stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב אוסטרליץ
הצבאות > הצבא האוסטרי

בימיה של מריה תרזה, בעת הצבאות המקצועיים, הצבא היה אחד הטובים ביבשת והצליח למנוע מפרידריך השני מלך פרוסיה את מימוש שאיפותיו להגמוניה במלחמת שבע השנים. לאחר הניצחון העבירו האוסטרים מספר רפורמות הרסניות בחיל התותחנים האוסטרי, שגרמו למספר הפסדים צורבים במלחמה עם האימפריה העות'מאנית. אמנם, נעשו גם רפורמות שהצליחו לשפר מעט את איכות הצבא האוסטרי, אך ככלל הוא היה נחות יחסית לצרפתי.
הצבא האוסטרי שניצב מול נפוליאון נשא על גופו את הצלקות של ההפסדים הכואבים בשתי המלחמות הקדומות נגד צרפת. הצבא האוסטרי היה מסורבל, ראשיו היו לרוב גנרלים זקנים שקיבלו את התפקיד בגלל ייחוסם האריסטוקרטי ולא בגלל כישרונם. הבעיה הגדולה ביותר של האוסטרים הייתה חוסר האחידות. מדינתם הורכבה מבני לאומים שונים, שהיו נתונים בדרך כלל לחסדיהם של הפקידים האוסטרים. חלק ניכר מהעמים האלה לא ראו עין בעין את השאיפות של החצר בווינה.
המעבר הזה מהצבא המקצועי של המאה ה-18 לצבאות המוניים של המאה ה-19 היה בעוכרי הצבא האוסטרי. המגויסים החדשים שבאו משלל אזורים באימפריה רחבת הידיים לא התאמצו לזכות בניצחון, ומורל הגייסות היה נמוך יחסית ליריביהם הצרפתים. המורל הנחות, יחד עם פיקוד לקוי וארגון מסורבל היו הסיבות העיקריות לתבוסה האוסטרית בקרב אוסטרליץ. כאמור, הרפורמות שהחלו עם התבוסה האוסטרית אחרי המלחמה הקודמת לא הספיקו לתקן את כל הפגמים, והיוזם העיקרי, הארכידוכס קרל, חש שהמלחמה התחילה מוקדם מדי.
הפיקוד

הצבא הצרפתי היה נתון לפיקודו הישיר והמלא של נפוליאון. לצדו פעלו קצינים בכירים בדרגת מרשל שפיקדו על קורפוסים. כיוון שהקורפוסים היו מעין צבאות עצמאיים, הרי שכל קורפוס יכול היה לבצע משימות עצמאיות במהלך הקרב, אפילו במנותק מהצבא העיקרי. בנוסף למפקדי הקורפוסים, הסתמך נפוליאון על ז'ואקים מירא – מפקד הפרשים ועל לואי-אלכסנדר ברתייה – ראש המטה שלו. הפיקוד הצרפתי היה ריכוזי מאוד, ולמרות החופש היחסי שממנו נהנו מפקדי הקורפוסים ומירא, הצבא הצרפתי פעל כגוף אחד למען מטרה משותפת.
לעומת הצרפתים צבא בעלות הברית היה נתון לבעיות פיקוד קשות. הקרב התקיים על אדמה אוסטרית ורוסים רבים, בהם מפקד הצבא הרוסי קוטוזוב, לא ראו סיבה מיוחדת להשתתפותם במלחמה. נוסף על כך חלק ניכר מן הצבא האוסטרי (כ-50,000 איש) ספג תבוסה קשה בקרב אולם ואבד. חלק אחר היה הרחק באיטליה. כתוצאה מכך רוב הכוחות שהשתתפו בקרב היו מורכבים מחיילים רוסיים.
הפיקוד שסבל מפיצול לא הצליח להמציא תוכנית טובה להתמודדות עם נפוליאון. נוסף על כך היה לפיקוד העליון של בעלות הברית רק מודיעין חלקי. כתוצאה מכך חשבו בעלות הברית שניצבים מולם רק 50,000 חיילים לעומת כ-70,000 שהיו שם בפועל. נוסף על כך פיקוד זה לא עשה מאומה במשך ימים ארוכים ואפשר לנפוליאון לרכז את כוחותיו.
בקרב עצמו כשלה הקצונה הבכירה של בעלות הברית בהבנת תוכנית הקרב הצרפתית, ולמעשה שיחקה לידיו של נפוליאון. אחת הסיבות לכך היא הפיצול המובנה בפיקוד העליון. בעלות הברית פעלו על פי תוכניתו של הגנרל האוסטרי וייראדהר שלא הייתה מקובלת על קוטוזוב, שפיקד על הצבא בפועל.
בעיה אחרת, חמורה לא פחות, הייתה הימצאותם של הקיסר האוסטרי והקיסר הרוסי בשדה הקרב. מתוקף מעמדם כראשי מדינות הם עקפו לעיתים קרובות את הדרג המקצועי, ולכן חלק מן ההחלטות שהתקבלו היו הרסניות. ליקויים אלו בפיקוד העליון של בעלות הברית היו בין הסיבות העיקריות לתבוסתם בקרב.
הקרב > שדה הקרב

הקרב נערך במישור השוכן לא רחוק מהעיר ברנו (שנקראה אז בשמה הגרמני ברין). בזמן הקרב הייתה זו עיר לא גדולה במיוחד ובה כ-50,000 תושבים. שדה הקרב עצמו מחולק לשני חלקים עיקריים על ידי שני נחלים הנשפכים לדנובה: נחל גולדבך (בצ'כית Zlatém potoku - הנחל הזהוב) ונחל בוסניץ, שהוא המשכו הצפוני של נחל גולדבך. בצד המזרחי (הצד שבו ניצבו בעלות הברית) התנשאה רמת פראצן (בצ'כית Žuráň ז'וראן) – רמה גדולה בגובה ממוצע של כ-200 מטר. היא שלטה על מרכזו של שדה הקרב. המשכה הצפון-מערבי של הרמה נקרא "גבעת סנטון" (santon – דרוויש בצרפתית – השם שנתנו החיילים צרפתים לגבעה על שום צורתה המוזרה שהייתה דומה בעיניהם לדרוויש) וגובהה הממוצע הוא כ-250 מטר. בתחילת הקרב הייתה גבעת סנטון בשליטה צרפתית. הרמה והגבעה שלטו לא רק על שדה הקרב, אלא גם על ציר תנועה חשוב שעבר בין אולמוץ לברין (דרך שעברה ממזרח למערב).
נוסף על הרמה והגבעה עמדו בשדה הקרב כמה כפרים שהצרפתים ביצרו והם שימשו עוגן לעמדותיהם. ביצור מבנים אזרחיים היה מקובל מאוד בתקופה ההיא. בית אזרחי מבוצר היה עשוי לעמוד שעות אחדות גם בהתקפה עזה.
הטמפרטורה הממוצעת באזור זה היא סביב אפס מעלות בחודש דצמבר. לכן הנחלים היו קפואים ולא היו מכשול לחי"ר ולפרשים, אם כי תותחים נזהרו שלא לעלות עליהם מחשש לשבירת הקרח. רוחבו של שדה הקרב היה בערך 11 ק"מ ואורכו כ-12 ק"מ, מתוכם רמת פראצן עם גבעת סנטון יצרה סהר שקרניו פונות מערבה. עומקו כ-5 ק"מ ואורכו כ-8 ק"מ.
הקרב > תוכניות הקרב

בעלות הברית ביקשו לנצל את יתרונן המספרי (הם סברו שלנפוליאון כ-50,000 חיילים בלבד), ולצורך העניין הן אספו כוחות גדולים מאוד (כ-50,000 חיילים) באגפם הדרומי, תחת פיקודו של פרידריך בוקסוודן. האגף הזה היה אמור לפרוץ את האגף הצרפתי שניצב מולו, לקפל אותו ולהגיע לעורפו של הצבא הצרפתי. האגף השמאלי הורכב מכ-20,000 חיילים ותפקידו היה הגנתי בעיקרו. עתודה כללית של כ-10,000 נשארה בסביבת רמת פראצן.
התוכנית הצרפתית ניצלה את הביטחון העצמי העודף של האוסטרים והרוסים. נפוליאון היה בטוח שרמת פראצן תיפול לידי חייליו ללא בעיות, כי הכוחות שהיו בה תקפו את אגפו הימני. לכן מיקם במרכז המערך שלו את הקורפוס הגדול של סולט, ואילו האגף הימני הוחזק בכוחות דלילים יחסית. האגף הצפוני נהנה מיתרון מספרי קל על כוחות הקואליציה ותפקידו היה התקפי בעיקרו.
על פי התוכנית, האגף הדרומי היה אמור להחזיק מעמד עד אשר רמת פראצן תיפול בידיים צרפתיות, והצבא המאוחד יפוצל לשניים. לאחר מכן התכוון נפוליאון לכתר את אחד האגפים או את שניהם. ההחלטה הסופית הייתה אמורה להתקבל על פי התוצאות בשטח.
התוכנית הרוסית-אוסטרית הייתה נוקשה מאוד ולא אפשרה חופש פעולה למפקדים בשטח. על כן משעה ששובשה לא הייתה בידי הפיקוד העליון תשובה הולמת להתקפה הצרפתית.
הקרב > פריסת הכוחות > בעלות הברית

בשעות הבוקר של 2 בדצמבר החלו הצבאות להתארגן בעמדותיהם. נחל גולדבך הפריד בין הניצים. הצרפתים הקימו מערך הגנתי חזק באגפם הימני, זה שהיה אמור למשוך את בעלות הברית פנימה לתוך המלכודת. בעלות הברית לא אכזבו, ושלחו כמעט 50,000 חיילים להתקפה על האגף הימני של הצרפתים. נוסף על כך יצא טור חזק לתקוף את האגף השמאלי של המערך הצרפתי, אם כי תפקידיו היו מוגבלים יותר. על פי התוכנית של הגנרל האוסטרי, בעלות הברית היו אמורים לפרוץ את האגף הימני של הצבא הצרפתי ולכתר אותו.
ההתקפה על האגף הימני של הצרפתים הייתה מורכבת מהכוחות הבאים:
משמר קדמי בפיקודו של גנרל מיכאל פון קינמייר (5,100 חיילים).
השדרה הראשונה של דמיטרי דוחטורוב (13,600) – תפקידה היה לכבוש את כפר טלניץ, בקצה המערך הצרפתי, להסתובב צפונה ו"לקפל" את האגף הצרפתי.
השדרה השלישית של פשיבישבסקי שהוצבה ברמת פראצן הייתה אמורה לתמוך בהתקפה על האגף הימני של הצרפתים.
אחרי כיבוש הכפר הגנרלים מיכאיל מילוראדוביץ' עם יוהאן קולוורט ולואי לנז'רון (שדרות 4 ו-2 בהתאמה) היו אמורים לרדת עם השדרה הרביעית (כ-24,000 חיילים) מרמת פראצן ולפרוץ את הקו הצרפתי באזור הכפר פונטוויץ (בחיבור בין האגף למרכז).
אחרי הפריצה כוח פרשים חזק היה אמור לקטוע את כביש ברון (כיום ברנו)–וינה ולסגור את דרכי המילוט של הצרפתים.
בצפון התקדם גנרל בגרטיון לעבר סנטון עם 13,000 חיילים בסיועם של 4,600 פרשים מהשדרה החמישית של גנרל יוהאן הראשון יוזף, נסיך ליכטנשטיין. שדרת פרשים זו הייתה הריכוז הגבוה ביותר של פרשים במערך הרוסי-אוסטרי, והם היו החוליה המקשרת בין מרכז המערך של בעלות הברית לאגפם הימני.
בעתודה ניצבו 8,500 חיילי עילית מן המשמר הרוסי תחת פיקודו של הנסיך הגדול קונסטנטין.
התוכנית הייתה טובה על הנייר, אך לא התחשבה בכמה גורמים בעלי משמעות מכרעת בשדה הקרב:
הקרב נערך בבוקר של יום חורפי. וכל שדה הקרב היה מכוסה בערפל כבד בבוקר, מה שגרם לקושי רב בניווט.
נוסף על כך תנועתן של שדרות אחדות הצטלבה לאורך נתיבן. זה הוסיף לבלבול הרב שהיה מנת חלקן בגלל הערפל הכבד.
הקרב > פריסת הכוחות > הצרפתים

הפריסה הצרפתית הייתה שונה בתכלית: את עיקר הכוח, כ-65,000 חיילים, מיקם נפוליאון מאחורי גבעת סנטון, במקום שבו נחל גולדבך פוגש את נחל בוסניץ.
קלוד לגרן, שהכוח שבפיקודו הורכב מ-12,000 חיילים, עם לואי ניקולא דאבו (6,600 חיילים), היו אמורים להחזיק את האגף הימני (בדרום). הזרוע הרכובה של הקורפוס השלישי בפיקודו של ברוסיה השלימה את המערך הצרפתי.
ז'אן לאן קיבל למשמורת את סנטון באגף השמאלי עם 12,700 חיילים. מירא תמך בו בעתודת פרשים חזקה בת 5,600 רוכבים.
הקורפוס של ברנדוט על 13,000 חייליו ניצב מאחורי לאן, למרגלות גבעת סנטון והיה אמור לצאת מעמדתו המוסתרת ולכבוש את בלאסוביץ, בחלק הצפון-מערבי של רמת פראצן.
הדיוויזיות של לואי דה סן-הילר ודומיניק ואנדאם (מהקורפוס של סולט) על 17,000 אנשיהם היו אמורות להסתתר בערפל למרגלות רמת פראצן בגדה המזרחית של גולדבך. מטרתם הייתה לפרוץ את מרכז המערך של בעלות הברית.
דיוויזיית הגרנדירים (5,700 חיילים) של ניקולא אודינו והמשמר הקיסרי (5,500 חיילים) עמדו בעתודה.
כל המערך הצרפתי רושת בעמדות תצפית ודיווח עם סוסים רעננים וכוחות איתות שהיו אמורים להיכנס לפעולה בעת שהערפל יתפזר.
תוצאות הקרב

הצרפתים ספגו כ-9,000 נפגעים וצבא בעלות הברית ספג כ-27,000 אבדות. הרוסים נסוגו מאוסטריה, והאוסטרים חתמו על חוזה פרסבורג (26 בדצמבר 1805) שבו ויתרו על שטחים ניכרים לטובת צרפת ושבעקבותיו בוטלה האימפריה הרומית הקדושה.
קרב אוסטרליץ נקרא גם "קרב שלושת הקיסרים" משום שהשתתפו בו נפוליאון קיסר צרפת, אלכסנדר הראשון קיסר רוסיה, ופרנץ הראשון קיסר אוסטריה.
ניתוח טקטי של הקרב > תפקודן של בעלות הברית

בעלות הברית עשו כמה שגיאות טקטיות חמורות בתוכניתן. הטעות העיקרית הייתה בקנה מידה אסטרטגי: במקום להקשיב לעצתו של קוטוזוב ולהמתין לתגבורות שהיו אמורות להגיע תוך פרק זמן קצר והיו עוזרות להביס את נפוליאון, החליטו בעלות הברית לתקוף אותו מייד. אחד הגורמים להחלטה הלא-נבונה היה מודיעין לקוי: בעלות הברית חשבו שלנפוליאון רק 50,000 חיילים לעומת 85,000 שהיו להם. לאמיתו של דבר לנפוליאון היו כ-73,000 חיילים בקרב זה, והיתרון המספרי של בעלות הברית לא היה מכריע.
טעויות טקטיות רבות העיבו על התמרונים של בעלות הברית. הטעות העיקרית הייתה הירידה מרמת פראצן בלי להשאיר בה כוחות כלשהם. טעות אחרת הייתה בהתקפה באגף הדרומי. בעלות הברית רצו לקפל את האגף הזה של נפוליאון, אך השתמשו בכוחות גדולים מדי. 50,000 חיילים התקשו לתמרן בשטח הצר והנתיבים המצטלבים של השדרות השונות שיבשו מאוד את תנועתן. כתוצאה מכך הן תקפו בכוחות מעטים מדי נקודות מבוצרות, ובמקום להסתער עם כל הכוחות שעמדו לרשותן תקפו בכל פעם רק עם חלק קטן מהכוח.
נוסף על כך היה התיאום בין השדרות התוקפות לקוי. טכנולוגיית האיתות בעת ההיא הייתה לקויה ביותר, ולרוב הסתמכו על רצים רכובים שיעבירו את הפקודות מהפיקוד העליון לכוחות. בגלל המרחק הרב שבין המפקדה לחזית היה עיכוב ניכר בין הרגע שבו ניתנה הפקודה ועד הרגע שבו הכוחות החלו את תנועתם. בשל תדריך לקוי הכוחות לא היו בנויים לשינויים בתוכנית המקורית וקרסו ברגע שהיא השתבשה.
האגף הצפוני של בעלות הברית הצליח לשמור על מבנהו, למרות הניצחון הצרפתי בזירה זו. בגרטיון הצליח לסגת תוך כדי שמירה על הסדר, ומרבית חייליו שרדו את הקרב. הסיבה לכך היא עצמאותו של המפקד בזירה: הוא לא היה כבול בפקודות שהיו בלתי ניתנות לביצוע ולא חשש ליזום מהלכים משלו כשראה שהמצב בכי רע.
המשמר של הצאר הרוסי תִפקד בצורה נפלאה, וכמעט שהצליח לכבוש את רמת פראצן בחזרה, אך נהדף על ידי כוחות צרפתים עודפים מהקורפוס הרביעי והעתודה הכללית (סך הכול כ-30,000 צרפתים לעומת כ-8,000 עד 10,000 רוסים). למרות הכישלון הצליח המשמר להרוויח זמן יקר, והציל לפחות חלק מכוחות בעלות הברית מכליה מוחלטת.
ניתוח טקטי של הקרב > תפקודם של הצרפתים

לעומת בעלות הברית הפגינו הכוחות הצרפתיים כושר הסתגלות גבוה לשינויים בתוכנית. נפוליאון לא כבל את ידיו בתוכנית נוקשה, ושינה אותה כמה פעמים תוך כדי הקרב. השינוי הראשון היה תגבור האגף הדרומי. השינוי העיקרי בא ברגע שבו הצרפתים השתלטו על רמת פראצן, הואיל ונפוליאון היה צריך להחליט איזה אגף לכתר.
החיילים הצרפתים היו טובים יותר מיריביהם האוסטרים והרוסים (למעט המשמר של הצאר). עדיפות זו הושגה בחודשים ארוכים של אימונים במחנות. גם התיאום בין הכוחות היה טוב בהרבה. לפני הקרב הורה נפוליאון להקים עמדות תצפית ואיתות שקיצרו באופן משמעותי את הזמן שלקח לשדריו להגיע לכוחות בשטח. נוסף על כך, ואולי חשוב מכול, מפקדי הקורפוסים הצרפתים היו עדיפים לאין שיעור על יריביהם האוסטרים והרוסים. השימוש הנבון בכוחות הדלים בחזית הדרומית אִפשר לדאבו להחזיק את האגף עם כוח קטן פי חמישה מהכוחות שניצבו מולו. גם בצפון הצליח לאן, שלא נהנה מיתרון מספרי, להכות את בגרטיון שוק על ירך והסיג אותו לאחור. סולט הצטיין בתזמון ההתקפה שלו על רמת פראצן, ומפקדי הדיוויזיות שלו הצליחו להדוף את התקפות הנגד של בעלות הברית ולרדת לאחר מכן דרומה ולכתר את האגף הימני של בעלות הברית.
הקרב בראי ההיסטוריה

קרב אוסטרליץ נחשב לאחד מקרבות המופת של העת החדשה. מונים אותו – עם קרב קאנאי, קרב גאוגמלה וקרבות בולטים אחרים – לציון מחשבה טקטית מזהירה והשמדה מוחלטת של צבא היריב. בקרב באו לידי ביטוי שיא יכולתו של נפוליאון כמצביא וכישורי צבאו, ובזכותו נכנס נפוליאון לדפי ההיסטוריה כאחד מגדולי המצביאים.
הקרב היה נקודת מפנה בתולדות אירופה, ומכאן גם בתולדות העולם. הוא הביא לחתימת חוזה פרסבורג שבמסגרתו פורקה האימפריה הרומית הקדושה, שהייתה קיימת כ-1,000 שנה מאז כוננה על ידי קרל הגדול בראשית ימי הביניים. נוסף על כך הקטינה התבוסה האוסטרית המוחצת את השפעת האימפריה על מדינות גרמניה הקטנות. תבוסה זו, שממנה התקשו האוסטרים להתאושש, הייתה אחת הסיבות לאיחוד גרמניה שישים וחמש שנה לאחר הקרב.
במלחמה נוספת, ב-1809, ניסתה האימפריה האוסטרית להחזיר את השטחים שאבדו לה, אך המכה שספגה בקרב אוסטרליץ ערערה את יסודות האימפריה. למרות הגיוס הנרחב לא עמד לאוסטרים כוחם משכבר הימים, והם נאלצו לחתום על הסכם מביש נוסף. בסופו של דבר הובס נפוליאון בקרב ווטרלו ב-1815, ובקונגרס וינה קיבלה אוסטריה בחזרה חלק מנחלותיה, אך לעולם לא חזרה לעמדת הבכורה שהייתה לה לפני התבוסה באוסטרליץ.
הניצחון הצרפתי המוחץ הפיח רוח חדשה בשינויים שחלו בחברה האירופית עם המהפכה הצרפתית. בעוד שלפני 1805 ניסו הצרפתים להגן על מדינתם מהפלישות הזרות (למעט המסע של נפוליאון בארץ ישראל ובמצרים), הרי שאחרי הקרב הפכו הצרפתים לאדוני אירופה. אומנם המונרכיות הישנות לא מיהרו להיכנע, ומייד עם סיום מלחמה זו נלחם נפוליאון שוב ברוסים (שכרתו ברית עם הפרוסים), אך כוחה של פרוסיה נותץ בקרב ינה ובאאורשטדט.
מדי כמה שנים משחזרים חובבי היסטוריה צבאית את הקרב, ועורכים קרב דמה במישורי אוסטרליץ. בשנת 2005 נחגגו 200 שנה לניצחון, והמארגנים יזמו פרויקט גדול שבמסגרתו התאספו חובבי ההיסטוריה הצבאית בשדה הקרב, לבושים במדים הישנים, והציגו לראווה את התמרונים של הקרב.
קרב אוסטרליץ בספרות ובקולנוע

קרב אוסטרליץ מתואר בספרו הנודע של לב טולסטוי "מלחמה ושלום". כמה סרטים תיעודיים צולמו באתרי הקרב.
נוסף על כך קרב אוסטרליץ מופיע בסרטו של רידלי סקוט, נפוליאון.
ראו גם

הטקטיקה והאסטרטגיה האירופאית בעת החדשה
לקריאה נוספת

אליסטיר הורן, כמה רחוק מאוסטרליץ, (תרגום מאנגלית: נועה ענבל), תל אביב: הוצאת דביר, 2005 (פורסם במקור בהוצאת Macmillian Publishers Ltd בשנת 1996)
כתריאל בן ארי, קרבות מופת
David G. Chandler, Austerlitz 1805, 1994 Osprey. ISBN 0850459575
Chandler, David G. The Campaigns of Napoleon. New York: Simon & Schuster, 1973. ISBN 0025236601
הערות שוליים

↑  בעת הקרב צ'כיה הייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה, ולכן שמות גאוגרפים ניתנים לפי הגייתם הגרמנית.
↑  Austerlitz : The Battle of the Three Emperors (באנגלית)
↑  Invasion of England abandoned, באתר ערוץ 4 (באנגלית)
↑  חיל הפרשים של נפוליון (באנגלית)
↑  יחידת פרשים בסדר גודל של פלוגה.
↑  סוג של פרשים קלים.
↑  רונן בודוני, דילמה בצרפת: נפוליאון - גיבור או דיקטטור?, באתר ynet, 1 בדצמבר 2005
↑  Furore over Austerlitz ceremony, אתר BBC (באנגלית)
↑  Napoleonic Days 2005 (באנגלית)
| קרבות במלחמות הנפוליאוניות (מחולקים לפי הקואליציות האנטי-צרפתיות) |
| --- | --- | --- |
| ראשונה | קרב ורדן • קרב ואלמי • קרב ז'מפ • המלחמה בוואנדה • קרב נירווינדן • קרב פלרוס • קרב ההר השחור • קרב כף סנט וינסנט |  |
| שנייה | קרב הפירמידות • קרב הנילוס • קרבות בארץ ישראל • קרבות איטליה • הקרב על שטוקכך • קרב קופנהגן • קרב הוהנלידן • קרב מרנגו |  |
| שלישית | גרנד ארמה • קרב כף פיניסטרה • מערכת אולם • קרב טרפלגר • קרב אולם • קרב דורנשטיין • קרב אוסטרליץ |  |
| רביעית | קרב ינה-אאורשטדט • מרד פולין הגדולה • קרב אילאו • המצור על דנציג • קרב היילסברג • קרב פרידלנד • קרב קופנהגן |  |
| חמישית | קרב אבנסברג • קרב לנדסהוט • קרב אקמיהל • קרב אספרן-אסלינג • קרב וגראם |  |
| שישית | קרב סלמנקה • הפלישה לרוסיה • (קרב סמולנסק • קרב בורודינו • קרב ברזינה) • המערכה בגרמניה • (קרב ליצן • קרב באוצן • קרב דרזדן • קרב לייפציג) • קרב ויטוריה • מערכת ששת הימים • קרב פריז |  |
| שביעית | קרב קאטר ברה • קרב ליגני • קרב ווטרלו |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295752905171  BNE: XX538832  LCCN: sh85009568  NKC: ph118085 
נפוליאון מדרבן את חייליו ערב הקרב. ציור מאת לואי פרנסואה לז'ן
גנרל קוטוזוב, מפקד הצבא הרוסי
גבעת סנטון, צולם לרגל 200 שנה לקרב
פריסת הכוחות בתחילת הקרב
הצרפתים מתחילים את התקפתם על רמת פראצן
השמש של אוסטרליץ
התמוטטות המערך הרוסי-אוסטרי
החיילים והאוטובוסים
החיים יפים (שיר)

| --- | --- |
 סינגל בביצוע אחינועם ניני
 שפה:  עברית 
 אורך:  3.33 דק' 
 כתיבה:  גיל דור, אחינועם ניני 
 לחן:  ניקולא פיובאני 
 
החיים יפים הוא שיר שביצעה הזמרת אחינועם ניני. השיר הוא אחד הלהיטים הגדולים של אחינועם ניני. מילות השיר באנגלית ובעברית נכתבו על ידיה ועל ידי גיל דור. הלחן לקוח מפסקול הסרט "החיים יפים", שהלחין ניקולא פיובאני. השיר אינו עוסק באופן ישיר בעלילת הסרט.
הרקע לשיר

הסרט ״החיים יפים״, שביים רוברטו בניני יצא לאקרנים ב-1997. זה סרט שואה שבניני הפך אותו לקומדיה טרגית העוסקת בשואת יהודי איטליה. לאחר הקרנתו נוספו למנגינת הרקע המילים, שנכתבו בתחילה באנגלית בשם "Beautiful That Way” ומאוחר יותר נכתבו לשיר מילים בעברית. לדברי אחינועם ניני, פנה המלחין ניקולא פיובאני אליה ואל הגיטריסט והמעבד גיל דור וביקש מהם לכתוב מילים לאחד מהקטעים בפס הקול של הסרט ולהפכן לשיר.
משמעות השיר

הסרט "החיים יפים" מעביר את המסר המרכזי שהוא החיים יפים, וכל עוד אפשר יש למצות אותם, גם אם לשם כך צריך לפעמים להעמיד פנים. אולי זה משחק, אבל הצחוק מזכיר שהמשחק נמשך, והחיים יפים כל כך. את יופיים של החיים מתארת אחינועם ניני בתיאורי היום יום הטריוויאליים, שהם אלה ההופכים את החיים ליפים כל כך: סתם, חיוך ללא סיבה / תום, ימים של אהבה / שיר ישן לאור ירח / וריח משכר שלך / וכך אותך אני זוכר.
הערות שוליים

↑  בואי, אחינועם, באתר ישראל היום, תרבות מוסיקה, ‏30 אוקטובר 2017
1 2  אחינועם ניני - החיים יפים, נבדק ב-2022-02-10
1 2  החיים יפים - אחינועם ניני, באתר אולפני לב - הראשון בפלייבקים
1 2  מילים לשיר החיים יפים - אחינועם ניני, באתר שירונט
1 2 3 4  heitner, פינתי השבועית ברדיו: החיים יפים, באתר הבלוג של אורי הייטנר, ‏2017-04-24
1 2 3  אריק קנס, עכבר העיר, מ"עמוד האש" עד "החיים יפים": הסיפורים מאחורי שירי יום השואה, באתר הארץ, 8 באפריל 2018
אסלאן מסחאדוב

| --- | --- |

 לידה:  21 בספטמבר 1951 בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה, קזחסטן 
 נהרג:  8 במרץ 2005 (בגיל 53) Tolstoy-Yurt, רוסיה 
 מדינה:  ברית המועצות, הרפובליקה הצ'צ'נית של איצ'קריה 
 השכלה:  Mikhailovskaya Military Artillery Academy  Tbilisi Higher Artillery Command School 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות 
 
 
 פרסים והוקרה
 מסדר שירות המולדת בכוחות המזוינים הסובייטים, דרגה 2  מדליית השירות המצוין  מדליית השירות המצוין, דרגה 3  מדליית השירות המצוין, דרגה 2  מדליה להנצחת 70 שנה לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מסדר שירות המולדת בכוחות המזוינים הסובייטים, דרגה 3  מדליה לציון 60 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליית השירות המצוין, דרגה 1 
 
 חתימה:   
 
אסלאן (חאלד) אלייביץ' מסחאדוב (בצ'צ'נית: Масхадан Али кант Аслан, ברוסית: Аслан Алиевич Масхадов;‏ 21 בספטמבר 1951 - 8 במרץ 2005) היה מנהיג בדלני צ'צ'ני ונשיאה השלישי של "הרפובליקה הצ'צ'נית של איצ'קריה", השם שנתנו הבדלנים הצ'צ'נים למדינה שהקימו לאחר התמוטטות ברית המועצות, שחרבה במהלך מלחמת צ'צ'ניה השנייה.
מסחאדוב נודע כמי שזכה לניצחונות רבים על הרוסים במהלך מלחמת צ'צ'ניה הראשונה, שהניצחון הצ'צ'ני בה איפשר את הקמתה של הרפובליקה העצמאית דה פקטו של איצ'קריה. בינואר 1997 נבחר לנשיאה השלישי של הרפובליקה. בעקבות תחילת מלחמת צ'צ'ניה השנייה באוגוסט 1999, ירד למחתרת והנהיג לוחמת גרילה נגד הצבא הרוסי בצ'צ'ניה. הוא נהרג על ידי הרוסים בפשיטה על טולסטוי-יורט, כפר בצפון צ'צ'ניה, במרץ 2005.
חייו עד למלחמת צ'צ'ניה הראשונה

מסחאדוב נולד במחוז קרגנדה שבקזחסטן בעת שזו הייתה חלק מברית המועצות, בכפר קטן בשם שאקאי, אליו הגיעה משפחתו לאחר שגורשה מצ'צ'ניה במהלך מבצע עדשה, גירושם ההמוני של הצ'צ'נים ממולדתם בפקודת סטלין ב-1944. ב-1957 התיר חרושצ'וב לצ'צ'נים לשוב למולדתם, ומסחאדוב ומשפחתו שבו לצ'צ'ניה. בגיל 17 נישא מסחאדוב לקוסמה. הנישואים הביאו לעולם בן ובת.
משבגר מסחאדוב, התגייס לצבא הסובייטי, וסיים את בית הספר לקציני חיל התותחנים בטביליסי ב-1972. לאחר סיום לימודיו שרת בתפקידי פיקוד זוטרים ביחידת תותחנים באזור ולדיווסטוק. בשנים 1978 - 1981 למד באקדמיה צבאית של חיל התותחנים בסנקט פטרבורג. לאחר מכן הוצב בהונגריה, שם פיקד על גדוד תותחים מתנייעים. ב-1986 הועל לדרגת קולונל ונשלח לוילנה, שם שירת כמפקד אגד ארטילרי. ב-1990 מונה לסגן מפקד אוגדה. בינואר 1991 השתתף בניסיון הכושל של החיילים הסובייטים להחזיר את ליטא לברית המועצות בכוח, באמצעות השתלטות על תחנות הטלוויזיה, המכונה בליטא "אירועי ינואר". ב-1992, עם התפרקות ברית המועצות, פרש מהשירות הצבאי ושב לצ'צ'ניה. בצ'צ'ניה מונה למפקד ההגנה האזרחית של הרפובליקה הצ'צ'נית בין 1992 לנובמבר 1993.
בקיץ 1993 נטל מסחאדוב חלק בפשיטות נגד המתנגדים לשלטונו של ג'וחר דודייב במחוזות צ'צ'ניה השונים. בנובמבר 1993 הביאה מרידה כושלת נגד דודייב להחלפתו במסחאדוב של מפקד הצבא הצ'צ'ני ויסקאן שחבוב, החל במרץ 1994.
מלחמת צ'צ'ניה הראשונה

עם פרוץ מלחמת צ'צ'ניה הראשונה, בדצמבר 1994, היה מסחאדוב הדמות הצבאית הבכירה בצד הצ'צ'ני, ותרם תרומה מכרעת לניצחון הצ'צ'ני במלחמה. מסחאדוב היה סגן היושב ראש הראשון של מועצת ההגנה של איצ'קריה (יושב ראש היה הנשיא דודייב), וראש המטה הכללי של הצבא. בתפקידים אלו ארגן את הגנת הבירה גרוזני במהלך הקרב על גרוזני בשנת 1994. מסחאדוב פיקד על הגנת העיר מארמון הנשיאות. בפברואר 1995 קידם דודייב את מסחאדוב לדרגת "גנרל דיוויזיה" המקבילה לדרגת תת-אלוף בצה"ל.
מיוני 1995 לקח מסחאדוב חלק בשיחות השלום בגרוזני. ביוני 1996 בעת השיחות בנאזרן שבאינגושטיה, חתם מסחאדוב בשם הרפובליקה של איצ'קריה על פרוטוקול משותף, אך זה לא הוביל להפסקת הלחימה. באוגוסט 1996 לאחר שכוחות צ'צ'נים הנחילו לרוסים תבוסה עקובה מדם וכבשו את גרוזני, ניהל מסחאדוב שיחות עם אלכסנדר לבד, וב-31 באוגוסט 1996 חתם על "הסכם חאסאב-יורט", הסכם הפסקת אש שסימן את סופה של מלחמת צ'צ'ניה הראשונה.
נשיא צ'צ'ניה

באפריל 1996 נהרג הנשיא דודייב, ואת מקומו מילא כנשיא בפועל זלימחאן יאנדרבייב. ב-17 באוקטובר 1996 התמנה מסחאדוב לראש ממשלת איצ'קריה, ונשאר בתפקיד ראש המטה הכללי ושר ההגנה. בדצמבר 1996 הכריז על מועמדותו לנשיאות בבחירות שאמורות היו להיערך לדרישת הארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה (OSCE). שני המועמדים האחרים היו שאמיל באסייב וזלימחאן יאנדרבייב.
הבחירות נערכו תחת פיקוח של משקיפי ה-OSCE והאומות המאוחדות, ומסחאדוב זכה בהן לרוב של 60% מהקולות, ואף קיבל את ברכת נשיא הפדרציה הרוסית, בוריס ילצין שהבטיח להתקדם לקראת יחסים תקינים עם צ'צ'ניה. ב-12 בפברואר 1997 הושבע מסחאדוב לתפקידו. הוא השאיר עצמו בתפקיד ראש הממשלה, וחיסל את תפקיד שר ההגנה. הוא הותיר בידיו את משרת מפקד הכוחות המזוינים. ב-12 במאי 1997 הגיע לשיא הקריירה הפוליטית שלו כאשר חתם על הסכם שלום עם ילצין בקרמלין.
בין שתי המלחמות הצ'צ'ניות

בתחילת 1997 כאשר נכנס מסחאדוב לתפקידו, היו כחצי מיליון מאזרחי צ'צ'ניה (כ-40% מאוכלוסייתה) עקורים וחסרי בית, וחיו במחנות פליטים ובכפרים צפופים יתר על המידה. הכלכלה הייתה הרוסה, והשליטה בצ'צ'ניה שמחוץ לגרוזני הייתה נתונה בידי מיליציות מקומיות, שסירבו להתפרק מנשקן. מעמדו הפנימי בצ'צ'ניה היה רעוע, ואך החמיר, שכן בהדרגה איבד את שליטתו בבאסייב ובמנהיגי המיליציות. אפילו סגנו ארסאנוב הפך ליריבו הפוליטי. צ'צ'ניה הפכה למקום בו ניתנה יד חופשית לפשע המאורגן, והחטיפה הפכה למקור הכנסה מקובל.
בשנת 1997 הוציא לאור בגרוזני ספר ושמו "החיים מעל הכבוד".
באוגוסט 1997 הכריז מסחאדוב כי השריעה היא החוק המקובל בצ'צ'ניה. כן ניסה לעצור את צמיחת זרם הוהאביה האסלאמי, וזרמים פונדמנטליסטים אחרים, בהם תמך באסייב, ובכך יצר נתק בהנהגת הבדלנים הצ'צ'נים בין פונדמנטליסטים איסלמים ולאומנים צ'צ'נים. מסחאדוב שרד כמה ניסיונות התנקשות, ב-23 ביולי 1998 וב-21 במרץ וב-10 באפריל 1999. מסחאדוב האשים את שירותי הביון הרוסיים, אך ייתכן כי התנקשויות אלו בוצעו בידי קיצונים אסלאמיים או בידי אנשי הפשע המאורגן.