stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סמואל האנט
הערות שוליים

↑  Heldman, Breanne L. (2 בנובמבר 2016). "Chicago P.D. deleted scene shows Mouse's departure". Entertainment Weekly. נבדק ב-9 ביולי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Stanhope, Kate (5 באפריל 2017). "'Chicago PD' Star Discusses Surprise Team Shakeup". The Hollywood Reporter. נבדק ב-9 ביולי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  'Chicago P.D.' Deleted Scene Shows Mouse's Farewell Festivities, EW.com (באנגלית)
↑  Pedersen, Erik (29 בספטמבר 2016). "Sandra Oh To Guest On 'American Crime'; Samuel Hunt Recurs On 'Empire'". Deadline Hollywood. נבדק ב-9 ביולי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Walsh, Katie (12 בספטמבר 2018). "Review: 'Unbroken: Path to Redemption' continues story of Louis Zamperini with a focus on faith". Los Angeles Times. נבדק ב-9 ביולי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Parke, Caleb (13 בספטמבר 2018). "'Unbroken: Path to Redemption' star talks playing his real-life grandfather Billy Graham". Fox News. נבדק ב-9 ביולי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Leydon, Joe (13 בספטמבר 2018). "Film Review: 'Unbroken: Path to Redemption'". Variety. נבדק ב-9 ביולי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Warburton, Hunt join 'To Meet the Faces You Meet'". Reel 360. 20 ביולי 2020. נבדק ב-20 ביולי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Vision Films to feature four screenings at the Cannes Film Festival". Señal News. 5 במאי 2022. נבדק ב-30 ביוני 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 565154590245943082411   WorldCat (עם VIAF): 565154590245943082411
דלתא סיגמא פי

| --- | --- |
 תקופת הפעילות:  10 בדצמבר 1899 – הווה (124 שנים) 
 www.deltasig.org
 
דלתא סיגמא פי (ΔΣΦ, ידוע גם כ-DSP, D-SIGS, דלתא סיגס, דיגס) היא אחוות סטודנטים (מועדון חברתי) שהוקמה בסיטי קולג' של ניו יורק ב-1899.
היסטוריה

בסוף המאה ה-19, רוב האחוות היו פתוחים או ליהודים בלבד או לנוצרים בלבד. כאשר קבוצה של ידידים בסיטי קולג' של ניו יורק ניסו להיכנס לאחווה כלשהי, הם נדחו משום שבקבוצה היו נוצרים ויהודים יחד. כמענה לכך, הם הקימו את הסניף הראשון של דלתא סיגמא פי ב-10 בדצמבר 1899. הסניף נקרא "אינסולה", בגלל מיקומו באי מנהטן (Insula בלטינית, פירושו אי).
בסוף 1902, חתמו חמישה חברים מאינסולה על ניירות תאגוד, דלתא סיגמא פי התאגדה למען התפשטות של "עקרונות של אחווה ורעות בקרב חברי הקולג', בלא הבחנה בין גזע ודת". ב-1903, האחווה הקימה סניפים באוניברסיטת קולומביה ואוניברסיטת ניו יורק.
היסטוריה > צמיחה ומלחמת העולם הראשונה

בין 1914 ל-1916 האחווה כמעט הוכפלה בגודלה עם הקמתם של עשרה סניפים נוספים. ב-1915, הסניף הראשון בחוף מערבי, הוקם באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. הסניף נקרא "הילגארד" על שם דיקן האוניברסיטה, וזה הסניף היחיד בכל סניפי האחווה שאין בשמו אות יוונית.
כאשר ארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם הראשונה ב-1917, לדלתא סיגמא פי היו 19 סניפים פעילים. במהלך המלחמה קרוב לשלושת רבעי מחברי האחווה שירתו במגוון תפקידים, כאשר חצי מהמספר הזה בקרבות מעבר לים. ההוצאה לאור של "הציפורן", העיתון של האחווה, וכן הוועידות של השנים 1917 ו-1918 נדחו עד לסופה של המלחמה.
היסטוריה > שנות העשרים

דלתא סיגמא פי המשיכה להתרחב במשך שנות העשרים, בזמן שהרבה אחוות מקומיות ומועדנים חברתיים אחרים הגישו בקשה לחברות באחווה. בתוך האחוות המקומיות הללו הייתה גם "פי נו" מאוניברסיטת מקגיל שבמונטריאול, קוויבק, קנדה; כאשר הצטרפה כחברה באחווה, בשם אלפא אומיקרון, נהייתה דלתא ביגמא פי לאחווה בינלאומית.
מסורת שהחלה באותו הזמן היא נשף המלחים. בראשונה היה זה בסניף של אוניברסיטת סטטסון. כיום ברבים מסניפי דלתא סיגמא פי, נשף המלחים מתקיים מדי שנה והוא רשמי למחצה - תאום של נשף הציפורן, הנשף הרשמי של האחווה.
היסטוריה > דעיכה ומלחמת העולם השנייה

במהלך השפל הגדול, הצמיחה של האחווה נעצרה; הרישום לקולג'ים ככלל פחת, ואלו שכבר נרשמו לא הצטרפו. מספר סניפים נעשו רדומים, בתוכם סניף אלפא וגמא, ומספר סניפים בניו יורק סיטי.
הסניפים היחידים שהוקמו במהלך השפל הגדול היו הסניף באוניברסיטת אלבמה וביתא למבדה ב. במהלך אותה תקופה, העביר מנהל הוועד הפועל של האחווה, א. ו. דפנדרפר, את המרכז של האחווה לוושינגטון. דלתא סיגמא פי התאגדה מחדש בוושינגטון ב-1929.
גם אם האחווה נהדפה לאחור ודעכה במהלך שנות השלושים, הרי שבפרוץ מלחמת העולם השנייה האחווה מגיעה לשפל; חברים רבים עוזבים את האחווה. אם בפרוץ מלחמת העולם השנייה רק סניף אחד של האחווה היה רדום (אוניברסיטת מקגיל), הרי שב-1944 רק 12 מ-33 הסניפים של האחווה נותרים פעילים.
היסטוריה > חזרה לחזון המייסדים

לאחר המלחמה, הביא החוק להסתגלות מחדש של חיילים משוחררים, לחיילים ותיקים רבים את האפשרות להירשם לקולג'. התוצאה הייתה נהירה של סטודנטים חדשים, ובעקבות זה, סניפים רבים שהיו רדומים - חזרו לפעילות. תוצאה נוספת של חקיקת החוק היא פתיחת אוניברסיטאות ציבוריות רבות. עם מוסדות חדשים רבים שנפתחו לפתע להשפעת האחוות, דלתא סיגמא פי, יחד עם אחוות רבות נוספות, חוותה את תקופת הצמיחה הגדולה שלה בתקופה לאחר מלחמת העולם השנייה.
יצחק שרם

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1947 (בן 77 בערך) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 השכלה:  אוניברסיטת בר-אילן 
 
יצחק שרם (נולד ב-1947) הוא איש עסקים ישראלי ופעיל בשוק ההון. היה שותף בקבוצת ההשקעות "שרם-פודים-קלנר" (במקור דוברת-שרם ושות') ששלטה בעשרות חברות במשק הישראלי.
לורנס סטייגר

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1943 קנטון, אוהיו, ארצות הברית 
 פטירה:  2017  (בגיל 74 בערך) קונקורד, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  ארכאולוגיה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד 
 מוסדות:  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת שיקגו 
 פרסים והוקרה:  פרס פרשיה שימל (2016) 
 תרומות עיקריות
 חפירות באשקלון
 
לורנס "לארי" סטייגר (באנגלית: Lawrence E. "Larry" Stager; ‏5 בינואר 1943 – 29 בדצמבר 2017) היה ארכאולוג אמריקאי, פרופסור לארכאולוגיה של ארץ ישראל במחלקה לשפות ולציוויליזציות של המזרח התיכון הקדום באוניברסיטת הרווארד ומנהל המוזיאון השמי. בין השנים 1985 ל-2016 ניהל את חפירות משלחת ליאון לוי לאשקלון.
קורות חייו ופועלו

סטייגר נולד בעיירה קטנה כחמישים ק"מ מצפון-מערב לקולומבוס, אוהיו, ולמד באוניברסיטת הרווארד, שם סיים תואר ראשון בהצטיינות ב-1965. את עבודות התואר השני והשלישי עשה בהנחיתם של חוקרי המקרא פרנק מור קרוס (אנ') וג'ורג' ארנסט רייט (אנ'), שניהם תלמידיו של אולברייט. נושא התזה שלו היה "חקלאות עתיקה במדבר יהודה: מקרה בוחן של הבקעה בתקופת הברזל".
לאחר שסיים את הדוקטורט שלו ב-1972 הועסק באוניברסיטת שיקגו בתפקידי הוראה ומחקר במסגרת המכון האוריינטלי וקודם במשך הזמן עד לדרגת פרופסור מן המניין.
ב-1986 חזר סטייגר להרווארד וקיבל את קתדרת קרן דורות לארכאולוגיה של ישראל, בה החזיק עד לפרישתו. סטייגר לימד קורסים בארכאולוגיה של ארץ ישראל ובתנ"ך והיה חבר פעיל בבית הספר האמריקאי לחקר המזרח (ASOR).
עבודתו הארכאולוגית החשובה ביותר של סטייגר נעשתה במשלחת ליאון לוי לאשקלון, שאותה ניהל מאז 1985. זה הוא אחד המיזמים הארכאולוגיים הגדולים והממושכים ביותר בישראל. תוצאות החפירות פורסמו על ידי המוזיאון השמי בהרווארד והוצאת Eisenbrauns (אנ') בסדרה בת עשרה כרכים שכותרהּ "Ashkelon". אחד הממצאים ייחודיים שנמצאו על ידי משלחתו של סטרינגר באשקלון היה בית קברות לכלבים, ובו שרידי 1,000 כלבים קבורים בצורה מכוונת.
לפני עבודתו באשקלון פעל סטייגר בחפירות בקרתגו בתוניסיה, באידליון (אנ') שבקפריסין, בתל גזר ובתל חסי. סטייגר דבק בדרך כלל בתיארוך המסורתי של ממלכת ישראל המאוחדת של דוד ושלמה.
בשנת 2009, יצא ספר יובל לכבודו של סטייגר – Exploring the Longue Durée: Essays in Honor of Lawrence E. Stager, בעריכת ג'יי דייוויד שלון, ובהוצאת Eisenbrauns.
ביולי 2016 הוענק לסטייגר פרס פרשיה שימל מטעם מוזיאון ישראל על תרומתו לארכאולוגיה של ארץ ישראל וארצות המקרא.
ב-2018 ראה אור ספר סטייגר – כרך ל"ג בסדרת "ארץ ישראל" בהוצאת החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה בשיתוף המכון לארכאולוגיה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
הערות שוליים

↑  על לארי סטייגר באתר חברי משלחת ליאון לוי לאשקלון (באנגלית)
↑  https://semiticmuseum.fas.harvard.edu/publications/ashkelon-1 (הקישור אינו פעיל, 16 באוקטובר 2024)
↑  לורנס א. סטייגר, "קארתאגו הפיניקית - הנמל המסחרי וה'תופת'", קדמוניות י"ז (תשמ"ד-1884), עמ' 49-39
↑  Exploring the Longue Durée: Essays in Honor of Lawrence E. Stager, Edited by J. David Schloen, www.eisenbrauns.org
↑  דברים על אודותיו באתר המוזיאון (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268330205171  BnF: cb12209215j (data)  GND: 137955324  ISNI: 0000 0001 1561 9672  LCCN: n88212195  NKC: xx0016423  NLK: KAC201426393  NTA: 16319940X  SUDOC: 069871337  VIAF: 22190363   WorldCat (עם VIAF): 22190363
לאיוש סמושי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1894 צ'נגר, הונגריה 
 פטירה:  1977 (בגיל 83 בערך) וינה, אוסטריה 
 הושפע על ידי:  לילי להמן, יאן דה רשקה 
 מספר צאצאים:  4 
 
לאיוש סמושי (בהונגרית: Szamosi Lajos;‏ 1894, צ'נגר – 1977, וינה) היה זמר אופרה יהודי-הונגרי, מורה לזמרים ולאמנים במדינות שונות, כונה "אבי פיתוח הקול". הוא לימד זמרים רבים, אפילו רופאי אף אוזן גרון שלחו אליו מקרים לטיפול קול, דרכם למד את יסודות הדרכת השירה. אף על פי שהישגיו בהונגריה ומחוצה לה היו ניכרים, מומחיותו הוזנחה, שלא בצדק, על ידי מקצוע השירה ההונגרית לאחר מלחמת העולם השנייה. הוא כינה את השיטת הלימוד שלו בשם "ליברו קאנטו" (libero canto), שפירושו "שירה חופשית".
ביוגרפיה > ילדותו ונערותו

הלאיוש סאמושי נולד במשפחה יהודית של חקלאים-חוכרי קרקעות. את ילדותו בילה בבית היהודי אורתודוקסי של סבו, ולאחר מכן נרשם לישיבה. את שנות הלימודים בילה בנאג'ווארד. הוא רצה ללמוד מוזיקה, אבל הוריו התנגדו, אז למד את יסודות המוזיקה מחזן היהודי בנאג'ווארד. בעיר היו אז חיי תרבות תוססים, הן מבחינה ספרותית והן מבחינה מוזיקלית. כך, בשנות חייו הראשונות, הייתה לסאמושי הזדמנות לקבל תובנה על עולם המוזיקה והתרבות. הוא ניסה כבר אז לכתוב שירים די בהצלחה, ומאוחר יותר כתב ביקורות מוזיקה לעיתון המקומי "יומן נאג'ווארד" (Nagyváradi Napló).
ביוגרפיה > קריירת שירה

,לאחר מלחמת העולם הראשונה עברו הוריו לבודפשט, לביתו של חזן יהודי מפורסם שהיה חברו של אביו. סמושי למד שירה ומוזיקה באופן פרטי, כדי להשלים את השנים שהחמיץ בתחום זה. הוא עבד גם עבור כמה מורים מפורסמים לזמרה, הקשיב לתלמידים, אבל חווה אותו הדבר כמו אצלו: מורים לזמרה לא יכלו לעזור בכמה וכמה פגמים שהיו בקול תלמידיהם. הוא הגיע לזמרת לילי להמן (זמרת יצירות וגנר מפורסמת), שהחשיבה אותו לאמן אינדיבידואלי גדול. ממנה למד את יסודות האמנות. בשנות ה-20 של המאה ה-20, נפתחה לפניו ההזדמנות להשתתף בקונצרטים של המנצחים הגדולים ביותר בברלין, לרבות הזמרים המצטיינים של התקופה: ברונו ולטר, וילהלם פורטוונגלר, אריך קלייבר, אוטו קלמפרר, זיגריד אונייגין (Sigrid Onégin), מריה איבוגין (Maria Ivogün), פ. שור (Sherr) וכן זיגפריד אוקס (Siegfried Ochs) מנצח האורטוריות המפורסם. שם גובשו סופית הסטנדרטים האמנותיים שלו. היה לסמושי קול טנור יפהפה, שירתו התאפיינה בכוח הבעה עמוק, אבל הוא לא הצליח לפתור את בעיית הקול שלו, לדעתו, שהיו חסרות משמעות לדעת המומחים באותה התקופה, אך בכל זאת הפריעו לו. לאחר ברלין ניסה סמושי גם בפריז לפתור את בעיתו אצל הבריטון הפולני יאן דה רשקה והטנור הקנדי רודולף פלאמונדון (Rodolphe Plamondon), זמרים שהיו בעלי שם עולמי, אבל גם הם לא הבינו את הבעיה שלו.
ביוגרפיה > התחלת ההוראה

הבעיה של סמושי עם השירה הייתה, לדעתו, שירה גרונית קלה, שלדברי המורים שלו לא ניתן היה לתקן, אבל עודדו אותו שגם כך יש לו קול נאה מאוד. עם זאת, קביעה זו לא סיפקה את צרכיו הפנימיים-נפשיים של סמושי. הוא הבין שפדגוגיית שירה המבוססת על אסתטיקה בלבד אינה מועילה להשגת המטרה. נודע לו שיש מכון במינכן, "המכון ללימודי חינוך" (Institut für Stimm-und Sprach-heilkunde), בראשותו של מקס נאדולצני (Max Nadoleczny) השווייצרי. שם טופלו ונרפאו זמרים, שחקנים עם "בעיות פיתוח קול פונקציונליות". סמושי קיבל אישור לאשפוז וגם ללימוד. לאחר מספר חודשים הופקד שם על הטיפול במקרים קלים יותר, וקולם של החולים הסתדר בפיקוח רפואי. בתום סיום עבודתו במכון, חזר הביתה לבודפשט, השעה את תוכניות השירה שלו והחל ללמד. בתחילה פנו אליו זמרים עם בעיות חמורות ולכן הוכר גם כמורה לחינוך מיוחד. מאוחר יותר אמרו שהוא עושה פלאים עם קולות הזמרים ועם מקרים של מטופלים שדווחו על ידי רופאי אף אוזן גרון. במהלך ההוראה, גם בעיית הקול שלו עצמו נפתרה באופן בלתי צפוי. בשנת 1939 הוזמן לתת הרצאה במפגש המדעי השמיני של "האגודה ההונגרית לפונטיקה". כותרת ההרצאה הייתה: "אימוני הפדגוגיה הקולית". בינתיים, הוא התוודע לזיגמונד פרויד, שכן התעניין מאוד ברקע הנפשי של הדיבור ושל השירה. הוא עצמו עבר תהליך פזיכואנליזה רב-שנתית והשיג תובנה עמוקה יותר לגבי התהליכים הפסיכולוגיים העמוקים של השירה.
סמושי קיים קונצרטים ביתיים מדי שנה עם תלמידיו המתקדמים, החל מהמחצית השנייה של שנות ה-30. כל כך הרבה אנשים התעניינו בקונצרטים, שזו הייתה משימה רצינית להכיל את הקהל. המבצעים בקונצרט הגדול הראשון שלו היו: לאסלו צ'באי וטרי ויידה. סמושי קיבל חוזה מבית האופרה של ציריך ולאחר מכן מהמטרופוליטן אופרה של ניו יורק. הזמרת טרי ויידה הייתה שותפה שלו לעבודה עד 1944. לאחר המלחמה היא הפכה למורה לשירה בפראג.
הזמרת אולגה שיק (במקור שיין) התחילה לבקר אצל סאמושי ב-1936, ולאחר המלחמה המשיכו לשתף פעולה. מאוחר יותר סמושי מסר לה את הוראת השיטה שלו בבודפשט.
סמושי תכנן ליצור אנסמבל של תלמידיו כדי להראות כיצד הוא רואה בעיני רוחו שירה מודרנית עם קולות מאומנים באותה צורה ומידה. הקונצרט כבר לא יכול היה להתקיים מכיוון שהנאצים כבשו את הונגריה במרץ 1944 (מבצע מרגרטה). בינואר 1945 משפחתו שהייתה ממוטטת פיזית ורוחנית, אך באורח פלא, כולם ניצלו בשואה (אשתו וארבעת ילדיו). סמושי היה אחר כך מורה לשירה בפילהרמונית של בוקרשט במשך שנה. הוא מאוד רצה לחזור הביתה להונגריה, אבל הומלץ לו (מסיבה בלתי ברורה) על ידי משרד החינוך בבודפשט להישאר בחו"ל.
ביוגרפיה > קריירה באיטליה

לסאמושי הייתה כמיהה ישנה לחקור את פדגוגיית השירה האיטלקית וכך באביב 1946 נסע לרומא עם חלק ממשפחתו (שני בניו הגדולים נשארו בהונגריה). הם נאלצו להתמודד עם קשיים רבים בדרך ולבסוף הגיעו בסתיו. כיוון שיצאו ללא אמצעים כלכליים, הם חיו במחנה פליטים בצ'ינצ'יטה במשך השבוע הראשון. רעייתו (שהייתה תופרת בבודפשט) צברה עד מהרה מוניטין רב וטוב וקיבלה עבודות רבות. אז סמושי, בעזרת חבר איטלקי, הצליח לשכור סטודיו בשכונת פראטי, רובע המוזיקה של רומא. מייד לאחר הפתיחה הגיע לסטודיו חוג של זמרים איטלקים שאיתם הצליח להגיע לתוצאות מהר יותר מזמרים ממרכז אירופה, כי הייתה להם זיקה גדולה יותר למוזיקה. כמה חודשים לאחר מכן התחיל לארגן גם שם קונצרטים ביתיים. עד מהרה הבחינה גם העיתונות האיטלקית במורה לזמרה ההונגרי.
בשנת 1949 השתנה המצב הפוליטי בעולם והתחילה המלחמה הקרה. לסמושי הוצע לעבוד בהוראה במוסד מוזיקלי יוקרתי איטלקי, אבל אחד התנאים היה לוותר על אזרחותו ההונגרית ולקבל אזרחות איטלקית. מאחר ששניים מבניו וכן נכדיו נשארו בבודפשט, הוא סירב לתנאים וחזר הביתה עם אשתו, בנו ובתו.
ביוגרפיה > חזרה לבודפשט

בסתיו 1949 חזר לבודפשט. זמן קצר לאחר מכן, הזמין אותו זולטאן ואשארהיי למקהלת "האנסמבל לאמנות הונווד" (Honvéd Együttes) כמורה לזמרה. חברי המקהלה הורשו על ידו לשיר רק אחרי אימון ופיתוח קול אינטנסיבי של תשעה חודשים. לאחר הקונצרט הראשון של האנסמבל כתב העיתון "העם החופשי" (Szabad Nép) ב-24 בנובמבר 1950, "אנו יכולים לקבוע שמקהלת הגברים המצוינת שלנו, כמו מקהלת האנסמבל האמנותי של הונווד, מעולם לא הייתה בנפח או באחידות צליל כזו." עם זאת, המבקרים לא הזכירו את שמו של לאיוש סמושי שהיה אחראי לתוצאה הזו. זמן קצר לאחר מכן פוטר "בגלל אי-התאמה מקצועית". ההתעלמות ממנו, המתקפות על עבודתו גרמו לו לתסכול, אז הוא החליט לנסוע למדינה שבה יתקבל בברכה. בחירתו נפלה על אוסטריה. אף על פי שלאיוש סמושי ומשפחתו עזבו את הונגריה, הוא הבטיח שיצירתו ושיטתו תשרוד ותתפתח עוד בהונגריה, הן בתיאוריה והן בפועל (הפקדת שיטתו בידי אולגה שיק, כאמור).
ביוגרפיה > פריחה נוספת

המשפחה הגיעה לווינה בספטמבר 1957, כשסמושי היה בן 63. שם פגש את ד"ר אימרה וינצה, שהפקיד אותו על הטיפול בקולותיהם של שני שחקנים בבורגתיאטר של וינה. כתוצאה מהישגיו, ד"ר הנס סיטנר, נשיא האקדמיה למוזיקה של וינה, נתן לו מישרת הוראה. עם זאת, ככלל באקדמיה, הוא היה צריך להקדים את קבלת המשרה במבחן הוראה. סמושי ביקש שבהתחשב בעובדה שהוא לא מלמד בדרך הרגילה, יתנו לו כמה תלמידים שהוא ילמד בחינם ויציג את התוצאה כעבור שלושה חודשים. בחלוף הזמן המבוקש, והצלחת תלמידיו, הוא מונה לפרופסור באקדמיה למוזיקה של וינה. לאחר פרישתו לגמלאות היו לו תלמידים פרטיים. מתלמידיו המתקדמים הקים אנסמבל קאמרי בשם Collegium Canticorum. הוא ארגן עם הלהקה הזו סיורים מקומיים באוסטריה וגם בינלאומיים. בנוסף להופעות, ארגן קורסי קיץ בתמיכת משרד החינוך האוסטרי.
מקומות עבודתו

1917 - יומן נאג'ווארד - מבקר מוזיקה
1920 - ברלין - קונצרטים
1928 - מינכן - Institut für Stimm- und Sprachheilkunde - אשפוז, פונטר
1930 - בודפשט - אולפן סמושי - מנהל אולפן, מורה לפיתוח קול, מורה לשירה.
1945 - בוקרשט - פילהרמונית - מורה לזמרה
1946 - רומא - סטודיו סמושי - מנהל אולפן, מורה לזמר
1949 - אנסמבל האומנות ההונגרי הונווד - מנצח מקהלה, מורה לזמרה
1952 - קונסרבטוריון בלה ברטוק למוזיקה - מורה לזמרה
1957 - וינה - Institut für Stimm- und Sprachheilkunde - פונטר, מורה לשירה
1958 - Hochschule für Musik und darstellende Kunst - ראש החוג לשירה
Collegium Canticorum - מייסד, מנהל
1967 - עד מותו הוראה פרטית
עבודותיו

1917 - יומן נאג'ווארד - ביקורות מוזיקה
1928 - לקסיקון מוזיקלי - הפקת קול
1932 - כתב העת תרבות המוזיקה. מאמרים
1935 - תפקוד נכון של איברי הקול - מחקר
1934 - רפואה. כתב עת - הפרעות פסיכיאטריות של איברי הקול
1939 - דרך השירה החופשית
1946 - Psicoanalisi - La via al libero canto
1953 - יסודות פיזיולוגיים של המתודולוגיה של יצירת צליל אמנותית
1975 - Naturwissenschaft und Künstlerische Technik am Beispiel der Gesangskunst (לא גמור)
לקריאה נוספת

ויקטוריה אוודקיאן: עם צליל, לב ונשמה. הקשר בין שירה, הוראת שירה פרטית והיגיינה נפשית = Parlando 2018. גיליון מס' 1
מיקלוש ג'רג' קרני: האמנות והפדגוגיה של השירה. 3. בודפשט, 1985. הוצאת מוזיקה. 241. ל. ISBN 9633305330
בנצה סאבולצ'י - אלדאר טוט: לקסיקון מוזיקה. לַעֲבוֹר. מהדורה חדשה. עורך ראשי: דנס ברטה. עריכה: מרגיט טוט. בודפשט, 1965. מוציא לאור של מוזיקה. III.
Lajos Szamosi’s Life = libercanto.org
הערות שוליים

↑  "History and Biography of Lajos Szamosi". Libero Canto (באנגלית). אורכב מ-המקור ב-2019-12-15.
↑  Szamosi, Lajos.  dr. Popper Péter (ed.). A szabad éneklés útja. Relaxa. ISBN 963 441 199 1.
↑  Szamosi Lajos (1935). A hangszervek helyes működtetése. Budapest: Szamosi Lajos hangművészeti és gyógypedagógiai stúdió.
קיטי ג'נובזה

| --- | --- |

 לידה:  7 ביולי 1935 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  13 במרץ 1964 (בגיל 28) קו גרדנס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות לייקוויו 
 
קיטי ג'נובזה (באנגלית: Kitty Genovese;‏ 7 ביולי 1935 – 13 במרץ 1964) הייתה אישה ניו-יורקית שנאנסה ונדקרה למוות ליד ביתה ברובע קווינס ב-13 במרץ 1964. מקרה הרצח של ג'נובזה לא זכה להד מיוחד לאחר התרחשותו, אך כתבה שפורסמה בעיתון ה"ניו יורק טיימס" שבועיים לאחר מכן, לפיה 37 (ואחר כך 38) משכניה של ג'נובזה היו עדים לרצח אך לא טרחו להזעיק את המשטרה או להתערב בנעשה, עוררה עניין ציבורי. ספקות רציניים עלו באשר לנכונות הסיפור, כפי שהופיע ב"ניו יורק טיימס", אך הוא עורר מחקר נרחב בפסיכולוגיה חברתית ותועד על ידי לטנה ודרלי בשם "אפקט הצופה מהצד".
ביוגרפיה

ג'נובזה נולדה בניו יורק והייתה הבכורה מחמישה ילדים במשפחה איטלקית-אמריקאית של המעמד הבינוני-נמוך שהתגוררה בברוקלין. היא למדה בבית ספר תיכון פרוספקט הייטס (אנ'). לאחר שאמה הייתה עדה לרצח בניו יורק, עברה המשפחה לקונטיקט בשנת 1954. ג'נובזה, שהייתה בת 19 באותה עת, החליטה להישאר בניו יורק והמשיכה להתגורר בעיר עד מותה. בתקופה שבה התבצע הרצח, עבדה ג'נובזה כמנהלת בר בקווינס. היא הייתה לסבית והתגוררה בקווינס עם שותפתה לחיים, מארי אן זילונקו.
התקיפה

השתלשלות האירועים שהובילו לרצח ג'נובזה תוארה במשפט הרצח ובדיווחים רבים לאחר מכן, אך פרטי ההתרחשות המדויקים עדיין מעורפלים בנקודות מסוימות. ג'נובזה שבה מעבודתה במכונית, בשעת בוקר מוקדמת ב-13 במרץ 1964. היא החנתה את מכוניתה בערך בשעה 3:15 לפנות בוקר בחניון המרוחק 30 מטרים מביתה, סמוך לסמטה המובילה אל הכניסה העורפית לבניין בו שכנה דירתה. כשפסעה מהרכב לכיוון ביתה, התקרב אליה אדם בשם וינסטון מוזלי. ג'נובזה נבהלה והחלה לרוץ לאורך מגרש החניה ולכיוון חזית הבניין. מוזלי רדף אחריה, תפס אותה ודקר אותה פעמיים בגבה. ג'נובזה צעקה "אלוהים, הוא דקר אותי! תעזרו לי!" מספר שכנים שמעו את הזעקה, אף שהיה זה לילה קר וחלונותיהם היו סגורים, אך רק בודדים מהם הבינו שזו קריאה לעזרה. אחד השכנים, רוברט מוזר, העיד כי קרא לעבר מוזלי "תסתלק מכאן!" ומוזלי נרתע ונמלט מהמקום. ג'נובזה הצליחה להגיע לכניסה האחורית של הבניין כשהיא פצועה קשה, ובשלב זה הייתה סמויה מעיניהם של השכנים שהיו יכולים לשמוע את התקיפה הראשונה.
אחד העדים טען כי אביו התקשר למשטרה מיד לאחר התקיפה הראשונה והודיע שברחוב יש אישה ש"הותקפה, אך היא קמה ומתנדנדת ברחוב". הקלטות של השיחות הראשונות שבוצעו למוקד המשטרה אינן ברורות ונראה שהמשטרה לא ייחסה חשיבות רבה לדיווחים אלו. בשנת 1964 עדיין לא היה מוקד כללי להזעקת המשטרה (מוקד 911) ואזרחים שביקשו להזעיק את המשטרה היו צריכים להתקשר לתחנת המשטרה המקומית. בר ששכן באזור היה מוקד של תגרות ידיים ובליל הרצח נסגר בשעה מוקדמת יותר בגלל קטטה, מה שאולי חיזק את סברתם של השוטרים כי האירוע אינו תובע הגעה למקום.
כמה מהעדים ראו את מוזלי נכנס למכוניתו ומסתלק מהמקום אך הוא שב לאחר עשר דקות, חבוש בכובע רחב שוליים שהסתיר את פניו. מוזלי חיפש את ג'נובזה במגרש החניה ובמתחם הדירות עד שאיתר אותה שוכבת, כמעט מחוסרת הכרה, במסדרון בחלקו האחורי של הבניין. סבורים כי ג'נובזה ניסתה להיכנס לבניין דרך דלת אחורית שהייתה נעולה. כששכבה במסדרון זה, הייתה ג'נובזה מחוץ לשדה הראייה של עוברי אורח ברחוב וגם רחוקה משדה ראייתם של האנשים שאולי שמעו או ראו את התקיפה הראשונה. מוזלי תקף את ג'נובזה ודקר אותה מספר פעמים. מפצעי דקירה בידיה הסיקו החוקרים כי ג'נובזה ניסתה להתגונן. בזמן שג'נובזה גססה על הרצפה, מוזלי אנס אותה. הוא לקח מארנקה 49 דולר והשאיר אותה שם. האירוע כולו נמשך כחצי שעה.
כמה דקות לאחר מכן התקשר למשטרה אדם בשם קארל רוס. ניידת משטרה הגיעה למקום תוך כמה דקות ובשעה 4:15 לפנות בוקר נלקחה משם ג'נובזה לבית-החולים, אך נפטרה בדרכה אליו.
חקירת המשטרה והתביעה הכללית העלתה שכתריסר אנשים (ולא 38 כפי שדווח במאמר של הניו יורק טיימס) שמעו או ראו חלקים מהתקיפה, אך אף אחד לא היה עד להתרחשות כולה. רק עד אחד, ג'וזף פינק, היה מודע לכך שג'נובזה נדקרה בתקיפה הראשונה. רוב העדים לא הבינו שמה שהם שמעו או ראו הוא אירוע של תקיפה, אונס ורצח. חלקם חשבו שמדובר במריבת אוהבים או בתגרת שיכורים.
התוקף

וינסטון מוזלי (נולד ב-2 במרץ 1935), היה מפעיל ציוד עסקי, נשוי ואב לשני ילדים. מוזלי נעצר מאוחר יותר בחשד פריצה ובחקירתו התוודה על רצח ג'נובזה, כמו גם על שני מקרי רצח נוספים שכללו תקיפה מינית. מוזלי העיד כי בגלל האימפוטנציה שלו לא הצליח לקיים יחסי מין עם הנתקפות. בדיקות פסיכיאטריות שעבר הצביעו על כך שמוזלי היה נקרופיל.
מוזלי שיחזר את התקיפה בדייקנות והסביר שהמניע היה שהוא "רצה להרוג אישה". מוזלי העדיף להרוג נשים כיוון שלדבריו הן "היו קלות יותר ולא נלחמו בחזרה". הוא הצהיר שבאותו לילה התעורר בסביבות השעה 2:00, עזב את הבית ונסע ברחובות על מנת לחפש קורבן. הוא ראה את ג'נובזה הולכת ברחוב ועקב אחריה עד למגרש החניה.
מוזלי הורשע ברצח וב-15 ביוני 1964, נגזר עליו עונש מוות. כשהקריא ראש חבר המושבעים את גזר הדין, התמלא אולם בית המשפט קריאות שמחה רבות. לאחר ששככו הקריאות, הוסיף השופט ואמר "אינני מאמין בעונש מוות, אך כשאני מסתכל על המפלצת הזו - לא הייתי מהסס להפעיל את המתג בעצמי!". ב-1 ביוני 1965 מצא בית המשפט לערעורים של ניו יורק כי למוזלי הייתה צריכה לעמוד האפשרות להעלות טענת אי-שפיות בשימוע שלפני משפטו הראשון והמתיק את עונש המוות למאסר עולם.
בשנת 1968, הועבר מוזלי לבית חולים בבאפלו, ניו יורק, לאחר שפצע את עצמו בבית הכלא. במהלך שהותו בבית החולים השתלט מוזלי על השומר שהיה איתו ופצע אותו. לאחר מכן הוא הצליח לקחת חמישה בני ערובה ואנס אחת מהן מול בעלה. הוא נתפס רק לאחר מרדף שנמשך יומיים. מוזלי גם השתתף במהומות שהתחוללו בכלא אטיקה בשנת 1971. במהלך שהותו בכלא הוענק למוזלי תואר ראשון בסוציולוגיה.
בשנת 1984 עבר מוזלי שימוע ראשון בוועדת השחרורים של בית הכלא. להגנתו הוא טען ש"עבור הקורבן בחוץ, זה עניין חד-פעמי שאורך שעה או דקה אחת, אך בשביל האדם שנתפס, זה לנצח". השימוע האחרון של מוזלי נערך בנובמבר 2013 והוא לא שוחרר. היה זה השימוע ה-16 במספר. הוא נפטר בגיל 81 בתאו, ב-28 במרץ 2016.
תגובה ציבורית

לאחר שהתפרסם המקרה של ג'נובזה, רבים ראו אותו כדוגמה לחוסר האכפתיות של האנשים הגרים בערים גדולות כדוגמת ניו יורק, או של האנושות בכלל. מרבית התגובות האלו הגיעו בעקבות מאמר של "הניו יורק טיימס" שנכתב על ידי העיתונאי מרטין גנסברג ופורסם ב-27 במרץ 1964 - שבועיים לאחר הרצח. כותרת המאמר הייתה "38 אשר ראו רצח ולא התקשרו למשטרה". אחד הציטוטים מהמאמר שהשפיעו בעיקר על הציבור היו מאחד השכנים שהסביר שראה חלק מהתקיפה אך התלבט האם להתקשר למשטרה כיוון שהוא "לא רצה להיות מעורב".
הסופר הרלן אליסון פרסם סדרת מאמרים בתחילת שנות ה-70 ובהם התייחס לעדים מהמקרה כ"שלושים ושמונה בני זונות" אשר "עמדו מהצד וצפו בג'נובזה נדקרת למוות מולם מבלי לעשות דבר". במאמר אחר הוא טען שאחד השכנים אפילו הגביר את עוצמת השמע במקלט הרדיו שלו על מנת שלא יישמע את זעקותיה של ג'נובזה.
אך על אף ששכניה של ג'נובזה הוכפשו קשות על ידי מאמרים אלו, התפיסה של "38 אנשים שלא עשו כלום" היא מיתוס. המאמר של הניו יורק טיימס מתחיל בכותרת המשנה:
במשך למעלה מחצי שעה, 38 אזרחים מכובדים ושומרי חוק בקווינס צפו כשרוצח דקר והרג אישה בשלוש תקיפות נפרדות בשכונת קיו גארדנס.
עם זאת, מחקר שנערך בשנת 2007, 43 שנים לאחר האירוע, טען שרוב המידע הפופולרי בקשר לרציחתה של קיטי ג'נובזה איננו נכון. המחקר לא מצא "שום עדות לנוכחותם של 38 עדים, או שמישהו מהעדים צפה ברצח, או שאף אחד מהעדים לא נקף אצבע".
אף לא אחד מהעדים צפה בתקיפות בשלמותן, זאת עקב המבנה המורכב של מתחם הדירות והעובדה שהתקיפה התרחשה בכמה חלקים ובאזורים שונים של המתחם. מרבית העדים שמעו רק חלקים מהמתרחש ולא הבינו כמה התקיפה חמורה. אף לא אחד מהעדים ראה את התקיפה הסופית והאונס. בנוסף לכך, בתקיפה הראשונה נוקבו ריאותיה של ג'נובזה, כך שמרבית הסיכויים הם שהיא לא הייתה מסוגלת לצעוק בקול רם.
למרות זאת, התגובה התקשורתית למקרה הובילה את משטרת העיר ניו יורק לשדרג את מערכת הטלפוניה שלה. המערכת שהייתה קיימת באותו זמן לא עבדה היטב, העבירה שיחות למחלקות הלא נכונות ולעיתים הייתה מנתקת את השיחה. בנוסף לכך, קהילות שונות החלו לארגן תוכניות משמר שכונתי ותוכניות דומות לשמירת הסדר בקהילה.