stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מזרקת מי פאולוס
כתובת ההקדשה

כתובת ההקדשה שבארכיטרב שעל מבנה המזרקה היא כדלהלן:
בתרגום:
הכתובת מזהה באופן שגוי את מוביל המים המשוקם עם מוביל המים אלסייטינה שנבנה על ידי הקיסר אוגוסטוס בשנת 2 לפנה"ס עבור מאגר המים המלאכותי נאומכיה ששימש לאימונים לקרבות ימיים. איכות המים מאלסייטינה הייתה גרועה ולכן שיקם האפיפיור פאולוס את מוביל המים טראיאנה שנבנה על ידי הקיסר טראירנוס בסביבות שנת 109.
במדיה אמנותית אחרת > ספרות

המזרקה מוזכרת לשבח בין היתר ביומן המסע באיטליה של גטה
במדיה אמנותית אחרת > מוזיקה

1916-1915 - המלחין האמריקאי צ'ארלס טץ גריפס הלחין קטע לפסנתר הקרוי "מזרקות אקווה פאולה" כחלק מיצירתו "סקיצות רומאיות" (Roman Sketches) אופוס 7 (1916-1915). המלחין לא ביקר ברומא או באיטליה והלחין את הקטעים המוזיקליים לפי קובץ השירים Sospiri di Roma מאת הסופר והמשורר ויליאם שארפ (1891)
1972 - הזמר-היוצר אנטונלו ונדיטי מזכיר את ה"פונטאנונה" בהתחלת שירו "רומא קפוצ'ה" (כמה יפה את רומא בשעת ערב/ כשמשתקף הירח ב"פונטאנונה")
במדיה אמנותית אחרת > קולנוע

כסמל רומאי המזרקה מופיעה בסרטי קולנוע רבים:
1954 - Three Coins in the Fountain שלוש מטבעות במזרקה (ארצות הברית) בבימוי ז'אן נגולסקו
1963 - The Cardinal (הקרדינל) - סרט אמריקאי בבימוי אוטו פרמינגר
1969 - ?Dove vai tutta nuda (איטליה) בבימוי פסקואלה פסטה קמפנילה
1971 - Trastevere (טרסטוורה) (איטליה) בבימוי פאוסטו טוצי
1972 - Il maschio ruspante (איטליה) בבימוי אנטוניו ראצ'ופי
1976 - gradi all'ombra del lenzuolo ‏ 40 (איטליה) בבימוי סרג'ו מרטינו
1988 - Delitti e profumi (איטליה) בבימוי ויטוריו דה סיסטי
1990 - In nome del popolo sovrano (איטליה) בבימוי לואיג'י מאני
1990 - Stasera a casa di Alice (איטליה) בבימוי קרלו ורדונה
2001 - Commediasexi (איטליה) בבימוי קלאודיו ביגאלי
2013 - La grande bellezza (איטליה) של פאולו סורנטינו - סצנת הפתיחה צולמה באתר מזרקת מאי פאולוס
2015 - Spectre ספקטר - (ארצות הברית, בריטניה) - בבימוי סם מנדס
במדיה אמנותית אחרת > טלוויזיה

1987 *Un'australiana a Roma (איטליה) בבימוי סרג'ו מרטינו
לקריאה נוספת

ָ
Cesare D'Onofrio, Le Fontane di Roma, con documenti e disegni inediti, Rome, seconde, 1962
ָָ* Mario Sanfilippo, Fountains of Rome, Milan, 1996
Marilyn Symmes, Fountains, Splash and Spectacle - Water and Design from the Renaissance to the Present, Thames and Hudsonavec le Cooper-Hewitt National Design Museum and Smithsonian Institution, 1998
מורגן פלוס 4

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  Morgan Motor Company
 שנות ייצור:  1950–1969, 1985–2000,  2005 - עד היום
 יחידות שיוצרו:  4,589 
 הרכבה:  אנגליה
 מודל אחריו:  מורגן פלוס 8
 סיווג:  מכונית ספורט (דגמי קבריולה, קופה)
 מרכב:  2 דלתות
 פלטפורמה:  מנוע קדמי
 אורך:  3,683 מ"מ
 רוחב:  1,422 מ"מ
 גובה:  1,321 מ"מ
 משקל:  836 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,438 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  2,088 סמ"ק (בהשקה), 1,991 סמ"ק, מנוע חברת טריומף דגם Triumph TR4A, (משנת 1953) ו- 2,138 סמ"ק (מנוע חברת טריומף דגם Triumph TR4, משנת 1962, בין השנים 1985-1988 מנוע פיאט 1,995 סמ"ק, בין השנים 1988-2000 מנוע רובר, משנת 2005 עד היום מנוע פורד 2,000 סמ"ק
 מהירות מרבית:  161 קמ"ש (מנוע דגם Triumph TR4A)
 קשר:  Triumph TR4A
 
מורגן פלוס 4
מורגן פלוס 4
מורגן פלוס 4, (4 מושבים)
מורגן פלוס 4
מורגן פלוס 4 (אנגלית: Morgan Plus 4) היא מכונית ספורט-קופה, שיוצרה על ידי יצרנית הרכב "Morgan Motor Company" הבריטית בין השנים 1950–1969, 1985–2000, 2000 - עד היום. סך הכל יוצרו 4,589 יחידות.
דגם ה-"מורגן פלוס 4" הוצג לראשונה בתערוכת המכוניות הבינלאומיות, בבריטניה בשנת 1950.
גרסאות מורגן פלוס

2 מושבים - קופה
4 מושבים - קופה (1954–1956)
2 מושבים - ספורט
4 מושבים - ספורט
דגם סופר-ספורט (משנת 1962)
מנועי מורגן פלוס

2,088 סמ"ק, (בהשקה בשנת 1950)
1,991 סמ"ק, נלקח מחברת טריומף הבריטית, מדגם "Triumph TR4A" (ברישיון) משנת 1953
2,138 סמ"ק. נלקח מחברת טריומף הבריטית, מדגם "Triumph TR4" (ברישיון), משנת 1962
1,995 סמ"ק, (מנוע חברת פיאט, האיטלקית בין השנים 1985-1988)
מנוע חברת רובר, (בין השנים 1988-2000)
2,000 סמ"ק, מנוע חברת פורד (משנת 2005 ועד היום)
חברת מורגן מוטור

"חברת מורגן מוטור" היא חברה בריטית בבעלות משפחתי, אשר נוסדה בשנת 1910 על ידי הנרי פרדריק סטנלי מורגן. מקום מושבה של החברה ב- Malvern, אשר במחוז ווסטרשייר באזור מערב המידלנדס אחת מתשעה אזורי אנגליה.
החברה מעסיקה 177 עובדים. כל המכוניות מיוצרות בעבודת יד.
"מורגן פלוס 4 סופר ספורט" במרוץ 24 השעות של לה מאן

בשנת 1962 זכתה במקום הראשון "מורגן פלוס 4 סופר ספורט" במרוץ 24 השעות של לה מאן.
תמונות

מורגן פלוס 4, שנת 1952
מורגן פלוס 4 דגם קופה, שנת 1952
מורגן פלוס 4 דגם קופה, שנת 1967
מורגן פלוס 4, שנת 1963 (4 מושבים)
מורגן פלוס 4, שנת 1957 - מבט לתא הנהג ולוח מחוונים
מורגן פלוס 4
מורגן פלוס 4, שנת 1963
מורגן פלוס 4, שנת 1953 (4 מושבים)
מורגן פלוס 4 ספורט
מורגן פלוס 4, שנת 1952
ראו גם

מורגן Aero-Sports
מורגן סדרת F תלת אופן
מורגן 3-וילר
מורגן Aero 8
מורגן פלוס 4 פלוס
מורגן פלוס 6
מורגן פלוס 8
לקריאה נוספת

GoMoG Workshop Manual
מורגן פלוס 4 (Plus 4 - Morgan Motor Company)
מיגל גוטיירס

מיגל גוטיירס אורטגה (בספרדית: Miguel Gutiérrez Ortega; נולד ב-27 ביולי 2001 במדריד שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת ז'ירונה מלה ליגה.
קריירת מועדונים

גוטיירס נולד במדריד שבספרד, וגדל במחלקות הנוער של חטאפה וריאל מדריד. בשנת 2020 החל לשחק בריאל מדריד קסטיליה, קבוצת המילואים של ריאל מדריד. ב-21 באפריל 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 3-0 על קדיס במסגרת המחזור ה-31 בלה ליגה לעונת 2020/2021. בסך הכל ערך תשע הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-5 באוגוסט 2022 חתם גוטיירס על חוזה לחמש שנים בז'ירונה מלה ליגה. ב-14 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1-0 לוולנסיה במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2022/2023. ב-4 במרץ 2023 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 3-2 לחטאפה במסגרת המחזור ה-24 בליגה. בסך הכל ערך 34 הופעות ליגה בעונתו הראשונה במועדון, בהן הבקיע שני שערים.
קריירה בינלאומית

גוטיירס היה חלק מסגל נבחרת ספרד עד גיל 19.
נכלל בסגל הנבחרת האולימפית של ספרד לטורניר הכדורגל באולימפיאדת פריז (2024).
תארים

אליפות ספרד (1): 2021/2022
ליגת האלופות (1): 2021/2022
ליגת האלופות לנוער (1): 2019/2020
אליפות אירופה עד גיל 19 (1): 2019
הערות שוליים

↑  Official Announcement: Miguel Gutiérrez באתר הרשמי של ריאל מדריד, 5 באוגוסט 2022 (באנגלית)
↑  Miguel Gutiérrez's left back arrives in Girona באתר הרשמי של ז'ירונה, 5 באוגוסט 2022 (באנגלית)
↑  "Lista para el Torneo Olímpico Masculino de Fútbol באתר הרשמי של פדרציית הכדורגל הספרדית המלכותית, 10 ביולי 2024 (בספרדית)
| נבחרת ספרד – אולימפיאדת פריז 2024 |
| --- | --- | --- |
|  1 טנאס •  2 פוביל •  3 מירנדה •  4 א. גרסיה •  5 קובארסי •  6 באריוס •  7 ד. לופס •  8 טוריאנטס •  9 רואיס •  10 באנה •   11 פ. לופס •  12 פאצ'קו • 13 ז'. גרסיה •  14 אורוס • 15 גוטיירס • 16 ברנבה • 17 גומס • 18 אומורודיון • מאמן: דניה |  1 טנאס •  2 פוביל •  3 מירנדה •  4 א. גרסיה •  5 קובארסי •  6 באריוס •  7 ד. לופס •  8 טוריאנטס •  9 רואיס •  10 באנה •   11 פ. לופס •  12 פאצ'קו • 13 ז'. גרסיה •  14 אורוס • 15 גוטיירס • 16 ברנבה • 17 גומס • 18 אומורודיון • מאמן: דניה | ספרד |
ממלכת אראגון

ערך זה עוסק בממלכה בספרד של ימי הביניים. אם התכוונתם לפירוש אחר, ראו .
ממלכת אָרָאגוֹן (או בשלב מוקדם יותר רוזנות אראגון) (באראגונית ובספרדית: Reino d'Aragón, בקטלאנית: Regne d'Aragó, בלטינית: Regnum Aragonum) הייתה אחת הישויות הפוליטיות החשובות בספרד של ימי הביניים. מרוזנות פיאודלית קטנה במאה ה-9 לספירה הפכה אראגון לשליטה של חבל אראגון במאה ה-12, ומאוחר יותר, לאחר איחודה עם קטלוניה, למעצמה צבאית באגן הים התיכון. מתוך איחודה בסוף המאה ה-15 עם ממלכת קסטיליה נולדה ספרד של העת החדשה.
המקורות

ראשיתה המדויקת של רוזנות אראגון לא ידועה לנו. על כל פנים, ידוע שבתחילת המאה ה-9 הייתה רוזנות אראגון, אוסף של שלושה עמקים קטנים בפירנאים, כפופה למלכים הפרנקים. עם הזמן נחלשה ההשפעה של הפרנקים, והרוזנות התקרבה לממלכה שהתהוותה באותה תקופה בנווארה. הקשר התמסד בנישואיהם של יורשת העצר של אראגון ומלך נווארה (או פמפלונה) גרסיה השני; בנם סנצ'ו השני הוכתר ב-970 למלך על נווארה ואראגון גם יחד. הממלכה נשארה מאוחדת עד מותו של סנצ'ו השלישי.
ממלכת אראגון

כשמת סנצ'ו השלישי, מלך נווארה הוקמה ממלכת אראגון כישות עצמאית, בידי רמירו הראשון (1035–1063).
רמירו הראשון ויורשיו סנצ'ו רמירס (1063–1094) ופרו הראשון (1094–1104) כבשו בהדרגה שטחים מידי המוסלמים. בתקופתו של אלפונסו הראשון "הלוחם" (1104–1134) הורחבה הממלכה כמעט עד לגבולות הקהילה האוטונומית אראגון של ימינו. אחרי מותו המליכו אצילי הממלכה את אחיו, רמירו השני "הנזיר" (1134–1169). זה האחרון השיא את בתו לרמון ברנגר הרביעי, רוזן ברצלונה, ובכך למעשה אוחדו ממלכת אראגון ורוזנות ברצלונה לישות אחת. אלפונסו השני (1169–1196) היה המלך הראשון של אראגון שהיה בו בזמן גם רוזן ברצלונה. הוא כבש את הטאיפה ששלטה באזור טרואל ובכך השלים את הרקונקיסטה של אראגון; כן הוסיף לממלכתו את פרובאנס ורוסיון שבצרפת.
בתקופתו של חיימה הראשון "הכובש" (1213–1276) נוספו לממלכה האיים הבלאריים והטאיפות ששלטו באזור ולנסיה ומורסיה של היום. אזור מורסיה נמסר לקסטיליה, ובוולנסיה הוקמה ממלכת חסות שהייתה כפופה לכתר אראגון. במאות ה-13 וה-14 הממלכה הקטלנית-אראגונית המשיכה להתפשט באזור הים התיכון, הן מבחינת הסחר הימי והן מבחינה פוליטית: פרו השלישי "הגדול" (1276–1285) צירף לממלכה את סיציליה, חיימה השני (1291–1327) הוסיף את קורסיקה וסרדיניה, ובתקופתו של פדרו הרביעי "חובב הטקסים" (1336–1387) נוספו לתקופה גם הדוכסויות של אתונה ונאופטרייה ביוון, אך אלה האחרונות אבדו בזמן יורשו חואן הראשון.
מיס תבל 1952

זוכת התחרות ארמי קווסלה עם נשיא הפיליפינים אלפידיו קווירינו
מיס תבל 1952, או מיס יוניברס 1952, הייתה תחרות יופי מיס תבל הראשונה, שהתקיימה באודיטוריום המוניציפלי בלונג ביץ', קליפורניה, ארצות הברית ב-28 ביוני 1952.
בסוף האירוע, השחקנית פייפר לורי הכתירה את ארמי קוסלה מפינלנד כמיס תבל 1952.
מתחרות מ-30 מדינות וטריטוריות השתתפו בתחרות של שנה זו. את התחרות הנחה בוב ראסל. התחרות כללה את כתר הנישואין האימפריאלי של רומנוב, שהיה בבעלותו של צאר רוסי. נאמר שלכתר היו 1,535 יהלומים, במשקל של 300 קרט, ושוויו הוערך ב-500,000 דולר.
נציגת ישראל בתחרות הייתה מלכת היופי אורה ורד, ונציגת נורווגיה הייתה אווה רויין.
תוצאות

| תואר | מתמודדת |
| --- | --- |
מיס תבל 1952:  פינלנד פינלנד - ארמי קוסלה
סגנית ראשונה:  הוואי הוואי - אלזה קאנאניונאפואה אדסמן
סגנית שנייה:  יוון יוון - נטאיזי מבראקי
סגנית שלישית:  הונג קונג הונג קונג - ג'ודי דן
סגנית רביעית:  מערב גרמניה מערב גרמניה - רנטה הוי
10 הראשונות:  מקסיקו מקסיקו - אולגה לורנס פרז  דרום אפריקה דרום אפריקה - קתרין היגינס  שוודיה שוודיה - אן מארי טיסלר  ארצות הברית ארצות הברית - ג'קי לוגרי  אורוגוואי אורוגוואי - גלדיס רוביו פאג'רדו
הערות שוליים

↑  Coetzee, Nikita (16 באוקטובר 2019). "PICS: This is what the very first Miss Universe pageant looked like 67 years ago!". Channel 24 (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-3 בינואר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Bell, Diane (5 בספטמבר 2014). "La Jollan was 1st 'Miss Universe'". San Diego Union-Tribune (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-14 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Tayag, Voltaire (16 במאי 2021). "Miss Universe crowns: Sentimental favorites, all-time greats". Rappler (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-18 בפברואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Lo, Ricky (30 בספטמבר 2016). "The first (1952) Miss U pageant". Philippine Star. נבדק ב-14 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
| מיס תבל |
| --- | --- | --- |
| שנות החמישים | 1952 • 1953 • 1954 • 1955 • 1956 • 1957 • 1958 • 1959 |  |
| שנות השישים | 1960 • 1961 • 1962 • 1963 • 1964 • 1965 • 1966 • 1967 • 1968 • 1969 |  |
| שנות השבעים | 1970 • 1971 • 1972 • 1973 • 1974 • 1975 • 1976 • 1977 • 1978 • 1979 |  |
| שנות השמונים | 1980 • 1981 • 1982 • 1983 • 1984 • 1985 • 1986 • 1987 • 1988 • 1989 |  |
| שנות התשעים | 1990 • 1991 • 1992 • 1993 • 1994 • 1995 • 1996 • 1997 • 1998 • 1999 |  |
| העשור הראשון של המאה ה-21 | 2000 • 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 |  |
| העשור השני של המאה ה-21 | 2010 • 2011 • 2012 • 2013 • 2014 • 2015 • 2016 • 2017 • 2018 • 2019 |  |
| שנות העשרים | 2020 • 2021 • 2022 • 2023 • 2024 |  |
מזל שלום

מזל שלום - בן נעים (נולדה בשנת 1959), היא אתלטית ישראלית בעבר, אלופת ישראל בריצות למרחקים בינוניים וארוכים. אלופת המכביה השלוש עשרה (1989) בריצת 3000 מטר.
ביוגרפיה

שלום נולדה ברחובות וגדלה במושב בית עזרא, בת להורים יוצאי עיראק. אחותה המבוגרת ממנה ב-4 שנים, זהבה שמואלי, אף היא אתלטית מצטיינת, אלופה ושיאנית ישראל. בתחילת דרכה היא התאמנה ביחד עם אחותה בקבוצת "איילות" בהדרכתו של איליה בר זאב. עם השנים היא נישאה לבן נעים ועברה לאשקלון ואחר כך להפועל באר שבע.
ביוגרפיה > 1977

במירוץ הקפת התבור (2000 מטר) שנערך במרץ 1977 זכתה שלום במדליית כסף בתוצאה של 7:40.0 דקות, אחרי אחותה זהבה שמואלי (7:27.6 דקות) ולפני מרסל מרסיי (7:55.9 דקות).
באליפות ישראל במירוץ כביש, למרחק של 7 ק"מ שנערכה במושב ערוגות באפריל 1977 זכתה שלום במדליית כסף בתוצאה של 29:33.5 דקות, אחרי שמואלי (28:04.3 דקות).
ב-31 בדצמבר 1977 זכתה שלום במדליית כסף במרתון טבריה, המרתון הראשון שנערך בישראל, בתוצאה של 3:48.18 שעות, שמואלי סיימה ראשונה בתוצאה של 3:02.58 שעות, (50 התוצאות הטובות בעולם לנשים), מקום 20 כללי ומקום תשיעי מבין הישראלים, ובכך הפכו שתיהן לישראליות הראשונות שמסיימות מרתון.
ביוגרפיה > 1978

ב-30 בדצמבר 1978 זכתה שלום במדליית זהב בריצת מרתון טבריה בתוצאה של 3:24:48 שעות. היא סיימה שלישית מבין האתלטיות.
ביוגרפיה > 1979

ב-20 בדצמבר 1979 זכתה שלום במדליית זהב בריצת מרתון טבריה בשיא אישי חדש של 3:16:06 שעות, ריצה זו הייתה ארוכה מהמרחק התקני.
ביוגרפיה > 1980

באליפות ישראל בריצת 3000 מטר שנערכה במאי 1980 זכתה שלום במדליית כסף בתוצאה של 10:37.7 דקות, אחרי שמואלי (9:45.5 דקות).
באליפות ישראל שנערכה בסוף יוני אותה שנה היא זכתה במדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:42.4 דקות, אחרי שמואלי (4:29.5 דקות) ושולה אבישיד (4:41.2 דקות).
ביוגרפיה > 1981

באליפות ישראל שנערכה בתחילת יולי 1981 זכתה שלום במדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:53.3 דקות, אחרי ענת מאירי (4:25.7 דקות) ושמואלי (4:27.2 דקות).
במרוץ "אצבע הגליל" למרחק חצי מרתון (21.1 ק"מ) שנערכה באוקטובר אותה שנה זכתה שלום במדליית זהב בתוצאה של 1:33.01 שעות, לפני זהבה אליאס (1:36.10 שעות).
ביוגרפיה > 1983

בתחרות האתלטיקה של כינוס הפועל ה-12 שנערכה באצטדיון שבהדר יוסף במאי 1983 זכתה שלום במדליית ארד בריצת 3000 מטר בתוצאה של 10:18.52 דקות, אחרי בת פארמר מארצות הברית (9:25.21 דקות) ושמואלי (9:53.54 דקות).
ביוגרפיה > 1985

באליפות ישראל באתלטיקה בריצת 3000 מטר שנערכה בהדר יוסף בתחילת יוני 1985 זכתה שלום במדליית זהב בתוצאה של 10:28.9 דקות, לפני עמאל עבדאללה מסולם צור (11:37.4 דקות). בתחרות האתלטיקה של המכביה השתים עשרה שנערכה בהדר יוסף ב-23 ביולי אותה שנה היא זכתה במדליית ארד בריצת 3000 מטר בתוצאה של 10:14.62 דקות, אחרי התאומות מארצות הברית נורה קולאס (9:44.92 דקות) ושרה קולאס (10:13.45 דקות).
ביוגרפיה > 1987

באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1987 זכתה שלום במדליית זהב בריצת 3000 מטר בתוצאה של 10:04.61 דקות.
ביוגרפיה > 1988

במרתון לונדון שנערך באפריל 1988 סיימה שלום במקום 23 בשיא אישי חדש של 2:45:50 שעות, התוצאה השנייה בטיבה של אתלטית ישראלית אחרי השיא הישראלי של שמואלי (2:40:29 דקות).
ביוגרפיה > 1989

בתחרות שנערכה בתל אביב באפריל 1989 זכתה שלום במדליית ארד בריצת 10000 מטר בשיא אישי חדש של 36:13.68 דקות. התוצאה השנייה בטיבה של אתלטית ישראלית באותה העת. שמואלי שזכתה במדליית כסף קבעה שיא ישראלי חדש של 34:44.87 דקות. באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה באותה שנה היא זכתה במדליית זהב בריצת 3000 מטר בתוצאה של 9:42.84 דקות.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה ה-13 שנערכו ביולי אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בריצת 3000 מטר בתוצאה של 9:49.79 דקות, לפני נורה קולאס מארצות הברית (9:52.46 דקות) וג'ני ליין מקנדה (10:10.13 דקות).
ביוגרפיה > 1992

בתחרות שנערכה בקסל לו ב-3 ביולי 1992 זכתה שלום במדליית כסף בריצת 5000 מטר בשיא אישי חדש של 17:11.2 דקות. התוצאה השנייה בטיבה באותה העת של אתלטית ישראלית. חודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה בבריסל שבבלגיה ב-11 באוגוסט היא סיימה במקום חמישי בריצת 3000 מטר בשיא אישי חדש של 9:34.46 דקות, התוצאה הרביעית בטיבה באותה העת של אתלטית ישראלית.
שיאים אישיים

ריצת 800 מטר: 2:15.91 דקות (1986)
ריצת 1500 מטר: 4:33.56 דקות (1986)
ריצת 3000 מטר: 9:34.46 דקות (1992)
ריצת 5000 מטר: 17:11.2 דקות (1992)
ריצת 10000 מטר: 36:13.68 דקות (1989)
חצי מרתון: 1:18:04 שעות (1988)
ריצת מרתון: 2:45:50 שעות (1988)
הערות שוליים

↑  יובל וישניצר ניצח מרוץ התבור ה-25 בזמן 4:36.2 ד', דבר, 27 במרץ 1977
↑  אליפות ישראל במירוצי כבישים נערכה בערוגות, דבר, 4 בדצמבר 1977
↑  שמעון וייס, הגרמני ורנר דירנברגר ניצח במרוץ המרתון מסביב לכנרת, דבר, 1 בינואר 1978
↑  נורית ברצקי, זהבה נעה ב-14 קמ"ש, מעריב, 6 בינואר 1978
↑  קוין שאו מרודזיה ניצח במרתון של הקפת הכנרת, דבר, 31 בדצמבר 1978
↑  שמעון וייס, המערב גרמני ורנר דרנבכר זכה בשנית במרוץ המרתון, דבר, 21 בדצמבר 1979
↑  גמליאל שיפר השיא בן ה-7 של וישניצר, מעריב, 11 במאי 1980
↑  יעקב דץ, הרמט ניתר ל-2.14 מ', דבר, 29 ביוני 1980
↑  יעקב פתאל, שני שיאים לאומיים באליפות האתלטיקה בהדר יוסף, דבר, 5 ביולי 1981
↑  דוד אייגר, המתנדב הגרמני גינטר קול ניצח ב"מירוץ אצבע הגליל", מעריב, 25 באוקטובר 1981
↑  דוד אייגר, "המלכה" הצדיעה לכוכביה - בנעילה, מעריב, 8 במאי 1983
↑  ברוריה ביגמן, שיא נוער בקפיצה לרוחק, מעריב, 9 ביוני 1985
↑  אלכס פרלסמן, אחרי 10 שנים חזרה עקרת-הבית מראשל"צ לתחר וחזרה עם "זהב", מעריב, 24 ביולי 1985
מנזר גלאתי

מנזר גלאתי (בגאורגית: გელათის მონასტერი, גֶלאתיס מוֹנאסטֶרי) או מנזר הבתולה - גלאתי הוא מנזר בעיר כותאיסי שבמחוז אימרתי גאורגיה. המנזר נבנה בשנת 1106 על ידי דוד הבנאי, מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת, (1089-1125).
במשך תקופה ארוכה היה מנזר גלאתי אחד ממרכזי ההשכלה הגבוהה בגאורגיה. היה בו אקדמיה שהעסיקה חלק מאנשי המדע המפורסמים של גאורגיה, ביניהם מדענים, תאולוגים ופילוסופים, הרבה מאלה שהיו פעילים במנזרים האורתודוקסיים השונים מחוץ לגאורגיה או באקדמיית מנגן שבקונסטנטינופול.
היסטוריונים מאותם הימים תיארו את העבודה שנעשית באקדמיה כך:
ירושלים השנייה של כל המזרח ללימוד כל דבר בעל ערך, להוראת הידע - אתונה השנייה שתעלה בהרבה על זו הראשונה בחוק האלוהי, קנון (החוק הכנסייתי) לתפארת הכנסייה.
האקדמיה נמצאה על גבעה מיוערת, כ-11 ק"מ צפון-מזרחית לכותאיסי. דוד הבנאי שייסד את האקדמיה, לא זכה בסופו של דבר לראות בהשלמתה, ונקבר על פי הנחיותיו המפורשות, ברצפת שער הכניסה הראשית בחלק הדרומי, כי, על פי האגדה, רצה המלך הענו שכל נתין בממלכה יעבור מעל קברו. דוד היה מעורב באופן אישי בבניית האקדמיה, ונקשרו לו בשל כך אגדות רבות.
מנזר גלאתי שימש מרכז תאולוגי גדול ומשך אליו מלומדים רבים. הלימודים כללו תאולוגיה, גאומטריה, אסטרונומיה, מוזיקה, רטוריקה, שפות וציור. עד תחילת המאה ה-20 במנזר נשמר כתב עת עתיק הבשורות של מוכווי שכיום נמצא בטביליסי.
המנזר נחרב פעמיים על ידי העות'מאנים, אולם הצליח לשמר מספר רב של ציורי פרסקו וכתבי יד המתוארכים למאות השתים עשרה - שבע עשרה.
בשנת 1994, הכריזה אונסק"ו על המנזר כאתר מורשת עולמית.
הפרסקאות במנזר

רוב הפרסקאות במנזר הם מהמאה השש עשרה, מלבד אלה שבכניסה לכנסייה הראשית, המתוארכים לתחילת המאה השתים עשרה. גם אפסיס הכנסייה הגדולה עשוי כולו פסיפס מאותה מאה המורכב ממעל לשני מיליון אבנים. בכנסייה נמצא גם איקונין חאחוּלי המפורסם ביותר בגאורגיה. האיקונין היה הגדול מסוגו בעולם, אולם הרוסים גנבו אותו, שברו אותו ומכרו את חלקיו. חלקים מהאיקונין נמצאים כיום במוזיאון הממלכתי בטביליסי, במוזיאון מטרופוליטן בניו יורק, והיתר בידיים פרטיות.
תאוטוקוס
מיכאל
חג העלייה
דוד הבנאי
ציורי פרסקו
מיזם תושכא

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  מיזם 
 שימוש:  תעלת מים
 מדינה:  מצרים 
 מיקום ההתחלה:  הגדה המערבית של אגם נאצר
 מיקום הסוף:  שקע בחריה
 מידות
 אורך:  257,500 מטר
 קואורדינטות:  22°38′N 31°07′E﻿ / ﻿22.63°N 31.12°E﻿ / 22.63; 31.12
  (למפת מצרים מוגדלת) קהיר אלכסנדריה אל-עריש אסואן אסמאעיליה לוקסור שארם א-שייח'  סואץ סיווה ישראל ירדן סודאן ערב הסעודית  ל ו ב  הים התיכון הים האדוםמיזם תושכא(למפת מצרים רגילה) קהיר אלכסנדריה אל-עריש אסואן אסמאעיליה לוקסור שארם א-שייח'  סואץ סיווה ישראל ירדן סודאן ערב הסעודית  ל ו ב  הים התיכון הים האדוםמיזם תושכא
 
מיזם תושכא (בערבית: توشكى) הוא מיזם לאומי במצרים להזרמת מימי הנילוס לטיוב שטחים במדבר סהרה.
אזור תושכא ממוקם מדרום-מערב לאסואן, וכ-965 ק"מ מדרום לקהיר. העיר תושכא היא מטרופולין שמתוכננת להכיל 5 מיליון תושבים.
מטרת המיזם

מטרתו של מיזם תושכא, אשר נקבעה כבר בשנת 1992, הייתה הפחתת הבעיות הדמוגרפיות החמורות שקיימות במצרים: התמודדות עם גידול האוכלוסייה; צפיפות לאורך הנילוס, בעיקר בדלתה; שיעור אבטלה גבוה ומחסור במזון. התוכנית יועדה להוסיף אזורים חדשים של אדמה חקלאית בעמק הדרומי, כמו גם להקים קהילות חקלאיות ותעשייתיות חדשות תוך ניצול חומרי הגלם החקלאים המצויים באזור. התוכנית כיוונה ליצור רשת יעילה של דרכים ראשיות ודרכים צדדיות בהתאם לשלבי פיתוח הפרויקט. הפיתוח החקלאי בפרויקט הוא בסיס לפיתוח משולב הכולל: פיתוח תעשייתי, מכרות, אנרגיה חלופית, ייתכן גם נפט, גז, ותיירות.
מרכיבי המיזם

הממשלה אמורה הייתה לבנות את התשתית המרכזית של המיזם, המורכבת מתעלה מרכזית, ארבע תעלות משנה המסתעפות מהתעלה המרכזית, תחנת שאיבה של המים, הדרכים המרכזיות והנחת רשת חשמל מרכזית.
מרכיבי המיזם > תחנת השאיבה

תחנת השאיבה ידועה גם בשם "תחנת השאיבה של מובארכ". היא ממוקמת על הגדה המערבית של אגם נאצר, וכ-8 ק"מ מצפון למפרץ תושכא ו-45 ק"מ מצפון להצטלבות בין דרך אבו סימבל לדרך אסואן. תחנת השאיבה נבנתה על ידי האיחוד האירופאי יחד עם מצרים ויפן, בניהול חברה לונדונית. המים מורמים בתחנה לגובה 53 מטר. התחנה מיועדת לשאוב כ-25 מיליון מ"ק מים ביום ולהעבירם למרחק 60 ק"מ. המים עוברים כ-50 ק"מ בצינור תת-קרקעי. התחנה מורכבת מ-24 משאבות בעלות קיבולות 17 מ"ק לשנייה. כל משאבה צורכת בין 200 ל-375 מגה ואט. התחנה מיועדת לקבל אספקה חשמל בהספק של 6,000 מגה ואט. הנשיא מובארכ חנך את תחנת השאיבה ב-27 בפברואר 2002. במהלך החגיגות ב-12 בינואר 2003 לציון שש שנים לפרויקט, שתי משאבות בלבד פעלו, כך שהתאפשרה הזרמה חלקית בלבד לתעלת תושכא. רק במרץ 2005 החלה התחנה לפעול בקנה מידה נרחב.
מרכיבי המיזם > התעלה

תעלת מיזם תושכא קרויה על שם השייח' זאיד, האמיר של אבו דאבי, אשר הבטיח לממן 17.7 מיליון דולר לפרויקט. זאת תעלה חדשה המובילה את עודפי המים של אגם נאצר, הנשאבים בתחנת השאיבה.
המפרץ של התעלה מתחיל מרצועה המשתרעת 8 ק"מ מצפון למפרץ תושכא, חור, שעל אגם נאצר. התעלה ממשיכה לכיוון מערב עד שהיא מגיעה לנתיב הדרך ההיסטורית דרב אל-ארבעין, ומשם נעה התעלה צפונה לאורך דרב אל-ארבעין עד לנווה המדבר באריס.
אורכה של תעלת תושכא מיועד להיות כ-71 ק"מ והיא תסתעף ל-4 תעלות משנה עיקריות, כשהאורך הכולל הוא כ-257.5 ק"מ. התעלה המרכזית ותעלות המשנה מיועדות להעביר 25.4 מיליון מ"ק ביום להשקות 4 אזורים: 480 אלף דונם, 480 אלף דונם, 801 אלף דונם, 397 אלף דונם. סה"כ כ-2.2 מיליון דונם.
התעלה נועדה להעביר מים לעבר נאות המדבר המצריות בסהרה - לח'ארגה, משם לדאח'לה והסיום יהיה בשקע בחריה. בשלב הראשון תתפרש התעלה 30 ק"מ לתוך המדבר המערבי. בשלב השני היא תורחב בעוד 350 ק"מ לכיוון נווה המדבר באריס.
העומק המקסימלי בתעלה הוא 6.1 מ', רוחב קרקעית התעלה 30.5 מטר. השיפוע בצידי התעלה הוא 2:1 מה שגורם לכך שרוחב התעלה העליון הוא 61 מטר. ההתאדות המוערכת בתעלה היא 0.7%, ישנם אזורים שמצופים בבטון עבה שמטרתם למנוע נזילה.
נכון לסתיו 2004, 112.5 ק"מ של התעלה נחפרו, מתוכם 40.2 ק"מ של תעלה כבר חוזקו בצידיהן בבטון, חול וחצץ. קצב העבודה הוא כ-113 מ' ליום. בסיום הבנייה אמורה התעלה להיות מורכבת מ-1.13 מיליון מ"ק של בטון.
סך הכל נפח החפירה הצפוי בתושכא הוא 87.7 מיליון מ"ק. עד 2004 נחפרו כבר כ-76.5 מיליון מ"ק. וכן 8.2 מיליון מ"ק של מילוי חול לאורך התעלה הושלמו מתוך 15.2 מיליון מ"ק, צפויים.
בזלת וחצץ ליצור בטון לצורך העבודה מושגים מאזור תושכא.
השפעה על המרכיב הדמוגרפי במצרים

הפרויקט מאפשר התמודדות עם הבעיות המורכבות שעולות מגידול האוכלוסייה: מחסור במקומות עבודה, מחסור במזון ובמקומות מגורים; בעיות בריאות; חינוך; ותחבורה. כמו כן, הפחתת הצפיפות תעלה בקנה אחד עם העלאת איכות החיים לתושבים, ותפחית את הצורך בטיפול רפואי.
מבחינה חברתית הפרויקט יצור קהילות חדשות, יקטין את הצפיפות בערים, ויבטל את הבידוד של דרום מצרים מהצפון המיושב. קהילות אלו יתבססו על הגידולים של העמק החדש. תושבי העמק יגדלו מקנה, בשר, דגים ופירות הדר שישווקו לשוק המקומי ולשוק האירופאי. לטענת הנשיא חוסני מובארכ משנת 1999, יותר מ-5,000 פועלים מועסקים במסגרת הפרויקט. ראשי הפרויקט הצהירו כי כ-5 מיליון אנשים יתמקמו באזור וכ-70,000 מקומות עבודה יפתחו. כמו כן, יותר מ-25 מרכזי תעשייה יפתחו באזור, יוקמו 7 אזורים תיירותיים ו-18 ערים.
תעלת שייח' זאיד, המדבר הלובי, מצרים
העיר טושקא החדשה (עדיין ריקה מתושבים באוקטובר 2017)
מיס רוסיה 2010

מיס רוסיה 2010 עם שתי סגניותיה
תחרות מיס רוסיה 2010 נערכה באולם קונצרטים במוסקבה.
מאוקטובר עד דצמבר 2009 נערכו המיונים לתחרות.
בפברואר 2010 הוצגו המועמדות לראשונה בתקשורת.
בתחרות השתתפו 51 מתמודדות מרחבי רוסיה, לאחר מכן נופו 15 לשלב רבע הגמר.
מנחת התחרות הייתה הזמרת אלסו.
בחלק האמנותי לקחו חלק בין היתר להקת הרוק מומיי טרול.
הכתר שניתן לזוכה עשוי זהב לבן, 750 קראט.
התחרות שודרה בערוץ NTV.
תוצאות > מיקום

| תואר | זוכה |
| --- | --- |
מיס רוסיה 2010:  יקטרינבורג - אירינה אנטוננקו
סגנית ראשונה:  טטרסטן טטרסטן - אירינה שראפובה
סגנית שנייה:  צ'ליאבינסק (מחוז) - אולגה קונונקו
השופטים

דמיטרי מליקוב - זמר
ולנטין יודשקין - מעצב אופנה
פיליפ פליין - מעצב אופנה
סטפניה פרננדז - מיס תבל 2009
אליונה דולצקאיה - עורכת ראשית של ווג רוסיה
ארקדי נוביקוב - מסעדן ואיש עסקים
פאואז גרווזי - מייסד ונשיא חברת De Grisogono