stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סחלב (משקה)

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  שתייה 
 מרכיבים עיקריים:  סחלב 
 
קערת סחלב בתוספת פיסטוקים
משקה סחלב. הצבע שבשפת המשקה מקורו באבקת הקינמון שפוזרה מעליו
סָחְלֶבּ (בערבית: سحلب) הוא משקה סמיך על בסיס חלב, עמילן תירס (קורנפלור), סוכר ותבלינים אשר מקורו במדינות המזרח התיכון.
מקור שמו של הסחלב הוא צמח הסחלב, אשר פקעותיו הטחונות משמשות באופן מסורתי כבסיס להכנת המשקה. כיום, בישראל כבר לא משתמשים באבקת פקעות הסחלב בהכנת המשקה, לאור מחירה הגבוה, ועמילן התירס מהווה לה תחליף.
משקה הסחלֶב עשוי מעמילן של פקעת הסחלב ובגלל מחירו הגבוה הוא מעורבב עם עמילן ממקורות אחרים ובמי ורדים. בעיר קרמאנמרש בדרום טורקיה מכינים אבקת סחלבים מיובשת מסוג "טיוברס" (Tubers) הנקראת "מילד" (Milled), המשמשת להכנת גלידה מסטיק טורקית הנקראת דונדורמה.
בעקבות הדרישה הגבוהה זן צמח הפקעות כמעט נכחד ולכן מחירו מרקיע שחקים.
הסחלב מוגש חם ונמכר בעונת החורף בטורקיה, ביוון ובמדינות ערב. בישראל נמכר הסחלב בקיוסקים בעיקר ביפו, בדרום תל אביב ובישובים ערביים, ובעת האחרונה הוכנס המשקה גם לתפריטיהם של בתי הקפה המודרניים. כמו כן נמכרת בישראל אבקת סחלב להכנה מהירה. בטורקיה מוגשת גלידת מסטיק הידועה הנקראת "סאלפ דונדורמה", מבוססת סחלב.
למשקה הסחלב נהוג להוסיף תוספות כגון קוקוס, קינמון, אגוזים, בוטנים, מי ורדים ופיסטוק. קיימת גרסת פרווה בה החלב מוחלף בחלב קוקוס.
סחלב מצרים

ישנו סוג של מעדן מן המטבח הלובי העשוי דוחן, אגוזים ותבלינים הקרוי "סחלב מצרי" או: "דרוע".
האג

.
מבט על האג מצפון-מערב, איור מאת ואן יאן גוין
ה"ביננהוף" ואולמות האבירים, המרכז הפוליטי של הולנד
ארמון השלום בו ממוקם בית הדין הבינלאומי ICJ
בית העירייה החדש
מרכז העיר
האג (בהולנדית: s Gravenhage' – "סְכְראפֶנהאכה", ‏האזנהקובץ:Nl-'s-Gravenhage.ogg‏Ⓘ‏; ובקיצור Den Haag – "דן האך", ‏האזנהקובץ:Nl-Den Haag.ogg‏Ⓘ‏) היא עיר במערב הולנד המהווה את המרכז השלטוני של המדינה, ובירת מחוז דרום הולנד. עם אוכלוסייה של כחצי מיליון נפש (2012) ושטח של כמאה קילומטר רבוע, זוהי העיר השלישית בגודלה בהולנד לאחר אמסטרדם ורוטרדם.
בהאג יושבים האֶרְסְטֶה קַאמֶר (החדר הראשון, או הסנאט) והטְוֵדֶה קַאמֶר (החדר השני, בית הנבחרים), המרכיבים יחד את הפרלמנט של הולנד (סטאטן חנרל). גם מושבו של וילם-אלכסנדר מלך הולנד נמצא בהאג. כל השגרירויות הזרות ומשרדי הממשלה ממוקמים בעיר, כמו גם בית המשפט העליון וארגונים בינלאומיים וממלכתיים רבים. זאת על אף שאמסטרדם היא הבירה של הולנד, כפי שמצוין בחוקה ההולנדית.
האג מארחת כמה ממוסדות האו"ם ומוסדות בינלאומיים אחרים, לדוגמה:
בית הדין הבינלאומי לצדק, ממוקם בארמון השלום (פְרֵדֶספּאלֵייס). בנייתו מומנה על ידי אנדרו קרנגי
בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר (נסגר)
בית הדין הפלילי הבינלאומי
סניף האג של המנגנון השיורי הבינלאומי לבתי דין פליליים (הסניף השני נמצא בארושה שבטנזניה).
בנוסף, האקדמיה של האג למשפט בינלאומי והארגון למניעת הפצת נשק כימי נמצאים גם הם בעיר. החסידה היא הסמל של האג.
היסטוריה

האג נוסדה ב-1284 על ידי וילם השני, רוזן הולנד ומלך גרמניה, שהיה אמור להפוך לקיסר האימפריה הרומית הקדושה, אך נהרג בקרב לפני שהוכתר. וילם השני החליט לבנות ביער בהולנד את ארמונו, בשם רידרזאל (היכל האבירים), וסביבו את בירתו. הארמון קיים גם כיום, ומשמש לאירועים פוליטיים. עם השנים הפכה האג למרכז האדמיניסטרטיבי של רוזני הולנד. הערים המרכזיות בהולנד, כמו ליידן, דלפט ודורדרכט הסכימו ביניהן לבחור בהאג הקטנה כמרכז המנהלי שלהן.
על מנת לשמור על כך שהאג לא תגדל, היא לא קיבלה זכויות של עיר או הורשתה לבנות חומות. כאשר הותר לבסוף לעיר לבנות חומה, במאה ה-16, האוכלוסייה החליטה להשתמש בכסף על מנת לבנות היכל לעיר במקום חומות. רעיון זה עלה ביוקר במלחמת שמונים השנים, מאחר שהוא אפשר לחיילים הספרדים לכבוש את העיר בקלות. האג נכבשה גם על ידי כוחות צרפתיים ב-1806.
בשל ההיסטוריה של העיר, לא קיימת בה עיר עתיקה כמו בערים הקרובות ליידן ודלפט. כאשר הממשלה החלה לשחק תפקיד משמעותי יותר בחברה ההולנדית לאחר 1850, האג צמחה במהירות. החלקים הוותיקים יותר של העיר הם לפיכך ברובם מהמאה ה-19 או מתחילת המאה ה-20.
העיר נפגעה קשות במלחמת העולם השנייה. החומה האטלנטית נבנתה בתוך העיר עצמה, והביאה לכך ששכונות שלמות נהרסו על ידי הגרמנים. ב-3 במרץ 1945, חיל האוויר המלכותי הפציץ בטעות את רובע הבֶּזַאוּדֶנהָאוּט. המטרה הייתה משגר של רקטות V-2 בפארק הקרוב, אך בשל טעויות בניווט, הפגזים נפלו על חלק מאוכלס בצפיפות של העיר. מעל ל-500 אנשים מתו, ועדיין ניתן לראות בעיר שרידים ממתקפה זו.
לאחר המלחמה, האג הפכה לתקופת מה ל"אתר הבנייה הגדול ביותר באירופה". העיר גדלה בצורה מסיבית לכיון דרום מערב. האזורים שנהרסו גם הם נבנו מחדש במהירות. האוכלוסייה הגיעה לשיא של 550,000 איש בסביבות 1970.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, עברו מעמדות הביניים לפרוורים כמו פוֹרְבּוּרְך, לֵיידְסֶנדאם, רייסווייק ובעיקר זוּטֶרמֵר. כתוצאה, התפתחו שכונות עוני בתוך העיר עצמה, לצד פרברים עשירים מחוצה לה. ניסיונות להכליל את הפרברים בהאג נתקלו בקשיים. בשנות ה-90, לאחר הסכמה של הפרלמנט ההולנדי, סיפחה האג חלקים גדולים מהעיירות הסמוכות, ושם נבנו, ועדיין נבנים, אזורי מגורים חדשים.
אפיון

האג היא העיר ההולנדית הגדולה ביותר על הים הצפוני. היא כוללת שתי ערי חוף, נפרדות זו מזו. החלק העיקרי, סכוונינגן, מצוי לצד החוף הצפון מערבי של העיר, והוא אתר תיירות פופולרי, עם 10 מיליון מבקרים בשנה. מסיבה זו אנשים רבים, ואף הולנדים, חושבים כי סכוונינגן היא עיר עצמאית, ולא היא: סכוונינגן היא אחת משמונת המחוזות של האג. קייקדאון היא עיר החוף השנייה של ההאג, בדרום מערב, והיא הרבה יותר קטנה, ומושכת בעיקר אוכלוסייה מקומית.
המושבה ההולנדית לשעבר, "איי הודו המזרחיים ההולנדיים", כיום אינדונזיה, הותירה את חותמה על האג. רחובות רבים קרויים על שם מקומות באינדונזיה ויש אוכלוסייה משמעותית ממוצא מעורב, אינדונזי-הולנדי.
החלקים העתיקים יותר בעיר מורכבים בדרך כלל מרחובות רחבים וארוכים. הבתים בדרך כלל נמוכים, לא יותר משלוש קומות, ואלגנטיים. העיר תוכננה כרחבה יותר מערים הולנדיות אחרות. לא נשארו תעלות רבות בהאג, שכן הן נוקזו בסוף המאה ה-19.
בהאג ניתן למצוא הן את השכונות העניות ביותר והן את העשירות ביותר בהולנד. האזורים העשירים יותר בדרך כלל נמצאים מערבית ללאן ואן מרדרפורט. החלקים העניים יותר נמצאים בחלקים המזרחיים והדרומיים של העיר. חלוקה זו משתקפת גם במבטא המקומי. התושבים העשירים יותר קרויים "האחֶנארס", ומדברים מה שקרוי "בקאקט" (מילה גסה במקצת בהולנדית), ואילו ה"הגנזן" מדברים "פלאט האחס". יש מעט מגע חברתי בין קבוצות אלה.
כלכלה

העיר מאופיינת במספר גדול מאוד של עובדי ציבור. משרדי הממשלה וארגונים ציבוריים כמעט כולם ממוקמים בהאג. בנוסף, המשרדים הראשיים של מספר עסקים גדולים נמצאים בהאג:
של ההולנדית, אחת מחברות האנרגיה הגדולות בעולם;
KPN, חברת הטלפון הלאומית ההולנדית;
AEGON, אחת מחברות הביטוח ההולנדיות הגדולות;
TPG, חברה בינלאומית המספקת שירותי דואר ולוגיסטיקה.
מעולם לא היה מרכז תעשייתי גדול בהאג, פרט לנמל הדיג בסכוונינגן.
כלכלה > תחבורה

מערכת התחבורה הציבורית בהאג כוללת מספר גדול של קווי חשמלית, המופעלים על ידי HTM עם שתי תחנות תת-קרקעיות. קו E של הרכבת התחתית של רוטרדם מגיע להאג. כמו כן, ישנה מערכת של רכבת קלה המחברת את האג, רוטרדם, זוטרמר והפרברים. בשל מיקומה של האג, תחנת הרכבת המרכזית שלה משמשת בעיקר כתחנת קצה לקווי רכבת מכל רחבי הולנד.
שדה התעופה הקרוב הוא שדה התעופה של רוטרדם, ממנו יוצאות בעיקר טיסות שכר. סכיפהול (Schiphol) שהוא השדה התעופה הראשי של הולנד ואחד הגדולים באירופה נמצא במרחק של כ-40 קילומטרים מהעיר.
תרבות

להאג אין מוניטין של מקום בעל חיי לילה תוססים. חיי הלילה סובבים במרכזים סביב לקולנוע פּאתֵה באוטנהוף. תבנית דומה של חיי לילה סביב לקולנוע נמצא גם בסכוונינגן. עם זאת, יש בהאג כמה מוסדות תרבות ומוזיאונים.
חיי העיר מרוכזים בעיקר סביב ההופווייבר והביננהוף, שם ממוקם הפרלמנט.
תרבות > מוזיאונים

מדורודם היא עיר מינאטורית בהאג, שמשקפת את המראה הכללי של הולנד.
המאוריץ-האוס מציג יצירות רבות של ורמיר, רמברנדט ואן ריין, ופאולוס פוטר.
התיאטרון המלכותי וה"נסיונל טונֵל-חְרוּפּ" ממוקמים בקוֹרטֶה פוֹרהאוט.
המוזיאון העירוני מציג אוסף גדול של יצירות הצייר ההולנדי פייט מונדריאן וכן אמנות מודרנית.
מוזיאון אשר ממוקם בארמון המלכותי לשעבר בלנגה פורהאוט.
סופרים מפורסמים בני ההאג כוללים את רמקו קמפרט, סימון קרמיכלט, לואי קופרוס והמשורר ברט שאבו.
במוזיאון בֵּלְדֶן אָן זֶה (פסלים על הים) יש תצוגה גדולה של פיסול, בעיקר של אמנים מהמאה ה-20.
מוזיאון מדע.
תרבות > אירועי תרבות

29 באפריל: KoninginneNach – פסטיבל מוזיקה, ערב החג הלאומי של הולנד
אוגוסט: HaSchiBa – פסטיבל רב תרבותי
בקיץ: סדרה של פסטיבלי זיקוקים שבועיים
יהדות האג

היהודים הראשונים הגיעו לעיר במהלך המאה ה-17 עם קהילת יהדות ספרד. בשנת 1698 נבנה בית כנסת ראשון ותוך מספר שנים משפחת דה-פינטו הקימה בית כנסת שלה. בית כנסת גדול, על פי מתכונת של בית הכנסת באמסטרדם נפתח בשנת 1726. בהמשך הגיעו לעיר יהודים אשכנזים. במהלך המאה ה-18 הקהילה שגשגה. הספרים הראשונים הודפסו על ידי הקהילה כבר בשנת 1739.
בשנת 1939 היו בעיר 17,400 יהודים הולנדים וכ-2,000 פליטים מגרמניה. לאחר הכיבוש הנאצי הוקם בעיר ועד יהודי. על ביצוע פעולות נגד יהודים הופקד פראנץ פישר, מפקד משטרת הביטחון הגרמנית. בקיץ 1942 החלו משלוחים למחנות, ותוך שנה אחת נעשתה האג "נקיה מיהודים". הרב הראשי באותה תקופה היה יצחק מהרשן שסירב להסתתר וביחד עם יהודים רבים הועבר למחנה ריכוז וסטרבורק. תפקיד מפתח באותה תקופה מילא פרידריך ויינרב, כלכלן ואיש אגודת ישראל. מפעם לפעם הציג בפני המשטרה הגרמנית רשימות דמיוניות של יהודים עשירים בהאג, שעומדים להגר לעולם החופשי, וזאת כדי לדחות בכך את שילוחם למחנות. לבסוף נכלא ויינרב על-ידי הגרמנים, שוחרר (לשם התחקות אחרי יהודים נוספים במחבוא)  וחי במחתרת עד סוף המלחמה. בית-דין הולנדי קבע ששיתף פעולה עם הגרמנים, אולם דעת-הקהל הייתה חלוקה עוד שנים רבות באשר לאישיותו ולפעולותיו.
בשנת 1945 נותרו בעיר 1,283 יהודים. לאחר מלחמת העולם השנייה החיים היהודיים בעיר חודשו, אך הקהילה לא הגיעה לממדים שהיו לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ערים תאומות

פולין ורשה, פולין
ישראל נצרת, ישראל
אינדונזיה פלמבנג, אינדונזיה
ניקרגואה חויגאלפה, ניקרגואה
מבצע קרב השיבה

מבצע קרב השיבה (בערבית: عملية معركة العودة, בתעתיק מדויק: עַמַלִ֫יַּת מַעְרַכַּת אלְעַ֫וְדַה) הוא מבצע צבאי שנפתח ב-2 בדצמבר 2024 על ידי הכוחות הסוריים הדמוקרטיים (SDF), ובמהלכו השתלטו הכוחות על מספר כפרים ממזרח לפרת, שהיו בשליטת המשטר הסורי ומיליציות פרו-איראניות באזור הכפרי של מחוז דיר א-זור.
המבצע

ב-2 בדצמבר 2024 הצהירו הכוחות הסוריים הדמוקרטיים כי הם פותחים במבצע צבאי "לאור תנאי הביטחון המסוכנים הנובעים מהאירועים האחרונים במערב סוריה", כשהכוונה היא למתקפת המורדים הסורים במערב סוריה, שערערה את שלטונו של משטר אסד ואפשרה את פתיחת החזית המזרחית.
שמו של המבצע, "קרב השיבה", מעיד על כך שמטרתו להחזיר עשרות אלפי עקורים משבעת הכפרים למקומות מגוריהם המקוריים מצפון לדיר א-זור, שמהם נעקרו ב-2017 על ידי המשטר והמיליציות האיראניות לאחר קרבות עם דאעש בשנת 2017. מאז איראן התמקמה בעיקר בכפר חטלה, הסמוך לעיר דיר א-זור, ופתחה בו שני סמינרים, מרכז תרבות איראני, ומרכז לרישום מתנדבים במיליציות האיראניות.
כבר ביומיים הראשונים למבצע השתלטו הכוחות על שבעה כפרים באזור הכפרי של דיר א-זור: א-סאלחיה, טאביה (ער'), חטלה (אנ'), ח'שאם (אנ'), מראט (ער'), מזלום (ער') ואל-חוסייניה. מטוסי קואליציית ה-CJTF–OIR סיפקו תמיכה לכוחות הסוריים הדמוקרטיים על ידי תקיפת המיליציות הנתמכות על ידי איראן באזור. לוחם של הכוחות הסוריים הדמוקרטיים ואזרח נהרגו בעימותים עם צבא אסד. בתקיפה אווירית אמריקאית נהרגו שישה חיילי צבא אסד ליד נמל התעופה בדיר א-זור.
ב-6 בדצמבר החלו כוחות צבא אסד לסגת מהערים דיר א-זור, אל-מיאדין (אנ'), אל-קוריה (אנ') ואל-בוכמאל, לכיוון בירת המדינה דמשק. זמן קצר לאחר נסיגתם, לוחמי הכוחות הסוריים הדמוקרטיים כבשו את העיר דיר א-זור.
ראו גם

מבצע הרתעת התוקפנות
מבצע שחר החירות
הערות שוליים

↑  هيبار عثمان, قسد تبدأ "معركة العودة" للسيطرة على 7 قرى في محافظة دير الزور شرقي سوريا, alhurra, ‏3 בדצמבר 2024
↑  שחר קליימן, המלחמה בסוריה: החזית החדשה שנפתחה מול צבא אסד והמיליציות האיראניות, באתר ישראל היום, 3 בדצמבר 2024
↑  النظام السوري يخسر 7 قرى في دير الزور خلال 7 ساعات, independent, ‏3 בדצמבר 2024
↑  "After sending large military reinforcements, the Syrian Democratic Forces attack the "Seven Villages" and a missile attack targets the "Conoco" field base" (בערבית). SOHR. 3 בדצמבר 2024. נבדק ב-3 בדצמבר 2024. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "With the participation of the "International Coalition" aircraft.. Violent clashes between the "Deir Ezzor Military Council" and the regime forces and Iranian militias in the Deir Ezzor countryside" (בערבית). SOHR. 3 בדצמבר 2024. נבדק ב-3 בדצמבר 2024. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Amid artillery fire that left four civilian casualties | Member of "Deir Ezzor Military Council Forces" killed in clashes with regime forces". SOHR. 3 בדצמבר 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Coinciding with an attack on seven villages | Six members of Revolutionary Guards kil*led under US airstrikes on position near Deir Ezzor Airport". SOHR. 3 בדצמבר 2024. נבדק ב-3 בדצמבר 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Towards the capital Damascus.. Regime forces withdraw from several points in Deir Ezzor, Al-Mayadeen and Al-Bukamal" (בערבית). SOHR. 6 בדצמבר 2024. נבדק ב-6 בדצמבר 2024. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "US-backed Syrian Kurds seize control of Syria's Deir Ezzor: Sources" (באנגלית). Al Arabiya English. נבדק ב-6 בדצמבר 2024. {{cite news}}:  (עזרה)
אנדרטת חיל הרפואה

| --- | --- |
מראה כללי של האנדרטה, יולי 2017
מראה כללי של האנדרטה, יולי 2017
 מידע כללי
 סוג:  אנדרטה 
 מיקום:  חיפה 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 10 ביולי 1989
 תאריך פתיחה רשמי:  10 ביולי 1989 
 אדריכל:  עקיבא לומניץ
 
 קואורדינטות:  32°48′53″N 34°57′43″E﻿ / ﻿32.81475°N 34.961833333333°E﻿ / 32.81475; 34.961833333333
  (למפת חיפה מוגדלת) אנדרטת חיל הרפואה(למפת חיפה רגילה) אנדרטת חיל הרפואה(למפת הגליל המערבי רגילה) אנדרטת חיל הרפואה(למפת הגליל המערבי מוגדלת) אנדרטת חיל הרפואה
 
שבועת חיל הרפואה
אנדרטת חיל הרפואה נמצאת בבסיס מרפ"א צפון (בית חולים 10) בחיפה.
הקמה

האנדרטה היא חלק מאתר ההנצחה המרכזי לחללי חיל הרפואה. סמוך לה חקוקים על קיר הנצחה שמותיהם של 571 (נכון ל-נובמבר 2020) אנשי חיל הרפואה שנפלו מאז מלחמת העצמאות, רופאים, חובשים, פרמדיקים ובעלי מקצועות ותפקידים נוספים בחיל הרפואה.
על הקיר נמצאת גם שבועת חיל הרפואה שחוברה על ידי חיים חפר ולפיד זיכרון עליו כרוך נחש - סמל הרפואה.
אחת לשנה נערך במקום טקס התייחדות עם הנופלים בהשתתפות המשפחות השכולות, קצין רפואה ראשי וראש אט"ל.
האנדרטה הוקמה ביוזמת עמותת חיל הרפואה. היא מורכבת משלושה מבנים מבטון הערוכים כאוהל תאג"ד. במרכז נמצא פסל ברונזה (2.05 מטר) של חובש תומך בחייל פצוע הנשען עליו, הפסל הוא פרי יצירתה של הפסלת החיפאית יפה לוי (בק). האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל עקיבא לומניץ (1946-1996) ונחנכה ב-10 ביולי 1989.
ביום הזיכרון ה'תשנ"ג (1993) הנפיק השרות הבולאי בול עם ציור של האנדרטה.
גלריה

שמות כל הנופלים מחיל הרפואה, נכון ל-14 ביולי 2017
מבנה האנדרטה
אה"מ הוד
תכנון ותיאור

סיירות המערכה מסדרת אדמירל תוכננו בתגובה לסיירות המערכה מסדרת מקנזן הגרמניות, אשר דווח כי יהיו חמושות ומשוריינות בכבדות יותר מאשר סיירות המערכה הבריטיות האחרונות של סדרות רינואון וקורייג'וס. התכנון תוקן לאחר קרב יוטלנד כדי לשלב שריון כבד יותר וכל ארבע האוניות הונחו. רק הוד הושלמה, מכיוון שהאוניות היו יקרות מאוד והצריכו עבודה וחומרים שניתן להשתמש בהם טוב יותר בבניית ספינות סוחר הדרושות כדי להחליף את אלו שאבדו למערכת הצוללות הגרמנית.
האוניות היו גדולות משמעותית מקודמותיהן מסדרת רינואון. כפי שהושלמה, להוד היה אורך כולל של 860 רגל 7 אינץ' (262.3 מטר), רוחב מרבי של 104 רגל 2 אינץ' (31.8 מטר), ושוקע של 32 רגל (9.8 מטר) במעמס מלא. זה היה ארוך ב-66 רגל (20.1 מטר) ורוחב 14 רגל (4.3 מטר) מהאוניות הישנות יותר. הדחק האונייה היה 42,670 טונות ארוכות (43,350 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-46,680 טונות ארוכות (47,430 טונות) במעמס מלא, יותר מ-13,000 טונות ארוכות (13,210 טונות) יותר מהאוניות הישנות. לאונייה היה גובה מטאצנטרי של 4.2 רגל (1.3 מטר) במעמס מלא, מה שמזער את גלגולה והפך אותה למשטח תותחים יציב.
השריון הנוסף שהתווסף במהלך הבנייה הגדיל את השוקע שלה בכ-4 רגל (1.2 מטר) במעמס מלא, מה שהפחית את הלוח החופשי שלה וגרם לה להיות מאוד רטובה. במהירות מלאה, או בים סוער, היו זורמים מים מעל סיפון האונייה ולעיתים קרובות נכנסו לסיפון ולמגורים דרך פירי אוורור. מאפיין זה זיכה אותה בכינוי "הצוללת הגדולה ביותר בצי". הלחות המתמשכת, יחד עם אוורור לקוי של האונייה, הואשמו בשכיחות הגבוהה של שחפת על סיפונה. צוות האונייה השתנה מאוד במהלך הקריירה שלה; בשנת 1919, היא הוסמכה ל-1,433 אנשי צוות כאוניית דגל של שייטת; ב-1934 היו לה 81 קצינים ו-1,244 מלחים.
האוניות הונעו על ידי ארבע טורבינות קיטור עם הילוך בראון-קרטיס, שכל אחת הניעה גל הנע אחד באמצעות קיטור שסופק על ידי 24 דוודי Yarrow. הטורבינות של סיירת הקרב המערכה להפיק 144,000 כוחות סוס (107,000 קילוואט), שיניעו את האונייה במהירות של 31 קשרים (57 קמ"ש), אך במהלך ניסויים ימיים ב-1920, הטורבינות של הוד סיפקו 151,0112 כוחות סוס (112,810 קילוואט), מה שאפשר לה להגיע ל-32.07 קשרים (59.39 קמ"ש). היא נשאה מספיק דלק מזוט כדי להעניק לה טווח משוער של 7,500 מיילים ימיים (13,900 ק"מ) במהירות של 14 קשרים (26 קמ"ש).
תכנון ותיאור > חימוש

הסוללה הראשית של האוניות מסדרת אדמירל כללה שמונה תותחי BL‏ 15 אינץ' (381 מ"מ) Mk I בצריחי תותחים תאומים. הצריחים סומנו 'A'‏, 'B'‏, 'X' ו-'Y' מחרטום ועד ירכתיים, ו-120 פגזים נישאו לכל תותח. החימוש המשני של האונייה כלל שנים עשר תותחי BL‏ 5.5 אינץ' (140 מ"מ) Mk I, כל אחד עם 200 פגזים. הם הותקנו על תושבות מסוככות עם ציר בודד שהותקנו לאורך הסיפון העליון וסיפון המקלט הקדמי. מיקום גבוה זה איפשר להם לפעול במזג אוויר סוער, מכיוון שהם הושפעו פחות מגלים ורסס בהשוואה לצריחי תותחים באוניות ראשה בריטיות קודמות. שניים מהתותחים הללו על סיפון המקלט הוחלפו באופן זמני בתותחי נ"מ QF‏ 4 אינץ' (102 מ"מ) Mk V בין השנים 1938 ו-1939. כל תותחי ה-5.5 אינץ' הוסרו במהלך שיפוץ נוסף ב-1940.
חימוש הנ"מ המקורי של האונייה כלל ארבעה תותחי QF‏ 4 אינץ' Mk V על צריחים בודדים. לאלה הצטרפו בתחילת 1939 ארבעה צריחים תאומים לתותחים דו-תכליתיים QF‏ 4 אינץ' Mark XVI. התותחים הבודדים הוסרו באמצע 1939 ועוד שלושה צריחים תאומים של Mark XIX נוספו בתחילת 1940. [13] בשנת 1931, זוג צריחים מתומן עבור תותחים 40 מילימטר (1.6 אינץ') QF‏ 2 פאונד Mk VIII. "פום-פום" נוספו על סיפון המקלט, ליד הארובות, וצריח שלישי נוסף בשנת 1937. שני צריחים מרובעים למקלעי ויקרס 0.5 אינץ' (12.7 מ"מ) Mk III נוספו בשנת 1933 עם שני צריחים נוספים שנוספו בשנת 1937. לאלו נוספו חמישה משגרי קליעים לא מסובבים (UP) בשנת 1940, כל משגר נושא 20 רקטות שבעה אינץ' (178 מ"מ). כאשר הם התפוצצו, הרקטות ירו החוצה כבלים שהוחזקו על ידי מצנחים; הכבל נועד לתפוס מטוסים וליצור את המוקש האווירי הקטן שישמיד את המטוס.
שני צינורות טורפדו שקועים בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ) הותקנו בצידי האונייה לפני צריח 'A' ושמונה צינורות סימן V הנטענים מהצד מעל המים נועדו להיות מותקנים לצד הארובה האחורית בסיפון העליון, אם כי רק ארבעה מהם נישאו על ידי הוד. הם הועמסו והועברו בכוח הידראולי; הצינורות השקועים נורו באוויר דחוס ואילו הצינורות מעל המים השתמשו במטעני קורדיט. 32 טורפדות אוחסנו בשני המחסנים בחזית חדר הפגזים של צריח 'A'. הוד נשאה טורפדות סימן IV ו-IV*, שלכל אחד מהם היה ראש נפץ של 515 ליברות (234 קילוגרם) של TNT. היו להם שלוש הגדרות מהירות ששלטו בטווח שלהם; 8,000 יארד (7,315 מטרים) במהירות 35 קשרים (65 קמ"ש), 10,000 יארד (9,144 מטרים) במהירות של 29 קשרים (54 קמ"ש), ו-13,500 יארד (12,344 מטרים) במהירות של 25 קשרים (46 קמ"ש).
תכנון ותיאור > בקרת אש

הסוללה הראשית של האונייה נשלטה על ידי שני מנהלי בקרת אש. אחד מהם הותקן מעל מגדל הניווט, מוגן על ידי תא משוריין, והותקן עם מד טווח של 30 רגל (9.1 מטר). השני הותקן בחלק העליון של התצפית מעל תורן החצובה וצויד במד טווח של 15 רגל (4.6 מטר). כל צריח היה מצויד גם במד טווח של 30 רגל (9.1 מטר). החימוש המשני נשלט בעיקר על ידי מנהלים שהותקנו בכל צד של הגשר. נוספו להם שני עמדות שליטה נוספות בחלק הקדמי, אשר סופקו עם מדי טווח של 9 רגל (2.7 מטר), שהותקנו בשנים 1924–1925. תותחי הנ"מ נשלטו על ידי מד טווח פשוט בעל זווית גבוהה של 2 מטר (6 רגל 7 אינץ') שהותקן על עמדת השליטה האחורית, שהותקן בשנים 1926–1927. שלושה מגדלי בקרת טורפדו הותקנו, כל אחד עם מד טווח של 15 רגל (4.6 מטר). אחד מהם היה בכל צד של מגדל הפיקוח באמצע האונייה והשלישי היה על קו המרכז מאחורי עמדת השליטה האחורית.
במהלך השיפוץ 1929–1931, נוספה מנהלת מערכת בקרה גבוהה (HACS) סימן I על פלטפורמת הזרקור האחורי ונוספו שני עמדות למנהלי נ"מ לתותחי 2 פאונד בחלק האחורי של החלק העליון. אם כי רק מנהל בקרת אש אחד הותקן בתחילה. עמדות השליטה לצוצחים בקוטר 5.5 אינץ' ומדי הטווח שלהן בחלק העליון של התצפית הוסרו במהלך השיפוץ של 1932. ב-1934, מנהלי בקרת האש של תותחי ה"פום-פום" הועברו למיקומים הקודמים של עמדות השליטה של תותחי 5.5 אינץ' על גבי הנקודה המבחנת, ומדי הטווח של 9 רגל (2.7 מטר) עבור עמדות השליטה לתוצחי 5.5 אינץ' הותקנו מחדש על פלטפורמת האותות. שנתיים לאחר מכן, מנהלי ה"פום-פום" הועברו לפינות האחוריות של הגשר כדי להרחיק אותם מגזי הארובה. מנהל "פום-פום" נוסף נוסף על המבנה האחורי, מאחורי מנהל HACS בשנת 1938. שני מנהלי HACS Mark III נוספו לקצה האחורי של פלטפורמת האותות בשנה שלאחר מכן, ומנהל Mark I האחורי הוחלף ב- סימן III.
במהלך השיפוץ האחרון של הוד בשנת 1941, הותקן מכ"ם אזהרה מוקדמת מסוג 279 עבור מטוסים וכלי שיט עילי ומכ"ם ירי מסוג 284, אם כי המכ"ם מסוג 279 חסר אנטנות קליטה שלו והוא לא היה פעיל לפי רוברטס. עם זאת, מסמך של האדמירליות מציין כי לאחר השיפוץ ברוזית' ב-1941, המכ"ם מסוג 279 של הוד אכן פעל. מכ"ם האזהרה המוקדמת היה מסוג שונה, המכונה Type 279M, ההבדל בין זה לסוג 279 הוא מספר המטוסים. בעוד שסוג 279 השתמש בשתי אנטנות, משדר ומקלט, ה-Type 279M השתמש רק באנטנת מקלט משדר בודדת. הוד דיווחה על דיוק של 3 מעלות עם סט ה-279M שלה.
תכנון ותיאור > שריון

תוכנית השריון של האוניות התבססה במקור על זו של סיירת המערכה טייגר עם חגורת שריון בקו המים בעובי 8 אינץ' (203 מ"מ). שלא כמו טייגר, השריון היה נטוי כלפי חוץ 12° מקו המים כדי להגדיל את עוביו היחסי ביחס לפגזים בעלי מסלול שטוח. שינוי זה הגביר את פגיעותה של האונייה לפגזים צוללים (במסלול גבוה), שכן הוא חשף יותר משריוני הסיפון הפגיעים. כ-5,000 טונות ארוכים (5,100 טונות) של שריון נוספו לתכנון בסוף 1916, בהתבסס על חוויות בריטיות בקרב יוטלנד, במחיר של שוקע עמוק יותר וירידה קלה במהירות. כדי לחסוך בזמן הבנייה, זה הושג על ידי עיבוי השריון הקיים, במקום עיצוב מחדש של הספינה כולה. ההגנה של הוד היוותה 33% מההדחק שלה, שיעור גבוה בסטנדרטים בריטיים, אך פחות מהמקובל בעיצובים גרמניים באותה התקופה (לדוגמה, 36% לסיירת המערכה SMS הינדנבורג).
החגורה המשוריינת הייתה מורכבת משריון מוצק של קרופ (KCC), מסודר בשלוש רצועות. חגורת קו המים הראשית הייתה בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ) בין ברבטות 'A' ו-'Y' והצטמצמה ל-5 עד 6 אינץ' (127 עד 152 מ"מ) לכיוון קצות האונייה, אך לא הגיעה לא לחרטום ולא לירכתיים. לחגורת השריון האמצעית היה עובי מרבי של 7 אינץ' על אותו אורך כמו החלק העבה ביותר של שריון קו המים והצטמצמה לחמישה סנטימטרים מהצמוד ל-A'. החגורה העליונה הייתה בעובי של 5 אינץ' באמצע האונייה ונמשכה קדימה עד ברבטה 'A', עם הארכה קצרה של 4 אינץ' מאחור.
צריחי התותחים והברבטים היו מוגנים ב-11 עד 15 אינץ' (279 עד 381 מ"מ) של שריון KC, למעט גגות הצריחים, שהיו בעובי 5 אינץ'. הסיפונים היו עשויים מפלדה בעלת מתיחה גבוהה. עובי הסיפון החזוי נע בין 1.75 ל-2 אינץ' (44 עד 51 מ"מ), בעוד שהסיפון העליון היה בעובי של 2 אינץ' (51 מ"מ) מעל מחסני התחמושת ו-0.75 אינץ' (19 מ"מ) במקומות אחרים. הסיפון הראשי היה בעובי של 3 אינץ' (76 מ"מ) מעל מחסני התחמושת ו-1 אינץ' (25 מ"מ) במקומות אחרים, למעט המדרון בעובי 2 אינץ' שנפגש עם תחתית החגורה הראשית. הסיפון התחתון היה בעובי של 3 אינץ' מעל צירי המדחף, עובי 2 אינץ' מעל מחסני התחמושת ו-1 אינץ' במקומות אחרים.
ניסויי ירי חי עם פגז ה-APC החדש בקוטר 15 אינץ' (חודר שריון, מכסה) כנגד דגם של הוד הראו כי פגז זה יכול לחדור לאזורים החיוניים של האונייה דרך החגורה האמצעית בעובי 7 אינץ' והשיפוע של 2 אינץ' של הסיפון הראשי. כתוצאה מכך נוסף ציפוי 3 אינץ' על הסיפון הראשי מעל המדרונות לצד חללי מחסני התחמושת בשלב מאוחר מאוד של הבנייה וארבעת תותחי ה-5.5 אינץ' מאחור ומניפי התחמושת שלהם הוסרו כפיצוי חלקי. הועלתה הצעה להגדיל את השריון מעל המחסנים הקדמיים ל-5 אינץ' ו-6 אינץ' מעל המחסנים האחוריים ביולי 1919 בתגובה לניסויים אלו. כדי לפצות על המשקל הנוסף, הוסרו 4 צינורות הטורפדו באמצע האונייה מעל המים והשריון לראשי הטורפדו האחוריים, והשריון של מגדל השליטה הטורפדו האחורי הופחת בעובי מ-6 ל-1.5 אינץ' (38 מ"מ). עם זאת, השריון הנוסף מעולם לא הותקן עד לניסויים נוספים. לאחר כניסתה לשירות, הוד נותרה רגיש לפגזים ופצצות צוללים. השריון לראשי הטורפדו הוחזר במהלך השיפוץ של האונייה בשנים 1929–1931.
להגנה מפני טורפדו, היא קיבלה בליטת טורפדו עמוקה בגובה 7.5 רגל (2.3 מטר) שנמשכה לאורך האונייה בין הברבטים הקדמיים והאחוריים. היא חולקה לתא חיצוני ריק ולתא פנימי מלא בחמש שורות של "צינורות ריסוק" אטומים למים שנועדו לספוג ולהפיץ את כוח הפיצוץ. הבליטה הייתה מגובה במחיצת טורפדו בעובי 1.5 אינץ'.
תכנון ותיאור > כלי טיס

הוד הייתה מצוידת בתחילה בסיפוני טיסה שהותקנו על גבי צריחי 'B' ו-'X', שמהם יכלו פיירי לוכדי זבוב להמריא. במהלך השיפוץ שלה בשנים 1929–1931, הוסר סיפון הטיסה מצריח 'X' והותקן מעוט מסתובב ומתקפל על סיפון הרבע שלה, יחד עם עגורן לחילוץ מטוס ימי. היא כללה מטוס פיירי III‏ F מטייסת מס' 444 של חיל האוויר המלכותי (RAF). במהלך השייט באיי הודו המערבית ב-1932, התברר שהמעוט היה קשה לתפעול חוץ מאשר בים רגוע, מכיוון שהוא נשטף לעיתים קרובות במזג אוויר גרוע. המעוט והמנוף הוסרו ב-1932, יחד עם סיפון הטיסה בצריח 'B'.