stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי בוליביה–ספרד
הגירה

בשנת 2011 התגוררו בספרד כ-250,000 אזרחים בוליביאנים. רוב הבוליביאנים עזבו את מדינת מוצאם לספרד כדי להימלט מעוני ואי יציבות פוליטית. בשנת 2011, אזרחי בוליביה בספרד שלחו סכומי העברה של מיליארד דולר לבוליביה. בשנת 2014 התגוררו בבוליביה כ-10,000 אזרחים ספרדים.
תחבורה

מתקיימות טיסות ישירות בין בוליביה לספרד באמצעות חברות התעופה הבאות: אייר אירופה ו-BOA-בוליביאנה דה אביאסיון.
יחסי סחר

בשנת 2016 הסתכם המסחר בין בוליביה לספרד ב-215 מיליון אירו. באותה שנה היו לספרד השקעות בסך 192 מיליון אירו בבוליביה. ספרד היא המשקיעה הזרה הישירה הגדולה ביותר בבוליביה. חברות רב לאומיות ספרדיות כמו Mapfre ו-Repsol פועלות בבוליביה.
נציגויות דיפלומטיות

בוליביה מחזיקה בספרד שגרירות במדריד, קונסוליה כללית בברצלונה, קונסוליות בבילבאו, מורסיה, סביליה וולנסיה וסגן קונסוליה בפלמה.
ספרד מחזיקה בבוליביה שגרירות בלה פאס וקונסוליה כללית בסנטה קרוס דה לה סיירה.
לגראנז'יאן

ערך זה עוסק בפונקציית לגראנז'יאן מזווית פיזיקלית. אם התכוונתם לפונקציה המשמשת למציאת נקודות קיצון תחת אילוצים, ראו .
לגראנז'יאן (או לגרנג'יאן) היא פונקציה המתארת מערכת פיזיקלית (בדרך כלל חסרת חיכוך או דיסיפציה אחרת), שבעזרתה ניתן לרשום את משוואות התנועה של המערכת. משוואות אלו נקראות משוואת אוילר-לגראנז', והן שקולות לחוק השני של ניוטון. יתרונו של הפורמליזם הלגראנז'יאני בכך שהוא מאפשר גזירה פשוטה יותר של משוואות התנועה, ומדגיש את חשיבות הסימטריה של המערכת לגבי אופן התנהגותה. פורמליזם אלגנטי זה פותח על ידי ז'וזף לואי לגראנז' במאה ה-18.
הלגראנז'יאן הוא פונקציה של הזמן, של קואורדינטות מוכללות ושל המהירויות. הלגראנז'יאן אינו יחיד: ישנן מספר פונקציות המתארות את אותה המערכת ומקיימות את משוואת אוילר-לגראנז'. בניגוד להמילטוניאן, הלגראנז'יאן אינו מכמת ערך פיזיקלי כלשהו, אלא מהווה תיאור מתמטי של המערכת. הדרך הפשוטה ביותר למצוא לגראנז'יאן של מערכת פיזיקלית היא בעזרת אנרגיה קינטית T ואנרגיה פוטנציאלית U של המערכת:
כאן  \ q היא קבוצת קואורדינטות מוכללות ( \ q_{1},q_{2}...q_{n}) ו  \ {\dot {q}} הן נגזרותיהן לפי הזמן (מהירויות מוכללות).
את משוואות התנועה מקבלים מתוך הלגראנז'יאן באמצעות משוואת אוילר-לגראנז': 
 {\frac {d}{dt}}\left({\frac {\partial L}{\partial {\dot {q}}}}\right)={\frac {\partial L}{\partial q}}

לעיתים קרובות משמש הלגראנז'יאן בסיס למעבר לפורמליזם אחר, למשל המילטוניאן או משוואת המילטון-יעקובי.
הלגראנז'יאן ומשוואת אוילר-לגראנז' נובעים מעקרון הפעולה המינימלית בחשבון וריאציות או מעיקרון ד'אלמבר.
דוגמה לשימוש בלגראנז'יאן

דוגמה נפוצה לשימוש בלגראנז'יאן היא פתרון של מטוטלת פשוטה. נבחר כקואורדינטה מוכללת את  \ \theta , זווית מוט המטוטלת מן האנך. האנרגיה הקינטית של המטוטלת תהיה 
 T={\frac {1}{2}}ml^{2}{\dot {\theta }}^{2}
והאנרגיה הפוטנציאלית (כתוצאה מהכבידה):
 \ U=-mgl\cos \theta  (קו האפס של הפוטנציאל מוגדר כאשר המטוטלת תלויה על מישור הייחוס). הלגראנז'יאן יהיה לכן:
L=T-U={\frac {1}{2}}ml^{2}{\dot {\theta }}^{2}+mgl\cos \theta 
ומשוואת אוילר-לגראנז':

 {\frac {d}{dt}}\left({\frac {\partial L}{\partial {\dot {\theta }}}}\right)={\frac {d}{dt}}(ml^{2}{\dot {\theta }})=ml^{2}{\ddot {\theta }}={\frac {\partial L}{\partial \theta }}=-mgl\sin \theta .
את  \ \sin \theta  מקרבים בקירוב ראשון ל- \ \theta  ומקבלים את המשוואה הדיפרנציאלית של המטוטלת: 
 {\ddot {\theta }}=-{\frac {g}{l}}\theta .
כדאי לשים לב שגם  L={\frac {1}{2}}ml^{2}{\dot {\theta }}^{2}+mgl\cos \theta +{\dot {\theta }}\theta 
הוא לגראנז'יאן של המערכת כי 
 {\frac {d}{dt}}\left({\frac {\partial L}{\partial {\dot {\theta }}}}\right)={\frac {d}{dt}}(ml^{2}{\dot {\theta }}+\theta )=ml^{2}{\ddot {\theta }}+{\dot {\theta }}={\frac {\partial L}{\partial \theta }}=-mgl\sin \theta +{\dot {\theta }} ומקבלים את אותה משוואת התנועה.
ראו גם

המילטוניאן
משוואת המילטון-יעקובי
מכניקה אנליטית
חשבון וריאציות
קואורדינטות מוכללות
לקריאה נוספת

Mechanics, L.D. Landau and E.M Lifshitz
מטוטלת מתמטית
יחסי וייטנאם – קוריאה הצפונית

| יחסי וייטנאם – קוריאה הצפונית |
| --- | --- |
וייטנאם: קוריאה הצפונית


וייטנאם: קוריאה הצפונית
שטח (בקילומטר רבוע)
331,210: 120,538
אוכלוסייה
101,141,305: 26,517,006
תמ"ג (במיליוני דולרים)
429,717: 
תמ"ג לנפש (בדולרים)
4,249: 
משטר
רפובליקה סוציאליסטית חד מפלגתית: דיקטטורה טוטליטרית חד-מפלגתית

שגרירות קוריאה הצפונית בהאנוי
יחסי וייטנאם–קוריאה הצפונית (בקוריאנית: 윁남사회주의공화국-조선민주주의인민공화국 관계; בוייטנאמית: Quan hệ Bắc Triều Tiên – Việt Nam) הם יחסי החוץ בין וייטנאם וקוריאה הצפונית.
קוריאה הצפונית וצפון וייטנאם כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים ב-31 בינואר 1950. ביולי 1957, נשיא צפון וייטנאם הו צ'י מין ביקר בקוריאה הצפונית; ראש ממשלת קוריאה הצפונית קים איל-סונג ביקר בצפון וייטנאם בנובמבר-דצמבר 1958 ובנובמבר 1964. בפברואר 1961 סיכמו שתי הממשלות הסכם על שיתוף פעולה מדעי וטכני. צפון וייטנאם התמזגה עם דרום וייטנאם בשנת 1976 והפכה למדינה המודרנית של וייטנאם.
היסטוריה

במהלך מלחמת וייטנאם סיפקה קוריאה הצפונית סיוע כלכלי וצבאי משמעותי לצפון וייטנאם (1966: 12.3 מיליון רובל; 1967: 20 מיליון; 1968: 12.5 מיליון; 1969: 12.5 מיליון). בשנת 1968, כ-2,000 תלמידים וחניכים וייטנאמים קיבלו חינוך חינם בקוריאה כתוצאה מהחלטה של מפלגת הפועלים הקוריאנית באוקטובר 1966, בתחילת 1967 שלחה צפון קוריאה טייסת קרב לצפון וייטנאם כדי לגבות את טייסות הקרב הצפון וייטנאמיות 921 ו-923 המגנות על האנוי. הם נשארו עד 1968; דווח על 200 טייסים ששירתו. בנוסף, נשלחו לפחות שני גדודים ארטילריים נגד מטוסים. קוריאה הצפונית שלחה גם נשק, תחמושת ושני מיליון סטים של מדים לחבריהם בצפון וייטנאם. על פי דיווחים, קים איל-סונג אמר לטייסיו "להילחם במלחמה כאילו השמיים הווייטנאמיים הם שלהם".
אולם משנת 1968 החלו היחסים בין פיונגיאנג להאנוי להידרדר מסיבות שונות. מתוך דאגה להשאיר את ארצות הברית תקועה בווייטנאם, קוריאה הצפונית לא הסכימה עם החלטתה של צפון וייטנאם להיכנס למשא ומתן לשלום עם ארצות הברית, והגיבה בשלילה להסכם פריז ב-1973 שהוביל לסיום המלחמה. במהלך מלחמת האזרחים בקמבודיה אישרה קוריאה הצפונית את התוכנית הסינית ליצור "חזית מאוחדת של חמש מדינות אסיה המהפכניות" (סין, קוריאה הצפונית, וייטנאם, לאוס וקמבודיה), בעוד שצפון וייטנאם דחתה אותה בטענה שחזית כזו לא כולל את ברית המועצות ותאתגר את העליונות הווייטנאמית בהודו-סין. בערך בזמן הזה, מלחמת וייטנאם הגיעה לסיומה. ממשלת צפון וייטנאם, בניגוד לזו של קוריאה הצפונית, הצליחה לאחד מחדש את כל המדינה עד 1975. במהלך מלחמת קמבודיה-וייטנאם (אנ'), ההנהגה הצפון קוריאנית גינתה את הפלישה הווייטנאמית לקמבודיה, סירבה להכיר ברפובליקה העממית של קמפוצ'אה, והתירה לנורודום סיהאנוק הגולה להישאר בקוריאה. לפי ההיסטוריון Balazs Szalontai, וייטנאם החלה להתרעם על מה שראתה כהתנהגותה המרוכזת בעצמה של קוריאה הצפונית, ושתי הממשלות הפכו ליריבות ולא לידידות. בנוסף באותה תקופה נאמר כי פול פוט, המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של קמפוצ'אה ומנהיג הקמר רוז', הצליח להגיע לביקור בקוריאה הצפונית, אחת משני מסעות חוץ בלבד בתקופת הנהגתו, דבר שאף הוא לא תרם ליחסי וייטנאם–קוריאה הצפונית.
תחילת שנות ה-2000

בשנות ה-90 וה-2000, יחסי קוריאה הצפונית-וייטנאם פחתו עוד יותר עקב סכסוכי השקעות וסכסוכי סחר.
שגריר וייטנאם לשעבר בדרום קוריאה הוא בוגר אוניברסיטת קים איל-סונג בקוריאה הצפונית. בנו של חבר צוות לשעבר בשגרירות וייטנאם בפיונגיאנג, שלמד גם באוניברסיטת קים איל-סונג בין השנים 1998 ו-2002, העניק ראיון ב-2004 לעיתון הדרום קוריאני The Chosun Ilbo על החוויות שחוו בזמן שחי בה.
בעוד ששכנתה הענקית, סין, היא דוגמה ברורה לרפורמה כלכלית, מומחים טוענים כי וייטנאם נתפסת כמודל טוב בהרבה על ידי קוריאה הצפונית.
פסגת האנוי ב-2019

הבית הלבן אישר את הפסגה המתוכננת בין המנהיג העליון של קוריאה הצפונית קים ג'ונג און לנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ב-11 בספטמבר 2018. שר החוץ האמריקני, מייק פומפאו, הצהיר כי קוריאה הצפונית וארצות הברית "עובדות בחריצות" כדי לוודא כי התנאים היו נכונים לפסגה.
טראמפ הכריז על המדינה המארחת, וייטנאם, ועל התאריכים, 27-28 בפברואר, במהלך נאום המדינה השני שלו ב-5 בפברואר 2019.
ב-8 בפברואר 2019, הנשיא טראמפ הודיע כי האנוי, וייטנאם תארח את מפגש הפסגה.
קים ג'ונג און הגיע לווייטנאם ב-26 בפברואר בנסיעה של 60 שעות ברכבת כדי להשתתף בפסגת האנוי. הוא התקבל בברכה על ידי הפקידים הווייטנאמיים וערך ביקור בשגרירות קוריאה הצפונית בהאנוי. ב-1 וב-2 במרץ, קים ג'ונג און ערך ביקור רשמי בווייטנאם, 60 שנה לאחר ביקורו הראשון של סבו במדינה. הוא פגש את הנשיא והמזכיר הכללי של וייטנאם נווין פו טרונג, ראש הממשלה נווין סואן פוק ויו"ר האספה הלאומית Nguyễn Thị Kim Ngân. שתי המדינות הסכימו על הידוק הקשרים הדיפלומטיים והכלכלה, שנפגעה מהתמיכה הקודמת של צפון קוריאה בקמר רוז'.
כלי נשיפה ממתכת

נגני נשיפה ממתכת (חצוצרה, סוזאפון וטרומבון)
נגינה בחצוצרה
כלי נשיפה ממתכת הם קבוצה של כלי נגינה ממשפחת כלי הנשיפה. רוב הכלים המשתייכים לקבוצה עשויים פליז.
הצליל שנוצר בכלי הנשיפה ממתכת מקורו בתדר העצמי של הכלי והאוברטונים שלו. כלומר בלי לשנות דבר בכלי עצמו ניתן להפיק מספר גדול של צלילים במרווחים משתנים בין צליל אחד לשני. את הצלילים בין הצלילים הללו ניתן לקבל בעזרת הכפתורים המעטים הקיימים בכלי.
הפייה אינה יוצרת את הצליל כמו בכלי נשיפה מעץ אלא עוזרת לתאם בין השפתיים לכלי המגביר אותו ונותן לו את גון הצליל. האוויר לא יוצא משום חור מאז שנכנס דרך הפייה ועד שיצא מהפעמון. בניגוד לכלי עץ בהם האוויר יוצא דרך חורים הנמצאים בגוף הכלי.
משפחות כלי מתכת

ישנם מספר משפחות של כלי מתכת כיום, רוב כלי המתכת המודרניים נמצאים באחת מהמשפחות האלו:
כלי מתכת טבעיים – בהם אין שסתומים. הנגן משנה את גובה הצליל בעזרת מתיחות השפתיים וחוזק הנשיפה בלבד. לדוגמה – הביוגל. החצוצרה הייתה כלי מתכת טבעי עד סוף המאה ה-18, כמוה קרן היער עד שנת 1820 לערך. כלי מתכת טבעיים עדיין משמשים במוזיקה קלאסית. ראו גם: חצוצרת בארוק, קרן טבעית.
כלי מתכת עם שסתומים – בדרך כלל שלושה או ארבעה שסתומים, המופעלים בעזרת אצבעות הנגן. משפחת כלי המתכת עם שסתומים כוללת את החצוצרה, הקורנית, הפלוגלהורן, הסקסהורן (אנ') , הבריטון, הטובה וקרן היער. ישנם שני סוגי שסתומים:
שסתומים ישרים – לחיצה על השסתום דוחפת אותו מטה וקפיץ מחזיר אותו למעלה עם שחרורו. השסתום מנתב את האוויר לצינור נוסף וגורם לשינוי האורך הכולל של צינורות כלי המתכת. ככל שהאורך הכולל של הצינורות גדול יותר כך הצליל נמוך יותר, וככל שהאורך הכולל קצר יותר כך הצליל גבוה יותר. השסתומים הישרים הם הנפוצים יותר.
שסתומים סיבוביים – לחיצה על מנוף מסובבת את השסתום, המנתב את האוויר לצינור נוסף. שסתומים סיבוביים נפוצים בעיקר בקרן היער ובטובה.
כלי מתכת עם חלקת או סלייד – המשמש להקטנת ולהגדלת האורך הכולל של הצינורות בכלי המתכת. שיטה זו מאפיינת את הטרומבון. קיימים גם טרומבונים עם שסתומים.
כלי מתכת עם כפתורים – המכילים חורים על גוף כלי המתכת שמכוסים בעזרת האצבעות או בעזרת כפתורים שמופעלים בעזרת האצבעות, בדומה לכלי נשיפה מעץ. משפחה זו כוללת את הקורנטו. כלים אלה התאפיינו בבעיות כיוון ובגון צליל לא אחיד לנגן, וכמעט נעלמו לאחר הופעת השסתומים.
מרכיבי כלי המתכת

כלי המתכת שונים בצורתם אחד מהשני, אך קיים מבנה כללי המאפיין את רובם:
פייה – פייה היא החלק שדרכו נושפים. ברוב כלי המתכת יש פייה הניתנת להסרה. ישנם גדלים, צורות וסגנונות שונים של פיות, המתאימים לפעמים לכלי מתכת שונים. לחצוצרה מתאים בדרך כלל פית בצורת ספל, בעוד שלקרן היער מתאים פייה משולשת.
צינור – בכל כלי המתכת, בין הפייה לפעמון ישנו צינור המוביל את האוויר, ככל שהאורך הכולל של הצינור גדול יותר כך הצליל נמוך יותר ולהפך. בטובה האורך הכולל של הצינור הוא הגדול ביותר מכל כלי המתכת, וצלילה של הטובה נמוך מאוד. הצינור בכלי המתכת אינו עקבי. כלומר, הוא אינו באותו קוטר לכל אורכו, הצינור מתחיל בפייה בקוטר קטן, ומתרחב עד הפעמון.
צינורות כיוון – בדומה לחלקת של הטרומבון, לכל כלי המתכת יש צינורות כיוון, המאפשרים לכוון את אורך הצינור הכולל ובכך לכוון את גובה הצליל בחלקי הטון. לכל כלי מתכת יש מספר צינורות כיוון, אחד ראשי – המשמש לכיוון הכללי וכמה משניים המשמשים לכוון את הכלי בזמן הנגינה. על צינורות הכיוון המשניים יש בדרך כלל טבעת או חצי טבעת שבה מכניסים את האצבע כדי לכוון את הצינור בזמן הנגינה.
חורי הוצאת רוק – כאשר נושפים לתוך הכלי עובר גם רוק, רוק זה חוסם את הצינור ומונע מהאוויר לנוע בחופשיות ובכך יוצר צליל מעוות. על כל כלי המתכת יש מספר חורים (בדרך כלל שניים) המכוסים בכפתורים דמויי מנוף הנלחצים בעזרת האצבעות. כדי להוציא את הרוק מתוך הכלי, הנגן לוחץ על אחד הכפתורים האלו ונושף לתוך הפייה.
פעמון – משמש בדומה לתיבת תהודה בכלי מיתר. לכל כלי מתכת יש גודל פעמון אחר. בדרך כלל, ככל שהפעמון קטן יותר, כך מנעד הצלילים יותר גבוה. הטובה בעלת הפעמון הגדול ביותר והחצוצרה בעלת הפעמון הקטן ביותר וכך גם מנעדם.
צבע – רוב כלי המתכת צבועים בצבע דמוי זהב, כלי המתכת הנחשבים יקרים ואיכותיים יותר צבועים בכסף. ישנם גם כלי מתכת הצבועים בצבעי מתכת פשוטים שונים, כמו כחול, אדום, שחור וירוק, הם נחשבים זולים יחסית ופחות איכותיים.
כלי מתכת בהרכבים מוזיקליים

כלי מתכת מופיעים בהרבה סוגים של הרכבים מוזיקליים ותזמורות:
תזמורות סימפוניות, תזמורות צועדות, רביעית כלי מתכת, תזמורות צבאיות, תזמורות כלי נשיפה והרכבים אחרים.
כלי מתכת בהרכבים מוזיקליים > כלי המתכת בתזמורת הסימפונית

בתזמורת הסימפונית, כלי המתכת הם מרכיב חשוב שמוסיף הרבה נפח לצלילה של התזמורת. כלי המתכת נוהגים לנגן בקטעים תרועתיים וכאשר המלחין רוצה פורטה (דינמיקה חזקה). בתזמורת סימפונית סטנדרטית ישנן שתי חצוצרות, ארבע קרנות, שני טרומבונים וטובה אחת. ולעיתים רחוקות ישנן ארבע חצוצרות, ארבע קרנות, ארבעה טרומבונים וטובה אחת. כלי הנשיפה מתחלקים לארבעה קולות עיקריים – החצוצרה נחשבת לקול הסופרן, והיא מכפילה את הטימפני בדרך כלל, הקרן נחשבת לקול האלט ומנגנת צלילים ארוכים בדרך כלל, הטרומבון נחשב לקול הטנור והטובה לקול הבס. המלחינים נוהגים לתת לכלי המתכת כמה תווים בו זמנית, כל נגן מנגן תו אחר. סקציית כלי המתכת ממלאת את התזמורת הסימפונית, ומוסיפה לה נפח רב.
שסתומים ישרים. כאשר השסתום לא לחוץ, האורך הכולל של הצינורות קצר יותר. כאשר השסתום לחוץ האורך הכולל גדול יותר. הצינורות המסומנים בצבע ורוד הם צינורות "מתים", כלומר – לא עובר בהם אוויר. הצינורות המסומנים בצבע אדום הם צינורות שעובר בהם האוויר
שסתומים סיבוביים. כאשר השסתום במצב אופקי, האורך הכולל של הצינורות קטן יותר, וכאשר השסתום במצב אנכי האורך הכולל של הצינורות גדול יותר. 
 (צינורות בהם עובר אוויר – באדום, צינורות "מתים" בכחול)
חלקת. ככל שהחלקת יותר רחוקה, כך האורך הכולל של הצינורות גדול יותר וכך הצליל נמוך יותר
מרכיבי החצוצרה לדוגמה
לאסלו ארדש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 ביולי 1913 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  27 במרץ 1997 (בגיל 83) בודפשט, הונגריה 
 שם לידה:  Erdős László János 
 מדינה:  הונגריה 
 שפות היצירה:  הונגרית 
 פרסים והוקרה:  פרס אטילה יוז'ף (1956)  פרס אטילה יוז'ף (1959) 
 
לאסלו ארדש (בהונגרית: Erdős László;‏ בודפשט, 20 ביולי 1913 – בודפשט, 27 במרץ 1997) היה סופר, משורר, עיתונאי יהודי-הונגרי ניצול שואה. פורסמו עשרות מעבודותיו/כתביו וזכה בפרסים חשובים כגון פרס אטילה יוז'ף (פעמיים) שהוא הפרס הספרותי הגבוה בהונגריה.
קורות חיים

לאסלו ארדש נולד במשפחה יהודית כבנם של מיקשה ארדש ושל קארולינה דויטש. הוא השתתף בתנועה הקומוניסטית הבלתי חוקית משנת 1931. סיים את בחינות הבגרות באותה השנה והתחיל לעבוד להתמחות בדפוס במקביל ללימודיו האקדמיים. ב-1935 קיבל תואר במשפטים. הוא נתפס ב-1942 הן בשל יהדותו והן בשל פעילותו הבלתי חוקית ונידון למאסר עולם. הוא גורש לדכאו ב-1944, שרד ושוחרר ב-1945 בסיום מלחמת העולם השנייה. תחילה היה ראש מחלקת התרבות של "אגודת הנוער הדמוקרטית ההונגרית" (MADISZ), לאחר מכן עבד ב"חברת הסרטים הוניה" (Hunnia). מ-1950 עבד בהוצאת הספרים של האוניברסיטה ומ-1953 באגודת הסופרים ההונגרית. משנת 1957 היה העורך ולאחר מכן העורך הראשי של "הוצאת הספרים מגווטה" (Magvető Könyvkiadó). משנת 1964 היה ארדש חבר צוות המערכת של כתב העת "האוניברסיטה לרפואה". משנת 1972 היה יועץ מחלקת העיתונות של חברת הביטוח הממלכתית של הונגריה (חברת הביטוח היחידה למעשה). הוא פרש ב-1974.
כתביו

אישטוק השוטה בבחירות השופטים (דרמה, 1946)
בקצה הכפר נמצאת ה-vasvella. . . סצנה דרמטית מתקופת מרד הכולרה; הוצאת סיקרה, בודפשט 1947 (מחזות, סצנות, משחקים)
הפיל של קיסר סין (אגדות, 1955)
אמנות מסוכנת (רומן, 1955)
מכתבים לווינה (רומן איגרות, 1958)
מצפון (רומן, 1958)
סיזיפוס (סיפור קצר, רומן קצר, 1959) (גם ברומנית)
הנמלט (רומן, 1960, 1968)
איש שחי בתוכנו פעם. סיפור השחרורים שלי. האושר של שאנדור הורבאט (רומנים קצרים, 1963)
משהו מתבשל. מאבק לריאליזם סוציאליסטי (מחקר, 1964)
סיפורו של לילה אחד (רומן, 1965)
פרופסור טקיטוס. השקר האחרון (סיפורים קצרים, 1966)
תיק הגדוש (טרילוגיית רומנים, 1967)
היובל של הפרופסור (רומן, 1969)
נחיתת אונס (רומן פנטזיה לנוער, 1971)
גור הכלבים האלוהי (רומן, 1973)
אגדות רחוב הבתולה (רומן, 1977) (גם בפולנית)
שושלת קאפאיאג (רומן, 1980)
בן המכשפה (רומן, 1983)
ליל האולרים (זיכרונות, 1984)
האגדה של סבריאנץ' (רומן, 1997)
פרסים

פרס אטילה יוז'ף (1956, 1959)
עיטור מסדר העמל דרג זהב (1983)
אזרחות כבוד של ארז'בטווארוש (2003) (לאחר מותו)
ראו גם

החברה ההונגרית להיסטוריה של המדע
תולדות הספרות ההונגרית
סופרים הונגרים בני זמננו
הערות שוליים

1 2  Születési anyakönyvi kivonata
↑  "Erzsébetváros". אורכב מ-המקור ב-2013-08-31. נבדק ב-2013-07-29.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260830005171  PLWABN: 9810695957505606  BnF: cb12960645v (data)  ISNI: 0000 0001 1078 8653  LCCN: n85127998  NTA: 217013589  VIAF: 97799186   WorldCat (עם VIAF): 97799186 
לוח הזיכרון של לאסלו ארדש (ברובע 7, רחוב הרנאד 43)
כנסיית מדלן

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  כנסייה 
 על שם:  מרים המגדלית 
 כתובת:  פריז 
 מיקום:  הרובע השמיני של פריז 
 מדינה:  צרפת 
 בעלים:  עיריית פריז 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1845
 תאריך פתיחה רשמי:  1845 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו-קלאסית 
 קואורדינטות:  48°52′12″N 2°19′28″E﻿ / ﻿48.87°N 2.3244444444444°E﻿ / 48.87; 2.3244444444444
 lamadeleineparis.fr
  (למפת פריז מוגדלת) כנסיית מדלן(למפת פריז רגילה) כנסיית מדלן
 
כנסיית מדלן בערב
האורגן שבטריבונת הכנסייה
פנים הכנסייה
כיפת האולם
כנסיית מדלן (בצרפתית: Église de la Madeleine; כנסיית מגדלנה) היא כנסייה הנמצאת בכיכר מדלן (Place de la Madeleine) שברובע השמיני של פריז. הכנסייה מהווה דוגמה קלאסית לסגנון הנאו-קלאסי בזכות הפורטיקו (מבנה השער) המתומן, כלומר בעל שמונה עמודי תווך.
בניית הכנסייה נמשך על פני 85 שנה בשל חוסר השקט הפוליטי ששרר בצרפת בשלהי המאה ה-18 ובראשית המאה ה-19. התהפוכות הפוליטיות של התקופה, ובכללן המהפכה הצרפתית, גררו שינויים רבים בייעוד ובתוכניות הבנייה של המבנה. בשנת 1806 יועד המבנה על ידי נפוליאון בונפרטה כמונומנט להאדרת הגרנד ארמה, הצבא הצרפתי תחת פיקודו. עם זאת, תבוסת נפוליאון והמשבר התקציבי אליו נכנסה צרפת, הובילו לדרך חתחתים שסופה רק בשנת 1845 כאשר המבנה הוכרז סופית ככנסייה.
היסטוריה

במקור שכן באזור המדלן בית כנסת שהופקע מיהודי פריז על ידי פיליפ השני, מלך צרפת בשנת 1182 במסגרת יחסו העוין ליהדות צרפת. בית הכנסת הועבר לרשות בא כוחה של הכנסייה הקתולית בפריז, הבישוף של פריז דאז, מוריס דה סולי, שקידש אותו למריה מגדלנה. מאז אזור המדלן כונה Ville l'Évêque, כלומר עיר הבישופ בצרפתית. בשנת 1722 סופח האזור לפריז ובשנת 1755 נחנכה שם כיכר תחת השם כיכר לואי ה-15 (Place Louis XV).
המיקום הנחשק של האתר, בקצה רחוב רויאל (rue Royale) ובקו ראייה ישיר מכיכר הקונקורד, יצר שיח ער סביב המבנה שצריך לקום בו. בשנת 1757 הופקדה תוכנית לבנייה מחדש של המבנה לאותה המטרה - כנסייה למריה מגדלנה. ב-3 באפריל 1763 נערך בחגיגיות טקס הנחת אבן הפינה, אך הבנייה נפסקה ב-1764.
בשנת 1777 הוצעה תוכנית בנייה חדשה למבנה ברוח הפנתאון ברומא, אך גם תוכנית זו נפסקה באמצע, עם פרוץ המהפכה הצרפתית ב-1789. עד לנקודה זו הספיקו להשלים את הנחת היסודות ולהקים את הפורטיקו המרשים אך הצלחת המהפכה פתחה מחדש את ההחלטה על ייעוד המבנה, שבין היתר הוצע להסבו לספרייה, אופרה או אף לשוק.
בעוד הוויכוחים נמשכו, ב-2 בדצמבר 1806, בהיותו בפוזנאן שבפולין, חתם נפוליאון בונפרטה על צו המורה להקים שם מונומנט להאדרת שמם של צבאות צרפת. הוכרזה תחרות בה השתתפו כשמונים אמנים, ונפוליאון בחר בעיצוב של האדריכל פייר-אלכסנדר ויניון: מקדש נאו-קלאסי מוקף עמודים בהשראת אדריכלות יוון ורומא העתיקות, אותו הוא העדיף על פני עיצוב אחר שהומלץ על ידי האקדמיה לאדריכלות.
העבודות התחילו והתקדמו במהירות עד שנת 1811, אז נתקלו בבעיות תקציב שגרמו להפסקת הבנייה. לאחר המערכה ברוסיה בשנת 1812 חזר בו נפוליאון מכוונתו להקים מונומנט לצבאו ושב לתוכנית המקורית לייעוד המבנה: כנסייה. בעיות התקציב נמשכו עד שבשנת 1834 הועבר חוק שתקצב פרויקטים לתועלת הציבור כדי להפחית את אחוז האבטלה, וכך התאפשר להשלים את הבנייה בשנת 1842. במהלך הבנייה עוד עלתה הצעה להסבת המבנה לתחנת רכבת, אך ההצעה נדחתה והכנסייה נפתחה רשמית ב-9 באוקטובר 1845 על ידי הארכיבישוף של פריז, דניס אוגוסט אפר.
גלריה

כנסיית מדלן
מזבח כנסיית מדלן - פסלו של קרלו מארוקטי
כנסיית מדלן בשנת 1912
לב שסטוב

| --- | --- |

 לידה:  24 בינואר 1866 (יוליאני) קייב, פלך קייב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  19 בנובמבר 1938 (בגיל 72) פריז, צרפת 
 שם לידה:  Иегуда Лейб Шварцман 
 מקום קבורה:  Cimetière de l'avenue Pierre-Grenier 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הקיסרית של מוסקבה, Imperial University of St. Vladimir 
 מוסדות:  סורבון 
 זרם:  Christian existentialism, פילוסופיה מערבית 
 תחומי עניין:  פילוסופיה, אקזיסטנציאליזם 
 עיסוק:  פילוסוף, סופר, מרצה באוניברסיטה, היסטוריון של הספרות 
 השפיע על:  ניקולאי ברדיאייב, סרגיי בולגאקוב, ז'ול דה גוטייה, ז'ורז' בטאיי, אלבר קאמי, דייוויד הרברט לורנס, ישעיה ברלין, ג'ון מידלטון מורי,  בנימין פונדויאנו, אמיל צ'וראן, ז'יל דלז, הלל צייטלין
 מדינה:  האימפריה הרוסית, שווייץ, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, צרפת 
 יצירות ידועות:  אתונה וירושלים 
 צאצאים:  Nathalie Baranoff 
 
לב איסאקוביץ' שֵׁסְטוֹב (ברוסית: Лев Исаакович Шестов;‏ 13 בפברואר 1866‏‏, קייב – 19 בנובמבר 1938, פריז), שם העט של יהודה לייב שוורצמן, פילוסוף, סופר ומבקר יהודי-רוסי.
קורות חיים

שסטוב, יליד קייב, השלים בצעירותו לימודי משפטים באוניברסיטת קייב, ובהמשך למד גם פילוסופיה וספרות. עם פרוץ מהפכת אוקטובר בשנת 1917, יצא מרוסיה ולא שב אליה עד מותו. הוא השתקע בפריז, בה כתב ופרסם את יצירותיו בתחומי הביקורת הספרותית והפילוסופיה. לחם בכתביו נגד האנטישמיות.
לב שסטוב כתב על גדולי הסופרים של תקופתו: ברנדס, ניטשה וטולסטוי, דוסטויבסקי וצ'כוב. כן עסק במשנתם של קירקגור, מרטין לותר, שפינוזה ואחרים. תורתו הפילוסופית נולדה מביקורת הספרות שלו. בחיבוריו התנגד לתורות האידיאליזם, ועסק לרוב בשאלות אמונה ואקזיסטנציאליזם.
נקודת המוצא למשנתו הפילוסופית הייתה נפשם של גדולי ההוגים, כפי שבאה לידי ביטוי ביצירתם. הוא כפר ביכולת המדע העיוני לתת תשובות לכל השאלות הגדולות של הקיום. והעמיד, בדומה לפילוסוף הדני קירקגור, את החזון הנבואי של היוצר היחיד, אל מול ההסבר המדעי הרציונלי של העולם.
לב שסטוב היה מיודד עם סופרים יהודים בני דורו, ואף ביקר בארץ ישראל באחד ממסעותיו. הוא ביקר בארץ מסוף חודש מרץ 1936, עד אמצע מאי אותה שנה. הוא חווה את פרוץ מאורעות המרד הערבי הגדול בתל אביב, התעכב בה לכמה שבועות, וכתב על כך מכתבים מפורטים לחבריו בצרפת. בביקורו נשא כמה הרצאות בירושלים ובתל אביב, וגם פרסם כמה דברים בעיתון "דבר". אורי ניסן גנסין תרגם לעברית את ספרו תחילת דברים אחרונים, וזהו כנראה התרגום היחיד מיצירתו בעברית. ספרו "אתונה וירושלים" נלמד עד היום בחוגים האקדמיים לפילוסופיה.
לב שסטוב נפטר בפריז בשנת 1938.
פילוסופיה > הפילוסופיה של הייאוש

במבט ראשון קשה לכנות את הגותו של שסטוב כפילוסופיה: היא אינה מציעה אחדות שיטתית, אין בה קיבוץ מגובש של טענות, או הסבר תאורטי של בעיות פילוסופיות. רוב עבודתו של שסטוב מקוטעת וכתובה כפרגמנטים. צורת הכתיבה נראית כפתגמים, והסגנון עשוי להיחשב יותר אינטרנטי מאשר ליניארי, עם שימוש מועט בטיעונים רטוריים מקובלים. לעיתים נראה שהמחבר סותר את עצמו בכל עמוד, ואפילו מחפש את הכתיבה הפרדוקסלית. הסיבה לכך היא ששסטוב האמין שהחיים עצמם פרדוקסליים במהותם, ואינם יכולים להיות מובנים באמצעות חקירות לוגיות או רציונליות. שסטוב טוען שאין בנמצא תאוריה שיש בידיה לפתור את המסתורין של החיים. ביסודה, אם כן, הפילוסופיה שלו אינה כזו הפותרת בעיות אלא המחוללת אותם, זאת, עם ניסיון להתחקות אחר האיכויות המסתוריות של החיים.
נקודת המוצא שלו היא לא תאוריה או רעיון, אלא ניסיון, הניסיון של הייאוש. שסטוב מתאר אותו כאובדן ודאויות, אובדן החירות, אובדן משמעות החיים. השורש של הייאוש הוא מה שהוא מכנה לעיתים קרובות 'צורך', ולעיתים גם 'סיבה', 'אידיאליזם' או 'גורל'. כלומר הייאוש נובע למעשה מצורות חשיבה מסוימות שמשעבדות את החיים לרעיונות, לאידאות (אף שבד בבד יש בהם גם היבט מאוד אמיתי של העולם). צורות חיים שמפשיטות, מכלילות ומתעלמות מהייחודיות ומהחיוניות שיש במציאות.
המושג 'סיבה', אשר בו לפי שסטוב נמצא שורש הייאוש, טומן בחובו את הקבלה ואת הציות לוודאויות שאומרות לנו שדברים מסוימים הם נצחיים, אינסופיים ובלתי ניתנים לשינוי, ודברים אחרים הם בלתי אפשריים ובלתי ניתנים להשגה.
תובנה זו של שסטוב מסבירה מדוע הפילוסופיה שלו היא צורה של אי-רציונליזם, אף על פי ששסטוב אינו מתנגד לסיבתיות או למדע בכלל, אלא רק לרציונליזם ולמדעיות. הוא מתנגד לנטייה להגדיר את ה'סיבה' כוודאות יודעת-כל, כל-יכולה, הטוב כשלעצמו. לפיכך, הפילוסופיה שלו יכולה להיחשב כסוג של פרסונליזם מפני שלדעתו אנשים לא יכולים להיות מצומצמים לרעיונות, מבנים חברתיים, או אחדות מיסטית.
ביצירת המופת שלו 'אתונה וירושלים' שסטוב דוחה כל אזכור של קולקטיביות או אחדות-כוללת:

"מדוע יש לייחס לאלוהים, אלוהים שאינו מוגבל בזמן או במרחב, את הכבוד והאהבה לסדר? מדוע להמשיך ולדבר על "האחדות הכוללת"? אם אלוהים אוהב אנשים, מה צורך יש לו בשעבודם לרצון האלוהי ולקפח מהם את רצונם שלהם, שהוא דבר הערך היקר ביותר שהוא עצמו הרעיף עליהם? אין צורך בכך. היוצא מכך שהרעיון של "האחדות המוחלטת" הוא רעיון מופרך לחלוטין... ומה רבה תהיה ההקלה כאשר יגלו לפתע שהאלוהים החי, האלוהים האמיתי, בשום אופן אינו דומה למה שהראתה הסיבה עד כה".
בטיעוניו ובדרך התקפתו על "המובן מאליו", שסטוב רומז שבעצם כולנו נשארים לבד עם הסבל שלנו, ואין לנו יכולת להיעזר לא באחרים, ואף לא על ידי הפילוסופיה. דבר זה יכול להסביר את היותה של הגותו חסרת מסגרת פילוסופית-שיטתית.