stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המלון של פולטי
עלילה

סיביל ובזיל פולטי מנהלים בית מלון קטן, בעיירת החוף הבריטית, טורקי (Torquay).
בזיל, אדם מתוסכל, חסר סבלנות, חצוף ושמרן שחושב שהוא יכול היה לנהל מלון מוצלח, אלמלא היו האורחים מפריעים לו כל הזמן. לעיתים, התנהגותו הבוטה ותגובותיו הקיצוניות גורמות להטרדת האורחים תוך כדי פגיעה בפרטיותם. בזיל מרשה לעצמו לפלוש לחדרם בעודם נמצאים בו על מנת לבדוק חשדות העולים במוחו למעשים לא ראויים מצד האורחים. יחסיו עם אשתו סיביל תמיד עולים על שרטון בעקבות התנהגותו המשוגעת. דווקא סיביל היא זו שמצליחה לנהל את המלון ביד רמה אף על פי שנראה שאת רוב זמנה היא מבלה בטיפוח עצמי ובשיחות טלפון ארוכות עם חברתה אודרי וגם בפלירטוטים עם חלק מאורחי המלון. היא מוצאת לעצמה זמן לנהוג כך, בזמן שיש שעת צ'ק-אין עמוסה באורחים שמגיעים או עוזבים את המלון. לא אחת היא זוכה לקבל הערות מעליבות מבעלה, שמזלזל ברמת שכלה ושמכנה אותה בכינויים כמו "הדרקון" או "דג הפיראניה הקטן שלי".
פולי שרמן, המלצרית/חדרנית היא קול השפיות במלון והיא זו שמנסה לעזור לבזיל לצאת מהמצבים המביכים אליהם הוא נקלע בכל פרק, בין אם זה פתרון בעיות מול סיביל ובין אם זה פתרון בעיות מול אורחי המלון. לעיתים היא מתמודדת לבדה מול כולם בזמן שבני הזוג פולטי יוצאים מהמלון לסידורים.
מנואל, המלצר/סבל שהגיע מברצלונה ובקושי מדבר אנגלית, גורם לתקשורת לקויה בינו לבין צוות המלון/האורחים/ספקי השירותים. כאשר הוא לא מבין מה נאמר לו הוא שואל בספרדית Que? (כלומר: מה?). עקב כך, הוא חווה התקפות זעם מצדו של בזיל וכן גם נזיפות מהאורחים וספקי השירותים.
דמויות מרכזיות

בזיל פולטי בעל המלון (ג'ון קליז)
סיביל פולטי אשתו (פרונלה סקיילס)
פולי שרמן חדרנית (קוני בות')
מנואל מלצר (אנדרו סאקס)
רב-סרן "מייג'ור" גוואן , איש צבא בגמלאות, דייר קבע (באלרד ברקלי)
גברת טיבס, דיירת קבע (גילי פלאואר)
גברת גטסבי, דיירת קבע (רנה רוברטס)
טרי יוז, הטבח בעונה השנייה (בריאן הול)
פרקים > עונה ראשונה (1975)

עלייה ברמה A Touch of Class: הלורד מלבורי מגיע להתארח ובזיל שמח לפדות עבורו המחאה על סכום כסף נכבד (שידור בכורה בבריטניה ב-19 בספטמבר 1975).
הבנאים The Builders: לובי המלון צריך לעבור שיפוץ. בזיל לוקח את הצעת המחיר הנמוכה ביותר מאחורי גבה של סיביל (שידור בכורה בבריטניה ב-26 בספטמבר 1975).
החתונה The Wedding Party: בזיל המתחסד, נחרד מהתפרצות של התנהגות מופקרת במלון (שידור בכורה בבריטניה ב-3 באוקטובר 1975).
פקחי המלון The Hotel Inspectors: בזיל שומע שיש באזור פקחי מלונות, בדיוק לאחר שהתייחס לאורח בגסות רוח (שידור בכורה בבריטניה ב-10 באוקטובר 1975).
ארוחת ערב גורמה Gourmet Night: האליטה של החברה הגבוהה מתארחת לארוחת ערב גורמה במלון (שידור בכורה בבריטניה ב-17 באוקטובר 1975).
הגרמנים The Germans: בזמן שסיביל נמצאת בבית החולים, בזיל מספר לאורחים הגרמנים במלון, את "האמת" על אבות אבותיהם (שידור בכורה בבריטניה ב-24 באוקטובר 1975).
פרקים > עונה שנייה (1979)

בעיות בתקשורת Communication Problems: מייג'ור גוואן וגברת ריצ'רדס לקוית השמיעה לסירוגין, מקרבים את בזיל יותר מתמיד להתמוטטות עצבים (שידור בכורה בבריטניה ב-19 בפברואר 1979).
הפסיכיאטר The Psychiatrist: פסיכיאטר המבקר במלון, חושב שבזיל הוא טיפוס מרתק (שידור בכורה בבריטניה ב-26 בפברואר 1979).
סלט וולדורף Waldorf Salad: אורח אמריקאי דורש שרות עילאי (שידור בכורה בבריטניה ב-5 במרץ 1979).
הדג והגופה The Kipper and the Corpse: תוך התעלמות מוחלטת מלחץ הדם הגבוה של בזיל, אחד מהאורחים במלון מת. אחוז בהלה וטירוף, מנסה בזיל להסתיר את הגופה (שידור בכורה בבריטניה ב-12 במרץ 1979).
יום הנישואין The Anniversary: סיביל מתעצבנת ועוזבת למגרש הגולף כאשר בזיל שוכח את יום הנישואין ה-15 שלהם (שידור בכורה בבריטניה ב-26 במרץ 1979).
בזיל והעכברוש Basil the Rat: מנואל מתעקש שמכרסם המחמד שלו הוא אוגר סיבירי, בעוד בזיל משוכנע שהוא עכברוש (שידור בכורה בבריטניה ב-25 באוקטובר 1979).
טריוויה

ג'ון קליז וקוני בות' היו נשואים בזמן העונה הראשונה. בעונה השנייה הם כבר היו גרושים לאחר 10 שנות נישואין.
מנואל הספרדי, שדמותו אינה מחמיאה לספרדים, הפך אצלם לאיטלקי ושמו שונה לפאולו בדיבוב הספרדי אשר שודר ברוב אזורי ספרד, ולמקסיקני בדיבוב אשר שודר רק במחוז קטלוניה ובצרפת.
בתחילת כל פרק, נצפה שלט ההכוונה למלון, עם שיבוש בסדר האותיות, שהפכו לביטויים מצחיקים.
בכירים ברשת BBC לא התלהבו בכלל מהתסריטים הראשונים שנכתבו לסדרה וטענו כי היא משעממת מאד.
הרעיון לסדרה נבע משהיה במלון Gleneagles בטורקי, שבו לנו ג'ון קליז וקוני בות׳ בשנת 1970, בזמן צילומי מונטי פייתון. בעל המלון, דונלד סינקלייר שמו, נהג בחוצפה מסוימת כלפי כמה מחברי צוות הצילום ואף כלפי חלק מהאורחים האחרים במלון שלו. ג׳ון קליז כתב כמעט כל פרט שזכור לו מהתנהגותם של סינקלייר ורעייתו, עוד בזמן שהותו שם ועל פיהם ביסס את דמויותיהם של סיביל ובזיל פולטי. לאחר הצפייה בסדרה והצלחתה המטאורית בבריטניה, התלוננה הגברת סינקלייר שקליז עשה קופה על גבו של בעלה והפך אותו למפלצתי.
מלון Gleneagles המקורי בטורקי, אשר היווה מוקד עליה לרגל, עבור מעריצי הסדרה, נהרס עד היסוד במהלך השנים. כיום עומד במקום בית דיור מוגן.
הבניין הלבן ששימש כחזית המלון בסדרה, נשרף בשנת 1991 ולאחר מכן נהרס גם הוא ובמקומו נבנו בתים פרטיים. הבניין הזה כלל לא היה בטורקי, אלא במחוז בקינגהאמשיר, הנמצא מצפון מערב ללונדון.
באלרד ברקלי (המייג'ור) אשר הגיע לסדרה אחרי קריירת משחק רבת שנים, היה חבר קרוב של השחקן קרי גרנט עוד מימיו הראשונים כשחקן. השניים אף חלקו ביחד דירה בתחילת דרכם המקצועית.
במהלך חזרות לצילומי סצנה בפרק 'החתונה', בו נראה בזיל מכה את מנואל בראשו עם סיר, הייתה פעם אחת שהסיר פגע בראשו של אנדרו סאקס פגיעה קשה, והראש כאב לו מאוד במשך כמה ימים. ג'ון קליז היה די מודאג מהענין וחשש לשלומו.
בנוסף לכך, אנדרו סאקס (מנואל) נכווה מאש אמיתית שפרצה במהלך צילום הסצנה במטבח, בפרק 'הגרמנים'. לצורך צילום הסצנה, הוא לבש מעיל שהיו בו כימיקלים שמייצרים עשן. כתוצאה מכך הוא נכווה קשות בזרועותיו והBBC שילמו לו פיצויים בסך 700 ליש"ט.
בפרק האחרון בסדרה, השתתפה אשתו האמיתית של אנדרו סאקס, השחקנית מלודי לאנג. היא גילמה את האורחת, הגברת טיילור.
ספי ריבלין בתוכנית מוצ"ש, שיחק דמות בשם המלצר הארגנטינאי "עמנואל" כמחווה וכחיקוי ישראלי לדמותו של מנואל בסדרה.
באילת קיימת אכסניית נוער העונה לשם "המלון של פולטי".
ראו גם

הומור בריטי
הערות שוליים

↑  ירון פריד, הבופה של "המלון של פולטי" שוב פתוח - הפעם כהצגה, באתר כלכליסט, 2 ביוני 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007369779905171  GND: 4382564-3  LCCN: n81074908  VIAF: 174183322   WorldCat (עם VIAF): 174183322
אסף אגמון (טייס)

| --- | --- |

 לידה:  1948 (בן 77 בערך)
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  בית הספר הריאלי העברי בחיפה  אוניברסיטת חיפה  אוניברסיטת תל אביב  המכללה לביטחון לאומי 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1966–1996 (כ־30 שנה)
 דרגה:   תת-אלוף
 תפקידים בשירות
  מפקד טייסת 122   מפקד טייסת 131   מפקד בסיס שדה דב   מפקד בסיס לוד   מפקד היחידה לשיתוף פעולה  נספח צה"ל וראש משלחת משרד הביטחון ביפן ובקוריאה הדרומית.
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים     מלחמת יום הכיפורים     מבצע שלום הגליל   האינתיפאדה הראשונה     המערכה ברצועת הביטחון   מבצע שלמה
 עיטורים
   צל"ש אלוף  
 תפקידים אזרחיים
 מנכ"ל חברת הייעוץ KPMG סומך חייקין ישראל  ממייסדי חברת סולגוד תקשורת  ראש מכון פישר למחקר אסטרטגי אוויר וחלל  ראש פרויקט FIRST ISRAEL
 
אסף אגמון (נולד ב-1948) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל, שירת כטייס ומפקד בחיל האוויר. בעל צל"ש אלוף. לאחר שחרורו מצה"ל עמד בראש חברה ועמותות והוא פעיל במחאה נגד הרפורמה המשפטית.
ביוגרפיה

אגמון (במקור אייכהורן) נולד בחיפה, גדל בקריית חיים והוא בוגר מחזור מ"ז (1966) של בית הספר הריאלי.
התגייס לצה"ל בשנת 1966, במסגרת גרעין נח"ל של תנועת הנוער העובד והלומד, ושירת בנח"ל המוצנח. במלחמת ששת הימים לחם בקרבות באזור ירושלים וחברון. לאחר המלחמה, עבר עם הגדוד הסבה לחרמ"ש. אגמון כתב מכתב לעזר ויצמן, מפקד חיל האוויר לשעבר ואז ראש אג"ם, ובו ביקש להתנדב לקורס טיס. בשנת 1967 החל בקורס, אותו סיים ב-1969 במגמת טייסי קרב.
אגמון לחם במלחמת ההתשה כטייס אוראגן וסקייהוק. בעקבות פציעה קשה שעבר במהלך טיסת אימון, עבר הסבה לטייס מטוסי תובלה. במלחמת יום הכיפורים לחם כטייס משנה בטייסת 120 של מטוסי דקוטה וסטרטוקרוזר. שימש סגן מפקד טייסת ועבר הסבה למטוסי OV-1 מוהוק ("עטלף") בטייסת 122, היה שותף בהקמת גף מטוסי סיור ימיים באמצעות מטוסי שחף. ב-1977 הטיס את משה דיין למרוקו לפגישה חשאית עם המלך חסן השני ובהמשך את המשלחת הישראלית לשיחות השלום עם מצרים. בהמשך, שימש מדריך בקורס מג"דים. ב-1978 מונה למפקד טייסת 122, "טייסת הדקוטה" וב-1981 למפקד טייסת 131 שהפעילה מטוסי קרנף. כמפקד הטייסת, השתתף בינואר 1981 כטייס מוביל במבצע חשאי שהתקיים במדינת אויב במרחק מאות קילומטרים מישראל, במהלכו ביצע תדלוק אווירי מורכב למסוק יסעור, אותו הטיס בועז פלג, שאחד ממנועיו הושבת כתוצאה מהתנגשות עם ציפורים. על חלקו במבצע, עוטר בציון לשבח ממפקד חיל האוויר. במלחמת לבנון הראשונה השתתף ב-11 גיחות מבצעיות.
משנת 1982 השתתפה הטייסת בפיקודו במבצעים האוויריים החשאיים להעלאת יהודי אתיופיה מסודאן. אחר כך, עבר אגמון השתלמות בבית הספר הגבוה למטה של חיל האוויר המלכותי הבריטי.
בשנים 1984–1986 שירת במחלקת המבצעים של חיל האוויר כראש ענף מבצעים מיוחדים וראש ענף מבצעים משולבים, והשתתף בתכנון והוצאה לפועל של מבצע משה. ב-1987 מונה למפקד בסיס שדה דב וב-1989 למפקד בסיס חיל האוויר לוד. במסגרת זו היה ממפקדי מבצע שלמה להעלאת יהודי אתיופיה. ב-1991 מונה למפקד היחידה לשיתוף פעולה. בתפקידו האחרון בשירות הקבע שימש בשנים 1993 עד 1996 כנספח צה"ל וראש משלחת משרד הביטחון ביפן ובקוריאה הדרומית. השתחרר ב-1997, המשיך לטוס בשירות המילואים ולהדריך בבית הספר לטיסה ובפרויקט מחצבי"ם של חיל החינוך עד 2012.
ביוגרפיה > לאחר שחרורו מצה"ל

לאחר שחרורו מצה"ל היה מנכ"ל חברת הייעוץ KPMG סומך חייקין ישראל, ושותף/מייסד של חברת סולגוד תקשורת. בשנים 2003 עד 2015 עמד כראש מכון פישר למחקר אסטרטגי אוויר וחלל. היה חבר הנהלת עמותת פידל לחינוך ושילוב חברתי של יוצאי אתיופיה ועמד בראש פרויקט FIRST Israel. בשנת 2018 הקים את החוג הרעיוני "מהפך בשביל ישראל" במסגרת מפלגת העבודה.
בשנים 2020–2022 היה אגמון מראשי המחאה נגד בנימין נתניהו, ונפצע באחת ההפגנות.
אגמון מתנגד לרפורמה המשפטית, ופעיל במחאה נגדה. במסגרת המחאה הביע תמיכה בהפסקת ההתנדבות של טייסי חיל האוויר במילואים, ואמר כי מצב הכשירות של חיל האוויר "הוא אסוני".
אגמון הוא בוגר תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים (בהצטיינות) מאוניברסיטת תל אביב, מוסמך במדעי החברה מאוניברסיטת חיפה, בוגר המכללה לביטחון לאומי ובוגר בית הספר הגבוה למטה של חיל האוויר המלכותי.
ב-20 בנובמבר 2024 שכל את נכדו גור קהתי בן 20 ממושב ניר בנים, לוחם בגדוד 13 בחטיבת גולני, שנהרג מירי חזבאללה בדרום לבנון, בעת שאבטח סיור של זאב ארליך. במהלך הלוויה דיבר בחריפות כנגד ראש הממשלה בנימין נתניהו אותו כינה "הצורר העריץ", נגד קצינים בכירים המתערבבים עם פוליטיקאים, רבני שקר ומשיחי שווא, ונגד הרמטכ"ל הרצי הלוי שלא מעז לומר לדרג המדיני: עד כאן.
בינואר 2025 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "למי קראתם בוגד".
הערות שוליים

↑  אסף אגמון ובועז פלג, ‏מבצע ארוך טווח של מסוקים מתדלק/מתודלק, באתר "מרקיע שחקים"
↑   אירוע הקרנף והיסעור בשטח אויב וצל"ש מח"א בגלל ציפור, סרטון  באתר יוטיוב;
 סא"ל אסף אגמון, באתר הגבורה
↑  שי לוי, ‏חשיפה: כך חולצו אנשי המוסד מלב המדבר בסודן, באתר ‏מאקו‏, 18 ביוני 2014
↑  ניצן שפיר, ‏אלפים מפגינים נגד נתניהו; מפגין נפגע בעימותים עם המשטרה בבלפור, באתר גלובס, 6 בפברואר 2021
↑  לירי בורק שביט, תא"ל עופר דורון ותא"ל אסף אגמון שואלים את שר הביטחון גלנט מדוע הוא ברח, ‏1 במרץ 2023
↑  תאל (מיל') אסף אגמון, ממובילי המחאה ומבכירי חיל האוויר לשעבר: מצב הכשירות של חיל האוויר אסוני | 103fm, באתר 103FM - האזנה לרדיו און ליין
↑  אלישע בן קימון, אילנה קוריאל, גלעד כהן, תא"ל במיל' אגמון בהלוויית נכדו: "חיילינו נשלחים כצאן לטבח, אלחם עד שזה ייפסק", באתר ynet, 21 בנובמבר 2024
יצחק צלניק

| --- | --- |

יצחק צלניק, 1946.  התמונה צולמה במחנה המעצר הבריטי "סמבל" ליד אסמרה באריתריאה, לשם הוגלה ב-1944
 לידה:  14 במאי 1914 היידלברג, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  25 באפריל 1999 (בגיל 84) חיפה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 
יצחק צלניק, המכונה "שמעון" (14 במאי 1914 - 25 באפריל 1999), היה אחד ממפקדי הלח"י, שהחליף את מייסד הלח"י ומפקד תנועת המחתרת, אברהם שטרן, המכונה "יאיר", לאחר שנרצח על ידי המשטרה הבריטית. צלניק הסגיר את עצמו לבריטים, מספר חודשים לאחר הרצח, על רקע של חילוקי דעות בינו ובין הנהגת לח"י.
קורות חיים

יצחק צלניק נולד בהיידלברג, גרמניה. אביו, יוסף, היה רוקח ושם אמו ברכה לבית הלפרין מברנוביץ', לשם חזרה המשפחה לאחר רצח האב. אמו של יצחק בן השבע נישאה בשנית וילדה בן נוסף, אח לשני בניה מבעלה הראשון, בשם קובה, שנספה במלחמת העולם השנייה.
צלניק קיבל חינוך בעברית עד גיל 11, אז החל ללמוד בבית ספר פולני ממשלתי. הוא סיים את לימודי התיכון בשנת 1932. ביתם של הצלניקים היה בית ציוני, ואמו הייתה ממעריציו של זאב ז'בוטינסקי. עלה לארץ בגיל 19 והחל ללמוד הנדסה בטכניון בחיפה, שם התגורר עם משפחתו רוב ימיו.
הצטרף לתנועת המחתרת אצ"ל בשנת 1934 כמדריך בקורסים. בשנת 1936 נישא לחברתו מבית הספר ומתנועת הנוער בפולין, רחל לבית ניימן. בשנת 1939 נשלח לקורס קצינים של האצ"ל שנערך בפולין בתמיכת ממשלת פולין, משום שהמגמה של יאיר הייתה להעלות 40,000 צעירים לארץ ישראל. לדעתו של צלניק, הממשלה הפולנית עודדה הגירה של יהודים מפולין, אך כיבוש פולין במלחמת העולם השנייה קטע את המגמה ואת הקורס. בקורס זה פגש צלניק את יאיר, ומאז הלך איתו לאורך כל הדרך עד הירצחו של האחרון.
תחילה התמנה צלניק למפקד סניף הלח"י בירושלים, אך בשנת 1941 עבר לפקד על הסניף בתל אביב. צלניק מתאר את האווירה שהייתה בתל אביב כמי שהתאפיינה ביחס אנטי אנשי המחתרות, וזו הייתה אחת הסיבות שהוא הכין דירת מסתור בירושלים וביקש מיאיר לעבור לשם כדי להתגונן מהמשטרה הבריטית שחיפשה אחריו. יאיר התמהמה בביצוע המעבר וצלניק לא דחק בו, ועל כך הוא התייסר כל ימיו. לטענתו, התכתבות פנימית של אנשי הלח"י שנפלה בידי הבריטים, היא שהסגירה את מקום המסתור של יאיר.
יצחק צלניק מעיד על עצמו בראיון במעריב משנת 1990, שאהב את יאיר יותר מכל איש אחר. מצפונו ייסר אותו כל חייו, על כך שלא הצליח לשכנע את יאיר לשנות את דירת המסתור. פעולות שונות שבוצעו או תוכננו במנהיגות הלח"י לא היו לרוחו, והוא החליט להסגיר את עצמו למקום שחשב אותו לבטוח ביותר עבורו.
עם קום המדינה גויס צלניק לצבא כמהנדס, ולאחר תום מלחמת השחרור החל לעבוד בחיפה, תחילה כפקיד, ולאחר זמן מה, כמהנדס עיריית חיפה. הוא שימש כמנהל הכרמלית ומנהל מחלקת הבנייה בעירייה. לאחר פרישתו למד ספרות באוניברסיטה והשתלם בשפות רבות, בהן שלט: יידיש, גרמנית, פולנית, צרפתית, אנגלית ומעט לטינית וערבית.
ליצחק ולרחל צלניק נולדו שלושה ילדים: נורית, שהייתה רעייתו של יעקב לוינסון, יוסף ומשה.
יצחק צלניק נפטר ב־25 באפריל 1999, ט' באייר תשנ"ט, ונקבר בחלקת לוחמי המחתרות בבית העלמין שדה יהושע בחיפה.
מפקד במחלוקת

מכיוון שכל חברי המפקדה של הלח"י נעצרו, מלבד יצחק צלניק, הוא נחשד על ידי חבריו בבגידה והסגרת עצמו לאויב הבריטי. הרקע הקודם לחשדות אלו היה איבה קודמת של חברי המחתרת שנזקפה לחובתו של צלניק, לאחר שסירב לבצע גזר דין מוות שהטיל יאיר על אחד החברים לארגון שהואשם בבגידה.
בראיון שהעניק למעריב, מתאר צלניק את חילוקי הדעות ששררו בינו לבין הנהגת הלח"י, לאחר הירצחו של יאיר. התוכנית שעוררה מחלוקת קשה בינו ובינם, הייתה ניסיון להתנקש בחייו של מפקד המשטרה הבריטית, סונדרס. חומרי חבלה הוטמנו במכוניתו של סונדרס, ומכיוון שצפו שהנציב הבריטי ישתתף בלוויה למפקד המשטרה, תכננו חברי המחתרת להטמין מוקשים בדרך ללוויה בהר ציון. צלניק הבין שגם הצמרת היהודית תגיע ללוויה והתנגד לתוכנית. מאחר שמתנגדיו לא נשמעו לו, הוא פרש מהלח"י והבין שסכנה נשקפת לחייו. הוא ניסה להסתתר אצל ידידים, אבל שיער שהוא מסכן אותם ואת משפחתם, ובלית ברירה הסגיר את עצמו לבריטים.
לקריאה נוספת

נתן ילין מור, לוחמי חרות ישראל, שקמונה, 1974, עמ' 86-87
צבי צמרת, הפעילות החינוכית בלח"י ,  עבודת מאסטר, תשל"ד, עמ' 114
הערות שוליים

1 2  צלניק יצחק – "שמעון" – העמותה להנצחת מורשת לח״י
↑  ראו בערך אברהם שטרן (יאיר) על "תוכנית ה-40,000"
1 2 3  יעל פז-מלמד, "יורשו של יאיר נחשד בהסגרתו", מעריב, 9 באפריל 1990
↑  גילי חסקין, "מעשי נקם בחזית היהודית הפנימית" (מדריך חובק עולם)
↑  וראו תיאור מפורט של התוכנית בספרו של מתתיהו שמואלביץ, בימים אדומים (זכרונות איש מחתרת), 1949
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010983758605171  VIAF: 4164599989037670408   WorldCat (עם VIAF): 4164599989037670408
וילהלם ירוזלם

| --- | --- |

 לידה:  11 באוקטובר 1854 דרניץ, צ'כיה 
 פטירה:  15 ביולי 1923 (בגיל 68) וינה, הרפובליקה האוסטרית הראשונה 
 מקום קבורה:  בית הקברות דבלינג 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קארל בפראג 
 מוסדות:  אוניברסיטת וינה 
 תחומי עניין:  היסטוריה, פסיכולוגיה 
 עיסוק:  פילוסוף, פרופסור, פסיכולוג 
 מדינה:  אוסטריה 
 צאצאים:  Irene Jerusalem, Edmund Jerusalem, Erwin Jerusalem 
 
בעת המעבר של ירוזלם מפראג לווינה קיבל את מכתב ההמלצה, בעברית, מאת רבני פראג בשנת 1878, כדי לקבל עזרה מהקהילה היהודית בניקולסבורג.
וילהלם יֶרוּזָלֶם (בגרמנית: Wilhelm Jerusalem; בעברית לעיתים: ירושלם; 11 באוקטובר 1854 – 15 ביולי 1923) היה מורה, פילוסוף וסוציולוג אוסטרי יהודי.
קורות חיים

וילהלם ירוזלם נולד בשנת 1854 בכפר דרֶניץ (Drenitz) שבבוהמיה, האימפריה האוסטרית (כיום דרז'ניצה (Dřenice), בצ'כיה), בנו של סוחר יהודי. למד בישיבה עד גיל 12. עבר לעיר פראג ולמד שם בגימנסיה. בהמשך הוא למד באוניברסיטה הגרמנית בפראג פילוסופיה קלאסית. וקיבל תואר דוקטור לפילוסופיה בגיל 24. עד 1885 היה מורה בבית ספר תיכון בניקולסבורג. באותה שנה עבר לווינה ושם הורה לשונות קלאסיות ופילוסופיה בבית ספר תיכון ממלכתי. מ-1891 כיהן כמרצה שלא מן המניין לפילוסופיה ופדגוגיה באוניברסיטת וינה; הוא לא קיבל דרגת פרופסור עד אחרי מלחמת העולם הראשונה, משום שלא היה מוכן לוותר על יהדותו. בנוסף, הורה בבית המדרש לרבנים בעיר (1894–1902). ב-1919 היה בין מייסדי בית הספר "שֶנבְּרוּן" (Schönbrunner Schule) (גר'), בית ספר למורים ומחנכים שלימד בהתאם לעקרונותיו. ב-1923 קיבל דרגת פרופסור מן המניין באוניברסיטת וינה, וזמן קצר אחרי כן נפטר.
בנו ד"ר אדמונד ירוזלם תרם לספרייה הלאומית בירושלים כתב יד של פרויד וכן חוברות והדפסות מיוחדות מעזבון אביו, בנושאי פילוסופיה, סוציולוגיה ויהדות. בשנת 1972, לאחר מותו, תרמו אלמנתו ובתו לספרייה הלאומית של ישראל את ארכיונו של אביו.
מחקרו

ירוזלם עסק בעיקר בחינוך, ודרש רפורמות במערכת החינוך של האימפריה האוסטרו-הונגרית. בנוסף לכך, הוא חקר את החינוך של העמים השונים באימפריה.
כתב מונוגרפיה על חינוך חרשים-עיוורים. ב-1890 הוציא לאור מחקר פסיכולוגי על החרשת-עיוורת לורה ברידג'מן. ירוזלם נחשב כמי שגילה את כשרונה של הלן קלר, הסופרת החרשת-עיוורת הידועה, שאיתה קיים התכתבות ולא פגשה מעולם.
הוא כתב מספר רב של ספרים שעסקו בחינוך, פילוסופיה וסוציולוגיה. חלקם תורגמו לשפות רבות, בהן עברית ויידיש.
התפיסה הפילוסופית של ירוזלם נבעה מהאמפיריציזם ומהאבולוציוניזם של דארוין. השימוש בתורה הביולוגית גנטית וביסוסה הפסיכולוגי של הלוגיקה נחשבו על ידיו כתנאי מוקדם לחידוש החשיבה הפילוסופית.
במרכז החשיבה הסוציולוגית שלו היה היסוד החברתי כמרכז ההכרה.
הוא היה מוכן להכיר במטאפיזיקה כדרך של חשיבה מדעית ופילוסופית, בתנאי שלא תיוחס לה ראיה מדעית.
התפיסה המטפאיזית של ירוזלם התבטאה ברעיון שאהבת האדם ואלוהים היא הדרישה העיקרית של תורת המידות היהודית.
משפחתו

וילהלם ירוזלם נישא לקטרינה פּוֹלַאק (Katharina Pollak) והיה אב לחמישה.
בנו ד"ר אדמונד ירוזלם (אדמונד מאיר ירושלם; 1879–1962), בעל השכלה בהיסטוריה, גאוגרפיה וספרות גרמנית, לימד משנת 1910 בית ספר תיכון למסחר בווינה (Neue Wiener Handelsakademie) (אנ') והיה פעיל ציוני ומראשי "בני ברית". ב-1939 עלה לארץ ישראל עם אשתו. היה עורך מדור ההיסטוריה הכללית של האנציקלופדיה העברית.
בתו (נכדתו של וילהלם), לילי קליין ירושלם, עלתה לארץ ב-1935 והייתה מזכירתו של יהודה לייב מאגנס.
בן אחר, ד"ר ארווין ירוזלם (1881–1943) היה משפטן. נספה באושוויץ.
בתו אירנֶה ירוזלם (1882–1942), מורה לגרמנית וצרפתית בגימנסיה בווינה, נספתה בגטו לודז'. בשנת 2006 נקרא על שמה רחוב בווינה.
בנותיו לילי (1885–1903) ופלורה (1889 –1907) נפטרו בילדותן.
ספריו

Laura Bridgman, Erziehung einer Taubblinden", Vienna 1890"
Die Urtheilsfunction", Vienna-Leipzig", 1895
Kants Bedeutung für die Gegenwart", Vienna-Leipzig 1904"
Wege und Ziele der Ästhetik", Vienna 1906"
Der Pragmatismus, Vorwort zur Übersetzung des Werkes von William James", Leipzig 1907"
Die Aufgaben des Lehrers an Höheren Schulen", Vienna-Leipzig 1912"
Der Krieg im Lichte der Gesellschaftslehre", Stuttgart 1915"
Zu dem Menschen redet eben die Geschichte" in "Friedenspflichten des Einzelnen", Gotha 1917
Moralische Richtlinien nach dem Kriege", Vienna 1918"
Einleitung in die Philosophie" siebte bis zehnte Auflage, Vienna 1919-1923"
Meine Wege und Ziele" in "Die Philosophie der Gegenwart in Selbstdarstellungen" Band III herausgegeben von Raymond Schmidt, Leipzig 1992
Einführung in die Soziologie", Vienna-Leipzig 1926"
ספריו > בתרגום עברי

פסיכולוגיה: ספר למוד למורים ולמתלמדים, עם 14 ציורים; תרגם: מ' ברכיהו (ברוכוב), תל אביב: מרכז המורים בא"י, תרפ"ג.
מבוא לתורת הפילוסופיה; מתֻרגם מהמהדורה האחרונה על ידי א"י שיינבוים, ירושלים – ברלין: מוריה ודביר, תרפ"ד 1923. (הספר בפרויקט בן-יהודה)
לקריאה נוספת

אקשטיין ולטר, האנציקלופדיה העברית כרך כ', הוצאת מסדה, תשל"א, עמ' 220.
Edmund Jerusalem, Verzeichnis der Veröffentlichungen Wilhelm Jerusalems, Wien - Leipzig: W. Braumüller, 1925.
Walther Eckstein, Wilhelm Jerusalem. sein leben und wirken, Wien: C. Gerold, 1935. ("Festgabe des Israel. Humanitätsvereines "Wien" B'nai B'rith anlässlich der Feier seines 40jährigen Bestandes 1895-1935")
Max Adler, Festschrift für Wilhelm Jerusalem. zu seinem 60. Geburtstag; von Freunden, Verehrern und Schülern, Wien: Braumüller, 1915.
הערות שוליים

↑  מבית הספרים הלאומי, דבר, 3 באוקטובר 1929; בבית הספרים הלאומי, דבר, 2 באוגוסט 1933; ההתעללות בוינה אינה פוסקת, דבר, 17 באפריל 1938.
↑  ארכיון וילהלם ירוזלם, בספרייה הלאומית
↑  Guide to the Edmund Jerusalem Collection, 1890-1993, באתר המרכז להיסטוריה יהודית; ד"ר א. מ. ירושלים, מעריב, 26 במרץ 1962; 'אדמונד ירושלם ז"ל', הארץ, כ' בניסן תשכ"ב..
↑  אחרי מות | קיבוצניקית בעל כורחה: לילי קליין ירוזלם, מזכירתו של יהודה לייב מאגנס, 1912-2009, באתר הארץ, 4 בדצמבר 2009. ראו גם: סיני לייכטר וחיים מילקוב (עורכים), ספר עולי הסרטיפיקאטים: זיכרונות, תעודות, איגרות, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשנ"ג 1993, עמ' 146 ואילך.
↑  Irene Jerusalem, באתר "A Letter To The Stars";‏ תצלום שלט זיכרון לזכרה באתר Flickr.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304668305171  PLWABN: 9810645005205606  BIBSYS: 90806435  CiNii: DA01766946  GND: 117116149  ISNI: 0000 0001 0982 5250  LCCN: n91031960  LNB: 000009293  NDL: 00517773  NKC: xx0045128  NLA: 35835042  NLG: 158723  NSK: 000125791  NTA: 070058237  RERO: 02-A003424869  SELIBR: 257153  SNAC: w6kn2t27  SUDOC: 081781741  Trove: 1108782  VIAF: 67234543   WorldCat (עם VIAF): 67234543
יצחק שחם

| --- | --- |

יצחק שחם
 לידה:  23 בנובמבר 1912 יאסי, רומניה
 פטירה:  7 באוגוסט 1962 (בגיל 49) ישראל
 תאריך עלייה:  1937
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  טוצי
 השתייכות:   ההגנה חיל האוויר המלכותי חיל האוויר המלכותי מנהלת המבצעים המיוחדים
 תקופת הפעילות:  1943–1944
 דרגה:    סמל
 תפקידים בשירות
 צנחן
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   עיטור לוחמי המדינה    אות ההתנדבות    אות ההגנה 
 
יצחק שחם (מקרסקו) (23 בנובמבר 1912 – 7 באוגוסט 1962) היה אחד מצנחני היישוב שצנחו במהלך מלחמת העולם השנייה באירופה הכבושה בידי הנאצים בניסיון להציל יהודים מהשמדה.
ביוגרפיה

יצחק שחם נולד לאשר ודבורה מקרסקו ביאשי שברומניה. אח בכור לבטי, נחום, יהושע ולאה.
יצחק למד משפטים ברומניה אך הפסיק את לימודיו ועלה לארץ לבדו בשנת 1937 והצטרף לגרעין אשר מייסדיו היו קבוצת "אבוקה", מחניכי תנועת גורדוניה ברומניה, שהגיעו לארץ ישראל בשנת 1934 והתיישבו בהכשרה בפרדס חנה. באביב 1941 קיבלו חברי הקבוצה את הצעת פנחס לבון והקימו את קיבוץ אבוקה בעמק בית שאן.
לאחר הקמת הקיבוץ הצטרף יצחק ל"הגנה" ובשנת 1943 התנדב לצבא הבריטי במסגרת קבוצת ״צנחני הישוב״, יחידה אשר הוכשרה על ידי האנגלים לצנוח באירופה כדי לאתר שבויים בריטים. פעילות זו בוצעה באמצעות שיתוף פעולה עם מנהלת המבצעים המיוחדים (Executive Operations Special - SOE).
המועמדים הראשונים לצניחה עברו קורסים מיוחדים אשר נערכו בקהיר במצרים בקיץ 1942 ולאחר מכן ברמת-דוד. בסוף 1943 עבר מרכז הפעילות והאימונים לבארי באיטליה, כאשר המתנדבים, שהמתינו שם לאישור הצנחתם, פעלו בינתיים, יחד עם היחידות הארץ-ישראליות, בארגון והדרכה של פליטי שואה שהצליחו להגיע לשם. בהוראת ההגנה ובהסכמה שבשתיקה של הבריטים הוטל על צנחני היישוב גם להציל יהודים.
לפני היציאה למשימה נשאלו הצנחנים מה בקשתו של כל אחד למקרה שלא יחזור, יצחק ביקש שיעלו את כל משפחתו שנותרה ברומניה. במהלך השנים 1944 עד 1946 עמדו הבריטים בהבטחתם והוריו, אחיו, ואחיותיו עלו לארץ עם אישורים רשמיים.
ב-3 במאי 1944 יצא יצחק יחד עם אריה לופסקו במטוס מבארי באיטליה לרומניה. השניים צנחו צניחה עיוורת בסביבת העיר קאריובה. כעבור מספר ימים נתפסו על ידי המשמר הרומני. במשך שלושה חודשים הוחזקו בבתי סוהר ונחקרו בקשר לפעילותם ותפקידיהם. בזכות שליטתם בשפה האנגלית, הצליחו השניים להסתיר את היותם יוצאי רומניה מה שמנע מהם העמדה לדין בעוון בגידה. בסיום החקירה הועברו למחנה שבויים אנגלים ואמריקנים שם פעלו להברחת טייסים שבויים. עם כניעת רומניה לצבאות בעלות הברית שוחררו יצחק ואריה לופסקו וב-2 בספטמבר 1944 חזר יצחק ארצה.
בסוף 1945 התחתן יצחק עם שושנה בלומנפלד אשר זמן קצר לפני כן עלתה לארץ מבוקרשט. ב-1946 נולד בנם הבכור אברהם וב-1952נולדה בתם דבורה.
בשנת 1948, כחלק מתהליך ההתפרקות של קיבוץ אבוקה, עברה המשפחה לתקופה קצרה לקיבוץ משמר השרון ולאחר מכן השתקעה בכפר ויתקין שם ניהל יצחק את מוסך הפלחה ודאג להרחבת השטחים המעובדים על מנת לקלוט ולפרנס את העלייה ההמונית.
בשנת 1960 נפגש יצחק עם אריה (לובה) אליאב אותו הכיר בזמן שירותו בצבא הבריטי. לובה אליאב מונה על ידי שר העבודה יגאל אלון, לעמוד בראש ועדה בין משרדית לתכנון, הקמה ויישוב חבל ערד שבמרכזו העיר ערד. לובה ביקש מיצחק להצטרף לצוות ההקמה, ויצחק נענה בחיוב.
בחודש נובמבר 1962 תוכנן לאכלס את בתי העיר עם ראשוני המתיישבים, אולם, כמה חודשים לפני מועד זה, בחודש אוגוסט 1962, נהרג יצחק בתאונת דרכים בדרכו מבאר שבע לעבודתו בחבל ערד. הוא הובא למנוחות בבית העלמין המשותף לכפר ויתקין, חופית ובית ינאי. כשנה לאחר מותו ומתוך רצון להמשיך את מפעלו, עברה משפחתו להתגורר בערד.