קרב ראמיאי
לאחר הקרב

שרידי צבאו של וילרואה היו שבורים מבחינה מורלית; חוסר האיזון של אבדותיו הכבדות הדגים את היקף האסון שניחת על צבאו של לואי הארבעה-עשר (ראו למטה). כמו כן, מאות חיילים צרפתים ערקו, ורובם מעולם לא חזרו לשירות. וילרואה איבד 52 כלי ארטילריה, וכן את גשר הפונטון שלו. מרשל וילאר טען כי התבוסה הצרפתית ברמיאי הייתה "התבוסה המבישה, המשפילה והאסונית ביותר".
לאחר קרב ראמיאי הצליחו בעלות הברית לכבוש שורה של יישובים. לוון נכבשה ב-25 במאי 1706, ושלושה ימים לאחר מכן נכנסו בעלות הברית לבריסל, בירת ארצות השפלה הספרדיות. מרלבורו הבין את ההזדמנות שנוצרה באמצעות הניצחון המהיר בראמיאי. כששהה בבריסל כתב לרוברט הארלי "כעת כל הקיץ לפנינו... ובברכת האל אני אמצה את המיטב מכך". הערים הבאות שנכבשו על ידי צבאו המנצח של מרלבורו היו מכלן, לר, גנט, אלסט, דאם, אאודנארדה, ברוז' וב-6 ביוני אנטוורפן. כל היישובים שהוזכרו הכריזו על הארכידוכס קרל, הטוען האוסטרי לכתר הספרדי, כריבון שלהן, בדומה לבריסל. וילרואה היה חסר אונים, ולא הצליח למנוע את הקריסה. כאשר גילה לואי על האסון שהתרחש הוא החזיר את מרשל ונדום מצפון איטליה, והטיל עליו את הפיקוד בפלנדריה; עם זאת, חלפו שבועות אחדים עד שהמפקדים התחלפו.
כשהחדשות על ניצחון בעלות הברית התפשטו ברחבי היבשת החליטו הפרוסים, ההסיאנים, וההנוברים להצטרף למרדף אחרי הצבא הצרפתי-בווארי המרוסק. אוברקירק כבש את נמל אוסטנד ב-4 ביולי, ובכך פתח נתיב ישיר לתעלה האנגלית לצורך תקשורת ואספקה. עם זאת, בעלות הברית התקדמו באיטיות במערכה נגד דנדרמונד, שהמושל שלה התנגד בנחישות. רק כאשר מרלבורו וקדוגן נטלו את הפיקוד על המערכה החלו הגנות העיר לקרוס.
ונדום קיבל את הפיקוד בפלנדריה ב-4 באוגוסט. וילרואה, קודמו בתפקיד שהובס, לא קיבל יותר תפקיד פיקודי משמעותי, אך זכה למחילה מלואי. במקביל הטיל מרלבורו מצור על מבצר מנן (Menen - כיום בבלגיה), שנפל בסופו של דבר ב-22 באוגוסט. דנדרמונד נכבשה ב-6 בספטמבר, ואת' (Ath) - הכיבוש האחרון של 1706 - ב-2 באוקטובר. כשמרלבורו סיים את המערכה בראמיאי הוא למעשה גירש את הצרפתים מרוב ארצות השפלה הספרדיות שממערב למז ומצפון לסמבר (Sambre - היובל השמאלי של המז), והיה זה ניצחון מבצעי חשוב עבור הדוכס האנגלי.
הסוגיה שדרשה טיפול באופן מיידי הייתה כיצד להתמודד עם ארצות השפלה הספרדיות, שהייתה נושא בו חלקו האוסטרים וההולנדים זה על זה. הקיסר יוזף הראשון, שפעל בשמו של אחיו הצעיר, המלך "קרל השלישי", טען כי ברבנט ופלנדריה שזה עתה נכבשו צריכות להיות תחת שלטון מושל שימונה על ידו. לעומתם טענו ההולנדים (שסיפקו כמות גדולה של חיילים ומימון לניצחון בעוד שהאוסטרים לא עשו זאת) כי הם צריכים למשול באזור עד סוף המלחמה, וכי לאחר חתימת הסכם השלום הם ימשיכו להחזיק חיל מצב במבצרי בארייר ולחזק אותם בהשוואה לאלו שנפלו בקלות לידי כוחותיו של לואי הארבעה-עשר ב-1701. מרלבורו תיווך בין שני הצדדים, ונטה לטובת ההולנדים. על מנת להשפיע על דעתו של הדוכס הציע לו הקיסר את תפקיד המושל של ארצות השפלה הספרדיות. הייתה זו הצעה מפתה, אך בשם האחדות של בעלות הברית סירב לכך מרלבורו. בסופו של דבר לקחו אנגליה והרפובליקה ההולנדית את השליטה על הטריטוריה החדשה שנכבשה במלחמה; לאחר מכן מונה "קרל השלישי" לשליט הישיר שלה.
בינתיים, בחלק העילי של הריין, וילאר עבר לעמדה הגנתית לאחר שגדודים רבים נשלחו צפונה על מנת לחזק את הכוחות הצרפתים הקורסים בפלנדריה; כעת לא הייתה כל אפשרות שהוא יוכל לכבוש מחדש את לנדאו. חדשות טובות נוספות מבחינת בעלות הברית הגיעו מצפון איטליה, היכן שהנסיך אויגן מסבויה הביס ב-7 בספטמבר את הצבא הצרפתי ליד טורינו, בירת פיימונטה, והדף את הכוחות הצרפתים-ספרדים מצפון איטליה. לואי הארבעה-עשר קיבל חדשות טובות רק מספרד, לאחר שהמרקיז השני ממינאס נסוג ממדריד לכיוון ולנסיה, ובכך איפשר לפליפה החמישי להיכנס מחדש לעיר הבירה שלו ב-4 באוקטובר. בסיכומו של דבר המצב השתנה באופן משמעותי מבחינתו של לואי הארבעה-עשר, שהחל לחפש פתרונות לסיום המלחמה שהפכה לאסון מבחינת צרפת. גם מבחינת המלכה אן המערכה בראמיאי הייתה בעלת חשיבות מבחינת קידום השלום. במקום להמשיך במומנטום הניצחון החלו להיווצר מחלוקות וסדקים באחדות של בעלות הברית, שבזכותן הצליח לואי הארבעה-עשר לכפר על חלק מההפסדים הגדולים שספג בטורינו ובראמיאי.