stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אשר אנשיל ניימאן
תולדות חייו > בארץ ישראל

בשנת 1862 (ה'תרכ"ג) הגיעו להונגריה שני נציגים מטעם יהודי הונגריה בירושלים, ולבקשתם ערכו הרב אברהם שמואל בנימין סופר והרב מאיר אייזנשטטר כינוס גדול שבו השתתפו מאות רבנים ואנשי ציבור והוכרז על הקמתו של כולל נפרד ליוצאי הונגריה - "כולל אונגרין". הרקע להקמת הכולל היה טענתם של יוצאי הונגריה רבתי בירושלים שהם מופלים לרעה על ידי ראשי כוללות האשכנזים, בעיקר בנוגע לחלוקת כספי החלוקה. בכנס חוברו תקנות הייסוד של הכולל. לאחר הכנס, הצטרף הרב ניימאן לשני הנציגים ששבו לארץ ישראל, וקבע את מושבו בירושלים. מיד עם בואו לירושלים, נתמנה לרב ואב בית דין של הכולל.
כשלוש שנים לאחר בואו לירושלים, נפטרו שתי בנותיו במגפת הכולרה שהתפשטה בירושלים. שנים מספר לאחר מכן הוא איבד את ראייתו.
הרב ניימאן היה לוחם קנאי כנגד הניסיונות שנעשו להכנסת לימודי חול לירושלים. הוא חתם על כתב האיסור להכניס לימודי חול לבתי הספר. כמו כן, חתם על כתב הפולמוס של חכמי כולל שומרי החומות כנגד הרב עקיבא יוסף שלזינגר וספריו.
לאחר הקמת שכונת מאה שערים עבר מביתו שבעיר העתיקה להתגורר בשכונה.
נפטר בכ' באייר ה'תרמ"ב. נקבר בחלקת הפרושים בבית הקברות היהודי בהר הזיתים, סמוך לקברי הרב אברהם שאג-צוובנר, הרב נחום לעווי והרב מאיר אוירבך.
משפחתו

לרב ניימאן ורעייתו דבורה נולדו שלושה ילדים. בסביבות שנת ה'ת"ר נפטרה אשתו, והוא נשא את הדס האני בת ר' יצחק ראש. ממנה נולדו לו עשרה ילדים. שישה מתוך 13 ילדיו נפטרו בחייו.
בנו הרב אהרן לייב ניימאן הוא מחבר הספר "זיכרון למעשה בראשית" ו"משפט בצדקה".
חתנו היה ר' בצלאל פולאק אב בית דין סילאדי-צ'ה (אנ').
חתנו רבי ישראל חיים שינבוים היה ממייסדי שכונת מאה שערים. נרצח במאה שערים ב-1881. נינו הוא איש הש"י אברהם עץ-הדר.
חתנו הרב רחמים יוסף חיים אופלטקה, בנו של הרב יצחק פראג אופלטקה, היה ראש בית המדרש דורש ציון. מחבר הספרים מסעי היר"ח, "סדר תפילה לחולה" ומדפיס הספר ברוך מבנים לרבי ברוך ירושלמי מקושטא.[דרוש מקור][מפני ש...]
חתנו בן ציון קורונל, בנו של הרב נחמן נתן קורונל. מדפיס חידושי מהר"ם חלאוה על מסכת פסחים, מראשוני מתיישבי מאה שערים ואבן ישראל.
ספריו

שמן לאשר - על מסכתות גיטין, קידושין ובבא מציעא. כרך ב על מסכתות כתובות וגיטין.
כרם בן שמ"ן - דרשות לראש השנה, ליום הכפורים, לז' באדר ולשבת הגדול. רק חלק מהספר נדפס.
לקריאה נוספת

דוד צבי ניימאן, הגאון שנשכח, וינה ה'תשמ"ב, עמ' 65–130.
אריה לייב פרומקין, תולדות חכמי ירושלים,  חלק ג פרק ח אות י
הערות שוליים

↑  כך על פי מסורת משפחתית שהובאה בספר "אילנות" 132. מקורות אחרים נוקטים תאריכים אחרים: ה'תק"ס או ה'תק"ע. ראו "הגאון שנשכח" עמ' 65 הערה 1.
↑  לפי יקותיאל יהודה גרינוולד (חכמי מדינתנו מערכת א אות רג) נולד בפרשבורג (ברטיסלאבה), אך שאר המקורות האמינים מציינים את קיטזה כמקום הולדתו.
↑  ראו אודותיו בהרחבה אצל ניימאן, "הגאון שנשכח" פרקים ב-ג.
↑  יוצאי הונגריה (אוברלנד) בירושלים כבר פרשו בעבר מכולל הפרושים והצטרפו לכולל הו"ד שאיגד את יוצאי מרכז אירופה, אך החת"ם סופר התנגד לפרישה מהכולל המרכזי ובהוראתו חזרו רוב יוצאי הונגריה לכולל הפרושים (היו כאלו שנשארו בכולל הו"ד, כדוגמת הרב יצחק פראג אופלטקה, וכשהוקם כולל אונגרין עברו אליו). בפעם השנייה שרצו יוצאי הונגריה להתפלג מכולל הפרושים ב-1862, זכה המהלך לתמיכתם של ראשי כולל פרושים, הרב משה יהודה ליב זילברברג והרב מאיר אוירבך, ולכן גם לתמיכת רבני הונגריה
↑  כרטיס הקבר המשותף של שתיהן באתר הר הזיתים. בנוסח מצבתן נפלו כמה שיבושים, כולל שמן ושם אביהן. ראה "הגאון שנשכח" עמ' 313-312
↑  מעשה אבות עמ' נג
↑  ראו כאן.
↑  קורות החיים של ישראל שעהנבוים, באתר "יזכור" של משרד הביטחון
↑  כרטיס הקבר של ישראל חיים שעהנבוים, אתר הר הזיתים
↑  בן שמ"ן=בן שמואל משה ניימאן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007506211805171  GND: 130860662  ISNI: 0000 0000 2256 9004  LCCN: n84007101  VIAF: 23255040   WorldCat (עם VIAF): 23255040
הכיבוש הצרפתי של אלג'יריה

הכיבוש הצרפתי של אלג'יריה (בצרפתית: Conquête de l'Algérie par la France; בערבית: الغزو الفرنسي للجزائر) התרחש בין 1830 ל-1903. בשנת 1827, ויכוח בין חוסיין דיי, שליט מחוז אלג'יר, לבין הקונסול הצרפתי, הידרדר למצור, שבעקבותיו פלשה ממלכת צרפת וכבשה במהירות את אלג'יר ב-1830, ולכדה ערי חוף אחרות. על רקע סכסוכים פוליטיים פנימיים בצרפת, התקבלו שוב ושוב החלטות לשמור על השליטה בשטח, וכוחות צבאיים נוספים הובאו במהלך השנים הבאות כדי לדכא את ההתנגדות בפנים המדינה.
בתחילה, ההתנגדות האלג'יראית התחלקה בעיקר בין כוחות תחת אחמד ביי אבן מוחמד שריף בקונסטנטין, שביקשו להחזיר את שלטון העוצרות של אלג'יר, בעיקר במזרח, לבין כוחות לאומנים במערב ובמרכז. הסכמים עם הלאומנים תחת האמיר עבד אל-קאדר אפשרו לצרפתים להתמקד תחילה בחיסול שרידי הדייליק, שהושג עם המצור על קונסטנטין ב-1837. עבד אל-קאדר המשיך להציג התנגדות נוקשה במערב. לבסוף הוא נהדף לתוך מרוקו בשנת 1842, על ידי פעולה צבאית צרפתית בקנה מידה גדול וכבד, הוא המשיך לנהל מלחמת גרילה עד שממשלת מרוקו, תחת לחץ דיפלומטי צרפתי בעקבות תבוסתה במלחמת צרפת–מרוקו, תקפה אותו והרחיקה אותו. מחוץ למרוקו. הוא נכנע לכוחות הצרפתים ב-1847. כמה ממשלות וחוקרים ראו בכיבוש אלג'יריה על ידי צרפת כרצח עם.
רקע

אזורי החוף והאזורים ההרריים של אלג'יריה נשלטו על ידי העוצרות של אלג'יר. העוצרות (או דייליק), בעוד שהייתה חלק באופן נומינלי מהאימפריה העות'מאנית,  פעלה באופן עצמאי מהסולטן העות'מאני.  הדיי שלט בכל תחום העוצרות, אך הפעיל שליטה ישירה רק באלג'יר וסביבתה, כאשר בייליקים (מחוזות) הוקמו בחלקים המערביים, המרכזיים והמזרחיים של המדינה. שאר השטח (כולל חלק ניכר מפנים הארץ), בעודו נשלט באופן נומינלי על ידי אלג'יר, היה למעשה בשליטתם של מנהיגים ברברים וערבים מקומיים, שבדרך כלל פעלו כוסאלים לדיי, אם כי לא תמיד. בחלקים הצפוניים של סהרה כמה ממלכות נווה מדבר כמו סולטנות טוגורט נשלטו על ידי העוצרות.  החלקים הפנימיים של הסהרה נתבעו על ידי הדיי, בעוד שבמציאות הם נשלטו לחלוטין על ידי קונפדרציות שבטיות, וממלכות קטנות יותר כמו זו של כֶּל אַהַגַּר (אנ').  הדיי נתמך, או בחלק מהמקרים נשלט על ידי היניצ'רים של יחידת אוג'אק בצבא אלג'יר (אנ'), אם כי כוחם היה מוגבל מאוד לאחר 1817. השטח גבל במערב בסולטנות מרוקו ובמזרח בבייליק של תוניס. הגבול המערבי, נהר תַאפְנַה (צר'), היה נקבובי במיוחד מכיוון שהיו קשרים שבטיים משותפים שחצו אותו.
העוצרות של אלג'יר הייתה אחד הבסיסים העיקריים של שודדי הים הברברים וסוחרי העבדים הברברים שתקפו ספינות נוצריות ויישובי חוף בים התיכון ובצפון האוקיינוס האטלנטי. כמו שאר חוף ברבריה, העוצרות של אלג'יר התכלכלה מסחר של עבדים או סחורות שנתפסו מאירופה, אמריקה ואפריקה. המעצמות האירופיות הפגיזו את אלג'יר בהזדמנויות שונות כתגובה וארצות הברית יזמה את המלחמות הברבריות על מנת לשים קץ לפיראטיות האלג'יראית נגד הספנות הנוצרית.
כיבוש אלג'יריה החל בימים האחרונים של הרסטורציה הבורבונית על ידי שארל העשירי, מלך צרפת. מטרתו הייתה לשים קץ לפיראטיות הברברית ולהגביר את הפופולריות של המלך בקרב העם הצרפתי, במיוחד בפריז, שבה חיו ותיקי מלחמות נפוליאון רבים. סחר העבדים והפיראטיות של אלג'יריה פסקו מיד לאחר שהצרפתים כבשו את אלג'יר.
רקע > פרשת המניפה

בשנים 1795–1796 פנתה הרפובליקה הצרפתית לרכוש חיטה עבור הצבא הצרפתי משני סוחרים יהודים באלג'יר. הסוחרים, שהיו להם חובות לחוסיין דיי, הדיי של אלג'יר, טענו לחוסר יכולת לשלם את החובות הללו עד שצרפת תשלם להם את חובותיה. הדיי ניהל משא ומתן ללא הצלחה עם פייר דבאל, הקונסול הצרפתי, כדי לפתור את המצב הזה, וחשד שדבאל שיתף פעולה עם הסוחרים נגדו, במיוחד מכיוון שממשלת צרפת לא קבעה תשלום לסוחרים ב-1820. אחיינו של דבאל, אלכסנדר, הקונסול בבון, הכעיס עוד יותר את האיש בכך שביצר את המחסנים הצרפתיים בבון בלה קאל למרות הסכמים קודמים. בעוד שהחובות שלא שולמו מיוחסים כגורם העיקרי לפרשת המניפה, דייוויד טוד טוען ב"אימפריית קטיפה: אימפריאליזם בלתי פורמלי צרפתי במאה ה-19" כי הסיבה המהותית לסכסוך הייתה הניסיונות הצרפתיים לבצר מחסן שלא היה בשימוש בעבר בלה קאל, בניסיון להפוך את לה קאל והאזור המקומי למאחז קולוניאלי עבור הצרפתים, וכי הדיון של הדיי על החובות עלה כחשש משני.
לאחר פגישה שנויה במחלוקת ב-29 באפריל 1827, שבה סירב דבאל לספק תשובות מספקות, הכה הדיי את דבאל במחבט הזבובים שלו (אז זה נקרא מניפה). שארל העשירי השתמש בתקרית זו נגד נציגו הדיפלומטי כדי לדרוש תחילה התנצלות מהדיי, ולאחר מכן ליזום מצור נגד נמל אלג'יר. המצור נמשך שלוש שנים, והיה בעיקר לרעת סוחרים צרפתים שלא הצליחו לערוך עסקים עם אלג'יר, בעוד שודדי הים הברברים עדיין הצליחו להתחמק מהמצור. כאשר צרפת ב-1829 שלחה שגריר לדיי עם הצעה למשא ומתן, הוא הגיב באש תותחים שהופנתה לעבר אחת הספינות החוסמות. הצרפתים החליטו אז שנדרשת פעולה כוחנית יותר.
בעקבות כישלון ביקורו של השגריר, מינה שארל לראש ממשלה את ז'ול דה פוליניאק, שמרן קשיח. זה הכעיס את האופוזיציה הצרפתית הליברלית, שהיה לה אז רוב בבית הנבחרים. פוליניאק פתח במשא ומתן עם מוחמד עלי המצרי כדי לחלק למעשה את צפון אפריקה. עלי, על אף שהיה וסאל של העות'מאנים, דחה בסופו של דבר רעיון זה. כשהדעה הרווחת המשיכה לעלות נגד פוליניאק והמלך, הם החליטו שניצחון במדיניות חוץ כמו לכידת אלג'יר יטה שוב את הדעה לטובתם.
הפלישה לאלג'יר

אדמירל דופרה לקח את הפיקוד בטולון של ארמדה של 635 ספינות ולאחר מכן פנה לאלג'יר. בעקבות תוכנית לפלישה לאלג'יריה שפותחה במקור על ידי מייג'ור בוטין בפיקודו של נפוליאון ב-1808, הגנרל דה בורמון הנחית אז 34,000 חיילים 27 קילומטרים (17 מיל) ממערב לאלג'יר, בסידי פרג' (אנ'), ב-14 ביוני 1830. כדי להתמודד עם הצרפתים, שלח הדיי 7,000 יניצ'רים, 19,000 חיילים מבני קונסטנטין ואוראן וכ-17,000 קבילים. הצרפתים הקימו ראש חוף חזק ודחפו לעבר אלג'יר, בין היתר הודות לתותחים מעולים וארגון טוב יותר. ב-19 ביוני ניצחו הצרפתים את צבא הדיי בקרב סטאואלי, ונכנסו לאלג'יר ב-5 ביולי לאחר מערכה של שלושה שבועות. הדיי הסכים להיכנע בתמורה לחירותו ולהצעה לשמור על הרכוש האישי שלו. חמישה ימים לאחר מכן, הוא יצא לגלות בנאפולי עם משפחתו. גם היניצ'רים הטורקים עזבו את השטח ועזבו לטורקיה. עזיבתו של הדיי סיימה 313 שנות שלטון עות'מאני בשטח.
בעוד שהפיקוד הצרפתי הסכים באופן נומינלי לשמור על חירויות, רכוש וחירויות דת של התושבים, כוחות צרפת החלו מיד לבזוז את העיר, לעצור ולהרוג אנשים מסיבות שרירותיות, לתפוס רכוש ולחלל אתרים דתיים. עד אמצע אוגוסט, השרידים האחרונים של הסמכות העות'מאנית גורשו סופית ללא הזדמנות למכור נכסים משמעותיים. הערכה אחת מצביעה על כך שיותר מחמישים מיליון פרנק בנכסים הועברו לידיים פרטיות במהלך הביזה. לפעילות זו הייתה השפעה עמוקה על היחסים העתידיים בין הכובשים הצרפתים לבין הילידים. ב-1833 כתבה ועדה צרפתית כי "שלחנו אל מותם בחשד פשוט וללא משפט אנשים שאשמתם תמיד הייתה בספק... טבחנו באנשים שהתנהלו בצורה בטוחה... התגברנו בברבריות על הברברים". גירוש הטורקים יצר ואקום כוחני בחלקים משמעותיים בשטח, שממנו עלתה מיד התנגדות לכיבוש הצרפתי.
הידיעה על כיבוש אלג'יר בקושי הספיקה להגיע לפריז, וכבר הודח שארל העשירי במהלך שלושת הימים המפוארים של יולי 1830, ובן דודו לואי-פיליפ, "המלך האזרח", נקרא לעמוד בראש מונרכיה חוקתית. הממשלה החדשה, שהורכבה ממתנגדים ליברלים של המשלחת באלג'יר, לא ששה להמשיך בכיבוש שהחל המשטר הישן. עם זאת, הניצחון היה פופולרי מאוד, והממשלה החדשה של לואי-פיליפ הסיגה רק חלק מכוח הפלישה. הגנרל בורמון, ששלח כוחות לכבוש את בון ואוראן, הוציא אותם מאותם מקומות מתוך רעיון לחזור לצרפת כדי להחזיר את שארל לכס המלכות. כשהיה ברור שחייליו אינם תומכים במאמץ זה, הוא התפטר ויצא לגלות בספרד. לואי-פיליפ החליף אותו בברטראן קלוזל בספטמבר 1830.
הביי של טיטרי, שהשתתף בקרב סטאואלי, ניסה לתאם את ההתנגדות נגד הצרפתים עם הביי של אוראן וקונסטנטין, אך הם לא הצליחו להסכים על מנהיגות. קלוזל הוביל בנובמבר טור צרפתי של 8,000 חיילים לאל-מדייה (אנ'), בירתו של טיטרי, ואיבד 200 איש בהתכתשויות. לאחר שהשאיר 500 איש בבלידה (אנ') הוא כבש את אל-מדייה ללא התנגדות, מכיוון שהביי נסוג.
התרחבות נוספת

קלוזל הציג מינהל אזרחי רשמי באלג'יר, והחל לגייס זואבים, או אנשי עזר ילידים לכוחות הצרפתיים, במטרה לבסס נוכחות קולוניאלית ראויה. הוא ואחרים הקימו חברה לרכישת קרקעות חקלאיות ולסבסוד התיישבות שלה על ידי חקלאים אירופאים, מה שגרם לבהלה לקרקעות. קלוזל זיהה את הפוטנציאל החקלאי של מישור מתיג'ה (אנ') וראה בעיני רוחו את הגידול בקנה מידה גדול של כותנה. כמושל כללי (1835–1836), הוא השתמש במשרדו כדי לבצע השקעות פרטיות בקרקע ועודד קציני צבא ופקידים בממשל שלו לעשות את אותו הדבר. התפתחות זו יצרה אינטרס בקרב פקידי ממשל למעורבות גדולה יותר של צרפת באלג'יריה. גם בעלי אינטרסים מסחריים שהיו בעלי השפעה בממשלה החלו להכיר בסיכויים לספקולציות קרקע רווחיות בהרחבת אזור הכיבוש הצרפתי. הם כוננו שטחים חקלאיים גדולים, בנו מפעלים ועסקים והעסיקו בהם עובדים מקומיים.
קלוזל גם ניסה להרחיב את ההשפעה הצרפתית לתוך אוראן וקונסטנטין על ידי משא ומתן עם בית תוניס כדי לספק שליטים "מקומיים" שיפעלו תחת הממשל הצרפתי. הביי סירב, בראותו את הקונפליקטים הברורים הגלומים ברעיון. משרד החוץ הצרפתי התנגד למשא ומתן שניהל קלוזל עם מרוקו על כינון שלטון מרוקאי באוראן, ובתחילת 1831 החליף אותו בברון ברטז'ן.
ברטז'ן היה מנהל חלש שהתנגד לקולוניזציה. הכישלון הצבאי החמור ביותר שלו הגיע כאשר הוא נקרא לתמוך בביי באל-מדייה, שתמיכתו בצרפתים ובשחיתות הפכה את האוכלוסייה שם נגדו. ברטז'ן הוביל חיילים לאל-מדייה ביוני 1831 כדי לחלץ את הביי ואת חיל המצב הצרפתי. בדרכם חזרה לאלג'יר הם הוטרדו ללא הרף על ידי התנגדות קבילית, ונדחקו לנסיגה מבוהלת שברטז'ן לא הצליח לשלוט בה. האבדות הצרפתיות במהלך נסיגה זו היו משמעותיות (קרוב ל-300), והניצחון עורר את להבות ההתנגדות, והוביל להתקפות על יישובים קולוניאליים. האינטרסים הפיננסיים הקולוניאליים הגדלים החלו להתעקש על יד חזקה יותר, אשר לואי-פיליפ סיפק על ידי שליחת סווארי, דוכס רוביגו בסוף 1831.
רוביגו החזיר את השליטה בבון ובוג'י (בג'איה של היום), ערים שקלאוזל כבשה ואז איבדה עקב התנגדות העם הקבילי. הוא המשיך במדיניות של קולוניזציה של הקרקעות והפקעת נכסים. דיכוי ההתנגדות שלו באלג'יר היה אכזרי, כשהנוכחות הצבאית הורחבה בכל האזור. הוא הוחזר ב-1833 בשל האופי האלים הגלוי של הדיכוי, והוחלף על ידי הברון ווירול. ווירול הקים את הכיבוש הצרפתי באוראן, וגנרל צרפתי אחר, לואי אלכסיס דסמישל, קיבל פיקוד עצמאי שהשיג שליטה על ארז'ו ומוסטגאנם.
ב-22 ביוני 1834, צרפת סיפחה באופן רשמי את האזורים הכבושים באלג'יריה, שאוכלוסייתה המוסלמית נאמדה בכשני מיליון, כמושבה צבאית. המושבה נוהלה על ידי מושל צבאי שהיה לו סמכות אזרחית וצבאית כאחד, לרבות סמכות של צו ביצוע. סמכותו הייתה נומינלית על אזור של "כיבוש מוגבל" ליד החוף, אך המציאות של ההתפשטות הקולוניאלית הצרפתית מעבר לאותם אזורים הבטיחה התנגדות מתמשכת של האוכלוסייה המקומית. מדיניות הכיבוש המוגבל נזנחה רשמית ב-1840 למען שליטה מלאה. ווירול הוחלף בשנת 1834 על ידי ז'אן-בטיסט דרואה, הרוזן ד'ארלון, שהפך למושל הראשון של המושבה, ומי שקיבל את המשימה להתמודד עם האיום הגובר של עבד אל-קאדר והמשך הכישלונות הצרפתיים להכניע את אחמד. ביי, השליט של קונסטנטין.
התנגדויות קלות של אלג'יריה (1830) > בלידה

בקרב הראשון של בלידה (אנ'), הכוחות הברבריים-אלג'יריים בראשות מוחמד בן זעמום הביסו את הצבא הצרפתי במינימום אבדות. הכוחות הצרפתיים נקלעו למארב אסטרטגי על ידי האלג'יראים, שקיבלו את פניהם תחילה ותקפו אותם מההר, באופן פתאומי ונמרץ, זמן קצר לאחר מכן.
בקרב השני של בלידה, דרך מארבים, הכוחות האלג'יראים גרמו לנסיגה צרפתית. שני הקרבות נערכו ב-1830 וצרפת הצליחה לכבוש את בלידה רק ב-1839.
התנגדויות קלות של אלג'יריה (1830) > בג'איה

בג'איה חוותה סכסוכים מתמידים עם הצרפתים עד לכידתה. לאחר נפילת הדיי השתלטו השבטים של מזאייה על העיר. ב-1831 הם הביסו משלחת צרפתית קטנה נגדם. אף על פי כן, בשנת 1833 כבשה צרפת את העיר עם אבדות מינימליות, מכוחות קבילים וקולולים. הקבילים האלג'יריים ניסו לכבוש מחדש את העיר ב-1835, אך נכשלו מול המגינים הצרפתים המאובזרים יותר.
התנגדויות קלות של אלג'יריה (1830) > מתיג'ה

ב-1834 תקפו הצרפתים, בהנהגתו של מקסימיליאן יוזף שאונבורג, את העיר חג'וט (אנ'). ההתנגדות השתמשה בטקטיקות גרילה, אך נמחצה עד אוגוסט 1835. ב-23 בפברואר 1837, המשיכו הצרפתים במערכה נגד ההתנגדות האלג'יראית במישורי מתיג'ה (אנ'). ב-24 בפברואר פגשו הצרפתים התנגדות אלג'יראית במישורי מתיג'ה, ודחפו לעבר העיר אל-ארבעא, שבאותה עת הייתה עדיין תחת שלטון שבטים אלג'יריים. העיר נכבשה יומיים לאחר מכן.
התנגדויות קלות של אלג'יריה (1830) > זוואווה

ב-8 במאי 1837, הקבילים מהאזורים מַעֲבַר בַּנִי עאישה, יִ֫יסֶר ועַמְרַאוַוה פשטו על חוות מרסייה של רגאיה תחת שלטון צרפת. זה הניע את הצרפתים להתחיל בהתקפה נגד הקבילים של זְוַואוַוה, והקבילים של ייסר. ב-17 במאי דחקו הצרפתים את בני הזוואווה מת'ניה. בינתיים ארבו לצרפתים שבטי ייסר ועמראווה, אך הם נהדפו במהירות. ב-18 וב-19 במאי ניצחה דיוויזיית הרגלים הקלה הצרפתית כמה מאות מגנים אלג'יריים בבני עאישה. הצרפתים איבדו שלושה חיילים, ואילו האלג'יראים איבדו 18. באותו יום ניסו כמה מאות קבילים לארוב לצבא הצרפתי, אך הובסו בקלות, וספגו אבדות ניכרות.
קונסטנטין

אחמד ביי התנגד ללא הרף לכל ניסיונות של הצרפתים או אחרים להכניע את קונסטנטין, והמשיך למלא תפקיד בהתנגדות נגד השלטון הצרפתי, בין השאר משום שהוא קיווה להפוך בסופו של דבר לדיי הבא. קלוזל ואחמד הסתבכו באופן דיפלומטי על רקע סירובו של אחמד להכיר בסמכות הצרפתית על בון, שלדעתו הייתה עדיין שטח אלג'ירי, וקלוזל החליט לנוע נגדו. בנובמבר 1836 הוביל קלוזל 8,700 איש לתוך הבייליק של קונסטנטין, אך נהדף בקרב על קונסטנטין; הכישלון הוביל להחזרתו של קלוזל. הוא הוחלף על ידי הרוזן דה דמרמון (אנ'), שהוביל משלחת שלכדה את קונסטנטין בשנה שלאחר מכן, למרות שהוא נהרג במהלך המצור והוחלף על ידי סילבן שארל, רוזן ואלה.
1871 מרד הקבילים

מרד הילידים החמור ביותר מאז תקופתו של עבד אל-קאדר היה מרד מוקראני ב-1871 בקביליה, שהתפשט ברוב חלקי אלג'יריה. עד אפריל 1871 התמרדו 250 שבטים, או כמעט שליש מאוכלוסיית אלג'יריה.  בשלב זה היו באלג'יריה כ-130,000 קולוניסטים, אשר שלטו ברוב השטחי הניתנים לעיבוד. מספר זה יגדל ליותר ממיליון לפני תום המאה.  המרד הקבילי, שפרץ כתגובה לרעב ממושך וליחס השונה של המושבה לקבוצות אתניות שונות, הביא למשפטם של המפקדים שנותרו בחיים בקונסטנטין ב-1873, בעקבות הדיכוי הצרפתי.  יתרה מכך, חשיבות רבה מיוחסת להשפעה שהייתה לצו כרמיה בשנת 1870 על האוכלוסייה.
את המרד הוביל שייח' מוקראני, ראש הקלעה של אֵית עבאס, בעל ברית במקור עם המדינה הצרפתית. היבט חשוב אחד שתרם לסיבות המרד היה התפיסה הרווחת בקרב המנהיגים הקבילים של אובדן אוטונומיה בקבלת החלטות, וכן בקרב אסיפות הכפר הקביליות, ה"גַ'מַאעַה".  זה היה המקרה גם עם אובדן הסמכות שאיתו התמודד הקלעה של אֵית עבאס. יתרה מזו, מרד הקומונה של פריז גם מילא כנראה חלק בהדגמת האפשרות להילחם בממשל הצרפתי, מה שסיפק דרך קיימא לאימוץ המרידות.  עם זאת, הטריגר האחרון שיזם תנועה כה גדולה היה המרד בשנת 1871 של ספאחי (אנ'), לאחר שסירב לציית לפקודות צרפתיות.  בסביבות 150,000 קבילים מרדו, וגרמו לחימה ברחבי האזור כולו, ואף הגיעו כמעט לבירה. יתרה מכך, רוב המורדים הללו לא היו חמושים ומאומנים כראוי, אלא מסה כאוטית של איכרים שנלחמו למען חירותם. עם זאת, הניצחונות הראשוניים החלו לדעוך לאחר פריסתן של מספר יחידות צרפתיות שהביסו את המרד, במיוחד עם לכידתו הסופית של אחיו של שייח' מוקראני.   מספר מתנגדים נשלחו גם לקלדוניה החדשה, שם עדיין קיימת קהילה אלג'יראית גדולה, המכונה אלג'יראים של האוקיינוס השקט.
כיבוש הסהרה

המשלחת הצרפתית לכיבוש ארצות הסהרה החלה במרץ 1844 בביסקרה, מיקום אסטרטגי ליד קונסטנטין באזור זיברה, כאשר לואי-פיליפ ד'אומלה, גנרל בן 22, מוביל את הכוחות. ההכרח להגיע לקונסטנטין בנתיב אחר, בעקבות התנגדותם האיתנה והמוצלחת של האמיר עבד אל-קאדר והביי של קונסטנטין חאג' אחמד, הוביל להחלטה לתקוף את האזור הספציפי הזה. למען האמת, הסביבה היבשה והמיקום הלא-אסטרטגי של הסהרה, לפחות עבור הכוונות הקולוניאליות הראשונות של צרפת, לא היו שווים את הזמן והמאמץ של הצבא. הצרפתים, לעומת זאת, הצליחו לשמור על מדיניות מוצלחת בסהרה, שניסתה להפוך את הכיבוש שיהיה עם כמה שפחות שפיכות דם ככל האפשר על ידי יצירת שותפויות עם שבטים ספציפיים. למען האמת, לא כל המנהיגים המקומיים תמכו במאמצי ההתנגדות הקולוניאלית של עבד אל-קאדר, כאשר שותפויות בין פקידים צרפתים ומנהיגים מקומיים מסוימים שימשו כאחד המחסומים הגדולים ביותר. הבטחות להכרה עתידית באחמד אבן סאלם, מפקד שבט שהתנגד לתוכניותיו של קאדר במדבר סהרה, למשל, הקשו מאוד על ההתנגדות לצרפתים בעיירות, וגרמו להתנגדות להצטייר באופן שלילי בעיני האוכלוסייה המקומית.    בעקבות זאת, הצליח הצבא הצרפתי לשלוט במרידות הרבות, הן על ידי בריתות חשאיות והן על ידי שימוש בכוח ובכפייה במקרים ספציפיים.
ב-1881, החוף האלג'ירי היה לגמרי בידי ממשלת צרפת. יתרה מזו, ההתנגשויות בעבר בסהרה והקשיים שהתעוררו הקטינו מאוד את האפשרויות העתידיות לסיפוח סופי של כל אזור הסהרה. אף על פי כן, יריבויות עם האימפריה הבריטית ומותו של לוטננט-קולונל פול פלטרס בידי כוחות הטוארג הובילו למשלחת צרפתית אחרונה. בשנת 1902, משלחת צבאית צרפתית נכנסה להרי אהגר והביסה את כֶּל אַהַגַּר (אנ') בקרב בתית (אנ'). כיבוש ארצות הסהרה באלג'יריה הסתיים בשנת 1903 כאשר צרפת כבשה את ממלכת כֶּל אַהַגַּר. ניתן להבחין בכך שהמדיניות הצרפתית בסהרה התמקדה באסטרטגיה הידועה ממילא של "הפרד ומשול"  ובהתקפת האויב מכמה צדדים. למעשה, גם אם לוחמי קבוצות הטוארג היו חמושים בצורה גרועה, הידע שלהם על הסביבה ועמידותם לתנאי האקלים הפכה אותם לאויבים מסוכנים. יתרה מזו, המשלחת לסהרה לא נתפסה בעיני כולם כצורך הכרחי של המדינה הצרפתית, הן בשל הקשיים הרבים בתוכניות האסטרטגיות שהוצעו עבורה והן בשל חוסר הוודאות בפיתוחה.
נפגעים

לפי מספר היסטוריונים, השיטות שבהן השתמשו הצרפתים כדי לבסס שליטה באלג'יריה הגיעו לממדים של רצח עם, כאשר מלחמה, רעב ומחלות הובילו למותם של בין 500,000 למיליון אלג'יראים בשלושת העשורים הראשונים של הכיבוש, מתוך אוכלוסייה משוערת של 3 מיליון. האבדות הצרפתיות מ-1830 עד 1862 הסתכמו ב-480,000 הרוגים (אזרחים וחיילים).
אימפריאליזם תרבותי בכיבוש אלג'יריה

האינטראקציה בין הקהילות הקביליות לבין המתיישבים הצרפתים הולידה את הרעיון לייצר סוג חדש של מערכת יחסים שתיתן לגיטימציה לכיבוש הצרפתי של אלג'יריה, על ידי קידום האמונה שהקבילים הללו שונים משאר האלג'יראים. רעיון זה נבע מהבדלים תרבותיים בין הקהילות, כמו המונוגמיה בין הקבילים. וכך, מאותו רגע ואילך, הייתה נוכחות רלוונטית של מיסיונרים כדי להנחיל לאלג'יריה את האמונה, אך חשוב מכך, את מערכת החינוך והתרבות של צרפת, כפי שקרה עם "כל ישראל חברים" לקהילה היהודית. למעשה, משנות ה-50 של המאה ה-19, יחד עם צו כרמיה, הייתה מעורבות עצומה של צרפת בנוגע לסוג החינוך שהיהודים והקבילים היו צריכים לקבל, כדי ליצור אנשים שלא רק נאמנים לצרפת, אלא גם פועלים ומתנהגים כצרפתים.
זונדה (רפואת שיניים)

זונדה
זונדה (בצרפתית: Sonde) הוא כלי המשמש ברפואת שיניים. צורתו ידית מתכת שבקצהה חוד ארוך. בדרך כלל החוד הוא אנכי לידית. כלי זה משמש לבדיקה ולטיפול בשיניים ובחניכיים, על ידי רופאי שיניים ושינניות.
All You Need Is Kill

| --- | --- |
  עטיפת הספר
 סוגה:  הרפתקאות מדע בדיוני

 רומן
 יוצר:  הירושי סאקוראזאקה
 מאייר:  יושיטושי אייב
 הוצאה:  Shueisha
 תקופת הפרסום המקורית:  18 בדצמבר 2004

 מאנגה
 יוצר:  ריוסוקה טאקוצ'י
 מאייר:  טאקשי אובאטה
 התפרסם לראשונה במגזין:  Weekly Young Jump (יפן) Weekly Shonen Jump (ארצות הברית)
 קהל יעד:  סיינן
 תקופת הפרסום המקורית:  9 בינואר 2014 – 29 במאי 2014
 מספר הכרכים שהתפרסמו:  2
All You Need Is Kill הוא רומן מדע בדיוני יפני מאת הירושי סאקוראזאקה (אנ'), אשר פורסם במקור ביפן בשפה היפנית בשנת 2004.
תקציר העלילה

העלילה מתמקדת בקייג'י קירייה, אשר התגייס לצבא ההגנה המאוחד בעקבות פלישת חוצנים ונהרג במהלך הקרב הראשון שלו, אך הוא נקלע ללולאת זמן אשר מאלצת אותו לחיות את אותו היום שוב ושוב, כאשר באופן זה הוא צובר ידע רב ומצליח לשפר את כישורי הלחימה שלו באופן מהותי.
באחד מלולאות הזמן קייג'י פוגש את החיילת הקשוחה והמעוטרת ריטה ורטאסקי אשר מודעת גם היא לתופעת לולאות הזמן. בעקבות כך השניים מחליטים לשתף פעול על מנת למצוא דרך לסכל את פלישת החוצנים.
דמויות

קייג'י קירייה (キリヤ・ケイジ) - הגיבור הראשי אשר מגויס לצבא ומוצא עצמו בלולאת זמן אשר מסייעת לו להפוך מחייל מפוחד וחסר ניסיון ללוחם קשוח ומיומן היטב.
ריטה ורטאסקי (リタ・ヴラタスキ) - חיילת מעוטרת וקשוחה. ריטה התגייסה לצבא לאחר שהוריה נהרגו על ידי החוצנים. בדומה לקייג'י גם ריטה הייתה גם בלולאת זמן נפרדת אשר סייעה לה לשפר את כישורי הלחימה שלו באופן מהותי. משמשת כמנטורית עבור קייג'י.
שאסוטה ריירו קאטה (シャスタ・レイル・カーター) - המכונאית של ריטה.
בארטורומה פרו (バルトロメ・フェレウ) - סמל במחלקה של קייג'י.
עיבודים > מאנגה

הרומן עובד למאנגה אשר נכתבה על ידי ריוסוקה טאקוצ'י ואוירה על ידי טאקשי אובאטה. המאנגה פורסמה במקור במגזין Weekly Young Jump בשנת 2014.
עיבודים > סרט לייב אקשן

בשנת 2014 יצא לאקרנים סרט הלייב-אקשן ההוליוודי "קצה המחר" אשר הוא עיבוד קולנועי לרומן. בסרט, אשר בוים על ידי דאג לימן והופק על ידי אולפני האחים וורנר וחברת Village Roadshow, מככבים טום קרוז בתפקיד וויליאם קייג' (המקביל בסרט לדמותו של קייג'י קירייה ברומן) ואמילי בלאנט בתפקיד ריטה ורטאסקי. עלילת הסרט מתרחשת בסרט במערב אירופה במקום ביפן, והקרב מתרחשת בנורמנדי ומתחיל בנמל התעופה הית'רו. הסוף של הסרט שונה באופן מהותי מהרומן.
הערות שוליים

↑  "Official Website for All You Need Is Kill". Viz Media. ארכיון מ-19 ביולי 2017. נבדק ב-26 באוקטובר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "All You Need Is Kill". Shueisha. ארכיון מ-7 בנובמבר 2017. נבדק ב-2015-03-01. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "All You Need Is Kill｜スーパーダッシュ文庫" (ביפנית). Shueisha. ארכיון מ-12 בספטמבר 2019. נבדק ב-23 ביוני 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Loo, Egan (27 בדצמבר 2013). "Viz's Shonen Jump to Run All You Need Is Kill Manga". Anime News Network. ארכיון מ-27 בדצמבר 2019. נבדק ב-27 בדצמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Green, Scott (26 בדצמבר 2013). ""All You Need Is Kill" Manga to Run Simultaneously in English "Shonen Jump"". Crunchyroll. ארכיון מ-27 בדצמבר 2019. נבדק ב-27 בדצמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Green, Scott (10 בינואר 2014). "A Color Look at "All You Need is Kill" Manga". Crunchyroll. ארכיון מ-15 ביוני 2021. נבדק ב-10 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)