הפעולות הימיות במערכת הדרדנלים
פעולות ימיות > הקרב ב-18 במרץ

האירוע שהכריע את הקרב התרחש בליל 18 במרץ, כאשר המקשת העות'מאנית נוסרט הניחה שורה של מוקשים מול שדה המוקשים קפז, מעבר לראש מפרץ ארן קוי, מפרץ רחב לאורך החוף האסייתי ממש בתוך הכניסה אל המיצרים. העות'מאנים הבחינו באוניות הבריטיות שהופנו לכיוון הימני אל המפרץ בעת נסיגה. השורה החדשה של 20 מוקשים נמתחה במקביל לחוף, עוגנו בעומק 15 מטרים (49.2 רגל) והיו מרווחים בערך 100 יארד (91 מטרים) בנפרד. המשמעות של המים הצלולים הייתה שניתן היה לראות את המוקשים דרך המים באמצעות מטוסי סיור. התוכנית הבריטית ל-18 במרץ הייתה לשתק את ההגנות השומרות על חמשת שדות המוקשים הראשונים, אשר יפונו בן לילה על ידי שולות המוקשים. למחרת יובסו ההגנות הנותרות מסביב לנארוס וחמשת שדות המוקשים האחרונים יפונו. המבצע יצא לדרך כשהבריטים והצרפתים לא ידעו על התוספות האחרונות לשדות המוקשים העות'מאניים. אוניות המערכה היו מסודרות בשלושה קווים, שניים בריטים ואחד צרפתי, עם אוניות תומכות באגפים ושתי אוניות בעתודה.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| דרג א' | קווין אליזבת | אגממנון | לורד נלסון | אינפלקסיבל |
| דרג ב' הצרפתי | גולואה | שארלמאן | בובה | סיפרן |
| דרג ב' הבריטי | ונג'נס | אירזיסטיבל | אלביון | אושן |
| תמיכה באוניות | מג'סטיק | פרינס ג'ורג' | סוויפטשור | טריומף |
| עתודה | קאנופוס | קורנווליס |  |  |
הקו הבריטי הראשון פתח באש מחוץ למפרץ ארן קוי בסביבות השעה 11:00. זמן קצר לאחר הצהריים הורה דה רובק לקו הצרפתי לעבור ולסגור את מבצרי נארוס. הירי העות'מאני החל לגבות את שלה עם פגיעות בגולואה, סיפרן, אגממנון ואינפלקסיבל. בעוד שהאש הימית לא השמידה את הסוללות העות'מאניות, היא הצליחה לצמצם זמנית את האש שלהן. עד 13:25, ההגנות העות'מאניות היו דוממות ברובן, אז דה רובק החליט להסיג את הקו הצרפתי ולהקדים את הקו הבריטי השני כמו גם את סוויפטשור ומג'סטיק.
כוחות מדינות ההסכמה לא הצליחו לטהר כראוי את כל האזור ממוקשים. סיור אווירי על ידי מטוסים של נושאת המטוסים הימיים ארק רויאל גילה מספר מוקשים ב-16 וב-17 במרץ, אך לא הצליח לזהות את קו המוקשים שהניחה נוסרט במפרץ ארן קוי. ביום התקיפה ספינות מכמורת אזרחיות טיהרו מוקשים מול קו "A" גילו והשמידו שלושה מוקשים באזור שנחשב פנוי, בטרם נסוגו המכמורות תחת אש. מידע זה לא הועבר לדה רובק. בשעה 13:54, בובה - לאחר שפנתה ימינה לתוך מפרץ ארן קוי - פגעה במוקש, התהפכה וטבעה תוך מספר דקות, יחד עם 639 אנשי צוות, רק 48 חולצו. בתחילה נראה היה שהאונייה נפגעה במחסן התחמושת ודה רובק חשב שהאונייה פגעה במוקש צף או טורפדה.
הבריטים המשיכו בהתקפה. בסביבות השעה 16:00, אינפלקסיבל החלה לסגת ופגעה במוקש סמוך למקום שבו טבעה בובה, 30 אנשי צוות נהרגו ולאונייה חדרו 1,600 טונות ארוכות (1,600 טונות) של מים. סיירת המערכה נותרה על פני המים, ובסופו של דבר הועלתה על האי בוזג'אאדה ותוקנה באופן זמני עם סכר קור. אירזיסטיבל הייתה הבאה שמוקשה וכשהחלה להיסחף, הצוות הורד. דה רובק אמר לאושן לגרור את אירזיסטיבל אבל המים נחשבו רדודים מכדי להתקרב. בשעה 18:05, אושן פגעה במוקש שתקע את ציוד ההיגוי והותיר את האונייה נסחפת. אוניות המערכה הנטושות עדיין צפו כאשר הבריטים נסוגו אך כאשר משחתת בפיקודו של קומודור רוג'ר קיז חזרה לגרור או להטביע את הכלים, לא ניתן היה למצוא אותן למרות חיפוש של 4 שעות.
ב-1934, קיז כתב את זה
הפחד מהירי שלהם היה למעשה הגורם המכריע של מזל היום. במשך חמש שעות [המשחתת] ויר והסירות חוו, ללא הפרעה וללא כל אובדן, אש הרבה יותר עזה מהן ממה שנתקלו שולות המוקשים... לא ניתן היה לגרום לאלה לעמוד מולה, ולטהר לפני האוניות בקו השני... היה לי הרושם הכמעט בל יימחה שאנחנו נוכח אויב מוכה. חשבתי שהוא הוכה בשעה 2 ידעתי שהוא הוכה בשעה 16 אחר הצהריים - ובחצות ידעתי בבהירות רבה יותר שהוא הוכה לחלוטין; ונשאר לנו רק לארגן כוח טיהור ראוי ולתכנן כמה אמצעים להתמודדות עם מוקשים סחופים כדי לקצור את פירות מאמצינו.
במחיר של 118 הרוגים, הטביעו העות'מאנים שלוש אוניות מערכה, גרמו נזק חמור לשלוש אחרות וגרמו לשבע מאות הרוגים לשייטת הבריטית-צרפתית. היו קריאות בקרב הבריטים, במיוחד מצ'רצ'יל, להמשיך במתקפה הימית ודה רובק יעץ ב-20 במרץ שהוא מארגן מחדש את שולות המוקשים שלו. צ'רצ'יל השיב כי הוא שולח ארבע אוניות חלופיות; למעט אינפלקסיבל, האוניות היו מתכלות. זה לא נכון שהתחמושת של התותחים הייתה נמוכה: הם יכלו להדוף עוד שתי תקיפות. הצוותים של אוניות המערכה הטבועות החליפו את האזרחים על שולות המוקשים של המכמורת והיו מוכנים הרבה יותר להמשיך ולטהר תחת אש. שגריר ארצות הברית בקונסטנטינופול, הנרי מורגנטאו, דיווח כי קונסטנטינופול צפויה להיות מותקפת וכי העות'מאנים חשו שהם יכולים להחזיק מעמד רק לכמה שעות אם המתקפה תתחדש ב-19 במרץ. יתרה מכך, הוא חשב שהאימפריה העות'מאנית עצמה עלולה להתפורר כמדינה ברגע שהבירה תיפול.
שדות המוקשים העיקריים במצר, בעומק של למעלה מעשר שכבות, היו עדיין שלמים ומוגנים על ידי תותחי החוף הקטנים יותר שלא ראו שום פעולה ב-18 במרץ. הגנות אלו ואחרות בהמשך המצר טרם מיצו את התחמושת והמשאבים שלהן. זה לא היה מובן מאליו שמתקפה נוספת של הצי הייתה מביאה למעבר לים מרמרה. צ'רצ'יל צפה אבדות וראה בהם מחיר טקטי הכרחי. ביוני 1915 הוא שוחח על המערכה עם כתב המלחמה אליס אשמד-ברטלט, שחזר ללונדון כדי להעביר דיווחים לא מצונזרים. אשמד-ברטלט התרגז על אובדן אוניות וחיי אדם, אך צ'רצ'יל השיב שהאוניות ניתנות להתכלות. כדי להעמיד את האבדות בפרספקטיבה, הצי הזמין שש מאות ספינות חדשות בתקופה שבה אדמירל פישר היה לורד הים הראשון, בהתאמה בערך לאורך המערכה בדרדנלים.
דה רובק כתב ב-18 במרץ,
אחרי שאיבדתי כל כך הרבה ספינות, ברור שאמצא את עצמי מוחלף מחר בבוקר.
הצי איבד יותר אוניות ממה שסבל הצי המלכותי מאז קרב טרפלגר; ב-23 במרץ מסר דה רובק לאדמירליות שיש צורך בכוחות יבשה. מאוחר יותר הוא אמר לוועדת הדרדנלים שחקרה את המערכה, שהסיבה העיקרית שלו לשנות את דעתו היא דאגה למה שעלול לקרות במקרה של הצלחה, שהצי עלול למצוא את עצמו בקונסטנטינופול או בים מרמרה נלחם באויב שלא נכנע בקלות כפי שהנחתה התוכנית, ללא חיילים שיבטיחו את השטח שנכבש. עם כישלון המתקפה הימית, הרעיון שכוחות היבשה יכולים להתקדם סביב גב מבצרי הדרדנלים ולכבוש את קונסטנטינופול זכה לתמיכה כחלופה וב-25 באפריל החלה המערכה בגליפולי.