stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יונה פישר
תערוכות חשובות שאצר

12 אמנים, בית הנכות הלאומי בצלאל, ירושלים (27 בספטמבר 1958 – 5 בנובמבר 1958)
יגאל תומרקין, בית הנכות הלאומי בצלאל, ירושלים (1961)
צורה היום: אמנים צעירים בישראל, בית הנכות הלאומי בצלאל, ירושלים (6 באפריל 1963 – 15 במאי 1963)
מגמות באמנות הישראלית, מרכז הקונגרסים הבינלאומי ירושלים, בנייני האומה, ירושלים (10 במאי 1965 - 31 בדצמבר 1965; התערוכה היוותה חלק מפתיחת מוזיאון ישראל)
אריה ארוך: ציורים, 1953–1968, מוזיאון ישראל, ירושלים (22 באוקטובר 1968 – 2 בדצמבר 1968)
משה קופפרמן: ציורי שמן, מוזיאון ישראל, ירושלים (5 ביוני 1969 - 31 ביולי 1969)
דוד אבידן: תקרינים, מוזיאון ישראל, ירושלים (18 במרץ 1969 - 28 באפריל 1969)
מושג + אינפורמציה, מוזיאון ישראל, ירושלים (2 בפברואר 1971 - 5 במרץ 1971)
מרסל דושאן, "רדי מיידס", מוזיאון ישראל, ירושלים (1971)
האכספרסיוניזם הארצישראלי בשנות השלושים וקשריו עם אסכולת פאריס, מוזיאון ישראל, ירושלים (1973)
מהנוף אל ההפשטה ומההפשטה אל הטבע, מוזיאון ישראל, ירושלים, (10 באוקטובר 1972 – 27 בינואר 1973)
רפי לביא: 21 ציורים, 1962–1972, מוזיאון ישראל, ירושלים (16 בינואר 1973 – 28 בפברואר 1973)
הרישום – מעל ומעבר (עם מאירה פרי להמן), מוזיאון ישראל, ירושלים (1 באפריל 1974 – 15 ביולי 1974)
פנחס כהן גן: פעילויות, מוזיאון ישראל, ירושלים (13 באוגוסט 1974 – 30 בספטמבר 1974)
סדנה פתוחה, מוזיאון ישראל, ירושלים (11 בנובמבר 1975 – 12 בדצמבר 1975)
אריה ארוך: זמנים, מקומות, צורות, מוזיאון ישראל, ירושלים (23 במרץ 1976 – 8 במאי 1976)
חיים גליקסברג: תקופתו הירושלמית, מוזיאון ישראל, ירושלים (21 במרץ 1978 – 22 במאי 1978)
כל הדרך ועוד פסיעה. משה קופפרמן: עבודות מ-1962 ועד 2000, מוזיאון ישראל, ירושלים (8 בינואר 2002 – 30 באפריל 2002)
לידת העכשיו: שנות השישים באמנות ישראל (עם תמר מנור פרידמן), מוזיאון אשדוד לאמנות (26 ביולי 2008 – 15 בדצמבר 2008)
גרגורי אבו, "גוטלנד – שלוש פעימות / Are you there?", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, הרצליה (2019)
תערוכת יחיד "גלוי כנגד נסתר", שהציגה את יצירתו של פסח סלבוסקי, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית (אוקטובר 2020)
לקריאה נוספת

צוקרמן רכטר, אסנת, אוצרות עכשווית בישראל 1965–2010, רסלינג, תל אביב, 2020, עמ' 220–257
יעקב נמרודי

| --- | --- |

יעקב נמרודי, 2002
 לידה:  1 ביוני 1926 בגדאד, עיראק המנדטורית 
 פטירה:  21 באוגוסט 2023 (בגיל 97) רמת גן, ישראל 
 מדינה:  ישראל, פלשתינה (א"י) 
 השתייכות:   הפלמ"ח ? - 1948   צבא ההגנה לישראל 1948 - 1970
 דרגה:    אלוף-משנה
 
יעקב נמרודי (1 ביוני 1926 – 21 באוגוסט 2023) היה איש מודיעין, אלוף-משנה ואיש עסקים ישראלי.
ביוגרפיה

יעקב נמרודי נולד ב-1926 בבגדאד. בהיותו בן שבועיים עלתה משפחתו לארץ ישראל. הוא התייתם מאביו בגיל 14 ויצא לסייע בפרנסת המשפחה. כנער, בירושלים של שנות הארבעים, התגייס ל"הגנה" והיה פעיל בש"י, במעקבים וברכישות נשק ורכוש. אז התיידד עם מי שהיה עתיד להיות למפקדו, יצחק נבון. הוא עבר קורס קצינים בפלמ"ח והיה קצין מודיעין ביחידת שחר – "המסתערבים".
עם קום המדינה עברה היחידה לחיל המודיעין. ב-1950 הצטרף למודיעין 10 (לימים יחידה 504). תחילה שירת בבסיס ג' בירושלים וב-1951 מונה למפקד בסיס ד' בבאר שבע ושירת בתפקיד במשך ארבע שנים. התמחה במודיעין ממקורות אנושיים מבדואים, ממצרים ומירדן. בתפקידו זה הכיר את אריק שרון. בתפקידו הבא הושאל ל"מוסד" וניהל את שלוחת הארגון באיראן עד 1959. בשנת 1960, עם התהדקות יחסי איראן–ישראל, מונה לנספח צה"ל הראשון בטהראן. במשך השנים הפך לאחת הדמויות המשפיעות באיראן של השאה, קודם להפיכת האייתולות. במסגרת זו היה מעורב במבצע יהלום להבאתו של מטוס מיג 21 עיראקי לישראל.
בשנת 1964 הועלה לדרגת אלוף-משנה. לאחר שלא קודם, פרש מצה"ל בשנת 1970. הוא עבר ליקים והתמקד בייצוא מפעלי התעשייה הישראליים לאיראן. הקים עם שאול אייזנברג חברה לייצוא מתקני התפלה בשיטת אלכסנדר זרחין לאיראן. עד 1974 הקימה החברה 26 מתקני התפלה באיראן ועד 1977 יותר מ-60 מתקנים.
במסגרת עסקיו היה מעורב בשנות ה-80 בפרשה שזכתה לכינוי "איראנגייט", עסקה סיבובית בה ישראל מכרה נשק לאיראן, באישור אמריקני, בזמן מלחמת איראן–עיראק. פרסומים רבים על כך הופיעו בעיתונות התקופה, אף שהוכחשו בידי נמרודי.
לאחר שההסתדרות הציונית החליטה להפריט את חברת הכשרת הישוב בשנת 1988, רכש נמרודי את החברה עתירת הנכסים, במטרה להחזיר את מרכז עסקיו לישראל.
ב-1992 רכש את העיתון "מעריב". בהנהגת בנו, עופר נמרודי, החל בשורה של מאבקים בעיתון המתחרה "ידיעות אחרונות" - מאבקים שהובילו למעצרים ולמשפטים. יעקב נמרודי עצמו היה גיבורה של הפרשה השלישית והאחרונה שזכתה לכינוי "פרשת נמרודי ג'", כאשר ביחד עם מקורבו הסופר אריה קרישק ניסו לשבש את משפטו של בנו. יעקב נמרודי הורשע ונדון למאסר על תנאי ולקנס. גם הסופר קרישק הורשע באופן דומה. לאחר המשפט חלה התרחקות בין השניים.
נמרודי פרסם שלושה ספרים (בעזרת סופרי צללים) על חייו והקריירה שלו: "מסע חיי", "התקווה והמחדל", ו"ימי טהראן" (2010).
פעילותו של נמרודי בעת היותו נספח צה"ל בטהראן תוארה בסרט "מושל שושן", המבוסס על תצלומיו ויומניו של נמרודי. הסרט הוקרן בערוץ הראשון בשנת 2016. הפקת הסרט ועריכתו נעשתה על ידי חברה בבעלות משפחת נמרודי עצמה, והסרט ניתן בחינם לערוץ 1, דבר שגרר ביקורת.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 מונה נמרודי לקונסול כבוד של מדגסקר.
חיים אישיים

היה נשוי לרבקה, והתגורר בסביון. נפטר ב-21 באוגוסט 2023. הותיר ארבעה ילדים:
בתו, רותי וייסברג, נהרגה כשעלה רכבה על מוקש בעת טיול בסיני ב-1996.
עופר - איש עסקים ומשפטן.
יעל.
סמדר.
בן דודו הוא ציון נמרודי - חמיו של איתמר בן גביר.
ספריו

מסע חיי, 2003
התקווה והמחדל – פרשת איראנגייט, ספריית מעריב, תשס"ד 2004
ימי טהראן, ספריית מעריב, תש"ע 2010
הנצחתו

הנצחתו של נמרודי החלה עוד בחייו, כאשר חברת "הכשרת הישוב" החל בהקמת מגדל יעקב נמרודי, מגדל משרדים בן 42 קומות במקום שבו שכן בית מעריב.
הערות שוליים

↑  על מקור השם נמרודי ראו: נמרודי - המת החי, מעריב, 30 באוקטובר 1980
1 2 3  אורי דן, ישראלי ימתיק את מי פרס, מעריב, 1 במרץ 1970
↑  יעקב נמרודי באתר עמותת מודיעין 10
↑  ראש ממשלת ירדן מזהיר מהידוק קשרי פרס - ישראל, מעריב, 24 ביולי 1960
אלי לנדאו, אל"מ י. נמרודי נספח צבאי בפרס, מעריב, 1 באוקטובר 1964
בגלל האלף בית, מעריב, 27 בנובמבר 1966
↑  שרה ליבוביץ-דר, כנפיים שבורות, באתר nrg‏, 2 ביוני 2007
↑  חברת נמרודי לסחר חוץ, דבר, 24 ביוני 1974
↑  מתקני המתקה מישראל הוקמו במפרץ הפרסי, דבר, 19 באפריל 1977
↑  ישראל סיפקה לצבא חומייני תותחים טילים ופגזים חדישים, דבר, 13 ביולי 1983; המשך
סוחר הנשק הישראלי נמרודי, מעריב, 18 באפריל 1986; המשך
↑  שפי גבאי, מאז נפילת השאה לא עסקתי ביצוא בטחוני לאיראן, מעריב, 9 במאי 1986
↑  ע"פ (ת"א) 71737/02 יעקב נמרודי נ' מדינת ישראל, ניתן ב-12 בספטמבר 2004
↑  הרשות שידרה סרט על נמרודי – נחשו מי ערך והפיק אותו?, באתר וואלה, 24 באוקטובר 2018
↑  סביון, מעריב, 6 בינואר 1986
↑  איש העסקים יעקב נמרודי הלך לעולמו בגיל 97: "איש חזון ומעש", באתר ערוץ 7, 22 באוגוסט 2023
↑  תל אביב - מגדל יעקב נמרודי (בית מעריב), באתר של חברת הכשרת הישוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007288671005171  BnF: cb150208683 (data)  ISNI: 0000 0000 4239 5048  LCCN: no2004013357  VIAF: 289485   WorldCat (עם VIAF): 289485
אמיר צורף

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  דצמבר 1969 (בן 55) 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 
אמיר צורף (נולד בדצמבר 1969) הוא מלחין, גיטריסט ומפיק מוזיקלי ישראלי. היה חבר בלהקות נוער שוליים ורוקפור ובצמד "ג'ינג'יות".
ביוגרפיה

צורף נולד וגדל בחולון והיה חלק מהסצנה המוזיקלית בעיר בסוף שנות ה-80. הוא החל את הקריירה המוזיקלית שלו כחבר בלהקות נוער שוליים (איתה הוציא את אלבום הבכורה "נוער שוליים" בינואר 1988). בסוף 1988 עזב את נוער שוליים והצטרף ללהקת רוקפור, שם ניגן והלחין כמה שירים באלבומם הראשון, "רשת פרפרים" שראה אור ב-1991. צורף פרש גם מנוער שוליים וגם מרוקפור מיד אחרי צאת אלבומי הבכורה של שתי הלהקות.  ב-1991, במקביל עבד עם טל גורדון על אלבום הבכורה שלה "מסכות", בו שירים שכתבה והלחינה לצידו של צורף, ובהפקתו של ברי סחרוף.
בשנת 1993 הקים עם תמיר אלברט את הצמד "ג'ינג'יות". השניים הוציאו אלבום בסגנון שנע בין מוזיקה אלקטרונית לרוק ודאנס. הצמד התפרק כשנה לאחר מכן, אחרי אלבום אחד שהכיל מספר להיטים, כ"ג'ינג'יות", "ביפ" ו־"L.A".
אחרי פרישתו מהצמד, בגיל 24, הפך למפיק מוזיקלי ועבד עם אסף אמדורסקי, עמיר לב, אריק איינשטיין ושלום חנוך, ג'ירפות, יהודית רביץ, יוסי בבליקי, אביתר בנאי ועוד.
בשנים 2006 ו-2007 ערך מופע משותף עם אביתר בנאי, שעלה לראשונה בפסטיבל הפסנתר. אחר כך הפיק לבנאי גרסת כיסוי לשיר "חתונה לבנה" עבור האלבום "הדרכים הידועות", אלבום מחווה של אמנים ישראלים שונים לאלבומו של שלום חנוך "חתונה לבנה".. ב-2009 הפיק לבנאי את האלבום "לילה כיום יאיר", וב-2013 הפיק לבנאי את האלבום יפה כלבנה.
בשנת 2008 הפיק את האלבום "הכל כאן" של עמיר לב וליווה אותו בסיבוב הופעות (צורף גם הפיק את האלבום "פעם בחיים" של לב משנת 1997).
במרץ 2017 ערך עם תמיר אלברט הופעת איחוד של "ג'ינג'יות".  ביוני 2017 יצא האלבום "זה לא אני" של להקת כנסיית השכל שהפיק צורף.
חיים אישיים

צורף הוא בן זוגה של סיון שביט, ואף הפיק את שלושת אלבומיה: "הכחול האפור הזה", "וניל" ו"בניינים נמסים". השניים הורים לבן. בשנת 2010 עברו השניים להתגורר בברלין. אחיו הצעיר, שגיא צורף, גם הוא מוזיקאי.
הערות שוליים

↑  גיורא פרבר, לבני שש־עשרה ומעלה, חדשות, 21 בינואר 1988
↑  אייל לוי, תחיית שנות ה-60, מעריב, 13 באוגוסט 1990
↑  עמית שהם, חוזה לרוקפור באן.אם.סי, חדשות, 5 ביוני 1991
↑  עמית שהם, קנו לעצמכם מתנה לחג, חדשות, 19 במרץ 1991
↑  רותם רוזנטל, עכבר העיר, ספיישל ביכורים: עשרת אלבומי הבכורה הישראלים שעשו היסטוריה, באתר הארץ, 18 במאי 2010
↑  אסף כהן, עכבר העיר, הילדה הכי עייפה בגן, באתר הארץ, 16 במרץ 2007
↑  תימורה לסינגר, ‏היה יוסי, באתר גלובס, 23 ביוני 2016
↑  בן שלו, האמת לא ברחה - אביתר בנאי ואמיר צורף בפסטיבל הפסנתר, באתר הארץ, 1 בנובמבר 2006
↑  רחל רבקינד, ‏קסם מהלך, באתר גלובס, 10 בינואר 2007
אסף כהן, עכבר העיר, אביתר בנאי שר אל השמש, באתר הארץ, 6 באפריל 2007
↑  תמר סוקניק, חוזרים ל"חתונה לבנה", באתר הארץ, 4 בנובמבר 2007
רן רימון, ‏חתונה קתולית, באתר גלובס, 20 בנובמבר 2007
↑  בן שלו, אמונה לבדה לא תספיק, באתר הארץ, 8 ביולי 2009
↑  הארץ, שיר חדש לאביתר בנאי: "תל אביב", באתר הארץ, 11 ביוני 2013
↑  רן רימון, ‏כבר לא ילד. לב, באתר גלובס, 15 במאי 2008
↑   בן שלו, הופעת האיחוד של "ג'ינג'יות": בסך הכל מפגש חברתי של פליטי ניינטיז, באתר הארץ, 16 במרץ 2017
תימורה לסינגר, ‏כמה טוב כשיש, באתר גלובס, 23 במרץ 2017
↑  עכבר העיר, כרטיסים במתנה להופעה של כנסיית השכל, באתר הארץ, 29 במאי 2017
תימורה לסינגר, ‏האלכימאים, באתר גלובס, 15 ביוני 2017
↑  נויה כוכבי, סיון שביט: הכחול האפור ההוא, באתר הארץ, 4 ביוני 2010
↑  אורי זר אביב, אחרי שכתב לסחרוף ובנאי, שגיא צורף מתחיל לשיר, באתר הארץ, 21 בפברואר 2012
| רוקפור |
| --- | --- | --- |
אלי לולאי • ברוך בן יצחק • מרק לזר • יקי גני
אמיר צורף • יוני טננבאום • נעם לדרמן • איסר טננבאום • איתמר לוי
| אלבומי אולפן | רשת פרפרים (1991) • האיש שראה הכל (1995) • בחזרה לשבלול (1996) • Supermarket‏ (2000) • One Fantastic Day‏ (2001) • Nationwide‏ (2004) Memories of the Never Happened‏ (2007) • העולם המופלא (2010) • Too Many Organs‏ (2013) • ארץ עיר (2020) |  |
| אלבומי אוסף | Another Beginning‏ (2002) • !For Fans Only‏ (2003) • For Fans Only! 2‏ (2013) |  |
| אלבומי הופעה | רוקפור בהופעה (1999) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007496359005171  MusicBrainz: 8d43b762-9501-4c0e-a7c0-1aa895420bbe
ביצ'ווינתה

| --- | --- |

חוף ביצ'וינתה
 מדינה:  גאורגיה גאורגיה
 מחוז:  מחוז גגרה
 נפה:  נפת גגרה
 חבל ארץ:  אבחזיה אבחזיה
 שפה רשמית:  אבחזית, גאורגית 
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  4,107 (2019)
 קואורדינטות:  43°09′33″N 40°20′23″E﻿ / ﻿43.159166666667°N 40.339722222222°E﻿ / 43.159166666667; 40.339722222222 
 אזור זמן:  UTC +4
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גאורגיה מוגדלת) טביליסי כותאיסי בתומי רוסתווי זוגדידי גורי פותי סוחומי חאשורי רוסיה אזרבייג'ן ארמניה טורקיה הים השחור ביצ'ווינתה(למפת גאורגיה רגילה) טביליסי כותאיסי בתומי רוסתווי זוגדידי גורי פותי סוחומי חאשורי רוסיה אזרבייג'ן ארמניה טורקיה הים השחור ביצ'ווינתה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
קתדרלת אנדרי הקדוש מהמאה ה-10 לערך
ביצ'ווינתה (בגאורגית: ბიჭვინთა, באבחזית: Пицунда) היא עיירת נופש באבחזיה, רפובליקה בדלנית של גאורגיה. היא ממוקמת על גדת הים השחור, 25 ק"מ דרומית לגגרה.
אקלים

הקיץ בביצ'וינתה חם עם טמפרטורות ממוצעות של 23°С (באוגוסט). החורף הוא מתון יותר עם טמפרטורות ממוצעות 6°С (בינואר). ממוצע המשקעים השנתי הוא 1,410 מ"מ.
היסטוריה

העיר נוסדה על ידי היוונים במאה ה-5 לפנה"ס כקולוניה מסחרית בשם: פיטיוס (Πιτυοΰς) או פיטיאונט. בחפירות ארכאולוגיות נתגלו שרידי כנסייה מהמאה ה-4 ובית מרחץ עם רצפת מוזאיקה. הקדוש יוחנן כריסוסטומוס הוגלה לשם ומת ליד החוף, בשנת 407. נמל "פיתוס הגדולה" לשעבר, היא כיום אגם בתוך העיר. במאה ה-6, העיר הייתה מרכז פוליטי ודתי חשוב ובירת ממלכת אגריסי. בישופות פיטיאונט נוסדה בשנת 541. בתקופת הממלכה הגאורגית המאוחדת נקרא העיר ביצ'וינתה. בשנות ה-80 של המאה ה-8 הייתה חלק מממלכת אבחזיה, עד לסוף המאה ה-10, ובסוף אותה מאה המלך בגרט השלישי בנה בעיר קתדרלה שנותרה עד היום, ומכילה שרידים של ציורי קיר מהמאה ה-13 וה-16. ביצ'וינתה גם שימשה כמקום מושבה של הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית הקתוליות של אבחזיה עד אשר הפכה אבחזיה להיות תחת ההגמוניה של האימפריה העות'מאנית, במאה ה-16.
במאה ה-13 השתלטו הסוחרים מג'נובה על האזור, וקראו לו "פֶּזוֹנדה". הם שלטו עד למאה ה-15. במאות ה-17 וה-18 הייתה תחת שליטת האימפריה העות'מאנית. ובתחילת המאה ה-19 תחת שליטת האימפריה הרוסית.
המונומנט העיקרי של ביצ'וינתה היא קתדרלה מהמאה ה-10, שנבנתה על ידי המלך בגרט השלישי. הוא מכיל שרידים של הקיר המצויר מהמאה ה-13 והמאה ה-16, ובו נכתב כתב היד הבשורות של ביצ'ווינתה. כמו כן ישנן בעיר מלונות רבים לתיירים רוסים, הפוקדים את העיר בקיץ.
תמונות

מבט על הרי הקווקז מכף ביצ'וינתה
הפרסקו בכיפת קתדרלת ביצ'וינתה
העוגב בקתדרלת ביצ'וינתה
הערות שוליים

↑  הקתוליות של אבחזיה (Catholicate of Abkhazia, აფხაზეთის საკათალიკოსო) - סניף משנה של הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007561925905171  GND: 4046187-7  LCCN: n80025739  NKC: ge1039832  VIAF: 139549292   WorldCat (עם VIAF): 139549292
סלוסטיוס (פילוסוף)

ערך זה עוסק בפילוסוף הנאופלאטוני מהמאה ה-4. אם התכוונתם להיסטוריון מהמאה ה-1 לפנה"ס, ראו .
סלוסטיוס (ביוונית: Σαλούστιος) היה פילוסוף נאו-אפלטוני מהמאה ה-4 לספירה, חברו של הקיסר הרומי יוליאנוס הכופר. הוא כתב את החיבור "על האלים ועל הקוסמוס", מעין קטכיזם של פגאניזם הלני מהמאה הרביעית.
יצירתו של סלוסטיוס חייבת הרבה לזו של יאמבליכוס, אשר שילב פלאטוניזם עם פיתגוראיות ותאורגיה, וגם לכתביו הפילוסופיים של יוליאנוס עצמו. החיבור די תמציתי, ובאופן כללי חף מהתאוריות המטאפיזיות הארוכות של הטקסטים הנאופלטוניים המפורטים יותר. מטרתו היא בחלקה "להדוף את ההתקפות הרגילות של הפולמוס הנוצרי" לנוכח העליונות הגוברת של הנצרות, ו"לעמת תאולוגיה עם תאולוגיה".
סלוסטיוס מסביר בחיבורו את השקפותיו על ההשגחה האלוהית, שם הוא מתייחס אל ברית המילה כמנהג היהודי המאפיין ביותר. הוא מזכיר את מנהג זה של "העברים" בין המנהגים המוזרים של המסגטים (אנ') אשר "אוכלים את אבותיהם" והפרסים אשר "משמרים את אצילותם על ידי הולדת ילדים מאמותיהם".
זהותו המדויקת של סלוסטיוס אינה ודאית. על ידי אחדים הוא מזוהה כפלאביוס סלוסטיוס (אנ'), שהיה המושל הפרטוריאני של גאליה בשנים 361–363 ועמיתו של יוליאנוס כקונסול בשנת 363, ואילו על ידי אחרים הוא מזוהה עם סלוטיוס (אנ'), יליד גאליה שהיה המושל הפרטורי של המזרח בשנת 361.
הערות שוליים

1 2  פטר שפר, יודופוביה, עמ' 146 (תרגום מאנגלית: להד לזר).
↑  מנחם שטרן, Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Jerusalem 1980, Vol.2, CXXXVII. Sallustius Neoplatonicus, pp. 573-574
↑  De Deis et Mundo, IX, 5
↑  Sallustius, ב"אנציקלופדיה האלה אתנה"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307174305171  PLWABN: 9810550047305606  BIBSYS: 95004561  BNE: XX1106412  BnF: cb12190993s (data)  CiNii: DA07802929  GND: 100263844  ICCU: CFIV158501  ISNI: 0000 0001 2281 3131  LCCN: n50065859  NKC: jn19981002110  NLG: 159405  NTA: 069652988  RERO: 02-A005403573  SELIBR: 198827  SUDOC: 030510031  Trove: 1303691  VcBA: 495/44460  VIAF: 68974968   WorldCat (עם VIAF): 68974968 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "סלוסטיוס (פילוסוף)".
תומאס טיילור

| --- | --- |

 לידה:  15 במאי 1758 לונדון, ממלכת בריטניה הגדולה 
 פטירה:  1 בנובמבר 1835 (בגיל 77) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 השכלה:  בית הספר סנט פול 
 
תומאס טיילור (באנגלית: Thomas Taylor;‏ 15 במאי 1758 – 1 בנובמבר 1835) היה מתרגם אנגלי שהיה הראשון שתרגם יצירות רבות של אפלטון ואריסטו. טיילור היה תומך בנאופלטוניזם.
ביוגרפיה

תומאס טיילור נולד בלונדון למשפחת חייט. לאחר סיום הלימודים הוא הקדיש את עצמו ללימודים קלאסיים ומתמטיקה.
בנוסף ליצירות רבות של אפלטון ואריסטו, טיילור תרגם יצירות של פרוקלוס, פורפיריוס, אפוליוס, אוקלוס לוקאנוס ופילוסופים נוספים מזרם נאופלטוניזם והאסכולה הפיתגוראית. מטרתו הייתה להגיע לכך שכל היצירות של פילוסופים יוונים שטרם תורגמו לאנגלית יתורגמו. הוא היה מעריץ של יאמבליכוס ותרגם רבות מיצירותיו. תילור התחיל לתרגם בשנת 1780 ותרגומים אחרונים פורסמו בשנת 1834.
לאור אהבתו ליוון העתיקה הוא דיבר עם אשתו ביוונית עתיקה בלבד. הוא ביקר בחריפות את הכמורה הנוצרית של ימיו ולכן רכש לא מעט אויבים.
תרגומים של טיילור השפיעו על הדעות של ויליאם בלייק, פרסי ביש שלי וויליאם וורדסוורת'. הם הודפסו גם בארצות הברית.
בנוסף לתרגומים, טיילור פרסם כמה יצירות בתחום הפילוסופיה ומתמטיקה.
אברהם בלום

| --- | --- |

אברהם בלום תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1905 וילנה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  מאי 1943 (בגיל 38 בערך) ורשה, גנרלגוברנמן 
 מדינה:  פולין 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בוורשה 
 מפלגה:  הבונד 
 בן או בת זוג:  לובה ביליצקה בלום 
 
אברהם ("אַבְּרָשָה") בלום (בפולנית: Abraham (Abrasza) Blum; ‏ 11 בנובמבר 1905 – מאי 1943) היה אקטיביסט סוציאליסטי יהודי-פולני, ממנהיגי תנועת הבונד בגטו ורשה וממשתתפי מרד גטו ורשה.
ראשית חייו והשכלה

אברהם (אברשה) בלום נולד ב-1905 בעיר וילנה למשפחה מבוססת מהמעמד הבינוני. אביו, אביגדור בלום, היה בעל בית חרושת לממתקים, עסק בפעילות ציבורית והיה חבר במועצה הציבורית של בית הספר לבנות ע"ש אסתר רובינשטיין בווילנה. אברשה ושתי אחיותיו גדלו בבית ציוני עם זיקה למסורת והתרבות היהודית.
בלום למד בחדר מתוקן עד גיל 6, ובשנת 1923 סיים את לימודיו בגימנסיה היהודית. בתקופה זו היוותה וילנה מרכז לפעילות יהודית וסוציאליסטית. בתקופת לימודיו בגימנסיה הצטרף בלום לארגון תלמידים שהיה תחת השפעה בולשביקית, אך התאכזב מהתייחסותו השלילית של הקומוניזם לשאלת הזהות הלאומית היהודית. בשנת 1921 עזב את התנועה שאליה השתייך והצטרף לצוקונפט, תנועת הנוער של הבונד.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה עבר בלום לבלגיה, שם למד הנדסה באוניברסיטת גנט עד שנת 1928. במהלך לימודיו לקח בלום חלק בפעילות הבונד ובנוסף היה פעיל בארגון הסטודנטים היהודי. לאחר סיום לימודיו החל בלום לעבוד בבית חרושת בבלגיה.
פעילותו בצוקנפט ובבונד עד מלחמת העולם השנייה

באוקטובר 1928 נפטר אביו ובלום שב לווילנה. בשנת 1929 גויס לצבא הפולני, עם שחרורו בשנת 1930 נישא ללובה ביליצקי. בתקופה זו הגביר בלום את מעורבותו הפוליטית והפך לאחד הפעילים המרכזיים של הצוקונפט.
ערב מלחמת העולם השנייה מנה הצוקונפט כ-15,000. התנועה עסקה בעיקר בפתרון בעיות שהעסיקו פועלים צעירים כגון ימי עבודה ארוכים ואבטלה. חברי התנועה ארגנו הרצאות, ספריות, חוגי דרמה, מקהלות, ועידות ומחנות קיץ. עם התרבות גילויי האלימות כלפי יהודים בשנים 1935–1939 הקימו חברי הצוקונפט את ה"צוקונפט שטרום", פלוגות מיוחדות אשר לקחו חלק בפעולות ההגנה שאורגנו על ידי הבונד.
עיקר פעילותו של בלום התרכזה בוועד הצוקונפט הוורשאי ובריכוז ועד ההורים של תלמידי ציש"א (רשת בתי ספר ידישיים סוציאליסטים) והתלמידים היהודים שלמדו בגימנסיות הממלכתיות, כמו כן ארגן בלום את פעילות חוגי התנועה ברחובות בהם גרו העניים שביהודי ורשה. בתקופה זו החל בלום לפרסם מאמרים בביטאון "יוגנט וועקער", מאמריו עסקו בעיקר בשאלות ותגליות מדעיות ולא בפוליטיקה ואידאולוגיה. בוועידה השישית של התנועה, ב-1936, נבחר בלום לוועד המרכזי של הצוקונפט, שם פעל לצידם של חברים בולטים ביניהם יוסף ליפשיץ, אלכסנדר ארליך לוציאן בילט ואחרים.
מ-1937 עסק בלום בעבודה ארגונית וסייע להקמת סניפים חדשים של הצוקונפט והבונד ברחבי פולין. בעקבות עבודתו הארגונית זכה בלום להכרה בכישוריו בקרב חברי הוועד המרכזי של המפלגה וב-1938 נבחר למועצת עיריית ורשה כחלק מ-17 חברי הבונד.
הפלישה הגרמנית והירידה למחתרת

בעקבות הפלישה הגרמנית ב-1 בספטמבר 1939 והמצור שהלך ונסגר על וורשה החליטו מנהיגי הבונד לעזוב את ורשה למזרח פולין. ב-7 בספטמבר יצאו מנהיגי הבונד יחד עם 600 פעילים מוורשה אל ווילנה. בלום בחר להישאר בוורשה, הוא הסביר החלטה זו לאחד מחברי הבונד וגרס כי הסיבה להישארותו היא בנו, אשר זקוק לו בוורשה. בידי בלום הופקדה קופת המפלגה, בה היו כמה אלפי זלוטי.
מיד לאחר יציאת הנהגת הבונד מוורשה נפגשה קבוצת החברים שנשארה בעיר במשרדי מערכת "פאלקסצייטונג"- עיתון יומי של הבונד. בפגישה נכחו אברשה בלום, לזר קלוג, סוניה נובוגרודזקה, דוד קליין, שמואל קפלן ומספר עובדי עיתון נוספים. הם החליטו להמשיך ולהוציא את העיתון גם במהלך המלחמה. גיליונו האחרון הודפס ב-22 בספטמבר 1939, ערב יום הכיפורים. ה"פאלקסצייטונג" הבונדאי היה אחרון העיתונים היומיים שיצא בוורשה.
דירתו של בלום נהרסה בהפצצות גרמניות והוא העביר את משפחתו לדירה אחרת, אך את רב זמנו לא בילה בחיק משפחתו אלא בעבודת התנועה. ב-8 בספטמבר 1939 הגיע לוורשה שמואל (ארתור) זיגלבוים, חבר הוועד המרכזי של הבונד. בין השניים נוצרה חלוקת תפקידים ברורה: זיגלבוים יצר קשר עם ראשי הפפ"ס (מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית) שהקימו "בטליון" פועלים וניסה לצרף פועלים יהודים לבטליון זה, בעוד שבלום ניסה לשמר את מסגרת התנועה ולמנוע את קריסתן. עיקר פעילותו התרכזה בסיוע לפליטים שזרמו אל העיר ומציאת מקום מסתור עבורם. בעזרת סוניה נובוגרודזקה ומספר פעילים נוספים דאג בלום לחלוקת מזון במטבחים ציבוריים, להפצת העיתון ולשמירת קשר עם צעירי הבונד.
באוקטובר 1939, לאחר נפילת ורשה, התארגן הוועד המחתרתי של צוקונפט על ידי שלושה מחברי הוועד המרכזי של התנועה שנשארו בוורשה: אברשה בלום, שלמה פארב והנך רוס. במשך הזמן חברו אליהם פעילים צעירים יותר ששבו מווילנה בסוף שנת 1939 ובראשית שנת 1940. מנהיגות זו יצרה תאים מחתרתיים של "חמישיות" ו"שביעיות" ואפשרה המשכיות מסוימת לתנועה, ובכך הקדימו את תנועות הנוער האחרות בהתארגנות המחתרתית. בלום היה דמות בולטת ומרכזית בקבוצה זו, הן כיוון שקיבל הכרה מהנהגת המפלגה ערב צאתה מוורשה והן בגלל פעילותו בתנועה ושמירתו על מסגרותיה בחודשי הכיבוש הראשונים.
הפעילות בגטו ורשה

בשנת 1941 עיקר פעילות הצוקונפט בגטו ורשה הייתה פעילות חינוכית ותרבותית. פעילות זו הייתה פעילות "רוחבית" שניסתה להגיע לילדי הגטו העניים ששוטטו בחוסר מעש ולא התמקדה רק בילדים שהיו חלק מהתנועה לפני המלחמה.
ב-1942, לאחר הגעת הידיעות הראשונות על ההשמדה לגטו, החלו התנועות החלוציות לפעול להקמת ארגון יהודי לוחם בגטו. בעקבות הבונד, דגל הצוקנפט במאבק משותף יהודי-פולני בנאצים והתנגד למאבק יהודי נפרד, שמשמעותו הכרה בגורל יהודי ייחודי. ב-14 בינואר 1942 הצוקנפט הקים מחדש את ה"צוקונפט שטרום"- קבוצות ההגנה של התנועה שפעלו לפני המלחמה, בראשן עמדו אברשה בלום, ברנרד גולדשטיין וברק שניידמייל.
התנועות החלוציות ראו בהצטרפות הבונד לארגון היהודי הלוחם שלב קריטי בהקמתו, זאת כיוון שלבונד היה קשר הדוק עם תנועת ההתנגדות הפולנית במלחמת העולם השנייה, קשר שקיוו להיעזר בו על מנת להצטייד בנשק. ב-23 במרץ 1942 התקיימה פגישה בנושא הקמת ארגון יהודי לוחם, בפגישה זו נכחו נציגים של תנועת החלוץ, פועלי ציון, פועלי ציון שמאל ומאורצ'י אוז'אך ואברשה בלום כנציגי הבונד. חברי פועלי ציון ופועלי ציון שמאל הסכימו להצעות אולם אוז'אך התנגד. אוז'אך נאם ארוכות על התנגדותו להקמת הארגון היהודי המאוחד, אך נציגי התנועות האחרות חשבו כי אברשה בלום לא חש בנוח עם התנגדותו הנחרצת של אוז'אך. לאחר שנכשל המשא מתן עם הבונד הוקם בגטו ה"גוש האנטי-פאשיסטי" שכלל את כל התנועות ומפלגות השמאל בגטו מלבד הבונד.
ביולי 1942 החל הגירוש הגדול מגטו ורשה, בו איבד הבונד כ-500 מקורבים ופעילים במחתרת. באוקטובר, בסיום האקציה, לא נשאר דבר מתשתית הפעילות המחתרתית של הצוקונפט, רבים מחברי התנועה גורשו ונרצחו וחברים מרכזיים ממנהיגות התנועה, ביניהם אוז'אך וגולדשטיין, ברחו למסתור בצד הארי. בעקבות הגירוש הגדול הוקם הארגון היהודי הלוחם בו היו חברים "השומר הצעיר", "דרור-החלוץ" ו"עקיבא". בתחילת נובמבר 1942 התנהל משא-מתן על כניסת הבונד לארגון היהודי הלוחם. מרדכי אנילביץ', יצחק צוקרמן, הירש ברלינסקי ויוחנן מורגנשטיין נפגשו בעניין זה עם אברשה בלום וברק שניידמיל. ראשי הבונד סירבו להיכנס ל"וועד היהודי הלאומי", אך רצו להצטרף לארגון היהודי הלוחם. על מנת לפתור בעיה זו הוקם "הוועד המתאם" המשותף לבונד ול"וועד היהודי הלאומי". בלום, שהיה הבכיר מבין נציגי הבונד שנשאר בגטו, ייצג את הבונד בוועד המתאם.
בסוף 1942 הסתיים תהליך השחרור של הצוקונפט מהנהגת המפלגה, אשר לא הייתה קיימת עוד בגטו בעקבות הגירוש הגדול, את הובלת התנועה לקח אברשה בלום. בלום הוביל את צעירי הבונד להשתתפות במרד גטו ורשה שפרץ ב-19 באפריל 1943.
כשהושלמה בניית כיתות הלחימה של הארגון היהודי הלוחם, הצטרף בלום לאחת מקבוצות תנועתו, ברחוב שווינטווירסקה 32. לאחר כ-10 ימי לחימה והתגוננות הארגון היהודי הלוחם החליט לנסות להבריח את אחרוני הלוחמים על מנת לחבור לפרטיזנים.
יציאה מהגטו ומותו

אברשה בלום הצליח לברוח יחד עם שרידי הלוחמים ושהה תקופה מסוימת ביער סמוך לוורשה. לאחר מכן הצטרף לוולדקה מיד בדירת מסתור ברחוב בארקובה 2, במטרה להצטרף לפעילותה המחתרתית של מפלגת הבונד. לאחר כשבוע בדירה עמד בלום לעבור לדירת מסתור אחרת שהוכנה לו על ידי אשתו, אך ערב המעבר נחשפה דירת המסתור בה שהה. בלום ניסה להסתתר בארון אך התגלה על ידי הגרמנים. לאחר זמן קצר עזבו הגרמנים ואמרו כי ישובו בעוד מספר דקות עם מכונית על מנת לקחת את מיד ובלום למעצר. בזמן זה הספיק בלום לשרוף את כל המסמכים שהיו בדירה וניסה לברוח דרך החלון בעזרת חבל שהכין מסדינים, אך החבל נקרע והוא נפל לקרקע. שלושה שוטרים פולנים החזירוהו לדירה ולאחר מכן מיד ובלום נלקחו למעצר. מיד ביקרה את בלום בתא מעצרו ובשיחתם הוא אמר לה לדבוק בגרסתה כי היא נוצרייה. ולדאקה שוחררה זמן קצר לאחר מכן. אברשה בלום נרצח על ידי שוביו במאי 1943.