stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גץ פון ברליכינגן

| --- | --- |

 לידה:  1480? יאגשטהאוזן, האימפריה הרומית הקדושה 
 פטירה:  23 ביולי 1562 (בגיל 82 בערך) טירת הורנברג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 שם לידה:  Gottfried von Berlichingen zu Hornberg 
 מדינה:  האימפריה הרומית הקדושה 
 חתימה:   
 
פרוטזת הברזל המשוכללת
גוטפריד "גץ" פון ברליכינגן (בגרמנית: Gottfried „Götz“ von Berlichingen) הידוע גם בכינוי "גץ בעל יד הברזל" היה אביר, לוחם, שודד, ושכיר חרב גרמני בן המאה ה-15.
המודעות הציבורית, ההיסטורית, והשפעתן התרבותית של פעולותיו של גץ פון ברליכינגן, התגברו בעיקר בהשפעת המחזה אודותיו פרי עטו של יוהאן וולפגנג פון גתה.
חייו

גץ פון ברליכינגן נולד למשפחת אצילים מברליכינגן שבווירטמברג. בשנת 1480 החל לפעול בשירותו של פרידריך הראשון מברנדנבורג-אנסבאך. בשנת 1498 נלחם בשורות צבאו של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה באזור אלזס-לורן ובורגונדי ובמלחמה השוואבית.
בשנת 1500 פרש משירות הקיסר והקים צבא של שכירי חרב אשר פעלו בשירותם של אצילים שונים תמורת תשלום. בשנת 1504 לחמו ברליכינגן ושכירי החרב שלו עבור אלברט הרביעי, דוכס בוואריה. במהלך הקרב על העיר לנדסהוט איבד את ידו הימנית. פרוטזת הברזל שהותקנה לו על מנת להחליף את היד שנקטעה, הייתה מכשיר משוכלל במיוחד יחסית לתקופה ואיפשרה לו את המשך השימוש בחרב, אך גם כתיבה באמצעות עט נוצה. למרות פציעתו המשיך ברליכינגן בפעילותו הצבאית ובמהלך השנים הבאות השתתף במספר פעולות לנקמת דם בשמו ובשם מעסיקיו וידידיו.
בשנת 1512 תקפו ברליכינגן ואנשיו ושדדו קבוצה של סוחרים מן העיר נירנברג שחזרו מן השוק בלייפציג. המעשה נחשב פראי במיוחד, בתגובה לכך הוטל עליו חרם קיסרי, אשר על מנת להסירו נאלץ לשלם קנס גבוה במיוחד. בשנת 1518 שוב הוטל עליו חרם קיסרי והפעם שוב בגין פעולה אלימה במיוחד, חטיפת אציל ודרישת כופר תמורת שחרורו.
בשנת 1519 החל לפעול בשירותו של דוכס וירטמברג כנגד הליגה השוואבית. באחד הקרבות נאלץ להיכנע ונלקח בשבי. הוא נמסר לידי תושבי אחת הערים ששדד בעבר אך שוחרר תמורת כופר והבטחה שלא לשוב ולהילחם כנגדם.
בשנת 1525 עם פרוץ מרד האיכרים של אלזס הצטרף, בניגוד לדרכו בדרך כלל לפעול בשירותם של האצילים, לצד האיכרים המורדים, ואף הנהיג אותם למשך פרק זמן מסוים. בשנת 1526 לאחר ניצחונו של הקיסר וסיום המרד נעצר ברליכינגן והפסיק את פעילותו. הוא שוחרר בשנת 1530 לאחר שהתחייב שלא להתרחק מביתו.
בשנת 1540 שוחרר ברליכינגן מהתחייבותו על ידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והחל לפעול בשירותו. בשנת 1542 נלחם עבור הקיסר במערכה נגד האימפריה העות'מאנית בהונגריה, ובשנת 1544 בפלישה הצרפתית.
בשנים שלאחר מכן שב ברליכינגן לביתו שבטירת הורנברג (Burg Hornberg) ופרש מפעילות צבאית.
מורשתו

גץ פון ברליכינגן הותיר אחריו אוטוביוגרפיה בכתב ידו שנערכה ופורסמה במספר מהדורות.
בשנת 1773 פרסם יוהאן וולפגנג פון גתה מחזה הנושא את שמו של ברליכינגן אשר התבסס על המהדורה משנת 1731 של האוטוביוגרפיה. המדובר בדרמה היסטורית על רקע מרד האיכרים בגרמניה במאה ה-16. ביצירה עונה הגיבור, גץ פון ברליכינגן, לדרישתו של הבישוף מבמברג שייכנע: "הוא יכול לנשק לי בתחת" (Er kann mich im Arsche lecken). בעקבות מחזהו של גתה, הפך הביטוי "כדברי גץ פון ברליכינגן" ללשון נקייה המרמזת לביטוי "שק לי בתחת".
באוסטריה שלאחר האנשלוס, הביטוי "היטלר יכול לנשק את ישבני" נעשה נפוץ עד כדי כך שהגסטאפו נאלצה לפתוח קוד דיווח בעבורו, ששמו היה "ציטטת גץ", המתייחס לביטוי שנזכר במחזהו של גתה.
בגרמניה הנאצית כונתה דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-17, על שמו של ברליכינגן, בדומה לכינויים שניתנו גם לדיוויזיות אחרות, על שמות גיבורי מורשת ותרבות גרמנית מן העבר.
הפילוסוף הצרפתי סארטר כתב מחזה המציג את ברליכינגן כדמות אקזיסטנציאליסטית.
טירת הורנברג, שהחליפה בעלויות במשך השנים, משמשת כיום מוזיאון להנצחת פעילותו של ברליכינגן.
סמל העיר שנטאל (Schöntal) וכן של אחת משכונותיה, ברליכינגן (Berlichingen) מכילים בתוכם את איור פרוטזת הברזל של בן העיר המפורסם. סמל העיר יאגזטהאוזן (Jagsthausen) כולל בחלקו העליון איור של פרוטזת הברזל של ברליכינגן, במטרה להזכיר את הקשר שבין העיר לבין הדמות ההיסטורית שעל פי מחזהו של גתה התגורר בנעוריו בטירה המקומית (Burg Jagsthausen).
לקריאה נוספת

R. Pallmann – Der historische Götz von Berlichingen (Berlin, 1894).
F. W. G. Graf von Berlichingen-Rossach – Geschichte des Ritters Götz von Berlichingen und seiner Familie (Leipzig, 1861).
Lebens-Beschreibung des Herrn Gözens von Berlichingen – Götz's Autobiography, published Nürnberg 1731 (reprint Halle 1886).
Dean, Sidney E. (January–February 2017). "Knight of the Iron Hand: Götz von Berlichingen, Reluctant Leader". Medieval Warfare. Vol. 6, no. 6. pp. 26–33. ISSN 2211-5129.
Cohn, Henry J. (1989). "Götz von Berlichingen and the Art of Military Autobiography". In Mulryne, J. R.; Shewring, Margaret (eds.). War, Literature and the Arts in Sixteenth-Century Europe. Palgrave Macmillan UK. pp. 22–40. ISBN 978-1-349-19734-7.
סמל העיירה ברליכינגן
סמל העיר שונטל
סמל העיר יגזטהאוזן
דוברת שמש

האל רע על דוברת השמש במסעו היומי על פני השמים, מעוטר בדיסקת השמש.
דוברות שמש היו הסירות ששימשו את אל השמש רע במיתולוגיה המצרית העתיקה. במהלך היום, נאמר שרע משתמש בדוברה הנקראת מנדג'ט (במצרית עתיקה: mꜥnḏt) או סירת מיליוני השנים (במצרית עתיקה: wjꜣ-n-ḥḥw), והדוברה שבה השתמש במהלך הלילה הייתה ידועה בשם מסקתת (מצרית עתיקה: msktt).
מיתוס

על פי המיתוס המצרי, כאשר רע התבגר ועייף מכדי למלוך עלי אדמות הוא ויתר ועלה לשמים. נאמר שרע נוסע בשמים על דוברת השמש ומספק אור לעולם. כל חלק השנים-עשר מהמסע השלם שלו יצרו את אחת מ-12 השעות המצריות של היום, כל אחת מהן בפיקוח אלוהות מגוננת. כששקעה השמש והגיעה שעת הדמדומים, הוא ודוברתו עברו דרך האח'ת (akhet), האופק, במערב, ונסעו לעולם התחתון.
לעיתים מתואר האופק כשער או דלת המובילה אל הדואת. שם רע צריך להפליג על הנילוס התת-קרקעי ולעבור דרך שנים-עשר השערים והאזורים, כאשר כל שעה בלילה נחשבת לשער המפוקח על ידי עוד אלוהות מגן (אנ') ובסך הכל עוד 12 אלוהויות מגן. בכל לילה ניסה הנחש (אנ') העצום עאפפ, אל הכאוס (איספת (אנ')) לתקוף את רע ולעצור את מסעו בדוברת השמש. לאחר שהביס את הנחש, עזב רע את העולם התחתון, חזר והגיח עם עלות השחר, כדי להאיר שוב את היום.
נאמר עליו שהוא נוסע על פני השמים בדוברת מנדג'ט (Mandjet) בצורת ראש הבז שלו במשך שעות היום, ולאחר מכן עובר לדוברת מסקתת (Mesektet) בצורת בעלת ראש האיל כדי לרדת לעולם התחתון במשך שעות הלילה. התקדמותו של רע על המנדג'ט נתפסה לפעמים כצמיחתו היומיומית, דעיכתו, מותו ותחיית המתים, והיא מופיעה בסמליות כתבי בתי מתים מצריים.
דת ושיטות קבורה

בפולקלור, סירה מסוג זה משמשת את אל השמש. לפיכך, מכיוון שהפרעה היה ייצוג של אל השמש עלי אדמות, השליט היה משתמש בסירה דומה עם מותו כדי לנסוע דרך השאול במסעו אל העולם הבא.
אחת הדוגמאות הידועות ביותר לכך היא הספינה של ח'ופו, שנבנתה ולאחר מכן נקברה בגיזה יחד עם ח'ופו ושאר החפצים שלקח איתו לעולם הבא. הספינה הוצגה במקור במוזיאון דוברת השמש בגיזה (אנ'), שנבנה במיוחד, אך לאחר מכן הועברה למוזיאון המצרי הגדול.
ראו גם

סירות אבידוס
אל השמש
הערות שוליים

↑  The Complete Gods And Goddesses Of Ancient Egypt.
↑  "The Sun Boat", The Gods of Ancient Egypt, Tour Egypt, retrieved 7 March 2017.
1 2  Hart 1986, pp. 68–72.
1 2  Abubakr, Abdel Moneim (1955). "Divine Boats of Ancient Egypt". Archaeology. 8 (2): 96–101. JSTOR 41663287.
↑  McGovern, Patrick E. (2019). "Sailing the Wine-Dark Mediterranean". Uncorking the Past. pp. 159–197. doi:10.1525/9780520944688-008. ISBN 978-0-520-94468-8. S2CID 242306647.
↑  "A team from the Grand Egyptian Museum succeeded in the first trial run conducted to test the vehicles that will be used in the transferring the first Khufu Solar Boat from its current location".
↑  "In pictures: Egypt pharaoh's 'solar boat' moved to Giza museum". BBC News. 2021-08-07. Retrieved 2021-08-07.
אפ (Af) או אפו (הידוע בכינויו אפו-רע), צורת ראש האיל של רע בעת נסיעה בדואת (12 השעות של הלילה והעולם התחתון) בדוברת מסקתת יחד עם סיה (אנ') (משמאל ובחזית הדוברה) והקה (אנ') (מימין ובחלק האחורי של הדוברה), מוקף באל הנחש המפותל המגן, מהן.
ספינת ח'ופו המשוחזרת.
חגי לב

| --- | --- |

 לידה:  13 באפריל 1924 רפובליקת פולין 
 פטירה:  21 באפריל 2010 (בגיל 86) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מעסיק:  המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מספר צאצאים:  4 
 
חגי לב (13 באפריל 1924 – 21 באפריל 2010) היה לוחם במחתרת האצ"ל, שליח מטעם "המוסד" להעלאת יהודי צפון אפריקה לישראל, ראש תנועת החרות בארצות הברית ומזכיר ההנהלה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה

חגי לב נולד בפולין להורים ציונים ששמשו כמורים לעברית, בריהו ולאה לב. בשנת 1936 עלה עם משפחתו לארץ ישראל. קרוביו שנותרו בפולין נספו בשואה. לב, שהיה בן 12, הצטרף לתנועת בית"ר ובגיל 15 התגייס לשורות האצ"ל.
בגיל 17, בסמוך לסיום לימודיו, הוסגר לידי הבולשת הבריטית. אולם, כשהבריטים נכנסו בדלת, הוא נמלט דרך החלון. לב נרשם ללימודים באוניברסיטה העברית, הצטרף לפעילות האצ"ל בירושלים ומילא תפקידי פיקוד ומודיעין. היה מופקד על שירות המודיעין של האצ"ל בירושלים.
בגיל 20, בעקבות הלשנה נוספת, נתפס לב על ידי הבריטים. לאחר מעצר בן חודשיים במחנה המעצר בלטרון נלקח יחד עם עצורים נוספים מלח"י ואצ"ל לארבע שנות גלות באריתריאה ובקניה. במחנות המעצר שימש לב, שהיה בעל כישרון לשפות, מעין "קצין מודיעין ראשי" ואסף מהעיתונות המקומית את הפרטים הנחוצים לתכנון הבריחות. הוא היה אחד משלושת המשתתפים בבריחה הראשונה מהמחנות (ביחד עם שמעון שייבה ובנימין זרעוני). השלושה נלכדו והוחזרו למחנה, ובהמשך השתתף בבריחה נוספת.
לאחר הקמת המדינה התגייס לצה"ל ועבר קורס קצינים (השתתף במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים). לאחר שרותו שב ללימודים באוניברסיטה העברית ורכש תואר שני (MA) בספרות עברית, היסטוריה של עם ישראל ופילוסופיה כללית.
בשנת 1955 התגייס ל"מוסד" ל"מסגרת" - המחתרת היהודית במרוקו, במטרה להגן ולהעלות את יהודי צפון אפריקה ויצא לשליחות בת חמש שנים תחילה באלג'יריה ולאחר מכן במרוקו. במסגרת שליחותו עמד בראש שלוחת המודיעין של המחתרת ושימש בתפקידי פיקוד בארגון העלייה וההגנה של יהודי המקום. כשחזר לישראל ב-1960 הביא עמו את אשתו לעתיד מישל לבית בנג'ו שהייתה פעילה מקומית של המסגרת ואת משפחתה.
כשהיה בן 36 התחתן לב עם מישל ונולדו להם שלוש בנות ובן.
לב חזר לאוניברסיטה העברית בירושלים ובין השנים 1960–1965 שימש כמזכיר המכון ליהדות זמננו ולאחר מכן בשנים 1965–1980 כמזכיר ההנהלה של האוניברסיטה. עם פרישתו יצא לשליחות בת חמש שנים כנציג תנועת החירות בארצות הברית. לאחר שובו לארץ, בין השנים 1989–1994 שימש כמנהל המרכז הבין ארצי להוראת תרבות ישראל באוניברסיטאות שעסק בהעלאת הרמה האקדמית והמעמד של ההוראה של לימודי תרבות ישראל בכ-1,300 אוניברסיטאות ברחבי תבל.
לב נפטר ב-21 באפריל 2010, בגיל 86, והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
הערות שוליים

1 2  שולמית אליאש, גולי אצ"ל ולח"י: במחנות המעצר באפריקה, 1948-1944, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1996, עמ' 246, ה' 21.
↑  יעקב מרידור, ארוכה הדרך לחרות | ה"אינטלג'נס" הפרטי של חגי לב, חרות, 14 באוגוסט 1949
↑  מיכאל מ' לסקר, ישראל והעלייה מצפון אפריקה: 1948–1970, מכון בן-גוריון לחקר ישראל, הציונות ומורשת בן-גוריון, 2006, עמ' 455.
↑  המצבה ומקום הקבר של חגי לב, באתר "פרויקט גלעד"
צ'ינצ'יטה

| --- | --- |


 מידע כללי
 סוג:  אולפן קולנוע 
 מיקום:  רומא 
 מדינה:  איטליה 
 בעלים:  משרד הכלכלה והכספים 
 מייסדים:  בניטו מוסוליני 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1937
 תאריך פתיחה רשמי:  1937 
 אדריכל:  Gino Peressutti 
 סגנון אדריכלי:  רציונליזם 
 
 קואורדינטות:  41°51′00″N 12°34′00″E﻿ / ﻿41.85°N 12.566667°E﻿ / 41.85; 12.566667
 cinecittastudios.it
  (למפת רומא מוגדלת) צ'ינצ'יטה(למפת רומא רגילה) צ'ינצ'יטה
 
צ'ינצ'יטה (איטלקית: Cinecittà - "עיר סרטים") היא מתחם אולפני סרטים גדולה ברומא, איטליה.
היסטוריה

צ'ינצ'יטה נוסדה באביב 1937 על ידי הדיקטטור הפשיסטי בניטו מוסוליני והוסרטו בה מאז ועד היום כשלושת אלפים סרטים. היא הוקמה בעיבוריה הדרומיים של העיר רומא ומשתרעת על שטח של שש מאות אלף מטרים רבועים. בסיום הבנייה היו בעיר ארבעים אלף מטרים רבועים של רחובות וככרות ונוסף להם שלושים וחמישה אלף מטרים של גנים ועשרות בניינים ואולפנים, שבהם ניתן היה להשלים את הסרטתו של סרט מראשיתו ועד תומו. בשש שנות פעילותה הראשונות שקקה צ'ינצ'יטה חיים ונוצרו בה למעלה משלוש מאות סרטים, רובם קומדיות "טלפון לבן".
ברם, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, עם פלישת כוחות גרמניה הנאצית לאיטליה בשנת 1943, שבתו האולפנים מפעילותם כמעט לחלוטין. הגרמנים הקימו בצ'ינצ'יטה מחנה לשבויי מלחמה ואילו הקולנוע האיטלקי העתיק את מרכז הכובד של פעילותו לוונציה. לאחר שחרור איטליה בידי בעלות הברית שימשה צ'ינצ'יטה מחנה מעצר לעקורים ולפליטים. עקב כך, רוברטו רוסליני צילם את סרטו "רומא עיר פרזות" בחוצות העיר.
רק בשנות החמישים שבה העיר למסלולה כמרכז תעשיית הסרטים האיטלקית ושגשגה בשנות השישים והשבעים. פדריקו פליני ביים בה את רוב סרטיו, כמו גם במאים רבים נוספים שבולטים בהם פייר פאולו פאזוליני, לוקינו ויסקונטי, רוברטו רוסליני, וויטוריו דה סיקה ושחקנים כגון אנה מניאני, ג'ולייטה מזינה, מרצ'לו מסטרויאני וויטוריו גסמן. הללו הקנו לצ'נצ'יטה שם עולם בדברי ימי הקולנוע. השלטון המריץ את התעשיינים להשקיע בקולנוע ולשם כך הפריש להם סובסידיות והלוואות נדיבות להפקות רבות.
במהלך שנות השמונים החלה דעיכה בתעשיית הסרטים במקום, ולאחר שצ'ינצ'יטה הגיעה פעמים מספר אל סיפן של פשיטות רגל, היא הופרטה בשנות התשעים בידי הממשלה האיטלקית. היום מביימים בה בעיקר סדרות טלוויזיה ותוכניות בידור ומיעוט של סרטים.
בשנת 1991 התקיימה באולפני צ'ינצ'יטה תחרות האירוויזיון השנתית, בעקבות זכייתה של איטליה באירוויזיון שנה קודם לכן.
הפקות בינלאומיות

צ'ינצ'יטה שימשה אבן שואבת להפקות ענק הוליוודיות עתירות תקציב. הבולטות שבהן הן: "בן חור" של ויליאם ויילר, "מלחמה ושלום" של קינג וידור, "קוו ואדיס" של מרווין לרוי, "כנופיות ניו יורק" של מרטין סקורסזה ו"הפסיון של ישו" של מל גיבסון.
פרס האמן הדגול של הונגריה

פרס האמן הדגול של הונגריה (בהונגרית: Magyarország Kiváló Művésze díj) הוא עיטור ממשלתי הונגרי והזוכה בו רשאי להיקרא "אמן דגול של הונגריה" (או בקיצור, "אמן דגול"). הפרס הוא בדרגה מעל פרס האמן המצטיין והוא התאם לתואר אמן העם שבמדינות אחרות בגוש הקומוניסטי.
הענקת הפרס

הפרס מוענק כל שנה ב-15 במרץ על ידי ראש ממשלת הונגריה לאמנים "שהציגו הישגים בתחומי האמנות, החינוך, התעשייה, הצילום, הקולנוע ואמנויות הבמה. ניתן להמליץ על מועמדים לפרס עד 30 בנובמבר של השנה הקודמת להענקתו. הפרס מוענק רק למי שכבר זכה בפרס האמן המעוטר ומחזיק בו חמש שנים לפחות. לפרס מתלווה גם מענק כספי שערכו הוא מחצית מהמענק הכספי של פרס קושוט. הפרס כולל מדליית ברונזה בקוטר 3.5 ס"מ עם סרט וכיתוב "אמן דגול".
הפרס בתקופה הקומוניסטית

קודמו של הפרס היה "פרס האמן הדגול של הרפובליקה העממית ההונגרית", והוא הוענק לאמנים בעלי זכות יוצאת דופן בפיתוח התרבות הסוציאליסטית בין 1963 ל-1990. התגמול כלל תוספת פנסיה. הסכום החודשי של תוספת זו היה תוספת של 100% מהשכר הממוצע אז בהונגריה. במקרה של מות של האמן, האלמנה הייתה זכאית למחצית מתוספת מהקצבה הנ"ל אם הייתה:
בעלת אזרחות הונגרית
הגיעה לגיל הפרישה הרלוונטי
היו לה מגורי קבע בהונגריה
גרה עם האמן כבן הזוג בעת מותו.
שם הפרס בין 1991 ל-2011 היה פרס "האמן הדגול של רפובליקת הונגריה".
לקריאה נוספת

מאגר הפרסים וההצטיינות 1948–1980. נערך על ידי יוז'פנה מג'ייר. ספריית מחוזית על שם פלמירו טוגליאטי, קפושוואר. ISBN 963-7551-57-3
Tamásné Csapó: מאגר הפרסים וההצטיינות 1981–1990. ספריית המחוז והעיר, Kaposvár ISSN 0237-2312
זוכי הפרסים 2010: "Átadták a Kiváló- és Érdemes Művész, valamint a Babérkoszorú díjakat". Nemzeti Erőforrás Minisztérium. 2010-03-13. נבדק ב-2015-10-23.
מי ומי 2009. אד. פיטר הרמן. בודפשט: משרד הטלגרף ההונגרי. 2008
הערות שוליים

↑  "Oktatási és Kulturális Minisztérium - Kulturális kitüntetések, javaslattétel, adományozás rendje". אורכב מ-המקור ב-2007-03-05.
↑  érdemes művész
↑  1000 év törvényei
קווטינה

הקוואטינה (cavatina) היא האריה שבה באופרה איטלקית כל דמות, ולכן כל מבצע, מציגה את עצמה על הבמה. מעין כרטיס ביקור מושר של הדמות והכישורים הקוליים של המבצע. הייתה באופנה במיוחד במאה התשע עשרה.
מבנה

המבנה בן שתי הפעימות של הקוואטינה מהמאה התשע-עשרה, שבו מזוהה הצורה האופיינית לאריה באופרה האיטלקית של תחילת המאה התשע-עשרה. מה שמאפיין את הקווטינה הוא בצוע ווקאלי תובעני, המאפשר לזמר להפגין את כישוריו, להציג את עצמו בפני הציבור בצורה הטובה ביותר. תפקידה של הקוואטינה היה למעשה להציג את הדמות והיא הושרה בדרך כלל, עם כניסתה לבמה.
הוא שונה מהאריה קול דה קאפו, צורה טיפוסית של המאה השמונה עשרה, בשל היעדר חלק מרכזי מנוגד ו"דה קאפו". לפעמים, במאה השמונה עשרה, המונח cavatina שימש כקטנה של cavata, צורה מהמאה השבע-עשרה עם משמעות שונה. בצורת הקוואטין, המונח משמש באופן יוצא דופן גם באופרה הצרפתית של המאה התשע-עשרה.
דוגמאות מפורסמות

האריה של פיגארו, הקוואטינה של פיגארו, מתוך "הספר מסביליה" של רוסיני.
ביבליוגרפיה

Mario Carrozzo, Cristina Cimagalli, History of Western Music 3, 2009, Armando editore, Rome, ISBN 978-88-7144-905-0
עדינון כסוף-פס

| עדינון כסוף-פס |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: סרדינאים
משפחה:: סרדיניים
סוג:: עדינון
מין:: עדינון כסוף-פס
שם מדעי
 Spratelloides gracilis ‏טמינק ושלגל, 1846

עדינון כסוף-פס (שם מדעי: Spratelloides gracilis) הוא מין של דג גרם ששייך לסוג עדינון ומשפחת הסרדיניים.
מידע כללי

עדינון כסוף-פס נפוץ במים רדודים ולגונות עד עומק של 40 מטר. תחום התפוצה שלו הוא באזור האינדו-פסיפי ממפרץ אילת ואפריקה המזרחית דרך תת היבשת ההודית ודרום-מזרח אסיה עד לאוסטרליה, מזרח אסיה ואיי האוקיינוס השקט.
אורכו של עדינון כסוף-פס 4 עד 10 סנטימטרים. העדינון בעל סנפיר גב אחד. סנפיר הבטן נמצא במרכז הגוף. הבטן חלקה ללא קשקשים משוננים. לאורך צדי הגוף ישנו פס כסוף שנתן לדג את שמו. דג זה ניזון מזואופלנקטון והוא משמש כדג מאכל וגם פיתיון בדיג חכות. הגב כסוף ירקרק ובסנפיר השת יש 11–14 קרניים. מדג זה מכינים סשימי והוא ידוע ביפן בשם קיבינאגו. כמו רוב המינים במשפחתו דג זה חי בלהקות גדולות.
עדינון כסוף-פס תואר למדע ב-1846 על ידי הזואולוגים קונרד יאקוב טמינק (Coenraad Jacob Temminck) והרמן שלגל (Hermann Schlegel).
האטימולוגיה של שמו המדעי של הסוג הוא "דומה לשְׁפְּרוֹט (אנ')". spratell-שפרוט, oides-דומה ל. והסיווג למין gracilis-עדין.
שמות מדעיים נוספים למין זה הם:
Clupea argyrotaeniata
Clupea gracilis
Spratelloides atrofasciatus
Stolephorus japonicus
מצב השימור של המין על פי הרשימה האדומה של IUCN הוא ללא חשש.
תמונות

להקה של דגי עדינון כסוף-פס
עדינון כסוף-פס
להקה של עדינון כסוף-פס
עדינון מבושל
לקריאה נוספת

, Whitehead, P.J.P. (1985) FAO Species Catalogue. Vol. 7. Clupeoid fishes of the world (suborder Clupeioidei). An annotated and illustrated catalogue of the herrings, sardines, pilchards, sprats, shads, anchovies and wolf-herrings., Part 1-Chirocentridae, Clupeidae and Pristigasteridae. FAO Fish. Synop. 125(7/1):1-303. (באנגלית)
, Priede, I.G.; Santos, M.; Gapuz, A.V.; Lanzuela, N.; Buccat, F.G.A.; Lopez, G.; Villarao, M.C.; Doyola, M.C.; Deligero, R.; Hata, H.; Alcantara, M.; Gatlabayan, L.V.; Tambihasan, A.M.; Villanueva, J.A.; Parido, L.; Belga, P.B. (2017). (באנגלית)
, Bisby F.A., Roskov Y.R., Orrell T.M., Nicolson D., Paglinawan L.E., Bailly N., Kirk P.M., Bourgoin T., Baillargeon G., Ouvrard D. (red.) (28 november 2011). (באנגלית)
, Whitehead, Peter J. P. FAO Fisheries Synopsis, no. 125, vol. 7, pt. 1. Rome, Italy, Food and Agriculture Organization of the United Nations, 1985. ISBN 92-5-102340-9. с. x + 303. (באנגלית)
, Munroe, T. A., T. Wongratana, and M. S. Nizinski / Carpenter, Kent E., and Volker H. Niem, eds. FAO species identification guide for fishery purposes: The living marine resources of the Western Central Pacific, vol. 3: Batoid fishes, chimaeras and Bony fishes, part 1 (Elopidae to Linophrynidae). Rome, Italy, Food and Agriculture Organization of the United Nations, 1999. ISBN 92-5-104302-7. с. 1775-1821. (באנגלית)
הערות שוליים

↑  עדינון כסוף-פס באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  עדינון כסוף-פס במילון בעלי חיים: דגי הגרם (תשע"ב), 2012, באתר האקדמיה ללשון העברית
1 2  מנחם דור, לקסיקון דביר לזואולוגיה, תל אביב: דביר הוצאה לאור, 1987, עמ' 471
1 2  עדינון כסוף-פס, באתר FishBase
1 2  דני גולני ודוד דרום, מדריך הדגים של ישראל, ירושלים: כתר הוצאה לאור, 1997, עמ' 34
↑  eat a fish bone, head, tail, internal organs and all, kuro usagi
↑  מידע על עדינון כסוף-פס, באתר fishnames (באנגלית)
↑  עדינון כסוף-פס, באתר הרשימה האדומה של IUCN
Mayday

Mayday (נהגה: "מֶיידֶיי") הוא אות מצוקה בין-לאומי הנשלח באמצעות רדיו ומשמש להתרעה על סכנת חיים לנמצאים על כלי שיט או כלי טיס. השומע קריאת חירום זו נדרש להגיע מיד לקורא הנמצא במצוקה ולסייע להצלת חיי הנמצאים על כלי השיט או כלי הטיס. קריאה זו זהה לשימוש בקריאה SOS בקוד מורס.
מקור המונח

ישנה סברה כי מקור המונח במשפט הצרפתי: venez m'aider - "בואו לעזרתי".
שימוש

בעת מצוקה נעשה שימוש בקריאה שלוש פעמים: Mayday Mayday Mayday וזאת על מנת למנוע מצב בו מילים דומות נשמעות כמו הקריאה לעזרה.
בקריאה יעשה שימוש כאשר יש סכנת חיים לנמצאים על כלי השייט או כלי הטיס כגון במקרה של סכנת טביעה, שרפה וכדומה.
היסטוריה

המונח הוצע על ידי פרדריק סטנלי מוקפורד בשנת 1923. מוקפורד היה בקר אווירי בנמל התעופה קרוידון שבלונדון והתבקש למצוא קריאת מצוקה אשר תשמש את הטייסים ואשר תובן לכולם. מרבית הטיסות שעברו דרך שדה תעופה זה באותה עת הגיעו משדה התעופה לה בורז'ה שבפריז ולכן בחר מוקפורד את הביטוי בצרפתית.
השימוש הראשון בביטוי אירע בשנת 1927 וניתן לו תוקף רשמי בשנת 1948.
ראו גם

SOS
פאן-פאן
הערות שוליים

↑  mayday, באתר Online Etymology Dictionary
↑  מקורן של מילים
↑  מקור המונח מיידיי באתר Blue Shield Australia
↑  מונחים ימיים
פולאקשין השני

פולאקשין השני, גם פולאקשי השני (בסנסקריט: द्वितीयपुलिकेशि), שהשתייך לקאסטת הלוחמים (קשטרייה), היה שליט ממלכת הצ'לוקייה של וטאפי (כיום בדאמי (אנ')) במערב דרום הודו, בערך משנת 610 עד 642. במהלך שלטונו, הצליחה הממלכה לכבוש חלקים נרחבים מצפון ודרום הודו.
היסטוריה

פולאקשין (שמו לפני ההכתרה היה ארייה) היה בנו של המלך קירטיווארמן הראשון, שמת כנראה צעיר; הוא הדיח את דודו מנגאלשה (אנ'), שהחזיק בכס המלכות משנת 597 עד 609 בערך ולא היה מוכן לוותר עליו לפולאקשין.
לפי שוואנדזאנג, מלך הצ'לוקייה פולאקשין השני היה טיפוס לוחמני ואהב "אמנויות צבאיות", מכיוון שהיה קשטרייה מלידה. צבאו היה מאורגן היטב וזו הייתה הסיבה להצלחתו של פולאקשין השני מעבר לרכס וינדהיה. הוא כלל חיל רגלים, פרשים, חיל פילים וצי רב עוצמה. שוואנדזאנג כתב שלצבא של צ'לוקייה היו מאות פילים שהושקו במשקאות חריפים לפני קרב. עם הצי שלהם הם כבשו את רוואטידוויפה (גואה), ואת פורי בחוף המזרחי של הודו. כתובות של שושלת רשטראקוטה משתמשות במונח "קרנאטאקבאלה" ("הכוח של קרנאטקה") כאשר מתייחסים לצבאות צ'לוקייה החזקים.
מאוחר יותר הוא כבש את אימפריית קדאמבה (אנ'), ולאחר מכן נכנעה גם אימפריית אלופה (אנ') ששלטה ברצועת חוף במערב הודו (כיום דרום קנארה (אנ'), והוא נשא לאישה נסיכה משושלת זו. כתובת באיהולה (אנ') מזכירה עמים נכבשים אחרים בצפון (למשל הלטה, המלאווה והגורג'רה). במזרח הודו הוא הכניע את אזור קאלינגה (אנ') והטריד את אימפריית פלאווה מדרום, עם בירתה קאנצ'יפורם (אנ'), שאותה מעולם לא הצליח לכבוש. הצלחתו הצבאית הגדולה ביותר הייתה הניצחון בשנת 630 על הארשווארדאנה, ששלט על חלקים נרחבים של צפון הודו וניסה להתרחב לדרום הודו, בקרב על נהר על גדות הנהר נרמאדה (אנ'), מה ששם קץ לניסיונותיו של הארשווארדאנה לכבוש את הדרום. נחתם הסכם שבו הארשווארדאנה הפך לשליט בכל האזורים מצפון לנרמאדה, בעוד פולאקשין שלט בכל האזורים שמדרום לנהר וקיבל את התואר דקישינפאדשווארה ("אדון הדרום"). לאחר מכן הוא הביס את שושלת וישנוקונדינה (אנ') בדרום-מזרח הדקאן. הוא כנראה מת במהלך פלישה של הקיסר נרסימהווארמן הראשון (אנ') משושלת פלאווה בווטאפי או בסמוך לה בשנת 642, פלישה שנבעה מפרובקציה שהוא עצמו עורר.
שונות

המלכות שלו היו נסיכות משושלת אלופה (אנ') של דרום קנארה (אנ') ושושלת הגנגה המערבית (אנ') של טלאקד (אנ'), קלאנים עמן ניהלו הצ'לוקייה קשרי משפחה ונישואים קרובים.
הקיסר הפרסי ח'וסרו השני החליף שגרירים עם פולאקשין השני.
עם זאת, המעשה החשוב ביותר שלו, היה רפורמה במטבע: מטבעות הזהב שלו עם דמות של חזיר בר עדיין היו במחזור זמן רב לאחר מותו תחת השם וראהה.
יורש

בשנת 624 הוא מינה את אחיו קובג'ה וישנובארדהאנה (שלט 624–641) לשליט השטחים הנכבשים במזרח, ובכך הניח (שלא במתכוון) את היסודות לשלטון שושלת צ'לוקייה המזרחית (אנ') במזרח הדקאן. הם שלטו מוונגי (אנ') עד המאה ה-11 בערך.
מחלוקות על כס המלכות נמשכו כ-13 שנים בין חמשת בניו של פולאקשין, עד שוויקראמדיטיה הראשון (אנ') (שלט 655–680) גבר לבסוף.
לקריאה נוספת

K. A. Nilakanta Sastri: The Chaḷukyās of Bādāmi. In: Ghulam Yazdani (Hrsg.): The Early History of the Deccan. Bd. I–VI. Oxford University Press 1960.
K. V. Ramesh: Chalukyas of Vātāpi. Agam Kala Prakashan 1984.
הערות שוליים

↑  Jain, S. (2011). THE INDIA THEY SAW (VOL-1): THE INDIA THEY SAW (VOL-1) by SANDHYA JAIN: Perspectives on India. The India They Saw: Foreign Accounts. Ocean Books. p. 266. ISBN 978-81-8430-106-9.
↑  Dikshit, Durga Prasad (1968). POLITICAL HISTORY OF THE CHALUKYAS OF BADAMI. Abhinav Publications, New Delhi. The Rashtrakuta inscriptions also praise the heroic nature of the Chalukyan army (Karṇāṭakabala, in their records)
↑  The Buddhist Caves at Aurangabad: Transformations in Art and Religion, Pia Brancaccio, BRILL, 2010 p.82