stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי הממלכה המאוחדת – ספרד
היסטוריה > לוחמה אימפריאלית מהמאה השמונה-עשרה > מלחמת המהפכה האמריקאית

בתקווה לנקום בבריטים על תבוסתם במלחמת שבע השנים, הציעה צרפת תמיכה למורדים האמריקנים המבקשים עצמאות מבריטניה במלחמת העצמאות של ארצות הברית ובשנת 1778 נכנסה למלחמה לצדם. לאחר מכן הם דחקו בספרד לעשות זאת, בתקווה שהכוח המשולב יהיה חזק מספיק כדי להתגבר על הצי המלכותי הבריטי ויוכל לפלוש לאנגליה. בשנת 1779 הצטרפה ספרד למלחמה, בתקווה לנצל את בריטניה המוחלשת באופן משמעותי.
ברנרדו דה גלבז, מושל לואיזיאנה הספרדית, פיקד על כוח קוטטני שהורכב מפוארטו ריקנים, ונצואלים, דומיניקנים, סלבדורים, ניקרגואנים ומקסיקנים במהלך המלחמה המהפכנית. הם ניצלו את הסחת דעתם של הבריטים בשל המהפכה, וכבשו את הערים מוביל, פנסקולה וסנט לואיס.
באירופה נותרו בעלות בריתה המסורתית של בריטניה אוסטריה ופורטוגל נייטרליות והותירו אותן מבודדות. בגלל זה כמעט ולא הייתה פעילות צבאית ביבשת אירופה מלבד המצור הגדול על גיברלטר. למרות מצוקה ממושכת, חיל המצב הבריטי שם הצליח להחזיק מעמד עד שהוקל עליו והסלע נשאר בידי בריטים בעקבות חוזה פריז. המצור נמשך שלוש שנים ושבעה חודשים והיה הארוך ביותר בתולדות הצבא הבריטי. באותן שנים הסלע נפגע על ידי 244,104 פגזי ארטילריה מהים לחוף ו-14,283 פגזים שנורו מצפון. 663 תותחי המגנים השיבו בתגובה 200,600 סיבובים וספינות בריטיות השליכו עוד 5,000 פגזים. המגנים איבדו 333 הרוגים בקרב, 1,010 פצועים ו-1,034 הרוגים ממחלות. האנשים ששירתו בתותחי חיל המצב איבדו 196 הרוגים או פצועים. בנוסף, 196 עובדים אזרחיים נהרגו ו-800 מתו ממחלות. המערערים הפסידו יותר מ־6,000 הרוגים או פצועים.
בניגוד לבני בריתם הצרפתים (שעבורם המלחמה התבררה כאסון, כלכלית וצבאית), הרוויחו הספרדים מספר רווחים טריטוריאליים, ותפסו בחזרה את פלורידה ומנורקה. למרות זאת היו סימנים מבשרי רעות עבור הספרדים, מכיוון שהצי הצרפתי והספרדי המשולב לא הצליחו להשיג שליטה בים ונכשלו גם בשניים מיעדי המפתח שלהם, החזרת גיברלטר ופלישה לבריטניה.
היסטוריה > משבר נווטקה עם בריטניה, 1789–1795

משבר Nootka היה משבר עם בריטניה שהחל בשנת 1789 ב-Nootka Sound, אזור לא מיושב באותה תקופה שהוא כיום חלק מקולומביה הבריטית, קנדה. ספרד תפסה אוניות מסחר בריטיות קטנות העוסקות בסחר בפרוות באזור באוקיינוס השקט באזור בחוף האוקיינוס השקט. ספרד טענה לבעלות על בסיס צו אפיפיורי משנת 1493 שלדברי ספרד נתן לה שליטה על האוקיינוס השקט כולו. בריטניה דחתה את הטענות הספרדיות והשתמשה בכוח הימי העילאי בהרבה כדי לאיים על מלחמה ולנצח את המחלוקת. ספרד, מעצמה צבאית דעכה במהירות, לא הצליחה להיות תלויה בבעלת בריתה הוותיקה בצרפת, שנקעה על ידי המהפכה הפנימית. המחלוקת הוסדרה במשא ומתן בין השנים 1792–1794, שהפכה ידידותית כשספרד החליפה צד ב-1792 והפכה לבעלת ברית של בריטניה נגד צרפת. ספרד נכנעה לבריטניה ברבות מטענותיה המסחריות והטריטוריאליות באוקיינוס השקט, וסיימה מונופול של מאתיים שנים על הסחר באסיה-פסיפיק. התוצאה הייתה ניצחון לאינטרסים המרקנטיליים של בריטניה ופתח את הדרך להתפשטות בריטית באוקיינוס השקט.
היסטוריה > המהפכה הצרפתית

בעקבות המהפכה הצרפתית בשנת 1789, היו בריטניה וספרד באופן יוצא דופן בעלות ברית לראשונה מזה למעלה ממאה שנים. לאחר שהמלך לואי ה-16 מצרפת הוצא להורג בשנת 1793 הצטרפה בריטניה לספרד בקואליציה הולכת וגדלה של מדינות אירופאיות שניסו לפלוש לצרפת ולהביס את המהפכה. הקואליציה ספגה מספר תבוסות בידי הצרפתים ועד מהרה התפרקה. ספרד, שהושפעה על ידי מנואל דה גודוי הפרו-צרפתי, עשתה שלום בשנת 1795 בזמן שבריטניה המשיכה להילחם הלאה.
בשנת 1796 ספרד חתמה על חוזה סן אילדפונסו והתיישרה עם הצרפתים נגד הבריטים.
היסטוריה > מלחמות נפוליאון

עם תחילת מלחמות נפוליאון, ספרד שוב מצאה את עצמה קשורה בצרפת, ושוב מצאה את עצמה מגובשת בים, בעיקר בקרב טרפלגר. ניסיונות בריטים לכבוש חלקים מהאימפריה הקולוניאלית הספרדית לא צלחו וכללו כישלונות בבואנוס איירס, מונטווידאו, פוארטו ריקו והאיים הקנריים.
נפוליאון פלש לספרד בשנת 1807, בתקווה שהשליטה הצרפתית באיבריה תקל על המלחמה עם בריטניה. הוא ניסה להכריח את פורטוגל לקבל את מערכת היבשת, ולהציב את אחיו על הכס הספרדי. כתוצאה מכך, בסופו של דבר הגיעו הבריטים ו (רוב) הספרדים לאותו צד, והתאחדו נגד הפלישה הצרפתית. צבא בריטי-ספרדי-פורטוגלי מאוחד, בפיקודו של הדוכס מוולינגטון, אילץ בסופו של דבר את הצרפתים לסגת מספרד, במלחמת חצי האי, שהספרדים מכנים מלחמת העצמאות שלהם.
היסטוריה > סחר עבדים אטלנטי

במאה ה-19 האימפריה הבריטית הייתה בשיא כוחה, ובריטניה ביקשה לסיים את סחר העבדים האטלנטי, התהליך שבאמצעותו חידשו והוגדלו אוכלוסיית העבדים ביבשת אמריקה ובמיוחד בארצות הברית. בריטניה הוציאה אל מחוץ לחוק בשנת 1807.
בוועידת לונדון ב-1817 לחצו הבריטים על המעצמות הקולוניאליות האירופיות הגדולות, כולל ספרד, להסכים לבטל את סחר העבדים. במסגרת ההסכם, ספרד הסכימה לסיים את סחר העבדים מצפון לקו המשווה מייד, ודרומית לקו המשווה עד שנת 1820. ספינות חיל הים הבריטיות קיבלו את הזכות לחפש עבדים חשודים. למרות העליונות הימית הבריטית המדהימה, הסחר נמשך. בשנת 1835 התחדש ההסכם האנגלו-ספרדי על סחר העבדים, והורחבו זכויותיהם של רב החובלים הבריטיים לעלות ולחפש בספינות ספרדיות. ועדות בריטיות-ספרדיות מעורבות הוקמו בפריטאון והוואנה. כלי רכב הנושאים 'פריטי ציוד' מוגדרים (כולל ציוד בלגן נוסף, עצים, מזון) הוכרזו לכאורה כעבדים. עם זאת, לאחר המלחמה הקרליסטית הראשונה, המינוף שהעניקה התמיכה הפוליטית הבריטית בממשלת ספרד פחת, ותנועת הביטול הבריטית התמקדה בארצות הברית ובברזיל. העבדות בוטלה במושבה הקריבית העיקרית של ספרד, קובה, בשנת 1888, למעלה מחמישים שנה לאחר שהמנהג הוצא מחוץ לחוק ברחבי האימפריה הבריטית.
היסטוריה > המלחמות הקרליסטיות

במהלך מלחמות הקרליסטים הייתה ספרד עסוקה במלחמת אזרחים, כתוצאה ממאבק כוח בין היורשת המלכותית, איזבלה והקרליסטים, בהובלת דודה דון קרלוס. מחשש לספרד תאוקרטית מחודשת, ומחשש ממונרך ספרדי חדש שעשוי לסרב לקבל את עצמאותן של מושבות אמריקה הלטינית שאיבדה ספרד, וממהומות פנים (במיוחד בקרב הקתולים והאירים), בריטניה תמכה בהתמדה באיזבלה שהייתה ליברלית והתנגדה לתומכי הקרליסטים שהיו ריאקציונרים.
בשנת 1835, הממלכה המאוחדת הקימה את הברית המרובעת, בין בריטניה, ספרד, צרפת ופורטוגל, שתמכה באיזבלה השנייה, מלכת ספרד. במהלך מלחמת הקרליסטים הראשונה, בריטניה סבסדה את הכוחות המזוינים הספרדים, ממש כפי שעשתה במלחמת חצי האי. זה היה חיוני לכלכלת המלחמה הספרדית, שכן מאז מלחמות נפוליאון הכוחות הצבאיים הספרדים מומנו בצורה גרועה, והיה להם את המורשת של אובדן רוב האימפריה הקולוניאלית של ספרד. יתר על כן, בריטניה תרמה תרומה צבאית ישירה גדולה; הלגיון הבריטי בן 10,000 חיילים, בראשות ג'ורג' דה לייסי אוונס, ראה פעולה בנווארה ותרם רבות לדיכוי המרד.
המאה ה-20

לאחר האסון הספרדי של 1898 במלחמת ארצות הברית–ספרד, היחסים התדרדרו: העיתונות הבריטית כללה את ספרד בתוך קבוצת העמים הרקובים שעליהם רמז הלורד סליסבורי בנאום במאי 1898. לעומת זאת, העיתונות הספרדית ניצלה כל סיכוי לבקר את הזוועות הבריטיות שביצעו במהלך מלחמת הבורים השנייה, ולשמוח על כל נפילה בריטית בסכסוך.
ספרד נותרה נייטרלית במלחמת העולם הראשונה. היא לא הייתה מוכנה להילחם ונקרעה בין סיעות שהעדיפו את צרפת לאלה שהעדיפו את גרמניה.
במהלך מלחמת האזרחים בספרד, 1936–1939, הממשלה הקונסרבטיבית בלונדון הייתה נייטרלית, והובילה את האמברגו נשק הן נגד הממשלה הרפובליקנית והן נגד הלאומנים של פרנקו. עם זאת, גרמניה, איטליה וברית המועצות התריסו נגד האמברגו וקומוניסטים בריטים ארגנו מתנדבים לבריגדות הבינלאומיות שנלחמו בצד הרפובליקני. מנהיגים רבים של השמרנים האמינו כי הממשלה הרפובליקנית במדריד היא בובה של סוציאליסטים וקומוניסטים של השמאל הקיצוני. בהתאם, הממשלה הבריטית נקטה מדיניות של נייטרליות מיטיבה כלפי המתקוממים הצבאיים, במטרה סמויה להימנע מכל עזרה ישירה או עקיפה לממשלת החזית העממית. לפרנקו הייתה תמיכה משמעותית מברלין ואיטליה ואחרי 1940 נלחץ להצטרף למלחמה. תנאיו היו גבוהים מכדי שהיטלר יקבל; בינתיים בריטניה עשתה מאמץ חזק ומוצלח לשמור על ספרד נייטרלית. מפלגת העבודה התנגדה לפרנקו ואחרי שעלתה לשלטון בשנת 1945 היו היחסים צוננים. לאחר פרנקו נפטר בשנת 1975 ותנועת הדמוקרטיזציה קיבלה את השלטון, היחסים התפתחו וידידותיים, והסחר והתיירות צמחו במהירות.
נישואין מלכותיים

אלינור מאנגליה ואלפונסו השמיני, מלך קסטיליה
ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה וברנגריה מנווארה
אדוארד הראשון, מלך אנגליה ולאונור מקסטיליה
ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר וקונסטנס מקסטיליה
קתרין מלנקסטר ואנריקה השלישי, מלך קסטיליה
הנרי הרביעי, מלך אנגליה וחואנה מנווארה
ארתור, נסיך ויילס וקתרין מאראגון
הנרי השמיני, מלך אנגליה וקתרין מאראגון
מרי הראשונה, מלכת אנגליה ופליפה השני, מלך ספרד
ויקטוריה אאוחניה, נסיכת בטנברג ואלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד
סכסוכים מזוינים

המלחמות בין הבריטים לספרדים כוללות:
מלחמת הירושה הספרדית (1702–1713)
מלחמת המלכה אן (1702–1713)
מלחמת הברית המרובעת (1718–1720)
המלחמה האנגלו-ספרדית בשנים 1727–1729
מלחמת אוזנו של ג'נקינס (1739–1742), שהתמזגה לימים למלחמת הירושה האוסטרית (1740–1748)
המלחמה האנגלו-ספרדית בשנים 1761–1763 הייתה חלק ממלחמת שבע השנים
המלחמה האנגלו-ספרדית בשנים 1779–1783 הייתה חלק ממלחמת העצמאות של ארצות הברית
המלחמה האנגלו-ספרדית בשנים 1796–1807 הייתה חלק מלחמות המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליאוניות
היחסים כיום

בימינו, ספרד ובריטניה מקיימות יחסים טובים מאוד, שתיהן חברות בנאט"ו, OECD, יש להם חוקים נפוצים רבים בגלל חברות באיחוד. עם זאת, יש כמה בעיות שמאמצות מעט את היחסים, ומשא ומתן על הנסיגה עשוי להגדיל את המתח בנושאים מסוימים.
היחסים כיום > סכסוך דיג

בבריטניה ובספרד היו כמה מחלוקות האחרונות בנוגע לזכויות דיג, במיוחד ביחס למדיניות הדיג המשותפת של האיחוד האירופי. כאשר ספרד הפכה למדינה חברה בשנת 1986, היה לה צי הדייג השישי בגודלו בעולם, וחלק גדול מכלכלות גליסיה, אסטוריאס וקנטבריה היו תלויות בתפוסות של סירות ספרדיות מחוץ לאזור הכלכלי הבלעדי של ספרד, בדיוק כמו שהן עושות היום.
כדי למנוע שצי של חברות אחרות באיחוד האירופי (ובמיוחד ספרד) יתפסו את מכסת מדיניות הדייג המשותפת של בריטניה, בריטניה ביקשה ליצור מסגרת שמפלה בין סירות בבריטניה ובספרד, ללא קשר לדגל שהונף, ובכך למנוע דיג יתר על ידי מדינות זרות. בגלל חשיבות הדיג לכמה מהכלכלות האזוריות של ספרד, ממשלת ספרד מחתה בתוקף, אך לא הייתה לה שום אפשרות למנוע מבריטניה לקבוע את מדיניותה הפנימית שלה. עם זאת, עם יישום החוק האירופי הבודד, בשנת 1987, הדבר נעשה בלתי חוקי על פי משפט האיחוד האירופי, וחברה ספרדית אתגרה בהצלחה את זכותה של ממשלת בריטניה למנוע את הדייגים הספרדים לתפוס את המכסה הבריטית במה שכונה כיום מקרה "פורטורטיים". בסך הכל שילמה ממשלת בריטניה 55 מיליון ליש"ט לחברות ספרדיות (הן ציבוריות והן פרטיות) בגין אובדן הכנסות.
עד היום צי הדייג הספרדי הגדול עושה את מרבית הדייג שלו מחוץ ל-EEZ של ספרד, עד קנדה ונמיביה. עם זאת, חלק גדול מעסקיה נובע מדייג במימי צפון אירופה, ובמיוחד אלה של בריטניה ואירלנד. בזמנים של דיון במלאי הדגים היורדים של הממלכה המאוחדת, הדבר גרם ליחסים מתוחים בין ספרד לבריטניה, ובמיוחד בין ספרד לחברות במוסדות הסקוטיים הנטושים, מכיוון שסקוטלנד תלויה יותר בדיג מאשר שאר בריטניה.
היחסים כיום > סקוטלנד וקטלוניה

סקוטלנד קיימה משאל עם בנושא העצמאות מבריטניה ב-18 בספטמבר 2014. בנובמבר 2013 הצהיר ראש ממשלת ספרד, מריאנו רחוי, כי סקוטלנד העצמאית תצטרך להגיש בקשה מחודשת לחברות באיחוד האירופי, מה שגרם לזעם רב בממשלת סקוטלנד. היחסים בין הממשל הספרדי לסקוטי התדרדרו עוד יותר כאשר הממשלה הסקוטית טענה כי בכיר באוצר בבריטניה ביקר לכאורה בספרד כדי לתאם את האופוזיציה הבריטית והספרדית לתנועות העצמאות בסקוטלנד ובקטלוניה. ראג'וי היה אחד מראשי הממשל האירופים הבודדים שהביעו במפורש התנגדות לעצמאות סקוטית, בעיקר בגלל חששותיו כי זה יעודד את הדחף הבדלני בקטלוניה. בנושא העצמאות הקטלונית אמר ראש הממשלה דייוויד קמרון כי "אני לא מאמין שבסופו של דבר [נכון] לנסות ולהתעלם משאלות אלה של לאום, עצמאות, זהות"... אני חושב שנכון לטעון את הוויכוחים שלך, לקחת אותם ואז אתה נותן לאנשים להחליט" אם כי הוא גם הוסיף כי "לעולם לא הייתי מעז לומר לאנשים בספרד כיצד לעמוד בעצמם באתגרים האלה; זה עניין לממשלת ספרד וראש ממשלת ספרד. "
היחסים כיום > הגירה

מפקד בריטניה ב-2001 רשם 54,482 ילידי ספרד המתגוררים בבריטניה. לשם השוואה, מעריכים כי בספרד 990,000 גרים ילידי בריטניה. מתוכם, על פי ה-BBC ובניגוד לאמונה הרווחת, רק כ־21.5% הם מעל גיל 65.
בשנת 2011 ההגירה הספרדית לבריטניה עלתה ב-85%. באשר לשנת 2012, נרשם כי 69,097 ילידי ספרד גרים בבריטניה. לעומת זאת, באותה התקופה 397,535 ילידי בריטניה התגוררו בספרד
יחסים דיפלומטיים

ספרד מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון ו-8 קונסוליות באברדין, בלפסט, ברמינגהאם, אדינבורו, גלאזגו, ג'רזי, ליברפול ומנצ'סטר. מאידך, בריטניה מחזיקה בספרד שגרירות במדריד ו-7 קונסוליות באליקנטה, ברצלונה, איביזה, לאס פאלמאס דה גראן קנריה, מאלגה, פלמה דה מיורקה וסנטה קרוס דה טנריפה.
פסוקי השטן

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  סלמאן רושדי
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן 
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת וייקניג 
 תאריך הוצאה:  1988
 מספר עמודים:  417
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת כתר
 תאריך:  1989
 תרגום:  משה הנעמי
 סדרה
 ספר קודם:  בושה 
 הספר הבא:  הרון וים הסיפורים 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001101608
 
פסוקי השטן (באנגלית: The Satanic Verses) הוא ספרו הרביעי של הסופר סלמאן רושדי, אשר ראה אור בספטמבר 1988. הספר תורגם לעברית ויצא לאור בהוצאת כתר בשנת 1989 בהשמטת שם המתרגם. הרומן זיכה את מחברו בפרס ויטברד, וכן היה בין המועמדים הסופיים לזכייה בפרס בוקר.
פרסומו עורר את זעמם של מוסלמים רבים בעולם בשל הדרך בה מוצגת דמותו של הנביא מוחמד. שמו של הספר מתייחס לפסוקים שנאמרו לנביא מוחמד (המכונה בספר מאהונד), שחשב כי נאמרו לו על ידי המלאך ג'יבריל, אך למען האמת נאמרו לו על ידי השטן. הספר גם יוצא באופן ברור נגד אנשים שאונסים את העולם כולו להתאים לפילוסופיית חיים אחת, לא בהכרח מוסלמית או דתית ונגד אנשים שרואים את ההווה לאור ציטוטים מכתבים כלשהם. מעבר לזאת אחת הדמויות השוליות בספר היא אלוהים המוצג שם באופן שאינו מחמיא ולדמות אחרת, שנקראת "האימאם" יש ביוגרפיה דומה מאוד לזו של המנהיג הרוחני העליון של איראן רוחאללה ח'ומייני.
מרבית הדמויות בספר הן בני מיעוטים מוסלמיים. עלילת הספר נעה בין עבר להווה, ובין חצי האי ערב, בעיקר בתקופה שהמוסלמים עוד היו בו מיעוט, להודו ולאנגליה. כספריו הקודמים של רושדי, גם ספר זה מושפע רבות מאירועים אקטואליים כגון מעשי טרור.
עלילה

הספר פותח עם התפוצצותו של המטוס "בוסתאן", בואינג 747, מעל חופי אנגליה, ובנפילתם ארצה של שניים מנוסעי המטוס. שני הנוסעים הם בני מיעוטים מוסלמים מהודו שמהגרים לאנגליה. האחד הוא ג'יבריל פרישטה, מהגר חדש וכוכב קולנוע במולדתו הודו (דמות המבוססת על שחקן הקולנוע ההודי אמיטאב באצ'אן), והשני הוא סלאדין צ'אמצ'ה, מהגר ותיק ששב לאנגליה מחופשת מולדת, הוא אמן קולות ושחקן תיאטרון במקצועו. ג'יבריל מאוהב בהודו ובז לאנגליה ובשל העובדה שהוא כריזמטי, כל פשעיו וחטאיו נסלחים לו ללא הרף על ידי סביבתו. סלאדין סולד מארץ מולדתו, הודו והוא אנגלופיל מושבע. סלאדין משתדל כל הזמן לנהוג באופן תרבותי ומוסרי אך הוא נענש וסובל פעם אחר פעם על לא עוול בכפו. עם נחיתתם על הקרקע, מגלה ג'יבריל כי הילה נדלקה לראשו, ואילו השני, סלאדין, רגליו הפכו לרגלי תיש, וקרניים צמחו בצידי ראשו.
במקביל, רושדי מספר את חזיונותיו של ג'יבריל כמלאך: סיפורו של כפר מדברי אי שם בעבר, אתר עלייה לרגל ובו שוכנים צלמיהם של 360 אלים. בראשם, שלוש האלות החזקות, אל-לאת (אנ'), עוזה, ואל-מנאת (אנ'). אך נביא אחד, מאהונד שמו (וזהו על פי הספר הנביא מוחמד) מתעקש להאמין באל אחד, אל-לאה. אנו נחשפים אט אט לדברי הימים של דור שלם מתקופה וממקום זה.
סלאדין מגלה עם חזרתו לביתו שבלונדון כי אשתו, שהאמינה כי הוא נהרג בפיצוץ המטוס, הביאה הביתה גבר אחר. נישואיו של סלאדין לא עלו יפה משום שהוא התחתן עם בת אצולה אנגלית כדי לחוש אנגלי, אך אשתו התחתנה עמו, עם מהגר מוסלמי, משום שהיא שנאה את אנגליה ורצתה לחוש פחות אנגלייה. ג'יבריל לעומתו כן מצליח למצוא את אהובתו, היהודיה אללויה קון, פנויה וחושקת בו.
בעזרת יחסיהם של ג'יבריל ואללויה, כמו גם בעזרת יחסיהם של סלאדין ועמיתתו לעבודה, היהודיה מימי, רושדי משווה את המיעוט המוסלמי למיעוט היהודי החילוני באנגליה. הוא מאיר את הצדדים המגוחכים בכל אחד ממיעוטים אלה ולועג לחילוניות לצד לעגו לדת.
חלקים אחרים של הסיפור מתרחשים במקומות ובזמנים שונים. כמו למשל סיפורו של כפר הודי מוסלמי, בהווה, עם התגלותו של המלאך לאחת מבנות הכפר (עיישה) והובלתה את כל בני הכפר במסע עלייה לרגל רגלי למכה. כמו סיפור השתלטותו של הנביא מוחמד על מכה, וכמו סיפור אהבה ובגידה של זוג אנגלי בדרום אמריקה. קטעים אחרים בספר מספרים על עברם של שני הגיבורים ושל חלק מדמויות המשנה ושל פגישתו של המלאך גבריאל עם "האימאם" – דמות עם ביוגרפיה דומה מאוד לזו של ח'ומייני. ללא הרף מועבר הקורא מזמן לזמן וממקום למקום, ונדרש לסוגיות של טוב מול רע, עיקשות מול פשרה, שנאה, אהבה, גזענות, אטימות לב ועוד.
הספר מראה את השונה והשווה בין הסיפורים השונים ואחת ההשוואות היותר מעניינות בו היא בין חבורתו של הנביא מוחמד לבין אנשים בולטים בעולם המוסלמי המודרני. בנו של "האימאם" (ככל הנראה רמז לבנו של ח'ומייני שדאג ל המהפכה האירנית) מושווה לח'אלד – עוזרו של מוחמד. בילאל, אחד ממאמיני האסלאם הראשונים שהמשיך להצהיר בקול על עיקרי האסלאם למרות עינויים גופניים שעבר מושווה בתקופה המודרנית ל-"בילאל X שמשדר ברדיו וכובש שוב ושוב את צמרת מצעד הפזמונים" – ככל הנראה רמז למלקולם X ולקט סטיבנס. השוואה מאלפת היא בין סלמן המהגר, סופרו של מוחמד שבגד באמונו, כתב דברי כפירה ונרדף על ידי מוחמד, לבין סלמן רושדי עצמו.
תגובות של מוסלמים לספר

ב-5 באוקטובר 1988 נאסר יבוא הספר בהודו, בעיקר בשל לחצו של סייד שאהבודין, חבר מפלגת הג'נטה. ב-24 בנובמבר הספר הוחרם בדרום אפריקה. בשבועות הבאים הוחרם הספר גם בפקיסטן, ערב הסעודית, מצרים, סומליה, בנגלדש, סודאן, מלזיה, אינדונזיה וקטר.
באותו חודש, עקב איומים על חייו, ביטל רושדי נסיעות שתכנן, והוא מלווה לעיתים בשומר ראש. הוצאת "ויקינג פרס אמריקה" שמוציאה את הספר בארצות הברית מקבלת "עשרות אלפי מכתבי איומים".
ב-2 בדצמבר נשרף הספר לראשונה בבולטון שבאנגליה, כחלק ממצעד מחאה של כ־7,000 מוסלמים.
ב־12 בפברואר 1989 כעשרת אלפים איש תקפו את מרכז התרבות האמריקאי באסלאמאבאד שבפקיסטן במחאה נגד הספר, ושישה אנשים נהרגו בהתקפה. למחרת נהרג אדם ויותר ממאה נפצעו במהומות בסרינגאר שבקשמיר.
ב-14 בפברואר הוציא האייתוללה רוחאללה ח'ומייני, המנהיג העליון באיראן, פתווה המורה לכל המוסלמים על הוצאתו להורג של רושדי ושל כל מי שהיה מעורב בהוצאת הספר. ח'ומייני קרא לספר "חילול קודש נגד האסלאם", והאשים את רושדי בכפירה. לפי דברי רדיו טהראן הובטח פרס של ארבעה מיליון דולר למי שירצח את רושדי.
באותו שבוע הוציא רושדי הצהרה, שתואמה מראש עם משרד החוץ האיראני, ובה הביע התנצלות עמוקה על פרסום הספר. תחילה הודיעה סוכנות הידיעות האיראנית אירנ"א כי נראה שההתנצלות מספיקה כדי לחון את רושדי. אך למחרת, ב־19 בפברואר, הודיע האייתוללה חומייני שגם אילו רושדי יהפוך למאמין האדוק ביותר באסלאם, חובה על כל מוסלמי לתרום את חייו ואת הונו כדי לשלוח את רושדי לגיהנום.
ב-24 בפברואר נורו למוות 12 אנשים במהומות נגד הספר במומבאי. מספר אנשים נהרגו גם במצרים ובמקומות נוספים. קהילות מוסלמיות ברחבי העולם ערכו אסיפות ציבוריות, ושרפו בהן את הספר.
ב-1991 נדקר למוות בטוקיו המתרגם ליפנית של רושדי, היטושי איגראשי.
ביולי 1993 הוצת מלון מדימק (אנ') בסיבס שבטורקיה בידי מפגינים שמחו נגד עזיז נסין, מתרגם הספר לטורקית. 37 איש נהרגו באירוע, לצד שני מפגינים.[דרוש מקור]
רושדי עצמו לא ספג באותה תקופה פגיעה פיזית. בת זוגו באותה תקופה, הסופרת האמריקאית מריאן וויגינס (אנ'), סיפרה שבחודשים הראשונים לאחר פרסום הפתווה, הם נאלצו לעבור מדירת מסתור אחת לשנייה כל שלושה ימים, 56 פעם בסך הכול. בני הזוג נפרדו כעבור כמה חודשים, והתגרשו כמה שנים מאוחר יותר ב־1993.
ב-1998, לאחר דברי פיוס מהשלטון האיראני, הודיע רושדי שיצא ממחבואו. הצו, עם זאת, עדיין תקף, שכן רק מפרסמה של פתווה יכול לבטלה, וח'ומייני אינו עוד בין החיים.
באותה שנה (2012) הוציא רושדי ספר אוטוביוגרפי בשם "ג'וזף אנטון: ממואר", בו הוא מספר את תקופת הסתתרותו מפני הפאתווה.
ב-12 באוגוסט 2022 הוכה ונדקר רושדי מספר פעמים כאשר עמד לנאום באירוע של מכון צ'וטקווה, על ידי האדי מטאר, מוסלמי שיעי בן 24 תושב ניו ג'רזי. כתוצאה מהתקיפה, נפצע רושדי אנושות אך הצליח להתאושש, אם כי איבד את הראייה בעינו הימנית.
בנובמבר 2024 קבע בית המשפט הגבוה בדלהי, לאחר שלא הוצג הצו המקורי האוסר על ייבוא הספר להודו, כי הצו אינו תקף.
הפצת הספר בישראל

ב-20 בפברואר 1989 הכריזה הוצאת כתר כי היא עומדת לפרסם מהדורה עברית של הספר. באותו היום יצא אחמד נאטור, הקאדי של יפו, נגד פרסום הספר, אך לא הביע תמיכה מפורשת בפתווה שהוציא ח'ומייני. מספר ימים לאחר מכן כתב מנכ"ל משרד הדתות זבולון אורלב מכתב למנכ"ל הוצאת כתר יעקב פכטר, בו אורלב קרא לפכטר לשקול מחדש את הוצאת הספר, בשל הפגיעה ברגשות המוסלמים; חבר הכנסת יוסי שריד ושר החינוך יצחק נבון תמכו בפרסום בשל עקרון חופש הביטוי.
ב-6 במרץ 1989 הביע המטיף במסגד אל-אקצא, השייח' מוחמד כהראווי, תמיכה מלאה בפתווה שהוציא ח'ומייני נגד רושדי. הרב הראשי אברהם אלקנה כהנא שפירא קרא אף הוא לאסור על פרסום הספר, וטען כי תוכנו "לא אנושי ולא מוסרי". למחרת, העלה יוסי שריד את נושא פרסום הספר כהצעה לסדר היום במליאת הכנסת, ונתקל בהתנגדות מצד חבר הכנסת אברהם רביץ מדגל התורה.
באותו החודש התרחש יריד הספרים הבינלאומי בירושלים. מנכ"ל הוצאת ויקינג האנגלית, שהוציאה את הספר לאור, הורה לנציגי ההוצאה בארץ שלא להציג את הספר בדוכנה. עם זאת, הוצאת כתר החלה להפיץ את המקור האנגלי, והספר נמכר ביריד בדוכני כתר וסטימצקי. במאי 1989, לקראת שבוע הספר, יצא התרגום לעברית. הספר תורגם בידי משה הנעמי, אך ההוצאה השאירה את שמו חסוי על מנת להגן על חייו, והוא נחשף כמתרגם היצירה רק ב-1994, לאחר מותו.
הערות שוליים

↑  אלי שי, מרגיז את המוסלמים, חדשות, 20 בינואר 1989
↑  חומייני הוציא חוזה על הסופר רושדי, חדשות, 15 בפברואר 1989
↑  Freedom of Information and Expression in India, web.archive.org, ‏2002-08-20
↑  הפרס על ראשו של הסופר סלמאן רושדי: 4 מיליון דולר, מעריב, 17 בפברואר 1989
↑  רונית יואלי, איראן לא קיבלה את התנצלות רושדי על הצער שנגרם מספרו, חדשות, 19 בפברואר 1989
↑  James, Caryn (1991-04-09). "Marianne Wiggins And Life on the Run (Published 1991)". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2020-12-26.
↑  Press Trust of India, Ban order missing, so no ban on Salman Rushdie's Satanic Verses: Court, India Today, ‏7 בנובמבר 2024
↑  עמירה שגב, רושדי יופיע גם בעברית: "פסוקי השטן" יתפרסם בהוצאת "כתר", חדשות, 20 בפברואר 1989
↑  עמירה שגב, "האיסלאם דוגל בחופש הביטוי, אך אסור לפגוע בציפור הנפש", חדשות, 20 בפברואר 1989
↑  עמירה שגב, יוסי ורטר, אליעזר שולמן, פאיז עבאס, מנכ"ל משרד הדתות נגד "פסוקי השטן", חדשות, 24 בפברואר 1989
↑  שפי גבאי, המטיף של אל-אקצא בעד פסק דין מוות נגד רושדי, מעריב, 7 במרץ 1989
↑  אריה בנדר, רן דגוני, שפי גבאי, הרב הראשי לישראל: לאסור את הפצת "פסוקי השטן" בארץ, מעריב, 6 במרץ 1989, אריה בנדר, רן דגוני, שפי גבאי, המשך
↑  שריד: להראות לחומייני מאיפה משתינים הדגים, חדשות, 8 במרץ 1989
↑  המו"ל האנגלי פוחד ולא יציג את ספרו של רושדי ביריד הספרים בירושלים, מעריב, 10 במרץ 1989
↑  אריה בנדר, נפתח יריד הספרים הבינלאומי: מפסוקים שטניים עד ספר הסושי, מעריב, 10 במרץ 1989
↑  בקרוב, חדשות, 28 במאי 1989
↑  גידי וייץ, נביא בניו יורק, באתר הארץ, 12 באוקטובר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb121659476 (data)  MusicBrainz work: 0c831db1-c7ac-49d6-8eca-c67a88bcfdac
ועד הישיבות

משרדי ועד הישיבות ברחוב מלאכי בירושלים.
ועד הישיבות הוא גוף ארגוני של איגוד ישיבות במדינת ישראל. הוועד נוסד ב-1924 בפולין ובשנת 1941 הוקם מחדש בארץ ישראל.
הקמת ועד הישיבות בפולין

הוועד נוסד בווילנה לאחר מלחמת העולם הראשונה, בשנת תרפ"ד-1924, על ידי הרב חיים עוזר גרודזנסקי והחפץ חיים, ואיגד את הישיבות בפולין ובליטא. הוועד הסדיר את יחסי הישיבות עם השלטונות ודאג לגיוס תרומות עבורן, בין היתר בעזרת מגביות שנתיות מיוחדות. ראשיתו של הוועד בהצעת החפץ חיים לקבוע מס חובה על כל משפחה יהודית להחזקת הישיבות. בראש הוועד עמדו בעת הקמתו הרב שמעון שקופ, הרב ברוך דב לייבוביץ' והרב איסר זלמן מלצר. מרדכי זאב חבקין הוריש את הונו לוועד.
ועד הישיבות בישראל > ראשי הוועד ומנהליו

בשנת תש"א (1941), בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, נוסד הוועד מחדש בארץ ישראל, בביתו של הרב יעקב משה חרל"פ, על ידי הרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג והרב זלמן סורוצקין. בהמשך צורפו לוועד הרב מאיר קרליץ והרב חזקיהו יוסף מישקובסקי, שכמו הרב סורוצקין היו פעילים בוועד הישיבות בווילנא ועלו לארץ ישראל. הנשיא הראשון של הוועד בארץ ישראל היה הרב הרצוג ויושב-ראש הוועד הפועל היה הרב איסר זלמן מלצר. במהלך השנים כיהנו בוועד בין היתר הרב זלמן סורוצקין, הרב יחזקאל אברמסקי, הרב יחזקאל סרנא, הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי, הרב ירוחם פישל יהושע ברנשטיין, הרב יעקב חנוך סנקביץ והרב ראובן כ"ץ. בשנות השבעים והשמונים היה הרב אלעזר מנחם מן שך חבר נשיאות הוועד והרוח החיה בפעילותו. עוד כיהנו בנשיאות הרב חיים שמואלביץ, הרב שלמה זלמן אוירבך, רבי שלום נח ברזובסקי, הרב משה שמואל שפירא, הרב ברוך שמעון שניאורסון הרב שמואל הלוי ואזנר, הרב אריה פינקל, הרב ניסים קרליץ והרב שמואל ישכר רוזנגרטן.
בשנת 2008 צורפו הרבנים גרשון אדלשטיין, שמואל אוירבך, חיים שמרלר, יהודה עדס, משה יהודה שלזינגר ושאול אלתר. בשנת 2013 צורף הרב מנחם ארנסטר ראש ישיבת ויז'ניץ, ובשנת 2014 צורפו לוועד הרבנים דוב לנדו, משה מרדכי פרבשטיין, ברוך סולובייצ'יק, ישראל מאיר וייס, יוסף משה דוב הלברשטאם ראש ישיבות צאנז, ומשה ברזובסקי ראש ישיבת סלונים.
ביולי 2008 התפטרו הרבנים וואזנר וקרליץ מנשיאות הוועד תוך מתיחת ביקורת על מנהל הוועד, אך שבו לאחר תקופה בהמשך. הרב יהודה עדס פרש מחברותו בוועד בשנת 2013.
במשך עשרות שנים כיהן כמנהל הוועד הרב משה דוד טננבוים. לאחר פטירתו, בנובמבר 1993 (חשוון תשנ"ד), מונה תחתיו בנו, הרב אשר טננבוים. באדר תשע"ג, לאחר פטירת הרב אשר טננבוים, מונה לתפקיד חתנו, הרב חיים אהרן קאופמן.
בכמה הזדמנויות התכנסו חברי נשיאות הוועד בבית הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן. גם הרב שלום כהן השתתף בכינוסי הוועד.
במאי 2016 התכנס הוועד בביתו של הרב גרשון אדלשטיין.