stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרי אן שד
פעילותה

העבדות בקנדה נאסרה בשנת 1834, אך תושבים רבים בה, לבנים ושחורים כאחד, האמינו ברעיון 'נפרד אבל שווה' המצדד בהפרדה גזעית. שד התנגדה נחרצות להפרדה גזעית, והאמינה כי לכל אדם יש פוטנציאל שווה להצלחה, אותו ניתן לממש באמצעות השכלה ועבודה קשה. חרף ההתנגדות הגדולה, שד הקימה בקנדה את בית הספר הראשון המשלב תלמידים שחורים ולבנים יחדיו. בשנת 1853, הוציאה לאור וערכה עיתון המתנגד לעבדות שנקרא "The Provincial Freeman" והפכה בכך לאישה הראשונה בצפון אמריקה שערכה עיתון. היא פעלה ברחבי קנדה וארצות הברית לקידום אינטגרציה גזעית, ועודדה שחורים חופשיים להגר לקנדה. בשנת 1855, ביקשה לקחת חלק בכנס שחורים בפילדלפיה, אך ועדת הכנס התלבטה האם ראוי לאפשר לה להיות נציגה, זאת משום שהייתה דמות מעוררת מחלוקת עקב קידום רעיון ההגירה לקנדה. לבסוף, הוחלט לאפשר לה לנאום בכנס. אף על פי שנאומה עודד הגירה, הוא עורר רושם רב ולכן ועדת הכנס אישרה לה לנאום עוד עשר דקות מעבר לזמן שהוקצב לה.
בשנת 1856, התחתנה עם תומאס קרי, ספר מטורונטו שפעל במסגרת העיתון אותו הוציאה לאור. לזוג נולדו שני ילדים – ילדה בשם שרה וילד בשם לינטון. לאחר מות בעלה, בשנת 1860, שד וילדיה עברו לארצות הברית. במהלך מלחמת האזרחים, בהוראת מרטין דלני (אנ'), היא שירתה כקצינת גיוס וגייסה שחורים לצבא האיחוד. לאחר המלחמה, היא עסקה בהוראה בבתי ספר בווילמינגטון ובוושינגטון די. סי. ובכתיבת מאמרים לעיתונות. שד נרשמה ללימודי משפטים באוניברסיטת הווארד, סיימה את לימודיה בגיל 60, בשנת 1883, והייתה לאישה השחורה השנייה בארצות הברית שקיבלה תואר במשפטים. בשנת 1880, ארגנה כנס העוסק בזכות בחירה לנשים שחורות. היא הצטרפה לאיגוד הלאומי למען זכות בחירה לנשים (אנ'), ופעלה לצידן של הסופרג'יסטיות סוזן אנתוני ואליזבת קיידי סטנטון.
שד נפטרה בוושינגטון די. סי. ב-5 ביוני 1893.
הוקרה

בשנת 1976, ביתה של מרי אן שד בוושינגטון די. סי. הוכר כאתר מורשת היסטורי (אנ').
בשנת 1987, הוקיר הארגון National Women's History Project (אנ') את פועלה במסגרת חודש ההיסטוריה של הנשים (אנ').
בשנת 1999, יצא לאקרנים סרט דוקומנטרי על אודות פועלה שנקרא Breaking the Ice, the Story of Mary Ann Shadd
ראו גם

עבדות בארצות הברית
הארייט טאבמן - פעילה אפרו-אמריקאית בתנועה לביטול העבדות
סוג'ורנר טרות'
לקריאה נוספת

Beardon, Jim and Butler, Linda Jean, Shadd: "The Life and Times of Mary". Toronto: NC Press Ltd, 1977.
Rhodes, Jane, "Mary Ann Shadd Cary: the Black Press and Protest in the Nineteenth Century". Bloomington: Indiana University Press, 1998.
הערות שוליים

↑  "The Provincial Freeman". Archives of Ontario. אורכב מ-המקור ב-2012-01-26. נבדק ב-2015-03-21.
↑  "Mary Ann Shadd Cary". A&E Networks Television. נבדק ב-15 במרץ 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hill, Daniel G (Spring–Summer 1982). "The Black press". Polyphony: The Bulletin of the Multicultural History Society of Ontario. 4 (1): 43. אורכב מ-המקור ב-2015-09-24. נבדק ב-2 באוגוסט 2013. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Scott P (1 ביולי 2010). "Abraham Doras Shadd". The Mill Creek Hundred History Blog. נבדק ב-26 באפריל 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ito, Gail. "Shadd, Abraham Doras (1801-1882)". BlackPast.org.
↑  A scatering of seeds, the creation of Canada - Breaking the ice: The Mary Ann Shadd Story
↑  "Aboard the Underground Railroad - Mary Ann Shadd Cary House". National Park Service, U.S. Department of the Interior. נבדק ב-2 במרץ 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  The Elevator, "The National Colored Convention," 1869.
↑  Census of Nova Scotia, 1851. Halifax, Nova Scotia, Canada: Nova Scotia Archives and Records Management, Nova Scotia Board of Statistics, 1851
↑  Shadd, Adrienne. "Mary Ann Shadd Cary: Abolitionist". Library and Archives Canada. אורכב מ-המקור ב-2015-05-08. נבדק ב-2015-03-21.
↑  Savage, Beth L. and Shull, Carol D. African American Historic Places. Washington, D.C.: Preservation Press, 1994, p. 136.
↑  Breaking the Ice: The Story of Mary Ann Shadd (1999) - IMDb
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007414420805171  BnF: cb17939947m (data)  GND: 121063283  ISNI: 0000 0000 7374 9275  LCCN: n78036251  NTA: 185995667  SNAC: w6v706t7  SUDOC: 139133542  VIAF: 59931033   WorldCat (עם VIAF): 59931033 
ביתה של מרי אן שד בוושינגטון די. סי. - הוכר כאתר מורשת היסטורי בשנת 1976
ג'ורג' עדואן

| --- | --- |

 לידה:  1947 (בן 78 בערך) דיר אל-קמר, לבנון 
 מדינה:  לבנון 
 השכלה:  אוניברסיטת סן-ז'וזף 
 מפלגה:  הכוחות הלבנוניים, תנזים 
 
ג'ורג' עדואן (בערבית: جورج عدوان; נולד ב-15 בספטמבר 1947) הוא עורך דין ופוליטיקאי לבנוני-מארוני. מאז 2005 הוא מכהן כסגן נשיא הוועד המנהל של מפלגת הימין הנוצרית "הכוחות הלבנוניים".
ביוגרפיה

עדואן נולד בעיירה דיר אל-קמר שבנפת שוף בהר הלבנון. הוא סיים את לימודיו התיכוניים בבית ספר בג'וניה, ובהמשך השלים תואר ראשון במשפט לבנוני וצרפתי במכון האבות הישועים באוניברסיטת סן-ז'וזף בביירות.
התערבותה הצבאית של סוריה בלבנון ביוני 1976 וההסכמה השקטה של עדואן לכך, בתקופה שבה שימש הן כנשיא תנועת א-תנזים והן כמזכ"ל החזית הלבנונית, פילגו את התנועה: פלג פרו-סורי שבראשו עמד עדואן עצמו, ורוב אנטי-סורי קיצוני שהתגבש סביב פאוזי מחפוז ועובייד זוואין (عبيد زوين). ניסיון הפיכה שארגן עדואן, במהלכו ניסה להשתלט על המטה הצבאי של אל-תנזים בדקוואנה (دكوانة) שבנפת אל-מתן בהר הלבנון, הוביל לקרע עמוק בארגון. מחפוז וזוואין, שהתנגדו לעמדותיו ולהתנהלותו של עדואן, מילאו תפקיד מכריע במניעת שפיכות דמים נוספת בין חברי הקבוצה כשלקחו את השליטה בתנועה והדיחו את עדואן מהנהגת התנועה בשלהי אותה שנה.
בשנים 1989–1990 שימש עדוואן כנציג הרשמי של הכוחות הלבנוניים בראשות סמיר ג'עג'ע בדיונים עם הגנרל מישל עאון, מפקד הצבא הלבנוני.
מאז הבחירות לפרלמנט ב-2005, עדואן מכהן כחבר הפרלמנט הלבנוני על אחד משלושת המושבים של המרונים במחוז שוף. הוא נבחר שוב לפרלמנט בבחירות 2022.
עדוואן הוא מהמתנגדים הבולטים למעורבות חזבאללה בממשל הלבנוני ותמך בחקירה עצמאית של פיצוץ נמל ביירות.
המלחמה הצפונית הקטנה
הערות שוליים

↑  וילה אורבך ואברהם ויין, פנקס הקהילות, פולין, כרך שביעי, יד ושם, 1999, עמ' 19; לקריאה באנגלית: Lublin, באתר JewishGen
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553549605171  GND: 4172004-0  KulturNav: c9444519-026e-433b-b7b6-936cb9f0c8ce  LCCN: sh85131156  NDL: 00576931  NKC: ph127884
מקס רבינוף

| --- | --- |

 לידה:  9 במרץ 1877 מוהילב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  19 באפריל 1966 (בגיל 89) ניו יורק, ארצות הברית 
 בן או בת זוג:  אדיס דה פיליפ (1935–?) 
 
מקס רבינוף באנגלית: Max Rabinoff ‏ (9 במרץ 1877 - 19 באפריל 1966) איש עסקים, ומפיק של אופרות ובלט אמריקאי, יליד רוסיה ויועץ כלכלי בינלאומי.
ביוגרפיה

מקסים רבינוף נולד לאברהם ורוזה לבית גוסיקוב במוגילב, אז חלק מן האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). הגיע בגיל 13 לארצות הברית ועבד בתלישת עלי טבק בשיקגו.
כשקיבל אזרחות אמריקאית ב-1898, הוא כבר הקים חברת יבוא-יצוא בינלאומית שהתמקדה בעידוד מסחר אמריקאי-רוסי. עד 1908 הוא נכנס לתחום של קידום אמנויות הבמה, ועזר בארגון התזמורת הפילהרמונית של שיקגו וחברת האופרה של שיקגו (Chicago Grand Opera Company).
לאחר שלהקת האופרה של בוסטון (BOC) פשטה רגל ב-1915, הוא הקים את "להקת האופרה הגדולה של בוסטון", שפעלה שם בשנתיים לאחר מכן.
בזכותו התפרסמה בארצות הברית הבלרינה הרוסית אנה פבלובה ולהקת הבלט הרוסית שלה,  שהביא לכמה סיבובי הופעות בשנים 1914-1917. הוא ראה אותה לראשונה בהופעה בגרמניה ב-1907 ומאוד התרשם.
בזכות העובדה ששלט במספר שפות פעל בהתנדבות במלחמת העולם הראשונה עבור הממשל האמריקני.
השתתף בועידת השלום בפריז (1919) כיועץ כלכלי של המדינות החדשות שהוקמו: אסטוניה, גאורגיה, אזרבייג'ן ואוקראינה.
השתתף בוועידת ג'נובה של 1922, שימש כאיש קשר בין הרוסים והאמריקאים, ועזר בפיתוח בנק הייצוא-ייבוא של ארצות הברית.
ב-1924 הקים בסטוני פוינט (במחוז רוקלנד) ניו יורק מושבת אמנים. המושבה כללה את בניין המכון (American Institute of Operatic art), מגורי אמנים וכן שטחים ירוקים.
רבינוף הגיע לארץ ישראל בשנת 1946 ואף שימש תקופה קצרה כמנהל האופרה הארצישראלית העממית, שסבלה אז מקשיים כספיים. אולם, לאחר מספר חודשים עזב את תפקידו שם ואת הארץ ושב לארצות הברית.
ביוגרפיה > חייו הפרטיים

רבינוף היה נשוי שלוש פעמים.
נישא במרץ 1910 לזמרת האופרה האמריקאית מריה ג'סי ריצ'מונד לסל (Marie Jessie Richmond La Salle), ילידת 1879 בארצות הברית. היא למדה זמרה באיטליה והופיעה כסולנית בבתי האופרה במקסיקו, בשיקגו ובבוסטון. לבסוף שימש כסוכן שלה. היא הגיעה ללונדון ב-1912 להופעות, חלתה בדלקת הצפק, אושפזה בבית חולים שם ונפטרה במהלך ניתוח.
לאחר מותה, נישא להלן גובר (Helene Bluet Gaubert; ילידת 1891 בצרפת), במאי 1913. לשניים נולדה הבת אנה (1914). בשנת 1928 התארחו בביתם של בני הזוג רבינוף רופא יהודי-רוסי בשם מארק שפטל ואשתו. בין שפטל וגובר התפתח רומן, שבעקבותיו התגרשה גובר מרבינוף במחצית הראשונה של 1930, לאחר 16 שנות נישואים. לאחר הגירושים הפליגה גובר עם מאהבה לברית המועצות, תוך שהיא מותירה את בתה מאחור.
בשנת 1935 נישא רבינוף לזמרת האופרה היהודיה-אמריקאית אדיס דה פיליפ (לימים, מייסדת האופרה הישראלית), כשנה לאחר שקיבל אותה כסולנית לקבוצת המטרופוליטן אופרה בניו יורק.
מקס רבינוף נפטר מהתקף לב ב-19 באפריל 1966 בעיר ניו יורק.
הערות שוליים

↑  Warren Storey Smith, Martha Furman Schleifer, Presser, Theodore, Oxford University Press, 2010-09-16, Oxford Music Online
↑  Grant, Steven A.; Brown, John Halit. (1981) The Russian Empire and Soviet Union: A Guide to Manuscripts and Archival Materials in the United States. G.K. Hall.
↑
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007578603405171  ISNI: 0000 0003 8803 8750  LCCN: n97864274  NTA: 274527626  SNAC: w62b93ph  SUDOC: 087534134  VIAF: 65772147   WorldCat (עם VIAF): 65772147
מנחם מנדל בראונשטיין

| --- | --- |

 לידה:  12 ביולי 1858 יאשי, מולדביה 
 פטירה:  10 בדצמבר 1944 (בגיל 86) עתלית, ישראל 
 מדינה:  רומניה, פלשתינה (א"י) 
 שפות היצירה:  עברית 
 
מנחם מנדל בּרַאוּנשטיין (בּרוֹיְנשטיין; בראשי תיבות: מבש"ן; א' באב תרי"ח, 15 באוגוסט 1858 – כ"ד בכסלו תש"ה, 10 בדצמבר 1944) היה סופר, מתרגם ומחנך עברי, מראשי התנועה הציונית ברומניה.
ספריו

יצחק יעקב נימרובר ..., אקדמיה יבנאית חדשה, בוטושן: חובבי שפת עבר (דפוס סגל ומרקו), תרע"ג.[דרושה הבהרה]
דברי הימים לבני ישראל: מימים קדמונים ... [ועד ימי הדור האחרון] ; על פי צ’ גרעטץ; ערוך לבני הנעורים ביד מ’ ברוינשטיין, ורשה: דפוס האחים שולדבערג ושותפם, תרנ"ז-תרס"ד. (4 כרכים) (על פי "דברי ימי ישראל" לגרץ) (הוצאה נוספת: ניו יורק: סטאר היברו בוק קאמפאני, תרפ"ז.)
דברי הימים לבני ישראל: מקֻצרים למתחילים ולבתי ספר, קראיובה: דפוס: דפוס Ralian si Ignat Samitca,‏ 1905.
ספר המורה: להורות את ילדי בני ישראל דבר וכתב וקרא עברית על פי השטה הטבעית, פיאטרה ניאמץ: Tipografia Moderna; קראיובה: Samitca,‏ 1910–1913. (שני חלקים ב-3 כרכים)
שירים (כתבי מבש"ן, א), קריובה: [חמו"ל], 1913.[דרושה הבהרה]
"החידה ופתרונה: ספור לבני הנעורים", ירושלים: דפוס ר"ח הכהן, תרע"ו. (לילדים) (חוברת)
כתבי מנחם מבש"ן: דברי חזון וחלומות, אגדות, משלים, רשימות וציורים , ירושלים: דפוס העברי, תרפ"ח-תרצ"ג. 3 כרכים:
כרך א: דברי חזון וחלומות, אגדות, משלים, רשימות וציורים, תרפ"ח.
כרך ב: דברי חזון ואגדה, משלים, ציורים, ספורים ופיליטונים, תרצ"ב.
כרך ג: מאמרים, תרצ"ג.
כתבי מנחם מבשן החדשים: אנשים וספרים, דברי מחקר, דברי חזון ועוד, תל אביב: דביר, תרצ"ז.
ספריו > תרגומיו

ספר הזיכרון אשר לאגודת חוקרי דברי ימי היהודים ברומניה "יוליאוס באראש" אשר הגיש באספה הכללית הראשונה ביום 31 יאנער 1887; סופרה הראש מ’ שווארצפעלד...; נעתק מרומנית על ידי מ’ ברוינשטיין (מבש"ן), קרקוב: גראבער ביאראסלוי, דפוס יוסף פישער, תר"ן.
מ’ לעהמאן, בית אגולר: ספור מחיי האנוסים בספרד; מתֻרגם עברית [מגרמנית] ביד מבש"ן, סנקט פטרבורג, בעהרמאן וראבינאוויץ,‏ 1895. (סיפור לילדים)
אליהו שורצפעלד, מעמק הבכא: ספורים מחיי היהודים ברומניה; מתֻרגמים עברית [מרומנית] ביד מבש"ן, סנקט פטרבורג, דפוס בעהרמאן,‏ 1896.
יוסף דרנבורג, משא ארץ ישראל: דברי ימי הארץ מימי כֹּרש ועד אדריאנוס על פי חכמי המשנה והתלמוד; תֻרגם משפת צרפת ביד מבש" ; ונוספו עליו הערות והארות מאת הדר’ א"א הרכבי, סנקט פטרבורג: דפוס בעהרמאן וראבינאוויץ, תרנ"ו-תרנ"ז. (2 כרכים)
אדמונדו ד’אמיציס, הלב; תרגם מ. מבש"ן, ורשה: א. י. שטיבל, תרפ"-?
י. אטינגר, חברות ליישוב ארץ ישראל; תרגם מאנגלית מבש"ן, יפו: הלשכה הראשית של הקרן הקימת לישראל, [מבוא תר"פ].
יונתן סבפט, מסעי גוליבר; תרגם מאנגלית מ’ מבש"ן, ירושלים: דפוס כהנא, תרפ"ג. (יצא במהדורה משופרת בהוצאת שוקן, תש"ה 1945.)
ל’ וליס, על נהרות בבל: ספור מחיי ישראל בימי קדם; מאנגלית: מ’ מבש"ן, תל אביב: (דפוס הפועל הצעיר), תרצ"ג.
הוברד ויליאמס, הטבעונות: קיצור תולדות הצמחונות והטבעונות והסופרים שכתבו עליהן מימי קדם ועד היום; מתורגם מרוסית ואנגלית על ידי י"ל ברוך ומ’ מבש"ן; מעובד וערוך על ידי יהושע הלוי הורביץ, תל אביב: י’ הורביץ (ספרית הטבעונות), תרצ"ח. (2 כרכים)
יהודה לואיס וינברג, נצני הציונות: אליקים הינריך לוה (תרגם מכתב-יד: מנחם מבש"ן), ירושלים: ר. מס, תש"ו 1945.
לקריאה נוספת

ר' מנחם מענדל ברוינשטיין, בתוך: נחום סוקולוב וישראל חיים זגורודסקי (עורכים), ספר זיכרון לסופרי ישראל החיים אתנו כיום, מערכת "האסיף", ורשה תרמ"ט, עמ' 11.
Encyclopaedia of Jewish Communities Romania vol. 1, p. 211.[דרושה הבהרה]
ישראל מ' תא-שמע

| --- | --- |

 לידה:  1936 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  4 באוקטובר 2004 (בגיל 68 בערך) 
 ענף מדעי:  ספרות חז"ל, ספרות עברית, ספרות עם ישראל, יהדות 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  ישיבת חברון כנסת ישראל (1956)  האוניברסיטה העברית בירושלים  ישיבת היישוב החדש  אוניברסיטת בר-אילן 
 מנחה לדוקטורט:  יצחק דב גילת
 תלמידי דוקטורט:  אברהם (רמי) ריינר נריה גוטל
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (2003)  פרס א.מ.ת. (2002)  פרס ביאליק (2002) 
 
ישראל משה תא-שמע (15 בספטמבר 1936 – 4 באוקטובר 2004) היה חוקר תלמוד וספרות רבנית, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים.
חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל (2002), פרס א.מ.ת ופרס ישראל בחקר התלמוד (תשס"ג).
ביוגרפיה

תא-שמע נולד בשנת 1936 בתל אביב. בצעירותו למד בעירו ב"הסתדרות החרדים" ובישיבת היישוב החדש. ב-1954 עבר לישיבת חברון בירושלים, שם הוסמך לרבנות, בגיל 21, בידי הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג. במאי 1956 זכה בפרס לחידושי תורה בכתב של משרד הדתות. בשנים 1957–1959 שירת בצה"ל במסגרת הרבנות הצבאית, כחבר מערכת כתב העת "מחניים".
בשנת 1960 החל בלימודיו האקדמיים וקיבל תואר שני בתלמוד באוניברסיטה העברית, ובשנת 1973 קיבל תואר דוקטור באוניברסיטת בר-אילן. עבודתו עסקה ברבי זרחיה הלוי ונכתבה בהדרכת פרופ' יצחק דב גילת. לימד בחוג לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן, ובשנת 1981 עבר לאוניברסיטה העברית, שבה מונה לפרופסור מן המנין בשנת 1991. בשנת 1999 פרש לגמלאות. במשך כ-18 שנה, החל משנת 1963, שימש כמזכיר המערכת ואחר כך כעורך משנה בנושאי יהדות באנציקלופדיה העברית. זכה בפרס ביאליק ובפרס א.מ.ת ובשנת 2003 הוענק לו פרס ישראל בחקר התלמוד. הלך לעולמו בחול המועד סוכות ה'תשס"ה, 4 באוקטובר 2004.
תא-שמע עסק בעיקר בחקר הספרות הרבנית בימי הביניים. מחקריו עסקו בעיקר בספרות הראשונים, הן במוקדיה המרכזיים באשכנז, בצרפת ובספרד והן במקומות פחות מרכזיים כמו ביזנטיון, צפון אפריקה, איטליה, אנגליה ועוד. מחקרו כלל סקירה של אופי בתי המדרש השונים במהלך ימי הביניים כמו גם ניסיונות לאפיין שיטות לימוד ייחודיות לבתי המדרש השונים. במסגרת מחקריו בדק כתבי יד רבים, והיה מנהל המכון לתצלומי כתבי יד עבריים שעל יד הספרייה הלאומית ומזכיר מדעי של חברת מקיצי נרדמים. כמו כן חקר את עולם המנהגים האשכנזיים הקדומים. בתחום זה עסק לא מעט, ועמד על קשריו של מנהג אשכנז הקדמון עם המורשת הארץ-ישראלית, פעמים אף בניגוד להלכה כפי שהיא מתבטאת בתלמוד הבבלי. הוא עסק מעט גם ביחס בין ההלכה והמיסטיקה היהודית. פרופ' תא-שמע פרסם למעלה ממאה וחמישים מאמרים בתחומי מחקריו בכתבי עת מדעיים.
הוועדה שבחרה בו לקבלת פרס ישראל כתבה על יצירתו:
מפעלו מעיד כי אפשר למזג במחקר בין הלכה לתרבות ולספרות וליצור תמונה עשירה בפרטים ועמוקה בכללים של רוח העם היהודי באירופה בימי הביניים, כשעומדים זה לצד זה תלמוד תורה, הלכה, מנהג, קבלה וחיי יום יום. וכל זה על רקע התרבות הנוצרית בת התקופה.
חבר השופטים הגדיר את פרופ' תא-שמע כיחיד מסוגו:
תא שמע הוא החוקר היחיד בדורנו המתמקד בספרות הרבנית וביחס בין ההלכה לאורח החיים בכל מרכזי התורה באירופה של ימי הביניים: אשכנז, ספרד, פרובאנס, איטליה, אנגליה וביזנטיון. לצד אפיון שיטתי של הקווים המייחדים כל מרכז וכל תקופה.
ספריו

הספרות הפרשנית לתלמוד - מחקרים על פרשנות התלמוד לדורותיה. כרך ראשון: 1000 - 1200. כרך שני: 1200 - 1400.
הנגלה שבנסתר, לחקר שקיעי ההלכה בספר הזוהר - מחקר על ההלכה בספר הזוהר.
הלכה, מנהג ומציאות באשכנז, 1100 - 1350.
מנהג אשכנז הקדמון.
רבי זרחיה הלוי - בעל המאור ובני חוגו בהוצאת מוסד הרב קוק תשנ"ג, (באתר אוצר החכמה).
התפילה האשכנזית הקדומה.
כנסת מחקרים - עיונים בספרות הרבנית בימי הביניים. אסופת מאמרים שפורסמו בכתבי עת. נכון לשנת 2010 יצאו לאור ארבעה כרכי
כרך ראשון - אשכנז.
כרך שני - ספרד.
כרך שלישי - איטליה וביזנטיון.
כרך רביעי - ארצות המזרח, פרובנס ומאסף.
Creativity and Tradition: Studies in Medieval Rabbinic Scholarship, Literature and Thought, Cambridge MA 2006
משפחתו

תא שמע היה נשוי לדבורה, ולהם חמישה ילדים ציפי מיידלר, פרופסור אמנון תא-שמע, ד"ר אחינעם יעקבס, ד"ר אסף תא-שמע, ומיכל ברניג. בתו אחינעם נשואה לחוקר המקרא פרופסור יהונתן יעקבס.
הערות שוליים

↑  היום חלוקת פרסים לתלמידי ישיבות מצטיינים, הצופה, 6 במאי 1956.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268869605171  PLWABN: 9810533730605606  BnF: cb12916174g (data)  CiNii: DA15957523  GND: 124403220  ISNI: 0000 0000 8125 351X  LCCN: nr92041424  NKC: zmp20201073765  NLA: 35537482  NTA: 068977751  RERO: 02-A003884689  SUDOC: 124042589  VcBA: 495/299982  VIAF: 46890572   WorldCat (עם VIAF): 46890572
שילה (איטליה)

| --- | --- |
סמל שילהסמל שילה
בתים על שפת המים בשילה
בתים על שפת המים בשילה
 מדינה:  איטליה איטליה
 מחוז:  קלבריה קלבריה
 נפה:  רג'ו די קלבריה
 בירת העיירה:  שילה 
 שטח:  43.68 קמ"ר
 גובה:  91 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  4,513 (1 בינואר 2023)
  ‑ צפיפות:  120 נפש לקמ"ר (2004)
 קואורדינטות:  38°15′02″N 15°43′08″E﻿ / ﻿38.25067°N 15.71899°E﻿ / 38.25067; 15.71899 
 אזור זמן:  UTC +1
 https://www.comune.scilla.rc.it/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת איטליה מוגדלת) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןשילה(למפת איטליה רגילה) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןשילה(למפת קלבריה רגילה) קטנזארו רג'ו די קלבריה קוזנצה קרוטונה בזיליקטה קמפניה סיציליה מפרץ טאראנטו  הים הטירני  הים היונישילה(למפת קלבריה מוגדלת) קטנזארו רג'ו די קלבריה קוזנצה קרוטונה בזיליקטה קמפניה סיציליה מפרץ טאראנטו  הים הטירני  הים היונישילה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מצודת שילה
בתי העיירה משקיפים אל הים
שִילָה, המכונה גם סילה (באיטלקית: Scilla) היא עיירת קיט ונופש בנפת רג'ו די קלבריה במחוז קלבריה שבאיטליה, על גדות מצר מסינה.
מהעיירה נשקף נוף של חוף הים ושל המצודה העתיקה. למרות מיעוט האוכלוסייה בה (כחמשת אלפים איש) מהווה שילה מקור משיכה לתיירים, וממוקמים בה בתי מלון ומסעדות.
העיירה שוכנת במקום בו שכנה העיר היוונית סקִילָאֶאוּם (Scyllaeum), אחת מערי יוון הגדולה. הזרמים והרוחות במקום גורמים לקיומה של מערבולת טבעית קבועה, בסמוך למקום, והיא המקור לאגדה אודות מפלצת הים סקילה (Scylla) (ראו סקילה וכריבדיס) במיתולוגיה היוונית.
פורטה-פיאנו

| --- | --- |

 
 סיווג:  קורדופוניים
 קבוצה:  כלי מקלדת, כלי מיתר
פסנתר פטישים או פורטה־פיאנו (גם פיאנו־פורטה; בעברית מכונה לעיתים מכושית) הוא כלי נגינה שהמציא ברתולומאו כריסטופורי בסביבות שנת 1700 בפירנצה. הממציא קרא לו "צ'מבלו גדול עם חזק וחלש", שם שציין והגדיר את ההבדל שבין הכלי החדש לבין הצ'מבלו "הישן". בפסנתר ניתן לשלוט על חוזק הצליל הבודד בלחיצת האצבע (בצ'מבלו הדבר בלתי אפשרי; השליטה בצ'מבלו היא קביעת "חזק או חלש" לגבי המקלדת בשלמותה).
לאחר כשלושים שנה, כשהודפסו היצירות הראשונות שנכתבו במיוחד לכלי זה (Sonate da cimbalo di piano e forte detto volgarmente di martelletti, ג'וסטיני, פירנצה, 1732). כך ה"האמר קלאוויר" (מקלדת עם פטישים), כפי שידועה יצירתו של בטהובן, היא ציון לכלי (שטרם נקרא "פסנתר") בניגוד לצ'מבלו.
מאז חלו שינויים רבים בפסנתר, חומרים חדשים ועיצובים חדשים, אך עדיין לכל פסנתר יש פטישים, ולכן המונח "פסנתר פטישים" עבור פסנתר מהמאה ה-18 הוא שגוי.
מבנה

לפורטה־פיאנו פטישים מכוסי עור (בניגוד לאלו המכוסים לבד של הפסנתר המודרני), ומיתרים דקים, דומים לאלו של צ'מבלו. מבנהו קל הרבה יותר, ופרט לכמה כלים מהמאה ה־19, אין לו מסגרת ממתכת. מאחר שהמנגנון והפטישים רכים יותר, הדבר מאפשר מגע רך יותר ותגובה טובה יותר מן הכלי.
בתחילה מנעד הפורטה־פיאנו השתרע על פני ארבע אוקטבות, אך עם השנים גדל. מוצרט כתב את יצירותיו לפסנתר לכלי עם חמש אוקטבות. יצירותיו לפסנתר של בטהובן, שנכתבו לפסנתר עם חמש אוקטבות ומאוחר יותר לפסנתר עם שש אוקטבות, משקפות את הגדילה במנעדו של הפורטה־פיאנו.
לפורטה־פיאנו היו אמצעים להשהיית הצליל ועמעומו בדומה לפדאלים של הפסנתר המודרני, אם כי בתחילה היו אלו ידיות ברכיים (הנגן לחץ את הידית כלפי מעלה באמצעות הברך) ולא דוושות.
צליל

איכות הצליל של הפורטה־פיאנו מתאפיינת בצליל רך ועדין יותר מזה של הפסנתר המודרני, ודעיכת הצלילים היא מהירה יותר. איכויות אלה מאפשרות שקיפות רבה יותר מאשר בפסנתר מודרני, בייחוד בתפקידים המנוגנים ברגיסטר הנמוך וביד שמאל. הצליל העמוס וה"בוצי" המתקבל בפסנתר מודרני בעת נגינת צלילים נמוכים רבים כמעט ואינו נשמע בפורטה־פיאנו. כמו כן, המלודיות הראשיות מועברות באופן ברור יותר בפורטה־פיאנו, מאחר שהצלילים הנמוכים אינם מכסים על הגבוהים. מאותה הסיבה יכולים מרקמים פוליפוניים וקונטרפונקטיים להשמע ברורים יותר בפורטה־פיאנו.
הדגשות ספורצנדו (שהיו בשימוש רב בתקופה הקלאסית) בולטות יותר בפורטה־פיאנו, מאחר שההבדל בין צלילים חלשים לחזקים הוא גדול, ודעיכת הצליל היא מהירה יותר.
יכולות הצליל של הכלי באות לידי ביטוי לא רק בנגינת סולו, אלא גם בשילוב עם כלים אחרים. בקונצ'רטי לפסנתר מן התקופה הקלאסית והרומנטית קיים איזון טוב יותר בין הפסנתר לתזמורת, קיימת אינטראקציה גדולה יותר ביניהם והמעברים הדינמיים בין הסולן לתזמורת הם פחות חדים. מאחר שהפורטה־פיאנו אינו "מכסה" בעוצמתו על התזמורת, ניתן לשמוע אותה בבירור גם בקטעי הסולו, ובייחוד את כלי הנשיפה (דבר משמעותי מאוד בקונצ'רטי של מוצרט, לדוגמה).
גם במוזיקה קאמרית קיים איזון גדול יותר בין כל הכלים, והפסנתר לא "מכסה" על שאר הכלים.
תחיית הכלי

במחצית השנייה של המאה ה־20 התפתחה אסכולה של מוזיקאים ששאפה לבצע מוזיקה עתיקה, מוזיקת בארוק ומוזיקה מהמאה ה־18 לפי פרקטיקות הביצוע ובכלי התקופה שבה נכתבה היצירה (ביצוע לפי אסכולה זו מכונה "ביצוע אותנטי"). כחלק מאסכולה זו הוקם לתחייה גם פסנתר הפטישים - כלים ישנים שוחזרו ושופצו, והעתקים (רפליקות) של כלים ישנים נבנו.
נגני פסנתר פטישים ידועים כיום הם: פאול בדורה־סקודה, ירג דמוס, מלקולם בילסון, רוברט לוין, אנדראס שטאייר ורונאלד בראוטיחם.
אטימולוגיה ושימוש במינוח

"פורטה" ו"פיאנו" הן המילים האיטלקיות לחזק וחלש, בהתאמה, בדיוק כפי שהשם הלועזי הרשמי של הפסנתר המודרני הוא פיאנופורטה. שני המושגים הם קיצור של השם המקורי שנתן כריסטופורי להמצאתו: gravecembalo col (או di) piano e forte, כלומר "צ'מבלו עם חלש וחזק".
אליעזר בן-יהודה הציע לקרוא לכלי 'מַכּושית', מילה שהוא חידש, על מנת להבדיל בינו לבין הפסנתר המודרני, שכונה אז לעיתים אף הוא בשם 'פיאנו פורטה'. הוא נימק את הצעתו: 'מכוּש' מהתלמוד הירושלמי הוא השם לפטישים הקטנים "שמכים על הנימים בכלי הנגינה".
ציטוטים ודעות על הפורטה־פיאנו

הדעות לגבי פסנתר הפטישים משתנות מאדם לאדם. הרוב רואים כיום בפסנתר הפטישים כלי פרימיטיבי, אולם יש המזהים בכלי יכולות שאינן קיימות בפסנתר המודרני, והכלי צובר אט־אט פופולריות.
"עברתי לנגן בפסנתר של מוצרט ב־1948, לאחר סדרה של קונצרטים פרטיים בהם איזולדה אהלגרים הראויה לציון ניגנה את הסונטות לפסנתר של מוצרט בפורטה־פיאנו מתוצרת ואלטר. לפני כן ראיתי את הכלים הללו ככלים פרימיטיבים לכאורה שלא הציעו כלום פרט לעניין היסטורי. אולם במהלך הקונצרטים הללו הבחנתי בבירור שכאן בהחלט נמצא המצלול האותנטי, ושהיצירות נוגעות במאזין במיידיות גדולה יותר מאשר ביצוע זהה בקונצרט גראנד [פסנתר מהסוג הגדול ביותר, זה שבשימוש באולמות קונצרטים]. לא ניתן להשתוות לניקיון הכסוף של המצלול, הניואנסים של הרגיסטרים, העדינות בשינויים ההדרגתיים, ומעל הכול הצליל המתוק של הרגיסטר האמצעי..."
ראו גם

פסנתר
מוזיקה עתיקה
הערות שוליים

1 2  ד"ר רוביק רוזנטל, הללוהו בנבל, בכינור, בבטנונית ובקלרנית, באתר בלוג השפה העברית של מילון רב-מילים, ‏-אפריל 22, 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4271971-9  MusicBrainz: 814b1c15-1f5c-470d-ab8f-5e7615ff8586 
פורטה־פיאנו וינאי מאת קונרד גראף, וינה, תחילת המאה ה־19
אלכסנדר זרחין

| --- | --- |

 לידה:  2 בינואר 1897 זולוטונושה, אוקראינה 
 פטירה:  18 באוקטובר 1988 (בגיל 91) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה הפוליטכנית של סנקט פטרבורג (1931) 
 מעסיק:  מכון הממלכתי לטכנולוגיה של סנקט פטרבורג, משרד הפיתוח, מכון ויצמן למדע, הנדסת התפלה 
 
אלכסנדר זרחין (שני מימין) בחברת ראש הממשלה לוי אשכול ושר הפיתוח יוסף אלמוגי בעת ביקור במפעל ההתפלה באילת, 1964
אלכסנדר זרחין (2 בינואר 1897 – 18 באוקטובר 1988) היה מהנדס וממציא ישראלי. זרחין המציא פיתוחים רבים בכימיה ובפיזיקה, עליהם הוציא פטנטים.
לקריאה נוספת

גלית חמי וסופי שולמן, להמציא כל בוקר מחדש – סיפורה של החדשנות הישראלית, ידיעות ספרים, 2018, הפרק "מים מתוקים בטעם מר", עמ' 80–83