stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פולין בונפרטה
ילדות מוקדמת

פולין או מריה פאולה בונפרטה, הילדה השישית של לטיציה רמולינו וקרלו בואונפרטה, נציגיה של קורסיקה בחצר המלך לואי השישה עשר, מלך צרפת, נולדה ב־20 באוקטובר 1780 באז'אקסיו, קורסיקה. בילדותה היא הייתה ידועה בכינוי "פאולטה", ומשפחתה אימצה במהרה צורה צרפתית לשם משפחתם, בונפרטה. לא הרבה ידוע על ילדותה, מעבר לעובדה שהיא לא קיבלה השכלה רשמית. בעקבות מותו של אבי המשפחה קרלו בשנת 1785, נקלעה המשפחה לעוני.
אחיה לוסיאן בונפרטה, העיר הערות חתרניות בסניף המקומי של המועדון היעקוביני בקיץ 1793, מה שאילץ את המשפחה לברוח ליבשת. במהלך התקופה בה שהתה המשפחה על היבשת פולין נעשתה ידועה בשם הפרטי "פאולט".
ההכנסה שהרוויחה המשפחה מהכרמים שלהם ומהחזקות אחרות שהיו ברשותם בקורסיקה, נקטעה כמעט כולה על ידי הכיבוש האנגלי.[דרושה הבהרה] הקיום שלהם הפך לקשה עד כדי כך שעל פי הדיווחים, נשות משפחת בונפרטה נהגו לכבס בגדים בתשלום. ללא קשר לכך, כמו פליטים קורסיקאים אחרים לאחר הפלישה האנגלית, גם הם קיבלו קצבה מהממשלה. מהמקום אליו היגרו בתחילה - טולון, הם עברו למרסיי, שם הגנרל נפוליאון בונפרטה, אחיה הבכור, הציג את פולין בפני לואי-מארי סטניסלס פררון, הפרוקונסול של מרסיי. הוא התכוון להביא לכך שהזוג יינשא, אך לטיציה, אם המשפחה, התנגדה לכך.
למרות העובדה שפולין אהבה את סטניסלס, נפוליאון החליט להשיא אותה לגנרל צ'ארלס לקלרק במילאנו שהייתה אז כבושה על ידי צרפת, ב־14 ביוני 1797. נפוליאון חזר לפריז והאציל על גיסו את משרד מפקד הצבא הצרפתי באיטליה.
פולין ילדה בן בשם דרמיד-לואי נפוליאון ב־20 באפריל 1798. לרגל חגיגות הולדת הבן, רכש הגנרל לקלרק נכס מחוץ לנובלארה בשווי של 160,000 פרנק צרפתי. בעקבות בעיות בריאות, לקלרק התפטר מתפקידו הצבאי באוקטובר של אותה השנה והוא הועבר לפריז. עם הגעתו לשם לקלרק הועבר שוב, הפעם לבריטני. פולין נשארה בפריז עם דרמיד. לור דה פרמונד, מי שתהיה בעתיד הדוכסית מאברנטס ואמה קיבלו את פני פולין בסלון שלהם ברחוב סן קרואה. נפוליאון תפס את השלטון בהפיכת 18 בברימר בנובמבר 1799: הוא הדיח את הדירקטוריון והכריז על עצמו כקונסול הראשון ובתפקידו זה היה, למעשה, שליט יחיד לאחר ההפיכה.
סן דומנג

החצי המערבי של האי היספניולה (האיטי המודרנית) היה מושבה צרפתית בשם „סן דומנג״ מאז 1697, אך בשנת 1791 מרד. נפוליאון רצה להחזיר לאי את הסמכות הצרפתית, ושלח לשם כוח בראשות לקלרק, שונה אותו לנגיד הכללי של המושבה. לקלרק, דרמיד ופולין יצאו למושבה מברסט בצרפת ב-14 בדצמבר 1801. הצי של לקלרק הסתכם ב־74 ספינות. לאחר מסע של 45 יום הגיע הצי לעיר הנמל בהאיטי, קאפ-האיטיין. המושל הכללי הורה לגנרל הנרי כריסטוף, שפיקד על כוח של 5,000 חיילים, להתפטר מהסמכות הצרפתית[דרושה הבהרה]. לאחר שכל ניסיונות הפיוס נכשלו, תקף לקלרק את העיירה בחסות החושך. כריסטוף הגיב וקירקע את לה קאפ על האדמה. פולין נותרה בינתיים על סיפון ספינת הדגל עם בנם דרמיד. לטענת לקלרק, במכתב מיום 5 במרץ לנפוליאון, "האירועים הרי האסון שהיא [פולין] מצאה את עצמה בקירבם התישו אותה כל כך עד כדי כך שהיא נהייתה חולה" . בחודש מאי לקלרק הצליח לגייס תמיכה בדרישתו להכניע את מנהיג המורדים, טוסן לוברטיר. עם זאת, החגיגות דוכאו בעקבות התפשטות של מגפת הקדחת הצהובה. 25 גנרלים ו-25,000 חיילים מתו מהמחלה. לקלרק התחייב בתחילה כי העבדות, שבוטלה על ידי הרפובליקה שבשליטת היעקובינים בשנת 1794, תישאר אסורה; עם זאת, התושבים הילידים[דרושה הבהרה] נשבו ביחד עם הרוח של הקמה מחדש של מושבה צרפתית אחרת, גוואדלופ השכנה, ביולי של אותה השנה. ממשלת צרפת הכריזה על ביטול העבדות בחודש מאי. כתוצאה מכך התושבים הילידים בסן דומנג תכננו התקוממות ב-16 בספטמבר. חיילים שחורים בצבאו של לקלרק ערקו למפקדיהם הישנים, ולמושל הכללי היו רק כ-2000 חיילים מול 10,000 בצבא המורדים. לקלרק, מחשש לשלומה של פולין, נתן הוראה מפורשת להרחיק את פולין מסן דומנג בהתראה של רגע, אך אמצעי הזהירות האלו הוכיחו את עצמם כמיותרים כאשר לקלרק הביס את המורדים.
תנאי האקלים החלו לתת את אותותיהם על בריאותה של פולין. היא כבר לא יכלה ללכת והייתה נאלצת לשהות בשכיבה במשך כמה שעות ביום. גם היא וגם דרמיד סבלו מהתקפים בעקבות הקדחת הצהובה.
עם זאת, היא מצאה לעצמה זמן למאהבים רבים, כולל כמה שנמנו על החיילים של בעלה, ופיתחה מוניטין של "התהוללות מופקרת".
לקלרק ניסה לשכנע את פולין לחזור לפריז באוגוסט. היא הסכימה בתנאי ש"הוא [לקלרק] ... יתן לי 100,000 פרנק. " כאשר המושל-הכללי סירב, היא בחרה להישאר בסן דומנג; בהתחשב בכך שלא כמו בפריז, "הנה, אני מולכת כמו ג'וזפין [אשתו של נפוליאון]; אני ממשיכה להחזיק במקום הראשון."
כדי להעסיק את עצמה, ריכזה אוסף של צמחייה מקומית והקימה גן חיות, שאוכלס על ידי בעלי חיים מקומיים.
ב־22 באוקטובר 1802, חלה לקלרק. רופא מבית החולים הצבאי בלה-קאפ איבחן אותו עם חום "שנגרם בגלל הקשיים הגופניים והמנטליים מהם סבל." הביוגרף פלורה פרייזר מאמין שהתסמינים שלו התאימו לסימפטומים המאפיינים את מחלת הקדחת הצהובה.
לקלרק נפטר ב־1 בנובמבר. שבעה ימים לאחר מכן העבירו פולין ודרמיד את שרידיו בחופזה לצרפת היבשתית.
הנסיכה בורגזה

פולין הגיעה למפרץ טולון ב־1 בינואר 1803. באותו יום היא כתבה לנפוליאון: "הבאתי איתי את שרידי לקלרק המסכן שלי. ממני פולין המסכנה, שהיא באמת לא מרוצה" .
ב־11 בפברואר היא הגיעה לעיר הבירה, שם סידר עבורה נפוליאון אפשרות להתארח אצל אחיהם ז'וזף בונפרטה. לפי השמועה הפריזאית פולין לקחה עימה בסתר זהב ותכשיטים מהעמים הילידים בסנטו-דומינגו והביאה איתה את האוצרות האלו בסרקופג של לקלרק, אך בפועל זה לא היה המקרה. היא ירשה מלקלרק 700,000 פרנק בהון נזיל ונכסים.
כאשר התעייפה מהשהות אצל אחיה ז'וזף, פולין המשיכה ברכישה של מלון צ'רוסט מהדוכסית, שלה היה המלון שייך. היא התוודתה בפני חבר שהיא "משועממת" מקוד ההתנהגות המקובל בתקופת-אבל שתואר בקוד האזרחי של הקונסול הראשון, קוד שאילץ את פולין לסגת מהחברה הפריזאית, שלפני תקופתה בסנטו-דומינגו עמדה במרכזה. נפוליאון לא ייחל שפולין תישאר לא-נשואה לאורך זמן; הוא ניסה - אך לא הצליח - להביא לכך שהיא תתארס לדוכס לודי וסגן נשיא הרפובליקה הנפוליאונית של איטליה, פרנצ'סקו מלצי ד'אריל. שליחו של האפיפיור פיוס השביעי, ג'ובאני בטיסטה קפררה, הציע את קמילו בורגזה, הנסיך השישי מסולמונה, אציל רומאי מבית בורגזה. הקונסול הראשון האמין שהאיחוד יבסס את הקשרים עם איטליה הכבושה בידי צרפת, שם הייתה נפוצה עוינות כלפי העם הכובש. זה, בשילוב עם לחץ מצד אחיה ז'וזף ולוסיאן, גרמו לה להינשא לו. חוזה הנישואין הביא לקמילו נדוניה של כ־500,000 פרנק; לפולין הנישואין העניקו תכשיטים בשווי 300,000 פרנק ושימוש ביהלומי משפחת בורגזה. ב־28 באוגוסט 1803 הם נישאו על ידי קפררה, אך ללא ידיעתו של נפוליאון, שביקש חתונה בנובמבר למען פרוטוקול האבלות. לאחר שגילה נפוליאון את הרמאות של פולין, הוא סירב להכיר בתואר החדש שלה: "בבקשה הביני, גברתי, שאין נסיכה במקום שבו אני נמצא." בנובמבר נערך טקס אזרחי לאישור הנישואין. עם זאת, פולין המשיכה ביחסי אהבים מחוץ לנישואים, כולל רומן עם הרוזן אוגוסט דה פורבן
 ועם המלחין והכנר האיטלקי, ניקולו פאגאניני.
קמילו, פולין ודרמיד הגיעו לרומא ב־14 בנובמבר. פולין, שהייתה כבר להוטה ללמוד כיצד להתנהג בחברה הרומית, קיבלה שיעורים בהליכה ובריקודים. הביוגרף ויליאם קרלטון מציע כי: פולין - פשוטת-עם מקורסיקה - לעולם לא הייתה עושה שידוך עם אדם שנעלה מעליה כל כך, ללא מעמדו של נפוליאון. אהבתה הראשונית של פולין כלפי קמילו התחלפה עד מהרה ברגשות שנאה. בנה דרמיד, שהיה תמיד ילד עדין ורגיש, נפטר ב־14 באוגוסט 1804 בוילה אלדוברנדיני בפרסקאטי, לאחר מחלת קדחת קשה ועוויתות שתקפו אותו. שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1807, הועברו שרידיו ליד אלה של אביו בשטח הפארק של שאטו דה מונטגוברט.
לאחר נפילתו של נפוליאון

בשנת 1806, נפוליאון הפך את אחותו לנסיכה הריבונית והדוכסית מגואסטלה; עם זאת, עד מהרה פולין מכרה את הדוכסות לפארמה עבור שישה מיליון פרנק, תוך שמירה על תואר הנסיכה מגואסטלה בלבד. פולין נקלעה לנידוי זמני של אחיה בגלל עוינותה כלפי אשתו השנייה, הקיסרית מארי לואיז, דוכסית פארמה, אך כאשר אבד הונו של נפוליאון, פולין הוכיחה נאמנות יותר מכל אחיותיו ואחיו האחרים.
עם נפילתו של נפוליאון, מכרה פולין את כל נכסיה ועברה לאי אלבה, תוך שהיא משתמשת בכסף שהרוויחה כדי לשפר את מצבו של נפוליאון. היא הייתה האחות היחידה מבית משפחת בונפרטה שביקרה אצל אחיה במהלך גלותו באלבה. ביתה בפריז, Hôtel de Charost, נמכר לממשלת בריטניה ושימש את הדוכס מוולינגטון כמקום מגוריו הרשמי במהלך כהונתו כשגריר בריטניה בצרפת. כיום הבית הוא עדיין ביתו של השגריר הבריטי.
לאחר קרב ווטרלו עברה פולין לרומא, שם היא נהנתה מההגנה של האפיפיור פיוס השביעי (שהיה בעבר אסיר של אחיה), וכך גם אימה לטיציה, (אז בארמון שבכיכר ונציה) ובני משפחת בונפארטה אחרים. פולין התגוררה בוילה בסמוך לשער פיה שנקראה "וילה פולינה" על שמה וקישטה אותה בסגנון מצרי שהיא אהבה. בעלה, קמילו, עבר להתגורר בפירנצה כדי להתרחק ממנה וניהל מערכת יחסים בת עשר שנים עם פילגש, אך למרות זאת פולין שכנעה את האפיפיור לדבר עם הנסיך כדי שיחזור אליה, מה שקרה רק שלושה חודשים לפני מותם של בני הזוג משחפת ריאתית באזור פלאצו בורגזה.
בריאות

פולין הייתה במצב בריאותי שברירי בחלק ניכר מחייה, ככל הנראה כתוצאה מדלקת החצוצרה. היא נפטרה ב־9 ביוני 1825, בגיל ארבעים וארבע בפלאצו בורגזה.
סיבת המוות הרשמית הוגדרה כ"גידול בבטן" אך ייתכן שסיבת המוות הייתה שחפת ריאתית.
ביבליוגרפיה

פרייזר, פלורה: ונוס של האימפריה: חייה של פולין בונפרטה, ג'ון מוריי, 2009, לונדון, מסת"ב 978-0-7195-6110-8
קרלטון, WNC: פולין: האחות המועדפת על נפוליאון, ת'ורנטון בוטרוורת', 1931, לונדון (שימוש מראש ב-ISBN)
דיקסון, פירסון (1958): הצופר הנוצץ: זיכרונות סודיים של בית המשפט ליוסטיניאנוס
ראו גם

בית בונפרטה
נפוליאון בונפרטה
מריה לואיסה, דוכסית לוקה
הערות שוליים

↑  פרייזר
↑  פרייזר, עמׁ’ 5
↑  פרייזר, עמ’ 9
↑  פרייזר, עמ’ 10
↑  פרייזר, עמ’ 7
↑  פרייזר, עמ’ 25
↑  פרייזר, עמ’ 27
↑  פרייזר, עמ’ 28
↑  פרייזר, עמ’ 29
↑  פרייזר, עמ’ 30
↑  פרייזר, עמ’ 34
↑  פרייזר, עמ’ 41
↑  קרלטון, עמ’ 63
↑  קרלטון, עמ’ 71
↑  קרלטון, עמ’ 73
↑  פרייזר, עמ’ 61
↑  פרייזר, עמ’ 62
↑  פרייזר, עמ’ 63
↑  קרלטון, עמ’ 73–74
↑  קרלטון, עמ’ 74
↑  פרייזר, עמ’ 79
↑  פרייזר, עמ’ 79-80
↑  קרלטון, עמ’ 77
↑  קרלטון, עמ’ 84
↑  פרייזר, עמ’ 75
1 2 3    Laura Thompson, ‏Venus of Empire: the Life of Pauline Bonaparte by Flora Fraser, The Telegraph, 22 May 2009
↑  פרייזר, עמ’ 77–78
1 2  קרלטון, עמ’ 76
↑  פרייזר, עמ’ 83
↑  קרלטון, עמ’ 83
↑  קרלטון, עמ’ 83–84
↑  קרלטון, עמ’ 86
↑  פרייזר, עמ’ 90
↑  פרייזר, עמ’ 91
↑  קרלטון, עמ’ 99
↑  קרלטון, עמ’ 100
↑  פרייזר, עמ’ 96–97
↑  הקטור פליישמן, פולין בונפרט ומאהביה, 1914, ספר שני: "ונוס הקיסרית", פרק שני, עמ' 166–175 (באנגלית)
↑  קרלטון, עמ’ 113
↑  קרלטון, עמ’ 106
↑  פרייזר, עמ’ 102
↑  Napoleon, Prisonnier – Les militaires: Leclerc (in French) [retrieved 10 July 2013].
↑  Majanlahti, Anthony (2005). The Families Who Made Rome. London: Chatto & Windus. ISBN 0-7011-7687-3., page 180-1
↑  http://www.randomhouse.com/highschool/catalog/display.pperl?isbn=9780307277930&view=qa
↑  https://shannonselin.com/2014/03/pauline-bonaparte/
↑  https://www.geriwalton.com/napoleons-pleasure-loving-sister-pauline-bonaparte/
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258853005171  PLWABN: 9810681290105606  BNE: XX1232689  BnF: cb11985695w (data)  GND: 118513540  ISNI: 0000 0000 8360 2277  LCCN: n80043451  NDL: 01209912  NKC: jo20191041971  NLG: 237693  NSK: 000602986  NTA: 101787162  SELIBR: 300302  SUDOC: 027917495  ULAN: 500289960  VcBA: 495/46348  VIAF: 17232002   WorldCat (עם VIAF): 17232002 
דיוקן מאת פראנסואה קינסון (אנ'),‏ 1808
"פולין בונפרטה כונוס המנצחת" מאת אנטוניו קנובה, 1805–1809
פולין בורגזה מאת תומאס קמפבל באחוזת צ'טסוורת
פלוריאנה

גני ארגוטי
פלוריאנה (מלטית: Furjana; אנגלית: Floriana) היא עיר במלטה השוכנת בסמיכות לבירה ולטה, מדרום-מערב לה. העיר נתחמת על ידי הנמל הגדול מצידה הדרום-מזרחי ועל ידי נמל מרסמשט השוכן צפונית-מערבית לה. בפלוריאנה שוכנים רוב משרדי הממשלה של מלטה, ובנמל הגדול נמצא רציף הנוסעים של קו המעבורת בין מלטה לסיציליה.
היסטוריה

העיר נוסדה לאחר שב-1634 הגראנד מאסטר אנטואן דה פול (Antoine de Paule) הביע את חששו מהתקפה עות'מאנית על ולטה. הוא הזמין את האדריכל האיטלקי פייטרו פלוריאני (Pietro Paolo Floriani) לבחון את ביצורי העיר. פאוליני המליץ על הקמת קו ביצורים נוסף סביב ולטה, במטרה לבצר את כל חצי האי שברס (Scebarras) שעליו שוכנות כיום שתי הערים, וכדי למנוע מאויב אפשרי לתצפת לתוך העיר. הקמת הביצורים לפי התוכנית המקורית הסתיימה בשנת 1721, ובקצה הדרום מערבי של החומה נקבע שער "פורט דה בומב" (Porte des Bombes). השער הוקם בין השנים 1697-1720 והוא מעוטר בתבליטי תותחים ומגנים. בשער היה במקור מעבר בודד, אך הבריטים הוסיפו לו מעבר נוסף במאה ה-19. הביצורים הורחבו על ידי הגראנד מאסטר אנטוניו דה ויליינה (António Manoel de Vilhena) שנה לאחר מכן, ב-1722. העיר החדשה נקראה באופן רשמי "בורגו ויליינה" (Borgo Vilhena), אך שמו של האדריכל פלוריאני התקבע כשמה עד היום. בשנת 1860 הגיע מספר תושבי העיר לשיאו, עת התגוררו בה 7,871 איש, אך כיום עומד מספרם על פחות משליש.
העיר כיום

פלוריאנה משתרעת על-פני שטח של 0.94 קמ"ר בלבד וצורתה כשל ריבוע שאורך כל אחת מצלעותיו הוא כ-900 מטרים. אוכלוסיית העיר, המונה כ-2,400 תושבים, קטנה משמעותית מזו של ולטה השכנה, ועל כן פלוריאנה אינה צפופה כמו הבירה, ויש בה מספר גנים ורחבות ציבוריות. מערך הביצורים, החומות והחפירים, תופס חלק ניכר משטחה של העיר, והשטח הנותר מחולק על ידי שדרת ה"מול" לשני חלקים שווים פחות או יותר בגודלם. מצפון לשדרה משתרע הרובע הממשלתי, ומדרום לה רובע המגורים המרכזי שבו שבעה רחובות אורך ושישה רחובות רוחב הערוכים בתבנית שתי וערב.
העיר כיום > המול

המול (il Mall, בעבר באיטלקית Maglio - "מאליו") הוא ציר האורך העיקרי של העיר, והוא הוקם ב-1656 כמגרש משחקי פאיי-מאיי (Paille-maille), אביו של משחק הקרוקט, והוא שימש ככזה עד 1805, עת הפך לגן ציבורי. המול היא שדרה רחבה באורך של 550 מטר המהווה את המשכו לכיוון דרום-מערב של רחוב הרפובליקה בוולטה, והעוברת לאורך קו הרכס של חצי האי שברס. השדרה מובילה מהכיכר העגולה והגדולה שלפני שער העיר ולטה, ואשר במרכזה ניצבת מאז 1959 מזרקת טריטון. הכיכר משמשת כתחנת האוטובוסים המרכזית של האי מלטה כולו.
בעבר הוליכה השדרה אל פורט דה בומב, אך כיום חוצצים ביניהם "גני ארגוטי" (Argotti Gardens), גנים בוטניים שבהם אוסף של קקטוסים. ליד הגנים ניצבים שלושה מבנים:
קפלת סרייה (Sarria) הבנויה בצורת רוטונדה קטנה, הוקמה לראשונה ב-1585 והוקדשה לבתולה. לאחר מיגורה של מגפת הדבר, שפקדה את האי בשנים 1676-1675, הוקמה הכנסייה הנוכחית ב-1676 לפי תוכניתו של האדריכל לורנצו גאפה (Lorenzo Gafà), ולאות תודה הוקדשה לעיבור ללא חטא.
אולם סיר רוברט סאמוט (Sir Robert Sammut Hall) ששימש בעבר ככנסייה מתודיסטית והיה הבניין הראשון במלטה שהואר בחשמל.
מגדל וינייקורט (Wignacourt tower), מגדל מים ששרד מאמת המים אשר ספקה את צרכיה של ולטה. האמה הוקמה על ידי הגאנד מאסטר אלוף דה וינייקורט (Alof de Wignacourt) ונחנכה בשנת 1615.
במרכזו של המול ניצב פסל ישו המלך (Christ the King Monument), שהוקם כדי להנציח את הוועידה האוכריסטית שהתקיימה במלטה ב-1913. לאורך צידו הדרומי של המול משתרעת כיכר פובליוס הקדוש (Pjazza San Publiju), הבישוף הראשון של מלטה והקדוש המגן של העיר. מתחת לכיכר משתרעים אסמים בצורת פעמונים תת-קרקעיים (il-fosos tal-Furjana) אשר הוקמו בין השנים 1847-1851 ופתחיהם מכוסים באבנים גדולות. בכיכר ניצבת כנסייה המוקדשת לפובליוס הקדוש והמשמשת ככנסיית הרובע של העיר. בניית הכנסייה החלה ב-2 באוגוסט 1733 והיא הוקדשה ב-28 במרץ 1792, לאחר עיכובים ארוכים שנבעו ממחסור במשאבים. בחזית הכנסייה ניצב פסלו של הקדוש, ועוד ניצב בכיכר פסלו של דה ויליינה.
העיר כיום > רחוב נלסון ורחוב אנה הקדושה

ציר האורך המרכזי האחר של העיר מתחיל גם הוא בשער העיר ולטה אך מוביל תחילה לכיוון דרום וקרוי על שמו של האדמירל הוריישו נלסון. לאחר מכן הופך הציר לרחוב אנה הקדושה (Triq Sant'Anna) החוצה את רובע המגורים של העיר ומשמש כרחוב המסחרי המרכזי שלו, ומסתיים לבסוף בפורט דה בומב. לאורך רחוב נלסון מתקיים שוק יום ראשון של העיר וניצבות בו אנדרטת המלחמה מ-1938 שצורתה כשל צלב לטיני והמנציחה את חללי מלחמת העולם הראשונה; ואנדרטת מלטה, המנציחה את זכרם של 2,298 אנשי צוותי האוויר של מדינות חבר העמים הבריטי, אשר איבדו את חייהם באזור הים התיכון במהלך מלחמת העולם השנייה ומקום קבורתם לא נודע. בקצה הדרומי של רחוב אנה הקדושה נצבת מזרקת האריה שהוקמה בשנת 1728 כמקור מים לתושבי העיר.
הערות שוליים

↑  האתר הרשמי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7737974-3  LCCN: no2010096359  MusicBrainz: ec58bbd3-38bf-48b3-885e-440ec48488fa  VIAF: 146991805   WorldCat (עם VIAF): 146991805 
הכיכר הגדולה המשמשת כתחנת האוטובוסים המרכזית של מלטה ומזרקת טריטון במרכזה. משמאל נראה מלון פיניקיה
פנאומומדיאסטינום

| --- | --- |

אוויר בחלל המדיאסטנום בהדמיית CT
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  424547 
 MeSH:  D008478
 סיווגים
 ICD-10:  J98.2, P25.2 
 
פנאומומדיאסטינום ("אוויר במצר"; באנגלית: Pneumomediastinum) הוא מצב רפואי, בו מצטבר אוויר בחלל המדיאסטינום (בינה, מצר). מקור האוויר יכול להיות מהריאות, קנה הנשימה, הוושט או המעי.
גורמים ושכיחות

פנאומומדיאסטינום הוא מצב נדיר (בהשוואה לפנאומותורקס והמוטורקס).
הגורם השכיח לפנאומומדיאסטינום הוא התקף אסתמה, אך הוא עשוי להתרחש גם כתוצאה מקרע בוושט, בריאות או במעי, באופן ספונטאני או כתוצאה מחבלה חזקה.
סימנים ותסמינים

התסמין העיקרי הוא בדרך כלל כאבים במרכז החזה. בנוסף, ייתכנו קשיי נשימה, עיוותים בקול ואמפיזמות תת-עוריות (בפנים, בצוואר ובחזה).
כתוצאה מהלחץ על הריאות ייתכן קוצר נשימה ותסמינים המדמים טמפונדה לבבית.
סימנים ותסמינים > אבחון

האבחון מתבצע באמצעות בדיקת דימות (צילום רנטגן או CT), הדוגמת את החזה.
ראו גם

פנאומותורקס (חזה אוויר)
פנאומורטרופריטונאום
פיילוט

ערך זה עוסק בפרק הדגמה לסדרה מתוכננת. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
פיילוט (בעברית, על-פי איגוד תסריטאי הקולנוע והטלוויזיה בישראל: פרק לדוגמה) הוא פרק הדגמה של תוכנית טלוויזיה או תוכנית רדיו. הפיילוט נועד לבחון את הרעיונות של התוכנית החדשה ואת תגובת הקהל לתוכנית, ובהתאם לכך להסיק מסקנות לגבי המשך הפקתה של התוכנית. זהו מקרה פרטי של המושג הרחב יותר פיילוט, המתייחס להפעלה ניסיונית של מיזם כלשהו, לשם צבירת ניסיון ותיקון טעויות קודם להפעלתו בהיקף מלא.
רדיו

פיילוט ברדיו שונה מפיילוטים בטלוויזיה. בדרך-כלל כשמישהו רוצה לעבוד בתחנת רדיו מסוימת, הוא מקליט/משמיע פיילוט של עצמו. תוכנית פיילוט רדיופונית אורכת כ-10 דקות להבדיל מהשאר. רצוי שלא להשמיע מוזיקה בפיילוט רדיופוני מכיוון שמטרתו היא לבחון את המגיש.
דיבוב

בפיילוט בדיבוב מספר מדבבים יקליטו מספר תפקידים. ובהתאם לצרכים, הערוץ המשדר את התוכנית יחליט מי ידבב את הדמויות בסדרה עצמה.
בישראל > מת לראות

ב-2007 נערכה בישראל תחרות בשיתוף HOT וחוג הקולנוע והטלוויזיה של אוניברסיטת תל אביב בשם "מת לראות" ובמסגרתה סטודנטים צעירים מהחוג יפיקו פיילוטים לסרטים. הפיילוט הזוכה יקבל תקציב של כ-10,000$ למימון הפקת הסרט. בארצות הברית מתקיים דבר דומה: "עונת הפיילוטים", שם מציעים יוצרים רעיונות לפיילוט.
בישראל > קוויקי

קוויקי היא סדרת פיילוט של נועה פניני ואמיר דוליצקי. רשתות הטלוויזיה בוחנות בכל שנה פיילוטים רבים, ורובם נפסלים. בקוויקי, העלו שלושה פרקי פיילוט לאינטרנט ונתנו לגולשים לבחור האם הפיילוט יופק לתוכנית. בסופו של דבר הגולשים בחרו להפיק את התוכנית הזו והופקו לה כ-10 פרקים שעלו לשידור בקשת.
הערות שוליים

↑  ליאור תמאם ועמית ליאור, הגדרות יוצר סדרה, 2 ביולי 2018. באתר איגוד התסריטאים. אוחזר ב-30 באפריל 2022
↑  עדיה אמרי אור, הרבה יותר מסתם קוויקי, באתר nrg‏, 6 ביוני 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4278331-8
פרנק רואנדי

| --- | --- |

 משתמשים:  רואנדה רואנדה
 ISO 4217:  RWF
 יחידות משנה
 1/100:  סנטמיס
 מטבעות ושטרות
 שטרות בשימוש:  100, 500, 1,000, 2,000 ו-5,000 פרנק
 מטבעות בשימוש:  1, 2, 5, 10, 20, 50 ו-100 פרנק
 בנק מרכזי
 אינפלציה:  6.6% (אוגוסט 2024)
 בנק מרכזי:  הבנק הלאומי של רואנדה 
 אתר הבנק הלאומי של רואנדה
 → פרנק רואנדה-אורונדי (אנ') 
 
פרנק רואנדי (בצרפתית: franc rwandais) הוא ההילך החוקי של רואנדה מאז ה-24 באפריל 1964 לאחר שקיבלה את עצמאותה מבלגיה ב-1962. הפרנק מחולק ל-100 סנטימים (כמו שהיה נהוג בבלגיה).
הערות שוליים

↑  Consumer Price Index (CPI) – August 2024, The National Institute of Statistics of Rwanda (NISR)
ערך זה הוא קצרמרבנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פירוסקאף (ספינת קיטור, 1783)

| --- | --- |
שרטוט של ספינת קיטור שתכנן המרקיז דה ז'ופרואה ב-1783. העתק מ-1830
שרטוט של ספינת קיטור שתכנן המרקיז דה ז'ופרואה ב-1783. העתק מ-1830
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  ספינת קיטור ניסיונית שתכנן ובנה המרקיז דה ז'ופרואה ד'אבאן
 ציוני דרך עיקריים
 תקופת הפעילות:  יולי 1873 – אוגוסט 1873 (כ־32 ימים)
 אחריתה:  נזנחה עקב הנסיבות הפוליטיות
 מיקום:  נהר סון, צרפת
 מידות
 תפוסה:  182 טון
 אורך:  45.3 מ'
 רוחב:  1.0 מ'
 נתונים טכניים
 הנעה:  מנוע קיטור פעולה כפולה
 צורת הנעה:  משוטות
דגם של ספינת קיטור (לא "פירוסקאף") שתכנן ז'ופרואה ב-1802 לצורך קבלת כתב פטנט; הדגם נבנה אחרי 1814. מאוספי המוזיאון הימי הלאומי בפריז.
"פירוסקאף" (בצרפתית: Pyroscaphe) הייתה ספינת קיטור ניסיונית שתכנן ובנה המרקיז דה ז'וֹפְרוּאַה ד'אַבּאן (1832-1751) (צר') ב-1783 והונעה על ידי משוטות (Paddle wheels). היא נחשבת לספינת הקיטור הניסיונית הראשונה בהיסטוריה.
תיאור הספינה

דה ז'ופרואה, אציל צרפתי, התיידד בצעירותו עם הבנקאי ואיש העסקים פֶּרְייה (אנ'), מי שהכניס את מנוע הקיטור של ואט לשימוש בצרפת, ודרכו התוודע להנעה בקיטור. הוא תכנן ובנה סירת קיטור ניסיונית באורך 43 רגל (13 מ') עם גלגלי משוטות בשם "פַּלמִיפִּד". Palmipède הוא הלחם של palma – "כף" ו-pedes – "רגל" בלטינית, לאמור "משוטות". ב-1778 ניסה דה ז'ופרואה להשיטה בנהר דוּ (אנ'), אך הניסיון נכשל. חמש שנים אחר כך בנה את "פירוסקאף", ספינת משוטות גדולה פי כמה. "פירוסקאף" הוא הלחם של שתי מילים ביוונית: σκάφη (skáphē) – "סירה" ו- πῦρ (pûr) – "אש", ובצרפתית מיושנת היא מילה נרדפת ל־bâteaux à vapeur, כלומר "סירת קיטור". (גם מנועי הקיטור הראשונים נקראו באנגלית fire engines.)
אורכה של "פירוסקאף" היה "148-6 רגל, רוחבה "14-7 רגל, עומקה – "3-3 רגל (45.3 x 4.5 x 1.0 m) והתפוסה 182 טון. מנוע הקיטור שלה היה מסוג פעולה כפולה, אופקי, קוטר הצילינדר 25.6 אינץ' ואורך המהלך 77 אינץ'. המנוע סובב שני גלגלי משוטות צדיים באמצעות מנגנון גלגל שיניים ומַחְגֵר (ratchet drive). העתק שרטוט של ספינת קיטור שהכין דה ז'ופרואה ב-1783 שמור באוספי מוזיאון המדע בלונדון.
הפלגת הניסוי הראשונה נערכה ב-15 ביולי 1783 בנהר סון במזרח צרפת. לאחר כ-15 דקות החל דוד הקיטור לדלוף ומים חדרו לסירה דרך סדקי הלוחות – תקלות אופייניות בספינות הקיטור הראשונות – אך הליקויים תוקנו והסירה ערכה עוד כמה נסיעות במעלה ובמורד הנהר. חודש לאחר מכן, ב-19 באוגוסט, הובילה הסירה נוסעים, אשר בסיום הנסיעה אישרו בחתימת ידם כי ההפלגה הייתה מוצלחת.
למרות הצלחת הניסוי לא היה לו המשך. עם פרוץ המהפכה ב-1798 גלה דה ז'ופרואה מצרפת; הוא שב אליה בתקופת הקיסרות הראשונה, אך כמו אצילים צרפתיים אחרים איבד את כל נכסיו, ולא נותרו לו משאבים כספיים להגשים את תוכניותיו.
לקריאה נוספת

Marquis Achille De Jouffroy, Des Bâteaux à Vapeur etc. Paris, L. Mathias Augustin, 1841. Digitized copy in books.google.
ראו גם

שארלוט דאנדס (ספינת קיטור, 1801)
קלרמונט (ספינת קיטור, 1807)
קומט (ספינת קיטור, 1812)
הערות שוליים

↑  Pyroscaphe - Bateau à vapeur Jouffroy d'Abbans 1784. No. inventaire: 23 MG 1, Exposé Paris, palais de Chaillot, Musée national de la Marine. In: Internet Archive.
↑  Maquette de bateau, Bateau à vapeur ou pyroscaphe de Jouffroy d'Abbans. musée national de la Marine à Paris et Rochefort.
↑  Biography of de Jouffroy in: Brittanica.
↑  Griffith, Denis. "Marine Engineering Development in the Nineteenth Century". In Robert Gardiner (editor), The Advent of Steam – The Merchant Steamship before 1900. London, Conway Maritime Press, 1993, p. 178.
↑  "sketch of the Marquis Claude de Jouffroy d'Abban's design for his experimental steamboat the 'Pyroscaphe' (1783), scale 1:146, copied by Mr. R. Prosser (1830), English, from a French print c.1816. The Science Museum collections, London.
↑  Claude-François-Dorothée, marquis de Jouffroy d'Abbans" in: MEMIM Encyclopedia.
↑  "juillet 1783: Le Pyroscaphe, premier bateau à vapeur" in ExploraLyon, 15-07-2023.
↑  Woodcroft, B. (1846-1847): "Steam Naviagtion" in: Transactions of the Society for the Encouragement of Arts & c. 1846-1847. Vol. 1, part 1, New series, pp. 301-340. London. p. 317.
פיליפ בוהלר

פיליפ בוהלר (בגרמנית: Phillip Bouhler;‏ 11 בספטמבר 1899 – 19 במאי 1945) היה בכיר במפלגה הנאצית ששימש כ"רייכסלייטר" (בגרמנית: מנהיג לאומי) וראש לשכתו של הפיהרר. הוא אף החזיק בדרגת אס-אס אובר-גרופנפיהרר באס אס ועמד בראש תוכנית T4 - אותנסיה.