עטלף חשוף-גב בולמר
גילוי

העדויות הראשונות לקיומו של המין היו ממאובנים שנמצאו באופן מקרי בשנת 1960 על ידי הארכאולוגית סוזן בולמר; בולמר ביצעה חפירות ארכאולוגיות במערות בעמק ווהגי בפרובינציית צ׳ימבו בפפואה, ועסקה בסינון שאריות אוכל של ציידים-לקטים בני אלפי שנים כדי לגלות פרטים נוספים על אורח החיים שלהם. בין שלל המאובנים היו שרידים רבים של עטלפי פירות, והיא שלחה כמה מהם לזואולוג ג׳יימס מנזיס - מומחה ליונקים ניו-גינאים באוניברסיטת פפואה. מנזיס שהחל למיין את שרידי העטלפים, זיהה בקלות שרובם שייכים למין עטלף חשוף-גב מולוקני הנפוץ בגינאה, אולם גולגולת אחת תפסה את תשומת ליבו בכך שלא היה לה כלל חותכות קדמיות. על בסיס תארוך פחמן, מנזיס הגיעה למסקנה שעטלף הפירות הייחודי הזה נכחד בסוף עידן הקרח. 14 שנים לאחר מכן - בשנת 1974, האנתרופולוג דייוויד הינדמן הגיע לאזור הרי הכוכבים בפרובינציה המערבית של פפואה - אחד המקומות המבודדים בעולם - כדי ללמוד על אורח חייהם של ה״ווקאקימין״ - עם פפואני מקומי שחי באזור.
הינדמן התלווה עם ההווקאקימין למסע בין יומיים בהרים מיוערים בצפיפות לעבר מערה ענקית בשם ״לופלופוינטם״ (Luplupwintem) שנמצאת על רכס הררי ברום 2,300 מטר מעל פני הים ובה שכנה מושבת עטלפים גדולה של אלפי פרטים. המערה עצמה היא למעשה פיר אנכי עמוק שמוסתר בצמחייה עבה ומוביל לתוך בולען ענק שעומקו כמגדל אייפל, כאשר בתוך הבולען ישנו חלל מקורה ענקי דמוי קתדרלה שעליו שוכנים העטלפים. למערה היה מעמד מיוחד בקרב ההווקאקימין ולאנשי הכפר הסמוכים אליה אסור היה להיכנס לתוכה ולצוד עטלפים ללא רשות. הגישה הקשה למערה בשילוב עם העומק, האפלה והתקרה הגבוהה, גרמו לכך שבמשך שנים רבות רק עטלפים מעטים ניצודו בכל גיחה של הווקאקימין החמושים בחץ וקשת, כשלרוב הם ארבו לעטלפים מחוץ לפיר בשעות שבהם הם יצאו לתור אחרי מזון וכלל לא נכנסו לתוכה. באותו מסע ציד, ההווקאקימין צדו כמה עשרות עטלפים שיצאו מהפיר בערב ולאחר מכן הם והינדמן שבו עם השלל לכפר. הינדמן שבחן את אחת הגוויות, שם לב להיעדר החותכות שהתמיהה אותו, והוא החליט לקחת אותה בחזרתו לזואולוג ג׳יימס מנזיס. למרבה הפתעתם, התברר שמדובר במין שנכחד לכאורה לפני אלפי שנים. הינדמן חזר לבקר במערה בשנת 1977, אולם מצא אותה שקטה וריקה מעטלפים.
לאחר מכן התברר, שבאותה תקופה ממשלת פפואה הרחיבה את המכרה הפתוח הענקי אוק-טדי (זהב, כסף ונחושת) והעסיקה עובדים רבים מכפרי האזור. לעובדים שחלקם בני ההווקאקימין, התאפשר לראשונה לקבל כסף מזומן ולקנות באמצעותו רובי ציד מודרניים וציוד לטיפוס. ככל הנראה, הם השתלשלו לקרקעית הבולען באמצעות חבלים, וטבחו באמצעות הרובים במאות עטלפים שסיפקו בשר לכל כפרי הסביבה. ג׳יימס מנזיס עצמו נסע אף הוא למערת לופלופוינטם בשנת 1985 אך העלה חרס בידו. לאחר מכן, הזואולוג טים פלנרי שהוקסם מהסיפור על העטלף החליט לחפש אותו, ובמשך כמעט עשור תר עם מדריכים מקומיים ברכסי הרים רבים אחר המין. בתחילת 1990, פלנרי הגיע למסקנה שעטלף בולמר נכחד מן העולם.
אף על פי כן, בשנת 1992 קבוצה קטנה בראשות טים פלנרי ולסטר סרי החליטו לצאת שוב למסע בחיפוש אחר שרידי מושבות. המסע מומן על ידי חברת הכרייה הממשלתית שמפעילה את מכרה אוק-טדי. הקבוצה הגיעה למערת לופלופוינטם וציפתה למצוא אותה ריקה, אולם למרבה הפתעתה היא נתקלה בצווחות רבות של עטלפים. באותו ערב, הקבוצה הצליחה למנות 137 עטלפים שיצאו מהמערה לתור אחר מזון. ככל הנראה, שרידים של המושבה חזרו בהדרגה למקום במהלך השנים. בביקור נוסף שנה לאחר מכן, המושבה גדלה רק ל-160 פרטים - הרבה פחות מהגידול המצופה. בשל כך, ההערכה הייתה שמתרחש ציד בשטחי האכלה של המין. נכון לעשור השני של המאה ה-21, לופלופוינטם עדיין מהווה את המושבה הידועה הגדולה ביותר של עטלף בולמר.