stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסכם קוויבק
רקע > סגסוגות הצינור

הנייטרון התגלה על ידי ג'יימס צ'דוויק במעבדת קוונדיש באוניברסיטת קיימברידג' בפברואר 1932. לאחר כחודשיים, עמיתיו במעבדה ג'ון קוקרופט וארנסט וולטון הצליחו לפצל אטומי ליתיום עם פרוטונים שהואצו. בדצמבר 1938, אוטו האן ופריץ שטרסמן הפציצו אורניום בנייטרונים מואטים, וגילו שנוצר מכך בריום. האן כתב אז לעמיתתו ליזה מייטנר ולאחיינה אוטו פריש והסביר שגרעין האורניום פוצל. באנלוגיה לחלוקה של תאים ביולוגיים, הם כינו את התהליך " ביקוע ".
הגילויים הללו העלו את הסברה שניתן ליצור פצצת אטום חזקה ביותר. המונח כבר היה מוכר לציבור הבריטי דרך כתביו של הרברט ג'ורג' ולס, בספרו מ-1913 "העולם יצא לחופשי". סר הנרי טיזארד עמד אז בראש הוועדה לסקר מדעי של ההגנה האווירית, שהוקמה במקור כדי לחקור את ההתמודדות עם לוחמה אווירית ולוחמה נגד מטוסים. במאי 1939, חודשים ספורים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוועדה הונחתה לערוך מחקר על היתכנות של פצצות אטום. טיזארד הטיל על ג'ורג' פאג'ט תומסון, פרופסור לפיזיקה באימפריאל קולג' בלונדון, ובנפרד על מארק אוליפנט, פיזיקאי אוסטרלי מאוניברסיטת ברמינגהם, לבצע סדרת ניסויים באורניום. בפברואר 1940, הצוות של תומסון נכשל ביצירת תגובת שרשרת באורניום טבעי, ותומסון החליט שלא להמשיך בכך.
הצוות של אוליפנט הגיע למסקנה שונה בתכלית. הוא העביר את המשימה לשני מדענים גרמנים שברחו מגרמניה, רודולף פיירלס ופריש, אשר היו מנועים מלעבוד על פרויקטים מסווגים באוניברסיטה, כמו מכ"ם, שכן נחשבו לסיכון ביטחוני ולא היה להם האישור הביטחוני הדרוש. השניים חישבו את המסה הקריטית של כדור מתכתי של אורניום-235 טהור, ומצאו שמטען בן 1 עד 10 קילוגרם יגרמו לפיצוץ שווה ערך לאלפי טון דינמיט, ואין צורך בטונות של החומר למטרה זו, כפי ששיערו אחרים.
אוליפנט הציג את מסמך הסיכום של פריש-פיירלס לטיזארד. כתוצאה מכך, הוקמה ועדת MAUD להמשך חקר הנושא. הניסויים בוצעו בארבע אוניברסיטאות. באוניברסיטת ברמינגהם בוצע מחקר תאורטי, כגון קביעת גודל המסה הקריטית הדרושה לפיצוץ. קבוצה זו נוהלה על ידי פיירלס, בסיועו של מדען גרמני אחר שנמלט מארצו, קלאוס פוקס. המעבדות באוניברסיטת ליברפול ובאוניברסיטת אוקספורד ערכו ניסויים בסוגים שונים של הפרדת איזוטופים. הקבוצה של צ'דוויק בליברפול עסקה בדיפוזיה תרמית, הקבוצה של פרנסיס סיימון באוקספורד חקרה את הדיפוזיה הגזית, הפועלת על העיקרון שפיזור אורניום 235 יהיה מהיר יותר מזה של אורניום 238, שיטה זו נקבעה כשיטה המבטיחה ביותר. הקבוצה של אגון ברטשר ונורמן פידר באוניברסיטת קיימברידג' חקרה אם אלמנט אחר, הידוע כיום כפלוטוניום, יכול לשמש כחומר בקיע. נוכחותו של צוות של מדענים שנמלטו מצרפת, בראשות הנס פון הלבן, לאוקספורד סייעה לאוניברסיטה שם לאגור מים כבדים, מה שעזר להם להבין כיצד ניתן להשתמש באורניום ליצירת כוח חשמלי.
ביולי 1941, ועדת MAUD הפיקה שני דו"חות שהגיעו למסקנה שפצצת אטום לא רק אפשרית מבחינה טכנית, אלא שניתן לייצרה בתוך שנתיים בלבד. הוועדה המליצה להמשיך את פיתוח הפצצה בדחיפות, אם כי הכירה בכך שהמשאבים הנדרשים עשויים להיות מעבר לאלה העומדים לרשות בריטניה. טרם השלמת הדו"ח, ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, עודכן על עיקריו על ידי היועץ המדעי שלו, פרדריק לינדמן, והחליט על הקמת מנהלת חדשה שנודעה כסגסוגות הצינור שנועדה לתיאום כלל המאמצים. סר ג'ון אנדרסון, הלורד נשיא המועצה, מונה לשר האחראי, וואלאס אקרס מהתעשיות הכימיות הלאומיות מונה למנהל שלה.
רקע > מאמצים אמריקאים מוקדמים

הסיכוי שגרמניה תפתח פצצת אטום הדאיג מאוד גם מדענים בארצות הברית, במיוחד אלה שהיו פליטים מגרמניה הנאצית וממדינות פשיסטיות אחרות. ביולי 1939, ליאו סילארד ואלברט איינשטיין שלחו את מכתב איינשטיין-סילארד להתריע בפני נשיא ארצות הברית, פרנקלין ד' רוזוולט, מהסכנה. בתגובה, באוקטובר 1939 רוזוולט הקים ועדה מייעצת בנושא אורניום, בראשות לימן בריגס מהמכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה. המחקר התרכז בביקוע איטי לטובת ייצור חשמל, אך עם נגיעה להפרדת איזוטופים. ב-12 ביוני 1940, וניבר בוש, נשיא מכון קרנגי למדע, והארי הופקינס, אחד מיועצי הנשיא, קיבלו את אישור הנשיא להקמת ועדת מחקר להגנה לאומית (NDRC) ובה הוקמה ועדת אורניום.
אחת הפעולות הראשונות של בוש כישב ראש ה-NDRC הייתה לארגן פגישה חשאית עם הנספחים הצבאיים של בריטניה בוושינגטון. הפגישה הייתה לטובת הצעה לשיתוף מידע מלא של חומר טכני. הדבר אושר בישיבת הקבינט של ארצות הברית ב-11 ביולי, והסכמה רשמית הועברה ללורד לות'יאן, שגריר בריטניה בארצות הברית, ב-29 ביולי.
קוקרופט דיווח שפרויקט פצצת האטום האמריקאית נמצא בפיגור אחרי זה של הבריטים. הפעילות שנערכה באמריקה כללה מחקר של לאו סילארד ושל אנריקו פרמי באוניברסיטת קולומביה על האפשרות של תגובת שרשרת גרעינית מבוקרת; חקר ראשוני של הפרדת איזוטופים באמצעות צנטריפוגה, תהליכי דיפוזיה גזית ודיפוזיה תרמית; ומאמצים לייצר פלוטוניום בציקלוטרון במעבדה הלאומית לורנס ברקלי באוניברסיטת קליפורניה.
קנת' ביינברידג' מאוניברסיטת הרווארד אשר השתתף בישיבת ועדת MAUD ב-9 באפריל 1941, הופתע לגלות שהבריטים משוכנעים שפצצת אטום אפשרית מבחינה טכנית. ועדת האורניום התכנסה בהרווארד ב-5 במאי, וביינברידג' הציג את הסיכום שלו. בוש העמיד קבוצה בראשות ארתור קומפטון, חתן פרס נובל לפיזיקה ויו"ר המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת שיקגו, כדי לרדת לחקר הנושא. הדו"ח של קומפטון, שפורסם ב-17 במאי 1941, לא התייחס לתכנון או ייצור של פצצה ובמקום זאת היא אישרה אפשרות של פרויקט שיתרכז בהפקת חשמל מאנרגיה גרעינית. ב-28 ביוני 1941 הקים רוזוולט את המשרד למחקר ופיתוח מדעי (OSRD) והעמיד את בוש כמנהלו, האחראי באופן אישי לנשיא. למשרד זה הוכפף ה-NDRC, בראשותו של ג'יימס ב' קונאנט, נשיא אוניברסיטת הרווארד. ועדת האורניום הפכה עד מהרה למדור S-1 מסיבות ביטחוניות.
בריטניה הייתה במלחמה, אבל ארצות הברית טרם נכנסה אליה. אוליפנט טס לארצות הברית בסוף אוגוסט 1941, לכאורה כדי לדון בתוכנית המכ"ם, אבל בעצם כדי לברר מדוע ארצות הברית מתעלמת מממצאי ועדת MAUD. לחרדתו מצא שהדיווחים והמסמכים שנשלחו ישירות לבריגס לא הובאו לידיעת כל חברי הוועדה; בריגס נעל אותם בכספת. בשל כך, נפגש אוליפנט עם ויליאם די. קולידג', שהיה ממלא מקומו של קומפטון, עם סמואל ק' אליסון, עמיתו של קומפטון באוניברסיטת שיקגו; ארנסט לורנס, מנהל מעבדת הקרינה; עם פרמי ועם קוננט להציג להם את הדחיפות שבעניין.
בוש וקונאנט קיבלו את דו"ח MAUD הסופי מתומסון ב-3 באוקטובר 1941, ושבוע לאחר מכן בוש נפגש עם רוזוולט וסגן הנשיא הנרי וולאס בבית הלבן והשיג התחייבות להקמת פרויקט לבניית פצצת אטום אמריקאית. יומיים לאחר מכן, שלח רוזוולט מכתב לצ'רצ'יל שבו הציע החלפת מידע "על מנת שכל מאמצים מורחבים יתואמו או אפילו יתבצעו במשותף".
שיתוף פעולה

רק בחודש דצמבר 1941 צ'רצ'יל הגיב לפניה והבטיח לרוזוולט את נכונותו לשתף פעולה. ועדת MAUD שקלה את סוגיית שיתוף הפעולה עם ארצות הברית, והגיעה למסקנה שבעוד שניתן יהיה להקים מפעלי פיילוט להפרדת איזוטופים בבריטניה, יהיה צורך לבנות מתקני ייצור בקנה מידה מלא בארצות הברית. הבריטים הביעו דאגה לגבי אבטחת הפרויקט האמריקאי. למרבה האירוניה, היה זה הפרויקט הבריטי שאליו כבר חדרו מרגלים. ג'ון קיירנקרוס העביר לברית המועצות עותק של דו"ח ועדת MAUD. לבריטים היו חששות לגבי מה שעלול לקרות לאחר המלחמה, אם האמריקנים יאמצו מדיניות של אי מעורבות, כפי שקרה לאחר מלחמת העולם הראשונה, ובריטניה תיאלץ אז להילחם לבדה בברית המועצות. אשר על כן, הוחמצה ההזדמנות לפרויקט משותף בין הבריטים לאמריקאים אולם חילופי המידע נמשכו תוך הפרדת התוכניות המעשיות.
המתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941 הובילה לכניסתה של ארצות הברית למלחמה. מימון הפרויקט היה כעת זמין בסכומים שלא היו צפויים בשנה הקודמת. הוסכם שבשנים 1942–1943 יממן צבא ארצות הברית 53 דולר מיליון מתוך 85 מיליון שהיה תקציב הפרויקט. ב-18 ביוני 1942 קיבל קולונל ג'יימס מרשל פקודה לארגן את השתתפות הצבא בפרויקט. הוא הקים מטה בקומה ה-18 של ברודוויי 270 בעיר ניו יורק, עם השם התמים של מחוז המהנדסים של מנהטן. ב-23 בספטמבר 1942, בריגדיר גנרל לסלי גרובס הפך למנהל פרויקט מנהטן.
המאמץ האמריקני השיג במהרה את המאמץ בבריטניה. מדענים בריטים שביקרו בארצות הברית ב-1942 נדהמו מההתקדמות והתנופה שתפס פרויקט מנהטן. באוקטובר 1942, הם רוזוולט השתכנע שארצות הברית צריכה לפתח באופן עצמאי את פצצת האטום, ללא סיוע בריטי, למרות ההסכמה על חילופי ידע בלתי מוגבלים בין ארצות הברית לבריטניה.
עמדותיהן של שתי המדינות היו עתה הפוכות מכפי שהיו ב-1941. מזכיר המלחמה של ארצות הברית, הנרי סטימסון, אמר שארצות הברית עושה "תשעים אחוז מהעבודה" על הפצצה. בדצמבר 1942 הסכים רוזוולט להגביל את זרימת המידע לבריטניה גם אם הדבר יפגע בפרויקט האמריקאי. האמריקאים הפסיקו לחלוק מידע כלשהו על ייצור מים כבדים, שימוש בקלוטרון, התכונות הפיזיקליות או הכימיות של פלוטוניום, הפרטים של תכנון פצצת גרעין או מידע אודות אנרגיית הנייטרונים. הדבר השפיע לרעה על עבודתה של מעבדת מונטריאול, הפרויקט הבריטי והקנדי המשותף שחקר את תכנון הכור הגרעיני. כתגובה, הבריטים הפסיקו לשלוח מדענים לאמריקה, והאטו את קצב העבודה, שהסתמכה על מדענים בריטים. בהתאם האמריקנים הפסיקו את כל שיתוף המידע.
מנהלת סגסוגות הצינור ביצעה חישובי עלויות לייצור פצצה ללא עזרה אמריקאית. מפעל דיפוזיה גזית לייצור 1 ק"ג אורניום מועשר בכל יום לרמת אמצעי לחימה הוערך ב-3 מיליון פאונד למחקר ופיתוח, ועד ל-50 מיליון פאונד לייצור המתקן בבריטניה בזמן מלחמה. כור גרעיני לייצור 1 ק"ג פלוטוניום ביום יהיה חייב להעשות בקנדה וייקח עד חמש שנים לבנות את הכור בעלות 5 מיליון פאונד. הפרויקט ידרוש גם מתקנים להפקת מים כבדים עבור הכור בעלות של בין 5 מיליון פאונד ל-10 מיליון פאונד, וייצור אורניום, שיעלה עוד 1.5 מיליון פאונד. לפרויקט ידרשו 20,000 עובדים ברמות מיומנות גבוהות, 500,000 טון פלדה וחשמל בהספק 500,000 קילוואט. הסטת משאבים כזו תשפיע לרעה על פרויקטים אחרים בעת המלחמה, וככל הנראה הפצצה לא תהיה מוכנה בזמן כדי להשפיע על תוצאות המלחמה. לפיכך הוסכם על הכל כי יש לעשות מאמץ נוסף להשיג שיתוף פעולה אמריקאי.
מספר גורמים בצד האמריקאי היו מעוניינים בשיתוף הפעולה עם הבריטים.
משא ומתן וההסכם

צ'רצ'יל העלה את נושא שיתוף הפעולה בפגישתו עם רוזוולט בוועידת וושינגטון ב-25 במאי 1943. צ'רצ'יל ורוזוולט הסכימו שיש לבדוק את עניין חילופי המידע, ושפרויקט פצצת האטום צריך להיות משותף. למרות מברק לצ'רצ'יל המאשר זאת שנשלח ב-17 ביוני, המדיניות האמריקנית לא השתנתה.
רק ב-20 ביולי הנחה רוזוולט בכתב לאנשיו כי יש "לחדש, באופן כולל, את חילופי הדברים המלאים עם הממשלה הבריטית בנוגע לסגסוגות הצינור".
ב-19 באוגוסט חתמו רוזוולט וצ'רצ'יל על הסכם קוויבק, שהוקלד על ארבעה עמודים של נייר רשימות של המצודה, וכותרתו הרשמית "תקנון הסכם המסדיר שיתוף פעולה בין ארצות הברית ובריטניה בעניין סגסוגות הצינור". הסכם קוויבק קבע כי:
ארצות הברית ובריטניה יאחדו משאבים לפיתוח נשק גרעיני תוך חילופי מידע ללא מגבלות;
אף מדינה לא תשתמש בנשק נגד האחרת;
אף אחת מהמדינות לא תשתמש בנשק נגד מדינות אחרות ללא הסכמה;
אף אחת מהמדינות לא תעביר מידע על הנשק למדינות אחרות ללא הסכמה;
כי "לאור הנטל הכבד של הייצור המוטל על ארצות הברית", הנשיא עשוי להגביל את השימושים המסחריים או התעשייתיים הבריטיים באטום לאחר המלחמה.
הווטו האמריקאי על שימושים מסחריים ותעשייתיים בריטיים שלאחר המלחמה הבהיר כי בריטניה היא השותפה הזוטרה בין בעלות הברית.
הסכם קוויבק היה הסכם סודי וקיומו לא נחשף לקונגרס של ארצות הברית. הוועדה המשותפת לאנרגיה אטומית קיבלה על כך סיכום בעל פה ב-12 במאי 1947. בקשת צ'רצ'יל מהנשיא הארי ס. טרומן, בשנת 1951, לפרסם את ההסכם סורב וצ'רצ'יל השמיט אותו מזיכרונותיו, מלחמת העולם השנייה (1951). הסוד נחשף על ידי צ'רצ'יל בבית הנבחרים הבריטי ב-5 באפריל 1954. עם זאת, כבר ב-4 בספטמבר 1943 דיווחה מרגלת האטום הסובייטית אורסולה קוצ'ינסקי ("סוניה") פרטים על ההסכם למינהל המודיעין הראשי של ברית המועצות במוסקבה, אותו השיגה כנראה מקלאוס פוקס.
יישום ההסכם

המשא ומתן על תנאי שיתוף הפעולה הטכני נמשך עד דצמבר 1943. נהלים חדשים נכנסו לתוקף ב-14 בדצמבר באישור הוועדה למדיניות צבאית (שניהלה את פרויקט מנהטן) והוועדה למדיניות משולבת. בשלב זה כבר החלו מדענים בריטים לעבוד בארצות הברית.
בשנתיים הבאות התכנסה הוועדה שמונה פעמים בלבד, לראשונה ב-8 בספטמבר 1943 רק אז הסתבר לסטימסון שהוא יושב ראש הוועדה. בפגישה ראשונה זו הוקמה תת-ועדה טכנית בראשות מייג'ור גנרל וילהלם סטייר. הוסכם כי הוועדה הטכנית תוכל לפעול ללא התייעצות עם ועדת המדיניות המשולבת אם החלטותיה הן פה אחד. פגישתה הראשונה הייתה בפנטגון ב-10 בספטמבר 1943.
סוגיית שיתוף הפעולה בין המעבדה המטלורגית של אוניברסיטת שיקגו למעבדת מונטריאול סוכמה בישיבת ועדת המדיניות המשולבת ב-19 בספטמבר 1944.
כראש הנציגות הבריטית למעבדות לוס אלמוס, צ'דוויק, ומאוחר יותר פיירלס, הובילו צוות רב לאומי של מדענים מכובדים שכלל את סר ג'. א. טיילור, ג'יימס טאק, נילס בוהר, ויליאם פני, פריש ופוקס. ארבעה מחברי המשלחת הבריטית הובילו קבוצות מחקר בלוס אלמוס. ויליאם פני צפה בהפצצת נגסאקי ב-9 באוגוסט 1945 והשתתף בניסויים הגרעיניים של מבצע פרשת דרכים ב-1946.
משבר בקשרים אירע ב-1944, כאשר ארצות הברית הופתעה לגלות שבריטניה חתמה על הסכם סודי עם הנס פון הלבן לשיתוף מידע בתחום הגרעין עם צרפת לאחר המלחמה בתמורה לשימוש חופשי בפטנטים הקשורים בכורים גרעיניים שהושגו על ידי הפיזיקאי הצרפתי פרדריק ז'וליו-קירי וצוות מהקולז' דה פראנס. ארצות הברית וקנדה התנגדו לכך וקבעו כי יש בכך הפרה של הסכם קוויבק. בהתאם, בריטניה ביטלה את התחייבויותיה מול צרפת. הצעתו של שר החוץ, אנתוני אידן, לשתף את הצרפתים בפרויקט מנהטן נשללה על ידי צ'רצ'יל, אשר התנגד נחרצות לכל חשיפת מידע לצרפת או לברית המועצות. לאחר המלחמה דחתה ממשלת צרפת את הסכם פון הלבן.
סוגיית זכויות הפטנטים הייתה מורכבת, והניסיונות לנהל משא ומתן על עסקאות בין בריטניה לארצות הברית ב-1942, ובין בריטניה לקנדה ב-1943, כשלו. הסכם בעניין זה, שכיסה גם את קנדה, הושלם רק בשנת 1956, וכיסה את כל הפטנטים שהוחזקו עד נובמבר 1955.
Hyde Park Aide-Mémoire

בספטמבר 1944, נערכה ועידה שנייה בקוויבק הידועה בשם ועידת קוויבק (1944). בעקבות שורה של ניצחונות בעלות הברית הנושאים בה הופנו לתכנון שלאחר המלחמה. רוזוולט וצ'רצ'יל שהו ביחד באחוזת ספרינגווד של רוזוולט בהייד פארק, ניו יורק. הם דנו שם בשיתוף פעולה בנושא הנשק הגרעיני בתקופה שלאחר המלחמה, וב-19 בספטמבר 1944 חתמו על מזכר הייד פארק.
מבין יועציו של רוזוולט, רק הופקינס ואדמירל וויליאם ד' ליהי ידעו על ההסכם הסודי הזה בעת המלחמה. כאשר הועלה עניין מזכר הייד פארק, בישיבת ועדת מדיניות משולבת ביוני 1945, לא ניתן היה למצוא את העותק האמריקאי והבריטים נתבקשו לשלוח צילום שלו. העותק האמריקני אותר רק שנים רבות לאחר מכן.
סיום הסכם קוויבק

לאחר מותו של רוזוולט ב-12 באפריל 1945 ועם מינויו של הארי טרומן, הוסכם לשנות את הסכם קוויבק ובהתאם נותרה ועדת המדיניות המשולבת. ב-16 בנובמבר 1945 הוסכם בין הצדדים על טיוטה שאושרה על ידי ועדת המדיניות המשולבת ב-4 בדצמבר 1945 והייתה בסיס לביטול הסכם קוויבק.
הפגישה הבאה של ועדת המדיניות המשולבת ב-15 באפריל 1946 לא יצרה הסכמה על שיתוף הפעולה, והביאה לחילופי דברים בין טרומן לאטלי. טרומן מסר ב-20 באפריל שהוא לא רואה עצמו מחויב לסייע לבריטניה בתכנון, בנייה והפעלה של מתקני גרעין. על הפרק היו לא רק שיתוף הפעולה הטכני, שהלך ונעלם במהירות, אלא גם הקצאת עפרות האורניום. במהלך המלחמה לא הייתה דאגה בצד הבריטי מאחר שלא היו זקוקים למחצב וכל העופרות ממכרות קונגו ותפיסת משאבים במשימת אלסוס הגיעו לארצות הברית, אך עתה הם נדרשו גם לבריטים. צ'דוויק וגרובס הגיעו להסכם שלפיו האורניום יחולק באופן שווה בין שתי המדינות.
עריקתו של איגור גוזנקו לקנדה וכתוצאה מכך הרשעתו בריגול של אלן נון מיי, פיזיקאי בריטי שעבד במעבדת מונטריאול, חסמו את הדרך לשיתוף פעולה בין בריטניה לארצות הברית. ב-1 באוגוסט 1946, ובתוקף מחצות ב-1 בינואר 1947, אושר על ידי טרומן חוק מקמהן שסיים את שיתוף הפעולה הטכני. שליטתה ב"נתונים מוגבלים" מנעה מבעלי בריתה של ארצות הברית לקבל מידע כלשהו. למדענים הזרים נמנעה גישה למאמרים שכתבו בעצמם ימים ספורים לפני כן. חוק מקמהן הוביל ישירות להחלטה הבריטית, בינואר 1947, לפתח נשק גרעיני משלה. בשל סערה בארצות הברית בשל ווטו בריטי על שימוש בנשק גרעיני כאשר נחתם בין הצדדים הסכם סודי שאיפשר שיתוף מוגבל של מידע טכני בין ארצות הברית, בריטניה וקנדה, ואשר ביטל רשמית את הסכם קוויבק.
עם תחילת המלחמה הקרה, התקררה גם ההתלהבות בארצות הברית משיתוף פעולה עם בריטניה. המוניטין של הבריטים צנח יותר בעקבות החשיפה ב-1950 כי פוקס היה מרגל אטום סובייטי. עם זאת, השותפות הבריטית בזמן המלחמה בפרויקט מנהטן יצרה את תוכנית הנשק הגרעיני של בריטניה לאחר המלחמה, אם כי היו לה פערים כמו בתחום. של מטלורגיית פלוטוניום. התפתחות ההרתעה הגרעינית העצמאית הבריטית הובילה לחידוש היחסים המיוחדים בין ארצות הברית לבריטניה במסגרת הסכם ההגנה ההדדית בין ארצות הברית לבריטניה משנת 1958.
הערות שוליים

1 2  רונלד ו. קלארק, הולדת הפצצה. חלקה של בריטניה בנשק אשר שינה את העולם, לונדון: פניקס האוס, 1961. (באנגלית)
1 2 3 4 5  מרגרט גווינג, בריטניה ואנרגיה אטומית 1939–1945., לונדון: מקמילן, 1964
1 2 3 4  ג'רמי ברנשטיין, המזכר ששינה את העולם, כתב העת האמריקאי לפיזיקה 79, 2011
↑  דיוויד צימרמן, משלחת טיזארד והפיתוח של פצצת האטום - היסטוריה צבאית, כרך 2, 1995, עמ' 259-273
↑  שזאז מורטון פרנק, מדענים בריטיים ופרויקט מנהטן: לוס אלמוס, ני יורק: דפוס סיינט מרטין, 1992, מסת"ב 978-0-312-06167-8
↑  כריסטוף לאוכט, בסיס גרמני: קלאוס פוקס, רודולף פירלס ויצירת הגרעין הבריטי 1939–1959, פלגרייב מקמילן, 2012, מסת"ב 978-1-137-02833-4
↑  סטיבן פלפס, משלחת טיזארד: המבצע המסווג ששינה את מלחמת העולם השניה, פנסילבניה: ווסטהולם, 2010, מסת"ב 978-1-59416-116-2
1 2 3  יולט ריצ'ארד, אוסקר אנדרסון, העולם החדש, 1939-1946, 1962
↑  ריצ'ארד רודס, יצירת פצצת האטום, ניו יורק: סיימון ושוסטר, 1986, מסת"ב 978-0-671-44133-3
↑  פול ספטימוס, יריבים גרעינים: יחסים אנגלו-אמריקנים 1941–1952, קולומבוס (אוהיו): אוניברסיטת אוהיו, 2000, מסת"ב 978-0-8142-0852-6
↑  גרהם פרמלו, הפצצה של צ'רצ'יל: כיצד עקפה ארצות הברית את בריטניה במירוץ לפצצה הראשונה, ניו יורק: בייסיק בוקס, 2013, מסת"ב 978-0-465-02195-6
↑  לסלי גרובס, עכשיו אפשר לספר: הסיפור של פרויקט מנהטן, ניו יורק: דפוס דה קאפו, 1962, מסת"ב 978-0-306-80189-1
↑  פרוטוקול, סיכום פגישת הוועדה המשותפת למדיניות, 4 בדצמבר 1945, באתר אגף ההיסטוריה של ארצות הברית, ‏2017
↑  ריצ'ארד גוט, התפתחות ההרתעה הגרעינית הבריטית, לונדון: מקמילן, 1963
↑  נוסח החוק, ההסכם הבילטרלי, באתר הממשל הבריטי, ‏1 ביולי 1958
סר ג'ון אנדרסון, השר האחראי על סגסוגות הצינור
וניבר בוש מנהל המשרד האמריקאי למחקר ופיתוח מדעי
לורד שרוול (בחזית, בכובע באולר) היה היועץ המדעי של וינסטון צ'רצ'יל (במרכז)
וניבר בוש, ג'יימס בריאנט קונאנט, לסלי גרובס ופרנקלין מתיאס
מזכיר המלחמה, הנרי סטימסון (במרכז) עם פילדמרשלים סר הרולד אלכסנדר (משמאל) וסר הנרי מייטלנד וילסון (מימין)
ג'יימס צ'דוויק, לסלי גרובס וריצ'רד סי טולמן
הייד פארק אייד-ממואר. עותק זה נמצא בספרייה ובמוזיאון הנשיאותי של פרנקלין רוזוולט
הנשיא הארי טרומן וראשי הממשלה קלמנט אטלי ומקנזי קינג נפגשים לדיונים על נשק גרעיני, נובמבר 1945
אתרי המקרא

אתרי המקרא הם מקומות אשר נזכרים בספרי המקרא. השמות הם של יישובים, אזורים ואתרים.
שער העיר לכיש (2007)
לעיתים, אזכור השם בא בהקשר לאירועים שהתרחשו בו ואפילו האתר נקרא על שמם. כך למשך מובא מקום, בו חנו שבטי ישראל במסעם במדבר סיני וגם התרחש בו נס הפיכת המים המרים למתוקים – כמו "ויחנו במרה" על שם המים המרים שמצאו במקום.
זיהוי אתרים מקראיים, בדרך כלל, אינו ודאי. מעטים הם האתרים שבהן נמצאו כתובות המציינות את שמם. וגם במקרים אלא לא ברור האם הכלי הוא תוצרת המקום. לדוגמה בחפירות שנערכו בגבעון נמצאו ידיות כדים רבות עם השם גבעון, מכאן עלתה ההשערה שאכן זו גבעון הקדומה. במקום נמצאה בריכת מים, שהתאימה לכתוב במקרא ("הבריכה אשר בגבעון"), הוסיפה נדבך להכרה בשם המקראי של המקום.
קיימים אטלסים מיוחדים, כמו אלה בהוצאת כרטא, שבהם מוצגים האתרים המיקראיים. גם ועדת השמות הממשלתית עושה שימוש בשמות מקראיים. הוועדה מוכנה להעניק שם מקראי גם ליישוב חדש. התנאי שהוא ממוקם במרחק שאינו עולה על 3 ק"מ מהאתר המקראי.
מסעות בני ישראל

רשימה גדולה של אתרים מקראיים מופיעה בתיאור מסעות שבטי ישראל במדבר סיני, כדלקמן:
" אֵלֶּה מַסְעֵי בְנֵי-יִשְׂרָאֵל, אֲשֶׁר יָצְאוּ מֵאֶרֶץ מִצְרַיִם לְצִבְאֹתָם: בְּיַד מֹשֶׁה, וְאַהֲרֹן. וַיִּכְתֹּב מֹשֶׁה אֶת מוֹצָאֵיהֶם, לְמַסְעֵיהֶם עַל-פִּי ה'; וְאֵלֶּה מַסְעֵיהֶם, לְמוֹצָאֵיהֶם. וַיִּסְעוּ מֵרַעְמְסֵס בַּחֹדֶשׁ הָרִאשׁוֹן... וַיִּסְעוּ בְנֵי יִשְׂרָאֵל, מֵרַעְמְסֵס; וַיַּחֲנוּ, בְּסֻכֹּת. וַיִּסְעוּ, מִסֻּכֹּת; וַיַּחֲנוּ באֵתָם, אֲשֶׁר בִּקְצֵה הַמִּדְבָּר. וַיִּסְעוּ, מֵאֵתָם, וַיָּשָׁב עַל פִּי הַחִירֹת, אֲשֶׁר עַל-פְּנֵי בַּעַל צְפוֹן; וַיַּחֲנוּ, לִפְנֵי מִגְדֹּל... וַיִּסְעוּ, ממָּרָה, וַיָּבֹאוּ, אֵילִמָה וּבְאֵילִם שְׁתֵּים עֶשְׂרֵה עֵינֹת מַיִם, וְשִׁבְעִים תְּמָרִים וַיַּחֲנוּ-שָׁם. וַיִּסְעוּ, מֵאֵילִם; וַיַּחֲנוּ, עַל יַם סוּף. וַיִּסְעוּ, מִיַּם-סוּף; וַיַּחֲנוּ, בְּמִדְבַּר-סִין" (ספר במדבר, פרק ל"ג, פסוקים א'–י"א)
גבולות השבטים

בתיאור גבולות שבטי ישראל, הן בספר במדבר והן בספר יהושע נכללים שמות רבים של אתרים מקראיים. להלן תיאור נחלת שבט יהודה:
וַיְהִי הַגּוֹרָל, לְמַטֵּה בְּנֵי יְהוּדָה לְמִשְׁפְּחֹתָם: אֶל-גְּבוּל אֱדוֹם מִדְבַּר-צִן נֶגְבָּה, מִקְצֵה תֵימָן. וַיְהִי לָהֶם גְּבוּל נֶגֶב, מִקְצֵה יָם הַמֶּלַח, מִן-הַלָּשֹׁן, הַפֹּנֶה נֶגְבָּה. וְיָצָא אֶל-מִנֶּגֶב לְמַעֲלֵה עַקְרַבִּים, וְעָבַר צִנָה, וְעָלָה מִנֶּגֶב, לְקָדֵשׁ בַּרְנֵעַ; וְעָבַר חֶצְרוֹן וְעָלָה אַדָּרָה, וְנָסַב הַקַּרְקָעָה. וְעָבַר עַצְמוֹנָה, וְיָצָא נַחַל מִצְרַיִם, והיה (וְהָיוּ) תֹצְאוֹת הַגְּבוּל, יָמָּה; זֶה-יִהְיֶה לָכֶם, גְּבוּל נֶגֶב. וּגְבוּל קֵדְמָה יָם הַמֶּלַח, עַד-קְצֵה הַיַּרְדֵּן; וּגְבוּל לִפְאַת צָפוֹנָה, מִלְּשׁוֹן הַיָּם, מִקְצֵה, הַיַּרְדֵּן. וְעָלָה הַגְּבוּל, בֵּית חָגְלָה, וְעָבַר, מִצְּפוֹן לְבֵית הָעֲרָבָה; וְעָלָה הַגְּבוּל, אֶבֶן בֹּהַן בֶּן-רְאוּבֵן. וְעָלָה הַגְּבוּל דְּבִרָה, מֵעֵמֶק עָכוֹר, וְצָפוֹנָה פֹּנֶה אֶל-הַגִּלְגָּל אֲשֶׁר-נֹכַח לְמַעֲלֵה אֲדֻמִּים, אֲשֶׁר מִנֶּגֶב לַנָּחַל; וְעָבַר הַגְּבוּל אֶל-מֵי-עֵין שֶׁמֶשׁ, וְהָיוּ תֹצְאֹתָיו אֶל-עֵין רֹגֵל. וְעָלָה הַגְּבוּל גֵּי בֶן-הִנֹּם, אֶל-כֶּתֶף הַיְבוּסִי מִנֶּגֶב--הִיא, יְרוּשָׁלִָם; וְעָלָה הַגְּבוּל אֶל-רֹאשׁ הָהָר, אֲשֶׁר עַל-פְּנֵי גֵי-הִנֹּם יָמָּה, אֲשֶׁר בִּקְצֵה עֵמֶק-רְפָאִים, צָפוֹנָה.
בכל תיאור מופיעה תחילה הכותרת כמו : "וַיְהִי לָהֶם גְּבוּל נֶגֶב" ובהמשך בא תיאור ערי הגבול.
כיבושי ערים

בספר יהושע מוצגת רשימת של ערים אשר יהושע כבש בארץ כנען, כדלקמן:
"ז וְאֵלֶּה מַלְכֵי הָאָרֶץ אֲשֶׁר הִכָּה יְהוֹשֻׁעַ וּבְנֵי יִשְׂרָאֵל, בְּעֵבֶר הַיַּרְדֵּן יָמָּה, מִבַּעַל גָּד בְּבִקְעַת הַלְּבָנוֹן, וְעַד-הָהָר הֶחָלָק הָעֹלֶה שֵׂעִירָה; וַיִּתְּנָהּ יְהוֹשֻׁעַ לְשִׁבְטֵי יִשְׂרָאֵל, יְרֻשָּׁה--כְּמַחְלְקֹתָם. בָּהָר וּבַשְּׁפֵלָה, וּבָעֲרָבָה וּבָאֲשֵׁדוֹת, וּבַמִּדְבָּר, וּבַנֶּגֶב--הַחִתִּי, הָאֱמֹרִי, וְהַכְּנַעֲנִי הַפְּרִזִּי, הַחִוִּי וְהַיְבוּסִי.
ט מֶלֶךְ יְרִיחוֹ, אֶחָד; מֶלֶךְ הָעַי אֲשֶׁר-מִצַּד בֵּית-אֵל, אֶחָד.

י מֶלֶךְ יְרוּשָׁלִַם אֶחָד, מֶלֶךְ חֶבְרוֹן אֶחָד.

יא מֶלֶךְ יַרְמוּת אֶחָד, מֶלֶךְ לָכִישׁ אֶחָד.

יב מֶלֶךְ עֶגְלוֹן מֶלֶךְ גֶּזֶר אֶחָד. (פרק י"ב, פסוקים א'–י"ב)
בקטע העליון נכללים גם שמות אזורים מקראיים.
אימוץ שמות מקראיים

ועדת השמות הממשלתית וקודמותיה קבעו שמות עבריים ליישובים ולעצמים גאוגרפיים. חלקם התבססו על שמות של אתרים מקראיים הממוקמים בסביבת האתר, המועמד לבחירת שם. השמות שנבחרו נכללו במפות אשר עמדו לרשות תלמידי בתי הספר בימי המנדט הבריטי על ארץ ישראל ובמפות מחלקת המדידות הממשלתית במדינת ישראל. שימוש נרחב בנוהג זה היה בימיה הראשונים של המדינה, כאשר הוקמה הוועדה למתן שמות עבריים לנגב. במשך עשר חודשי עבודתה היא נתנה 561 שמות עבריים, מתוכם 29 שמות יישובים, רק לאתרים מדרום לקאורדינטת רוחב 120 – בין אשקלון לבין שפך נחל קדרון.
יהודה זיו, חבר בוועדת השמות הממשלתית, סיפר לבאי הכנס השנתי השלישי הספר והמדבר בארץ ישראל – תשס"ח – 2007, שנערך על ידי מרכז סיור ולימוד סוסיא, בסוסיא, בחנוכה תשס"ח, כי בעקבות מבצע עובדה נתווסף במרץ 1949 למדינת ישראל כל הנגב. דוד בן-גוריון הגיע למסקנה כי יש לתת שמות עבריים לאתרים בנגב. עיקר עיסוקה של הוועדה היה קביעת שמות עבריים ל"עצמים גאוגרפיים". אמרו אז על בן-גוריון "כי החליט "בראשית – שֵמוֹת !", ויקרא במדבר דברים – כלומר מתן שמות עבריים למקומות הוא שלב בדרך ל"חזון הפרחת השממה".
המפה החדשה, אשר יצאה בשנת 1950 וכללה את השמות החדשים היא המפה היחידה של מחלקת המדידות הממשלתית אשר לצד השם העברי החדש של המקום הופיע גם השם הערבי הקודם. במפה נקבעו שמות עבריים גם לאתרים מעבר להקו הירוק בתוך תחומי ממלכת ירדן. וכך במפות שהיו לרשות הציבור הופיעו אתרים מקראיים בשמות המקוריים כמו: שכם, חברון, עין גנים (אתר מקראי) – היא ג'נין.
סמיחה ח'ליל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1923 ענבתא, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  26 בפברואר 1999 (בגיל 76 בערך) רמאללה, הרשות הפלסטינית 
 שם לידה:  سميحة يوسف مصطفى القبج 
 מדינה:  מדינה פלסטינית 
 מקום קבורה:  אל-בירה 
 פרסים והוקרה:  מדליית ההצטיינות של פלשתין (2012)  מסדר ירושלים לתרבות, אמנויות וספרות (1991) 
 
סמיחה ח'ליל (בערבית: سميحة خليل; 1923 - 26 בפברואר 1999) הייתה פוליטיקאית פלסטינית.
ביוגרפיה

סמיחה נולדה בשנת 1923 בענבתא, בין שכם לטולכרם, אביה של סמיחה היה ראש העיר. בגיל 17 היא התחתנה.
את פעילותה הציבורית החלה בשנת 1952, עם ייסוד התאחדות הנשים הערביות באל-בירה, ובשנת 1965 את אגודת "إنعاش الأسرة " ("אינעאש אל-אוסרה" – תחיית המשפחה). מאז 1965 הייתה סמיחה חברה במועצה הלאומית הפלסטינית. היא הייתה מקורבת לחזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין, ובשנת 1978 נבחרה כאישה יחידה לוועדה להכוונה לאומית ונבחרה לנשיאות הארגון הכללי של נשים פלסטיניות GUPW.
היא נעצרה פעמים רבות על ידי השלטונות הישראליים, ישבה במעצר בית במשך שנתיים וחצי (1980-1983) ונגזר עליה גם איסור יציאה מהארץ למשך 12 שנים.
במרץ 1988 היא קיימה שביתת רעב נוכח שתיקת העולם המוסלמי על המתרחש בשטחים. 
ביוני 1988 הורה אלוף פיקוד מרכז, עמרם מצנע, לסגור לשנתיים את האגודה לרווחת המשפחה באל בירה, בהנהלתה. במשרדי באגודה נמצא חומר תעמולה שהוגדר על ידי צה"ל כמסית ואנטישמי וכן שירים שכתבה ח'ליל שקראו למאבק אלים נגד ישראל.
בשנת 1996 היא התמודדה מול יאסר ערפאת בבחירות על משרת נשיאת פלסטין וזכתה ל-12.9% מהקולות.
ב-26 בפברואר 1999 מתה סמיחה ברמאללה.
הערות שוליים

↑
↑  מייצגת הנשים בוועדה, מעריב, 9 במאי 1980
↑  30 חשודים נעצרו, הצופה, 27 באוקטובר 1968
↑  שיאת ארגוני הנשים ברמאללה — נעצרה, מעריב, 13 באוקטובר 1976
↑  דני רובינשטיין, מאבק זכויות במקום חרם, דבר, 4 בנובמבר 1983
↑
↑  שפי גבאי, אש"ף מקיים יום סליחות בשטחים, מעריב, 29 במרץ 1988
↑  אבינעם בר יוסף, מצנע הורה לסגור האגודה לרווחת המשפחה באל בירה, מעריב, 21 ביוני 1988
↑
יהודה לוירר

| --- | --- |

 לידה:  30 באוגוסט 1925 נירנברג, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  24 באפריל 2017 (בגיל 91) ירושלים, ישראל 
 תאריך עלייה:  1935
 תפקידים:  רופא 
 פרסים והוקרה:  יקיר ירושלים (2001) 
 
יהודה לוירר (30 באוגוסט 1925 – 22 באפריל 2017) היה רופא ישראלי.