stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת
תארים לאורך חייו

1895–1898: הוד מעלתו הנסיך אלברט מיורק
1898–1901: הוד מעלתו המלכותי הנסיך אלברט מיורק
1901: הוד מעלתו המלכותי הנסיך אלברט מקורנוול ויורק
1901–1910: הוד מעלתו המלכותי הנסיך אלברט מוויילס
1910–1920: הוד מעלתו המלכותי הנסיך אלברט
1920–1936: הוד מעלתו המלכותי הנסיך אלברט, דוכס יורק, רוזן אינוורנס וברון קילרני
1936–1952: הוד מלכותו ג'ורג' השישי, בחסד האל, של בריטניה הגדולה, אירלנד והדומיניונים הבריטיים מעבר לים, מלך, מגן האמונה, קיסר הודו.
תארים לאורך חייו > תארים בשטחי חסות או מדינות אחרות

דוכסות סקסוניה-קובורג-גותה, 1895-1917 - הוד מעלתו הנסיך אלברט מסקסוניה-קובורג-גותה, דוכס סקסוניה
האי מאן, 1936-1952 - לורד האי מאן
נעלמים

ערך זה עוסק בסדרת טלוויזיה. אם התכוונתם למשתנה המופיע במשוואה, ראו .
| --- | --- |
נעלמים
 שיר הנושא:  "נצלול" בביצוע ענבל ביבי
 סוגה:  סדרת נעורים, דרמת מסתורין
 יוצרים:  ירון ארזי
 כותבים:  ירון ארזי (תסריטאי ראשי) יהונתן בר אילן (פיתוח ותסריטאי ראשי) מאיה הפנר (תסריטאית) אסף שליטא (תסריטאי)
 בימוי:  רני סער (עונה 1) יריב הורוביץ (עונה 2) ירון ארזי (עונה 3) יהונתן בר אילן (עונה 3) יריב הורוביץ (עונה 4)
 שחקנים:  גאיה גור אריה עדי אלון ספיר בן רובי עונג אפרון נועם לוגסי אביב פנקס דולב מסיקה  כרמל לוטן דניאל ליטמן ענבל ביבי אדווה רודברג יואב רוטמן אופק עקנין אורי בלופרב טל מוסרי לירית בלבן יובל ינאי יוסי טולדו  מוריס כהן   לירז חממי עידו ברטל מיקי לאון מיטל גל-סויסה בני אבני נירה רבינוביץ' שושה גורן אביב בן אור נועם כרמלי מאיה קורן ברק שמיר ירון בן הרוש הלל בוהדנה אביה מלכה רעות אלוש יובל גונן אמיר ח'ורי עידו מוסרי גיל פרנק אילנית בן יעקב רותם זיסמן-כהן עירד רובינשטיין
 ארץ מקור:  ישראל 
 שפות:  עברית 
 מספר עונות:  4
 מספר פרקים:  166 ועוד 8 פרקי ספיישל
 הפקה
 מפיק:  ירון ליכטנשטיין (מפיק אחראי) יואב חיון (מפיק ראשי) רז טוכבנד (מפיק ראשי)
 מפיקים בפועל:  לירון רהב, איתמר סנדל(עונה 2)
 חברת הפקה:  סוכנות ADD 
 אתר צילומים:  נורדיה קדימה-צורן תל מונד תל אביב
 צלמים:  בנימין חירם דוד סידר איתן נדל איציק ברכה עודד קמחי ירון בניסטי
 אורך פרק:  22 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ניקלודיאון (עונה 1) Teennick (עונות 2–4) HOT NEXT TV
 תקופת שידור מקורית:  3 באפריל 2016 – 8 בספטמבר 2021
 קישורים חיצוניים
 https://www.facebook.com/nickneelamim/
 דף התוכנית ב-IMDb
 
נעלמים היא סדרת נוער ישראלית מסוג דרמת מסתורין, ששודרה בערוץ ניקלודיאון בחברת HOT ו-NEXT TV. שידורי הסדרה החלו ב-3 באפריל 2016 ושידוריה הסתיימו ב-8 בספטמבר 2021 לאחר 4 עונות ו-174 פרקים, מתוכם 8 פרקי ספיישל. יוצר הסדרה והתסריטאי הראשי הוא ירון ארזי. במאי הסדרה הוא רני סער. בעונה הראשונה, הסדרה נעשתה בהפקה משותפת של סוכנות ADD וניקלודיאון. הסדרה זכתה להצלחה רבה בקרב בני הנוער, ובעקבות זאת הוזמנה לה עונה שנייה, אשר צולמה במהלך שנת 2017 ועלתה לשידור ב-20 בנובמבר באותה שנה.
יוצר הסדרה ירון ארזי כתב פרודיה לסדרה, הנקראת "נעלבים", שיר הנושא של הסדרה, "נצלול", נכתב על ידי דפנה ממן, הולחן על ידי עילי בוטנר, מבוצע על ידי ענבל ביבי, והופק מוזיקלית על ידי אריאל טוכמן.
באוגוסט 2018 נוצר קרוס אובר לסדרה בשם "מעורבבים" המשלב בו את הדמויות של נעלמים עם הדמויות של "שכונה", "אילת" ו"כפולה", בו היו שלושה פרקים בודדים.
הצילומים לעונה הרביעית והאחרונה החלו ב־5 ביולי 2020, והיא עלתה ב-1 באוגוסט 2021, והסתיימה ב-8 בספטמבר 2021 בו שודר הפרק האחרון בסדרה.
סקירת סדרה

| עונה | עונה | פרקים | פרקים | שודרה לראשונה (ישראל)> הפרק הראשון | שודרה לראשונה (ישראל)> הפרק האחרון |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 1 | 48 פרקי עלילה, 2 פרקי ספיישל | 48 פרקי עלילה, 2 פרקי ספיישל | 3 באפריל 2016 | 21 ביוני 2016 |
|  | 2 | 48 פרקי עלילה, 2 פרקי ספיישל | 48 פרקי עלילה, 2 פרקי ספיישל | 20 בנובמבר 2017 | 20 במרץ 2018 |
|  | 3 | 47 פרקי עלילה, 2 פרקי ספיישל | 47 פרקי עלילה, 2 פרקי ספיישל | 1 בספטמבר 2019 | 7 בנובמבר 2019 |
|  | 4 | 23 פרקי עלילה, 2 פרקי ספיישל | 23 פרקי עלילה, 2 פרקי ספיישל | 1 באוגוסט 2021 | 8 בספטמבר 2021 |
עלילת הסדרה > עונה 1

העונה הראשונה של הסדרה מכילה 48 פרקי עלילה ושני פרקי ספיישל (49–50). העלילה עוקבת אחר האירועים בעיירה "אשמורת" בשני רובדי זמן שונים:
בהווה - אמה ואלון קליין, תאומים בני 17 עוברים לעיירה "אשמורת" ומתחילים ללמוד בבית ספר "העמק". בבית הספר למדו דריה, דניאלה ושאולי, שלושה נערים שנסחפו לים ונעלמו (הונח שהם מתו מכייון שהגופות שלהן אינן נמצאו). כולם מאמינים בכך למעט עידו, בן זוגה של דריה. אמה מגלה תמונה של הנעלמים על הלוח ב"טוסטר" (מסעדת טוסטים הנמצאת באשמורת) שמעידה על זה שהם עדיין בחיים. היא מסייעת לעידו לחקור מה עשו השלושה שגרם להיעלמותם הפתאומית, ומסייעת לו למצוא אותם. אלון, אמה ועידו מחפשים אחר השלישייה הנעלמת ומגלים דברים רבים, ובדרך אמה ועידו מתאהבים.
בעבר - חצי שנה לפני אירוע ה"טביעה", דריה, דניאלה ושאולי מגלים שמישהו מרעיל את מי העיירה בכוונה. הם פועלים בצוות כדי לגלות מי מרעיל את המים, וכתוצאה מכך הם נחטפים. עלילת העבר שלהם מספרת על חקירתם ועל ניסיונם לחקור את פרשת ההרעלה. בנוסף, עלילת העבר מספרת על מה שהם עברו אחרי שהם נחטפו.
באמצע העונה אמה, עידו ואלון מצליחים למצוא את המחבוא התת-קרקעי בו דריה, דניאלה ושאולי כלואים והם מצליחים לשחרר אותם. משלב זה הם משתפים פעולה בפתרון תעלומת הרעלת המים. מהר מאוד הם מגלים שבעיירה לכל אחד יש משהו להסתיר. בנוסף, באמצע העונה מגיעה תלמידה חדשה בבית הספר "העמק" (תמר), אלון מתאהב בה, אך מגלה שהיא מצותתת לטלפונים שלו ושל אמה, ולכן נפרד ממנה. בסוף העונה מתגלה כי מאחורי האירועים ותוכנית ההרעלה עומד ראש מועצת אשמורת, בני הופמן המכונה "סינטרה". בעבר למד הופמן עם הוריהם של התאומים קליין, עם מלאכי פיזנטי, מיכה (אביה של תמר) שהופלל ברצח אוריה (אחיו של דניאלה), וחדווה בעלת הטוסטר. יחד הם שדדו את האיש העשיר בעיירה, טוביה יעקובסון.
בני מפזר רעל בממטרות המים באשמורת כך שתושבי אשמורת לא יוכלו לצאת מבתיהם כי הכל יהיה מורעל ומאיים על עידו, אלון ואמה באקדח. בני אומר ליובל (בתו) שהם יטוסו לחו"ל והיא אומרת לו שהיא תטוס איתו בתנאי שהוא יפסיק את הרעלת אשמורת. הוא מסכים וכביכול מוציא את הפתק עם הקוד שמפסיק את הממטרות, אך גיורא רואה שיש לו עוד אקדח ויורה בבני. בזכות הקוד ההרעלה נפסקת ואשמורת ניצלת. בסוף העונה פיזנטי מתחזה לשוטר, ומגלים שהוא בגד בבני ושיתף פעולה עם יעקובסון בתמורה לכסף מהשלל שירוויח.
לאחר פרק 48 המסיים את עלילת העונה הראשונה, שודרו שני פרקי ספיישל (פרקים 49 ו-50) שבמהלכם עידו ואמה מתראיינים לחדשות ומספרים איך כל החבורה סיכלה את מזימתו של בני ומה עבר עליהם במהלך סיכול המזימה. במהלך פרקים אלו משולבים פלאשבקים.
פרסים ומועמדויות

| פרס | טקס | קטגוריה | עבודה מועמדת | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| פרסי נבחרי השנה של פרוגי | 2021 | סדרת הנוער של השנה | נעלמים 4 | מועמדות |
| פרסי נבחרי השנה של פרוגי | 2021 | שחקן ראשי בסדרת נוער | עדי אלון | מועמדות |
| פרסי נבחרי השנה של פרוגי | 2021 | שחקנית ראשית בסדרת נוער | גאיה גור אריה | מועמדות |
| פרסי נבחרי השנה של פרוגי | 2021 | שחקנית ראשית בסדרת נוער | ספיר בן רובי | מועמדות |
| פרסי נבחרי השנה של פרוגי | 2021 | שחקן אהוב בסדרת נוער | דולב מסיקה | מועמדות |
| פרסי נבחרי השנה של פרוגי | 2021 | שחקנית אהובה בסדרת נוער | אביב פנקס | מועמדות |
| פרסי נבחרי השנה של פרוגי | 2021 | פריצת השנה במשחק | ידין גלמן | מועמדות |
הערות שוליים

↑  בידור - עונה חדשה? הלהיט החדש של "נעלמים", באתר פרוגי, ‏2018-04-05
↑  משה אבוטבול, נעלמים: "מציבה רף חדש לסדרות הנוער", באתר פרוגי, ‏4 באפריל 2016
↑  רותי זוארץ,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'‏העונג הבא: כוכב סדרת הנעורים החדשה, "נעלמים", כבר מוכן להסתערות המעריצות, באתר מעריב אונליין, 5 באפריל 2016
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| 2018: אילת | פרסי נבחרי השנה של פרוגי - סדרת הנוער של השנה  2019 | 2020: בת השוטר |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2018 - Oboy | פרס האקדמיה לטלוויזיה - סדרת הדרמה לילדים ונוער הטובה ביותר   2019 - גיבור אמיתי, נעלמים | הבא: 2021 - פלמ"ח   כחלק מתחרות פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער |
הפיגוע בקו 19

| חלק מהאינתיפאדה השנייה |
| --- | --- |

שרידי האוטובוס לאחר הפיגוע
 תאריך:  29 בינואר 2004
 מקום:  דרך עזה, רחביה, ירושלים, ישראל
 קואורדינטות:  31°46′25″N 35°12′57″E﻿ / ﻿31.77358889°N 35.21591111°E﻿ / 31.77358889; 35.21591111
 סוג:  פיגוע התאבדות
 הרוגים:  11
 פצועים:  44
 מבצע:  עלי ג'עארה (איש  גדודי חללי אל-אקצא)
  (למפת ירושלים מוגדלת) הפיגוע בקו 19(למפת ירושלים רגילה) הפיגוע בקו 19
 
הפיגוע בקו 19 היה פיגוע התאבדות שביצע שוטר פלסטיני, איש גדודי חללי אל-אקצא, ב-29 בינואר 2004 באוטובוס אגד קו 19, שנסע בשכונת רחביה בירושלים. 11 בני אדם נרצחו בפיגוע ו-44 נפצעו, מהם 10 באורח קשה.
הרקע לפיגוע

ברגעי הפיגוע עצמם, נפגש שר הביטחון שאול מופז עם השליחים האמריקאים בעניין עסקת השבויים שהתקיימה באותה עת בין ישראל לחזבאללה. בישראל היו מוכנים לגל טרור בשל ההחלטה על קיום עסקת השבויים הזו.
הפיגוע

ב-29 בינואר 2004, מעט לפני השעה 9:00 בבוקר, התפוצץ מחבל מתאבד פלסטיני באוטובוס אגד קו 19, שנסע מבית החולים הדסה עין כרם לבית החולים הדסה הר הצופים שבירושלים. הפיצוץ אירע בעת שעבר האוטובוס בדרך עזה, בפינת ארלוזורוב, בשכונת רחביה שבעיר. 11 בני אדם, שבע נשים וארבעה גברים, נרצחו בפיגוע ו-44 נפצעו, בהם 10 במצב קשה.
המחבל

המחבל זוהה כעלי ג'עארה, איש גדודי חללי אל-אקצא בן 24 מבית לחם, שהועסק כשוטר במשטרה הפלסטינית. ג'עארה השאיר אחריו מכתב בו אמר כי ביצע את הפיגוע למען האל ובתגובה לאירוע בשכונת זייתון בדרום עזה יום לפני כן בו נהרגו תשעה פלסטינים.
לאחר הפיגוע

ביום למחרת הפיגוע הרסו כוחות צה"ל את בית המחבל ועצרו חמישה פלסטינים.
הערות שוליים

↑  אפרת וייס ואייל הראובני,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'י-ם: 11 הרוגים בפיגוע בקו 19, באתר ynet, 29 בינואר 2004
1 2 3  אפרת וייס ואייל הראובני,'"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"'י-ם: 11 הרוגים בפיגוע בקו 19, באתר ynet, 29 בינואר 2004
↑  רויטרס‏, 10 הרוגים בפיגוע באוטובוס בירושלים, באתר וואלה, 29 בינואר 2004
↑  אפרת וייס,'"`UNIQ--nowiki-00000009-QINU`"'צה"ל פעל בבית לחם; נהרס ביתו של המחבל המתאבד, באתר ynet, 30 בינואר 2004
| פיגועי טרור נגד ישראלים בעשור הראשון של המאה ה-21 |
| --- | --- | --- |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בישראל ובשטחים | < • 2000 • 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 • > |  |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בחו"ל | הפיגוע בדלפק אל על בנמל התעופה של לוס אנג'לס (4 ביולי 2002) • הפיגועים במומבסה (28 בנובמבר 2002) • הפיגוע בשגרירות ישראל בטשקנט (30 ביולי 2004) • מתקפת הטרור בסיני (7 באוקטובר 2004) • הפיגוע בשגרירות ישראל במאוריטניה (1 בפברואר 2008) • מתקפת הטרור במומבאי (26 בנובמבר 2008) |  |
 1948–1999 • 2000–2009 • 2010–2019 • 2020–2029
לוח זיכרון לפיגוע בקו 19 ברחוב ארלוזורוב פינת דרך עזה
אמה מנורמנדיה

| --- | --- |

אמה מנורמנדיה עם שני בניה
 לידה:  987 נורמנדי, צרפת 
 פטירה:  6 במרץ 1052 (בגיל 65 בערך) וינצ'סטר, ממלכת אנגליה 
 מדינה:  ממלכת אנגליה 
 מקום קבורה:  קתדרלת וינצ'סטר 
 בן או בת זוג:  אתלרד השני, מלך אנגליה (5 באפריל 1002–?) קנוט הגדול (2 ביולי 1017–?) 
 
אמה מנורמנדיה (985 לערך – 6 במרץ 1052) הייתה בתם של רישאר הראשון, דוכס נורמנדי ושל אשתו השנייה, גוּנוֹרה (Gunnora). בעקבות נישואיה לאתלרד השני (בין השנים 1002–1016) ולקאנוט הגדול (בין השנים 1017–1035) הפכה להיות המלכה הרעיה של אנגליה, דנמרק ונורווגיה. היא הייתה אם לשלושה בנים: אדוארד המודה, אלפרד אֶתֶלינג והארדיקאנוט, ושתי בנות: גוֹדה נסיכת אנגליה וגוּנהילדה נסיכת דנמרק. גם לאחר מות שני בעליה, נותרה אמה פעילה בחיי הציבור והמשיכה לקחת חלק בחיים הפוליטיים. אמה כונתה "הראשונה מבין מלכוֹת ימי הביניים המוקדמים" והיא עומדת במרכזה של היצירה הספרותית "שיר הלל למלכה אמה" (Encomium Emmae Reginae), מקור חשוב להיסטוריה של אנגליה בראשית המאה ה-11.
נישואיה לאתלרד השני

אתלרד השני נישא לאמה, שהייתה בתו של רישאר הראשון, דוכס נורמנדיה, מתוך כוונה להשכין שלום בנורמנדיה. בשלהי המאה ה-10 יצאו פשיטותיהם של הוויקינגים על אנגליה לעיתים קרובות מנורמנדיה, ומטרת הנישואין הייתה איחודן של שתי המדינות כנגד האיום הוויקינגי.
עם נישואיה ניתן לאמה השם האנגלו-סקסי אֶלגיבה (Ælfgifu או Elgiva), שהיה בשימוש לצרכים רשמיים, והיא הוכתרה למלכה הרעיה של אנגליה. הוענקו לה נכסים משלה בווינצ'סטר, ראטלנד, דבון, סאפוק ואוקספורדשייר וכן בעיר אקסטר.
בשנות נישואיהם נולדו לאמה ולאתלרד שני בנים: אדוארד המודה ואלפרד אֶתֶלינג (Alfred Aetheling), ובת: גודה (Goda) או גודגיפו (Godgifu).
כאשר פלש סוון הראשון, מלך דנמרק לאנגליה וכבש אותה ב-1013, נשלחו אמה וילדיה לנורמנדיה, ועד מהרה הצטרף אליהם אתלרד. הם שבו לאנגליה לאחר מותו של סוון ב-1014.
נישואיהם של אמה ושל אתלרד הסתיימו עם מותו של אתלרד בלונדון ב-1016. בנו הבכור של אתלרד, אֶתֶלסטאן, היה יורש העצר בכוח עד למותו ביוני 1014. בניה של אמה ניצבו בסדר הירושה לאחר בניה של אשתו הראשונה של אתלרד, שהבכור בהם היה אדמונד איירונסייד. אמה עשתה מאמצים שבנה הבכור, אדוארד, יוכר כיורש עצר. אף שצעד זה זכה לתמיכה מצדו של אדריק סטראונה (Eadric Streona), יועצו הראשי של אתלרד, התנגדו לו אדמונד איירונסייד עצמו ובעלי בריתו, שבסופו של דבר מרדו כנגד אתלרד.
בשנת 1015 פלש לאנגליה קאנוט, בנו של סוון. הוא ישב מחוץ ללונדון עד למותם של אתלרד באפריל 1016 ושל אדמונד בנובמבר אותה שנה. המלכה אמה ניסתה לגרום לכך שהשליטה האנגלו-סקסית על לונדון תמשיך עד אשר יוסדרו נישואיה לקאנוט. יש הטוענים שנישואין אלה הצילו את חייהם של בניה, שכן קאנוט, שניסה להיפטר מתובעים יריבים לכתר, חס על חייהם.
נישואיה לקאנוט

לאחר שהביס את אדמונד איירונסייד ב-18 באוקטובר בקרב אסנדון (Assandun), השיג קאנוט את השליטה על רובה של אנגליה. בתום הקרב דנו שני המלכים בתנאי השלום והסכימו לחלק את הממלכה; אדמונד קיבל את ממלכת וסקס וקאנוט את יתר שטחה של הארץ. בנוסף הסכימו השניים כי לאחר מותו של אחד מהם, יעברו השטחים שבשלטונו לשליטת האחר. אדמונד מת זמן קצר לאחר מכן ב-30 בנובמבר וקאנוט נעשה למלך אנגליה כולה. כאשר נישאו אמה וקאנוט, נשלחו בניה מנישואיה לאתלרד לחיות בנורמנדיה תחת חסותו של אחיה. באותו זמן נעשתה אמה למלכה הרעייה של אנגליה ולאחר מכן של דנמרק ושל נורווגיה.
אמה לא הייתה פעילה במיוחד בשנים הראשונות למלכותו של קאנוט. עם זאת, היא החלה להיות פעילה יותר לאחר 1020, כאשר התיידדה עם אנשי הכמורה של אירופה, וכן לקחה על עצמה את תפקיד הפטרונית של הכנסייה. היא פיתחה מערכת יחסים קרובה עם הבישוף של וינצ'סטר, שיעץ לה בנושאים רוחניים רבים לאורך כל חייה. יחסיה הקרובים עם הכמורה ועם הכנסייה חיזקו את תביעתו של בעלה לכתר כמלך נוצרי.
על פי "שיר ההלל למלכה אמה", על אף שבתחילה היו נישואיה של אמה לקאנוט נישואים פוליטיים, בהמשך שררה ביניהם חיבה. לאמה ולקאנוט נולד בן, הארדיקאנוט, ובת, גונהילדה (Gunhilda).
מותה

לאחר מותה ב-1052 נקברה אמה לצדם של קאנוט ושל הארדיקאנוט בווינצ'סטר. במהלך מלחמת האזרחים האנגלית הוצאו עצמותיהם ופוזרו על ידי כוחות הפרלמנט.
תאוריית הקשר על מותו של אלפרד

ב-1036 שבו בניה של אמה, אלפרד ואדוארד המודה, מגלותם בנורמנדיה כדי לבקר את אמם. במהלך ביקורם באנגליה היו אמורים לחסות תחת הגנתו של הארדיקאנוט, ואולם הלה היה עסוק בענייני ממלכתו בדנמרק. אלפרד נלכד וסומא על ידי ברזל מלובן שננעץ בעיניו, ובהמשך מת מפצעיו. אדוארד נמלט ושב לנורמנדיה. הוא שב לאנגליה לאחר שמקומו כמלך היה מובטח.
הספר "שיר הלל למלכה אמה" מטיל את מלוא האשמה על לכידתו, עינויו ורציחתו של אלפרד על הרולד קל הרגליים, מתוך מחשבה שבכוונתו להיפטר מעוד שני טוענים פוטנציאליים לכתר על ידי הריגתם של אדוארד ואלפרד. כמה מהחוקרים גורסים שהאשמה היא בגודווין, רוזן וסקס, שהיה המלווה של שני הנסיכים במסעם. אחרים טוענים שלאמה הייתה יד ברציחתו של בנה.
ככל הנראה, השניים קיבלו מכתב מאמם שבו ביקשה מהם להגיע לאנגליה. גם אם המכתב אכן יצא מאמה ולא כמלכודת שנטמנה על ידי יריביהם, לא ידוע אם היא הייתה מודעת לסכנה האורבת להם. אפשרות נוספת היא שהיא העמידה אותם בסכנה במודע. שאלות אלה נותרו עד היום ללא מענה והחוקרים חלוקים עליהן.
המלוכה המתואמת של הארדיקאנוט ואדוארד המודה

הארדיקאנוט, בנו של קאנוט, ירש את כתר דנמרק לאחר מות אביו ב-1035. חמש שנים לאחר מכן חלקו הוא ואחיו, אדוארד המודה, את כתר אנגליה, לאחר מותו של הארולד, אחיו למחצה של הארדיקאנוט. מלכותם הייתה קצרה ונמשכה רק שנתיים עד למותו של הארדיקאנוט.
לאמה היה תפקיד במלוכה מתואמת זו בהיותה הקשר המשותף בין שניהם. הספר "שיר הלל למלכה אמה" טוען שלאמה עצמה היה תפקיד משמעותי ואולי אף שווה ערך ביצירת הנהגה משותפת זו על ממלכת אנגליה.
אמה כמלכה

ההיסטוריונית פאולין סטפורד הגדירה את אמה כ"ראשונה מבין מלכות ימי הביניים המוקדמים". אמה היא הדמות המרכזית ביצירה "שיר הלל למלכה אמה" (Encomium Emmae Reginae), שהיא מקור בלתי נדלה לתולדותיה של אנגליה במאה ה-11. במהלך תקופת מלכותו של אתרלד, לא הייתה אמה יותר מאשר הסמל של הברית בין אנגליה לבין אביה, דוכס נורמנדיה. לעומת זאת, השפעתה גדלה באופן משמעותי בתקופת שלטונו של קאנוט. עד ל-1043, מציינת סטפורד, הייתה אמה "האישה העשירה ביותר באנגליה ובבעלותה היו שטחי אדמה רחבים במזרח המידלנדס ובוסקס". סמכותה של אמה לא הייתה מבוססת רק על היותה בעלת קרקעות. הייתה לה גם השפעה משמעותית על המשרות הדתיות בממלכה.
"שיר הלל למלכה אמה"

היצירה "שיר הלל למלכה אמה" מחולקת לשלושה חלקים. החלק הראשון דן בסוון ובכיבוש אנגליה על ידו. החלק השני מתמקד בקאנוט ומתייחס לתבוסתו של אתלרד, בנישואיו לאמה ובתקופת מלכותו. החלק השלישי מתאר את התקופה שלאחר מותו של קאנוט, את מעורבותה של אמה בתפיסתו של האוצר המלכותי ובבגידתו של גודווין. היצירה פותחת בפנייה לאמה: "אלוהינו, ישו המשיח ינצור אותך, מלכתנו, המתעלה על כל הנשים בדרך חייך הידידותית". אמה תוארה ביצירה כ"אישה הבולטת ביותר ביופייה ובחוכמתה מכל הנשים בזמנה".
בתרבות

דמותה של אמה מנורמנדי מגולמת על ידי לאורה ברלין בסדרה ויקינגים: ולהאלה. דמותה מופיעה גם בספר הערב והבוקר מאת קן פולט.
אתלרד השני, מלך אנגליה, בעלה הראשון של אמה מנורמנדיה
קאנוט הגדול, בעלה השני של אמה מנורמנדיה
היצירה "שיר הלל למלכה אמה" (Encomium Emmae Reginae) משנת 1050
איטו הירובומי

זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
איטוֹ הִירוֹבּוּמִי (ביפנית: 伊藤 博文;‏ 16 באוקטובר 1841 - 26 באוקטובר 1909) היה סמוראי מנחלת צ'ושו, מדינאי יפני, גנרו, כיהן ארבע פעמים בתפקיד ראש ממשלת יפן והיה מושל קוריאה. הלאומן הקוריאני אן ג'וּנג-גון התנקש בחייו.
ראשית חייו

איטו נולד להיאשי ג'וּזוֹ, סמוראי ממעמד זוטר מהאן צ'ושו (כיום מחוז ימאגוצ'י), ונקרא בילדותו היאשי ריסוקֶה. סבו שינה את שם המשפחה מהיאשי לאיטו, ובצעירותו קיבל איטו את השם הירובומי. איטו היה תלמידו של יושידה שואין והצטרף לסונו ג'וי, ביחד עם טקיושי קידו. הוא נבחר להיות אחד מבין חמשת בני נחלתו שנשלחו ללמוד בקולג' האוניברסיטאי של לונדון ב-1863, ובזמן שהותו בבריטניה השתכנע שעל יפן לאמץ את דרכי המערב. איטו שב ליפן ב-1864 על מנת להזהיר את נחלת צ'ושו מלצאת למלחמה כנגד המעצמות הזרות בנוגע לזכויות השיט במצר שימונוסקי.
קריירה פוליטית

לאחר רסטורציית מייג'י התמנה איטו למושל מחוז היוגו, שימש שר זוטר במשרד החוץ, ונשלח לארצות הברית ב-1870 על מנת ללמוד את המדיניות המוניטרית של המדינה. בשובו ליפן בשנה לאחר מכן, יסד איטו את מערכת המיסוי של יפן. באותה שנה הוא הצטרף למשלחת איוואקורה במסעה מסביב לעולם, במהלכה קשר קשרי ידידות עם טושימיצ'י אוקובו, אחד ממנהיגי רסטורציית מייג'י.
איטו התמנה לשר לעבודות ציבוריות ב-1873, וב-1875 היה ליושב ראש אספת מושלי המחוזות. בנוסף, הוא השתתף בועידת אוסקה באותה שנה. לאחר ההתנקשות בחייו של אוקובו, החליפו איטו בתפקיד שר הפנים, ובכך נטל מקום מרכזי בממשלת מייג'י.
איטו נסע לאירופה ב-1882 על מנת ללמוד את חוקותיהן של המדינות, ושב ליפן לאחר שמונה עשר חודשים. ב-1885 חתם איטו על הסכם טיינג'ין, שהסדיר את היחסים הדיפלומטיים בין יפן וסין הקיסרית.
ראש הממשלה

בהתבסס על רעיונות אירופאיים, יסד איטו ב-1885 את שיטת הממשל של הקבינט, וב-22 בדצמבר באותה שנה הוא היה לראש ממשלת יפן הראשון. הוא פרש מתפקידו ב-30 באפריל 1888, אך עמד בראש המועצה הקיסרית, ולמעשה החזיקה בשלטון. הוא הפך לגנרו הראשון ב-1889 בחוקת מייג'י, שהתפרסמה בפברואר 1889, הוסיף איטו התייחסות לקוקוטאי, או "הישות הלאומית" של יפן, המספק הצדקה לסמכותו של הקיסר, בשל מוצאו האלוהי ושושלת הקיסרים שלא נקטעה, ובשל הקשר המיוחד הקיים בין הנתינים לשליט. התייחסות זו עמדה בניגוד להכרה האירופאית, לפיה שואבת החוקה את חוקיותה מהאזרחים, שאותה ראה איטו כאינה מתאימה ליפן.
במהלך כהונתו השנייה בראשות הממשלה (8 באוגוסט 1892 - 31 באוגוסט 1896) תמך איטו במלחמת סין–יפן הראשונה, ולקח חלק בהסכם שימונוסקי שסיים אותה ב-1896. בבואו לחתום על האמנה האנגלו-יפנית של מסחר וניווט ב-1894, הצליח איטו לבטל חלק מההסכמים הבלתי שוויוניים שהגבילו את פעילותה הבינלאומית של יפן החל מראשית תקופת מייג'י.
במהלך כהונתו השלישית כראש ממשלה (12 בינואר - 30 ביוני 1898) נתקל איטו בפוליטיקה מפלגתית. שתי המפלגות הגדולות התנגדו להצעתו להחלת מסי קרקעות חדשים, ובתגובה הוא פיזר את הדיאט והכריז על בחירות חדשות. בתגובה לכך, התאחדו שתי המפלגות למפלגת קנסייטו (憲政党, "המפלגה החוקתית"), זכו במרבית הקולות, ואילצו את איטו להתפטר.
איטו שב לראשות הממשלה לקדנציה רביעית באוקטובר 1900, אך התפטר מתפקידו לאחר שבעה חודשים בלבד. עם זאת, הוא נותר ראש המועצה החשאית. ב-1901 קיבל איטו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ייל.
עבור תרומתו למערכת החינוך של יפן, והפיכתה למודרנית, קיבל איטו את עיטור מסדר השמש העולה, בדרגות השלישית (1899) והשנייה (1907).
מושל קוריאה

בנובמבר 1905, בעקבות מלחמת רוסיה–יפן, נאלצה ממשלת קוריאה לחתום על הסכם בו ויתרה על ריבונותה, ולמעשה הפכה למדינת חסות של האימפריה היפנית, בעוד איטו התמנה למושלה. הוא אילץ את הקיסר הקוריאני קוג'ונג לוותר על כסאו לטובת בנו, והצליח בכינון אמנת הסיפוח של קוריאה ליפן ב-1907, בו השתלטה יפן על יחסי הפנים של קוריאה. עם זאת, היה יחסו של איטו לקוריאה אמביוולנטי. מחד, הוא תמך בשליטה יפנית בקוריאה, כהגנה מפני נפילתה לידי רוסיה או סין, ומאידך, התנגד לסיפוח והעדיף להשאיר את קוריאה במעמד של מדינת חסות, על מנת לבנות שם ישות עצמאית הנאמנה ליפן. הוא התפטר מתפקידו כמושל ב-14 ביוני 1909.
התנקשות

איטו הגיע לתחנת הרכבת של חרבין ב-26 באוקטובר 1909 לפגישה עם ולדימיר קוקובצוב, שר האוצר הרוסי. כשירד מהרכבת, ירה בו אן ג'ונג-גון, לאומן קוריאני וחבר תנועת השחרור הקוריאנית. איטו נפגע בחזה שלוש פעמים ומת תוך זמן קצר. הרקע להתנקשות היה מעורבותו הרבה של איטו בשלילת העצמאות הקוריאנית.
מורשת

דמותו של איטו הופיעה על שטר 1,000 ין מ-1963 עד 1984, וביתו בעיר האגי שבמחוז ימגוצ'י הפך למוזיאון.
לקריאה נוספת

Beasley, William G. The Rise of Modern Japan. Palgrave Macmillan, 2000. ISBN 9780312233730.
Duus, Peter. The Abacus and the Sword: The Japanese Penetration of Korea, 1895-1910. University of California Press, 1998. ISBN 9780520213616.
הערות שוליים

↑  Beasley, עמ' 80.
↑  Duus, עמ' 220.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299088005171  PLWABN: 9810658518305606  BIBSYS: 2036298  BnF: cb169527616 (data)  CiNii: DA02817226  GND: 11909648X  ISNI: 0000 0000 8243 3950  LCCN: n83057663  NDL: 00022658  NLA: 50659967  NLK: KAC201621998  NTA: 073731714  RERO: 02-A016467234  SUDOC: 073705055  Trove: 1526413  VIAF: 59886675   WorldCat (עם VIAF): 59886675 
שטר 1,000 ין הנושא את דיוקנו של איטו
מיכאי אמינסקו

| --- | --- |
מיכאי אמינסקו
מיכאי אמינסקו
 לידה:  15 בינואר 1850 האימפריה העות'מאנית איפוטשט (אנ'), נסיכות מולדובה 
 פטירה:  15 ביוני 1889 (בגיל 39) ממלכת רומניה בוקרשט, ממלכת רומניה 
 שם לידה:  Михай Эмин 
 מדינה:  נסיכות מולדובה, הנסיכויות הרומניות המאוחדות, ממלכת רומניה 
 לאום:  רומניה
 מקום קבורה:  בית הקברות בלו 
 מקום מגורים:  בוטושאן 
 עיסוק:  משורר
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וינה 
 שפות היצירה:  רומנית, גרמנית 
 תחום כתיבה:  שירה
 סוגה:  רומנטיקה
 זרם ספרותי:  הרומנטיקה 
 יצירות בולטות:  Luceafărul 
 תקופת הפעילות:  מ-1866 
 בן או בת זוג:  ורוניקה מיקלה 
 חתימה:   
 
אמינסקו והאילן המשפחתי שלו על בול של רפובליקה מולדובה
אמינסקו ומקורביו על בולים של רפובליקה מולדובה, שהופקו בשנת ה-150 ללידתו
מִיכַאי אֶמִינֶסְקוּ (ברומנית: Mihai Eminescu), הידוע גם כמִיכַאִיל אֶמינוֹביץ (15 בינואר 1850 ולפי מקורות אחרים 20 בדצמבר 1849 – 15 ביוני 1889), היה מאחרוני המשוררים הרומנטיים, והמשורר הרומני הגדול והידוע ביותר. בין שיריו הידועים ביותר: "כוכב השחר" (Luceafărul), "נותר בי רק געגוע אחד בודד" (Mai am un singur dor), וחמש ה"איגרות" (Scrisori).
אמינסקו היה פעיל באגודה הספרותית "ז'ונימאה", עיתונאי ועורך בעיתון "טימפוּל" (Timpul הזמן), הביטאון הרשמי של המפלגה השמרנית הרומנית ועיתונאי ב"קוריירול דה יאשי" (Curierul de Iași השליח של יאשי). באופן סמלי אמינסקו התקבל שישה עשורים לאחר מותו (1948) כחבר האקדמיה הרומנית.
שורשים

"מיכאיל" היא צורה ארכאית יותר (ובשימוש גם בשפות סלבונית, אוקראינית ורוסית) של השם "מיכאי" (הצורה הרומנית לשם "מיכאל"). שניהם היו בשימוש בתקופתו של אמינסקו והוא אישית עשה שימוש בשניהם. עם זאת, כיום קוראים לו ברומניה "מיכאי אמינסקו".
אביו היה גאורגה אמינוביץ', במקור מקלינשט (Călineşti), באותה תקופה כפר בחבל בוקובינה שהשתייך לאוסטרו הונגריה. אמינוביץ' חצה את הגבול לנסיכות מולדובה, התיישב בסמוך לעיר בוטושאן, והתחתן עם ראלוקה יורשקו (Raluca Iuraşcu), בתו ויורשתו של סטולניק מולדובני. באזור בו התגוררה המשפחה הייתה נוכחות רותנית בולטת, ובמשפחת המשורר לעתיד שלטו היטב בשפת הקבוצה האתנית הזאת, עגה של השפה האוקראינית. גם מיכאיל אמינוביץ' - אמינסקו הכיר מילדותו שפה זו, והעריך מאוד את הקלסיקונים של הספרות האוקראינית (מאלורוסית, לפי כינויה אז) אותם קרא במקור בעת שהותו בעיר צ'רנוביץ. עם זאת, בני משפחת אמינוביץ' תמיד החשיבו עצמם רומנים גאים.