פאסיל גמב
היסטוריה > תקופת השופטים האתיופית (1769-1855)

| --- | --- |

שם הקיסר: שנות שלטון
יוהנס השני: 1769
תקלה היימנות השני: 1769-1770
סוסניוס השני: 1770
תקלה היימנות השני: 1770-1777
סלומון השני: 1777-1779
תקלה גיורגיס הראשון:  1779-1800  (שש תקופות שלטון לסירוגין)
דמטריוס: 1799-1801  (שתי תקופות שלטון)
אגוולה ציון:  1801-1818
יואס השני:  1818-1821
ג'יגר:  1821-1830  (למעט מספר ימים בחודש אפריל 1826)
ייאסו הרביעי:  1830-1832 
גברה קראסטוס:  1832 
סהלה דנגל:  1832-1855  (חמש תקופות שלטון לסירוגין)
בתקופת השופטים נחלק השלטון באתיופיה בין מצביאים שונים, כוחו של הקיסר היה מצומצם והשפעתו התפרסה בעיקר סביב בירתו, גונדר. מקובל לתארך את ימי התקופה החל ב-7 במאי 1769, היום בו ראס מיכאל סהול רצח את הקיסר יואס הראשון והמליך תחתיו את יוהנס השני. בתקופה זו זכו קיסרי אתיופיה בכינוי המזלזל "מלכי גונדר", והם עסקו בעיקר בתככי החצר ובמאבקים פנימיים. ב-86 שנות תקופת השופטים עבר השלטון מיד ליד, בין 19 קיסרים, לא פחות מ-26 פעמים.
ברוס הגיע לגונדר בשנה שלאחר מכן. בתיאוריו כבר אז משתקפים ההרס וההזנחה שפשו בטירת פאסילידס:
"בעברו מבנה בעל חשיבות ניכרת; היה זה בניין רבוע מוקף במגדלים רבועים; פעם הוא התנשא לגובה של ארבע קומות, ומראשו נשקף מראה של הארץ כולה לכיוון דרום-מערב לעבר אגם טזאנה. חלק גדול ממבנה זה ניצב כיום בהריסותיו לאחר שנשרף בזמנים שונים; אולם עדיין יש בשתי קומותיו הנמוכות מקום מגורים נרחב, ואורכו של חדר השימועים עולה על 120 רגל".
לעומת זאת, מתיאוריו של ברוס עולה שהחומה ההיקפית של המתחם השתמרה. הוא מציין, אגב הגזמה, כי גובהה עמד על 30 רגל ואורכה הכולל הגיע למייל וחצי. משחזרי האתר בשנות ה-80 של המאה ה-20 העריכו את גובה החומה בכשלושה מטרים (היינו פחות מעשר רגל) ואת אורכה בכ-900 מטרים בלבד. לדברי ברוס, על החומה החיצונית נבנו שינות, ובינה לבין החומה הפנימית נבנה רציף הליכה מוגבה (Parapet), שנמתח לכל היקפו של פאסיל גמב ואשר איפשר תצפית אל הרחוב. עוד ציין ברוס כי בחומה לא הוכשרו עמדות לתותחים.
ברוס תיאר את שגרת העבודה של הקיסר: בעת השימועים והישיבות שנערכו באולמות השימוע, ישב זה במרפסת מוגבהת מוקפת מעקה, ובינו לבין יתר הנוכחים הפריד מסך. דרך פתח במסך זה פנה הקיסר אל דוברו, ה"קאל אסה" ("קול המלך"), וזה העביר את הדברים הלאה. ברוס תיאר גם את אולם הכס. הכס היה מוזהב, גדול ורבוע, ודמה למעשה למיטה. על הכס הונחו שטיחים פרסיים, אריגי דמשק (בד שבאריגתו שולבו דוגמאות) ופיסות בד מוזהבות, ולפניו הותקנו מדרגות שכוסו גם הן בשטיחים. אף על פי שהכס עדיין שמר על יופיו ועושרו, ניכרו בו תהפוכות הזמן. לקיסר הייתה אתון שעליה רכב אל אולם הכס, וירד ממנה ישירות אל השטיח. ברוס ראה לנכון לציין כי היה עד למקרים בהם האתון עשתה את צרכיה על השטיח ("Great indecencies" בלשונו). לקיסר היה גם אפריון מוזהב שדמה לאפריון רומי.
אולם הקיסר האתיופי בתקופה זו היה מלך-בובה בידי המצביאים והראסים, ולשגרת העבודה היום-יומית במתחם לא הייתה משמעות של ממש. פאסיל גמב הפך ממתחם קיסרי לבית סוהר, והקיסרות הוחזקה בחיים רק משום שלאצילים היה אינטרס פוליטי בהמשכיותה של מסורת "שושלת שלמה". הקיסרים שהועלו אל כס המלכות והורדו ממנו לעיתים מזומנות, הוגלו על ידי האצילים לאמב ברחבי האימפריה, ורק הקיסר המכהן באותה עת הוחזק בגונדר. לא עמדו לרשות הקיסרים חיילים, כספם לא הספיק אפילו לצורכי ארון קבורה עם מותם, והם התגוררו בחדרים מתפוררים בארמונות המוזנחים של גונדר. האצילים עשו בפאסיל גמב כרצונם - חייליו של ראס מיכאל סהול בזזו את אולם הכס לנגד עיניו של הקיסר תקלה היימנות השני הזקן, עת היה ישוב בו; ובתקופתו של הקיסר תקלה גיורגיס הראשון הושחתו והועלו באש מספר מבנים במספר הזדמנויות. עם זאת, בדרך-כלל המשיכו הכרוניקות של הקיסרים השונים להאדיר אותם ואת מעשיהם, במנותק לחלוטין מהמציאות.
הנוסע האנגלי ויליאם קופין (William Coffin) שהזדמן לגונדר ב-1814, מסר תיאור עגום של המצב בפאסיל גמב:
"...בית המלך, המכונה "אצא גמב" (מגדל המלך), ניצב בתווך על גבעה, ונראה יותר כמו כנסייה פורטוגזית מאשר כארמון מלכותי. המלך אינו מתגורר בו, ולא התגורר בו זה שנים רבות; כל הדלתות שבורות, והמבנה כולו נזקק מאוד לשיפוץ, אם כי בין קירותיו התקין המלך אגוולה ציון מספר דירות ראויות, נוסף על זו בה הוא מתגורר כאשר הוא שוהה כאן".
ב-1830, סמואל גובאט, לימים הבישוף הפרוטסטנטי השני של ירושלים, הגיע גם הוא לגונדר, ופגש את הקיסר ג'יגר. הוא מתאר בהתנשאות את השיחה בין השניים אגב מצבו של הארמון:
הוא (הקיסר) מתגורר בבית עגול קטן, שנבנה על ידי יואס, על גבי הריסות חלק מהארמון שהוקם על ידי הפורטוגזים... הוא הורה למשרת להביאני לדירה אחת בארמון. ברי שהיה זה פעם בניין נאה, ואף שעתה הוא ניצב חרב, הוא רם בהרבה מכל מה שציפיתי לראות בחבש. חדרים או אולמות אלה ומספר חדרים קטנים, שומרים עדיין על מצב שימור נסבל, אף שהם לא זכו לטיפול משך זמן כה רב, ועל-כן חזותם איננה נעימה לעין כלל... המלך מתגורר בחדר בודד. זה מרוהט במידה ראויה למקובל בארץ זו, ומחולק על ידי מסך לבן. לאחר שסיימתי לסקור את האחוזה, הוא שאל אותי אם אי פעם ראיתי מבנה כה נהדר. 'כן' השבתי, 'אני סבור שראיתי בארצי מספר מבנים היכולים להתחרות עמו'. 'מה!' הוא קרא בהפתעה 'האם יש בנמצא בימינו אלה אנשים היכולים ליצור יצירות כה נהדרות?'"
נוסע אחר, הגאוגרף הצרפתי ארנו-מישל ד'אבדי (Arnaud-Michel d'Abbadie) תיאר את ההרס בפאסיל גמב ב-1838:
"ארמון זה שהוקם על ידי הפורטוגזים לפני מאתים שנה לערך, שוכן בליבו של רובע חרב. הוא מורכב מצבר מבנים הערוכים בלא סימטריה, חלקם נושאים רציפי הליכה על גגותיהם, על אחרים כיפות או קשתות. את המתחם רחב הידיים, שצורתו אינה משוכללת, מקיפה חומה ובה שינות, היא נושאת על גבה רציף הליכה, וקבועים בה חרכי ירי ומגדלים במרווחים קבועים. למבנה המרכזי מגדל רבוע גדול בחזיתו, החולש על מצבור המבנים כולו. מאולם הכינוס והשימועים לא נותר אלא חלק מקיר וגמלון, ומבואת הכניסה הראשית שבמרכזו, חשופה אל השמים ממעל. המרחצאות והתנורים שבורים, בחדרי הנשים מוצאים מחסה רק עופות לילה; חדר האוצר, המחסנים, המטבחים, האורוות, ודירות המגורים שאליהן, כך אומרים, נהגו הקיסרים ובני משפחותיהם לפרוש למנוחה מכללי החצר הנוקשים, כולם אינם ראויים; ואיש בארץ אינו מסוגל להכין אפילו את המלט לתיקון פגעי הזמן. בית-סוהר לשעבר והאולם הגדול ששימש כבית-המשפט הם המבנים היחידים שנשתמרו היטב".
על הקיסר האחרון של הענף הבוגר של השושלת הסולומונית, סהלה דנגל, מסר ד'אבדי כי היה מנושל מכוחו ומכל סמכויותיו, נטוש בבדידות ארמונו, למעט בהזדמנויות נדירות בהן הוא דן, כערכאת ערעור אחרונה, מקרה מיוחד כלשהו בבית המשפט.