תרבות הגוף בתקופת הרנסאנס וההומניזם
הפעילות הגופנית בקרב היהודים בימי הביניים והרנסאנס > ענפי ספורט שונים

מהאוצר הבלום של ספרות השו"ת עולה תמונה מעניינת, ולא מעט מאלפת, על פעילויות גופניות שונות שהתקיימו בקהילה היהודית האירופית של ימי-הביניים. נמצאו יהודים, עשירים בדרך-כלל, ששכרו לבניהם מורים יהודים המומחים באמנות הסיוף. על רקע הצטיינותם בענף זה אסר הקיסר רודולף השני במאה ה-16 על יהודי פראג להורות אותו ולהשתתף בתחרויות פומביות של סיוף. נודעו יהודים שיצאו למסעות ציד בעקבות השפעת האצולה האירופית, וספרות השו"ת עוסקת בהלכות כלאיים בזיקה לרצועה שנקשרה לקולר כלבי הציד.
הרמב"ם המליץ מאוד על ענף ההיאבקות, ובספרות השו"ת של הרא"ש (רבי אשר בן יחיאל) הצרפתי (1327-1250) מסופר על תאונה שנגרמה כתוצאה מתחרות בהיאבקות בין שני יהודים. הרא"ש פטר את ה"חובל" מתשלום נזיקין רק משום שהקרב ביניהם היה מוסכם, מוסדר ותחרותי. פסיקתו של הרא"ש מעניינת, הן משום שהיא מעידה על הטמעת הענף הנידון בקטגוריה של תחרות, בנסיבות הזמן והמקום כמובן, והן מכיוון שהיה בה בפסיקה משום מקדם עידוד ליהודים לעסוק בענף זה. עדויות מעניינות על בחורים יהודים המתענגים בהיאבקות (ובלשון מקור: "בצחוק התפיסה והאביקה") עולות מכתבי הרמ"ף (רבי משה פרובנציאלו) אשר באיטליה (1560). התחרויות נערכו באווירה ספורטיבית נעימה והמנצח התכבד במאכל ובמשקה. בל"ג בעומר היו נערכות תחרויות שונות, חלקן היתוליות, בין הבחורים הצעירים.
רבי יצחק מקורביי אשר בצרפת מעיד על כי "בחורים המתענגים בקפיצתם ובמרוצתם (בשבת) מותר, שזהו עונג שבת שלהם". פסיקה זו, מניה-וביה, יש בה, כמו גם בפסיקות אחרות בנידון, משום חידוש-תורה, מכיוון שהן יוצרות תקדים לעריכת תחרויות ומשחקים בשבת. ההיתר נולד על רקע תופעה נפוצה של פעילויות גופניות, והמנהיגים הרוחניים של הקהילה העדיפו לשחות-עם-הזרם ולשלוט בו מאשר להיסחף ולטבוע. לא מעט בהשפעת היתרי חז"ל בספרות המשנה והתלמוד, כי יהודים שנזהרו מלרוץ בשבת והיו הולכים ומהלכים כפעילות גופנית לכל דבר ונודעו אף "המקומות המיוחדים לטייל" כנוסח השו"ת, למשל בקהילת טולדו שבספרד.
תמונה מאוד מעניינת וחסרת תקדים עולה מספרות השו"ת ומתארת חיקוי ספורטיבי בעל משמעות חברתית של מנהגי האבירים לערוך ביניהם "טורניר", היינו עימות רכוב בכידונים ארוכים. מנהגים אלה חדרו לכמה קהילות בגרמניה ונערכו כחלק מהווי טקסי החתונה, כשגיבור ה"שמחה" היה החתן או המארס. פגיעות גופניות קשות ולא בלתי צפויות במהלך עימות ספורטיבי זה עוררו שיגור שאלות נוקבות להנהגה הרוחנית המרכזית בעניין עצם עריכת תחרויות ממין אלו. תשובת הרבנים הייתה קצרה ועניינית: אם מדובר בנוהג, במנהג, בעל חוקים ומקובל, יש לקיימו ואין לתבוע דמי נזק מהחובל. הרבנים ביססו את היתרם על הנימוק המנוסח כך: "משום שמחת חתן".
הרמב"ם המליץ על המשחק בכדור, כמי שהושפע מכתבי גלנוס, ובפרט מספרו "עימול בכדור קטן", ומאבן רושד בן זמנו, שדרש בשבח המשחק בכדור קטן. העימול בכדור קטן כמו גם בגדול נראה בעיני הרמב"ם כמועיל לחיזוק "עליוני גופם" של המתעמלים. לבד מן ההיבט הרפואי והריפויי שייחס הרמב"ם למשחק בכדור, הוא ראה בו גם מקדם פסיכולוגי חשוב לבריאות הנפש, או כלשונו: "שתגיל הנפש ותשמח בו".
בשנת 1560 התפרסמה תשובתו של הרמ"ף שהתירה את המשחק בכדור, וליתר דיוק את המשחק בטניס בשבת, שהתקיים באולם ספורט מיוחד, ומתשובתו ניתן ללמוד על המעבר במשחק הטניס ממחבט עץ למחבט בעל מסגרת עץ המסורג שתי וערב במיתרים. בחלוף כשבעים שנה מאז פרסם רבי יהודה אריה ממודנה אשר באיטליה את ההיתר לשחק טניס בשבת, ונימוקו – "משום עונג שבת".
בספרות אשכנז, מן המאה ה-14 ואילך, רווח המונח "בית מחול" (tanzhaus), ללמדנו על תנופה שחלה בתחום הריקוד בקרב הקהילות היהודיות, וזו היה בה כדי לעודד את רבי יוחנן לוריא, מחכמי אשכנז, להציע שורה של היתרים הנוגעים לריקודים מעורבים בין המינים, גם בקבוצות וגם בזוגות.
במחצית המאה ה-16 הזדקרה דמותו של בנימין ג'וליילמו דה פיזארו, בכיר מורי הריקוד היהודים שלימד את רזי המחול בבתי שועים ואצילים. בספרו "חיבור על אמנות המחול" הבליט דה פיזארו את המעבר החשוב בין המחול כשעשוע, כיסוד חברתי גרידא לאמנות בפני עצמה. וזו בהחלט תרומה חדשנית מאוד. בחיבורו שוקעו קווי היסוד העיקריים של אמנות הריקוד בהתאמה למקצב מוזיקלי מיוחד.