stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שניים אוחזין בטלית
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף צ"ג, עמוד א'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא מציעא, דף ו', עמוד א'.
↑  בבא מציעא ב. רש"י ד"ה "במקח וממכר"
↑  הנחלת משה כותב כי גם רש"י סובר שהדין יחלוקו (כמו שניים אדוקין בשטר) אלא שכאן כותב רש"י אליביה דר' יוסי (שסובר שאם יש רמאי אין דין יחלוקו).
1 2  בבא מציעא ב. תוספות "ויחלוקו" ובבא בתרא לד: תוספות "ההוא ארבא"
↑  ריב"א סובר שהמשנה של מנה שלישי (יתרה מהגדול) מדברת במקרה שאין להם חזקה (שהנפקד לא תופס בשביל המפקידים) ולכן המשנה של שניים אוחזין בטלית נאמרה גם במצב שאין חזקה ולכן כשאין חזקה הדין מתחלק: א. יכול להיות שאין רמאי (שניים אוחזין בטלית) - יחלוקו בשבועה. ב. וודאי יש רמאי (כגון ספינה כלומר לא דבר מציאה אלא דבר שהיה שייך לטוען מקדמת דנא) - כל דאלים גבר. ג. וודאי יש רמאי אך החפץ נתפס (ארבא כשנתפסה על ידי בית דין או מנה שלישי שנתפס על ידי הנפקד) - יהא מונח עד שיבוא אליהו.
סיטרואן קארין

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  סיטרואן 
 
הקרין (Citroën Karin) הוא רכב קונספט פורץ דרך שצייר קווי עתיד ברורים לעיצוב הרכב. הוצגה לראשונה בתערוכת הרכב בפריז בשנת 1980, הקרין הייתה שונה מכל מה שהעולם ראה עד אז.
עיצוב ומהות

עיצובה של הקרין הוביל אותה לעולם של מכוניות ניסיוניות, עם מבנה דמוי פירמידה שהדהים את כל המבקרים. המעצבים ביקשו לשבור את הגבולות המסורתיים של עיצובי רכב ולהראות את העתיד של התעשייה. המכונית הציגה צורה של פירמידה נמוכה, עם גג שטוח וזוויות חדות מכל צד.
תא הנוסעים

הקרין הכילה תא נהיגה יוצא דופן: שלושה מושבים, כאשר הנהג יושב במרכז והנוסעים מימין ומשמאל. זה היה רעיון מהפכני שהבטיח לנהג שליטה טובה יותר ושדה ראייה רחב.
טכנולוגיה וחדשנות

הקרין לא הייתה רק תרגיל בעיצוב חזוני. היא כללה טכנולוגיה חדשנית לזמנו, עם קונסולת פיקוד דיגיטלית ומערכות מתקדמות לניהול הרכב. עיצובים כגון כפתורים ומערכות בקרה הושמו בפינות הרכב, מה שהפך את השימוש לנוח וידידותי.
השפעה על עיצוב רכב

אמנם הקרין לא נכנסה לייצור מסחרי, אך היא השאירה חותם משמעותי בעולם הרכב. עיצובה פורץ הדרך והחשיבה החדשנית השפיעו על דורות של מעצבים ויצרנים, והראו כי אין גבולות לדמיון ולחדשנות בעיצוב רכב.
רוזה בונר

| --- | --- |

 לידה:  16 במרץ 1822 בורדו, ז'ירונד, צרפת 
 פטירה:  25 במאי 1899 (בגיל 77) טומרי, מחוז סן-א-מארן, צרפת  (הרפובליקה הצרפתית השלישית) 
 שם לידה:  Marie-Rosalie Bonheur Juana Maria Maribel 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 תקופת הפעילות:  1835–1899 (כ־64 שנים) 
 זרם באמנות:  נטורליזם, ריאליזם 
 הושפעה על ידי:  Raymond Bonheur 
 יצירות ידועות:  Ploughing in the Nivernais, Ten Studies of a Ram, שבאל גרי או ור, The Horse Fair 
 פרסים והוקרה:  קצין בלגיון הכבוד  Cross of Merit for Art and Science (Saxe-Coburg and Gotha) (1885)  Knight of the Order of Saint James of the Sword (1890)  מסדר לאופולד (1880)  Order of Saint Charles (1865)  מסדר איזבלה הקתולית (1880)  Officer of the Order of Saint James of the Sword (1894) 
 בן או בת זוג:  Nathalie Micas  אנה קלומפק 
 חתימה:   
 
רוזה בונר (בצרפתית: Rosa Bonheur;‏ 16 במרץ 1822 – 25 במאי 1899) הייתה אמנית צרפתייה, שהתמקדה בציור בעלי חיים, אך הייתה גם פסלת בסגנון ריאליסטי. בונר נחשבת לציירת המפורסמת ביותר במאה ה-19.
ביוגרפיה > הכשרה

רוזה בונר נולדה ב־16 במרץ 1822 בבורדו, הילדה הבכורה במשפחת אמנים. אמה, סופי בונר, הייתה מורה לפסנתר שנפטרה כשרוזה בונר הייתה בת אחת עשרה. אביה, אוסקר-רֶמון בונר, היה צייר נוף ודיוקנאות שעודד את כשרונותיה האמנותיים של בתו. אף על פי שמוצאם היה יהודי, משפחת בונר דבקה בסן-סימוניזם, כת נוצרית-סוציאליסטית שקידמה את חינוך הנשים לצד גברים. אחיה של רוזה בונר כללו את ציירי בעלי החיים אוגוסט בונר וז'ולייט בונר וכן את פסל החיות איזידור ז'ול בונר.
פרנסיס גולטון השתמש במשפחתם כדוגמה ל"גאונות תורשתית" במאמרו משנת 1869 באותה כותרת.
רוזה בונר עברה לפריז בשנת 1828, בגיל שש עם אמה ואחיה, לאחר שאביה הקדים אותם כדי להשיג מגורים והכנסה. על פי דוחות משפחתיים, היא הייתה ילדה סוערת והתקשתה ללמוד לקרוא, אם כי היא הייתה משרטטת שעות בעיפרון ונייר עוד לפני שלמדה לדבר. אמה לימדה אותה לקרוא ולכתוב וביקשה ממנה לבחור ולצייר חיה שונה לכל אות באלף-בית. האמנית אמרה שבזכות אמה, היא פיתחה את אהבתה לצייר בעלי חיים בשיעורי הקריאה עם אמה.
בבית הספר היא לעיתים קרובות הפריעה, וגורשה מספר רב של פעמים ממנו. לאחר שעשתה חניכות כושלת אצל תופרת בגיל שתים עשרה, אביה התחיל להכשירה כציירת. אביה הרשה לה להמשיך להתעניין בציור בעלי חיים על ידי הבאת בעלי חיים לסטודיו של המשפחה.
בעקבות תוכנית הלימודים המסורתית בבתי הספר לאמנות באותה תקופה, החלה בונר את הכשרתה בהעתקת תמונות מספרי ציור ורישום מודלים. עם התקדמות האימונים שלה, ערכה מחקרים על בעלי חיים מבויתים, כולל סוסים, כבשים, פרות, עזים, ארנבים ובעלי חיים אחרים בשדות המרעה סביב פריז - ובשטחי הבר והטבע כמו באזור יער בולון. בגיל ארבע עשרה החלה להעתיק ציורים במוזיאון הלובר. בין הציירים החביבים עליה היו ניקולאס פוסין ופטר פאול רובנס, אך היא גם העתיקה את ציוריהם של פאולוס פוטר, פרנס פורבוס הצעיר, לואי ליאופולד רוברט, סלווטורה רוזה וקרל דוז'ארדן.
היא למדה אנטומיה של בעלי חיים בבתי המטבחיים של פריז ובמכון הלאומי לוטרינריה בפריז. שם הכינה מחקרים פרטניים שלימים השתמשה בהם לציוריה ופסליה. במהלך תקופה זו היא התיידדה עם האנטומיסטים והזואולוגים ההשוואתיים אטיין ז'ופרואה סנט-אילר ואיזידור ז'ופרואה סנט-אילר.
הצלחה ראשונה

עבודה לממשלת צרפת הובילה להצלחתה הגדולה הראשונה של רוזה בונר, הציור "חריש בניברנאי", שהוצג בשנת 1849 וכעת במוזיאון ד'אורסה בפריס. עבודתה המפורסמת ביותר, "יריד הסוסים" הושלמה בשנת 1855 ציור גדול בגובה של 3 מטרים ברוחב של חמישה מטר. הציור מתאר את שוק הסוסים שנערך בפריז, בשדרות דה להופיטל, סמוך לבית החולים פיטי-סלפטייר, שנראה ברקע הציור. קיימת גרסה קטנה בגלריה הלאומית בלונדון. עבודה זו הובילה לתהילה והכרה בינלאומית. באותה שנה נסעה לסקוטלנד ופגשה בדרך את המלכה ויקטוריה, שהעריצה את עבודתה של בונר. בסקוטלנד היא השלימה רישומים ליצירות מאוחרות יותר הכוללות את "הרועה בהיילנד", שהושלמה בשנת 1859, ו"פשיטה סקוטית", שהושלמה בשנת 1860. ציורים אלה תארו את דרך חיים בדרום הרמה הסקוטית שנעלמו מאה שנה קודם, והייתה להם זיקה לוויקטוריאניות.
בונר הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות ובניין האישה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי. אף על פי שהייתה פופולרית יותר באנגליה מאשר בצרפת מולדתה, היא עוטרה באות הלגיון הכבוד הצרפתי על ידי הקיסרית, אשתו של נפוליאון השלישי, בשנת 1865 והועלתה לדרגת קצין במסדר בשנת 1894. היא הייתה האמנית הראשונה שזכתה בפרס זה.
פטרונות

את בונר ייצג סוחר האמנות ארנסט גמבארט (1814–1902). בשנת 1855 הוא הביא את רוזה בונר לממלכה המאוחדת, הוא רכש את זכויות המכירה של עבודתה. תחריטים רבים מיצירתה של בונר נוצרו מרפרודוקציות שנעשו על ידי צ'ארלס ג'ורג' לואיס (1808-1880), אחד החרטים הטובים ביותר.
בשנת 1859 ההצלחה שלה אפשרה לה לעבור ל"שאטו דה בי" ליד פונטנבלו, לא הרחק מפריז, שם התגוררה עד סוף ימיה. הבית משמש כמוזיאון המוקדש לה.
חיים אישיים ומורשת

נשים קיבלו חינוך שטחי כאמניות עוד בימיה של בונר, וכשהפכה לאמנית כל כך מצליחה היא סייעה לפתוח דלתות לנשים אומניות שבאו אחריה. ניתן לראות בבונר "האישה החדשה" של המאה ה-19. היא הייתה ידועה בלבוש בגדי גברים, אך היא ייחסה את בחירתם למעשית בגלל עבודתה עם בעלי חיים.
בחייה הרומנטיים היא הייתה לסבית באופן גלוי למדי. היא התגוררה עם בת זוגה הראשונה, נטאלי מיקאס, למעלה מ-40 שנה עד מותה של מיקאס, ובהמשך החלה מערכת יחסים עם הציירת האמריקאית אנה קלומפק . בתקופה שבה המין הלסבי - ובמיוחד הטראבדיזם - נחשב כחטא, דעותיה והתנהגותה של רוזה בונר ביחס לחייה האישיים הייתה פורצת דרך. בעולם שבו ביטוי מגדרי היה שולט, רוזה בונר פרצה גבולות בכך שהחליטה ללבוש מכנסיים, חולצות ועניבות. היא לא עשתה זאת מכיוון שהיא רצתה להיות גבר, אם כי מדי פעם התייחסה לעצמה כנכד או אח כשדיברה על משפחתה. במקום זאת, בונר הזדהתה עם הכוח והחופש השמורים לגברים. לבישת בגדי גברים העניקה לבונר תחושת זהות בכך שהם מאפשרים לה להראות בגלוי שהיא מסרבת להתאים עצמה למבנה הבינארי המגדרי. הביגוד הגברי גם שידר את המיניות שלה בתקופה בה הסטראוטיפ הלסבי כלל נשים שגזרו את שיערן, לבשו מכנסיים ועישנו. רוזה בונר עשתה את שלושתם.
בונר מעולם לא אמרה במפורש שהיא לסבית, אך אורח חייה והאופן בו דיברה על בנות זוגה מרמז על כך.
בונר, בזמן שנהנתה מפעילויות ששמורות בדרך כלל לגברים (כמו צייד ועישון), ראתה את נשיותה כמשהו עדיף על כל מה שגבר יכול להציע לה. היא ראתה את הגברים כטיפשים וציינה שהזכרים היחידים שנתנה להם תשומת לב, הם הפרים שציירה.
היא החליטה שהיא תישען רק על עצמה ועל בת זוגה הנשית. היו לה בנות זוג שהתמקדו בחיי הבית, בזמן שהיא לקחה על עצמה את התפקיד של המפרנס על ידי העיסוק בציור שלה. מורשתה של בונר סללה את הדרך עבור אמניות לסביות שלא העדיפו את החברה שסביבן.
בונר נפטרה ב־25 במאי 1899, בגיל 77, בצרפת.
היא נקברה ליד נטאלי מיקאס (1824 - 24 ביוני 1889), בת לווייתה לכל החיים, בבית הקברות פר לשז בפריז.
בת זוגה המאוחרת אנה קלומפק הייתה היורשת היחידה של בונר. לאחר מותה נקברה ליד מיקאס ובונר באותו בית קברות.
רבים מציוריה, שלא הוצגו בעבר בפומבי, נמכרו במכירה פומבית בפריז בשנת 1900. אחת העבודות שלה, "מלכי היער", נמכרה במכירה פומבית בשנת 2008 תמורת קצת יותר מ-200,000 דולרים.
יחד עם ציירים ריאליסטים אחרים של המאה ה-19, ציוריה יצאו מהאופנה, ובשנת 1978 תיאר מבקר את הציור "החריש בניברנאי" כנשכח לחלוטין.
באותה שנה הציור הזה היה חלק מסדרת ציורים שנשלחה לסין על ידי ממשלת צרפת לתערוכה בכותרת "הנוף הצרפתי והאיכרים - 1820-1905".
הערות שוליים

↑  Musée d'Orsay: Rosa Bonheur Labourage nivernais, www.musee-orsay.fr
↑  Rosa Bonheur | French painter, Encyclopedia Britannica (באנגלית)
↑  "Bonheur, (Marie-)Rosa"(הקישור אינו פעיל)
↑  lawrencebush, May 25: The Realism of Rosa Bonheur, Jewish Currents, ‏25 במאי 2016
↑  Gaze, Delia, ed. (1997). Dictionary of Women Artists. I. London and Chicago: Fitzroy Dearborn Publishers. pp. 288–291
↑  Albert Boime, The Case of Rosa Bonheur: Why Should a Woman Want to Be More Like a Man?, Art History 4, 1981, עמ' 384–409 doi: 10.1111/j.1467-8365.1981.tb00733.x
↑  Rosa Bonheur, web.archive.org, ‏18 במרץ 2006
↑  Rosa Bonheur, The Horse Fair, Metropolitan Museum of Art, www.metmuseum.org
↑  Rosa Bonheur, web.archive.org, ‏25 ביוני 2007
↑  Blume, Mary; Tribune, International Herald (1997-10-04). "The Rise and Fall of Rosa Bonheur". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2020-07-24.
↑  Encyclopedia of Lesbian and Gay Histories and Cultures: An Encyclopedia. Gay histories and cultures. Vol. 2. Taylor & Francis. 2000
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273634105171  PLWABN: 9810558497305606  AAG: 5422  BIBSYS: 98046128  BNC: 000442059  BNE: XX1458113  BnF: cb119409632 (data)  CANTIC: a11539963  DSI: 5488  FNZA: 1595  GND: 118927787  ISNI: 0000 0000 6634 9265  KulturNav: dfdb70d9-5da4-4682-ac70-96a90206d208  LCCN: n80070626  Léonore: 41807  NARA: 25341233  NKC: ola2002113757  NTA: 069947317  RERO: 02-A003022992  RKD: 10349  SELIBR: 180005  SNAC: w6086m5j  SUDOC: 027348393  ULAN: 500014964  VcBA: 495/231568  VIAF: 59091154   WorldCat (עם VIAF): 59091154 
רוזה בונר, יריד הסוסים, 1852
רוזה בונר, חריש בניברנאי, 1849
אנה קלומפק, דיוקן של רוזה בונר, 1898
רוברטו דה זרבי

רוברטו דה זרבי (באיטלקית: Roberto De Zerbi; נולד ב-6 ביוני 1979) הוא מאמן כדורגל איטלקי וכדורגלן עבר וכיום משמש כמאמנה של אולימפיק מארסיי מהליגה הראשונה בצרפת
קריירת שחקן

דה זרבי החל את הקריירה המקצועית שלו במילאן. הוא בילה ארבע עונות בהשאלה למועדונים מהליגה הנמוכה (סרייה ב' עד סרייה ג'). בשנת 2001 חתם דה זרבי בסלרניטנה מהסרייה א'. ביוני 2002 חתם דה זרבי שוב במילאן אך באותה שנה נמכר לפוג'ה.
ב-2006 חתם דה זרבי בנאפולי מהסרייה א' תמורת 2.5 מיליון אירו.
ב-8 בפברואר 2010, נאפולי הודיעה על העברתו בהשאלה למועדון הליגה הרומנית צ'.פ.ר. קלוז', למשך שלוש שנים.
קריירת אימון > פארלמו

ב-6 בספטמבר 2016, דה זרבי מונה למאמנה הראשי של פאלרמו מהסרייה א' (באותם ימים) בעקבות עזיבתו של דוידה באלרדיני בהסכמה הדדית עקב חילוקי דעות עם ההנהלה. אך הצלחתו של דה זרבי בקבוצה לא הייתה מרובה, עם שבעה הפסדים רצופים וללא נקודות במשחקי הבית במשך שלושה חודשים. לאחר הפסד בדו-קרב פנדלים במשחק ביתי מול ספציה מהסרייה ב' (באותם ימים), דה זרבי פוטר ב-30 בנובמבר 2016.
קריירת אימון > בנוונטו

ב-23 באוקטובר 2017, דה זרבי מונה למאמנה הראשי של העולה החדשה לסרייה א', בנוונטו. ולמרות שהקבוצה ירדה בחזרה לסרייה ב' בתום העונה, דה זרבי זכה לשבחים על הכדורגל ההתקפי שהראה ועל העברות השחקנים שעשה.
קריירת אימון > ססואולו

ב-13 ביוני 2018, דה זרבי מונה למאמנה של ססואולו. בתקופת כהונתו, זכה לשבחים על סגנון הכדורגל שלו יחד עם הישגי יתר, שהובילו את המועדון הקטן, לסיום שתי עונות ברציפות במקום השמיני בליגה הבכירה האיטלקית, על אף שלא הצליח להעפיל יחד עם המועדון לליגה האזורית של אופ"א.
במאי 2021, הודיע כי החליט לעזוב את הקבוצה.
קריירת אימון > שחטאר דונצק

ב-25 במאי 2021, פורסם כי דה זרבי חתם על מינויו כמאמנה הראשי של שחטאר דונצק מהליגה הבכירה באוקראינה. ב-22 בספטמבר 2021, זכה בתוארו הראשון בקבוצה לאחר שניצח את הקבוצה דינמו קייב במסגרת הסופר קאפ האוקראיני לשנת 2021, והפך למאמן האיטלקי הראשון שזוכה בתואר. בעקבות מלחמת אוקראינה-רוסיה, ביולי 2022 נאלץ דה זרבי לעזוב את הקבוצה לאחר שהוביל את המועדון למקום הראשון בטבלת הליגה.
קריירת אימון > ברייטון

ב-18 בספטמבר 2022, חתם דה זרבי על חוזה ארוך טווח של ארבע שנים כמאמנה החדש של ברייטון. משחקו הראשון כמאמן הקבוצה נערך ב-1 באוקטובר, במשחק שהסתיים בתוצאת תיקו 3–3 במשחק חוץ מול ליברפול, כאשר לאנדרו טרוסארד הפך לשחקן ברייטון הראשון שכובש שלושער בפרמייר ליג. ב-9 באוקטובר 2022 ספג את הפסדו הראשון באצטדיונה הביתי של ברייטון כאשר קבוצתו הפסידה בתוצאת 0-1 לטוטנהאם הוטספר, אך למרות ההפסד כינה את שחקניו "פנטסטיים" למרות התבוסה. ניצחונו הראשון בקבוצה היה ב-29 באוקטובר 2022, כאשר הביס צ'לסי בתוצאת 4–1. לאחר המשחק הפנטסטי מול צ'לסי, דה זרבי וקבוצתו עברו שלושה משחקים ללא הפסד, כולל ניצחון מול ליברפול, אותם ניצח בסיבוב הרביעי של הגביע האנגלי.
סטטיסטיקות אימון

נכון ל-15 באפריל 2023
| קבוצה | מאז | עד | מאזן> מ | מאזן> נצ | מאזן> ת | מאזן> הפ | מאזן> % נצ | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| דארפו בואריו | ‏18 בנובמבר 2013 | ‏30 ביוני 2014 | 22 | 5 | 5 | 12 | 22.7 |  |
| פוג'ה | ‏1 ביולי 2014 | ‏14 באוגוסט 2016 | 91 | 47 | 25 | 19 | 51.6 |  |
| פאלרמו | ‏6 בספטמבר 2016 | ‏30 בנובמבר 2016 | 13 | 1 | 3 | 9 | 7.7 |  |
| בנוונטו | ‏23 באוקטובר 2017 | ‏30 ביוני 2018 | 29 | 6 | 3 | 20 | 20.7 |  |
| ססואולו | ‏1 ביולי 2018 | ‏24 במאי 2021 | 120 | 43 | 36 | 41 | 35.8 |  |
| שחטאר דונצק | ‏25 במאי 2021 | ‏11 ביולי 2022 | 30 | 20 | 5 | 5 | 66.7 |  |
| ברייטון | ‏18 בספטמבר 2022 | הווה | 44 | 23 | 9 | 12 | 52.27 |  |
| סך הכל | סך הכל | סך הכל | 349 | 145 | 86 | 118 | 41.55 | — |
תארים > כשחקן

צ'.פ.ר. קלוז'
ליגת העל הרומנית (2): 2009\2010, 2011\2012
הגביע הרומני: 2009\2010
תארים > כמאמן

פוג'ה
קופה איטליה (סרייה ג'): 2015\2016
שחטאר דונצק
הסופר קאפ האוקראיני: 2021
קונסטנטין באטולוב

קונסטנטין דוֹבְּרֶב בָּאטוֹלוֹב (בבולגרית: Константин Добрев Батолов‏; 3 בינואר 1878, סופוט, האימפריה העות'מאנית – 2 באוגוסט 1938, פריז, הרפובליקה הצרפתית השלישית) היה משפטן, דיפלומט ופוליטיקאי בולגרי, אשר לאחר הפיכת הליגה הצבאית, בין 1934–1935 כיהן כשר החוץ של בולגריה בממשלותיהם של קימון גאורגייב ופנצ'ו זלאטב.
קורות חייו

באטולוב נולד בעיירה סופוט אשר במחוז פלובדיב בשלהי המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). הוא סיים בית ספר תיכון בסופיה, ורכש השכלה אקדמית במשפטים בפריז. עם סיום לימודיו שב לבולגריה ועסק בעריכת דין. ב-1903 הצטרף למפלגה הדמוקרטית הבולגרית והתברג בהנהגתה. בין השנים 1910–1911, 1920–1922 כיהן כראש עיריית סופיה. בין השנים 1931–1934 כיהן כשגריר בולגריה לצרפת, בלגיה וממלכת ספרד. במאי 1934, לאחר ההפיכה של הליגה הצבאית מונה לשר החוץ של הממלכה וכיהן בתפקיד עד אפריל 1935. לאחר סיום כהונתו כשר החוץ מונה לשגריר בולגריה בצרפת, וכיהן בתפקיד עד למותו ב-1938.
הערות שוליים

↑  שרי החוץ של בולגריה, באתר משרד החוץ של בולגריה (בבולגרית).
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: קימון גאורגייב | שר החוץ והדתות של ממלכת בולגריה  23 במאי 1934 – 21 באפריל 1935 | הבא: גאורגי קיוסאיבנוב |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 316445293   WorldCat (עם VIAF): 316445293
רבי אבא

ערך זה עוסק באמורא בבלי בן הדור השלישי לאמוראים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
 תקופת הפעילות:  דור שני ושלישי לאמוראי ארץ ישראל
 רבותיו:  רב, שמואל, רב הונא, רב יהודה
 תלמידיו:  רב ספרא
 בני דורו:  עולא, רבי אמי, רבי זירא
 
רבי אבא היה אמורא בבלי וארץ ישראלי שחי בדור השלישי (תחילת המאה ה-4). היה עשיר ועסק במסחר במשי.
ביוגרפיה

רבי אבא נולד בבבל ולמד אצל רב הונא ראש ישיבת סורא ורב יהודה ראש ישיבת פומבדיתא. הוא עלה לארץ ישראל על אף התנגדותו של רב יהודה רבו, ובהגיעו לגבול הארץ בעכו נישק את סלעיה. יש הסוברים שעלה לארץ ישראל דרך הים.
בתלמוד מסופר שלפני עלייתו לארץ, התפלל רבי אבא שדבריו יתקבלו על חכמי ארץ ישראל. כאשר הגיע לארץ, פגש קבוצת חכמים מבית מדרשו של רבי יוחנן שהתקשו בסוגיא הלכתית סבוכה במסכת ביצה. הוא ניסה לתרץ את קושייתם, אך הם חייכו למשמע סברתו. שאל אותם רבי אבא: מדוע אתם צוחקים עלי? וכי לקחתי את בגדיכם? אך הם חזרו וחייכו.
החתם סופר פירש שדבריו של רבי אבא לא התקבלו דווקא מפני שהוא התפלל שהם יתקבלו, מפני שאין לאדם להתפלל שדבריו יתקבלו, שהרי אם אינם נכונים מוטב שלא יתקבלו, אלא עליו להתפלל להצליח להגיע אל האמת.
על יחסו לרבי אמי לכאורה המקורות סותרים זה את זה: במסכת בבא בתרא מסופר על דיון שבא לפני רבי אמי ונאמר שם שהיה רבי אבא יושב לפניו (כתלמיד היושב לפני רבו), ומשמע מזה שרבי אבא היה תלמידו של רבי אמי. לעומת מקור זה, במסכת בבא מציעא מסופר שרבי אמי מצא פרגיות שחוטות בין טבריה לציפורי ובא לפני רבי אבא לשאול לגבי חיוב השבת אבדה, ומכך נראה שרבי אבא היה רבו של רבי אמי. בתוספות בבבא בתרא שם, הקשה ר"י הזקן קושיה זו, וכתב שיש הגורסים בבבא מציעא רבי אסי במקום רבי אבא, ולשיטתם לא קשה. בדומה לכך, הכריעו בתוספות בבבא מציעא שם מכח הסתירה, שבבבא מציעא הגרסה הנכונה היא רבי אסי ולא רבי אבא. ואם כן לשיטת תוספות שם רבי אבא היה תלמידו של רבי אמי, ובספר יוחסין מביא שמה שמצינו שרבי אבא ישב לפני רבי אמי זה בגלל חשיבותו כראש המתיבתא, אבל בעצם ישב לפניו כחבר ולא כתלמיד. ובמסכת גיטין מצינו שרבי אמי אמר במעשה אחד אלמלא רבי אבא היינו באים להתיר עבודה זרה,
ביוגרפיה > הצלחה בתלמודו

בהמשך זכה רבי אבא להצלחה גדולה בתלמודו, עד שתואר בתלמוד כ"רבותינו שבארץ ישראל (הוא) רבי אבא". רבים מהחכמים למדו ממנו תורה בארץ ישראל, ביניהם רב ספרא.
מסופר בתלמוד שכדי לקיים מצוות צדקה בסתר היה רבי אבא קושר בחלקו האחורי של בגדו כסף, ועניים היו מתירים את הקשר ולוקחים את הכסף. מוזכר רבות בתלמודים, הבבלי והירושלמי. אחת הסוגיות הסבוכות בדיני ממונות מכונה על שמו נסכא דרבי אבא.
לקריאה נוספת

יהודה דוד אייזנשטיין, ‏"אַבָא", יהודה דוד אייזנשטיין (עורך), אנציקלופדיה אוצר ישראל, ניו יורק: פרדס, תשי"ב, חלק א, עמוד 6, באתר היברובוקס
הרב אהרן הימן, "ר' אבא א)", תולדות תנאים ואמוראים, לונדון, תר"ע, באתר ויקיטקסט
שלום (בן יחזקאל) אלבק, ר' אבא ה, משפחות סופרים, ורשא תרס"ג, עמ' 4–12, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
מרדכי מרגליות (עורך), "ר' אבא", אנציקלופדיה לחכמי התלמוד והגאונים, מהדורת אייזנברג תשס"ז, כרך א, עמ' 1
הרב יהודה אדרי, "ר' אַבָּא (הראשון)", בנתיב האמוראים, ירושלים תש"מ, עמ' 15, באתר אוצר החכמה
עמליה ארגמן ברנע

| --- | --- |

עמליה ארגמן ברנע בשנת 2020
 לידה:  14 ביולי 1950 (בת 74) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 
עמליה ארגמן ברנע (נולדה ב-14 ביולי 1950) היא עיתונאית וסופרת ישראלית. הייתה חברת מערכת "ידיעות אחרונות" במשך 30 שנה. ארגמן ברנע פרסמה 13 ספרים.
ביוגרפיה

עמליה ארגמן ברנע נולדה ביולי 1950 בירושלים, היא בתו של עיתונאי ידיעות אחרונות והסופר מנחם ברש-רועי ואמה זהבה הייתה תופרת. למדה בבית הספר הדתי "מעלה" ואת לימודי התיכון עשתה בגימנסיה העברית בירושלים, במגמה המזרחנית. הייתה חניכה בשבט "משואות" של עדת הצופים. את שירותה הצבאי עשתה ככתבת בביטאון הרבנות הצבאית "מחניים". אחרי הצבא, למדה לשון וספרות עברית באוניברסיטת תל אביב ומחשבת-ישראל ופילוסופיה יהודית באוניברסיטת בר-אילן.
אחרי שירותה הצבאי שימשה כתבת לענייני בריאות בעיתון דבר ובעלת טור ועורכת בדבר לילדים, בין השנים 1973–1975.
בין השנים 1976–2003 הייתה חברת מערכת "ידיעות אחרונות". תחילה כתבת לענייני אמנות ובידור ובנוסף, כתבה ביקורות על ספרות ילדים. לאחר שחזרה משליחות בקהיר, ארגמן ברנע מונתה לכתבת בכירה בידיעות אחרונות וכתבה במוספים "זמנים מודרניים", "7 ימים" ו-"24 שעות" כמו כן הייתה כתבת שטח בדסק החדשות, ונודעה בכתבותיה הרגישות אודות נפגעי האינתיפדה ואירועי הטרור המרובים שפקדו את המדינה בשנות ה-80 וה-90.
ב-2004, עם פרישתה מ"ידיעות אחרונות" קיבלה טור שבועי בערוץ 10 שעסק בפעילות המגזר השלישי בישראל. בשנת 2013 החלה לפרסם בלוג באתר "סלונה". באותה שנה נחשף כי לאהרון ברנע נולדה ילדה נוספת, בתקופה בה היה נשוי לעמליה ארגמן ברנע. ארגמן ברנע כתבה אז "מכתב גלוי לילדה סודית" שפורסם באתר סלונה במרשתת ועורר הדים רבים.
ארגמן ברנע מלמדת ב"מכללה למנהל" בראשון לציון וב"מכללת נתניה" כמרצה בתחום העיתונות הכתובה ותורת הראיון.
עמליה ארגמן ברנע עוסקת במהלך שנים רבות בפעילות התנדבותית רחבה, חברה בהנהלת עמותות שונות, ביניהן "משאלת לב" ו"קרן המשאלות של גילה אלמגור" ומתנדבת ב"אנוש", ב"רוח נשית" ובעמותת יוצאים בשאלה וחברה מן המניין באקדמיה הישראלית לקולנוע .
ביוגרפיה > חיים אישיים

ברנע הייתה נשואה ליוסף ארגמן. בנם רועי נספה ב-1976 בתאונת דרכים בהיותו בן ארבע. בשנת 1977 היא התחתנה עם העיתונאי אהרון ברנע, ולהם בן ובת וארבעה נכדים. בשנים 1980–1981 שהתה בשירות דיפלומטי בקהיר, כאשר אהרון ברנע, בעלה דאז, שימש נספח העיתונות בשגרירות הישראלית. בתקופה זאת דיווחה על שנת השלום הראשונה בין ישראל למצרים. הנישואין הסתיימו בשנת 1997.
בשנים האחרונות לחייה של המשוררת דליה רביקוביץ נרקמה בין שתי הנשים חברות אמיצה. לאחר מותה של רביקוביץ, הקדישה לה ברנע את אחד מספריה. במרץ 2022, בראיון נרחב ב"הארץ", לרגל הוצאת סיפרה האחרון "איך אשה יפה כמוך" חשפה ברנע כי הייתה אחת הנשים שמפיק-העל אלכס גלעדי הטריד.
ספריה

ללכת שבי (יחד עם אהרון ברנע) (הוצ' ידיעות אחרונות משכל, 1986)
עדי אבא וארבעים המוצצים (ירושלים : כתר, 1989) <איורים – יוסי אבולעפיה>
שרק לא תרדמו לי באמצע השנה (ירושלים : כתר, 1994) <איורים – טלי קריבולט>
אמרתי מלאכים (תל אביב : ביתן, תשנ״ז 1996) <שירים> <ערכה – ניצה בן ארי>
הגוף זוכר (תל אביב : ידיעות אחרונות : ספרי חמד, 2000) <שירים> <עריכה – אשר רייך>
ללכת שבי, אחרי (תל אביב : ידיעות אחרונות : ספרי חמד, 2004)
חם כמוס: שירי אהבה (תל אביב : ידיעות אחרונות : ספרי חמד, 2005)
עם סגירת הגיליון (ירושלים : כתר, 2008)
פיצה תות (ילדים, "הוצאת רימונים", 2013)
גומות ופסים (ילדים, "קוראים", 2015)
תאכלי שיהיה לך כח לסבול - ספר זיכרונות על אוכל ואימהות (הוצאת "אבן חושן" 2017)
ברקודה לארוחת בוקר (הוד השרון: הוצאת אגם, 2020)
איך אשה יפה כמוך (הוצ' אגם)
ספריה > ללכת שבי

סיפרה "ללכת שבי" (שנכתב בשיתוף אהרן ברנע) הוא רומן תיעודי על רקע הסכסוך הישראלי-פלסטיני בימי מלחמת לבנון הראשונה. הספר מתאר מפגש בין ישראלים לפלסטינים, שפועלים לייצר גשר על התהום שבין שני העמים. העלילה של הספר מתרחשת בסוף יוני 1982, וברקע מתנהל המשא-ומתן על יציאת אנשי אש"ף מביירות שהייתה במצור של כוחות צה"ל. אהרון ברנע, כתב "קול ישראל" לעניינים ערביים, הולך לראיין בכלא הישראלי את סאלח תעמרי, סגן-אלוף בפת"ח, הבכיר מבין אנשי אש"ף שהיה בשבי בישראל. המפגש בין עיתונאי ישראלי למחבל פלסטיני, הופך תוך כמה שעות, למפגש משמעותי. עם פרסום הספר נחשף כי בני הזוג ברנע אכן נפגשו עם תעאמרי. במהלך תקופת מאסרו של תעמרי במחנה אנצאר הוא נפגש עם ברנע מספר פעמים לראיונות לקול ישראל. יום אחד גילה תעמרי לברנע את סקרנותו הגדולה בנוגע לשואה. באישור שלטונות צה״ל, נטל ברנע את תעמארי השבוי וערך לו סיור מקיף בישראל, בין היתר ביקר באתר ההנצחה "יד ושם". הוא ביקר בביתו של ברנע ברמת השרון, ונפגש גם עם עמליה ארגמן ברנע. דינא, מלכת ירדן, אשתו הראשונה של חוסיין, מלך ירדן הייתה אשתו של צלאח תעאמרי (אזרחית מצרים), היא הגיעה לישראל כדי לדון בשחרורו מהשבי וגם נפגשה עם בני הזוג ברנע.
בשנת 2004 כתבה עמליה ארגמן ברנע גרסה עדכנית לספר שנקרא "ללכת שבי - אחרי".
הערות שוליים

1 2  עמליה ארגמן ברנע, "לתת משמעות לחיים", באתר ynet, 7 בפברואר 2013
↑  מרדכי חיימוביץ, ‏אגדת הרצי והרצי: סיפורו של דודו של הרמטכ"ל ה-23, שנפל במלחמת ששת הימים, באתר מעריב אונליין, 12 בנובמבר 2022
↑  "שלום לך בת סודית": המכתב שכתבה גרושתו של אהרון ברנע לבתו מחוץ לנישואים, באתר ‏מאקו‏, 8 בדצמבר 2013
↑  רוני זינגר, שירי לב-ארי, על קברה של רביקוביץ הוקראה שורה משירה: "שנת עולמים היא הטובה מכולם", באתר הארץ, 21 באוגוסט 2005
↑   צפי סער, אלכס גלעדי: איש תקשורת חשוב או מטריד מיני שלא שילם מחיר?, באתר הארץ, 14 באפריל 2022
↑  הארץ, שירה, באתר הארץ, 13 בנובמבר 2005
↑  מעין קרת, יש לה חדשות בשבילכם, באתר הארץ, 12 באוקטובר 2008
↑   הארץ, ספרים חדשים, באתר הארץ, 12 ביולי 2013
↑  פסקל פרץ-רובין, ‏סירים וסיפורים: המלצות על ספרי הבישול והאפייה המוצלחים ביותר, באתר מעריב אונליין, 4 ביוני 2017
↑   שי רודין, "ברקודה לארוחת בוקר" קורא תיגר על הקשר עתיק היומין בין אהבה לכסף, באתר הארץ, 11 בפברואר 2021
↑  גיא בכור, רב המחבלים ביקר ב״יד ושם", חדשות, 21 במאי 1986
↑  אסתי אשכול, עוגת גבינה, באתר הארץ, 10 באוקטובר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306293305171  BnF: cb13186568v (data)  CiNii: DA11104981  GND: 131741950  ISNI: 0000 0000 8356 7942  LCCN: n88110446  VIAF: 10987196   WorldCat (עם VIAF): 10987196
טויוחירו אקיאמה

| --- | --- |

טויוחירו אקיאמה, 1990
 לידה:  22 ביוני 1942  (בן 82) טוקיו
 מידע כללי
 לאום:  יפן יפן
 השכלה:  האוניברסיטה הנוצרית הבינלאומית 
 עיסוק בעבר:  עיתונאי
 תקופת השירות:  1989–1990
 זמן שהייה בחלל:  7 ימים, 21 שעות ו-54 דקות
 משימות
 סויוז TM-11
 
 עיטורים
 מדליה על הישגים בכיבוש החלל  עיטור הידידות בין העמים 
 
טויוחירו אקיאמה (ביפנית: 秋山豊寛;‏ נולד ב-22 ביולי 1942 טוקיו) הוא עיתונאי יפני. בשנת 1990 הוא היה חבר בצוות סויוז TM-10 ובכך הפך ליפני הראשון שטס לחלל והראשון שעשה זאת בטיסה מסחרית.