stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארכיון הסרטים היהודיים ע"ש סטיבן שפילברג
תכולת האוסף

בארכיון כשישה-עשר אלף סרטים. מתוכם מקוטלגים כ-4,500 כותרים של סרטי פילם, מעל 9,000 כותרים בפורמטים שונים של וידאו ועוד 600 סרטים על גבי תקליטורי DVD. האוסף מכיל סרטים העוסקים בנושאים יהודיים שונים: היסטוריה יהודית, תקומת מדינת ישראל והעלייה ארצה, קהילות יהודיות בעולם, והקשרים בינן לבין הציבור בארץ.
מקורם של הסרטים מגוון: סרטים רבים הגיעו מההסתדרות הציונית ומהאוניברסיטה העברית בירושלים, שהארכיון פועל כארכיב רשמי שלהן. בנוסף לאלו, מכיל האוסף סרטים של גופים ציבוריים כמו קרן קיימת לישראל או של אנשים פרטיים, שחלקם תורמים את הסרטים לארכיון, וחלקם מעוניינים בהפקדת אוספיהם ובקיטלוגם – בעיקר יוצרי קולנוע דוקומנטרי. כמו כן מצויים מספר אוספים של יומנים מצולמים שהופקו בידי קיבוצים שונים וכן יומני חדשות כגון יומני כרמל של נתן אקסלרוד. הארכיון מחזיק בזכויות היוצרים על הסרטים שהופקו בידי הגופים שייסדו אותו, קרי - ההסתדרות הציונית והאוניברסיטה העברית – והוא המוסמך מטעמם למכור את זכויות השימוש עליהם לגופי שידור, לחברות הפקה ולכל מי שמעוניין בכך.
הסרטים נשמרים במחסנים בעלי מערכת בקרת אקלים, המאפשרת את שימורם בתנאים אופטימליים ככל האפשר. לצורך הצפייה בסרטים עומדים לרשות הארכיון כמה מכשירים מתאימים – מכונות צפייה לסרטי 16 מ"מ ו-35 מ"מ, וכן מכשירי וידאו המתאימים לקלטות מסוגים שונים – U-Matic, Beta, VHS, DV ו-mini DV.
סרטים

המעיין בסרטים השונים יקבל תמונה מוחשית ורחבה של התפתחות העם היהודי ומדינת ישראל לאורך המאה העשרים עד ימינו אלה. האוסף מגוון ועשיר ומכיל כמה רגעים מכוננים בהיסטוריה של מדינת ישראל ושל העם היהודי בתפוצות: כך למשל קיים הסרט הראשון בארץ ישראל, המראה את החיים בארץ בתקופה העות'מאנית בשנת 1911; הסרט חמש ערים, אשר צולם בשנת 1939 בחמש קהילות מרכזיות של יהודי פולין, ממחיש את החיים היהודיים התוססים שהתקיימו שם חודשים ספורים לפני השואה; הסרט בא היום, המתאר את הקמת מדינת ישראל, מכיל את הסצנה המפורסמת על הכרזת המדינה בידי דוד בן-גוריון אשר צולמה על ידי נתן אקסלרוד; וישנו גם סרט המציג את שגריר ישראל באו"ם, חיים הרצוג, קורע בזעם את החלטת העצרת הכללית המשווה את הציונות לגזענות.
בסרטים של הגופים המיישבים מטעם ההסתדרות הציונית ניתן לראות את העלייה לקרקע של יישובים שונים, לפני קום המדינה ולאחר מכן. סרטים של ההסתדרות הציונית הדסה מציגים את הרפואה המתפתחת בארץ. סרטים שהפיקה האוניברסיטה העברית לאורך השנים יראו, מלבד את התפתחותה של האוניברסיטה, גם את פניה המשתנות של ירושלים. הסרט מפאתי מערב מביא תמונות של יהודי מרוקו, כולל סצנות מרגשות של קהילה שלמה העוזבת כפר קטן בהרים בדרכה ארצה. פרט לכל זאת, ניתן לראות דמויות בעלות השפעה בעם היהודי במאה השנים האחרונות, כמו הרב אברהם יצחק קוק, אלברט איינשטיין, חיים ויצמן ואחרים.
בידי הארכיון עותקים מקוריים של משפט אייכמן שנמסרו לו בידי החברה האמריקאית שצילמה את המשפט, וגנזך המדינה אף העניק לו את זכויות ההפצה של החומר הזה, לאחר שהחומר המקורי הועבר בארכיון לקלטות דיגיטליות.
הסרט התיעודי בן-גוריון, אפילוג, שיצא בשנת 2016, מבוסס על ראיון מצולם נדיר שנערך עם בן-גוריון בשנת 1968. את סלילי הסרט של הראיון, שמעולם לא נחשף לציבור לפני הסרט התיעודי, מצאו במקרה הבמאי יריב מוזר והעורכת יעל פרלוב בארכיון הסרטים ע"ש שפילברג בעת שחיפשו בו חומר אחר.
פרויקטים בולטים

שימור ושיקום - סרטי פילם ופורמטים שונים של וידאו דורשים תנאי אחסון אפטימליים על מנת שישתמרו שנים רבות. כאמור, הסרטים מוחזקים בתנאים המאפשרים זאת. הסרטים עוברים ביקורת אחת לכמה שנים לוודא כי לא לקו בבעיות כימיות הפוגעות בהם, כמו תסמונת חומץ. ברשות הארכיון כמה סרטים פגועים כאלה, חלקם בעותק יחידי, הדורשים שיקום ושחזור, ומדי פעם – על פי הצורך והיכולת התקציבית – הם עוברים תהליך שיקום המציל את המידע הגלום בהם לטובת הדורות הבאים.
דיגיטציה, נגישות וקולנוע וירטואלי - כדי להפוך את הסרטים המצויים באוסף לנגישים יותר לקהל הרחב, עובד הארכיון בשנים האחרונות בכמה כיוונים; ראשית, סרטים נבחרים וחשובים הנמצאים בפורמט פילם עוברים תהליך של דיגיטציה, כך שניתן להעתיקם על גבי די וי די או להעלותם לאינטרנט. בנוסף לכך, פיתח ארכיון שפילברג בעשור האחרון את פרויקט הקולנוע הווירטואלי שלו, המכיל כחמש מאות מהסרטים המובחרים המצויים ברשותו. הסרטים עברו דיגיטציה והועלו לאתר אינטרנט הפועל כיום כערוץ בתוך אתר יוטיוב. ניתן לצפות בסרטים באופן חופשי, ולקרוא את המידע הבסיסי עליהם (שנת הפקה, משך הסרט, תקציר כללי ופרטים טכניים נוספים). הסרטים מחולקים למספר קטגוריות: קהילות יהודיות, השואה ומלחמת העולם השנייה, לפני קום המדינה, ומדינת ישראל באספקטים שונים (אמנות, בריאות, עלייה וקליטה, תקומה וביטחון, ערים ויישובים כפריים). מימון הפרויקט התאפשר באמצעות תרומה נדיבה שהעניק ארגון שוחרי האוניברסיטה העברית בארצות הברית לכבודו של ג'ק וולנטי, לשעבר יו"ר איגוד חברות הסרטים האמריקאי. חיפוש ומציאת סרטים אפשרי בקלות יחסית הודות לקטלוג המקוון של האתר, המאפשר חיפוש לפי שם הסרט, שם היוצר, או מילות מפתח הקשורות בו. בסרטי הקולנוע הווירטואלי ניתן גם לפתוח את הסרט לצפייה מקוונת באמצעות קישור המופיע בדף הקטלוג.
מחקר סרטים – ספריית מאטיס - האוסף ע"ש דוד מאטיס מכיל קטעי עיתונות, צילומים ותעודות שונות הקשורים בהפקתם של סרטים יהודיים וישראליים שנעשו לאורך השנים, וביוצרים יהודיים וישראליים מתחום הקולנוע. הוא כולל אוספים נוספים של חומר מודפס ומצולם, ובתקופה האחרונה עבר סריקה והועלה על גבי מאגר נתונים מקוון באתר ארטליד.
הפקת סרטי תצוגה – ארכיון שפילברג מחויב להפיק סרטים מתוך החומר המצוי ברשותו. כמה סרטים כאלה הופקו בשנים האחרונות:
עדים במשפט אייכמן, מציג כמה קטעי עדויות מתוך משפטו של הפושע הנאצי;
ירושלים של אור, שהופק לרגל ארבעים שנה לאיחוד העיר, מכיל קטעים מסרטים שונים שצולמו לאורך המאה העשרים ומראים את צמיחתה של ירושלים מזוויות שונות;
העיר הלבנה, אשר הופק לרגל תשעים שנה להקמת העיר תל אביב ומציג צילומים מהעשורים הראשונים לקיומה.
פרסומים

ויהי מה – פרקים בדברי ימי הסרט הארצישראלי, מאת יוסף הלחמי. ירושלים, ארכיון הסרטים היהודיים ע"ש שפילברג, תשנ"ה. קובץ מאמרים על ראשית הקולנוע בארץ ישראל, מסוף המאה התשע עשרה ועד לראשית שנות השלושים.
Films of the Holocaust – An Annotated Filmography of Collections in Israel, by Sheba F. Skirball, ניו יורק, הוצאת גרלנד; ירושלים, ארכיון הסרטים היהודיים ע"ש שפילברג, האוניברסיטה העברית בירושלים-ההסתדרות הציונית העולמית. פילמוגרפיה של סרטים בנושאי שואה המצויים בארכיונים שונים בישראל.
Israel Newsreel Collection – 1932-1956. עורכים: וונדי לוטרמן והילל טרייסטר, ירושלים, ארכיון הסרטים היהודיים ע"ש שפילברג, האוניברסיטה העברית בירושלים: המכון ליהדות זמננו, הארכיון הציוני המרכזי. קטלוג של יומני הקולנוע שהופקו בידי נתן אקסלרוד.
Israel Before Israel: Silent Cinema in the Holy Land, מאת הילל טרייסטר, ירושלים, ארכיון הסרטים היהודיים ע"ש שפילברג, המרכז ליהדות זמננו ע"ש אברהם הרמן, האוניברסיטה העברית בירושלים והארכיון הציוני המרכזי, 1995. על התפתחות תעשיית הקולנוע בארץ מראשית המאה העשרים.
רוח רעננה – פרשת הסרט הציוני הראשון בארץ ישראל 1902-1899, מאת יוסף הלחמי. ירושלים, כרמל, תשס"ט 2009. הספר שיצא בתמיכת ארכיון שפילברג עוסק בניסיון הראשון להפיק סרטי תעמולה ציוניים בתחילת דרכה של התנועה הציונית.
הערות שוליים

↑  המכון ליהדות זמננו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298703305171 
סטיבן ספילברג בארוחה חגיגית של שוחרי האוניברסיטה העברית בהר הצופים בשנת 1987. באותו מעמד הוכרז כי ארכיון הסרטים היהודיים של האוניברסיטה ייקרא על שמו.
ארמדיל שעיר הררי

| ארמדיל שעיר הררי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
על־סדרה:: דלשינאים
סדרה:: ארמדילאים
משפחה:: ארמדיליים
סוג:: ארמדיל שעיר
מין:: ארמדיל שעיר הררי
שם מדעי
 Chaetophractus villosus ‏דמארה, 1804
תחום תפוצה


ארמדיל שעיר הררי (שם מדעי: Chaetophractus villosus), ידוע גם בשמות ארמדיל גדול (לא לבלבל עם ארמדיל ענק) וארמדיל שעיר גדול הוא מין של ארמדיל דרום אמריקאי, והוא אחד ממיני הארמדילים הגדולים ביותר. 
הארמדיל נפוץ מצפון פרגוואי ודרום בוליביה ועד לדרום ארגנטינה. בית גידולו במדבריות למחצה ובשטחים פתוחים, כגון הפמפס. 
אורך גופו של הארמדיל נע בין 22 ל-40 סנטימטר, והוא שוקל 2 קילוגרם. זנבו מגיע לאורך של 17-9 סנטימטר. על גבו של הארמדיל מצויה שכבה כפולה המורכבת מחומר קרני ועצמות המשמשת להגנה. היא מגנה על הכתפיים, הגב וצידי הגוף מפני טורפים ופגיעות גוף. שכבה זו מחולקת ללוחיות ו"חגורות" המוקפות בעור גמיש. ישנן 18 "חגורות", שמתוכן 8-7 "חגורות" ניידות, המאפשרות תזוזה וכיפוף. לארמדיל גם שריון קטן על הראש שמגן על אזור האוזניים ועל העורף. אזור הבטן מכוסה בעור רך ובפרווה דלילה. צבע פרוותו נע בין אפור-חום ללבן. גם על הזנב יש טבעות שריון שמגינות עליו.
המבנה החברתי הוא יחידאי. ההריון של הנקבה נמשך בין 75-65 יום והוולד בלידתו שוקל כ-155 גרם. הוא נולד עירום, עם עור רך וורוד ההולך ומתקשח עם הזמן. בהמלטה ישנם בין 3-1 ולדות. הוולד פוקח עיניו רק לאחר כשלושה שבועות.
הארמדיל הוא אוכל כל, וניזון מחרקים ופרוקי-רגליים אחרים, מכרסמים, זוחלים, נבלות ומזון צמחי. הוא נוהג להתחפר מתחת לנבלות כדי להשיג רימות וזחלים, המשמשים כתוספת חלבונים. התחפרות היא הפעילות הדומיננטית אצל הארמדיל. 
בעזרת טפרים ארוכים וחזקים הוא מתחפר בכל סוג של אדמה על מנת לברוח מטורפים, כדי לחפש מזון וכדי לצנן את טמפרטורת גופו בימים חמים במיוחד. יכולתו להתחפר מסייעת לו להימלט מטורפים. כאשר הוא חש מאוים הוא מכניס את רגליו מתחת לשריון ומשתטח על האדמה כך שרק שריונו נשאר חשוף. תוחלת חייו של הארמדיל בשבי מגיעה ל-30 שנים.
הארמדיל יכול להזיק לגידולים חקלאיים וניצוד למזון על ידי האדם, ועל כן הוא בסיכון קל במרבית אזורי תפוצתו.
הערות שוליים

↑  ארמדיל שעיר הררי באתר הרשימה האדומה של IUCN
בית הכנסת דושנבה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מיקום:  דושנבה 
 מדינה:  טג'יקיסטן
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – המאה ה־19
 תאריך פתיחה רשמי:  המאה ה־19 
 תאריך פירוק:  22 בפברואר 2006 
 קואורדינטות:  38°30′48″N 68°43′38″E﻿ / ﻿38.513385°N 68.7273°E﻿ / 38.513385; 68.7273
 he
 
בית הכנסת דושנבה הידוע גם בשם בית הכנסת הבוכרי הממוקם בדושנבה, בירת טג'יקיסטן.
היסטוריה

בית הכנסת נבנה בסוף המאה ה-19 באחד משני הרבעים היהודיים בדושנבה באותה עת, והיווה חלק ממתחם הקהילה היהודית, אשר כלל גם מוסדות דתיים ובית ספר.
ב-1920 עבר בית הכנסת לשליטה סובייטית, וב-1952 נסגר בית הכנסת והולאם על ידי השלטון הסובייטי; רק שש שנים לאחר מכן הורשו היהודים לחזור למבנה, אך הוא נותר בבעלות המדינה, בדומה לשאר האדמות שהולאמו. בית הכנסת המשיך לפעול לאחר קבלת העצמאות של טג'יקיסטן ב-1991 ולאורך מלחמת האזרחים שטלטלה את המדינה בין 1992 ו-1997. ב-1995 התבצע ונדליזם בבית הכנסת, כחלק מהתקפה שכללה גם בזיזת בתי יהודים.
במאי 2003 קיבלה הקהילה היהודית מכתב מהרשויות בו נצטוותה לפנות את הבניין לשם הריסתו, ובפברואר 2006 החלה הריסת מתחם הקהילה היהודית, כחלק מתוכנית התחדשות עירונית שנועדה לפנות מקום למגורים נשיאותיים חדשים, "ארמון האומות", יחד עם אזורי נוי סמוכים. הריסת בית הכנסת התעכבה בשל מחאות בינלאומיות וסדרת תביעות משפטיות עד סוף חודש יוני 2008, כאשר הבניין הישן נהרס לבסוף עד היסוד.
בית הכנסת החדש נפתח במאי 2009, באמצעות תרומה של איש העסקים הטג'יקי חסן אסדולוזודה, גיסו של הנשיא אמומאלי רחמון.
הערות שוליים

↑  ferghana@ferghana ru Ведущий рассылки Даниил Кислов, главный редактор ИА "Фергана.Ру", Новости Центральной Азии (news.world.turkestan) : Рассылка : Subscribe.Ru, subscribe.ru (ברוסית)
↑
↑  New Synagogue Opens in Dushanbe, Radio Free Europe, 5 May 2009
New synagogue of Dushanbe to open soon, AsiaNews.it, 3 March 2009
ערך זה הוא קצרמרבנושא בתי כנסת ובנושא טג'יקיסטן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בית הכנסת דלוס

| --- | --- |
קתדרא דמשה (?) בקיר המערבי של שרידי בית הכנסת העתיק בדלוס
קתדרא דמשה (?) בקיר המערבי של שרידי בית הכנסת העתיק בדלוס
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת, אתר ארכאולוגי 
 כתובת:  דלוס 
 מיקום:  מיקונוס 
 מדינה:  יוון 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – המאה ה־2 לפני הספירה
 תאריך פתיחה רשמי:  המאה ה־2 לפנה״ס 
 קואורדינטות:  37°24′17″N 25°16′28″E﻿ / ﻿37.4048564°N 25.2744985°E﻿ / 37.4048564; 25.2744985
  (למפת יוון מוגדלת) בית הכנסת דלוס(למפת יוון רגילה) בית הכנסת דלוס
 
בית הכנסת באי דלוס ביוון, אם אכן מדובר בבית כנסת, הוא אחד מבתי הכנסת הקדומים ביותר הידועים כיום. בנייתו תוארכה למאה ראשונה לפנה"ס והוא תיפקד במאות הראשונה והשנייה לספירה. זיהוי המבנה כבית כנסת שנוי במחלוקת בין החוקרים.
תיאור וזיהוי

שרידי בית הכנסת נחשפו בקצהו הצפוני-מזרחי של האי, סמוך לחוף הים, ברובע שעיקרו בתי מגורים ובצדו נמל קטן ונגיש, הרחק מהמוקדים הציבוריים של העיר הקדומה. המבנה עצמו הורכב משני חדרים גדולים, שבהם נמצאו עדויות לספסלי אבן לאורך הקירות הצפוני והמערבי. במרכז הקיר המערבי נמצא כס מהודר (אולי קתדרא דמשה). בצד המבנה נמצאו חדרים משניים שאפשרו גישה למאגר מים. השימוש האחרון במבנה היה כאולם כינוס ליהודים או לשומרונים. השימוש הראשון בבניין אינו ברור. יש חוקרים הסבורים שהבניין הוקם כבית פרטי או כמקום מפגש אלילי, ויש המאמינים שהמבנה שימש כבית כנסת גם בצורתו המוקדמת ביותר.
המבנה (GD 80) נחשף בשנת 1912 על ידי צוות מבית הספר הצרפתי באתונה בראשות הארכאולוג אנדרה פלאסאר (Plassart) וזוהה כבית כנסת שנותר בשימוש עד סוף המאה השנייה לספירה. הימצאותו של כיסא אבן מפואר הביאה להשערה כי מדובר ב'קתדרא דמשה' בדומה לזה שנמצא בכורזים, ומכאן לחיזוק הקביעה שהמבנה שימש כבית כנסת, שהארכאולוג אליעזר ליפא סוקניק הגדירו כ"אחד מבתי הכנסת היותר עתיקים".
זיהויו של המבנה כבית כנסת יהודי שנוי במחלוקת. קביעתו של פלאסאר התבססה במידה רבה על כתובות הקדשה ביוונית שבהן צוין הביטוי "אל עליון" (húpsistos ,ὕψιστος) העשוי להתייחס לאל היהודי בעת העתיקה, אך גם לאלים פגאניים. על פי שתי כתובות אבן שנמצאו בבית הכנסת, המתעדות העלאת מס לבית המקדש השומרוני בהר גריזים (המקום צוין בכתובת במילה אחת - Αργαριζείν, הרגרזין), היו שהציעו לזהות את המבנה כבית כנסת שומרוני.
מחקרים חדשים הוליכו למסקנה שהראיות לזיהוי המבנה בדלוס כבית כנסת קלושות. הארכאולוגית לידיה מטאסה (Matassa) דנה בהרחבה בבית הכנסת של דלוס בפרק מיוחד בספרהּ מ-2018 (פורסם לאחר מותהּ) שבו היא בוחנת את הממצאים שעלו מן החפירות, את העדויות הספרותיות ואת המסקנות של החוקרים שקדמו לה מאז הגילוי הראשון ב-1912, תוך השוואות לבתי הכנסת הקדומים בהרודיון, במצדה ובגמלא. מסקנותיה מעלות ספק לגבי בזיהוי המבנה בדלוס כבית כנסת יהודי וגם לגבי תִארוכו למאה הראשונה לפנה"ס.
הערות שוליים

↑  גדעון פרסטר, סקירת בתי כנסת עתיקים בתפוצות, 1981 (באנגלית)
↑  André Plassart, “La Synagogue Juive de Délos ", Revue Biblique (1892-1940), vol. 11, no. 4 (1914), pp. 523–534
↑  Lee I. Levine, The Ancient Synagogue: The First Thousand Years, Yale University Press, 2005 (2nd Edition), pp. 107 ff.
↑  Monika Trümper, "The Oldest Original Synagogue Building in the Diaspora: The Delos Synagogue Reconsidered," Hesperia, Vol. 73, No. 4 (Oct-Dec, 2004), pp. 513-598
↑  א"ל סוקניק, "'קתדרא של משה' שבבתי הכנסת העתיקים", תרביץ, א/א (תר"ץ), עמ' 145–151
↑  Philippe Brueneau, "'Les Israelites de Delos' et la Juiverie Delienne," Bulletin de Correspondance Hellenique 106 (1982): 465-504; A.T. Kraabel, "New Evidence of the Samaritan Diaspora has been Found on Delos", Biblical Archaeologist, 47 (1984), pp. 44-47
↑  Lidia Matassa, "Unravelling the Myth of the Synagogue on Delos", Bulletin of the Anglo-Israel Archaeological Society, 2007 Vol. 25, pp. 81-115
↑  Lidia D. Matassa, "Delos", in: Invention of the First-Century Synagogue (Ancient Near Eastern Monographs 22), Atlanta: SBL Press, 2018, pp.37–77
בית הכנסת דיר אל-קמר

| --- | --- |

בית הכנסת דיר אל-קמר
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 שימוש:  בית כנסת
 מיקום:  מחוז הר הלבנון
 מדינה:  לבנון 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1638–1638
 תאריך פתיחה רשמי:  1638 
 תאריך פירוק:  1998 
 מידע טכני
 קיבולת:  כ-500 איש
 קואורדינטות:  33°41′54″N 35°33′52″E﻿ / ﻿33.69835°N 35.56431°E﻿ / 33.69835; 35.56431
  (למפת לבנון מוגדלת) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןבית הכנסת דיר אל-קמר(למפת לבנון רגילה) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןבית הכנסת דיר אל-קמר
 
בית הכנסת דיר אל-קמר (ערבית: كنيس دير القمر) הוא בית הכנסת העתיק ביותר במחוז הר הלבנון.
בנייתו של בית הכנסת הושלמה בשנת 1638, הוא נבנה למען הקהילה היהודית הלבנונית שהתגוררה בהרי השוף, שייתכן כי כללה יהודים אשר היו חלק מפמלייתו של האמיר פחר א-דין השני.
יצחק בן-צבי שביקר במקום בשנת 1928, מתאר את בית הכנסת, (שכבר לא היה בשימוש מאז 1860 בערך) כ"גדול ביותר בכל סוריה", 20 מטרים אורכו ו-8 מטרים רוחבו, ובו היה מקום לכ-500 איש."
בניין בית הכנסת עומד על תילו, אך בשנת 1998 הוא נסגר לכניסה בשל חששות בטיחות. כיום המבנה נמצא באחריות אגף התרבות הצרפתית במינהל העתיקות הלבנוני.
ראו גם

דיר אל-קמר
בית הכנסת מגן אברהם
יהדות לבנון
הערות שוליים

↑  מובא בספרו, שאר ישוב חלק ב' עמודים 107-114.
ערך זה הוא קצרמרבנושא בתי כנסת ובנושא לבנון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ביקור האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בישראל

חותמת של דואר הוותיקן לכבוד הביקור
האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר
האפיפיור מנופף לקהל מהפופמוביל בהר הקפיצה
בשנת 2009 ביקר האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בישראל, והיה בכך לאפיפיור השלישי המבקר במדינה. מסעו של האפיפיור באזור כלל גם ביקור בירדן וברשות הפלסטינית. האפיפיור החל בביקור בירדן ב-8 במאי 2009, הגיע לישראל ב-11 במאי 2009, ועזב לרומא ב-15 במאי 2009.
בין היתר נפגש האפיפיור עם נשיא מדינת ישראל שמעון פרס, הוא ביקר ביד ושם, בכותל המערבי, בכיפת הסלע ובכנסיית הקבר, וקיים מיסות בירושלים ובהר הקפיצה בנצרת. האפיפיור הקדיש יום אחד לביקור בבית לחם ולפגישה עם יושב ראש הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס.
ביקורו של האפיפיור הוגדר רשמית כ"מסע צליינות לארץ הקודש" (Pilgrimage to the Holy Land), וזאת בשונה מיתר ביקוריו ברחבי העולם, המוגדרים כמסעות שליחות (Apostolic Voyages). האפיפיור נפגש עם בכירי הכנסיות הסרות למרות הוותיקן, עם בכירים מכנסיות אחרות ועם מנהיגים דתיים יהודים ומוסלמים. כראש מדינת הוותיקן הוא התקבל על פי כל כללי הטקס ונפגש עם ראשי המדינות שבהן ביקר.
האפיפיורים האחרים שביקרו עד כה בישראל הם פאולוס השישי בשנת 1964, יוחנן פאולוס השני בשנת 2000, ופרנציסקוס בשנת 2014.
מהלך הביקור > הביקור בירדן

קודם הגעתו לישראל, ביקר האפיפיור בירדן במשך שלושה ימים. הוא ביקר בבזיליקת זיכרון משה במידבא ובמסגד המלך חוסיין שבעמאן, וקיים מיסה באצטדיון הבינלאומי בעמאן. הוא פקד את אתר הטבילה בבית עברה ובירך על אבן הפינה לכנסייה הקתולית ולכנסייה המלכיתית שאמורות לקום במקום. בביקורו בהר נבו, צפה אל עבר ארץ ישראל, ובנאומו במקום הקדים והתייחס, באופן מפתיע מעט, ליחסי הכנסייה הקתולית והיהדות, באומרו כי:
"המסורת העתיקה של עלייה לרגל אל המקומות הקדושים, מזכירה לנו את הקשר הבלתי ניתן לניתוק בין הכנסייה לעם היהודי... מי יתן ומפגשנו היום יאציל עלינו ויטע בנו אהבה מחודשת לכתבי הקודש, ורצון להתגבר על כל המכשולים בדרך להתפייסות נוצרים ויהודים, תוך כבוד הדדי ושיתוף פעולה למען השלום, מצוותו של האל לנו."
מהלך הביקור > הביקור בישראל

ב-11 במאי 2009, לאחר שנחת בנמל התעופה בן-גוריון, נערך לאפיפיור במקום טקס קבלת פנים, ממנו נעדרו שרי ש"ס. משם יצא האפיפיור לירושלים והתקבל במשכן נשיאי ישראל, שבו נועד עם נשיא המדינה שמעון פרס. לאחר מכן ערך האפיפיור ביקור ביד ושם. למחרת ביקר האפיפיור בכיפת הסלע ונפגש עם המופתי של ירושלים. הוא ביקר בכותל המערבי והטמין פתק בין אבניו, ולאחר מכן נפגש עם הרבנים הראשיים לישראל בהיכל שלמה. הוא המשיך להר ציון לתפילה בחדר הסעודה האחרונה, ואחר הצהרים ערך מיסה בעמק יהושפט שבנחל קדרון. במזרח ירושלים התארח בבית שגריר הוותיקן בארץ, הבישוף אנטוניו פרנקו.
למחרת, 13 במאי 2009, ביקר האפיפיור בבית לחם וערך בה מיסה. הוא ביקר בכנסיית המולד, בבית חולים ובמחנה פליטים, ולפנות ערב נפגש עם יו"ר הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס.
את יום 14 במאי הקדיש האפיפיור לביקור בנצרת וערך מיסה המונית בהר הקפיצה, בהשתתפותם של כ-40,000 מאמינים. לאחר מכן נפגש עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו וביקר בבזיליקת הבשורה. את יום הביקור האחרון בארץ הקדיש למיסה פרטית ולביקור בכנסיית הקבר, ולאחר מכן הגיע במסוק לנמל התעופה בן-גוריון, שם נערך לו טקס פרידה, שבסיומו המריא האפיפיור לרומא בטיסה מיוחדת של חברת אל על.
ארגון הביקור

מתווה הביקור תוכנן ב-1 במרץ 2009, והיו מעורבים בהכנתו ובתכנונו מספר משרדי ממשלה ורשויות ממלכתיות, ובהם משרד ראש הממשלה שנשא באחריות העליונה לארגון הביקור, ומשרד החוץ שהופקד על הטקסים, על ההסברה ועל המגעים עם מדינת הוותיקן. משרד הביטחון הופקד על קבלת הפנים ועל טקס הפרידה בנמל התעופה בן-גוריון וכן על הטסת האפיפיור ופמלייתו במהלך שהותו בישראל, ושירות הביטחון הכללי ומשטרת ישראל הופקדו על אבטחת האירוע. עוד נקבע כי אגף התקציבים במשרד האוצר יקצה למימון הביקור סכום של עד 43 מיליון ש"ח. לעיר נצרת לבדה הובטח סיוע בהיקף של 20 מיליון ש"ח כדי להתכונן לביקור האפיפיור בעיר, ובמיוחד כדי להכשיר את הר הקפיצה למיסה ההמונית שקיים בו בנדיקטוס השישה עשר ב-14 במאי 2009. לירושלים הוקצב תקציב בסך של 5.5 מיליון ש"ח בלבד, והעירייה הקצתה לביקור 750,000 ש"ח נוספים מקופתה. כ-80 אלף אנשי כוחות הביטחון השתתפו במבצע "גלימה לבנה", לאבטחת הביקור.
בישיבתה הראשונה, שהתקיימה ב-5 באפריל 2009, מינתה ממשלת ישראל את שר התיירות, סטס מיסז'ניקוב, לשר הממונה על הצוות הבין-משרדי להכנת הביקור. על משרד התיירות הוטל למצות את פוטנציאל הביקור ולמנפו לקידום תיירות צליינית בישראל. לאחר סיום הביקור הודיע משרד התיירות על פתיחת פעולה שיווקית לקידום התיירות הנוצרית הקתולית בישראל, במטרה להגיע ל-900,000 מבקרים במהלך שנת 2009.
הביקור ביד ושם

הביקור ביד ושם התקיים ב-11 במאי 2009, והיה האירוע הפומבי הראשון שבו השתתף האפיפיור במהלך ביקורו. בין המברכים את האפיפיור, היה איוואן ורנטיץ', יושב ראש ארגון חסידי אומות העולם בישראל באותה עת. למרות שבנדיקטוס השישה עשר בחר לבקר באתר ההנצחה לשואה לפני שביקר במקומות הקדושים לנצרות ועוד לפני שנפגש עם בכירי הכנסייה בארץ, מתחו גורמים בכירים ביד ושם, ובראשם יו"ר יד ושם, הרב ישראל מאיר לאו, ביקורת נוקבת על נאומו של האפיפיור במקום. לאו אמר:
"אין כאן מילה אחת של השתתפות בצער, של חמלה, של כאב על הטרגדיה הנוראה של שישה מיליון הקורבנות... אפילו המילה שישה מיליון נעדרת פה... (האפיפיור) לא הביא לידי ביטוי את הרקע הכללי והניסיון שלו."
יושב ראש הכנסת, רובי ריבלין, שנכח גם הוא בביקור ביד ושם, הצטרף לביקורת באומרו:
"את אשר חששנו - אכן אירע. באתי לאוהל יזכור, לא רק כדי לשמוע תיאורים היסטוריים או את עובדת קיומה של השואה. באתי כיהודי, שמבקש לשמוע בקשת סליחה ומחילה מאלה שגרמו לאסוננו, וביניהם הגרמנים והכנסייה, אך לצערי לא שמעתי מאומה מזה."
דבריו של הרב לאו בעניין "הרקע הכללי והניסיון של (האפיפיור)" התייחסו להיותו של בנדיקטוס השישה עשר גרמני ולחברותו בנוער ההיטלראי ובוורמאכט, והם נענו בביקורת הן מצד גורמים בישראל, והן מצד דובר הוותיקן, פדריקו לומברדי (Federico Lombardi), שאמר:
"The pope was never in the Hitler Jugend, never never never... and he should not have to apologize for being forced to wear Wehrmacht uniform"
"האפיפיור לא היה אף פעם (חבר) בהיטלר יוגנד. אף פעם, אף פעם, אף פעם... ואין הוא צריך להתנצל על כך שהיה אנוס ללבוש את מדי הוורמאכט."
יומיים לאחר מכן פרסם יד ושם הודעה לעיתונות, ובה נאמר:
"בדברי האפיפיור באוהל יזכור היו יסודות חיוביים שראוי לציין כמו החשיבות לזכור את קורבנות השואה ואת זהותם הגלומה בשמותיהם והתייחסותו לחוסר האפשרות להכחיש את השואה... האפיפיור גם הביע כבוד וחמלה לקורבנות... בדברי האפיפיור היו גם אלמנטים חסרים, שביד ושם ציפו לשמוע, כמו התייחסות לאנטישמיות – אותה אנטישמיות שהיוותה קרקע הכרחית לשואה, אנטישמיות שעדיין קיימת ואף לובשת צורות חדשות בשנים האחרונות. כמו כן, הייתה חסרה בנאומו התייחסות לזהות הרוצחים – הגרמנים הנאצים, התייחסות שחשובה לא מההיבט של אשמה אלא מההיבט של אחריות. זאת במיוחד לאור היותו של האפיפיור בין העם הגרמני שגדל בתקופת השואה בגרמניה הנאצית. יד ושם גם מצר על השימוש במילה נהרגו (Killed) ולא נרצחו (Murdered) בהתייחס לקורבנות היהודים היות שזה לא מבטא את הפשע הגדול שאירע. אף על פי שדברים אלו גרמו בסיום הנאום להרגשה של החמצה, הביקור בכללותו היה אירוע משמעותי וחשוב.
למרות זאת, בהודעתו המסכמת לעיתונות, שפורסמה לאחר סיום ביקורו של האפיפיור בישראל, ציין ארגון יד ושם רק את הצדדים החיוביים של הביקור:
"יד ושם מייחס חשיבות גבוהה ומשמעות רבה לביקורו של האפיפיור בנדיקטוס ה- 16, אשר יביא להגברת תודעת השואה וכן להגברת הקשר בין הכנסייה הקתולית והעם היהודי. דבריו בנוגע לשואה בסיכום ביקורו בישראל מחזקים את המסר של האפיפיור לעולם בדבר החשיבות לזכור את מאורעות השואה, הן כדי לכבד את הקורבנות והניצולים והן כדרך לחזק את המחויבות לערכים האנושיים הבסיסים עליהם מושתת קיום החיים של בני האדם זה לצד זה."
תקריות נוספות במהלך הביקור

העצרת ביד ושם לא הייתה התקרית היחידה במהלך הביקור שעוררה ביקורת. לאחר הביקור ביד ושם, המשיך האפיפיור לכנס בין-דתי שהתקיים באכסניית נוטרדאם דה ז'רוזלם בירושלים, בנוכחותם של 300 אנשי דת. ראש בתי הדין השרעיים ברשות הפלסטינית, תייסיר תמימי, שלא היה אמור לשאת דברים באירוע, ביקש את רשות הדיבור, ובמהלך דבריו התפרץ וביקש מהאפיפיור לפעול למען שלום, והסביר:
"שלום צודק זו מדינה פלסטינית שבה ישראל תפסיק להרוג נשים וילדים ולהרוס מסגדים כפי שעשתה בעזה."
הנוכחים ניסו להשתיק את הדובר וחוסר שביעות רצונו של האפיפיור ניכרה בלחיצת היד הצוננת שהעניק לו עם סיום דבריו. בנוסף, האפיפיור עזב את האירוע מוקדם מהצפוי, וויתר על מעמד החלפת המתנות בין נציגי הדתות. דובר הוותיקן פדריקו לומברדי מסר בתגובה, כי דבריו של תמימי עומדים בניגוד למסר הפיוס שהאפיפיור מבקש להביא לאזור, אך הבטיח כי הדבר לא יפגע בהמשך הביקור.
למחרת החל האפיפיור את ביקורו בכיפת הסלע שבהר הבית. הוא התקבל על ידי המופתי של ירושלים, מוחמד חוסיין, שתקף את מדיניותה של ממשלת ישראל באומרו כי:
"אנחנו מצפים לתפקידך היעיל להביא לסיום האגרסיביות המתמשכת נגד אנשינו, אדמותינו והאתרים הקדושים לנו בירושלים, בעזה ובגדה."