stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקבינט המדיני-ביטחוני
הרכב ועדת השרים לענייני ביטחון לאומי

| שם> מינוי על-פי חוק | שם> מינוי על-פי חוק | תפקיד> מינוי על-פי חוק | סיעה> מינוי על-פי חוק | סיעה> מינוי על-פי חוק |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | יו"ר הוועדה ראש הממשלה בנימין נתניהו | ראש הממשלה |  | הליכוד |
|  | ישראל כ"ץ | שר הביטחון |  | הליכוד |
|  | גדעון סער | שר החוץ |  | הימין הממלכתי |
|  | בצלאל סמוטריץ' | שר האוצר ושר נוסף במשרד הביטחון |  | הציונות הדתית |
|  | סגן ראש הממשלה יריב לוין | שר המשפטים |  | הליכוד |
|  | חיים כץ | שר התיירות, מ"מ השר לביטחון לאומי, מ"מ שר הנגב, הגליל והחוסן הלאומי, מ"מ שר המורשת |  | הליכוד |
חברים נוספים
|  | רון דרמר | השר לעניינים אסטרטגיים |  | עצמאי לא ח"כ |
|  | אלי כהן | שר האנרגיה והתשתיות |  | הליכוד |
|  | גילה גמליאל | שרת החדשנות, המדע והטכנולוגיה |  | הליכוד |
|  | אבי דיכטר | שר החקלאות וביטחון המזון |  | הליכוד |
|  | מירי רגב | שרת התחבורה והבטיחות בדרכים |  | הליכוד |
|  | זאב אלקין | שר נוסף במשרד האוצר |  | הימין הממלכתי |
מוזמנים קבועים
|  | אורית סטרוק | שרת ההתיישבות והמשימות הלאומיות |  | הציונות הדתית |
|  | דודי אמסלם | השר לשיתוף פעולה אזורי ושר נוסף במשרד המשפטים |  | הליכוד |
|  | אריה דרעי | חבר הכנסת |  | ש"ס |
מוזמנים קבועים שאינם פוליטיקאים
|  | צחי הנגבי | ראש המטה לביטחון לאומי | ראש המטה לביטחון לאומי | ראש המטה לביטחון לאומי |
|  | גלי בהרב מיארה | היועצת המשפטית לממשלה | היועצת המשפטית לממשלה | היועצת המשפטית לממשלה |
|  | אלוף רומן גופמן | המזכיר הצבאי של ראש הממשלה | המזכיר הצבאי של ראש הממשלה | המזכיר הצבאי של ראש הממשלה |
|  | תא"ל גיא מרקיזנו | המזכיר הצבאי של שר הביטחון | המזכיר הצבאי של שר הביטחון | המזכיר הצבאי של שר הביטחון |
|  | רן פלד | ראש אגף האחראי על דיוני ועדת השרים במל"ל | ראש אגף האחראי על דיוני ועדת השרים במל"ל | ראש אגף האחראי על דיוני ועדת השרים במל"ל |
מוזמנים לפי צורך
|  | רא"ל אייל זמיר | ראש המטה הכללי (הרמטכ"ל) | ראש המטה הכללי (הרמטכ"ל) | ראש המטה הכללי (הרמטכ"ל) |
|  | דוד ברנע | ראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים | ראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים | ראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים |
|  | רונן בר | ראש שירות הביטחון הכללי | ראש שירות הביטחון הכללי | ראש שירות הביטחון הכללי |
|  | רנ"צ דניאל לוי | המפקח הכללי של משטרת ישראל (המפכ"ל) | המפקח הכללי של משטרת ישראל (המפכ"ל) | המפקח הכללי של משטרת ישראל (המפכ"ל) |
|  | אלוף עודד בסיוק | ראש אגף המבצעים | ראש אגף המבצעים | ראש אגף המבצעים |
|  | אלוף רסאן עליאן | מתאם פעולות הממשלה בשטחים (מתפ"ש) | מתאם פעולות הממשלה בשטחים (מתפ"ש) | מתאם פעולות הממשלה בשטחים (מתפ"ש) |
|  | אלוף שלומי בינדר | ראש אגף המודיעין | ראש אגף המודיעין | ראש אגף המודיעין |
ראו גם

ועדת וינוגרד
המטבחון
הקבינט החברתי-כלכלי
ועדת השרים להצטיידות
לקריאה נוספת

ישראל טל, ביטחון לאומי – מעטים מול רבים, הוצאת דביר, 1996.
הערות שוליים

↑  בצל דרישת בן גביר להעלות לדיון כל הקלה לעזה: הקבינט יתכנס הערב בקריה, באתר ynet, 16 באוקטובר 2023
↑  סעיף 6(א) לחוק הממשלה, תשס"א-2001.
↑  סעיף 40(א1) לחוק-יסוד: הממשלה; סעיף 6(ב) לחוק הממשלה, תשס"א-2001.
↑  חוות דעת היועץ המשפטי לממשלה מיום 13.4.2021 "כינוס ועדות שרים סטטוטוריות בהן חבר שר המשפטים".
↑  בתוך ישיבות הקבינט
↑  ישיבות ועדת השרים לענייני ביטחון, בארכיון המדינה.
↑  ההסכם הקואליציוני מצוי בעזבון ישראל גלילי, חטיבה 15, מכל 22, תיק 2, ארכיון יד טבנקין
↑  אדם רז, משטר היד הקשה, הוצאת כרמל, 2019, עמ' 238.
↑  ישיבת ועדת השרים לביטחון עם פורום מטכ"ל, 2 ביוני 1967, באתר ארכיון המדינה
↑  מתי נפלה ההחלטה לפתוח במלחמת ששת הימים, ולמה נקבע יום ה-"ע" ל-5 ביוני?
↑  ישיבת ועדת השרים לענייני ביטחון, 18 באוקטובר 1967, באתר ארכיון המדינה
↑  ישיבה מורחבת של ועדת השרים לענייני ביטחון, 12 בנובמבר 1967, באתר ארכיון המדינה
↑  יואב גלבר, התשה - המלחמה שנשכחה, הוצאת דביר, 2017, עמ' 419–421
↑  ועדת השרים לענייני ביטחון 1973, בארכיון המדינה
↑  ישראל טל, ביטחון לאומי - מעטים מול רבים, הוצאת דביר, 1996.
↑  מצע מפלגת המרכז בבחירות 1999.
↑  ועדת וינוגרד, דין וחשבון חלקי, אפריל 2007.
↑  יוחאי עופר ואסף גולן, דו"ח המבקר: צה"ל לא עדכן - הקבינט לא שאל, באתר nrg‏, 28 בפברואר 2017
↑  איתמר אייכנר ומורן אזולאי, ועדה המליצה: המל"ל יעדכן באופן שוטף את השרים בקבינט, באתר ynet, 19 בדצמבר 2016
↑  הקבינט אימץ את המלצות ועדת עמידרור: יוקם גוף לעדכון שרי הקבינט, באתר ynet, 28 במאי 2017
↑   יהונתן ליס, הכנסת אישרה: ראש הממשלה יוכל להכריז מלחמה בהתייעצות עם שר הביטחון בלבד, באתר הארץ, 30 באפריל 2018
חוק-יסוד: הממשלה (תיקון מס' 6), ס"ח 2715 מ-2 במאי 2018
↑  חוק־יסוד: הממשלה (תיקון מס' 7), ס"ח 2744 מ-26 ביולי 2018
↑  החלטת הממשלה על הקמת קבינט המלחמה
| חברי הקבינט המדיני-ביטחוני |
| --- | --- | --- |
| מינויים על פי חוק | ראש הממשלה: בנימין נתניהו •  שר הביטחון: ישראל כ"ץ • שר החוץ: גדעון סער • שר האוצר ושר נוסף משרד הביטחון: בצלאל סמוטריץ' • מ"מ השר לביטחון לאומי: חיים כץ • שר המשפטים וסגן ראש הממשלה: יריב לוין |  |
| שרים נוספים | שרת התחבורה והבטיחות בדרכים: מירי רגב • שר האנרגיה והתשתיות: אלי כהן • השר לעניינים אסטרטגיים: רון דרמר • שר החקלאות וביטחון המזון: אבי דיכטר • שר נוסף במשרד האוצר: זאב אלקין |  |
| מוזמנים קבועים | היועצת המשפטית לממשלה: גלי בהרב מיארה • ראש המטה לביטחון לאומי: צחי הנגבי • המזכיר הצבאי של ראש הממשלה: רומן גופמן • המזכיר הצבאי של שר הביטחון: גיא מרקיזנו • ראש אגף האחראי על דיוני ועדת השרים במל"ל: רן פלד |  |
| ועדות שרים |
| --- | --- | --- |
| קבינטים | הקבינט המדיני-ביטחוני • הקבינט החברתי-כלכלי • קבינט הדיור  • קבינט העלייה והקליטה |  |
| נוספים | ועדת השרים לענייני חקיקה • ועדת השרים להצטיידות • ועדת השרים למתן היתר לפרסומים • ועדת שרים לעניין מוכנות הזירה האזרחית למצבי חירום • ועדת השרים לענייני שירות ביטחון כללי |  |
| בעבר | ועדת החמישה • המטבח • ועדת השרים להתיישבות • הקבינט לשוויון מגדרי • קבינט הקורונה • ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים |  |
לורי פטי

| --- | --- |

לורי פטי במרץ 2010
 לידה:  14 באוקטובר 1963 (בת 61) צ'טנוגה, טנסי, ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1985 
 פרופיל ב-IMDb
לורי פטי (באנגלית: Lori Petty; נולדה ב-14 באוקטובר 1963) היא שחקנית, תסריטאית ובמאית קולנוע אמריקאית. ידועה בשל התפקידים טיילר אנדיקוט בסרט "נקודת פריצה" (1991), קיט קלר בסרט "ליגה משלהן" (1992), נערת הטנק בסרט "פצצה על טנק" (1995), ולולי ווייטהיל בסדרה "כתום זה השחור החדש".
תחילת דרכה

פטי היא הבכורה מבין שלושה ילדים, נולדה בצ'טנוגה, טנסי שבארצות הברית, בתו של מנהיג דת נוצרי-פנטקוסטלי. היא סיימה תיכון בסו סיטי, איווה, ב-1981, ועבדה במשך מספר שנים באומהה, נברסקה בתור מעצבת גרפית לפני שהחלה את קריירת המשחק שלה.
קריירה

התפקיד המוכר הראשון של פטי היה בתור הגולשת שלימדה את דמותו של קיאנו ריבס כיצד לגלוש במותחן הפעולה "נקודת פריצה", ב-1991. סרט זה הגיע בעקבות פריצת דרכה לעולם המשחק בסדרה בוקר, ברשת פוקס, לצידו של ריצ'רד גריקו.
ב-1992, פט זכתה בתפקיד קיט קלר בסרט "ליגה משלהן", מול טום הנקס, ג'ינה דייוויס ומדונה. תפקיד זה הביא אותה לידיעת הציבור. לאחר מכן שיחקה את התפקיד הראשי בעיבוד הקולנועי של קומיקס הקאלט הבריטי "נערת הטנק", ב-1995. סרטים אחרים שהשתתפה בהם כוללים את "לשחרר את וילי", "בית הפוקר", ו-"In the Army Now". היא גם כיכבה בסדרת הטלוויזיה "החיים הטובים" עם חברתה קרין פרסונס, אך הסדרה בוטלה אחרי חמישה פרקים בלבד. היא הצטרפה לקאסט של התוכנית Brimstone ב-1998 בתור בעלת המלון.
פטי ידועה גם בתור המדבבת את קולו של נבל-העל "לייבוואייר" בסדרות של האחים וורנר "סופרמן: סדרת האנימציה", ו"באטמן ההרפתקאות החדשות". היא הייתה אמורה במקור לגלם את תפקיד סגן לנינה האקסלי ב"איש ההרס", אך חילוקי דעות על התפתחות דמותה גרמו למפיק ג'ואל סילבר ללהק את סנדרה בולוק במקומה. ב-2009 פטי שיחקה את תפקיד "דדי", אסירת האלפא בסרט "נמלטים: הבריחה האחרונה", סרט טלוויזיה שהוא המשך לסדרת נמלטים.
החל מ-2014, פטי הצטרפה לקאסט של הסדרה "כתום זה השחור החדש", בדמות לולי וייטהיל, אסירה פרנואידית המאמינה בתאוריות קונספירציה.
בכורת הבימוי של פטי הייתה ב-2008 בסרט "בית הפוקר", דרמטיזציה של הילדות הקשה שלה—עבורו זכתה בפרסים בפסטיבל הקולנוע בלוס אנג'לס.
בשנת 2021 שיחקה בתפקיד שרה במיני-סדרה הפוסט-אפוקליפטית "תחנה אחת-עשרה"; המבוססת על הרומן באותו שם משנת 2014 מאת הסופרת הקנדית אמילי סנט ג'ון מנדל.
בשנת 2024 שיחקה בתפקיד משני בסדרה "NCIS: ההתחלה".
פילמוגרפיה > קולנוע

בייטס מוטל (1987) - סרט טלוויזיה של NBC
איש הקאדילק (1990)
נקודת פריצה (1991)
ליגה משלהן (1992)
לשחרר את וילי (1993)
לאהוב ולהתגבר (1993)
מגן הזכוכית (1994)
בצבא עכשיו (1994)
פצצה על טנק (1995)
ספירה לאחור (1996)
תירגע... זה רק סקס (1998)
כופר דם (1999)
מגרש מועדונים (1999)
פארק מקארתור (2001)
מלכודת אש (2001)
כביש 666 (2001)
תאונה מצערת (2001)
תתפלל לרוקנרול (2003)
כלב הקראטה (2004) - סרט טלוויזיה של ABC Family
חצים שבורים (2007)
Richard III‏ (2007)
בית הפוקר (2008) - בימוי ותסריט
נמלטים: הבריחה האחרונה (2009) - סרט לDVD
מרדף 3000 (2010)
אגרופים מאושרים לקלאודיה (2014)
Dead Awake‏ (2016)
פחד, אהבה, ואגורפוביה (2018)
The Survivalist ‏(2021) - דיבוב
פילמוגרפיה > טלוויזיה

המשווה (1985)
אזור הדמדומים (1986)
טריגון (1987)
מלך הכיתה (1987)
משפחת ת'ורנס (1988)
מיאמי מחלק מוסר (1988)
הסיוטים של פרדי (1988)
אומת החייזרים (1989)
בּוּקֶר (1990-1989)
מכובד (1990)
חיים שופעים (1996)
פרופיילר (1997)
סופרמן: סדרת האנימציה (1997) - דיבוב
ההרפתקאות החדשות של באטמן (1998) - דיבוב
גופרית (1999-1998)
מסע בין כוכבים: וויאג'ר (1999)
הרעב (2000)
החיה (2001)
משפחת פרקר (2001)
ER (סדרת טלוויזיה) (2002)
NYPD Blue (ב-2003)
קו האש (2004)
CSI: ניו יורק (2005)
האוס (2009-2008)
נמלטים (2009)
המנקה (2009)
כתום זה השחור החדש (2018-2014)
גות'האם (2016)
הוואי 5-0 (2017)
רובוטריקים: רובוטים במסווה (2017) - דיבוב
סכנות וביצים (2017) - דיבוב
Swedish Dicks (2017)
רובוט צ'יקן (2018) - דיבוב
Immoral Compass‏ (2021)
תחנה אחת-עשרה (2022-2021)
מתודלקים (2023)
NCIS: ההתחלה (2024)
הערות שוליים

↑  Albright-Hanna, Adam (October 21, 2013).
↑  Lori Petty - Yahoo!
↑  Rosen, Lisa (19 ביוני 2008). "Lori Petty's hard look". LA Times. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007423602105171  PLWABN: 9810581214905606  BIBSYS: 13041141  BNE: XX1118226  BnF: cb140311314 (data)  GND: 14355574X  ISNI: 0000 0001 1442 3491  LCCN: no2001073538  SUDOC: 22487926X  VIAF: 39576792   WorldCat (עם VIAF): 39576792
מלחמת לבנון השנייה

אות מלחמת לבנון השנייה שהוענק לחיילי צה"ל שהיו בשירות פעיל במהלכה
מלחמת לבנון השנייה התנהלה בין ישראל לחזבאללה בקיץ 2006 בלבנון ובצפון ישראל. המלחמה נפתחה בשם מבצע שכר הולם עקב חטיפתם של שני חיילי צה"ל אלדד רגב ואהוד גולדווסר שלאחר מכן שונה לשם מבצע שינוי כיוון, אולם לאחר סיומה נקבע שמה למלחמת לבנון השנייה. בלבנון מכונה המלחמה מלחמת 34 הימים או מלחמת יולי (בערבית: حرب تَمُّوز, תעתיק מדויק: חַרְבּ תמוּז). המלחמה נמשכה 34 ימים, מ־12 ביולי (ט"ז בתמוז ה'תשס"ו) עד הפסקת האש ב־14 באוגוסט (כ' באב ה'תשס"ו), אם כי כוחות צה"ל המשיכו לפעול בלבנון עד 1 באוקטובר 2006.
העילה למלחמה הייתה תקיפה מתוכננת של חזבאללה באזור גבול ישראל–לבנון, בתקרית שבה נחטפו שני חיילי צה"ל ונהרגו שלושה, במקביל להפגזה ארטילרית כבדה. בעקבות האירוע הגיבה ישראל בתקיפה מסיבית, ראשית מן האוויר, ולאחר מכן גם באמצעות יחידות הקרקע שנלחמו נגד כוחות החזבאללה בדרום לבנון.
כחלק מתוצאות המלחמה, קיבלה מועצת הביטחון של האומות המאוחדות את החלטה 1701, האוסרת על הכנסת כל נשק לדרום לבנון. עם זאת, חזבאללה התעצם ברקטות ארוכות טווח, באיכויות ובהיקפים גדולים משמעותית ממה שהיו לו טרם המלחמה, אך נשמר שקט יחסי באזור הגבול.
המלחמה נתפסה בקרב הציבור הישראלי ככישלון ונמתחה ביקורת קשה על הדרג המדיני ועל הפיקוד הצבאי הבכיר על דרך ניהול המלחמה. הקמת ועדת וינוגרד ומחאה ציבורית גרמה, בין השאר, להתפטרותם של הרמטכ"ל דני חלוץ ושל אלוף פיקוד הצפון אודי אדם.
הצבאות במלחמת לבנון השנייה > כוחות חזבאללה

המערך הצבאי של החזבאללה התבסס על פריסה נרחבת בכפרים השיעיים בדרום לבנון בבתים אזרחיים ובמאחזים בטבע שכונו בישראל "שמורות טבע". הכוחות הורכבו מחוליות הגנתיות של קלעים ונושאי נ"ט בשילוב עם חוליות של משגרי רקטות. אמצעי הלוחמה של חזבאללה כללו טילי נ"ט, מטעני חבלה וכלי נשק אחרים. כמו-כן החזיקו בעשרות אלפי רקטות לטווחים שונים לתקיפת מטרות אזרחיות בישראל.
חזבאללה אסף מידע באמצעים טכנולוגיים מתקדמים, והקים חדרי תצפית והאזנה בכפרים שונים. כמו כן הפעיל חזבאללה סוכנים בישראל שמסרו לו מידע שימושי, ובכללו התנהלות כוחות צבא, תכנונים לפעולה בלבנון, ומיקום נפילות הרקטות.
במלחמת לבנון השנייה חזבאללה תוגבר ביותר מ־700 חברי מיליציות אסלאמיות מסומליה שלחמו עמו נגד ישראל בתמורה לממון ואימונים. מלבד כוחות אלה, הסתמך חזבאללה גם על תמיכה של סוריה ואיראן. הסיוע היה בעיקרו לוגיסטי והתמצא במשלוחי אמצעי לחימה ואימון.
חזבאללה חומש בציוד מגוון, אך כמעט שלא היה לו נשק כבד. עיקר חימושו היה נשק קל, רקטות, טילים ומטענים מאולתרים, המותאמים ללוחמת גרילה. לחזבאללה לא היו כוחות ים או אוויר. חלק מהציוד יוצר עוד בימי ברית המועצות כגון רוס"ר AK-47 ורקטות גראד. לחזבאללה היה גם נשק מודרני כמו טילי 9M133 קורנט. טילים שונים, ביניהם טילי קורנט, הצליחו לפגוע ב־45 טנקים והשמידו שלושה טנקים. עשרים ושניים טילים הצליחו לחדור את שריון הטנק. מרבית הטנקים ששריונם נחדר שייכים לדורות מוקדמים יותר של המרכבה, אך גם שריונם של חמישה טנקי מרכבה סימן 4 נחדר על ידי טילי נ"ט. שבעה טנקים נוספים נפגעו ממטעני צד[דרוש מקור] ושני טנקים הושמדו על ידי מטען גחון. המערך הרקטי של החזבאללה כלל, בנוסף לקטיושות וגראדים, גם רקטות ארוכות טווח מייצור איראני.
מאמצי החזבאללה בזמן הלחימה רוכזו בירי מסיבי של טיל נ"ט ורקטות לעבר כוחות צה"ל ומטרות אזרחיות בתוך ישראל. באחד המקרים הצליח חזבאללה לפגוע בסטי"ל "אח"י חנית" באמצעות טיל מדגם C-802 ובמקרה אחר הפיל מסוק תובלה מדגם יסעור.
שדה הקרב

הקרבות היבשתיים התנהלו בדרום לבנון, אך הלחימה הגיעה עד ביירות בצפון וכיסתה ערים גדולות נוספות כגון צור. בצד הישראלי כיסתה המלחמה את כל הגליל במדינת ישראל, שהופצץ בטילי קרקע-קרקע וברקטות. חיל הים פעל בים התיכון, בסמוך לחופי לבנון.
דרום לבנון מתאפיין בנוף הררי עם כפרים רבים, אך אין בו ערים גדולות. מרבית תושבי האזור הם מוסלמים שיעים מעדת המתואלים. כפרים אלה שימשו את לוחמי החזבאללה להצבת מאגרי תחמושת וסיועה של אוכלוסייה אזרחית למאמץ הלחימה שלהם. פני השטח שופעים מים מנהר הליטני שיובלו הנשפך אל הים התיכון נקבע כגבול הצפוני של ההתקדמות הקרקעית הישראלית לתוך שטח לבנון. כמו כן, ביצרו לוחמי החזבאללה את השטח הקרוב לגבול עם ישראל בעזרת מנהרות ובונקרים רבים המכונים "שמורות טבע".
בחלקו הישראלי של העימות מתאפיין האזור ברמה הררית שאזוריה המאוכלסים בצפיפות הרבה ביותר שוכנים לחוף הים. כמו כן, שוכנים באזור בסיסי צבא חשובים ואזורי תעשייה גדולים. חלק מהבתים הפרטיים בוצרו במרחבים מוגנים, אך הביצורים היו נפוצים בעיקר ביישובים הסמוכים לגבול וחלק ניכר מהבתים בערים הגדולות היה ללא מיגון.
מהלך המלחמה > המערכה האווירית ופעילות נקודתית של כוחות קטנים

בשלבי המבצע הראשונים (12 עד 18 ביולי), מרבית ההתקפות הצה"ליות התבצעו באמצעות הפצצות מסיביות של חיל האוויר והפגזות ארטילריה על ידי חיל התותחנים. מטוסי קרב הפציצו מטרות שנקבעו מראש, בהן גם מבני פיקוד ובקרה, שדה התעופה ומבנים אסטרטגיים אחרים וכן משגרי רקטות ומחבלים שאותרו על ידי כלי טיס בלתי מאוישים של חיל האוויר. ב־13 ביולי הטיל צה"ל מצור כללי על לבנון. מטוסי קרב תקפו את נמל התעופה הבינלאומי של ביירות וגרמו לסגירתו. סגר ימי ואווירי מלא הוטלו על לבנון. ב־13 וב־15 ביולי, הופצצה תחנת הכוח "ג'ייה", הנמצאת 30 ק"מ דרומית לביירות, ודלק בכמות של כ־110 אלף חביות נשפך לים התיכון. ב־13 ביולי התבצע מבצע משקל סגולי, במהלכו השמיד חיל האוויר במהלך 34 דקות חלק ניכר מן המערך הרקטי לטווח ארוך של חזבאללה. עד 18 ביולי הצליח חיל האוויר להשמיד את מרבית מערך הרקטות ארוכות הטווח של חזבאללה.
במקביל, במשך כל שלבי המבצע, הפגיז חיל התותחנים הישראלי שטחי שיגור בדרום לבנון הן בפגזי 155 מ"מ והן ברקטות מנתץ. חלק ניכר מהחימוש כלל פצצות מצרר.
ככל שנמשכה הלחימה גדל היקף הפעילות הקרקעית של כוחות קרקעיים של צה"ל. ב־17 ביולי החלה הריסת מוצבי חזבאללה הסמוכים לגדר הגבול וחישוף השטח הסמוך לגבול בידי דחפורים של חיל ההנדסה הקרבית. יומיים לאחר מכן נכנסו כוחות צבא סדירים לתוך לבנון על מנת להשתלט על כפרים שבשליטת חזבאללה הסמוכים לגבול. במהלך ההתקפה נכנסו יחידות ישראליות לכפר מארון א־ראס והרגו עשרות מחבלים תוך כדי ספיגת אבדות במסגרת קרב מארון א-ראס. במהלך הקרב ירה כוח הנדסה קרבית רקטת צפע שריון על הקסבה של הכפר, והחריב אותה תוך הריגת עשרות מחבלים שהתחפרו בפנים ונהרגו מהפיצוץ.
למחרת, ב־20 ביולי, פתח צה"ל במבצע קורי פלדה 1, בעייתא א-שעב, אך המאמץ הוסט לאחר מכן לעבר מארון א-ראס. במסגרת המשך המבצע, שקיבל את השם "קורי פלדה 2" ב־23 ביולי, כוחות צה"ל נכנסו אל העיירה בינת ג'בייל, שם התנהלו קרבות קשים, בהם קרב בינת ג'בייל בו נהרגו 8 חיילים ולמעלה מ־40 מחבלים. במהלך הקרב, הסמג"ד רועי קליין הקריב את עצמו כדי להציל את חייליו, וזכה על כך בעיטור העוז.
ב־25 ביולי השמיד חיל האוויר עמדת תצפית של האו"ם באל-ח'יאם באמצעות פצצה מונחית במשקל 500 ק"ג. מהפגיעה נהרגו ארבעה משקיפי יוניפי"ל. ראש הממשלה התנצל בפני מזכ"ל האו"ם על התקרית.
מהלך המלחמה > גיוס מילואים והרחבת הקרבות לכל הגזרה הקרובה לגבול ישראל לבנון

ב־27 ביולי החליט הקבינט הביטחוני-מדיני על גיוס 3 אוגדות מילואים וכבר למחרת גויסו אלפי חיילי מילואים בצו 8.
ב־29 ביולי התחיל מבצע "קורי פלדה 3" בכפרים נוספים הסמוכים לגבול. ב־30 ביולי לאחר קריסת בית על תושביו בכפר קאנא, וחילוץ 28 גופות, הסכימה ישראל להפוגה של 48 שעות בפעילות האווירית שלו. בעקבות זאת גם החזבאללה הפסיק לירות רקטות לעבר צפון ישראל. רק ב־1 באוגוסט לאחר שהתחדשו שיגורים יומיים של מאות רקטות לעבר ישראל, אישר הקבינט פעילות קרקעית רחבת היקף, וחטיבות מילואים נכנסו ללבנון ופעלו לאורך כל הגזרה בכפרים הדרומיים. לאחר מכן, יזם צה"ל מבצעים התקפיים בכפרים נוספים כדי לדכא את התנגדות החזבאללה.
מהלך המלחמה > גיוס מילואים והרחבת הקרבות לכל הגזרה הקרובה לגבול ישראל לבנון > מבצע חד וחלק

ב־2 באוגוסט פשטו כוחות צה"ל שמנו כ־200 לוחמים על בית החולים "דאר אל חיכמה" ומצאו במקום דיסקים, מחשבים, מסמכים מסווגים ואמצעי לחימה. במהלך המבצע נהרגו 19 מחבלי חזבאללה, וכל כוחות צה"ל שבו בשלום.
ב־6 באוגוסט יצא כוח "משנה אטלס" שמנה 14 לוחמים, 3 דחפורי D9 ו־2 נגמ"שי פומ"ה, לפרוץ ציר בוואדי דבל, בו ארבו להם עשרות לוחמי חזבאללה. הכוח הצליח לפרוץ ציר באורך 10 ק"מ ולהשלים את המשימה תוך שהוא נלחם במחבלים רבים וסופג מטחים של טילים נגד טנקים. הטילים פגעו בדחפורים ובנגמ"שי הפומ"ה וגרמו לפצועים רבים. מאחד הטילים נהרג פרמדיק של חטיבת הצנחנים אותו הכוח אסף במהלך הדרך חזרה.
מהלך המלחמה > שילוש הכוחות והתקדמות לעבר נהר הליטאני

ב־11 באוגוסט כאשר כבר הוחלט באו"ם על הפסקת האש, הוחלט על "מבצע שינוי כיוון 11", שהוקפא מספר ימים לפני כן, שבו בפעולת בזק שולשו כוחות צה"ל בלבנון, במטרה לשלוט על כל השטח שמדרום לליטאני. צה"ל שינה את שיטת הפעילות שלו ובמקום להשתלט על כפר אחרי כפר התמקד בהתקדמות מהירה אל עבר נהר הליטני. בתים שמהם נורתה אש אל עבר חיילי צה"ל, הופצצו מהאוויר או על ידי טנקים. שלוש אוגדות חדרו לעומק השטח, כוחות צנחנים הוסקו בעשרות גיחות והחלה הרחבת הפעולה עד נהר הליטני.
ב־10 וב־11 באוגוסט, החלו כוחות חי"ר והנדסה בליווי שריון את תקיפתם בעומק לבנון. בגזרה המזרחית בהתקפה המקדימה של "שינוי כיוון 11" – בתקיפת מרג' עיון ומרחב אל-ח'יאם ונתקלה בחילופי אש קשים. בימים שלאחר מכן, עסקה העוצבה בחילוץ הפצועים וגרירת טנקים, ולא השלימה את משימותיה. גם כוחות השריון של עוצבת הפלדה נתקלו בבעיה דומה ועסקו בחילוץ טנקיהם הפגועים ולא במימוש מטרות המבצע. בינת ג'בייל הפכה למוקד הלחימה ששאב לתוכו חיילים רבים. בסופו של דבר, על אף הצהרות שצה"ל כבש את העיירה, כיבושה הושלם רק בסוף המלחמה. בקרבות הקשים של המבצע האחרון נהרגו 35 חיילים ישראלים ונפצעו 410 חיילים. מהצד השני נהרגו כשמונים לוחמי חזבאללה. מלבד חשיבותה הצבאית והאזרחית של העיירה, הייתה להם גם משמעות סמלית, כי בבינת ג'בייל נאם נסראללה את נאום "קורי העכביש" על חולשת ישראל ולכן נקראו המבצעים "קורי פלדה".
מהלך המלחמה > לקראת הפסקת אש ויציאת הכוחות

ב־12 באוגוסט קיבלה מועצת הביטחון של האו"ם את החלטה 1701 הקוראת להפסקת אש בין הצדדים וזו נכנסה לתוקפה ב־14 באוגוסט. חרף כך, ממשלת ישראל נתנה אור ירוק למהלך קרקעי בלבנון ב־12 באוגוסט וב־13 באוגוסט, מהלך שהסתיים במותם של 33 חיילי צה"ל ובפציעתם של עוד עשרות במה שכונה הקרב על הסלוקי. גם כוחות חזבאללה ספגו אבדות כבדות וכ־80 מלוחמיהם נהרגו. ב־13 באוגוסט שיגר במקביל החזבאללה 250 רקטות לעבר צפון הארץ וגרם למותו של אזרח ישראלי. בה בעת פעל חיל האוויר בירי מאסיבי לעבר מפקדות החזבאללה. בבוקר 14 באוגוסט נצרו שני הצדדים את האש, ובכך הביאו את המלחמה לקיצה.
אחרי הפסקת האש שהחלה ב־14 באוגוסט התמקד צה"ל בעיקר בפעולות חישוף והשמדה של "שמורות טבע": מערכות של מנהרות ובונקרים של חזבאללה ליד הגבול. ב־16 באוגוסט החלו כוחות יוניפ"ל להיכנס לשטח שצה"ל שהה בו, והחלה להתבצע היערכות מדורגת של כוחות צה"ל במקביל לפריסת כוחות יוניפי"ל וכוחות צבא לבנון, שלא פעלו למניעת תקריות עם חזבאללה. ב־19 באוגוסט ביצעה סיירת מטכ"ל פשיטה באזור בעלבכ, אליה הגיעו בשני מסוקי יסעור, כשהם מחופשים לחיילי צבא לבנון. הידיעה על הפעילות דלפה לכלי התקשורת הלבנוניים ולחזבאללה, אך בחדר הפיקוד בקריה הוחלט להשלימה. לאחר שהפעולה הושלמה בהצלחה, כשהכוח עשה דרכו חזרה, נתקל הכוח במארב של חזבאללה וקצין בכיר בכוח היחידה, סא"ל עמנואל מורנו, שישב בג'יפ, נפגע ומת מפצעיו זמן קצר לאחר מכן. הוא היה החלל הראשון של סיירת מטכ"ל שנהרג בפעולותיה מאז שנת 1994. על פעילותו הביטחונית, כולל הפעולה שבה נהרג, הוטל איפול כבד, והוא חייל צה"ל הראשון שגם אחרי מותו נאסרה תמונתו לפרסום.
ב-1 באוקטובר 2006, יצאו כל כוחות צה"ל מלבנון למעט חלקו הצפוני של הכפר ע'ג'ר.
מהלך המלחמה > הגזרה הימית

פעילות חיל הים במלחמה בודדה את גזרת חוף לבנון וחסמה כוחות סוריים מלהתערב. בהמשך קוים מצור על חופי לבנון ורק מעט אוניות הורשו להיכנס ולצאת.

התעלמות ממידע וכוונות איראניות אפשרו לחזבאללה לפגוע בטיל חוף ים באח"י חנית. הטיל פגע בסיפון ולא התפוצץ אך מהשריפה נספו 4 לוחמים. הספינה הועברה לנמל אשדוד תוקנה ותוך זמן קצר חזרה לסדר הכוחות.
העורף במלחמה > העורף בישראל

כבר מתחילת המלחמה החל חזבאללה בהפגזת העורף הישראלי בפצצות מרגמה ובעשרות רקטות מדגם גראד 122 מ"מ (המכונות בישראל "קטיושות"), על מנת לחפות על החטיפה. הרקטות פגעו ביישובי קו העימות וחלקן הגיעו עד צפת. למחרת פרוץ המלחמה תקף חזבאללה את חיפה ברקטות ארוכות טווח, כדי להרתיע מפני התקפה על מתקניו בביירות. בתגובה לתקיפה זו הגביר צה"ל את הפצצת רובע הדאחייה בביירות. ההפגזות התעצמו ככל שהחריף העימות.
רקטות אלו פגעו בכל אזור הצפון מכרמיאל וחיפה במערב עד אזור טבריה במזרח, בית שאן ועפולה בדרום. מירי הרקטות נהרגו 44 אזרחים באופן ישיר ועקיף, בהם יהודים, ערבים ודרוזים, ו-12 חיילים. הרקטות גרמו לפגיעה חמורה ברכוש התושבים ולשריפות.
כמו כן, גרם הירי לעזיבתם של שליש מתושבי הצפון את בתיהם וירידתם למרכז ודרום הארץ.
אזרחים וגופים רבים התגייסו לעזרת התושבים בצפון במתן תרומות, אוכל (עשרות אלפי חבילות מזון נתרמו). בכל הארץ, מסעדות ובתי מלון הציעו הנחות לתושבי הצפון. אמנים רבים עלו לצפון להופיע במקלטים על מנת להעלות את המורל של יושבי המקלטים. כמו כן, הוקמה עיר אוהלים על ידי ארקדי גאידמק. ארגונים אחרים תרמו לפי יכולתם, דבר שהעלה את השאלה על יכולת המדינה לדאוג לאזרחיה בעורף.
העורף במלחמה > העורף בישראל > ערביי ישראל והמלחמה

הרקטות של חזבאללה פגעו גם ביישובים ערביים ודרוזיים בגליל ובחיפה וגרמו להרוגים ופצועים רבים בקרב ערביי ישראל. תשעה עשר מתוך ארבעים וארבעה האזרחים שנהרגו על ידי הרקטות (43%) היו ערבים, בהם מוסלמים, דרוזים ונוצרים. אחת הסיבות לכך הייתה שבכפרים ערביים רבים לא הותקנו מקלטים ואזעקות. נוסף על כך, התושבים הערבים כמעט שלא התפנו מהכפרים והערים. באחד מנאומי נסראללה הוא קרא לערביי חיפה לעזוב אותה. בתגובה, אמר עיסאם מח'ול, חבר כנסת לשעבר מחד"ש, תושב חיפה, "אין לי מה לעשות מחוץ לחיפה" וקרא לאזרחים לא לעזוב את העיר.
בחברה הערבית נשמעו קולות מעטים המגנים את מעשי חזבאללה. רוב הציבור הערבי התנגד למלחמה ותלה אותה לא רק בחזבאללה, אלא גם במדיניות הישראלית.
חברי הכנסת הערבים סירבו לגנות את חזבאללה לבדו ובחרו לגנות את המלחמה, כשהם תולים את האשמה בהנהגת ישראל וחזבאללה כאחד. בניגוד לחלק ניכר בציבור היהודי, הם הזדהו בעיקר עם הפגיעות בלבנון. הטלוויזיה הישראלית מיעטה להציג את הפגיעות בלבנון והדגישה את הפגיעות בישראל, בעוד רשתות הטלוויזיה הערביות הדגישו את הפגיעות בלבנון, שכללו תמונות קשות. על כל פנים, המלחמה הגבירה את המתח בין יהודים לערבים.
העורף במלחמה > העורף בלבנון

פעילות צה"ל גרמה לנטישה המונית של דרום לבנון ולנזק כלכלי לתשתיות אזרחיות שנאמד בלמעלה משני מיליארד דולר. אף על פי כן, בדומה לישראל, לא כל הלבנונים ברחו. בדרום לבנון נותרו כ־120 אלף תושבים, בדרך כלל משכבות סוציו־אקונומיות נמוכות, שהעדיפו להישאר. סיבה נוספת להישארותם היא הפצצת הכבישים על ידי צה"ל. סך הכול גרמה הפעילות הישראלית לכ־300-400 אבדות בצד הלבנוני ולפציעתם של אלפים. כמו כן נהרגו בהפצצות 35 חיילים של צבא לבנון. בנוסף לכך, נהרגו כמה עשרות אזרחים לבנונים מנפלים צה"ליים גם בשנים שאחרי המלחמה, בעיקר בשל פצצות מצרר, שהשימוש בהן שנוי במחלוקת בעולם.
לצד הפגיעה באזרחים נגרם הרס רב לערי לבנון ולתשתיותיה. רבעים שלמים נפגעו וכבישים וגשרים רבים ניזוקו. מתקני תשתית חשובים כגון בתי הזיקוק, שדה התעופה ואחרים נפגעו אף הם. כמו כן, נגרמו פגיעות כלכליות נוספות שמוערכות בכמה מיליארדי דולרים.