מיתוס אוסיריס
יסודות

כפי שמיתוס אוסיריס מופיע לראשונה בכתבי הפרמידות, רוב המאפיינים המהותיים שלו ודאי התגבשו מתישהו לפני שהכתבים נכתבו. ייתכן שהקטעים המובהקים של הסיפור - מותו ותחייתו של אוסיריס, ילדותו של הורוס והמאבק בין הורוס לסת - היו במקור פרקים מיתיים עצמאיים. אם כן, הם בוודאי החלו להתלכד לסיפור אחד עד לתקופת כתבי הפירמידות, המחברים באופן רופף את הקטעים הללו. בכל מקרה, המיתוס נוצר בהשראת מגוון השפעות. חלק ניכר מהסיפור מבוסס על רעיונות דתיים ועל האופי הכללי של החברה המצרית: האופי האלוהי של המלוכה, הירושה ממלך אחד למשנהו, המאבק לשמירה על המאעת, והמאמץ להתגבר על המוות. למשל, הקינות של איסיס ונפתיס על אחיהם המת עשויות לייצג מסורת מוקדמת של אבל טקסי.
עם זאת, ישנן נקודות חשובות של אי הסכמה. מקורות אוסיריס מתפלמסים רבות, וגם הבסיס למיתוס מותו אינו ודאי במקצת. השערה משפיעה אחת ניתנה על ידי האנתרופולוג ג'יימס פרייזר, שבשנת 1906 אמר שאוסיריס, כמו "אלים גוססים ועולים" אחרים ברחבי המזרח הקרוב הקדום (אנ'), החל כהאנשה של הצמחייה. לפיכך, מותו ותחייתו התבססו על מוות שנתי וצמיחה מחדש של צמחים. אגיפטולוגים רבים אימצו את ההסבר הזה. אבל בסוף המאה ה-20, ג'יי גווין גריפית'ס, שחקר רבות את אוסיריס והמיתולוגיה שלו, טען שמקורו של אוסיריס כשליט אלוהי של המתים, והקשר שלו עם הצמחייה היה התפתחות משנית. בינתיים, חוקרי דת השוואתית (אנ') מתחו ביקורת על המושג הכולל של "אלים גוססים ועולים", או לפחות על ההנחה של פרייזר שכל האלים הללו מתאימים היטב לאותו דפוס. לאחרונה, האגיפטולוגית רוזלי דייוויד טוענת כי אוסיריס "מאפיין במקור את הלידה מחדש השנתית של העצים והצמחים לאחר ההצפה [של הנילוס]".
פולמוס מתמשך נוסף נוגע ליריבותם של הורוס וסת, שאותה ניסו אגיפטולוגים לעיתים קרובות לקשר עם אירועים פוליטיים בתחילת ההיסטוריה או הפרהיסטוריה של מצרים. המקרים שבהם הלוחמים מחלקים את הממלכה, והקשר הזוגי התכוף של הורוס וסת עם האיחוד של מצרים העליונה והתחתונה, מצביעים על כך ששתי האלוהויות מייצגות סוג של חלוקה בתוך המדינה. מסורת מצרית ועדויות ארכאולוגיות מצביעות על כך שמצרים הייתה מאוחדת בתחילת ההיסטוריה שלה כאשר ממלכת מצרים העליונה, בדרום, כבשה את מצרים התחתונה בצפון. שליטי מצרים העליונה קראו לעצמם "חסידי הורוס", והורוס הפך לאל הפטרון של האומה המאוחדת ומלכיה. עם זאת, לא ניתן להשוות בקלות את הורוס וסת לשני חצאי המדינה. לשתי האלוהויות היו מספר מרכזי פולחן בכל אזור, והורוס מקושר לעיתים קרובות עם מצרים התחתונה וסת עם מצרים העליונה. אחד ההסברים הידועים יותר לאי-התאמות הללו הוצע על ידי קורט זתה בשנת 1930. הוא טען שאוסיריס היה במקור השליט האנושי של מצרים המאוחדת בתקופה הפרהיסטורית, לפני מרד של מתפללי-סת המצרי העליון. חסידי הורוס ממצרים התחתונה איחדו אז בכוח את הארץ, והיוו השראה למיתוס הניצחון של הורוס, לפני שמצרים העליונה, שכעת תחת הנהגת מתפללי הורוס, הפכה שוב לבולטת בתחילת התקופה השושלתית הקדומה.
בסוף המאה ה-20, התמקד גריפית'ס בתיאור הבלתי עקבי של הורוס וסת כאחים וכדוד ואחיין. הוא טען שבשלבים הראשונים של המיתולוגיה המצרית, המאבק בין הורוס וסת כאחים ושווים היה במקור נפרד מרצח אוסיריס. שני הסיפורים התחברו למיתוס הבודד של אוסיריס מתישהו לפני כתיבת כתבי הפירמידות. עם מיזוג זה, שונו שושלת היוחסין של האלוהויות המעורבות והאפיון של סכסוך הורוס-סת, כך שהורוס הוא הבן והיורש הנוקם את מותו של אוסיריס. עקבות של המסורות העצמאיות נותרו באפיונים הסותרים של מערכת היחסים של הלוחמים ובכתבים שאינם קשורים למיתוס אוסיריס, שהופכים את הורוס לבנה של האלה נות או האלה חתחור ולא של איסיס ואוסיריס. לכן גריפית'ס דחה את האפשרות שהרצח של אוסיריס נטוע באירועים היסטוריים. השערה זו התקבלה על ידי חוקרים עדכניים יותר כגון יאן אסמאן וג'ורג' הארט.
גריפית'ס חיפש מקור היסטורי ליריבות בין הורוס לסת, והציב שני איחודים קדם-שושלתיים מובהקים של מצרים על ידי חסידי הורוס, בדומה לתיאוריה של סת, כדי להסביר זאת. עם זאת, הבעיה נותרה בלתי פתורה, בין היתר משום שאגודות פוליטיות אחרות של הורוס וסת מסבכות את התמונה עוד יותר. לפני שאפילו למצרים העליונה היה שליט אחד, שתיים מהערים הגדולות שלה היו נחן, בדרום הרחוק, ונקאדה, קילומטרים רבים מצפון. שליטי נחן, שם הורוס היה האלוהות הפטרונית, מאמינים כי איחדו את מצרים העליונה, כולל נקאדה, תחת שלטונם. סת היה קשור לנקאדה, כך שייתכן שהמאבק האלוהי משקף בצורה עמומה איבה בין הערים בעבר הרחוק. הרבה יותר מאוחר, בסוף השושלת השנייה (בערך 2890–2686 לפני הספירה), השתמש השליט פריבסן (אנ') בחיית סת (אנ') בכתיבת שם הסרך שלו, במקום הירוגליף הבז המסורתי המייצג את הורוס. יורשו, חעא סח'מוי, השתמש גם בהורוס וגם בסת בכתיבת הסרך שלו. עדויות אלו עוררו השערות כי השושלת השנייה ראתה התנגשות בין חסידי האל הורוס לבין חסידי האל סת בראשות פריבסן. השימוש של חעא סח'מוי בשני סמלי החיות ייצג אז את הפיוס בין שני הפלגים, וכך גם פתרון המיתוס.
בציון אי הוודאות סביב אירועים אלה, טוען הרמן טה ולדה כי השורשים ההיסטוריים של הסכסוך סתומים מכדי להיות שימושיים מאוד בהבנת המיתוס ואינם משמעותיים כמו המשמעות הדתית שלו. הוא אומר ש"מקור המיתוס של הורוס וסת אבד בערפילי המסורות הדתיות של הפרה-היסטוריה."