stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תמר רבן
השכלה

1978-1982: אוניברסיטת חיפה, המחלקה לאמנות יצירה (פרויקט גמר בהצטיינות), החוג לספרות עברית
1983-1986: "בצלאל" אקדמיה לאמנות, ירושלים, סדנת וידאו-ארט.
הוראה

1982-1986: הוראת רישום וציור למבוגרים
1983-1989: תיאטרון הסמטה, יפו
1986-1988: הטלוויזיה החינוכית הישראלית, רמת אביב- עורכת שקופיות רצף ומפיקת שידור/
תערוכות יחיד

1994: "ארט פוקוס- תמר רבן", מקלט 209, תל אביב
1998: "תמר רבן- דיבורים על דורה- מופע ארוחה", מקלט 209- ע"ש דני זקהיים, תל אביב
2002: "Off Dress", במת מיצג, תל אביב
2002: "לחיים", במת מיצג, תל אביב
2010: "דינג דונג מערכה ראשונה", במת מיצג, תל אביב
2011: "בית רבנדרה אבלה", במת מיצג, תל אביב
2013: "מתפשטות", במת מיצג, תל אביב.
תערוכות קבוצתיות

1985: "סטוצים: נשף פוסט-מודרניסטי ראשון", צוותא לתרבות מתקדמת, תל אביב
1987: "תל חי 87, מפגש אמנות בת זמננו", תל חי
1988: "תוכנית מס' 1", מקלט 209, תל אביב
1989: "תוכנית מס' 2", מקלט 209, תל אביב
1989: "ממיצג למוצג: אובייקטים ממיצגים", קלישר חמש, תל אביב
1989: "חיאללים", פיסול בשדרות רוטשילד, שנתיים לגלריה אחד העם 90, תל אביב
1990: "פיסול בגן המדרון, יפו העתיקה", החברה לפיתוח יפו העתיקה
1990: "מקלט 209: תוכנית מס' 3", פסטיבל ישראל, ירושלים
1990: "תוכנית מס' 3", מקלט 209, תל אביב
1991: "ראש דאדא: אמני מקלט 209", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד
1992: "מי מפחד מקיטש?", בית יד לבנים, הגלריה העירונית רעננה, רעננה
1993: "חיים – חיים", הגלריה בבורוכוב, תל אביב
1993: "המועמדת", נבון, גלריה ומרכז אמנות, נווה אילן
1993: "נקודת מוצא – נקודת משען: חיות", בית האמנים ע"ש יוסף זריצקי, תל אביב
1994: "מבפנים", המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
1994: "מיצב- תיעוד – מיצג +", מקלט 209, תל אביב
1994: "תחושה שמשהו נעלם", אוניברסיטת חיפה, הגלריה לאמנות, הפקולטה למדעי הרוח, חיפה
1995: "20-828-09: גאו-ביו-גרפיה של מסע, אפריל 1995", מושבת האמנויות, מצפה רמון
1995: "תערוכה קבוצתית", גלריה העין השלישית, קיבוץ הסוללים
1995: "כחול לבן", גלריה בינט, תל אביב
1996: "מקטעים", המשכן לאמנות, בית מאירוב, חולון; מוזיאון ערד, מרכז תרבות ערד, ערד
1996: "מקלט אמנות פתוח 1996", מקלט 432, גינת דב הוז, תל אביב
1997: "שפה אחרת", מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה
1997: "שיער", בית האמנים, ירושלים
1998: "אמניות באמנות ישראל- שנות השמונים", אתרים אלטרנטיביים, חיפה
1999: "ערפול", המשכן לאמנויות הבמה- בית האופרה, תל אביב
1999: "הטריאנלה הבינלאומית למיצב בחיפה", מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה
2004: "במת מיצג", במת מיצג, התחנה המרכזית החדשה, תל אביב
2005: "אנסמבל 209- החוק התרמודינמי השני", במת מיצג, מקלט 209, תל אביב
2007: "איש קטן גדול", המשכן לאמנויות, אוניברסיטת חיפה, חיפה
2007: "פסטיבל זז 2007, פסטיבל בינלאומי לאמנות מיצג", במת מיצג, מקלט 209, תל אביב
2008: "ארוטיקה", גלריה גל-און מקום לאמנות, תל אביב
2011: "שמ_לה: מחשבות על כסות", בית האמנים, ירושלים
2012: "ביכורים / ביקורים", גן לוינסקי, תל אביב יפו
2013: "סיפורי סבתא", במת מיצג, תל אביב
2013: "עוגיות", במת מיצג, תל אביב
2013: "עבודה זרה", במת מיצג, תל אביב
2013: "גלריה חיה או מתה", גלריה עירונית, כפר סבא.
הקרנות וידאו

1990: "דיוקן וידאו עצמי", פוטו-אופטיקה, פסטיבל וידאו בינלאומי, סאן פאולו, ברזיל
מיצגים ומופעים נוספים

1981: "נעדר", אוניברסיטת חיפה
1982: "מראה, מראה", הביאנלה לצעירים, מוזיאון חיפה
1983: "חנה'לה אופה קטנה", פסטיבל עכו לתיאטרון אחר
1986: "הומאז' לאוממה", ערב טוב (ערב שירה ומיצגים), מועדון צוותא, תל אביב
1986: "פתח לאזורים רגישים בברזל", פסטיבל עכו לתיאטרון אחר; הוצג גם במסגרת "סטוצים" (הערב הפוסט-מודרניסטי הראשון), מועדון צוותא, תל אביב; תיאטרון הסמטה, יפו
1987: "פרה אוכלת בלי סכין (הסעודה האחרונה בתל-חי)", בשיתוף עם יורם פורת, אירוע תל-חי לאמנות בת זמננו
1988: "סטריפטיז", תוכנית מס' 1, מקלט 209, תל אביב
1988: "ציפורים תלויות בכיכר", פרס שני בתחרות תאטרוני רחוב, פסטיבל ישראל, ירושלים
1990: "אוטופורטרט, אוטואנטומיה ואוטוביוגרפיה חזויה של אמנית מיצג ארצישראלית", תוכנית מס' 3, מקלט 209, פסטיבל ישראל, ירושלים1989 תוכנית מס' 2: "פורצלן", מקלט 209, תל אביב
1992: תוכנית מס' 5: "לישון בזמן מופע- מחווה לאולימפיה הכלבה- אנטי עבודה", מקלט 209, תל אביב
קטלוגים וספרים

"מיצב - תיעוד - מיצג + ", דן זקהיים, תמר רבן, ענת שן, אמני מקלט 209 - ע"ש דן זקהיים. תל אביב: מקלט 209 ע"ש דן זקהיים לקידום האמנות הבינתחומית בישראל, 1994.
"ראש דאדא: מקלט 209 במוזיאון ינקו-דאדא", מוזיאון ינקו-דאדא, אילן שיינפלד ומיכאל סגן-כהן (כותבים), רעיה זומר (פתיחה, מנהלת המוזיאון)
"החוק התרמודינמי השני, אנסמבל 209", יצירה קבוצתית, בכורה: אפריל 2005, הוצאת הקטלוג 2006, רעיון כתיבה בימוי ועריכה: תמר רבן
׳ תמר רבן, שפה/פעולה/מציאות של אמנית מופע׳, 2018. זמירה הייזנר, תל אביב: הוצאת רסלינג.
פרסים

1990: פרס האמן הצעיר, המועצה הציבורית לתרבות ואמנות, המדור לאמנות פלסטית, משרד החינוך והתרבות
1990: קרן משפחת אליהו
1990: מלגת קרן תל אביב לספרות ולאמנות ע"ש יהושע רבינוביץ
2003: פרס עידוד יצירה, משרד החינוך, התרבות והספורט
2008: פרס שרת התרבות והספורט, משרד התרבות והספורט
2008: פרס בנק דיסקונט לישראל (קבוצת אי. די. בי) לאמן ישראלי, מוזיאון ישראל. בנימוקי השופטים נאמר כי רבן היא "יוצרת ייחודית ומקורית בנוף האמנות הישראלי, שמאז שנות ה-80 פועלת בעקביות לטיפוח אמנות המיצג ולפיתוחה".
הערות שוליים

1 2  תמר רבן, החוק התרמודינמי השני / אנסמבל 209, תל אביב: במת מיצג- במה לאמנות המיצג, 2005
↑  תמר רבן, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית- מוזיאון ישראל
1 2 3  רעיה זומר (אוצרת), ראש דאדא : מקלט 209 במוזיאון ינקו-דאדא (קטלוג תערוכה), עין הוד: מוזיאון ינקו-דאדא, 1991
↑  מיכל שרייבר, מקלט 209 – 1988-1994, מחקר היסטוריוגרפי על פעילותה של קבוצת אמני מיצג ישראלית, 2016
↑  דני זקהיים, תמר רבן וענת שן (אוצרים), מיצב - תעוד – מיצג+ (קטלוג תערוכה), תל אביב: מקלט 209 ע"ש דן זקהיים לקידום האמנות הבינתחומית בישראל, 1994
1 2  שרון אהרונסון-להבי, מגדר ופמיניזם בתיאטרון המודרני, רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, 2013
↑  מרב יודילוביץ', הוכרזו הזוכים בפרסי מוזיאון ישראל לאמנות ועיצוב, באתר ynet, 30 במרץ 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 277486  NLI: 987007282762005171  GND: 1183294972  ISNI: 0000 0000 3326 8629  LCCN: n97856954  VIAF: 36214946   WorldCat (עם VIAF): 36214946
גובלן

שטיחי קיר בטירת לינדרהוף, מסביבות 1900
פרט של שטיח קיר בקלויסטר של כנסיית סן טרופים (אנ') בארל, צרפת
שטיח הקיר בטרקלין שאגאל בכנסת; משה במעמד הר סיני
גּוֹבְּלֶן (Gobelin) הייתה משפחה של צובעי חוטים שעברו לייצור אריגים בטכניקה הקרויה על שמהּ.
המשפחה, שמוצאה ככל הנראה מריימס, השתכנה באמצע המאה ה-15 סמוך לפריז, על גדות הבִּיֶיבְרְ (Bièvre), מיובלי הסן. ראש המשפחה, ז'אן גובלן (Jehan Gobelin; מת ב-1476), מצא דרך ייחודית לצביעת בדים, ויורשיו פיתחו מפעל לאריגת טַפֵּטִין שהתפרסמו באיכותם והעשירו אותם. שטיחי גובלן היו מרהיבים ומבוקשים מאוד, ובגינם החלו בתי אריגה אחרים החלו לייחס למוצריהם את השם 'גובלן' כסממן לאיכות וליופי. 'גובלן' נעשה כך לשם גנרי, והמונחים 'גובלן' ו'טַפֵּטִין' (טפסטרי) הם חופפים. אמנים מפורסמים נרתמו לאורך הדורות לעצב את הדוגמאות שנארגו בטפטין. צאצאי המשפחה זנחו ברבות הימים את המפעל, רכשו אדמות והשיגו תוארי אצולה. היו בהם שמילאו תפקידים בכירים בחצר המלוכה הצרפתית. ב-1662 נרכש המפעל עבור המלך לואי ה-14 באמצעות שר האוצר קולבר, שמו הוסב ל'מפעל הגובלנים' (La manufacture des Gobelins) והוא פועל במסגרת ממשלתית עד ימינו אלה.
אריגת טפטין צורכת זמן רב וחומרים יקרים ושטיחים ממין זה אינם בהישג יד אלא של עשירים. על כן נמצאה דרך פשוטה להעתקת הדגמים במלאכת רקמה על בד קנבס. בניגוד לטפטין הנארג על נול נייח וכבד, בד הרקמה ניתן לנשיאה לכל מקום, למרעה ולבית, לעבודה בעת פנאי. המונח "גובלן" יוחס במשך השנים גם לעבודת רקמה על בד, אף שמקורו באריגה.
היסטוריה

בקברי הפרעונים תחותמס הרביעי ותות ענח' אמון במצרים העתיקה נמצאו שאריות של אריגי שטיחים בסגנון שטיח הגובלן. בחוף המערבי של פרו נמצאו שאריות של אריגים בסגנון זה שתוארכו למאה הראשונה לפני הספירה. בבריסל בבלגיה התפתחה כבר במאה ה-15 תעשיית טפטין ענפה, שהייתה לשם דבר.
בתחילת המאה ה-20 החלו אמנים ידועים להתעניין שוב באריגת גובלן, ובזכותם זכתה טכניקה היסטורית זו לפריחה מחודשת. בכפר הצרפתי אובוסון (Aubusson) שוחזרו בתי אריגה שהביאו לפריחה כלכלית של המקום ושל הגובלנים. החלוץ בתחום היה האמן ז'אן לורסה (Jean Lurçat), ואליו הצטרפו מרסל גרומֵייר (Marcel Gromaire), דום רובר (Dom Robert), פבלו פיקאסו ורבים אחרים.
בישראל מוּכָּרים שטיחי הקיר הארוגים בטרקלין שאגאל שבכנסת שעיצב מארק שאגאל.
כיום מכנים בשם "גובלן" גם רקמת צלבים  בדוגמאות שונות על גבי בד רשת. רקמה כזו הייתה תחביב נפוץ בישראל בשנות ה-60 ובשנות ה-70 של המאה העשרים, ותוצריה הממוסגרים נתלו לקישוט על קירות הבתים.
ראו גם

טפטין
אריגה
רקמה (מלאכת יד)
אמנות סיבים
לקריאה נוספת

P ,Diets (1962). Schering & Islag .Heijnis NV Amsterdam
הערות שוליים

↑  Edward Lucie-Smith, The Beginings, The Story of CRAFT, The Craft`sman`s Role in Society, 1981, Itaca: Cornell//Phaidon, 1981, עמ' 31, ISBN 0-8014-1428-8. (באנגלית)
↑  Jennifer Harris (ע), Tapestry, Textiles 5,000 years.An international History and Illustated Survey, 1993, New York: Harry N. Abrams, 1993, עמ' 24, ISBN 0-8109-3875-8. (באנגלית)
↑  Guy Delmarcel, An Volckaret, Peter Smets (ע), תרגום: Rodney Martin ,Alison Mouthaan-Gwillim, Willy Stevens, Fabiene Selfslagh, Suzanne Koening , Heidrun Satler, Flemish tyapestry, An Art on a European Scale, Flemish Tapestries Five Centuries of Tradition, 1995, Luxemburg: De Wit, 1995, עמ' 13. (בהולנדית, אנגלית, צרפתית גרמנית)
אלכס אדלמן

| --- | --- |

 לידה:  20 במרץ 1989 (בן 35) ארצות הברית בוסטון, מסצ'וסטס, ארצות הברית
 שם לידה:  דויד יוסף שמעון בן אלעזר ראובן אלכסנדר הלוי אדלמן
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2012
 עיסוק:  קומיקאי, שחקן ותסריטאי
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ניו יורק
 פרסים והוקרה:  36 to Watch (2022)  פרס אובי 
 http://www.alexedelmancomedy.com
 פרופיל ב-IMDb
 
אלכס אדלמן (באנגלית: Alex Edelman; נולד ב-20 במרץ 1989) הוא קומיקאי, שחקן ותסריטאי אמריקאי-יהודי המתגורר בניו יורק. הוא מופיע במופעי סטנד-אפ בינלאומיים וזכה להצלחה מוקדמת בבריטניה כאשר זכה בפרס "המצטיין החדש" בפסטיבל הפרינג' של אדינבורו בשנת 2014 על המופע שלו "Millennial". מאז הופיע עם שלושה מופעי סטנד-אפ נוספים: "Millennial" (2014–2015),‏ "Everything Handed to You" (2015–2016), ו-"Just for Us" (2018–2024). המופע "Just for Us" הוצג באוף ברודוויי בשנת 2022 ובברודוויי בשנת 2023, וזכה לביקורות חיוביות במיוחד, כולל פרס טוני מיוחד בשנת 2024 ופרס אמי על כתיבה. באותה שנה נבחר אדלמן לרשימת 100 האנשים המשפיעים בעולם של מגזין "טיים".
ביוגרפיה

אדלמן נולד בבוסטון, מסצ'וסטס, למשפחה יהודית-אורתודוקסית מודרנית. אמו, שריל, היא עורכת דין לענייני נדל"ן, ואביו, אלעזר אדלמן, הוא מהנדס ביו-רפואי, קרדיולוג ופרופסור. יש לו שני אחים, ביניהם אדם אדלמן, ספורטאי אולימפי ישראלי. אדלמן גדל בברוקליין, מסצ'וסטס, ולמד בבית הספר התיכון האורתודוקסי מיימונידס.
הוא התחיל להופיע בסטנד-אפ כבר בגיל 15, ולאחר סיום לימודיו בתיכון, שהה שנה בישיבה בירושלים, שם סייע בהקמת מועדון הקומדיה הראשון בעיר. בשנת 2008 עבר לניו יורק ללמוד אנגלית באוניברסיטת ניו יורק, אותה סיים בשנת 2012. בתקופת לימודיו המשיך להופיע בסטנד-אפ ואף הצטרף לקבוצת התיאטרון הקומית Upright Citizens Brigade.
קריירה > הופעות סטנד-אפ

המופע הראשון של אדלמן, "Millennial", זכה בפרס היוקרתי "המצטיין החדש" בפסטיבל הפרינג' של אדינבורו בשנת 2014, והוא היה לאמריקאי הראשון שזכה בפרס זה מאז 1997. המופע השני שלו, "Everything Handed to You", היה בין המופעים הנסקרים ביותר בפסטיבל בשנת 2015. המופע השלישי שלו, "Just For Us", היה מועמד לפרס המופע הטוב ביותר בפסטיבל אדינבורו בשנת 2018 וזכה להצלחה עצומה באוף ברודוויי ובברודוויי.
קריירה > טלוויזיה ורדיו

אדלמן הופיע בטלוויזיה הבריטית בתוכניות כמו "The John Bishop Show", "Alan Davies: As Yet Untitled", ו-"Live from the BBC". הוא גם כתב לתוכניות טלוויזיה אמריקאיות, כמו "מרחבים סגורים" ו"נותנות בראש". במהלך מגפת הקורונה, אדלמן היה התסריטאי הראשי של האירוע הווירטואלי "Saturday Night Seder", בו השתתפו ידוענים רבים. בנוסף, הוא הדריך רבנים כיצד לשלב הומור בטקסי החגים.
אדלמן הוביל גם מספר תוכניות רדיו ב-BBC, ביניהן "Alex Edelman's Peer Group" ששודרה בשנים 2017–2021.
חיים אישיים

אדלמן גדל במשפחה יהודית-אורתודוקסית, ומרבה לעסוק בנושאים הקשורים לזהותו היהודית במופעיו. באחת מהופעותיו ציין בהומור: ”אם הייתי גדל כחילוני, הייתי מחשיב את עצמי כביסקסואל, אבל משום שגדלתי דתי, אני מחשיב את עצמי כסטרייט עם כמה סודות”.
הערות שוליים

↑  הקומיקאי היהודי והצלם הפלסטיני: השיחה שהפתיעה את כולם, באתר Hebrew News, ‏27 באפריל 2024
↑   גילי איזיקוביץ, הסטנד־אפ של אלכס אדלמן הוא מופע מבריק על עליונות לבנה וזרם תודעה, באתר הארץ, 16 באפריל 2024
↑  ירון פריד, יהדות ואנטישמיות - חומר נהדר לסטנד-אפ, באתר כלכליסט, 9 במרץ 2023
הומוסקסואליות במצרים העתיקה

פסל של שתי נשים, אידה ורואיו, המתואר בצורה אופיינית לזוגות נשואים, המוזיאון המצרי, טורינו
הומוסקסואליות במצרים העתיקה הוא נושא שנוי במחלוקת באגיפטולוגיה.[דרושה הבהרה]
תיאורים אפשריים של הומוסקסואליות במצרים העתיקה > חנומחוטפ וני ענח' חנום

המקרה הידוע ביותר של הומוסקסואליות במצרים העתיקה הוא מקרה של שני הפקידים הבכירים חנומחוטפ וני ענח' חנום. שני הגברים חיו ושירתו תחת פרעה נ-אוסר במהלך השושלת החמישית (2494 – 2345 לפני הספירה). לחנומחוטפ וני ענח' חנום היו משפחות משלהם עם ילדים ונשים, אך כשנפטרו, משפחותיהם כנראה החליטו לקבור אותם יחד באותה מסטבה. במסטבה נמצאו מספר ציורים שמתארים את שני הגברים מתחבקים ומצמידים את אפיהם. תיאורים אלו משאירים הרבה מקום להשערות, מאחר שבמצרים העתיקה ההשקת האף, בדרך כלל, ייצגה נשיקה.
האגיפטולוגים וההיסטוריונים חלוקים בדעותיהם כיצד לפרש את ציוריהם של חנומחוטפ וני ענח' חנום. ישנם חוקרים[דרושה הבהרה] שסבורים כי הציורים משקפים דוגמה להומוסקסואליות בין שני גברים נשואים ומוכיחים כי המצרים הקדמונים קיבלו מערכות יחסים של זוגות מאותו המין. לעומתם, חוקרים אחרים מפרשים את הציור כהיותם תאומים, או אפילו תאומים סיאמיים. למרות המחלוקת הקיימת, הציורים מראים, לכל הפחות, כי חנומחוטפ וני ענח' חנום היו בוודאי קרובים מאוד זה לזה בחייהם ובמותם.
תיאורים אפשריים של הומוסקסואליות במצרים העתיקה > המלך פפי השני וקצינו הכללי סאסנט

סיפור ידוע, המתוארך לממלכה התיכונה של מצרים, מספר על אזרח אנונימי, שמגיע לאולם הקהל של המלך פפי השני.[דרושה הבהרה] האזרח רוצה לקונן על משהו לא ידוע, אך המלך אינו מוכן להקשיב לקינותיו של האזרח, ולכן הוא מצווה על נגניו המלכותיים לנגן ברקע, בזמן קינותיו של האזרח. הזר עוזב את הארמון כשהוא מאוכזב מהתנהגות המלך. לאחר מספר ניסיונות כושלים לקונן ליד המלך, הוא מבקש מחברו, הפקיד הגבוה ג'ג'טי, ללכת בעקבות המלך. במהלך המארב של ג'ג'טי, הוא מצא כי המלך עוזב לעיתים קרובות את הארמון במהלך הלילה לביקורים אצל קצינו הכללי הנאמן סאסנט למשך מספר שעות, ואז חוזר הביתה.
הנושא של ביקורי המלך פפי השני לקצינו הכללי סאסנט נמצא במחלוקת, במיוחד בביטוי אחד: "הוד מלכותו נכנס לביתו של סאסנט ועשה את מה שרצונו מבקש". מספר פרשנים [דרושה הבהרה] טוענים כי הביטוי "לעשות את מה שרצונו מבקש" מתאר, בדרך כלל, יחסי מין. מסיבה זו, הם משוכנעים כי המידע חושף את האינטרסים ההומוסקסואליים של המלך פפי השני ואת יחסיו החד-מיניים עם הקצין הכללי שלו. עם זאת, פרשנים אחרים [דרושה הבהרה] טוענים כי הקטע הוא רק משחק מילים אלגורי לטקסטים דתיים, בהם אל השמש רע מבקר את אל המוות אוסיריס במהלך ארבע שעות הלילה האמצעיות. לפיכך, המלך פפי השני לקח את תפקידו של רע וסאסנט לקח את תפקיד אוסיריס, ולכן הביטוי "לעשות את מה שרצונו מבקש" מפורש בצורה לא נכונה.
תיאורים אפשריים של הומוסקסואליות במצרים העתיקה > הורוס וסת

סיפור מפורסם נוסף על יחסי מין הומוסקסואליים ניתן למצוא בקהון פפרי (אנ'), המתוארך לממלכה התיכונה. הוא מכיל את הסיפור השמור כמעט לחלוטין על מיתוס אוסיריס והמאבק האגדי על כס המלוכה של מצרים בין הורוס לסת. בסיפור מדווח כי סת, שהיה מפונק, קנא באופן בלתי נתפס באחיינו הצעיר הורוס, כי הורוס היה צעיר ופופולרי מאוד. לסת היו מעט מאוד חברים והוא לא היה פופולרי יחסית בשל התנהגותו השתלטנית והנקמנית. כתוצאה מכך, סת ניסה לברוח או אפילו להרוג את הורוס. כאשר סת נכשל כל הזמן, הוא תכנן להשפיל את הורוס עד כדי כך שרצה שהורוס יוגלה ממצרים לנצח. סת הזמין את הורוס למסיבה ושכנע אותו לשתות יותר ממה שהוא מסוגל. כשהורוס שיכור, סת מפתה אותו לישון איתו למשך כל הלילה במיטה אחת. כששכבו יחד במיטה אחת, סת תפס את הורוס ואנס אותו. עם זאת, הורוס רימה את סת, על ידי כך שהוא ביים את שיכרותו. הוא תפס את הזרע של סת בידיו וזרק אותו אל הנהר. למחרת בבוקר, הורוס סיפר לאמו, איזיס, את האונס שעבר. בהתחלה, איזיס לא יכלה לדבר מרוב זעם וחוסר אמון. בהמשך, היא אמרה להורוס לאונן ולהשתמש בזרעו כשמן על חסה מצרית (האוכל האהוב על סת). לפני שפנה לאלים, סת אכל את החסה המצרית, מבלי לדעת על החלפת השמן בזרע. בהתחלה, האלים האמינו בסת, אך דעתם השתנה לאחר שתחות, כותב בית המשפט, לא מצא זרע של סת בגופו של הורוס, אך מצא זרע של הורוס בגופו של סת. סת מסמיק במבוכה ובהלם, ובורח. הורוס זוכה.
האונס המפורסם של הורוס על ידי דודו הקנאי נמצא במחלוקת. בעוד שרוב החוקרים מסכימים שהפפירוס מתאר בבירור אונס, אין זה חד משמעי. רקע המחלוקת הם המניעים של סת: הוא לא אוהב את הורוס, אך הוא מקיים את האונס בכדי להשפיל את הורוס. המשותף היחיד בין האונס להומוסקסואליות הוא שהמעשה היה בעל אופי חד-מיני.
תיאורים אפשריים של הומוסקסואליות במצרים העתיקה > אחרים

ייתכן וראמוס וופימוזה (או וופווטרנוזה), שני אנשי צבא, היו זוג.[דרושה הבהרה]
סוטי והור, שנחשבו לעיתים קרובות כתאומים, יכלו להיות זוג גברים.
באל-שייח' פאדל נמצא קבר, המתוארך למאה ה-6 לפנה"ס או המאה ה-5 לפנה"ס, שעליו כתובת בארמית שככל הנראה נכתבה על ידי אחד מבני הזוג לנקבר, ובו הדובר אומר: "אני לא יכול לנטוש אותו, אני אשכב איתו; אני אוהב מאוד את לקיי."
נקודות מבט מצריות קדומות

לא ידוע מה הייתה ההתייחסות להומואים במצרים העתיקה. כל סיפור שעוסק במעשה מיני במצרים העתיקה מרמזת בצורה חופשית ואופטימיסטית את אופי המעשים. בעוד שהסיפורים על סת והתנהגותו המינית עשויים לחשוף מחשבות ודעות שליליות למדי, כתובת הקבר של חנומחוטפ וני ענח' חנום עשויה להצביע על כך שהומוסקסואליות התקבלה באופן דומה. אף מסמך מצרי קדום לא כתב על כך שמערכות יחסים חד-מיניים נתפסו כבזויים, או שעל העוסקים בה נענשו. לפיכך, ההערכה על קבלת ההומוסקסואליות במצרים העתיקה נותרה במחלוקת.[דרושה הבהרה]
בתלמוד

בתלמוד, המצרים הקדמונים היו ידועים באורח חייהם המיניים, והם משמשים לעיתים קרובות כדוגמה לתשוקה מינית בעת העתיקה. רש"י תיאר פוליאנדריה כמנהג מצרי של ריבוי גברים הנשואים לאישה אחת. הרמב"ם התייחס ללסביות כ"כמעשה ארץ מצרים אשר ישבתם בה לא תעשו". בעוד שפוליאנדריה ולסביות היו קיימים במצרים העתיקה, על פי השיח היהודי הדתי, הומוסקסואליות יוחסה בדרך כלל לסדום, לעמורה ולעמלק.
לקריאה נוספת

Graves-Brown, Carolyn, ed. (2008). Sex and Gender in Ancient Egypt: "Don Your Wig for a Joyful Hour". The Classical Press of Wales. ISBN 9781905125241.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  Richard Parkinson: Homosexual Desire and Middle Kingdom Literature. In: The Journal of Egyptian Archaeology (JEA), vol. 81, 1995, pp. 57–76.
↑  Dena Connors-Millard: Niankhkhnum and Khnumhotep - Evidence of Gay Relationships Exists as Early as 2400 B.C.? (English).
1 2 3 4 5  Emma Brunner-Traut: Altägyptische Märchen. Mythen und andere volkstümliche Erzählungen. 10th Edition. Diederichs, Munich 1991, ISBN 3-424-01011-1, pp. 178–179.
↑  Günter Burkard, Heinz J. Thissen: Einführung in die altägyptische Literaturgeschichte vol. 1 (= Einführungen und Quellentexte zur Ägyptologie,vol. 1). LIT, Berlin 2003, ISBN 3-8258-6132-5, pp. 187–191.
↑  Meltzer, Edmund. "Gender Roles in Ancient Egypt" (באנגלית). ארכיון מ-2021-10-03. נבדק ב-27 באפריל 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Rebecca T. Alpert: Like Bread on the Seder Plate: Jewish Lesbians and the Transformation of Tradition. Columbia University Press, New York 1997, ISBN 0231096615, page 17–36.
ציור קיר של חנומחוטפ וני ענח' חנום מתנשקים.
אוסטרקון מתקופת הממלכה החדשה של מצרים, המתאר זוג גברים הומוסקסואלים מקיימים יחסי מין.
מואזין

רמקול מואזין מסוגנן בשכונת א-טור, ירושלים
המואזין (בערבית: مؤذّن ; תעתיק מדויק: מֻאַדִ'ן) הוא נושא תפקיד במסגד, שקורא לתפילה (אד'אן) חמש פעמים ביום מאחד המינרטים של המסגד.
קריאת המואזין

כאשר המואזין קורא לתפילה, הוא פונה לארבע כנפות הארץ ומול כל אחת מהן קורא: "אללה הוא הגדול מכולם. אני מעיד שאין אלוהים מלבד אללה. אני מעיד שמוחמד הוא שליחו של אללה (בערבית: "אשהדֻ אן לַא אִלַהַ אִלַֹא אללַּה ואן מוחמד רַסוּל אללה"). בואו לתפילה. בואו לגאולה. אללה הוא הגדול מכולם. אין אלוהים מלבד אללה" (ובבוקר מוסיפים: "התפילה עדיפה מהשינה").
בזמן התפילה עומד המואזין במסגדים מסוימים על דוכן (המכונה "מואזין מחפילי" בטורקית), ממול למינבר ועונה לדרשת האימאם.
המואזין היה נוהג לעלות לראש מגדל המסגד כדי שקולו ישמע למרחוק. עם חדירת הטכנולוגיה להגברת קול, חלק מהמואזינים החלו לקרוא את הקריאה לתפילה מלמטה, דבר שעורר את כעסם של חלק מהמוסלמים. כיום, ברבים מהמסגדים המודרניים נעשה שימוש ברמקולים לשידור קריאת המואזין, המשדרים הקלטה של הקריאה לתפילה, או קריאה בשידור חי שמבצע המואזין באמצעות המיקרופון.
תלונות על מפגע רעש

במהלך המאה ה-20 נכנסו רמקולים רבי עצמה לשימוש רווח במסגדים רבים ברחבי העולם להעצמת קול המואזין. בעקבות זאת עלו תלונות על מפגע רעש מהמסגדים. הבעיה עולה במיוחד במקומות בהם יש מספר מסגדים סמוכים אלו לאלו ואין תיאום ביניהם ומכאן זמן קריאתם ארוך יותר.
במדינות שונות ברחבי העולם נקבעו תקנות וחוקים המגבילים (ובמקרים מסוימים אף אוסרים) את השימוש ברמקולים לקריאת המואזין.
בקהיר שבמצרים נאסר השימוש בכריזה עצמאית ברמקולים מהמואזינים השונים הפזורים בעיר, ובמקומם (עד לספטמבר 2016) הייתה משודרת קריאה אחת ואחידה מאולפן ממשלתי למקלטים המפוזרים ברחבי העיר במימון ממשלתי. בספטמבר 2016 הודיעו שלטונות מצרים על איסור שימוש ברמקולים להגברת קול המואזין במסגדים במדינה, עקב "פגיעה באיכות החיים". במאי 2017 חוקק שר ההקדשים המצרי חוק האוסר על שימוש ברמקולים עבור תפילת תראוויח  (בערבית: صلاة التراويح) הנאמרת בחודש הרמדאן לאחר התפילה החמישית. חוק זה עורר זעם בקרב חוגים אסלאמיים אדוקים.
בטהראן שבאיראן נחקקו תקנות המגבילות את עוצמת המואזין, ובסעודיה נחקקו חוקים אשר נועדו הן להגביל את עוצמת המואזין והן להפחית את מספר המואזינים במקומות מסוימים. גם בירדן נחקקו חוקים להסדרה ואחידות של המואזינים בערים השונות. תקנות וחוקים דומים בווריאציות שונות נחקקו גם בערים מסוימות בסוריה, במרוקו, ברמאללה ועוד.
תלונות על מפגע רעש > המצב בישראל

בישראל, התקנות למניעת מפגעים אוסרות על הקמת רעש באמצעות רמקול בין השעות 14:00-16:00 בצהריים ובין 23:00 בלילה ועד 07:00 בבוקר של יום המחרת. לשון תקנות אלו חלה גם על רמקולים בשימוש המואזין. עם זאת, נכון להיום, התקנות אינן נאכפות בכל הקשור לקריאת המואזין.
לאורך השנים 2011–2016 נעשו ניסיונות פרלמנטריים לקדם חקיקה בנושא רעש המואזין, והוגשו אף מספר הצעות חוק במספר מושבי כנסת שונים. האחרונה שבהן היא הצעת חוק שהוגשה במושב חורף תשע"ז של הכנסת.
בשנת 2016 הועלתה הצעת חוק בכנסת שמטרתה להגביל את עוצמת הקול של האד'אן בין השעות 23:00–06:00. הצעת החוק עברה בקריאה טרומית ב-8 במרץ 2017, אולם החקיקה נעצרה בהמשך בשל התנגדות המפלגות החרדיות בצל חששן שהאיסור יוחל גם על צופרי שבת. האגודה לזכויות האזרח בישראל הביעה את התנגדותה לחוק בציינה כי זהו חוק "פוגעני ומפלה המדיר ציבור שלם... מהמרחב הציבור במדינה, ומעמיק את תחושת ההפליה ואי השוויון אצל בנות ובני החברה הערבית בישראל".
ראו גם

נזקי רעש