stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סוויטות צרפתיות (באך)

כתב יד מתקופת באך (1720–1739), של הסרבנד מהסוויטה הראשונה בקובץ, ברה מינור
הסוויטות הצרפתיות, רי"ב 812-817, הן שש סוויטות לכלי מקלדת שכתב יוהאן סבסטיאן באך בין 1722 ל-1725. חלקים משלוש הסוויטות הראשונות (רי"ב 812-814) וגרסאות ראשוניות של הסוויטות הרביעית והחמישית (רי"ב 815-816) הופיעו במחברת של אנה מגדלנה באך מ-1722. הסוויטה הראשונה וחלקים מהשנייה הופיעו גם במחברת מ-1725. התואר "צרפתיות" לא ניתן על ידי באך, אלא אומץ מאוחר יותר בהמשך לתיאור קובצי הסוויטות לכלי מקלדת, כ"סוויטות האנגליות" וכ"הסוויטות הגרמניות" (הפרטיטות). למעט הג'יג בסוויטה הראשונה וחלק מסוגת הריקודים, לסוויטות אין מאפיינים צרפתיים, והן אינן כתובות בסגנון של המלחינים הצרפתיים בני זמנו, אף על פי שלבאך הייתה היכרות גם עם סגנון הלחנה וביצוע זה, הניכר בסוויטות התזמורתיות ובמחברת של אנה מגדלנה.
הסוויטות > סוויטה מס' 1 ברה מינור, רי"ב 812

אלמנד
קוראנט
סרבנד
שני מינואטים
ג'יג
הסוויטות > סוויטה מס' 2 בדו מינור, ר"יב 813

אלמנד
קוראנט
סרבנד
אריה (אֵר-"Air")
מינואט
ג'יג
הסוויטות > סוויטה מס' 3 בסי מינור, רי"ב 814

אלמנד
קוראנט
סרבנד
אנגלז
מינואט
טריו
ג'יג
הסוויטות > סוויטה מס' 4 במי במול מז'ור, רי"ב 815

אלמנד
קוראנט
סרבנד
גבוט
אֵר
מינואט
ג'יג
הסוויטות > סוויטה מס' 5 בסול מז'ור, רי"ב 816

אלמנד
קוראנט
סרבנד
גבוט
בורה
לור
ג'יג
הסוויטות > סוויטה מס' 6 במי מז'ור, רי"ב 817

אלמנד
קוראנט
סרבנד
גבוט
פולונז
מינואט
בורה
ג'יג
לקריאה נוספת

"French Suites", The Oxford Companion to Music, Oxford Music Online, Oxford University Press.
הערות שוליים

↑  Ernst-Günter Heinemann, Preface, J.S. Bach: Notebook for Anna Magdalena Bach, 1983.
↑  מלקולם בויד, באך, תרגום: גבי פלג, כתר, 1990, עמ' 100.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007597421305171  BNE: XX3385298  BnF: cb13909924s (data)  GND: 300006403  LCCN: n81024802  MusicBrainz work: a7722307-39d3-47f6-8631-fa793dff9519  NLA: 35488041  VIAF: 174207011   WorldCat (עם VIAF): 174207011
ג'סיקה לוקאס

| --- | --- |

לוקאס בשנת 2013
 לידה:  24 בספטמבר 1985 (בת 39) ונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה קנדה
 מדינה:  קנדה 
 תקופת הפעילות:  מ-2000
 עיסוק:  שחקנית
 מספר צאצאים:  2
 
ג'סיקה לוקאס (באנגלית: Jessica Lucas; נולדה ב-24 בספטמבר 1985), היא שחקנית קנדית.
ראשית חייה

לוקאס נולדה וגדלה בוונקובר, קולומביה הבריטית, שבקנדה. היא החלה לשחק בגיל שבע והיא למדה בבית הספר לאומנויות לילדים בטורונטו. היא החלה את הקריירה שלה בהפקות תיאטרון מקומיות, כולל הפקות מקומיות של "שלגיה ושבעת הגמדים", "גריז", "סינדרלה" ו"מלכודת עכברים".
קריירה

בשנת 2001, לוקאס הצטרפה לקאסט של סדרת הטלוויזיה הקנדית לנוער "אדג'מונט" בתפקיד בקה לורנס, היא החלה כדמות חוזרת ולאחר מכן הפכה לדמות ראשית בסדרה, היא נשארה בסדרה למשך 4 שנים עד שהיא נגמרה בשנת 2005. בשנת 2002, היא שיחקה בסדרת הטלוויזיה הקנדית, "שנת 2030 לספירה".
בשנת 2004, היא כיכבה כאורחת בפרק של "ישנן בנות" בתור רוקסן. היא המשיכה להופיע בתפקיד קבוע בסדרת הטלוויזיה של ABC, "החיים כפי שאנו מכירים אותם" בתור סו מילר. הסדרה ירדה מהאוויר לאחר עונה אחת בלבד. בשנת 2006, היא הופיעה בסרט "יש לה ביצים", באותה שנה היא השתתפה בסרט "הברית".
בשנת 2007, היא הצטרפה לצוות השחקנים של "CSI" כשגילמה את דמותה של רוני לייק היא הופיעה ב-4 פרקים. היא גם הופיעה בסרט הטלוויזיה "החלטה ברגע".
בשנת 2008, היא גילמה את קימברלי מקינטייר בארבעה פרקים של "90210" של הרשת CW. באותה שנה היא גם כיכבה בתור לילי בסרט "קלוברפילד" של ג'יי ג'יי אברהמס, שזכה להצלחה בקופות, והתקבל היטב על ידי המבקרים. היא לוהקה לתפקיד ליסה בסרט "שעשועים" בשנת 2006, הסרט היה אמור לצאת לאקרנים בקולנוע על ידי ניו ליין סינמה, אך בסוף הוא יצא במקום ישירות ל-DVD שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 2009. באותה שנה, הורכז שלוקאס תגלם את ריילי ריצ'מונד, אחד התפקידים הראשיים בסדרת טלוויזיה של CW, "מלרוז פלייס", המשך לסדרה הפופולרית משנות התשעים באותו שם.
לוקאס הייתה חלק מהקאסט הראשי של הסיטקום "חברים עם הטבות" של NBC, ששודר במהלך קיץ 2011 לפני ביטולו. בשנת 2011, היא שיחקה את היילי בסרט "אמהות גדולות: כמו אבא, כמו בן".
בשנת 2012, לוקאס לוהקה לתפקיד הראשי של סקיי יארו, בסדרת הטלוויזיה "כת" של CW, אשר צולמה באביב 2012. בשנת 2012, היא לוהקה לתפקיד ראשי בסרט "מוות רצחני" – הגרסה המחודשת של סרט האימה הקלאסי משנות ה-80, "מוות אכזרי". בשנת 2014, לוקאס הופיעה בסקט "פומפיי" בבימויו של פול WS אנדרסון.
משנת 2015 עד 2019, היא שיחקה בסדרה "גות'האם" של פוקס בתור טביתה גלוון. בשנת 2019, לוקאס שיחקה בתפקיד הראשי של קייט ג'יימסון בסדרת הטלוויזיה הקנדית "הרציחות" ששודרה ב-Citytv. בסוף 2020, היא לוהקה לתפקיד הראשי של בילי בעונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה של פוקס, "המתמחה".
חיים אישיים

באפריל 2017, לוקאס הודיעה על אירוסיה לאלכס ג'רמאסק.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | פרויקט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2006 | יש לה ביצים | איבון |  |
| 2006 | הברית ('אנ) | קייט טוני |  |
| 2008 | קלוברפילד | לילי פורד |  |
| 2008 | שעשוע ('אנ) | ליסה סוואן |  |
| 2011 | אמהות גדולות: כמו אבא, כמו בן ('אנ) | היילי רובינסון |  |
| 2013 | מוות רצחני | אוליביה |  |
| 2014 | הדייט שהביך אותי | וארה ווקר |  |
| 2014 | פומפיי | אריאדנה |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | פרויקט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2000 | שבעה ימים | ריטה | פרק: "The Backstepper's Apprentice" |
| 2001 | עיירת ליל כל הקדושים 2: נקמת קאלאבר ('אנ) | סינדי | סרט טלוויזיה |
| 2001 | מפעל הנקניקיות ('אנ) | היילי | פרק: "Dances with Squirrels" |
| 2001–2005 | אדג'מונט ('אנ) | בקה לורנס | תפקיד חוזר (עונות 2–3); תפקיד ראשי (עונות 4–5); 40 פרקים |
| 2002–2003 | שנת 2030 לספירה ('אנ) | ג'קי קאן | תפקיד ראשי |
| 2002 | טיפול פגום ('אנ) | טאשה פינו | סרט טלוויזיה |
| 2003 | רומיאו! | ג'סיקה | פרק: "Slam Dunk" |
| 2004 | ישנן בנות | רוקסן | פרק: "Losing It" |
| 2004–2005 | החיים כפי שאנו מכירים אותם ('אנ) | סו מילר | תפקיד ראשי |
| 2007 | CSI | רוני לייק | 4 פרקים |
| 2007 | החלטה ברגע |  | סרט טלוויזיה |
| 2008 | 90210 | קימברלי מקינטייר | 4 פרקים |
| 2009–2010 | מלרוז פלייס ('אנ) | ריילי ריצ'מונד | תפקיד ראשי |
| 2011 | חברים עם הטבות ('אנ) | ריילי אליוט | תפקיד ראשי |
| 2011 | בניחוש חוקר | לילי ג'נקינס | פרק: "Last Night Gus" |
| 2013 | כת ('אנ) | סקיי יארו | תפקיד ראשי |
| 2014 | נקודת חסד ('אנ) | רנה קלמונס | תפקיד ראשי |
| 2015–2019 | גות'האם | טביתה גלוון | תפקיד ראשי (עונות 2–5) |
| 2019 | הרציחות ('אנ) | קייט ג'יימסון | תפקיד ראשי |
| 2021–2023 | המתמחה | בילי סאטון | תפקיד ראשי (עונות 4–6) |
בית האל

| --- | --- |

מוזיאון ג'יין אדמס באחוזת הָאל, 2006
 מידע כללי
 סוג:  אחוזה, בית התיישבות, בית מגורים שהוסב למוזיאון 
 כתובת:  ניר וסט סייד 
 מיקום:  שיקגו 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מייסדים:  ג'יין אדמס, אלן גייטס סטאר 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 18 בספטמבר 1889
 תאריך פתיחה רשמי:  18 בספטמבר 1889 
 אדריכל:  פונד את פונד 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות איטליאנית 
 
 קואורדינטות:  41°52′19″N 87°38′50″W﻿ / ﻿41.872028°N 87.64725°W﻿ / 41.872028; -87.64725
 www.hullhousemuseum.org
 he
 
בית האל בתחילת המאה ה-20
בית הָאל (באנגלית: Hull House) היה בית התיישבות שהוקם במערב שיקגו, אילינוי, ב-1889 על ידי ג'יין אדמס ואלן גייטס סטאר (אנ') כמרכז שירותים שכונתי בלב שכונת עוני, ברוח הרפורמיזם. הוא נחשב למרכזי מבין בתי ההתיישבות בארצות הברית, כנושא הדגל של התנועה ופיתוח התוכניות החברתיות, החינוכיות והאמנותיות שלה.
הוא נפתח על מנת לשרת מהגרים אירופאים שהגיעו לאזור. המתחם בשלב מסוים 13 מבנים מלבד הבית המקורי, לרבות מתחם מחנה קיץ וקאנטרי קלאב. בשיאו שירת הארגון יותר מ-9,000 אנשים בשבוע.
באמצע שנות ה-60 נהרסו מרבית בנייני בית האל לצורך בנייתה של אוניברסיטת אילינוי שיקגו. הבניין המקורי וחדר אוכל (שהוזז כ-200 יארד) ששרדו עד היום ומוגדרים נקודת ציון הסיטורית לאומית של ארצות הברית.
על אף שסיימה את פעילותה במתחם הבניינים המקורי בשנות ה-60, העמותה שהפעילה את בית האל המשיכה לספק שירותים חברתיים במספר אתרים אחרים ברחבי שיקגו עד שסיימה את פעילותה בינואר 2012.
פעילות הבית

מקימות הבית: ג'יין אדמס ואלן גייטס סטאר
בית האל היה בית ההתיישבות השני שהוקם בארצות הברית, וקדם לו בית ההיתיישבות האוניברסיטאי(אנ') במנהטן, ניו יורק אשר הוקם ב-1886 על ידי קבוצת אקדמאים שכינו עצמם 'הגילדה השכונתית'. עם זאת, בית האל נחשב לבולט ולמצליח מבין בתי ההתיישבות בארצות הברית.
אדמס שביקרה עם שותפתה אלן גייטס סטאר בטוינבי הול, בכור בתי ההתיישבות אשר הוקם בשנת 1884 באיסט אנד, לונדון, ביקשה להביא את המודל לארצות הברית. הרעיון היה שאקדמאים וסטודנטים ממעמד הביניים יעברו להתגורר בבית בשכונה שהתאפיינה בתושבים חלשים יותר מבחינה סוציו-אקונומית, עם עוני ופשיעה, והפעילו במקום שירותים חברתיים, מועדון, הרצאות, בתי ספר ערב ועוד במסגרתם נפגשו הסטודנטים ותושבי השכונה.
ב-1892 פרסמה אדמס את משנתה בנוגע לתנועת בתי ההתיישבות אשר הדגישה את 'שלושת ה-R': מגורים בשכונה (residence), מחקר חברתי של הבעיות הסוציאליות (research) וחתירה לרפורמה חברתית (reform). מתיישבות בית האל ערכו מחקרים מדוקדקים על קהילת שכונת Near West Side, שיקגו, שזכתה לכינוי "שכונת בית האל". המחקרים אפשרו לפעילות להתעמת עם הממסד ולהציג בפניו נתונים, במטרה לרתום אותו לתכנון וליישום תוכניות לשיפור התנאים וההזדמנויות להצלחה של האוכלוסייה, שהורכבה ברובה ממהגרים.
הבית שילב רעיונות של רפורמה חברתית עבור מעמד הפועלים, לצד רעיונות שהתפתחו בתנועת הנשים בדבר החשיבות של הרחבת החינוך לנשים, ופריצה לתוך מקצועות שעד אז נשלטו על ידי גברים. המתנדבות ודיירות הבית היו בעיקר נשים מלומדות, אקדמאיות ואקטיביסטיות. בניגוד למסגרות צדקה נוצריות, אשר קיימו פעולות מיסיונריות בקרב הנזקקים שנעזרו בהם, אדמס הדגישה רעיונות של 'הומניזם חילוני'.
בתחילת פעילותו של בית האל, אוכלוסיית המהגרים המרכזית בשכונה בה פעל הייתה איטלקית. עם זאת, עם הזמן הגיעו לשכונה גלי הגירה נוספים, בין היתר יהודים, גרמנים, יוונים, אירים, פולנים ועוד, והיא הייתה לשכונה בה חיות קהילות מהגרים מגוונות. בית האל ביקש לפנות לכולם, בלא אפליה של גזע, שפה, אמונה או מסורת, מתוך יחס של כבוד, עם זאת, מיקומו של הבית בסמוך לאזור האיטלקי של השכונה הביא לכך שהייתה בו השפעה איטלקית משמעותית.
הן ערכו במסגרת הבית כיתות בנושאי ספרות, היסטוריה, אמנות, כלכלת בית ונושאים נוספים, והזמינו מרצים בולטים למסור הרצאות פתוחות, בהם: ג'ון דיואי, ג'ורג' הרברט מיד, מקס ובר ו-ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז. בנוסף נערכו בבית האל גם קונצרטים והופעלו בו מועדונים הן עבור מבוגרים והן עבור ילדים, לרבות מקום מפגש עבור איגודים מקצועיים. הפעילויות בבית כללו גם 'ערבי עדות' עם אוכל של הקהילות השונות בשכונה, ריקודים, מוזיקה והרצאות על ארצות המוצא שלהם. בין היתר הוקמו בבית גם קבוצות תיאטרון.
הבית הציע סיוע רפואי, בין היתר שירותי מיילדות, ושירותים רפואיים לגיל הרך, וזאת לצד מתן מחסה לקורבנות אלימות במשפחה. הפעילות הקימו במתחם גני ילדים ומעונות יום עבור אימהות שעבדו במפעלים ובסדנאות היזע.
פעילות נוספת שהציע הבית הייתה בתחום ההכשרה המקצועית, בין היתר הכשרה בכריכת ספרים לאור הזדמנויות התעסוקה בענף הדפוס שהלך והתרחב באותן השנים. הבית גם קידם פעילות עמלנית.
הישגים

לאורך שני העשורים הראשונים לפעולתו, סיפק הבית שירותים לאלפי מהגרים מהשכונה. פעילות הבית הקימו את מגרש השעשועים הציבורי הראשון בעיר ברחוב פולק, בית מרחץ וחדר התעמלות ראשון (ב-1893).
בהדרגה פעלו תושבות בית האל לקידום רפורמות חקיקה ברמה המוניציפלית, המדינתית והפדרלית. כך למשל מתוך הבנת הצרכים בשכונה והמחקר שלהן, הבינו פעילות בית האל את החשיבות להקמת גני שעשועים והחלו את התנועה הלאומית לקידום גני שעשועים ציבוריים. העבודה שלהן הביאה גם להקמת בית המשפט הראשון לנוער. הן היו פעילות בקידום החקיקה האוסרת על עבודת ילדים, ובקידום הוראות בטיחות ובריאות בעבודה, חוק חינוך חובה, וכן בקידום זכויות מהגרים, זכות הבחירה לנשים, דמי אבטלה ועוד. יש הטוענים כי עבודתו של בית האל סימנה את תחילתו של מה שאנו מכירים כיום כ"עבודה סוציאלית קהילתית".
בין דיירות עברו רבות שלימים הפכו לדמויות בולטות ומשפיעות בתנועה הרפורמיסטית כמו פלורנס קלי (אנ') וג'וליה לאתרופ (אנ'). ב-1897 הקימה אליס המילטון בבית את אחת המרפאות הראשונות לרפואת ילדים. הבמאית ומדריכת הבמה ויאולה ספולין (אנ') פיתחה את תחום תיאטרון האלתור בין היתר בשיעורים שהעבירה בתיאטרון בית האל. גם הבמאי רוברט סיקינג'ר (אנ') פעל בתיאטרון הבית וטיפח בו כישרונות צעירים שיש המייחסים להם השפעה על התפתחות אמנות התיאטרון בכלל בשיקגו ובברודוויי בפרט.
דמויות בולטות נוספות שפעלו בבית הן העובדות הסוציאליות אדית(אנ') וגרייס (אנ') אבוט, הציירת אנלה בנדיקט, מזכירת העבודה של ארצות הברית פרנסס פרקינס. נגן הקלרינט היהודי בני גודמן היה בין נערי השכונה שנהגו לפקוד את הבית ולקח חלק בתזמורת הנערים בו. מנהיגת הפועלים היהודייה-אמריקאית בסי אברמוביץ' הילמן למדה בבית האל אף היא.
שנותיו המאוחרות של הבית

אדמס הוסיפה לחיות בבית עד מותה בשנת 1935. גם לאחרי כן הוסיף בית האל לפעול כמרכז קהילתי עד להעברתו מהמתחם המקורי בשנות ה-60. גם לאחר מכן, הוסיפה העמותה אשר הפעילה אותו, עמותת ג'יין אדמס האל האוס, לספק שירותים חברתיים ברחבי העיר במבנים שונים. העמותה הייתה אחד מארגוני הרווחה החברתיים הגדולים ביותר בשיקגו, ומטרתה הייתה לשפר את התנאים החברתיים עבור אנשים וקהילות מוחלשות הן באמצעות פרויקטים ותוכניות והן באמצעות תמיכה ברפורמות בנושאי מדיניות ציבורית. לאגודה היו יותר מ-50 תוכניות בלמעלה מ-40 אתרים ברחבי שיקגו, אשר שירתו כ-60,000 אנשים, משפחות וחברי קהילה מדי שנה.
האגודה בשנותיה האחרונות התבססה ברובה על תמיכו ציבוריות, וניסיונות שלה לגייס תמיכות פרטיות לא צלחו, והעמותה שקעה במשבר כלכלי. ב-19 בינואר 2012, הודיעה העמותה שתסגר באביב אותה שנה, והגישה בקשה לפשיטת רגל עקב קשיים כלכליים, לאחר כמעט 122 שנות פעילות. עם זאת, כבר ב-27 בינואר, פחות מעשרה ימים לאחר ההצהרה, נסגרה פעילות העמותה באופן פתאומי, ועובדיה קיבלו את משכורתם האחרונה, כשלעובדים נודע בזמן הסגירה שלא יקבלו פיצויי פיטורים ואת ייתרת דמי החופשה שלהם. העמותה נסגרה כשהיא חייבת כ-27 אלף דולר לעובדיה בתביעות החזרים שלא שולמו.
אחוזת האל עצמה, הבניין המקורי הראשון, הפך למוזיאון הפתוח לקהל הרחב, כשהוא למעשה חלק מהמכללה לארכיטקטורה ואמנויות באוניברסיטת אילינוי שיקגו. המוזיאון מנציח את פעולתם של אדמס ורפורמטורים חברתיים נוספים שפעלו במסגרת בית האל. אוסף המוזיאון כולל למעלה מ-1,100 חפצים הקשורים להיסטוריה של בית האל ותמלילים של למעלה מ-100 ראיונות בעל פה שנערכו עם אנשים ששיתפו את סיפוריהם על בית האל והשכונה שמסביב.
המבנה

המבנה הראשוני, אחוזת האל, שנבנה ב-800 South Halsted בשיקגו אילינוי, היה שייך במקור לאיל הנדל"ן צ'ארלס ג'רלד האל (1820–1889) ומכאן בא לו שמו. בעת הקמתו הייתה השכונה נחשבת לאופנתית ומתקדמת, אולם בשנת 1889 כשאדמס חיפשה היכן להקים את המיזם החברתי שלה, כבר הייתה לשכונת מצוקה על רקע גלי ההגירה.
צ'ארלס האל העניק את ביתו הישן לאחיינית שלו הלן קלבר, שבתורה העניקה אותו לאדמס במסגרת חוזה שכירות ללא שכר דירה ל-25 שנים. עד 1907 רכשה 13 בניינים המקיפים את האחוזה של האל. בין 1889 ל-1935, אדמס ואלן גייטס סטאר המשיכו לפתח את המתחם ללא הרף. ב-1912 נוסף לו מתחם 'מחנה הקיץ של בואן' וקאנטרי קלאב. פעילות הבית המשיכה במתחם המקורי עד שנרכש ב-1963 על ידי מה שנקרא אז אוניברסיטת אילינוי-סירקל קמפוס. הפיתוח של האוניברסיטה הצריך את ההריסה של רוב בנייני מתחם בית האל. שחזור הבניין המקורי ב-1967 שבוצע על ידי Frazier, Raftery, Orr and Fairbank הסיר את תוספת הקומה השלישית שבנתה אדמס. בנוסף לאחוזה, מתריסר המבנים הנוספים נותר רק חדר האוכל שנבנה בשנת 1905 ותוכנן על ידי Pond & Pond בסגנון תנועת האמנויות והאומנויות. הוא הוזז כ-182 מטרים מאתרו המקורי על מנת שיהיה קרוב לאחוזה.
ב-23 ביוני 1965 המבנים שנותרו הוגדרו כנקודת ציון היסיטורית לאומית של ארצות הברית וב-15 באוקטובר 1966 עם חקיקת חוק השימור ההיסטורי הלאומי הוא נרשם במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים לשימור. ב-12 ביוני 1974 סומן הבניין גם כנקודת ציון היסטורית עירונית של שיקגו.
המבנה > מבנה רדוף

עם המעבר לבניין ציינה אדמס כי למבנה היה 'מוניטין מוטל בספק של עליית גג רדופה'. במהלך השנים הקיפו את בית האל סיפורים רבים על רוחות רפאים, מה שהפך אותו לתחנה ברבים מ'סיורי הרפאים' העממיים בשיקגו. אשתו של צ'ארלס האל מתה בבית בשנת 1860 ויש המייחסים לה את 'רדיפת' הבית. אגדות אחרות מתייחסות לאנשים שונים שנפטרו בבית מסיבות טבעיות במהלך שנות ה-70 של המאה ה-19, כאשר שימש כבית אבות של אגודת Little Sisters of the Poor.
בשנת 1913, החלה להתפשט אגדת רפאים נוספת סביב הבית, לפיה נולד לאדם שאמר שהוא מעדיף את השטן בביתו מאשר תמונה של מרים הבתולה, ילד עם אוזניים מחודדות, קרניים, עור מכוסה קשקשים וזנב. על פי האגדה נלקח התינוק לבית האל, שם נאמר כי אדמס ניסתה להטבילו אך לבסוף נעלה אותו בעליית הגג. אף על פי שהסיפור, שלא היה לו בסיס, הכעיס תחילה את אדמס, היא הוקסמה מההשפעה שהייתה לו על נשים זקנות בשכונה והשתמשה בו בספרה "הדרך הארוכה של זיכרון האישה".
ישנן טענות כי גם אדמס עצמה הזכירה כמה פעמים שאחד מחדרי השינה הקדמיים בקומה השנייה של הבית רדוף, ושהיא וחברה חשבו פעם שהם רואים בו רוח רפאים, 'אישה בלבן', שנראתה גם על ידי קבוצת בנות כשהחדש שימש כחדר הלבשה לתיאטרון.
ראו גם

טוינבי הול
הערות שוליים

1 2  אי־פי, אחד מארגוני הסעד הוותיקים בארה"ב נסגר בגלל מצוקת מימון, באתר TheMarker‏, 28 בינואר 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298435005171  BIBSYS: 90590539  CANTIC: a12302946  GND: 6514964-6  ISNI: 0000 0001 0707 852X  LCCN: n50077326  RERO: 02-A013991908  SNAC: w6pz97x3  SUDOC: 156191490  VIAF: 154743713   WorldCat (עם VIAF): 154743713 
משפחה איטלקית מהשכונה בה הוקם בית האל, 1910
פוסטר הזמנה לסדנה קהילתית בבית האל, 1938
כיתת מקהלה בבית האל, 1929
חדר הקפה של בית האל ששירת את המתנדבים ואת תושבי השכונה.
אותלו (ורדי)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מלחין:  ג'וזפה ורדי
 לבריתן:  אריגו בויטו 
 תאריך יצירה:  1884 
 מבוסס על:  אותלו 
 סוגה:  אופרה 
 שפה:  איטלקית
 מספר מערכות:  4
 זמן התרחשות העלילה:  סוף המאה ה-14
 מקום התרחשות העלילה:  קפריסין
 תפקידים
 אותלו (טנור) – גנרל מוּרי  דסדמונה (סופרן) – אשתו  יאגו (בריטון) – שליש של אותלו  אמיליה (מצו סופרן) – אשת יאגו, משרתת של דסדמונה  קאסיו (טנור) – לוטננט תחת פיקוד אותלו  רודריגו (טנור) – אדם מהעיר ונציה  לודוביקו (בס) – שגריר מרפובליקת ונציה  מונטאנו (בס) – שליט קפריסין לשעבר  כרוז (בס)  מקהלות – חיילים וימאים ונציאנים, בני כפר קפריסאים
 
מריו לנצה כאותלו
אותלו (Otello) היא אופרה ב-4 מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי ללברית מאת אריגו בויטו המבוסס על המחזה "אותלו" מאת ויליאם שייקספיר. זוהי האופרה אחת לפני האחרונה של ורדי. הופעת הבכורה הייתה ב-5 בפברואר 1887 בתיאטרון לה סקאלה במילאנו.
היסטוריה > הלחנה

לאחר ההצלחה של "אאידה" ב-1871, למרות היותו המלחין הפופולרי והעשיר ביותר באיטליה, החליט ורדי לפרוש מהלחנה (כפי שעשה רוסיני אחרי "וילהלם טל"). בעקבות הפופולריות הגואה של המוזיקה של ורדי בשנות ה-70 של המאה ה-19, מצא המו"ל של ורדי, ג'וליו ריקורדי, כי הפרישה של ורדי היא בזבוז של כישרון ושל רווחים פוטנציאליים. על כן החליט ריקורדי לנסות להביא את המלחין לחזור לכתיבת אופרות. במטרה לשכנעו, ידע ריקורדי כי עליו להציג בפני המלחין עלילה ראויה שתמצא חן בעיניו. ורדי ייחס חשיבות עליונה ליצירות בעלות אופי דרמטי. כמו כן העריך ורדי מאוד את יצירותיו של שייקספיר, אך מאחר שהניסיון שלו בשנת 1847 לכתוב אופרה על מחזה של שייקספיר – "מקבת'" לא נחל הצלחה מיוחדת, לא ניסה זאת שוב. בעקבות היותה פשוטה יחסית, בחר ריקורדי בעלילה של "אותלו".
כדי לשכנע את ורדי, פנה ריקורדי למנצח פרנקו פאצ'ו. השניים סעדו אצל ורדי באחוזתו במילאנו, והיטו את השיחה לכיוון המחזה של שייקספיר והלבריתן אריגו בויטו. ההצעה עלתה על השולחן, אך ורדי פקפק ביכולתו של בויטו לשכתב את המחזה ללברית. כעבור מספר ימים הגיע בויטו אל ורדי, והציג בפניו את הרעיון הכללי של הלברית. ורדי, שעדיין החזיק בדעתו כי פרש מהלחנה, לא התקדם בעבודה על האופרה. בעקבות העבודה שעשה עם בויטו על גרסה חדשה לאופרה המוקדמת "סימון בוקנגרה", הכיר ורדי ביכולותיו של בויטו כלבריתן והתחיל לעבוד ברצינות על כתיבת האופרה.
כאשר נודע בציבור כי ורדי עובד על אופרה חדשה, בתי אופרה, מנצחים וזמרים רבים רצו ליטול חלק בפרמיירה. למרות זאת, נבחר פאצ'ו כמנצח ובית האופרה לה סקאלה. גם זמרים ראשיים נבחרו בקפידה, לתפקיד אותלו נבחר הטנור הדרמטי הנודע פרנצ'סקו טאמאניו ובתפקיד יאגו נבחר הבריטון הצרפתי ויקטור מאורל. לקראת הבכורה, נעשו כל הארגונים והסידורים בסודיות מוחלטת, ולוורדי נשמרה הזכות לבטל את ההופעה עד לרגע האחרון. חששו של ורדי היה לשווא, מאחר שהאופרה התקבלה בהתלהבות רבתי, יעידו על כך 20 הפעמים בהם נקרא ורדי אל המסך בתשואות בתום האופרה.
היסטוריה > הצלחה

לאחר הצלחת הופעת הבכורה העולמית, לא אחרו בתי אופרה ברחבי איטליה ומחוצה לה להעלות את האופרה בבכורה. בניו יורק הוצגה האופרה לראשונה ב-1888 ובלונדון ב-1889. כאשר הוצגה לראשונה בפריז ב-1894, הוסיף ורדי קטע בלט בסיום המערכה השלישית.
עלילה > מערכה ראשונה

לילה סוער וגשום. הקפריסאים מחכים לשובו של המושל החדש, אותלו, מקרב עם הטורקים. אותלו מגיע בשלום ומכריז כי ספינת הטורקים הושמדה. ההמון מריע (אותלו, מקהלה: Esultate! L’orgoglio musulmano).
יאגו, שלישו של אותלו, רוצה לנקום באותלו על כך שמינה את קאסיו למפקד הצי במקומו. הוא מציע לרודריגו לפתות עבורו את דסדמונה, אשת אותלו (Roderigo, ebben che pensi?, רודריגו, מה דעתך?). הקפריסאים מדליקים מדורה לחגוג את הניצחון (מקהלה: Fuoco di gioia!).
בטברנה, יאגו מרים כוסית לכבוד אותלו ודסדמונה, בו בזמן קאסיו מהלל את דסדמונה. יאגו מנסה להשקות את קאסיו, אך הלה מסרב עד שיאגו מרים שוב כוסית לכבוד אותלו ודסדמונה וקאסיו נכנע. יאגו שר זמר שיכורים בזמן שהוא משקה את קאסיו בעוד ועוד יין.
מונטאנו נכנס לקרוא לקאסיו למשמרת, אך מופתע לגלות את קאסיו שיכור ובקושי מסוגל לעמוד על רגליו. יאגו מספר למונטאנו כי קאסיו נוהג להעביר את לילותיו בצורה הזו. רודריגו לועג לקאסיו השיכור, ששולף את חרבו ומאיים על רודריגו. מונטאנו מורה לקאסיו להוריד את החרב, וקאסיו מאיים לפצח את ראשו של מונטאנו. השניים מתחילים בדו-קרב, יאגו שולח את רודריגו להזעיק עזרה, וברגע שבו נכנס אותלו ומורה להם להוריד את החרבות, פוצע קאסיו את מונטאנו.
אותלו שואל את יאגו "הנאמן" כיצד התחיל הדו-קרב, אך יאגו טוען כי אינו יודע. אותלו פונה לקאסיו, אך הלה מובך ואינו מסוגל להסביר את מעשיו. כאשר אותלו מגלה כי מונטאנו הוא הפצוע, הוא כועס. דסדמונה נכנסת לראות על מה המהומה, וכעסו של אותלו גובר מאחר שמנוחת אשתו הופרעה. בזעמו מודיע אותלו כי קאסיו מועבר מתפקידו כמפקד הצי. כולם עוזבים ומשאירים את אותלו ודסדמונה לבדם, נזכרים כיצד התאהבו זה בזו. הם מתנשקים ופוסעים בחזרה למצודה.
עלילה > מערכה שנייה

יאגו משכנע את קאסיו לפנות לדסדמונה בבקשה שתשפיע על אותלו לבטל את ההורדה בדרגה. אמיליה ודסדמונה נכנסות, וקאסיו מתחנן בפני דסדמונה בעוד יאגו מתבונן ומצהיר על אמונתו בשטן האכזרי (Credo in un Dio crudel). אותלו נכנס ויאגו עושה עצמו כאילו לא שם לב אליו ומהרהר בקול כמה הוא מוטרד. אותלו שואל אותו מה קרה, אך יאגו נמנע מלתת תשובה ברורה. כאשר אותלו לוחץ עליו הוא רומז שלקאסיו יש כביכול רומן עם דסדמונה. אותלו נתקף קנאה אך לא רוצה לפעול לפני שתהיה לו הוכחה. מקהלה של ילדים, מלחים וקפריסאים מקיפים את דסדמונה ושרים על יופייה וטוהרה הרב, הם משאירים לה מתנות ומאחלים לה אושר.
דסדמונה פונה אל אותלו בבקשתו של קאסיו, אותלו מורה לה במורת רוח לשאול אותו שוב בפעם אחרת מאחר שהוא חש בראשו. דסדמונה ממהרת לעטוף את ראשו במטפחת לבנה מעוטרת ברקמה של תותים שהוא נתן לה פעם, אך אותלו משליך את המטפחת בכעס ארצה ודסדמונה מבקשת את סליחתו. אמיליה מרימה את המטפחת, יאגו דורש מאמיליה את המטפחת ומשזו מסרבת, הוא חוטף אותה מידה בכוח.
אותלו דורש מכולם לעזוב, ואז אומר כי הוא מאמין כי דסדמונה אכן בוגדת בו. יאגו חוזר לחדר, ואותלו הזועם שואל אותו האם יש לו עוד הוכחה שדסדמונה בוגדת. יאגו מספר כי פעם כאשר ישן באותו חדר עם קאסיו, שמע אותו מדבר בשנתו אל דסדמונה שעליהם להיות זהירים ולהסתיר את אהבתם. יאגו מוסיף, כי חלומות אינם אומרים דבר, אך יום קודם ראה אצל קאסיו את המטפחת של דסדמונה. אותלו מתכנן עם יאגו את הנקמה בדסדמונה.
עלילה > מערכה שלישית

יאגו אומר לאותלו שהוא מתכוון להביא את קאסיו למצודה ולשדלו בדברים בעוד אותלו יתחבא ויוכל להאזין. כשיאגו יוצא נכנסת דסדמונה שחוזרת על בקשתו של קאסיו. אותלו אומר לה כי הוא עדיין סובל מכאב ראש ומבקש אותה לכרוך את המטפחת שלה סביב מצחו. כשהיא מוציאה מטפחת אחרת הוא שואל אותה היכן המטפחת שהוא נתן לה, דסדמונה אומרת כי היא לא מחזיקה כרגע את המטפחת ההיא. אותלו מזהיר אותה כי המטפחת ההיא היא קמע ואם תאבד אותה עלולים לבוא עליה דברים רעים. דסדמונה אומרת כי הוא מנסה להתחמק מבקשת קאסיו. אותלו מתרגז ודורש לדעת מה אירע למטפחת ההיא. דסדמונה מתעקשת כי היא נאמנה לו, אך אותלו מגרשה מהמקום.
אותלו מבכה את מר גורלו (Dio! mi potevi scagliar tutti I mali). יאגו מגיע למקום ומכריז "קאסיו כאן!", אותלו ממהר להתחבא. קאסיו נכנס ואומר שקיווה שדסדמונה תהיה שם מאחר שרצה לשמוע האם הצליחה עם אותלו. יאגו שואל אותו "איך הולך עם האישה?", קאסיו שואל, "איזו אישה?" יאגו עונה לו בשקט שאותלו אינו שומע : "ביאנקה" (שמה של אהובתו האמיתית של קאסיו). קאסיו מספר בקול רם על הרפתקאותיו הרומנטיות עם ביאנקה, אך אותלו בטוח שהוא מדבר על דסדמונה.
קול תרועה נשמע, המכריז על הופעת השגריר הוונציאני. יאגו מגרש את קאסיו החוצה. אותלו יוצא ממחבואו ומסכם עם יאגו כי הוא יחנוק את אשתו למוות במיטתה בעוד יאגו יטפל בקאסיו. לודוביקו, דסדמונה, אמיליה ורודריגו נכנסים עם הפמליה. כולם מבחינים בהיעדרו של קאסיו. יאגו מסביר כי קאסיו הורד בדרגה, אך דסדמונה אומרת כי יוחזר בקרוב. יאגו אומר שאולי זוהי משאלתה של דסדמונה, והיא אומרת שאכן היא מעוניינת בכך מאחר שהיא מחבבת את קאסיו. אותלו מנסה לתקוף אותה בכנותו אותה "שטן", אך לודוביקו עוצר בעדו. אותלו קורא לקאסיו שמגיע מיד. אותלו קורא מכתב שהביא לודוביקו בו מורה הדוג'ה לאותלו לחזור לוונציה וממנה את קאסיו לשליט על קפריסין במקומו. בזעמו משליך אותלו את דסדמונה לארץ.
דסדמונה השוכבת על הארץ מקוננת על מר גורלה. לודוביקו ואמיליה מנחמים אותה. יאגו אומר לאותלו כי הערב זה הזמן לנקום. יאגו פונה לרודריגו, שכאמור חושק בדסדמונה, כי הדרך היחידה למנוע ממנה לעזוב את קפריסין היא להרוג את השליט החדש. אותלו מצווה על כולם לעזוב, דסדמונה ניגשת להרגיע את אותלו, אך לודוביקו מושך אותה עמו בזמן שאותלו מקלל אותה. אותלו מדבר בזעם על המטפחת ומתמוטט. יאגו דורך על ראשו בחוזקה עם עקב מגפו, ועוזב את המקום. בחוץ עומדים הקפריסאים ומריעים לאותלו.