stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עונת 1958/1959 בפוטבול ליג

| --- | --- |
 תקופת התחרות:  23 באוגוסט 1958 – 4 במאי 1959 (255 ימים)
 מספר משתתפות:  22
 הזוכה:  וולברהמפטון וונדררס
 מספר משחקים:  462
 מספר שערים:  1692 (3.66 בממוצע למשחק)
 מלך השערים:  (33) ג'ימי גריבס (צ'לסי)
 → 1957/19581959/1960 ←
 
עונת 1958/1959 הייתה העונה ה-60 של הפוטבול ליג שהיא הייתה הליגה האנגלית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-23 באוגוסט 1958 והסתיימה ב-4 במאי 1959. בעונה זו התחרויות התקיימו בליגה הבכירה, בליגת משנה,  בדיוויזיון השלישי ובדיוויזיון הרביעי.
הליגה הבכירה כללה 22 קבוצות. וסטהאם יונייטד ובלקברן רוברס היו הקבוצות שעלו מליגת משנה.
עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו. במידה וכמה קבוצות זכו באותו מספר נקודות, הקבוצה עם יתרון ביחס שערים דורגה במקום גבוה יותר. שיטה זו הייתה בתוקף עד לעונת 1976/1977.
וולברהמפטון וונדררס זכתה באליפות בפעם השלישית בתולדות המועדון ובפעם השנייה ברציפות.
בסוף העונה לליגת משנה ירדו אסטון וילה ופורטסמות'. במקומן לליגה הבכירה עלו שפילד וונסדי ופולהאם.
כדורגלנים מצטיינים

ג'ימי גריבס מצ'לסי כבש 33 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
סיד אואן מלוטון טאון זכה בפרס כדורגלן השנה של התאחדות עיתונאי הכדורגל האנגלית.
טבלת הליגה

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מיקום | קבוצה | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה | יחס שערים | הפרש שערים | נקודות | הערות |
| 1 | וולברהמפטון וונדררס  | 42 | 28 | 5 | 9 | 110 | 49 | 2.245 | 61 | 61 | זכייה בליגה העפלה לגביע האלופות |
| 2 | מנצ'סטר יונייטד | 42 | 24 | 7 | 11 | 103 | 66 | 1.561 | 37 | 55 |  |
| 3 | ארסנל | 42 | 21 | 8 | 13 | 88 | 68 | 1.294 | 20 | 50 |  |
| 4 | בולטון וונדררס | 42 | 20 | 10 | 12 | 79 | 66 | 1.197 | 13 | 50 |  |
| 5 | וסט ברומיץ' אלביון | 42 | 18 | 13 | 11 | 88 | 68 | 1.294 | 20 | 49 |  |
| 6 | וסטהאם יונייטד | 42 | 21 | 6 | 15 | 85 | 70 | 1.214 | 15 | 48 |  |
| 7 | ברנלי | 42 | 19 | 10 | 13 | 81 | 70 | 1.157 | 11 | 48 |  |
| 8 | בלקפול | 42 | 18 | 11 | 13 | 66 | 49 | 1.347 | 17 | 47 |  |
| 9 | בירמינגהאם סיטי | 42 | 20 | 6 | 16 | 84 | 68 | 1.235 | 16 | 46 | השתתפות בגביע ערי הירידים |
| 10 | בלקברן רוברס | 42 | 17 | 10 | 15 | 76 | 70 | 1.086 | 6 | 44 |  |
| 11 | ניוקאסל יונייטד | 42 | 17 | 7 | 18 | 80 | 80 | 1.000 | 0 | 41 |  |
| 12 | פרסטון נורת' אנד | 42 | 17 | 7 | 18 | 70 | 77 | 0.909 | 7- | 41 |  |
| 13 | נוטינגהאם פורסט | 42 | 17 | 6 | 19 | 71 | 74 | 0.959 | 40 | 3- | זכייה בגביע האנגלי |
| 14 | צ'לסי | 42 | 18 | 4 | 20 | 77 | 98 | 0.786 | 40 | 21- | השתתפות בגביע ערי הירידים |
| 15 | לידס יונייטד] | 42 | 15 | 9 | 18 | 57 | 74 | 0.770 | 17- | 39 |  |
| 16 | אברטון | 42 | 17 | 4 | 21 | 71 | 87 | 0.816 | 16- | 38 |  |
| 17 | לוטון טאון | 42 | 12 | 13 | 17 | 68 | 71 | 0.958 | 3- | 37 |  |
| 18 | טוטנהאם הוטספר | 42 | 13 | 10 | 19 | 85 | 95 | 0.895 | 10- | 36 |  |
| 19 | לסטר סיטי | 42 | 11 | 10 | 21 | 67 | 98 | 0.684 | 31- | 32 |  |
| 20 | מנצ'סטר סיטי | 42 | 11 | 9 | 22 | 64 | 95 | 0.674 | 31- | 31 |  |
| 21 | אסטון וילה | 42 | 11 | 8 | 23 | 58 | 87 | 0.667 | 29- | 30 | ירדה ליגה |
| 22 | פורטסמות' | 42 | 6 | 9 | 27 | 64 | 112 | 0.571 | 48- | 21 | ירדה ליגה |
אבא קובנר

| --- | --- |

אבא קובנר מעיד במשפט אייכמן, 1961
 לידה:  14 במרץ 1918 א' בניסן תרע"ח סבסטופול, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  25 בספטמבר 1987 (בגיל 69) ב' בתשרי תשמ"ח עין החורש, ישראל 
 שם לידה:  אבא קאוונער
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  עין החורש 
 תאריך עלייה:  אוגוסט 1945
 ידוע בשל:  היותו משורר, מנהיג פרטיזנים ולוחמים מגטו וילנה, מראשי חבורת "הנקם", מעצב תרבות והוגה דעות, קצין התרבות של "חטיבת גבעתי" במלחמת העצמאות וממקימי בית התפוצות
 השכלה:  אוניברסיטת וילנה 
 תקופת הפעילות:  מ-1946
 עיסוק:  סופר עברי, אמן
 מפלגה:  השומר הצעיר, העובד הציוני
 השקפה דתית:  יהדות 
 בת זוג:  ויטקה קובנר (1946 - 25 בספטמבר 1987)
 צאצאים:  מיכאל קובנר שלומית קובנר
 מספר צאצאים:  2
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1970) פרס ברנר (1968) פרס ביאליק (1978) פרס שלונסקי (1960)
 
חברי המחתרת מגטו וילנה, ובהם אבא קובנר, עומד במרכז, וויטקה קמפנר (לימים אשתו של קובנר), ראשונה מימין
אבא קובנר (מימין) עם לוחמי הגנה ביד מרדכי, 1948
אבא קובנר – איור מאת חיים טופול
פסל של אבא קובנר בבית וילנה בתל אביב על רקע תמונה מגטו וילנה
מצבת קברו של אבא קובנר
אַבָּא קוֹבְנֶר (ביידיש: קאָוונער; 14 במרץ 1918 – 25 בספטמבר 1987) היה משורר עברי, סופר, אמן, וחבר מחתרת ישראלי, מנהיג פרטיזנים ולוחמים מגטו וילנה. קובנר היה מראשי חבורת "הנקם", שניסתה לנקום בנאצים ולהרוג מיליוני גרמנים לאחר מלחמת העולם השנייה על ידי הרעלת מקורות מים. הוא כיהן כקצין התרבות של "חטיבת גבעתי" במלחמת העצמאות והוביל קו נוקשה של לחימה עד המוות. ממקימי בית התפוצות. חתן פרס ישראל לספרות ושירה לשנת תש"ל (1970).
קורות חיים

קובנר נולד בשנת 1918 לישראל ורחל (לבית טאובמן) בסבסטופול שבחצי האי קרים, אז חלק מהרפובליקה הסובייטית הרוסית. למד בגימנסיה העברית "תרבות" שבווילנה, והיה ממנהיגי תנועת "השומר הצעיר" בעיר יחד עם בן דודו, בר קובנר (לימים מאיר וילנר), ואסתר נוביק (לימים אסתר וילנסקה), ואחר כך גם ממנהיגי התנועה בליטא ובפולין. בנעוריו חלה אביו ונפטר. קובנר החל בלימודי אמנות פלסטית ב-1940 באקדמיה לאמנויות שליד אוניברסיטת וילנה ובסמינר למורים. לפרנסתו עבד במשמרות לילה בבית חרושת לצעצועי ילדים. במהלך לימודיו באוניברסיטה החל קובנר בכתיבה ובפרסום של שיריו. הוא שאף לעלות לארץ ישראל עם חבריו, אולם קובנר נאלץ להפסיק את לימודיו בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש פולין וליטא (וילנה נכבשה בידי הנאצים ב-24 ביוני 1941).
קורות חיים > בשואה

בתחילה הסתתר עם 16 חברי השומר הצעיר במנזר האחיות הדומיניקניות שבפרוורי העיר. לשבע מהנזירות שהסתירו אותו ואת חבריו, בהן אנה בורקובסקה, הוענקו לימים אותות חסידי אומות העולם. תוך זמן קצר שב לעיר והיה עד לאקציה הראשונה ב-2 בספטמבר ולאיסוף היהודים לעבודות כפייה. בתוך ימים אחדים הוקמו בווילנה שני גטאות, ובהם רוכזו כל יהודי העיר, בהם קובנר. אחר כך המשיך בפעילות מחתרתית במסגרת השומר הצעיר.
לאחר שנודע לקובנר על רצח העם היהודי, הוא קרא באספת התנועות החלוציות בווילנה שהתכנסה בליל 31 בדצמבר 1941 את הכרוז "אל נלך כצאן לטבח!", "היטלר זומם להשמיד את כל יהודי אירופה. על יהודי ליטא הוטל להיות הראשונים בתור. נכון, חלשים אנו וחסרי מגן, ואולם, התשובה היחידה לאויב היא התנגדות!".
הייתה זו הפעם הראשונה שבה הועלתה בכתב ההנחה שהאירועים אינם מקריים אלא תולדה של תוכנית כוללת ומרכזית שמקורה בדרגים הגבוהים ביותר של הגרמנים והיא מכוונת נגד כל יהדות אירופה.[דרוש מקור]
בינואר 1942 נמנה קובנר עם מקימי המחתרת הלוחמת בגטו, ארגון הפרטיזנים המאוחד (פ–פּ–אוֹ; FPO) (כינויו המחתרתי היה "אוּרי"). לאחר שמפקדו הראשון של הארגון, יצחק ויטנברג, הוסגר לידי הנאצים, התמנה קובנר ביולי 1943 למפקד הארגון. במקביל החל בארגון בריחת צעירים מן הגטו ליערות לצורך חבירה לפרטיזנים.
משאפסו הסיכויים להילחם במרד כללי, יצא אל היערות שבסביבת וילנה והצטרף עם חבריו לתנועת הפרטיזנים היהודיים.
ב-23 בספטמבר 1943, יום חיסול הגטו, יצא מהגטו דרך תעלות הביוב בראש קבוצת צעירים מחתרת ארגון הפרטיזנים המאוחד שכללה גם חברו שלמה גורפינקל. חלק מצעירי הגטו הצטרפו לקבוצת המילוט מהגטו על אף שקובנר סירב לכך מחשש שקבוצה גדולה מדי עלולה להיתפס. חברי הקבוצה נמלטו מהגטו ליערות רודניקי (Rudninkai) שבקרבת וילנה והצטרפו לתנועת הפרטיזנים היהודיים.
אמו של קובנר נרצחה בפונאר, במסגרת חיסול הגטו, ביום שבו יצא מן הגטו ליער. אחיו הצעיר מיכאל נהרג בשורות הפרטיזנים הסובייטים. אבא קובנר פיקד על גדוד 'הנוקם' במחנה היהודי ביער.
קורות חיים > תנועת הבריחה וארגון "הנקם" בתום המלחמה

לאחר המלחמה, היה קובנר בין מארגני תנועת "הבריחה".
קובנר הקים עם חבריו את הארגון "די"ן – דם ישראל נוטר", שנקראה "הנקם". קבוצה זו מנתה כמה עשרות פרטיזנים ושורדי שואה וקובנר היה מנהיגה. חוליות של אנשי "הנקם" הגיעו לגרמניה לערים נירנברג ודכאו במטרה לבצע מעשי נקם מורכבים וקטלניים באוכלוסייה אזרחית נרחבת בגרמניה. כוונתם הייתה להשיג נקמה של ממש בעם הגרמני, לעורר הד בינלאומי רחב, וללמד לקח היסטורי את אויבי העם היהודי בעתיד. התוכנית הראשונה של הקבוצה הייתה להרעיל את מקורות המים של מספר ערים בגרמניה ולגרום למוות המוני של מיליוני אזרחים גרמניים.
קובנר הגיע לארץ ישראל לראשונה באוגוסט 1945 (באונייה שמפוליון) כדי להשיג רעל לארגון הנקם, כשבינתיים משמש סגנו, יצחק אבידב (רייכמן), כמפקד "הנקם". הוא הפליג חזרה לאירופה עם הרעל מוחבא בשפופרות שיניים. בדצמבר 1945, כשהתקרבה הספינה לנמל טולון בצרפת, גילו הבריטים (ייתכן שעקב הלשנה של גורמים ציוניים שחששו מהשלכות התוכנית) שתעודותיו של קובנר מזויפות. הוא נקרא להתייצב בפני הקברניט והוא והמלווה שלו השליכו את הרעל לים. קובנר נתפס ונעצר על ידי הבריטים. תוכנית הרעלת מקורות המים נכשלה. חברי הקבוצה קידמו תוכנית חלופית שבמסגרתה הרעילו כמה אלפי חיילי אס אס שהיו שבויי מלחמה באמצעות החדרת ארסן ללחם. תוכנית זו יצאה אל הפועל אך גרמה לאנשי ה-SS למחלה בלבד ולא הרגה אף אחד מהם. כישלון התוכנית גרם לדכדוכם של חברי הקבוצה והם פנו לאפיקי פעולה אחרים.
קובנר ישב כמה חודשים במאסר, יחד עם ידידיה צפריר וחגי אבריאל – תחילה בקהיר שבמצרים, ואחר כך הועבר לכלא הקישלה ולכלא במגרש הרוסים שבירושלים. בתום המאסר, בראשית מרץ 1946, הצטרף עם קבוצה מחבריו הנוקמים לקיבוץ עין החורש, שבו היה חבר עד יום מותו. קובנר ייצג את הקיבוץ בוועד הפועל של הקיבוץ הארצי.
בשנת 2021, יצא לאקרנים סרט עלילתי אודות פעילות קבוצת "הנקם" בשם תוכנית א'. בסרט אבא קובנר מוצג בתפקידו כמנהיג הקבוצה.
קורות חיים > פרשת הדף הקרבי לאחר נפילת ניצנים במלחמת העצמאות

בראשית מלחמת העצמאות גייס אותו שמעון אבידן, מפקד חטיבת "גבעתי", לתפקיד קצין התרבות, ה"פוליטרוק", של החטיבה, ועימה שירת עד תום המלחמה. קובנר התפרסם בשנות המלחמה בעיקר בשל ה"דפים הקרביים" שכתב. אחד הדפים האלה שחוללו סערה, היה הדף שכתב בעקבות כניעת ונפילת ניצנים. נפילת ניצנים הייתה מכה קשה לחטיבת גבעתי, והשפיעה קשות על היישובים בדרום. בחטיבה נוצר הרושם המוטעה שניצנים נכנעה בטרם כלו כל הקיצין. רושם זה הוליד חשש פן יחדור הלך רוח מסוכן ותבוסתני של הליכה בשבי ללוחמים ולתושבי היישובים שבמרחב החטיבה. החטיבה החליטה להילחם נגד הלך רוח זה באמצעות הדף הקרבי הראשון שכתב קובנר ואושר בידי מפקד החטיבה שמעון אבידן. הדף נכתב בצורה תוקפנית ולא סלחנית, ברוח דפי הקרב של הצבא האדום. אחת השורות בדף הקרב נוסחה כך:
לאחר המלחמה, הוקמה ועדה שמצאה כי מגיני ניצנים לחמו בחירוף נפש, ללא הסיוע הנדרש, ומול כוח מצרי עדיף משמעותית הן במספר הלוחמים והן באמצעי לחימה שכללו גם טנקים ומטוסים. קרב שנמשך עשר שעות רצופות, בו נהרגו 33 ממגיני המשק. הוועדה טיהרה את מגיני הקיבוץ מחרפת פחדנות וכניעה ללא הצדקה. הרמטכ"ל יעקב דורי וראש הממשלה דוד בן גוריון פרסמו מכתבים בהם היכו על חטא הפגיעה העלבון והוצאת דיבתם של מגיני ניצנים. בשנות השמונים התנצל מג"ד 53 בעת הקרב, יצחק פונדק, בפני חברי ניצנים. לבקשתו, ובהסכמתם, עם פטירתו ב 2017 נקבר בניצנים לצד חללי הקרב.
מבקריו של קובנר, איש השומר הצעיר, ובהם שרה אוסצקי לזר ואורי מילשטיין, האשימו אותו בצביעות ובהתחשבנות אידאולוגית עם בני ניצנים, משום שנמנו עם תנועת העובד הציוני.
חברי ניצנים לא סלחו לקובנר על דבריו (עליהם מעולם לא התנצל) עד יומו האחרון. ניסיונות לפיוס בין הקיבוץ לקובנר, שנעשו ברבות השנים, לא צלחו.
פרשה זו, על המורכבות שבה, מוצגת בסרט תמונת הניצחון בבימויו של אבי נשר משנת 2021, את קובנר בסרט מגלם יונתן ברק.
קורות חיים > לאחר מלחמת העצמאות

באמצע שנות ה-50 הביא להפסקתה של ההצגה "בערבות הנגב" של יגאל מוסינזון בטענה שאינה עושה צדק עם חטיבת גבעתי. בשנת 1959 הביא להפסקת קונצרט שנערך בקיבוצו, עין החורש, כמחאה על התחמקות האמן משירות צבאי בעת מלחמת העצמאות. בקונצרט הופיע הפסנתרן יהלי וגמן, בן למשפחת שלונסקי שיצא לארצות הברית בעיצומה של מלחמת העצמאות להשלים את לימודי המוזיקה שלו. וגמן לא השתתף במלחמה וגם לא מיהר לשוב. קובנר לא שכח ולא סלח והחליט למחות באופן בלתי-שגרתי.
במאי 1961 העיד מטעם התביעה במשפט אייכמן, ועדותו הותירה רושם עז והפכה לאירוע מכונן, אף שלא הועילה למשפט.
במרץ 1965 החזיר קובנר את אות מלחמת הקוממיות שלו לנשיא זלמן שזר, כמחאה על קבלת השגריר הגרמני הראשון לאחר כינון היחסים הדיפלומטיים עם גרמניה, שהיה קצין בצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1972 החל לעבוד בפרויקט בית התפוצות שנפתח בשנת 1978. הוא היה האדם המשפיע בצוות, והוא זה שגיבש את הרעיון המרכזי המוביל את התצוגות. קובנר יצר וכתב את התכנים, אצר את התערוכות והיה אחראי על התצוגות.
קובנר נפטר ביום השני של ראש השנה ה'תשמ"ח, 25 בספטמבר 1987, שעה אחרי שהתראיין לגלי צה"ל במסגרת הסדרה "גבול", בעריכתו והגשתו של ספי רכלבסקי. במסגרת התכנית אמר קובנר על המנונים וזהות: ”אין צל של ספק שמה שלימדה אותנו הטרגדיה של המאה ה-20, זה הצורך להיזהר מלהיות המון. זה הגבול הדק בין ציבור להמון, שהוא הגבול בין טוב לרע. ובלי ציבור אי־אפשר הרי לבנות שום דבר. ההמנון הוא תמרור, הוא כמו סמל לציבור. כשההמנון הוא משהו סוגסטיבי הממוטט את כל הנוגדנים האישיים וגורם לאדם ללכת שבי אחר הקריאה שבו, הוא מהווה סמל להמון”. כשעה לאחר דברים אלה נפטר קובנר.
ארונו הוצב ב-28 בספטמבר 1987 בבית התפוצות ולאחר מכן הובא לקיבוצו, עין החורש שבעמק חפר, שם נקבר.
רעייתו, ויטקה קובנר, שהייתה אף היא חברה בקבוצת הפרטיזנים של גטו וילנה, הלכה לעולמה בפברואר 2012. לקובנר בת ובן, הצייר מיכאל קובנר שנקרא על שם אחיו של אבא קובנר, שנפל בשורות הפרטיזנים הסובייטים. בשנת 2017 יצא לאור קובץ השירים "לבשי אורך שלומית" שכתב קובנר לבתו שלומית, בעריכת מוקי צור.
כתיבתו

קובנר הוא מן המשוררים העבריים הגדולים של התקופה. הוא החל בכתיבת שירים ביידיש ושירים קצרים בעברית, שכמה מהם עוד נדפסו לפני המלחמה ובמהלכה, כשהיה בווילנה. בתקופת מאסרו במצרים, חל מהפך עמוק בשירתו, והוא החל בכתיבת הפואמות הארוכות שלו, שלימים הפכו לתרומתו העיקרית לשירה העברית של הדור, ולגולת הכותרת של יצירתו.
הפואמה הראשונה שלו, "עד לא אור" מ-1947, מספרת את סיפורו של הגטו הנצור לפני ההשמדה. הפואמה השנייה שלו, "פרידה מהדרום" מ-1949, היא סיפורה של חטיבת גבעתי והמלחמה בדרום במלחמת השחרור. יש המחשיבים יצירה זו לטובה מבין יצירותיו.
בראשית שנות החמישים ניסה את כוחו בכתיבת פרוזה, והוציא לאור שניים מתוך שלושה כרכים מתוכננים של יצירה משולשת גדולה. ספר הפרוזה נקרא "פנים אל פנים", והוא כולל שני כרכים, "שעת האפס" ו"הצומת". הספר ראה אור לראשונה בשנת 1953. בספר, שכבש והסעיר לבבות, התגלה קובנר כמעצב רב-יכולת של חוויית מלחמת העצמאות ומתאר מעמיק של נפש הלוחם העברי. הספר שיצא כפרוזה נותן אשליה של ספר היסטורי, אולם הדבר אינו כן והוא פרי יצירתו הדמיונית של קובנר.
קובנר יכול היה לקבל פרטים רבים על אירועים שונים מכך שהיה במטה החטיבה. הספר אכן מתבסס על אירועים אמיתיים, אולם קובנר ניפח מצד אחד תוך הכנסת אירועים שלא היו ומצד שני החסיר אירועים שקרו. כך למשל בפרשה הטרגית של השיירה לגת-גלאון סיפר קובנר שהשיירה נאלצה לעבור שמונה מחסומים בעוד שבפועל עברה רק אחד בדרך לגת, ואילו בדרכה חזרה נתקלה במחסום ענק ליד הכפר עיראק אל-סוידאן, אירוע שאינו מוזכר כלל. (עמודים 169–193).
בשנת 1961 נדפסה הפואמה שלו "אדמת החול", ובה נתן את רשמי ביקורו בברזיל הפאגאנית.
בשנות השישים והשבעים פרסם גם את שירתו הלירית, שמרביתה כונסה בשני הספרים "מכל האהבות", ו"תצפיות". לאחר מכן מיעט בכתיבת שירה לירית וחזר לכתיבת הפואמות הגדולות. אך בכרך העיזבון, הכרך הששי בכל כרכי שירתו, הובאו שירים ליריים רבים שלא היו מוכרים. כמה מיצירותיו, "חופה במדבר", "אחותי קטנה" תורגמו גם לאנגלית.
שירתו של אבא קובנר לא זכתה להלחנות רבות. המלחינים אריאל הורוביץ, מיכאל וולפה, משה וילנסקי ושלמה עומר הלחינו כמה משיריו. יצירות מוזיקליות ארוכות ולא עממיות לשיריו כתבו המלחינים בן-ציון אורגד ובנימין ברעם.
קובנר היה חבר במליאת המערכת של ספרית פועלים, חבר בוועדה לספרות יפה על ידי מוסד ביאליק, וחבר הנהלת מכון מורשת – בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ'.
ספריו תורגמו לספרדית, לאנגלית, לצרפתית וליידיש.
בשנת 1968 זכה בפרס ברנר, על הפואמה "אחותי הקטנה". בשנת 1970 זכה בפרס ישראל לשירה. ב-1986 זכה בפרס היצירה לסופרים עבריים על שם ראש הממשלה לוי אשכול.
מורשתו

קובנר היה ממייסדי "מורשת", בית עדות על-שם מרדכי אנילביץ', היה יושב-ראש אגודת הסופרים העבריים, ועיצב את תוכנו של בית התפוצות בתל אביב. הוא היה הראשון שהגה את רעיון ההנצחה בחיבור נושא השואה לנושא התקומה. עיצב ויצק את הרעיון הזה בתצוגות במוזיאון "משואה לתקומה" שנחנך במעמד ראש הממשלה, לוי אשכול, בקיבוץ יד מרדכי בשנת 1968.
כל כרכי שירתו של קובנר, שישה במספר, יצאו בהוצאת "מוסד ביאליק", בעריכתו של דן מירון. בשנת 2011 הושלמה הוצאת הכרך האחרון, "מן העזבון". על שמו של קובנר נקראו רחובות בערים תל אביב וכפר סבא.
הקריאה (הכרוז)

...והנה, בתוך עולם כזה, מסימטאות דם וחלאה ההם, עלתה הקריאה:
הקריאה
1 בינואר 1942. ווילנא, בגיטו.
נוסח ראשון בעברית, שקובנר עצמו תרגם מיידיש, מהכרוז הידוע "אל נלך כצאן לטבח". הובא בעיתון "משמר", 16 בדצמבר 1945.
מספריו > ספרי שירה

כל שירי אבא קובנר, כרכים א' עד ו', בעריכת דן מירון ורחל פרנקל-מדן, הוצאת מוסד ביאליק. 2011
אדמת החול, פואמה, צייר יוסל ברגנר, מרחביה, 1961
אחותי קטנה, פואמה, מרחביה, תשכ"ז 1967
אל, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תש"ם 1980
חופה במדבר, פואמה, מרחביה, 1970 תש"ל
להקת הקצב מופיעה על הר גריזים, פואמה, תל אביב, תשל"ב 1972
מכל האהבות, שירים, מרחביה, תש"ל 1970
סלון קטרינג, פואמה, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1987
עד-לא-אור, פואמה פרטיזנית, מרחביה: ספרית פועלים, 1947
פרידה מהדרום, פואמה המוקדשת ל"חטיבה היה שמה גבעתי", ספרית פועלים, 1949
שירת רוזה, ספרית פועלים, תל אביב, 1987
תצפיות, שירים, ספרית פועלים, תל אביב, 1977
מספריו > ספרי פרוזה ועיון

פנים אל פנים, שני כרכים הצומת, ושעת האפס, תל אביב, ספרית פועלים, 1953 עד 1955
ספר הפרטיזנים היהודים (2 כרכים), בעריכת קובנר ואחרים, מרחביה: ספרית פועלים, 1958.
מגילות העדות, עורך ומביא לאור שלום לוריא, ירושלים, מוסד ביאליק, 1993
לעכב את הקריעה, מבחר מסות ומאמרים, ערך מוקי צור, תל אביב, עם עובד, תשנ"ח 1998
על הגשר הצר, מבחר מנאומיו ודבריו שבעל פה, תל אביב, ספרית פועלים, 1981. בספר זה נכלל גם הנאום הראשון שנשא בארץ: "הנס בחידלון", נאום שנשא בחסותו של יצחק שדה בפני מפקדי פלמ"ח, במודיעין קברות המכבים, דצמבר 1945. בנאום זה הטיח קובנר דברים קשים ביהודים המובלים אל מותם. לאחר מכן חזר בו, שינה את דעתו, צינזר בעצמו את הנאום, ולא שב לגנות את היהודים בשואה עד מותו. הנאום נדפס בעיתון "משמר", דצמבר 1945.
מספריו > תרגומיו משירת יידיש

אבא קובנר תרגם את שירו הידוע של אברהם סוצקבר "אחי התאום". השיר נדפס בעיתון "דבר". כמו כן, תרגם שניים משיריה של מרים אולינובר, מתוך ספרה "דער באבעס אוצר", האוצר של סבתא.
לקריאה נוספת > ספרים עליו ועל יצירתו

דינה פורת, מעבר לגשמי: פרשת חייו של אבא קובנר, הוצאת עם עובד, 2000
צביה בן-יוסף גינור, עד קץ הבדיה: עיון בשירת אבא קובנר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1995
ראובן שוהם, המראה והקולות, קריאה קשובה ב"פרידה מהדרום" לאבא קובנר, ספרית פועלים, תל אביב, 1994
שלום לוריא (עורך), אבא קובנר: מבחר מאמרי ביקורת על יצירתו, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1988
חגי רוגני, פרק על "פרידה מהדרום", בשם "גרניקה על כל גבעה, על כל גבעה גרניקה", נדפס בספרו מול הכפר שחרב, פרדס הוצאה לאור, חיפה, 2006
דינה פורת, לי נקם ושילם: היישוב, השואה וקבוצת הנוקמים של אבא קובנר, הוצאת אוניברסיטת חיפה והוצאת פרדס, 2020
לקריאה נוספת > מבחר מאמרים עליו ועל יצירתו

על יצירתו של אבא קובנר נכתבו מאמרים רבים, ביקורות ומסות. בין המבקרים והחוקרים ניתן למצוא את דבריהם של: בנימין יצחק מיכלי, דן מירון, רחל פרנקל-מדן, אורי ש. כהן, ישראל חיים בילצקי, הלל ברזל, גרשון שקד, חגי רוגני, ראובן שהם, לוי אריה שריד, אלי שביד, צביה גינור בן-יוסף, עפרה יגלין, פנינה להב, נתן זך, משה שמיר, מאיר עוזיאל, נפתלי הרץ טוקר, זיוה שמיר, הראל פיש, אליעזרה איג, אלי פפרקורן, חנה יעוז, יעקב בסר, שלום לוריא, צבי ניימן ומבקרים נוספים.
מבחר קצר:
חנה יעוז, הקול שלא אבד, על הפואמה שלו "סלון קטרינג", עיתון 77 93, 1987
שלום לוריא, "פרידה מהדרום" לאבא קובנר, זהות, ג', תשמ"ג, 1983
צביה גינור-בן-יוסף, "קץ הענק", או ראשיתו של ענק?, עיון בשירו של אבא קובנר, עלי-שיח 38, תשנ"ז 1997
שלום לוריא, "המלאך השחור", פואמה מן הגניזה של אבא קובנר, צפון ה', תשנ"ח 1998
ראובן שוהם, יחסים בין-טקסטואליים ומשמעותם הרטורית ב’דף קרבי’ לאבא קובנר, מחקרי ירושלים בספרות עברית י"ז, תשנ"ט 1999. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
אורי ש. כהן, האור הנורא שמטיל את צלו עד אחרון השירים, ארץ אחרת 20, תשס"ד 2004
כל דור צריך להישרף בשריפתו, ריאיון עם אבא קובנר, מאת עמי שמיר, למרחב, 10 במאי 1970. הובא שוב בספרו של עמי שמיר, עמודי פנים, עיתונות בנימה אישית, הוצאת אטד, רחובות, 2002.
לוי אריה שריד, במבחן הענות והפדות: התנועות החלוציות בפולין בשואה ולאחריה 1939-1949, הוצאת מורשת בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ'
ד"ר אברהם הגורני-גרין, לנושא השואה בשירתנו, עיון בשירי : אורי צבי גרינברג, נתן אלתרמן, אברהם שלונסקי, דוד פוגל, אבא קובנר, דוד רוקח, איתמר יעוז-קסט, אבנר טריינין, יעקב בסר, רבקה מרים, הוצאת עקד, 1970
באלה הימים: דברים בכינוס סופרי ישראל, חיים הזז, חיים גורי, אבא קובנר, אברהם קריב, משה שמיר, אגודת הסופרים העבריים במדינת ישראל, תל אביב, תשכ"ז, 1966
שלמה יניב, הבלדה העברית בת זמננו – מסורת וחידוש, הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה וזמורה ביתן, 1999, הפרק "'כבר אין לו קהל ועוד יש לו בלדה' – הבלדות של אבא קובנר", עמ' 140–153
שיחה עם אבא קובנר (מראיין: ספי רכלבסקי | תמלול הקלטה מ-1987), דחק, כרך יד', 2022.
זיוה שמיר, "הצופה לבית ישראל", מתוך "אבא קובנר : מבחר מאמרי ביקורת על יצירתו" (ערך שלום לוריא), הקיבוץ המאוחד 1988
הערות שוליים

↑  גנזים, 108-109, ניסן תשנ"א, כרך ט', שנה 19, "מכתבו של אבא קובנר לשלום לוריא מ-31.3.78, (מארכיונו של לוריא בגנזים), עמ' 99
↑  דף אודות אנה בורקובסקה באתר יד ושם
↑  רוז'קה קורצ'ק, להבות באפר, מורשת, ספרית פועלים, 1965. תרגום מכתב היד הפולני - בנימין טנא (מהדורה שלישית) עמ' 147.
↑  את הכינוי בחר מתוך אסוציאציה כפולה: שירה של רחל "עקרה" ואברהם אורי קובנר. לדבריו, "אהבתי את אישיותה של רחל, ועל דמותו הטראגית של א״א קובנר (קרוב-רחוק שלי) חלמתי לכתוב." (אבא קובנר, על הגשר הצר: מסות בעל פה; כינס וערך: שלום לוריא, תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"א 1981, עמ' 242.
↑  רוז'קה קורצ'ק, להבות באפר, מורשת, ספרית פועלים, 1965. תרגום מכתב היד הפולני - בנימין טנא (מהדורה שלישית) עמ' 196-201.
↑  עשהאל לובוצקי, לא דרכי האחרונה, הוצאת ידיעות ספרים, 2017. עמ' 89: "בכניסה לתעלות עמד אבא קובנר באקדח שלוף. אבא קובנר היה אז מפקד מחתרת האף-פי-או בשטח, שכן ויטנברג הוסגר ומת, וגלזמן כבר יצא ליער. הוא אפשר רק לחברי המחתרת לזחול החוצה מהגטו דרך תעלות הביוב. נכנסתי לתעלות, ואילו שלושת חברי לא הורשו להמשיך עמי. הסיבה הרשמית הייתה שהם עלולים להפריע ללוחמים. החשש האמיתי היה שקבוצות גדולות מדי נמצאו בסכנה גדולה יותר להיתפס."
↑  https://www.youtube.com/watch?v=OQ2OKbPt3HA
↑  אורי מילשטיין, הופקרו למוות, באתר News1 מחלקה ראשונה, 8 באפריל 2013
↑  קיבוץ יד מרדכי, קיבוץ של השומר הצעיר, שננטש כחודשיים קודם לכן לאחר קרב שארך שישה ימים, בניגוד לפקודה מפורשת של מפקד חטיבת הנגב, נחום שריג, היה למיתוס של גבורה
↑  אלישע שפירא, הדף הירוק מספר 1206, 24.12.2009
↑  תום שגב, המיליון השביעי: הישראלים והשואה, ו, 3, עמ' 356.
↑  יגאל קוצר, שעה לאחר שידור ראיון איתו בגל"צ, מת המשורר אבא קובנר, חדשות, 27 בספטמבר 1987
↑  "לבשי אורך שלומית", באתר הוצאת ספרים פועלים - הקיבוץ המאוחד
↑  גנזים, 108-109, ניסן תשנ"א, כרך ט', שנה 19, "שאלון אישי של גנזים, אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל" (י"ט בחשוון תשכ"ח), עמוד 92–94
↑  פרס ברנר - לאבא קובנר, דבר, 8 בנובמבר 1968
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אורי צבי גרינברג | פרס ביאליק לספרות יפה  1978 | הבא: אהרן אפלפלד, אבות ישורון |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264183305171  PLWABN: 9810627681105606  BnF: cb12892853z (data)  GND: 122901126  ISNI: 0000 0000 6652 1029  LCCN: n82099581  NKC: zmp2012730360  NTA: 072936533  SELIBR: 221058  SUDOC: 090035712  VIAF: 54276748   WorldCat (עם VIAF): 54276748
מכירה

מכירה היא פעולה עסקית של העברת בעלות (זכות הקניין) בנכס או בחפץ מסוים, מצד המוכר אל צד הקונה. במכירה מוגדרים: נשוא המכירה (החפץ הנמכר), התמורה (לרוב מחיר המכירה) והתנאים. הפעולה הנגדית (מצד הקונה) היא פעולת הרכישה. פעולות מכירה ורכישה מהוות את ההליך הבסיסי בביצוע פעילות כלכלית, ובפרט בביצוע יחסי מסחר.
מכירת ספרים לעוברים ושבים בחנות הספרים "אסטרונאוטית" במשאית העומדת באופן קבוע ברחוב גדליה אלון בירושלים
מתן שירות (כנשוא מכירה) עשוי להיחשב לפעולת מכירה, או לחלופין כביצוע עבודה, שתמורתה היא שכר עבודה או שכר טרחה. העברה של בעלות ללא תמורה (למשל מתן מתנה) אינה פעולת מכירה.
תהליך המכירה הוא נושא מחקר משמעותי בתחום השיווק, בשל הרצון לבצע את הפעילות העסקית. לנושא בעיקר משמעות בניסיון של מוכרים וחברות לאתר את הגורמים המשפיעים על הקונה לבצע עסקה.
עסקת חליפין, ברטר (Barter), היא עסקה שבה כל צד הוא גם מוכר וגם קונה. דיני המיסים מתייחסים אל עסקת החליפין כאל שתי עסקות מכירה נפרדות, שהתמורה הכספית בגינן מתקזזת.
מרבית פעולות המכירה לצרכן הסופי מתבצעות בחנויות, המתווכות בין היצרן ובין הצרכן הסופי. החנות עוסקת במכירה קמעונאית, ולעיתים מתווך בינה ובין היצרן גוף העוסק במכירה סיטונאית.
נהוג להבדיל בין שני סוגים עיקריים של מכירה:
מכירה לעסקים (B2B – Business to Business)
מכירה לצרכנים (B2C – Business to customer).
לשניהם עקרונות זהים אך שיטות יישום שונות.
בחלק מתהליכי המכירה, מתקיים בין המוכר ללקוח הליך משא ומתן שמטרתו לשפר את תנאי העסקה, לכל אחד מהצדדים.
עם התפתחות האינטרנט הוא הפך לכלי מכירות בולט, בחנויות מקוונות ובאתר המאפשרים התקשרויות בין פרטים.
ישנה מחלוקת מוסרית בדבר מכירתם של דברים מסוימים, כמו מין או בעלי חיים.
ראו גם

המונח המשפטי מכר
הגנת הצרכן
מכירה פומבית
ליד (מכירה)
שוק מוסדי
תסריט מכירה
אורי סגל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 במרץ 1944 (בן 81) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  בית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה 
 עיסוק:  מנצח
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 כלי נגינה:  כינור
 
אורי סגל (נולד ב-7 במרץ 1944) הוא מנצח ישראלי.