stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
החלקה אמנותית במשחקים האולימפיים
טבלת מדליות

עודכן לאחר אולימפיאדת החורף 2018.
מחליקים מ-29 משלחות זכו במדליות אולימפיות.
| מיקום | מדינה | זהב | כסף | ארד | סך הכל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  ארצות הברית | 15 | 16 | 20 | 51 |
| 2 |  רוסיה | 14 | 9 | 3 | 26 |
| 3 |  ברית המועצות | 10 | 9 | 5 | 24 |
| 4 |  אוסטריה | 7 | 9 | 4 | 20 |
| 5 |  קנדה | 6 | 11 | 12 | 29 |
| 6 |  בריטניה | 5 | 3 | 7 | 15 |
| 7 |  שוודיה | 5 | 3 | 2 | 10 |
| 8 |  גרמניה | 4 | 2 | 3 | 9 |
| 9 |  צרפת | 3 | 3 | 7 | 13 |
| 10 |  גרמניה המזרחית | 3 | 3 | 4 | 10 |
| 11 |  יפן | 3 | 3 | 1 | 7 |
| 12 |  נורווגיה | 3 | 2 | 1 | 6 |
| 13 | הוועד האולימפי הבינלאומי המשלחת המאוחדת | 3 | 1 | 1 | 5 |
| 14 |  הרפובליקה העממית של סין | 1 | 3 | 4 | 8 |
| 15 |  הולנד | 1 | 2 | 0 | 3 |
| 15 | הוועד האולימפי הבינלאומי אתלטים אולימפיים מרוסיה | 1 | 2 | 0 | 3 |
| 15 | המשלחת הכלל-גרמנית המשלחת הכלל-גרמנית | 1 | 2 | 0 | 3 |
| 18 |  צ'כוסלובקיה | 1 | 1 | 3 | 5 |
| 19 |  פינלנד | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 19 |  קוריאה הדרומית | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 21 |  בלגיה | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 21 |  אוקראינה | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 23 |  האימפריה הרוסית | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 24 |  הונגריה | 0 | 2 | 4 | 6 |
| 25 |  שווייץ | 0 | 2 | 1 | 3 |
| 26 |  איטליה | 0 | 0 | 2 | 2 |
| 26 |  גרמניה המערבית | 0 | 0 | 2 | 2 |
| 28 |  קזחסטן | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 28 |  ספרד | 0 | 0 | 1 | 1 |
מחליקים ישראליים במשחקים האולימפיים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
הערות שוליים

↑  Chernoff, Allan (28 בפברואר 2013). "A Move to the Front of the Line". The New York Times. ארכיון מ-2016-11-21. נבדק ב-17 בדצמבר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  "Figure Skating". Official website of the Olympic Movement. הוועד האולימפי הבינלאומי. ארכיון מ-2008-12-06. נבדק ב-14 ביולי 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Figure Skating: History". Official website of the Olympic Movement. International Olympic Committee. ארכיון מ-2008-09-07. נבדק ב-14 ביולי 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Windhausen, John D. (1976). "Russia's First Olympic Victor" (PDF). Journal of Sport History. United States of America: North American Society for Sport History. 3 (1): 35–44. ארכיון (PDF) מ-2010-08-07. נבדק ב-15 ביולי 2009. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Sarkar, Pritha (29 במרץ 2012). "Figure skating-New team event at Sochi Olympics will begin early". Reuters. ארכיון מ-2012-10-22. נבדק ב-12 בנובמבר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Anderson Cezar (25 באוקטובר 2018). "Official Results Book Figure Skating" (PDF). pyeongchang2018.com. ארכיון (PDF) מ-2018-02-25. נבדק ב-2018-03-03. {{cite web}}:  (עזרה)
דלאסם

דלאסם (באיטלקית: DELASEM, ראשי התיבות של המילים Delegazione per l'Assistenza degli Emigranti Ebrei) הוא ארגון יהודי איטלקי שסייע לפליטים יהודים בין השנים 1939 ל-1947.
רקע על פעילות הארגון

ארגון דלאסם הוקם בג'נובה בשנת 1940 על ידי קבוצה של יהודים איטלקים ואיטלקים לא יהודים. בראשו עמדו המייסדים דנטה אלמנסי (Dante Almansi), ששימש כסגן מפקד משטרת איטליה ואיגוד הקהילות היהודיות של איטליה, ועורך הדין היהודי מג'נובה, לאליו ויטוריו ואלוברה (Lelio Vittorio Valobra) ששימש כיושב ראש הקהילות היהודיות באיטליה UCEI. דלאסם סייע לפליטים יהודים שהגיעו לאיטליה בזמן מלחמת העולם השנייה ממדינות אחרות, ועזר ליהודים איטלקים לברוח מאיטליה. העדיפות הראשונה של דלאסם הייתה לסייע להגירה של פליטים ממדינות באירופה שהיו תחת כיבושה של גרמניה, למדינות שלא היו תחת הכיבוש, כגון ספרד, או להבריח אותם לארצות הברית.
מספר גדול מאוד של יהודים הצליחו להימלט, לרוב בעזרת ארגון דלאסם, מאיטליה לשווייץ. בשווייץ עזרו ליהודים קבוצה של סטודנטים איטלקים שעברו לעיר לוזאן והקימו את הוועד לסיוע לאיטלקים שנרדפו מסיבות פוליטיות או גזעיות. הוועד השתדל לעזור לפליטים יהודים וגם פעל על מנת להשיג מידע על הפעולות שנעשו ברחבי איטליה כנגד היהודים ופעל להפיץ מידע זה. בין השנים 1939 כאשר הדלאסם החל את פעילותו ועד לשנת 1945 בה הסתיימה מלחמת העולם השנייה, ארגון הדלאסם נוהל עלי ידי דאנטה אלמנסי . עם זאת גם לאחר שאלמנסי חדל מניהול הארגון, המשיך הארגטו לפעול עד שנת 1947.
פעילות הארגון בין השנים 1938–1945

בין השנים 1939 ועד לפלישת גרמניה הנאצית לאיטליה בספטמבר 1943, בה נאלץ הארגון לרדת למחתרת, הוא היה אחראי לתמיכה ביותר מ-15,000 יהודים, שרובם היו כלואים במחנות מעצר. כל פעילי דלאסם היו נתונים תחת פיקוח ישיר של המשטר הפשיסטי. ההיתר לפעולה שקיבל הארגון ממשטרו הפשיסטי של בניטו מוסוליני בין השנים 1938 ל-1943 מהווה את הסיבה העיקרית לעובדה שיהודים איטלקים רבים שרדו את השואה, חרף העובדה שמוסוליני היה בן ברית של גרמניה הנאצית.
פעילות הארגון בין השנים 1938–1945 > תמיכה ביהודים ערב מלחמת העולם השנייה

היהודים שנשאר באיטליה בזמן המלחמה מצאו את עצמם לאט לאט תחת מגבלות במעין גטו ערטילאי. חלקה של האוכלוסייה המבוגרת שמרה על קשריה עם הציבור הכללי באיטליה, אולם בניגוד לאוכלוסייה הבוגרת, האוכלוסייה הצעירה בחרה להסתגר בחיק המשפחה ונסוגה לפעילות החברתית היחידה שהייתה אפשרית באותה העת במסגרת החוגים היהודיים. באותה תקופה שיעורי הילודה והנישואין בקרב הקהילה היהודית באיטליה פחתו באופן משמעותי. אחרי תגובה ראשונה וחוסר אונים מצד הקהילה היהודית, איחוד הקהילות היהודיות באיטליה התאגד מחדש כארגון דלאסם. ארגון דלאסם והקהילות היהודיות באיטליה עצמן החלו להגיב להגבלות על יהודים. הארגון החל לארגן חוגים לימודיים כתחליף ללמידה בבתי ספר עבור הצעירים, וכן סייע הארגון ליהודים זרים ששהו באיטליה. חלק מחברי ארגון דלאסם בחרו להתרחק מהיהדות. בנוסף, כלל יהודים רצו לשמור על כבודה של היהדות ורצו לשמור על כבודה של הקהילה היהודית באיטליה מפני השפלות כמו פרעות וחוקי הגזע שמוסוליני חוקק נגד הקהילה החל משנת 1938. באותה עת גברו בקרב הקהילה היהודית באיטליה מגמות אנטי פשיסטיות וציוניות כאשר המגמות האנטי פשיסטיות התפתחו בעקבות חוקי הגזע שנחקקו ב-1938.
פעילות הארגון בין השנים 1938–1945 > התמיכה ביהודים

קבוצת פעילים נוספת שפעלה מטעם דלאסם נקראה הוועדה לעזרה למהגרים, נוהלה על ידי לאליו ויטוריו ואלבורה ולאחר שוואלבורה ברח לשווייץ בנובמבר 1943, נוהל הארגון על ידי מאסימו טגליו (Massimo Teglio). ארגון זה הבריח נכסים לשווייץ כדי שישמשו לרכישת מזון, תרופות, וביגוד חם. דלאסם אף סיפק תמיכה כלכלית לעצירים במחנות כדי שיוכלו להשיג אוכל ומוצרים נוספים ודאג לסמלים דתיים כדי לשמר את מסורת היהודית. כמו כן דאג הארגון לציוד רפואי, לחינוך לילדים, ולהקמת ספריות.
פעילות הארגון בין השנים 1938–1945 > שיתוף הפעולה עם הכנסייה

לאחר נפילת איטליה נאלץ ארגון דלאסם לרדת למחתרת. כאשר הגרמנים כבשו את העיר ג'נובה, תקציבו של דלאסם הסתכם בחמישה מיליון לירות איטלקיות שהופקדו אצל האב פרנסיסקו רפטו (Francesco Repetto) ששימש באותה העת בתור מזכירו של הארכיבישוף של ג'נובה. חמישית מסכום זה הופקד בידיו של כומר האב מארי-בנואה (Maria Benedetto), שמונה לנשיא החדש של ארגון דלאסם שלקח את הכסף לרומא ב-20 באפריל 1944. למרות כיבוש איטליה, דלאסם המשיך לפעול מהמטה החדש שלו במקום מגוריו של הכומר ברומא, בעזרתה של המכללה הבינלאומית ברומא, הקשרים עם הצלב האדום הבינלאומי ועדת האפיפיור והמשטרה האיטלקית. בעזרתו פעל דלאסם להכנת מסמכים מזויפים וייסד קשרים עם בכירים איטלקים, שווייצרים, הונגרים, צרפתים ורומנים.
הארגון אחרי המלחמה 1945–1947

הגרעין של דלאסם התאסף מחדש במהירות אחרי השחרור. המשימה הראשונה של דלאסם הייתה לאחד משפחות מפוזרות, במיוחד ילדים שהתחבאו במנזרים או באופן פרטי. המשימה השנייה הייתה לארגן את העלייה, שהייתה אז בלתי חוקית, לארץ ישראל שהייתה עדיין תחת המנדט הבריטי.
ראו גם

וילה אמה
לקריאה נוספת

Sandro Antonini, DelAsEm : storia della piu grande organizzazione ebraica italiana di soccorso durante la seconda guerra mondiale. De Ferrari, 2000
השואה: גורלי יהודי אירופה 1932–1945 כרך שני, הוצאת שוקן, 1987
Laura Bava, Aiding gli Ebrei' – Delasem under fascism, 1939 to 1945
Esther Gitman, Rescue and survival of Jews in the Independent State of Croatia (NDH), 1941–1945, 2005
דניאל קארפי, איטליה הפאשיסטית והיהודים בשנים 1922–1945, בשביל הזיכרון 19 (תשנז)
Michele Sarfatti, The Jews in Mussolini's Italy: From Equality to Persecution, Univ of Wisconsin Press, 2006
Mario Avagliano, Marco Palmieri, Di pura razza italiana, Baldini & Castoldi, 2013
Renzo De Felice, Storia degi Italian Jews under Fascism. From a report that Father Maria Benedetto wrote after the Liberation, 20 July 1944, and which is published in Mondadori, Milan 1977
Enzo Collotti (a cura di), Ebrei in Toscana tra occupazione tedesca e RSI, 2 voll. (Carocci: Roma 2007)
Susan Zuccotti, The Vatican and the Holocaust in Italy (Mondadori: Milan 2001)
הערות שוליים

1 2  Sandro Antonini, DelAsEm : storia della piu grande organizzazione ebraica italiana di soccorso durante la seconda guerra mondiale, The American Historical Review, De Ferrari, 2000
↑  יוסף איתאי, ילדי וילה אמה, ספריית הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1983
1 2  השואה: גורלי יהודי אירופה 1932–1945 כרך שני, הוצאת שוקן, 1987, עמ' 562
1 2  Laura Bava, Aiding gli Ebrei' – Delasem under fascism, 1939 to 1945
1 2  Gitman, Esther, Rescue and survival of Jews in the Independent State of Croatia (NDH), 1941–1945, 2005, עמ' 289, 316–318
↑  יוסף איתאי, 4: נוננטולה, ילדי וילה אמה, ספריית פועלים, הוצאת הקיבוץ הארצי, השומר הצעיר, 1983, עמ' 243–244. (בעברית)
↑  GITMAN, Esther, Rescue and survival of Jews in the Independent State of Croatia (NDH), 1941–1945, 2005, עמ' 21–22
↑  יוסף איתאי, 4: נוננטולה, ילדי וילה אמה, ספריית פועלים, הוצאת הקיבוץ הארצי, השומר הצעיר, 1983, עמ' 249,253. (בעברית)
↑  דניאל קארפי, איטליה הפאשיסטית והיהודים בשנים 1922–1945, בשביל הזיכרון 19 (תשנז), עמ' 4–12
↑  Sarfatti, Michele, תרגום: John & Anne C. Tedeschi, The Jews in Mussolini's Italy: from equality to persecution, Univ of Wisconsin Press, 2006, עמ' 208
↑  Mario Avagliano, Marco Palmieri, Di pura razza italiana, Baldini & Castoldi, 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260221005171  LCCN: n82249445  VIAF: 246970742   WorldCat (עם VIAF): 246970742 
האב מארי-בנואה
הלוחמים שלושה

| --- | --- |

פאנדרל (ימין), וולסטאג (אמצע) והוגאן (שמאל), כפי שהם מופיעים על עטיפת החוברת Warriors Three #1 מנובמבר 2010, אמנות מאת סאלבה אספין וג'ייסון קית'.
 סוג:  קבוצת גיבורי-על
 הוצאה לאור:  מארוול קומיקס
 הופעה ראשונה:  Journey into Mystery #119 (אוגוסט 1965)
 יוצרים:  סטן לי ג'ק קירבי
 מידע
 סטטוס:  פעילה
 בסיס:  אסגרד
 חברוּת בקבוצה:  פאנדרל הוגאן וולסטאג
הלוחמים שלושה (באנגלית: Warriors Three) הן דמויות משנה בדיוניות של גיבורי-על המופיעות בחוברות הקומיקס תור ביקום מארוול קומיקס. הדמויות הופיעו לראשונה בחוברת Journey into Mystery #119 מאוגוסט 1965, פרי עטו של הכותב סטן לי והמאייר ג'ק קירבי.
פאנדרל, וולסטאג והוגאן הם לוחמים אסגרדים ובני בריתו של תור מאז צעירותם, כאשר נפגשו לראשונה במסעו של תור לשחזר את חרב אודין, אשר נסדקה, במטרה למנוע את הגעתו של הראגנארוק. הם משתתפים ברבים ממסעותיו של תור. דמויותיהם של הלוחמים שלושה הן יצירה מקורית. פאנדרל עוצב לפי דמותו של ארול פלין, מאפייניו של הוגאן עוצבו לפי דמויות אותן גילם צ'ארלס ברונסון, ווולסטאג עוצב לפי דמותו של ג'ון פלסטף ממחזותיו של ויליאם שייקספיר.
את דמויותיהם של פאנדרל, וולסטאג והוגאן גילמו בסרט הלייב אקשן "תור" השחקנים ג'ושוע דאלאס, ריי סטיבנסון וטדאנובו אסאנו, בהתאמה. סטיבנסון ואסאנו שבו לגלם את דמויותיהם של וולסטאג והוגאן בסרט "תור: העולם האפל", ובו השחקן זאקרי לוי גילם את דמותו של פאנדרל. לוי, סטיבנסון ואסאנו חזרו לגלם את דמויותיהם בסרט "תור: ראגנארוק".
הערות שוליים

↑  Stan the Man & Roy the Boy
ערך זה הוא קצרמרבנושא קומיקס. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הלו, הלו אבא

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  חנה הורן 
 שפת המקור:  עברית
 הוצאה
 הוצאה:  אצלנו;  יסוד
 תאריך הוצאה:  תשכ"ג 1963
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001882267, 004881205, 003425949
 
הלו, הלו אבא הוא ספר ילדים ישראלי מאת האחיות חנה הורן (טקסט) וברכה פלדמן (איורים). הספר, המיועד לפעוטות בני 3–4, מציג שיחה טלפונית משעשעת בין ילד לאביו. הוא ראה אור לראשונה בשנת תשכ"ג 1963 בהוצאת "אצלנו" (הוצאה עצמית) ולאחר מכן בהוצאת יסוד.
שיתוף הפעולה בין האחיות הורן ופלדמן (לבית בוגוסלב) הוליד עשרה ספרי ילדים, שזהו הראשון והמפורסם בהם. הספר הוקדש לאימן, שרה בוגוסלב, שנפטרה ב-1961.
עלילה

בספר מתוארת שיחת טלפון בין ילד לאביו. הילד מתקשר לאביו שנמצא בעבודה, ושואל אותו איזו מתנה הוא יביא לו כשיחזור. תשובתו הראשונה של האב היא "טרקטור עם כנפיים". הילד מתקן את האב בטענה שאין טרקטורים עם כנפיים, והאב כנראה התכוון לאווירון. האב מקבל את התיקון, אך ממשיך להתחכם ולהציע מתנות לא הגיוניות. המתנה משתנה לאורך הסיפור בהתאם לתגובות הילד. המתנה הראשונה היא טרקטור, היא הופכת לאווירון, מאווירון לסירה, מסירה לאוטו, מאוטו לרכבת, מרכבת לכלב, מכלב לתיש, מתיש לאיש, ומאיש לאבא. בשלב הזה, הבן מבין שהוא רוצה יותר מכל לקבל במתנה את אביו.
הכרה ומהדורות

הוא זכה להצלחה רבה בקרב הילדים, הפך לקלאסיקה ולאורך השנים הודפס פעמים רבות במספר הוצאות ספרים.
בשנת 2018 זכה הספר למהדורה מחודשת המכילה איורים פרי עטה של תמר מושקוביץ.
הספר עובד מספר פעמים לטלוויזיה, בין היתר הופיע בתוכנית "פרפר נחמד" כשבתפקיד האב גילם אותו גדי יגיל. עיבוד נוסף שנוצר בתוכנית "גן הפלא" גילם את האב שלמה בר שביט.
ספרי המשך

בשנת 2000 כתבה חנה הורן ספר חדש בעל אופי דומה ושמו "הלו, הלו אמא". הספר אויר על ידי ליאת בנימיני-אריאל. הפעם השיחה הטלפונית מתרחשת בין אם לבת, ונסובה סביב דרכי ההתניידות של האם בדרכה הביתה. הספר מלווה בציורים, וזכה גם הוא להצלחה רבה.
בשנת 2003 פרסמה הורן את הספר "הלו, הלו סבתא", שאויר אף הוא על ידי ליאת בנימיני-אריאל. בספר זה השיחה מתקיימת בין סבתא לנכד, והם משחקים ומתלוצצים.
לקריאה נוספת

מיקי אינהורן-נלקנבאום, "הלו הלו אבא". נעמת: הירחון לאשה ולמשפחה, אוקטובר–נובמבר 1984, עמ' 76
צביה ולדן, יש מישהו בצד השני של הקו? - "הלו, הלו אבא: על תקשורת ישירה ועל רכישת קריאה מתוך קריאה", מחשבות כתובות, 7–8 (1993), עמ' 10–17
יעל דר, "050 ופגה הבדידות", הארץ, מוסף ספרים, גיליון 414, בינואר 2001, עמ' 14
הערות שוליים

↑  יעל דר, ועדיין לא שוחחנו עם הסב והדודה, באתר הארץ, 9 בפברואר 2003.
↑  רשומה, הקטלוג המאוחד של הספריות בישראל.
↑  ראו חנה הורן, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה".
↑  ראו מודעת אבל בעיתון הארץ, 22 במרץ 1961.
↑  הלו, הלו, אבא כתבה חנה הורן; צירה ברכה פלדמן, באתר www.nli.org.il
↑  הלו, הלו, אבא / כתבה: חנה הורן ; אירה: תמר מוסקוביץ ; פיתוח ועריכה: מוטי אבירם | הורן, חנה, 1922- מחבר (מושקוביץ, תמר (מאייר) | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  הלו, הלו אמא / כתבה חנה הורן ; אירה ליאת בנימיני-אריאל | הורן, חנה, 1922- (בנימיני-אריאל, ליאת ) | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  המלצות על ספרים לגיל הרך, באתר www.mentallica.co.il, ‏2012-03-10
↑  הלו, הלו סבתא! / חנה הורן ; אירה ליאת בנימיני אריאל | הורן, חנה, 1922- (בנימיני-אריאל, ליאת ) | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
הבחירות הכלליות בבריטניה 1945

הבחירות הכלליות בבריטניה ב-1945 נערכו ב-5 ביולי 1945, חודשיים לאחר כניעת גרמניה הנאצית, ותוצאותיהן הוכרזו ב-26 ביולי. היו אלו הבחירות הראשונות שנערכו בבריטניה מאז 1935, לאחר דחיית הבחירות עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה. בבחירות אלו נחלה מפלגת הלייבור בהנהגתו של קלמנט אטלי ניצחון סוחף על פני המפלגה השמרנית השלטת, שבראשה עמד ראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל. גודל ניצחונו של הלייבור היה לאחת ההפתעות הגדולות בהיסטוריה הפוליטית של בריטניה.
הבחירות, שבהן זכה הלייבור ברוב של חבריו בפרלמנט, סללו את הדרך להקמת ממשלת לייבור בראשות אטלי, הראשונה שנשענה על רוב שכזה, והעניקו לה מנדט לביצוע רפורמות נרחבות.
הדרך לבחירות

ב-10 במאי 1940 החליף וינסטון צ'רצ'יל את נוויל צ'מברלין כראש הממשלה והקים ממשלת אחדות לאומית. הוא כלל בה שבעה שרים מטעם הלייבור ובראשם קלמנט אטלי. הלייבור נותר חבר בממשלת האחדות עד לניצחון על גרמניה.
לאחר תבוסת גרמניה במאי 1945 עמד צ'רצ'יל תחת לחץ של חברי מפלגתו לקיים בחירות מהירות, על מנת לנצל את האווירה הציבורית החיובית עקב הניצחון במלחמה ואת תדמיתו כמנהיג המלחמה. גם רבים בלייבור חשו שיש לקיים בחירות. צ'רצ'יל ואטלי דווקא רצו לקיים את ממשלת האחדות הלאומית עד להבסת יפן, שהעריכו שתתרחש בתוך 18 חודשים. צ'רצ'יל פנה ישירות אל אטלי ודרש ממנו להסכים להמשך כהונת הממשלה עד לניצחון על יפן, שאם לא כן הוא יפזר את הפרלמנט ויקרא לבחירות בתוך מספר שבועות. אטלי הביא את הצעת צ'רצ'יל אל הוועד הפועל של הלייבור, כשהוא מבקש לקבלה, אך הוועד הפועל דחה את ההצעה ברוב גדול, במחשבה שבבחירות חדשות יוכל הלייבור להגדיל את כוחו בפרלמנט. ב-23 במאי התפטר צ'רצ'יל, ובאותו יום הורה לו המלך ג'ורג' השישי להקים ממשלת מעבר עד לבחירות. אטלי לא הוזמן להיות חלק ממנה.
תוצאות הבחירות גרמו להלם במפלגה השמרנית ובפרט לצ'רצ'יל (שהשתתף בעת פרסום התוצאות בועידת פוטסדאם ונאלץ לפנות את מקומו בה לאטלי), לאור מעמדו הנערץ כמנהיג המלחמה, שרבים סברו כי יביא לו את הניצחון בבחירות.
תוצאות הבחירות

אלו היו תוצאות הבחירות לפי קולות וחלוקת 640 מושבי הפרלמנט:
| מפלגה | מושבים | שינוי | קולות |
| --- | --- | --- | --- |
| הלייבור | 393 | 239  | 11,967,746 |
| המפלגה השמרנית | 197 | 190  | 8,716,211 |
| המפלגה הליברלית | 12 מושבים | 9  | 2,177,938 קולות |
| מועמדים ממפלגות אחרות ועצמאיים | 38 |  | 1,550,174 |
עקב שיטת הבחירות הרובנית בבריטניה (בחירה לפי מחוזות בחירה, המנצח ברוב כלשהו על פני יריביו זוכה במושב) התקיים פער ניכר בין מספר הקולות שניתנו למועמדי המפלגות השונות לבין מספר המושבים שבהן זכו. כך, מועמדי הלייבור זכו ב-49.7 אחוזים מהקולות וב-61.4 מהמושבים בפרלמנט, ומועמדי המפלגה הליברלית זכו ב-9 אחוזים מהקולות וב-1.9 אחוזים מהמושבים בפרלמנט. מועמדי המפלגה השמרנית זכו ב-36.2 אחוזים מהקולות וב-30.8 אחוזים מהמושבים.
בין האישים הבולטים שנבחרו לראשונה לפרלמנט בבחירות אלו היו ראשי הממשלה לעתיד הרולד וילסון וג'יימס קלהאן, וכן יו גייטסקל, מייקל פוט וריצ'רד קרוסמן.
גורמים לניצחון הלייבור

הבחירות שיקפו את דעת מרבית המצביעים כי הלייבור ייטיב לשקם את המדינה לאחר המלחמה מאשר השמרנים ובמיוחד שינקוט בשינויים כלכליים וחברתיים מקיפים שנתפסו כחיוניים לאחר המלחמה. תעמולת הלייבור מיצבה אותו כמפלגה היכולה להוביל את בריטניה אל הבנייה מחדש שלאחר המלחמה. מצעה כלל את אימוץ מלוא דו"ח בוורידג' מ-1942, שכלל המלצה להקמת מדינת רווחה מקיפה לרבות רפורמה בדיור ובשירותי הבריאות וזכה לפופולריות רבה בציבור. המפלגה הציעה מדיניות רווחה מקיפה ומגובשת ושיקפה בכך את הקונצנזוס בדבר הצורך בה. ללייבור הייתה גם הזדמנות להפגין במהלך המלחמה את יכולת הממשל של אנשיו ששירתו במסגרת ממשלת האחדות שהקים צ'רצ'יל.
בעשורים שלפני המלחמה שלטה בבריטניה המפלגה השמרנית (למעט שתי כהונות קצרות של ממשלות לייבור, ב-1924 וב-1929-1931) ועל כן נתפסו השמרנים על ידי הציבור כאחראים לתחלואי ומשגי התקופה, ובכללם האינפלציה והאבטלה שבעקבות השפל הגדול. בוחרים רבים חשו שהוחמץ השלום שלאחר הניצחון במלחמת העולם הראשונה, והלייבור טען כי יביא את תקופת השלום שלאחר המלחמה העולמית השנייה. אפשר שבשל כך זכה הלייבור לתמיכה רחבה במיוחד בקרב אנשי הכוחות המזוינים הבריטים, שאנשיהם חששו מפני אבטלה ומחסור בדיור שבהם נתקלו החיילים המשוחררים ב-1918.
תעמולת השמרנים התרכזה סביב אישיותו של צ'רצ'יל, אך גם בוחרים שהעריצו את מנהיגותו של צ'רצ'יל בעת המלחמה חשו אי שביעות רצון כלפי הישגי מדיניות הפנים והחוץ של השמרנים בשלהי שנות השלושים (ובכללה מדיניות הפיוס כלפי היטלר שנקט קודמו של צ'רצ'יל, צ'מברלין). התנגדותו של צ'רצ'יל לסוציאליזם הביאה להתבטאויות מצדו כנגד השינויים הכלכליים שנתפסו כנחוצים והכרחיים לבנייתה של בריטניה לאחר המלחמה. השמרנים קיבלו רבים מעקרונות דו"ח בוורידג', אך טענו שיד המדינה לא תהיה משגת ליישם אותם, ובכך פנו נגד דעת הקהל. השמרנים וצ'רצ'יל ניהלו מסע בחירות חלש, שכלל אמירה אומללה מפי צ'רצ'יל כי למימוש תוכניותיה תידרש ממשלת אטלי להפעלת גוף דמוי-גסטפו.
הערות שוליים

↑  במחוזות מסוימים נדחתה ההצבעה עד 19 ביולי.
↑  חל עיכוב בפרסום התוצאות בין השאר משום הצורך להוביל לבריטניה קלפיות חיילים רבות מחו"ל.
↑  בבחירות 1935 עמדו לבחירה 615 מושבים בפרלמנט.
האזור הנארקטי

מפת האזור הנארקטי
האזור הנארקטי הוא אחד משמונת האזורים הביוגאוגרפים שמחלקים את שטח כדור הארץ וחלק מהאזור ההולארקטי. הוא כולל את צפון אמריקה, גרינלנד והרמות שבצפון מקסיקו. האזור מוגדר לפי דמיון בצומח ובבעלי החיים שמתקיים או שהתפתחו בו.
דרום מקסיקו, דרום פלורידה, מרכז אמריקה והקריביים כלולים באזור הנאוטרופי, יחד עם אמריקה הדרומית, אשר אקלימם טרופי אף שהם שייכים לאמריקה הצפונית.
תת אזורים

האזור מחולק לארבעה תת-אזורים שמוגדרים כתחומים גאוגרפיים שעשויים לכלול כמה סוגי בתי גידול, אך בעלי זיקה חזקה, במיוחד בין סוגים וקבוצות עיקריות של אורגניזמים.
תת אזורים > המגן הקנדי

המגן הקנדי משתרע לאורך חלקה הצפוני של יבשת אמריקה מהאיים האלאוטיים במערב עד ניופאונדלנד במזרח. תת-האזור כולל שטחי טונדרה וטייגה. שטח זה הוא החלק הקנדי של ממלכת הצמחייה ההולארקטית (Holarctic).
תת אזורים > צפון-מזרח אמריקה

תת-אזור צפון-מזרח אמריקה כולל את השטחים המיוערים של מזרח ארצות הברית ושל דרום קנדה, את המישורים הגדולים, את ביומת יערות המחטניים הממוזגים שבדרום ארצות הברית ואת הסוואנה הסובטרופית של פלורידה. שטח זה הוא החלק האטלנטי הצפון אמריקאי של ממלכת הצמחייה ההולארקטית.
תת אזורים > צפון-מערב אמריקה

תת-אזור צפון-מערב אמריקה כולל את היערות המחטניים הממוזגים שלאורך וההרים והחוף בדרום אלסקה, במערב קנדה ובמערב ארצות הברית מהחוף המערבי עד הרי הרוקי, כמו גם אזורים מדבריים שבמערב ארצות הברית, ממזרח להרי רוקי. שטח זה הוא חלק הרי הרוקי של ממלכת הצמחייה ההולארקטית.
תת אזורים > צפון מקסיקו ודרום אמריקה הצפונית

תת-אזור צפון מקסיקו כולל את המדבריות שבצפון מקסיקו, את דרום קליפורניה ואת דרום-מערב ארצות הברית על שטחי המדבר שבו: מדבר מוהאבי, מדבר סונורה ומדבר צ'יוואווה. תת-האזור כולל גם את שטחי היער והבתה שבקליפורניה, את יערות האורן והאלון באזורים ההרריים של אריזונה ושל צפון מרכז מקסיקו. שטח זה הוא החלק המדריאני של ממלכת הצמחייה ההולארקטית.
פרהיסטוריה

לפני כשלושה מיליוני שנים התחברה צפון אמריקה לדרום אמריקה על ידי היווצרותו של מצר פנמה. עד אז, במשך כ-180 מיליוני שנים, היו היבשות נפרדות והחי והצומח בהן התפתחו בנפרד. צפון אמריקה הייתה מחוברת לפרקים בגשר יבשתי במצר ברינג לאירואסיה, חיבור שאיפשר נדידה של צמחים ובעלי חיים בין היבשות. לכן, האזור הנארקטי חולק סוגים רבים עם האזור הפלארקטי ולעיתים מתייחסים לשניהם שייכים לאזור ההולארקטי.
בעקבות החיבור של מצר פנמה נגרמה ההחלפה האמריקנית הגדולה, בה נדדו בעלי חיים מצפון היבשת לדרומה ולהפך (אם כי בהצלחה קטנה בהרבה), תהליך שהשפיע רבות על החי ועל הצומח בשתי היבשות.
בתקופה שבה הופיע האדם באמריקה נכחדו בעלי חיים גדולים רבים, בהם סוסיים, גמליים, ממותות, מסטודון, עצלנים ענקיים, שנחרבים ודוב קצר-פנים. בעבר הייתה הסברה שהם נעלמו בגלל שינויי אקלים, אולם כיום ההנחה היא שאמנם לאקלים הייתה תרומה מסוימת לכך, אך ציד על ידי האדם היה הגורם המכריע בתהליך.
בעלי חיים ממוצא נארקטי

משפחת הכלביים
משפחת הגמליים
משפחת האנטילוקפריים שכיום מכילה רק את האנטילוקפרה האמריקנית.
תת-המשפחה טרמרקטיים בתוכה קיים רק המין דוב המשקפיים האנדמי לדרום אמריקה.
הערות שוליים

↑   באתר Nature
↑
↑  באתר אוניברסיטת לה-פלאטה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4041481-4  NKC: ge1140048  VIAF: 248520698   WorldCat (עם VIAF): 248520698 
נוף מיוער במגן הקנדי.
נוף במדבר סונורה.
אנטילוקפרה אמריקנית, פרסתן שהתפתח באזור הנארקטי אליו הוא אנדמי כיום.
דוב גריזלי, מהטורפים הגדולים ביותר באמריקה כיום.
ההיעלמות (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  The Golden Egg 
 בימוי:  ג'ורג סלויזר 
 הופק בידי:  לארי ברזנר פיטר יאן ברוג
 תסריט:  טוד גרף 
 עריכה:  ברוס גרין 
 שחקנים ראשיים:  ג'ף ברידג'ס קיפר סאת'רלנד ננסי טרוויס סנדרה בולוק
 מוזיקה:  ג'רי גולדסמית' 
 צילום:  פיטר סושוצקי
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  פוקס המאה ה-20
 חברה מפיצה:  InterCom, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  5 בפברואר 1993
 משך הקרנה:  109 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מתח, סרט אימה, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 תקציב:  23 מיליון דולר
 הכנסות:  14,543,394 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   vanishing
 דף הסרט ב־IMDb
 
ההיעלמות (באנגלית: The Vanishing) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת מותחן משנת 1993, בכיכובם של ג'ף ברידג'ס, קיפר סאת'רלנד וננסי טרוויס. הסרט בוים על ידי ג'ורג סלויזר, והוא מבוסס על סרט צרפתי-הולנדי משנת 1988, שבוים אף הוא על ידו.
עלילה

ג'ף הרימן (קיפר סאת'רלנד) נוסע לחופשה עם חברתו דיאן שייבר (סנדרה בולוק) אשר נעלמת ללא עקבות בתחנת דלק.
שלוש שנים מאוחר יותר, ברני קסינס (ג'ף ברידג'ס) מגיע לביתו של ג'ף ומודה שהוא האחראי להיעלמותה. קסינס מבטיח להראות לג'ף מה קרה לדיאן, אך רק אם ג'ף יסכים ללכת בדיוק באותו המסלול שהיא הלכה בו. ג'ף, שעדיין אובססיבי לגבי במקרה, מסכים.
בסדרה קצרה של פלאשבקים, סצנת הרצח מוצגת.
ג'ף נלקח לתחנת הדלק, היכן שאהובתו נעלמה, ונאמר לו שאם הוא ישתה כוס קפה עם סם מרדים הוא יחשוף את גורלה על ידי התנסות עצמית. הוא לוגם מהקפה ומתעורר כדי לגלות שהיא נקברה בעודה בחיים.
החברה החדשה של ג'ף, ריטה (ננסי טרוויס), מאתרת אותו ואת החוטף ומגלה את מה שקרה. היא מדברת עם קסינס ומציעה לו כוס קפה (עם הסם המרדים). ריטה הולכת לחפש את ג'ף אך היא אינה יודעת שלוקח זמן עד להשפעת הסם וקסינס מסכל את משימתה.
למרבה המזל, ג'ף קם לתחייה. הוא מצליח לצאת מהקבר ולהרוג את קסינס עם את חפירה, איתו הוא קבר את ג'ף ודיאן.
ג'ף וריטה חוזרים ביחד ומוכרים את הסיפור כרומן לחברת הוצאה לאור.
שחקנים

ג'ף ברידג'ס - ברני קסינס
קיפר סאת'רלנד - ג'ף הרימן
ננסי טרוויס - ריטה בייקר
סנדרה בולוק - דיאן שייבר
פארק אוברל - לין
מגי לינדרמן - דניס קסינס
ליסה אייקהורן - הלן קסינס
הערות שוליים

↑  "The Vanishing (1993)". Box Office Mojo. 1993-03-09.