stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'יימס פלקונר וילסון
ביוגרפיה > מנהל ממשלתי של רכבת הפסיפיק

הנשיא יוליסס ס. גרנט הציע לווילסון את תפקיד מזכיר המדינה, אך וילסון דחה זאת, ושימש במקום זאת כמנהל ממשלתי של מסילת הברזל הפסיפית במשך שמונה שנים.
ביוגרפיה > הסנאט האמריקאי

בשנת 1882, האספה הכללית של איווה בחרה בווילסון לסנאט האמריקני. היוזמה הראשונה שלו כסנאטור אמריקאי הייתה להציע תיקון חוקתי לא מוצלח כדי להסמיך באופן מפורש יותר את הממשל הפדרלי לאמץ חוקים המגינים על זכויות האזרח מפני הפרות של אזרחים פרטיים, כדי לבטל את פסיקת בית המשפט העליון חודשיים קודם לכן בתיקים של זכויות האזרח. האספה הכללית בחרה בו מחדש ב-1888 לכהונה שנייה של שש שנים. בסנאט, וילסון כיהן כיו"ר ועדת המכרות והכרייה (בקונגרס ה-48), הוועדה להוצאות כספים ציבוריים (בקונגרס ה-48), הוועדה לתיקון חוקי ארצות הברית (בקונגרסים ה-49 עד ה-52), והוועדה לחינוך ועבודה (בקונגרס ה-52).
בסנאט, וילסון נודע כתומך נלהב של מטרת חוק היובש, בהיותו חבר בבני הפיכחון. הוא היה גלוי במיוחד בנושא, ודגל ב-1883 לחייב את ועידת מדינת הרפובליקה הדמוקרטית באיווה לנושא.
בשנת 1890, וילסון היה אחד משלושה סנאטורים שהוזכרו כמועמדים פוטנציאליים למלא את התפקיד הפנוי בבית המשפט העליון של ארצות הברית שנוצר בעקבות מותו של השופט סמואל פ. מילר מאיווה. הנשיא בנג'מין הריסון בחר במקום זאת בשופט של מישיגן הנרי בילינגס בראון, שלימים יכתוב את חוות הדעת של בית המשפט העליון המאשש את ההפרדה הגזעית "נפרדת אך שווה" בפסק דין פלסי נגד פרגוסון.
ביוגרפיה > מותו

וילסון מת בפיירפילד ב-22 באפריל 1895, זמן קצר לאחר סיום כהונתו השנייה בסנאט. בהספד שלו, "הניו יורק טיימס" ייחס את מותו ל"שיתוק מוחי", וקבע כי מותו היה צפוי. הוא נקבר בבית הקברות פיירפילד-אוורגרין.
הערות שוליים

↑  "Senator James Faulkner Wilson". Iowa General Assembly. נבדק ב-20 במאי 2024. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "TO PASS A RESOLUTION TO IMPEACH THE PRESIDENT. (P. 320-2, … -- House Vote #418 -- Jan 7, 1867". GovTrack.us (באנגלית). נבדק ב-15 במרץ 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Building the Case for Impeachment, December 1866 to June 1867 | US House of Representatives: History, Art & Archives". history.house.gov (באנגלית). United States House of Representatives. נבדק ב-2 במרץ 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Impeachment Rejected, November to December 1867 | US House of Representatives: History, Art & Archives". history.house.gov (באנגלית). United States House of Representatives. נבדק ב-2 במרץ 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Impeachment Again - Complexion of the Judiciary Committee - Opinions and Assertations of Judge Lawrence - Interesting Statements". Newspapers.com (באנגלית). The Charleston Mercury. 22 באוקטובר 1867. נבדק ב-26 ביולי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Case for Impeachment, December 1867 | US House of Representatives: History, Art & Archives". history.house.gov (באנגלית). United States House of Representatives. נבדק ב-2 במרץ 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "The Case for Impeachment, December 1867 | US House of Representatives: History, Art & Archives". history.house.gov (באנגלית). United States House of Representatives. נבדק ב-2 במרץ 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "TO PASS THE IMPEACHMENT OF PRESIDENT RESOLUTION. -- House Vote #119 -- Dec 7, 1867". GovTrack.us (באנגלית).
↑  "Journal of the United States House of Representatives (40th Congress, second session) pages 259–262". voteview.com. United States House of Representatives. 1868. נבדק ב-16 במרץ 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Journal of the United States House of Representatives (40th Congress, Second Session) pages 392 and 393". voteview.com. United States House of Representatives.
1 2  "The House Impeaches Andrew Johnson". Washington, D.C.: Office of the Historian and the Clerk of the House's Office of Art and Archives. נבדק ב-13 בינואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "40th Congress (1867-1869) > Representatives". voteview.com. נבדק ב-16 במרץ 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Journal of the United States House of Representatives (40th Congress, Second Session) pages 465 and 466". voteview.com. נבדק ב-17 במרץ 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Journal of the United States House of Representatives (40th Congress, Second Session) pages 463 and 464". voteview.com. נבדק ב-17 במרץ 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Journal of the House of Representatives, March 2, 1868" (PDF). www.cop.senate.gov. United States Congress. אורכב מ-המקור (PDF) ב-30 באוקטובר 2020. נבדק ב-20 ביולי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0001 2277 4742  LCCN: no94032319  SNAC: w60004mj  US Congress: W000594   WorldCat (עם LCCN): no94-032319 
מנהלי ההדחה של ג'ונסון
יושבים משמאל לימין: בנג'מין באטלר, תדיאוס סטיבנס, תומאס ויליאמס, ג'ון בינגהם;
עומדים משמאל לימין: וילסון, ג'ורג' ס. באוטוול, ג'ון א. לוגן
בדמי ימיה

בִּדְמִי ימיה היא נובלה עברית מאת ש"י עגנון, הפותחת את הקובץ "על כפות המנעול", בהוצאת שוקן. הנובלה פורסמה לראשונה בשנת 1923 בכתב העת "התקופה" (ספר 17, עמודים 77–124), של הוצאת שטיבל בוורשה, בתקופת מגוריו של עגנון בגרמניה.
תמצית העלילה

המספרת תרצה מינץ מתחילה את סיפורה במילים "בדמי ימיה מתה אמי. כבת שלושים שנה ושנה הייתה אמי במותה. מעט ורעים היו ימי שני חייה." היא ממשיכה בתיאור אחרית ימיה של האם, לאה, שבמהלכה לקחה האם כתבים, "כתובים כתיבה תמה על נייר דק", שאותם החזיקה בתיבה נעולה, ושרפה אותם. בתום שנת האבלות לקח אביה של תרצה את בתו לביקור בביתו של עקביה מזל, איש כבן 35, ויחד העלו את זכרה של האם. האב שאל את עקביה האם יש לו עותק של השירים שכתב ללאה, כדי לפרסמם בספר, ועקביה ענה: "הן למענה כתבתי את שירי, כי על כן לא העתקתים לי".
בהמשך מספרת תרצה איך שקדה על לימודיה, בבית הספר ואצל מורים פרטיים. בחופשת הקיץ עברה חוויה מיוחדת, כאשר בילתה בביתה של מינטשי גוטליב, ידידתה הוותיקה של האם המנוחה. מינטשי סיפרה לה שעקביה מזל, אותו ביקרה תרצה עם אביה, היה אהוב נעוריה של לאה, אמה. לדבריה, עקביה היה סטודנט לפילוסופיה שהגיע לעיר מווינה בחופשת הלימודים. הוא התארח כמה ימים בביתם של הורי לאה, ושני הצעירים התאהבו. עקביה שכר לו דירה בעיר ונשאר בה, ולא חזר לאוניברסיטה בווינה.
מינטשי מצטיירת כאשת תחבולות. היא אומרת לתרצה, כי בנעוריה הצליחה לשים את ידה על יומנו של עקביה, העתיקה אותו כלשונו ושמרה אצלה את העותק. עותק זה היא נותנת לתרצה, שמשתקעת בקריאתו. קריאת יומנו של עקביה משנה את חייה.
תמצית פרטי היומן הם: עקביה התאהב בלאה והיא השיבה לו אהבה. אך בבואו לבקש את ידה אמר לו אביה כי מנוי וגמור עמו להשיא את לאה לאדם אמיד. לדבריו, לאה היא נערה חולנית ובעל עני לא יוכל לתמוך בה ולספק את צרכיה הרפואיים. לאה כבר מיועדת לחתן אמיד בשם מר מינץ. לבו של עקביה נשבר, אך הוא נשאר בעיר ולא חזר לוינה.
בתום החופשה חזרה תרצה ללימודיה, אותם סיימה בהגיעה לגיל 16. היא המשיכה בלימודים בבית מדרש למורות, שבו הורה גם עקביה מזל. תרצה גילתה עניין רב בעקביה והתפתח קשר ביניהם, אך להפתעתה עקביה עזב את משרתו והקשר ביניהם ניתק.
בהמשך הגיעה הצעת שידוך לתרצה. מדובר בבחור צעיר וחזק בשם לנדא, שחפץ לשאת את תרצה לאישה. אך תרצה לא גילתה בו עניין.
כאשר הלכה למסור ספרים לכורך פגשה תרצה את עקביה, והקשר ביניהם התחדש. הם טיילו יחד, וקבעו להיפגש לטיול נוסף למחרת. תרצה חלמה חלום, ובו זקנה הטוענת שהיניקה את אמהּ. תרצה מספרת: "ידעתי כי חלום היא ואשתומם, הלא אמי לא ינקה חלב זרה, ומה זה דברה הזקנה כי מינקת אמי היא."
תרצה חלתה, וכשהתאוששה בישרה לאביה שהתארשׂה לעקביה. מינטשי גוטליב ניסתה להניא את תרצה מצעד זה ואמרה: "הלא ידעת תרצה כי יקר לי מזל מאד, ואולם את נערה צעירה והוא כבן ארבעים. ואף כי צעירה את לא צפון משכל לבך לדעת כי בעוד שנים אחדות הוא כעץ ייבש וחן עלומיך יגדל." מחלתה של תרצה החמירה, אך לאחר ימים רבים החלימה. היא מספרת: "בערב שבת נחמו חגותי חג נישואי", ולאחר ירח הדבש, שאותו בילו בנווה קיץ בכפר, הזוג עובר להתגורר בביתו של עקביה מזל שמחוץ לעיר, שלו בנה אביה של תרצה חדר נוסף. "ביתי לקח את לבי", מספרת תרצה, "אמנם לא שונה הוא מכל בתי האכרים, אפס רוח אחרת עמו". תרצה הרתה, אך שמחתה בתחילת הנישואים התחלפה בדכדוך, לאחר שגילתה שבעלה מנוכר לה. "אכן להיות רווק נולד, ולמה שדדתי את מנוחתו. ואבקש את נפשי למות, כי מוקש הייתי לעקביה".
את סיפורה מסיימת תרצה במילים: "כלו זכרונות תרצה", שלאחריהן היא מוסיפה הסבר על סיבת כתיבתו:
דמויות

תרצה מינץ: המספרת, נערה המתארת את קורותיה במשך כחמש שנים, מהיותה בת 13 ועד לנישואיה והריונה הראשון.
לאה מינץ: אמהּ של תרצה, שמתה בדמי ימיה.
מר מינץ: אביה של תרצה. שמו, מינץ (בגרמנית: münze, שפירושו "מטבע"), מרמז על הבחירה בו בזכות כספו.
מינטשי גוטליב: חברתה של לאה.
מר גוטליב: בעלה של מינטשי.
עקביה מזל: אהוב נעוריה של לאה, שבסופו של דבר מתחתן עם בתהּ, תרצה.
אביה של לאה (שמו אינו מופיע בסיפור).
קילא, המשרתת בבית משפחת מינץ.
גוטסקינד: שדכן המגיע לבית משפחת מינץ.
מעוות: כלבהּ של מינטשי.
פרשנות > זוגות בעיני המתבונן

בסיפור מופיעים זוגות רבים, מהם שהדמיון ביניהם כה רב עד שהם נראים כתאומים בעיני המתבונן. זוגות אלה:
מר מינץ ועקביה מזל, שני אוהביה של לאה, שאהבתם מועברת אל בתהּ, תרצה. בסוף הסיפור מתארת תרצה: "אבי ואישי האירו לי פניהם, באהבתם ובחמלתם נדמו זה לזה".
מר גוטליב ואחיו, שמינטשי גוטליב מתבלבלת ביניהם עקב הדמיון הרב שביניהם, וכמוה מתבלבל גם הילד, בן אחיו של גוטליב: "ויבט הילד בו ובאחיו ועיניו תעו בלי הרף מזה אל זה, מביט ומשתאה".
העלם לנדא ועקביה מזל, שני חתניה הפוטנציאליים של תרצה.
עמוס עוז העיר על כך:
פרשנות > קשרים בין ילדים והוריהם

הסיפור מעמיק לתאר מקרים אחדים של קשר בין ילד להורהו, מנקודת מבטו של הילד:
קשריה של תרצה עם אמהּ, לאה. "מה אהבתי את קולה", מספרת תרצה, "פעמים הרבה פתחתי את הדלת למען תשאל מי בא". בהחלטתה להינשא לעקביה מזל, מחזרהּ של אמהּ, מגשימה תרצה את הנישואים שאמהּ כשלה להגיע אליהם.
על קשריה של תרצה עם אמהּ העירה ניצה בן-דב:
קשריה של תרצה עם אביה, מר מינץ. תרצה חשה שאביה מזניח אותה משום שהוא שקוע בטיפול באשתו החולה ולאחר מכן באבל על מותה: "ואני אמרתי ביגוני שכוח שכחני אבי, נשכחתי כי חיה אני". א"ב יהושע ייחס לאב אחריות מוסרית להתאהבותה של תרצה בעקביה המבוגר ממנה בשנים רבות.
קשריו של עקביה עם אמו. על עוצמת אהבתו של עקביה לאמו ניתן ללמוד מדבריו לתרצה: "שמחתי כי מצאתי אוזן קשבת לדבר על אמי היום, כי רבו געגועי אליה". ניצה בן-דב רואה בקשר זה מניע למעברו של עקביה מווינה לעיר השדה שבה מתרחש הסיפור, בניגוד לכיוון המקובל של ההגירה הפנימית: "הקשר הקמאי, המאגי-האדיפלי בין בן לאם מונח גם ביסוד קשריו של עקביה עם אמו, מדריך את חייו ואישיותו, והוא שהניע אותו לחזור אל המקומות שמהם היא באה."
פרשנות > מי הניע את תרצה?

הסיפור מתקרב לסיומו בנישואיה של תרצה, נישואים שמהר מאוד מתגלים כלא מאושרים. מה הניע את תרצה לנישואים יוצאי דופן אלה, שבהם גילו של החתן כפול מגילה של הכלה?
תשובה פשטנית לשאלה זו רואה בתרצה אדם אוטונומי, הבוחר בעצמו את מטרותיו וחותר להגשמתן. גישה זו מופיעה, למשל, בתיאורו של המספר ברומן "אורח נטה ללון": "עקביה מזל אדם מסוים היה והגיעו שנותיו לשנות אביה של תרצה מינץ ולא הגה עליה עקביה מזל אפילו בחלום, הלכה תרצה ותלתה עצמה על צואריו של עקביה." מלשון הסיפור אכן עולה שתרצה התאהבה בעקביה מזל, וחתרה לנישואין אתו, ולהגשמת מטרה זו אף התגברה על ההתנגדות שהביעו הסובבים אותה.
ניצה בן-דב רואה את פעילותה זו של תרצה כנובעת מסדרת מניפולציות של מינטשי גוטליב, החל מהשלב שבו גילתה לתרצה על אהבתה של אמהּ לעקביה מזל. מינטשי גוטליב אינה שולחת את תרצה באופן ישיר וגלוי לזרועותיו של עקביה מזל, אך מניעה אותה לכך באופן סמוי. "מינטשי גוטליב, שמצאה לפניה את נפשה של תרצה כקרקע בתולית, נוחה ומוכנה לזריעה, מזינה אותה בסוד עולמה של אמה המתה. ובשעבדה את תרצה לעבר שאינו עברה הפרטי, אלא עבר מיתולוגי, חוצה דורות, היא זורעת בה את זרעי אהבתה לעקביה."
א"ב יהושע רואה דווקא את אביה של תרצה, מר מינץ, ככוח המניע, ומציין:
יהושע רואה את מעשיו ודבריו של האב, החל מלקיחתה לפגישה עם עקביה מזל בתום שנת האבל, ככאלה שהשפיעו על התת-מודע של תרצה ודחפו אותה לנישואים עם עקביה מזל. הוא מוסיף כי:
פרשנות > פסקת הסיום

לאחר שסיימה את סיפורה במילים: "כלו זכרונות תרצה", מוסיפה תרצה הסבר על סיבת כתיבתו של הסיפור:
סיום זה מספק לקורא מידע שלא היה בידיו במשך כל קריאת הסיפור, ולפיו המאורעות לא תוארו בעת התרחשותם, אלא התיאור הוא זכרונותיה של המספרת, המגיעים עד להווה, שבו מחכה המספרת ללידה הראשונה שלה. רות גינזבורג העירה על מצבו של הקורא בנקודה זו: "עם סיום הקריאה מתבקשת ממנו קריאה חוזרת לאור מה שמתגלה לו בפסוקים האחרונים". ניצה בן-דב הוסיפה על כך:
פרשנות > הסיפור כאלגוריה לאומית בעלת אוריינטציה ציונית

על הפרשנות הרואה בסיפור "בדמי ימיה" סיפור אהבה מורכב, מוסיפה זיוה שמיר את הפרשנות לפיה הסיפור הוא אלגוריה לאומית בעלת אוריינטציה ציונית, המשקפת את הלבטים בנפשם של עגנון וצעירי דורו בעת פרסום הסיפור, כמו גם בנפשם של היהודים בעת התרחשות הסיפור, כעשרים שנה קודם לכן, בעקבות התעוררות הציונות: האם להישאר באירופה השׂבעה, או לעלות לארץ ישראל הדלה? לבטים אלה בין שתי דרכים מנוגדות משתקפים בסיפור בלבטיה של תרצה בין שני הגברים המנוגדים, לנדא שריחו כריח היער ועקביה המורה העני. אזכור מפורש של הרעיון הציוני, המעדיף את ארץ ישראל על פני הגולה, מוצאת שמיר בדבריה של בעלת נווה הקיץ שאצלה שהו עקביה ותרצה בירח הדבש שלהם: "בית לך, הִכבד ושב בביתך. ואמרת מצא חן בעיני גן חברי. מדוע לא תטע לך גם אתה גן כזה? למה יהיה אוויר שכונתך רע והאוויר בשכונת רעך טוב?"
פרשנות > מקורות לשוניים

הסיפור כתוב בעברית מקראית, הניכרת, בין השאר, בשימוש נרחב בו"ו ההיפוך ובתקבולת כדוגמת "כל היום ישבה בבית ומן הבית לא יצאה". אברהם בנד מציין כי השימוש שעושה תרצה בלשון מקראית פסטורלית "מנומק במסגרת הסיפור, שהרי אביה דאג תמיד לחינוכה העברי, ואם החליטה לכתוב זכרונות בעברית היא תיזקק ממילא לאותו סגנון מקראי משׂכּילי של מוריה.
פה ושם משובצים בסיפור פסוקים ושברי פסוקים:
תיאורה של לאה, "בכל עת היו בגדיה לבנים" רומז לאמור בספר קהלת: ”בְּכָל עֵת יִהְיוּ בְגָדֶיךָ לְבָנִים, וְשֶׁמֶן עַל רֹאשְׁךָ אַל יֶחְסָר” (מגילת קהלת, פרק ט', פסוק ח') זיוה שמיר מציינת: "השמחה והאופטימיות של הבגדים הלבנים בספר קהלת אינן משקפות את מצבה של לאה, שמאסה בחייה ולבה מר ודואב. הסיבה באה בפסוק הבא בקהלת: ”רְאֵה חַיִּים עִם אִשָּׁה אֲשֶׁר אָהַבְתָּ, כָּל יְמֵי חַיֵּי הֶבְלֶךָ, אֲשֶׁר נָתַן לְךָ תַּחַת הַשֶּׁמֶשׁ”. לאה אינה מוצאת טעם בהנאות החיים, שעליהם ממליץ ספר קהלת, משום שאיתרע מזלה והשיאוה לאדם בלתי אהוב, ולבה נתון לאחר."
על לאה ובעלה מסופר "שמאלו תחת ראשו וימינו בימינה". זו פרפרזה על האמור בשיר השירים: ”שְׂמֹאלוֹ תַּחַת לְרֹאשִׁי וִימִינוֹ תְּחַבְּקֵנִי” (מגילת שיר השירים, פרק ב', פסוק ו').
בעת שפגש את לאה לראשונה, כשנשקפה בעד החלון, אמר לה עקביה: "השקיני נא מעט מים", כפי שתיאר אליעזר עבד אברהם את דבריו לרבקה בעת שנפגשו לראשונה: ”הַשְׁקִינִי נָא מְעַט מַיִם מִכַּדֵּךְ” (ספר בראשית, פרק כ"ד, פסוק מ"ג) ניצה בן-דב מעירה שגרסת "בדמי ימיה" היא "וריאציה אורבנית לסצנת הדפוס המקראית של ההתאהבות והאירוסים שאצל באר המים".
על אביה של לאה מסופר: "ויפן כה וכה וירא כי אין איש". זהו ציטוט מדויק מהמסופר על משה בספר שמות, פרק ב', פסוק י"ב.
זיקה לסיפורים אחרים של עגנון

הרומן "סיפור פשוט", המופיע מיד לאחר "בדמי ימיה" בקובץ "על כפות המנעול", מוסיף מידע על קורותיהם של תרצה ועקביה מזל. בסיפור "בדמי ימיה" מסופר שעקביה מזל חקר את תולדות הקהילה היהודית. על תוצאות מחקריו מספר "סיפור פשוט":
בלומה נאכט, מגיבורות "סיפור פשוט", עוזבת את בית הורביץ ועוברת לשמש כמשרתת בביתם של תרצה ועקביה מזל, שם היא מטפלת בתינוק, ומרת תרצה אומרת "מפקפקת אני אם תינוקי שלי - שלי הוא, שמא הוא של בלומה".
שמואל ורסס העיר על כך: "התייחסות חוזרת לדמויות של 'בדמי ימיה' במרקם הטקסטואלי החדש של 'סיפור פשוט' מוסיפה לעלילה בדיונית זו אישוש מציאותי חדש. הדמויות ועולמן הן בגדר עובדות ממשיות, שאין להרהר אחר מידת תקפותן."
גם ברומן "אורח נטה ללון" מוזכרים תרצה ועקביה מזל בדבריו של המספר:
שמואל ורסס העיר על מכלול הופעותיהם של תרצה ועקביה מזל בשלושת הסיפורים:
השפעות של הסיפור

א"ב יהושע ציין: "דוסטויבסקי אמר פעם שכל הספרות הרוסית יצאה מתחת לאדרת של גוגול, ועל פי משל זה אמר עמוס עוז שהספרות הישראלית נולדה מן הנובלה הנפלאה של ש"י עגנון - בדמי ימיה". ניצה בן-דב המחישה אמירה זו, בהדגימה השפעות של "בדמי ימיה" (ויצירות נוספות של עגנון) על יהושע ועוז.
עמוס עוז, שבדומה לתרצה התייתם מאמו בנעוריו, העיד על זיקתו ל"בדמי ימיה":
השפעת הנובלה ניכרת גם בספרה של רות אלמוג, "שורשי אוויר", ובספרה של צרויה שלו, "חיי אהבה".
על השפעת הסיפור העירה זיוה שמיר:
עיבודים

בשנת 2010 עובד הסיפור לסרט בשם "בדמי ימיה" בבימוין של לינה וסלבה צ'פלין, לפי תסריט מאת אסתר נמדר וליסה קאופמן נמדר.
בשנת 2011 העלה התיאטרון הקאמרי מופע בכיכובו של יונתן צ'רצ'י, המספר את הסיפור, בעיבודה של מיכל אקרמן, בליווי של סקסופון וקלרינט.
ביולי 2017 עלה בתיאטרון החאן מחזה על פי הסיפור בעיבודה של שחר פנקס ובבימויה של שיר גולדברג.
לקריאה נוספת

יעקב בהט, ש"י עגנון וח' הזז: עיוני מקרא, הוצאת יובל, חיפה, תשכ"ב, עמ' 49-29.
ניצה בן דב, "חלום כמציאות ב'בדמי ימיה': הדמות שמאחורי הקלעים", בתוך: הלל ויס והלל ברזל (עורכים), חקרי עגנון, עיונים ומחקרים ביצירת ש"י עגנון, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, 1994, עמ' 236-215. פורסם גם בספר אהבות לא מאושרות.
ניצה בן דב, אהבות לא מאושרות: תסכול אירוטי, אמנות ומוות ביצירת עגנון, הוצאת עם עובד, תל אביב, 1997, חלק שני: "בדמי ימיה", עמ' 195-123.
ניצה בן דב, והיא תהילתך: עיונים ביצירות ש"י עגנון, א"ב יהושע ועמוס עוז, הוצאת שוקן, ירושלים ותל אביב, 2006, הפרק "כָּלו זיכרונות תרצה", עמ' 71-47 (פורסם תחילה כמאמר: "חיקוי בתוך חיקוי בנובלה 'בדמי ימיה' לעגנון", בקורת ופרשנות 36-35, 2002, עמ' 205-186).
אפרת גולן, קריאה פמיניסטית של "בדמי ימיה", עלי שיח 28-27, 1990, עמ' 92-81.
רות גולן, "'בדמי ימיה' של עגנון, מאובייקט חצוי לסובייקט שסוע", עלי שיח 30-29, 1991, עמ' 89-83.
רות גינזבורג, "בדמי ימיה מתה תרצה" או: "יפה את רעיתי כתרצה נאוה כירושלים אימה כנדגלות", דפים למחקר בספרות 8, 1992-1991, עמ' 300-285. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
שרה הלפרין, הצופן הפואטי בנובלה "בדמי ימיה" לש"י עגנון, הדאר (ניו יורק), 68 (ג), 1989, עמ' 22-19.
דליה חשן, מדרש בלשון לא מדרשית: על שתי נובלות לש"י עגנון (חלק ב), בשדה חמ"ד 47, תשס"ד, תל אביב, עמ' 112-99.
א"ב יהושע, כוחה הנורא של אשמה קטנה, הוצאת ידיעות אחרונות, תל אביב, 1998, עמ' 164-142
רחל לנדאו, על הסגנון המקראי של "בדמי ימיה" לש"י עגנון, בלשנות עברית חפ"שית 16, 1980, עמ' 50-26.
יאיר מזור, הדינמיקה התמטית השיטתית במוטיב התחליף בסיפור "בדמי ימיה", הדינאמיקה של מוטיבים ביצירות ש"י עגנון, הוצאת דקל, תל אביב, 1979, עמ' 49-36.
שירלי סלע-לבבי, "'המכתב הגנוב' של תרצה – הזדהות וחזרה ב'בדמי ימיה' של עגנון", מחקרי ירושלים בספרות עברית כג, תש"ע 2009, עמ' 272-255. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
ש"י פנואלי, יצירתו של ש"י עגנון: מסת מחקר, תרבות וחינוך, תל אביב, 1960, עמ' 40-34.
אליעזר שביד, בדרך תשובה: "בדמי ימיה" מאת ש"י עגנון, שלוש אשמורות בספרות העברית החדשה, הוצאת עם עובד, תל אביב, 1964, עמ' 70-62.
יוסף שה-לבן, ש.י. עגנון: סיפורים, הוצאת אור-עם, תל אביב, 1975, עמ' 40-34.
זיוה שמיר, ש"י עולמות – ריבוי פנים ביצירת עגנון, הוצאת ספרא; הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2011, פרק שני: כי נהפך העלם לאיש אחר, עמ' 88-69.
סמדר לוי, ש"י עגנון - בדמי ימיה, הוצאת אור עם, 1994.
אברהם בנד, שאלות נכבדות, הוצאת דביר, 2007, הפרק "המספר הבלתי מהימן במיכאל שלי וב'בדמי ימיה'", עמ' 238-229.
יצחק מאיר השיל (קופיטשניץ)

רבי יצחק מאיר העשיל (כ"א בכסלו תרכ"ב,24 בנובמבר 1861 - א' בתשרי תרצ"ו, 28 בספטמבר 1935) היה אבי חסידות קופיטשניץ.
תולדותיו

נולד בזינקוב לרבי אברהם יהושע העשל ממז'יבוז', דור רביעי ל"אוהב ישראל" מאפטא, וללאה רחל בת רבי שלום יוסף פרידמן מסדיגורה. נישא לגיטל בתו של רבי מרדכי שרגא פרידמן מהוסיאטין. התגורר בהוסיאטין ליד חמיו. בשנת תרמ"א, מעט לאחר נישואיו, נפטר אביו והחסידים רצו למנותו לרבי, אך הוא סירב והמשיך לגור בחצרו של חמיו.
בשנת תרנ"ד, לאחר פטירתו של חמיו הוצע לו מקופיטשניץ מיקולינצה וחורוסטקוב לשמש כרבם, והוא שאל את דודו - רבו רבי דוד משה פרידמן מצ'ורטקוב מאיזה עיירה לקבל את המינוי, הרבי הטיל גורל, וכשיצא הפתק "קופיטשניץ" אמר הרבי "מזל טוב קופיטשניצער רבי".
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, נמלט עם משפחתו תחילה לוויז'ניץ שם שהה בבית מחותנו רבי רבי ישראל מוויז'ניץ כחודש, עם התקרבות החזית לויז'ניץ, עבר לווינה בשלהי אלול תרע"ד, כמו רוב אדמו"רי רוז'ין - עקב פחדם מהשלטון הרוסי, ובה נשאר עד לפטירתו. בווינה היה ביתו למוקד של צדקה וחסד והוא התפרסם מאוד במידה זו. אחרי מלחמת העולם נשאר לגור בווינה אם כי היה עורך מסעות בכל שנה בחודשי הקיץ לעיירות בהם התגוררו חסידיו, במהלכם היה מבקר גם בקופיטשניץ.
במלחמת העולם הראשונה, נמלט עם משפחתו לווינה כרוב אדמו"רי רוז'ין, עקב פחדם מהשלטון הרוסי, ונשאר בה עד לפטירתו ביום ראשון של ראש השנה תרצ"ו. נקבר בווינה.
משפחתו

ילדיו:
הרב אברהם יהושע ממלא מקומו באדמו"רות
הרב משה. נרצח בשואה במחנה בוכנוולד. (י' חשוון הת"ש)
הרב שלום יוסף (ה' בחשוון תרנ"ד - י"ד בטבת תשל"ו)
הרב מרדכי שרגא ( - כ"ד בתמוז תשי"ח), חתן קרוב משפחתו רבי ישראל פרידמן מבויאן-לייפציג. נפטר ללא ילדים
בלומא רייזיל ( - ו' באייר תשי"ח), אשת רבי אברהם יעקב פרידמן, ה"אביר יעקב" מסדיגורה - תל אביב
חוה ( - ג' אדר ב' תשי"ד), אשת רבי אליעזר הגר, ה"דמשק אליעזר" מויז'ניץ
מרים, אשת רבי אברהם יהושע השיל ממז'יבוז'-טרניפול. נרצחה עם בעלה בשואה
בה"ד 6

תג היחידה של חיל הלוגיסטיקה ושל בה"ד 6
בית הספר ללוגיסטיקה צבאית, בה"ד 6 (בסיס הדרכה מס' 6), הוא בסיס ההכשרה וההדרכה המרכזי של חיל הלוגיסטיקה ושל כלל מקצועות הלוגיסטיקה בצה"ל.
הבסיס הוקם בשנת 1978 בשטח מחנה צריפין ובשנת 2016 הועתק לעיר הבה"דים בנגב (ראו: העתקת בסיסי צה"ל לנגב). הוא נחשב לאחד מבסיסי ההדרכה הגדולים ביותר בצה"ל ואחראי על הכשרת קצינים, צוערים, נגדים, חיילים וחיילות בשירות חובה, קבע ומילואים במקצועות הלוגיסטיקה, ביניהם: השלמה חיילית לקצינים, הכנה לקצונה, נהיגה, טבחות, מגדנאות, אפסנאות, תעשייה וניהול ועוד.
גה״ס בה״ד 6 - בה״ד 6 מהווה גדוד עתודת ביצוע מטכ״לית של משימות לוגיסטיות בהתאם לצורך.הגדוד מורכב ממספר צוותים והופעל במלחמת ״חרבות ברזל״ החל מ-7 באוקטובר, גם בחזית הדרומית וגם בחזית הצפון למשימות תמיכה לוגיסטיות.
בה"ד 6 כפוף ישירות למפקדת קצין לוגיסטיקה ראשי (מקל"ר) ומפקדו הנוכחי הוא אל״ם ולד סלוצקי.
מבנה והכשרות

הקורסים בבה"ד מחולקים לשלוש מגמות, כאשר כל מגמה אחראית על קבוצת קורסים מסוימת ובראשה עומד ממ"ג (מפקד מגמה) בדרגת סא"ל. בנוסף קיימים אגף מטה המתכלל בתוכו את גוף פיתוח ההדרכה, לוגיסטיקה ותכנון שבראשו עומד מפקד בדרגת רס"ן ואגף משא״ן הבה״ד שכולל את התחומים: כוח אדם סגל, כוח אדם קורסים, כוח אדם סדיר, חינוך ותנאי שירות שבראשו עומד רס"ן.
מגמת מקצועות – אחראית על הכשרות הפיקוד לנגדים, הכשרות מקצועיות בתחום התזונה, ניהול המלאי, הגנת הסביבה, בינוי, הוראת נהיגה, ניהול מחלקת רכב, והכשרות מקצועיות לחיילים בסדיר על ידי מוקד למידה מקצועי דיגיטלי מרחוק. מפקדת המגמה הנוכחית היא סא״ל לינדה זדה.
מסגרת הכשרות הפיקוד - המסגרת אחראית על הקורסים הפיקודיים לכלל הנגדים בחיל הלוגיסטיקה, החל מקורס כניסה לקבע.
מסגרת ״הכשרות הנהיגה״ - המסגרת אחראית על הקורסים המקצועיים של קציני הרכב בצה״ל.
מסגרת ״הכשרות יסוד״ - המסגרת אחראית על הכשרות יסוד בתחום הבינוי והקולינריה. במסגרת זו ישנם 2 קורסים בתחום הקולינריה.
קורס ״שקד״ - הכשרות יסוד לטבחים בצה״ל
קורס ״אגוז״ - קורס המקנה תעודה אזרחית (סוג 1) ומקצוע לחיים לטבחים.
הכשרות בתחום הבינוי מתבצעות בפלוגת ״יהלום״.
מסגרת ״אומנות הבישול״ - המסגרת אחראית על כלל ההכשרות המקצועיות לנגדי התזונה בצה״ל.
מסגרת ״ניהול המלאי״ - המסגרת אחראית על הקורסים המקצועיים של נגדי הלוגיסטיקה בצה״ל.
מסגרת ״מלמדים חל״ג״ - המסגרת אחראית על קורסים מקצועיים מתוקשבים של המקצועות הלוגיסטיים לחיילי החובה בצה״ל.
מגמת נהיגה – המגמה אחראית לקלוט את החיילים המתגייסים למקצוע הנהיגה בצה"ל ולהכשיר אותם לנהיגה ברכבים הצה"ליים. החל משנת 2005 נערכת בבסיס הטירונות ברמת רובאי 02 לחיילים ולחיילות ששובצו לשירות צבאי בחיל הלוגיסטיקה (זאת בהתאם לתוכנית "טירונות בסמכות" בצה"ל). פלוגות הטירונות הם "ברק" ו"רעם" על שם התופעות הפיזיקליות בטבע אשר מסמלות מהירות ודבר בלתי צפוי כשם שהתהליך שהטירונים חווים מאופיין בדברים אלה. כמו כן, המגמה אחראית על הכשרות משלימות לנהגים המשרתים ביחידות צה"ל השונות, כולל קורס נהיגה מונעת. ההכשרות מחולקות לתחום משא ותחום בט"ש. בתחום הבט״ש קיימות הפלוגות "דוד" ו"זאב" על שם רכבי שטח ממוגנים הנושאים חיילים וציוד. החיילים שמוכשרים בתחום זה מיועדים לנהוג בכלים אלו. בתחום המשא קיימות הפלוגות "נץ" ו"בז" על שם עופות דורסים מהירים חזקים ובעלי ראייה חדה. מפקד המגמה הנוכחי הוא סא״ל מתן פנירי.
מגמת מפקדים –  המגמה אחראית על הקורסים וההכשרות לקציני הלוגיסטיקה. מפקד המגמה הנוכחי הוא סא״ל בועז בוזורגי. המגמה כוללת מספר מסגרות:  מסגרת ״פיקוד לוגיסטי״ - המסגרת אחראית על הקורסים של מסלול הייעודי לקצונה של חיל הלוגיסטיקה ״חץ״ ו״קשת״ ועל קורס פיקוד לוגיסטי אשר מתקיים לפני יציאה לבה״ד 1.  מסגרת ״קק״צ״ - המסגרת אחראית על קורס קציני הלוגיסטיקה, ההשלמה החילית שמתבצעת לאחר שהצוערים מסיימים קורס קצינים בבה״ד 1.  מסגרת ״מתקדם״ - המסגרת אחראית על קורסים והכשרות לקציני הלוגיסטיקה, כדוגמת קורס מפל״ג הספקה.  תוכנית ״המלס״ם״ - המכללה לסיוע מנהלתי של צה״ל, העוסקת בהכשרת קציני לוגיסטיקה לתפקיד מפקד פלס״ם ביחידות השדה / מ״פ בגדודי ההובלה. ייעוד המלס״ם הוא להקנות לקצינים תשתית רחבה של ידע פיקודי ומקצועי, ולשמש בסיס להתפתחות האישית תוך הדגשת השירות בצה״ל כשליחות ומקצוע. התוכנית מקנה תואר ראשון אקדמי במקביל ללימודים צבאיים.  מסגרת ״קק״צ תומכ״ל - המסגרת אחראית על הכשרת קצונה בקרב משרתי המילואים.
בנוסף, במגמה אחראים על הכשרות נוספות כגון: קורס מפקדי פלוגות בשירות מילואים, קורסי הכשרה ברמות שונות לקצינים במערך הלוגיסטי וכן קורסי העמקה בתחום הלוגיסטיקה לקצינים.
מפקדים

מפקדי בית הספר לדורותיהם:
אורי (גינטר) פרויס 1950–1956
צבי גלפנד 1957–1960
מנחם קרייב 1960–1963
מיכאל בורגד 1963–1964
צבי לסקי 1964–1966
מיכאל גבע 1966–1968
אליהו קסטין 1968–1969
פנחס ניצן 1969–1973
משה זאבי 1973–1975
אברהם שני 1975–1977
מאיר צוקר 1977–1979
יעקב רובין 1979–1980
ציון מסורי 1980–1982
יצחק כחלון 1982–1984
שמואל זקש 1984–1986
מרדכי שלו 1986–1988
יגאל טביב 1988–1991
יצחק אלימלך 1991–1993
ניסים קשי 1993–1996
ערן אופיר 1996–1999
איציק בן טוב 1999–2001
צביקה גנון 2001–2004
רונן וולף 2004–2006
רון אילוז 2006–2009
חנן בן דוד 2009–2012
יוסי כהן 2012–2013
רן קינן 2013–2016
ניצן מימרוד 2016–2019
עוז רודי 2019–2021
ארז שטיינר 2021–2022
ולד סלוצקי 2022–הווה
עמי שרת