מגן דוד
ביהדות

ביהדות, הסמל הופיע במספר בתי כנסת עתיקים בארץ ישראל בתקופת בית שני ואחריה, אך נראה שללא כל משמעות מיוחדת, שכן הוא הופיע לצד צורות נוספות כדוגמת הפנטגרם (כוכב בעל חמישה קודקודים) וצלב הקרס, ולא בין הסמלים היהודיים המובהקים של התקופה ההלניסטית.
השם "מגן דוד" מופיע, במשמעות שונה, בתלמוד בבלי. במסכת פסחים נאמר: ”זכור את יום השבת לקדשו אמר רבה בר שילא דצלותא מצמיח קרן ישועה דאפטרתא מגן דוד (שמואל ב ז, ט) ועשיתי לך שם גדול כשם הגדולים תני רב יוסף זהו שאומרים מגן דוד”.
חוקר הקבלה גרשם שלום טען בספרו "מגן דוד, תולדותיו של סמל" כי מגן דוד אינו סמל יהודי ולא נזכר כלל במקורות יהודיים, בפרט הוא אינו מוזכר בזוהר ובכתבי האר"י. לטענתו היהדות סיפחה לעצמה סמל זה רק במאה ה-19. שלום גם חלק על קביעתו של הרב משה גסטר כי מגן דוד שימש כסמל משיחי על ידי רבי עקיבא במלחמות בר כוכבא. לדבריו, השימוש במגן דוד הגיע ליהדות מהאסלאם (חותם שלמה) לצורך חותמת מאגית בקבלה מעשית. בימי הביניים המקובלים המעשיים השתמשו ב"חותמות" שהם יצרו מאיורים גרפיים לצורך הגנה מרוחות ומזיקים. בין הספרים שחוברו בקבלה מעשית באותה תקופה "האלף-בית של המלאך מטטרון", שנתחבר בתקופת הגאונים ובספר רזיאל המלאך, שחובר בסביבות המאה ה-12 לספירה. כך גם סובר הרב משה פינשטיין כי אין לצורת מגן דוד מקור, ומשער שהיא מסמלת ביטחון בה'. כמו כן כתב הרב יוסף משאש שאין לצורת מגן דוד מקור בש"ס או במדרש אלא מקורה בתנועה הציונית.
בספרו של החכם הקראי יהודה בן אליהו הדסי במאה ה-12 "אשכול הכופר", בפרק רמ"ב מופיע אזכור של מגן דוד תוך שהוא מתאר את המזוזה הרבנית ”ומלאכים שבעה לפני המזוזה נכתבים, מיכאל וגבריאל... וכו' ה' ישמרך וסימן זה (הנקרא מגן דוד) כתוב בכל מלאך ובסוף המזוזה...”. אולם בגוף החיבור לא נזכר במפורש "מגן דוד" אלא השאיר המדפיס רווח חלק, וייתכן ותוספת המילים המוסגרות "הנקרא מגן דוד" הם מאוחרות מהמעתיק כלב אפנדופולו
הסמל כמגינו של דוד, מוזכר לראשונה בספרו של המקובל אברהם חיים כהן (המאה ה-18), שם כותב כי מגיני מלכי ישראל היו בצורת משולש, ואילו מגיני בית דוד היו בצורת מגן דוד. מסורת אחרת, מהרב אלעזר מוורמייזא, מצביעה על ציורה של המנורה מעל המגינים.
קהילת יהודי פראג הייתה זו שהפכה את מגן הדוד לסמל יהודי מובהק. בשנת 1354 העניק הקיסר קארל הרביעי ליהודי פראג את הזכות להרים דגל והם בחרו בסמל של מגן דוד. שימוש נפוץ במגיני דוד לזיהוי יהודים מופיע לראשונה בציורים מתקופת שלטונו של רודולף השני בפראג. מהמאה ה-19 נפוץ הסמל מגן דוד גם בחותמות של יהודים ועל פרוכות של ארונות קודש, ובהמשך הפך לסמל המזוהה עם היהדות ועם מדינת ישראל. בשנת 1860 הוצב על בית כנסת בקלן מגן דוד ענק בגובה 158 רגל. בשנת 1879 כינסו הרוסים אספת רבנים גדולה בסנקט פטרבורג, והציגו לפניהם שבע שאלות בעיקרי היהדות. אחת מהן הייתה על משמעותו של סמל המגן דוד. בשנים הבאות אימצו מספר גופים יהודיים וציוניים את מגן דוד כסמלם או ששילבו אותו בתוך סמלם. תנועת ביל"ו שילבה את ה"מגן דוד" בתוך החותם שלה, תנועת הסטודנטים היהודים אחוות ציון הדפיסה מגן דוד על מסמכיה ומועדון הספורט הכח וינה שילב אותו בסמלו.
לעומת זאת, רבים שללו כל משמעות דתית ורוחנית בצורת המגן-דוד, והתנגדו לציור והצבת הצורה, בפרט לצד חפצי קדושה. כך יהודה לייב גורדון מבקר הן את המשכילים והן את מתנגדיהם על הצבת מגן דוד וטען כי "אין לתמונת 'מגן דוד' שום קדוּשה ושום סימן של ממש לא בדת ישׂראל ולא בקורות ימיו". יהודה אידל שרשבסקי כותב בשנת 1861: "נהגו העם לעשות תמונה משולש נעוץ במשולש ויכנוה בשם "מגן דוד" והתמונה הזאת זכתה לכבוד גדול, עד אשר פשט המנהג בכל הקהלות לציירה לתפרה ולרקמה על כל דבר נכבד וחשוב [...] המנהג הזה הוא מנהג הדיוטות [...] ראוי לבטלו אם מצד עצמו ואם מצד שלא לחקות את המינים."
בשואה הנאצים כפו על יהודים לענוד טלאי, מגן דוד מבד צהוב ובמרכזו המילה "יהודי" בשפה המקומית. מטרתו הייתה להבדיל את היהודים מהאוכלוסייה המקומית ולשמש כאות קלון. בעת שהוכרז חרם על חנויות יהודיות בגרמניה הנאצית, סימנו פעילים נאצים חנויות של יהודים במגני דוד. מנגד, ראו בארצות הברית ובבריטניה במגן דוד סמל יהודי המקביל לסמל הצלב הנוצרי. לפיכך שרטטו או פיסלו מגן דוד על קברים של חיילים יהודים שנהרגו בשורות צבאות בעלות הברית, בדומה לאופן שבו מסמנים צלב על קברים נוצריים. מגן דוד צהוב על רקע שני פסי תכלת ופס לבן ביניהם שימש כסמל הבריגדה היהודית בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה. ייתכן שכוונת מעצבי הסמל הייתה להפוך את "הטלאי הצהוב" למושא גאווה. בעת הדיונים על בחירת דגל למדינת ישראל היו הצעות[דרושה הבהרה] לשנות את צבע המגן-דוד לצהוב כזכר לשואה.