stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טלה זיו
הערות שוליים

↑  מרכז מידע לאמנות ישראלית | מוזיאון ישראל, ירושלים, באתר museum.imj.org.il
↑  ⁨מעריב⁩ | עמוד 32 | 17 מאי 1973 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨400 אנשי חרם ⁩ | ⁨דבר⁩ | 8 פברואר 1981 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨מעריב⁩ | 13 ינואר 1977 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨מעריב⁩ | 17 מאי 1973 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨אורחים בתערוכה ⁩ | ⁨דבר⁩ | 28 ינואר 1977 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨קיר ענה מספד?את סיפור _הקר_^_מימז _םמוזיאוו ישראל ⁩ | ⁨דבר⁩ | 13 יולי 1978 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨מעריב⁩ | עמוד 15 | 26 ספטמבר 1985 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  הכפר הגלילי, 1992, באתר ayelet.localtimeline.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 280050  NLI: 987007519010605171  ULAN: 500480397  VIAF: 308268274   WorldCat (עם VIAF): 308268274
ג'נקשן 48

| --- | --- |

 בימוי:  אודי אלוני 
 תסריט:  אורן מוברמן, תאמר נפאר 
 עריכה:  יצחק צחייק, ג'יי רבינוביץ' 
 שחקנים ראשיים:  תאמר נפאר טארק קובטי Sameh Zakout מרים אבו חאלד Adeeb Safadi Ayed Fadel סמר קופטי סעיד דסוקי מאיסה עבד אלהאדי סלווה נקארה 
 מוזיקה:  תאמר נפאר 
 צילום:  אמנון זלאייט 
 מדינה:  ישראל, גרמניה, ארצות הברית 
 הקרנת בכורה:  13 בפברואר 2016 
 משך הקרנה:  95 דק' 
 שפת הסרט:  ערבית, עברית 
 סוגה:  סרט פעולה, סרט ביוגרפי, סרט פשע 
 הכנסות באתר מוג'ו:   junction48
 junction48.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
ג'נקשן 48 הוא סרט דרמה ישראלי בבימויו של אודי אלוני משנת 2016. את התסריט כתב אורן מוברמן במשותף עם תאמר נפאר, שגם שיחק בתפקיד הראשי. הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ה-66 וזכה בפרס חביב הקהל.
עלילה

כארים, צעיר ערבי תושב לוד, שעובד בשירות הלקוחות של ההוצאה לפועל, חי בין סוחרי סמים בבירת הסמים של המזרח התיכון, אבל חולם להיות מוזיקאי. העלילה מתרחשת בלוד ודמותו של כארים מבוססת על דמותו של הראפר הערבי-ישראלי תאמר נפאר (שגם משחק אותו), שכתב את התסריט יחד עם אורן מוברמן והלחין את המוזיקה לסרט (יחד עם איתמר ציגלר מבלקן ביט בוקס).
הערות שוליים

↑  "Junction 48". Berlinale. נבדק ב-16 בפברואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Berlinale 2016: Panorama Celebrates Teddy Award's 30th Anniversary and Announces First Titles in Programme". Berlinale. נבדק ב-20 בדצמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Israeli Winner at Berlin Film Festival Calls Israeli Government 'Fascist' at Movie Screening". Haaretz. No. 20 February 2016. נבדק ב-22 בפברואר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  ״ג׳נקשן 48״, ביקורת, באתר סינמסקופ, 5 במאי 2016
גרין (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  גדעון קולירין 
 הופק בידי:  מרק רוזנבאום
 תסריט:  גדעון קולירין 
 עריכה:  ציון אברהמיאן
 שחקנים ראשיים:  יוסף שילוח אביבה פז פיטר פריישטדט
 מוזיקה:  אריק רודיך
 צילום:  יוסי ויין
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקרנת בכורה:  1984
 משך הקרנה:  96 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט דרמה 
 תקציב:  250,000 ‏$
 הכנסות:  3200 צופים בישראל
 דף הסרט ב־IMDb
 
גרין הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1984 בכתיבתו ובימויו של גדעון קולירין, עם יוסף שילוח, אביבה פז ופיטר פריישטדט בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על חוקר פרטי המחפש את האמת בדבר תעשיין הסוגר את מפעלו. חקירתו מביאה לגילויים לא צפויים ומפתיעים ומסתיימת באופן טראגי.
הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן אך בישראל קיבל ביקורות שליליות והורד מהאקרנים לאחר שבועיים.
תקציר העלילה

אריה בן דרור (יוסף שילוח) הוא חוקר פרטי בן 50, לשעבר איש המוסד. הוא נאלץ לעזוב את המוסד בעקבות פעולה כושלת בפריז עליה פיקד "גרין". אריה חיפה עליו ונאלץ לעזוב את המוסד בעוד שגרין התקדם בתפקידים.
אריה מקבל בקשה ממר פלדי (גיורא שמאי) לחקור בעל מפעל טקסטיל שמבקש לסגור את המפעל.
אלכס ברנע (פיטר פריישטט) הוא בעל מפעל טקסטיל גדול בעיירת הפיתוח "משעולים". כל אנשי העיירה עובדים במפעל ויוצאים להפגנות נגד סגירת המפעל ובראשם ראש המועצה הצעיר והנאה אבניאל קינן (עמוס לביא). אבניאל בן ה-25 מנהל רומן אינטימי עם רחל ברנע (אביבה פז) בת ה-40, אשתו של אלכס.
אלכס ומנכ"ל המפעל בראון (רולף ברין) אינם מרוצים מחקירותיו של אריה ושולחים את העבריינים בן דוד (מושון אלבוחר) ומורי (יונתן צ'רצ'י) לאיים עליו אבל הוא מתגבר עליהם. הוא מבקש מידידו לשעבר אלפנדרי (ג'וקי ארקין) לעזור לו אבל הוא מסרב. רק ידידו הקוקסינל (ישראל גוריון) מסכים לעזור לו במעקבים אחרי אלכס ובראון.
בינתיים מכיר אריה את רחל ומתחיל ביניהם סיפור אהבה רומנטי ואירוטי והיא מודיעה לאבניאל על הפסקת יחסיהם.
אבניאל טוען שאיום הסגירה של אלכס הוא רק כדי לקבל סובסידיה מהממשלה. הוא מבקש ממנו גם לברר במוסד היתומים "בית דינהל" בו גדל, מי הוריו. אריה נתקל בסירוב של מנהל הבית (לואיס רוזנברג) לגלות לו פרטים. שני העבריינים מצליחים לשרוף את אגף המסמכים של בית היתומים.
קצין המשטרה אבני (אילן דר) ידידו של אריה, מבטיח לו לחקור את העניין ב"בית דינהל" ומגלה שהיה שם אונס של בת 15 וכי מהאונס הזה נולד ילד שגדל במוסד. הוא מוסר לאריה את תמונת הנאנסת ומתברר לתדהמתו שזו רחל.
לאריה ידוע שהחוקר הפרטי ארז ירושלמי (חיים שנער) גם כן ניהל חקירה בנושא ונפטר כעבור זמן קצר מהתקף לב. הוא מבקר את אלמנתו סוניה (פנינה פורטר) ומוצא בדירתה תמונה ישנה של רחל משחקת עם ילד שברור שהוא אבניאל.
רחל מספרת לו על האונס וכי נאמר לה שהבן שנולד נפטר אחר כך. הוא מעמת אותה עם האמת המרה והיא נדהמת. מסתבר לה שניהלה יחסים של גילוי עריות עם בנה. היא לא עומדת בזה ומתאבדת.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| יוסף שילוח | אריה בן דרור | חוקר פרטי |
| אביבה פז | רחל ברנע |  |
| פיטר פריישטדט | אלכס ברנע |  |
| רולף ברין | בראון | מנכ"ל המפעל |
| אילן דר | אבני | קצין משטרה |
| ישראל גוריון | קוקסינל |  |
| עמוס לביא | אבניאל קינן |  |
| ג'וקי ארקין | אלפי | עבריין |
| יונתן צ'רצ'י | מורי | עבריין |
| מושון אלבוחר | בן דוד | עבריין |
| יוסי יבלונקה | ברמן |  |
| חיים שנער | ארז ירושלמי | חוקר פרטי |
| פנינה פורטר | סוניה ירושלמי | אשתו של ארז |
| גיורא שמאי | פלדי |  |
| לואיס רוזנברג |  | מנהל בית יתומים |
דרך הנשר

| --- | --- |
עטיפת ה-DVD של הסרט
עטיפת ה-DVD של הסרט
 בימוי:  אורי ברבש
 הופק בידי:  ארנון צדוק דורון ערן
 תסריט:  אסי דיין בני ברבש 
 עריכה:  טובה אשר
 שחקנים ראשיים:  אלי דנקר נורית גלרון גידי גוב 
 מוזיקה:  אילן וירצברג
 צילום:  אמנון סלומון
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברת הפקה:  אולפני הרצליה
 הקרנת בכורה:  1990
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט דרמה 
 תקציב:  1,000,000 דולר
 הכנסות:  17,500 צופים
 דף הסרט ב־IMDb
 
דרך הנשר הוא סרט דרמה ישראלי משנת 1990, אשר נכתב על ידי בני ברבש ואסי דיין ובוים על ידי אורי ברבש, עם אלי דנקר, נורית גלרון וגידי גוב בתפקידים הראשיים.
הסרט הוקדש לזכרו של גדי דנציג, צלם הקולנוע שנהרג מספר חודשים לפני צילום הסרט.
תקציר העלילה

דניאל (דני) פלד (אלי דנקר) הוא טייס במילואים בחיל האוויר ועובד כטייס ריסוס באזרחות. הוא נשוי למאיה (נורית גלרון) ואב לבן בשם תום (ישי גולן) העומד לפני גיוס לצבא. תום רוצה להתגייס ללהקה צבאית אבל דני מתנגד לכך בתקיפות, וזה יוצר מתח במשפחה.
חברו הטוב של דני מימי הטייסת הוא נוימן (גידי גוב) שכעת עובד כרופא מנתח בבית חולים. דני סובל לעיתים מסחרחורת ומדווח על כך לנוימן, ונוימן בודק אותו ומתרשם שישנה בעיה נוירולוגית. בבדיקה CT מאבחנת הרנטגנולוגית (מירי פביאן) שלדני יש שני גידולים במוח.
האונקולוג פרופסור גטר (גדעון שמר) אומר לדני כי יש להתחיל במהירות טיפול בהקרנות וכימותרפיה. דני נתקף בהלם, והוא מבקש מנוימן לא לומר זאת למאיה ולתום וכי הוא מבקש להמשיך לטוס, אך למרות זאת נוימן נותן הוראה לקרקע אותו ולהעסיקו בתפקיד פקידותי עד שיתנקה דמו מרעלי הריסוס.
מאיה ותום מרגישים שהתנהגותו של דני השתנתה. כשהם מארגנים לו מסיבת יום הולדת בהפתעה הוא אינו שמח ופורש מהר לחדרו.
לאחר מכן דני מתחיל לריב עם מאיה ותום ונעדר מהבית יומיים ומאיה מודאגת. חברתה דפנה (עירית גדרון) מתקשרת למשטרה אך תוך השיחה דני חוזר, אורז את בגדיו ואומר למאיה שהוא עוזב את הבית כי אינו אוהב אותה ונותן לה לחשוב שהתאהב באחרת.
נוימן מגיע ומספר למאיה את האמת על מחלתו של דני והיא מקבלת זאת בהלם ובבכי, ותום מקשיב לשיחה ומתוודע שהוא יודע על מחלתו של דני.
לבסוף דני רוצה להתאבד בכך שהוא קם בבוקר, מגיע למטוס ומניע אותו ללא אישור, ונוטל תרופות משככות כאבים במטרה לאבד את ההכרה, אבל תום שמסתתר במושב השני של המטוס מפתיע אותו ומעיר אותו, ובהדרכתו מצליח תום להנחית את המטוס, ולאחר הנחיתה מסתבר לכולם שדני מת.
שחקנים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
אלי דנקר: דני
נורית גלרון: מאיה
גידי גוב: ד"ר נוימן
ישי גולן: תום
גדעון שמר: פרופ' גטר
עירית גדרון: דפנה
מירי פביאן: רנטגנולוגית
דג מלוח (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  מוטי גל, שוקי בן פורת פאולינה לווינשטיין (בימוי שחקנים)
 הופק בידי:  מוטי גל, שוקי בן פורת
 תסריט:  מוטי גל, שוקי בן פורת
 עריכה:  מייקל ברהם, רייכר הפקות
 מוזיקה:  גיל עקיביוב (שיר נושא)
 צילום:  רוני כצלנסון (צלם ראשי) עודד קירמה מייקל ברהם 
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברת הפקה:  פרי עץ הדעת
 חברה מפיצה:  גרינטק
 שיטת הפצה:  CD, DVD
 הקרנת בכורה:  2000[דרוש מקור]
 משך הקרנה:  כ-55 דק' (אורך מלא)
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  דרמה, קולנוע חרדי
 הכנסות:  כ-700 אלף ₪ (נכון ל-2002)
 סרטים בסדרה:  לילה בגומחה דג מלוח שדה מוקשים (2 חלקים) הנבל הכחול (2 חלקים)
דג מלוח הוא סרט דרמה מסוגת קולנוע חרדי משנת 2000, בהפקת מוטי גל ושוקי בן פורת. זהו הסרט הראשון בטרילוגיית "חבורת הגאולה" והסרט השני, מתוך ארבעה, של חברת פרי עץ הדעת. נחשב לאחד מסרטי הדרמה המוכרים במגזר בעשור הראשון של המאה ה-21.
עלילה

הסרט מספר את סיפורם של חבורת ילדים בשם חבורת הגאולה המגלים ילד מכיתתם הנמצא בצרה, ומנסים לסייע לו. כשבתוך כך, חושפים חולית מעבירי תחמושת ערבים מנמל יפו הפועלים במסווה של חנות דגים המסייעים להעברת אמל"ח לידי מחבל פלסטיני.
שחקנים

נתן אודנהיימר (ישראל)
נתנאל גלעדי (עובדיה)
אהוד אטון (דוד)
יהודה ריבקין (יהודה)
יוסי ברק (מוישלה)
יוסי קינן (יונס)
בוריס סבידנסקי (בוריס)
אמיר בושרי (אבא)
שוקי בן פורת (מורה)
מוטי גל (מנהל)
אליהו בן פורת (אפרים)
מייקל ברהם (מחבל)
אורי רוקח (מחבל)
זוהר פתאל (שוטר)
קריס קיידריקוב (שוטר)
קובי קורן (רופא)
שלום דובער משה (ילד)
↑  שרי מקובר, הוליווד כשרה למהדרין, באתר nrg‏, 25 בינואר 2002
אלף נשותיו של נפתלי סימן טוב

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  סיפור של דן בניה סרי
 בימוי:  מיכל בת-אדם
 הופק בידי:  אפי אטד
 תסריט:  מיכל בת-אדם 
 עריכה:  יוסף גרינפלד
 שחקנים ראשיים:  יוסי פולק ריטה סלים דאו נסים עזיקרי יונתן צ'רצ'י
 מוזיקה:  אלון אולארצ'יק
 צילום:  יואב קוש
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברת הפקה:  אולפני הרצליה
 הקרנת בכורה:  1989
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט אמנותי 
 מקום התרחשות:  ירושלים 
 הכנסות:  14,700 צופים
 דף הסרט ב־IMDb
 
אלף נשותיו של נפתלי סימן טוב הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1989 בבימויה של מיכל בת-אדם, עם יוסי פולק וריטה בתפקידים הראשיים. יוסי פולק נבחר לתפקיד הראשי לאחר שיהורם גאון ויתר.
זה סרטה החמישי של מיכל בת-אדם שגם כתבה את התסריט המבוסס על הסיפור "אלף נשותיו של סימן-טוב" מתוך הקובץ "ציפורי חול" של דן בניה סרי (1987). הסרט הופק בעלות של 450 אלף דולר, בסיוע קרן הקולנוע הישראלי. הסרט פתח את פסטיבל הסרטים הישראלי בלוס אנג'לס בספטמבר 1989.
העלילה מתרחשת בשכונת הבוכרים בירושלים בשנות ה-20 ושם גם צולם הסרט. הוא מתאר חיים בשכונה דתית סגורה שהנשים עטויות בגדים ושום דבר לא נסתר מרכלניות השכונה. החיים החברתיים מתרכזים בשוק הירקות ובחנויות השכונה.
תקציר העלילה

נפתלי סימן טוב (יוסי פולק) הוא אלמן בגיל העמידה ששתי נשותיו הקודמות הלכו לעולמן באופן מסתורי והוא מפחד להינשא שוב מתוך אמונה שרובצת על זרעו קללה.
בתחילת הסרט מתוארת הלווית אשתו השנייה כשהוא עומד ליד הקבר, ונשות השכונה ובראשן יוכבד שמחיוף (לבנה פינקלשטיין) מרכלות עליו.
נפתלי נבדק על ידי רופא (ברוך דוד) שמודיע לו שאברי הרבייה שלו תקינים וכי עליו להתחיל יחסים אינטימיים עם נשים באיטיות ובהדרגה.
נפתלי מהסס ובדמיונו מופיע מדי פעם אמו המנוחה (ציפורה צברי) שאינה מדברת ואינה עונה על שאלותיו.
השדכן השכונתי (סלים דאו) ביחד עם הרב השכונתי, חכם דואק (נסים עזיקרי), מצליחים לאחר הפצרות, לשכנע את נפתלי להתחתן בפעם השלישית.
נפתלי בן 54 והשדכן מציע לו בחורה תמימה ובתולה בת 24 בשם פלורה (ריטה) שמביאה כנדוניה, תכשיטים שנתנה לה אמה. פלורה היא בחורה תמימה ואינה יודעת דבר על יחסי אישות. בגלל שנפתלי כאמור חושב שרובצת על זרעו קללה אינו מקיים איתה יחסי מין כראוי אלא מגיע לסיפוקו על ידי אוננות ושפיכה לתוך מגבת שהיא מביאה לו כל לילה נקייה ולא מבינה בבוקר מדוע היא מלוכלכת.
נפתלי ופלורה מוזמנים לחנוכת הבית של מוסא התימני, שם היא נפגשת עם המדיאן (יונתן צ'רצ'י), בעל חנות בדים גדולה בשכונה. נפתלי מאשר לה ללכת להמדיאן לבחור בד. המדיאן מנצל את ההזדמנות ומקיים יחסים עם פלורה (האקט המיני אינו מתואר לא בסיפור ולא בסרט). פלורה יוצאת נסערת מהמדיאן ומתעלפת ברחוב. היא מובאת לדירתה שם מטפל בה במסירות נפתלי שלא יודע מה קרה לה.
נפתלי מביא את הבד מהמדיאן ומזמין תופרת (אתי גרוטס) לתפור שמלה לפלורה.
נפתלי שם לב לשינויים אצל פלורה בכך שהיא מבולבלת, מקיאה ומשמינה. 
הוא הולך לחכם דואק ושואל אותו אם אישה יכולה להרות ללא יחסים כמו מריה מנצרת. החכם משיב לו בבדיחות כי בנצרת היו עשרה נגרים.
נפתלי אוהב את פלורה אבל מחליט לעשות מעשה נורא כדי שעלבון ההריון לא יתגלה בשכונה ויפגע בו ובפלורה, ואז הוא אומר לפלורה כי גילה בדירה עכבר ומבקש ממנה להביא מאמה רעל עכברים. הוא מכין לה כוס קפה ושם בה את הרעל, ופלורה שותה ומתה כעבור זמן קצר בזרועותיו.
הסרט מסתיים בהלווייתה של פלורה, ובנפתלי שנשאר ליד הקבר לאחר שכולם עוזבים ואז מניח אבנים על קברותיהן של שתי נשותיו הקודמות.
שחקנים ודמויות

| שם השחקן/ית | שם הדמות |
| --- | --- |
יוסי פולק: נפתלי
ריטה: פלורה
נסים עזיקרי: חכם דואק
יונתן צ'רצ'י: המדיאן
סלים דאו: שדכן
לבנה פינקלשטיין: גברת שמחיוף
גאולה נוני: אשת החכם
אתי גרוטס: תופרת
ברוך דוד: רופא
רבקה בכר: מסעודה
ציפורה צברי: אם נפתלי
לקריאה נוספת

"ציפורי צל", הוצאת כתר, עמ' 9 - 78, 1987.
ג'נאם ג'נאם

| --- | --- |
 בימוי:  חיים בוזגלו
 הופק בידי:  חיים בוזגלו  אמיר גדליה
 תסריט:  חיים בוזגלו
 שחקנים ראשיים:  דני ריטנברג אביטל דיקר עמוס לביא דור צויגנבום
 מוזיקה:  שושן
 מדינה:  ישראל, צרפת 
 הקרנת בכורה:  2005
 משך הקרנה:  105 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
ג'נאם ג'נאם הוא סרט ישראלי בבימויו של חיים בוזגלו, שיצא בשנת 2005.
עלילה

הסרט מתרחש בישראל של שנת 2005. גבר נשוי, בסוף שנות השלושים שלו, מורה במקצועו, מגיע למבוי סתום בחייו הזוגיים והאישיים. הוא מחליט לעזוב הכול ולקחת פסק זמן. הוא מתכוון לנסוע לחופשה קצרה בחו"ל אך ברגע האחרון עולה על הסעה של עובדים זרים משדה התעופה היישר אל ביתם החדש, דרום תל אביב.
הוא חי איתם מתוך התבוננות, כמעט מבלי לדבר כלל. הם, מעצם היותם זרים ושונים כשלעצמם, נותנים לו מקום ולא שואלים אותו מה שהוא לא מספר. התנאים בהם הם חיים והיחס שהם מקבלים קשים, אך גם האנושיות של מעסיקיהם הישראלים מוצגת בסרט.
הגבר עובד איתם באתר הבנייה בו הם עובדים, משתתף ברגעים הקשים והשמחים. הוא חווה את הזרות שלהם ואת הרצון והצורך שלהם לחום, אהבה ובית.
הסרט מראה גם את הצד הבדלני של העובדים הזרים, אך במקביל גם את הצד שמנגד, כשבעל כורחם הם נאלצים להיות ישראלים במידת מה ולקבל עליהם את ההוויה של ישראל.
עלילת הסרט דומה לעלילת נישואין פיקטיביים, אף הוא סרט בבימוי חיים בוזגלו, אלא שבו חובר הגיבור לחבורה של פועלי בניין ערבים.
שחקנים

אביטל דיקר
דני ריטנברג
דור צויגנבום
גלינה אוזנר
עמוס לביא
ריימונד אמסלם
יוסי טולדו
פרסים

הסרט זכה בארבעה פרסים בפסטיבל סירקיוז בארצות הברית לשנת 2006:
פרס הסרט הטוב ביותר
פרס הבמאי הטוב ביותר
פרס התסריט
פרס המוזיקה (לזמר שושן)
באבא ג'ון

| --- | --- |

כרזת הסרט "באבא ג'ון"
 בימוי:  יובל דלשד
 הופק בידי:  לאון אדרי, משה אדרי, מיקי רבינוביץ, דודי זילבר
 תסריט:  יובל דלשד
 שחקנים ראשיים:  נוויד נגהבאן אשר אברהמי דויד דיאן
 צילום:  עפר ינוב
 מדינה:  ישראל 
 חברה מפיצה:  סרטי יונייטד קינג
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  9 בספטמבר 2015
 משך הקרנה:  91 דקות
 שפת הסרט:  פרסית, עברית
 סוגה:  סרט דרמה 
 תקציב:  4,137,433 ש"ח
 הכנסות:  2,455,292 ש"ח (מהקרנות בבתי קולנוע בארץ במהלך 2015 בלבד)
 פרסים:  פרס אופיר לסרט הטוב ביותר
 www.babajoon.co.il
 דף הסרט ב־IMDb
 
באבא ג'ון הוא סרט קולנוע דרמטי ישראלי משנת 2015 בבימויו של יובל דלשד. הסרט זכה בפרס אופיר לסרט הטוב ביותר וייצג את ישראל בפרס אוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר, אולם לא העפיל למועמדות בקטגוריה.
הסרט עוסק במשפחת עולים ממוצא איראני, המנהלת משק חקלאי לגידול תרנגולי הודו. הסרט עוסק בקונפליקט בין אב המשפחה לבין בנו, המסרב להמשיך את מסורת המשק המשפחתי.
הסרט הוא הראשון בבימויו של דלשד. הוא הוקרן בהקרנת בכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-2015, וכן ב-27 פסטיבלים נוספים ברחבי העולם.
עלילת הסרט

העלילה מתמקדת בשלושה דורות למשפחה במושב חקלאי בדרום הארץ בו כל התושבים הם עולים מאיראן. למשפחה לול תרנגולי הודו אותו מנהל אב המשפחה יצחק (נוויד נגהבאן) הדורש מבנו בן ה-13, מוטי (אשר אברהמי), לקבל את העסק המשפחתי ולהמשיך בניהול הלול כפי שנדרש היה מיצחק לרשת את הלול מאביו.
מוטי מתעניין בתחום המכניקה של כלי רכב ואינו מתחבר לעבודות הלול המשפחתי, דבר הגורם לקונפליקט בקרב המשפחה אשר מתעצם במהלך ביקור של הדוד, דריוש (פריבורז דויד דיאן) אשר חי באמריקה לאחר שמרד באביו השמרן.
אם המשפחה הפסיבית (ויז אליוט ספאבי) מנסה לגשר על הפערים הנוצרים בין בני המשפחה.
פרסים נוספים

פרס אופיר למוזיקה המקורית הטובה ביותר (אייל סעיד מני)
פרס אופיר לעיצוב האמנותי הטוב ביותר (יהודה אקו)
פרס אופיר לליהוק הטוב ביותר (נועה אלה)
פרס אופיר לצילום הטוב ביותר (עופר ינוב)
פרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר
הקרנות בבתי קולנוע בישראל

על פי דו"ח שפרסם אמציה סמקאי, יו"ר עמותת "בצדק", במהלך שנת 2015 צפו בסרט זה 105,020 צופים, בבתי קולנוע ברחבי הארץ.
הערות שוליים

1 2  על פי דו"ח שפרסם אמציה סמקאי, יו"ר עמותת "בצדק".
↑   נירית אנדרמן, "באבא ג'ון" דובר הפרסית זכה בפרס אופיר לסרט הטוב ביותר, באתר הארץ, 22 בספטמבר 2015
↑  "באבא ג'ון" באתר סרט
↑  מאיה פז‏, טורונטו 2015: הסרט הפלסטיני שמציע תקווה - וואלה תרבות, באתר וואלה, 14 בספטמבר 2015
↑  מאיר שניצר, ‏לא עובד: הסרט הישראלי שייצג אותנו באוסקר לא מספק את הסחורה, באתר מעריב אונליין, 18 באוקטובר 2015
↑  יעל ברנר, פסטיבל חיפה: מבאבא ג'ון לאבא רבין, באתר ynet, 1 באוקטובר 2015
| פרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| שנות התשעים של המאה העשרים | שורו (1990) • מעבר לים (1991) • החיים על פי אגפא (1992) • נקמתו של איציק פינקלשטיין (1993) • שחור (1994) • חולה אהבה בשיכון ג' (1995) • קלרה הקדושה (1996) • עפולה אקספרס (1997) • קרקס פלשתינה (1998) • החברים של יאנה (1999) |  |
| העשור הראשון של המאה העשרים ואחת | ההסדר (2000) • חתונה מאוחרת (2001) • כנפיים שבורות (2002) • האסונות של נינה (2003) • מדורת השבט (2004) • איזה מקום נפלא (2005) • אביבה אהובתי/אדמה משוגעת (2006) • ביקור התזמורת (2007) • ואלס עם באשיר (2008) • עג'מי (2009) |  |
| העשור השני של המאה העשרים ואחת | שליחותו של הממונה על משאבי אנוש (2010) •  הערת שוליים (2011) • למלא את החלל (2012) • בית לחם (2013) • גט - המשפט של ויויאן אמסלם (2014) • באבא ג'ון (2015) • סופת חול (2016) • פוקסטרוט (2017) • האופה מברלין (2018) • ימים נוראים (2019) |  |
| שנות העשרים של המאה העשרים ואחת | אסיה (2020) • ויהי בוקר (2021) • סינמה סבאיא (2022) • שבע ברכות (2023) • קרוב אלי (2024) |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טיראנט לו בלאנש

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ז'ואנוט מרטורל 
 שפת המקור:  קטלאנית 
 סוגה:  Chivalric novel 
 הוצאה
 הוצאה:  Martí Joan de Galba 
 מקום הוצאה:  ולנסיה 
 תאריך הוצאה:  20 בנובמבר 1490 
 
דף מבוא "טיראנט לו בלאנש" של Joanot Martorell. כפי שפורסם ב-1490.
טיראנט לו בלאנש (בוולנסית: Tirant lo Blanch) הוא רומן אבירים (ביטוי של מרטין דה ריקר) של הסופר הולנסיאני Joanot Martorell (יואנוט מרטורל). ההנחה שהוא נכתב עבור Martí Joan de Galba, אבל עד ימינו אין לכך אימות. היצירה פורסמה בוולנסיה בשנת 1490 בתור הזהב הולנסיאני.
זהו אחד הספרים החשובים ביותר של עולם הספרות ואחד מיצירות המופת של הספרות הולנסינית-קטאלנית valencian-קטלאנית.
כותרת היצירה

במאה העשרים נכתב "טירנט לו בלאנש", הסיבה שהמילה blanch מסתיימת באות H מסמלת את כללי האיות הקטלאניים. הכותרת מתורגמת מספרדית עתיקה כ"טיראנט הלבן". ההנחה היא שסרוונטס הכיר את היצירה למרות שפורסמה באופן אנונימי בוואלדוליד בשנת 1511 ללא שם המחבר. לכן ההנחה שהיוצר לא היה מוכר. סרוונטס מתייחס ליצירה בספרו דון קישוט בפרק כאשר שורפים את ספרי האבירים, דבר אשר מביא לכל הרבה ייסורים עבור דון קישוט, אשר מציל, בין היתר, את היצירה הזו.
מבנה ותוכן

היצירה מתחילה בסיפור הרפתקאותיו של Guillem De Váronic (אשר נקשר לדמותו של Martorell) מי שמטיל את כללי האבירות על טיראנט, ישנם מרכיבים אוטוביוגרפיים של המחבר אשר משתלבים ביצירה, לדוגמה, היצירה מתרחשת באנגליה, מקום מגוריו של מרטורל בין השנים 1438-1439. היצירה משלבת ריאליזם ישיר יחד עם האידיאלים של סיפורי האבירים האידיאלים של אותה תקופה. הגיבור נושא תואר אבירות לאחר הקרבות השונים הכוללים קרבות נגד מלכים, דוכסים וענקים. הסיפור מתחיל באנגליה עד צרפת, סיציליה ו-רודוס –במצור על ידי הגנואזי, והסולטן של קהיר, הובסו על ידי הגיבור–; לאחר, ירושלים, אלכסנדריה, טריפולי ו-תוניסיה, וכיבושה. כאשר מגיעים לביזנטיון –שנשמר על ידי הסולטן ואת גרנד טורק– התבקש על ידי הקיסר, קונסטנטינופול מתאהב בכרמסינה –דמות הנקבה הגיבורה של הרומן– בתו של הקיסר. סיפור אהבתם נתקל בהתערבות של האלמנה, יחד עם העלמה Placerdemivida, תופסים חלק גדול ביצירה. טירנט מתחתן עם כרמסינה וממונה לקיסר האימפריה הביזנטית, הוא כובש שטחים מהטורקים. בסוף היצירה טירנט חולה ומת, ומיד בהישמע הבשורה, כרמסינה מתה בעצמה. הסיפור מסתיים באמצעות סיפורים של שאר דמויות המשנה, אשר מתארות את השתלשלות האירועים והעובדה שמדובר בסיפור בדיוני..
בניגוד לספרי האבירים, ביצירה מופיעה אהבה חושנית מאשר אפלטונית: היא מוצגת עם הבעה רבה של ביטויים וסצנות ארוטיות או של אהבה. במקום הפרוזות הבלתי סבילות מדהים דרכי החיים של האבירים אחרים פיקטיבי, המחבר משחזר, לא בלי מסוים ציניות, בפרטים הקטנים של חיי היום-יום, וגם דרכים יותר שכיחה, לעיתים קרובות עם הזולת.[תור נדרש]
מבנה ותוכן > יצירות ואירועים שהשפיעו על היצירה

חלקים מסוימים של היצירה מקבילים לחיים של אדמירל רוג ' ר דה פלור, המנהיג של almogávares, אשר נרצח על ידי הביזנטים. דה פלור נחשב גם לישועה של קונסטנטינופול בספר זה, כמו חלופית סוף מה באמת קרה עם הביזנטית ההון, צולמה ע "י הכוחות העות' מאניים של הסולטן מחמט השני "הכובש" ב-1453.
באופן כללי יותר, היצירה נחשבת כמושפעת גם מ-Llibre dels פטס, הכרוניקה של Muntaner ומ- Llibre de l'ordre de cavalleria של רמון לול.[תור נדרש]
טיראנט לו בלאנש ודון קיחוטה

חלק ניכר מהפופולריות לה זוכה טיראנט לה בלאנש מגיע בעקבות אזכורו ביצירה דון קישוט, בפרק 6 בחלקו הראשון. הספר טיראנט לה בלאנש נמצא בספרייה של דון קישוט, אחרת היה שוכח את הסיפור. בזמנו היצירה הייתה כישלון ספרותי, לפחות בקסטיליה. בנוגע לפרשנות של כל המחמאות האלה ולקביעת מה הוא היחס של סרוונטס כלפי הספר ישנו דיון ארוך. יותר מ-150 שנה עברו מאז שדייגו Clemencín, כתב בספרו "מעבר אפל של דון קישוט", יש שפע של מחקרים שבדקו ולא פירש. אייזנברג מונה את 14 המחקרים הראשונים שנעשו בנושא, אבל מאז התקיימו מחקרים נוספים.
כל הסרוונטיסטס, אותם המומחים לכתיבתו של סרוונטס אשר חקרו את הנושא, מסכימים שהבחירה בכומר Pero Perez מייצגת את הדימוי של סרוונטס. סרוונטס (אשר לא ידע שהיצירה לא הייתה בכלל ספר אבירים בעקבות התרגום שהסתיר זאת) העריץ את טירנט לה בלאנש. בשחזור ההיפותטי של הספרייה של סרוונטס, אייזנברג מזהה את טירנט לה בלאנש בתור היצירה העתיקה ביותר "פנינה אמיתית של הספרייה שלו."
הכומר מזהה מספר אלמנטים ביצירה שריגשו את סרוונטס: הכומר מתייחס לדברים רחוקים מעולמם של ספרי האבירות הקסטיליאנים, אשר הם הכרחיים כדי לצחוק: אביר שנלחם עם כלב, אביר בשם "פונסקה",ואחר אביר הקרוי בשם פסאודו-יווני מגוחך Quirieleisón של מונטלבן, אלמנה מאושרת, קיסרית שמאוהבת במשרת שלה, אביר שנמצא מת במיטתו ועוד.
בנוגע לפרטים המשובצים בספרו של סרוונטס אשר משתייכים לעבודתו של מרטורל, או לאיך סרוונט האמין שספר אבירות היה צריך להירשם: אם היצירה מחטיאה ומפספסת אלמנטים רבים של הקוד הספרותי של ספרי האבירים, לדעת סרוונטס זוהי לא יצירת מופת שמחדשת בצורה שרבים (בעיקר בספרות הוולנסיאנית) ירצו לקרוא.
מילות המפתח הן "לא עשה כל כך הרבה שטויות בתעשייה". במספר מהדורות, (ביניהם של Hartzenbush ו רודריגס Marín) לא ישנות, ולפעמים בלי וידוי, ישנה מחיקה של ה "לא" כך שרשום: "עשיתי כל כך הרבה שטויות תעשייה". כתוצאה מכך ישנו שינוי משמעותי של המשמעות. בפועל זה תרם לבלבול.
המחבר שולח לגלרה, זוהי מספנה ממודל יווני של ימי הביניים. שום סרוונטיסטה הסכים לקבל את פרשנותו של Martin de Riquer לפיה הגלרה נמצאת בבית דפוס, וכך מי שנגזר עליו לעזוב לגלרה נידון לחיות את חייו בבית דפוס. הפרשנות הרווחת היא שיש אזכורים רבים של סרוונטס למהדורה ה-23 של Diccionario de la Real Academia Española, לפיו הגלרה הוא מקום של עונש בו מתבצעת עבודה בכפייה, אליו נשלחים אנשים בשל התנהגותם הרעה. ואכן, ספר פושעים שדון קישוט פוגש בפרקים 1 ו-22, נידונים לגלרה בתור עונש.
אבל מנקודת מבט אחרת, ניתן להבין את הגישה החיובית ואת ההתלהבות של סרוונטס. סרוונטס אהב ספרים משעשעים ומצחיקים וחשב שהעולם צריך יותר מהם. במובן זה, ולא בגלל הריאליזם כביכול, זהו מודל עבור דון קישוט.
המורשת התרבותית של רצועה לבנה > יצירות שקיבלו השראה

איורים מאת מנואל Boix לעריכה bibliofílica בארבעה כרכים Tirant לו בלאן (מהדורות השלישי של ברנקה —הסניף השלישי—, 1978-1983).
איורים מאת מנואל Boix עבור מהדורה מקוצרת ומותאמת לילדים של Tirant לו בלאן (Edicions Bromera, 1989).
סדרה של מאה ציורים בדיו, על העניבה הלבנה, צ ' ילה, ויקטור רמירז.
Tirant לו בלאן, משחק תפקידים, שפורסם ב-1996 זה לוקח את התואר של הרומן Martorell אבל במקום להיות מוגדר בעידן של הרומן (המאה xv) זה הזמן של קטלאנית מחוזות (המאה xi).
1990: קנטטה נופי Tríptic דה Tirant לו בלאן, המלחין או Blanquer, עם מכתב של suecano Josep Palàcios (n. ב-1938).
1991: אופרה El de triomf Tirant, של המלחין או Blanquer, עם לליברית של ג'וזף Lluís Sirera ו-Rodolf Sirera.
1991: בלט Tirant לו בלאן, אופ. 50, פסנתרן ומלחין לאונורה Milà (לאונורה Milà אני Romeu, n. 1942).
רצועה לבנה, נבחר כ"הסרט של השנה 2006" של במאי הקולנוע הספרדי ויסנטה ארנדה.
ראו גם

Curial e Guelph
Ruta dels clàssics valencians