קללת הכלים השבורים
תוכן הספר > פרק רביעי – מדוע לא נלמדו הלקחים החוזרים?

צבא אמור לנצח במלחמה, אך הניצחון הוא מושג טקטי. רק במקרה קיצוני של השגת הכרעה צבאית, המאפשרת למנצח להכתיב לצד השני את תנאי הכניעה, אפשר לזהות הצלחה טקטית מוחלטת עם הצלחה אסטרטגית. בניתוח לאורך 15 שנה, שבמהלכן היה צה"ל מעורב בלחימה לפחות חמש פעמים, המסקנה היא שכושרו של צה"ל לנצח הלך ופחת כמגמה לאורך התקופה. הצלחה אסטרטגית מדינית לא הושגה לאחר אף אחת מהמלחמות, ואילו היכולת להשיג הצלחות טקטיות הלכה ונשחקה. התועלת היחידה שאפשר להפיק ממפלה היא הפקת לקחים שיתבטאו בסיכוי גבוה יותר לנצח במלחמה הבאה, אך צה"ל לא הפיק לקחים, ממילא לא יישם אותם, והמחדלים הצבאיים חזרו על עצמם פעם אחר פעם. חמור מכך, השלכות המחדלים שאינם מאותרים ומטופלים – מתפתחות, גדלות ומתפשטות כגידול ממאיר, והכישלונות יגדלו עם כל מלחמה נוספת. "בינוניות" היא תופעה ממארת, שכן מפקד בינוני ימנה תחתיו קצינים בינוניים שלא "יאפילו" עליו ו"יסכנו" את שליטתו. הוא יוחלף על ידי פקודו הבינוני ובהמשך הדורות כבר לא יהיה המפקד הבא בינוני, אלא חלש. כך יהיו גם הביצועים הצבאיים. מאז מלחמת ששת הימים השתבש תהליך הפקת הלקחים בצה"ל לחלוטין. לאחר המלחמות לא נערכה השוואה בין המטרות לתוצאות ולכן לא נחשף הפער ביניהן ולא אותרו המחדלים וסיבותיהם וממילא לא טופלו. מהות הפקת הלקחים סורסה והפכה לריטואל ריק מתוכן, שבמהלכו לא נותחו הסיבות והתוצאות של קרבות טקטיים ואופרטיביים. בהפקת הלקחים היה מובנה פיצול ללקחים חֵילִיִּים או מקצועיים, והוסט הדגש מלימוד לקחי השלם לחיתוכים נקודתיים של קטעיו. עובדתית, חמש שנים לאחר מלחמת לבנון, 14 שנים לאחר מלחמת יום הכיפורים ו-20 שנה לאחר מלחמת ששת הימים, לא התבצע סיכום כולל ברמת המטכ"ל לאף אחת מהמלחמות האלה. בהפקת הלקחים בלטה גם סלקטיביות – לא נותחו כל הקרבות, המאמצים והמהלכים, וכך אבדה היכולת לאתר את המכנה המשותף של המחדלים שחזרו על עצמם. בנוסף, הפקת הלקחים הוכוונה ונוהלה על ידי אותם מפקדים שהיו מעורבים בלחימה, וכך נעקפו אירועים "לא נעימים" ונחלשה תקפות הלקחים. הפקת הלקחים "הפכה עד מהרה להיות עיסה דביקה של טפיחות עצמיות על השכם, שמץ של הלקאה עצמית, שכתוב לאחור של מטרות מלחמה כדי שתתאמנה לתוצאות בשטח והמצאת תירוצים מתירוצים שונים". כמו הלחימה עצמה, היה גם תהליך הפקת הלקחים לא מקצועי.
פרקי המשנה של המשך הפרק הם:
הרמה הטקטית-האופרטיבית (הצבאית)
מקצועיות מפקדים
טקטיקה ודוקטרינות לחימה
מבנה וארגון הכוח
מוטיבציה ורצון להילחם
הרמה האסטרטגית המדינית
מדוע לא נלמדו הלקחים?
ראשית, לאחר כל מלחמה קודמו מפקדי הכוחות הלוחמים, נוצר קשר שתיקה ו"מאזן אימה", שבו כל מפקד שיחשוף מחדל בתחום מפקד אחר מסתכן בכך שיחשפו את מחדליו שלו; הרמטכ"ל משה לוי, שהחליף את רפאל איתן שפיקד על צה"ל במלחמת לבנון הראשונה, העדיף "שקט תעשייתי"; המטכ"ל איננו "מטה גבוה" אלא אוסף אנשים הבאים מ"קליקות" שונות, מחויבים להן ושומרים על "האינטרסים הסקטוריאליים" שלהם; המטכ"ל מפעיל נוהל "אי אסטרטגיה"; התכנון ותהליך קבלת ההחלטות מתבסס על מיקוח בין-סקטוריאלי המושפע מהעוצמה היחסית של המעורבים בו; ההסכמה, בסופו של דבר, מתבססת על המכנה המשותף הנמוך ביותר לכל המשתתפים ולא על היגיון צבאי מקצועי; פתרונות פשוטים וחסכוניים יידחו מפני פתרונות יקרים שיועדפו מפני שהם מספקים יותר את הצרכים הכופלים של כל הסמכויות הצבאיות; שיקולים מקצועיים-צבאיים נשחקים מול חתירה חֵילִית-סקטוריאלית להגדלת משאבים, תקציבים ועוצמה יחסית. מכאן, שלשיקולים מקצועיים של אסטרטגיה אין סיכוי נגד מערכת בירוקרטית המנציחה פיצול ובנויה עליו. קצינים בכירים אינם מאומנים ומיומנים לחשוב מחשבה כוללת. קצינים צעירים המבקשים להתקדם, חייבים לוותר על חשיבה ביקורתית ומקורית, ועליהם "להתיישר" לפי ההרמוניה הבירוקרטית, רק כך יגיעו לדרגת אלוף ואז כבר לא יהיה מה לצפות מהם לחשיבה יוצרת. "קצינים זוטרים, השותקים כאשר הבכירים מהם מדברים, אינם בהכרח מוגי-לב – אלא נוהגים כך מתוך חשבון".