stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוסה לואיס קוצ'ופו
קריירת משחק

קוצ'ופו הוא נצר למשפחה איטלקית, ששורשיה בנפת אנה שבסיציליה. הוא נולד בעיר קורדובה, ובה גם עשה את צעדיו הראשונים, בקבוצת הורקאן דה קורדובה המקומית. ב-1980 הושאל לצ'אקו פור אבר, שם ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הארגנטינאית. ב-1981, כשהיה בן עשרים, חזר לקורדובה וחתם במדיה של טאז'רס, מהקבוצות הבכירות בעיר, ומהמובילות בארגנטינה בכלל באותן השנים. בתקופה זו זכה לפרסום ממקור בלתי צפוי, ושאינו קשור ישירות לכדורגל, כאשר שם משפחתו יוצא הדופן הביא את המגזין "הומור" לפתוח בקמפיין היתולי הקורא לזמנו לנבחרת ארגנטינה.
עד מהרה החל קוצ'ופו להוכיח את עצמו ולהתפרסם גם בזכות יכולותיו על כר הדשא. ב-1982 חתם קוצ'ופו בשורות ולס סארספילד, במדיה שיחק חמש שנים. הוא התקרב איתה לזכייה באליפות, כאשר הקבוצה הגיעה לגמר הליגה באליפות הנסיונל 1985, שם הפסידה הקבוצה לארחנטינוס ג'וניורס. במדיה של ולס כבש קוצ'ופו שמונה שערי ליגה ב-185 הופעות.
בקיץ 1987 עבר קוצ'ופו לבוקה ג'וניורס, במדיה שיחק שלוש עונות. בעונת 1987/1988, הראשונה שלו בקבוצה, שותף בכל 38 משחקי הליגה של בוקה וכבש שער בודד. הקבוצה רשמה עונה מאכזבת במקום ה-12 בלבד, אך בשתי העונות הבאות חזרה להתמודד בצמרת, עם סגנות ומקום שלישי. במהלך עונת 1989/1990 זכה קוצ'ופו בתאריו היחידים בקריירת המועדונים. הקבוצה זכתה בסופרקופה סודאמריקנה ב-1989, כאשר קוצ'ופו פותח בהרכב ומשחק לאורך כל צמד משחקי הגמר מול אינדפנדיינטה, שהוכרעו בדו-קרב בעיטות עונשין לאחר שוויון 0–0 בסיכום שני המפגשים. ב-1990 זכתה בגביע רקופה סודאמריקנה, כאשר קוצ'ופו פתח בהרכב בניצחון 1–0 על אתלטיקו נסיונל. בסך הכול בשלוש שנים במדיה של קבוצת הפאר, כבש קוצ'ופו ארבעה שערי ליגה ב-102 הופעות.
לקראת עונת 1990/1991 חתם קוצ'ופו בנים מליגת המשנה הצרפתית. בעונתו הראשונה בקבוצה הצליחה נים לסיים ראשונה בטבלת הבית שלה (ליגת המשנה חולקה אז לשני בתים) ולעלות לליגה הבכירה. קוצ'ופו היה שותף להישג כשחקן הרכב משמעותי עם 31 הופעות ושער ליגה אחד. בשתי העונות הבאות נאבקה נים כנגד הירידה. בעונת 1991/1992 הצליחה הקבוצה לשרוד בליגה הבכירה. קוצ'ופו כבש חמישה שערי ליגה באותה העונה ב-34 הופעות. עונה לאחר מכן הסתפק בשני שערים ב-29 הופעות, אך קבוצתו ירדה בחזרה לליגת המשנה. בסיום העונה נפרד קוצ'ופו מנים, תחנתו היחידה מחוץ לארגנטינה, עם שמונה שערים ב-94 הופעות.
ב-1993 שב קוצ'ופו לעיר הולדתו קורדובה, הפעם כשחקנה של בלגראנו. אלא שלאחר 14 הופעות ליגה בלבד סבל קוצ'ופו מפציעה בברכו שבעקבותיה פרש ממשחק פעיל בגיל 33.
קריירת משחק > נבחרת ארגנטינה

קוצ'ופו החל את דרכו במדיה של נבחרת ארגנטינה בעת ששיחק במדי ולס. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-17 בנובמבר 1985, כחצי שנה טרם טורניר מונדיאל 1986, כשמאמן הנבחרת קרלוס בילארדו העניק לו את חולצת ההרכב בשוויון 1–1 עם מקסיקו במשחק ידידות באצטדיון האצטקה.
בחודשים שלקראת הטורניר נותר קוצ'ופו עם אותה הופעה בודדת בסגל. לחלק ממשחקי ההכנה של ארגנטינה הוא כלל לא נרשם, ובשאר כלל לא שותף. עם זאת, הוא זומן לסגל של בילארדו לטורניר הגמר על תקן שחקן מחליף, עם הספרה 9, שאינה אופיינית לשחקן הגנה, על חולצתו (בעקבות שיטת המספור האלפאביתית שהייתה נהוגה אז בנבחרת). הוא לא שותף כלל במשחק הפתיחה, בו גברה ארגנטינה 3–1 על דרום קוריאה, אך לאחר אותו המשחק תפס את מקומו של נסטור קלאוסן בהרכב ולא החמיץ אף דקה בכל ששת משחקיה הנותרים של ארגנטינה בדרך לתואר, על אף חוסר ניסיונו הבינלאומי קודם לטורניר. למעשה, השוויון 1–1 מול איטליה במשחק השני של שלב הבתים היה להופעתו השנייה בלבד של קוצ'ופו בנבחרת. במשחק האחרון של שלב הבתים, ניצחון 2–0 על בולגריה, בישל קוצ'ופו את השער הראשון לחורחה ולדאנו כבר בדקה הרביעית. הוא חטף כדור באגף ימין והגביה היטב לרחבה, משם נגח ולדאנו את השער הראשון. בשלבי הנוקאאוט הפגין קוצ'ופו יכולת הגנתית גבוהה, ותרם גם בפן ההתקפי. בניצחון 1–0 על אורוגוואי הצליח להצר את צעדיו של כוכב היריבה אנסו פרנצ'סקולי. הוא הוסט לעמדת הבלם כאשר בילארדו שינה מערך לקו של שלושה בלמים, לפני הניצחון הזכור 2–1 על אנגליה ברבע הגמר. בחצי הגמר גברה ארגנטינה 2–0 על בלגיה, כאשר בדקה ה-63 קוצ'ופו השתלט היטב על כדור במרכז המגרש ומסר לדייגו מראדונה את הכדור שהחל את המהלך האישי המרהיב של הקפטן בדרך לשער השני.
במשחק הגמר פגשה ארגנטינה את גרמניה המערבית. בדקה ה-23 הוכשל קוצ'ופו באגף ימין, ומהכדור הנייח שהוענק לארגנטינה בישל חורחה בורוצ'גה לחוסה לואיס בראון את השער הראשון במשחק. ארגנטינה המשיכה לניצחון 3–2, ולזכייה שנייה בתולדותיה בגביע העולם.
קוצ'ופו המשיך לקבל את הקרדיט על הופעותיו הטובות בזמן המונדיאל. הוא זומן על ידי בילארדו לסגל ארגנטינה לקופה אמריקה 1987 הביתי, ושיחק לאורך כל ארבעת משחקיה של ארגנטינה בטורניר. ארגנטינה נעצרה בחצי הגמר עם הפסד 1–0 לאורוגוואי, ובמשחק על המקום השלישי נכנעה 2–1 לקולומביה.
שנתיים לאחר מכן זומן קוצ'ופו לסגל לקראת קופה אמריקה 1989 בברזיל. הוא לא שותף במשחק הפתיחה של ארגנטינה בשלב הבתים, אך שותף בשלושת הנותרים (פעמיים בהרכב ופעם אחת כמחליף בדקות הסיום). ארגנטינה העפילה לבית הגמר מהמקום הראשון בבית, ושם ניסה בילארדו מערכים שונים בקו האחורי. ב-14 ביולי 1989, במשחקה השני של ארגנטינה מתוך שלושה בבית הגמר, פתח קוצ'ופו בהרכב להופעתו האחרונה במדי ארגנטינה, הפסד 2–0 לאורוגוואי בו הוחלף בדקה ה-54.
בסך הכול ערך קוצ'ופו 21 הופעות במדי נבחרת ארגנטינה.
לאחר הפרישה

במהלך העשור שלאחר פרישתו ממשחק פעיל, ובמקביל לניהול בר מקומי בבעלותו, שמר קוצ'ופו על קשר עם עולם הכדורגל כאשר עבד בפיתוח שחקנים צעירים ביפן, ניהל בית ספר לכדורגל ואף הדריך קבוצת חובבים, אך לא ניסה להתפתח כמאמן ראשי.
קוצ'ופו נהג להשתתף במסעות דיג וציד. ב-11 בדצמבר 2004, בדרכו לאחד ממסעות הציד, מצא קוצ'ופו את מותו בתאונת נשק. הוא נהג בטנדר באזור קרמן דה פטגונס, כאשר רובה הציד הטעון שלו מונח בין רגליו, עם הקנה מופנה כלפי מעלה. במהלך הנסיעה נתקל הרכב במחילת ארנבות וספג טלטלה עזה. כתוצאה מכך, נפלט כדור מרובה הציד שפגע בבטנו של קוצ'ופו. הוא נפגע באזור הכבד והכדור חדר את אבי העורקים, מה שהביא לאובדן דם רב. המרחק מבית החולים הקרוב היה כמאה קילומטרים, ועל אף טיפול ראשוני, מותו נקבע בדרך לבית החולים. הוא היה בן 43 בלבד במותו, והראשון לאבד את חייו מבין אלופי העולם של ארגנטינה בשתי זכיותיה במונדיאל.
תארים

סופרקופה סודאמריקנה: 1989
גביע רקופה סודאמריקנה: 1990
גביע העולם: 1986
וילי מייז

| --- | --- |

 לידה:  6 במאי 1931 Westfield, ארצות הברית 
 פטירה:  18 ביוני 2024 (בגיל 93) פאלו אלטו, ארצות הברית 
 עמדה:  מרכז השדה 
 היכל התהילה:  נבחר בשנת 1979
 קבוצות כשחקן
 1951–1952, 1972-1954 1973-1972:  ניו יורק/סן פרנסיסקו ג'איינטס  ניו יורק מטס
 הישגים כשחקן
 24 השתתפויות במשחק האולסטאר (1954–1973) זכייה בוורלד סיריס (1954) 2 זכיות בתואר ה-MVP של העונה (1954, 1965) זכייה בתואר רוקי העונה (1951) 4 זכיות בתואר מלך ההום ראנס (1955, 1962, 1964, 1965)
 
וילי הווארד מייז (באנגלית: Willie Mays;‏ 6 במאי 1931 – 18 ביוני 2024), שהיה ידוע בכינוי "the Say Hey Kid", היה שחקן בייסבול אפרו-אמריקאי במייג'ור ליג האמריקאי בין השנים 1951–1973. שיחק רוב הקריירה בקבוצת סן פרנסיסקו ג'איינטס, ונחשב על ידי רבים לשחקן הבייסבול הטוב אי פעם (לצד בייב רות').
חייו

מייז נולד בווסטפילד, אלבמה, ומגיל צעיר החל לשחק בייסבול, כדורסל ופוטבול. הוא הצטרף לקבוצת הבייסבול "ברמינגהאם בלאק ברונס" מהנגרו-ליג ב-1948, ושיחק איתם עד שניו יורק ג'איינטס החתימו אותו בסיום לימודיו בתיכון ב-1950. ב-1951 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-MLB עם הג'איינטס, וזכה בפרס רוקי השנה לאחר שחבט 20 הום ראנס והוביל את קבוצתו לוורלד סיריס לראשונה מזה 14 שנים. לאחר עונה זו הוא גויס לצבא, שירת במלחמת קוריאה, ונאלץ להחמיץ את שתי העונות הבאות עקב שירותו.
בשנת 1954 הוא חזר לליגה וקיבל את פרס ה-MVP של העונה הסדירה. בסיום העונה זכה מייז עם הג'איינטס באליפות לאחר ניצחון 0-4 בגמר על קליבלנד אינדיאנס. התפיסה האקרובטית שלו על הכתף במשחק הראשון של הסדרה ידועה גם בשם "התפיסה", ונחשבת לאחד המהלכים המפורסמים בתולדות המשחק. לאחר שהג'איינטס עברו לסן פרנסיסקו, מייז המשיך להוות כוח משמעותי בקבוצה - הוא הגיע עימה לוורלד סיריס ב-1962 (בה הפסידו 4-3 לניו יורק יאנקיז) וזכה בפרס MVP נוסף ב-1965. קבוצתו האחרונה בקריירה הייתה ניו יורק מטס, אליה עבר בטרייד בתחילת עונת 1972. הוא פרש בסיום הוורלד סיריס של 1973, ובהמשך העשור שימש כמאמן בקבוצה, לפני שהצטרף מחדש לג'איינטס כעוזר מיוחד לנשיא ולג'נרל מנג'ר.
מייז הופיע 24 פעמים במשחק האולסטאר של ה-MLB, שני במספר רק להאנק ארון. הוא הוביל את הליגה הלאומית ארבע פעמים בהום ראנס וחמש פעמים ב-Slugging percentage. מייז גם היה אחד מהשחקנים שהחזירו את המהירות כנשק התקפי בשנות ה-50, וסיים ארבע פעמים כמלך הבסיסים הגנובים (Stolen bases), שלוש פעמים כמלך הטריפלים (Triples) ופעמיים כמלך הריצות (Runs). הוא היה שחקן הליגה הלאומית הראשון שחבט 30 הום ראנס וגנב 30 בסיסים באותה עונה, השחקן הראשון בהיסטוריה שהגיע גם ל-300 הום ראנס וגם ל-300 בסיסים גנובים, והשחקן השני שחבט לפחות 600 הום ראנס בקריירה (אחרי בייב רות'). מייז קבע גם סטנדרטים גבוהים בצד ההגנתי של המשחק, וזכה ב-12 פרסי כפפת זהב רצופים - שיא שעדיין עומד עבור שחקן שמשחק בשדה החיצון.
את הקריירה סיים מייז עם ממוצע חבטות של 302., וכשפרש החזיק בשיא הליגה הלאומית בריצות שהושגו בקריירה (2,062). בזמן פרישתו הוא דורג במקום השני בהיסטוריה אחרי סטן מוסיאל במספר משחקים (2,992), במקום השלישי בהום ראנס (660), הופעות על הבסיס (10,881), רצים שהובאו הביתה (1,903), סה"כ בסיסים (6,066), חבטות אקסטרה (1,323) והולכות (1,464), ובמקום הרביעי בחבטות (3,293). הוא עדיין מחזיק בשיאי הליגה במשחקים כשחקן מרכז שדה (2,829) ופסילות כשחקן חוץ (7,095).
בשנת 1979 נבחר מייז להיכל התהילה של הבייסבול, לאחר שקיבל 94.7% מההצבעות. ב-1998, הוא דורג במקום השני ברשימת מאה שחקני הבייסבול הגדולים ביותר, שנערכה על ידי המגזין "Sporting News". שנה אחר כך, הוא גם נבחר לקבוצת המאה של ה-MLB, כאחד מתשעה שחקני השדה החיצון. בנובמבר 2015 העניק לו ברק אובמה את מדליית החירות הנשיאותית, אחד משני העיטורים האזרחיים הגבוהים ביותר בארצות הברית.
מייז מת מאי ספיקת לב בבית אבות בפאלו אלטו, קליפורניה, ב-18 ביוני 2024. הוא היה בן 93.
הערות שוליים

↑  Rany Jazayerli,‏ Willie Mays Was the Greatest Baseball Player Who Ever Lived', באתר The Ringer‏, 19 ביוני 2024
↑  Chris Branch,‏ Why Willie Mays was the best baseball player of all time, plus the Oilers’ big night', באתר ניו יורק טיימס‏, 19 ביוני 2024
↑  Frederic J. Frommer,‏ Opinion: Willie Mays was the best to ever play the game', באתר CNN‏, 20 ביוני 2024
↑  אחד משחקני הבייסבול הגדולים בכל הזמנים, ווילי מייז – הלך לעולמו, באתר ynet, 19 ביוני 2024
1 2  ווילי מייז, משחקני הבייסבול הגדולים אי פעם, מת בגיל 93, באתר וואלה, 19 ביוני 2024
↑  100 Greatest Baseball Players, באתר Baseball Almanac‏, 22 במרץ 2012
| קבוצת המאה של ה-MLB |
| --- | --- | --- |
| מגישים | נולאן ראיין • סנדי קופקס • סיי יאנג • רוג'ר קלמנס • בוב גיבסון • וולטר ג'ונסון • וורן ספאן • כריסטי מת'יוסון • לפטי גרוב |  |
| תופסים | ג'וני בנץ' • יוגי ברה |  |
| שחקני בסיס ראשון | לו גריג • מרק מקגוייר |  |
| שחקני בסיס שני | ג'קי רובינסון • רוג'רס הורנסבי |  |
| שחקני בסיס שלישי | מייק שמידט • ברוקס רובינסון |  |
| עוצרי ביניים | קאל ריפקן ג'וניור • ארני בנקס • הונוס ואגנר |  |
| שחקני השדה החיצון | בייב רות' • האנק ארון • טד ויליאמס • וילי מייז • ג'ו דימאג'יו • מיקי מנטל • טיי קוב • קן גריפי ג'וניור • פיט רוז • סטן מוסיאל |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNC: 000466339  CiNii: DA03360272  GND: 173496318  ISNI: 0000 0000 8299 3210  LCCN: n79041939  NARA: 10583005  NDL: 00449280  NTA: 131964895  SNAC: w6kk9k29  VIAF: 110380493   WorldCat (עם VIAF): 110380493
ז'רום בורדון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 בספטמבר 1957 (בן 67) אוסטרליה 
 ענף מדעי:  מדעי החברה, חקר התקשורת, telepresence 
 מקום לימודים:  המכון למדע המדינה פריז  בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה  אוניברסיטת פריז מערב נאנטר לה דפאנס 
 מנחה לדוקטורט:  Jean-Noël Jeanneney 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב  Institut national de l'audiovisuel (1983–1997)  המרכז הלאומי למחקר מדעי 
 
ז'רום בורדון (בצרפתית: Jérôme Bourdon; נולד ב-1957) הוא חוקר תקשורת צרפתי-ישראלי, פרופסור חבר בחוג לתקשורת באוניברסיטת תל אביב וחוקר חבר ב-Center for the Sociology of Innovation בפריז.
ביוגרפיה

ז'רום בורדון נולד באוסטרליה. הוא גדל ולמד בצרפת. הוא בעל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת פריז 1, תואר שני בהיסטוריה מאוניברסיטת פריז 1 ובבלשנות מבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה (EHESS) בפריז. ב-1988 בורדון סיים בהצטיינות דוקטורט בהיסטוריה בת זמננו בבית הספר למדעי המדינה בפריז (Sciences Po).
בשנים 1983-1981 בורדון לימד צרפתית בניירובי, קניה. בשנים 1996-1983 הוא היה חוקר במכון הלאומי לתקשורת אור-קולית (Institut national de l’audiovisuel, INA) בפריז, שם ערך מחקרים עבור הטלוויזיה הציבורית, משרד התרבות הצרפתי והBBC.
בנוסף לעבודתו כחוקר וכמרצה, בורדון היה עורך ותסריטאי של סרטים תיעודיים הקשורים למחקריו, כגון ההיסטוריה של הטלוויזיה וסיקור הסכסוך הישראלי-פלסטיני בטלוויזיה הצרפתית.
ב-1996 עבר בורדון לישראל. ב-1997 הוא התמנה למרצה בכיר ואחר-כך לפרופסור חבר בחוג לתקשורת של אוניברסיטת תל אביב. בשנים 2010-2006 הוא עמד בראש החוג והקים תוכנית לתואר השני.
משנת 2006 משמש בורדון כחוקר חבר במרכז לסוציולוגיה של החידוש, פריז Center for the Sociology of Innovation) Ecole des Mines-CNRS).
מחקריו > ניתוח הטלוויזיה כשפה

במסגרת התואר השני בורדון היה חבר בקבוצת מחקר שלראשונה בצרפת חקרה וניתחה חומרי ארכיון של הטלוויזיה הצרפתית (1979-1978). בורדון ניתח את השפה של כתבה טלוויזיונית, על הסיקוונסים שממנה היא בנויה, תפקידי הקול והסוגים השונים של ראיונות בה. הוא הרחיב מחקר זה בעבודה שהתמקדה בתאוריה של המושג "שידור חי", המחקר פורסם כמאמר בשם Live Television is Still Alive ב-2000.
מחקריו > ההיסטוריה של הטלוויזיה

עבודת הדוקטורט של בורדון פורסמה כספר בשם Histoire de la television sous de Gaulle ב-1990, ויצאה לאור במהדורה חדשה ב-2014. הספר עוסק בהיסטוריה של הטלוויזיה הצרפתית בתקופת נשיאותו של דה גול בשנים 1968-1958. המחקר מתמקד ביחסים בין הממשל בראשות דה-גול לבין הטלוויזיה, וביחסים בין פוליטיקאים, מנהלים, איגודי העובדים של הטלוויזיה והצופים.
במחקר נוסף שפורסם, גם הוא כספר בשם Du service public à la téléréalité. Une histoire culturelle des télévisions européennes ב-2011, בהוצאה לאור INA, בורדון הרחיב את מחקרו לדיון בהיסטוריה של הטלוויזיה באירופה. הספר בוחן את המשמעויות של המושג הפוליטי-משפטי "שירות ציבורי", את התפתחות הז'אנרים השונים בטלוויזיה - מחדשות עד לתוכניות ריאליטי, ואת הניסיונות הכושלים ליצור תרבות אירופאית משותפת דרך הטלוויזיה. פרק מהספר פורסם כמאמר בשם Unhappy engineers of the European Soul ב-2007. בנוסף, הוא חקר את העיבודים ויחסי הגומלין הראשונים של פורמטים טלוויזיוניים בין מדינות אירופאיות לבין ארצות הברית, נושא שיש לו היסטוריה שתחילתה בשנות החמישים של הטלוויזיה.
מחקריו > זכרונות המדיה וסיפורי חיים של צופים

בורדון חקר את הקשר בין זיכרון לטלוויזיה באמצעות ראיונות בהם התבקשו צופי טלוויזיה לספר מה זכרו מצפייה בטלוויזיה. בנושא זה הוא פרסם את המאמר Some sense of time. Remembering television ב-2003. הוא הציע טיפולוגיה של זיכרונות טלוויזיה: זיכרונות של הרגלי צפייה המשולבים בביוגרפיה של הצופים, זיכרונות של אירועים היסטוריים המשודרים בטלוויזיה בשידור חי, זיכרונות מאסונות פתאומיים, וזיכרונות ממפגשים עם אנשי טלוויזיה או השתתפות בשידורי טלוויזיה. המחקר מאפשר לבחון מחדש את השפעותיה ארוכות הטווח של הטלוויזיה והקשר בין הזיכרונות למסגרות חברתיות (social frameworks of memory על פי הביטוי של הסוציולוג מוריס האלבווקס) כגון המשפחה והלאום. בישראל, בורדון יישם את אותה שיטת מחקר עם דגש על הקשר בין זיכרונות הטלוויזיה והזהות (או הזהויות) היהודית-ישראלית.
מחקריו > הסיקור התקשורתי של הסכסוך הישראלי-פלסטיני במערב

בספרו Le récit impossible. Le conflit israélo-palestinien et les médias – הנרטיב הבלתי אפשרי, התקשורת והסכסוך הישראלי-פלסטיני, שפורסם ב-2009, בורדון בודק את הפולמוס הארוך סביב הסיקור של הסכסוך הישראלי-פלסטיני בצרפת, ארצות הברית ובריטניה. הוא מנתח את הטיעונים שמציגים כלי התקשורת הפרו-ישראלים ואת אלו הפרו-פלסטינים, אופי הרקע ההיסטורי שמספקים כלי התקשורת והדיון בקורבנות ובסבל של כל צד. בנוסף, הוא מנתח את תפקידם של הכתבים הזרים בירושלים: הקשר בין שייכות לאומית וסגנון הסיקור, ההבדלים בין אמצעי התקשורת השונים, הוויכוחים על השייכות האתנית או הדתית של העיתונאים וקשר של כל אחד מהם עם כל צד בסכסוך.
בורדון דן בקהלים השונים שצורכים את הסיקור התקשורתי של הסכסוך: איך הסיקור משפיע על הזהויות של הקהלים השונים, האם הוא נותן תחושה של שייכות והכללה (inclusion) או להפך, של דחייה, האם הוא מעודד פעילות פוליטית. בורדון מתעניין בשלושה סוגים של קהלים: הקהילות היהודיות, הקהלים המוסלמים והערבים, והשמאל הרדיקלי.
מחקריו > חקר ייצוגי הקהל

בורדון חוקר את ההיסטוריה של הקהל, והצורות השונות שבו הוא מיוצג בתקשורת. הוא מתעניין בעלייה של הייצוג הכמותני (המדרוג - רייטינג) בצרפת ובישראל. המחקר בודק את ההסדרים הטכנולוגיים והסטטיסטיים המאפשרים הפקה מתמשכת של מספרים המקובלים על ידי קהילה מקצועית, על ידי התקשורת וגם על ידי הקהל הרחב, עם שותפתו, ססיל מאדל, בורדון ערך ספר (Television Audiences Across the World, Deconstructing the Ratings Machine) שפורסם ב-2014 בהוצאת פרלגרב-מקמילן. הספר כולל מחקרים על שיטות מדרוג לאומיות רבות, כולל ברזיל, רוסיה והודו.
ספרים ומאמרים

עד לשנת 2014 בורדון כתב 6 ספרים, ערך ביחידות או עם שותפים 6 ספרים ופרסם יותר מ-70 מאמרים בכתבי עת או ספרים מדעיים.
ספרים אחרונים

Bourdon, J. (2009). Le récit impossible. Le conflit israélo-palestinien est les médias. Paris : De Boeck and INA.
Bourdon, J. (2011). Du service public à la télé-réalité. Une histoire culturelle des télévisions européennes 1950-2010. Paris : INA.
Bourdon, J. and Méadel, C. (2014) (eds). Television audiences across the world. Deconstructing the Ratings Machine. London: Palgrave.
Bourdon, J. (2014/1990). Histoire de la télévision sous de Gaulle. Paris : Ecole des Mines (reprint with a new foreword on television historiography).
מאמרים נבחרים באנגלית

Bourdon, J. (2000). Live television is still alive. On live television as an unfulfilled promise. Media, Culture and Society, 22/5: 531-556.
Bourdon, J. (2003). Some sense of time ? Remembering Television. History and Memory 15/2: 5-35.
Bourdon, J. (2004). Is Television a Global Medium ? A Historical View. In T. Oren and P. Petro (Eds). Global Currents : Media and Technology Now (pp. 93–113). Piscataway, New Jersey : Rutgers University Press.
Bourdon, J. (2007). Unhappy engineers of the European soul. The EBU and the woes of paneuropean television. The International Communication Gazette 69(3), 263-281.
Bourdon, J. (2008). Soft Despotism. Reality Television and the New Subject of Politics. Framework. The journal of cinema and media, 49-1, 66-82.
Bourdon, J. (2008). Searching for an Identity for Television: Programmes, Genres, Formats: Jérôme Bourdon, with Juan Carlos Ibáñez, Catherine Johnson and Eggo Müller. In J. Bignell and A. Fickers (Eds), European Television History (pp. 101–126). London: Blackwell.
Bourdon, J. (2011). From loose adaptations to hard copies: the rise of formats in European television. In T. Oren and S. Shahaf (Eds). Global formats. Understanding Television Across Borders. London: Routledge.
Bourdon, J. (with N. Kligler-Vilenchik) (2011). Together, Nevertheless. Television Memories in Mainstream Jewish Israel. European Journal of Communication, 26/1: 1-15.
וילי מוזר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 בנובמבר 1887 ברסלאו, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 פטירה:  18 באוקטובר 1946 (בגיל 58) ברית המועצות ברית המועצות
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1906–1945 (כ־39 שנים)
 דרגה:   גנרל חיל התותחנים (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-299   מפקד הקורפוס ה-71
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   הצלב הגרמני בזהב
 
וילי מוזר (בגרמנית: Willi Moser;‏ 2 בנובמבר 1887 – 18 באוקטובר 1946) היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

מוזר נולד ב-2 בנובמבר 1887 בברסלאו, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1906 התגייס מוזר לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-8, עמו לחם במלחמת העולם הראשונה, וב-25 בנובמבר 1916 הועלה מוזר לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף מוזר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1934 הועלה מוזר לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באוקטובר 1935 הועלה לדרגת אוברסט. ב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-25, ב-1 במרץ 1938 מונה למפקד אגד הארטילריה ה-17, וב-1 באוגוסט 1939 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה ואחריתו

במהלך הפלישה לפולין לחם מוזר עם אגד הארטילריה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-13 במסגרת הארמייה השמינית, וב-6 באפריל 1940 מונה למפקד הדיוויזיה ה-299. במהלך המערכה על צרפת לחם מוזר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-7 במסגרת הארמייה ה-16, ונשאר עמה כחיל כיבוש בצרפת, ולאחר מכן הועבר עמה לפולין. במהלך מבצע ברברוסה לחם מוזר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-29 במסגרת הארמייה השישית, והשתתף בקרב קייב ובקרב חרקוב הראשון. ב-1 באוגוסט 1941 הועלה מוזר לדרגת גנרל לויטננט, וב-26 באוקטובר 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-27 במאי 1942 קיבל מוזר את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-1 בדצמבר 1942 הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים. ב-26 בינואר 1943 מונה מוזר למפקד הקורפוס ה-71 בנורווגיה, וב-15 בדצמבר 1944 פרש מתפקידו. ב-5 בפברואר 1945 מונה מוזר למפקד המשטרה הצבאית בשלזיה, ותחת פיקודו נכללו הדיוויזיות ה-193, ה-404 וה-463. בסוף המלחמה נפל מוזר בשבי הרוסי, וב-18 באוקטובר 1946 מת מוזר במהלך שהותו בשבי ברוסיה.
ויקינג 1

| --- | --- |

מקפת ויקינג (הנחתת נמצאת בקפסולה שלמעלה)
 מידע כללי
 סוכנות חלל:  נאס"א
 מפעיל:  נאס"א 
 יצרן:  המעבדה להנעה סילונית 
 תאריך שיגור:  20 באוגוסט 1975
 משגר:  טיטן 3E-קנטאור
 אתר שיגור:  נמל החלל קייפ קנוורל כן שיגור 41 
 ויקינג 1
 משימה
 סוג משימה:  מקפת
 לוויין של:  מאדים
 תאריך כניסה למסלול:  19 ביוני 1976
 נטייה:  39.3°
 אפואפסיד:  320 ק"מ
 פריאפסיד:  56,000 ק"מ
 זמן הקפה:  47.26 שעות
 משך המשימה הכולל:  20 באוגוסט 1975 – הווה (2,642 ימים) 
 משך המשימה:  4  שנים, 11  חודשים ו־28  ימים
 מידע טכני
 משקל:  883 ק"ג
 כוח:  620 ואט
 קוטר:  2.5 מטרים
 גובה:  3.3 מטרים
 קישורים חיצוניים
 מספר קטלוג לוויינים:  08108
 מאגר המידע הלאומי:  1975-075A
 
| --- | --- |

דגם של נחתת ויקינג
 מידע כללי
 סוכנות חלל:  נאס"א
 מפעיל:  נאס"א 
 יצרן:  המעבדה להנעה סילונית 
 תאריך שיגור:  20 באוגוסט 1975
 משגר:  טיטן 3E-קנטאור
 אתר שיגור:  נמל החלל קייפ קנוורל כן שיגור 41 
 אתר רשמי
 משימה
 סוג משימה:  נחתת
 נטייה:  39.3 מעלה 
 גרם שמיים:  מאדים
 אתר נחיתה:  22°41′49″N 48°13′19″W﻿ / ﻿22.697°N 48.222°W﻿ / 22.697; -48.222
 תאריך נחיתה:  20 ביולי 1976
 משך המשימה הכולל:  20 באוגוסט 1975 – הווה (2,642 ימים) 
 משך המשימה:  6  שנים, 3  חודשים ו־24  ימים
 מידע טכני
 משקל:  572 ק"ג
 כוח:  70 ואט
 אורך:  2.21 מטרים
 רוחב:  2.21 מטרים
 קישורים חיצוניים
 מספר קטלוג לוויינים:  08108
 מאגר המידע הלאומי:  1975-075A
 
ויקינג 1 (באנגלית: Viking 1) הייתה הראשונה מבין שתי גשושיות שנשלחו למאדים על ידי נאס"א במסגרת תוכנית ויקינג. נחתת ויקינג 1 הייתה המשימה הראשונה שנחתה על מאדים והשלימה את משימתה, והחזיקה בשיא הפעילות על מאדים (2,245 ימי מאדים) עד ל-19 במאי 2010, אז התואר נלקח ממנה על ידי הרובר אופרטוניטי.
משימה

ויקינג 1 שוגרה על גבי משגר טיטן 3E בעל שלב קנטאור עליון ב-20 באוגוסט 1975 והחלה במסע בן 10 חודשים אל מאדים. מקפת ויקינג 1 החלה לשדר תמונות ראשונות לכדור הארץ 5 ימים לפני הכניסה למסלול סביב מאדים ב-19 ביוני 1976. נחיתת הנחתת של ויקינג 1 תוכננה ל-4 ביולי 1976, יום העצמאות ה-200 של ארצות הברית, אך הנחיתה נדחתה בעקבות תצלומים של אתר הנחיתה שנלקחו על ידי המקפת, והנחיתה בוצעה בסופו של דבר ב-20 ביולי 1976, יום השנה השביעי לנחיתת אפולו 11 על הירח. הנחיתה בוצעה בהצלחה והייתה הניסיון האמריקאי הראשון לנחות על מאדים.
משימה > המקפת

המקפת נשאה שתי מצלמות וידאו (VIS) לצילום מאדים, ספקטרומטר אינפרא-אדום למיפוי קיטור על מאדים (MAWD) ורדיומטר אינפרא-אדום למיפוי תרמי (IRTM). המשימה הראשית של המקפת הסתיימה עם ההתקבצות העליונה (כדור הארץ ומאדים נמצאים בצדדים מנוגדים של השמש) הראשונה ב-5 בנובמבר 1976. במהלך המשימה, ב-25 ביולי 1976, צילמה מקפת ויקינג 1 את התמונה "הפנים במאדים". משימה נוספת החלה ב-14 בדצמבר 1976 כשה-Solar conjunction הסתיים. המשימה המשנית כללה ביצוע גישות קרובות לירח פובוס בפברואר 1977. הפריגיאה הופחתה ל-300 ק"מ ב-11 במרץ 1977 והועלתה ל-357 ק"מ ב-20 ביולי 1979. ב-7 באוגוסט 1980 נותרה למקפת ויקינג 1 כמות קטנה של גז לניווט והמקפת הועברה למסלול של 320 ק"מ × 56,000 ק"מ כדי למנוע התנגשות עם מאדים וכדי לאפשר תקשורת עם המקפת עד לשנת 2019. עם זאת, המקפת חדלה לפעול ב-17 באוגוסט 1980, אחרי 1,485 הקפות סביב מאדים.