stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המקדשים המגליתיים במלטה
אתרי המורשת העולמית > טה חג'ראט

שני המקדשים בטה חג'ראט (Ta' Ħaġrat) שוכנים במערבו של האי מלטה, קילומטר אחד ממקדשי סקורבה. לשני האתרים מאפיינים משותפים (35°55′13.3″N 14°22′09.1″E﻿ / ﻿35.920361°N 14.369194°E﻿ / 35.920361; 14.369194). המקדשים קטנים בממדיהם יחסית למקדשים אחרים באי. הם השתמרו בצורה טובה יחסית. המקדש הגדול (הדרום-מערבי) היה בשימוש בין 3600 ל-3300 לפנה"ס לערך (תקופת ג'גנטייה), והמקדש הקטן, השוכן צפונית מערבית לו, מתוארך לתקופה שבין 3300 ל-3000 לפנה"ס (תקופת ספליני). לפני הקמת המקדשים ניצב במקום כפר, ובאתר התגלו חרסים מתחילת האלף ה-4 לפנה"ס. האתר התגלה רק בשנת 1916, וחלק מהאבנים שבו שימשו את הכפריים בסביבה לצרכיהם. המקום נחקר בין 1923 ל-1926, ושוב ב-1953, אך רק בשנות ה-60 הוא תוארך.
שני המקדשים בנויים מאבן גיר, ותוכניתם פחות פורמלית מזו של מקדשים אחרים ברחבי האי. המקדש הגדול בנוי בצורת טרפויל ולו שלושה אפסיסים. חזיתו פונה אל חצר חצי עגולה, במרכזה שער כניסה מונומנטלי ששופץ חלקית ב-1937, ולאורכה ספסל אבן. שתי מדרגות מובילות מהשער אל פרוזדור המבואה, המרוצף באבנים שהונחו בדיוק רב. הפרוזדור מסתיים בחלל המרכזי שממנו מתפצלים שלושת האפסיסים, ולפי ממצאים במקום היו אלה מקורים. אורכו הכולל של המקדש הוא 15 מטרים. המקדש הקטן יוצא דופן בשל כך שהוא עשוי בצורה של ארבעה אפסיסים היוצאים מנקודה מרכזית, והכניסה אליו היא דרך האפסיס הימני של המקדש הגדול. אורכו 6.5 מטרים בלבד. במקום לא נתגלו עיטורים על גושי האבן הגדולים, אך באתר נמצא ממצא ייחודי בדמותו של דגם מקורה של מקדש עשוי אבן גיר.
מדיה וקבצים בנושא טה חג'ראט בוויקישיתוף
אתרי המורשת העולמית > סקורבה

שני מקדשי סקורבה (Skorba) שוכנים במערב מלטה, כקילומטר מזרחית למקדשי טה חג'ראט (35°55′21.3″N 14°22′42.2″E﻿ / ﻿35.922583°N 14.378389°E﻿ / 35.922583; 14.378389). המקדשים לא השתמרו במצב טוב, ובסוף המאה ה-19, רק פיסת אבן אחת ניצבה על כנה באתר. מסיבה זו, המקום נחקר רק בשנות ה-60.
מהמקדש המערבי (3600 עד 3000 לפנה"ס) שרדו מספר אבנים ניצבות, שהגדולה שבהן ניצבת לגובה של 3.9 מטר, השכבה התחתונה של קו המתאר של המבנה ואבני הריצוף במרכזו של המקדש. החזית ורובם של שניים משלושת האפסיסים לא שרדו.
המקדש המזרחי נוסף במחצית הראשונה של האלף ה-3 לפנה"ס והוא בנוי בצורת ארבעה אפסיסים, שניים מימין לפרוזדור המרכזי ושניים משמאל לו.
במקום ניצב כפר כבר בתחילת האלף ה-5 לפנה"ס, ושרידיו התגלו ממערב לשני המקדשים. הממצא הבולט ביותר בכפר זה הוא קיר באורך של 11 מטרים. ממזרח למקדשים התגלו שני מבני מגורים מהמחצית השנייה של האלף ה-5 לפנה"ס.
המגליתים במקדשי סקורבה - כל אחד מהם במשקל של יותר מטון - עשויים מאבן גיר מסוג שאינו מצוי בסביבה הקרובה לאתר, ולכן ברי שהובאו ממרחק של קילומטר וחצי לפחות.
מדיה וקבצים בנושא סקורבה בוויקישיתוף
אתרי המורשת העולמית > חג'ר אים

חג'ר אים (Ħaġar Qim - "אבן עומדת/קמה") הוא האתר הארכאולוגי המוכר ביותר במלטה. הוא שוכן על צוק בדרומו של האי מלטה, כחצי קילומטר מחוף הים.
המקדש התגלה בחפירות שנערכו בשנת 1839, והחוקרים שרטטו תרשים של האתר, ופרסמו את ממצאיהם ב-1842. האתר נחקר בהמשך ב-1845 וב-1885 וכן ב-1909 על ידי סיר טמי זמיט. ממצאים נוספים וצלמיות נשים שמנות נחשפו בשנת 1949, ובמהלך שנות ה-50 בוצעו במקום עבודות שימור ותחזוקה. באתר שוכן מרכז מבקרים שבו אודיטוריום, אולמות תצוגה לתערוכת קבע של ממצאים שנשמרו קודם לכן במוזיאון הארכאולוגי הלאומי ואולמות לתערוכות מתחלפות.
באתר מקדש מרכזי שהוקם בתקופת מניידרה, ושני מקדשים משניים.
המקדש הדרומי (המרכזי) מתוארך לתקופת מניידרה (3600 עד 3200 לפנה"ס) והוא מוקף במגליתים גדולים הנוטים כלפי פנים ומעניקים לו יציבות. הפתח המרכזי מוביל מהחזית הפונה לחצר הקדמית המרוצפת, אל פנים המקדש שבו שלושה חללים. בנייה זו מאפיינת את המקובל במקדשים באיים, אך מאוחר יותר, חרגו הבונים מתוכנית זו והוסיפו למקדש שלושה חללים בחלקו המערבי, שאליהם כניסות נפרדות מן החוץ. ליד חזית המקדש נמצא המגלית הגדול ביותר שנתגלה באי מלטה - 6 על 3 על 2 מטר; משקלו 57 טון. צידו הדרומי של המקדש שנחשף משך אלפי שנים לרוחות הנושבות מהים, התבלה באופן חמור. צורת האולם הראשון במקדש היא אליפטית - אורכו 14.5 מטר ורוחבו 5 מטר. שני האפסיסים שבשני קצותיו מופרדים מהמעבר במרכזי בגושי אבן ניצבים שבהם חלונות מלבניים. הסברה היא כי בחלונות נתלו וילונות שנועדו להגביל קשר עין בין חלקי האולם. מהאולם הראשון מוביל פתח אל אולם שני, זהה בצורתו לראשון, אך ארוך ממנו. לאורך קירותיו של האולם גומחות למזבחות שהועברו למוזיאון הארכאולוגי הלאומי בבירה. עוד התגלו באולם זה צלמיות בני אדם מאבן ואבנים מעוטרות בספירלות. קצהו השמאלי של האולם מוביל לאולם נוסף קטן יותר, וההנחה היא כי חלל זה היה המקודש ביותר במקדש. בצידו המזרחי של האולם חלון המוביל לחדרון מלבני, שנראה כי שימש לשמירת עצמות בעלי החיים שהוקרבו.
המקדש המרכזי הוא המוקדם מבין המקדשים והוא הוקם לפני 3600 לפנה"ס. המקדש הצפוני הוקם לאחריו, בין 3600 ל-3000 לפנה"ס, ובו שני אולמות שבכל אחד מהם שני אפסיסים. במקדש זה שלוש שכבות של ריצוף מתקופות שונות, דבר יוצא דופן במקדשי מלטה, ושלא כמו בשתי השכבות התחתונות, בשכבה העליונה ניכרים שרידים להבערת אש. ליד קירותיו החיצוניים של המקדש התגלו אבנים עגולות שכנראה שמשו לשינוע המגליתים. במקדש נתגלתה אבן מלבנית שבה גומחות ששימשו ככל הנראה להנחת כדי נסך בעלי בסיס אליפטי שנמצאו במקום.
מדיה וקבצים בנושא חג'ר אים בוויקישיתוף
שלושה פסלי "נשים שמנות" שנמצאו באתר ומוצגים במוזיאון הארכאולוגי הלאומי בוולטה
החצר הקדמית, ספסלי הישיבה והכניסה למקדש המרכזי
חג'ר אים בתחריט מ-1776
שחזור של גג המבנה
אתרי המורשת העולמית > מניידרה

אתר מניידרה שוכן על חופה הדרומי של מלטה, כ-500 מטר מדרום לחג'ר אים (35°49′36″N 14°26′11″E﻿ / ﻿35.82667°N 14.43639°E﻿ / 35.82667; 14.43639), ובו שלושה מקדשים הערוכים סביב חצר אליפטית. העתיק בין המקדשים נבנה בתקופה בה נבנה המקדש הראשון בג'גנטייה שבגוזו (3600 עד 3200 לפנה"ס), ושני האחרים מתוארכים לתקופה בה נבנה המקדש בטרשין (3300 עד 2500 לפנה"ס). המקדשים נבנו מאבן גיר קשה יחסית. מקדשי מניידרה נחקרו החל ב-1840, שנה לאחר גילוי של מקדש חג'ר אים השכן. אחד המקדשים באתר מופיע על צידם האחורי של המטבעות המלטזיים בערך של 1, 5 ו-10 סנט אירופי.
לפי סדר גאוגרפי, מצפון לדרום:
המקדש הצפוני ("A" בתרשים) - העתיק (והקטן) מהשלושה - בו שלושה אפסיסים שאליהם מוליך שער שנחצב באבן מגליתית. נראה שהמקדש היה מקורה בכיפה, ונמצאו בו עיטורים גאומטריים בדמות שורות חריצים מאוזנות.
המקדש האמצעי ("B" בתרשים) הוא הצעיר, בו ארבעה אפסיסים הערוכים בשני זוגות. הוא המתקדם ביותר מבחינת עיטוריו ורמת גימורו.
המקדש הדרומי ("C" בתרשים) - האמצעי בגילו - גם בו ארבעה אפסיסים הערוכים אחד מול האחר בשני זוגות. בחזיתו ספסלי אבן, ופרוזדור כניסה ארוך יותר מזה שבשני האחרים מוליך אליו. הפרוזדור מקורה בלוחות אבן אופקיים, שאחד מהם נותר במקומו. במקדש שרידים הרומזים על כך שהיה מקורה בכיפה, וקירותיו שבחלקם קבועים חלונות, מעוטרים בדוגמאות גאומטריות, דוגמת ספירלות וחריצים.
מקדש זה הקנה לאתר את עיקר פרסומו שכן בשני ימי השוויון בשנה, חודרות קרני השמש דרך כניסתו הראשית של המבנה ומאירות מזבח הניצב בקצה המקדש מול פתח הכניסה. בזריחה ביום ההיפוך החורפי מאירות קרני השמש מזבח הנמצא באפסיס הימני הקדמי, וביום ההיפוך הקיצי הן מאירות מזבח באפסיס השמאלי הקדמי. עובדות אלה מעידות על כך שהמקדש שימש ככל הנראה כמצפה אסטרונומי או לשם קביעת התאריך.
שימושם הדתי של המבנים נלמד מממצאים באתר שכללו חפצים טקסיים, סכיני אבן ושרידי עצמות של בעלי חיים. גומחות לחיבור חבלים תומכות גם הן בסברה כי באתר נהגה מלאכת הקרבת קורבנות, שכן ייתכן שאלה שימשו בקשירת בעלי החיים לפני או בעת הפולחן. באתר לא נמצאו שרידי אדם ולכן סביר שלא שימש כאתר קבורה.
מדיה וקבצים בנושא מניידרה בוויקישיתוף
אתרי המורשת העולמית > טרשין

באתר טרשין (35°52′15.6″N 14°30′45.4″E﻿ / ﻿35.871000°N 14.512611°E﻿ / 35.871000; 14.512611) בכפר הנושא את אותו שם והממוקם בסמוך לוולטה, שוכנים שלושה מקדשים המחוברים זה לזה, ומקדש נפרד מוקדם יותר. המקדש הנפרד שוכן ממזרח לשלושה האחרים, הוא קטן ופשוט יחסית והוא מתוארך לשנת 3250 לפנה"ס. המקדש המזרחי והמקדש המערבי מבין שלושת האחרים מתוארכים לשנת 3000 לערך, ואילו המקדש המרכזי לשנת 2900 לפנה"ס. מקדש זה ייחודי בכך שהוא המקדש היחיד במלטה שבו שלושה זוגות של אפסיסים, והוא נחשב לשיא היצירה של תרבות בוני המקדשים בארכיפלג. האתר התגלה באקראי על ידי חקלאי בשנת 1914, ונחקר על ידי סר טמי זמיט בשנים שלאחר מכן, תוך שהוא מסתייע בחקלאים ובתושבים מקומיים. המחקר גילה כי המקדשים שמשו לפולחן, שכלל, ככל הנראה, גם קורבנות בעלי חיים, ובאחד המקדשים אף התגלו עדויות לשריפת גופות, אך ההערכה היא טקסים אלה נערכו מאוחר יותר, בתקופת הברונזה. ממצא חשוב מחוץ לאתר הוא אבנים עגולות ששימשו לשינוע המגליתים, והמהוות עדות לאופן הקמת המקדשים. באתר התגלו תבליטי דמויות בעלי חיים וכן של ספירלות ודוגמאות גאומטריות אחרות. האתר, ובכלל זה הכניסה המרכזית אל הקומפלקס, שוחזר בשנת 1956, וחלק מהממצאים שנתגלו בו הועברו למוזיאון הארכאולוגי בוולטה. הממצא הידוע ביותר מאתר זה, גם הוא מסוף האלף הרביעי לפנה"ס או מתחילת האלף השלישי לפנה"ס, הוא פסל האישה השמנה שגובהו 2.5 מטר, ואשר ייצג ככל הנראה את האלה האם.
מדיה וקבצים בנושא טרשין בוויקישיתוף
אורתוסטטים וטריליתון בטרשין
ג'גנטייה
טה חג'ראט
שרידי טה חגראט
דגם המקדש שהתגלה באתר
תרשים סקורבה
תרשים חג'ר אים
תרשים מניידרה
הדגמת אופן הארת קרני השמש בימי השוויון ובימי ההיפוך במקדש הדרומי במניידרה
מראה במניידרה. ברקע האי פילפלה
תרשים טרשין
המערכה בוזיריסטן (1894)

המערכה בוזיריסטן מתייחסת למערכה שהתחוללה ב-1894 במחוז וזיריסטן שבפקיסטן בין חייליו של הראג' הבריטי מצבא הודו הבריטית ולוחמים משבט המחסוד (אנ') שבמחוז וזיריסטן. המערכה החלה לאחר שמורדים בני השבט התנגדו לניסיון של הבריטים לסמן את קו הגבול בין פקיסטן ואפגניסטן. המורדים שנחלו הצלחה בשלבי המערכה הראשונים הובסו בסופו של דבר וחתמו על הסכם כניעה לאחר שמנהיגם ברח.
רקע

במהלך רוב המאה ה-19 התחולל סכסוך בין האימפריה הבריטית לבין האימפריה הרוסית באזור הגבול בין צפון הודו ודרום רוסיה. אזור זה כלל, בעיקר, את פקיסטן, אפגניסטן וג'אמו וקשמיר. במהלך סכסוך זה שאף כל צד להשתלט על עמדות שולטות וצירים ראשיים וזאת כדי למנוע פלישה לשטחיו על ידי הצד השני.
השטחים עליהם ניסו המעצמות להשתלט אוכלסו על ידי שבטים מקומיים בעלי שאיפות עצמאיות לכן כלל תהליך ההשתלטות מלחמות ובריתות של המעצמות עם אותם שבטים.
ב-12 בנובמבר 1893 הובילו הבריטים את החתימה על הסכם דוראנד (אנ') שהגדיר את קו הגבול בין פקיסטן ואפגניסטן. חלק מהשבטים שחיו באזור קו הגבול החדש התנגדו לו ומרדו בשלטון הבריטי. אחד מהאזורים בהם התעוררה ההתנגדות היה מחוז וזיריסטן שבצפון מערב פקיסטן שם התמודד הצבא הבריטי עם מספר שבטים פשטונים. אזור זה שחולק למחוז הצפוני והדרומי, אוכלס על ידי השבט הפשטוני דרוויש חלס (אנ') בצפון ושבט המחסודים (אנ') בדרום. שבטים אלו כללו מספר אלפי לוחמים שקיימו קשרים הדוקים שאיפשרו התכנסות מהירה ושלחימתם התאפיינה בהתקפה מהמארב.
ההיסטוריה של המערכה > ההתקפה על מחנה וואנה

לשם קביעת קו דוראנד באזור וזיריסטן מינו הבריטים משלחת אזרחית והורו על הקמת בסיס בעבורה ליד העיירה וואנה (Wanna). על המשלחת הגן כח צבאי של כ-2,500 חיילים, בפיקודו של בריגדיר גנרל טרנר, שכלל 4 בטליוני רגלים שחוזקו בסוללת תותחים ויחידת הנדסה.
המשלחת וכוח הליווי הגיעו לוואנה ב-25 באוקטובר 1894 והקים במקום מחנה כשמתוך שאננות הוא חסר הגנה מספקת על יושביו. זמן קצר לאחר התבססות הבריטים החלו להגיע ידיעות מודיעיניות על התארגנות של לוחמים משבט המחסודים (אנ'), בהנהגתו של מולא פווינדה (אנ'), כדי לפגוע בבריטים. בעקבות מידע זה תוגברו הכוחות במחנה וחוזקו הביצורים כשהמאמץ העיקרי הושקע בצד הצפון מזרחי של המחנה משם העריכו הבריטים שתבוא ההתקפה. כמו כן הוקמו מוצבי חוץ מרוחקים מהמחנה מתוך כוונה שהלוחמים המוצבים שם יסוגו למחנה עם תחילת התקפה.
ב-3 בנובמבר, לפנות בוקר, תקפו כ-2,000 לוחמים מחסודים את צידו המערבי של המחנה לאחר שניצלו ערוצי נחלים יבשים כדי לאגף את המחנה. הלוחמים חדרו למחנה ללא התנגדות משמעותית וגרמו לנזק ולנפגעים בקרב הבריטים עד שאלו התארגנו והדפו את לוחמי השבט. עם בוקר מנו הבריטים 23 הרוגים ו-43 פצועים כשהערכה היא שכ-150 לוחמים הרגו מצד התוקפים.
ההיסטוריה של המערכה > האולטימטום

לאחר הכישלון במחנה וואנה והפגיעה במוניטין הגישו הבריטים אולטימטום להנהגת המחסודים בוזיריסטן שכלל דרישה להחזרת הנשק והכסף שנלקח, גירוש מנהיג המרד, מסירת בני ערובה לידי הבריטים והבטחת סיום סימון קו דוראנד ללא הפרעה. תאריך סיום האולטימטום היה 11 בדצמבר.
במקביל החלו הבריטים לבנות כוח תגובה למקרה שהאולטימטום יידחה. כוח זה שמנה כ-8,000 חיילים, בפיקודו של לוטננט גנרל סר וויליאם לוקהארט (אנ'), כלל 3 בריגדות רגלים.
ההיסטוריה של המערכה > דיכוי המרד

עם סיום האולטימטום הוברר לבריטים שמנהיגי השבט לא ימלאו אחר דרישות הבריטים ומפקד הכוח הראשי לוקהארט הורה לבריגדות שלו להתקדם מערבה. מטרת הכח הבריטי היה לכבוש את כפרו של מולא פווינדה כשבדרך הרסו הבריטים ושרפו כפרים בהם נמצאו לוחמי השבט. הקרב העיקרי התחולל ב-25 בדצמבר במהלו נכבש הכפר בו שהה מנהיג המורדים ונהרס. מולא פווינדה עצמו הצליח לברוח לאפגניסטן שם ניסה, ללא הצלחה, לאסוף כח מורדים נוסף.
עם סיום הקרבות נסוגו הבריטים מזרחה כשהם משאירים אחריהם עמדות מאוישות. ב-19 בינואר 1895 פרסם לוקהארט את דרישות הכניעה עליו חתמו מנהיגי המחסודים דבר שאיפשר את התבססות הבריטים בוזיריסטן ואת המשך עבודות סימון קו הגבול. הבריגדות המשיכו לשהות באזור עד מרץ 1895 אז פוזרו.
לאור העליונות הצבאית הבריטים היה מספר הנפגעים בכוחותיה מינימלי.
ההיסטוריה של המערכה > אותות

לחיילים שהשתתפו במערכה הוענקה מדליית השירות הכללי בהודו עם אבזם "המערכה בוזיריסטן 1894-5". מספר חיילים זכו באותות גבורה אישיים.
לקריאה נוספת

ויליאם רוברטסון, From Private to Field-Marshal, 1921, הוצאת אמזון
Frontier and Overseas Expeditions from India, 1905, כרך 2 (מתוך 6)
H.L. Nevill DSO, RFA, North West Frontier, 1912
הערות שוליים

↑  בין השאר לקחו הפשטונים מהמחנה כלי נשק רבים וכסף רב
↑  בעיקר בגלל חוסר שליטה במנהיג המרד, מולא פווינדה, שלא נעתר לבקשותיהם
↑  From Private to Field-Marshal
↑  כרך 2, באתר אמזון
↑  North West Frontier, באתר אמזון
הדירות

הדירוּת (באנגלית: replicability ,reproducibility או repeatability) במדע היא היכולת לקבל שוב ושוב את אותן התוצאות של ניסוי מדעי או תצפית מדעית.
הדירות נחשבת בדרך-כלל כתנאי הכרחי לקיומו של מדע בעל-ערך. תוצאות ותצפיות שלא ניתן לחזור עליהן נחשבות כסממן של תגליות שגויות, פסבדו-מדע, או תחום קדם-מדעי שעדיין איננו מבוסס דיו.
הגדרות ומונחים

המונח "הדירות" בעברית חודש על ידי האקדמיה ללשון העברית, על פי שורש ממקור ארמי ה-ד-ר שמשמעותו "חזרה", וממנו נגזרה גם המילה "הדרן".
באנגלית מתייחסים למושג במונחים replicability, repeatability או reproducibility. אין קונצנזוס כלל-מדעי לגבי המשמעות המדויקת של כל אחד מן המונחים האלו, אף כי בתחומים מסוימים של מדע עשויים להעדיף אחד מהם למשמעות מסוימת. המונח reproducible research נמצא מאז המאה ה-21 בשימוש בעיקר בתחום מדעי המחשב לציון היכולת לשחזר מתוך תצפית או ניסוי שכבר נערכו את הניתוח הסטטיסטי, התוצאות, הטבלאות והגרפים שפורסמו בספרות המדעית (ראו למטה בסעיף "מחקר הדיר"). בעקבות זאת יש המשתמשים במונח replicability ליכולת לערוך מחדש את הניסוי או התצפית ולקבל שוב ושוב את אותן התוצאות, למשל במועד אחר, על ידי נסיין אחר, או במעבדה אחרת. בתחומי הרפואה והפסיכולוגיה המונח repeatability בדרך-כלל מתייחס למידת הזהות בתוצאות של בדיקות חוזרות שנערכו באותו הנבדק, אך בתחומים אחרים מונח זה עשוי להתייחס גם לתוצאות בנבדקים שונים או בקבוצות שונות של נבדקים.
היסטוריה

הראשון שביסס את חשיבותה של ההדירות במדע היה חלוץ המדע הניסויי רוברט בויל, במאה ה-17 בבריטניה. משאבת האוויר שפיתח בויל נבנתה כדי ליצור ולחקור ריק, אלא שמושג זה היה שנוי בזמנו במחלוקת פילוסופית קשה, והיו פילוסופים כמו רנה דקארט ותומאס הובס שסברו שריק איננו אפשרי. בויל נדרש איפוא לשאלה מהי עובדה מדעית, וקבע כי זוהי תוצאה אשר ניתן למדוד אותה באופן הדיר, כלומר פעם אחר פעם, ולשכנע את חברי הקהילה המדעית בקיומה. באותו זמן הניח בויל גם את היסודות למושגים נוספים העומדים בבסיס השיטה המדעית המודרנית, כמו המאמר המדעי, והיה בין מייסדי הקהילה המדעית המודרנית הראשונה - החברה המלכותית הבריטית.
משאבת האוויר, שבמושגי המאה ה-17 הייתה מכשיר מדעי יקר, מסובך וקשה לבנייה, גם הובילה לוויכוח המתועד הראשון על הדירות של תופעה מסוימת במדע. המדען ההולנדי כריסטיאן הויגנס בנה באמסטרדם את משאבת האוויר הראשונה שלא נמצאה תחת שליטתם הישירה של בויל ועוזרו רוברט הוק. הוא דיווח על תופעה שבה הריק בתוך המשאבה שלו גרם למים "לרחף" בראש שפופרת ריקה (למעשה מוחזקים על ידי בועת אוויר, מה שהויגנס כינה "anomalous suspension"). הוק ובויל לא הצליחו לשחזר את התופעה במשאבות האוויר שלהם, וכתוצאה מכך עלו ספקות לגבי נושא הריק בכללותו, ולגבי סמכותו המדעית של הויגנס בפרט. בהליך יוצא-דופן באותה תקופה הוזמן הויגנס לאנגליה בשנת 1663, ובהנחייתו הישירה הצליח הוק לשחזר את התופעה. בעקבות זאת נבחר הויגנס כחבר זר בחברה המלכותית. הסיבה המדויקת לחוסר ההדירות בתופעה זו הובררה במלואה רק במאה ה-20.
הסטטיסטיקאי רונלד פישר, שהניח בין השאר את היסודות לשיטה המדעית המודרנית של מובהקות סטטיסטית, כתב בחיבורו הקלאסי "תכנון ניסויים" משנת 1935 כי "אנחנו יכולים לומר שתופעה ניתנת להדגמה באופן ניסויי כאשר אנו יודעים לבצע ניסוי אשר רק לעיתים רחוקות יתן לנו תוצאה בלתי-מובהקת סטטיסטית". הפילוסוף של המדע קרל פופר היה בוטה יותר בחיבורו משנת 1934 "הלוגיקה של תגליות מדעיות" (שהציג את עקרון ההפרכה), בו כתב "מקרים בודדים ובלתי-הדירים הם חסרי משמעות למדע". אמירות מעין אלו מבטאות דוגמה רווחת בקהילה המדעית המודרנית, בעיקר בתחומי מדעים מדויקים ומדעי החיים, לפיה הדירות היא תנאי הכרחי (אם גם לא מספיק) לביסוסה של עובדה מדעית, ולעצם קיומה של סמכות מדעית בנושא כלשהו. למשל, בתחילת שנות ה-90 דחתה מרבית הקהילה המדעית את הטענות לביצוע היתוך קר. נימוק עיקרי לדחייה היה כישלונם של מרבית הניסיונות לשחזר את התופעה, אפילו לפני שהתגלתה השגיאה המקורית בחישוביהם של הכימאים שטענו לתגלית.
מחקר הדיר

מחקר הדיר (Reproducible Research) הוא תחום חדש במדעי המחשב, העוסק ביכולת לחשב שוב מתוך נתונים שכבר נמדדו את התוצאות, הטבלאות והגרפים שפורסמו בספרות המדעית. יכולת כזו נחשבת כבסיס הכרחי למדע מודרני, אך מסובכת לביצוע בעיקר בתחומים מדעיים שבהם מחקרים מודדים כמויות עצומות של נתונים באופן אוטומטי, אוגרים אותם במסדי נתונים גדולים, ולעיתים מבצעים עליהם חישובים הדורשים כוח חישובי עצום. דוגמאות טיפוסיות הם:
בתחום האסטרונומיה, סקרי שמיים המקטלגים מספרים עצומים של כוכבים, גלקסיות ועצמים שמימיים אחרים.
בתחום המטאורולוגיה, נתוני מזג אוויר, הנאספים מלוויינים מטאורולוגים ותחנות מטאורולוגיות.
בתחום הגנטיקה והביואינפורמטיקה, פיענוח רצפי דנ"א בגנומים, חיפוש בתוכם, וקישורם עם התכונות הפנוטיפיות.
בתחום הרפואה, נתוני נבדקים רבים בניסויים ומחקרים המחפשים קשר בין תנאים שונים למחלות שונות.
מסדי הנתונים במחקרים מעין אלו הם גדולים מכדי לפרסמם במאמרים מדעיים. לצורך זה מוקמים מסדי נתונים מיוחדים, שהם לעיתים ציבוריים ופתוחים ברשת האינטרנט.
דרישה חשובה נוספת במחקר הדיר היא לשמור ולפרסם את התוכנה ששימשה לניתוח הנתונים באופן שניתן יהיה לחזור על החישובים ולקבל שוב תוצאות זהות. יכולת כזו חשובה בעיקר כאשר מבקשים לברר באיזו מידה תוצאות ומסקנות המחקר שהתפרסמו תלויות בהנחות מפשטות שונות, בשיטות בחישוב שנעשה בהן שימוש, ואפילו בבאגים וטעויות שנפלו בביצוע ההליך החישובי המסובך.
תגליות שגויות

במאה ה-21 הזהירו מספר מדענים מפני כשלים ונטאים העלולים לגרום לחוסר הדירות בתחומים מסוימים של המדע המודרני, ובעיקר בפסיכולוגיה וברפואה. מבין מדענים אלו מפורסם בייחוד ג'ון יואנידיס, אפידמיולוג אמריקאי הטוען שבתחומים המדוברים, יותר מ-50% מן ה"תגליות" אשר מתפרסמות במאמרים מדעיים אינן משוחזרות בניסויים נוספים, והן למעשה שגויות.
בין הכשלים והנטאים אשר עלולים להשפיע על שיעור התגליות השגויות: הטיית פרסום: כתבי-עת מדעיים לעיתים קרובות מעדיפים לפרסם מחקרים המכריזים על תגליות, ובייחוד תגליות הזוכות לעניין ציבורי ופרסום באמצעי התקשורת, מאשר מחקרים הבודקים תגליות קודמות ומודיעים על כישלון לשחזר אותן. הטיית פרסום נגרמת גם משום שחוקרים הנכשלים בשחזור תגלית עליה דיווח חוקר אחר אף אינם מנסים לפרסם את כישלונם, אם משום שהם מאשימים את עצמם בשגיאות טכניות ואם משום שהם מודעים לקושי לפרסם תוצאות שליליות.
כתוצאה מהטיית הפרסום, עלול להתרחש מצב שבו, למשל, אותם מחקרים שמצאו כי לתרופה חדשה יש השפעה חזקה מתפרסמים, בעוד שמחקרים אחרים שלא מצאו השפעה שלה אף אינם מגיעים לידיעת הקהילה המדעית בתחום. בשנים האחרונות חוקרים מציעים נהלים ומתודולוגיות חדשות במדע במטרה לבטל את השפעתם של נטאים כאלו.
כשל נפוץ אפילו בין מדענים רבים הוא לחשוב שאחוז התגליות השגויות במדע אינו יכול להיות גדול מרמת המובהקות הסטטיסטית המקובלת. במדעי הרפואה והביולוגיה מקובל לדחות השערה כאשר המובהקות הסטטיסטית בניסוי שבדק אותה שווה או גדולה מ-0.05 (שהם 5%), ולכן מדענים רבים סבורים אינטואיטיבית שלכל היותר 5% מן התגליות המתפרסמות בתחום הרפואה והביולוגיה עלולות להיות שגויות. אך ההגדרה הנכונה של מובהקות סטטיסטית היא הסיכוי לקבל את תוצאות הניסוי בהנחה שהשערת האפס היא נכונה, כלומר בהנחה שהשערת הניסוי שגויה (טעות מסוג I או בכינוי נפוץ באנגלית false positive). אחוז התגליות השגויות הכללי במדע תלוי לא רק ברמת המובהקות, אלא גם בשני גדלים חשובים נוספים - העוצמה הסטטיסטית, ובייחוד אחוז ההשערות הנכונות מתוך כלל ההשערות שנבדקו. בכך ניתן להיווכח בדוגמה המספרית ההיפותטית באיור שמשמאל.
בדוגמה זו ניתן לראות שלאחוז ההשערות הנכונות מתוך כלל ההשערות הנבדקות יש חשיבות רבה. אם מרבית ההשערות שמדענים בודקים בתחום מסוים אינן נכונות, אזי אפילו האחוז הקטן מתוכן שמתקבלות בטעות כתגליות עלול להיות גדול ממעט ההשערות הנכונות. למשל, אם בדוגמה המספרית באיור שמשמאל נקטין את אחוז ההשערות הנכונות ל-1% בלבד יתקבל שיעור תגליות שגויות של 86%. במצב היפותטי כזה גם רמת המובהקות הסטטיסטית המחמירה שדורשים המדענים בניסוי אינה מספקת להציל את התחום מן הקושי לנסח השערה נכונה. יואנידיס טוען כי מצב כזה שבו "רוב התגליות המתפרסמות הן שגויות" אכן מתרחש בפועל בתחומי מדע בעלי בסיס תאורטי חלש יחסית, כמו פסיכולוגיה.
חשוב לציין כי תהיה זו טעות להסיק שמרבית העובדות הנחשבות לקונצנזוס מדעי במדע המודרני הן בעצם שגויות. ממצאים אשר נחשבים לקונצנזוס במדע בדרך-כלל נבדקו ואושרו פעמים רבות, ולכן רמת הוודאות בהם קרובה ל-100%. הטיעון למעלה עוסק ב"תגליות" שהתקבלו רק פעם אחת ועדיין לא שוחזרו. מכאן מתחוורת חשיבותה העצומה של ההדירות לאמינותו של המדע.
אפקטים מתמעטים

במקרים רבים במדע המודרני, אפילו כאשר מצליחים לשחזר תגליות חדשות במועד מאוחר יותר, על ידי נסיין אחר או במעבדה אחרת, מידת ההשפעה הנמדדת (ידועה כגודל האפקט, אנגלית: Effect Size) עלולה להיות קטנה ממידת ההשפעה שנמדדה במקור. מדענים התייחסו לתופעה זו במונח הפופולרי קללת המנצח (אנגלית: Winner's Curse) השאול מתחום הספורט, שם הוא מציין את חוסר יכולתו של ספורטאי שהשיג ניצחון או שיא מזהיר כלשהו לחזור עליו שוב.
קללת המנצח במדע נפוצה בעיקר בתחומים שבהם מקובל לבדוק השערות באמצעות רווחי סמך. רווח הסמך מתאר תחום סביר לעוצמת ההשפעה שנמדדה בניסוי. לדוגמה, בניסוי רפואי לאמידת השפעתה של תרופה חדשה כלשהי ייתכן שיחושב רווח סמך של 95% לשיפור שבין פי 2 לפי 4, במדד מקובל כלשהו לבריאות החולים. העובדה שאפילו הקצה התחתון של רווח זה גדול מפי 1 פירושה שנמצאה לתרופה השפעה לטובה מובהקת סטטיסטית, ובניסוי חוזר לבדיקת התרופה נצפה למצוא 95% מן התוצאות בין פי 2 לפי 4. ואולם הניסוי החוזר עלול למצוא שרוב התוצאות נופלות בין פי 1 לפי 2, כלומר התרופה עדיין משפיעה לטובה במרבית המקרים, אך במידה פחותה בהרבה מזו שנאמדה בניסוי המקורי. מכיוון שבדרך-כלל לא נראה סביר לצפות שמידת השפעתה של תרופה תפחת עם הזמן בניסוי בלתי-תלוי, תוצאה כזו מעלה חשד שבניסוי המקורי נאמד בטעות ערך גבוה מן הערך האמיתי של השפעת התרופה.
דוגמאות מפורסמות לתגליות שגויות או שנויות במחלוקת > האם הגרעון הממשלתי גורם למשבר הכלכלי?

מקרה מפורסם שהדגים את חשיבותו של מחקר הדיר אירע במאמר חשוב משנת 2010 מאת קן רוגוף וכרמן ריינרט מאוניברסיטת הרוורד, בעברם כלכלנים ראשיים של קרן המטבע הבינלאומית. המאמר השווה את הגרעון הממשלתי ב-20 מדינות שונות, הגיע למסקנות קשות מאוד לגבי חומרת המשבר הכלכלי, והייתה לו השפעה רבה על ניהול החוב החיצוני במדינות האיחוד האירופי, ובעיקר ביוון ופורטוגל. אך בשנת 2013 גילה סטודנט לכלכלה באוניברסיטת מסצ'וסטס אי-התאמות חשבוניות במאמר. הוא ביקש מן החוקרים את גיליון האקסל שבו נעשו החישובים, ומצא שעקב טעות, נוסחת הסכום החשובה ביותר שלהם סכמה רק 15 מתוך 20 המדינות, מה שהוליך לשגיאה גדולה בתוצאה הסופית.
דוגמאות מפורסמות לתגליות שגויות או שנויות במחלוקת > נייטרינים מהירים מן האור?

במקרה מפורסם אחר ב-2011, התפרסם מאמר על ידי מדענים מ-CERN לפיו במהלך ניסויים שנערכו במשך 3 שנים, נמדדה לחלקיקי נייטרינו מהירות הגבוהה ממהירות האור, תוצאה בלתי אפשרית לפי תורת היחסות הפרטית. אף שהמדענים עצמם נזהרו מלטעון לתגלית חדשה, והצביעו על הצורך בבדיקות נוספות של הממצא, פרץ גל של תאוריות המנסות להסביר את השלכות התוצאה על הפיזיקה המודרנית. רק לאחר יותר משישה חודשי בדיקות נוספות הסתבר בפברואר 2012 שכבל אופטי היה מחובר בצורה רופפת לאחד מהשעונים האטומיים שמדדו את זמן היציאה וההגעה של חלקיקי הנייטרינו, ובשל כך נתן מדידת זמן שגויה. ביוני אותה שנה, לאחר בדיקה מתוקנת, נמצא שמהירות הנייטרינו למעשה קטנה ממהירות האור.
דוגמאות מפורסמות לתגליות שגויות או שנויות במחלוקת > איזה פנטאקווארקים קיימים?

פנטאקווארק הוא סוג של חלקיק תת-אטומי שישנם חילוקי דעות לגבי קיומו. לפי התאוריה של המודל הסטנדרטי, שפורסם על-ידי מארי גל-מאן כבר בשנת 1964, הוא מורכב מחמישה קווארקים, או ליתר דיוק ארבעה קווארקים ואנטי-קווארק אחד. למרות זאת התברר שקשה להפליא לגלות פנטקווארקים, וכמה פיזיקאים החלו לחשוד שחוק טבע לא ידוע מונע את ייצורם. הטענה הראשונה לגבי גילוי של פנטאקווארק תועדה בניסוי החלקיקים LEPS שביפן בשנת 2003, ומספר ניסויים באמצע שנות ה-2000 דיווחו גם על גילוים של מצבי פנטאקווארק אחרים. ניסויים נוספים לא הצליחו לשכפל את התוצאות של LEPS, וכיום סבורים שהן שגויות, בעוד טענות נוספות לגילוי הפנטאקווארק לא התקבלו כלל, עקב נתונים וניתוחים סטטיסטיים ירודים. ב-13 ביולי 2015, קבוצת LHCb ב-CERN דיווחה על "תוצאות העולות בקנה אחד" עם מצבי פנטאקווארק בדעיכה של באריון למדא תחתון (
0bΛ). ב-16 במרץ 2019, קבוצת LHCb הכריזה על גילוי של פנטאקווארק חדש, שלא נצפה לפני כן.. תצפיות אלו עברו סף מובהקות סטטיסטית מחמיר יותר של חמש סטיות תקן מן הממוצע ("5-סיגמא", שבהנחת התפלגות נורמלית הוא סיכוי של בערך אחד לשני מיליון לעשות טעות מסוג-I אם השערת האפס נכונה), הנדרש כיום לפרסום גילויים של חלקיקים חדשים.