stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות בוכרה
לקריאה נוספת

ד"ר גיורא פוזיילוב, מבוכארה לירושלים, משגב, ירושלים, 1995 (הספר בקטלוג ULI)
ד"ר רחל ברקאי, משפחת יהודיוף ו'הארמון' בשכונת הבוכרים בירושלים, ירושלים 2024.
אברהם פנחסי, ככוכבים לעולם ועד: פרקים בתולדות יהודי בוכרה, קונגרס יהודי בוכרה העולמי, תל אביב 2010
זאב לוין (עורך), מרכז אסיה: בוכרה ואפגניסטן, מכון בן צבי, ירושלים, 2018
יעל מהל, לב ללב ראי: פתגמים מפי יהודי בוכרה באוזבקיסטן ובישראל, מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, ירושלים, 2021
הערות שוליים

↑  דרור ורמן, הבוכרים ושכונתם בירושלים, ירושלים תשנ"ב, עמ' 8
↑  אברהם קלבן, לתולדות היהודים באסיה התיכונה במאות התשע-עשרה והעשרים, ירושלים, תשמ"ט, עמ' 9
↑  אברהם קלבן, כתובות עבריות על גלוסקמאות שנגלו באסיה התיכונה, קדמוניות, רבעון לעתיקות ארץ-ישראל וארצות המקרא, שנה י"ב, חוברת 3-2, תשל"ט, עמ' 92-91.
↑  מ' אשל (אצ'ילדי), גלריה, דמויות של ראשי יהדות בוכארא, ישראל (ללא שנת הוצאה), עמ' 12;

אברהם קלבן, לתולדות היהודים באסיה התיכונה במאות התשע-עשרה והעשרים, ירושלים, תשמ"ט, עמ' 15.
1 2  מ' אשל (אצ'ילדי), גלריה, דמויות של ראשי יהדות בוכארא, ישראל (ללא שנת הוצאה), עמ 27
↑  ד"ר רחל ברקאי, משפחת יהודיוף ו'הארמון' בשכונת הבוכרים בירושלים, ירושלים 2024, עמ' 11-7.
↑  ד"ר רחל ברקאי, משפחת יהודיוף ו'הארמון' בשכונת הבוכרים בירושלים, ירושלים 2024, עמ' 52.
↑  ד"ר רחל ברקאי, משפחת יהודיוף ו'הארמון' בשכונת הבוכרים בירושלים, ירושלים 2024, עמ' 8, הערה 4.
↑  דרור ורמן, הבוכרים ושכונתם בירושלים, ירושלים תשנ"ב, עמ' 38-19.
↑  חי דוידוב - קורות חיים
↑  לפני כן שכן המוזיאון במשך כעשור בכפר ורדים
↑  עירית מלברגר - אמינוף, קל"ז פתגמי חכמה מבוכרה היפה, עיצוב והפקה: סטודיו סקורפיו 88, 2018, 84 עמ'
↑   אנדרו היגינס, ניו יורק טיימס, בבוכרה יש חיים יהודיים תוססים, אבל אין יהודים, באתר הארץ, 9 באפריל 2018
יהדות בוכרה, סביבות 1890
נערה בוכרית
תלמידים יהודים עם המורה שלהם בסמרקנד, 1910. צילום צבע של סרגיי פרוקודין-גורסקי.
נערות יהודיות בסמרקנד. סוף המאה ה-19 - תחילת המאה ה-20
שער ספר תקנות שכונת הבוכרים
שלט רחובות הבוכרים
שער גיליון "מנורה" מיום 6.9.2021, גיליון ה-1,000
אויראן

אוירן בפגישה עם לקוח, נוצר על ידי Suzuki Harunobu ‏1765
אויראן כינוי ליוג'ו yu-jyo (קורטיזנה), ברובע השעשועים יושיווארה (Yoshiwara) שבאדו. מבין היוג'ו, האויראן נחשבו לבכירות ביותר, מבחינת השכלה, ניסיון והכנסה. מקור השם הגיע מהמילה "Oira no ne-san" שמשמעותה ביפנית "אחותי הגדולה". 
הכינוי אויראן היה בשימוש רק ברובע השעשועים יושיווארה. בערים אחרות בעלות תפקיד זה נקראו בשם אחר. יושיווארה היה רובע שעשועים שהוקם במרץ 1617 באישור ובעידוד מממשלת אדו, הנמצאת באזור טוקיו של היום.
רקע

על פי תיעוד מספרי הדרכה של רובע השעשועים יושיווארה – Yoshiwara saiken,בשנת 1658 היו 3 יוג'ו בכירות שנקראו טאיו Taiyu ותחתיהן עבדו כ-2,000 יוג'ו. בית התה, הנקרא צ'יה Chaya, שימש כבית בושת, ושם נהגו לקוחות לשתות ולהשתמש בשירותיהן של היוג'ו.
נהוג היה שיוג'ו ישבו מאחורי סורגים העשויים מעץ וכך הציגו את עצמן. מכיוון שאויראן היו יוג'ו ממעמד גבוה, הן לא ישבו מאחורי סורגים ולא משכו לקוחות בפתח צ'יה, אלא הלקוח היה מזמין את האויראן המסוימת דרך בעלי הצ'יה. כאשר אויראן הסכימה להיפגש עם לקוח, היא הגיעה עד למקום המפגש איתו. הצעידה שנעשה מהצ'יה עד למקום המפגש נקראה בשם אויראן דוצ'ו Oiran-dochu.
עם הזמן הפכה צעידה זו לאקט תיירותי ברובעי השעשועים לצורך פרסום עצמי, האויראן התלבשה באופן פרובוקטיבי עם תכשיטי שיער רבים, קימונו צבעוני וגטה geta (כפכף עץ יפני) שחור, מצופה לכה וגבוה מרגיל. התכשיטים והלבוש שקלו כ-30 ק"ג. לכן הצעדה נעשתה יחד עם עוזרותיה, מלבישי הקימונו ושומרי ראש. עד היום ניתן לראות צעדה זו בפסטיבלים שונים.
לאויראן היו השכלה וידע באמנויות שונות ובתחומים שונים של בידור. הן קיבלו חינוך מגיל צעיר בנושאים כגון: קליגרפיה, שירה, טקס תה, לימודי ספרות קלאסית, נגינה, ריקוד, איקבנה Ikebana ומשחק גו. תפקידן היה לבדר את הלקוחות בנוסף למתן שירותי מין. בקרב יוג'ו ובמיוחד בקרב אויראן הבידור היה לעיתים לא פחות חשוב משירותי המין, כך שלעיתים היו לקוחות שהזמינו אויראן למטרת בידור ועניין בלבד. 
הזמנת אויראן הייתה כרוכה בתשלום גבוה. התשלום כלל את שירותיה של אויראן ושל עוזרותיה.
לכן הלקוחות היו אמידים ביותר.
ניתן לראות שימוש באויראן מפורסמות בעולם האומנות. רבות מהן כיכבו באוקיו-אה (הדפסי עץ). ניתן למצאו אותן בציורי אוקיו-אה בלבוש מפואר וצבעוני עם קישוטי שיער רבים באופן מוגזם מן הרגיל. מלבד אוקיו-אה, הן מופיעות כמודל לדמויות בתיאטרון הקאבוקי.
סוגי יוג'ו והופעת האויראן

טאיו Tayu היו יוג'ו במקום הגבוה ביותר בהיררכית היוג'ו ברובע שעשועים יושיווארה, והיו מעטות מהן. המפורסמת מבניהן הייתה :טקאו דיו Takao dayu, שנחשבה למופת של יוג'ו, גם לאחר מותה, יוג'ו הראויות למופת קיבלו את שמה.
קאקו Kakko שנייה במעמד של יוג'ו אחרי טאיו.
סאנצ'ה Sancha היו במעמד נמוך מטאיו וקאקו אך כאשר נעלמו שני סוגי יוג'ו הללו הן הפכו למעמד הגבוה ביותר, ונחשבו ליוקרתיות.

באמצע המאה ה-18 השתנתה ההיררכיה בקרב יוג'ו של יושיווארה בעקבות שני אירועים משמעותיים: שרפה גדולה שפרצה ברובע שגרמה לפשיטת רגל של צ'יה גדולים שהחזיקו טאיו וקאקו וסגירתם.

בנוסף, חל שינוי במצב החברתי של אדו, שהביא לשינוי בקהל היעד. מדאימיו (בעלי אדמות) ואנשי צבא עשירים, שהיו הלקוחות העיקריים, הקהל השתנה לפשוטי העם שהתעשרו, כגון סוחרים עירוניים.
אירועים אלו גרמו לשינוי אופיו של רובע יושיווארה, להיעלמות מעמדן של טאיו וקאקו ולהופעתן של אויראן. מאמצע המאה ה-18 נותנות השירותים מהמעמד הנמוך שישבו מאחורי סורגים נקראו יוג'ו, ואלו שהוזמנו על ידי לקוחות דרך צ'יה ולא ישבו מאחורי סורגים נקראו אויראן.
נוהלי יסוד

בשונה מיוג'ו פשוטות, שקיימו מפגשים עם לקוחות ללילה אחד בלבד, עם אויראן היו מנהגים וחוקים משלהן לפגישה:
את "הזמנת אויראן" ביצעו דרך צ'יה שאחראים על אותה אויראן. כדי לקבל אישור על ההזמנה, צריך היה להוציא כסף רב באותו צ'יה בשביל להראות עושר ולהוכיח שהלקוח מסוגל לעמוד בסכומים המשולמים לאויראן.
הפגישות בין אויראן ללקוח חולקו לכמה שלבים: בפגישה הראשונה הם ישבו רחוק האחד מהשנייה. האויראן לא דיברה ולא אכלה, למעשה לא הייתה כל אינטראקציה ביניהם, אלא הם רק ישבו באותו חדר. הלקוח צריך היה להשתמש בכסף רב בשביל להראות את יכולתו הכלכלית, והאויראן הייתה מחליטה אם הוא ראוי וניתן להמשיך לפגישה הבאה או לא. בפגישה השנייה היו יושבים יותר קרוב מהפעם הראשונה אך מתנהלים כמו בפגישה הראשונה, לא דיברו ולא אכלו יחד. בפגישה השלישית, אישרו את הלקוח והאויראן יכלה לשרת אותו, הכינו קערית אורז והאשי Hashi (מקלות אכילה) כסמל לאישור של הלקוח.
האויראן ישבה על הבמה המוגבהת כאשר הלקוח היה יושב על הרצפה ללא במה, דבר שמסמל את מעמדה של האויראן כגבוה משל הלקוח.
כאשר נוצרו קשרי לקוח ואויראן, אסור היה ללקוח להיפגש עם אויראן או יוג'ו אחרות. פגישה עם אחרות נחשבה כבגידה ולוותה בקנס כספי.
מנהג זה של מספר פגישות עד אישור לקוח היה נפוץ בתחילת תקופת אדו כשהלקוחות היו בעיקר ממעמדות של דאימיו עשירים. כאשר קהל היעד השתנה לאנשי העיר וסוחרים, הם שינו את המנהג כדי להתאים את עלות השירות לקהל יעד חדש, והתהליך היה קצר וזול יותר. היו אויראן רבות שאישרו לקוחות בפגישה הראשונה, ואפילו נתנו שירותי מין באותה פגישה.
הערות שוליים

↑  . Encyclopedia Nipponica,(shogakukan,1994)
↑  Honolulu museum of art, " The Social Structure of the Yoshiwara After the 1760s", http://shunga.honolulumuseum.org/2012/index.php?status=complete&page=77&language=english&screenWidth=1360&screenHeight=768&browserWidth=1360&browserHeight=623&minTextHeight=451#.VZqwGflVikoשם=שם-הערה
↑  Honolulu museum of art, "what was the Yoshiwara district?", http://shunga.honolulumuseum.org/2012/index.php?status=complete&page=52&language=japanese&screenWidth=1360&screenHeight=768&browserWidth=1360&browserHeight=623&minTextHeight=451#.VZqrzflViko
צ'ארלס הוהי

צ'ארלס ג'יימס הוהי ‏האזנהקובץ:En-us-Charles Haughey from Ireland pronunciation (Voice of America).ogg‏Ⓘ‏ (באנגלית: Charles James Haughey, באירית: Cathal Ó hEochaidh; ‏16 בספטמבר 1925 –  13 ביוני 2006) היה מדינאי אירי, שכיהן כטישך (ראש ממשלת אירלנד) מטעם מפלגת פיאנה פול. הוא כיהן במשרה במשך שלוש קדנציות לא-רצופות, בין השנים 1979–1992. הוהי נבחר לראשונה לדאל אירן, הפרלמנט האירי ב-1957 ונבחר מחדש בכל מערכות הבחירות עד 1992. הוהי כיהן גם כשר הבריאות והרווחה (1977–1979), כשר האוצר (1966–1970), כשר החקלאות (1964–1966) וכשר המשפטים (1961–1964). הוא גם כיהן כמזכיר הפרלמנטרי של שר המשפטים בראשית הקריירה הפוליטית שלו.
הוהי נחשב לאחד הפוליטיקאים האירים הדומיננטיים והשנויים במחלוקת בתקופתו. עם כניסתו לממשלה בתחילת שנות השישים, הוהי הפך לסמל לדור חדש של שרים אירים. כראש ממשלה, נזקף לזכותו, על פי כמה כלכלנים, השינוי לטובה בכלכלת אירלנד של סוף שנות השמונים. עם זאת, הקריירה הפוליטית שלו עמדה גם בסימן של כמה שערוריות. הוהי היה מעורב בשערוריית הנשק ב-1970 שכמעט וחיסלה את הקריירה שלו. לאחר שהמוניטין שלו שוקם, כראש ממשלה הוא ניזוק שוב עקב פרשת רצח מוזרה שאירעה ב-1982. ארבע פעמים הוא עמד בפני הדחה מתפקידו כמנהיג המפלגה ובכל פעם ללא הצלחה, בכך הוא זכה לכינוי "הודיני הגדול". גילויים על חלקו בשערוריית הציתות לטלפונים אילצו אותו להתפטר מתפקידו כראש הממשלה ולפרוש מהחיים הפוליטיים ב-1992.
לאחר פרישתו של הוהי הכתימו לחלוטין גילויים נוספים על שחיתות, מעילות, העלמות מס ורומן מחוץ לנישואין שנמשך 27 שנים, את המוניטין שלו. הוא מת מסרטן הערמונית ב-2006 בגיל 80.
ראשית חייו

צ'ארלס הוהי נולד בעיירה קאסטלבר (Castlebar) שבמחוז מאיו כילדם השלישי מתוך שבעה של ג'ון הוהי ושרה מק'ויליאמס, שניהם ילידי מחוז לונדונדרי, לאומנים קתולים שנולדו במה שיהפוך בהמשך לחלק מצפון אירלנד. אביו של צ'ארלס הוהי היה חבר בצבא האירי הרפובליקני במהלך מלחמת העצמאות האירית ולאחר מכן שירת בצבא של מדינת אירלנד החופשית. ג'ון הוהי פרש מהצבא ב-1928 והמשפחה עברה להתגורר במחוז מית', שם הוא חלה בטרשת נפוצה והמשפחה נדדה שוב לפרבר דוניקרני (Donnycarney), פרבר של דבלין, שם בילה צ'ארלס הוהי את ימי נעוריו.
הוהי התחנך בבית הספר התיכון ע"ש ג'וזף הקדוש של קהילת האחים הנוצריים (Congregation of Christian Brothers) בפיירויו שבדבלין. אחד מחבריו לספסל הלימודים היה ג'ורג' קולי. לימים ישבו השניים סביב אותו שולחן בממשלת אירלנד והיו יריבים פוליטיים במפלגת פיאנה פול. בנעוריו היה הוהי ספורטאי חובב ושיחק כדורגל גאלי במועדון המקומי. הוא זכה במדליה באליפות דבלין לבוגרים ב-1945. הוהי למד מסחר באוניברסיטת דבלין, שם החל להתעניין בפוליטיקה ונבחר להיות העורך של האגודה למסחר וכלכלה. שם הוא הכיר גם את אחד מיריביו הפוליטיים לימים, גארט פיצג'רלד.
הוא הצטרף לכוח ההגנה המקומי במהלך "מצב החירום" (The Emergency, הכינוי באירלנד של מלחמת העולם השנייה, בה אירלנד נקטה עמדה נייטרלית) ושקל לפתח קריירה צבאית. הוא המשיך לשרת בצבא המילואים עד שנבחר לראשונה לפרלמנט ב-1957.
בעת יום הניצחון באירופה שרפו הוהי וסטודנטים נוספים של אוניברסיטת דבלין את היוניון ג'ק בקולג' גרין, מחוץ לטריניטי קולג' שבדבלין, בתגובה למה שמבחינתם נתפס כחוסר כבוד של דגל אירלנד שהונף על הקולג' יחד עם כל הדגלים של המדינות שניצחו במלחמה.
הוהי הוסמך כמנהל חשבונות וכן למד בקינגס אינז והחל לעסוק בעריכת דין. זמן קצר לאחר מכן הוא פתח עסק להנהלת חשבונות בשותפות עם הארי בולנד, בנו של השר מטעם פיאנה פול, ג'רלד בולנד.
ב-18 בספטמבר 1951 נשא לאישה את מורין למס, בתו של השר ולימים ראש הממשלה שון למס, שאותה הוא הכיר עוד מימי לימודיו באוניברסיטת דבלין. לזוג נולדו ארבעה ילדים, שהצעיר מהם, שון הוהי, היה לימים חבר פרלמנט ושר בממשלה.
קריירה פוליטית

ניסיונו הראשון של הוהי להיבחר לפרלמנט היה ב-1951. בבחירות הכלליות של 1957 הוא נבחר לראשונה לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של צפון-מזרח דבלין. היה זה ניסיונו הרביעי והניסיון המוצלח הראשון לזכות במושב בפרלמנט. עד 1992 נבחר הוהי מחדש לפרלמנט בכל מערכות הבחירות.
ב-1960 מונה הוהי לתפקידו הראשון בממשלה כמזכירו הפרלמנטרי של שר המשפטים, אוסקר טריינור. לא ברור אם הבחירה בהוהי נעשתה ישירות על ידי ראש הממשלה שון למס, או על ידי הקבינט עצמו כנגד רצונו של למס. בכל אופן, הצעתו של למס להוהי הייתה: "כראש ממשלה, תפקידי הוא להציע לך את תפקיד המזכיר הפרלמנטרי, כאביה של אשתך, אני מציע לך לא לקבל את התפקיד".
הוהי התעלם מעצת חמו וקיבל על עצמו את התפקיד. אף על פי שהיה כפוף לטריינור, היה הוהי למעשה השר בפועל. טריינור, שמונה לתפקיד עוד בימיו של איימון דה ואלירה, היה כבר זקן וחולה ועמד בראש המשרד רק להלכה. השניים התעמתו בגלוי. מצדדיו של הוהי מסבירים את חילוקי הדעות בין השניים על רקע כישרונו של הוהי ורעיונותיו החדשניים, שהרגיזו את השר הזקן והשמרן. ב-1961 התבלט הוהי בתפקידו, כך שאפילו מנהיג האופוזיציה, ג'יימס דילון, החמיא לו בפומבי.
קריירה פוליטית > שר המשפטים

עם פרישתו של טריינור ב-1961, ירש אותו הוהי בתפקיד. כשר המשפטים, הוא יזם מגוון יוזמות חקיקה. הוא הגיש לפרלמנט חוקים כגון: חוק האימוץ, חוק הירושה, שהגן על זכויותיהם של האלמנות והיתומים, חוק הדין הפלילי, שביטל את עונש המוות ואת חוק ההסגרה, שמנע את הסגרתם של חברי הצבא האירי הרפובליקני. הוהי גם ייסד בתי דין צבאיים מיוחדים שסייעו להביס את המערכה על הגבול של הצבא האירי הרפובליקני.
קריירה פוליטית > שר החקלאות

ב-1964 מינה למס את הוהי כשר החקלאות. ביקורת על המינוי הושמעה מצדם של חברי התאחדות החקלאים הלאומית על רקע מינויו של אדם ללא רקע חקלאי לתפקיד והעוינות של המגזר כלפי הממשלה גברה. הוהי הסתבך בשורה של חילוקי דעות עם התאחדות החקלאים ועם ארגון נוסף, ארגון ספקי החלב. 27 מפגינים מטעם ארגון זה נעצרו בחזית בניין הפרלמנט ב-27 באפריל 1966 על פי חוק שבדרך כלל הופעל כנגד טרוריסטים. למחרת נעצרו 78 מפגינים נוספים ו-80 נוספים ביום שלאחר מכן, ככל שהסכסוך החל להסלים. היה זה צעד קשוח כלפי חקלאים שמחו על נושא שמשפיע על פרנסתם. הציבור הכללי תמך בחקלאים, שלא היו בעמדה שתאפשר להם לשבות ושברור היה שהם פשוט מוחים כנגד השר ולא כנגד המדינה. בשלב זה החלו החקלאים לקיים מערכה ארצית ואפילו חקלאים שמלכתחילה תמכו בפיאנה פול פנו עורף לממשלה. הוהי, שלא נבחר מקולותיהם של מצביעים מהמגזר החקלאי, היה תחת לחץ מתמיד מצדם של חברים למפלגתו לשאת ולתת עם החקלאים כדי להפיג את המתיחות. בסופו של דבר, נמנע הוהי מעימות מסיבות פוליטיות, עקב הבחירות לנשיאות שהלכו וקרבו באותה עת. החקלאים, שזכרו להוהי את עמדתו בפרשה גם שנים לאחר מכן, היו הציבור הראשון שהתייצב נגדו ופגע בכוחו האלקטורלי.
קריירה פוליטית > הבחירות לנשיאות של 1966

ב-1966 מונה הוהי על ידי מפלגת פיאנה פול לנהל את מסע הבחירות לנשיאות של איימון דה ואלירה לתקופת כהונה שנייה. התנהלותו כאן הייתה שנויה במחלוקת. מפלגת פינה גייל בחרה בחבר הפרלמנט מטעמה ועורך דין צעיר, טום או'היגינס (אחיינו של קווין או'היגינס, סגן ראש ממשלת מדינת אירלנד החופשית בשנות העשרים), למועמדה לתפקיד הנשיא. בהיותו מודע שגילו המופלג של דה ואלירה, שהיה אז בן 84, ושהוא היה עיוור כמעט לחלוטין, עלולים להיות לו לרועץ בהשוואה הבלתי נמנעת לאו'היגינס הצעיר, שמסע הבחירות שלו שאב השראה מזה של הנשיא האמריקאי, ג'ון קנדי, שיגר הוהי את מה שנראה כמחטף פוליטי. הוא עמד על כך שזה מתחת לכבודו של מוסד הנשיאות לנהל מסע בחירות של ממש ושעל דה ואלירה לשמור על פרופיל נמוך. לפיכך, למען ההגינות, התבקשה התקשורת שלא לסקר הן את נאומיו של דה ואלירה, אך גם את נאומיו של או'היגינס. התקשורת הכתובה, הארצית והמקומית, התעלמה מהצעתו של הוהי, אך תחנת הטלוויזיה, Teilifís Éireann (לימים RTE), שנוהלה על ידי המדינה, הסכימה להצעה ולמעשה התעלמה לחלוטין ממסע הבחירות של או'היגינס.
בפועל, זכה דה ואלירה לפרופיל גבוה ממקור אחר. באותה שנה צוין יובל החמישים למרידת חג הפסחא, שמבין האישים שהשתתפו בה, הוא היה הבכיר מכולם שעדיין היה בין החיים. בשעה שתחנת הטלוויזיה התעלמה, כאמור, ממסע הבחירות של או'היגינס, דה ואלירה זכה לזמן מסך נרחב ביותר במסגרת סיקור אירועי היובל. כדי לקדם עוד יותר את מסע הבחירות של דה ואלירה, דאג הוהי, כשר החקלאות, להעלאת מחירי החלב, ממש ערב הבחירות, כדי לגייס את קולות המגזר החקלאי שהפך באותה עת לאופוזיציה לממשלה.
כל הצעדים הללו הבטיחו ניצחון קל לדה ואלירה. אך לאו'היגינס חסר פחות מאחוז אחד של הקולות כדי להביס את דה ואלירה. זה האחרון נבחר מחדש לתפקיד נשיא אירלנד בזכות יתרון של 10,000 קולות מתוך כמעט מיליון מצביעים. דה ואלירה עצמו גיבש דעה שלילית על הוהי ורחש לו חוסר אמון. ב-1970 אמר דה ואלירה לדזמונד או'מיילי (שאז כבר היה יריב של הוהי), שהוהי ימיט חורבן על פיאנה פול. שר החוץ בתקופת כהונתו של דה ואלירה כראש ממשלה ופוליטיקאי ותיק, פרנק אייקן, גם הוא הגדיר את המניעים הפוליטיים של הוהי כאנוכיים לחלוטין.
קריירה פוליטית > שר האוצר

ב-1966 פרש ראש הממשלה שון למס. הוהי הכריז על מועמדותו להתמודדות על הנהגת המפלגה. יחד איתו הכריזו על מועמדותם גם ג'ורג' קולי, שר המסחר והתעשייה וניל בלייני, השר לענייני ממשל מקומי. במצב כזה, כשלבחירת המפלגה עומדים שלושה מועמדים חזקים עם דעות מנוגדות בנוגע לעתידה של המפלגה, חיפשו זקני המפלגה מועמד של פשרה. למס עצמו דחק בשר האוצר, ג'ק לינץ' להתמודד על התפקיד ולחץ על השלושה למשוך את מועמדותם. היחידי שלא נעתר להצעתו של ראש הממשלה הפורש היה קולי והוא הובס בבחירות מול לינץ'. בממשלה החדשה של לינץ' מונה הוהי לתפקיד שר האוצר במסגרת חילופי גברי. הצעדים שנקט בהם לטובת הציבור ושלא הכבידו על התקציב, משכו את אהדתו של הציבור כלפיו. צעדים אלה כללו נסיעה חופשית בתחבורה הציבורית וסבסוד מחירי החשמל לגמלאים, הענקת זיכויי מס לנכים והנחות במס לאמנים. צעדים אלו העלו את קרנו של הוהי בציבור, במיוחד בחלקים מסוימים של התקשורת וקהילת האמנים.
כשר האוצר, השיג הוהי בשתי הזדמנויות הלוואות ממקורות חוץ (מגרמניה ומארצות הברית), אך הכספים הושארו כפיקדונות במדינות שמהן נלקחו ההלוואות ולא הומרו לפונט אירי להפקדה באוצר המדינה כפי שמתבקש בחוקה. משמעות הדבר הייתה ששר האוצר מנהל ספקולציות מוניטריות כנגד המטבע של ארצו. כאשר הוטחה בהוהי ביקורת על כך מצדו של מבקר המדינה, דאג הוהי ב-1969 שיחוקק חוק שיצדיק את מעשיו בדיעבד. הדיון על הנושא היה קצר והמקורות מראים על חוסר הבנה מצדם של הדוברים הכלכליים של האופוזיציה, או'היגינס ממפלגת פינה גייל וטולי ממפלגת הלייבור.
קריירה פוליטית > שערוריית הנשק

סוף שנות השישים עמדו בסימן של עליה במתח והתפרצות של האלימות בצפון אירלנד. באופן כללי נראה היה שהוהי משתייך לאגף הפרגמטי של המפלגה ולא היו לו דעות מוצקות בנושא, אף על פי ששורשיו המשפחתיים מדרי. רבים סברו שדעותיו כלפי האלימות של הצבא האירי הרפובליקני היו שליליות. בתקופת כהונתו כשר המשפטים הוא נקט בצעדים קשוחים כלפיהם, כולל כליאה ללא משפט. נראה היה שה"ניצים" בממשלה הם קווין בולנד וניל בלייני, שניהם בנים למייסדי המפלגה עם עבר בצבא האירי הרפובליקני. בלייני הגיע ממחוז הבחירה של דניגול, מחוז הסמוך לדרי שמעבר לגבול. מולם עמדו ה"יונים" בממשלה, סגן ראש הממשלה, ארסקין המילטון צ'ילדרס, ג'ורג' קולי ופטריק הילרי. קרן על סך של 100,000 ליש"ט הוכנה כדי להגיש סיוע ללאומנים בצפון. כשר האוצר היה להוהי תפקיד מרכזי במהלך.
להפתעת הכול, בתקרית הידועה בשם "שערוריית הנשק" (Arms Crisis), הוהי, יחד עם בלייני, הודח מהממשלה באשמת שימוש בכספים לייצוא כלי נשק לשימושו של הצבא האירי הרפובליקני. מנהיג האופוזיציה, ליאם קוסגרייב קיבל מידע ממשטרת אירלנד שמזימה לייצא כלי נשק אכן הייתה והיו מעורבים בה חברי ממשלה. קוסגרייב הודיע ללינץ' על כך שהפרטים בידיו ושהוא יפרסם אותם על במת הפרלמנט למחרת אם לינץ' לא יפעל. לינץ' דרש מהוהי ומבלייני להגיש את התפטרותם לנשיא. שניהם סירבו בטענה שלא ביצעו שום פעולה בלתי חוקית. בתגובה, ביקש לינץ' מהנשיא לפטר אותם. לאות סולידריות התפטר בולנד מתפקידו ומייקל או'מוריין הודח יום למחרת כדי להבטיח שבעת שהשערורייה תפרוץ, יכהן שר משפטים שיציית ללינץ'. לתפקיד זה נבחר המצליף הראשי של המפלגה, דזמונד או'מיילי. מאוחר יותר הועמדו הוהי ובלייני לדין יחד עם קצין צבא שהיה מעורב בפרשה ואיש עסקים פלמי, נאצי לשעבר שלכאורה ניצל את קשריו כדי לרכוש את כלי הנשק. בסופו של המשפט זוכו כל הנאשמים בפסק דין שנוי במחלוקת. אף על פי שזוכה מכל אשמה, נראה היה שהקריירה הפוליטית של הוהי הגיעה לסיומה. בלייני ובולנד פרשו בסופו של דבר מהמפלגה, אך הוהי נשאר בה. הוא בילה את השנים הבאות על הספסלים האחוריים וגייס תמיכה בקרב חברי המפלגה. במהלך תקופה זו הוא נותר נאמן למפלגה, אך איש לא בטח בו.
השיבה לפוליטיקה

ב-1975 הייתה פיאנה פול באופוזיציה והוהי גייס כבר תמיכה מספקת כדי שלינץ' ישיב אותו לקדמת הבמה הפוליטית, צעד שזיכה אותו בביקורת חריפה בתקשורת. הוהי מונה להיות הדובר של הסיעה לענייני בריאות ורווחה, תיק זוטר באותה תקופה, אך הוא השתמש בדמיונו ובכישוריו כפי שעשה בתפקידים קודמים כדי לגבש מדיניות חדשה ומרחיקת לכת. שנתיים לאחר מכן, ב-1977 שבה פיאנה פול לשלטון עם רוב מוחלט בפרלמנט בעקבות מסע בחירות עממי שהובל על ידי קולי ואו'מיילי, שבמסגרתו הובטחו הורדת מחירים, ביטולם של מיסי רכב והקלות קצרות טווח נוספות. הוהי חזר לממשלה לאחר היעדרות של שבע שנים ומונה להיות שר הבריאות והרווחה.
בתפקיד זה הוא המשיך במדיניות המתקדמת שלו מהעבר. בין השאר הוא יזם את המערכות הממשלתיות הראשונות נגד עישון ואת ההתרה בחוק של אמצעי מניעה שקודם לכן נאסרו. בעקבות תקדים שקבע בית המשפט העליון הוא יזם את חקיקתו של חוק תכנון המשפחה שהיה שנוי במחלוקת. החוק התיר לרוקחים למכור אמצעי מניעה עם הצגת מרשם רפואי. הוהי קרא לחוק "פתרון אירי לבעיה אירית". הדעה הרווחת היא שעל פי החוק על מקבל המרשם להיות נשוי, אך החוק לא כלל דרישה כזאת כלל.
בתקופה זו החל לינץ' לאבד את אחיזתו במפלגה, הכלכלה צלעה לאחר ההתאוששות ממשבר האנרגיה העולמי ובמפלגה החלה חתירה תחת מנהיגותו של לינץ'. בנוסף, התארגנה קבוצה של חברי המפלגה יושבי הספסלים האחוריים לארגן תמיכה בהוהי. קבוצה זו, שכונתה "כנופיית החמישה" (gang of five), כללה בין השאר את אלברט ריינולדס שלימים היה ראש הממשלה לאחר התפטרותו הסופית של הוהי. כמו כן קיבל הוהי תמיכה מחברת הפרלמנט סיל דה ואלירה, נכדתו של מייסד המפלגה, שהייתה ביקורתית מאוד כלפי לינץ' בנוגע למדיניותו בשאלת צפון אירלנד. בנאום שנשאה בטקס לזכרו של ליאם לינץ' (בכיר בצבא האירי הרפובליקני שנהרג במלחמת האזרחים האירית) ב-9 בספטמבר, היא תקפה את ראש הממשלה. אף על פי שלינץ' עדיין ניסה לכפות משמעת מפלגתית, הבהירה לו דה ואלירה שהיא לא מתנגדת למדיניות המפלגה שעל פיה על בריטניה לסגת מהצפון. לינץ' יצא לביקור בארצות הברית ב-7 בנובמבר. באותו יום איבדה הממשלה שני מושבים בפרלמנט במסגרת בחירות ביניים בקורק. במהלך הביקור הצהיר לינץ' בריאיון לוושינגטון פוסט כי בדיונים עם ראש ממשלת בריטניה, מרגרט תאצ'ר, הוסכם על קיומו של מסדרון אווירי של חמישה ק"מ על הגבול. הודעה זו הרתיחה את דמם של רבים בפיאנה פול. עם שובו מארצות הברית נשאל על כך לינץ' בפגישת הסיעה בפרלמנט. לינץ' השיב שלא היה מדובר על כך שהמטוסים הבריטיים יחצו את הגבול. הפרטים מהפגישה הודלפו לתקשורת ולינץ' הואשם בהטעיית המפלגה. מעמדו של לינץ' במפלגה החל להיות רעוע.
בדצמבר 1979 הכריז לינץ' על התפטרותו מתפקידיו כמנהיג המפלגה וכראש הממשלה. הבחירות הפנימיות היו צמודות בין הוהי לבין ג'ורג' קולי. קולי זכה בתמיכה כמעט מלאה של שרי הקבינט וסבר שתמיכה כזאת הוא יקבל גם בקרב חברי הפרלמנט של המפלגה.
הוהי מצדו, היה מוטרד מנטייתם של חברי הממשלה, אך זכה לתמיכתם של חברי פרלמנט חדשים, יושבי הספסלים האחוריים, שהיו מודאגים בקשר למושביהם בפרלמנט. תוצאות ההצבעה היו 44 קולות לטובת הוהי ו-38 לקולי. כמחווה של פיוס, מונה קולי מחדש להיות סגן ראש הממשלה וניתנה לו זכות וטו לגבי המינויים של הוהי לתפקידי שר המשפטים ושר ההגנה. תנאי זה נבע מחוסר האמון שלו בהוהי בנושאי ביטחון (בעקבות שערוריית הנשק). עם זאת, נלקח מקולי תפקיד שר האוצר.
בכל אופן, ב-11 בדצמבר 1979 נבחר הוהי להיות ראש הממשלה ומנהיג פיאנה פול, כמעט עשר שנים לאחר ששערוריית הנשק כמעט וחיסלה את הקריירה הפוליטית שלו.
השיבה לפוליטיקה > כהונה ראשונה כראש הממשלה

כשהחל הוהי את כהונתו כראש ממשלה הייתה אירלנד שקועה בתוך משבר כלכלי קשה בעקבות משבר האנרגיה של 1979. הוהי פעל באופן עצמאי כשהוא מתעלם משר האוצר שלו. אחד מצעדיו הראשונים כראש ממשלה היה לשאת נאום טלוויזיוני אל האומה, השלישי בתולדות אירלנד, שבו צייר את המצב הכלכלי העגום:
ברצוני לשוחח אתכם הערב על מצב האומה והתמונה שעלי לצייר בפניכם היא, לרוע המזל, לא מעודדת. הנתונים שעומדים כעת לרשותינו מראים דבר אחד ברור. כחברה אנו חיים מעבר ליכולתנו. אין בכוונתי לומר שכל אחד מאתנו חי טוב מדי, ברור שלרבים כמעט ואין את האמצעים להתקיים, אך כשמתייחסים אל כולנו כאל חברה, אנו חיים ברמת חיים שלא מוצדקת על ידי המוצרים והשירותים שאנו מייצרים. כדי לגשר על הפער, אנו לווים סכומי כסף עצומים, במחיר שאין אנו יכולים להמשיך לשלם. כמה נתונים בסיסיים יבהירו זאת... עלינו פשוט לארגן מחדש את הוצאות הממשלה כך שנוכל לצרוך את הדברים שנוכל לאפשר לעצמנו...
בעוד שהוהי זיהה את המצב הקשה של אירלנד עם הבעיות הכלכליות, מעשיו אף החמירו את המצב. הוא הגדיל את ההוצאה הציבורית, שעד מהרה יצאה מכלל שליטה והוביל לגידול בהלוואות הממשלתיות ובמיסוי בצורה בלתי מתקבלת על הדעת. ב-1981 האהדה הציבורית כלפיו הייתה עדיין סבירה והוא החליט להכריז על עריכת בחירות כלליות. למרות זאת, העיתוי של הבחירות נדחה פעמיים עקב אירועים חיצוניים, בעיקר עקב שביתות הרעב של מתנדבי הצבא האירי הרפובליקני להכרה פוליטית. שובתי הרעב הכריזו כי יעמידו עצמם לבחירה והדבר עלול היה למשוך בוחרים של פיאנה פול. במקביל התרחש אסון במועדון לילה במחוז הבחירה של הוהי בו נספו בשריפה 48 איש. כל אלה גרמו להוהי לדחות את ועידת המפלגה ואת הבחירות. בסופו של דבר נערכו הבחירות ביוני, מועד מאוחר יותר מזה שהתכוון הוהי. מתוך תקווה לזכות ברוב מוחלט של מושבי הפרלמנט, מסע הבחירות נוהל בנקיטת קו פופוליסטי שבמרכזו עמדו נושאי המיסוי, ההוצאה הציבורית וצפון אירלנד. במסגרת מסע הבחירות נוהלו חמישה עימותים טלוויזיוניים בין הוהי לבין מנהיג מפלגת פינה גייל, גארט פיצג'רלד על נושאים כללים. ביום הבחירות זכתה פיאנה פול ב-45.5% מהקולות ונכשלה בשמירה על רוב של 166 מושבים בפרלמנט. קואליציה של פינה גייל והלייבור הוקמה בהנהגתו של פיצג'רלד והוהי הלך לאופוזיציה.
השיבה לפוליטיקה > תקופת האופוזיציה הראשונה

ממשלתו של פיצג'רלד החזיקה מעמד עד ינואר 1982 וקרסה עקב תקציב שנוי במחלוקת שבמסגרתו הוצע להטיל מס ערך מוסף על נעלי ילדים, שקודם לכן היו פטורות מהמס. פיצג'רלד, שכבר לא זכה לתמיכת רוב חברי הפרלמנט, הגיע לארמון הנשיאות כדי להתייעץ עם הנשיא הילרי על האפשרות לפזר את הפרלמנט ולקיים בחירות כלליות. בכל אופן, בלילה בו קרסה הממשלה, הוציאה הנהגת פיאנה פול הצהרה המעודדת את הנשיא לא לפזר את הפרלמנט ולהטיל על פיאנה פול להרכיב ממשלה חדשה. שיחות טלפון הגיעו לנשיא כדי לשכנעו לנקוט בצעד שיאפשר להוהי להרכיב ממשלה, בין השאר מצדו של חבר פיאנה פול, בריאן לניהן ומצידו של הוהי שצוטט כאומר לשלישו הצבאי של הילרי, שעל פי הוראתו של הנשיא סירב להעביר את השיחה, כי כאשר הוא יהיה ראש הממשלה, הוא ידאג לחסל את הקריירה שלו. בביוגרפיה על הילרי הואשם הוהי כי הוא זה שהפיץ את השמועות על שערוריית המין על הנשיא שהוכחו בסופו של דבר כלא נכונות כלל.