stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גני ארמון ורסאי
היסטוריה > תקופת נפוליאון הראשון

במרבית תקופת כהונתו של נפוליאון בונפרטה לא נעשו שינויים בגנים, למעט שתילה מחודשת של העצים בחורשת שער הניצחון ובחורשת שלושת המעיינות, בהם, עקב מות העצים ושחיקת הקרקע נדרשה שתילה מחודשת. השינוי המרכזי היחיד בתקופה זו בארמון היה התקנתם של מספר חדרים בארמון לשימוש רעייתו של בונפרטה, הקיסרית מארי לואיז, דוכסית פרמה.
היסטוריה > תקופת השבת שושלת בורבון (הרסטורציה)

עם השבת שושלת בורבון בשנת 1814 עברו הגנים שיפוץ נרחב. בשנת 1817 הורה המלך לואי ה-18 על הפיכת אי המלך (Île du Roi) ואזור ראי המים (Miroir d’Eau) של הגנים לגן בסגנון האנגלי שנקרא "גן המלך" (Jardin du Roi).
היסטוריה > תקופת האימפריה השנייה

בתקופת מלכותו של לואי פיליפ הפך הארמון למוזיאון כל הניצחונות של צרפת שנחנך ב-10 במאי 1837. גני הארמון נותרו ללא שינוי, למעט שיפוץ קל שנערך לקראת ביקור המלכה ויקטוריה ובעלה הנסיך אלברט בשנת 1855.
היסטוריה > פייר דה נולהאק

מינויו של פייר דה נולהאק כמנהל המוזיאון הביא לשינוי משמעותי ביחס למוזיאון ולגנים. נולהאק יזם תוכנית לשיקום הגנים והמבנה - אשר מיושמת עד היום, ובמסגרתה משוחזרים הגנים ונשמרים במצבם כפי שהיו בשיאם.
נטיעה מחודשת של הגנים

נטיעות חוזרות ונשנות הן דבר מקובל בגנים המתקיימים לאורך עשרות ומאות שנים. גני ורסאי עברו חמש נטיעות מחודשות כלליות שנעשו הן מטעמים פרקטיים והן מטעמים אסתטיים:
בחורף 1774–1775 הורה המלך לואי ה-16 על נטיעה מחדש של הגנים בשל העובדה שחלק ניכר מהעצים היו נגועים במחלות או גדלו פרא. שיקול נוסף בנטיעה מחדש היה הרצון להחליף את הגנים הפורמליים הצרפתיים בגנים פחות פורמליים (שאותם זול יותר לתחזק), בהתאם לאופנה החדשה.
בשנת 1860 הוחלט להשיב את הגנים הצרפתיים הפורמליים ואלה ניטעו מחדש בהוראת לואי ה-16.
בשנת 1870 נפגעו הגנים בסופה קשה שהביאה לכך שנדרשה נטיעה מחודשת של הגנים (זו בוצעה רק בשנת 1883).
בשנת 1990 ובשנת 1999 פגעו סופות קשות בגנים - סופות אלה הביאו לנפילתם של למעלה מ-1000 עצים ונדרשה נטיעה מחדש של הגנים (שהסתיימה בשנת 2004).
קירישיטן

קירישיטן בלבוש פורטוגזי
המונח קירישיטן (ביפנית: 吉利支丹, 切支丹, キリシタン) משמש ביפן לתיאור הנוצרים הקתולים שחיו במדינה במאות ה-16 וה-17.
ביפנית מודרנית ישנם מספר אופנים שונים לכתיבת המילה "נוצרים" (מהמילה האנגלית Christian), כשמקובלים הם キリスト教徒 (קיריסוטו קיוטו) ו-クリスチャン (קוריסוטן). האיות קירישיטן משמש בעיקר בכתבים יפנים לתיאור תקופת פעילותה של הכנסייה הקתולית ביפן, או ביחס לקקורה קירישיטן, נוצרים בסתר.
מיסיונרים נוצרים נודעו ביפן בשמות "בָּאטֶרֵן" (מהמילה הפורטוגזית Padre, אב) או "אירומן" (מהמילה Irmão, אח).
היסטוריה

שש שנים לאחר הגעת הספינה פורטוגזית הראשונה ליפן ב-1543, החלה הפעילות המיסיונרית, בעיקר על ידי מסדר הישועים, שנהנה מתמיכת האימפריה הפורטוגזית. מספר שנים לאחר מכן החלו לפעול במדינה גם מיסיונרים פרנציסקנים ודומיניקנים, שבעצמם נהנו מתמיכת הספרדים. מתוך 95 הישועים שפעלו ביפן במאה ה-17, 57 היו פורטוגזים, 20 היו ספרדים ו-18 היו איטלקים. המיסיונרים הראשונים שהגיעו ליפן היו פרנסיסקו חאווייר, קוסמה דה טורס וחואן פרננדז, שהגיעו לקגושימה במטרה להפיץ את הנצרות הקתולית. בשיא פעילותה, בשנת 1637, עמד מספר הנוצרים ביפן על סביבות 300,000 אנשים. עם זאת, לאחר מכן החלה דיכוי הנצרות מצד השלטונות היפניים, עד להכחדתה הסופית ביפן במאה ה-17.
קו החלוקה בין פורטוגל לספרד

דת הייתה חלק מאוד חשוב בשתי האימפריות, והתנצרות נחשבה מועילה לאימפריה מבחינה רוחנית, אך גם מבחינה חילונית. כל אימת שאימפריות אלה הרחיבו את שטחי השליטה שלהן, הגיעו לשטחים אלה מיסיונרים תוך זמן קצר. בחוזה טורדסיאס חילקו האימפריה הפורטוגזית והאימפריה הספרדית את העולם ביניהן לאזורי השפעה, ואף על פי שבעת החתימה על החוזה לא הכירו שתי האימפריות את יפן, נפלה המדינה באזור ההשפעה של האימפריה הפורטוגזית.
אף על פי שלא יכלו להפוך אותה לקולוניה, שלחו הפורטוגזים את הישועים ליפן, מכיוון שכך קיוו להשיג זכויות סחר עם המדינה. הישועי אלסנדרו ואליניאנו נשלח לפעול ביפן, חרף ההתנגדות הספרדית. האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר אישר את שליחותו של ואליניאנו בבולה אפיפיורית ב-1575, שקבעה שיפן מהווה חלק מדיוקסיית מקאו. דיוקסיית פונאי (נגסאקי) נוסדה ב-1588, בחסות הפורטוגזים.
בתגובה לפעילות הישועית, נכנסו המסדרים המנדיקנטים, שנהנו מתמיכה ספרדית, ליפן בדרך מנילה. בו בזמן הם הפעילו שדולה כנגד הישועים בוותיקן, עד שב-1600 איפשר האפיפיור קלמנס השמיני לנזירים ספרדים להיכנס ליפן מהמושבות הפורטוגזיות. הפורטוגזים האשימו את הישועים הספרדים בכך שהם פועלים לטובת מדינתם ולא לטובת האל, ומאבק זה הביא לסכיזמה בדיוקסיית פונאי.
מלבד זאת, נאלצו המסדרים הקתולים להאבק גם בגורמים מהולנד ומאנגליה. בראשית המאה ה-17 הקימו ההולנדים והאנגלים תחנות סחר ביפן, ואף על פי שהאנגלים עזבו את המדינה לאחר עשור, המשיכו ההולנדים לסחור עם היפנים, ולמעשה היו המדינה האירופאית היחידה שסחרה עם יפן עד המאה ה-19. כיריבות מסחר, הכפישו המדינות הפרוטסטנטיות את הנצרות הקתולית, ובסופו של דבר הצליחו להביא לשינוי בגישת השוגון כלפי האימפריות האיבריות.
אסטרטגיית הפצה

הישועים האמינו שהדרך הטובה ביותר להפיץ את הנצרות היא להמיר אנשים בעלי השפעה, ובכך לאפשר לדת לחלחל מטה, אל ההמון. הם נמנעו מחשד והאשמות בכך שלא הטיפו לפשוטי העם ללא אישור השליט המקומי. כתוצאה מכך המירו מספר דאימיו את דתם לנצרות, ואחריהם, בעידוד כמרים דומיניקנים ואוגוסטינים, המירו נתיני הדאימיו את דתם גם כן.
כשהגיע חאווייר לקגושימה נלחמו שניים מראשי ענפי שבט שימאזו, סנהיסה וקצוהיסה, על השליטה בשבט כולו. שימאזו טקאהיסה נבחר להנהיג את ענף קצוהיסה, מאחר שב-1542 הוא קיבל את פניהם של הפורטוגזים הראשונים באי טנגשימה, ואלה הכירו לו את כלי הירייה שלהם. מאוחר יותר הוא נפגש עם חאווייר ונתן לו רשות להמיר את כל נתיניו.
לאחר שנכשלו ניסיונותיו של חאווייר לפגוש את קיסר יפן הוא פנה לעיר ימאגוצ'י, שם קיבלו הדאימיו אוצ'י יושיטאקה בברכה, ואיפשר לו לנצר את נתיניו. הידיעות על הזרים ועל כך שיש בידם ידע רב, נפוצו בעיר ואל חאווייר הגיע זרם של מבקרים שהתעניינו בהסברים על תופעות הטבע כמו ליקויי חמה, שביט ותופעות שונות של מזג האוויר וחאוויר השתמש בהסברים על מנת לחתור למטרתו העיקרית, דיון ב"יוצר" של כל תופעות הטבע. לאחר התחלה מהוססת הגיעה ההצלחה. תוך ארבעה חודשים הצליח חאווייר להמיר את דתם של כ-500 איש, מרביתם סמוראים או אנשים הקשורים לחצר הדאימיו.
הקהילה היפנית הנוצרית המוקדמת

בהיעדר אנשי כנסייה אירופאים, סייעו אזרחים יפנים מהקהילות המקומיות לכמרים הקתולים. הם סייעו לכמרים בעריכת טקסים דתיים, בתחום החינוך הדתי, ועד סוף המאה ה-16 היו מסייעים אף בטבילה. הסייעים התחלקו לשתי קבוצות: קאנבו (看坊), שהיו אלה שנטשו את החיים החילוניים, אך לא קיבלו על עצמם את עיקרי האמונה, וג'יהי-יאקושה, שהיו אנשי משפחה בעלי מקצוע. לאנשים אלה נודעה חשיבות רבות לקיומה של הכנסייה הקתולית ביפן, חשיבות שלא נופלת מפועלם המוצלח של המיסיונרים עצמם, או מהאינטרסים הפוליטיים והכלכליים שעודדו דאימיו מסוימים להתיר את הנצרות שנחלתם.
ב-1551 כבר פעלו ביפן יפנים שעסקו בהפצת הנצרות ובתרגום התנ"ך והברית החדשה ליפנית. ב-1557 החלו הכמרים לקבל יפנים לשורות הכנסייה, ושלושים וארבע שנים לאחר מכן כבר היו שבעים ישועים ילידי יפן. בשיא פריחתה, מנתה הכנסייה הקתולית כ-130,000 מומרים יפנים.
עם זאת, היווצרותה של קהילה המקדישה עצמה לכנסייה עוררה גם חששות בקרב דאימיו מסוימים, ובעיקר בקרב השוגונות טוקוגאווה, שהחלה להצר את צעדיהם של הכמרים ושל היפנים הנוצרים.
מדיניות השלטונות הראשונית כלפי הכנסייה

לאחר שהמירו יפנים לנצרות בדרום מערב יפן, שאפו הישועים להרחיב את שטח הפעילות שלהם לקיוטו. ב-1559 קיבל גספאר ויללה אישור מהשוגון אשיקאגה יושיטרו ללמד נצרות בעיר. עם זאת, האישור היה דומה לזה שקיבלו המקדשים הבודהיסטים, ואין בו כדי להצביע על יחס מועדף כלפי הנוצרים. בנוסף לכך, ב-1565 פרסם הקיסר אוגימאצ'י צו האוסר על הפעילות הקתולית. עם זאת, שני הצעדים לא השפיעו רבות על התרחבות הכנסייה.
אודה נובונאגה, מאחד יפן, זכה להכרת הנוצרים ביפן, בשל גישתו החיובית כלפיהם והסובלנות שגילה כלפי הנצרות. אך גם הוא לא נקט צעדים מיוחדים לטובת הכנסייה, והסבר אפשרי לגישתו הייתה שהוא כבש את מזרח יפן, בעוד בסיס הפעילות הקתולי שכן במערב המדינה.
טויוטומי הידיושי ודאימיו נוצרים

כשהשלים טויוטומי הידיושי את איחוד יפן, השתנתה גישת השלטונות כלפי הנצרות. עם הפיכתו לשליט יפן החל הידיושי לשים לב לאיומים חיצוניים על שלטונו, ובמיוחד להשתלטות המעצמות האירופאיות על מזרח אסיה, שבישועים ראה את הסמן המקדים שלה. עם זאת, הידיושי ניסה להצר את רגלי הנצרות תוך שמירה על יחסים טובים עם פורטוגל וספרד, על מנת לשמור על גישה לאשלגן חנקתי, שהיה חיוני לייצור אבק שרפה. מסיבה זו היו דאימיו שהחליטו להתנצר, ובין 1553 ו-1620 המירו שמונים ושישה דאימיו את דתם לנצרות, ורבים אחרים גילו יחס טוב אליה.
יחסו של הידיושי כלפי הנוצרים החמיר ב-1587, כשגילה שדאימיו נוצרים ניצרו בכוח את וסאליהם, סחרו בעבדים יפנים, ושחטו סוסים ושוורים למאכל, בניגוד לציווי הבודהיסטי. בעקבות זאת פרסם הידיושי צו שאסר על מסחר עם אירופאים ואף אסר על פעילות מיסיונרית.
אף על פי כן, הצו לא נאכף, וכמרים נותרים המשיכו להטיף לפשוטי העם ולנצר אותם. הידיושי החל לחשוש שמא נאמנותם של האנשים תעבור מהשוגון לאפיפיור ברומא, ואלה יחלו להתמרד כנגד שלטונו. על כן הורה על הוצאתם להורג של עשרים ושישה נוצרים, כאזהרה ליפנים שרצו להתנצר, ואלה נודעו בתור "עשרים ושישה המרטירים של יפן". הקבוצה אף כללה חמישה מיסיונרים פרנציסקנים אירופאים, מיסיונר פרנציסקני מקסיקני, שלושה יפנים ישועים ושבעה-עשר עמאים, בהם שלושה ילדים. הם הוצאו להורג בצליבה בנגסאקי, ב-5 בפברואר 1597.
עם מותו של הידיושי ב-1598 הרפו הרשויות מרדיפת הנוצרים.
התפשטות

עד סוף המאה ה-16 היה המיסיון ביפן הקהילה הנוצרית הגדולה ביותר במדינה שלא הייתה תחת שלטון מעצמה אירופאית, והיחידה בה כל חברי המסדרים היו מקומיים. ואליניאנו עמד על ייחודה של קהילה זו, ואף תמך בשמירה על התרבות המקומית בקרב הקהילה.
מרבית הנוצרים היפנים התגוררו בקיושו, אך הנצרות הגיעה לכל קצוות יפן, ועד סוף המאה ה-16 ניתן היה למצוא נוצרים בכל מחוז ומאות כנסיות ברחבי המדינה. אחת הסיבות שסייעו לתפוצת הנצרות הייתה העובדה שאנשים מכל מעמד חברתי התנצרו, החל באיכרים, דרך סוחרים ובעלי מלאכה, וכלה בלוחמים ובקורטיזנות. סיבה נוספת הייתה שמראשית פעילותה במדינה, ניהלו מקומיים את הטקסים הדתיים, ולפיכך היה לכנסייה ציביון יפני, דבר שהקל על קבלת הדת בקרב האוכלוסייה.
בראשית המאה ה-17 הייתה נגסאקי המרכז הנוצרי של יפן ומרבית תושביה היו נוצרים. הקהילה, שנשלטה על ידי האליטה המקומית ולא על ידי פורטוגזים, כללה ב-1611 שני בתי חולים, עשר כנסיות, והיא התחלקה לשמונה קהילות-משנה.
תגובת טוקוגאווה

לאחר מותו של הידיושי ב-1598, השתלט טוקוגאווה איאיאסו על יפן והפך לשוגון ב-1600. בדומה לקודמו, לא גילה טוקוגאווה חיבה יתרה לנוצרים, אך נתן עדיפות לסחר עם פורטוגל וספרד. בניסיון לנשל את האימפריות הקתוליות מזכויות המסחר שלהן ביפן, טענו הסוחרים הבריטים וההולנדים בפני השוגון שלספרד שאיפות אימפריאליות, ושהדת היא כלי עיקרי ליישומן, ואף הבטיחו הם עצמם לעסוק אך ורק במסחר, ולהימנע ממיסיונריות ביפן.
אף על פי ששוגונות טוקוגאווה הייתה חזקה ויציבה יותר משלטונו של הידיושי, דנו הכמרים בגלוי באפשרות של שימוש בכוח כנגד דיכויים. בנוסף, ב-1615 ביקש שליח מטעם מלכות המשנה של ספרד החדשה מהשוגון שיקצה לו אדמה על מנת לבנות מבצר, והבקשה גרמה להעמקת חשדות השוגון כלפי האימפריות האיבריות ושאיפותיהן.
בסופו של דבר החליט טוקוגאווה לאסור על פעילות קתולית ביפן, וב-1 בפברואר 1614 פרסם יורשו, טוקוגאווה הידטאדה, את "צו גירוש המיסיונרים". הצו הורה על גירוש כל המיסיונרים מהמדינה, ונטען בו שהם רוצים לכבוש את המדינה. בנוסף, נכתב שהנצרות מלמדת את מאמיניה להתנגד להחלטות הממשלה, להכפיש את דת השינטו, לזלזל בחוק האמיתי, להרוס חוקים ולהשחית מידות טובות. צו זה, בניגוד לקודמיו, נאכף בצורה מחמירה, ובנוסף נדרשו כל תושבי יפן להרשם במקדש הבודהיסטי המקומי.
הצטמצמות הקהילה

השלטונות היפניים נהגו להשתמש בפומי-אה (踏み絵, "תמונת דריכה") - תמונות של ישו או של מרים, אם ישו - על מנת לאתר מאמינים נוצרים. נציגי הממשל היו מגיעים לכפרים ומכריחים את כל התושבים לדרוך על התמונות, ואלה שהיו מסרבים זוהו כקתולים ונשלחו לנגסאקי. שם היו עוברים עינויים במטרה להסיט אותם מאמונתם, ואם היו עומדים בסרובם, היו מוצאים להורג.
מרד שימאברה, שפרץ ב-1637, החל בשל סיבות כלכליות, אך תוך זמן קצר קיבל גון דתי. כ-27,000 אנשים הצטרפו למרד, שלבסוף דוכא ביד קשה על ידי חיילי השוגון. יפנים נוצרים רבים אף אולצו לעזוב את יפן, ואלפים מהם התיישבו מאוחר יותר בפיליפינים ובמקאו.
הקהילה הנוצרית שנותרה ביפן נאלצה לרדת למחתרת, וחבריה נודעו בשם קקורה קירישיטן, או "נוצרים נסתרים." אלה היו מקיימים טקסים דתיים בסתר, העבירו תפילות מפה לאוזן בלבד, ואף היו מקפידים להטביל את ילדיהם. כמו כן, מספר כמרים נותרו ביפן באופן לא חוקי.
גילוי מחדש

לאחר תקופת הסתגרות ממושכת, נאלצה יפן לפתוח את שעריה בפני ספינותיו של קומודור מת'יו פרי ב-1853, ולאחר החתימה על אמנת הידידות והמסחר בין ארצות הברית ליפן ב-1858, יכלו זרים להתגורר ביפן. תוך זמן קצר הגיעו ליפן אנשי כמורה קתולים, פרוטסטנטים ואורתודוקסים, אף על פי שההטפה עדיין נאסרה.
כחודש לאחר הקמת כנסייה חדשה בנגסאקי ב-1865, הגיעה למקום קבוצה של יפנים מהכפר הסמוך. אחת מהנשים בקבוצה שוחחה עם הכומר ברנארד טדי פטיטז'אן וסיפרה לו שבכפרם ישנן מספר משפחות שהמשיכו להחזיק באמונתן הנוצרית. הכומר חקר את הנושא ומצא שהכפר המשיך לקיים את המסורת הנוצרית, כולל הטבלה ותפילה, במחתרת במשך כ-250 שנים.
מכיוון שהחוקים האוסרים על הנצרות עדיין היו בתוקף, נמשך האיסור על יפנים להשתייך לנצרות עד נפילת השוגונות ב-1867. ממשלת מייג'י המשיכה במדיניות זו על פני מספר שנים, אך בסופו של דבר, בלחצן של מעצמות אירופה, ביטלה את האיסור ב-1873. לאחר מכן התברר שביפן חיו אלפי קירישיטן ששרדו את הרדיפות לאורך השנים. חלקם שבו לכנסייה הקתולית, וחלקם העדיפו לשמור על האמונה המסורתית שלהם והפכו מקקורה קירישיטן לנארה קירישיטן ("נוצרים נפרדים").
לקריאה נוספת

Costa, João Paulo Oliveira e. "The Brotherhoods (Confrarias) and Lay Support for the Early Christian Church in Japan" in Japanese Journal of Religious Studies 34/1: 67–84, 2007.
Hall, John W. The Cambridge History of Japan: Early modern Japan. Cambridge University Press, 1991. ISBN 9780521223553.
Jansen, Marius B. The Making of Modern Japan. Harvard University Press, 2002. ISBN 9780674009912.
Walker, Brett L. "Foreign Affairs And Frontiers in Early Modern Japan: A Historiographical Essay" in Early Modern Japan: An Interdisciplinary Journal 10/2, 46-62, 2002.
הערות שוליים

↑  Jansen, עמ' 77.
↑  Costa, עמ' 73.
↑  Walker, עמ' 46.
↑
↑  אתר המרטירים.
↑  Hall, עמ' 367.
טקס מיסה ביפן
נצקה המתאר את ישו
צלב יפני מהמאה ה-17
פסלון בודהיסטי שעל גבו מסתתר צלב, שימש את הקקורה קירישיטן
פומי-אה ("תמונת דריכה") ששימשה את השלטונות לאיתור נוצרים יפנים
קולין רנפרו

| --- | --- |

 לידה:  25 ביולי 1937 סטוקטון-און-טיס, דרהאם, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  24 בנובמבר 2024 (בגיל 87) קיימברידג', הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Andrew Colin Renfrew 
 ענף מדעי:  ארכאולוגיה, פוליטיקה 
 מקום לימודים:  קולג' סנט ג'ון  בית ספר סנט אלבנס 
 מוסדות:  אוניברסיטת שפילד (1965–1972)  אוניברסיטת סאות'המפטון  אוניברסיטת קיימברידג' 
 תלמידי דוקטורט:  דרק רן, סופיה ואוטאסקי, ג'ון פ. צ'רי 
 פרסים והוקרה:  פרס בלצן (2004)  עמית האקדמיה הבריטית  עמית אגודת חוקרי העתיקות של לונדון  הפרס הבינלאומי של קרן פייסן (1996)  מדלייה לזכר האקסלי (1991) 
 בן או בת זוג:  ג'יין מרגרט אוובנק (21 באפריל 1965–24 בנובמבר 2024) 
 צאצאים:  הלנה מ.  רנפרו-נייט, אלבן רנפרו, מגנוס רנפרו 
 
אנדרו קולין רנפרו (באנגלית: Andrew Colin Renfrew;‏ 25 ביולי 1937 - 24 בנובמבר 2024) היה ארכאולוג בריטי מטעם אוניברסיטת קיימברידג', שזכה בתואר ברון.
ביוגרפיה

ב-1987 העלה רנפרו את הטענה שלפיה מוצאן של השפות ההודו-אירופיות הוא באזור אנטוליה, וכי הן התחילו להתפשט באלף השישי לפנה"ס. הוא טען כי ההתפשטות שלהן קשורה לאימוץ החקלאות באותה התקופה. רנפרו טבע, בין השאר, את המונח "ארכאוגנטיקה", מעין שילוב בין התחומים ארכאולוגיה וגנטיקה.
נפטר ב-24 בנובמבר 2024.
הערות שוליים

↑  Colin Renfrew, The Origins of Indo-European Languages, Scientific American, October 1989, in JSTOR
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278224505171  PLWABN: 9810689229905606  BNE: XX946086  BnF: cb12012880t (data)  CANTIC: a10589491  CiNii: DA00409750  GND: 12986076X  ICCU: CFIV057017  ISNI: 0000 0001 1468 8262  LCCN: n79045548  LNB: 000010742  NDL: 00453988  NKC: jx20090803009  NLA: 35448018  NLG: 174342  NLK: KAC200609266  NTA: 068908113  RERO: 02-A003738223  SELIBR: 227462  SNAC: w6kp93vv  SUDOC: 028255518  Trove: 956328  UKPARL: 0Zu9OXOQ  VcBA: 495/192434  VIAF: 20774338   WorldCat (עם VIAF): 20774338 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פריץ זקסל

| --- | --- |

 לידה:  8 בינואר 1890 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  22 במרץ 1948 (בגיל 58) דאליץ', הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  אוסטריה, הממלכה המאוחדת 
 מעסיק:  מכון ורבורג, Kulturwissenschaftliche Bibliothek Warburg 
 
פריץ זקסל (בגרמנית:  Friedrich Fritz Saxl;‏ 8 בינואר 1890, וינה – 22 במרץ 1948, דאליץ') היה היסטוריון של האמנות ממוצא אוסטרי. הוא היה הכוח המניע בהעברת ספרייתו של אבי ורבורג העוסקת במחקר התרבות מהמבורג לאנגליה. בנוסף הוא נחשב כעובד של ורבורג שהמשיך ופיתח את התאוריות שלו במלואן.
קורות חייו ופועלו

זקסל היה בנו של התובע איגנץ זקסל. הוא גדל במשפחה אמידה ממשפחה יהודית בת המעמד הגבוה הווינאי. סבו היה יהודי אדוק, ואביו התנצר אבל לא התכחש למקורותיו. הילדים גדלו בבית חילוני ותרבות יהודית
זקסל למד ארכאולוגיה והיסטוריה בווינה, ברלין ורומא. מורו העיקרי בברלין היה היינריך ולפלין. כבר בגיל 22 הוא הגיש את הדיסרטציה שלו על רמברנדט בהדרכת מקס דבוז'ק (Max Dvořák ). זמן קצר לפני כן נפגש עם ורבורג ונמנה בין תלמידיו. ב-1912/13 הוא השלים שנת לימודים אקדמית ברומא בה התרכז במיוחד בניתוח טקסטים מימי הביניים על מיתולוגיה ואסטרולוגיה. שהות זאת התאפשרה הודות למלגה נדיבה של שלוחת המכון האוסטרי למחקר היסטורי(גר') ברומא (Instituts für österreichische Geschichtsforschung zu Rom).
ב- 1913 התחתן זקסל עם אליזה ביננפלד (Elise Bienenfeld) ועקר להמבורג שם החל לעבוד בספרייה למחקרי התרבות של אבי ורבורג. בהמשך הוא קיבל על עצמו לטפל בתזות של ורבורג שעסק בהיסטוריה של האמנות, בנושאים של מיתולוגיות עתיקות הממשיכות להתקיים ובנוסחאות חזותיות ועזב את נושאי ההתעניינות המקוריים שלו על אמנות הבארוק.
במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין בצבא האוסטרו-הונגרי בחזית איטליה ובשנתיים האחרונות של המלחמה שימש כמדריך וכמורה בצבא.
ב-1919 חזר זקסל לוורבורג שחלה, בינתיים, ואושפז עד 1924 בסנטוריום לחולי נפש בקרויצלינגן. משום כך נטל זקסל יחד עם שותפתו לעבודה גרטרוד בינג את הניהול והארגון של הספרייה. בשנות העשרים עבד, בתחילה, כפריבט-דוצנט ועד 1933 כפרופסור חבר באוניברסיטת המבורג.
זקסל צפה את עליית הנאצים לשלטון ואת האיום שנשקף מהם לחיים האקדמיים בגרמניה. במטרה לשמר את ספריית ורבורג פנה לאספן האמנות והמצנט סמואל קורטולד (Samuel Courtauld) ובסיועו הועברה הספרייה לאנגליה ב-1933. זקסל עצמו הצליח להגר לאנגליה וב-1940 קיבל אזרחות בריטית. ב-1944 נעשתה הספרייה, באופן רשמי, לחלק מספריית אוניברסיטת לונדון (מכון ורבורג) ושולבה במכון קורטולד לאמנויות (אנ').
ב-1944 התקבל זקסל כחבר באקדמיה הבריטית. עם זאת, המאמצים שהשקיע בקידום ובתפעול מכון ורבורג באו על חשבון מחקר אקדמי עצמאי.
חיבוריו העיקריים

Verzeichnis astrologischer und mythologischer illustrierter Handschriften des lateinischen Mittelalters. Vol. 1, Heidelberg: C. Winter, 1915, Vol. 2, Heidelberg: C. Winter, 1927, [Vols. 3 & 4, Meier, Hans, and Bober, Harry, and McGurk, Patrick.]
A Heritage of Images: A Selection of Lectures by Fritz Saxl. Introduction by E. H. Gombrich. 2 vols. Harmondsworth, Middlesex: Penguin, 1970
The History of Warburg's Library. in: Gombrich, Aby Warburg. 2nd ed. Oxford : Phaidon Press, 1986, pp. 325-38
Gebärde, Form, Ausdruck, vorgestellt von Pablo Schneider, Zürich-Berlin: diaphanes, 2010, ISBN 978-3-03734-131-5
English sculpture of the 12th century. 1954
Lectures. 1957.
הערות שוליים

1 2  Fritz Saxl
↑  יש המבטאים שם זה כ-קורטו, אף שסמואל קורטולד היה אנגלי ולא היה צרפתי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267645505171  PLWABN: 9810650003205606  BIBSYS: 90339157  BNE: XX901944  BnF: cb120536225 (data)  CiNii: DA0103062X  GND: 118804898  ICCU: CFIV002990  ISNI: 0000 0001 0910 3047  LCCN: n85231466  NDL: 00455405  NKC: uk2012703170  NLA: 35477853  NSK: 000132128  NTA: 069028656  SNAC: w6gv36jk  SUDOC: 02876823X  Trove: 967286  ULAN: 500288493  VcBA: 495/75973  VIAF: 66486297   WorldCat (עם VIAF): 66486297 
מכון ורבורג, לונדון
אלפבית פרוטו-כנעני

האלפבית הפרוטו-כנעני (בעבר כונה גם אלפבית פרוטו-סינאי) הוא כתב קדום. הכתב ייצג שיטת כתיבה חדשה לחלוטין שלא הייתה ידועה באף אחד מהכתבים בני התקופה. מקורו של אלפבית זה הוא הכתב ההירוגליפי המצרי ששימש השראה וחומר גלם לממציאי הכתב הכנענים.
השלב הקדום ביותר של הכתב הפרוטו-כנעני היה ככל הנראה הכתב הפרוטו-סינאי שהומצא ופותח בהשראת ההירוגליפים המצריים. כתב זה מתוארך על פי גארדינר וגולדווסר למאה ה-19 לפני הספירה, ואילו על ידי אחרים למאה ה-15 לפני הספירה. כתובות ואדי אל-חול שמתאורכות על ידי החופר ג'ון דארנל למאה ה-18 לפנה"ס מקבילות בזמנן, או תארוכן מאוחר במעט מזה של הכתובות הפרוטוסינאיות.
האלפבית הפרוטו-סינאי היה בשימוש בחצי האי סיני. ממצאים עם אלפבית דומה התגלו בלבנט ומתוארכים החל מהמאה ה-18 לפנה"ס עד למאה ה-13 לפנה"ס ונקראים האלפבית הפרוטו-כנעני. האלפבית הפרוטו-סינאי וממשיכו הפרוטו-כנעני מהווה את המקור לרוב האלפביתים המשמשים כיום. הוא היה הבסיס של האלפבית הפיניקי, שהושאל אחר כך על ידי היוונים וממנו התפתחו שאר מערכות האלפבית המוכרות כיום.
מערכת האלפבית העברי היא אחת ממערכות הבת של האלפבית הפרוטו-כנעני אשר נוצר, בדומה לכתב הפיניקי והארמי, באלף הראשון לפני הספירה.
גילוי הכתב הפרוטו-סינאי בסרביט אל-ח'אדם

כתובות פרוטו סינאיות התגלו לראשונה בחורף 1904–1905 בסיני, על ידי הילדה פטרי ובעלה פלינדרס פיטרי. הכתובות, שנמצאו בהר בסיני באתר בשם סרביט אל-ח'אדם, היו כמעין גרפיטי, או מנחות שהושארו במקדש עבור האלה חתחור ('בעלת' בשמה הכנעני). בהר היו מכרות טורקיז רבים, אשר בהם עבד מספר רב של "אסייתים", דוברי כנענית.
הכתובות נמצאו בין מספר רב מאוד של כתובות הירוגליפיות מצריות. הכתובות הכנעניות באלפבית הפרוטו-סינאי נמצאו חרוטות בסלעים ליד מכרות הטורקיז ולאורך הדרכים המובילות אל המקדש. ארבע כתובות נמצאו במקדש, על שתי צלמיות קטנות ממדים, על פסלון דמוי אדם יושב ועל פסלון קטן בצורת ספינקס. בשנת 1916 פיצח אלן גרדינר חלקית את משמעות הכיתוב באמצעות הביטוי "לבעלת" l bʿlt .
הספינקס הכיל כיתוב בשתי שפות: מצרית וכנענית, וכך היה ניתן לפענח את משמעות האותיות של הכתב הפרוטו-סינאי בעזרת הכתוב במצרית.
האגיפטולוגית אורלי גולדווסר מאמינה כי הכתב הכנעני הומצא בעת כהונתו של המלך אמנמחת השלישי מהשושלת ה-12.
האותיות

כאמור, מקור האותיות הוא בהירוגליפים המצריים, אך אין משמעות הדבר שהן נשארו בהגייתן המקורית. כך למשל סימן המים המצרי (מים) המצרי הפך לאות 'מ' (מים) וסימן הראש המצרי לאות 'ר'. הרעיון של הממציאים היה לתת שמות בכנענית לציורים המצריים ולקחת מן השם את העיצור הראשון בלבד (העיקרון האקרופוני). למשל, את ציור הראש המצרי הם קראו כמילה 'ראש' בכנענית. אולם, ברגע שהציור הפך לאות, הוא עומד עבור הצליל 'ר' בלבד.
סדר האותיות לא ידוע, אבל ההשערה היא שהוא לא היה שונה בהרבה מסדר האותיות בכתב האלפבית האוגריתי, שהומצא כמה מאות שנים לאחר מכן, בהשפעת האלפבית הפרוטו-כנעני. נמצאו עדויות לשני סדרים לכתב האלפביתי האוגריתי האחת "אבגד" והשנייה "הלחמ". את "צאצאי" הסדר השני ניתן למצוא עד היום בכתב געז.
באלפבית הפרוטו-כנעני היו בין 27 ל-30 אותיות. כיוון הכתיבה לא היה אחיד, וצורת הסימנים לא הייתה אחידה. ניתן היה לכתוב בכיוונים שונים. כמו כן בסביבות המאה ה-13 כנראה סופרים החלו בכתיבת כתובות בכתב האלפביתי הפרוטו-כנעני, בסביבות אזור לכיש. כתובות אלו מתחילות לאבד את צורת התמונה הברורה של האותיות הפרוטו-סינאיות. האותיות קיבלו צורה זוויתית יותר, שנקראת 'ליניארית'. באלף הראשון לפני הספירה נקבע כיוון הכתב בצורה אופקית מימין לשמאל. את צורת הכתב הזאת מכנים בשם "הכתב הפיניקי".
| אות פרוטו-כנענית | שם ופירושו | אות פיניקית | מקבילה עברית | ערך ב-IPA |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | "אַלְפּ" (פר/שור, אֶלֶף בלשון המקרא) |  | א | ʔ |
|  | "בֶּת" (בית) |  | ב | b |
|  | "גַּמְל" (מקל זריקה) |  | ג | g |
|   | "דִּיגּ" (דג), או "דַּלְתּ" (דלת) |  | ד | d |
|  | "הַוְ"/"הְלּ" (הילול, להריע) |  | ה | h |
|  | "וַו" (וו) |  | ו | w |
|  | "זַיִן"/"זִיק" (כְּלִי זַיִן = כלי נשק/אזיקים) |  | ז | z |
|  | "חֶת" (חצר או חוּט תפור) |  | ח | ħ |
|  | "טֵת" (פיקת הפלך, השווה שורש עברי ט-ו-ה) |  | ט | tʼ או tˤ |
|  | "יַד" (יד) |  | י | j |
|  | "כַּפּ" (כף יד) |  | כ | k |
|  | "לַמְד" (מלמד בקר) |  | ל | l |
|  | "מֶם" (מים) |  | מ | m |
|  | "נוּן"/"נַחְשׁ" (דג = נוּן בארמית/נחש) |  | נ | n |
|  | "סַמֶךּ" (יתד אוהל/סומכה, אדרה של דג) |  | ס | s |
|  | "עֶן" (עין) |  | ע | ʕ |
|  | "פֵּה" (פה) |  | פ | p |
|  | "צַד" (צמח/שתיל, קרס דיג של ציד) |  | צ | sʼ או sˤ |
|  | "קוֹפּ" (קוף המחט) |  | ק | kʼ או q |
|  | "רַאשׁ" (ראש) |  | ר | r |
|  | "שֵׁן" (שן) |  | ש | ʃ |
|  | "תַּו" (תו/סימן) |  | ת | t |
ראו גם

כתובות פרוטו-סינאיות
כתובת ואדי אל-חול