stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מגדל הילברו

| --- | --- |

מגדל הילברו (מימין). משמאל נראה מגדל פונטה
 מידע כללי
 סוג:  מבנה אדריכלי 
 מיקום:  יוהנסבורג 
 מדינה:  דרום אפריקה 
 בעלים:  Telkom 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1971
 תאריך פתיחה רשמי:  1971 
 קואורדינטות:  26°11′13″S 28°02′57″E﻿ / ﻿26.186944444444°S 28.049166666667°E﻿ / -26.186944444444; 28.049166666667
 he
 
מגדל הילברו (שמו הרשמי: Telkom Joburg Tower) הוא מגדל תקשורת הניצב בעיר יוהנסבורג שבדרום אפריקה. בגובה של 269 מטר זהו אחד המגדלים הגבוהים ביותר ביבשת אפריקה ומהווה אחד מסמליה של העיר.
בניית המגדל החלה בשנת 1968 והסתיימה ב-1971. הוא נקרא במקור על שמו של יוהנס סטריידום, מראשי הממשלה של המדינה. חתך המגדל הוא עגול. עובי קירותיו הוא 84 ס"מ בתחתית ו-38 ס"מ בראשו. מחמת הרוח נוטה המגדל על צידו עד כדי 86 ס"מ בראשו.
המגדל היה פתוח לקהל עד שנת 1981, עת נסגר משיקולי בטיחות. עד אז היה המגדל אחת מן האטרקציות התיירותיות המרכזיות ביוהנסבורג. היו בו שתי מעליות מהירות לקהל ומעלית נוספת לשימוש הצוות. מגובה 131 מטר ומעלה היו בו שישה מפלסים ציבוריים. באחד מהם שכנה מסעדה מסתובבת, שהסתובבה על צירה מפעם אחת ועד שלוש פעמים בשעה. היו במגדל מסעדה נוספת וקומת תצפית בתכולה של עד 200 איש, שהציעה מראה פנורמי של העיר דרך 24 חלונות גדולים. הוצבו בה משקפות שאיפשרו צפייה בנוף העיר.
נכון לשנת 2004 אכלס המגדל משרדים של חברת טלקום, בעלת המבנה.
ראו גם

מגדל פונטה
פטי ורדו

ענבי פטי ורדו
עלה של פטי ורדו
פטי ורדו (Petit verdot) הוא זן ענבים אדומים ממשפחת בורדו, זן זה בעל צבע סגול כהה משמש בעיקר ליין ממסך (בלנד) כתוספת צבע כהה וטעם ארומטי. חלקו של הפטי ורדו אינו עולה על 15% בממסך. בשנים האחרונות החלו ייננים להשתמש בזן זה כמרכיב עיקרי בממסכים, וישנם שאף עושים אותו כיין זני (יש המרככים אותו באחוזים בודדים של מרלו).
זן זה גדל במספר רב של אזורים בעולם כולל את צרפת, ארצות הברית, ארגנטינה, אוסטרליה וגם בישראל.
מאפייני הזן

תרגום השם פטי ורדו מצרפתית הוא ירוק קטן. הכינוי מתייחס לבעייתיות הקיימת בגידול זן ענבים זה: לעיתים הענבים לא מתפתחים יפה בגלל תנאי מזג אוויר, ונשארים ירוקים וקטנים. כמו כן ההבשלה של הענבים מתרחשת באיחור, בעיקר במקומות עם תנאי מזג אוויר כמו בורדו. בישראל הניסיונות לגידול ענבי פטי ורדו הראו תוצאות טובות, בעיקר בשל תנאי מזג האוויר בארץ. מניחים שפטי ורדו הוא זן קדום יותר מקברנה סוביניון.
אובה ארוף

| --- | --- |

ארוף ב-1906
 לידה:  16 באפריל 1895 ניוקאסל, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  5 בפברואר 1988 (בגיל 92) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Ove Nyquist Arup 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  האוניברסיטה הטכנית של דנמרק  אוניברסיטת קופנהגן  Sorø Academy Boarding School 
 פרסים והוקרה:  מדליית הזהב המלכותית (1966)  דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הטכנית של דנמרק (17 במאי 1974)  מפקד במסדר האימפריה הבריטית  Knight Bachelor 
 
סר אובה נייקוויסט ארוף (באנגלית: Ove Nyquist Arup‏; 16 באפריל 1895, ניוקאסל, הממלכה המאוחדת – 5 בפברואר 1988, לונדון, הממלכה המאוחדת) היה מהנדס מבנים בריטי.
ארוף נולד בבריטניה לווטרינר דני ולאם נורווגית. בילדותו עקרה המשפחה למינכן והוא נשלח ללמוד בפנימייה בדנמרק. ב-1913 החל ללמוד פילוסופיה באוניברסיטת קופנהגן וב-1918 נרשם לתואר בהנדסה באוניברסיטה הטכנית של דנמרק, קופנהגן, בהתמחות בבטון מזוין. הוא סיים את לימודיו ב-1922 תוך שהוא מושפע מהתאוריות של הארכיטקט הצרפתי לה קורבוזיה והמסה שלו לקראת ארכיטקטורה, ומהארכיטקט הגרמני ולטר גרופיוס.
לפני מלחמת העולם השנייה עבד ארוף בחברה דנית בהמבורג ובלונדון. בשנים אלו תכנן מבנים שונים וצבר ניסיון רב. ב-1938 הקים יחד עם בן דודו חברת הנדסה. במהלך מלחמה עצמה, עזר בתכנון ההגנה האזרחית, תוך שהוא מציע את גישת בניית המקלטים תחת העמדה המקובלת שגרסה שיש לפזר את האזרחים באזורי הספר. המלצותיו ברובן לא נתקבלו, והשימוש במקלטים מבטון מזוין, כפי שהציע, נותר מנת חלקם של עשירי לונדון שבנו אותם בעצמם, תחת הצעתו לבנות את המקלטים כשטחים ציבוריים.
כמו כן ייעץ ארוף בתכנון הרציפים הזמניים שהוקמו במסגרת הפלישה לנורמנדי.
לאחר המלחמה המשיך בפעילותו האזרחית.
בשנת 1953 הוענק לו תואר מפקד במסדר האימפריה הבריטית (CBE).
בשנת 1971 זכה לתואר אבירות (Knight Bachelor) ממלכת אנגליה על תרומתו לתחום ההנדסה האזרחית.
מבנים משמעותיים שלקח חלק בתכנונם

Highpoint I, לונדון, אנגליה. אחד מגורדי השחקים הראשונים בלונדון. נבנה בשנות ה-30, תוכנן על ידי הארכיטקט ברטולד לובטקין. בנוי בהשפעת הבאוהאוס, והוגדר כאחד ממבני מגורים היפים בעולם.
בית האופרה של סידני, סידני, אוסטרליה. מהמונומנטים הידועים בעולם. מלאכת מחשבת של בטון מזוין. תוכנן על ידי האדריכל הדני ירן אוטזון.
גשר קינסגייט, דרהאם, אנגליה – אחד מהמבנים המודרניים הידועים. גשר עשוי בטון מזוין שהוא פרי יצירתו המלאה של ארוף.
הערות שוליים

↑  הלונדון גאזט, מספר 39732, עמוד 10, 1 בינואר 1953
↑  הלונדון גאזט, מספר 45384, עמוד 5957, 4 ביוני 1971
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007272611705171  BIBSYS: 90637496  BnF: cb15549752w (data)  CiNii: DA16116707  GND: 121350886  ISNI: 0000 0000 8415 6686  LCCN: n85094331  LNB: 000148042  NDL: 001267609  NLA: 35927487  NTA: 301752737  RERO: 02-A006546062  SNAC: w6ms7rzn  SUDOC: 118174339  Trove: 1149318  ULAN: 500018050  VIAF: 119774526   WorldCat (עם VIAF): 119774526
יזדגרד השלישי

| --- | --- |

 לידה:  624 אסטח'ר, איראן 
 פטירה:  652 (בגיל 28 בערך) מרב העתיקה, טורקמניסטן 
 
 
יזדגרד השלישי (יזדגרד, בפרסית: یزدگرد سوم – "בן האלוהים") היה המלך העשרים ותשעה והאחרון של האימפריה הסאסאנית, נכדו של השליט הסאסאני כוסרו פרוויז (כוסרו השני). הוא עלה לכס המלוכה של אימפריה מפוררת ומוכה, ביום 16 ביוני 632, לאחר שמאבק פנימי במשפחת המלוכה הותיר אותו כיורש עצר.
קורות חייו

עם עלותו לכס המלוכה ובטרם היה בידיו זמן לתפוס את מושכות השלטון הובס הצבא הפרסי על ידי הצבא המוסלמי בקרב אל-קאדסיה שהתרחש בין 634 ל-640, ולפי רוב הדעות ב-636. פרטים רבים לגבי הקרב אינם ידועים, כמו סדרי הגודל של הכוחות הלוחמים והמיקומים של אירועים שונים במהלך הקרב, אך עם סופו נשבר כוחה של האימפריה הסאסנית ועיר הבירה קטסיפון נפלה לידי הלוחמים המוסלמים. יזדגרד נאלץ לפתוח במנוסה מפני הכובשים הערבים מזרחה לכוון מדי, כאשר המוסלמים כבשו את מדי הוא ברח עד לטורקמניסטן ונלחם בעזרת הטורקים בצבא המוסלמי בנהר אוקסוס, אך הפסיד. הוא נרצח על ידי אלמוני בשנת 651 בעיר גאיור קלה (פרסית مرو) שהייתה עיר ונווה מדבר באזור הידוע  כטורקמניסטן. שרידי האימפריה היו הבסיס לאימפריה הסמאנית – הישות המדינית הפרסית הראשונה לאחר הכיבוש המוסלמי.
לוח השנה של הדת זרתוסטרא הפרסית, שגרסה שלו עדיין מקובלת באופן רשמי באיראן, משתמשת בשנת ההכתרה של יזדגרד השלישי, שנת 632, כתאריך תחילת הספירה. גרסה זו משמשת גם בסיס לכתיבת הורוסקופים באסטרולוגיה המודרנית.
ביהדות

על פי אחת המסורות היהודיות, כשראה הח'ליף עלי בן אבי טאלב שבוסתנאי בן חנינאי (618–670), שהיה ראש הגולה בבבל, עדיין לא התחתן, נתן לו את בתו של יזדגרד השלישי ששמה היה דארא או איזדדואר. נולדו לו שני ילדים מנשים יהודיות ושלושה בנים מהנסיכה הנוכרית, שהייתה לשפחה.
משמת בוסתנאי התפרסם הסכסוך על הירושה ועל מעמד הילדים בני הנוכרית. בני איזדדואר טענו שהם יורשים שוים לאחיהם, ואילו בני היהודיות טענו שבניה של איזדדואר הם עבדים בני שפחה – חלק מהרכוש שבני היהודיות יורשים מאביהם בוסתנאי. בסופו של דבר קיבלו האחרונים שוויון זכויות גמור, ואף בא מיוצאי חלציהם ראש גולה. זאת משום שהגאונים הניחו שאדם כבוסתנאי לא היה בא על שפחה מבלי לשחררה קודם לכן, ולשאת אותה בהיתר. מקרה זה הפך לתקדים הלכתי שנעשה בו שימוש בדיון על הכלל: "אין אדם עושה בעילתו בעילת זנות", ולמסקנות יש חשיבות הלכתית עד ימינו בעניין משמעותם של נישואים אזרחיים.
בדת הבהאית

על פי הדת הבהאית, מוצאו של בהאא אללה (1817–1892), נביא האמונה הבהאית וכותבם של חלק מכתביה הקדושים, הוא משושלת המתייחסת (בין היתר) ליזדגרד השלישי.
הערות שוליים

↑  Iran – Encyclopædia Britannica Online
↑  בוסתנאי, י. ד. אייזנשטיין, באתר דעת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 119229048  ISNI: 0000 0000 1335 2065  LCCN: n81149775  VcBA: 495/326392  VIAF: 13113375   WorldCat (עם VIAF): 13113375
איבונה קרוגליאק

| --- | --- |

איבונה קורגליאק, בטקס בחירתה למלכת יופי, 1990
 לידה:  25 באוגוסט 1971 (בת 53) הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הלטבית
 מדינה:  ישראל 
 ידועה בשל:  מלכת היופי של ישראל (1990)
 
איבונה קרוגליאק (נולדה ב-25 באוגוסט 1971) היא מלכת היופי של ישראל לשנת 1990, דוגמנית ושחקנית.
ביוגרפיה

קרוגליאק נולדה בלטביה הסובייטית, כבת לזוג רופאים. בגיל שנתיים עלתה לישראל עם הוריה והתגוררו בבת ים ולאחר מכן בבאר שבע. הוריה התגרשו ואמה עזבה לארצות הברית. לקראת גיל 12 עברה לאמריקה אל אמה שנישאה מחדש, אך בגיל 14 שבה לישראל לחיק משפחת אביה. לקרוגיליאק, שלוש אחיות למחצה מהנישואים השניים של הוריה. קרוגליאק עשתה את שירותה הצבאי בחיל המודיעין. היא בעלת תואר ראשון בתקשורת מהמסלול האקדמי המכללה למינהל.
בשנת 1990 בגיל 19 ובזמן שירותה הצבאי זכתה בתחרות מלכת היופי, לאחר מכן ייצגה את ישראל בתחרות מיס תבל שנערכה בארצות־הברית. בסיום שנת ההכתרה הייתה קרוגליאק דוגמנית מסלול ודוגמנית הבית של חברת הקוסמטיקה ד"ר פישר, ופרזנטורית של רשת החנויות לאופנת נשים "ג'אמפ".
כמו כן השתתפה בסדרת טלוויזיה "כחול עמוק", מעין עיבוד ישראלי לסדרה האמריקאית "משמר המפרץ". עבדה כאשת מכירות של חברת יגואר, לאחר מכן פתחה חברת הפקות וארגון אירועים בשם "פארטי טיים". משסגרה את החברה עבדה בהפקת פרסומות טלוויזיה בחברת הפרסום גיתם BBDD.
קרוגליאק השתתפה בין השאר בפרק 15 בסדרה "סטרייט ולעניין" (1994) וכן בפרק אחד בעונה הראשונה של הסדרה "שמש" ששודרה בערוץ 2.
בשנת 2003 התחתנה עם אורן זכאי, ובאותה שנה הקימו את חברת הפקת פרסומות לאינטרנט "איבונה קרוגליאק הפקות". בשנת 2007 נולדה בתם הבכורה, ובשנת 2012 נולד בנם.
הערות שוליים

↑  איבונה קרוגליאק, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
↑  יפעת מנהרדט, אחרי 20 שנה מלכת היופי לשעבר איבונה קרוגליאק חוזרת לדגמן, באתר Xnet‏, 21 בספטמבר 2016
↑  מכינים לה כתר, חדשות, 27 בפברואר 1990
↑  ורד שרון-ריבלין, ‏ד"ר פישר מחדירה תכשירי אנטי-אייג'ינג., באתר גלובס, 21 ביולי 2002
↑  תקציב אופנת ג'אמפ לבר-להבי, באתר גלובס, 26 בינואר 1998
| מלכות היופי של ישראל |
| --- | --- | --- |
| שנות החמישים | מרים ירון (1950) • מיכל הראל (1951) • אורה ורד ג'מילי (1952) • חבצלת דרור (1953) • אביבה פאר (1954) • אילנה כרמל (1955) • שרה טל (1956) • עטרה ברזילי (1957) • מרים הדר (1958) • רינה יצחקוב (1959) |  |
| שנות השישים | עליזה גור (1960) • דליה ליאון (1961) • יהודית מזור (1962) • אסתר כפיר (1963) • רונית רינת (1964) • עליזה שדה (1965) • אביבה ישראלי (1966) • בתיה כבירי (1967) • מירי זמיר (1968) • חווה לוי (1969) |  |
| שנות השבעים | מושית ציפורין (1970) • אתי אורגד (1971) • אילנה גורן (1972) • לימור שריר (1973) • עדנה לוי (1974) • אורית קופר (1975) • רינה מור (1976) • זהבה ורדי (1977) • דורית ילינק (1978) • ורד פולגר (1979) |  |
| שנות השמונים | אילנה שושן (1980) • דנה וקסלר (1981) • דבי הס (1982) • שמעונה הולנדר (1983) • ספיר קופמן (1984) • הילה קלמן (1985) • נילי דרוקר (1986) • ימית נוי (1987) • שירלי בן מרדכי (1988) • ניקול הלפרין (1989) |  |
| שנות התשעים | איבונה קרוגליאק (1990) • מירי גולדפרב (1991) • רוית אסף (1992) • יאנה חודריקר (1993) • רווית ירקוני (1994) • יאנה קלמן (1995) • טלי לוונטל (1996) • מירית גרינברג (1997) • לינור אברג'יל (1998) • רנא רסלאן (1999) |  |
| העשור הראשון של המאה ה-21 | נירית בקשי (2000) • אילנית לוי (2001) • ימית הר נוי (2002) • סיון קליין (2003) • גל גדות (2004) • ילנה ראלף (2005) • יעל נזרי (2006) • לירן כוהנר (2007) • תמר זיסקינד (2008) • עדי רודניצקי (2009) |  |
| העשור השני של המאה ה-21 | שביט ויזל (2010) • אלה רן (2011) • שני חזן (2012) • טיטי איינאו (2013) • מור ממן (2014) • מעיין קרן (2015) • קארין עליה (2016) • רותם רבי (2017) • ניקול רזניקוב (2018) • סלע שרלין (2019) |  |
| העשור השלישי של המאה ה-21 | תהילה לוי (2020) • נועה כוכבא (2021) • אופיר קורסיה (2024) |  |
קונסטרוקסיון מקאניק דה נורמאנדי

| --- | --- |

 תחום:  ship and floating structure construction 
 מדינה:  צרפת 
 מטה הארגון:  פריז 
 בעלות:  CMN Naval 
 מייסדים:  פליקס אמיו 
 תקופת הפעילות:  1956–הווה (כ־68 שנים) 
 www.cmnyacht.com
 
קונסטרוקסיון מקאניק דה נורמאנדי (בצרפתית: Construction Mecanique de Normandie) הן מספנות הפועלות בשרבורג שבצרפת. המספנות נוסדו בידי פליקס אמיו בשנת 1945, ונודעו כיצרניות של ספינות סער לחיל הים הישראלי. מאז הקמתן יצרו המספנות יותר מ-350 ספינות. משנת 2007 הן בבעלות חברת Abu Dhabi MAR שבשליטת אמירות אבו דאבי.
היסטוריה

המספנות נוסדו בידי פליקס אמיו בשנת 1945 בשרבורג שבצרפת. ב-23 ביוני 1948 הושקה ספינה ראשונה מתוצרת המספנות, ספינת דיג מעץ. בהמשך נוספו לסל המוצרים של המספנות שולות מוקשים, ספינות משמר חופים וארבות. בשנות ה-60 התמחו המספנות בבניית שולות מוקשים מעץ לחיל הים הצרפתי ולחיל הים הגרמני.
היסטוריה > ספינות שרבורג

חיל הים הישראלי החליט לשפר את כוח הלחימה ויזם את תוכנית ספינות הסער (בצרפתית נקראה הסדרה La Combattante). מימוש התוכנית החל במספנות אחים לורסן בעיר ברמן שבגרמניה. הפרויקט הופסק בעקבות לחץ ערבי, ולאחר משא ומתן הובטח מימון לבנית הספינות במקום אחר. את המשך בניית הספינות העבירה ישראל למספנות קונסטרוקסיון מקאניק דה נורמאנדי של פליקס אמיו.
אמיו, שחיבתו לטכנולוגיה ולחידושים הייתה חזקה, שמח מאוד להזדמנות לייצר ספינות לחימה מהירות. הוא מסר שיוכל לקבל את התכנון אך הבנייה תעלה קצת יותר כי למספנת שרבורג אין ניסיון קודם בעבודת ברזל בעובי דק כפי שנדרש. חוזה הבנייה נחתם ביולי 1965, משלחת ישראלית הגיעה לשרבורג והבנייה החלה. הפעילות נעשתה בדיסקרטיות הראויה לפרויקט ביטחוני בכלל והניסיון שנלמד מהלחץ הערבי בגרמניה. הספינות הוגדרו כספינות סיור מהירות שיימסרו ללא מערכות החימוש, שתוכננו להיות מורכבות בישראל.
אמיו היה מוכן לשתף פעולה ולהדריך בעלי מקצוע ממספנות ישראל. אך כאשר אלה בוששו לבוא ראה הזדמנות והציע לבנות את שש הספינות הנוספות בשרבורג וזאת בהנחה של 10% במחיר והגדלת קצב ההספקה לספינה אחת כל חודשיים. ההצעה קסמה לחיל הים וב-14 במרץ 1966 הורחבה ההזמנה לשש ספינות נוספות. הללו יקראו דגם סער 3.
ב-21 אפריל 1967 הושקה הספינה הראשונה אח"י מבטח. בזירה המדינית השתנו התנאים. הנשיא דה גול שאף הוביל את צרפת למעמד של מעצמה ושיקולים כלכליים גרמו להעדפת הערבים. ב-3 ביוני 1967 הכריז על האמברגו הצרפתי על ישראל במסגרתו נמנע מישראל לקבל ציוד צבאי שהוזמן בחוזים עם התעשייה הצרפתית אפילו שתמורתו כבר שולמה.
אמיו היה נותן העבודה השני בגודלו בשרבורג. בניית הספינות לישראל הייתה העבודה העיקרית שהוזמנה באותה עת. הפסקת הבנייה הייתה גורמת אסון כלכלי לעיר שרבורג, שמרבית אוכלוסייתה תמכה במפלגת השלטון - המפלגה הגוליסטית. אנשי העיר הצליחו להעביר דרך מרכז המפלגה בפריז הגדרה שהספינות אינן בגדר אמצעי לחימה ובנייתן נמשכה כולל העברתן לישראל. כך עד הספינה השישית, והנה ב-3 בינואר, לאחר תלונה של ממשלת לבנון על מבצע תשורה - פעולת צה"ל בשדה התעופה הבינלאומי ביירות, הכריז דה גול על הכללת הספינות בשרבורג באמברגו.
אנשי שרבורג שכנעו את ישראל להמשיך בבנייה. התשלומים בחוזה נקבעו לפי קיום אבני דרך, כך שכשליש מהתמורה ישולם ביציאת הספינה לדרכה. אמיו הגיע לפגישה עם דה גול כדי לשחרר את הספינות ונענה בשלילה. דה גול פרש מהנשיאות. ז'ורז' פומפידו שבא אחריו לא הסיר את האמברגו. הספינות לא יצאו והתשלום לא הגיע ואמיו הוציא מכיסו הפרטי את התשלומים לעובדי המספנה. מצבו הכספי של אמיו הלך ונחלש.
האלוף מרדכי לימון יזם את מילוט הספינות על ידי מכירה כביכול לצד שלישי. אמיו שיתף פעולה בחפץ לב - גם יעמוד בחוזה שחתם עם הישראלים וגם יקבל את כספו. המהלך כולו נעשה בצורה מושכלת. מיד לאחר היציאה ב-25 בדצמבר בשעה 02:30 בלילה קיבל אמיו שני צ'קים בנקאיים בסך כולל המתקרב ל-5 מיליון דולר אמריקני, התמורה המגיעה בעד בניית הספינות פחות חלקו בעמלת התיווך ששולמה לצד השלישי. אמיו יצא ברכבו לשווייץ והפקיד את הצ'קים בחשבונו.
בחקירה שנפתחה לאחר המילוט הוצגו כל החוזים שנחתמו והאישורים שהתקבלו, ולא הייתה שום טענה נגד אמיו או המספנות. באוקטובר 1973 נוכח אמיו בהצלחת הספנות שבנה בקרבות הטילים של מלחמת יום הכיפורים.
היסטוריה > המשך פעילות

ב-21 בדצמבר 1974 נפטר פליקס אמיו בפריז. בתו מארי קריסטין ניהלה את המספנה כשנה ומכרה אותה.
הפרסום הרב הביא לקוחות נוספים. מספנות שרבורג שיתפו פעולה עם חברות אחרות ומכרו 129 ספינות מדגמי קומבטנט לציים שונים.
בשנת 1992 רכש איסקנדר ספה את המספנות, ובשנת 2007 הן נמכרו לחברת Abu Dhabi MAR. במספנות מועסקים כ-400 עובדים. למספנות יכולות לבנות ספינות שאורכן עד 70 מטר.
המספנות. צילום מ-2008
השקת ספינת סער ראשונה, אח"י מבטח מספנות שרבורג 21 אפריל 1967
ספינה דגם "קומבטנט 3" שנבנתה בשרבורג עבור הצי היווני
חוק יסוד: משאל עם

| --- | --- |

 פרטי החוק
 סוג:  חוק יסוד
 תאריך חקיקה עברי:  י"א באדר ב' התשע"ד
 גוף מחוקק:  הכנסת התשע עשרה
 תומכים:  68
 מתנגדים:  0
 עיקרי החוק:  עיגון בחוק יסוד שאם תחליט הממשלה לוותר על שטחים בריבונות מדינת ישראל, הדבר יובא למשאל עם.
 נוסח מלא:  ספר החוקים
 
חוק-יסוד: משאל עם נחקק בכנסת התשע עשרה במטרה להסדיר בחוק יסוד עריכת משאל עם על כל הסכם מדיני במסגרתו תוותר מדינת ישראל על שטחים בריבונותה או כחלק מאישור של החלטה ממשלתית או הליך חקיקתי במסגרתו תבוצע נסיגה חד-צדדית משטחים שכאלה. תחולתו של החוק בעת חקיקתו היא על שטחי מדינת ישראל שבגבולות הקו הירוק וכן על מזרח ירושלים ורמת הגולן.
החוק אושר בכנסת ב-12 במרץ 2014 ברוב של 68 תומכים וללא מתנגדים, על רקע החלטת סיעות האופוזיציה להחרים את ההצבעה.
רקע

בשנת 1999, בעת כהונת הכנסת הארבע עשרה, אישרה הכנסת את חוק סדרי השלטון והמשפט (ביטול החלת המשפט, השיפוט והמינהל), התשנ"ט-1999 שזכה לכינוי "חוק שריון רמת הגולן", על פיו החלטת ממשלה לוותר על שטחים בריבונות המדינה, היינו - שטחים שבהם חל המשפט, השיפוט והמינהל של השלטון הישראלי (שטחי מדינת ישראל בגבולות הקו הירוק, רמת הגולן ומזרח ירושלים ללא יהודה ושומרון ורצועת עזה), תידרש לאישור של רוב מוחלט מחברי הכנסת (61 ח"כים או יותר) ואישור של רוב המשתתפים בהצבעה במשאל עם. בחוק נקבע עוד שהסעיף הנוגע לקיום משאל עם יחול רק כאשר יוסמך על ידי חוק יסוד שיחוקק בנושא ובכך נותר החוק עקר מהבחינה הזו.
במהלך כהונתה של הכנסת השבע עשרה הציעו חברי כנסת רבים תיקון לחוק זה, לפיו ועדת הבחירות המרכזית היא שתתקין תקנות לעניין עריכת משאל עם ויבוטל הצורך בהסמכת חוק יסוד. התיקון לחוק עבר בקריאה טרומית ב-16 במאי 2007, בניגוד לעמדת הממשלה המכהנת, והוא הועבר לוועדה משותפת של ועדת הכנסת וועדת חוקה, חוק ומשפט במטרה להכינו ולנסחו לקריאה ראשונה. ב-30 ביוני 2008 התיקון עבר גם בקריאה הראשונה ברוב גדול והצעת החוק הוחזרה לוועדה לקראת הכנתה לקריאה שנייה ושלישית, אך זו לא הגיעה עד התפזרותה של הכנסת לקראת עריכת הבחירות לכנסת השמונה עשרה.
ממשלת ישראל השלושים ושתיים, שקמה לאחר הבחירות, החליטה לתמוך בהחלת דין רציפות על הצעת החוק, והדיון בה בוועדה המשותפת נמשך גם במהלך כהונתה של הכנסת השמונה עשרה. לבסוף החליטה הממשלה לתמוך בהצעת החוק, וב-22 בנובמבר 2010 אישרה הכנסת את התיקון לחוק הקיים שזכה לכינוי הנוסף "חוק משאל עם", לפיו בטלה הדרישה לעיגון בחוק יסוד. כשלושה שבועות לאחר אישור התיקון בכנסת, הוגשה עתירה לבג"ץ נגד החלטת הכנסת בטענה כי החוק במתכונתו החדשה פוגע בסדרי השלטון של מדינת ישראל ועוקף חוקי יסוד אחרים ועל כן אין זה ראוי להעבירו בחקיקה רגילה.
היסטוריה חקיקתית

עם הקמתה של ממשלת ישראל השלושים ושלוש לאחר השבעתה של הכנסת התשע עשרה, ובמסגרת הסכם קואליציוני שנחתם בין סיעת השלטון הליכוד ביתנו לבין סיעת הבית היהודי, הוסכם לעגן את קיומם של משאלי העם בחוק יסוד, וזאת כדי למנוע אפשרות שבג"ץ יידרש לדון בשאלת החוקתיות של "חוק משאל העם" הקיים משנת 2010. באופן הזה החל הליך חקיקתו של חוק היסוד החדש.
מטעם הממשלה הוגשה "הצעת חוק-יסוד: משאל עם" לכנסת לקריאה ראשונה, כשעוד לפניה הוגשה הצעת חוק פרטית זהה על ידי חברות הכנסת אורית סטרוק ואיילת שקד (מסיעת הבית היהודי) וחבר הכנסת יריב לוין (מסיעת הליכוד ביתנו). שתי הצעות החוק עברו בקריאה הראשונה ובקריאה הטרומית, בהתאמה, ב-31 ביולי 2013, והועברו לוועדה המשותפת של ועדת הכנסת ושל ועדת חוקה, חוק ומשפט למיזוגן ולהכנתן לקריאה שנייה ושלישית.
עם תום הדיונים בוועדה המשותפת הועברה הצעת החוק להצבעה בקריאה שנייה ושלישית במליאת הכנסת, שם זכתה לרוב של 68 תומכים וללא מתנגדים, על רקע החרמתן של סיעות האופוזיציה את ההצבעה ואת הדיון במליאה שקדם לה (וכן את הדיונים וההצבעות על שתי הצעות חוק שנויות במחלוקת אחרות שנדונו לפניה) לנוכח החלטת ועדת הכנסת, מספר ימים לפני כן, לקבוע סדרי דיון מיוחדים בהצעת החוק (ובשתי הצעות החוק האחרות) בהתבסס על סעיף 98 לתקנון הכנסת, ללא הסכמות בין הקואליציה לאופוזיציה.
עיקרי החוק

בחוק 5 סעיפים:
סעיף 1 קובע כי אם "החליטה הממשלה לאשרר הסכם או לחתום על הסכם, שלפיו המשפט, השיפוט והמינהל של מדינת ישראל לא יחולו עוד על שטח שהם חלים בו", אזי יובא ההסכם, לאחר שיאושר בכנסת ברוב מוחלט, להצבעה גם במשאל עם, אלא אם יאושר ההסכם בכנסת ברוב מיוחס של 80 ח"כים. סעיף קטן ב' מוסיף וקובע שגם החלטה כאמור שלא במסגרת הסכם, נסיגה חד-צדדית למשל, תעבור בדרך זהה.
סעיפים 2–3 נוגעים לעניין עצם עריכת המשאל, וקובעים כי יהיה זכאי להשתתף בהצבעה כל אדם שזכאי להשתתף בבחירות לכנסת בעת עריכת המשאל (סעיף 2) ודרך עריכתו של משאל העם תיעשה באופן זהה לזה הנערך בעת הבחירות לכנסת בשינויים המחויבים (סעיף 3). הדרך המדויקת לעריכת משאל העם קבועה כבר כיום במסגרת החוק הקיים שאושר בשנת 1999 ותוקן בשנת 2010 למטרה זו.
סעיפים 4–5 מסדירים את מעמדו העליון של חוק היסוד ביחס לתקנות שעת חירום ומשריינים את חוק היסוד כולו.
ראו גם

חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל
חוק רמת הגולן
מסירת שטחים
תוכנית חילופי השטחים
ביאורים

↑  רמת הגולן ומזרח ירושלים היו בין השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים אך סופחו במסגרת חוק רמת הגולן וחוק-יסוד: ירושלים בירת ישראל.
↑  במהלך כהונת הכנסת החמש עשרה הוצע לקבוע כי יהיה דרוש רוב מוחלט במשאל העם אבל הצעה זו לבסוף לא נתקבלה.
הערות שוליים

↑  הישיבה המאה-ועשרים-ושבע של הכנסת התשע-עשרה, יום רביעי, י' באדר ב' התשע"ד (12 במרס 2014), דברי הכנסת
↑  חוק סדרי השלטון והמשפט (ביטול החלת המשפט, השיפוט והמינהל), התשנ"ט-1999, ס"ח 1703 מיום 9 בפברואר 1999
↑  הצעת חוק סדרי השלטון והמשפט (ביטול החלת המשפט, השיפוט והמינהל) (תיקון - התקנת תקנות), התשס"ז-2007, באתר הכנסת
↑  אמנון מרנדה, אולמרט נתלה באופוזיציה, והפסיד בהצבעה, באתר ynet, 16 במאי 2007
↑  אריק בנדר, אושר בקריאה ראשונה: משאל עם לפני ויתור בגולן, באתר nrg‏, 30 ביוני 2008
↑  החלת דין רציפות על הצעת חוק סדרי השלטון והמשפט, באתר משרד ראש הממשלה
↑   חוק סדרי השלטון והמשפט (ביטול החלת המשפט, השיפוט והמינהל) (תיקון), התשע"א-2010, במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת
↑  עמית סגל, ‏הכנסת אישרה את חוק משאל העם, באתר ‏מאקו‏, 22 בנובמבר 2010
↑  גלעד גרוסמן‏, עתירה לבג"ץ: חוק משאל העם אינו חוקי ויש לבטלו, באתר וואלה, 13 בדצמבר 2010
↑  יהונתן ליס, בתום משא ומתן מפרך, נתניהו הודיע לנשיא על הקמת הממשלה ה-33, באתר הארץ, 16 במרץ 2013
↑  עידן יוסף, יריב לוין: חוק משאל העם – בגלל בג"ץ, באתר News1 מחלקה ראשונה, 1 באוגוסט 2013
↑  הצעת חוק–יסוד: משאל עם, ה"ח הממשלה 794 מ-29 ביולי 2013, באתר הכנסת
↑  יובל בגנו, חוק יסוד משאל עם עבר בקריאה ראשונה במליאת הכנסת, באתר ישראל פוסט, 1 באוגוסט 2013
↑  מורן אזולאי, בהיעדר האופוזיציה: חוק יסוד משאל עם אושר בכנסת, באתר ynet, 12 במרץ 2014
↑  עמרי נחמיאס‏, האופוזיציה החליטה: נחרים הדיונים בכנסת על חוקי המריבה, באתר וואלה, 9 במרץ 2014
| ישראל חוקי־יסוד |
| --- | --- | --- |
| חוקי־יסוד משוריינים | הממשלה • חופש העיסוק • ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי • משאל עם |  |
| חוקי־יסוד משוריינים־חלקית | הכנסת • משק המדינה • מקרקעי ישראל • ירושלים בירת ישראל |  |
| חוקי־יסוד לא־משוריינים | נשיא המדינה • הצבא • השפיטה • מבקר המדינה • כבוד האדם וחירותו |  |
מצביעי אובמה-טראמפ

הנשיא הנבחר טראמפ בחברת הנשיא היוצא ברק אובמה, 20 בינואר 2017
המושג מצביעי אובמה-טראמפ הוא מושג בפוליטיקה האמריקאית אשר מתאר אנשים אשר הצביעו למועמד הדמוקרטי ברק אובמה בבחירות לנשיאות 2008 ובמערכת הבחירות של 2012 אך בבחירות לנשיאות ב-2016 הצביעו למועמד הרפובליקני, דונלד טראמפ. על פי נתונים הכינוי מתאר כ-9% ממצביעי אובמה וכ-13% ממצביעי טראמפ, על פי סקר שערכה קבוצת המחר של קרן הדמוקרטיה בהשוואה לקהל בוחרים אחרים, למצביעי אובמה-טראמפ יש השקפות כלכליות ליברליות יותר והשקפות חברתיות שמרניות בהשוואה למצביעי המועמדים האחרים.
חלק מהאנליסטים טענו שלמצביעי אובמה-טראמפ הייתה השפעה גדולה על הבחירות שנערכו ב-2016 מכיוון שהקמפיינים המרכזים נערכו במדינות מתנדנדות שרובם במערב התיכון וכבר בתקופתו של אובמה הוגדרו כ"רפובליקנים של אובמה" (בדומה ל"דמוקרטים של רייגן") וכלל לא היו מצביעים למועמד דמוקרטי אחר.
זמן קצר לפני יום הבחירות ב-2016 דווח הניו יורק טיימס "כי מצביעי אובמה מתכננים להצביע לטראמפ מכיוון שהם הרגישו כי הוא מקדם את השינוי לו ייחלו כאשר הצביעו לאובמה". במאמר מערכת שפורסם ב-2017 על ידי מגזין ניו יורק צוין כי על פי סקר כ-75% ממצביעי אובמה-טראמפ תומכים בביטול חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה (חוק שנחשב הישג של אובמה ואף זכה לכינוי "אובמה-קר") והחלפתו בחוק שיהיה יותר יעיל ומשתלם.
הערות שוליים

↑  Bump, Philip (12 במרץ 2018). "4.4 million 2012 Obama voters stayed home in 2016 — more than a third of them black". The Washington Post. נבדק ב-28 ביוני 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Tipping the Scales: How Small Groups in Each Party May Outweigh the Rest in the 2018 Midterm Elections". Voter Study Group. באוגוסט 2018. נבדק ב-15 באוקטובר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Levitz, Eric (16 באוגוסט 2017). "Trump Democrats Are Rare—But Electorally Important". Daily Intelligencer (באנגלית). נבדק ב-25 בפברואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Cohn, Nate (15 באוגוסט 2017). "The Obama-Trump Voters Are Real. Here's What They Think". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-25 בפברואר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Alcindor, Yamiche (2 בנובמבר 2016). "Some Who Saw Change in Obama Find It Now in Donald Trump". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-25 בפברואר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
ערך זה הוא קצרמרבנושא פוליטיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.