מיתוסים של מבול
בתרבויות העולם > במיתולוגיה היוונית

במיתולוגיה היוונית, כמו גם במיתולוגיה הרומית המושפעת ממנה, מוכר סיפור דאוקליון ופירה, ששרדו את המבול שהוריד זאוס אבי האלים, ונחשבים לאבות הקדמונים של היוונים. הסיפור נזכר בקיצור רב כבר במאה החמישית לפנה"ס אצל פינדארוס והסיודוס, אך המקור היווני המוכר ביותר של הסיפור הוא הביבליותקה במאה הראשונה לספירה, והוא מסופר שוב בלטינית בשיר האפי מטמורפוזות מאת המשורר הרומי אובידיוס. הסיפור מראה דמיון לסיפור המבול המסופוטמי, העתיק בהרבה, וקרוב לוודאי נגזר ממנו.
לפי סיפור דאוקליון ופירה, הסיבה למבול הייתה ההיבריס של העמים הפלסגים: ליקאון מלך ארקאדיה הקריב ילד לזאוס, אשר נחרד מן האכזריות, כינס את האלים לאספה והודיע להם על החלטתו להשמיד את האנושות במבול. הטיטאן החכם ובורא בני האדם פרומתאוס (מקביל לאלים אנכי השומרי ואאה האכדי בסיפור המסופוטמי) הזהיר את יציר-כפיו דאוקליון, מלך העיר פתיה בתסאליה, שהיה נשוי לבת-דודתו פירה, יציר-כפיו של אפימתאוס. פרומתאוס ייעץ לדאוקליון לבנות "תיבה" (יוונית: λάρναξ, בתעתיק "לארנקס", מילה שפירושה ארון או ארגז עץ לאחסון, ואינה קשורה אטימולוגית למילה העברית "תיבה") מצוידת היטב, אך לא נזכר בסיפור שהוכנסו לתוכה בעלי-חיים כלשהם. לאחר תשעה ימי מבול שבהם נשמדה כל שאר האנושות, נחה התיבה על פסגת הר פרנסוס (בגרסה הנפוצה של אובידיוס, ובגרסאות אחרות על ההר אטנה, הר אתוס, או הר אותריס בתסאליה). בדומה לסיפורי מסופוטמיה והמקרא, דאוקליון ופירה הקריבו קורבן הודיה לזאוס עם צאתם מן התיבה. לאחר שהתפללו במקדש נטוש של אלת הצדק תמיס, היא העבירה להם מסר חידתי מזאוס: "כסו את ראשיכם, לכו קדימה והשליכו את עצמות אמכם לאחור". דאוקליון ופירה הבינו שמדובר בגאיה, אמא אדמה במיתולוגיה היוונית, שעצמותיה הן אבנים. האבנים שהשליך דאוקליון הפכו לגברים, והאבנים שהשליכה פירה הפכו לנשים, ובאופן זה אוכלסה הארץ שוב. בגרסת אובידיוס, בעלי חיים חדשים נוצרו על ידי גאיה בדור שאחרי המבול, והגיחו מתוך בטן האדמה.
לפי מספר גרסאות ובהן קטלוג הנשים מן המאה הששית לפנה"ס, דאוקליון ופירה הולידו גם בן בדרך טבעית: את הלן אבי היוונים ("הלנים" ביוונית). הלן הוליד שלושה בנים: דורוס, איולוס וקסותוס, וקסותוס הוליד את אכאיוס ואיון. אלו הוצגו כאבות היוונים הדורים, האיולים, האכאים והאיונים. גרסה זו מזכירה מאוד את רשימת העמים הנולדים לבניו של נח בפרק י' של ספר בראשית, פרט לכך שאף שם איננו משותף בין הרשימות: כפי שהרשימה המקראית מדגישה את בני שם, הרשימה היוונית מדגישה את בני הלן. לפי המיתולוגיה היוונית, המבול של דאוקליון ופירה סיים את תור הברונזה, השלישי בחמשת התורות של תולדות האדם לפי הסיודוס ואובידיוס. מיתוס זה קרוב לוודאי נועד להצדיק את האופן שבו היוונים ההלנים הורישו את הפלסגים, תושבים קדומים יותר של יוון בתקופת הברונזה, בדומה לאופן שבו סיפור שכרות נח המקראי מצדיק את שעבוד בני כנען לבני ישראל צאצאי שם.
מספר סיפורים נוספים הוגדרו על ידי בני יוון ורומי עצמם כסיפורי מבול (לטינית: diluvium). העתיק שבהם מתואר כ"סיפור המבול של אוגיגס" ומתוארך לשנת 2136 לפנה"ס על ידי מרקוס טרנטיוס וארו, לשנת 1796 לפנה"ס על ידי יוליוס אפריקנוס, ול-250 שנה לפני דאוקליון על ידי אוסביוס מקיסריה, שגם כותב כי התרחש 2,200 שנה לאחר המבול של נח. שני סיפורים נוספים שאינם מוכרים היטב הם של נאנאקוס מלך פריגיה ודרדנוס מצפון יוון. שלושת הסיפורים האלו הוצגו במפורש כאירועי מבול מקומיים, ולא כמבול עולמי.
סיפור נוסף במיתולוגיות היוונית והרומית שהוגדר כסיפור מבול מקומי הוא סיפור באוקיס ופילמון (Baucis and Philemon), שאף הוא מוכר בעיקר מן המטמורפוזות של אובידיוס. בסיפור זה מתחפשים האלים יופיטר ומרקוריוס (המקבילים הרומים לזאוס והרמס במיתולוגיה היוונית) לאנשים פשוטים, ומבקשים מאנשי עיר מקום ללון בו בלילה. הם נדחים על ידי כל אנשי העיר הרשעים, עד שהם מתקבלים בביתם של באוקיס ופילמון, זוג עני, קשיש וחשוך ילדים, המתחלקים עם האורחים בארוחתם הדלה. כגמול מורים האלים לבאוקיס ופילמון לטפס על ההר הסמוך, ולא להביט לאחור עד שיגיעו לפסגתו. כאשר הזוג מגיע לפסגה, הם מגלים שהעיר החטאה נמחתה במבול, ורק ביתם שרד והפך למקדש. האלים נענים למשאלות הזוג: לשרת במקדש עד סוף חייהם, ולמות יחד באותה שעה. עם מותם הם הופכים ביחד לאלון ולתרזה. חוקרי מיתולוגיה השוואתית סבורים שסיפור זה מקביל לסיפור סדום ועמורה במקרא. לפי אובידיוס סופר מעשה באוקיס ופילמון באזור העיר טיאנה בפריגיה, וייתכן שבמקורו חובר כמיתוס אטיולוגי להסברת קיומם של מקדש ואגם באזור.
סיפור אטלנטיס מופיע בשני דיאלוגים של הפילוסוף היווני אפלטון: טימיאוס וקריטיאס, שבהם סוקרטס משוחח עם קריטיאס. קריטיאס מייחס את הסיפור דרך המדינאי האתונאי סולון לכוהן מצרי אלמוני מן העיר סאיס. הסיפור היה ככל הנראה משל אלגורי שהציג אפלטון, בדומה למשל המערה, אך ייתכן שהוא התבסס על מיתוסים שרווחו בזמנו במצרים או ביוון. יש בסיפור מספר מוטיבים של מיתוס מבול, ואף אפלטון עצמו ערך בדיאלוגים הקבלה מפורשת בין סיפור אטלנטיס למספר סיפורי מבול במיתולוגיה היוונית. בסיפור מתואר אי קדום ב"ים האטלנטי", מעבר ל"עמודי הרקולס", שהיה "גדול יותר מאשר לוב ואסיה ביחד". סביר שאפלטון התכוון רק לאסיה הקטנה ולא לכל יבשת אסיה. קריטיאס מפרט כי לפי המקורות המצריים אורכו של האי היה 3,000 סטדיות (כ-550 קילומטרים) ורוחבו 2,000 סטדיות (כ-370 קילומטרים). עוד מספר קריטיאס כי אל הים פוסידון היה פטרונה של אטלנטיס, ויישב אותה בצאצאיו: שישה זוגות בנים תאומים מקלייטו, בת המלך המיתי אבנור (Evenor), שהבכור בהם נקרא אטלס. ממלכת אטלנטיס הייתה רבת עוצמה, ואנשיה היו יראי-שמיים וחכמים שקידשו מידות טובות ושליטה עצמית, ותיעבו זהב, רכוש ומותרות. אך בחלוף הדורות, ככל שדולל המרכיב האלוהי בבני אטלנטיס והתערבב עם בני התמותה, גברו טבע האדם ותאוות הבצע שלהם, עד שזאוס החליט להחריבם. לפי הסיפור, תשעת אלפי שנים לפני זמנו של אפלטון נלחמה אטלנטיס נגד ברית מדינות שמצידם המזרחי של עמודי הרקולס בראשות אתונה. אך לאחר מכן התרחשו רעידות אדמה אדירות ושיטפונות, והאי אטלנטיס שקע ונעלם במעמקי הים תוך יום אחד ולילה אחד. סיפור חורבנה של אטלנטיס לא סופר בפירוט משום שהדיאלוג קריטיאס לא הושלם, ודיאלוג שלישי היפותטי שאמור לתאר את סופה ככל הנראה לא נכתב. בדומה לסיפור המבול המקראי ותיבת נח, רבים במהלך ההיסטוריה החשיבו את הסיפור לעובדתי לפחות בחלקו, וניסו לגלות את שרידי אטלנטיס במקומות שונים, ולקשר אותה לאירועים היסטוריים, כמו חורבן האי האגאי סנטוריני בהתפרצות געשית. ואולם אין הסכמה מדעית על עדות כלשהי שהאי או הממלכה אכן התקיימו במציאות.