stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הספרייה הלאומית
מנהלי הספרייה

אהרן כהן: 1892–1920
שמואל הוגו ברגמן: יוני 1920 – 1935
אליקים גוטהולד וייל: ספטמבר 1935 – ספטמבר 1946
דוד צבי בנעט (ממלא מקום): אוקטובר 1946–1947
קורט דוד וורמן: מרץ 1947 – ספטמבר 1968
יששכר יואל: אוקטובר 1968 – ספטמבר 1969
ישראל אדלר: אוקטובר 1969 – ספטמבר 1971
פרץ תשבי: אוקטובר 1971 – ספטמבר 1972
רוי מרסקי: אוקטובר 1972 – ספטמבר 1973
ראובן ירון: אוקטובר 1973 – דצמבר 1978
מלאכי בית-אריה: ינואר 1979 – ספטמבר 1990
ישראל שצמן: אוקטובר 1990–1997
שרה יפת: 1997 – ספטמבר 2001
יורם צפריר: אוקטובר 2001 – אוגוסט 2005
רוזלינד דיוק: (ממלאת מקום): 2005–2006
דורון אביטל: אפריל 2006 – נובמבר 2006
שמואל הר נוי: מרץ 2007 – דצמבר 2009
אורן וינברג: ינואר 2010 ואילך
ראו גם

ספרייה לאומית
רשימת ספריות לאומיות
הספריות הגדולות בעולם
ארכיון המדינה
לקריאה נוספת

יוסף חזנוביץ, דברים אחדים בדבר בית הספרים שבירושלים, ס"ט פטרבורג, הוצאת המליץ, תרס"ג 1903
אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל כרך ב'. פרק ע: ראשיתו של בית הספרים הלאומי, מזכרונות יוסף חזנוביץ (1895); פרק עא: הספרים הראשונים הגיעו לבית הספרים בירושלים, מזכרונות אפרים כהן-רייס (1895); עמ' 751–755.
תולדות בית הספרים הלאמי והאוניברסיטאי עד שנת תר"ף, ירושלים, תר"ץ
אברהם יערי, בית הספרים הלאמי והאוניברסיטאי בירושלים: במלאת יובל לקיומו, תל אביב: הוצאת אמנות, תש"ב–1942
צבי ברס, מאה שנים של ספרים: בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי תרנ"ב-תשנ"ב: תערוכת היובל, ירושלים, 1992
עת־מול, גיליון 230 – הספרייה של עם הספר (גיליון המוקדש כולו לספרייה הלאומית), יד יצחק בן צבי, ירושלים, 2013
לקריאה נוספת > מחקרים

נחמיה אלוני, כתב יד של משה רבנו, ירושלים: הוצאת ראובן מס, 1993
שלי בנבנשתי, "גלגולו של אולם: על אולם הקריאה הכללי בבית-הספרים הלאומי והאוניברסיטאי", עלון (אגודת הספריות המיוחדות ומרכזי המידע בישראל) יט (1), 1992, עמ' 31–35
יהודה האזרחי, בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, ירושלים: האוניברסיטה העברית, תשכ"ז-1966. (הספר בקטלוג ULI)
יהונתן יואל, "מבית הספרים הכללי לבני ישראל עד בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי – מאבק של שם", יד לקורא יז (3), תשל"ח, עמ' 131–138
איתמר לוין, "העברת ספרים שנגזלו בשואה מאוסטריה לבית הספרים הלאומי בירושלים", יד לקורא לא, תשנ"ח עמ' 7–19
מרדכי נדב, "שנות המאבק וההתבססות של ד"ר ק"ד וורמן בתפקיד מנהל בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי (1957-1947)", יד לקורא כז, תשנ"ג, עמ' 7–13
גיש עמית, "בית הספרים הלאומי אסף במלחמה רבבות ספרים נטושים: אנו מודים לאנשי הצבא על האהבה וההבנה שהם מגלים לעניין", מטעם 8, 2006, עמ' 12–22
שלמה שונמי, "בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי" בתוך: הערך "ארץ ישראל: חינוך ומחקר: ספריות", האנציקלופדיה העברית, הדפסת תש"ל 1970), עמודות 1048–1049 (ראו שם גם עמודה 1034)
שלמה שונמי, על ספריות וספרנות, ירושלים: הוצאת ראובן מס, 1969, עמ' 76–78
דב שידורסקי, "ניסיונו של אליעזר בן יהודה להקים ספריה לאומית בירושלים", בתוך: צבי מלאכי (עורך), יד להימן: קובץ מחקרים לזכר א"מ הברמן, לוד: מכון הברמן למחקרי ספרות, 1984, עמ' 321–342
דב שידורסקי, ספריה וספר בארץ-ישראל בשלהי התקופה העות'מאנית, ירושלים: הוצאת מאגנס, 1990
דב שידורסקי, "מבית מדרש אברבנאל לבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי – שנות המנדט", בתוך: משה סלוחובסקי, יוסף קפלן (עורכים), ספריות ואוספי ספרים, ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשס"ו, עמ' 369–411
דב שידורסקי, גווילים נשרפים ואותיות פורחות: תולדותיהם של אוספי ספריות וספריות בארץ ישראל וניסיונות להצלת שרידיהם לאחר השואה, ירושלים: הוצאת מאגנס, האוניברסיטה העברית בירושלים, 2008, עמ' 13–59, 284-212 ISBN 9789654933353
דב שידורסקי, "לתולדות בית הספרים הלאומי והאוניברסטאי בירושלים", בתוך חגית לבסקי (עורכת), תולדות האוניברסיטה העברית בירושלים – התעצמות אקדמית תוך מאבק לאומי, הוצאת מאגנס, 2009, עמ' 440–462
חיים באר, "פרק עלום בתולדות הספרייה הלאומית מבית מנולי לבית עמיאל (1902-1896)", אריאל 100, הוצאת ספרים אריאל, 1994, עמ' 15–26 (המאמר המקוון באתר כותר)
גיש עמית, אקס ליבריס: היסטוריה של גזל, שימור וניכוס בספרייה הלאומית בירושלים, בני-ברק: הקיבוץ המאוחד, 2014
גליה ריצ'לר-גרבלר וגילה פריבור, "יצירתו של אוסף דפוסי הערש העבריים בספרייה הלאומית בישראל", עיונים בתקומת ישראל, כרך 26 (2016), עמ' 174–218
הספרייה הלאומית חשפה עדות חדשה מחיי האר"י הקדוש, באתר ערוץ 7, 23 בינואר 2022
בית העלמין היהודי בשונהאוזר אלה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית קברות יהודי 
 מיקום:  פנקו 
 מדינה:  גרמניה 
 
 קואורדינטות:  52°32′04″N 13°24′53″E﻿ / ﻿52.534454°N 13.414591°E﻿ / 52.534454; 13.414591
 אתר רשמי
 he
 
בית העלמין היהודי בשונהאוזר אלה (בגרמנית: Jüdischer Friedhof in der Schönhauser Allee), הממוקם במספר 23–25, שוכן צפונית לכיכר זנפלדר ברובע פרנצלאואר ברג בברלין, שבמחוז פנקו (רובע). הוא שימש את הקהילה היהודית בעיקר בין השנים 1827–1880, תקופה שבה עברה הקהילה היהודית בברלין שינויים פוליטיים ותרבותיים משמעותיים, אשר באו לידי ביטוי גם בבית העלמין. מאז שנות ה-70 של המאה ה-20, כל שטח בית העלמין נמצא תחת הגנת שימור אתרים.
הרקע להקמת בית העלמין

בדרך כלל, בתי קברות בערים גדולות הוקמו מחוץ לשערי העיר. בשנת 1672 הוקם גם בית העלמין היהודי הראשון בברלין, בסמוך לשער שפנדאו של ביצורי העיר, ברחוב Große Hamburger Straße של ימינו. אולם, עם התרחבות העיר, בית העלמין נקלע לתוך מרקם אורבני צפוף. בשנת 1774 דרשה הרשות לבריאות הציבור שלא לאפשר קבורות בתוך העיר. חוקי פרוסיה אף קבעו בשנת 1794 כי "לא ייקברו גופות בתוך כנסיות או באזורים מאוכלסים". רק בשנת 1817 ושוב בשנת 1824, פנתה הממשלה הפרוסית בדרישות נחרצות לקהילה היהודית לסגור את בית העלמין הישן ולמצוא שטח קבורה חדש מחוץ לעיר.
הקמת בית העלמין, מראהו ושימושו

באוקטובר 1824 רכשה הקהילה היהודית שטח של כ-5 דונם מהחקלאי וילהלם גוטהולד ביוטנר תמורת 5800 טאלר. השטח, שהיה כמעט פי עשרה מבית העלמין הישן, שכן מחוץ לשער שונהאוזר, לאורך דרך היסטורית שהובילה לכפר פנקו. לאחר שסללו אותה, קיבלה הדרך את השם "שונהאוזר אלה" (Schönhauser Allee) בשנת 1841. בית העלמין החדש תוכנן על ידי האדריכל העירוני פרידריך וילהלם לנגהאנס ונחנך ב-29 ביוני 1827 על ידי הרב יעקב יוסף אטינגר, עם קבורתה של שרה מאייר לבית בנדה.
בשנת 1827 נבנו בשטח בית העלמין מספר מבנים בסגנון קלאסיציסטי. עד 1880, כל היהודים שנפטרו בברלין נקברו במקום. בשנת 1892 הקימה הקהילה בית קברות חדש ובניין ניהול בסגנון היסטוריציסטי, שתוכנן על ידי האדריכל יוהאן הוניגר. המבנה שימש גם כבית מחסה לקשישים יהודים.
בבית העלמין ישנם כ-22,800 קברים פרטיים ו-750 חלקות משפחתיות. הוא נחשב לבית הקברות היהודי העתיק ביותר בברלין שעדיין ניתן לזהותו, שכן קודמו קיים כיום רק כאתר זיכרון ופארק. כאשר התברר בסביבות שנת 1880 כי השטח אינו מספיק עוד לצורכי הקהילה הגדלה, הוקם בית העלמין היהודי בוייסנזה, שהוא כיום בית העלמין היהודי הגדול באירופה.
גם לאחר סגירתו הרשמית של בית העלמין, התקיימו בו קבורות מדי פעם, במיוחד בחלקות משפחתיות פרטיות, עד שנות ה-70 של המאה ה-20.
בשנת 1920 נערכה תחרות אדריכלית לתכנון מצבת זיכרון לבית העלמין, אך לא ידוע אם הוקמה מצבה כללית.
בית העלמין מחולק לאזורים שונים, ובהם קברים פשוטים לצד מצבות מפוארות, חלקות משפחתיות וקברים המסומנים באבני מספר בלבד, כפי שהיה נהוג בבתי קברות יהודיים ישנים. קיימת גם שורת כבוד, שבה נקברו אישים שתרמו לקהילה היהודית או ליהדות בכלל. חרף המסורת האורתודוקסית, הקהילה היהודית של ברלין אישרה בבית העלמין גם קבורות של נפטרים שנשרפו לאחר מותם, כחלק מתהליכי הרפורמה הדתית.
בשנת 1961, לאחר שנהרס בית ההלוויה במהלך מלחמת העולם השנייה, הקימה הקהילה היהודית בברלין אנדרטה במקום, בתיאום עם ממשלת מזרח ברלין. האנדרטה, שתוכננה על ידי הפסל פרדיננד פרידריך, כללה אבן זיכרון שעליה נחרט: "כאן תלך בשקט, אך כאשר תסתובב, אל תשקוט". האנדרטה הוסרה מאוחר יותר לטובת הקמת ה'לפידריום', אך הטקסט שלה הועתק אל קיר הסמוך לכניסה.
שביל היהודים (Judengang)

סמוך לחומת בית העלמין נמצא שביל צר המכונה "Judengang" (שביל היהודים), המשתרע לאורך כ-400 מטרים. לפי ההשערה, השביל נבנה לבקשת פרידריך וילהלם השלישי, שלא רצה להיתקל בלוויות יהודיות בעת נסיעתו לארמון שונהאוזן. גישה לשביל כיום מוגבלת, אך ניתן להיכנס אליו במהלך סיורים מודרכים.
הלפידריום

בשנות ה-90, לאחר שיפוצים נרחבים, נבנה במקום "לפידריום", אשר משמר מצבות שנפגעו לאורך השנים. המבנה תוכנן על ידי האדריכלית רות גולן ונחנך בשנת 2005. במקום ישנם למעלה מ-60 מצבות מהמאה ה-19 וה-20, לצד תערוכה על תרבות הקבורה היהודית.
הרס וחילול

במהלך מלחמת העולם השנייה, נהרסו מבנים בכניסה לבית העלמין, ומספר מצבות נפגעו מהפצצות. במהלך המשטר הנאצי נבזזו פרטי מתכת מהקברים. בסוף המלחמה, נחפרו תעלות מגן באתר, תוך שימוש במצבות כחומר בנייה. לאחר המלחמה, נערכו מספר אירועי ונדליזם במקום, בהם הרס של יותר מ-100 מצבות בשנת 1988 ו-28 מצבות נוספות בשנת 1997.
הערות שוליים

1 2 3  Institut für Denkmalpflege, "Die Bau- und Kunstdenkmale der DDR. Hauptstadt Berlin-II", Henschelverlag, ברלין, 1984, עמ' 359–363
↑  Berliner Adressbuch, 1880, עמ' 328
↑  Berliner Adressbuch, 1890, עמ' 414
↑  Deutsche Bauzeitung, 1920, Heft 34, עמ' 204
מבט על חלקת קברים
אלפרד קורז'יבסקי

| --- | --- |

 לידה:  3 ביולי 1879 ורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1 במרץ 1950 (בגיל 70) לייקוויל, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  הנדסה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הטכנולוגית של הקיסר ניקולאי השני (1902) 
 בן או בת זוג:  Mira Edgerly-Korzybska (17 בינואר 1919–?) 
 
אלפרד קורז'יבסקי (בפולנית: Alfred Habdank Skarbek Korzybski;‏ 3 ביולי 1879 - 1 במרץ 1950) היה מתמטיקאי ומדען אמריקאי-פולני, שהתפרסם בעיקר כמפתחה של שיטת הסמנטיקה הכללית.
חייו

קוז'יבסקי נולד בעיר ורשה שבאימפריה הרוסית (כיום בירת פולין) למשפחה פולנית מיוחסת שהצמיחה מדענים, מתמטיקאים ומהנדסים במשך מספר דורות. מילדותו שלט בארבע שפות: פולנית, רוסית, צרפתית וגרמנית.
קוז'יבסקי למד לימודי הנדסה באוניברסיטה הטכנולוגית של ורשה. במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין מודיעין בצבא הרוסי. לאחר שנפצע ברגלו עבר ב-1916 לארצות הברית לתאם העברת משלוחי נשק לחזית המלחמה. עקב המלחמה החליט להישאר בארצות הברית, וקיבל אזרחות אמריקאית ב-1940.
הסמנטיקה הכללית

קוז'יבסקי פיתח את שיטת הסמנטיקה הכללית, כתחום נפרד מסמנטיקה. העקרונות הבסיסיים של הסמנטיקה הכללית פורסמו בספרו Science and Sanity ("מדע ושפיות-דעת") שהתפרסם ב-1933. בשנת 1938 הקים את המכון לסמנטיקה כללית בקונטיקט, ארצות הברית, שאותו ניהל עד מותו ב-1950.
המסקנות שהסיק קוז'יבסקי ממחקריו היו שהאדם מוגבל בתפיסה של המציאות עקב מבנה מערכת העצבים האנושית ומבנה השפות האנושיות. האדם אינו מסוגל לחוות את העולם בצורה ישירה אלא רק דרך "ייצוגים", הנוצרים מחוויות עצביות ומסמנים מהשפה המדוברת. לעיתים תפיסות האדם מטעות אותו בנוגע לעובדות ה"אמיתיות" בשל המגבלות האנושיות. לפיכך הדגיש קוז'יבסקי אימון במודעות באמצעות שיטות שפיתח מלימודי מתמטיקה ומדעים. המטרה הייתה ליצור מצב שבו האדם בוחן את העולם מתוך עמדה של חוסר ידיעה ראשונית וניסיון ללמוד - "אינני יודע דבר, אני מנסה ללמוד". העיקרון הבסיסי בסמנטיקה הכללית הוא ש"המפה אינה הטריטוריה". כלומר, הקליטה שלנו את העולם, שמתבצעת דרך החושים שלנו, אינה מייצגת את העולם כפי שהוא, אלא כפי שהחושים שלנו קלטו אותו (העולם הוא השטח, והקליטה של החושים שלנו היא המפה). בנוסף, גם כאשר אנחנו משתמשים במילים על מנת להעביר את מה שהחושים שלנו קלטו אנחנו מוגבלים, כי המילים אינן החוויות (המילים הן מפה, למפה שקיבלנו מהחושים על השטח - העולם). כאשר אנחנו אומרים לאדם משהו, המילים מזכירות לו חוויות שהוא בעצמו עבר בחייו עם אותן המילים, ולא את מה שאנחנו עברנו. אם החוויות של שני אנשים דומות אחת לשנייה - הם יצליחו לתקשר באופן אפקטיבי יותר.
את תהליך התפיסה של מערכת העצבים אלפרד קוז'יבסקי ייצג בתרשים שהוא המציא - הדיפרנציאל המבני.
סיפור לדוגמה

להמחשת שיטותיו, להלן סיפור מדרך לימודו את שיטתו. קוז'יבסקי, שהרצה בפני תלמידיו, ניגש לתיקו ושלף מדי פעם ביסקוויט שאותו אכל תוך כדי הרצאתו. לאחר מספר דקות שאל את תלמידיו אם מישהו מהם מעוניין בביסקוויט. שני תלמידים שביקשו קיבלו ביסקוויט והחלו לאכול אותו. תוך כדי כך הוציא קוז'יבסקי מתיקו את העטיפה של הביסקוויטים, שעליה היה רשום "מזון לכלבים" עם ציור של כלב. התלמידים שאכלו מהביסקוויט רצו מהכיתה וירקו את מה שבפיהם. קוז'יבסקי הסביר: "כרגע הדגמתי שהאדם אינו אוכל רק מזון אלא גם מילים, וטעמו של המזון מושפע מאוד מטעמה של המילה".
השפעה

עבודתו של קוז'יבסקי השפיעה על תאוריית הגשטלט, תרפיות התנהגותיות ותוכנות נוירו-לינגויסטיות. במלחמת העולם השנייה נוסו שיטותיו של קוז'יבסקי על ידי הצבא האמריקאי לטיפול בעייפות של החיילים. אישים שהושפעו מעבודתו הם קנת בורק, ויליאם ס. בורוז, פרנק הרברט, רוברט אנטון וילסון, באקמינסטר פולר, אלווין טופלר, א. א. ואן ווגט, להקת 13th Floor Elevators סטיוארט צ'ייס ורבים אחרים.
ה-NLP לקחה הרבה מהסמנטיקה הכללית, למטרות פיתוח טכניקות לשימוש בשפה בשביל לתכנת ולהבין את ההתנהגות שלנו ושל אחרים.
הערות שוליים

↑  THE 13TH FLOOR ELEVATORS' TOMMY HALL: WE WANT PEOPLE TO THINK | L.A. RECORD, larecord.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274869305171  PLWABN: 9810646539405606  BIBSYS: 2076327  BnF: cb11968365f (data)  CiNii: DA04355132  GND: 120132672  ISNI: 0000 0001 1058 9136  LCCN: n50042676  NLA: 35280523  NTA: 069405417  RERO: 02-A003469224  SNAC: w6ff478b  SUDOC: 02769674X  Trove: 895472  VIAF: 41848675   WorldCat (עם VIAF): 41848675
פמיניזם קש

פמיניזם קש הוא סוג של טיעון איש קש, בהקשר של דיון על פמיניזם. זהו טיעון לפיו אלמנטים של הפמיניזם מוגזמים או מפוברקים בניסיון להפריך או לשבש עמדות או טיעונים פמיניסטיים. פמיניסטית קש, אם כן, היא דמות מומצאת על ידי המתנגדים לטיעונים הפמיניסטיים, אשר מנסים להפריך או להפחית בערך העמדה הפמיניסטית. היא לרוב מצוירת באמצעות סטראוטיפים, פשטנות יתר, או בעזרת מצגי שווא על מנת לערער על הפמיניזם ככלל.
השימוש בטיעון

פמיניסטית קש היא הגרסה הפמיניסטית לכשל הלוגי, איש קש. איש קש הוא אדם שמומצא על ידי הטוען דבר מה, במטרה להגחיך את העמדה הנגדית, ולגרום לה להיראות כלא אמינה. טיעון איש קש מוצלח בכוחו להסיט דיון למחוזות לא רלוונטיים. לעיתים, טענת איש הקש נועדת מלכתחילה להיות קלה להתקפה, ולכן ה"בונה" אותה בדרך כלל לא מציג את כל העמדה הנגדית, או מציג אותה בפשטנות יתר, מגזים אותה, או טוען למשמעות אחרת עבורה. וכך, הוא יכול בנקל "להפריך" את טענת היריב או עמדתו.
במובן הפמיניסטי, פמיניסטית הקש היא דמות מומצאת של "פמיניסטית" אשר משמשת כדי להתנגד לתנועה הפמיניסטית בכללה, ולהגחיך אותה. פמיניסטית הקש הטיפוסית מקדמת רעיונות קיצוניים, ללא פילוסופיה או תאוריה שעומדת מאחוריהם, ופעמים רבות – ללא מטרה ברורה או הגיונית. היא לרוב מתאימה לסטראוטיפים המוחלים על ידי מתנגדי הפמיניזם (היסטרית, לסבית, שמנה, שעירה, רווקה). הדמות השטחית הזו מאיינת את הרעיון שיש מגוון זרמים וסוגים של פמיניזם, שפמיניסטיות קיימות בכל רובדי החברה, בכל מעמד, דת, גזע, שיש להן מטרות ברורות, ובמיוחד - שהן מדברות ומתייחסות לנושאים אקטואליים. נשים רבות מדווחות שעל אף שהן מחזיקות בדעות שמתאימות לסוגי הפמיניזם השונים, הן מהססות או חוששות להזדהות כפמיניסטיות, בשל התדמית השלילית הזאת, הרווחת גם בתקשורת.
בקולנוע וטלוויזיה

על פי מסד הנתונים "TV Tropes", האוסף דוגמאות לסוגים של דמויות ורעיונות החוזרים על עצמם באמצעי התקשורת, דמות פמיניסטית הקש היא דמות שנוספת ליצירה אך ורק כדי לשלול את הלגיטימציה של הדמות עצמה, או כדי לייצר רגעים קומיים. על פי חוקרת התרבות והפעילה הפמיניסטית אניטה סרקיזיאן, דמות פמיניסטית הקש היא מהדמויות הנוראיות ביותר שנכתבות לטלוויזיה ולקולנוע, לא רק משום שהיא באה להגחיך את הפמיניזם ואת הפמיניסטיות, אלא משום שהדמות פעמים רבות באה דווקא כדי להפריד בין דמויות נשיות חזקות - אשר מוצאות חן בעיני פמיניסטיות - לבין הפמיניסטיות עצמן, כדי להרגיע את הקהל הצופה (והמחזיק בדעה שלילית לגבי פמיניזם) שהדמות האהובה אינה פמיניסטית. היא נותנת כדוגמה את דמותה הפופולרית של ורוניקה מארס. בכך, אומרת סרקיזיאן, תסריטאי הוליווד מייצרים מצג שווא של עולם הקיים רק בדמיונם, של עולם בו יש כבר שוויון מושלם, ולכן מי שמתעקשת להיאבק על שוויון, היא בעלת פגם אופי או מנטלי כלשהו.
בקולנוע וטלוויזיה > דוגמאות לפמיניסטיות קש בקולנוע וטלוויזיה

מרסי דארסי, בתוכנית נשואים פלוס: מרסי מציגה את עצמה כפמיניסטית, אך רק בוויכוחים עם אל. דמותה מצוירת כאישה כועסת, הרודה בבעלה, שמאבד מגבריותו. עקרונותיה הפמיניסטיים לכאורה של מרסי מוכחים שוב ושוב כצבועים. אל וחבריו מייסדים את ארגון "No MA'AM" כתוצאה מוויכוחיו של אל ומרסי.
ד"ר האוס בודק מטופלת אשר מחויבת לשוויון מגדרי במקום העבודה. כשהוא שומע על כך, הוא מבקש מהצוות להתנצל בפניה על זה שהוא אנס אותה, "אתם יודעים, באופן מטפורי, משום שיש לי פין". כשהמטופלת חוזרת למקום עבודתה, כל אמירותיה כועסות, והיא מקטינה ומבזה את הגברים (ועל הדרך, גם את הנשים) שסביבה, באופן שאינו עולה עם גישה שוויונית במקום העבודה.
ורוניקה מארס חוקרת סדרת מקרי אונס בקמפוס. הפמיניסטיות מארגון "בית לילית" מובילות מחאות ודורשות ביטחון לנשים. כשאחת מחברות הארגון נאנסת אחרי מסיבת בית אחווה, ורוניקה מוכיחה את חפותם של חברי האחווה, אשר באופן קבוע מתייחסים לנשים באופן מחפיץ ומנצל, ואף מוכיחה שהקורבן לכאורה שיקרה והמציאה את כל הסיפור. הפמיניסטיות בינתיים מבצעות במנהיג האחווה אונס/מעשה סדום. הקשת העלילתי הזה גם כלל את העובדה שכל חברות הארגון הפמיניסטי הן חברות בארגון האמיתי, Take Back the Night (לקחת בחזרה את הלילה) הנלחם באלימות נגד נשים.
בסדרה באפי ציידת הערפדים, דמות השדה אניה
בסדרת מלכות הצעקה, דמותה של לסבית טורפת טוענת שגיוסו של מאבטח שהוא גבר זו דוגמה ל"שלטון הפטריארכיה"
בסרט לא רק בלונדינית, הדמות אניד וקסלר, היא פמיניסטית (וגם לסבית), המציגה טענות מופרכות ומגוחכות, כמו שהמילה "סמסטר" היא נגזרת מהמילה "זרע" (semen), דבר שמוכיח שליטה פטריארכלית באוניברסיטה, ומארגנת עצומה לשינוי המונח.
ראו גם

אד הומינם
אנטי-פמיניזם
קטיף דובדבנים (כשל לוגי)
אפליה מינית
הערות שוליים

↑  "What is a Straw Feminist? (with pictures)". wiseGEEK.
1 2  Tropes vs. Women: #6 The Straw Feminist, Feminist Frequency, September 23, 2011
↑  The F word: Why are some women reluctant to call themselves feminists?, Carolyn Moore, Irish Examiner, November 17, 2017
↑  Why Are Women Afraid Of Being Called Feminists?, Madelynn Esteb, Odyssey, Aug 22, 2016
↑  Poll: Few Identify As Feminists, But Most Believe In Equality Of Sexes, Emily Swanson, HuffPost, Emily Swanson
↑  Straw Feminist, TV Tropes
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "פמיניזם קש".
אלפרד אדלר

| --- | --- |

 לידה:  7 בפברואר 1870 Rudolfsheim, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  28 במאי 1937 (בגיל 67) אברדין, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Alfred Adler 
 ענף מדעי:  פסיכולוגיה, רפואה
 מקום מגורים:  אוסטריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי בווינה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וינה 
 מוסדות:  אוניברסיטת וינה 
 בן או בת זוג:  ראיסה אדלר 
 צאצאים:  אלכסנדרה אדלר, Kurt A. Adler, Valentine Adler, Cornelia Adler 
 adler-iaip.net
 תרומות עיקריות
 ייסוד הפסיכולוגיה האינדיבידואלית
 
אלפרד אדלר (בגרמנית: Alfred Adler;‏ 7 בפברואר 1870 – 28 במאי 1937) היה רופא יהודי-אוסטרי מומר, ומייסד הפסיכולוגיה האינדיבידואלית.
ביוגרפיה

אדלר נולד בשנת 1870 בווינה למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני. היה השני מבין שבעת הילדים של לאופולד אדלר (1922-1833), סוחר דגנים שמוצאו מקיטזה, בורגנלנד (אז חלק מהונגריה) ושל פאולינה בר (1906-1845), ילידת טרביטש (מוראביה). הוא סבל בילדותו מרככת והיה חולני ומוגבל ביכולתו לשחק עם ילדים אחרים. מוגבלותו זו עוררה בו תחושת נחיתות ביחסיו עם אחיו וחבריו, שהמריצה אותו להשקיע את מאמציו בלימודים כפיצוי על נחיתותו. בגיל חמש חלה בדלקת ריאות קשה והרופאים ניבאו שימות, אך אדלר הצליח להתגבר עליה. התנסות זו יחד עם מותו של אח קטן ממנו גרמו לו להחליט שמטרת חייו היא להפוך לרופא.
אדלר הכיר בהשפעה הרבה של זכרונות הילדות שלו על עיצוב חייו, ונראה כי נודעה להם השפעה רבה גם על תורתו. כילד העריץ את אחיו הבכור, זיגמונד אדלר (יליד פינפהאוס על יד וינה, 1868) שעשה קריירה מוצלחת בתחום המסחר ורצה להצליח כמוהו. אלפרד היה הילד המועדף של אביו, איש חרוץ ואסרטיבי, בעוד קשרו עם האם היה פחות אמיץ.
את לימודי התיכון עשה אדלר בגימנסיה הרנאלזר ברחוב קלוואריינברגגאסה (כיום "גימנסיה הרנאלזר גבלרגאסה") ועבר שם את בחינות הבגרות בשנת 1888.
בשנת 1895 השלים את לימודיו באוניברסיטת וינה והוסמך לעסוק ברפואה. במהלך לימודיו השתייך לקבוצת סטודנטים סוציאליסטים, שם הכיר את האקטיביסטית הרוסייה ראיסה אפשטיין, לה נישא ב-1897 במוסקבה. נולדו להם ארבעה ילדים, שניים מהם הפכו לפסיכיאטרים בבגרותם.
עם סיום לימודיו באוניברסיטה, עסק אדלר תחילה ברפואת עיניים, אחר כך עבר לרפואה כללית ופתח קליניקה משלו ברובע השני, לאופולדשטאט, ברחוב פראטר 44, לא רחוק מהפראטר הווינאי, בשכונה שבה חלק ממטופליו חיו בתנאי עוני. ההיכרות עם מטופלים אלה חיזקה בו את אמונתו בחשיבות הגורמים הסוציו-כלכליים ביישום מקצועות הבריאות.
ב-1901 הצטרף אדלר, בעקבות הצעה של זיגמונד פרויד, לקבוצת דיון שהתקיימה בביתו של פרויד מדי שבוע, ועסקה בפסיכואנליזה. כך עבר אדלר לעסוק בפסיכותרפיה. הוא נמנה עם החברים המרכזיים באגודה הפסיכואנליטית של פרויד, וב-1910 אף התמנה לנשיא האגודה, אך בשנת 1911 התפטר מהנשיאות בעקבות מחלוקת עם פרויד.
ב-1912 ייסד אדלר אסכולה חדשה ששמה הפסיכולוגיה האינדיבידואלית. אסכולה זו גורסת כי על האדם להשתתף מעשית בטיפול בעצמו וכי רק שינוי באדם עצמו והכרה שלו בחולשותיו תוך רצון עז מצדו להתגבר עליהם, יובילו להרגשה טובה יותר.
במלחמת העולם הראשונה שירת אדלר כרופא בצבא האוסטרי. בשנים הבאות גברה השפעתו, הוא פתח מספר קליניקות לטיפול בילדים והדרכת הורים, והרצה במוסדות אקדמיים רבים באירופה ובארצות הברית.
בשנת 1932 נסגרו רוב הקליניקות של אדלר באוסטריה, בשל מוצאו היהודי (אף על פי שהתנצר). בשנת 1935, בעקבות התגברות האנטישמיות באוסטריה, היגר אדלר לארצות הברית, שם המשיך בעבודתו הטיפולית והאקדמית. הוא נפטר מהתקף לב בשנת 1937 באברדין שבסקוטלנד.
משנתו

משנת אדלר נבנתה בהשראת הפילוסופיה של עמנואל קאנט כפי שהבין אותה, מתוך הראייה שהסובייקטיבי הוא האובייקטיביות היחידה, כלומר שהמציאות שאליה נחשף האדם ואשר מלווה את חייו היא מה שהתקבל מנתוני החושים וניסיון החיים שלו, דרך העיבוד של תפיסת העולם וצורת החשיבה שלו.
המציאות של האדם היא המציאות הרלוונטית היחידה, כשהאדם משתנה המציאות משתנה. המציאות יכולה להיות מעוצבת על ידי האופן בו אנו מגדירים אותה, האדם מפנים את משמעות המילים שהוא בחר כדי לתאר את המציאות וגוזר מכך השלכות נוספות.
העיקרון המרכזי במשנתו של אדלר הוא העיקרון של הבחירה החופשית, האדם יכול לבחור את האופן בו יפרש את המציאות ועקב כך (היות שהסובייקטיבי הוא האובייקטיבי) הוא בורא את המציאות שהוא בוחר.
בנקודה זו נבדלת תורתו של אלפרד אדלר באופן מהותי מתורותיהם של יונג ופרויד הממוקדים יותר בעבר ורואים את האדם כבעל פחות אפשרויות.
הגישה הטיפולית של אדלר ממוקדת בפתיחת אפשרויות, לאפשר לאדם לברוא לו תפישת מציאות שיש בה יותר אפשרויות ומשרתת יותר את מטרותיו.
משנתו > הנחות היסוד מול המציאות

תורת אדלר מדגישה את חשיבותן של הנחות היסוד במפגש של האדם עם המציאות, היא מבדילה בין הנחות יסוד הפותחות אפשרויות לכאלה הסוגרות אותן. לדוגמה: הנחת יסוד הפותחת אפשרויות כמו "לטעות זה טבעי, מותר לי לטעות" מאפשרת הוויה בריאה יותר מאשר הנחת היסוד המגבילה שבאמירה "טעות היא כישלון, היא דבר שיש להימנע ממנו".
סביבה פחות קשוחה בתביעותיה תאפשר גדילה של אדם גמיש יותר שיכול להרשות לעצמו ליפול ולקום. האדם מפתח את היכולות שזמינות לו, מי שלא נחשף בתקופה המעצבת של ילדותו לאפשרות ליפול לא יידע לעמוד בכך מאוחר יותר.
עקב כך יש חשיבות למיפוי הנחות היסוד של האדם. במסגרת הטיפולית ניתן לגלות הנחות יסוד לא הכרחיות על ידי עימות של גישתו של אדם עם גישות של אחרים: לתאר מצב ותגובה ואז לשאול "מה אתה היית עושה במקרה כזה?", הצגת מספר אפשרויות לתגובה מצביעה על אי-הכרחיותה של הנחת היסוד וגם מצביעה על אפשרות ספציפית חלופית לראות את הדברים. ניתן לעמת הנחות יסוד גם עם העובדה שיש מי שחי אחרת, יש מי שפועל בהתוויות שלכאורה יוצאות מכלל אפשרות על פי הנחת היסוד.
האדם יכול לבחור אילו הנחות יסוד יאמץ לעצמו על פי מאזן הרווח והפסד שמלווה כל אחת ולבחור את זו שפחות תגביל אותו. כאשר האפשרויות רבות יותר, כשהמציאות של האדם פתוחה יותר, הוא יכול לחיות חיים שלמים ובריאים יותר.
אמירות של "צריך" ושל "אין ברירה" הן בדרך כלל הנחות יסוד מגבילות. חינוך פותח ומאפשר הוא חינוך המציב את האפשרויות כאופציות ("אפשר") ולא כהכרח ("צריך"), כעניין של בחירה, הילד לומד לפעול לעבר מה שהוא בחר ולא לעבר מה שנכפה עליו, הוא לומד לקחת אחריות, בונה חיים של פעולה ואנרגטיות.
משנתו > אפיוני האדם

האדם מתאפיין בנקודות הבאות:
חברתיות
סובייקטיביות
מטרתיות
בחירה
הוליזם.
האדם הוא יצור חברתי ולא ניתן להבין אותו ואת מניעיו בלי לקחת בחשבון את הפן החברתי שבו, ובלי מימוש של הפן הזה ייקשה עליו להגיע להגשמה עצמית וסיפוק עמוק מחייו.
הראיה שלו סובייקטיבית, הוא רואה את המציאות דרך הפילטר של תפיסת המציאות שלו שגורמת לפרשנות שונה למצבים נתונים מאדם לאדם.
האדם ממוקד מטרה, מטרותיו משתנות ממצב למצב ומאדם לאדם אך בכל סיטואציה יש לפעולה שלו מטרה. אפילו במצב המוקצן של פסיביות ותלותיות יש לאדם מטרה, והיא המטרה שמאחורי הבחירה בפסיביות.
בתהליך ההליכה אל המטרה כמו בכל תהליך אחר יש לאדם בחירה, הוא לעולם לא סגור בתוך אפשרות דטרמיניסטית אחת ויש לו תמיד האופציה לשנות ולהשתנות.
הוליזם פירושו שהאדם ניתן להבנה רק אם לוקחים בחשבון את כל מרכיביו, הוא בלתי ניתן להפרדה ולפיכך הוא תמיד אחראי למעשיו, מעשה לעולם אינו תולדה של חלק מסוים מהאישיות.
מכל אלה יוצא שהאדם תמיד אחראי למעשיו, הם תמיד תולדה של הבחירה שלו, אמורים לשרת את המטרות שלו ונובעים מאישיות שהיא כולית ולא נפרדת ולא ניתן לתלות את האחריות בגורם נפרד כזה או אחר של האישיות.
למעשה גם במצב של חוסר שפיות האדם אחראי למעשיו, הוא פועל לנוכח עיוות של ראיית המציאות או ניתוק מההיגיון הכללי, והשאלה העומדת גם בפניו היא "מה אני עושה עם זה?"
משנתו > אדלר לעומת פרויד

בניגוד לפרויד וחסידיו שהדגישו את דחפי המין והבלתי מודע הדגיש אדלר את הגורם החברתי ואת הבחירה החופשית. על מנת להבין את האדם הוא נותן מקום מרכזי לניתוח הרקע המשפחתי והחברתי שממנו צמח ובו הוא פועל.
אדלר מטעים תפיסה הוליסטית של האדם כמכלול אחד. אדלר לא מקבל את החלוקה של נפש האדם למרכיבים דוגמת איד, אגו, ליבידו וסופר אגו, מבחינתו כל אלה הם שמות שרירותיים למאפיינים פנימיים של נפש אחת בלתי מתחלקת של האדם.
בעוד שמרכז תשומת הלב של פרויד נמצא בעברו של האדם, עם הניסיון להבין את האירועים שעברו עליו בילדותו המוקדמת, אלפרד אדלר מתמקד באפשרויות שבפני האדם, בעתיד שלו, בפעולה שלו הנובעת מיכולת הבחירה החופשית בכל מצב.