stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרס מפקד גלי צה"ל
זוכים > תשע"ג (2013)

בשנת תשע"ג, בדומה לשינויים מבניים נוספים שנערכו בתחנה, הוענק הפרס במתכונת שונה, כשבין השאר הוענק פרס בקטגוריית "תוכנית ביכורים" לתוכניות שנוצרו באופן בלעדי על ידי חיילי התחנה. מפקד התחנה, ירון דקל, ציין כי "התוכניות שזכו השנה, פרט לעובדה שהן בעלות איכות רדיופונית מצוינת, נוגעות בראש ובראשונה לנו כישראלים ומביאות את הסיפור הישראלי של כולנו, במוזיקה, בשירה, בשפה וברצון העז לחיות כישראלים בארץ". ועדת הפרס לשנה זו כללה את יועצת הרמטכ"ל לענייני נשים תא"ל רחל טבת-וייזר, העיתונאי עמית סגל ואיש הטלוויזיה רפיק חלבי.
במקום הראשון זכה המשדר המיוחד "מסיפורי פוגי אפשר ללמוד", שנערך לרגל מלאת 40 שנה לצאת אלבום הבכורה של להקת כוורת, "סיפורי פוגי". בתוכנית זו ביצעו להקות צעירות כדוגמת מרסדס בנד וקרח תשע את שירי האלבום והפיקו אותה אסף ליברמן, לירון זייד, אייל מרקו ומיכל מנור. שירי הפרויקט התפרסמו שנה מאוחר יותר כאלבום בהוצאת התחנה.
במקום השני זכו התוכניות "פטפוטים על הנילוס" של הפרשן לענייני ערבים ג'קי חוגי, שזו לו הפעם השלישית ברציפות לזכייה בפרס ו-"ערב אורי צבי גרינברג", ערב בפני קהל שהוקדש למשורר ונערך על ידי ערן סבאג.
בפרס השלישי זכו התוכניות "הביאו את יהודי אתיופיה" של נאוה גטהון וגדי סוקניק, שהשתתף במבצע המקורי בשנת 1977, הפרויקט "דור תש"ח" של אילנה דיין ותמי רשף והמשדר "שפה משותפת" שעסק ביחס של ערבים ישראלים אל השואה.
בפרס למסגרות שידור זכתה תוכנית האקטואליה "נכון להבוקר" בהגשת ניב רסקין. השופטים ציינו כי "בראיונות שנעשו השנה, ניכרת יכולת ההפקה של צוות התוכנית, שהן מהגבוהות בתקשורת הישראלית. ב'נכון להבוקר' חותרים להגיע כל בוקר לכוכב הסיפור עצמו, ולאחריו – לאדם הכי קרוב אליו, או לזה שיספר את הסיפור בדרך הכי מעניינת".
בפרס תוכנית הביכורים זכה המשדר "כן היו הדברים מעולם" על סיפור אסון בית המכס העליון בעריכת יעל לוי ורותי גרוסמן.
זוכים > תשע"ד (2014)

ועדת הפרס בשנה זו כללה את תת-אלוף וקצין חינוך ראשי במיל' אלי שרמייסטר, העיתונאית רינה מצליח וחוקרת התלמוד ד"ר רוחמה וייס.
התוכנית "אתם נשארים" שעסקה בסיפור הצלתו של הכפר הערבי פסוטה מפני גירוש במלחמת העצמאות. את התוכנית ערך והגיש הפרשן לענייני ערבים ג'קי חוגי, שזוהי זכייתו הרביעית ברציפות בפרס זה.
התוכנית המיוחדת "ערספואטיקה" שעסקה בקבוצת המשוררים הצעירים שפועלת תחת שם זה. התוכנית נערכה והופקה על ידי אלה אלטמן, תהילה אפוטה ועלמה רותם והגישה אותה לבנת בן חמו.
"הכל זהב" - פרויקט השידורים בן חודש ימים שהוקדש לאזרחים ותיקים ובמסגרתו הוקדשו תוכניות לבני גיל הזהב ואף הוחלפו חלק משדרני התחנה הרגילים על ידי שדרני רדיו ותיקים. את הפרויקט ערכו אפי בן-אברהם ואסף ליברמן.
פרויקט "אלה האחים שלי" שהחליף את הפרויקט הוותיק "עוד מעט נהפוך לשיר" ובמסגרתו הלחינו חיילים בשירות סדיר שירים שכתבו חללי מערכות ישראל. את הפרויקט ערכה עטרה בן חנן והגישו אותו רזי ברקאי ונעמי רביע. הפיקו תהילה אפוטה, אביה גל, יובל עומר וגאיה עופר.
בפרס תוכנית הביכורים זכתה התוכנית "רדיו רחוב" ששידרה את דברי עוברי האורח מרחובות שנים בארץ. את התוכנית ערכה והגישה ענת קורול-גורדון, הפיקה של שיר מאיר וערכה מאיה גייר.
זוכים > תשע"ה (2015)

ועדת הפרס לשנת תשע"ה כללה את האלופה במיל' אורנה ברביבאי, העיתונאי אודי סגל ואיש התקשורת צביקה ארן.
התוכנית היומית "יהיה בסדר" בהגשת אביב לביא, יונה לייבזון ולינוי בר גפן המטפלת בפניות מאזינים שנתקלו בקשיים בירוקרטים ואחרים מול משרדים ממשלתיים, נותני שירות ועסקים שונים.
"האוניברסיטה המשודרת", התוכנית הוותיקה שעברה בשנה זו שינוי מבני ובו שוחחו המגישים קובי מידן, בן שני וליעד מודריק עם מרצים מתחלפים, תחת סדרת ההרצאות שהייתה נהוגה בתוכנית בעבר.
תוכנית האקטואליה הוותיקה "עושים צהריים" בהגשת יעל דן.
התוכנית המיוחדת "מהאולטרסאונד לבקו"ם" ששודרה ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בהגשת נעם איפן ועפרי לוז עסקה בתחושות ובדילמות של אמהות לבנים במדינה, מהרגע שבו האם יודעת שהיא נושאת בן ברחמה ועד לגיוסו ושירותו בצה"ל.
בפרס תוכנית הביכורים זכתה התוכנית "אמאל'ה, אני פמיניסטית!" אותה הגישה חיילת התחנה תמר עמית-יוסף לצד אמה, השחקנית יעל עמית ביום האישה הבינלאומי. במהלך התוכנית נפגשו השתיים עם נשים מובילות מתחומים שונים ושוחחו על פמיניזם.
בציון לשבח זכה המשדר "זאת המנגינה שלנו" שערכה מפקדת גלגלצ דלית עופר, ושודר בשתי התחנות במקביל. המשדר הוקדש לחללי מבצע "צוק איתן" ושודרו בו סיפורים על אודות הנופלים ושירים שהוקדשו לזכרם.
זוכים > זוכים נוספים

השדרן ועורך המוזיקה יואב קוטנר זכה בפרס בשנת 1981 עבור התוכנית "מסע הקסם המסתורי", ובשנת 1998 עבור ספיישל "לא הספקנו" עם זאב טנא וחאתם עפרני. בשנת 2000 זכתה בפרס תוכניתו "מוזיקה היום" בה מתארחים אמנים להופעות חיות באולפן.
העיתונאי ירון דקל זכה בפרס בשנת 1990 על סיקור "התרגיל המסריח" ובשנת 1993 על פינת מפלגות שבועית. בשנת 2011 התמנה דקל עצמו למפקד התחנה.
העיתונאי אורי פז זכה בפרס במסגרת השידורים על התוכנית "ערב טוב ישראל" כעורך ראשי ב-1987, על ניהול הגל המיוחד עם "קול ישראל" במלחמת המפרץ ב-1991 ועל שידורי מחלקת האקטואליה מוועידת מדריד ב-1992.
העיתונאי ספי הנדלר זכה בפרס בשנת 1992 יחד עם אודי סגל על "הפינה של אודי וספי".
השדרן אהוד גרף זכה שבע פעמים בפרס במשך שנות עבודתו בתחנה.
התוכנית "המילה האחרונה" בהגשת עירית לינור ואורי אורבך זכתה אף היא בפרס.
השדרן אברי גלעד זכה בפרס בקטגוריית תוכניות תעודה.
העיתונאית ליעד מודריק זכתה בפרס פעמיים בשנים 2000–2001.
העורך המוזיקלי ברק איצקוביץ זכה בפרס על עריכת התוכנית "קול ישראל".
הערות שוליים

↑  עם פטירתה של מיכל מודעי בשנת 2012 הפך הפרס לפרס מפקד התחנה בלבד'"`UNIQ--ref-00000001-QINU`"'
↑  דוד ורטהיים‏, ג'קי חוגי ורינו צרור - בין זוכי פרס מפקד גל"צ, באתר וואלה, 18 ביולי 2012
↑  "גאוות יחידה"
↑  אריק בנדר,'"`UNIQ--nowiki-00000005-QINU`"'היענות דלה למבצע החיבוק הגדול בכנסת, באתר nrg‏, 31 באוקטובר 2011
↑  דוד אברהם‏, פרס גל"צ יוענק לאילנה דיין וניב רסקין, באתר וואלה, 6 באוגוסט 2013.
↑  דיווח בגלי צה"ל על טקס הפרס לשנת 2014
↑  יערה יעקב,'"`UNIQ--nowiki-00000009-QINU`"'גל"צ: מהדורות יומן הצהריים וחצות מבוטלות, באתר ynet, 14 באוגוסט 2012
שמאי ליבוביץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1969 (בן 56 בערך) חיפה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום מגורים:  ארצות הברית
 ידוע בשל:  הרשעתו בהדלפת מסמכים סודיים, פעילות למען סרבנות בישראל, ייצג את ראש התנזים מרואן ברגותי.
 מקצוע:  עורך דין
 
שמאי קדם ליבוביץ (נולד ב-1969) הוא עורך דין ישראלי-אמריקאי, פעיל שמאל רדיקלי. הודה והורשע בבית משפט אמריקאי בהדלפת מסמכים מסווגים של סוכנות הביון-FBI.
תולדות חייו

ליבוביץ נולד בחיפה, הוא נכדו של הפרופסור ישעיהו ליבוביץ, בנם של המתמטיקאי פרופ' אלחנן ליבוביץ ושירה, מורה ומתרגמת במקצועה.
בילדותו עברה משפחתו לבאר שבע לאחר שאביו קיבל משרת הוראה באוניברסיטת בן-גוריון. את שנותיו הראשונות במערכת החינוך עשה בבית ספר ממלכתי דתי אך לאחר מכן נשלח לתיכון בעוד שאת שעות לימודי הקודש השלים בישיבה.
לאחר סיום לימודי התיכון עבר ללימודים בישיבת ההסדר הר עציון. שנותיו בישיבה לוו במספר רב של ויכוחים פוליטיים עם חבריו לספסל הלימודים. בתקופה זו שלח מכתב לעיתון "מעריב" ובו צידד בחלוקת הארץ לשתי מדינות. העובדה שחתם על המכתב כתלמיד ישיבת הר עציון עוררה עליו ביקורת. ראשי הישיבה, שניסו לעצב ישיבה פלורליסטית אך חששו מהדבקת תוית שמאלנית למקום,[דרוש מקור] קראו אותו לסדר.
בשנת השירות הצבאי הראשונה שלו במסגרת ישיבת ההסדר הוצב בטולכרם ובבידיה בתקופת האינתיפאדה הראשונה. כשחזר מהשירות הצבאי לישיבה החל לדבר על סרבנות, דבר שהעלה שוב את חששם של ראשי הישיבה מפרובוקציה שתזיק למקום והוא זומן לשיחה נוספת עם ראשי הישיבה. סמוך ליציאתו לתקופת שירות נוספת נפטר אביו מסיבוך הרדמה במהלך ניתוח, ולייבוביץ קיבל פטור משירות נוסף.
בסיום לימודיו בישיבת ההסדר פנה ליבוביץ ללימודי משפטים באוניברסיטת בר-אילן שבסיומם התקבל לקדם-התמחות אצל שופטת בית המשפט המחוזי בתל אביב, סביונה רוטלוי. בתקופת התמחותו שלח מכתב לנשיא בית המשפט העליון דאז, אהרן ברק ובו התלונן כי השופטת הביעה באוזניו את דעתה השלילית על נאשם שנשפט בפניה. ליבוביץ ביקש לפסול את השופטת רוטלוי וזו הגיבה במכתב חריף שהציג את גרסתה לאותו מקרה. היא טענה כי ליבוביץ הצעיר מתנקם בה משום שהפסיקה את עבודתו אצלה לאחר שגילתה מספר כשלים אתיים בהתנהגותו ובשל הפרת אמון. לדבריה, היא גילתה שליבוביץ שוחח על ראיות בתיק עם מתמחה של תובעת שהופיעה באולמה. היא חשדה כי ליבוביץ שלח את חברתו לדבר על התיק עם אחות הנאשם. בבירור שנערך בפני נשיאות בית המשפט המחוזי הודה ליבוביץ כי שוחח בעניין התיק עם עורך דין אמריקני שהכירה לו דודתו, יסכה ליבוביץ שהייתה אז פרקליטת מחוז דרום. אהרן ברק הכריע אז לטובתה של רוטלוי וקבע כי ליבוביץ הפר אמון. לאחר מקרה זה פתח ליבוביץ משרד זוטר העוסק בייצוג עבירות תעבורה.
פעילות פוליטית

בתקופת האינתיפאדה השנייה היה שותף ליבוביץ לכתיבת וחתימה על "מכתב הסרבנים" שפורסם בשנת 2002 וקרא לחיילי צה"ל לסרב לפעול בערים ערביות. בנוסף התנדב לספק עצות משפטיות לסרבנים באמצעות אתר אינטרנט, "צטטו מאמרים ותוסיפו לזה פסוקים מהתנ"ך, דעות של חז"ל וכל העקרונות של היהדות אשר אוסרים לקיים שלטון קולוניאלי מובהק" כתב באתר.[דרוש מקור]
בשנת 2002 נתפס ראש התנזים מרואן ברגותי והואשם באחריות לרצח עשרות ישראלים. לצד עורכי דין ערבים בולטים שהתגייסו לצוות ההגנה ובראשם ג'ואד בולוס, התייצב גם ליבוביץ. פרקליטות המדינה הגישה את כתב האישום וביקשה מעצר עד תום ההליכים. בבית המשפט גייסו בולוס ועמיתיו טיעונים משפטיים ופוליטיים נגד מעצרו של ברגותי. במסגרת טענותיו השווה ליבוביץ את ברגותי למשה רבנו. השוואה זו של ליבוביץ לא הרשימה את השופט שעליה אמר "מה זה שעת סיפור? אני עדיין לא מבין את הקשר בין משה רבנו לסמכות בית המשפט בישראל לשפוט את ברגותי ולא שמעתי שום טיעונים משפטיים". לאחר מכן הפסיק ליבוביץ לייצג את ברגותי במשפט.
יום למחרת הופעתו בבית המשפט, הודיעו שכניו של עורך הדין הדתי כי הם מבקשים ממנו שלא לבוא יותר לבית הכנסת בו נהג להתפלל בגבעת שמואל. ליבוביץ התעקש והגיע וציבור המתפללים הותיר אותו לבדו ויצא לקבל את השבת תחת כיפת השמיים. קבלת פנים דומה חיכתה לו גם בבתי כנסת אחרים. ליבוביץ פנה לראשון לציון דאז, הרב בקשי דורון בבקשה לפסוק כי אין לגרשו מהתפילה בבושת פנים, אך זה לא נענה לו.
כשבוע לאחר מכן נתפס ליבוביץ עם ידיד מרססים כתובות גרפיטי בניסוח "שמאי ליבוביץ - פרקליט אמיץ". בין האנשים שייצג ליבוביץ כסנגור פעילי הארגון הפרו-פלסטיני ISM. בשנת 2003 כתב מכתב שיועד להתפרסם בעיתונות הפלסטינית שבו ביקש להפסיק רצח ישראלים חפים מפשע תוך אמונה שבדרך זו ישיגו את מטרתם "מאבק פלסטיני ללא פגיעה באזרחים יהיה מדויק הרבה יותר" כתב במכתב שנקרא "מכתב גלוי לחברינו הפלסטינים למאבק נגד הכיבוש".
בשנת 2004 התקבל ליבוביץ לתוכנית המשפטנים של הקרן החדשה לישראל שבמסגרתה מממנת הקרן לימודי משפטים בוושינגטון לעורכי דין ישראלים המתמחים בזכויות אזרח. זאת מתוך כוונה להעניק להם ניסיון אקדמי ומקצועי בתחום התמחותם. מספר חודשים לאחר קבלתו לתוכנית היה פעיל בתנועת החרם על ישראל. הוא פרסם מאמר ברוח תנועת החרם בעיתון מקומי, ובו קרא להעמיד לדין קציני צה"ל על פשעי מלחמה. צעד זה עורר דרישות מצד תורמים להסברים מן הקרן. על אף שהתנצל בפומבי בעקבות דרישות הקרן, הוא הודח מן התוכנית והמלגה שקיבל בוטלה.
מעצרו ומשפטו

בשנת 2007 החל בהליכי מיון לסוכנות הביון FBI. על פי פרסומים בארצות הברית ליבוביץ עסק בהדרכת סוכנים, בתרגום לעברית ובתמלול של האזנות סתר לדוברי עברית. לצד עבודתו בסוכנות עסק בפומבי בנושאים שעמדו במרכז עיסוקו החשאי. כך בבלוג העברי שניהל הוא עוסק בנושא תרגום, בנושא השתדלנות היהודית למען הטלת סנקציות על איראן ובהכנות האמריקניות לתקיפה אפשרית באיראן. הפוסט האחרון שפרסם בבלוג מתוארך לערב מעצרו על ידי ה-FBI.
מספר חודשים לאחר שהחל את עבודתו ב-FBI נעצר בחשד להדלפת מסמכים סודיים לבלוגר האמריקני ריצ'רד סילברסטיין. מהות המסמכים לא פורסמה במהלך המשפט שנערך בשנת 2010, אך סילברסטיין ידע לספר כי היו אלה כ-200 עמודים שנראו כתמלילי האזנות סתר לגורמים בכירים מהשגרירות הישראלית בארצות הברית. סילברסטיין הוסיף כי לאחר ששמע שליבוביץ נחקר בשנת 2009, שרף את כל המסמכים. פרשת המשפט נוהלה תוך שמירה על חשאיות והיא נחשפה רק בספטמבר 2011. ליבוביץ הודה במעשיו ונשפט ל-20 חודשי מאסר בפועל.
לאחר שחרורו

אחר שריצה את תקופת מאסרו נשאר ליבוביץ בארצות הברית. הוא מיתן את עמדותיו השמאליות. בין היתר הביע התנגדות לקמפיין להחרמת ישראל, שבעבר תמך בו. הוא השמיע ביקורת על ההתמקדות החד צדדית בהפרות זכויות אדם בידי ישראל, בעוד האשמות דומות אינן מופנות למדינות אחרות, בעלות רקורד זכויות אדם גרוע יותר. הוא הכחיש את טענותיו של ריצ'רד סילברסטיין כי במסגרת עבודתו עבור ה-FBI תרגם תמלילי האזנות לשגרירות הישראלית, ואמר כי טענותיו של הלה מונעות על ידי אג'נדה אנטי ישראלית.
ליבוביץ נשוי לעורכת הדין חגית ליבוביץ-מרובקה, בתו של רפאל מרובקה, לשעבר סגן ראש עיריית בני ברק.
הערות שוליים

↑  יסכה ליבוביץ' לא לגמרי מחוץ לפרשת רוטלוי, באתר גלובס, 10 בינואר 1999.
↑  שמואל דקלו, ‏ברק דחה את הבקשה לפסול את השופטת רוטלוי וקבע: המתמחה ליבוביץ הפר אמון, באתר גלובס, 12 באפריל 1999.
↑  מתוך אתר "סירוב - חוק ומשפט" (הקישור אינו פעיל, 13 באוקטובר 2021)
↑  עו"ד ליבוביץ´: "ברגותי הוא כמו משה רבנו", באתר ערוץ 7, 3 באוקטובר 2002.
↑  אבישי בן חיים, המתפללים לעו"ד ליבוביץ': אתה לא רצוי, באתר ynet, 6 באוקטובר 2002
↑  אבישי בן חיים, הרב בקשי דורון: תומך בהחלטה לגרש את ליבוביץ' מבית הכנסת, באתר ynet, 14 באוקטובר 2002
↑  עו"ד ליבוביץ' נתפס מצייר גרפיטי לשבחו, באתר ערוץ 7, 10 באוקטובר 2002.
1 2  עומר כרמון, תורמי הקרן דורשים הבהרות: מדוע שימש כספנו למימון שמאי ליבוביץ'?, באתר News1 מחלקה ראשונה, 16 באפריל 2005.
↑  מתוך אתר "Blabla4U" (הקישור אינו פעיל, 13 באוקטובר 2021)
↑  יצחק בן-חורין, וושינגטון, דיווח: ה-FBI האזין לשגרירות ישראל בוושינגטון, באתר ynet, 6 בספטמבר 2011
↑  Former FBI Contract Linguist Pleads Guilty to Leaking Classified Information to Blogger, מחלקת המשפטים של ארצות הברית, ‏17 בדצמבר 2009.
↑  Manufacturing Militarism: U.S. Government Propaganda in the War on Terror 1503628361, 9781503628366, www.dokumen.pub.
↑  מתוך אתר www.shamaileibowitz.com (הקישור אינו פעיל, 13 באוקטובר 2021)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007413230705171  VIAF: 32156675115233582812   WorldCat (עם VIAF): 32156675115233582812
קריסת וול סטריט 1929

.
| --- | --- |

התקהלות בוול סטריט אחרי ההתרסקות ב-1929
 מידע כללי
 סוג:  קריסת שוק מניות 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מיקום:  וול סטריט 
 קואורדינטות:  40°42′22″N 74°00′33″W﻿ / ﻿40.706185°N 74.009107°W﻿ / 40.706185; -74.009107
 משתתפים:  הבורסה לניירות ערך בניו יורק 
 תקופה:  24 באוקטובר 1929 – 29 באוקטובר 1929 (6 ימים) 
 
 he
 
קריסת וול סטריט ב-1929 (אירוע המכונה גם "המפולת הגדולה") הייתה הנפילה ההרסנית ביותר של הבורסה לניירות ערך בניו יורק, בהתחשב בעוצמת השלכותיה ובמשך הזמן הארוך שלהן. הקריסה נחשבת לתחילתה של המשבר הכלכלי של 1929 ותקופת השפל הגדול, שנמשכה עד סוף שנות השלושים של המאה העשרים.
בעוד שנפילת שוק המניות נמשכה למעלה מחודש, הקריסה מזוהה בעיקר עם יום חמישי השחור, 24 באוקטובר 1929 בו החלו הנפילות העזות, ועם יום שלישי השחור, 29 באוקטובר 1929 בה חלה נפילה עזה עוד יותר עם נפח עסקאות יומי חסר תקדים של כ-16 מיליון מניות, שהובילה להבנה כי כלכלת ארצות הברית, וכלכלת העולם כולו, נכנסות למיתון עמוק וארוך טווח.
בזמן הנפילה הייתה העיר ניו יורק מטרופולין גדול, ורחוב וול סטריט היה אחד המרכזים הכלכליים המובילים בעולם. הבורסה של ניו יורק (NYSE) הייתה שוק המניות הגדול בעולם.
בתחילת שנות שלושים של המאה העשרים, לאחר הקריסה, מדד דאו ג'ונס החל להתאושש, רק כדי ליפול שנית ב-1932. ב-8 ביולי 1932 הגיע דאו ג'ונס לשיא השפל של המאה העשרים ולא שב לרמות המחירים של לפני 1929 עד 23 בנובמבר 1954.
"כל מי שקנה מניות באמצע 1929 והחזיק בהן, ראה את רוב חייו הבוגרים חולפים מול פניו לפני שחזר לאיזון כלכלי."
כלכלנים והיסטוריונים חלוקים בדעתם בנוגע להשפעות של הנפילה על האירועים הכלכליים, החברתיים והפוליטיים שבאו לאחריה. במאמר שהתפרסם ב"האקונומיסט" ב-1998 נטען כי המיתון לא החל בנפילת שוק המניות וכי לא היה ברור כי נפילת שוק המניות תוביל לשפל כלכלי. ב-23 בנובמבר 1929 שאל האקונומיסט: "האם נפילה חדה בשוק המניות יכולה להוות מכשול בפני התעשייה כאשר התעשייה נמצאת ברובה במצב מאוזן ובריא? ...מומחים מסכימים כי חייב להיווצר איזשהו מכשול, אבל אין עדיין מספיק ראיות כדי להוכיח שמכשול זה ארוך או כי הוא יצור מיתון עמוק בתעשייה. אולם האקונומיסט ממשיך: "נפילה של בנקים מסוימים תתרחש בלי ספק. האם במסגרת הנסיבות יישארו לבנקים יתרות למימון מסחר ומפעלים תעשייתיים? ללא ספק המפתח למצב הוא מעמד הבנקים, ואי אפשר להעריך אותו כראוי לפני שהאבק ישקע."
מהלך הקריסה

לאחר שש שנים של עליות, כאשר העולם ראה את מדד הדאו ג'ונס מגיע לשיא של 381.17 נקודות ב-3 בספטמבר 1929, נפל השוק בחדות, כשהוא מאבד 17% מערכו בבת אחת. לאחר מכן עלו המחירים עד כדי חצי מערך הנפילה לאורך השבוע שבא אחריו, רק כדי ליפול חזרה מיד אחריו. הירידה התעצמה עד שהגיעה לשיא ביום חמישי השחור, 24 באוקטובר 1929. שיא של 12.9 מיליון מניות החליפו ידיים באותו יום.
בשעה 13:00 באותו יום (24 באוקטובר), נפגשו מספר בנקאים מרכזיים בוול סטריט כדי למצוא מוצא מהפאניקה והכאוס שהשתלטו על קומת המכירות. הפגישה כללה את Thomas W. Lamont, מנכ"ל בנק ג'יי פי מורגן; Albert H. Wiggin, מנכ"ל Chase Bank; (שלימים ימוזג לתוך JP Morgan) וCharles E. Mitchell, נשיא נשיונל סיטי בנק (לימים סיטיבנק) בניו יורק. הם בחרו בריצ'רד וויטני, סגן הנשיא של המסחר, לפעול בשמם. הודות לגב הפיננסי של הבנקים מאחוריו, החל וויטני להגיש הצעות לרכוש חבילות גדולות של מניות תעשיית הברזל בסכום גבוה בהרבה מערכן בשוק. בעוד הסוחרים מסתכלים, המשיך וויטני להציע סכומים דומים על חבילות דומות של מניות של חברות מבוססות, טקטיקה זו דומה לטקטיקה בה השתמשו כדי לסיים את הפאניקה שפרצה בבהלת 1907. אולם במקרה זה, העצירה הייתה זמנית בלבד.
במהלך סוף השבוע, סוקרו האירועים בצורה נרחבת על ידי העיתונות. ביום שני, 28 באוקטובר, "יום שני השחור" הראשון, החליטו משקיעים רבים נוספים לצאת מהשוק, והביאו לירידות מחירים נוספות בשיעור של 13%. למחרת, "יום שלישי השחור", 29 באוקטובר 1929, נסחרו כ-16 מיליון מניות כאשר בחצי שעה הראשונה של המסחר נסחרו קרוב לשלוש מיליון ושלוש מאות אלף מניות.. היקף המכירות ב-29 באוקטובר 1929 היה "...שיא שלא ישבר כמעט 40 שנה, עד 1968." הסופר ריצ'רד מ' סיילסמן כתב כי ב-29 באוקטובר נפוצו שמועות מכוונות, כי נשיא ארצות הברית הרברט הובר לא יטיל וטו על מכסי המגן, גרמו לנפילה נוספת בשוק." וויליאם סי. דורנט הצטרף למספר חברים במשפחת רוקפלר וענקים כלכליים נוספים כדי לקנות כמות גדולה של מניות ובכך להפגין את האמון שלהם בשוק, אולם מאמציהם לא הצליחו לעצור את הנפילה. הדאו ג'ונס איבד עוד 12% באותו יום, הפאניקה של המשקיעים הגיעה לשיאה כאשר לחלק מהמניות לא היו קונים כלל, בכל מחיר. המסחר נמשך עד ל-7:45 באותו ערב ובסך הכל השוק איבד 14 מיליארד דולר באותו היום, דבר שהביא את הפסדי השבוע לכדי 30 מיליארד דולר, פי עשרה יותר מאשר התקציב השנתי של הממשל הפדרלי דאז, והרבה יותר ממה שהוציאה ארצות הברית במהלך כל מלחמת העולם הראשונה.
| תאריך | שינוי | אחוז השינוי | נסגר |
| --- | --- | --- | --- |
| 28 באוקטובר 1929 | 38.33- | 12.82- | 260.64 |
| 29 באוקטובר 1929 | 30.57- | 11.73- | 230.07 |
ב-13 בנובמבר הגיע הדאו ג'ונס לשפל זמני כאשר הוא נסגר באתו יום על 198.60 נקודות. במשך מספר חודשים לאחר מכן החל השוק להתאושש, עד שהדאו ג'ונס הגיע לשיא משני של 294.07 נקודות ב-17 באפריל 1930. משם ואילך השוק התחיל בירידה קבועה עד שב-8 ביולי 1932 הגיע המדד לשפל של 41.22 נקודות, ובכך השלים ירידה של 89% מערכו בשיא. היה זה השפל הנמוך ביותר מאז המאה התשע עשרה.
יסודות כלכליים

הנפילה החלה לאחר התרחבות הפעילות הספקולטיבית בסוף שנות העשרים אשר גרמה למאות אלפי אמריקאים להשקיע בכבדות בשוק המניות, רבים מהם לוו כסף כדי להעמיק את השקעותיהם. המצב המשיך עד שבאוגוסט 1929, ברוקרים הלוו באופן קבוע כספים למשקיעים קטנים עד כדי למעלה משני שלישים מערך המניה אותה הם קנו. מעל 8.5 מיליארד דולר ניתנו בהלוואות, יותר מכל הכסף שנמצא במחזור בארצות הברית. העלייה במחירי המניות עודדה אנשים רבים להשקיע; אנשים קיוו שמחירי המניות ימשיכו להאמיר. ממוצע מכפיל הרווח (יחס בין מחיר מניות החברה לרווחיה) היה בספטמבר 1929 32.6, הרבה מעבר לנורמות ההיסטוריות. רוב הכלכלנים ראו באירוע זה את המאורע הדרמטי בהיסטוריה של הכלכלה המודרנית.
ב-24 באוקטובר 1929 (מדד הדאו ג'ונס בדיוק עבר את השיא שלו ב-3 בספטמבר כאשר עמד על 381.17 נקודות), התהפכה מגמת השוק, והחלה פניקת מכירות. בשנת 1931, הוקמה על ידי הסנאט "ועדת פיקורה" כדי ללמוד את הסיבות לנפילה. הקונגרס האמריקאי העביר ב-1933 חוק הקובע כי חייבת להתקיים הפרדה בין הבנקים המסחריים, המקבלים פיקדונות ומעניקים הלוואות, לבנקי השקעות המציעים חיתום מנפיקים ומפיצים מניות, איגרות חוב ושאר נירות ערך.
לאחר הנפילה של 1929, שוקי המניות בכל העולם הוסיפו אמצעים כדי לעצור בצורה זמנית את המסחר במקרה של ירידות שערים חדות, בטענה כי אמצעים אלו ימנעו מקרי פאניקה דומים. הנפילה החד-יומית ב-19 באוקטובר 1987, הידועה גם כיום שני השחור, הייתה חדה אפילו יותר מהנפילה של 1929, כאשר מדד התעשייה של הדאו ג'ונס ירד 22.6%. (יומים מאוחר יותר השווקים התאוששו, וקבעו את העלייה הגדולה ביותר ביום אחד מאז 1933).
מחקר אקדמי

נפילת וול סטריט בשנת 1929 והשפל הגדול היו המשבר הכלכלי הגדול ביותר של המאה העשרים. הפאניקה של אוקטובר 1929 הפכה לסמל לעיוות הכלכלי שאחז בעולם במהלך העשור הבא. "ההתרסקות של 1929 גרמה 'לחוסר התמצאות ולפחד', אבל, 'השוק התחלף במהרה בהכחשה, רשמית ולאחיזת עיניים המונית.'. "הנפילה במחירי מניות ב-24 וב-29 באוקטובר 1929... הופיעו כמעט במקביל בכל שוקי העולם חוץ מאשר ביפן." לקריסה של וול סטריט הייתה השפעה מרכזית על כלכלת ארצות הברית והעולם, והייתה מקור לדיון אקדמי אינטנסיבי במספר תחומים - היסטורי, כלכלי ופוליטי - מאז התרחשותה ועד היום. "יש אנשים המאמינים כי שימוש לרעה מצד חברות אחזקה תרם לקריסה של 1929 בוול סטריט ולמיתון שבא בעקבותיו." "אנשים רבים מאשימים את הבנקים המסחריים, בכך שהיו יותר מדי להוטים לשים הפקדות בסיכון בשוק המניות."
"הקריסה של 1929 עצרה את שנות העשרים הסוערות בפתאומיות." כפי שטען ההיסטוריון הכלכלי צ'ארלס קינדלברג, ב-1929 לא היו "...פתרונות של מוצא אחרון", שלו היו קיימים ו"מתורגלים כהלכה" היו מהווים "מפתח לקיצור ההאטה הכלכלית שנבעה מהמשבר." הקריסה סימנה את תחילתן של השלכות נרחבות וארוכות טווח עבור ארצות הברית. השאלה המרכזית היא: האם "הקריסה של 1929 גרמה למיתון?", או שהיא נבעה מהתפוצצות בועת האשראי הכלכלית? הירידה במחירי המניות גרמה לפשיטות רגל ולקשיים מקרו-כלכליים ובכללם סגירת עסקים, פיטורי עובדים ועוד קשיים הנובעים ממיתון כלכלי. ניתן לראות בעליה במספר הלא מועסקים ובמיתון תוצאה ישירה של הקריסה, אבל היא בשום פנים לא האירוע היחיד שתרם למיתון. בכל זאת מקובל לראות בנפילה את הגורם בעל ההשפעה הגדולה ביותר על האירועים שבאו בעקבותיו.
בין אם הניתוח נכון או לא, היו התוצאות היו קשות עבור מרבית האוכלוסייה. "בנוגע לאספקט אחד של הקריסה מסכימים רוב המומחים האקדמיים לגבי דבר אחד: הקריסה מחקה עושר של מיליארדי דולרים בבת אחת, התוצאה המיידית הייתה ירידה חדה בכוח הקנייה." הכישלון גרר ביקוש כלל עולמי ליתרות הזהב של ארצות הברית (ולכן לדולר, עקב תקן הזהב), וגרם לפדרל ריזרב להעלות את הריבית. כתוצאה מכך, נכשלו כ-4,000 לווים גדולים (בהם בנקים) לשלם את חובותיהם. כמו כן, החוק העוסק במכירה בחסר של ניירות ערך, הקובע כי "... מכירה בחסר של מניה מותר רק כאשר המחיר האחרון של המניה שנקבע היה בעלייה", "... נקבע רק אחרי הקריסה ב-1929 כדי למנוע ממכירה בחסר לדחוף למטה את מחיר המניות".
היסטוריונים רבים רואים בהתרסקות של וול סטריט ב-1929 חלק מתהליך היסטורי שהשתלב בתאוריות בנוגע לשיגשוג ונפילה. לדברי כלכלנים, כגון ג'וזף שומפטר וניקולאי קונדרתיף, הקריסה הייתה אירוע היסטורי רגיל שהתרחש בתהליך המתמשך של מחזור כלכלי. ההשפעה של הקריסה גרמה להאצת השלב הבא במחזור. כלכלנים בולטים, כגון פרידריך האייק, סירבו לקבל תזה זו וטענו כי מקור משבר זה, כמו כמעט כל המשברים בעבר, במדיניות ממשלתית, כדוגמת הורדת הריבית והמדיניות המוניטרית המרחיבה שעודדה אנשים להגדיל את חובותיהם ולהשקיע בנכסים ספקולטיביים.
מילטון פרידמן, בספרו ההיסטוריה הכלכלית של ארצות הברית (A Monetary History of the United States), שנכתב יחד עם אנה שוורץ, טוען כי מה שגרם ל"כיווץ הגדול" (המונח שבו מתאר פרידמן את המיתון הגדול) להיות כה חמור לא הייתה התהפכות הגלגל במחזור הכלכלי, מיסי המכס, או הקריסה ב-1929 של שוק המניות. לטענתו, התמוטטות המערכת הבנקאית במהלך שלושת גלי הפאניקה בשנים 1930–1933 היא הגורם המרכזי שדחף את ארצות הברית למיתון העמוק..
ראו גם

ניו דיל
יום חמישי השחור
לקריאה נוספת

Bierman, Harold. "The 1929 Stock Market Crash". EH.Net Encyclopedia, edited by Robert Whaples. August 11, 2004. URL https://web.archive.org/web/20100517030019/http://eh.net/encyclopedia/article/Bierman.Crash
Brooks, John. (1969). Once in Golconda: A True Drama of Wall Street 1920-1938. New York: Harper & Row. ISBN 0-393-01375-8
Galbraith, John Kenneth. (1954). The Great Crash: 1929. Boston: Houghton Mifflin. ISBN 0-395-85999-9
Klein, Maury. (2001). Rainbow's End: The Crash of 1929. New York: Oxford University Press. ISBN 0-195-13516-4
Klingaman, William K. (1989). 1929: The Year of the Great Crash. New York: Harper & Row. ISBN 0-060-16081-0
Rothbard, Murray N. "America's Great Depression"
Salsman, Richard M. “The Cause and Consequences of the Great Depression” in The Intellectual Activist
“Part 1: What Made the Roaring ’20s Roar”, June, 2004, pp. 16–24
“Part 2: Hoover’s Progressive Assault on Business”, July, 2004, pp. 10–20
“Part 3: Roosevelt's Raw Deal”, August, 2004, pp. 9–20
“Part 4: Freedom and Prosperity”, January, 2005, pp. 14–23
Shachtman, Tom. (1979). The Day America Crashed. New York: G.P. Putnam. ISBN 0-399-11613-3
Thomas, Gordon, and Max Morgan-Witts. (1979). The Day the Bubble Burst: A Social History of the Wall Street Crash of 1929. Garden City, NY: Doubleday. ISBN 0-385-14370-2
יחסי ירדן–ישראל

| יחסי ירדן–ישראל |
| --- | --- |
ירדן: ישראל


ירדן: ישראל
שטח (בקילומטר רבוע)
89,342: 22,072
אוכלוסייה
11,533,903: 10,023,983
תמ"ג (במיליוני דולרים)
50,814: 509,901
תמ"ג לנפש (בדולרים)
4,406: 50,868
משטר
מונרכיה חוקתית: דמוקרטיה פרלמנטרית
שגרירים
: רוגל רחמן
יחסי ממלכת ירדן ומדינת ישראל היו עוינים עם הקמת מדינת ישראל ב-1948 ועד להסכם השלום בין ישראל לירדן בשנת 1994. עד לשנה זו היו המדינות במצב רשמי של מלחמה, ולחמו זו בזו במלחמת העצמאות, במלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה. במלחמת ששת הימים ישראל אף כבשה מירדן את שטחי יהודה ושומרון וכן את מזרח ירושלים. למרות זאת התקיים יחס דואלי מסוים, והתקיים ביניהם שיתוף פעולה ודו-שיח בלתי רשמי, לאור האינטרסים המשותפים של שתי המדינות, גם לפני הסכם השלום.
גבול ישראל-ירדן הוא הארוך שבגבולות מדינת ישראל.