אדירנה
הקהילה היהודית > מגירוש ספרד ועד העת החדשה

החל מגירוש ספרד בשנת ה'רנ"ב (1492) הגיעו לעיר מגורשי ספרד בהזמנת הסולטאן העות'מאני באיזיט השני. במחצית השנייה של המאה ה-16 הגיעו לעיר גם מגורשים מאיטליה, פליטי גירוש יהודי מדינת האפיפיור. היהודים שהיו בעלי מקצוע, אוריינים ושלטו במספר שפות נקלטו היטב במסגרותיה של האימפריה החדשה ושגשגו.
במשך שנים רבות בעיר כיהנו הרב יצחק צרפתי - מצאצאי רש"י, ומשפחתו. המשפחה יוחסה לשושלת בית דוד.
רבי יוסף קארו לימד בישיבה בעיר זו, טרם הקמת ישיבת בית יוסף בניקופול שבבולגריה. בשנת ה'רצ"ב נולד בה הרב משה אלשיך (המכונה "האלשיך הקדוש"), לימים רבה הישיש של צפת, ובנערותו למד בישיבתו של רבי יוסף קארו בעיר. במהלך המאה ה-16 יצחק צרפתי כיהן רב ראשי של העיר.
בין 1520 ל-1530 תועדו באדירנה 201 בתי אב יהודיים. בראשית המאה ה-17 נמנו בעיר 5,000 יהודים, צביונה השתנה מרומניוטי לספרדי ובניה דיברו לאדינו.
בשנת ה'תכ"ו (1666) שבתי צבי הוכרח להתאסלם, והוחזק במעצר בעיר (אז בשמה אדריאנופול). שנה לאחר מכן ניסה נתן העזתי להגיע לשבתי צבי ולפגוש אותו, אך יהודי העיר מנעו זאת ממנו, אך שנתיים נוספות לאחר מכן ב-1669 הצליח להיכנס לעיר ולהפגש עמו.
אחד מסגנונות שירת הבקשות הנקרא שירת המפטירים מקורה מהעיר אדירנה. סגנון פיוט זה מושר עד ימינו, בקהילות יוצאי טורקיה, וכן בקהילות הנותרות שם. אחד הפייטנים הידועים יותר מימי המקובלים בצפת הוא רבי אבטליון ב"ר מרדכי דוויק, תלמיד רבי ישראל נג'ארה אותו פגש בצפת. את רוב הפיוטים כתב והלחין לאחר שקבע את מושבו עד סוף ימיו באדירנה. בבית הכנסת המרכזי שבעיר פעלה לאורך השנים "מקהלת מפטירים" ואחד מיוצאיה הוא הפייטן חיים מנחם בכר.
רבני העיר היו מאסכולת המקילים - ונודעו בעולם היהודי בוויכוח הלכתי בעניין כשרות בשר שהגיע מסופיה.
תהליך נסיגתה של האימפריה העות'מאנית לווה במשבר כלכלי ואי שקט פוליטי. העיר הפכה לזירת קרבות ונכבשה מספר פעמים בידי צבאות האימפריה הרוסית, כאשר במקביל הקהילה הנוצרית בעיר התעמתה עם היהודית. ב-1835 פרצה באדירנה שרפה שכילתה חלקים נרחבים ממנה. יהודים רבים היגרו מהעיר לשטחי בולגריה של ימינו והתיישבו בעיקר באזור שכונה מאוחר יותר רומליה המזרחית. במפקד שנערך ב-1873 נמנו בעיר 12,000 יהודים מתוך 100,000 תושביה. ב-1905 שוב פרצה בעיר אדירנה שרפה גדולה ובמהלכה נשרפו וחרבו כל 13 בתי הכנסת של הקהילה ובכללם בית הכנסת הרומניוטי שהוקם עוד במאה ה-11.
בשנת ה'תרכ"ח (1868) הקים ברוך מיטראני, אחד מראשוני מחיי השפה העברית ומהכותבים בעיתון המגיד ומאוחר יותר בהחבצלת, בית ספר עברי בשם "עקדת יצחק". כמו כן יסד בעיר זו עיתון עברי בשם "כרמי". פעיל בולט נוסף של הקהילה במהלך המאה ה-19 היה מנחם מרדכי (השני).
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הותקפו בני הקהילות היהודיות שהתגוררו בבולגריה הן בידי האוכלוסייה המקומית, הן בידי החיילים הרוסים והן בידי חיילים עות'מאנים שנסוגו בחוסר סדר ואיבדו רסן. כתוצאה מכך, אלפי יהודים עזבו את מקומות מגוריהם ונמלטו ביחד עם הצבא העות'מאני הנסוג לאיסטנבול ואדירנה ומספר היהודים שהגיע לעיר מוערך מכמה מאות ועד כ-2,000 נפשות. ב-1906 מנתה הקהילה היהודית בעיר 23,879 נפשות.
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, צר הצבא הבולגרי במשך מספר חודשים על העיר ואף הצליח לכובשה לזמן מה. מאות רבות מיהודי אדירנה עזבו את מקומות מגוריהם מחמת הקרבות והם מצאו מקלט בקהילות היהודיות של סופיה ופלובדיב, בהן סייעה הקהילה הוותיקה להקלת מצב הפליטים.
בשיאה, הקהילה היהודית הייתה ידועה גם כבעלת אופי ייחודי האופייני לדעות על קהילה עשירה.
בין השנים 1920–1922 הועברה העיר לחזקת ממלכת יוון מתוקף הסכם סוור שסיים את מלחמת העולם הראשונה ונרשמה הגירה המונית של בני הקהילה לאיסטנבול וסלוניקי. בהמשך, היגרו בני הקהילה גם לארצות הברית וישראל. ב-1922 היו בעיר 13,000 יהודים, ב-1927 ירד מספרם ל-5,712 וב-1943 ל-2,000.