stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליאו כהן
משפחה וצאצאים

סבו של ליאו מצד אמו מרים היה הרב הנודע שלמה קרליבך. סבו מצד אביו הבנקאי זאב וילהלם (וילי), היה הרב יוסף כהן, אף הוא רב וחוקר. אחיו של הרב יוסף כהן, לאופולד כהן (אנ'), היה חוקר יוון העתיקה וההדיר מהדורה אקדמית בגרמנית של כתבי פילון האלכסנדרוני. ליאו כהן היה בן דודו של הרב "המרקד" שלמה קרליבך. כהן הוא אחיהם של חיים כהן, שהיה משפטן ישראלי וחתן פרס ישראל, של אלכסנדר כהן, שהיה מהנדס העיר בני ברק ושמאי מקרקעין נודע (אביו של ידידיה כהן), ושל שלמה כהן-אברבנאל שהיה המשנה לראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
לאחר מותו, נישאה אשתו רחל למרדכי מרקוס כהן, מחבר המילון הצרפתי-עברי-צרפתי.
רחל יסדה ב-1963 את הספרייה העירונית בירושלים, ובהמשך פעלה בספריות ציבוריות רבות בעיר. על פועלה זו קיבלה בשנת 1990, תש"ן, את אות יקיר ירושלים.
בתו של ליאו, נעמי, נישאה לאדריכל דוד קאסוטו, ובנו אריאל כהן הוא פרופסור אמריטוס לפיזיקה של האטמוספירה ולאסטרונומיה פלנטרית במחלקה למדעי האטמוספירה במכון למדעי כדור הארץ באוניברסיטה העברית.
לקריאה נוספת

בר-חן יהודית, ליאו 1913 – 1945, הוצאת משרד הביטחון, תשנ"ב 1991
הערות שוליים

↑  מקהלת צופים יהודיים מצרפת באתר זמרשת, כולל הקלטות של שלושה שירים בביצוע המקהלה.
↑  הקלטות מקוריות באתר מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה
↑  הרשקו צילה, רשתות ההתנגדות היהודיות בצרפת במלחמת העולם השנייה, באתר הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה
↑  הרשקו צילה, ההולכים בחושך יראו אור, צ'ריקובר, 2003
↑  האגוד הכללי של היהודים בצרפת, באתר מרכז המידע אודות השואה, יד ושם
↑  בר-חן יהודית, ליאו 1913 – 1945, הוצאת משרד הבטחון, תשנ"ב 1991, עמ' 129–130
↑  בר-חן יהודית, ליאו 1913 – 1945, הוצאת משרד הבטחון, תשנ"ב 1991, עמ' 264
↑  בר-חן יהודית, ליאו 1913 – 1945, הוצאת משרד הבטחון, תשנ"ב 1991, עמ' 285
↑  Michel Lévy, Précisions au sujet du décès de Léo Cohn, מורשת יהדות אלזס ולורן (בצרפתית)
↑  חינוך ומחנכים בימי השואה - דילמות חינוכיות, באתר המכללה האקדמית בית ברל, ‏תשע"ג
↑  קליין אלכסנדר ושלם חיים (עורכים), "אנו הולכים בראש מורם", העמידה הרוחנית בצרפת בימי השואה בראי התיעוד, הוצאת המרכז לחקר השואה מכללה ירושלים, תשע"ב
↑  פרדריק שמעון הומל, Léo Cohn 1915 - 1945, באתר ליהדות אלזס ולורן (בצרפתית)
↑  Sibylle Quack, Between Sorrow and Strength: Women Refugees of the Nazi Period, Cambridge University Press, 1995, עמ' 89
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: nr92034549  VIAF: 78644842   WorldCat (עם VIAF): 78644842 
מצבה לזכרו של ליאו כהן, לצד קבר הוריו בבית הקברות קריית שאול בתל אביב.
צחי נחמיאס

| --- | --- |

 לידה:  12 בדצמבר 1970 (בן 54) 
 מדינה:  ישראל 
 
צחי נחמיאס (נולד ב-12 בדצמבר 1970) הוא איש עסקים ישראלי, המכהן כיושב ראש דירקטוריון ובעל השליטה בחברה הציבורית מגה אור החזקות, שבתוכה מחזיקה כ-29.9% ממניות החברה הציבורית דיסקונט השקעות.
ביוגרפיה

צחי נולד בשנת 1970, לאיש העסקים פיני נחמיאס ולאשתו דליה נחמיאס – לזוג נולדו 3 ילדים.
את דרכו העסקית בתחום הנדל"ן החל לצד אביו, שבבעלות אביו היה בית מלאכה לעיבוד שבבים באזור התעשייה בשילת, מאז נחמיאס ומשפחתו גרים במושב שילת, שם גם שוכנים משרדי החברה.
ביולי 2002 הקים את חברת הנדל"ן מגה אור החזקות. ביוני 2007 החברה הונפקה בבורסה לניירות ערך בתל אביב והיא הפכה לחברה ציבורית.
במהלך 2004 – מגה אור החזקות חברה לקבוצת ביג מרכזי קניות ביג מרכזי קניות וביחד החלו להקים במשותף מרכזים מסחריים ברחבי הארץ – תחת השם BIG.
במהלך 2007 – נחמיאס וחברת מגה אור החלו ליזום יחד עם רמי לוי – בנייה של מרכזים מסחריים בבעלות משותפת שבחלקם שוכנים הסופרים של "רמילוי שיווק השקמה".
בשנת 2009 - לצד ההתפתחות בשוק האונליין הגלובלי – החלה חברת מגה אור ובראשה צחי נחמיאס לאתר קרקעות בעיקר באזור מודיעין ויצרו את מבני הלוגיסטיקה הגדולים והמשוכללים בארץ. פעילות זו הביאה אותם להובלה בקטגוריה זו בארץ.
באוקטובר 2020 החל צחי נחמיאס להוביל את עסקת רכישת מניות דיסקונט השקעות, לאחר שבעלת השליטה בה, אי די בי חברה לפיתוח, נכנסה להליך פירוק על ידי בית המשפט.
במרץ 2021 הושלם החלק הראשון שבעסקת הרכישה.
באפריל 2021 הושלם החלק השני, ונחמיאס מונה ליושב ראש דירקטוריון דיסקונט השקעות.
בשנת 2023 עבר מתפקיד יו"ר למנכ"ל מגה אור.
בתקופתו כמנכ"ל, החלה החברה לקדם את תחום האנרגיה הירוקה בישראל ומחוצה לה.
תחום נוסף אותו מגה אור החלה להשקיע ולקדם הוא פיתוח ובנייה של דאטה סנטרים בישראל.
במהלך שנת 2024 – מונה צחי נחמיאס לקונסול של כבוד במקדוניה.
במהלך 2025 - מונתה אשתו של צחי למנכ"ל משותף במגה אור.
החזקות

מגה אור החזקות
השקעות דיסקונט
נכסים ובניין
גב-ים
אפי נכסים
חיים אישיים ומשפחה

נחמיאס נשוי לעורכת הדין אפרת דרורי נחמיאס, שמונתה ב-2025 למנכ"לית משותפת לצידו של צחי במגה אור החזקות. לזוג 4 ילדים המתגוררים יחד איתם בשילת.
הערות שוליים

↑   ערן אזרן, 500 העשירים בישראל: המושבניק ששווה חצי מיליארד שקל, באתר TheMarker‏, 19 ביוני 2017
↑  חזי שטרנליכט, בזכות השותפות עם ביג: רווחי מגה אור זינקו ב-70% , באתר כלכליסט, 29 באוגוסט 2021
↑   עידו אפרתי, התוכנית הסודית של רמי לוי: 6 קניונים בשנתיים, באתר TheMarker‏, 2 ביוני 2013
↑  עומרי כהן, ‏צחי נחמיאס מתחיל לעבוד: מונה ליו"ר דיסקונט השקעות, באתר גלובס, 12 באפריל 2021
↑  אמיר פרגר, צחי נחמיאס עובר להיות מנכ"ל מגה אור ומשדרג את תנאי השכר שלו ושל אשתו, באתר כלכליסט, 11 ביוני 2023
1 2  אמיר פרגר, מגה אור אישרה את מינוי צחי נחמיאס ואשתו למנכ"לים משותפים, באתר כלכליסט, 27 בפברואר 2025
↑   שלי אפלברג, המשקיע שתובע את מגה אור: "נחמיאס עושה בדסק"ש ובחברות הנשלטות כבשלו", באתר TheMarker‏, 26 במאי 2021
↑  האם בני גנץ יעצור את צחי נחמיאס?, באתר ביזנעס, ‏2021-05-06
עונת 2024/2025 בליגת העל האוקראינית

| --- | --- |

 תקופת התחרות:  3 באוגוסט 2024 – 24 במאי 2025 (295 ימים)
 מספר משתתפות:  16
 מספר משחקים:  165
 מספר שערים:  378 (2.29 בממוצע למשחק)
 מספר צופים:  164,880 (999 בממוצע למשחק)
 מלך השערים:  אוקראינה ולדיסלב ואנאט  (12 שערים)
 → 2023/20242025/2026 ←
עונת 2024/2025 בליגת העל האוקראינית בכדורגל היא העונה ה־34 בליגה האוקראינית הבכירה מאז פירוק ברית המועצות וה-21 תחת השם הנוכחי של ליגת העל האוקראינית. העונה החלה ב-3 באוגוסט 2024 וצפויה להסתיים ב-24 במאי 2025.
קבוצות ואצטדיונים

מתוך 16 הקבוצות שמשתתפות בעונה זו, 13 המשיכו מעונת 2023/2024. אליהן התווספו שתי הקבוצות שסיימו במקומות הראשונים בליגת המשנה האוקראינית אינהולץ פטרובה וקרפטי לבוב. שהחליפו את מינאי ומטאליסט 1925 חרקוב שסיימו במקומות האחרונים בליגה בעונה הקודמת. ליבאי ברה קייב ניצחה בטורניר קדם עונה על המקום האחרון בליגת העל שהתפנה בעקבות פשיטת רגל של דניפרו-1, שהייתה אמורה לשחק בליגת העל בעונה זו.
קבוצות ואצטדיונים > אצטדיונים

הסף המינימלי לקיבולת אצטדיון בליגת העל האוקראינית הוא 4,500 מקומות. בעקבות המלחמה עם רוסיה מועדונים נאלצו לעבור לאצטדיונים חלופיים.
| אצטדיון | עיר | קבוצה | תכולה |
| --- | --- | --- | --- |
| ארנה לבוב | לבוב | רוך לבוב | 34,915 |
| אצטדיון צ'רנומורץ | אודסה | צ'רנומורץ אודסה | 34,164 |
| דניפרו ארנה | דניפרו | דניפרו-1 | 31,003 |
| אצטדיון אוקראינה | לבוב | קרפטי לבוב | 27,925 |
| אצטדיון בוטובסקי וורסקלה | פולטבה | וורסקלה פולטבה | 24,795 |
| אצטדיון דינמו | קייב | דינמו קייב | 16,873 |
| אצטדיון דינמו | קייב | זוריה לוהנסק | 16,873 |
| אצטדיון אוונגרד | אוז'הורוד | אינהולץ פטרובה | 12,000 |
| אצטדיון צנטרלני | צ'רקאסי | ל.נ.ז. צ'רקאסי | 10,321 |
| אצטדיון CSC ניקה | אולקסנדריה | אולקסנדריה | 7,000 |
| אצטדיון צנטרלני | ז'יטומיר | פוליסיה ז'יטומיר | 5,928 |
| אובולון ארנה | קייב | אובולון קייב | 5,100 |
| אצטדיון קולוס | קובאליבקה | קולוס | 5,050 |
| אצטדיון ליבאי ברה | מחוז קייב | ליבאי ברה קייב | 4,700 |
| אצטדיון ליבאי ברה | מחוז קייב | שחטאר דונצק | 4,700 |
| אצטדיון אוונגרד | רובנו | ורס רובנו | 4,650 |
| אצטדיון הירניק | קריבי ריה | קריוובס | 2,500 |
טבלת הליגה

מעודכן ל-16 במרץ 2025
| מיקום | קבוצה | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה | הפרש שערים | נקודות | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | דינמו קייב | 21 | 15 | 6 | 0 | 44 | 15 | 29+ | 51 | העפלה לשלב המוקדמות השני בליגת האלופות |
| 2 | אולקסנדריה | 21 | 14 | 5 | 2 | 33 | 16 | 17+ | 47 | העפלה לשלב המוקדמות הראשון בליגה האירופית |
| 3 | שחטאר דונצק | 20 | 12 | 5 | 3 | 46 | 16 | 30+ | 41 | העפלה לשלב המוקדמות השני בקונפרנס ליג |
| 4 | פוליסיה ז'יטומיר | 21 | 9 | 7 | 5 | 29 | 22 | 7+ | 34 | העפלה לשלב המוקדמות השני בקונפרנס ליג |
| 5 | קריוובס | 19 | 9 | 5 | 5 | 23 | 19 | 4+ | 32 |  |
| 6 | זוריה לוהנסק | 20 | 9 | 2 | 9 | 25 | 25 | 0 | 29 |  |
| 7 | קרפטי לבוב | 21 | 8 | 5 | 8 | 23 | 23 | 0 | 29 |  |
| 8 | ורס רובנו | 21 | 7 | 7 | 7 | 28 | 29 | 1– | 28 |  |
| 9 | רוך לבוב | 21 | 6 | 8 | 7 | 22 | 18 | 4+ | 26 |  |
| 10 | צ'רקאסי | 21 | 7 | 4 | 10 | 22 | 29 | 7– | 25 |  |
| 11 | ליבאי ברה קייב | 20 | 6 | 4 | 10 | 12 | 21 | 9– | 22 |  |
| 12 | וורסקלה פולטבה | 21 | 5 | 6 | 10 | 17 | 27 | 10– | 21 |  |
| 13 | קולוס | 21 | 3 | 9 | 9 | 13 | 19 | 6– | 18 | פלייאוף על הירידה לליגה השנייה |
| 14 | אובולון קייב | 21 | 4 | 6 | 11 | 12 | 35 | 23– | 18 | פלייאוף על הירידה לליגה השנייה |
| 15 | צ'רנומורץ אודסה | 21 | 4 | 3 | 14 | 14 | 31 | 17– | 15 | ירידה לליגה השנייה |
| 16 | אינהולץ פטרובה | 20 | 3 | 6 | 11 | 15 | 33 | 18– | 15 | ירידה לליגה השנייה |
סטטיסטיקות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ראו גם

ליגת העל האוקראינית בכדורגל
הערות שוליים

↑  Дніпро-1 знімається, але просить Лігу зберегти за клубом професійний статус. Завтра відбудуться загальні збори УПЛ, www.ua-football.com, ‏2024-07-18 (באוקראינית)
| עונות בליגת הכדורגל הבכירה של אוקראינה |
| --- | --- | --- |
| הליגה האוקראינית העליונה | 1992 • 1992/1993 • 1993/1994 • 1994/1995 • 1995/1996 • 1996/1997 • 1997/1998 • 1998/1999 • 1999/2000 • 2000/2001 • 2001/2002 • 2002/2003 • 2003/2004 • 2004/2005 • 2005/2006 • 2006/2007 • 2007/2008 |  |
| ליגת העל האוקראינית | 2008/2009 • 2009/2010 • 2010/2011 • 2011/2012 • 2012/2013 • 2013/2014 • 2014/2015 • 2015/2016 • 2016/2017 • 2017/2018 • 2018/2019 • 2019/2020 • 2020/2021 • 2021/2022 • 2022/2023 • 2023/2024 • 2024/2025 |  |
דוד ילין (הראשון)

| --- | --- |
 לידה:  1803 
 פטירה:  1863 (בגיל 60 בערך) 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 
דוד ילין (1803 – 1863) היה אבי משפחת ילין בארץ ישראל, שימש כשד"ר.
קורות חיים

ילין נולד בעיר לומז'ה בפולין, שם נשא לאשה את ליבה ונולדה להם הבת חוה. בשנת 1834 הוא עלה לארץ ישראל עם משפחתו, בעקבות נדר שנדר כי יעלה לארץ ישראל בתקווה לזכות בכך להולדת בן לאחר שאשתו עמדה מלדת שנים רבות. בתחילה התמהמה עקב תחינות מקורביו שחששו מהמסע הקשה, אולם אחרי שחלה וכמעט שמת החליט שאם יחלים לא יידחה עוד את עלייתו. המשפחה הגיעה ארצה דרך נמל עכו וחשבה להתיישב בעיר צפת, אולם מפני שרוב היישוב האשכנזי בה היה מורכב מחסידים וילין השתייך לזרם הפרושים, הוחלט לבסוף לעלות לעיר ירושלים בה הייתה קהילת פרושים תלמידי הגר"א. עם עלייתו לארץ שינה את שם משפחתו לשם "טביא" שפירושו בארמית - צבי, שהוא גם פירוש השם "ילין" בפולנית. לפיכך היה חותם "דוד טביא מלאמזא", אולם אנשי ירושלים היו מכנים אותו בשם ר' דוד לומזֶר על שם עיר הולדתו.
בירושלים עסק ילין במסחר והקים אגודה מסחרית למניות. כמו כן ייסד וניהל את "הבנק הירושלמי" שנחשב לאחד הבנקים הפרטיים הראשונים בירושלים.
ילין עודד וקרא לרכישת אדמות מחוץ לחומת העיר העתיקה ובמסגרת פעילותו זו רכש את אדמות ארטס שליד בית לחם ואת אדמת שכונת כרם אברהם, ובמשך כעשר שנים היה אחד הממונים על כולל ורשה-פולין. הוא גם היה מבין אלה שקיוו שיעלה בידם וביד אנשי היישוב לחזור לעבודת אדמה, אך לא עלה בידו להגשים שאיפה זו.
בשנת 1860 הצליח דוד ילין לרכוש כרם זיתים בקאלוניה. לאחר מותו, המשיך את מפעלו בנו יהושע ילין, אף שגם הוא לא התיישב במוצא אלא בסוף חייו.
בשנת 1863 בחול המועד פסח, בעת שהתהלך דוד ילין כמנהגו לסובב ולהקיף את חומת ירושלים, נתקל באבן ונפל על פניו. בעקבות כך חלה במחלה קשה וממושכת עד פטירתו.
משפחתו

דוד וליבה אימצו תינוק יתום בשם אריה לייב הורביץ, שהוריו נספו במגפת הכולרה ואנשים חששו לטפל בו מחשש להידבקות. בשנת 1842, לאחר כעשרים שנות עקרות, ילדה ליבה את בנם, יהושע ילין, על שם אביו של דוד. לימים היו יהושע ילין ואחיו המאומץ אריה לייב הורביץ מהשבעה שהקימו את שכונת נחלת שבעה.
בתו של דוד, חוה, נישאה ליהודה פ"ח (פ"ח - ראשי תבות של פיתוח חותם, תרגום לעברית של שם המשפחה הקודם שהיה שניצר, חרט בעברית). לחוה ויהודה פ"ח נולדה בת, רבקה, שנישאה לדוד כהן, שחיבר לוח שנתי בגימטריות. בין ילדיהם של רבקה ודוד כהן: לוי כהן, שהיה אחד מחמשת המורים המוסמכים הראשונים בסמינר למורים "עזרה" בירושלים, ואלכסנדר סנדר כהן, שהיה מבין 66 מייסדי אחוזת בית היא העיר העברית הראשונה תל אביב. גם נכדתו של דוד ילין, רחל דנין (בתו של יהושע ילין ואשת יחזקאל דנין) הייתה ממייסדי אחוזת בית. לאחר שיהודה פ"ח הלך לעולמו נישאה חוה ליהודה בלומנפלד וילדה שתי בנות נוספות, אולם היא ושתי בנותיה נספו במגפת הכולרה.
נכדו דוד ילין היה אחד ממייסדי האקדמיה ללשון העברית.
לקריאה נוספת

זאב ענר, סיפורי משפחות - סיפורן של חמישים משפחות בתולדות היישוב, הוצאת משרד הביטחון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009538089205171  VIAF: 29161451318664100439   WorldCat (עם VIAF): 29161451318664100439
ולדימיר לוקסוריה

| --- | --- |

לוקסוריה ב"מצעד הגאווה של רומא" 2008
 לידה:  24 ביוני 1965 (בת 59) פוג'יה, איטליה 
 שם לידה:  Wladimiro Guadagno 
 מדינה:  איטליה 
 מקום לימודים:  ספיינצה – אוניברסיטת רומא 
 http://www.vladimirluxuria.it
 nm1018099/ פרופיל ב-IMDb
 
ולדימיר לוקסוריה (נולדה ב-24 ביוני 1965) היא אקטיביסטית איטלקיה, אישיות טלוויזיה ושחקנית. לוקסוריה הייתה חברת פרלמנט מטעם מפלגת ההקמה הקומוניסטית, כחלק מקואליציית האיחוד בראשות רומנו פרודי.
היא הייתה חברת הפרלמנט הטרנסג'נדרית המוצהרת הראשונה באירופה, והשנייה בעולם לאחר ג'ורג'ינה בייר מניו זילנד. היא איבדה את מושבה בבחירות של אפריל 2008. בבחירות הכלליות של 2006 באיטליה, לוקסוריה נבחרה לבית התחתון האיטלקי מטעם מחוז לאציו 1 ברומא. היא איבדה את מושבה בבחירות של 2008. לאחר פרישתן של בייר ולוקסוריה, לא דווח על חברי פרלמנט טרנסג'נדרים בעולם עד 2011, אז נבחרה אנה גרודזקה לפרלמנט הפולני.
ביוגרפיה

לוקסוריה נולדה בפוג'ה, פוליה, ועברה לרומא ב-1985 כדי ללמוד שפות זרות וספרות. היא החלה לשחק, בעיקר בקברט, ובמהלך תקופה זו פיתחה את הזהות המגדרית הלא-חד-משמעית שלה כסימן היכר. שם המשפחה שבחרה, "לוקסוריה", פירושו תאווה בלטינית. היא קיבלה את הקרדיט המשחקי הראשון שלה בסרט "ארוחת ערב בתשע" של פאולו ברצ'יה ב-1991, והחלה לארגן מסיבות ומצעדי גאווה, כולל תפקידה כמנהלת "מוקאסאסינה", מסיבה מממנת עצמית של המעגל לתרבות הומוסקסואלית מריו מיילי.
היא סיימה תואר בשפות זרות וספרות באוניברסיטת רומא לה סאפיינצה עם עבודת תזה על ג'וזף קונרד. היא ארגנה את מצעד הגאווה הראשון באיטליה, שהתקיים ברומא ב-2 ביוני 1994 והמשיך כעשרת אלפים משתתפים. בין 2001 ל-2003 היא הופיעה בתיאטראות ברחבי איטליה עם המחזמר "רגשות" לצד סברינה סלרנו ואמברה אנג'וליני. הקריירה שלה לא התמקדה רק בהופעות במה, וב-2005 היא הנחתה תוכנית טלוויזיה על נוסטלגיה למוזיקה ותרבות שנות ה-80 בערוץ All Music. היא גם הפכה למוכרת בזכות השתתפותה בארגוני צדקה לפני שהחלה את דרכה בפוליטיקה.
לוקסוריה מזדהה כטרנסג'נדרית ומעדיפה שימוש בלשון נקבה. עם כניסתה לפרלמנט, היא החליטה להפסיק ללבוש את בגדי הדראג קווין האופייניים לה – שילוב נוצץ של פאייטים, בואות נוצות ופאות גבוהות – ואמרה שהפרלמנט "אינו דיסקוטק" וכי "לא יהיה שימושי לעורר פרובוקציה בדרך כה טיפשית". לאחר שניסיונה להיבחר מחדש נכשל באפריל 2008, היא השתתפה בתוכנית "L'Isola dei Famosi", המתוארת כ"תשובת הסלבריטאים האיטלקית ל'הישרדות'". בתוכנית, שהתקיימה בהונדורס, היא ניצחה את הדוגמנית הארגנטינאית בלן רודריגס בסקר ציבורי. היא אמרה על ניצחונה: "הציבור האיטלקי הוכיח שהוא מתקדם יותר מהפוליטיקאים שלנו, שחשבו שאגיע לפרלמנט לבושה כמו אילונה סטאלר (צ'יצ'ולינה)". היא התחייבה לתרום מחצית מפרס של 200,000 אירו לקרן החירום הבין-לאומית של האו"ם לילדים ואמרה: "אני יודעת שלא יהיו לי ילדים ואני רוצה לעזור לילדים מוחלשים בדרכי שלי".
ב-2012 היא נבחרה להנחות את המהדורה של תוכנית הטלוויזיה "L'Isola dei Famosi" בערוץ RaiDue.
ב-2017, בראיון עם מאורו לאונרדי לשבועון האיטלקי "Novella 2000", היא סיפרה לראשונה על התקרבותה לקתוליות. הראיון עורר סערה תקשורתית, ובמהלך שידור בRai 1 היא חזרה על דבריה, וכך גם בראיון ב-2022.
חיים פוליטיים > בחירות 2006

למרות שמחוז לאציו 1 נחשב למושב בטוח של מפלגת ההקמה הקומוניסטית, בחירתה לא הייתה חפה מקשיים, במיוחד לאחר שנחשף כי עבדה כעובדת מין לזמן קצר לאחר הגעתה לרומא, בשל הקושי למצוא עבודה רגילה כטרנסג'נדרית. קלמנטה מסטלה, מנהיג מפלגת UDEUR המרכזית, כינה אותה "צ'יצ'ולינה מגוחכת". אלסנדרה מוסוליני אמרה, בהתייחסות ללוקסוריה, ש"עדיף להיות פשיסטית מאשר הומו" (באיטלקית: "meglio fascista che frocio"). עם זאת, שמה של לוקסוריה הוצב שני ברשימת המועמדים הקומוניסטים בלאציו, אחרי מנהיג המפלגה פאוסטו ברטינוטי, מה שהגדיל את סיכוייה להיבחר (איטליה משתמשת בשיטת ייצוג יחסי). במהלך הבחירות, היא ומועמד נוסף הותקפו על ידי קבוצה של כ-15 אנשים, שלטענתה כללה פוליטיקאים מהברית הלאומית. הם יידו לעברה שומר (באיטלקית "finocchio", מילה שמשמעותה גם "הומו"). הפוליטיקאים המעורבים הושעו מהמפלגה, ולוקסוריה מתחה ביקורת על המשטרה בשל הזמן שלקח להגיב לתקרית.
חיים פוליטיים > שירות

שירותה בפרלמנט האיטלקי החל בצורה סוערת, כאשר באוקטובר 2006 חברת הפרלמנט מפורצה איטליה, אליזבטה גרדיני, התעקשה שלוקסוריה לא תורשה להשתמש בשירותי הנשים בבניין הפרלמנט וקראה ליצירת שירותים שלישיים. גרדיני תיארה את נוכחותה של לוקסוריה שם כ"אלימות מינית" וזכתה לגינויים מצד חברי קואליציה על גילוי דעות קדומות הדומות לגזענות. לוקסוריה הצהירה כי השתמשה בשירותים אלה במשך שנים וכי שימוש בשירותי הגברים יגרום לבעיות גדולות יותר.
בבחירות הכלליות של 2008, מפלגת ההקמה הקומוניסטית הצטרפה לקואליציית שמאל בשם "השמאל – הקשת", אך הקבוצה זכתה רק ב-3.2% מהקולות ואיבדה את כל מושביה בפרלמנט. קואליציית הימין-מרכז של סילביו ברלוסקוני ניצחה בניצחון סוחף. לוקסוריה לא נבחרה מחדש. פאולו פררו, אז מנהיג המפלגה, אמר שהיה פתוח לרעיון שתחזור לפוליטיקה כמועמדת לבחירות לפרלמנט האירופי ב-2009 לאחר ניצחונה ב**"L'Isola dei Famosi"**, אך לוקסוריה אמרה שאין לה תוכניות לחזור לפוליטיקה.
חיים פוליטיים > זכויות להט"ב

לוקסוריה היא מזמן תומכת נלהבת בזכויות להט"ב ומשתתפת פעילה באירועים לקידום שוויון להומוסקסואלים. היא עזרה לארגן את פסטיבל הגאווה הראשון באיטליה ב-1994 והמשיכה בפעילותה במהלך כהונתה כפוליטיקאית; במאי 2007 היא השתתפה במצעד הגאווה השני במוסקבה.
היא ניצלה את מעמדה הבולט בפוליטיקה האיטלקית לאחר בחירתה כפלטפורמה לקידום זכויות להט"ב. לקראת הבחירות, היא הפכה את זכויות הלהט"ב לנושא מרכזי בקמפיין שלה והרגישה שהיא מייצגת את קהילת הלהט"ב, תוך שהיא אומרת: "אנחנו לא רוצים זכויות יתר – אנחנו רוצים את זכויותינו". בנוסף, לוקסוריה קראה לאפשר איחוד אזרחי לזוגות חד-מיניים ולאפשר למקלט מדיני עבור "כל ההומוסקסואלים שמנסים להיכנס לאיטליה ממדינות שבהן הומוסקסואליות נענשת במוות".
הערות שוליים

↑  Wybory 2011 - Wyniki kandydata w obwodach, wybory2011.pkw.gov.pl
↑  Flavia Krause-Jackson (26 בפברואר 2006). "Italy's drag queen seeks power, man". The Standard. Hong Kong. נבדק ב-23 בדצמבר 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "La Roma di Vladimir Luxuria".
↑  Flavia Krause-Jackson (26 בפברואר 2006). "Italy's drag queen seeks power, man". The Standard. Hong Kong. נבדק ב-23 בדצמבר 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Gay rights enter Italian election". BBC News. 24 בפברואר 2006. {{cite news}}:  (עזרה) Retrieved 15 February 2008
↑  Administrator (anon) (26 בנובמבר 2008). "Transgender pol wins reality show". Italy mag. נבדק ב-23 בדצמבר 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Novella 2000, Vladimir Luxuria (25 בנובמבר 2017). "Mauro Leonardi e Vladimir Luxuria". {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Vladimir, Luxuria. "Il sabato italiano". אורכב מ-המקור ב-2 בפברואר 2018. נבדק ב-2 בפברואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Mussolini a Vladimir Luxuria 'Meglio fascista che frocio'". La Reppublica. 2006-03-09. נבדק ב-2025-01-16.
↑  Flavia Krause-Jackson (26 בפברואר 2006). "Italy's drag queen seeks power, man". The Standard. Hong Kong. נבדק ב-23 בדצמבר 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Repubblica.it Â» politica Â» "Tiravano i finocchi come i sassi La polizia non arrivava, lo Stato non c'ï¿½", www.repubblica.it
↑  365gay.com (אורכב 06.05.2006 בארכיון Wayback Machine) Gay.com
↑  "Transgender MP in toilet fracas". BBC News. 28 באוקטובר 2006. {{cite news}}:  (עזרה) Retrieved 15 February 2008
↑  Administrator (anon) (26 בנובמבר 2008). "Transgender pol wins reality show". Italy mag. נבדק ב-23 בדצמבר 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
לוקסוריה במצעד הגאווה של בולוניה 2012
לוקסוריה עם נשיא בית התחתון האיטלקי פאוסטו ברטינוטי ב-2006
מבני הר הבית

מפת הר הבית
תצלום אוויר של הר הבית
קטע מהאכסדרה בדופן המערבי של הר הבית
הר הבית נבנה בראש גבעה, ובימי הורדוס הורחב המתחם באמצעות מילוי אדמה ליצירת רחבה מישורית גדולה המשמשת להתכנסות וכתשתית למבנים. בעבר היו ממוקמים על הר הבית בית המקדש הראשון ובית המקדש השני.
כיום ממוקמים על הר הבית מסגד אל-אקצא, המונומנט - כיפת הסלע וכן מספר מבנים, צריחים, מדרסות ומבני הנצחה.
מתקנים > דוכן הקיץ

דוכן הקיץ (תעתיק ערבי: מנבר א-ציף) הוא דוכן לתפילות המצוי בהר הבית.
הדוכן נבנה בתקופה הממלוכית, במאה ה-14 על ידי בורהאן א-דין (אנ') (1325 - 1388). המוסלמים מאמינים כי הדוכן נבנה על ידי צלאח א-דין בסוף המאה ה-12 אולם אין ראיות לכך.
המבנה שופץ על ידי האמיר העות'מאני מומח רשיד בשנת 1843.
מבנה הדוכן עשוי שיש והוא מורכב מגרם מדרגות המוביל למבנה כיפה הנישאת על גבי עמודים (ככל הנראה שימוש משני בקשת צלבנית).
הכתובת על המשקוף מציינת את שנת 566 ללוח השנה המוסלמי (ההיג'רה) - המקבילה לשנת 1170, שבה מאמינים שהוקם הדוכן.
המתקן נמצא 30 מטרים דרומית לכניסה של כיפת הסלע.
המתקן שימש את המואזין שהנחה את התפילה בימי הקיץ, בציפייה לגשמים עד 1948.
כאשר נערכו חגיגות נבי מוסא הייתה תהלוכת הדגל מגיעה בסיומן אל הדוכן ובו היה הדגל מקופל ונשמר לשנה הבאה. כיום הדוכן איננו בשימוש והוא מוקף גדר.
מתקנים > הכוס

הכוס (בערבית: الكاس, אל-כאס) הוא מתקן רחצה שנבנה על הר הבית בתקופה הממלוכית, בשנת 1320 על ידי האמיר הממלוכי תנכיז בדמות סמל משפחתו - גביע.
המתקן פעיל עד ימינו.
במתקן זה משתמשים המתפללים המוסלמים הבאים להר הבית על מנת לרחוץ את רגליהם לפני התפילה.
צורתו של המתקן עגולה, והוא נקרא כך בשל דמיונו לכוס שתייה. המתקן נמוך מהרחבה שסביבו ומובילות אליו ארבע מדרגות. במדרגה התחתונה יש מושבי בטון המאפשרים למתפלל להשתמש במתקן ולשטוף רגליהם בהתאם למצוות האסלאם.
קוטרו של המתקן 2 מטרים.
מושבי הבטון והברזים נבנו בתקופת השלטון הירדני.
המתקן נמצא 37 מטרים צפונית לכניסה של מסגד אל-אקצא.
כיפות > כיפת הדקדוק

כיפת הדקדוק או כיפת הוראת הדקדוק (בערבית: قبة النحوية, קובת א-נחווייה) היא מבנה מלבני שנבנה על הר הבית בתקופה האיובית, על ידי מועט'ם עיסא, מושל דמשק, בשנת 1207 ומהווה את המדרסה האיובית היחידה שנותרה עד ימינו. המבנה שימש ומשמש כבית ספר (מדרסה) ללימוד השפה ערבית.
המבנה קרוי גם בערבית: רוצאציה (בעברית: בית העופרת) בשל כיפתו המכוסה עופרת, וכן "קובת אל-חנבליה", על שם אבן חנבל (767 - 815), מייסד כת החנבלים הקנאית.
המדרסה היא מבנה מוארך מלבני ובו שלושה חדרים, שבכל אחד מקצותיו אולם ובראשו כיפה. אורכו של המבנה כ-25 מטרים, ובמרכז המבנה כניסה מקושתת. מתחת למבנה נמצא מרתף. בשנות ה-70 של המאה ה-19, עבר המבנה מקצה שיפוצים אחרון, שקבע את מראהו עד היום.
המבנה נמצא בפינה הדרום-מערבית של המשטח העליון של הר הבית.
כיפות > כיפת העלייה

כיפת העלייה (בערבית: קובת אל-מעראג') היא מבנה שנבנה על הר הבית ככל הנראה במאה ה-12.
המבנה שימש במקורו כקפלת טבילה (בפטיסטריום) ונבנה בתקופה הצלבנית בסמוך לכיפת הסלע - אשר שימש באותה תקופה ככנסייה בשם "מקדש האדון".
המבנה ניזוק בעת הכיבוש האיובי של ירושלים, ושוקם על ידי האמיר אסתפתסלאר עז א-דין א-זנג'ילי (إستفهسلار عز الدّين الزنجيلي) בשנת 1200.
על פי האמונה המוסלמית, במקום זה התפלל הנביא מוחמד לפני עלייתו השמיימה.
במקור היה המבנה כיפה על קשתות, אולם אלה נאטמו על ידי המוסלמים, שהוסיפו גומחת תפילה (מחראב) הפונה למכה. המבנה מתומן (יש לו שמונה צלעות), שרוחבו 6 מטרים. מוקד העניין הארכיטקטוני במבנה הוא כותרות עמודיו, שכל אחת מהן שונה מרעותה, בחלקן מעוצבות דמויות של חיות (גריפון, למשל).
המבנה נמצא 22 מטרים צפונית-מערבית לכיפת הסלע.
כיפות > כיפת הרוחות

כיפת הרוחות או כיפת הלוחות (בערבית: قبة الارواح - "קובת אל-ארווח" או "קובת אל-אלואח") היא מבנה שנבנה על הר הבית בשנת 1681. על המבנה אין כתובות ועל כן לא ידועה מטרתו, אולם הוא שימש כמבנה הנצחה.
מבנה כיפה הנישא על קשתות הנתמכות על ידי שמונה עמודים. הוא בנוי על סלע הר הבית - ואין לו ריצוף. לשיטת לין ריטמאייר הסלע מתחת לכיפה הוא בעצם אבן ריצוף הירודיאנית. לשיטת פרופ' אשר קאופמן היעדר הריצוף מעיד על כך שזהו הסלע המכונה בתלמוד אבן השתייה, שעליו עמד קדש הקדשים בבית המקדש הראשון והשני. גובהו של המבנה 2.4 מטרים, וקוטרו 4 מטרים. המבנה נמצא 14 מטרים מזרחית למקשת הצפון מערבי.
כיפות > כיפת השלשלת

כיפת השלשלת (בערבית: قبة السلسلة, "קובת א-סלסלה" או "מחכמת דאוד") היא מבנה שניצב במרכז הר הבית, מעט מזרחית לכיפת הסלע, בנייתה מיוחסת על ידי מרבית המקורות ההיסטוריים והחוקרים המודרניים לעבד אל-מלכ, שמלך בין השנים 685-705. הסיבה לבניית המבנה אינה ברורה. המקורות ההיסטוריים (גאוגרפים ערביים וספרות המסעות) מציעים מספר סיבות, ואף החוקרים המודרניים חלוקים ביניהם.