stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גדעון אילת
פלמ"ח, מלחמת העצמאות וצה"ל

ב-1942 התגייס לפלמ"ח והוצב לפלוגה ה' בנען. בתום ההכשרה הבסיסית יצא לקורס מ"כים בכפר מנחם. בהמשך יצא לקורס מפקדי נשק כבד ושימש כמ"כ בפלוגה ה' ברמת הכובש ובגבעת חיים. לאחר שסיים בסוף 1945 את קורס המ"מים של ההגנה, שנערך בג'וערה בפיקודו של יגאל ידין, התמנה לקצין ההסברה של הגדוד השני. בתקופת המאבק של תנועת המרי השתתף בליל וינגייט ובפעולת פיצוץ גשר אלנבי כחלק מליל הגשרים, שם שימש כסגנו של חיים בר-לב. בחלוף מספר ימים, בעת היותו ברמת רחל, נעצר על ידי הבריטים במסגרת השבת השחורה והושם במעצר בלטרון, שם נכלאו אז מנהיגי היישוב ולוחמי מחתרות אחרים. ב-1946 מונה להיות מפקד פלוגה ב' בגדוד השני, תפקיד אשר כלל, בין היתר, את אבטחת צינור המים לנגב, גדעון מילא את התפקיד עד סתיו 1947, אז השתחרר מהפלמ"ח והצטרף לחבריו בקיבוץ בית אלפא.
עם פרוץ מלחמת העצמאות עוד עבד בקיבוץ, עד שגויס בינואר להיות מדריך בקורס מ"מים. זה היה קורס המ"מים האחרון של ההגנה במעבר לצה"ל והוא נערך תחת פיקודו של חיים לסקוב במחנה דורה בנתניה. סגל הפיקוד של הקורס, היווה עם הכרזת המדינה, חלק מחטיבה 7, אשר הוקמה זה עתה, ובה פיקד אילת על פלוגה ד' בגדוד 72. את הפלוגה הוביל בקרבות לטרון הראשונים, מבצעי בן נון א' ו-ב'. לאחר התקופה בחטיבה 7 חזר לאגף ההדרכה לתקופה קצרה ומשם, בעת ההפוגה השנייה, שב לפלמ"ח כסגן מפקד הגדוד השלישי בחטיבת יפתח. כעבור שבועות ספורים התמנה למפקד הגדוד במקום משה קלמן ופיקד עליו במבצע יואב בנגב המערבי. תפקיד הגדוד היה לנתק את קווי הצבא המצרי באזור בית חאנון, כשהמאמץ הצה"לי הכללי הביא לשחרור הנגב הצפוני וכיבוש באר שבע. ואכן, גם אם הניתוק לא היה שלם, עצם האיום הביא בימים הבאים לנסיגת הכוחות המצריים אשר היו ערוכים מצפון לבית חאנון, דרומה (ובעצם, קבע את גבול ישראל עם רצועת עזה באותו אזור). מספר שבועות לאחר מכן, עלה הגדוד השלישי, ובראשו גדעון, צפונה, יחד עם כל החטיבה, וסיים בעצם את פרק הלחימה במלחמת העצמאות.
בתום המלחמה עבר למחלקת תכנון ומבצעים במטכ"ל, שם עבד תחת ישראל בר. ב-1950, לאחר שסיים קורס מג"דים, השתחרר מצה"ל. בשירות המילואים היה מג"ד בחטיבת כרמלי ובהמשך מילא תפקידים שונים בפיקוד הצפון.
תפקידים אחרים

בשנות החמישים היה פעיל במחלקת הביטחון של הקיבוץ הארצי, תחילה כסגנו של שמעון אבידן ולאחר מכן כרכז המחלקה. בשנים 1966–1970 חזר לקדנציה שנייה בתנועה, במחלקה הפרסונלית. בשלב הראשון ריכז סמינר תנועתי בגבעת חביבה ובהמשך היה לראש המחלקה ולחבר במזכירות הקיבוץ הארצי. ב-1974 היה ממקימי המשמר האזרחי במשטרה יחד עם חברו מולה כהן. עד 1977 היה מפקד המחוז הצפוני בגוף זה בדרגת ניצב משנה. לאחר מכן עבר למשמר הגבול, שם היה קצין יישובים ארצי.
במהלך השנים מילא תפקידים שונים בקיבוצו. בין היתר היה פעמיים מזכיר, מנהל המפעל קבקור ורכז מנהלי במוסד החינוכי גלבוע. עמד בראש משאבי אנוש של מפעלי המועצה האזורית בקעת בית שאן. ניהל את השילוב האזורי של בית שאן וקיבוצי העמק.
לאחר יציאתו לגמלאות עסק במחקר היסטורי, בעיקר סביב תקופת היישוב ושנותיה הראשונות של המדינה. בשנת 2000 פורסם מאמרו על מפ"ם ופועלה בשאלות חוץ וביטחון בקובץ "לא יוכלו בלעדינו" . בשני העשורים האחרונים היה פעיל ביד יערי (ארכיון השומר הצעיר) ומרכז גלילי לחקר כוח המגן ביד טבנקין, המרכז הרעיוני של הקיבוץ המאוחד. לאורך שנים חבר בהנהלת עמותת פרס יצחק שדה לספרות צבאית ופרס יגאל אלון.
משפחה

היה נשוי לרותי ואב לארבעה. נקבר בבית הקברות בקיבוץ בית אלפא.
נכדו הוא ההיסטוריון ד"ר עומר עינב, יושב ראש יד יערי ומחבר הספרים "עומדים בשער", "נישאר פה לעולם" ו"דרך. ארץ.", שהוא ביוגרפיה של סבו.
לקריאה נוספת

רם אורן, לטרון, קשת, 2002.
רם אורן, המטרה: תל אביב, קשת, 2004.
אלי צור, לא יוכלו בלעדינו – עמדות חברי מפ"ם בשאלות חוץ וביטחון 1948 – 1956, יד טבנקין, 2000.
שלמה שמיר, "בכל מחיר" – לירושלים. המערכה בלטרון - הכרעה בדרך 7, מערכות, 1994.
מאיר פעיל ואברהם זהר, פלמ"ח: "פלוגות המחץ" ב"הגנה" ובצה"ל 1941–1949, הוצאת משרד הביטחון, 2008
עומר עינב, "דרך. ארץ: סיפורו של גידי אילת", טבע הדברים, 2013.
אח"י חץ (סער 4.5)

| --- | --- |


 תיאור כללי
 מוטו:  נשק יום הדין
 סוג אונייה:  ספינת טילים
 צי:  חיל הים הישראלי חיל הים הישראלי
 דגל הצי:  
 סדרה:  סער 4.5 נירית
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנות ישראל
 הושקה:  12 בפברואר 1991 על ידי גב' אורה הרצוג
 תקופת הפעילות:  1991 – בשירות פעיל (כ־33 שנים)
 מלחמות וקרבות:     מלחמת לבנון השנייה מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן   מבצע צוק איתן מלחמת חרבות ברזל
 מידות
 הֶדְחֶק:  מקסימלי: 488 טון
 אורך:  61.7 מטר
 רוחב:  7.62 מטר
 שוקע:  2.8 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  34 קשר
 גודל הצוות:  53 איש
 טווח שיוט:  1,650 מייל ימי ב-30 קשר; 4,000 מייל ימי ב-17.5 קשר
 הנעה:  4 מנועי דיזל מסוג MTU 396 TB91 V16, ארבעה מדחפים סה"כ 16,000 כוח סוס.
 אמצעי לחימה
 חימוש:  8 טילי ים-ים הרפון  פצצות עומק נגד צוללות  16 טילי ברק 1 משמש נגד טילים ומטרות אוויריות  תותח 76 מ"מ אוטו מלרה, תותח ליעדי הפגזת ים-חוף והפגזת ים-ים  2 מקלעי בראונינג קליבר 0.5 אינץ'  3 מקלעי מאג 7.62 מ"מ
 אמצעי גילוי ול"א:  מכ"ם בקרת אש EL/M-2221 תוצרת חברת אלתא  מכ״ם גילוי מטרות אוויריות  מערכת ל״א
אח"י חץ היא ספינת טילים מהסדרה סער 4.5 של חיל הים הישראלי. הספינה מהווה חלק מהכוח העיקרי של שייטת ספינות הטילים. בנייתה החלה ב-1981 כאח"י נירית במספנות ישראל אך המשך בנייתה נקטע עקב התמקדות חיל הים בסער 5. בנייתה חודשה והספינה הורדה למים בשנת 1990. ב-12 בפברואר 1991 הושקה על ידי הגברת אורה הרצוג אשת נשיא המדינה.
זוהי הספינה השנייה בחיל הים הנקראת בשם אח"י חץ. הראשונה הייתה אח"י חץ (סער 3), מספינות שרבורג, בשירות חיל הים בשנים 1988-1970.
חימוש

הספינה חמושה בכ-8 טילי ים-ים מדגם טילי הרפון המיודעים לתקיפה של מטרות ימיות, 16 משגרים לטילי ברק 1 נגד כלי טיס וטילים, תותח 76 מ"מ אוטו מלרה להפגזת יעדי קרקע וים בטווחים של עד 20 ק"מ. כמו כן, לספינה אמצעי לוחמה אלקטרונית מתקדמים המיועדים לאיסוף מודיעין ובנוסף נוטלים חלק בחליפת ההגנה של הספינה.
פעילות מבצעית

אח"י חץ השתתפה במבצעים שונים נגד טרור, הידוע שבהם הוא מבצע חשיפה מלאה, במבצע זה סייעה בכיתור האוניה KLOS-C ובהובלתה חזרה לארץ. אח"י חץ השתתפה אף בלחימה במבצע צוק איתן.
ביוני 2016 אח"י חץ יחד עם אח"י חרב הטביעה את אח"י ניצחון במהלך תרגיל חילי בים התיכון על ידי שיגור שני טילי הרפון.
באוקטובר 2019 החלה טיפול רמה במספנות ישראל כחלק מבחינה של המספנה להוות קבלן חוץ לחיל הים בטיפול אחזקה. בטיפול הספינה עברה הסבה מלאה ברמה הטכנית ושודרגו לה מערכות הלחימה.
מפקדי הספינה

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מפקדי אח"י חץ (סער 4.5)
| דרגה ושם | תקופת כהונה כמפקד הספינה | הערות | תמונה |  |  |
| אהוד סביון | 1990–1991 | קבלת הספינה מהשקתה |  |  |  |
| גיא שוהם | 1991–1993 |  |  |  |  |
| דני מעוז | 1993–1994 |  |  |  |  |
| אלדד תמוז | 1994 |  |  |  |  |
| עדי גרוסבך | 1994–1996 |  |  |  |  |
| עזרא מנע | 1996–1997 |  |  |  |  |
| יורם ישראלי | 1997–1999 |  |  |  |  |
| רם אגדי | 1999–2000 |  |  |  |  |
| שלומי דהן | 2000–2001 |  |  |  |  |
| יניב שחר | 2001–2002 |  |  |  |  |
| גל רביב | 2003–2004 |  |  |  |  |
| אמיר גוטמן | 2004–2005 |  |  |  |  |
| אורי גל | 2006–2007 |  |  |  |  |
| אדם שריג | 2007–2008 |  |  |  |  |
| אלעד צ'צ'קיס | 2008–2010 | מפקדה במבצע עופרת יצוקה |  |  |  |
| כפיר רווה | 2010–2012 |  |  |  |  |
| בוריס שוסטר | 2012–2014 | מפקדה במבצע חשיפה מלאה וצוק איתן |  |  |  |
| תומר בן ציון | 2014–2015 |  |  |  |  |
| קובי עקיבא | 2015–2016 |  |  |  |  |
| עומר כרמי | 2016–2017 |  |  |  |  |
| אופיר בן דוד | 2017–2019 |  |  |  |  |
| אלון קויבסקי | 2019–2020 | הסבה לנירית דור ב׳ |  |  |  |
| איתי חזק | 2020-2022 |  |  |  |  |
| גיא בנספך | 2022- כיום |  |  |  |  |
גלריה

הורדה למים של אח"י חץ (סער 4.5) במספנות ישראל בפיקוד אהוד סביון, 1990.
עליית המכובדים בטקס השקת אח"י חץ (סער 4.5), 12 בפברואר 1991.
אח"י חץ באימונים.
אח״י חץ שהשתתפה בתפישת האוניה KLOC C.
ספינות חיל הים שפעלו במבצע חשיפה מלאה, מימין - אח"י חץ, משמאל - אח"י חנית, ספינת הדגל של המבצע.
מגורי צוות בחרטום אח"י חץ
הערות שוליים

↑  אהרון לפידות, ים של משימות, באתר www.israelhayom.co.il, ‏3/11/2016
↑  משה אימבר וגד אריאל, שייטת 3 - ספינות הטילים בחיל הים, עמ' 130–131, ההוצאה לאור משרד הביטחון, 2005.
↑  יואב זיתון, מ-120 ק"מ: צפו בטילי חיל הים פוגעים בספינת טילים ישנה, באתר ynet, 7 ביולי 2016
↑  ברית אלמוג, ‏תרחישי מלחמה עם כוחות היבשה והאוויר, באתר חיל הים הישראלי, 26 ביוני 2016
↑  המקור סא"ל כוכבי אזרן,"מפקדי ספינות הטילים לדורותיהם - רשימה מעודכנת 18.6.2015" בספרית מוזיאון ההעפלה וחיל הים
↑  מימין לשמאל:קצינה מלווה,  מנכ"ל מספנות ישראל אלוף מיל' זאב אלמוג, שר התחבורה משה קצב, מפקד חיל הים האלוף מיכה רם, הגברת המשיקה אורה הרצוג, קצינה מלווה, גברת מלווה וקצין מלווה סרן אבי זמר.
| ספינות טילים של חיל הים הישראלי |
| --- | --- | --- |
שייטת ספינות הטילים • כלי שיט של חיל הים
| סער 1 שלכת | אח"י מבטח • אח"י משגב • אח"י מזנק | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 2 שלכת | אח"י חיפה • אח"י אילת • אח"י עכו | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 3 שלכת | אח"י סער • אח"י סופה • אח"י געש • אח"י חרב • אח"י חנית • אח"י חץ | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4 תכלית | אח"י רשף • אח"י קשת • אח"י רומח • אח"י כידון • אח"י תרשיש • אח"י יפו | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4 נדרן | אח"י ניצחון • אח"י עצמאות • אח"י מולדת • אח"י קוממיות | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4.5 חוחית | אח"י עליה • אח"י גאולה | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4.5 נושב | אח"י רומח • אח"י קשת | סמל חיל הים הישראלי  |
| זיוונית | אח"י שמרית • אח"י שלומית | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4.5 נירית | אח"י חץ • אח"י תרשיש • אח"י כידון • אח"י יפו • אח"י חרב • אח"י סופה | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 5 להב | אח"י אילת • אח"י להב • אח"י חנית | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 6 | אח"י מגן • אח"י עוז • אח"י עצמאות • אח"י ניצחון |  |
מסמך קניג

מסמך קניג (הידוע גם בשם דו"ח קניג) היה מסמך חסוי ופנימי שחיבר ישראל קניג באפריל 1976 עבור ממשלת ישראל.
המסמך הציג מספר יעדים אסטרטגיים וצעדים טקטיים שמטרתם היא לצמצם את כמותם וכן את השפעתם של ערביי ישראל הגרים באזור הגליל. קניג תיאר את הדבר כ"מחשבה אובייקטיבית שמבטיחה את האינטרס היהודי באופן ארוך טווח ואת הצורך בלבחון את אפשרות דילול ריכוזי האוכלוסייה הערבית הקיימים".
על פי המסמך קיים "סימן שאלה חמור" ביחס ל " נאמנות חלק ניכר מהם (ערביי ישראל) למדינה ולעצם קיומה." כסימנים לחוסר נאמנות מונה המסמך למשל השמעת סיסמאות הזדהות עם אש"ף בהפגנות הסטודנטים, התגייסות של תושבי נצרת לתשלום חובות העירייה שבראשה עומד נציג רק"ח, ביטויי מחאה שונים בעיקר סביב הפקעת קרקע, הכרזת השביתה ביום האדמה ועוד.
הצעות בתחום הדמוגרפי

אף על פי שממשלת ישראל מעולם לא הודתה רשמית כי מדיניות הממשלה הרשמית מונחית על ידי תוכנית זו, כמה מהמלצותיו של קניג אכן יושמו, בעיקר אלו שמדברים על הרחבת הפקעות הקרקעות מבעליהם הערבים והקמת יישובים יהודיים חדשים באזור
להרחיב ולהעמיק את ההתיישבות היהודית באיזורים בהם רציפות האוכלוסייה הערבית בולטת ומספרם עולה על יתר על המידה על האוכלוסייה היהודית ובדיקת אפשרות דילול ריכוזי אוכלוסייה ערבית קיימת.
הצעות בתחום הפוליטי - מפלגתי

בתחום הפוליטי מציע המסמך "להקים מפלגה אחות למפלגת העבודה, אשר הדגש בה יהיה על רעיונות השוויון, הומניזם, תרבות ולשון, מאבק סוציאלי והרמת דגל השלום באזור. על המוסדות להיערך כדי לקיים נוכחות סמויה ושליטה במפלגה זו " וכן "למנות צוות מיוחד (שב"כ) שיחקור נוהגים אישיים של מנהיגי רק"ח ואישים שליליים אחרים ולהביא הממצאים לידיעת ציבור בוחריהם"
הצעות בתחום הכלכלי - חברתי

המסמך רואה כהתפתחות מדאיגה את שיפור מצבם הכלכלי של ערבים בצפון הארץ ובפרט את התעסוקה במפעלי תעשייה. שיפור זה מביא, לדעת המחבר, לאפשרויות מחשבה שאינן רצויות
ביטחון סוציאלי וכלכלי זה, המשוחרר את הפרט והמשפחה מדאגות כלכליות והציפיות ללחצי יום-יום מקנה לה, במודע ובתת-מודע, פנאי למחשבות "חברתיות-לאומניות" המנוצלות ע"י גורמים עוינים לתסיסה ולהתמרמרויות לסוגיהן, תחושת עוצמה ואפשרויות מחאה ציבורית.
כדי למנוע אפשרות זו מציע קניג
להגביל העסקת ערבים במפעלים המקבלים סיוע מהמדינה על פי חוק עידוד השקעות הון ל 20% מכלל העובדים
העמקת גביית מס הכנסה מערבים בצפון
דחיקת רגליהם של מפיצים ערבים כדי למנוע תלות של יהודים במשווקים ערבים
אי תשלום קצבאות ילדים למשפחות ערביות "דרך של הצמדה למצב כלכלי או הפקעת מענקים אלה מידי הביטוח הלאומי ומסירתם לסוכנות היהודית או ההסתדרות הציונית שתהיה מיועדת ליהודים בלבד"
להעדיף יהודים על ערבים בהעסקה במוסדות מרכזיים
הצעות בתחום החינוך

המסמך מזהה כבעיה קשה את ריבוי אקדמאים הערבים שכן "אוכלוסייה בעלת השכלה, ולוּ שטחית ופרובינציאלית, מהווה ה"שאור שבעיסה" לכל תנועה לאומנית ובמיוחד בתנאים הנתונים, כמו של ערביי ישראל," כדי למנוע היווצרות שכבת הנהגה משכילה ועצמאית מציע המסמך
הקפדה על קריטריונים אחידים בקבלה למוסדות להשכלה גבוהה ובמתן מלגות כך שיצטמצם מספרם של הסטודנטים הערבים
לעודד פנייה ללימוד מקצועות טכניים בהם שכן לימודי מקצועות אלו "מותירים פחות זמן להתעסקות בלאומנות והנשירה מהם גבוהה"
להקל על יציאה ללימודים בחו"ל ולהקשות על חזרת הבוגרים וקליטתם בעבודה ובכך לעודד הגירה
לפעול כנגד "מתסיסים" בקרב הסטודנטים הערבים
התגובות למסמך

תזכיר קניג פורסם בציבור בספטמבר 1976, כאשר הודפס במלואו בעיתון "על המשמר", פרסומו של המסמך עורר ויכוח נרחב הן בישראל והן בשאר העולם.
התגובות למסמך > תגובה בינלאומית

עבדול מג'יד, הנציג המצרי במועצת הביטחון של האו"ם, אמר בישיבת מועצת הביטחון בבנובמבר 1976 כי "מטרותיה של ממשלת ישראל ידועות, אך לאחרונה אחת התוכניות הרשמיות הללו הגיעה לידיעת דעת הקהל: זהו מסמך סודי, המכונה תזכיר קניג, שהוגש למשרד ראש הממשלה על ידי קניג אשר מכהן כבכיר במשרד הפנים הישראלי ואחראי על הטיפול בערבים בישראל. ממשלת ישראל נבוכה אך לא בגלל תוכן המסמך, אלא מפני שפורסם וניתן לקריאה בידי הציבור".
התגובות למסמך > תגובה ישראלית

בישראל לעומת זו, פרסום התזכיר באופן "צנוע" יותר. העיתון הישראלי, ידיעות אחרונות, דיווח כי גורמים בכירים המקורבים לראש הממשלה, יצחק רבין מייחסים חשיבות רבה לדו"ח קניג, יום לאחר הפרסום בידיעות אחרונות התראיין שר הפנים, יוסף בורג לתחנת רדיו ישראלית ואמר כי הוא תומך בקניג.
עוד באותו השבוע דיווח עיתון "הארץ" כי עמוס ערן, מנכ"ל משרד ראש הממשלה, הביע צער על הדלפתו של דו"ח קניג ופרסומו בעל המשמר אך הודיע כי אף גורם ממשלתי לא דוחה את המלצותיו.
תוכן המסמך

חלקו הראשון של דו"ח קניג נקרא "הבעיה הדמוגרפית וגילוי הלאומיות הערבית", בחלק זה טוען קניג כי האוכלוסייה הערבית באזור הגליל תהווה שם רוב דמוגרפי (51%) מהאוכלוסייה עד 1978 ודבר זה מלווה בתחושות לאומיות שיסכנו את השליטה הישראלית באזור זה, מלבד זאת המליץ קניג להקים יישובים יהודים באזורים בהם מרבית היישובים הם יהודים וזאת כדי למנוע אפשרות לאיחוד פוליטי ובדלני, בנוסף לכך מציע קניג להחליף מנהיגים ערבים שעוינים לממשל הישראלי במנהיגים עם עמדות שיהיו מותאמות עם הממשל הישראלי. כמו העלה קניג את הרעיון לצמצמם את מספר האינטלקטואלים הערבים וזאת מכיוון שהתסכול שלהם עלול להיות מסוכן, את הרעיון יבצע בכך שהמדינה תעודד סטודנטים ערבים למקצועות טכניים כמו פיזיקה ומדעי הטבע, מקצועות אלו משאירים מעט זמן לעסוק בלאומיות ויקל עליהם ללמוד מחוץ לישראל ובהמשך להשתקע שם.
ראיון מאוחר עם קניג

בכתבה של הארץ צוטט קניג וטען כי ערביי ישראל "רוצים רק לשאוב את הטוב ביותר מאיתנו", בהמשך סיפר על חבר שלו, ערבי מנצרת שמכיר לקניג תודה על כך ששכנע אותו להגר לקנדה.
הערות שוליים

↑  "The Koenig Report:Demographic Racism in Israel". Middle East Research and Information Project (MERIP). 51: 11–14. באוקטובר 1976. JSTOR 3010906. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Yossi Klein (4 בנובמבר 2006). "The Other Israelis". Ha'aretz Online, English Edition. אורכב מ-המקור ב-2007-10-01. נבדק ב-4 בנובמבר 2006. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Centre on Housing Rights and Evictions (COHRE) & BADIL Resource Center for Palestinian Residency and Refugee Rights (במאי 2005). "Ruling Palestine: A History of the Legally Sanctioned Jewish-Israeli Seizure of Land and Housing in Palestine" (PDF). BADIL. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2006-12-31. נבדק ב-2006-11-04. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  המדינה העמוקה מדברת: מסמך קניג, 1976
↑  "Discrimination Diary". Arab Human Rights Association. 12 בנובמבר 1999. אורכב מ-המקור ב-2006-11-09. נבדק ב-2006-11-05. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Jonathan Cook (באפריל 3–9, 2003). "The Freedom to Take our Land". Al Ahram Weekly. אורכב מ-המקור ב-2006-11-09. נבדק ב-2006-11-05. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ismael Abu-Saad (במאי 2006). "Palestinian Education in Israel: The Legacy of the Military Government". Holy Land Studies: A Multidisciplinary Journal. pp. 21–56. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "S/PV.1966". United Nations Security Council Official Records 31st Year. 1 בנובמבר 1976. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  L. Humphrey Walz (ביולי–באוגוסט 1977). "Israeli Violations of Human Rights". The Link, reprinted by Americans for Middle East Understanding. אורכב מ-המקור ב-2007-09-27. נבדק ב-2006-11-04. {{cite web}}:  (עזרה)
וילהלם קייטל

| --- | --- |

וילהלם קייטל, 1934
 לידה:  22 בספטמבר 1882 הקיסרות הגרמנית הנובר, ממלכת פרוסיה
 הוצאה להורג:  16 באוקטובר 1946 (בגיל 64) ארצות הברית נירנברג, אזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה
 מקום קבורה:  ונצבאך 
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1901–1945 (כ־44 שנים)
 דרגה:   גנרל-פלדמרשל
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-22   ראש ה-OKW
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   עיטור בית הוהנצולרן עם חרבות   מדליית השירות הארוך (גרמניה הנאצית)   אות הפציעה של 1914
 
וילהלם בודווין יוהאן גוסטף קייטל (בגרמנית: Wilhelm Bodewin Johann Gustav Keitel; ‏22 בספטמבר 1882 – 16 באוקטובר 1946) היה גנרל-פלדמרשל ופושע מלחמה גרמני, ומשנת 1938 ראש הפיקוד העליון של הוורמאכט (OKW). נידון למוות במשפטי נירנברג על חלקו בפשעי המלחמה של הוורמאכט והוצא להורג.
היסטוריה > חיים וקריירה מוקדמת

קייטל נולד בעיירה ליד הנובר לבעל אחוזה גרמני מן המעמד הבינוני. לאחר חינוך בבית הספר לקצינים בגטינגן, התגייס לצבא האימפריה הגרמנית בשנת 1901, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-46 (סקסוניה התחתית). בשנת 1909 הוא נישא לליזה פונטיין.
במלחמת העולם הראשונה שירת קייטל ברגימנט ארטילריה ה-46, ובספטמבר 1914 נפצע באופן חמור בידו מרסיס של פגז. לאחר החלמתו הצטרף למטכ"ל הגרמני ב-1915, ובשנת 1916 מונה לקצין מטה בדיוויזיית המילואים ה-19. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר התבוסה במלחמה נותר קייטל בצבא, שנקרא באותה עת "רייכסווהר". היה לו חלק בארגון ה"פרייקור" (מיליציות ימניות קיצוניות המורכבות מיוצאי צבא, אשר דיכאו באלימות מרידות של גורמי שמאל קיצוני בגרמניה, כגון מרד הספרטקיסטים) באזור הגבול עם פולין, ולאחר מכן שירת כמדריך בבית הספר לפרשים בהנובר במשך שנתיים.
ב-1 באפריל 1923 הועלה לדרגת מיור, ובשנת 1924 הועבר למשרד ההגנה, ושירת במסגרת "משרד הכוחות המזוינים" שהיה הסוואה למטכ"ל הגרמני שהסכם ורסאי אסר על פעילותו. ב-1 בנובמבר 1927 מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הארטילריה ה-6 (הפרוסי), ב-1 בפברואר 1929 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וזמן קצר לאחר מכן חזר למטה הכללי. ב-1 באוקטובר 1931 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באוקטובר 1933 מונה למפקד אגד הרגלים ה-3. ב-1 באפריל 1934 הועלה קייטל לדרגת גנרל מיור, וב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד הדיוויזיה ה-22. ב-1 באוקטובר 1935 עם יצירת "משרד הכוחות המזוינים", מונה קייטל לראש המשרד. ב-1 בינואר 1936 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-1 באוגוסט 1937 הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים.
בשנה זו התגלתה שערורייה שהיו מעורבים בה הגנרלים ורנר פון בלומברג וורנר פון פריטש (פון בלומברג נשא לאישה פרוצה לשעבר ופון פריטש הואשם בקיום יחסים הומוסקסואליים עם זונה ממין זכר). מחשש לפגיעה ביוקרתו וכדי להימנע מלהסביר את הפרשה המביכה לעם הגרמני (אף על פי שקיימת סברה שהיטלר תכנן את כל הפרשה כדי לשבור את כוחו של מעמד הקצינים הפרוסי), החליט היטלר לשנות את מבנה הפיקוד הצבאי על ידי הקמת ה-OKW, מפקדת הכוחות המזוינים, והעמיד בראשה את קייטל. בראש מחלקת המבצעים של הגוף החדש הועמד הגנרל אלפרד יודל. ב-1 בנובמבר 1938 הועלה קייטל לדרגת גנרל-אוברסט. בסוף אוגוסט 1939, לקראת פתיחת מלחמת העולם השנייה, מונה קייטל ל"מועצת המיניסטרים להגנת המדינה" שהקים היטלר, וב-19 ביולי 1940, לאחר כניעת צרפת, קיבל קייטל דרגת גנרלפלדמרשל.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

במהלך מלחמת העולם השנייה נראה כי קייטל הוא מפקד זהיר וחלש אופי. הוא יעץ להיטלר נגד פתיחת מלחמת העולם השנייה, נגד הפלישה לצרפת ונגד הפלישה לרוסיה. בשני המקרים דחה היטלר את דעתו, בשני המקרים התפטר אך התפטרותו נדחתה. הפעם האחרונה שבה יצא נגד היטלר הייתה בשנת 1942, עת הדיח היטלר את פילדמרשל וילהלם ליסט, מפקד הכוחות הגרמנים בקווקז. גם הפעם לא התקבלה דעתו. היו אלו חילוקי הדעות היחידים שהיו לו עם היטלר, ופרט להם נטה לקבל את דעתו של היטלר בכל נושא. הוא תמך בהיטלר גם בוויכוח על הפקרת הארמייה השישית למצור הרוסי בקרב סטאלינגרד. עת הובא, ועמו הרמטכ"ל גנרל קורט צייטצלר וראש מחלקת המבצעים אלפרד יודל, ונשאל לדעתו על החלטת היטלר שלא לפרוץ את המצור, קרא לעבר היטלר: "פיהרר שלי, עמוד על הוולגה!".
בצייתנותו זו ציית גם לפקודות נפשעות בנוגע ליחס ליהודים ולשבויי מלחמה. הוא נתן להיינריך הימלר יד חופשית להשמדת העם היהודי בשטחים שבהם שלט הוורמאכט במזרח, ועודד את "פקודת הקומיסר" בה ניתנה הוראה לירות בכל פעיל קומוניסטי. תחת אחריותו הורעבו למוות מאות אלפי שבויים ששרדו את הניפוי ההתחלתי של "פקודת הקומיסר".
לאחר קשר העשרים ביולי, בו קשרו אנשי צבא בדרג גבוה קשר לרציחתו של היטלר ולהפלת המשטר הנאצי, מילא קייטל חלק בדיכוי המרידה, ושימש חלק מ"בית הדין הצבאי של כבוד", שנדרש על מנת להקנות ל"בית הדין העממי", שבראשו ישב ה"משפטן" רולנד פרייזלר, סמכות לשפוט את הקצינים הבכירים שהשתתפו בקשר. "בית הדין העממי" שלידיו העביר קייטל את הסמכות לדון בעניין הקצינים כלל הליכים בלתי הוגנים ומשפילים, וגזר הדין היה לרוב מוות משפיל בתלייה ממיתרי פסנתרים המחוברים לאנקול קצבים. ההוצאות להורג צולמו, והוקרנו למספר נבחרים הסמוכים לחוגו הפנימי של הפיהרר, ובהם קייטל.
עם ההתקדמות הסובייטית לעבר ברלין, הפציר קייטל בהיטלר לעזוב את העיר לפני תחילת הקרב על ברלין. לאחר שהיטלר סירב, שקל קייטל לחטוף אותו, אך ויתר על התוכנית כשהתברר לו שלא יוכל לגבור על שומרי ראשו של היטלר.
לאחר התאבדותו של היטלר, קייטל עזב את ברלין והעמיד את עצמו לשירותו של מנהיג גרמניה החדש, קרל דניץ.
היסטוריה > אחרי המלחמה

לאחר תבוסת גרמניה חתם קייטל ב-8 במאי 1945 על מסמך הכניעה (השני, לפי דרישת הסובייטים) בברלין, בשם צבא גרמניה. ב-13 במאי נעצר והובא למשפט בפני הטריבונל הבינלאומי במשפטי נירנברג. הוא הואשם בקשירת קשר לביצוע פשעים כנגד השלום, תכנון ייזום וביצוע מלחמה תוקפנית, פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות. להגנתו טען כי הוא "מילא את פקודות הממונים עליו". הגנה זו לא התקבלה, והוא נמצא אשם בכל סעיפי האישום ונידון למוות בתלייה. בקשתו להיות מוצא להורג על ידי כיתת יורים נדחתה והוא נתלה בנירנברג ב-16 באוקטובר 1946. מילותיו האחרונות היו "אני קורא לאלוהים האדיר לרחם על העם הגרמני. יותר משני מיליון חיילים גרמנים הלכו למותם בשביל ארץ האבות לפניי, אני הולך עכשיו בעקבות בניי - הכול למען גרמניה". הוצאתו להורג, שבוצעה בידי התליין ג'ון וודס, נמשכה 24 דקות.
הערות שוליים

↑  נאצים אינם רצויים במיניסטריון הצבא הגרמני, דבר, 25 בספטמבר 1935
↑  יומנו הברלינאי של וויליאם שיירר, המשקיף, 19 במרץ 1942
↑  היטלר ממנה מועצת מיניסטרים להגנת המדינה, דבר, 1 בספטמבר 1939
↑  הנאום השחצני של היטלר, הצופה, 21 ביולי 1940
↑  אין שלום בפמליא של היטלר, דבר, 23 ביולי 1939
↑  מזכירו של היטלר טוען: היטלר התאבד לאחר ישיבה סוערת, הַבֹּקֶר, 16 במאי 1945
↑  טקס הכניעה הסופית נערך בברלין - במפקדת ז'וקוב, משמר, 10 במאי 1945
↑  אריה חשביה, התפוררותו של הרייך, דבר, 21 במאי 1965
גופתו של וילהלם קייטל לאחר שהוצא להורג
class=notpageimage|הצגה
| גנרל-פלדמרשלים וגרוס-אדמירלים בוורמאכט, בלופטוואפה ובקריגסמרינה במלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| גנרלפלדמרשלים | אדוארד פון בהם-ארמולי (דרגת כבוד) • פדור פון בוק • ארנסט בוש • ולטר פון בראוכיטש • רוברט ריטר פון גריים • הרמן גרינג • מקסימיליאן פון וייכס • ארווין פון ויצלבן • וילהלם פון לב • וילהלם ליסט • אריך פון מאנשטיין • ולטר מודל • ארהרד מילך • פרידריך פאולוס • וילהלם קייטל • גאורג פון קיכלר • גינתר פון קלוגה • אוואלד פון קלייסט • אלברט קסלרינג • ארווין רומל • גרד פון רונדשטט • ולטר פון רייכנאו • וולפרם פון ריכטהופן • הוגו שפרלה • פרדיננד שרנר |  |
| גרוס אדמירלים | אריך רדר • קרל דניץ |  |
| הנאשמים במשפט פושעי המלחמה בנירנברג |
| --- | --- | --- |
| נשפטו לגזר דין מוות | ארנסט קלטנברונר • ארתור זייס-אינקווארט • מרטין בורמן (מת זמן רב לפני תחילת המשפט, אך נידון) • הרמן גרינג (התאבד לפני ההוצאה להורג) • אלפרד רוזנברג • אלפרד יודל • וילהלם קייטל • וילהלם פריק • הנס פרנק • פריץ זאוקל • יוליוס שטרייכר • יואכים פון ריבנטרופ |  |
| נידונו למאסר | ולטר פונק (מאסר עולם) • אריך רדר (מאסר עולם) • רודולף הס (מאסר עולם) • באלדור פון שיראך (20 שנה) • אלברט שפר (20 שנה) • קונסטנטין פון נויראט (15 שנה) • קרל דניץ (10 שנים) |  |
| זוכו מכל אשמה | הנס פריטשה • היילמאר שאכט • פרנץ פון פאפן |  |
| לא נידונו | רוברט ליי • גוסטב קרופ |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274815305171  PLWABN: 9810659265605606  BIBSYS: 90384584  BNE: XX6263109  BnF: cb136160786 (data)  CiNii: DA09291638  GND: 118721577  ISNI: 0000 0001 0916 0711  LCCN: n79114250  LNB: 000268981  NARA: 10580613  NKC: xx0113391  NLA: 35879595  NTA: 072141247  SNAC: w6445jm1  SUDOC: 066954932  Trove: 1128417  VIAF: 74027425   WorldCat (עם VIAF): 74027425 
קייטל, שני משמאל בשורה הראשונה, בחברת היטלר ואנשי מטהו במאורת הזאב בפרוסיה המזרחית
וילהלם קייטל חותם על מסמכי הכניעה של גרמניה
אתיאל עמיחי

| --- | --- |

 לידה:  2 בדצמבר 1925 תל עדשים, פלשתינה (א"י)
 נהרג:  16 בפברואר 1963 (בגיל 37) חוף השנהב
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   פלמ"ח    צה"ל
 תקופת הפעילות:  1942–1963 (כ־21 שנים)
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד מחוז ירושלים  ראש הג"א  נספח צה"ל באפריקה
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות     מלחמת סיני
 הנצחה
 רחוב על שמו ברמלה
 
אִתיאל עמיחי (2 בדצמבר 1925 - כ"ב בשבט תשכ"ג, 16 בפברואר 1963) היה ממלא מקום ראש מחלקת ההדרכה באגף המטה הכללי, מפקד מחוז ירושלים, ראש הג"א והנספח הצבאי באפריקה.