stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לוריאן
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

בתום המערכה על צרפת, אשר הסתיימה בניצחון הגרמנים, נותר חלק מצרפת תחת שלטון בובות צרפתי בפיקוח גרמני (ממשלת וישי), אשר כלל את חלקיה הדרומיים מזרחיים של הארץ. חלק אחר, ובו כל החוף האטלנטי, נותר, מן ההיבטים הצבאיים, תחת כיבוש גרמני ישיר (לצרפתים נותרו סמכויות אזרחיות מסוימות). הגרמנים השתמשו בלוריאן כבסיס חשוב של הקריגסמרינה ובין היתר, הקימו בה את בסיס הצוללות בלוריאן, כמו גם את מטה פיקוד הצוללות.
בשנים 1944-1943 ניסו בעלות הברית להוציא מכלל פעולה את בסיס הצוללות, לשווא. גם העיר עצמה הופצצה, וכ-4,000 טון פצצות נפלו עליה במהלך אותן הפצצות, ואלו הרסו את העיר כמעט לחלוטין. בעלות הברית הקדימו להפצצות הטלת כרוזים מן האוויר, המייעצים לתושבים להימלט, ואלה הקטינו את האבדות האזרחיות. לאחר הפלישה לנורמנדי נותק חיל המצב הגרמני בלוריאן, אולם סירב להיכנע, כשם שנהגו הגרמנים בנמלים אחרים בחוף האטלנטי של צרפת, כמו לה רושל וסן-נאזר. במצב זה, בסיס הצוללות המנותק היה משותק למעשה, וכיוון שכך, הסתפקו בעלות הברית בעצם הניתוק, דילגו על העיר, והגרמנים נכנעו רק ב-10 במאי 1945, יומיים לאחר תום המלחמה באירופה. לאחר המלחמה, ב-1949, הוענקו לעיר אות לגיון הכבוד וצלב המלחמה 1945-1939 (Croix de guerre 1939-1945).
היסטוריה > לאחר המלחמה ועד ימינו

בשנת 1946 נותרו בעיר רק כ-11,000 תושבים. לוריאן שוקמה מהריסותיה לאחר המלחמה. בעת השיקום נעשה שימוש נרחב בצריפי עץ שהותקנו מראש להרכבה מהירה, ואלה, בתהליך של מספר עשרות שנים, הוחלפו בהדרגה במבני קבע. ב-1967 נבנה בסמוך לעיר סכר, וזה הפך את נהר הטר (Ter) לאגם. העיר גדלה בהשוואה למצבה לפני המלחמה, ומספר תושביה עלה ל-60,000 בערך. לוריאן (כדורגל) משחקת מאז שנת 2006 ועד ימינו (2017) בליגת העל הצרפתית.
ערים תאומות

הערים התאומות של לוריאן הן:
גרמניה לודוויגסהאפן, גרמניה
צ'כיה צ'סקה בודייוביצה, צ'כיה
לטביה ונטספילס, לטביה
ספרד ויגו, ספרד (מ־1983)
אירלנד גולווי, אירלנד
הממלכה המאוחדת וויראל, הממלכה המאוחדת
לוריין במאה ה-18
ההתקפה הבריטית (אדום) על לוריאן (הצרפתים בכחול). שנת 1746
בניין העירייה בלוריאן
לילי מרלן (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  ריינר ורנר פאסבינדר 
 הופק בידי:  הורסט וודנדלט 
 תסריט:  ריינר ורנר פאסבינדר, Manfred Purzer, לאלה אנדרסן, Joshua Sinclair, Werner Uschkurat 
 עריכה:  ריינר ורנר פאסבינדר, יוליאנה לורנץ 
 שחקנים ראשיים:  חנה שיגולה Rudolf Lenz Harry Baer Daniel Schmid הרב אנדרס Elisabeth Volkmann Traute Hoess ריינר ורנר פאסבינדר Peter Chatel Werner Asam הלן ויטה Volker Eckstein Dirk Galuba Herbert Steinmetz Toni Netzle Jürgen Draeger Rainer Will Franz Buchrieser Liselotte Eder בריגיטה מירה Erik Schumann הארק בוהם Gottfried John קרל-היינץ פון הסל ג'אנקרלו ג'אניני מל פרר Irm Hermann Willy Harlander קריסטין קאופמן Alexander Allerson ברברה ולנטיין Karin Baal אדריאן הובן אודו קיר Roger Fritz Michele Oliveri 
 מוזיקה:  פייר ראבן 
 צילום:  מיכאל בלהאוס, Xaver Schwarzenberger 
 מדינה:  גרמניה 
 הקרנת בכורה:  15 בינואר 1981 
 משך הקרנה:  120 דק' 
 שפת הסרט:  גרמנית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
לילי מרלן (בגרמנית: Lili Marleen) הוא סרט גרמני משנת 1981 בבימויו של ריינר ורנר פאסבינדר, עלילת הסרט מבוססת על הרומן האוטוביוגרפי "Der Himmel hat viele Farben" מאת לאלה אנדרסן.
הסרט נשלח להתמודד מטעם מערב גרמניה לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
עלילה

הסרט מתרחש במהלך הרייך השלישי ועוסק ברומן האסור בין ווילי, זמרת גרמנייה לרוברט מנדלסון, מלחין יהודי הבא לעזור למחתרת של יהודים גרמנים. באותו זמן שירה לילי מרלן נהפך ללהיט בקרב הממשל הנאצי.
לייזה דונלי

| --- | --- |

צילום של האמנית ב-2018 במוזיאון לובר אבו דאבי
 לידה:  26 בינואר 1955 (בת 69) וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 lizadonnelly.com
 
לייזה דונלי (באנגלית: Liza Donnelly;‏ נולדה ב-1955) היא קריקטוריסטית וציירת קומיקס אמריקאית, ידועה בעיקר הודות לציורים שפורסמו במגזין "ניו יורקר". חלק גדול מהקריקטורות שלה עוסקות בנשים, בפמיניזם ובמוסכמות חברתיות..
ביוגרפיה

דונלי למדה לימודי אמנות במכללת ארלהם בריצ'מונד שבאינדיאנה. היא מלמדת במכללת ואסר, בתחום קריקטורות בתרבות האמריקאית ובתחום המגדר הנשי.
כשהחלה בשיתוף הפעולה שלה עם "ניו יורקר" הייתה אחת משלוש הנשים הקריקטוריסטיות במגזין זה והצעירה שביניהן. החל משנת 1982 קריקטורות פרי עטה מתפרסמות ב"ניו יורקר" באופן סדיר. היא פרסמה ציורים הומוריסטיים גם ב"ניו יורק טיימס", "הרווארד ביזסנס רוויו", "ניישן","אודובון", "גלמור", "גוד האוסקיפינג", "קוסמופוליטן", "ניישנל למפון", "אמריקן פוטוגרפר", "סקולסטיק ניוס", "קובלסטון", "הביטאט" .
קריקטורות שלה מתפרסמות גם ברשת - "וואווואוו"", "דיילי ביסט", "אופן סלון", "ניו יורקר" און ליין, "CNN" און ליין, וומנ'ס אי-ניוז.
נשואה לקריקטוריסט מייקל מאסלין, העובד גם הוא ב"ניו יורקר".
ספרי ציורים

When Do They Serve the Wine?: The Folly, Flexibility, and Fun of Being a Woman, Chronicle Books (29 ‏ 29 בספטמבר 2010, ISBN 0-8118-7116-9.
Cartoon Marriage: Adventures in Love and Matrimony by The New Yorker's Cartooning Couple (עם מייקל מאסלין), Random House ‏ 26 בינואר 2009), ISBN 1-4000-6808-8, ISBN 978-1-4000-6808-1.
Dinosaur Beach, Scholastic (יוני 1991), ISBN 0-590-42176-X.
Dinosaur Christmas, Scholastic Inc. (באוקטובר 1, 1994), ISBN 0-590-44798-X.
Dinosaur Day, Scholastic Trade (ינואר 1987), ISBN 0-590-41800-9.
Dinousaur Garden, Scholastic (פברואר 1991), ISBN 0-590-43172-2.
Dinosaurs' Halloween, Scholastic Trade (אוקטובר 1988), ISBN 0-590-41006-7.
Dinosaurs' Thanksgiving, Scholastic (אוקטובר 1995), ISBN 0-590-22195-7.
Dinosaur Valentine, Scholastic (ינואר 1994), ISBN 0-590-46415-9.
Fathers and Sons: It's a Funny Relationship! (עם מייקל מאסלין), Random House (מאי 1994), ISBN 978-0-345-38676-2.
Funny Ladies: The New Yorker's Greatest Women Cartoonists And Their Cartoons, Prometheus Books; illustrated edition edition (‏ 3 באוקטובר 2005), ISBN 1-59102-344-0, ISBN 978-1-59102-344-9. ספר בה חוקרת את ההיסטוריה של הקריקטוריסטיות ב"ניו יורקר"
Husbands And Wives (עם מייקל מאסלין), Random House (1995), ISBN 978-0-345-39041-7.
"Leading Ladies," The New Yorker, ‏ 11 בנובמבר 2002, pp. 164–165.
Sex and Sensibility: Ten Women Examine the Lunacy of Modern Love...in 200 Cartoons (עורך) Twelve (‏
2 באפריל 2008), ISBN 0-446-19815-3, ISBN 978-0-446-19815-8. בו בוחנת את מבטן של עשר קריקטוריסטיות על אהבה וסקס
לקריאה נוספת

נירית אנדרמן, "מעבר לקו הוורוד" "הארץ", 1 באוגוסט 2012.
הערות שוליים

↑  "הארץ" 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007386340305171  BnF: cb12954521b (data)  GND: 1141839032  ISNI: 0000 0001 1452 2377  LCCN: n85257211  VIAF: 94093951   WorldCat (עם VIAF): 94093951
ליילנד 8

| --- | --- |

ליילנד 8
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  British Leyland Motor Corporation
 שנות ייצור:  1920–1923
 הרכבה:  בריטניה בריטניה
 אורך:  4,648 מ"מ 
 משקל:  1,422 ק"ג
 בסיס גלגלים:  3,600 - 3,810 מ"מ  3,200 מ"מ (לדגם מכונית המרוץ "ליילנד תומאס 8")
 מפרט טכני
 מנוע:  8 צילינדרים 6,920 סמ"ק המפיק 115 כ"ס ב-2,500 סל"ד (מנוע מסוג "Straight-eight engine")  8 צילינדרים 7,266סמ"ק המפיק 146 כ"ס ב-3,500 סל"ד (מנוע מסוג "Straight-eight engine")
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 4 מהירויות
 מעצב:  J. G. Parry-Thomas  Reid Railton
 
ליילנד 8 (באנגלית: Leyland Eight) היא מכונית ספורט בתצורת קבריולה, 4 מושבים, אשר יוצרה בבריטניה על ידי יצרנית המכוניות "ליילנד" (שם מלא: "BritishLeylandMotor Corporation") הבריטית בין השנים 1920–1923.
ליילנד 8

דגם ה"ליילנד 8" הוצג לראשונה בתערוכת המכוניות הבינלאומית באולימפיה, לונדון, בשנת 1920.
סך הכול יוצרו 18 יחידות.
מחיר דגם ה"ליילנד 8" עמד על 2,500 לירות שטרלינג בשנת 1920. בשנת 1922 הוזל הדגם ל-1,875 לירות שטרלינג.
בשנת 1922 נבנתה מכונית המרוץ "8 Leyland-Thomas" על בסיס דגם ה-"ליילנד 8".
תמונות

ליילנד תומאס 8
ליילנד 8, שנת 1927
ליילנד 8
ראו גם

ליילנד משאית קיטור - שנת 1896
ליילנד משאית בנזין שנת 1904
הערות שוליים

↑  אתר leylandsociety
↑  ליילנד 8 motorsportmagazine.com/archive/article/august-1977/39/leyland-eight
↑  ליילנד 8  style/motoring
↑  ליילנד 8 motorsportmagazine
לוטה כהן

| --- | --- |
לוטה כהן
לוטה כהן
 לידה:  20 באוגוסט 1893 ברלין
 פטירה:  7 באפריל 1983  (בגיל 89) תל אביב
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הטכנית של ברלין 
 תקופת הפעילות:  1916–1967 (כ־51 שנים)
 תחום יצירה:  אדריכלות
 
לוֹטֶה כהן (בגרמנית: Lotte Cohn;‏ 20 באוגוסט 1893, ברלין – 7 באפריל 1983, תל אביב) הייתה חלוצת האדריכליות בארץ ישראל.
ביוגרפיה

שרלוטֶה (לוטה) כהן (Charlotte (Lotte) Cohn) נולדה בקיץ 1893 בשכונת שרלוטנבורג בברלין בירת גרמניה במשפחה יהודית ציונית, אביה, ד"ר ברנהרד כהן (לשעבר רחמיאל), היה רופא ומייסד-שותף של סניף ברלין של ההסתדרות הציונית. אחיה היה הרב הציוני והמחזאי אמיל ברנהרד כהן. כהן הייתה חברה באגודת הסטודנטים היהודים של מוסד שרלוטנבורג, בשנת 1916 הוענקה לה דיפלומה מהפקולטה לאדריכלות בבית הספר הטכני הגבוה של ברלין (כיום האוניברסיטה הטכנית של ברלין) שבשרלוטנבורג. את ניסיונה המקצועי צברה במהלך מלחמת העולם הראשונה בשיקום ערים וכפרים בפרוסיה המזרחית שספגו פגיעות קשות בתחילת המלחמה.
בספטמבר 1921 עלתה לארץ ישראל והחלה בעבודתה האדריכלית בה. כהן הייתה עוזרתו הראשית של האדריכל ומתכנן הערים ריכרד קאופמן, ובעבודתה זו סייעה ביצירת שרטוטים עבור דפוסי התיישבות חדשים בקיבוצים במושבים ובישובים יהודיים של שנות העשרים, ובהם מבני בית הספר החקלאי לבנות במושב נהלל ובית הילדים הראשון שנבנה בארץ בקיבוץ חפציבה. סגנון הבנייה שלה היה פונקציונלי וצנוע מסיבות אידאולוגיות.
את חותמה הטביעה, יחד עם המהנדס יוסף מרר, בשכונות שהוקמו עבור מעמד הביניים של אנשי העלייה החמישית, ובשיכונים של ראשית המדינה, שתִכננה בשיתוף עם האדריכל יהודה לביא.
במהלך שנות השלושים פתחה משרד משלה ברחוב ביאליק בתל אביב, יחד עם שותפה יוסף מרר, ויחד נשכרו בשנת 1934 על ידי המחלקה החקלאית של התאחדות עולי גרמניה לתכנן בתים עבור יֶקים (יהודים בני התרבות הגרמנית) שהגיעו לפרדס חנה, ברחוב שלימים נקרא רחוב "הבוטנים".
כהן הייתה האדריכלית של בניין המשרדים "שמעון בנין" ברחוב אלנבי 56, שנבנה בסגנון הבאוהאוס. היא תכננה בתי דירות, כדוגמת שפינוזה 20, ושיכוני רסקו, וכן את הרובע שבין רחובות דה האס ויהודה המכבי, בסמוך לנהר הירקון בתל אביב, והרובע שבין הרחובות גונן ועמישב בגבעתיים, ושיכון רסקו ברמת חן.
הבולט שבבנייניה היה מבנה פנסיון "קֶטֶה דן" (Pension Kaete Dan) שברחוב הירקון 97, על חוף תל אביב. בניין זה, שהקימה קטה דן (דניאלביץ), היווה גם סמל ליזמות נשית ולאדריכלות נשית בישראל, בתחומים שעד אז נחשבו "גבריים".
כהן תכננה בתי מגורים רבים גם בכפר שמריהו, בשבי ציון, ברמות השבים, בחיפה ובירושלים, בהם בית גרשם שלום ברחביה. כמו כן, תכננה את הריהוט לספריה הלאומית בבית וולפסון שבקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים.
כהן נפטרה בשנת 1983, בשנה ה-90 לחייה. נקברה בבית העלמין הדרום בחולון.
אינֶס זוֹנדֶר (Ines Sonder), היסטוריונית של האמנות והאדריכלות במרכז משה מנדלסון ללימודים יהודיים-אירופיים שבאוניברסיטת פוטסדאם, החוקרת את תולדות האדריכלות הישראלית ויוצאי גרמניה בארץ ישראל, פרסמה מספר מאמרים על אודות לוטה כהן, ובשנת 2009 פרסמה ביוגרפיה של כהן (בגרמנית). באותה שנה אצרה את התערוכה "לוטה כהן – חלוצת האדריכלות בישראל", שנערכה במרכז הבאוהאוס בתל אביב ובמרכז היהודי בבית הכנסת החדש בברלין.
כתביה

Die Zwanziger Jahre in Erez Israel. ein Bilderbuch ohne Bilder, Tel Aviv: [s.n.], 1965. ("Geschrieben für die Freunde, die sie zusammen mit mir durchlebt haben".)
לקריאה נוספת

אינס זונדר, 'שרלוטה כהן: חלוצת האדריכליות בארץ ישראל', זמנים 96 (סתיו 2006), 22–27.
לוטה כהן – חלוצת האדריכלות בישראל / Lotte Cohn – Pioneer Woman Architect in Israel: Catalogue of buildings and projects, תל אביב: מרכז באוהאוס, 2009. (התוכן: לוטה כהן: חייה ועבודתה; שותפים לעבודה; ציונים ביוגרפיים; מבנים ופרויקטים נבחרים; קטלוג מבנים ופרויקטים) (עברית ואנגלית)
בונות ארץ חדשה: אדריכליות וארגוני נשים בתקופת המנדט, סיגל דוידי
Ines Sonder, 'Lotte Cohn: die erste Architektin im Lande Israel,' Jüdischer Almanach (2005), 155-164. (בגרמנית)
Ines Sonder, Lotte Cohn. Baumeisterin des Landes Israel. Eine Biographie, Frankfurt am Main: Jüdischer Verlag, 2009. (גם: Frankfurt am Main: Jüdischer Verlag im Suhrkamp, 2010) (בגרמנית)
German and Austrian Women Architects in Mandatory Palestine (English and German), Sigal Davidi
הערות שוליים

↑  המלון, שמרפסותיו היו מסמלי העיר בשנות השלושים והארבעים, היה מוסד ייקי מובהק ומפורסם (הוא נהרס לפני זמן רב, ונחשב עד היום כאבן היסוד של רשת מלונות דן). לוטה כהן, סיפור על הפנסיון קטה דן, הארץ, 6 בנובמבר 1959
↑  אסנת רוזן קרמר, "נשים אדריכליות - 100 שנה בענף גברי: מלוטה כהן ועד זהה חדיד", עמוד הבית – גיליון עתי ישראלי לאיכות הבנייה ותכן טוב. מס' 25, מרץ 2016
↑  שרלוטה כהן באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  תערוכה : 'לוטה כהן – חלוצת האדריכלות בישראל'; הזמנה לתערוכה בברלין, באתר מרכז משה מנדלסון ללימודים יהודיים-אירופיים, אוניברסיטת פוטסדאם.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259958205171  GND: 139089640  ISNI: 0000 0001 0786 8505  LCCN: no2009172617  SUDOC: 142704113  VIAF: 100399251   WorldCat (עם VIAF): 100399251
ליילנד B21

| --- | --- |

ליילנד B21
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  British Leyland Motor Corporation
 שנות ייצור:  1979–1985
 הרכבה:  בריטניה בריטניה
 מודל קודם:  Bristol RE
 מפרט טכני
 מנוע:  מנוע דיזל, מנוע ליילנד סוג 510 (Detroit Diesel Series 71)
 הילוכים:  תמסורת סוג "Allison HT740"  תמסורת סוג "Voith D851"
ליילנד B21 ) (באנגלית: Leyland B21) הוא אוטובוס, מתוצרת יצרנית כלי הרכב הבריטית "ליילנד" (שם מלא: "BritishLeylandMotor Corporation") אשר יוצר בין השנים 1979–1985.
דגמי "ליילנד B21" יוצאו לבלגיה ולאוסטרליה.
חברת האוטובוסים הישראלית, אגד הייתה אמורה לרכוש בספטמבר 1978, 150 יחידות מדגם "ליילנד B21", ולהרכיבם בישראל. היקף העסקה הוערך ב-3,400,000 לירות שטרלינג. אב טיפוס עם מרכב יונקייר שרת באגד מס' שנים, הדגם הישראלי היה מצייד בתיבת הילוכים חצי אוטומטית (וילסון) בדומה לליילנד רויאל טייגר ששרת באגד, אב הטיפוס נמכר למסיע פרטי (שק"ם) שהפעיל אותו מס' שנים עד שהושבת.
העסקה לא יצאה לפועל.
תמונות

ליילנד B21, דגם B115 LDX
ליילנד B21, דגם B115 LDX
ראו גם

ליילנד MCW אולימפיק
ליילנד טיטאן (B15)
ליילנד טיטאן (מנוע קדמי - דו קומתי)
ליילנד פנתר
ליילנד 15/20
ליילנד סוויפט
ליילנד פנתר קוב
ליילנד קוב CU
ליילנד טייגר (מנוע קדמי)
ליילנד טייגר
ליילנד טייגר קוב
לקריאה נוספת

ליילנד B21 - תמונות (Leyland B21 - Perthbus.info)
הערות שוליים

↑  אתר leylandsociety
↑  ליילנד B21 B21 Makes Debut Commercial Motor 29 April 1977
↑  ליילנד B21 - היסטוריהHistory of the Leyland Bus
↑  ליילנד B21Leyland B21 - Revolvy
↑  ליילנד B21
10.Jump up ^ Israeli bus halt Commercial Motor 1 September 1978
מאיר ניצן

מאיר ניצן בעת כהונתו כראש המועצה הקרואה בלוד
היכל התרבות מאיר ניצן ראשון לציון
מאיר ניצן (נולד ב-18 במאי 1931) הוא תת-אלוף (מיל') בצה"ל, ראש עיריית ראשון לציון בשנים 1983–2008. שימש יושב ראש הוועדה הקרואה של העיר לוד בשנים 2011–2013.
קורות חייו

מאיר ניצן נולד ב-1931 בבוקרשט, רומניה בשם מאיר מינץ, בן למיכאל ורחל. עלה ארצה בגיל 16 ממניעים ציוניים. שהה במחנה הסגר בקפריסין (ראו העפלה), ועם קום המדינה – במעברת פרדס חנה.
בגיל 18 התגייס לצה"ל והוצב לשרת בחיל החימוש. ב-1955 התנדב לשירות קרבי, על מנת להילחם בפדאיון, אך לאחר מבצע קדש חזר לשרת בחיל החימוש. הוא בוגר הטכניון בהנדסת תעשייה וניהול, ועם סיום לימודיו המשיך לשרת בתפקידי פיקוד ומטה בחיל החימוש. בשנת 1974 מונה למפקד מצל"ח (מרכז ציוד לחימה וחלפים) בדרגת אלוף-משנה. בשנת 1979 סיים את שירותו בצה"ל, אך כעבור שנה חזר לשרת כסגן ראש אגף אפסנאות בדרגת תת-אלוף, ניצן נשוי לנעמי לבית שניידר ולו שתי בנות, דורית ויעל.
פעילותו הפוליטית

בשנת 1983 נבחר לראשונה לתפקיד ראש עיריית ראשון לציון. בתקופת כהונתו הפכה ראשון לציון לשלישית בשטחה ולרביעית באוכלוסייתה בישראל. ניצן כיהן בתפקיד יותר מכל קודמיו, ותקופת כהונתו היא מהארוכות בראשות עיר בישראל.
ניצן הקים שלוש חברות עירוניות, המספקות שירותים מוניציפליים לתושבי העיר: החברה הכלכלית, החברה העירונית לתרבות לספורט ולנופש וחברת מני"ב (מים, ניקוז וביוב). היה שותף בפיתוח המואץ במערב ראשון לציון והקמת עיר מודרנית מערבית לכביש 4, שנושקת לחוף הים. מערב ראשון לציון התאכלסה במהירות במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 ובכך למעשה הכפילה את אוכלוסיית העיר.
בשנת 1988 היה אחראי להקמתה של התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון.
בעקבות האינתיפאדה השנייה יזם ניצן את הקמתה של יחידת סיור עירונית, שסייעה למשטרה בשמירת הסדר ומניעת טרור. בסוף 2004, בעקבות דעיכת גל הפיגועים, פורקה היחידה. כמו כן בשל אירועי האינתיפאדה השנייה ומה שנתפש כעלייה באלימות ובפרט בקרב בני נוער, בחר ניצן להתנדב במשמר האזרחי.
במהלך כהונתו הורשע ניצן בעבירה של הפרת אמונים לאחר ששכר שירותי ייעוץ ופרסום ושירותי תזמורת לעירייה ללא מכרז. על ניצן נגזר עונש מאסר על תנאי של שלושה חודשים וקנס בסך 10,000 ש"ח. השופט עודד מודריק קבע שהצירוף שבין העבירה לנסיבותיה, בעניין הקונקרטי אינו עולה כדי קלון.
בנוסף לכהונתו כראש עיריית ראשון לציון מילא ניצן תפקידים אחדים במרכז השלטון המקומי: הוא שימש כממלא מקום יו"ר מרכז השלטון המקומי בשנים 1989–‏1994 והחל מ-1992 שימש כדירקטור באוצר השלטון המקומי. בשנים 1999‏-2004 כיהן כיו"ר האספה הכללית של מרכז השלטון המקומי. עם הקמת מפלגת קדימה היה בין ראשי הערים שהצטרפו למפלגה וכיהן כיו"ר מועצת קדימה מיום הקמתה ועד לעזיבתו את המפלגה ב-21 בינואר 2009.
ניצן, שהיה חבר מפלגת העבודה, היה מראשוני המצטרפים למפלגת "קדימה" ואף כיהן כיו"ר הראשון של מועצת המפלגה. בבחירות לכנסת ה-17 מוקם במקום ה-117 הסמלי ברשימת קדימה לכנסת.
לקראת הבחירות לראשות העיר ב-2008 היו פרסומים שניצן ביקש ממשה קראדי לרוץ איתו לראשות העיר במטרה שקראדי יחליפו במהלך הקדנציה. לקראת הבחירות העידו הסקרים שניצן מוביל באחוזים גבוהים על פני יריבו, דב צור. אולם בבחירות עצמן הפסיד ניצן, שזכה ב-47% מהקולות, את ראשות העירייה לדב צור שקיבל 52% מהקולות.
לאחר הבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2008 הכריז ניצן כי יתמודד על מקום ברשימת מפלגת 'קדימה' בבחירות לכנסת השמונה עשרה. הוא ציין כי לאחר שנים של עבודה בעיריית ראשון לציון, יש בכוחו לתרום לציבור גם במישור הארצי. בינואר 2009 הגיש את מכתב התפטרותו ליו"ר קדימה, ציפי לבני ובו הכריז כי קדימה היא מפלגה ללא דרך והוא מתכוון להצביע למפלגת הליכוד, ואיחל לליכוד הצלחה בבחירות.
מפברואר 2011 ועד ספטמבר 2013 שימש כיושב ראש הוועדה הקרואה בלוד. במסגרת תפקידו הקים בתי ספר לאוכלוסייה הערבית המתגוררת בעיר והרכיב תוכנית לשיפור הביטחון האישי של תושבי העיר. בספטמבר 2013 הודיע על התפטרותו מתפקיד זה ועל הצטרפותו כמתמודד במקום האחרון למועצת העיר ברשימתה של עו"ד ליאל אבן-זהר שהתמודדה לראשות עיריית ראשון לציון.
לקריאה נוספת

מאיר ניצן, תרמיל חיי: חלומותיו, מעשיו, אכזבותיו ותקוותיו של אדם, הוצאת סער, תל אביב, תש"ע 2010.
מאיר ניצן, אם לא תרצו - זו תישאר אגדה, הוצאת Contento, תל אביב, 2015
הערות שוליים

↑  ת"פ (ת"א) 161/93 מדינת ישראל נ' מאיר ניצן, ניתן ב-23 במרץ 1994
↑  ת"פ (ת"א) 161/93 מדינת ישראל נ' מאיר ניצן, ניתן ב-24 באפריל 1994
↑  אריק בנדר, מיה בנגל ואפרת פורשר, "עזרת לנו תמיד ועכשיו אנחנו עוזרים לך", באתר nrg‏, 29 בנובמבר 2005.
↑  רשימות המועמדים לכנסת ה-17: קדימה – עם אהוד אולמרט לראשות הממשלה באתר הכנסת.
↑  אליענה שפר, 10 הסיבות לנפילת מאיר ניצן, באתר nrg‏, 12 בנובמבר 2008.
↑  אמנון מרנדה ואטילה שומפלבי, יו"ר מועצת קדימה, מאיר ניצן: אצביע ליכוד, באתר ynet, 21 בינואר 2009
↑  יואב יצחק, יו"ר מועצת קדימה עורק לליכוד, באתר News1 מחלקה ראשונה, 21 בינואר 2009.
↑  אלי סניור, מאיר ניצן אופטימי בדרך ללוד: משימה לאומית, באתר ynet, 3 בפברואר 2011.
↑  מאיר ניצן התפטר מראשות הוועדה הקרואה בלוד, באתר ynet, 17 בספטמבר 2013.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302166205171  ISNI: 0000 0000 6988 2321  LCCN: n87914950  VIAF: 98089250   WorldCat (עם VIAF): 98089250
לייליסטאט

לייליסטאט (בהולנדית: ‏Lelystadקובץ:256 Lelystad.ogg‏Ⓘ‏) היא רשות מקומית ובירת מחוז פלבולנד שבהולנד. העיר, שנבנתה על קרקע שיובשה, נוסדה בשנת 1967 ונקראה על שם קורנליס ליילי שתכנן את סוללת הכביש אפסלאוטדייק שאפשרה את ייבוש הקרקע. לייליסטאט שוכנת בגובה של כ-3 מטרים מתחת לפני הים.
היסטוריה

לייליסטאט נבנתה על קרקע הים לשעבר של הזאודרזי. כ-6,500 שנים לפני זמננו היה שטח זה מעל מפלס הגאות והתקיימו בו יישובים, אך מאז הצטמצם שטח היבשה של הולנד. בסוויפטרבנט שליד לייליסטאט, נתגלו שלדי האדם העתיקים ביותר במערב אירופה. עקב עליית מי הים והסופות נשטפה אדמת הכבול והשטח הימי שבתקופה הרומית נקרא לוקס פלבו (Lacus Flevo), גדל להיות אגם אלמירה בימי הביניים ולאחר מכן התפתח להיות הזאודרזי. הזאודרזי (הים הדרומי) היה נתיב התעבורה העיקרי מאמסטרדם אל הים הצפוני ולערי ברית הנזה. בשל שברי הספינות הטרופות הרבות שהתגלו בפלבולנד, כיום משמשת לייליסטאט כמשכנו של המרכז הלאומי להיסטוריה ימית, הכולל מוזיאון ומספנה שבה נבנה העתק של הספינה בטאוויה.
לאחר מלחמת העולם השנייה המשיכו עבודות הזאודרזי ונוצר הפולדר של פלבולנד המזרחי. ב-1950 החלו העבודות ביצירת כמה איים במרכזו של האייסלמיר. האי לייליסטאט-האפן היה הגדול שביניהם ומבני העץ שבו שיכנו קהילה של בוני סכרים. ב-1955 נוצר רצף יבשתי בין האי לבין היבשה ואז התאפשר להגיע למקום ברכב. אחת משלוש תחנות השאיבה שיבשו את אדמת הפולדר ביוני 1957, הייתה תחנת פורטמן ששכנה על האי והונעה במנועה דיזל. עד 1967 היו התושבים היחידים בלייליסטאט מהנדסים, פועלים ומפקחים שהתגוררו באי לשעבר.
כיום

לייליסטאט הוכרזה כרשות מקומית ב-1980 וכיום היא העיר הגדולה ביותר בשטחה בהולנד, אך חלקים נרחבים בה הם שטחי מים כמו המרקמיר והאייסלמיר. אזור נוסף בשטח העיר שזכה לפרסום עולמי הוא הפארק אוסטפדרספלסן (Oostvaardersplassen) ששטחו נחשף בעת יישוב הפולדר. העיר מוקפת גם בשטחי יערות, פארקים ואדמת חקלאות שטוחה.
הערות שוליים

↑  משרד הסטטיסטיקה של הולנד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007561807505171  GND: 4258496-6  LCCN: n79054875  MusicBrainz: 1887bf23-6ce1-4031-89a4-cb2b6b0492a7  VIAF: 130172607   WorldCat (עם VIAF): 130172607
לוטה פריס

לוטה פריס (בדנית: Lotte Friis; נולדה ב-9 בפברואר 1988) היא שחיינית דנית. היא אלופת העולם (שנגחאי 2011), בעלת 6 מדליות מהן 2 זהב, אלופת אירופה (בודפשט 2010), בעלת מדליית ארד אולימפית (בייג'ינג 2008) ושיאנית העולם הנוכחית (2013) במשחה ל-1500 מטר חופשי (בריכת 25 מטר).
ביוגרפיה

לוטה פריס נולדה באלריד.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה במדריד, ספרד בשנת 2004 סיימה פריס במקום שביעי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:48.51 דקות ובמקום שמיני במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:17.23 דקות. בנוסף, היא סיימה במקום 13 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:03.03 דקות ובמקום 15 במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:20.14 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במונטריאול, קנדה בשנת 2005 סיימה פריס במקום 11 במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:38.53 דקות, במקום 12 במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:41.91 דקות, במקום 30 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:03.63 דקות ובמקום 14 במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:06.78 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 2006 סיימה פריס במקום שמיני במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה שלך 8:40.61 דקות, במקום 19 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:20.72 דקות, במקום 37 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:05.38 דקות ובמקום 13 במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:16.74 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במלבורן, אוסטרליה בשנת 2007 סיימה פריס במקום שישי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:20.82 דקות, המנצחת במשחה הייתה קייט זיגלר מארצות הברית שקבעה שיא תחרות חדש של 15:53.05 דקות. בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 16:09.39 דקות ועלתה מהמקום הרביעי. בנוסף, היא סיימה במקום 11 במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:37.16 דקות, במקום 18 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:12.99 דקות ובמקום 14 במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:06.78 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באיינדהובן, הולנד בשנת 2008 זכתה פריס במדליית ארד במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:11.26 דקות, אחרי פלביה ריגמונטי משווייץ (15:58.54 דקות) ואריקה וילייאסיז'ה גרסיה מספרד (16:02.08 דקות). בנוסף, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:28.88 דקות, במקום שביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:10.38 דקות ובמקום שביעי במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:03.57 דקות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה פריס במדליית ארד במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:23.03 דקות, אחרי רבקה אדלינגטון מבריטניה שקבעה שיא עולם חדש של 8:14.10 דקות ואלסיה פיליפי מאיטליה (8:20.23 דקות). בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 8:21.74 דקות. בנוסף, היא סיימה במקום 13 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:08.47 דקות ובמקום 13 במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:00.81 דקות. התוצאה שקבעה כשחיינית אחרונה בזינוק שליחים הייתה 1:59.67 דקות.
ביוגרפיה > אלופת העולם

באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא בשנת 2009, זכתה פריס במדליית זהב במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא דני ובשיא תחרות חדש של 8:15.92 דקות, לפני ג'ואן ג'קסון מבריטניה (8:16.66 דקות) ופיליפי (8:17.21 דקות) ובמדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא דני חדש של 15:46.30 דקות, אחרי פיליפי שקבעה שיא תחרות חדש של 15:44.93 דקות ולפני קמליה פוטק מרומניה (15:55.63 דקות). בנוסף, היא סיימה במקום שמיני במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:07.62 דקות. בשלב המוקדמות היא קבעה שיא דני חדש של 4:05.40 דקות ובמקום 12 במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בשיא דני חדש נוסף של 7:55.56 דקות.
ביוגרפיה > שיאנית עולם

בתחרות שחייה שנערכה בקופנהגן (בריכת 25 מטר) ב-29 בנובמבר אותה שנה קבעה פריס במשחה ל-1500 מטר חופשי שיא עולם חדש של 15:28.65 דקות.