מרקוס סמית'
ביוגרפיה > משפט שוד בוואם

בזמן שחיכתה לחזור למושב הבא של הקונגרס, משרד המשפטים החדש של סמית' הפך לסניגור במשפט שוד Wham Paymaster. המקרה כלל מארב במאי 1889 של יחידת צבא ארצות הברית שהובילה כ-26,000 דולר אמריקאי במטבעות זהב בין פורט גרנט לפורט תומאס. בהתבסס במידה רבה על דיווחים שהחיילים השחורים הוקצו כשומרים עבור תלוש השכר על כך שהשודדים נמלטו לכיוון העיירה המורמונית סולומונוויל, שמונה גברים נעצרו בגין הפשע. לאחר שלקח את התיק, סמית' ושותפו, בן גודריץ', ביצעו עבודת הכנה מקיפה.
המשפט החל בנובמבר 1889 כשהשופט ריצ'רד א. סלואן ניהל אולם משפט קפדני. סמית' השתמש בעבודת ההכנה שלו כדי לתקוף את תיק התביעה. במהלך עדותו, זיהה מייג'ור ג'וזף וושינגטון וואם, שפיקד על מחלקת השכר, מטבעות שהוטבעו זה עתה בכספת של אחד הנאשמים כמגיעים מהמטבעות שנגנבו במהלך השוד. במהלך החקירה הנגדית, סמית' ביקש מוואם להפריד את המטבעות שזוהו ממטבעות דומים שהושאלו מבנק מקומי. וואם לא היה מסוגל לעשות זאת. סמית' המשיך בכך והצביע על כך שהמרשל האמריקני ויליאם ק. מיד לא הלך למקום התקיפה כדי לבדוק טענה כי בעקבות השוד נמלטו השודדים ישירות למקסיקו. במהלך טיעוני הסיכום, סמית' שיחק על ההטיות של המושבעים וביקר את בית המשפט. כשהשופט סלואן נזף בסמית' על הביקורות, סמית' העמיד פנים של בורות בנוגע לדאגותיו של השופט. רק לאחר שאיימו על סמית' בקנס של 500 דולר, הסנגור נסוג. בתום המשפט זכתה ההגנה בזיכוי.
השפעת המשפט על המוניטין של סמית' נמשכה שנים. למרות שאף אחד מהנאשמים לא היה מורמוני, הגישה של התקופה האשימה את המורמונים בשוד. סמית' סירב לשחק על גישה זו בכך שהציע מעורבות מורמונית כחלק מהגנתו. כתוצאה מכך, הנציג הטריטוריאלי היה יכול לסמוך על חלק גדול מה"קולות המורמונים" למשך שארית הקריירה הפוליטית שלו. במקביל, סמית' הואשם בקבלת חלק מהזהב הגנוב כחלק משכר הטרחה שלו. דוגמה לכך היא קריקטורה של Tucson Citizen המתארת את הנאשמים והסנגורים עם הכיתוב "שודדי הוואם - מיהו מארק סמית'?"
עקב דרישות הזמן של תיק וואם, סמית הגיע לוושינגטון לאחר תחילת הקונגרס ה-51 של ארצות הברית. בקדנציה השנייה שלו הציג הנציג הטריטוריאלי 46 הצעות חוק, שתיים מהן חוקקו בחוק. סמית' הציג הצעות חוק להקטנת גודלה של שמורת האינדיאנים של ההר הלבן, המאפשר החזרת בקר תועה שחצה למקסיקו ללא תשלום תעריף, המאפשר בעלות זרה על פעולות כרייה, והתמודדות עם פולשים על אדמת מסילות ברזל. בין הצעות הסיוע שהציג הייתה בקשה להחזר לסולומון וורנר 2227.50 דולר עבור כלים ואבק שריפה שנלקחו ממנו במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. ב-6 בינואר 1890, הציג סמית' את הצעת החוק הראשונה שלו למדינת אריזונה. אף על פי שלא הייתה לה תקווה ריאלית למעבר באותה תקופה, ההקדמה תועדה להתרחש במהלך שלל פעילות שגרמה לכך שש מדינות חדשות התקבלו לאיחוד בין ה-2 בנובמבר 1889 ל-10 ביולי 1890. עד סוף כהונתו השנייה, רק 4 מתוך 87 ההחלטות וההצעות החוק שהציג בקונגרס התקבלו. למרות היעדר התוצאות הניתנות למדידה, הנציג הטריטוריאלי בנה עתודה של רצון טוב של הקונגרס, במיוחד בקרב חברי בית דמוקרטים.
כשהקונגרס התכונן להתפזר לפני הבחירות של 1890, סמית' חלה במלריה וחזרתו לאריזונה נדחתה עד אמצע אוקטובר. כתוצאה מכך, הקמפיין כבר היה בעיצומו עם שובו לאריזונה. המצע הטריטוריאלי הדמוקרטי היה דומה לשנים קודמות אך קרא להקמת מדינה, ביטול משרדים טריטוריאליים מסוימים והתנגדות להקמת בית משפט מיוחד שיעסוק בתביעות קרקע. הרפובליקנים, בתורם, נאלצו להתיישב עם ג'ורג' וו. צ'ייני, המפקח על ההוראה הציבורית ובעל המכרה מטומבסטון, עבור המועמד שלהם כאשר נייתן או. מרפי ועוד כמה מועמדים פוטנציאליים דחו את המועמדות. נסיבות אלו אפשרו לסמית' לזכות בקדנציה שלישית אך עם מרווח ניצחון קטן.
במהלך המושב השני של הקונגרס ה-51 של ארצות הברית, סמית' תקף את תנועת הזכויות האינדיאנית ההולכת וגדלה. הוא כינה את התנועה "מחליאה לעיני חברים מתים באריזונה". הנציג של אריזונה השתמש אז בפעולותיו של אפאצ'י קיד כדי לתייג את כל סיירי האפאצ'י כבלתי מהימנים וחסרי ערך. לכך קרא סמית' להרחקת אנשי פאפאגו. יתר על כן, הוא התנגד למתן כספים לבתי ספר אינדיאניים. כאשר הוצע לבנות בית מטבחיים, סמית' קרא להבהיר האם הם מיועדים ל"טבח בקר, טבח של אינדיאנים או טבח של אנשים לבנים". לאחר מכן הוא ביקש שחוק המימון לא תכלול במפורש "בוקרים ואנשים לבנים".