stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בדמינטון באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018)
העפלה

ההעפלה היא אישית והמכסה ניתנת לספורטאים עצמם. כל הספורטאים המשתתפים בטורניר נדרשים לציית להוראות האמנה האולימפית במלואם, כולל חוק 41 המחייב את הספורטאים להיות בעלי אזרחות של המדינה אותה הם מייצגים. כל הספורטאים המשתתפים בטורניר נדרשים להיות בני 15 עד 18, בזמן המשחקים (תאריך הלידה בין ה-1 בינואר 2000 ל-31 בדצמבר 2003).
הוועד האולימפי הבינלאומי והפדרציה העולמית לבדמינטון סיכמו ש-32 ספורטאים יעפילו לכל טורניר. כל נבחרת לאומית יכולה לשלוח ספורטאי אחד מכל מגדר אלא אם שני הספורטאים דורגו בארבעת המקורות הראשונית בדירוג העולמי לנוער של הפדרציה העולמית לבדמינטון ב-3 במאי 2018. 32 מכסות לכל טורניר יחולקו באופן הבא: מכסה בודדת ניתנה למדינה המארחת, ארגנטינה. ארבע מכסות יחולקו כהקצאה עולמית. יתר, 27 המכסות, יחולקו בהתאם לדירוג העולמי לנוער של הפדרציה העולמית לבדמינטון כפי שפורסם ב-3 במאי 2018.
הדירוג העולמי לנוער של הפדרציה העולמית לבדמינטון עבור העפלה לטורניר האוליפי יהיה מבוסס על התוצאות שהושגו בין ה-3 באפריל 2017 ל-29 באפריל 2018. ברשימת העפלה יהיה יצוג לכל אחת מחמש היבשות: אמריקה, אירופה, אסיה, אפריקה ואוקיאניה. ספורטאים שזכאים למכסה באמצעות הייצוג העולמי נחשבים כמייצגים של היבשת. בהתאם לכך, אפ בחלוקת המכסות הראשונית אין ייצוג ליבשת מסוימת, הספורטאים הנמצאים בדירוג הגבוהה ביותר מאותה יבשת בדירוג העולמי לנוער יהיה זכאי לקבלת המכסה. אולם, אם אין ספורטאי מיבשת מסוימת, ההקצאה למכסה תועבר לספורטאי הזכאי הבא בתור ללא כל התחשבות ליבשת אליה הוא משתייך.
העפלה > מדינות שהעפילו

| תחרות העפלה | תאריך | כמות מכסות | מדינה מעפילה לנערים | מדינה מעפילה לנערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| המדינה המארחת |  | 1 |  ארגנטינה |  ארגנטינה |
| הדירוג העולמי לנוער של הפדרציה העולמית לבדמינטון | 3 במאי 2018 | 27 |  תאילנד  יפן  אירלנד  הודו  סין  אינדונזיה  צרפת  טאיפיי הסינית  קנדה  קזחסטן  ניו זילנד  בריטניה  מולדובה  בלגיה  ברזיל  סינגפור  הולנד  גרמניה  אוקראינה  רוסיה  איטליה  נורווגיה  צ'ילה  וייטנאם  הונגריה  אל סלוודור  מצרים |  תאילנד  סין (2X)  מלזיה  הודו  בולגריה  דנמרק  טאיפיי הסינית  הונגריה  רוסיה  קוריאה הדרומית  צ'כיה  יפן  אינדונזיה  פרו  בריטניה  טורקיה  סינגפור  צרפת  ארצות הברית  סלובניה  אלג'יריה  וייטנאם  ספרד  מולדובה  גרמניה  אוסטרליה |
| הקצאה עולמית |  | 4 |  נפאל  פיג'י  לאוס  קמבודיה |  קמרון  ניגריה |
| הקצאה מחדש |  |  |  ספרד |  הרפובליקה הדומיניקנית  ברזיל  שוודיה  סרי לנקה  אינדונזיה  אוקראינה  הולנד |
| סך הכל | סך הכל | 32 |  |  |
לוח זמנים

| תאריך | יום | שעת התחלה | תחרות |
| --- | --- | --- | --- |
| 7 אוקטובר | ראשון | 09:00 | טורניר נערים - שלב הבתים טורניר נערות - שלב הבתים |
| 7 אוקטובר | ראשון | 18:00 | טורניר מעורב - שלב הבתים |
| 8 אוקטובר | שני | 09:00 | טורניר נערים - שלב הבתים טורניר נערות - שלב הבתים |
| 8 אוקטובר | שני | 18:00 | טורניר מעורב - שלב הבתים |
| 9 אוקטובר | שלישי | 09:00 | טורניר נערים - שלב הבתים טורניר נערות - שלב הבתים |
| 9 אוקטובר | שלישי | 18:00 | טורניר מעורב - שלב הבתים |
| 10 אוקטובר | רביעי | 14:00 | טורניר נערים - רבע גמר טורניר נערות - רבע גמר |
| 10 אוקטובר | רביעי | 18:00 | טורניר מעורב - רבע גמר |
| 11 אוקטובר | חמישי | 12:00 | טורניר נערים - חצי גמר טורניר נערות - חצי גמר |
| 11 אוקטובר | חמישי | 18:00 | טורניר מעורב - חצי גמר |
| 12 אוקטובר | שישי | 11:00 | טורניר נערים - מקום שלישי טורניר נערות - מקום שלישי |
| 12 אוקטובר | שישי | 13:30 | טורניר מעורב - מקום שלישי |
| 12 אוקטובר | שישי | 15:30 | טורניר נערים - גמר טורניר נערות - גמר טורניר מעורב - גמר |
מדליות ומנצחים

| --- | --- |
 :  ראו גם – מדליות באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018)
| תחרות | זהב | כסף | ארד |
| --- | --- | --- | --- |
| נערים יחידים |  סין |  הודו |  יפן |
| נערות יחידות |  מלזיה |  סין |  תאילנד |
| קבוצות מעורב | הוועד האולימפי הבינלאומי אלפא | הוועד האולימפי הבינלאומי אומגה | הוועד האולימפי הבינלאומי תטא |
הערות שוליים

1 2 3  הוועד האולימפי הבינלאומי והפדרציה העולמית לבדמינטון (29 ביוני 2017). "Qualification System – Youth Olympic Games Buenos Aires 2018 - Badminton" (PDF) (באנגלית). אורכב מ-המקור (PDF) ב-2018-04-18. נבדק ב-26 במאי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  הפדרציה העולמית לבדמינטון (3 במאי 2018). "BWF JUNIOR WORLD RANKING –  03 MAY 2018 - Players Invited for Youth Olympic Games MEN'S SINGLES" (PDF) (באנגלית). נבדק ב-26 במאי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  הפדרציה העולמית לבדמינטון (3 במאי 2018). "BWF JUNIOR WORLD RANKING –  03 MAY 2018 - Players Invited for Youth Olympic Games WOMEN'S SINGLES" (PDF) (באנגלית). נבדק ב-26 במאי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Buenos Aires 2018 - Official Results Book - Badminton (באנגלית). הוועדה המארגנת של אולימפיאדת הנוער בואנוס איירס. 12 באוקטובר 2018. p. 11. נבדק ב-20 ביוני 2020. {{cite book}}:  (עזרה)
בדפורד CA

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  רכבי בדפורד 
 מודל אחריו:  בדפורד CF 
 רוחב:  1,778 מ"מ 
 גובה:  1,889 מ"מ 
 מפרט טכני
 מנוע:  מנוע בנזין 
 
בדפורד CA
בדפורד CA
בדפורד CA, אמבולנס
בדפורד CA, טנדר
בדפורד CA, מסחרי
בדפורד CA ‏(באנגלית: Bedford CA) הוא רכב מסחרי קל שיוצר בין השנים 1952–1969 על ידי יצרנית הרכב המסחרי Bedford Vehicles (אנ') שהייתה חברת בת של ווקסהול מוטורס. הדגם יוצר בגרסאות ואן וטנדר.
היסטוריה "Bedford Vehicles"

חברת "Bedford Vehicles" נוסדה בשנת 1930. מטרת החברה הייתה לייצר רכב מסחרי ומשאיות קלות, בינוניות וכבדות.
בשנת 1987 נמכרה "Bedford Vehicles" לחברת הרכב "AWD Ltd", בניהולו של "David John Bowes Brown". חברת "AWD Ltd" ייצרה עבור חברת "Bedford Vehicles" משאיות צבאיות. חברת "AWD Ltd" ייצרה משאיות קלות ומסחריות עד 1991, אשר התבססו על רכבי "ווקסהול מוטורס", "אופל", איסוזו, וסוזוקי מוטור.
משנת 1991 קונצרן הרכב "GM Europe" מייצר משאיות באמצעות "ווקסהול מוטורס" בבריטניה, או אופל ב-גרמניה.
חברת האם "ווקסהול מוטורס" משנת 2017 שייכת כמו החברה האחות אופל, לקבוצת PSA הצרפתית (פג'ו, סיטרואן, DS).
מפרט טכני ומידות

מנוע קדמי 1,508 סמ"ק המפתח 52 כ"ס.
יחס דחיסה 1:6.8.
מנוע 1,598 סמ"ק המפתח 54.8 כ"ס (מנוע הנעה אחורית שנלקח מ- ווקסהול ויקטור גרסת FB).
יחס דחיסה 6.8:1.
תמסורת ידנית - 3 מהירויות.
תמסורת ידנית - 4 מהירויות.
אורך הרכב - 3,912 מ"מ בדגם הגרסה הקצרה.
אורך הרכב - 4,216 מ"מ - בדגם הגרסה הארוכה.
רוחב - 1,778 מ"מ.
גובה - 1,889 מ"מ.
בסיס גלגלים - 2,286 מ"מ בדגם הגרסה הקצרה.
בסיס גלגלים - 2,591 מ"מ בדגם הגרסה הארוכה.
משקל - 1,018 ק"ג - בדגם הגרסה הקצרה.
משקל 1,064 ק"ג - בדגם הגרסה הארוכה.
עד שנת 1958 - שמשה קדמית חתוכה לשניים, ומשנת 1958 - השמשה הקדמית הוחלפה לשמשה יחידה עוטפת.
מתלה אחורי רכוב על המארז - שבעה עלים.
מתלה קדמי עצמאי.
מד דלק - נשלט חשמלי (חידוש לטכנולוגיית התקופה).
בלמי תוף.
דלתות קדמיות - דלתות הזזה על ציר, לצדדים.
חלונות קדמיים בצד הנהג - חלונות הזזה.
בישראל

מאמצע שנות החמישים של המאה ה-20 ועד אמצע שנות הששים שימש ה-בדפורד CA האמבולנס העיקרי של מגן דוד אדום, בישראל.
ראו גם

ווקסהול מוטורס
ווקסהול ויקטור
בדפורד בייגל
בדפורד VAM
בדפורד OB
בדפורד CF
לקריאה נוספת

בדפורד CA  (2:08 דקות), יו-טיוב
בדפורד CA  (1:59 דקות), יו-טיוב
בדפורד CA (8:33 דקות), יו-טיוב
בדפורד CA    (4:59 דקות), יו-טיוב
בדפורד CA   (3:06 דקות), יו-טיוב
בדפורד CA  (1:36 דקות), יו-טיוב
בדפורד CA  (7:37 דקות), יו-טיוב
הערות שוליים

↑  ווקסהול מוטורסft.com/topics/organisations/Vauxhall_Motors_Ltd
↑  ווקסהול מוטורסvauxhallcivicsociety.org.uk
ארקלה השני

מטבעות מתקופת תאימורז השני וארקלה השני
פסל ארקלה השני במרכז עיר הולדתו, תלאווי
שער הכניסה לארמונו של ארקלה השני בתלאווי, השער מעוטר בארכיטקטורה פרסית מהמאה ה-18
אֶרֶקלֶה השני (בגאורגית: ერეკლე II;‏ 7 בנובמבר 1720 או 7 באוקטובר 1721 -‏ 11 בינואר 1798) מבית בגרטיוני היה מלך ממלכת קאחתי משנת 1744 ועד 1762, ולאחר מכן מלך ממלכת כארתלי-קאחתי משנת 1762 ועד 1798. במקורות פרסיים מודרניים הוא מופיע כאֶרֶקלִי חאן (ارکلی خان) ואילו במקורות רוסיים הוא מופיע כאיראקלי (Ираклий). לעיתים קרובות מצוין שמו על פי הלטיניזציה של שמו, הרקליוס (Heraclius).
ארקלה היה המלך הלפני אחרון בממלכה המאוחדת, ממלכת כארתלי-קאחתי, ממזרח גאורגיה. תקופת שלטונו נחשבת לשירת הברבור של המונרכיה הגאורגית. בעזרת יכולותיו האישיות והאי-שקט באימפריה הפרסית, הוא ביסס את עצמו כשליט עצמאי דה פקטו, היחיד למעשה בכל הקווקז באותה תקופה, וניסה לערוך מודרניזציה בממשל, בכלכלה ובצבא. הוא הוכרע על ידי איומים פנימיים וחיצוניים שאיימו על העצמאות הגאורגית השברירית ועל ההגמוניה הזמנית במזרח עבר הקווקז, ובשנת 1783, העמיד את ממלכתו תחת חסות האימפריה הרוסית. אולם מהלך זה לא מנע את החרבתה של גאורגיה והבירה טביליסי בפלישה הפרסית לגאורגיה בשנת 1795. ארקלה נפטר בשנת 1798 כשהוא מותיר את כס המלכות ליורשו הגוסס גיאורגי השנים עשר (אנ').
תקופת חייו המוקדמת ושלטונו בקאחתי

ארקלה נולד בתלאווי (בירת קאחתי גאורגיה) לתאימורז השני (אנ') ואשתו תמר (אנ'), ביתו של וחטנג השישי. תקופת חייו כילד וכנער חפפו את לתקופה בה הייתה ממלכת קאחתי תחת חסות השלטון העות'מאני משנת 1732 עד 1735, זמן בו סולקו מגאורגיה על ידי נאדיר שאה מייסד השושלת האפשארית של האימפריה הפרסית, בשתי מערכות רצופות שנערכו בשנים 1734 ו-1735. תאימורז צידד בפרסים ומונה כוואלי (מושל) של קאחתי בעוד קיליג' עלי חאן (חנג'אל) Kilij Ali-Khan מונה לוואלי של הממלכה השכנה, ממלכת כארתלי.
רבים מהאצילים הגאורגים מיאנו לקבל את המשטר החדש ויזמו מרידה כתגובה למס הכבד שהוטל על המחוזות הגאורגיים על ידי נאדיר. תאימורז וארקלה נותרו נאמנים לשאה, במידה מסוימת על מנת למנוע את הופעתה המחודשת של מרידה מבית מוחראני (אנ'), ענף של שושלת בגרטיוני. המוחראנים הובילו מרידה בשנות ה-20 של המאה ה-18, שנכשלה וגרמה בסופו של דבר למינויו של תאימורז לתפקיד הוואלי של כארתלי.
משנת 1737 ועד 1739 פיקד ארקלה על חיל-עזר גאורגי כחלק ממסע של נאדיר להודו, ורכש מוניטין כמנהיג צבאי מוכשר. הוא כיהן כממלא מקומו של אביו ובשנת 1744 הוא מונה לעוצר כאשר תאימורז זומן לזמן קצר לאספהאן לצורך התייעצויות. בינתיים דיכא ארקלה ניסיון הפיכה שיזם הנסיך הגאורגי אבדולה בג (אנ') מבית מוחראני, ועזר לתאימורז לדכא את אופוזיציית האריסטוקרטים להגמוניה הפרסית, שהונהגה בידי גיווי אמילאחווארי (אנ'). כגמול העניק נאדיר את המלוכה על כארתלי לתאימורז ועל קאחתי לארקלה, ואף ארגן את נישואי אחיינו עלי-קולי חאן, שירש אותו כעאדל שאה (אנ'), לביתו של ארקלה, כתבאן.
למרות הנאמנות לפרסים העלו, שתי הממלכות, מיסים כבדים לשלטון הפרסי עד שבשנת 1747 נרצח נאדיר בהתנקשות. תאימורז וארקלה ניצלו את חוסר היציבות הפוליטית שבאה בעקבות ההתנקשות, הצהירו על עצמאותן וגירשו את חיל המצב הפרסי מכל נקודות המפתח בגאורגיה כולל טביליסי. בשנת 1748, הצליחו תאימורז וארקלה, בשיתוף פעולה מלא ביניהם, למנוע מרידה נוספת מבית מוחראני בראשות איברהים חאן, אחיו של עאדל שאה. הם הצטרפו לברית אנטי-פרסית עם החאנים של אזרבייג'ן, שהיו פגיעים במיוחד מפני תוקפנות פרסית והסכימו להכיר בעליונותו של ארקלה במזרח עבר הקווקז. בשנת 1749 הם כבשו את ירוואן וביוני 1951 הביס ארקלה צבא גדול את הטוען המתחזה לכתר הפרסי ובעל בריתו אזאד חאן אפגן (אנ') בקרב קירחבולאח (אנ') ליד ירוואן. לאחר ההתרחשויות הללו יכל ארקלה להרשות לעצמו להתעלם מההתרחשויות באימפריה הפרסית. בערך באותה תקופה, התברר כי משהד, שריד אפשארי קטן, לא שימש יותר כמקום מושבו של השלטון הפרסי. מספר שנים מאוחר יותר, בשנים 1762-1763, במהלך מסעו של מוחמד כרים ח'אן זנד (אנ') לאזרבייג'ן, הגיש לו ארקלה כתב כניעה להלכה והוכתר כוואלי של גוֹרגֵ'סטַאן (גאורגיה) - תואר ספווי (אנ') שנכון לאותו זמן היה נטול תוכן.
בשנת 1752, שלחו ארקלה ואביו משלחת לרוסיה בבקשה ל-3,000 חיילים רוסים או תמיכה כספית שתאפשר להם לשכור שכירי-חרב צ'רקסים, במטרה לפלוש לפרס ולכונן בה ממשל פרו-רוסי. הם ביקשו גם הכרה רוסית לשלטונו של תאימורז על כארתלי והסכמה להכיר בארקלה כיורשו. אולם המשלחת לא הניבה תוצאות כלשהן, שכן החצר הרוסית הייתה טרודה בעניינים אחרים באירופה.
מלך כארתלי-קאחתי

בשנת 1762 נפטר תאימורז כשהמשלחת הדיפלומטית הייתה עדיין בחצר המלכות הרוסי בסנקט פטרבורג, וארקלה ירש אותו כמלך כארתלי. הפיכתו של ארקלה למלך כארתלי איחדה את שתי הממלכות מזרח גאורגיות פוליטית לממלכה אחת, לראשונה מזה שלוש מאות.
עם הפיכתו למלך על הממלכה המאוחדת החל ארקלה בתוכנית שאפתנית ל"אירופיזציה" של חצר המלכות, שעדיין הכילה מידה מסוימת של פאר בסגנון פרסי. התוכנית נתמכה על ידי האליטה האינטלקטואלית הגאורגית, ולא הושלמה בהצלחה כיוון שהממלכה הגאורגית נותרה מבודדת מאירופה וכילתה את רוב משאביה בהגנה על העצמאות השברירית שלה. הוא שאף לגייס את תמיכתם של כוחות אירופאיים ולמשוך את המדענים והטכנאים המערביים, כדי שממלכתו תהנה מהטכנולוגיות העדכניות בתחומי הצבא והתעשייה.
סגנון שלטונו של ארקלה דמה לאבסולוטיזם נאור שהיה נהוג באותם ימים במרכז אירופה. הוא הקים רשות מבצעת, רשות מחוקקת ורשות שופטת ופיקח מקרוב על פעולות הממשלה ומחלקותיה. מטרתו הראשונית של ארקלה במדיניות הפנים הייתה להביא לריכוזיות הממשלה ולהפחית בכך את כוחה של האריסטוקרטיה הגאורגית. מסיבה זו הוא ניסה ליצור אליטה שלטונית שהורכבה מנציגים שלו שצריכות היות להחליף את השליטים האריסטוקרטים המקומיים ששלטונם היה מוטה לטובתם האישית. בד בבד עודד ארקלה את האיכרים הווסאלים לספק את הדרוש לכוחות הצבא כדי להכריע את התנגדות האריסטוקרטיה ולהגן על הממלכה מפני תקיפות הביזה הבלתי פוסקות מדאגסטן הידועים בגאורגיה כלקיאנובה. ההיסטוריון הבריטי, דויד מרשל לאנג (אנ'),  תיאר את ארקלה במילים אלה: ”תשומת לבו בדאגה לאנשיו לא ידעה גבולות. בעת מערכה, הוא נשאר ער בלילה בצפייה באויב, בעוד שבתקופת שלום, הוא העביר את חייו בניהול ענייני המדינה או בתפילה דתית, במסירות כזאת שישן מספר שעות מועט מידי לילה .”
ברית עם רוסיה ושנותיו האחרונות

במדיניות החוץ, היה ארקלה מרוכז בראש ובראשונה במציאת מגן נאמן שיערוב להישרדותה של הממלכה הגאורגית. הוא בחר באימפריה הרוסית לא רק משום שהייתה מדינה נוצרית אורתודוקסית, אלא גם משום שיכלה לשמש כקשר לאירופה, בה ראה את המודל להתפתחותה של גאורגיה למדינה מודרנית. למרות זאת התברר שיתוף הפעולה ההתחלתי עם רוסיה כמאכזב. השתתפותו בקרב אספינדזה, במסגרת המלחמה העות'מאנית-רוסית של 1768–1774, לא הובילה לכיבוש הצפוי מחדש של דרום גאורגיה שנותרה בשליטת העות'מאנים. הקצונה הרוסית הבכירה בגאורגיה התנהגה באופן מתנשא מאוד, ולעיתים באופן מסוכן. קיסרית רוסיה, יקטרינה הגדולה, עצמה, התייחסה לחזית הקווקזית כזירת התרחשויות משנית של מבצעים צבאיים. למרות זאת המשיך ארקלה לשאוף לברית יציבה יותר עם רוסיה. המניע המיידי לשאיפתו היו נסיונותיו של מוחמד כרים ח'אן זנד (אנ') משושלת זנד (امپراتوری ایران) של האימפריה הפרסית, להחזיר את הממלכה הגאורגית בחזרה למעגל ההשפעה הפרסית. מותו של כרים ח'אן זנד, בשנת 1779, הטביע את האימפריה הפרסית בכאוס והרגיע את ארקלה זמנית.
בשנת 1783 התפשטה האימפריה הרוסית דרומה לחצי האי קרים והביאה את הקווקז לתחום התעניינותה של יקתרינה. באותה שנה חתמו ארקלה ויקתרינה על חוזה גאורגייבסק, בו קיבל ארקלה, בסופו של דבר, את הערובה לביטחונה של הממלכה אליה שאף, הפך את הממלכה הגאורגית למדינת-חסות של האימפריה הרוסית, התכחש לקשרים הרשמיים עם האימפריה הפרסית והעמיד את מדיניות החוץ הגאורגית לפיקוח רוסי.
למרות זאת, הכוח הרוסי הקטן (400 חיילים) שנשלח לטביליסי בשנת 1769, פנה לטובת המלחמה העות'מאנית-רוסית של 1787–1792, והותיר את ארקלה לבד מול הסכנה הצפויה מצד הפרסים. מוחמד ח'אן קאג'אר (محمد خان قاجار) מהשושלת הקאג'ארית, שהצליח, בשנת 1794, להביא את כל מרכז הרמה האיראנית תחת שלטונו, רצה לכבוש את הקווקז כחלק מהמרד באימפריה הפרסית. בשנת 1795, דרש מוחמד חאן קאג'אר מארקלה שיכיר בריבונות פרסית, ובתמורה הבטיח למנות אותו כוואלי של הממלכה. ארקלה סרב, ובספטמבר של אותה שנה 35,000 חיילים פרסים התקדמו לכיוון גאורגיה. לאחר ההגנה האמיצה על טביליסי בקרב קרצניסי, הושמד צבאו הקטן של ארקלה לגמרי, והמלך היה עד לשריפת הבירה עד לאפר. שארית צבאו נאלצה לסגת צפונה לקווקז הגדול. הפלישה הפרסית הייתה מכה קשה לגאורגיה שממנה כבר לא יכלה להתאושש.
למרות שארקלה ננטש על ידי הרוסים ברגע הקריטי, הוא עדיין הסתמך על התמיכה הרוסית המאחרת; ובשנת 1796, הוא נלחם לצד הרוסים בכוח שנשלח לפרס במסגרת מלחמת רוסיה-פרס, 1796. אולם מותה של יקתרינה באותה שנה הביא לשינוי פיתאומי במדיניות הרוסית כלפי הקווקז. יורשה, פאבל הראשון, הסיג את כל החיילים הרוסים מהאזור. ומוחמד ח'אן קאג'אר פתח במערכה שנייה כנגד גאורגיה במטרה להעניש אותה על בריתה עם הרוסים. בשנת 1797 נרצח מוחמד ח'אן בהתנקשות, שחסכה מממלכת כארתלי-קאחתי חורבן נוסף.
ארקלה נפטר בשנת 1798 בעודו משוכנע כי רק הגנת רוסיה יכולה להבטיח את המשך קיומה של ממלכתו. ירש אותו בנו החלש והחולה, גיאורגי השנים עשר. תקופה קצרה לאחר מותו, בשנת 1801, סיפח הצאר פאבל הראשון את כארתלי-קאחתי לאימפריה הרוסית וסיים בכך את עצמאות גאורגיה והשלטון בן אלף השנים של שושלת בגרטיוני על גאורגיה.
משפחה

ארקלה היה נשוי שלוש פעמים. בתחילה נישא בשנת 1738 לנסיכה כתבאן אורבליאני (נפטרה בשנת 1750), אבל בשנת 1744 התגרש ממנה ונשא לאישה שנה מאוחר יותר את הנסיכה אנה אבאשידזה (אנ'). לאחר מותה נשא לאישה את דאריג'אן דאדיאני (או דריה, 20 ביולי 1738 - 8 בנובמבר 1807). מנשים אלה נולדו לו עשרים וארבעה ילדים:
משפחה > בנים

וחטנג (אנ') ‏(1738-1756)
סולומון (נפטר ב-1765)
גיאורגי (1746-1800) שירש אותו
לבאן (אנ') ‏(1756-1781)
איולון (אנ') ‏(1760-1816)
וחטנג (אלמסחאן) (אנ') ‏(1761-1814)
תאימורז (אנ') (1763-1827)
מיריאן (אנ') (1767-1834)
סוסלן-דוד (נפטר בסביבות 1767)
אלכסנדר (אנ') (1770-1844)
ארצ'יל (נפטר בסביבות 1771)
לוארסב (נולד ב-1772 ונפטר צעיר)
פרנאוז (אנ') (1777-1852)
משפחה > בנות

רוסודן (נולדה לפני 1744 ונפטרה צעירה)
תמר (1747-1786) - נישא לנסיך דוד אורבליאני (אנ')
מרים (אנ') (1750 לערך-1829)
אלנה (אנ') ‏(1753-1786)
סופיה (נולדה בסביבות 1756 ונפטרה צעירה)
סלומה (נולדה בסביבות 1761 ונפטרה צעירה)
אנסטסיה (אנ') (1763-1838)
כתוואן (אנ') (1764-1840)
תקלה (אנ') ‏(1775-1846)
אקתרינה (1776-1818)
לקריאה נוספת

ניקולאס גבוסדייב (2000), מדיניות אימפריאלית ונקודות מבט בעניין גאורגיה, 1760-1819, ISBN 0312229909, (באנגלית)
הערות שוליים

↑  דויד מרשל לאנג (1951), "משלחותו של הרוזן טודטלבן (אנ') לגאורגיה 1769-1771, על פי עד ראייה צרפתי", עמ' 878, בית הספר ללימודי המזרח ואפריקה, אוניברסיטת לונדון, כרך 13 מספר 4.
1 2  (1962), ההיסטוריה המודרנית של גאורגיה, עמ' 35-36, (באנגלית).
↑  ג'ון דונלופ (1998), העימות הרוסי צ'צ'ני: שורשים של בדלנות, עמ' 7-8, ISBN 0521636191, (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300002805171  GND: 115784071  ISNI: 0000 0003 7399 3771  LCCN: no88006246  VIAF: 47499949   WorldCat (עם VIAF): 47499949 
קבר ארקלה השני בקתדרלת סווטיצחובלי
אשר זליג בלום

אין תמונה חופשית
אשר זליג בלום (תר"ח, 1848 – ט' בניסן תרפ"ה, 4 באפריל 1925) היה ממייסדי פתח תקווה. סוחר במקצועו.
ביוגרפיה

נולד למשפחה חסידית בנובידבור, ליד וורשה, פולין. בשנת תר"ח (1848), לאביו זאב וולף. נישא בגיל 15 ובגיל 17 כבר יצא עם אשתו לאנגליה, כדי שאחיו הבכור ישוחרר מחובת השרות בצבא כבן יחיד. לאחר שנה היגר לארצות הברית והתיישב בשיקגו. לאחר שנתים עבר לסינסינטי ופתח בית מסחר מצליח לבגדים. ב-1878 מכר בלום את עסקו ועלה ארצה עם משפחתו וחמשת ילדיו ממניעים דתיים.
בירושלים התחבר למייסדי פתח-תקוה אשר היו במהלך קניית החלק השני של אדמות פתח תקווה, הצטרף אליהם בקניה והקים שם בית חימר. ביתו התמוטט בגשמים ובעקבות קשיי הקדחת עבר לירושלים והתיישב במאה שערים. לאחר מכן יצא בשליחות מייסדי פתח-תקוה אל הברון רוטשילד ועשירי אירופה כדי לגייס כספים עבור תושבי פתח תקווה לחידוש היישוב. שליחותו נכזבה ולכן עבר שוב לארצות הברית. לאחר שנתיים רצה להביא אליו גם את אשתו וילדיו, אז השיאה אשתו את בתם חיה שרה בת ה-14 לאהרון לייב מכנס, אבי משפחת מכנס וממייסדי פתח תקווה. כאשר חזר ארצה לירושלים, אשתו נפטרה ואז נישא שוב לרחל לבית לוינזון. גילה כי בינתיים נחלתו בפתח תקווה נגזלה. שוב חזר לארצות הברית כדי לחסוך כסף למאבק משפטי והשבת אדמתו, אך שם תקוותיו לחזור לארץ ישראל נכזבו, והוא נפטר בשיקגו ביום ט' בניסן תרפ"ה.
הערות שוליים

↑  מוזיאון ראשונים לתולדות פ"ת - אשר זליג בלום
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אשר וינר

| --- | --- |

 לידה:  20 ביולי 1936 חיפה, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  15 במרץ 2000 (בגיל 63) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 
אשר וינר (20 ביולי 1936 – 15 במרץ 2000) היה מנהל ישראלי, שהיה מנכ"ל משרד הבינוי והשיכון בשנים 1979–1985.
ביוגרפיה

וינר נולד בחיפה ולמד במערכת החינוך הממלכתי-דתי בעיר ובישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה. אחרי השירות בצה"ל למד כלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים והשתקע בעיר.
בשנים 1975 – 1978 ניהל את אגף האכלוס במשרד הבינוי והשיכון ובשנת 1979 מונה על ידי השר דוד לוי למנכ"ל המשרד, תפקיד בו שימש במשך שש שנים.
בעת כניסתו לתפקיד, בסוף שנות ה-70, ניצב ענף הבנייה בפני מחסור חמור בדירות וידע עליית מחירים מואצת עקב עלייה בביקוש לדירות. כדי לבלום את התופעה עבר המשרד כבר ב-1979 משיטת הבנייה הישירה למימון מלא לבנייה באמצעות חברות ובסיוע חלקי של המדינה. המשרד ראה אז את תפקידו בוויסות הענף, והמטרה – איזון טוב יותר בין ההיצע לביקוש – הושגה. בתוך כך זכה הפרט ליתרון ברור – לא עוד קביעות שרירותיות של הממסד בנוגע לסוג פתרון הדיור ומיקומו, אלא העברת הבחירה לידיו שלו.
בתקופת כהונתו של וינר הוקמו יישובים, שכונות וערים והושם דגש על שיפור התשתיות בערי הפיתוח ועל שיקום שכונות פיזי וחברתי כדי לצמצם פערים. ירושלים וסביבותיה זכו לתשומת-לב מיוחדת - בבירה הוקמה שכונת פסגת זאב, וסמוך לעיר היישוב גבעת זאב, וכן חוזקו גושי ההתיישבות ביהודה ושומרון (גוש אדומים, גוש עציון וגוש אריאל). וינר זכה לתעודות הערכה רבות על תרומתו לבניית שכונות ויישובים, ובמעלה אדומים, שלימים הייתה לעיר, אף הוקם פארק על שמו – פארק אשר וינר. בירושלים הונצח שמו בשדרות אשר וינר המחברות את דרך חברון עם שכונת ארמון הנציב.
בשנים 1986–1987 עמד וינר בראש משלחת הסוכנות היהודית בלונדון והופקד על השליחים ברחבי בריטניה כולה.
בתפקידו הציבורי האחרון, שב לתחום הבנייה כיו"ר חברת שיכון ופיתוח (1990–1994), כשעוד הייתה חברה ממשלתית; בתקופת כהונתו עברה החברה הפרטה ונמכרה לחברת אזורים.
חיים אישיים

אשר וינר היה נשוי לנטע לבית שיף ולהם שלושה ילדים.
בייז'ון

בייז'ון (בפולנית: Bieżuń; ביידיש: ביעז'ון) היא עיירה במחוז ז'ורומין שבפרובינציית מזוביה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב

התיעוד הראשון ליישוב, השוכן על גדת נהר וקרה (Wkra), הוא מהמאה ה-14, ובשנת 1406 הוענקו לו זכויות עיר.
במהלך המאה ה-15 נהרסה העיירה מפלישות המסדר הטבטוני. העיירה השתקמה והתפתחה במאה ה-16, אז נקבעו בה ירידים עונתיים, והוקמו בה בתי מלאכה לאריגת צמר ופשתן.
בדצמבר 1806 נערך בעיירה קרב בין כוחותיו של נפוליאון בונפרטה ובין גייסות פרוסיה, שהסתיים בניצחון הצרפתים.
בראשית המאה ה-19 הוקם בעיירה בית חרושת לטקסטיל. זכויות העיר ניטלו מהיישוב בידי הרוסים בשנת 1869, והושבו לו רק בשנת 1994.
יהודי בייז'ון

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מאמצע המאה ה-18, ואלו עסקו בה תחילה בפונדקאות וברוכלות. תחילה השתייכו יהודי העיירה לקהילת שרפץ, אך מסוף המאה ה-18 נעשתה הקהילה במקום לעצמאית, תוך הקמת בית מדרש וקידוש בית עלמין.
במהלך מלחמת העולם הראשונה סבלו יהודי העיירה מפרעות הקוזקים, וכאשר נכבשה העיירה בידי הגרמנים בשנת 1915, נלקחו יהודים רבים בה לעבודות כפייה, והוטלו על הקהילה המקומית מיסים כבדים. בשנת 1920, במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית, החלו חיילי הצבא האדום להחרים רכוש יהודי בעיירה. קהילת העיירה השתקמה באמצעות מוסדות עזרה הדדית ובסיוע הג'וינט.
בין מלחמות העולם התקיימה בעיירה פעילות ציונית, שיוצגה בידי פועלי ציון, הציונים הכלליים והמזרחי, והוקמו בה סניפים של החלוץ ושל ויצו. כמו כן, פעלו בעיירה חסידויות גור, אלכסנדר וטריסק. בעיירה פעלו בית תרבות יהודי ובתי ספר יהודיים. בשנים אלה נמנו בעיירה כ-780 יהודים, מתוך כ-2,340 תושבים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הופצצה העיירה בידי מטוסים גרמניים, ורבים מתושביה היהודים ניסו להימלט מזרחה, אך בשל ניתוק הדרכים, נאלצו לשוב אליה. ב-4 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ובו ביום החלו חיילי הורמכט להתעלל ביהודי המקום, תוך גזיזת זקנים, ולחטוף יהודים לעבודות כפייה. ב-11 בנובמבר 1939, לאחר סיפוח האזור לרייך השלישי, צוו יהודי העיירה להתרכז בכיכר המרכזית בה, ואנשי משטרה גרמנים העלו אותם על עגלות, וגירשו אותם מן העיירה. יהודי העיירה הגיעו לערים מלאווה, צ'חאנוב ופלונסק, ומקצתם לוורשה, וגורלם במקומות אלו היה כגורל יתר היהודים בהם. מקהילת העיירה שרדו את השואה בודדים.
ארנה נציונאלה

| --- | --- |

 מיקום:  בוקרשט, רומניה
 קואורדינטות:  44°26′14″N 26°09′09″E﻿ / ﻿44.4372°N 26.1525°E﻿ / 44.4372; 26.1525
 אבן יסוד:  20 בפברואר 2008
 תקופת הפעילות:  6 בספטמבר 2011 – הווה (13 שנים)
 עלות הבנייה:  234 מיליון יורו
 בעלים:  עיריית בוקרשט
 משטח:  דשא
 אדריכל:  גרקן, מארג ושות' 
 קבוצות:  נבחרת רומניה בכדורגל   סטיאווה בוקרשט   דינמו בוקרשט
 מושבים:  55,600
 ממדי משטח:  105 × 68 מטר
 arena-nationala.ro
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת בוקרשט מוגדלת) ארנה נציונאלה(למפת בוקרשט רגילה) ארנה נציונאלה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ארנה נציונאלה הוא אצטדיון כדורגל השוכן בבוקרשט, בירת רומניה. האצטדיון מכיל 55,600 מקומות ישיבה ומשמש כאצטדיונה הלאומי של נבחרת רומניה.
האצטדיון נבנה על חורבותיו של האצטדיון הלאומי הקודם של רומניה, אשר נהרס בשנת 2007. בניית האצטדיון החלה בפברואר 2008 והסתיימה באוגוסט 2011.
באצטדיון זה נערך גמר הליגה האירופית 2012 בו גברה אתלטיקו מדריד על אתלטיק בילבאו בתוצאה 0-3. ב-2021 נערכה באצטדיון התחרות The International, אליפות Dota 2.
ארי אולפסון

| --- | --- |
ארי אולפסון, מאי 2018
ארי אולפסון, מאי 2018
 לידה:  21 במאי 1998 (בן 26) איסלנד רייקיאוויק, איסלנד
 מוקד פעילות:  איסלנד איסלנד
 תקופת הפעילות:  מ-2018
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית למוזיקה 
 עיסוק:  זמר
 סוגה:  פופ
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  גיטרה 
 
ארי אולפסון (באיסלנדית: Ari Ólafsson; נולד ב-21 במאי 1998) הוא זמר איסלנדי. אולפסון ייצג את איסלנד באירוויזיון 2018 עם השיר "Our Choice". אולפסון שובץ בהגרלה לחצי הגמר הראשון של התחרות ולהופעה כשני בסדר ההופעות. אולפסון כשל להעפיל לשלב הגמר כאשר סיים את חצי הגמר במקום ה-19 והאחרון עם 15 נקודות בלבד מהקהל ומהשופטים גם יחד.