stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלכסנדר הגדול באגדות היהודיות
לקריאה נוספת

דוד גולן, "יוסף בן מתתיהו, ביקור אלכסנדר בירושלים וההיסטוריוגרפיה החדשה". בתוך: יוסף בן מתתיהו: היסטוריון של ארץ־ישראל, אוריאל רפפורט (עורך), ירושלים תשמ"ג, עמ' 29–55.
אריה כשר, "מסע אלכסנדר הגדול בארץ־ישראל", בית מקרא ס"ב, טבת-אדר תשל"ה. גם בתוך: מדינת החשמונאים (קובץ מאמרים), עמ' 13–35.
דליה מרקס, סיפורי אלכסנדר: גבולות הכוח, המגדר והחיים. מתוך הספר Tractates Tamid, Middot and Qinnim: A Feminist Commentary, Tübingen 2013
ארנלדו מומיליאנו, "יוסף בן מתתיהו וביקור אלכסנדר בירושלים", בתוך: מדינת החשמונאים לתולדותיה על רקע התקופה ההלניסטית: קובץ מאמרים (ליקטו וערכו: אוריאל רפפורט וישראל רונן), יד יצחק בן צבי, האוניברסיטה הפתוחה, תשנ"ד 1993. עמ' 36–43.
עלי יסיף, "המסורות העבריות על אלכסנדר מוקדון : תבניות סיפוריות ומשמעותן בתרבות היהודית של ימי הביניים", תרביץ עה, תשס"ו.
מנחם מור, משומרון לשכם, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, ירושלים, תשס"ג 2003. פרק שלישי: שומרונים, יהודים ואלכסנדר מוקדון, עמ' 54–68.
Anson Rainey, Steven Notley, The sacred bridge : Carta’s atlas of the Biblical world, Jerusalem : Carta, 2006, pp. 298-299
הערות שוליים

↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 11, פרק ח, פסקאות ד-ז, סעיפים 347-321.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 11, פרק ח, סעיפים 338, 344-343.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 11, פרק ח, פסקה ו, סעיפים 341-340.
↑  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. I, LXXII. Curtius Rufus, p. 447:
↑  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. I, LXXII. Curtius Rufus, p. 449
↑  חדשות בכתב העת של המכון האמריקאי לארכאולוגיה.
↑  אריה כשר, מסע אלכסנדר הגדול בארץ-ישראל, בתוך: בית מקרא, ס"ב (טבת-אדר תשל"ה), עמ' 22.
↑  דף ל"א עמוד ב', ול"ב עמוד א'.
↑  דף צ"א עמוד א'.
↑  מגילת תענית פרק ג'.
↑  בחידושי אגדות, מסכת תמיד, דף ל"ב עמוד א'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת תמיד, דף ל"ב, עמוד א'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת תמיד, דף ל"ב, עמוד ב'.
↑  ספר תהילים, פרק קי"ח, פסוק כ'.
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת בבא מציעא,  פרק ב', הלכה ה'.
↑  בראשית רבה, פרשה ל"ג; ויקרא רבה, פרשה כ"ז, פסקה א'.
פסל של אלכסנדר הגדול
לוקאויל

| --- | --- |


המטה המרכזי במוסקבה
 נתונים כלליים
 סוג:  חברה ציבורית;  נסחרת ב-נסד"ק.
 בורסה:  בורסת מוסקבה (20 באוגוסט 2003–LKOH)  הבורסה לניירות ערך בלונדון  הבורסה לניירות ערך בפרנקפורט 
 מוטו:  תמיד נעים קדימה
 מייסדים:  ואגיט אלקפרוב
 תקופת הפעילות:  1991–הווה (כ־33 שנים)
 חברות בנות:  LUKOIL-AVIA  Lukoil Serbia  Lukoil-Bulgaria  טבויל  Lukoil Bielorussija 
 מיקום המטה:  סרטנסקי בולבר 4, קראסנוסלסקי
 משרד ראשי:  מוסקבה, רוסיה
 ענפי תעשייה:  קידוח נפט, תעשיית הנפט 
 מוצרים עיקריים:  נפט וגז
 הכנסות:  46.28 מיליארד דולר (2006)
 רווח תפעולי:  978,945,000,000 רובל רוסי (נכון ל־2021) 
 רווח:  775,513,000,000 רובל רוסי (נכון ל־2021) 
 הון עצמי:  4,523,184,000,000 רובל רוסי (נכון ל־2021) 
 נשיא:  ואדים וורוביוב
 מנכ"ל:  ואגיט אלקפרוב 
 עובדים:  150,000
  
 www.lukoil.com
 
לוקאויל (ברוסית: ЛУКОЙЛ, באנגלית: LUKOIL) היא אחת מחברות הנפט הרוסיות הגדולות ביותר, השנייה מבחינת הפקת הנפט ברוסיה.
שמה של החברה בא מהאותיות הראשונות של שמות ערי הנפט (לנגפס (אנ'), אוראי (אנ'), קוגלים (אנ')) ומהמילה "אויל" (מאנגלית: oil - נפט)
לוקאויל היא החברה הציבורית השנייה בגודלה בכמות משאבי הנפט והגז שברשותה (שנייה רק לאקסון מוביל). משאבי הנפט שלה מהווים כ־1.3% ממצבורי הנפט העולמיים. מטה החברה בארצות הברית ממוקם בעיירה איסט מדו (אנ') שבמדינת ניו יורק.
השם נוצר ממיזוג שלוש חברות רוסיות בשנת 1991. החברה עורכת חיפושים ויצור של נפט וגז ברוסיה וב־9 מדינות נוספות (בעיקר בברית המועצות לשעבר ובמדינות ערב). החברה מוכרת מוצרי נפט ברוסיה וב־16 מדינות נוספות בהן רוב מדינות מזרח אירופה וארצות הברית.
הרכישה הראשונה של חברה ציבורית אמריקנית על ידי תאגיד רוסי נרשמה בשנת 2000, כאשר חברת הנפט הגדולה לוקאויל חתמה על הסכם לרכישת גטי פטרוליאום, בעלת 1,300 תחנות דלק במזרח ארצות הברית.
בספטמבר 2004 קנתה חברת האנרגיה הענקית ConocoPhillips כ־7.6% מהחברה ו־20% נוספים כאופציה בעתיד. בעתיד, החברות מקוות לפתח את אחד משדות הנפט הגדולים בעיראק: West Qurna Field.
הערות שוליים

↑  אליהו חסין, ‏החברה הרוסית הראשונה שתרכוש חברה בורסאית בארה"ב: לוקאויל, באתר גלובס, 6 בנובמבר 2000
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 6133757-2  ISNI: 0000 0001 1516 2537  LCCN: nr00027019  VIAF: 135614399   WorldCat (עם VIAF): 135614399 
ערך זה הוא קצרמרבנושא חברות ובנושא נפט וגז. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טבע או הסכמה

טבע והסכמה הם מונחים מרכזיים במחלוקת השייכת לתחום הפילוסופיה של הלשון. עיקר המחלוקת סובב סביב השאלה האם השפה מורה על מהותם של הדברים או שמא היא הסכמה שרירותית שהומצאה למען הנוחות האנושית.
לשון אחר, האם המילים נקבעו לפי הסכמה (thesis) או לפי טבע (physis).
בעת העתיקה

אחד מהדיונים הראשונים בנושא  מופיע אצל הפילוסוף היווני אפלטון בדיאלוג קראטילוס המוקדש כולו לעניין זה.
בעקבות ויכוח שהתנהל בין הרמגונס לקראטילוס פונים אלו אל סוקרטס ושוטחים לפניו את טיעוניהם. לפי קראטילוס המילים הן תיאור נכון של הנמצאים והן מורות על מהותם הפנימית. לדידו, החכם יודע את טבעם האמיתי של הדברים ויכול לתת להם שם המשקף טבע זה. 
הרמגונס חולק על קראטילוס וטוען שאין המילים אלא הסכמה שרירותית בין בני אדם ויכולנו להחליף את שמות הדברים ככל שנרצה.
לאחר שדברים אלו הועלו על ידי אפלטון המשיכה המחלוקת בקרב פילוסופים שונים ואסכולות שונות, כשכל אחד אוחז בדעה ונימוקים משלו. 
לדעת אריסטו השמות נקבעו לפי הסכמה, ואת דעתו ירשו הפילוסופים הערביים והיהודיים בימי הביניים.
במסורת ישראל

הוגי דעות יהודיים לא פסחו על שאלה פילוסופית זאת ובמהלך הדורות ניתנו תשובות שונות לסוגיה.
על הפסוק מספר בראשית:
"וַיִּקְרָא הָאָדָם שֵׁמוֹת לְכָל-הַבְּהֵמָה וּלְעוֹף הַשָּׁמַיִם וּלְכֹל חַיַּת הַשָּׂדֶה"
נאמר במדרש:
"כיון שברא אדם הראשון, כינס כל בהמה וחיה ועוף והעבירן לפניו, אמר לו: מה שמותן של אלו? ואמר: לזה נאה לקרותו סוס לזה נאה לקרותו ארי, ולזה נאה לקרותו גמל... אמר לו: ואתה מה שמך? אמר לו: אדם. אמר לו: למה? מפני שנבראתי מהאדמה".
לשיטת המדרש השם של כל חיה מותאם לתכונותיה, כלומר לטבעה, והאדם הראשון ידע לתת שמות שמורות על מהות הדברים.
רבנים גדולים חלקו בשאלה זאת. הרציונליסטיים גרסו שבני אדם במהלך הדורות פיתחו את השפה ושכללוה, ואילו המיסטיקנים האמינו שכיוון שבתורה מתואר שאלהים ברא את העולם בדיבור אזי יש שפה אלהית ואמיתית, כפי שנאמר "ותהיי הארץ שפה אחת ודברים אחדים" ופירש רש"י - לשון הקודש.
הרמב"ם, שנחשב לגדול הפילוסופים היהודיים, כתב:
" אמרו 'ויקרא האדם שמות' וגו' - למדנו שהלשונות הסכמיות ולא טבעיות כמו שכבר חשבו זה
הרמב"ם דייק מתוך הפסוק את המילים 'ויקרא האדם' והסיק מכך שהאדם נותן לדברים את שמותיהם ואין להם שמות מעצם מהותם. גם בעניין זה הרמב"ם נאמן לשיטה הרציונליסטית.
הוגים שונים צידדו בגישה השנייה ודייקו מתוך פסוקים אחרים במקרא נימוקים לדעה זאת. כך למשל כתב ריה"ל בספרו הכוזרי:
"הלשונות והכתבים יש לאחדים מהם יתרון על חבריהם. מהם ששמותם מתאימים לתכונות הדברים המכונים בהם, ומהם ששמותם רחוקים מהדברים. אך הלשון האלהית, לשון אשר האלוה הראה ולימדה לאדם ושמה על לשונו וליבו, היא בלא ספק השלמה בלשונות, שכינוייה מתאימים ביותר לכל הדברים שעליהם יורו כמו שאמר הכתוב: 'וכל אשר יקרא לו האדם נפש חיה הוא שמו'"
ריה"ל מדייק מתוך הפסוק את המילים 'הוא שמו' כמורות על כך שהשם שנתן האדם לחיות היה שמן המהותי משעת בריאתן.
בדעה הזאת אחזו מרבית המקובלים ומצאו לה סימוכין מתוך המקורות וכתבי הקבלה.
בבלשנות המודרנית

הפילוסוף פרדריך ניטשה כתב:
" מה באשר לאותן מוסכמות לשוניות ? האמנם הן תולדה של ההכרה, של החוש לאמת? האם אכן חופפים ציונים את הדברים ? האם שפה הינה ביטוי הולם של המציאות כולה ?... השפות השונות, אם נעמידן זו ליד זו, מורות על כך ששאלת המילים אינה קשורה לאמת ... אחרת לא היו מצויות שפות רבות כל כך "
בבלשנות המודרנית קבע דה סוסיר דברים שדומים באופיים לדבריו של ניטשה על הסמיוטיקה: הסימן הלשוני הוא שרירותי. כראיה לדעתו הוא מציין את העובדה שציין ניטשה, אותו עצם מכונה בשפות שונות בשמות שונים, דבר שלא ייתכן לו היה קשר בין מושג לשם. כמה מנימוקיו של סוסיר הועלו כבר לפניו על ידי רבי סעדיה גאון.
בלשנים רבים קמו נגד קביעותיו של דה סוסיר והראו כיצד מסמנים מסוימים קשורים למסומניהם.
בקרב רבים בימינו מוסכמת הדעה שהשפה היא הסכמית אך אין זה אומר שהיא לא מנומקת. גירו מסביר את המובן המדויק של שרירותי:
"יש לנו שלושה מושגים: שרירות, הנמקה, הסכמה. שרירותי נוגד מנומק וממנו נובע הסכמי, מפני שבאין הנמקה ההסכמה בלבד מבססת את המשמעות. אולם הסכמי אינו סותר מנומק. עתה, מהות הסימן הלשוני היא ההסכמה ולא השרירות".
על פי דברים אלו יש נימוק פנימי לשפה אף על פי שנימוק זה איננו תוצר טבעי.
בלשנים רבים אוחזים בדעה שהשפה נולדה מתוך מספר מילים אונומטופיות - מילים אשר המבנה הפונטי שלהן רומז למשמעותן.
לקריאה נוספת

כתבי אפלטון. תרגם מיוונית יוסף ליבס. כרך ראשון, דיאלוג אחרון.
גד בן עמי צרפתי: העברית בראי הסמנטיקה. אסופות ומובאות בלשון בהוצאת המזכירות המדעית של האקדמיה ללשון העברית.
שמפאן ההיסטורית

שמפאן (בצרפתית: Champagne) הייתה אחת מ-39 הפרובינציות של צרפת שלפני המהפכה הצרפתית.
כיום רובה של שמפאן ההיסטורית נכלל בחבל שמפאן-ארדן הממוקם בצפון מזרח צרפת וכולל ארבעה מחוזות: ארדן, אוב, מארן ומארן עילית. גבולה המערבי נמצא כ־160 ק"מ ממזרח לפריז. הערים טרואה, ריימס ואפרנה משמשות כמרכזים מנהליים ומסחריים של האזור שבו נודעת חשיבות מרובה לגידול גפנים ולהפקת יינות משובחים ובמיוחד יין שמפניה.
היסטוריה

הרומאים היו הראשונים שהכניסו את גידול הגפנים לשמפאן. השם שמפאן נגזר מן המילה הלטינית קמפאניה שהוא שמו של מחוז באיטליה הממוקם דרומית לרומא ואשר גבעותיו המתפתלות ונופו הכפרי דומים לאלה של שמפאן.
במשך מאות שנים שמפאן שימשה לדרכי מעבר צבאיות ומסחריות שחיברו את פלנדריה עם איטליה. ב־20 ביוני 451 בסביבות העיר שאלון-אן-שמפאן אטילה ההוני נסוג בפני ברית שכללה לגיונות רומאיים בפיקודו של פלביוס אאטיוס וצבא שהורכב משבטים ויזיגותים בפיקודו של תאוריד הראשון (הקרב במישורים הקטאלונים). הייתה זו נקודת מפנה בפלישת ההונים לאירופה.
כבר בתקופתם של המלכים המרובינגים שמפאן הייתה דוכסות שנוצרה כתוצאה מברית של הערים ריימס, לאן וטרואה. בסוף המאה השביעית ובתחילת המאה השמינית שלטו בשמפאן ראשי הארמון המרובינגי ובהם דרוגו ופפין מהרסטל. תחת שלטון השושלת הקרולינגית התפתחה שמפאן מבחינה כלכלית. קרל הגדול ואחריו בנו לואי החסיד עודדו את גידול הגפנים. המסורת של הכתרת מלכי צרפת בקתדרלת ריימס תרמה לפרסומם של יינות שמפאן ובעיקר של השמפניה.
רוזנות שמפאן נוסדה ב-950 כאשר איג הגדול הפך לוסאל של לואי הרביעי, מלך צרפת והשיב לו את העיר לאן. בתקופתו של רובר השני שמלך על צרפת מ־996 עד 1031, שמפאן הייתה אחד משבעת המחוזות של צרפת שנשלטו על ידי רוזנים או דוכסים שהיו למעשה עצמאיים. איג הראשון (1102–1125) עשה שימוש בתואר רוזן שמפאן לראשונה.
במרוצת המאה השתים עשרה והמאה השלוש עשרה נערכו ירידי שמפאן בערים טרואה, פרובינס, באר-סור-אוב ולאני. ירידים אלה התפרסמו בכל רחבי אירופה.
ב־1285, פיליפ הרביעי, מלך צרפת נשא לאישה את ז'אן הראשונה, מלכת נווארה. באמצעות נישואים אלה רוזנות שמפאן שהייתה חלק מירושתה של ז'אן, הפכה לנחלתו של מלך צרפת. הרוזן האחרון של שמפאן היה לואי, בנו של פיליפ הרביעי, שעלה לשלטון כלואי העשירי, מלך צרפת אחרי מות אביו ב-1314, ואיחד את שמפאן עם צרפת.
שמפאן המשיכה להתקיים כפרובינציה עד המהפכה הצרפתית כאשר האספה המכוננת הלאומית חילקה אותה למחוזות (4 במרץ 1790).
בשנת 1956, רוב שמפאן הפכה לחלק מהאזור האדמיניסטרטיבי הצרפתי של שמפאן-ארדן, אשר כלל ארבעה מחוזות: ארדן, אוב, הוט-מארן ומארן. מ-1 בינואר 2016, שמפאן-ארדן התמזגה עם האזורים הסמוכים אלזס ולורן ויצרה את האזור החדש של גראנד אסט.
יחסי מאוריציוס–סין

| יחסי מאוריציוס–סין |
| --- | --- |
מאוריציוס: הרפובליקה העממית של סין


מאוריציוס: סין
שטח (בקילומטר רבוע)
2,040: 9,596,967.75
אוכלוסייה
1,269,957: 1,417,968,458
תמ"ג (במיליוני דולרים)
14,397: 17,794,782
תמ"ג לנפש (בדולרים)
11,337: 12,549
משטר
רפובליקה: רפובליקה עממית

יחסי מאוריציוס–סין הם היחסים הדו-צדדיים בין מדינת האי הרפובליקה של מאוריציוס לבין הרפובליקה העממית של סין (PRC).
סקירה כללית

חלק נכבד מאוכלוסיית מאוריציוס הוא ממוצא סיני, המכונים סינו-מאוריטיאנים, שהגיעו לאי בין המאות ה-17 וה-19. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין שתי המדינות כוננו ב-15 באפריל 1972 ומאז היחסים בין שתי המדינות התחזקו וראו התפתחות מתמדת. נשיא סין חו ג'ינטאו ביקר במאוריציוס ב-16 בפברואר 2009.
מימון פיתוח סיני למאוריציוס

על פי דיווחים שונים בכלי התקשורת משנת 2000 עד 2012, כ-47 פרויקטים ממשלתיים במאוריציוס קיבלו מימון סיני. בין הפרויקטים נמנים מימון טרמינל בנמל התעופה הבינלאומי סר סיו ווסאגור רמגולאם, באמצעות הלוואה בסך 260 מיליון דולר מבנק הייצוא של סין,, ושיפוץ תיאטרון פלאזה בבו-באסין רוז-איל באמצעות הלוואות ללא ריבית שניתנה על ידי סין.
גבע בנימין

ערך זה עוסק ביישוב קהילתי ליד ירושלים. אם התכוונתם לתל המקראי שנודע במקרא בשם זה, ראו .
| --- | --- |
היישוב גבע בנימין-אדם במבט אווירי
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: יהודה ושומרון
מועצה אזורית: מטה בנימין
גובה ממוצע: ‎638 מטר
תאריך ייסוד: 1984
סוג יישוב: יישוב 5,000‏–9,999 תושבים
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף אוקטובר 2024 (אומדן)
  - אוכלוסייה: 5,909 תושבים
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הרי ירושלים מוגדלת) אדם (גבע בנימין)(למפת הרי ירושלים רגילה) אדם (גבע בנימין)(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אדם (גבע בנימין)(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אדם (גבע בנימין)31°50′58″N 35°16′24″E﻿ / ﻿31.8494569463948°N 35.2734356489018°E﻿ / 31.8494569463948; 35.2734356489018  heמפת היישובים של מועצה אזורית מטה בנימין (in English: Mateh Binyamin Regional Council) באדום - גבע בנימין בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 4 מתוך 10

גֶּבַע בִּנְיָמִין (אָדָם) היא יישוב קהילתי והתנחלות הממוקם 2 ק"מ צפונית מזרחית לירושלים, בין כביש 437 לכביש 60. היישוב הוקם על ידי יוצאי שכונות ירושלמיות שהתגבשו לגרעין שנקרא "גרעין אדם". הגרעין התגורר בשתי נקודות עד שב-1984 אושר ליישוב מיקומו הנוכחי.
שם

מקור השם "גבע בנימין" הוא בעיר הכהנים המקראית גבע שבנחלת שבט בנימין, הנזכרת רבות בתנ"ך, ואשר שמה השתמר בשם הכפר הסמוך ממערב "ג'בע". היישוב קרוי באופן לא רשמי "אדם", על שמו של סגן הרמטכ"ל, האלוף יקותיאל אדם, שנהרג ביוני 1982 בלבנון. מקור השם הלא רשמי הוא בכינוי שנתנו לקבוצתם ראשוני הגרעין שהקים לימים את היישוב. בקשת התושבים לקרוא ליישוב אדם נדחתה על ידי ועדת השמות הממשלתית מכיוון שהעיר המקראית אדם רחוקה מאוד ממיקום היישוב ליד ירושלים, אולם בפועל השימוש בשם "אדם" בקרב תושבי המקום נפוץ יותר מהשם הרשמי.
היסטוריה

הגרעין המייסד של היישוב נקרא "גרעין אדם" והתגבש מבני שכונות בירושלים שביקשו להקים יישוב בקרבת ירושלים, לאחר שהבשילה בהם ההכרה כי עתידם יהיה טוב יותר במקום חדש. השקפתם הפוליטית של חברי הגרעין והרוח הגבית שנתנה ממשלת בגין באמצעות סיוע כלכלי דחפו את ראשי הקבוצה להקים את ההתיישבות דווקא בחבל בנימין. באפריל 1984 אישרה ועדת ההתיישבות של הממשלה והסוכנות היהודית את הקמת היישוב, שיועד להיות שכונה עירונית. בשנת 1984 הוכשרה הקרקע על ידי קרן קיימת לישראל, החטיבה להתיישבות הציבה במקום 20 קרוואנים ונערך טקס העלייה לקרקע.
במרבית השנים אופיינה הבניה ביישוב בבתים פרטיים צמודי קרקע. החל מתחילת שנות האלפיים עיקר הפרויקטים החדשים שנבנו אופיינו בבניה רוויה - מדורגים ובתים רב משפחתיים.
ב-26 ביולי 2018 ביצע מחבל פלסטיני פיגוע בבית ביישוב, בפיגוע הוא רצח את יותם עובדיה ופצע שני אזרחים נוספים. לאחר ששנים רבות סבל היישוב מעומסי תנועה כבדים בכניסה וביציאה ליישוב, נפתח בדצמבר 2018 מחלף גבע בנימין שנתן פתרון לבעיה.
היישוב

גבע בנימין מוגדר כיישוב עירוני-קהילתי, והוא מנוהל על ידי ועד מקומי בתוך מועצה אזורית מטה בנימין. הוא מונה כ-6,000 תושבים (נכון לשנת 2022). ביישוב מתגוררים חילונים, מסורתיים, דתיים וחרדים. קרבתו לירושלים עודדה את התפתחותו. קרבתו למדבר השאירה בקרבתו שטחים נרחבים של אדמות מדינה המאפשרים את התפתחותו.
ביישוב ישנם שלושה בית ספר: ממלכתי תל"י "אדם-ועולמו" (כיתות א'-ח'), ממ"ד "אהבת תורה" (כיתות א'-ו') ותלמודי תורה חרדיים "אור פנחס" ו"תשב"ר", ספרייה, מעוז של תנועת הנוער בית"ר וסניף של תנועת בני עקיבא, בנוסף, קיים סניף של תנועת הילדים עוז (כיתות א'-ג') ביישוב.
השירותים הדתיים כוללים: בתי כנסת, מקוואות, בתי מדרש, תלמוד תורה.
אזור התעשייה שער בנימין המשתרע על שטח של 600 דונם ומאכלס תעשייה, מסחר ושירותים נמצא בשטחו המוניציפלי של היישוב.
בשנת 2023 החלה הרחבת הכביש המוביל לפסגת זאב מנתיב אחד לכל כיוון ל-3 כיוונים לכיוון. עם סלילת הכביש ליישוב יקוצרו משמעותית זמני הנסיעה לירושלים ועם ההפרדה המפלסית המתוכננת ירד עומס הרכבים הנוסע על הכביש ושאינם מתוכננים לעבור בירושלים.
ההרחבה נועדה בכדי לאפשר קליטת משפחות חדשה ביישוב כך שיגדל ל-18,000 תושבים עד שנת 2035.
עד היום הבניה התאפיינה בצמודי קרקע אך עם גידול האוכלוסייה המתוכנן בהרחבה המזרחית של היישוב, הופכת הבניה לרוויה לגובה.
פיתוח היישוב, קרבתו לירושלים והאפשרות לשיפור באיכות החיים בעקבות מבנים צמודי קרקע מושך אל היישוב אוכלוסייה איכותית, שזו בתורה מעלה את הדירוג הכלכלי של היישוב.
כך, אם בשנת 2014 היה הדירוג הכלכלי של תושבי היישוב בדירוג של 3 מתוך 10, ב-2024 הדירוג עלה ל-5 מתוך 10 וב-2034 צפוי לעלות ל-7 מתוך 10[דרוש מקור].
עם עליית דירוגו הכלכלי של היישוב, עולים משמעותית מחירי הנד"ן ביישוב, מה שמקשה על הדור השני והשלישי של מקימי היישוב לרכוש בתים ביישוב וכך תושבים חדשים משנים בהדרגה את אופיו של היישוב.
בקרבת היישוב

כקילומטר מזרחית ליישוב הוקם מאחז בשם "סנה" (ע"ש הסלע המקראי ששכן באזור), המוכר יותר בשם "בני אדם". מצפון לגבע בנימין הוקם ב-1998 אזור תעשייה שער בנימין המשמש בעיקר למסחר ושירותים. דרומית ליישוב מצויות, מזרחית לכביש 437, חמש מצבות ענקיות המכונות על ידי הערבים "קַבּוּר בני אסרָאיל", אשר יש המזהים אותן עם אירועים מקראיים. בסמוך ליישוב עובר ערוץ נחל מכמש. בפתח הערוץ ניצבים שני סלעים, המזוהים עם הסלעים המקראיים "סנה" ו"בוצץ", המוזכרים בספר שמואל ב' בתיאור הקרב שבין יונתן בן שאול לפלשתים. בימים עם ראות טובה ניתן לצפות מהיישוב על ים המלח.
גלריית תמונות

שורת בתי מגורים טיפוסית ביישוב, 11/08
בית מגורים טיפוסי ביישוב, 11/08
הכניסה ליישוב, חורף 2019
כיכר הכניסה בשדרות אדם ביישוב
מבט מהטיילת באדם לעבר העיר ירושלים
השכונות פסגת זאב ונווה יעקב במבט מאדם
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוקטובר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
1 2  אורי אליצור (ע), אלבום בנימין, 2003
↑  ניר יהב ויהושע בריינר‏, נוהל שכן: בין הכפר ג'בע להתנחלות גבע בנימין - אדם, באתר וואלה, 14 באוגוסט 2012
↑  טובה צימוקי, גבעת אלה ואבטליון - שני יישובים חדשים, דבר, 19 בדצמבר 1983
↑  אילן בכר ורפאל מן, אושרה הקמת ישובים חדשים ביו"ש ובנגב, מעריב, 11 באפריל 1984
↑  אלישע בן קימון, יואב זיתון, יעל פרידסון ואליאור לוי, שלושה פצועים בהם אחד אנוש בפיגוע דקירה באדם, המחבל חוסל, באתר ynet, 26 ביולי 2018
↑  שלומי דיאז, הסוף לפקקים בחיזמא? נחנך מחלף חדש באדם, באתר ישראל היום, ‏11.12.2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007588161205171
כיפה (יהדות)

ערך זה עוסק בכיפה ביהדות. אם התכוונתם למובן אחר, ראו .
כיפות סרוגות
נער חבוש כיפה ועטוף בדגל ישראל, בהפגנת סולידריות בגרמניה בעקבות טבח שבעה באוקטובר
כיפה היא פיסת בד או סריג, דקה ועגולה לרוב, שחובשים על ראשם גברים יהודים דתיים, מסיבות הלכתיות וכסימן זיהוי דתי.
חבישת הכיפה נפוצה גם בקרב חילונים רבים בעת השתתפות בטקסים דתיים או בהיכנסם לבית כנסת.
מקור המנהג

על פי ההלכה ישנן שתי רמות חיוב לחבישת הכיפה:
בעת כניסה לבית כנסת או בעת אמירת שם השם (כגון באמירת ברכה), יש חיוב דרבנן קדום לכסות את הראש. החיוב מוזכר לראשונה במסכת סופרים ונפסק להלכה על ידי רבנו ירוחם, ולאחר מכן גם בשולחן ערוך.
חבישת הכיפה במהלך היום כולו, כמנהג חסידות (שאינו חובה) המעורר ליראת שמים. במשך הזמן התפשט המנהג בכל תפוצות ישראל, עד שנקבע בהלכה כאיסור ללכת 4 אמות בלא כיסוי ראש.
מקור המנהג > המנהג בעבר

בעבר לא היה נהוג לכסות את הראש במהלך כל היום. אומנם בשלהי תקופת בית שני ובתקופת המשנה, היו הסוּדָר, הכובע או הטלית פריטי לבוש מצוי, והם מוזכרים כחלק משמונה עשר פריטי הלבוש בברייתא במסכת שבת, אך הם לא חבשו אותם כלבוש חובה. כך למשל כאשר היו עורכים גורל בין הכהנים בבית המקדש, היה הממונה נוטל את מגבעתו של הכהן ממנו הוא מתחיל למנות.
בגמרא מוזכר כיסוי הראש כמנהג טוב המביא ליראת שמים:
רב הונא בריה דרב יהושע לא מסגי (הלך) ארבע אמות בגילוי הראש, אמר: שכינה למעלה מראשי
אמר רב הונא בריה דרב יהושע: תיתי לי דלא סגינא (תבוא לי טובה על שלא הלכתי) ארבע אמות בגילוי הראש
אימיה דר"נ בר יצחק, אמרי לה כלדאי (חוזים בכוכבים): בריך גנבא הוה (בנך יהיה גנב). לא שבקתיה גלויי רישיה (לא נתנה לו לגלות את ראשו), אמרה ליה: בכסי רישיך, כי היכי דתיהוו עלך אימתא דשמיא, ובעי רחמי (תכסה את ראשך, בכדי שתהיה עליך מורא שמים, ותבקש רחמים שלא ישלוט בך היצר הרע). לא הוה ידע אמאי קאמרה ליה (לא הבין למה אמרה לו כך). יומא חד יתיב קא גריס תותי דיקלא, נפל גלימא מעילויה רישיה (יום אחד ישב מתחת לדקל, ונפל הכיסוי מראשו). דלי עיניה, חזא לדיקלא, אלמיה יצריה (הרים את עיניו, תקף אותו יצרו). סליק, פסקיה לקיבורא בשיניה (טיפס וקטף אשכול תמרים בשיניו מרוב תאוה).
בנוסף מוזכר כיסוי הראש כחובה באירועים מסוימים. כך למשל מוזכר שעל דיינים לשבת בכיסוי הראש, וכן ישנה ברייתא האומרת שעל המבקר את החולה להתעטף (בראשו), כשבשניהם מבאר רש"י שהסיבה היא מפני מורא השכינה.[דרוש מקור]
מפסיקת הפוסקים הראשונים[דרוש מקור] ניתן להסיק כי חבישת כיפה לא הייתה רווחת באותה עת מחוץ לבית הכנסת.
נהוג להניח[דרוש מקור] כי חבישת כיפה כמעשה של יום־יום, במהלך כל היום אצל אשכנזים החלה רק אחרי פרסומו של שולחן ערוך ב־1565; ביהדות הקראית למשל לא נהוג ללכת עם כיפה מחוץ לבית הכנסת.[דרושה הבהרה]
מקור המנהג > פסיקת ההלכה

ר' יוסף קארו פסק: ”ולא ילך ארבע אמות בגילוי הראש” (שולחן ערוך, אורח חיים, סימן ב', סעיף ו').
המהרש"ל, שחי ופעל בזמנו של ר' יוסף קארו במאה ה־16, סבור כי אין כל בסיס הלכתי לחבישת כיסוי ראש לגבר; בתשובה לשאלה על המנהג לכסות את הראש בשעת עשיית דבר קדושה, ענה מהרש"ל: ”אין אני יודע איסור לברך בלא כיסוי”. הוא סבור כי רב הונא פעל מתוך מידת חסידות, שאינה מחייבת את כלל הציבור. הוא אף מצר על מנהגי הציבור בימיו שמחמירים בזוטות ומקילים בחמורות:
משמע דווקא בקומה זקופה הוא איסור, אבל בגילוי הראש אין בו איסור, אלא שרב הונא החמיר על עצמו מכוח מידת חסידות; ועכשיו הוא להפך - בקומה זקופה אינם נזהרים, ואדרבה הגאים והעשירים הולכים נטויי גרון, ובגילוי הראש נזהרים לא מחמת חסידות, אלא סוברים דת יהודית הוא.
הגאון מווילנה, הגר"א, שחי במאה ה־18, פסק כי כיסוי ראש הוא רק ממידת הקדושים העוסקים בעבודת ה': ”כללא דמילתא אין איסור כלל בראש מגולה לעולם, רק לפני הגדולים וכן בעת התפלה אז נכון הדבר מצד המוסר, ושאר היום לקדושים שעומדים לפני ה' תמיד” (מתוך ביאור הגר"א על אורח חיים).
הרב יוסף קאפח ענה בתשובה לשאלה, שאין כל בסיס הלכתי לחבישת כיסוי ראש, אלא שחבישת כיסוי ראש ראויה ומכבדת את האדם. אך עם זאת מאחר שבימינו נשתרש הדבר וחבישת כיסוי ראש התקבלה כסימן ליראת שמיים ומנהג שלמי אמוני ישראל ישנה חובה לחבוש כיפה (שו"ת הריב"ד עמ' סא–סב). גם יהודי גרמניה (עד עלייתם ארצה) לא נהגו לחבוש כיפה שלא בזמן עיסוק בדברי קדושה.[דרוש מקור]
אל מול מציאות של חילון נרחב בעם ישראל, פוסקים כדוגמת הרב עובדיה יוסף ראו את הכיפה גם כסמל להזדהות עם הציבור הדתי. הרב אביגדר נבנצל כתב שגילוי הראש במטרה להיחשב ליהודי שאינו שומר תורה ומצוות, הוא איסור חמור.
יש מהפוסקים שקבעו כי יהודי שמתהלך ללא כיפה לראשו עובר על האיסור של ”בחוקותיהם (=של הגויים) לא תלכו”, מכיוון שכיום דרך היהודים לחבוש כיפה לראשם ואילו הגויים הולכים בגילוי הראש. פוסקים אחרים חידשו שמכיוון שכיום המנהג הוא ללכת עם כיפה, נחשב המקום המכוסה בכיפה כחלק מהמקומות המכוסים שאסור לגלות אותם (גם אצל גברים) מפני צניעות. יחד עם זאת, פוסקים שונים פסקו כי מאחר שאין חיוב הלכתי חד־משמעי בנושא, מותר ליהודי ללכת בגילוי ראש כאשר כיסויו עלול להביא אותו לסכנה. בנוסף, נקבע כי בעיסוקים בהם חבישת כיפה עלולה לסכן את האדם יהא האדם פטור מחבישתהּ.
מקור המנהג > גודל וצורת הכיפה

לפי דעת רבי שלמה קלוגר (ה"חכמת שלמה") על הכיפה להיות בגודל שיכסה את רוב הראש; אך מרבית הפוסקים חלקו עליו וסברו שדי שחלק מהראש יכוסה, ומכל מקום רבים כתבו שצריך שהכיפה תראה מכל צדדי הראש, כך מכל צד שיסתכלו על האדם יראה שחובש כיפה.
כיום

כיום מקובל בכל הזרמים הדתיים לחבוש כיפה במהלך כל היום.
קיימים סוגים שונים של כיפות, השונות זו מזו בסוג החומר, בגודל, בצבע, בעיצוב, ברקמה וכדומה.
זרמים שונים בציבורים הדתיים נוהגים לחבוש כיפות בסגנונות מסוימים, כך שהכיפה משמשת גם להזדהות עם הזרם אליו חובשה משייך את עצמו.
הואיל והכיפה נתפסת כיום כבסיס ליראתו של האדם, נהוג בקרב היהדות האורתודוקסית להציג גם דמויות קדומות כשלראשן כיפה או כיסוי ראש הנחשב מתאים לאופן הלבוש שהיה מקובל בזמנן.