הנ"ל, היא התייחסה רק ל"עץ-משפחתי" הזהה לזה של צלפחד – דהיינו כשלמוריש אין אחיות ואין אב חי וגם אבי-האב אינו חי; אחרת: בת (חיה), קודמת לאב (חי), שקודם לאח (חי), שקודם לאחות (חיה), שקודמת לאב (חי) של האב, שקודם לאח (חי) של האב. עוד פירשו חז"ל בתורה, שיבם קודם לכולם בירושת אחיו המת. באשר לירושה המועברת לבעלה של המורישה: אמנם מוסכם שהוא קודם לכולם בירושה זו, אך חז"ל – ובעקבותיהם הפוסקים – נחלקו האם מקורה מהתורה; אם כי גם אלו הסבורים שמקורה מהתורה, מסכימים שהבעל יורש את אשתו רק כשהוא חי ורק את הנכסים שהיו ברשותה ברגע מותה.
עוד פירשו חז"ל בתורה, כי בכל דיני ירושה, כל קרוב-משפחה הוא בהכרח קרוב "מיוחס" של המוריש. משמעות הדבר מושפעת בין השאר מכך, שאמנם גם בן ממזר – נחשב מיוחס להוריו – אם הם הרו אותו בהיות שניהם יהודים, אך למשל אדם אשר נהרה מגוי ונולד מיהודייה נחשב מיוחס – רק לאימו אך – לא לאביו, בעוד אשר – מי שהתגייר – אינו נחשב מיוחס להוריו כלל.
עוד פירשו חז"ל בתורה, כי בכל דיני ירושה, כל שושלת רצופה – שמסופה נולד המוריש ושבה תלויה-גנאלוגית קרבתם המשפחתית (הלא-בהכרח דו-צדדית) של יורשיו אליו – כוללת רק גברים יהודים שאליהם הוא מיוחס. משמעות הדבר היא בין השאר בכך, שלמשל – ה"אח" המצוין בתורה כיורש – הוא אמנם בהכרח בן-האב אך לא בהכרח בן-האם, ושלמשל – שום אדם [חסר-צאצאים חיים] אינו מוריש להוריו אם אביו גוי.
עוד פירשו חז"ל בתורה, שאמנם גם אדם מת יכול עקרונית לרשת (בתהליך המכונה בתלמוד: "משמוש" הירושה "בקבר", וגם: ירושה "בראוי"), אך בן שמת [ואין לו צאצאים חיים] אינו יורש מאימו בקברו להוריש ממנה לבנים של אביו המת ושל אֵם אחרת.
לנוכח כל פירושי חז"ל אלו לנוסח (המקוצר יחסית) של סדר הירושה שבתורה, הוצג (לפחות עבור המצבים השימושיים הרוֹוחים) על ידי הפוסקים הקלאסיים (כגון "היד החזקה" ו"שולחן ערוך") – אלגוריתם חד-משמעי (אם כי מורכב למדי בניסוחו) הקובע את סדר הירושה הסופי.
זכות הירושה במשפט העברי > ירושה על פי צוואה

מיסודות דיני הצוואה במשפט העברי, שאם היא מנוגדת אל סדר-הירושה-על-פי-דין – היא אינה תקפה – לפחות כל עוד שהיא מנוסחת בלשון של הורשת "ירושה" (ולא בלשון של הענקת "מתנה"); אלא אם כן: הן הצוואה ניתנה על ידי אדם גוסס, הן היא אינה מקפחת את המגיע לבנו הבכור על-פי-דין (כשהמוריש איש), והן אף מוטב שלה אינו ממוקם – לפי הסדר-שעל-פי-דין – נמוך יותר מקרובי-המוריש שהיו אמורים ליורשו לולי ניתנה; או-אז היא תקפה גם אם היא מנוסחת בלשון "ירושה", אם כי גם נקבע בתלמוד (במסכת בבא בתרא) שסטטוס הצוואה (שניתנה בכפוף לסייגים הנ"ל) הוא כסטטוס-המתנה (שלגביה כבר נפסק הסייג שהיא תקפה רק לגבי הנכסים שהיו ברשות הנותן בעת מתן המתנה), ועוד נקבע שם כי – "אין דעת חכמים נוחה" מצוואה שכזו – כשהיא מקפחת חלק מקרובי המוריש שמסודרים-על-פי-דין בדרגתו של מוטב הצוואה.
זכות הירושה במשפט העברי > ירושה מדרבנן

לפי תקנת חז"ל, גֵּר יורש את אביו הגוי (למרות היעדר היוחסין). באשר לירושה המועברת לבעלה של המורישה, חז"ל – ובעקבותיהם הפוסקים – נחלקו האם מקורה מהתורה או רק מדרבנן, אך גם אלו הסבורים שמקורה מדרבנן – מסכימים שהבעל קודם לכולם בירושה זו. לגבי זכויות בת-הזוג – מוסכם, שהיא אינה יורשת את בעלה – אפילו לא מדרבנן, בעוד אשר נכסי הכתובה הנזקפים לזכות האישה במות בעלה כפופים – לא לדיני "ירושה" אלא – לדיני "חוב" של הבעל כלפי אשתו. בדומה למעמד הכתובה, תיקנו עוד חז"ל (למרות הפסוק המפורש בויקרא כ"ה מ"ו), שכאשר יהודי מת ונכסיו מועטים אז – בנותיו מקבלות מבניו את כל הירושה – ובניו נותרים "לחזר על הפתחים", בעוד שכאשר נכסיו מרובים אז – בנותיו מקבלות מבניו את החלק המספיק לפירנוסן (וגם כעשירית מהירושה לצורך נדוניותיהן אם טרם נישאו) – ולבניו נותרת שאר-הירושה (כל תקנות חז"ל אלו שלטובת הבנות, מוגדרות-הילכתית – לא כ"ירושה" אלא – כ"חוב" של הבנים כלפי אחיותיהם).
זכות הירושה בחוק הישראלי

תחום דיני הירושה הוא תחום משפט אזרחי שחל על כל אזרחי המדינה באופן שווה. יש אפשרות לדון על דיני הירושה גם בבית דין דתי, אך זהו אינו הכלל ולא ניתן לכפות על אזרח דיני ירושה דתיים. בדיני הירושה אין בעיות של דת ומדינה וכולי. בתחום הירושה אין שום קונפליקט פוליטי, כמו שיש בדיני משפחה. ההבדל בין דין הירושה האזרחי לבין דין הירושה הדתי הוא רק באופן חלוקת הממון.
ירושה במובן חוק הירושה, התשכ"ה-1965 – הוא פעולה משפטית, המתייחסת להעברת רכושו של נפטר ליורש. ואכן, סעיף 1 לחוק הירושה כי עם מותו של אדם עובר עיזבונו ליורשיו.
עזבונו של אדם אינו אישיות משפטית – אלא מהווה כל מסת הנכסים של המנוח הנאספת לעיזבון, להבדיל ממנהל עיזבון ויורשים על-פי דין.
הדין הישראלי מכיר בשתי דרכים של העברת ירושת אדם לאחר פטירתו ליורשים – 'על-פי דין' או 'על-פי צוואה'.
זכות הירושה בחוק הישראלי > ירושה על פי דין

אדם שנפטר ולא הותיר צוואה חוקית, היורשים נקבעים לפי הוראות חוק הירושה. היורשים על פי הדין עשויים להיות בני הזוג, קרובי משפחתו של המוריש (עד להורי הוריו וצאצאיהם) או המדינה.
חלקו של בן הזוג בירושה תלוי בקיומם של קרובי משפחה. אם אין כאלה או אם ישנם רק צאצאים של הורי ההורים של המוריש, בן הזוג יורש הכל. אם ישנם הורי הורים או אחים וצאצאיהם, הוא יורש שני שלישים של הרכוש (ובתנאים מסוימים – את כל דירת המגורים של הזוג). אם ישנם צאצאים של המוריש או הוריו, בן הזוג זכאי למחצית הירושה. בן זוג לפי החוק – הוא בן זוג נשוי, אך החוק גם קובע כי ידועים בציבור של מורישים שלא היו נשואים ושאינם נשואים בעצמם – יהיו זכאים לירושה כאילו היו בני זוג, בהוכחה של תנאים מסוימים הקבועים בחוק.
הקרובים יורשים לפי סדר קדימות הקבוע בחוק: צאצאי המוריש קודמים לכל שאר הקרובים, והוריו וצאצאיהם קודמים להורי הוריו וצאצאיהם. אם חלק מהיורשים הפוטנציאליים מתו, אז קביעת סדר היורשים נעשית (בהשפעת המשפט העברי) לפי שיטת הייצוגיות ("חליפי יורש"): למשל, אם למוריש יש שלושה בנים: בן חי – בן מת שהותיר בת יחידה וחיה – ובן מת שהותיר שתי בנות חיות, אז הבן החי יורש שליש – הנכדה שהיא בת יחידה יורשת שליש – וכל אחת משתי הנכדות האחרות יורשת שישית. שיטה זו, הייתה גם גישת המשפט האנגלי הישן, וידועה בשמה הלטיני "per stirpes" (אנ') – כלומר ירושה "לפי ענף", ובה משתמשים עד היום אף בכמה מדינות בודדות בחבר העמים הבריטי – כגון באירלנד ובניו זילנד (אם כי כבר לא בבריטניה עצמה).
בשונה ממערכות משפט אחרות, ובהבדל קל אף מהוראות חוק הירושה בנוסחו המקורי, אין חשיבות כיום לשאלה אם הקרוב נולד במסגרת הנישואין הנוכחיים של המוריש או במסגרת נישואין בכלל, כך שגם ממזר יורש (זאת בהשפעת המשפט העברי – ראו לעיל).