stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוניות המערכה מסדרת רויאל סובריין
היסטוריית שירות

רויאל סובריין, ריפאלס, רזולושן ואמפרס אוף אינדיה הוקצו תחילה לצי התעלה, כאשר רויאל סובריין שימשה כאוניית הדגל של הצי והאונייה האחרונה כאוניית הדגל של סגן המפקד. רוונג' ורויאל אוק הוזמנו לשייטת הנודדת בשנת 1896 כאשר המתיחות עם הקיסרות הגרמנית הייתה גבוהה בעקבות פשיטת ג'יימסון בדרום אפריקה, כשהראשונה הייתה אוניית הדגל. ראמיליס הפכה לאוניית הדגל של צי הים התיכון ואליה הצטרפה הוד. כל אוניות צי התעלה השתתפו בסקירת צי יובל היהלום של המלכה ויקטוריה ב-1897. אמפרס אוף אינדיה ורויאל סובריין הועברו לים התיכון זמן קצר לאחר הסקירה למרות שרק האונייה הראשונה הצטרפה לראמיליס והוד כחלק מהשייטת הבינלאומית, כוח רב לאומי שהתערב במרד הנוצרי היווני נגד שלטון האימפריה העות'מאנית בשנים 1897–1898. בכרתים.
החל משנת 1900 אוניות אלו שנפרסו בים התיכון, מלבד הוד, החלו לחזור הביתה ולעיתים קרובות שימשו כספינת משמר חופים או ספינת משמר לפני שהחלו בשיפוץ ארוך בשנים 1902–1903. אמפרס אוף אינדיה הייתה הראשונה מבין האחיות ששופצה והייתה האונייה היחידה מהסדרה שנכחה בסקירת צי ההכתרה של המלך אדוארד השביעי באוגוסט 1902. האונייה שימשה כאוניית הדגל של סגן מפקד צי הבית השני לאחר שיפוצה, עד שהוחלפה על ידי רויאל אוק ב-1904. רוונג' הייתה האונייה השנייה שהשלימה את השיפוץ שלה והייתה אוניית הדגל של צי הבית עד 1905. רוב האחיות הוצבו במילואים לאחר סיום שיפוצן, אם כי לרוב השתתפו בתמרוני הצי השנתיים.
רזולושן הייתה האונייה הראשונה של הסדרה שהוצבה במילואים ביוני 1904. רויאל סובריין, ראמיליס, ריפאלס, רוונג', רויאל אוק ואמפרס אוף אינדיה באו בעקבותיה ב-1905. האונייה האחרונה התנגשה בטעות בצוללת צה"מ A10 בשנה שלאחר מכן. למעט רוונג', כולם הוצאו משירות בשנים 1909–1912 ואמפרס אוף אינדיה הוטבעה כספינת מטרה ב-1913. רויאל סובריין וראמיליס נמכרו לגרוטאות באוקטובר 1913, ריפאלס קדמה להן ביולי 1911 ואחריהן רויאל אוק בינואר 1914 ורזולושן באפריל.
הוד שירתה את רוב הקריירה הפעילה שלה בצי הים התיכון, שם הלוח החופשי הנמוך שלה היה פחות חיסרון. האונייה הוכנסה לזמן קצר במילואים בשנת 1900 והפכה לספינת שמירה בשנה שלאחר מכן. היא חזרה לים התיכון בסוף 1901, אך נשארה שם רק שנה לפני שחזרה למספנת צ'טם לשיפוץ. הוד הוקצתה לצי הבית עם השלמתו באמצע 1903 ונשלחה למילואים בתחילת 1905. ארבע שנים מאוחר יותר היא הפכה לגווה בקווינסטאון, אירלנד. הוד שימשה בפיתוח של בליטות נגד טורפדו בשנים 1911–1913 והוטבעה בסוף 1914 כדי לשמש כספינת חסימה מעבר לכניסה הדרומית של נמל פורטלנד.
רוונג' הופעלה מחדש בשנת 1906 כספינת אימונים לתותחנים עד שהושבתה ב-1913. היא הוזמנה מחדש בשנה שלאחר מכן, לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה, להפגיז את חופי פלנדריה כחלק מסיירת דובר, שבמהלכה נפגעה ארבע פעמים, אך לא נפגעה קשה. הותקנו לה בליטות נגד טורפדו בתחילת 1915, האונייה הראשונה שהותקנו עליה מבחינה מבצעית. מאוחר יותר באותה שנה שונה שמה של הספינה לרידאוטבל כדי לשחרר את שמה לשימוש על ידי אוניית המערכה החדשה רוונג' והיא הפכה לספינת בסיס עד סוף השנה. היא הייתה האונייה האחרונה ששרדה מהסדרה שלה, ונמכרה לגרוטאות בנובמבר 1919.
הערות שוליים

↑  גוף שנהיה צר מעל הסיפון
גובה ימני, תוכנית הסיפון וחתך גוף האונייה כפי שמתואר ב-Brassey's Naval Annual 1906
הוד עם בולט נמוך המצוידת בצריחים
אמפרס אוף אינדיה המצוידת בברבטות
תקריב של הברבטה האחורית על סיפון אמפרס אוף אינדיה
אילינוי (BB-65)

| --- | --- |

אילינוי (BB-65) ביולי 1945, שבועות ספורים לפני ביטול בניית האונייה
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:   צי ארצות הברית
 סדרה:  אוניות המערכה מסדרת איווה
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  ברוקלין, ארצות הברית
 הוזמנה:  12 ביוני 1940
 תחילת הבנייה:  6 בדצמבר 1942
 אחריתה:  בוטלה ב-12 באוגוסט 1945 ונגרטה ב-1958
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 48,880 טון, מקסימלי: 58,460 טון
 אורך:  270.4 מטרים
 רוחב:  33 מטרים
 שוקע:  11 מטרים
 נתונים טכניים
 מהירות:  32.7 קשר (60.6 קמ"ש)
 גודל הצוות:  117 קצינים, 1,804 מלחים (סך הכל 1,921)
 טווח שיוט:  15,000 מיילים ימיים (24,000 ק"מ)
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת השריון: 12.1 אינץ' (307 מ"מ)   ברבטות: 11.6 אינץ' (290 מ"מ)   צריחים: 19.7 אינץ' (500 מ"מ)   סיפונים: 6 אינץ' (152 מ"מ)
 חימוש:  9 תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ)/50 קליבר Mark 7   20 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)/38 קליבר Mark 12   80 תותחי נ"מ 40 מ"מ (1.6 אינץ')   49 תותחי נ"מ 20 מ"מ (0.79 אינץ')
אוניית המערכה אילינוי (BB-65) הייתה אוניית המערכה המהירה החמישית מסדרת איווה שהונחה עבור צי ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה בשנות ה-40, למרות שהיא לא הושלמה. הצי תכנן בתחילה לבנות ארבע אוניות מסדרת איווה ולאחר מכן לפתח אונייה חדשה וחזקה יותר עבור מה שעתיד להיות BB-65. הצורך הדוחק בספינות מלחמה נוספות בפרוץ מלחמת העולם השנייה באירופה הוביל את הצי למסקנה כי תכנונים חדשים יצטרכו להיות בהמתנה כדי לאפשר לתעשיית בניית האוניות להתייצב במספר קטן של עיצובים. כתוצאה מכך, BB-65 הוזמנה כחלק מסדרת איווה ב-1940. אילינוי הונחה בדצמבר 1942, אך העבודה קיבלה עדיפות נמוכה, ועדיין הייתה בבנייה בסוף מלחמת העולם השנייה. היא בוטלה באוגוסט 1945, אבל הגוף שלה נשאר כגווה חלקית עד שפורקה ב-1958.
רקע

סדרת אוניות המערכה המהירות איווה תוכננה בסוף שנות ה-30 בתגובה לציפיות הצי האמריקני למלחמה עתידית עם האימפריה היפנית. אוניות המערכה האחרונות שנבנו על ידי ארצות הברית, הן היו גם כלי השיט הגדולים והמהירים ביותר של הצי האמריקאי. קצינים אמריקאים העדיפו אוניות מערכה איטיות יחסית אך חמושות בכבדות ומשוריינות, אך מתכנני חיל הים קבעו שצי כזה יתקשה להביא את הצי הקיסרי היפני המהיר יותר לקרב, במיוחד את סיירות המערכה מסדרת קונגו ואת נושאות המטוסים של הצי האווירי הראשון. לימודי התכנונים שהוכנו במהלך הפיתוח של סדרות קרוליינה הצפונית ודקוטה הדרומית הדגימו את הקושי לפתור את הרצונות של קציני הצי עם אלו של צוות התכנון במסגרת מגבלות ההדחק שהוטלו על ידי מערכת האמנה הימית של וושינגטון, ששלטה בבניית אוניות ראשה מאז 1923. סעיף מדרגות נעות באמנת הצי השני של לונדון משנת 1936 אפשרה הגדלה מ-35,000 טון ארוך (36,000 טון) ל-45,000 טון ארוך (46,000 טון) במקרה שאומה חברה כלשהי סירבה לחתום על האמנה, מה שיפן סירבה לעשות.
העברת חוק וינסון השני בשנת 1938 פינתה את הדרך לבנייתן של ארבע אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית ושתי אוניות המערכה הראשונות מסדרת איווה (איווה וניו ג'רזי) עבור צי ארצות הברית. שני כלי שיט נוספים, מיזורי וויסקונסין, הוזמנו ביוני 1940, והיו אמורים להיות האוניות האחרונות בסדרת איווה. הצי תכנן בתחילה לפתח עיצוב חדש וחזק יותר עבור אוניית המערכה הבאה, המכונה "BB-65", שתהפוך בסופו של דבר לסדרת מונטנה. אבל הצורך לאמץ גיוס תעשייתי עם איום המלחמה אילץ את הצי להעמיד עיצובים חדשים בהמתנה, וכתוצאה מכך, הוזמנו BB-65 וספינה שנייה כחלק מסדרת איווה. אוניות המערכה האחרונות שנבנו על ידי ארצות הברית, אוניות סדרת איווה היו גם כלי השיט הגדולים והמהירים ביותר של הצי האמריקאי.
תכנון

אילינוי הייתה באורך כולל של 887 רגל 3 אינץ' (270.4 מטרים), רוחב של 108 רגל 2 אינץ' (33 מטר) ושוקע של 36 רגל 2.25 אינץ' (11 מטר). הדחק האונייה בתפוסה סטנדרטית אילו הושלמה היה מסתכם ב-48,110 טונות ארוכות (48,880 טונות) וגדל ל-57,540 טונות ארוכות (58,460 טונות) במעמס קרבי מלא. אילינוי הייתה שונה מאחיותיה המוקדמות בכך שהתכנון שלה דרש בנייה מרותכת כולה, שהייתה חוסכת משקל בשל חוזק מוגבר על פני שילוב של גוף מסמרות/מרותך בשימוש בארבע האוניות שהושלמו מסדרת איווה.
האונייה הייתה אמורה להיות מופעלת על ידי ארבע טורבינות קיטור של ג'נרל אלקטריק, שכל אחת מהן מניעה מדחף אחד, תוך שימוש בקיטור שסופק על ידי שמונה דוודי Babcock & Wilcox המופעלים בנפט. מדורגים ב-212,000 כוחות סוס (158,000 קילוואט), הטורבינות נועדו להעניק מהירות מרבית של 32.5 קשרים (60.2 קמ"ש). לאונייה היה טווח שיוט מתוכנן של 15,000 מיילים ימיים (28,000 ק"מ) במהירות של 15 קשרים (28 קמ"ש). הצוות המשוער שלה היה מונה 117 קצינים ו-1,804 מלחים.
האונייה הייתה אמורה להיות חמושה בסוללה ראשית של תשעה תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ) /50 קליבר Mark 7 בשלושה צריחים משולשים בקו המרכז, שניים מהם הוצבו בזוג ירי-על קדימה, כשהשלישי מאחור. הסוללה המשנית המתוכננת כללה עשרים תותחים דו-תכליתיים 5 אינץ' (127 מ"מ) /38 קליבר מותקנים בצריחים תאומים מקובצים באמצע האונייה, חמישה צריחים משני הצדדים. כפי שתוכננה, האונייה הייתה אמורה להיות מצוידת בסוללת נ"מ של שמונים תותחי 40 מ"מ (1.6 אינץ') וארבעים ותשעה תותחים אוטומטיים בקוטר 20 מ"מ (0.79 אינץ').
חגורת השריון הראשית הייתה בעובי 12.1 אינץ' (307 מילימטרים), בעוד שסיפון השריון הראשי היה בעובי 6 אינץ' (152 מילימטרים). צריחי תותחי הסוללה העיקריים היו עם חזיתות בעובי 19.7 אינץ' (500 מילימטרים), והם הותקנו על גבי ברבטות שהיו מוגנות בעובי 11.3 אינץ' (290 מ"מ) של פלדה. למגדל הניווט היה דפנות בעובי 17.5 אינץ' (444 מילימטרים). כמו אוניות סדרת איווה ממיזורי ואילך, שריון המחיצה הקדמי הוגדל מ-11.3 אינץ' המקורי עד 14.5 אינץ' (368 מ"מ) על מנת להגן טוב יותר מפני אש מפגיעות חזיתיות. ניסויים עם קייסונים ב-1943 הובילו לשיפורים במערכת ההגנה נגד טורפדו שהגדילו את עמידותה בפני נזקים תת-מימיים בכ-20% בהשוואה לארבעת אוניות האיווה הראשונות.
בנייה וביטול

כאשר BB-65 סומנה מחדש כאונייה מסדרת איווה, היא קיבלה את השם אילינוי והיא הוגדרה מחדש כדי לדבוק בעיצובי אוניות המערכה המהירות שנוסחו ב-1938, על ידי סניף התכנון הראשוני במשרד הבנייה והתחזוקה. המימון שלה אושר באמצעות העברת חוק הצי הדו-אוקייני על ידי הקונגרס האמריקני ב-19 ביולי 1940, וכעת היא תהפוך לאונייה החמישית מסדרת איווה שנבנתה עבור הצי האמריקני. החוזה שלה הוקצה ב-9 בספטמבר 1940, באותו תאריך של קנטקי. המימון לאוניית המערכה סופק בחלקו על ידי הכנסות ממכירה פומבית של "קינג נפטון", חזיר הרפורד שהוצג ברחבי מדינת אילינוי כגיוס כספים, ובסופו של דבר סייע לגייס 19 מיליון דולר באיגרות חוב מלחמה.
הבנייה של אילינוי הוקפאה בשנת 1942, לאחר קרבות ים האלמוגים ומידוויי, בעוד לשכת הספינות שקלה הצעת הסבה של נושאת מטוסים עבור אילינוי וקנטקי. כפי שהוצע, סיפון הטיסה שהוסב באילינוי היה באורך 864 רגל (263 מטרים) ורוחב 108 רגל (33 מטרים), עם חימוש זהה לנושאות המטוסים מסדרת אסקס של ארבעת צריחי התותחים התאומים 5 אינץ' ועוד ארבעה תותחי 5 אינץ' בצריחים בודדים, יחד עם שישה צריחים מרובעים של תותחי 40 מ"מ. ההסבה ננטשה לאחר שצוות התכנון החליט שנושאות המטוסים המוסבות ישאו פחות מטוסים מסדרת אסקס, שניתן לבנות יותר נושאות מטוסים מסדרת אסקס באותו פרק זמן להסבת אוניות המערכה, וכי הפרויקט יהיה משמעותי יקר יותר מבניית נושאות מטוסים חדשות מסדרת אסקס. במקום זאת, אילינוי וקנטקי היו אמורות להסתיים כאוניות מערכה, אך בנייתן קיבלה עדיפות נמוכה מאוד.
השדרית של אילינוי הונחה במספנת הצי של פילדלפיה, ב-6 בדצמבר 1942; תאריך ההשלמה הצפוי שלה היה 1 במאי 1945. בסופו של דבר, האונייה בוטלה ב-11 באוגוסט 1945, כשהיא הייתה שלמה בכ-22 אחוזים. היא נמחקה מרשימות הצי ב-12 באוגוסט 1945. חלקה הבלתי שלם נשמר בתחילה מתוך אמונה שהוא יכול לשמש כמטרה בניסויים בנשק גרעיני. עם זאת, ה-30 מיליון דולר שיעלה להשלים את האונייה מספיק כדי להיות מסוגלים להשיק אותה נחשב כגדול מדי והתוכנית נזנחה. היא נשארה במספנה עד ספטמבר 1958, אז נגרטה על הממשה.
פעמון הספינה, שעליו רשום "USS Illinois 1946", נמצא כעת באצטדיון הזיכרון באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין. הפעמון מושאל ממפקדת ההיסטוריה והמורשת של הצי (הצטרפות מס' 70-399-A), מספנת הצי של וושינגטון, וושינגטון הבירה, לחיל ההדרכה של קציני המילואים של הצי (NROTC) באוניברסיטה. הפעמון מצלצל באופן מסורתי על ידי חברי NROTC כאשר קבוצת הכדורגל של האוניברסיטה מבקיעה טאצ'דאון או שער.
פעמון האונייה מאילינוי באצטדיון ממוריאל, אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין
אח"י קשת (סער 4.5)

| --- | --- |

 תיאור כללי
 מוטו:  עד מתי קשת
 סוג אונייה:  ספינת טילים
 צי:  חיל הים הישראלי
 דגל הצי:  
 סדרה:  סער 4.5 נושב
 סדרה קודמת:  סער 4
 סדרה עוקבת:  סער 5
 אוניות בסדרה:  אח"י רומח (סער 4.5), אח"י קשת
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנות ישראל
 הושקה:  1982
 תקופת הפעילות:  1 במאי 1982 – בשירות פעיל (42 שנים)
 מידות
 הֶדְחֶק:  488 טון
 אורך:  61.7 מטר
 רוחב:  7.6 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  31 קשר
 גודל הצוות:  56 קצינים וחוגרים
 טווח שיוט:  5,600 ק"מ ב-31 קמ"ש   2,800 ק"מ ב-56 קמ"ש
 הנעה:  4 מנועי דיזל מתוצרת חברת MTU מדגם 538 בעלי הספק של 3380 כ"ס.
 אמצעי לחימה
 חימוש:  8 טילי ים-ים הרפון  6 טילי ים - ים גבריאל משופרים 16 טילי קרקע-אוויר ברק 1  תותח ימי אוטו מלרה 76 מ"מ  2 או 4 מקלעים כבדים M2 בראונינג בקליבר 0.5 אינץ' (12.70 מ"מ) 2 מקלעים בקליבר 12.7 
 
אח"י קשת היא ספינת סער ישראלית מסדרת סער 4.5. היא הושקה בתחילת שנת 1982 בתור הספינה השנייה מדגם נושב (לאחר אח"י רומח), נמסרה לחיל הים ב-1 במאי 1982 ולאחר כחודשיים השתתפה במלחמת שלום הגליל. בהמשך הוסבה לדגם נירית. היא מהווה חלק מהצי הישראלי מאז 1982.
בנייה

ספינות מסדרת סער 4.5 הן גרסה מוגדלת של סדרת סער 4. היא ארוכה יותר ולכן נושאת חימוש מוגבר.
אח"י קשת נבנתה במספנות ישראל בחיפה והושקה שם בתחילת 1982.
מידות

אורך הספינה הוא 61.7 מטרים והשוקע שלה הוא 2.5 מטרים (8 רגל 2 אינץ'). יש לה ספון יחיד, מבנה עליון קצר שנמצא מעל מרכז הסיפון. תפוסת העומס המלאה היא 488 טון.
ההספק הכולל של המנועים הוא 16,000 כ"ס (12,000 קילוואט). אח"י קשת מונעת בעזרת ארבעה מנועי דיזל MTU 16V538 TB93. המהירות המרבית שלה היא 31 קשר; הטווח הפלגה הוא 3,000 מיל ימי (5,600 קילומטרים; 3,500 מיל) במהירות של כ-17 קשר (31 קמ"ש; 20 מייל לשעה) ו-1,500 מיל ימי (2,800 קילומטרים; 1,700 מיל) ב 30 קשר (56 קמ"ש; 35 מייל לשעה).
חימוש

החימוש העיקרי הוא טילים: שני משגרים שעליהם 8 טילי הרפון אמריקאיים נגד אוניות, שניהם מוקמים מאחורי המבנה העל. מאחוריהם עומדים שישה משגרים בודדים של טילי גבריאל סימן 2 מתוצרת ישראל. בנוסף מותקנים בספינה שני משגרי ברק 1 גם הם מתוצרת ישראל המכילים 16 טילים המשוגרים לטווח של עד 10 קילומטרים (6.2 מיל), מה שהופך את החימוש זהה לזה שבאח"י חץ.
החימוש המשני מורכב מתותח אוטו מלרה 76 מ"מ, הממוקם מאחור בצריח מסתובב. הספינה חמושה גם בשני תותחי 20 מ"מ אורליקון ועמדות עבור מקלעי M2 בראונינג (אחד כפול או ארבעה). בחרטום חמושה הספינה במערכת נשק הגנתי, Phalanx CIWS.
מפקדי הספינה

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מפקדי אח"י קשת
| דרגה ושם | תקופת כהונה כמפקד הספינה | פעילות | תמונה |  |  |
| בני חזן | 1982 - 1983 |  |  |  |  |
| שחר אהרון | מאוקטובר 1982 עד אוגוסט 1983 |  |  |  |  |
| גיורא ירדני | אוגוסט 1983 עד מאי 1984 |  |  |  |  |
| מיכאל גנור | מאי 1984 עד אוקטובר 1985 |  |  |  |  |
| יוחאי בן יוסף | פברואר 1986- מאי 1987 |  |  |  |  |
| אלי גליקמן | מאי 1987 - יוני 1988 |  |  |  |  |
| אריה נגלר | יוני 1988- ספטמבר 1989 |  |  |  |  |
| יהודה סיסו | נובמבר 1989- אפריל 1991 |  |  |  |  |
| בן ציון דעבול | אפריל 1991 עד יולי 1992 |  |  |  |  |
| אריה מגד | יולי 1992 - אוגוסט 1993 |  |  |  |  |
| ירון לוי | אפריל 1995 – אוגוסט 1997 |  |  |  |  |
| סמי צמח | אוגוסט 1997 – מאי 1999 |  |  |  |  |
| אורי שמרוני | מאי 1999 – נובמבר 2000 |  |  |  |  |
| עידו גילדור | נובמבר 2000 – אוגוסט 2001 |  |  |  |  |
| גיל רינת | אוגוסט 2001 – אוקטובר 2003 |  |  |  |  |
| אסף בונה | אוקטובר 2003 – אוגוסט 2006 |  |  |  |  |
| ללא מפקד | אוגוסט 2006 – יולי 2007 | שיפוץ והסבה ל"נירית" נצ"ל |  |  |  |
| יריב אביטל | ספטמבר 2006 – יוני 2008 |  |  |  |  |
| אבי אבסקר | יוני 2008 – אוגוסט 2009 |  |  |  |  |
| שרון תם | אוגוסט 2009 – יולי 2010 |  |  |  |  |
| איתן פז | יולי 2010 – ינואר 2013 |  |  |  |  |
| סטיבן גורדון | ינואר 2013 - אוגוסט 2014 |  |  |  |  |
| יונתן קודיש | אוקטובר 2014 - יוני 2016 |  |  |  |  |
| דור דבירי | אוגוסט 2016 - אפריל 2018 |  |  |  |  |
| עומר כרמי | אפריל 2018 - נובמבר 2018 |  |  |  |  |
| אמיר יניב | נובמבר 2018 -ספטמבר 2020 |  |  |  |  |
| גיא עזרא | אוקטובר 2021 - פברואר 2022 |  |  |  |  |
| דן קרוביארסקי | פברואר 2022-יוני 2023 |  |  |  |  |
|  | יוני 2023 |  |  |  |  |

↑  התמונה מתקופה מאוחרת יותר.
↑  התמונה מתקופה מאוחרת יותר.
↑  התמונה מתקופה מאוחרת יותר.
↑  התמונה מתקופה מאוחרת יותר.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  Saunders, Stephen (2004). Jane’s Fighting Ships 2004-2005. London: Jane’s Information Group Ltd. p. 355. ISBN 0-7106-2623-1.
1 2 3 4  Saunders, Stephen (2009). Jane’s Fighting Ships 2009-2010. London: Jane’s Information Group Ltd. p. 385. ISBN 0-7106-2888-9.
1 2 3  Gardiner, Robert; Chumbley, Stephen (1996). Conway’s All The World’s Fighting Ships 1947-1995. Annapolis: Naval Institute Press. p. 193. ISBN 1557501327.
1 2 3 4  Faulkner, Keith (2004). Jane’s Okręty Wojenne Przewodnik Encyklopedyczny (בפולנית). Poznań: Zysk i S-ka. p. 330. ISBN 83-7298-588-X.
1 2  Sharpe, Richard (1989). Jane’s Fighting Ships 1989-90. London: Jane’s Defence Data. p. 285. ISBN 0-7106-0886-1.
| ספינות טילים של חיל הים הישראלי |
| --- | --- | --- |
שייטת ספינות הטילים • כלי שיט של חיל הים
| סער 1 שלכת | אח"י מבטח • אח"י משגב • אח"י מזנק | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 2 שלכת | אח"י חיפה • אח"י אילת • אח"י עכו | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 3 שלכת | אח"י סער • אח"י סופה • אח"י געש • אח"י חרב • אח"י חנית • אח"י חץ | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4 תכלית | אח"י רשף • אח"י קשת • אח"י רומח • אח"י כידון • אח"י תרשיש • אח"י יפו | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4 נדרן | אח"י ניצחון • אח"י עצמאות • אח"י מולדת • אח"י קוממיות | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4.5 חוחית | אח"י עליה • אח"י גאולה | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4.5 נושב | אח"י רומח • אח"י קשת | סמל חיל הים הישראלי  |
| זיוונית | אח"י שמרית • אח"י שלומית | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4.5 נירית | אח"י חץ • אח"י תרשיש • אח"י כידון • אח"י יפו • אח"י חרב • אח"י סופה | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 5 להב | אח"י אילת • אח"י להב • אח"י חנית | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 6 | אח"י מגן • אח"י עוז • אח"י עצמאות • אח"י ניצחון |  |
רשימת מפקדי אח"י קשת (סער 4.5)
אח"י חנית (סער 3)

| --- | --- |


אח"י חנית בתקופה שלפני מלחמת יום הכיפורים, חמושה בשלושה טילי גבריאל בלבד, תותח 76 מ"מ ומקלעים על הסיפון.
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  ספינת טילים
 צי:  חיל הים הישראלי חיל הים הישראלי
 דגל הצי:  
 סדרה:  סער 3
 סדרה קודמת:  סער 2
 סדרה עוקבת:  סער 4
 אוניות בסדרה:  אח"י סער, אח"י סופה, אח"י געש, אח"י חרב, אח"י חנית, אח"י חץ
 ציוני דרך עיקריים
 הושקה:  14 באוקטובר 1969
 תקופת הפעילות:  1969–1988 (כ־19 שנים)
 אחריתה:  נמכרה לצ'ילה LM-IQUIQUE
 מלחמות וקרבות:    מלחמת ההתשה     מלחמת יום הכיפורים   מלחמת לבנון הראשונה
 מידות
 הֶדְחֶק:  250 טון
 אורך:  45 מטר
 רוחב:  7 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  42 קשר
 גודל הצוות:  35 - 40 איש
 הנעה:  4 מנועי מייבאך בעצמה של 3,600 כ"ס
 אמצעי לחימה
 חימוש:  תותח 76 מ"מ טילי הרפון טילי גבריאל מקלעי 0.5
אח"י חנית הייתה ספינת טילים מדגם סער 3 שפעלה בשירות חיל הים הישראלי משנת 1969 עד שנת 1988. השתתפה בין היתר בקרב לטקיה בפתיחת מלחמת יום הכיפורים.
הספינה בשירות חיל הים

אוניית חיל הים חנית מדגם סער 3 נבנתה בשנות ה-60 במספנות קונסטרוקסיון מקאניק דה נורמאנדי בשרבורג שבצרפת והייתה אמורה להימסר לישראל עם שאר ספינות הדגם, ואולם אמברגו הנשק שהטילה צרפת על ישראל מנע את העברת הספינות לחיל הים, בליל 24 בדצמבר 1969 הוברחו במבצע חשאי הספינות מצרפת (מבצע נועה) והובאו לישראל.
הספינה בשירות חיל הים > השמדת מחבלים

בשנים הראשונות הופעלה הספינה במשימות הגנה על חופי ישראל במטרה למנוע ממפגעים לבצע פיגועים נגד מטרות ישראליות ובאחד המקרים בליל 7 בספטמבר 1972 השמידה הספינה ספינה מחבלים שהייתה בדרכה לבצע פיגוע מול חופי לבנון על יד העיר צור. באישון לילה התפתח ויכוח בין בקר האש שטען כי זיהה מטרה במכ"ם וננעל עליה, לבין קצין הגשר האם מדובר במטרה אמיתית או בלהקת ציפורים. מפקד הספינה באותה עת, אלי רהב, הורה להתקרב למטרה, בטווח קרוב מאוד הודלק זרקור לכיוון המטרה, ווזוהתה ספינת מחבלים ו-5 חמושים עליה. המחבלים ירו בזוקה שפגעה בתורן. הספינה התרחקה מהמטרה והטביעה אותה. זו הייתה הפעם הראשונה בה הופעל תותח ה-76 מ"מ בקרב ימי בחיל הים הישראלי. למחרת התגלו גופות המחבלים ושרידי הספינה שנפלטו לחוף הלבנוני. אח"י חנית הניפו מטאטא הניצחון.
הספינה בשירות חיל הים > מלחמת יום הכיפורים

הספינה נטלה חלק פעיל במלחמת יום הכיפורים. בלילה שבין ה-6 ל-7 באוקטובר 1973 השתתפה בקרב לטקיה, שבמהלכו הותקפו מטרות בנמל לטקיה בסוריה. במהלך הקרב הצליחה אח"י חנית להטביע מקשת סורית באמצעות טיל גבריאל.
הספינה רדפה אחרי ספינת טורפדו (סט"ר) סורית שנשלחה כדי לפתות את הספינה להיכנס לטווח טילי הסטיקס הרוסים, שבהם השתמש הצבא הסורי. באותו אירוע נורו טילי סטיקס רוסיים (בזוגות) לעבר הספינה, אשר תמרנה מספר פעמים כדי לחמוק מהטילים ולהתקרב שוב עד שהטביעה את הסט"ר.
בלילה השני למלחמה עלתה הספינה על שרטון בחוף סיני. המקרה אירע עקב חוסר ערנות לרצועת החוף הנמוכה, שמי האגם אחריה מחזירים את אור הכוכבים ומטעים לחשוב כאילו הספינה בלב ים. בעת ההחפה היה מפקדה (זאב יחזקאלי) בגשר הפיקוד.. אח"י מזנק עם מפקד השייטת והמפל"ג יעקב ניצן ניסו למשוך אותה מהחוף. מאמצי החילוץ לא צלחו ונחתת נשלחה מנמל אשדוד לסייע. גם מאמצים אלו לא צלחו. הספינה חולצה על ידי גוררת מגויסת "עוזיה", שהגיעה מנמל אשדוד.
לאחר תיקון מהיר במספנת חיל הים קיבל סרן אודי אראל את הפיקוד על אח"י חנית.
ב-16 באוקטובר 1973 השתתפה הספינה בהפגזת תותח 76 מ"מ על טנקים מצריים על רצועת החוף שממזרח לפורט סעיד במטרה לסייע למוצב "בודפשט".
בלילה שבין 19 ל-20 באוקטובר פעלה הספינה בפיקוד אלי רהב להמשך הלחץ בחוף הסורי. הפעילות נעשתה בזוג, יחד עם אח"י געש (סער 3) בפיקוד אריה שפר. הספינות הפגיזו גשר על נחל אל-אברש ונענו באש מתותחי החוף הסוריים.
בליל 22–23 באוקטובר 1973 בוצעה הפגזה חוזרת של מתקני הדלק בבניאס. התפתח קרב מול תותחי 130 מ"מ בחוף וסטי"לים סורים שיצאו מטרטוס ולטקיה.
הספינה בשירות חיל הים > לאחר מלחמת יום הכיפורים

בשנת 1982 נטלה הספינה חלק במלחמת לבנון הראשונה והשתתפה בין היתר בהנחתת הכוחות לביירות. הספינה השתתפה בעצירת האנייה "אדי" שנחשדה בהשטת מחבלים. וליוותה אותה לנמל חיפה.
בשנת 1988, עם גמר שירותה בחיל הים הישראלי, נמכרה הספינה לחיל הים של צ'ילה וקיבלה את שמה החדש LSG-1624 - Iquique.
מפקדי הספינה

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מפקדי אח"י חנית
| דרגה ושם | תקופת הפיקוד | הערות | תמונה |  |  |
| גדי בן זאב | דצמבר 1969 - יוני 1970 | יציאה עם ספינות שרבורג |  |  |  |
| אפרים אשד | עד דצמבר 1972 |  |  |  |  |
| אלי לוי | ינואר עד ספטמבר 1973 | כמפקד פלגה 33 |  |  |  |
| אלי רהב | ספטמבר 1973 | השמדת סירת מחבלים |  |  |  |
| זאב יחזקאלי | ספטמבר עד אוקטובר 1973 | קרב לטקיה והחפת הספינה בברדאוויל |  |  |  |
| אהוד אראל | 8 באוקטובר 1973 עד 26 ביוני 1974 | מפקד במלחמה |  |  |  |
| אבי שחף | 1976 עד דצמבר 1977 |  |  |  |  |
| שלמה עופר | דצמבר 1977 עד אפריל 1979 | ראשונה במבחני הכשירות ווביקורת מטה ב-1978 |  |  |  |
| מרדכי מיכאלי | 1 ביולי עד 30 בספטמבר 1979 |  |  |  |  |
| שמואל נואה | 1979 - 1981 | מעבר לפלגה 31 באשדוד |  |  |  |
| מיקי גנור | 1982 | מלחמת שלום הגליל |  |  |  |
| יהודה שחר | 82-83 |  |  |  |  |
| שלמה פרומר | 1984 |  |  |  |  |
| עובד יושע | 1985 - 1986 |  |  |  |  |
עידו לדרר: 
אילן בן גיגי: 
לוי שאפט:
גלריה

השקת אח"י חנית (סער 3) בשרבורג 14 באוקטובר 1969.
ספינות שרבורג אח"י חרב (סער 3) (בפיקוד רס"ן חיים שקד ואח"י חנית (סער 3) בפיקוד רס"ן גדי בן זאב, מתודלקות יחדיו.
חלק מאנשי צוות אח"י חנית (סער 3) על סיפון הספינה (1972).
צוות אח"י חנית בפיקוד אפי אשד, 1972.
ביאורים

↑  נראה שהייתה עייפות מצטברת מקרב לטקיה שבלילה הקודם.
↑  המפקד המקורי הועבר מתפקידו אך נשאר בשייטת ספינות הטילים ויצא לים כקצין גשר בספינות אחרות. לאירוע ההחפה לא נערך תחקיר. בהמלצת מפקד השייטת, מיכאל ברקאי, החזיר מפקד החיל, בנימין תלם, את המפקד המושעה, שקיבל פיקוד על אח"י מזנק. הקצין המשיך לשרת בחיל הים ואף עלה בדרגות.
↑  התמונה מתקופה מאוחרת יותר.
↑  תמונה מתקופה מאוחרת יותר.
↑  הצילום מירכתי א/מ "לאה", ברקע החוף הספרדי. 27 דצמבר 1969.
| ספינות טילים של חיל הים הישראלי |
| --- | --- | --- |
שייטת ספינות הטילים • כלי שיט של חיל הים
| סער 1 שלכת | אח"י מבטח • אח"י משגב • אח"י מזנק | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 2 שלכת | אח"י חיפה • אח"י אילת • אח"י עכו | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 3 שלכת | אח"י סער • אח"י סופה • אח"י געש • אח"י חרב • אח"י חנית • אח"י חץ | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4 תכלית | אח"י רשף • אח"י קשת • אח"י רומח • אח"י כידון • אח"י תרשיש • אח"י יפו | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4 נדרן | אח"י ניצחון • אח"י עצמאות • אח"י מולדת • אח"י קוממיות | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4.5 חוחית | אח"י עליה • אח"י גאולה | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4.5 נושב | אח"י רומח • אח"י קשת | סמל חיל הים הישראלי  |
| זיוונית | אח"י שמרית • אח"י שלומית | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4.5 נירית | אח"י חץ • אח"י תרשיש • אח"י כידון • אח"י יפו • אח"י חרב • אח"י סופה | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 5 להב | אח"י אילת • אח"י להב • אח"י חנית | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 6 | אח"י מגן • אח"י עוז • אח"י עצמאות • אח"י ניצחון |  |
האונייה "אדי" החשודה כנושאית מחבלים נעצרה בים ומובאית לחיפה בליווי אח"י חנית (סער 3) 13 ביוני 1982.
איליושין Il-112

איליושין Il-112 (רוסית: Ильюшин Ил-112) הוא מטוס תובלה צבאי רוסי שפותח על ידי חברת איליושין עבור חיל האוויר וחיל הצנחנים הרוסי ולצורך הובלת ציוד, כוח אדם ומטענים לשימוש הצבא. המטוס מיוצר על ידי מפעל המטוסים של וורונז'. מטוס ה-Il-112V מצויד במערכות אוויוניקה וציוד של שישה מסכי LCD המציגים לצוות את נתוני הטיסה.
עיצוב

המטוס תוכנן לפעול בתנאי מזג אוויר קשים ובהתאם לתנאי התפעול של הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית בעניין דרישות רעש ופליטה.
משקלו של ה-Il-112 דומה למשקלו של מטוס האיליושין Il-26, שאותו הוא נועד להחליף אך שונה בכך שהוא מכיל תא גדול יותר המאפשר לו להטיס 44 חיילים חמושים במקום 38. תודות למנוע חסכוני יותר שמפחית את צריכת הדלק ל-Il-112 יש יכולת לטוס למרחק גדול יותר וטווחו עומד על כ-5,200 ק"מ (2,808 מייל). צוות הטיסה צומצם משש לשניים, תודות לציוד האוויוניקה המודרני.