stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוברטו בורלה מרקס

| --- | --- |

 לידה:  4 באוגוסט 1909 סאו פאולו, ברזיל 
 פטירה:  4 ביוני 1994 (בגיל 84) ריו דה ז'ניירו, ברזיל 
 מדינה:  ברזיל 
 השכלה:  בית-הספר הלאומי לאמנויות יפות 
 פרסים והוקרה:  מסדר ההצטיינות בתרבות של ברזיל (2009) 
 
רוברטו בורלה מרקס (בפורטוגזית: Roberto Burle Marx; ‏4 באוגוסט 1909 – 4 ביוני 1994) היה אדריכל נוף, צייר, אמן הדפס, אקולוג, חוקר טבע ומוזיקאי ברזילאי ממוצא יהודי, שתכנון הפארקים והגנים שלו הפכו אותו למפורסם בעולם כולו. הוא נחשב למי שהביא את ארכיטקטורת הנוף המודרניסטית לברזיל, ונודע כאמן טבע מודרני וכמעצב עירוני של מרחבים ציבוריים. עבודותיו השפיעו רבות על עיצוב הגנים הטרופיים במאה העשרים. גני מים היו נושא פופולרי בעבודתו. הייתה לו את היכולת לשלב ביטויים אמנותיים מסורתיים כמו עיצוב גרפי, שטיח קיר ואמנות עממית בעיצובי הנוף שלו. בנוסף, הוא עיצב בדים, תכשיטים ותפאורות במה.
בורלה מרקס הוא אחד האנשים הראשונים שקראו לשימור יערות הגשם של ברזיל. יותר מ־50 צמחים נושאים את שמו. הוא צבר אוסף משמעותי של צמחים בביתו, כולל יותר מ־500 סוגי פילודנדרונים.
שנותיו הראשונות

רוברטו בורלה מרקס נולד בסאו פאולו. הוא היה בנם הרביעי של רבקה ססיליה בורלה, בת למשפחת בורלה דבו הוותיקה ממוצא צרפתי שהתגוררה במדינת פרנמבוקו, ווילהלם מרקס, יהודי גרמני יליד שטוטגרט שגדל בטריר. המשפחה עברה לריו דה ז'ניירו בשנת 1913.
בורלה מרקס קיבל את השראתו הראשונית באדריכלות נוף בעת שלמד ציור בגרמניה שם נהג לבקר לעיתים קרובות בגן הבוטני בברלין ולמד לראשונה על הצמחייה המקומית של ברזיל. כשחזר לברזיל בשנת 1930 החל לאסוף צמחים בביתו ובסביבתו. באותה שנה החל ללמוד בבית הספר הלאומי לאמנויות יפות בריו, שם התמקד באמנויות חזותיות בהנחייתם של ליאו פוץ וקנדידו פורטינרי. במהלך לימודיו הוא חבר לכמה ממנהיגי העתיד של ברזיל באכיטקטורה ולבוטניקאים שהמשיכו להשפיע משמעותית על חייו האישיים והמקצועיים. אחד מאלה היה הפרופסור שלו, המודרניסט הברזילאי לוסיו קוסטה, האדריכל והמתכנן שהתגורר במורד אותו רחוב בו גר בורלה.
קריירה

בשנת 1932 עיצב בורלה מרקס את הנוף הראשון שלו לבית מגורים פרטי שתוכנן על ידי האדריכלים לוסיו קוסטה וגרגורי וורצ'בצ'יק. פרויקט זה, בית שוורץ, היה תחילתו של שיתוף פעולה עם קוסטה שהועשר מאוחר יותר על ידי אוסקר נימאייר מי שתכנן את הביתן הברזילאי ביריד העולמי של ניו יורק ב־1939. נימאייר עיצב גם את מתחם פמפוליה ב־1942 שעבורו תכנן מרקס את הגנים. עיצוב הגנים הראשון שלו הושלם בשנת 1933. בשנת 1937 זכה בורלה מרקס להכרה ולהערכה בינלאומית בשל עיצוב מופשט של גינת גג שתכנן עבור בניין משרד החינוך הברזילאי. העיצוב הדגיש אלמנטים של מתח ודרמה.
בשנת 1949 הוא רכש את אתר סנטו אנטוניו דה ביקה, אחוזה בת 365,000 מ"ר בשכונת בארה דה גוארטיבה בפרברי ריו דה ז'ניירו. בורלה מרקס החל לארגן משלחות ליער הגשם הברזילאי עם בוטנאים, אדריכלי נוף, אדריכלים וחוקרים אחרים כדי לאסוף דגימות צמחים. הוא למד לתרגל חקר צמחים באתרם בסיועו של הבוטנאי אנריקה להמאייר דה מלו ברטו, והקים באחוזה בגוארטיבה גינה, משתלה ואוסף צמחים טרופיים. נכס זה נתרם לממשלת ברזיל בשנת 1985 והפך לאתר מורשת לאומי. כיום נקרא המקום אתר רוברטו בורלה מרקס, המנוהל על ידי המכון הלאומי למורשת היסטורית ואמנותית של משרד התרבות (IPHAN) והוא מכיל למעלה מ־3,500 מיני צמחים. הבית נבנה מחדש בעמק אשר באתר בית הגן השייך לאחוזת המטעים המקורית.
רוברטו בורלה מרקס הקים סטודיו עיצוב נוף בשנת 1955 ובאותה שנה הקים חברת עיצוב נוף, שנקראה בורלה מרקס ושות' בע"מ. הוא פתח משרד בקראקס, בוונצואלה בשנת 1956 והחל לעבוד עם האדריכלים חוסה טבקוב והרויושי אונו בשנת 1968. מרקס עבד באופן נרחב בברזיל, ארגנטינה, צ'ילה ובמדינות רבות נוספות בדרום אמריקה, צרפת, דרום אפריקה, וושינגטון די.סי ולוס אנג'לס. בנוסף ניתן למצוא יצירות אמנות שלו המוצגות ברחבי העיר ריו דה ז'ניירו "זהו מוזיאון פתוח של יצירות המציג את סגנונו המובהק, שלא ניתן לטעות בו, כזה שהוא כולו שלו" (מונטרו 2001 עמ' 29). הקריירה של רוברטו בורלה מרקס בת 62 שנה הסתיימה במותו ב-4 ביוני 1994 חודשיים לפני יום הולדתו ה-85.
הוא ביקר רבות ביערות הברזילאים היכן שיכול היה ללמוד ולחקור. בורלה מארקס היה אחד הברזילאים הראשונים שהביעו קולם כנגד כריתת יערות. זה אפשר לו לתרום באופן משמעותי למדעי הבוטניקה, למשל על ידי גילוי סלעים וצמחים חדשים. לפחות 50 צמחים נושאים את שמו. מרקס היה מעורב גם במאמצים להגן ולשמר את יערות הגשם מפני פעילות מסחרית הרסנית של כריתת יערות לטובת גידול בננות וגידולים נוספים.
סגנון

הסגנון האמנותי של בורלה מרקס היה אוונגרדי ומודרני. בחלק גדול מעבודותיו יש תחושה של נצחיות ושלמות. הוא בחן אסתטיקה סקפטית מדמת-חיים שהתפתחה ממודרניזם בשילוב עם סגנון ברזילאי מובהק. העיצובים שלו הושפעו גם על ידי קוביזם ותורת המופשט abstractionism. השפעה חזקה נוספת הייתה אמנות עממית ברזילאית.
האסתטיקה שלו התבססה לרוב על הטבע, לדוגמה, אי ערבוב של צבעי פרחים, שימוש בקבוצות זנים גדולות מאותה הדגימה, שימוש בצמחים מקומיים והפיכת שדה בור סלעי לגינה מרגיעה. הוא התעניין מאוד באופי של כל צמח וכיצד זה משפיע על הגן כולו. הוא חיפש עומק בעיצובים שלו על ידי הבנת האינטראקציה שבין בעלי חיים לצמחים וכיצד הם פרחו, בין שאר מאפייני הצומח. [דרוש מקור] לבורלה מרקס הייתה מיומנות רבה בשימוש בצורה הפיסולית של הצמחים. בורלה מרקס נתן דעתו גם על הדינמיקה של צעידה בגן. תחושת הניידות היא מרכיב חשוב בחוויית נופיו. הוא עשה שימוש חכם גם בקנה מידה עצום, בתאורה ובהשתקפות, ובמיוחד בשימוש במים. בורלה מרקס הצליח להרחיב את האדריכלות של המבנה אל הגן. הוא העדיף לעבוד על מרחבים ציבוריים מכיוון שלדבריו הם מסוגלים לספק כבוד להמונים.
"ניתן לסכם את יצירתו של מרקס בארבעה מושגי עיצוב כלליים - השימוש בצמחייה טרופית מקומית כמרכיב מבני בעיצוב, שבירת תבניות סימטריות בתפיסת שטחים פתוחים, טיפול צבעוני במדרכות ושימוש בצורות חופשיות בתכונות מים" (וואקרינו 2000, עמ' 17). גישה זו מודגמת בטיילת של חוף קופקבנה, שם מוצבים מקבצי עצים ודקלים עמידים בפני רוח מהים לאורך שדרות אטלנטיקה. מקבצים אלה מנקדים פסיפסי אבן פורטוגזים המהווים ציור מופשט ענקי בו אף קטע לאורך הטיילת אינו זהה. "ציור" זה נצפה ממרפסות המלונות, ומציע נוף משתנה ללא הרף עבור הנוסעים לאורך החוף. הפסיפס מתפרס לאורך כל שניים וחצי המייל של החוף. תכונת המים, במקרה זה, היא האוקיינוס והחוף, הגובלים במסלול הליכה של פסיפס מעוצב בדגם צדפות ברוחב של 30 רגל (אליאובסון 1991; מונטרו 2001). חוף קופקבנה הוא "המפורסם ביותר בברזיל" (אליאובסון 1991עמ' 103).
פרסים

רוברטו בורלה מרקס קיבל את הפרסים הבאים: תעודות הצטיינות וחברות כבוד: פרס אדריכלות הנוף בתערוכה הבינלאומית השנייה של ארכיטקטורה (1953), תואר אביר מסדר הכתר מבלגיה (1959), דיפלומת כבוד בפריס (1959), מדליית סנטוס דומונט מטעם ממשלת ברזיל (1963), מדליית האמנויות היפות של המכון האמריקני לאדריכלים בוושינגטון (1965), דוקטור למכללה המלכותית לאמנות, לונדון (1982) ודוקטורט כבוד מטעם מלכת הולנד. הגן הבוטני של מיזורי העניק לו את פרס גרינספלדר והגן הבוטני של קנטקי הכריז על 14 באוקטובר 1985 לכבודו (אליאובסון 1991).
עבודות

עיצוב נוף של כמה גנים במבני הציבור של ברזיליה
משרד הצבא - גן מים ושימוש מצוין בצורות בטון.
בניין משרד החוץ
משרד החינוך
ארמון איטמרטי - מטה משרד החוץ
טיילת קופקבנה - נוף מדרכה, בקנה מידה גדול (פסיפס באורך 4 ק"מ. הושלם בשנת 1970 בחוף מפורסם בריו דה ז'ניירו. (בהשפעת המדרכה הפורטוגזית)
אינותים, ברומדיניו
פארק איבירפוארה, סאו פאולו, 1954
פארק פלמנגו - פארק ציבורי גדול בריו דה ז'ניירו הבנוי על מלוי שטח
לה רינקונדה היפודרום, קראקס, ונצואלה
פארק המזרח, קראקס, וונצואלה
קאנטרי קלאב לה לגוניטה, קראקס, ונצואלה
פמפוליה, בלו הוריזונטה
גני המפל, גני לונגווד, פנסילבניה
שדרות ביסקיין, מיאמי, פלורידה (הושלמה לאחר מותו)
הגנים הבוטניים של מארקאיבו, מארקאיבו, וונצואלה
כיכר פרו, בואנוס איירס, ארגנטינה (נהרסה)
מרכז העיר קואלה לומפור (KLCC), קואלה לומפור, מלזיה
כיכר קאסה פורטה (Praça de Casa Forte), רסיפה, פרנמבוקו - ברזיל
חוות קסקאטה, ארארס -ברזיל
תערוכות

1948-52 - ציור לעבר אדריכלות, אוסף חברת מילר לאמנות מופשטת, מספר מקומות, ארצות הברית.
1949 - מלה קורבוזייה לאוסקר נימאייר : בית סאבוי - בית טרמיין 1949, מוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק
1991 - רוברטו בורלה מרקס: האומנות הלא טבעית של הגן, מוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק
2016 - רוברטו בורלה מרקס: המודרניסט הברזילאי, המוזיאון היהודי, ניו יורק.
2019 - מודרני ברזילאי: האמנות החיה של רוברטו בורלה מרקס, הגנים הבוטניים של ניו יורק.
לקריאה נוספת

William Howard Adams (1991). Roberto Burle Marx: The Unnatural Art of the Garden. Museum of Modern Art, New York. ISBN 0-8109-6096-6.
Anita Berrizbeitia (2005). Roberto Burle Marx in Caracas: Parque del Este, 1956–1961. Penn Studies in Landscape Architecture, University of Pennsylvania Press.
S. Eliovson; R. Burle Marx (1991). The Gardens of Roberto Burle Marx. Timber Press. ISBN 0-88192-160-2.
M. Schwartz; M. I. Montero; R. Burle Marx (2001). Roberto Burle Marx. University of California Press. ISBN 0-520-23290-9.
Roberto Burle Marx (1982). A Garden is Like a Poem. World Microfilms. ISBN 1-85035-075-2.
Giulio G. Rizzo (1992). Roberto Burle Marx. Il giardino del Novecento (באיטלקית). Florence: Cantini editore.
Giulio G. Rizzo (2009). Il giardino privato di Roberto Burle Marx: Il Sìtio. Sessant'anni dalla fondazione. Cent'anni dalla nascita di Roberto Burle Marx (באיטלקית). Roma: Gangemi Editore. ISBN 978-88-492-1987-6.
Vaccarino, R (2000), Roberto Burle Marx: Landscapes Reflected, Princeton Architectural Press with the Harvard University Graduate School of Design
Roberto Burle Marx, Lauro Cavalcanti (Editor) (2011). Roberto Burle Marx: The Modernity of Landscape. Actar, Barcelona. ISBN 978-84-92861-67-5. {{cite book}}: |last= has generic name (עזרה) First English Language Edition.
הערות שוליים

↑  Eliovson, Sima (1991). The gardens of Roberto Burle Marx. Harry N. Abrams. p. 21. ISBN 0810933578. נבדק ב-6 בספטמבר 2013. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2  Stepan, Nancy Leys (2006). Picturing Tropical Nature. Reaktion Books. pp. 220–221. ISBN 1861891466. נבדק ב-6 בספטמבר 2013. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2 3  Rohter, Larry. (January 20, 2009.) A New Look at the Multitalented Man Who Made Tropical Landscaping An Art. New York Times. Retrieved March 19, 2019.
↑  Diarmuid Gavin (16 באפריל 2011). "Ten of the greatest landscape designers". Mail Online. Associated Newspapers Ltd. נבדק ב-10 בינואר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Birksted, Jan (2004). Relating Architecture to Landscape. Taylor & Francis. p. 92. ISBN 0203352602. נבדק ב-6 בספטמבר 2013. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  (c. 2019). Roberto Burle Marx. Design for a garden, (1948). artdesigncafe. Retrieved March 17, 2019.
↑  From Le Corbusier to Niemeyer: Savoye House - Tremaine House 1949 exhibition webpage. Museum of Modern Art, New York. Retrieved March 17, 2019.
↑  Roberto Burle Marx: The unnatural art of the garden exhibition webpage. Museum of Modern Art, New York. Retrieved March 17, 2019.
↑  Adams, William Howard (1991). Roberto Burle Marx: The Unnatural Art of the Garden (PDF). New York: Museum of Modern Art. ISBN 978-0-87070-197-9.
↑  Roberto Burle Marx: Brazilian Modernist exhibition webpage. Jewish Museum, New York. Retrieved March 17, 2019.
↑  Hoffmann, Jens; Nahson, Claudia J. (2016). Roberto Burle Marx: Brazilian Modernist. New York: The Jewish Museum. ISBN 978-0-300-21215-0.
↑  Farago, Jason (20 ביוני 2019). "Roberto Burle Marx and His Leafy Vision of the Tropics". The New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Sullivan, Edward J.; Groarke, Joanna L., eds. (2019). Brazilian Modern: The Living Art of Roberto Burle Marx. New York: New York Botanical Garden. ISBN 978-0-89327-956-1.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259366405171  BIBSYS: 90988915  BNE: XX5134931  BnF: cb123978461 (data)  Botanist: Burle-Max  CANTIC: a10824698  CiNii: DA07459484  GND: 118665316  ISNI: 0000 0000 8313 2498  LCCN: n50041439  LNB: 000261269  NDL: 001313788  NKC: jn20000700258  NLA: 36289435  NTA: 192109057  RERO: 02-A003568992  RKD: 247225  SELIBR: 396874  SNAC: w6vm5pj4  SUDOC: 033075336  Trove: 1242421  ULAN: 500015587  VIAF: 113191297   WorldCat (עם VIAF): 113191297 
ארמון איטמרטי, מטה משרד החוץ בברזיליה
גני בית חווה וקפלה בבארה דה גוארטיבה ( Barra de Guaratiba) שם נפטר בורלה מרקס בשנת 1994
פארק המזרח, קראקס
טיילת חוף קופקבנה
קרולין ברטוצי

| --- | --- |

 לידה:  10 באוקטובר 1966 (בת 57) בוסטון, מסצ'וסטס, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  כימיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד (1988)  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1993)  Lexington High School 
 מוסדות:  החברה האמריקנית לסרטן (1993–1995)  המעבדה הלאומית לורנס ברקלי (2007–2015)  אוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו (2000–2015)  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1996–2015)  אוניברסיטת סטנפורד (2015) 
 תלמידי דוקטורט:  Mireille Kamariza 
 פרסים והוקרה:  פרס וילארד גיבס (2008)  פרס ג'ון קרטי לקידום המדע (2020)  פרס ויליאם ה. ניקולס (2009)  פרס נובל לכימיה (2022)  פרס וולף לכימיה (2022)  פרס נשיאותי למדענים ומהנדסים בתחילת דרכם (2000)  מדליית גלן ת. סיבורג (2022)  Bijvoet Medal (2022)  פרס ולש בכימיה (2022)  Clarivate Citation Laureates (2015)  פרס דיקסון ברפואה (2022)  פרס ארנסט לורנס (2014)  מדליית פ. א. קוטון (2020)  חבר זר של החברה המלכותית (2018)  עמיתי מקארתור (יולי 1999)  פרס האגודה האמריקנית לכימיה בכימיה טהורה (2001)  פרס ארנסט שרינג (2007)  פרס ליימלסון-MIT (2010)  פרס ארתור קופ (2017)  היכל התהילה הלאומי לממציאים (2017)  פרס היינריך וילנד (2012)  פרס אגנס פיי מורגן למחקר (2004)  פרס במדעים כימיים של האקדמיה הלאומית למדעים (2016)  פרס קמיל דרייפוס  עמיתת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 אתר רשמי
 
קרולין רות ברטוצי (בשם מלא באנגלית: Carolyn Ruth Bertozzi, נולדה ב-10 באוקטובר 1966) היא כימאית וביולוגית אמריקאית, כלת פרס נובל לכימיה לשנת 2022. ברטוצי טבעה את המונח " כימיה ביו-אורתוגונלית"  עבור תגובות כימיות התואמות למערכות חיות. לאחרונה חקרה ברטוצי השפעת סוכרים על מחלות כמו סרטן, דלקת וזיהומים ויראליים (ובהם מחלת נגיף קורונה 2019).
קריירה

ברטוצי סיימה את לימודי התואר הראשון בכימיה בהצטיינות יתרה באוניברסיטת הרווארד. בעודה סטודנטית הייתה חברה באחוות הסטודנטים פי בטא קפא, וניגנה בלהקות שונות. הלהקה הבולטת ביותר שלה היה "Bored of "Education, שכלל את גיטריסט Rage Against the Machine לעתיד, טום מורלו. לאחר שסיימה את לימודיה בהרווארד ב-1988 עבדה במעבדות נוקיה בל.
ברטוצי השלימה את הדוקטורט שלה בכימיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ב-1993 עם מארק בדנרסקי, שחקרו אוליגוסכרידים.
ברטוצי קיבלה מענק של עמיתי מקארתור בגיל 33.
בשנת 2000 זכתה בפרס הפיתוח האקדמי של חברת התרופות "מרק".
היא חברה באקדמיה הלאומית למדעים (2005) ובאקדמיה הלאומית לרפואה (2011).
בשנת 2014 הוכרז כי ברטוצי תוביל את כתב העת הראשון של האגודה האמריקנית לכימיה.
ברטוצי היא כלת פרס נובל לכימיה לשנת 2022 עם קרל בארי שארפלס ומורטן מלדל "על פיתוח כימיית ה'קליק' והכימיה הביו-אורתוגונלית". באותה שנה זכתה גם בפרס וולף.
חיים אישיים

ברטוצי נולדה למשפחה ממוצא איטלקי וגדלה בלקסינגטון שבמסצ'וסטס. היא בתם של נורמה גלוריה ו-ויליאם ברטוזי. יש לה שתי אחיות. אחת מהן היא המתמטיקאית מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, אנדריאה ברטוזי. אביה, ויליאם, היה פרופסור לפיזיקה ב- MIT.
ברטוזי היא לסבית ויצאה מהארון בסוף שנות ה-80.
קונסטנטין ארנסט

| --- | --- |

 לידה:  6 בפברואר 1961 (בן 63) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  רוסיה 
 השכלה:  Faculty of Biology, Saint Petersburg State University  Russian State Agricultural University 
 מעסיק:  הערוץ הראשון (רוסיה) 
 בן או בת זוג:  Sofya Ernst   לריסה סינלשצ'יקוב (1998–2010) 
 פרסים והוקרה:  העיטור על השירות למען המולדת דרגה שנייה (24 במרץ 2014)  מדליית המערכה הצבאית בסוריה (17 באפריל 2016)  עיטור מסדר המולדת דרגה ראשונה (6 בפברואר 2021)  עיטור ההצטיינות למען המולדת דרגה רביעית (27 בנובמבר 2006)  מסדר דוסטיק, דרגה 2 (2017)  מסדר הידידות (25 בדצמבר 2008)  פרס הפדרציה הרוסית (5 ביוני 2003)  עיטור מסדר המולדת דרגה שלישית (25 בינואר 2011)  תעודת הוקרה נשיאותית של הפדרציה הרוסית  פרס הממשלה של הפדרציה הרוסית בתחום תקשורת המונים  תעודת כבוד נשיאותית של הפדרציה הרוסית  מסדר ההצטיינות של רפובליקת דאגסטן  תעודת ההערכה של ממשלת הפדרציה הרוסית  פרס TEFI  פרס ממשל רוסיה הפדרלית 
 חתימה:   
 
קונסטנטין לבוביץ' ארנסט (ברוסית: Константин Львович Эрнст; נולד ב-6 בפברואר 1961 במוסקבה) הוא עסקן מדיה, מפיק ומנחה טלוויזיה רוסי. מנכ"ל הערוץ הראשון ברוסיה מ־3 באוקטובר 1999.
ביוגרפיה > שנים ראשונות וחינוך

אביו לב קונסטנטינוביץ' ארנסט, ממוצא גרמני, היה ביולוג סובייטי וסגן נשיא האקדמיה הרוסית למדעי החקלאות. הוא ביצע מחקר בנושא גנטיקה, ביוטכנולוגיה, בחירת בעלי חיים חקלאיים ושיבוט.
אמו של קונסטנטין ארנסט היא סבטלנה נילובנה גולבינובה, בכירה במגזר הפיננסי.
ארנסט בילה את ילדותו ונעוריו בלנינגרד, שם מונה אביו לראש מרכז מחקר חדש. קונסטנטין סיים את לימודיו בבית הספר התיכון מס' 35 הממוקם באי וסילי ובשנת 1983 השלים תואר במחלקה לביולוגיה מאוניברסיטת לנינגרד .
בילדותו הוקסם קונסטנטין מציור, בפרט, מיצירותיו של הצייר האוונגרדי הסובייטי אלכסנדר לאבאס.
ביוגרפיה > מבט (1988–1989)

בריאיון לאתר אפישה, במסגרת פרויקט שכותרתו 'היסטוריה של התקשורת הרוסית בין 1989 ל-2011', אמר ארנסט כי פגש את אלכסנדר ליובימוב בפגישה לא רשמית וכי האחרון הציע לו לנסות את ידו בהפקת ורמיה, תוכנית טלוויזיה של הטלוויזיה המרכזית של ברית המועצות. ארנסט עבד בתוכנית "מבט" במשך שנתיים כמראיין, תסריטאי ובמאי.
עמיתו יבגני דודולב טען בספרו, Vzglyad, The Beatles of the Perestroika, כי ארנסט ניסה את מזלו כבמאי לאחר שסידר כי חברת Videofilm תספק לו חדרי ציוד ומצלמות וידאו מדגם Betacam SP לטיוליו העסקיים (באותה תקופה, רק לאנשי תוכנית ורמיה הייתה גישה לציוד זה במרכז הטכני של אוסטנקינו). זה שכנע את הנהלת הערוץ לתת צ'אנס לעובד הצעיר והוא לא אכזב אותם.
ביוגרפיה > מטאדור (1991–1995)

בשנת 1989 אנטולי ליסנקו, סגן העורך הראשי של מערכת הנוער בטלוויזיה המרכזית וראש תוכנית "מבט", הציע לארנסט להתחיל לעבוד בתוכנית שלו. מטאדור הייתה תוכנית טלוויזיה בנושא תרבות, אירועים משמעותיים ואנשים יצירתיים ועלתה לראשונה בינואר 1991.
ארנסט שימש כתסריטאי, פרזנטור, במאי ומפיק, התנסה בדרכים להציג מידע ולעיתים היה ממתג מחדש את משתתפי המופע שלו.
ביוגרפיה > מפיק בכיר של ערוץ ORT (1995-2001)

ב-25 בינואר 1995 מונה ולדיסלב ליסטייב למנכ"ל חברת הטלוויזיה הרוסית ORT. קצת יותר מחודש לאחר מכן, בערב 1 במרץ, נרצח ליסטייב בכניסה לבניין הדירות שלו. מועמדותו של מנכ"ל חדש עוררה מחלוקת רבה בקרב בעלי המניות בחברה, מכיוון שעל פי האמנה כל בעלי מניות המיעוט היו צריכים להגיע לקונצנזוס (אנשים פרטיים והמדינה החזיקו בבעלותם 49% ו-51% מערוץ הטלוויזיה בהתאמה).
בוריס ברזובסקי, מבעלי המניות העיקריים, הציע את התפקיד הזה לארנסט, אותו הציג לו ולנטין יומאשב, אך ארנסט סירב. אולם לאחר מספר חודשים שינה את דעתו וקיבל את תפקיד המפיק הבכיר. ב-3 בספטמבר 1999, לאחר התפטרותו של איגור שאבדורסולוב, שהיה ממלא מקום מנכ"ל הערוץ מאוקטובר 1998, הפך ארנסט למנכ"ל ערוץ הטלוויזיה, תוך שמירה על תפקידו כמפיק בכיר.
בהמלצת שאבדורסולוב ובתמיכת נשיא הפדרציה הרוסית בוריס ילצין ובוריס ברזובסקי, ישיבת בעלי המניות של ORT מינתה את המנכ"ל החדש ארנסט ב-6 באוקטובר 1999. הוא המשיך לשלב בין תפקידי המנכ"ל והמפיק הבכיר עד יולי 2001, אז הפך אלכסנדר פייפמן למפיק החדש של חברת ORT.
ביוגרפיה > מנכ"ל הערוץ הראשון (1999)

בעת מינויו של ארנסט למנכ"ל בסתיו 1999, היה ברזובסקי שליטה בפועל של הערוץ וניהל את מדיניות המידע של הערוץ באמצעות מנהלת תוכניות המידע, בראשות חברתו טטיאנה קושקריובה מאז קיץ 1999.
לאחר שהתגלעו חילוקי דעות עמוקים בין ברזובסקי לולדימיר פוטין, נשיא הפדרציה הרוסית החדש, מכר ברזובסקי את מלאי המניות שלו לרומן אברמוביץ'.
בעדות שנמסרה על ידי ראש לשכת הנשיא לשעבר אלכסנדר וולושין בבית המשפט הגבוה של הוד מלכותה באנגליה, בדיון בתביעה שהגיש ברזובסקי נגד אברמוביץ' בשנת 2011, אמר וולושין כי מנכ"ל ORT נדרש להיפטר מהשפעתו הבלתי רשמית של ברזובסקי ומכאן לחץ שהופעל על ברזובסקי בשנת 2000. לדברי וולושין, אחרי זה ארנסט הפך למי שקובע את הדברים בערוץ.
ביוגרפיה > מנכ"ל הערוץ הראשון (1999) > ORT משנה את שמה

בראשות ארנסט ב-29 ביולי 2002, בעלי המניות של ORT הצביעו בישיבתם השנתית להשבת שמו ההיסטורי של ערוץ הטלוויזיה: הערוץ הראשון. ארנסט הסביר את שינוי השם הזה על ידי אי התאמה בין מצבו המשפטי של הערוץ לתפיסתה בתור הטלוויזיה הציבורית. ערוץ 1 הרוסי שמר על זכויותיו בסימן המסחרי של ORT. ארנסט שקל את האפשרות להשתמש בו כמקום לבחינת פרויקטים חדשים ולהשתתף בתחרויות לשידור בגלים דקמטריים.
ביוגרפיה > מנכ"ל הערוץ הראשון (1999) > ניסיון לעבור לשידור אנכי

בשנת 2010 ניסה ארנסט להטמיע אינטגרציה אנכית בטלוויזיה הרוסית, גישה שהייתה נפוצה ונרחבת בארצות הברית ובכמה מדינות אירופה, שמשמעותה פרקים חדשים של סדרות משודרות פעם בשבוע במועד מסוים. שילוב אנכי הוא, ממספר סיבות, חסכוני עבור ערוצי טלוויזיה ומפיקי סדרות. כשהכריז על הניסוי שלו באינטגרציה אנכית, אמר ארנסט בריאיון ל-TimeOut כי בכך ניסה הערוץ לענות על צורכיהם של צופי הטלוויזיה ולעניין את מי שלא בדרך כלל צופה בטלוויזיה. עם זאת, הסדרות החדשות קיבלו רייטינג גרוע יחסית עבור הערוץ הראשון ברוסיה (כ-13%), אולם כל הפרקים שצולמו באותה תקופה שודרו, ואחריה חזר הערוץ לשילוב אופקי.
ביוגרפיה > מנכ"ל הערוץ הראשון (1999) > סכסוך עם הזמרת הרוסית זמפירה

רמיקס ל"האם אתה רוצה?", שיר של הזמרת הרוסית זמפירה, בוצע במהלך טקס הפתיחה של אולימפיאדת החורף 2014 באצטדיון האולימפי פישט בסוצ'י, רוסיה, ב-7 בפברואר 2014.
מיד לאחר סיום הטקס, כל התוכן נעלם מהאתר הרשמי של הזמרת, והוחלף בדף שחור ובו הטקסט הבא: "ערוץ 1 התעלם מכל הסכם אפשרי והשתמש בשיר שלי ללא הסכמתי. זה פוגע ישירות בזכויות הקניין הרוחני שלי. זה מקומם) טקס פתיחה נהדר! קוסטיה, מזל טוב! אבל מדוע חוסר הכבוד הזה? אתה עושה כל מה שאתה רוצה?" (האיות המקורי נשמר).
בתגובה, קונסטנטין ארנסט הצהיר בשידור בתחנת הרדיו הד מוסקבה ב-9 בפברואר 2014 כי הוא "הכיר את זמפירה כבר מההתחלה, כאשר איש לא הכיר אותה" וכי הוא "עשה רבות למען זמפירה והקריירה שלה". הוא הוסיף כי "זמפירה הפרה את החוזה שלה עם REAL Records, חברה שבראשה עמדתי באותה עת, אך החלטתי לא להגיש תביעה נגדה". עם זאת, בנסיבות העניין, הוא יצטרך לעשות זאת אם היא מתכוונת לתבוע אותו.
ארנסט לא מסר פרטים על הפרת החוזה כביכול בין זמפירה לחברת ההקלטות REAL, ואמר רק שזה קרה כחמש-שבע שנים לפני כן. בעקבות זאת, דוברה הרשמי של זמפירה, פבלו שבצ'יוק, אמר בריאיון ל-Business FM כי היא לא תתבע את ארנסט על כך שהוא השתמש בשיר שלה ('האם אתה רוצה?') ללא הסכמתה. עוד הוסיף כי ההודעה באתר הרשמי של הזמרת שנעלמה בבוקר 10 בפברואר 2014 הייתה אמצעי להביע את חוסר שביעות רצונה מהנושא.
ביוגרפיה > מנכ"ל הערוץ הראשון (1999) > יום ההולדת ה-55 של ארנסט

ב-10 בפברואר 2016, סלאבה טרושצ'ינה, בעלת טור בנובאיה גזטה, הדגישה במאמרה על יום השנה ה-55 של קונסטנטין ארנסט כי "הפעם ולדימיר פוטין לא הלך לאוסטנקינו באופן אישי כפי שקרה חמש שנים קודם לכן" וכי "קטיה אנדרייבה לא קראה בקול ריק את הודעת הברכה של הנשיא על היעדרו". המאמר הסתיים עם ההערה כי "בגיל 50 היה לארנסט תריסר פרויקטים אישיים מהשורה הראשונה, עם פרוז'קטור-פריס-הילטון הלהיט הראשון שלו, ואילו בגיל 55, כל מה שלארנסט היה להציע זה את אורגנט, תוך איזון גבולי".
ביוגרפיה > מנכ"ל הערוץ הראשון (1999) > הערכת סיכויי פיתוח תוכן של משתמשים

ב-22 בדצמבר 2016 אמר קונסטנטין ארנסט בראיון בלעדי לאתר Gazeta.ru כי "תוכן שנוצר על ידי משתמשים באינטרנט מתייחס בעיקר למתיחות ולחדשות, ורק מי שמסוגל לצבור את המשאבים היצירתיים והפיננסיים שלהם ליצירת מוצר יכול להתמודד עם כל הדברים מבוססי המערכת. כמעט בלתי אפשרי להשיג זאת לבד. כן, אתה יכול לצלם סרט עם האייפון שלך, אבל עדיין אין לו שום דבר משותף לייצור המוני".
ביוגרפיה > מנכ"ל הערוץ הראשון (1999) > שינויים במדיניות השידורים

ב-13 בינואר 2017 קונסטנטין ארנסט הודיע בשידור חי בתוכנית "OK na svyazi!", מופע באינטרנט הרוסי, כי הערוץ הראשון לא ישדר את סרטו של אנדריי קראב'צוק, ויקינג בשנת 2017, והוסיף כי הסרט הזה היה אמור להיות מוצג בבתי הקולנוע ושזה יהיה הכי לא מתאים להציג את זה על מסך טלוויזיה. באותה תקופה, ויקינג היה הסרט הרוסי הראשון שגייס 1.25 מיליארד רובל, מה שהפך אותו לסרט השלישי בגודלו בהיסטוריה הרוסית.
ב-4 בספטמבר 2017 ארנסט אמר כי לערוץ הראשון ברוסיה אין שום תוכניות להציב את משחקי אליפות רוסיה בכדורגל בלוח השידורים שלו, מכיוון ש"טלוויזיה מעוצבת אחרת" ו"זה לא הגיוני לשדר כמה משחקים בודדים". עם זאת, הערוץ משדר משחקים מרכזיים של נבחרת רוסיה.