stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ולדיסלב ליסטייב
קריירה

ליסטייב היה ללא ספק עיתונאי ומנחה הטלוויזיה הפופולרי ביותר ברוסיה (הוא נשאר זכור היטב שנים לאחר מותו) והיה כוח מרכזי בהבאת קול הדמוקרטיה לטלוויזיה הרוסית והיה סמל לחופש הביטוי ברוסיה של שנות התשעים. ליסטייב הופיע לראשונה בטלוויזיה כאחד ממנחי התוכנית המתקדמת והמצליחה ביותר Vzglyad (מבט) בסוף שנות השמונים, תוכנית סאטירית שנצפתה מדי שבוע על ידי כמאה מיליון איש. המנחים האחרים היו אלכסנדר ליובימוב, אלכסנדר פוליטקובסקי, דמיטרי זכרוב, ארטיום בורוביק ויבגני דודולב.
הוא גם היה המנחה הראשון של הגרסה הרוסית לתוכנית "Wheel of Fortunei" (גלגל המזל) שהפכה לפופולרית מאוד. בעקבות ההצלחה של Vzglyad, ליסטייב ועמיתיו הקימו את חברת הטלוויזיה VID (Vzglyad i Drugiye - המבט ואחרים) שתפיק תוכניות עבור הערוץ הראשון של הטלוויזיה המרכזית, ערוץ הטלוויזיה הראשי בברית המועצות (לימים נקרא בשם תחנת "Ostankino" ו"הטלוויזיה הרוסית הציבורית", ORT). עם VID, ליסטייב הקים מספר פרויקטים חדשים בטלוויזיה - Pole Chudes ("שדה הפלאים", הגרסה הרוסית של גלגל המזל), נחשו את המלודיה (הגרסה הרוסית של Name That Tune), Tema ("הנושא") וצ'ס פיק ("שעת השיא").
בשנת 1995 עזב ליסטייב את VID והתקבל לעבוד ברשת ORT, בה מונה למנכ"ל הערוץ. אחד המהלכים הראשונים של ליסטייב היה להורות על עצירה זמנית של כל הפרסום, למעשה לא לכלול את המתווכים הבלתי מורשים מעסקי הפרסום הרווחיים, ולגבש מכירות עתידיות ומכירת דקות שידור לפרסום תחת הערוץ ובהנחיית הערוץ, ללא מתווכים משוק הפרסום.
רציחתו

זמן קצר לאחר מינויו, בערב 1 במרץ 1995, כשחזר מהשידור החי של תוכנית הערב שלו צ'ס פיק, נורה ליסטיב למוות במדרגות בבניין הדירות שלו. חפצי ערך וסכום גדול במזומן שהיה בידי ליסטייב הושארו ללא מגע, מה שהוביל את החוקרים למסקנה כי הרצח היה רצח פוליטי או עסקי. עם זאת, למרות טענות רבות שהועלו על ידי החוקרים כי המקרה קרוב לפתרון, לא נמצאו הרוצחים ולא מי שהורה על הרצח.
ההרג עורר עניין ציבורי עצום וחסר תקדים בהיקפו, ORT וכמה ערוצי טלוויזיה רוסים אחרים החשיכו את השידורים ב-2 במרץ, כשהם מציגים רק את תמונתו של ליסטייב והמילים ברוסית 'ולדיסלב ליסטייב נרצח' (ВЛАДИСЛАВ ЛИСТЬЕВ УБИТ). מספר ימים לאחר מכן, הערוץ חזר לשדר מחדש ואחרי מספר גלגולים שונים, חזר לשליטת הממשלה תחת השם הערוץ הראשון שהצופים הרוסיים כיום מכירים. אלפי אנשים ביקרו במשרדי הערוץ בעקבות רצח ליסטייב והנשיא בוריס ילצין פנה לאולפני ערוץ הראשון כדי להעביר הספד רגשני ביותר ושיבח את ליסטייב והביע כי מותו היה אובדן גדול לרוסיה.
היו ספקולציות רבות לגבי הסיבות שמאחורי רצח ליסטייב, ושתי סיבות אפשריות בודדו כסבירות ביותר: כלכלי ופוליטי. כאשר ליסטייב הוציא את עסקי סוכנויות הפרסום מהמתווכים, הוא שלל מאנשי עסקים מושחתים רבים מקור לרווחים עצומים. מבחינה פוליטית נהנה ליסטייב מפופולריות עצומה בקרב אזרחי רוסיה ויכול היה להשפיע על מצב הרוח הפוליטי של המדינה כולה. מאמרו של פול קלבניקוב "סנדק הקרמלין?" בפורבס האשים את בוריס ברזובסקי כמי שהורה על הרצח. ברזובסקי תבע את המגזין בגין לשון הרע בבית משפט בריטי. קלבניקוב הרחיב את ההאשמות בספרו סנדק הקרמלין: בוריס ברזובסקי וביזת רוסיה. פורבס הצהיר בבית המשפט כי לא היו בה עדויות למעורבותו של ברזובסקי ברצח ולאד ליסטייב או ברצח אחר.
לדברי ולדימיר פריבילובסקי ויורי פלשטינסקי, ייתכן שקציני הקג"ב אלכסנדר קורז'אקוב ואלכסנדר קומלקוב זממו את רצח ליסטייב על ידי ארגון הפשע אחוות סולנצבו. הכותבים רמזו כי המניע היה לגנוב את הכנסות פרסומות הטלוויזיה ולממן את קמפיין הבחירות של אולג סוסקובץ לנשיאות רוסיה. המחברים האמינו שקורז'אקוב השתמש ברצח גם כדי להאשים את ברזובסקי ולהכין את מעצר האוליגרך.
ראו גם

אנה פוליטקובסקיה
לקריאה נוספת

Felshtinsky, Yuri; Pribylovsky, Vladimir (2010). Корпорация. Россия и КГБ во времена Президента Путина (ברוסית). נבדק ב-12 במאי 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
הערות שוליים

↑  Clines, Rancis X. (12 בינואר 1991). "Soviet Press Curbs Hint at a Retreat". The New York Times. נבדק ב-2009-10-09. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Владислав Листьев: ведущий, продюсер, человек
↑  Spinella, Peter (2015-03-01). "20 Years After Murder of Russian TV Boss Listyev, 'Case Still Not Closed'". The Moscow Times (באנגלית). נבדק ב-2019-10-17.
↑  "Виват король (2 марта 1995, оригинал)". YouTube. נבדק ב-2017-07-09.
↑  Klebnikov, Paul (30 בדצמבר 1996). "Godfather of the Kremlin?". Forbes. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Caputo, Michael R. (13 ביולי 2004). "Same Old Ruthless Russia". The Washington Post. p. A15. נבדק ב-31 במאי 2007. {{cite news}}:  (עזרה)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אלכסנדר יאקובלב (כראש חברת הטלוויזיה הממשלתית "אוסטנקינו") | מנכ"ל הטלוויזיה הרוסית הציבורית   31 בינואר 1995 – 1 במרץ 1995 | הבא: סרגיי בלאגובולין |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302124105171  GND: 119411466  ISNI: 0000 0000 4213 7436  LCCN: no96001779  LNB: 000303309  SUDOC: 13666802X  VIAF: 72203480   WorldCat (עם VIAF): 72203480 
בניין ברחוב נובוקוזנצקאיה (רו'), בנפת זאמוסקבורצ'יה במוסקבה, בו גר ונרצח ליסטייב.
אדמונד פון הלמר

| --- | --- |

 לידה:  12 בנובמבר 1850 וינה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  9 במרץ 1935 (בגיל 84) וינה, אוסטריה הפדרלית 
 תקופת הפעילות:  1874–1921 (כ־47 שנים) 
 זרם באמנות:  היסטוריציזם, אר נובו 
 יצירות ידועות:  Power on Land, Goethe monument, Vienna 
 
אדמונד פון הלמר (בגרמנית: Edmund von Hellmer;‏ 1850, וינה – 1935, וינה) היה פסל אוסטרי בסגנון היסטוריציזם ובסגנון אר נובו, ממייסדי "הזצסיון הווינאי".
למד אדריכלות בפוליטכניק בווינה ובמקביל השתלם אצל דודו הפסל יוסף שיינפלד ובגיל 16 החליט להתמסר ללימודי הפיסול באקדמיה לאמנויות יפות בווינה ובמקביל עבד אצל הפסל הנס גסר אשר סייע לו לממן ביקור קצר בפריז, בגיל 19 זכה בפרס על פסל פרומתאוס שהציג בתערוכה בין לאומית במינכן, הפרס כלל מלגה שאפשרה לו ללמוד כמעט שנתיים באיטליה.
בגיל 20 חזר לווינה ועבד כפסל חופשי ובגיל 29 מונה לפרופסור באקדמיה ובין השנים 1882–1892 היה חבר בסגל באקדמיה. מתלמידיו הבולטים היה אמיל פוקס (אמן אוסטרי אמריקאי).
בשנת 1879 היה ממייסדי "הזצסיון הווינאי". שם שימש כדקאן בשנים 1901–1922.
גלריה

מונומנט יוהאן שטראוס (הבן) בשטאדטפארק, וינה
אנדרטה על גבעת קפוצינר המשקיפה על זלצבורג לציון המקום בו הגה וולפגנג אמדאוס מוצרט את חליל הקסם
מונומנט יוהאן וולפגנג פון גתה בווינה.
מונומנט אמיל יעקב שינדלר (צייר, אביה של אלמה מאהלר) בווינה.
מצבה של הוגו וולף
ארנסט פון קרבר

ארנסט פון קרבר
ארנסט פון קרבר (בגרמנית: Ernest von Koerber‏; 6 בנובמבר 1850 – 5 במרץ 1919) היה ראש ממשלת ציסלייטניה, החלק האוסטרי של האימפריה האוסטרו הונגרית.
חייו

נולד בטרנטו, אז בתחומי האימפריה האוסטרית (וכיום באיטליה). הצטרף לשירות הציבורי ב-1875 והצטיין בתפקידים שמילא בצעירותו, בעיקר במינהל הרכבות. בסוף נובמבר 1897 מונה לשר המסחר, תפקיד בו שימש עד מרץ 1898 ושוב מאוקטובר עד דצמבר 1899. בסוף ינואר 1900 מונה לתפקיד ראש הממשלה בידי הקיסר פרנץ יוזף, תפקיד בו שימש עד שנת 1904. ממשלתו עסקה בעיקר במחלוקות בין הגרמנים לצ'כים שחיו בתחומי האימפריה. פרש מהחיים הפוליטיים ב-1904, אך נעתר לשמש בתפקיד ראש הממשלה גם מספר חודשים בימי מלחמת העולם הראשונה לאחר הירצחו של קודמו, קרל פון שטירגק. הוא מונה לתפקיד בסוף אוקטובר 1916 והתפטר בסוף דצמבר אותה שנה, לאחר מותו של הקיסר פרנץ יוזף ועקב חילוקי דעות עם יורשו, קרל.
נפגש פעמים רבות עם בנימין זאב הרצל, בהם 11 פעמים בין פברואר ליולי 1900. הוא התייעץ עם הרצל בנושאים פוליטיים רבים והרצל אף סייע לו בניסוח חוק הבחירות האוסטרי. פון קרבר תמך בציונות.
נפטר בעיירה באדן ב-1919.
בוריס שץ

| --- | --- |

 לידה:  4 בדצמבר 1866 האימפריה הרוסית (1858–1883) וארנייאי (אנ'), האימפריה הרוסית 
 פטירה:  23 במרץ 1932 (בגיל 65) ארצות הברית דנוור, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 תחום יצירה:  פיסול, ציור
 הושפע על ידי:  מרק אנטוקולסקי, פרננד קורמה 
 יצירות ידועות:  מתתיהו החשמונאי (1894)
 צאצאים:  בצלאל שץ, זהרה שץ, אנג'ליקה שץ 
 
בוריס, זהרה, אולגה ובצלאל שץ
בית שץ ברחוב בצלאל בירושלים
בוריס (שלמה זלמן-דב ברוך) שץ (ברוסית: Борис Шац;‏ כ"ו בכסלו תרכ"ז, 4 בדצמבר 1866 – ט"ו באדר ב' תרצ"ב, 23 במרץ 1932) היה צייר ופסל יהודי, מייסד בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות בירושלים, ומקימו של בית הנכות בצלאל, לימים מוזיאון ישראל.
הנצחה

על שמו של בוריס שץ נקרא רחוב שץ במרכז העיר ירושלים. הרחוב מחבר בין עורק התחבורה המרכזי ברחוב המלך ג'ורג' ובין רחוב שמואל הנגיד, בסמוך לבנייני בצלאל המשמשים כיום את המחלקה לאדריכלות של בצלאל ואת בית האמנים בירושלים.
יצירתו "סופר", הונצחה בבול דאר ישראלי שנכלל בסדרה של 5 בולים שהוקדשה לאמנות ישראלית. ב-7 במרץ 1972, הנפיק  דאר ישראל בול דאר לזכרו של בוריס שץ שעליו מופיע ציור של היצירה הזו. דאר ישראל מכר 1,109,000 בולים של הבול הזה.
גלריית תמונות

בוריס שץ יושב בפתח בצלאל
מתתיהו החשמונאי, 1894
ראש מתתיהו החשמונאי, 1894
גבס צבוע
מוזיאון תל אביב לאמנות
ירמיה (1911)
לזכר הרצל (1925-1905)
תבליט לזכר יוסף טרומפלדור (1927-1920)
דיוקן אוטו ורבורג (1929-1925)
לקריאה נוספת > כתבי בוריס שץ

בצלאל: תולדותיו, מהותו ועתידו, סנונית, ירושלים, תר"ע, 1910
ירושלים הבנויה: חלום בהקיץ, [חמו"ל], תרפ"ד
ירושלים הבנויה: חלום בהקיץ, הוצאת רסלינג, תל אביב, 2024
על אמנות, אמנים ומבקריהם. פתגמים ומכתמים (מאת) בוריס שץ, "בני בצלאל", ירושלים, תרפ"ד
ברוך שץ, חייו ויצירתו: מונוגרפיה (חלק א’), "בני בצלאל", ירושלים, תרפ"ה
מכתב גלוי לקונגרס הציוני הט"ו, דפוס ארץ ישראל, ירושלים, תרפ"ז, 1927
עשרים שנה לבצלאל, בתוך: ילקוט בצלאל, רבעון לאמנות בצלאל, ראש השנה תרפ"ח (1928)
אפשרויות של עבודה בא"י (א), דואר היום, 22 באוגוסט 1921
אפשרויות של עבודה בא"י (ב), דואר היום, 23 באוגוסט 1921
אפשרויות של עבודה בא"י (ג), דואר היום, 30 באוגוסט 1921
לבניין ירושלים, הארץ, 10 בנובמבר 1921
מכתב למערכת, דואר היום, 2 בפברואר 1922 (תגובה למאמר: תנו עבודה לירושלים!, דואר היום, 25 בינואר 1922)
תערוכת אבל פן, הארץ, 22 באוקטובר 1922
הזורעים בדמעה ברנה יקצרו (לרגלי תערוכת השטיחים ב"מרבדיה החדשה"), דואר היום, 26 בספטמבר 1924
על מה שלא היה (טקסט לא קריא): מוקדש לחלוצינו, דואר היום, 28 בספטמבר 1924
תערוכת בצלאל, דואר היום, 5 באוקטובר 1924
למסתערים על "בצלאל" (תשובה), הארץ, 20 בינואר 1924
על תעשיית-בית אמנותית בארץ-ישראל, דואר היום, 13 בדצמבר 1927
לקריאה נוספת > קטלוגים ומונוגרפיות

נרקיס, מרדכי, ברוך שץ, חייו ויצירותיו, ירושלים, 1925
קלוזנר, יוסף, קטלוג של תערוכת הזיכרון מיצירות בוריס שץ במלאת שנה לפטירתו, בית הנכות הלאומי בצלאל, ירושלים, 1933
טורוב, נ., בוריס שץ; תערוכת זיכרון במלאת שלושים שנה לפטירתו, בית הנכות הלאומי בצלאל, 1962
שילה-כהן, נורית (עורכת), "בצלאל" של שץ: 1906-1929, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1983
צלמונה, יגאל, בוריס שץ, המועצה הציבורית לתרבות ואמנות - משרד החינוך והתרבות; הקיבוץ המאוחד, 1985
בוריס שץ: תערוכת זיכרון, בית האמנים, ירושלים, 1988
צלמונה, יגאל, בוריס שץ כהן האמנות: חזונו ויצירתו של אבי האמנות הישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2006
לוריא, דורון, בת אבודה – אנג'ליקה שץ, בתו של מייסד בצלאל, מודן הוצאה לאור, 2013
הערות שוליים

↑  דורון בר, אידאולוגיה ונוף סמלי - קבורתם בשנית של אנשי שם יהודיים באדמת ארץ ישראל 1904-1967, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשע"ה, עמ' 73-76
↑  יעקב צחור (עורך), בולי ישראל תש"ח -  תשס"ב,  קטלוג מס' 14, רשות הדאר - השירות הבולאי, כתר הוצאה לאור, 2008, עמ' 138
↑   אליק מישורי, אמש נכנסו האנגלים לירושלים, באתר הארץ, 23 בספטמבר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 278863  NLI: 987007267632205171  PLWABN: 9810543110105606  BnF: cb155057883 (data)  GND: 119183730  ISNI: 0000 0001 1632 4841  LCCN: n83027365  NTA: 131685422  SELIBR: 250078  SNAC: w6xm1mqn  SUDOC: 19136441X  ULAN: 500129208  VIAF: 45106051   WorldCat (עם VIAF): 45106051
יהודה שטיין

יהודה שטיין (1915 – 16 בספטמבר 2003, י"ט באלול ה'תשס"ג) היה ראש עיריית רמלה בשנים 1965–1971.
ביוגרפיה

נולד בשנת 1915 ברומניה לחיה ומשה פיש שטיין.
לאחר עלייתו ארצה שימש כמזכיר העיר רמלה.
בשנת 1958 נבחר למזכיר מועצת הפועלים ברמלה.
ב-1965 נבחר על ידי חברי מפא"י ברמלה למועמד המפלגה לראשות העיר, במקומו של ראש העיר הפורש מאיר מלמד, ומועצת העיר בחרה בו לראשות העירייה.
ב-1971 הודח מתפקידו כתוצאה משיתוף פעולה פוליטי בין נציגי סיעת גח"ל בעירייה בראשות אליהו סאלם לוי לבין פורשי מפא"י.
נפטר ב-19 בספטמבר 2003 ונקבר בבית הקברות הישן ברמלה.
רחוב יהודה שטיין ברמלה (לשעבר רחוב ההסתדרות), נקרא על שמו.
חיים אישיים

נישא לבתיה ולהם שלושה ילדים.
הערות שוליים

↑  יהודה שטיין - ראש עירית רמלה, מעריב, 25 בנובמבר 1965
אליהו סאלם לוי

אליהו סאלם לוי (1902 – 8 בינואר 1972) היה ראש עיריית רמלה בין השנים 1971–1972.
ביוגרפיה

נולד בעיראק בסביבות שנת 1902. סיים בית ספר תיכון ובית ספר גבוה לכלכלה. התגורר בבצרה.
עלה לישראל בשנת 1951, והתגורר עם משפחתו ברמת גן. הצטרף לתנועת החרות, ומשנת 1952 היה חבר מרכז התנועה ושימש כמנהל מחלקת עולים חדשים במרכז המפלגה. משנת 1958 היה מנהל עיתון חרות[דרושה הבהרה] וממייסדי העיתון בערבית "אל חורייה".
מונה ליו"ר סניף חרות ברמלה, ועבר להתגורר שם. בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו ב-1965, התמודד בראשות סיעת גח"ל, ונבחר כחבר מועצת העיר לאחר שגח"ל זכתה בארבעה מושבים. בבחירות שהתקיימו ב-1969 נבחר בשנית לכהן במועצת העיר.
במרץ 1971 נבחר על ידי מועצת העיר לראש העיר, לאחר שנציגים מהמערך חברו לחלק נציגי גח"ל, מפד"ל ורשימה מקומית כדי להדיח את ראש העיר המכהן מטעם המערך, יהודה שטיין. מתנגדי המהלך טענו שמדובר בכלנתריזם. המהלך נעשה בניגוד לעמדת מרכז גח"ל, שזימן את לוי לבירור, וספג גינוי מוועדת הפנים של הכנסת לרבות נציגי המערך (מרדכי סורקיס), גח"ל (יוסף תמיר) והמפד"ל (בנימין שחור).
ב-8 בינואר 1972 לקה בדימום תוך-גולגולתי, והובהל לבבית החולים אסף הרופא, שם נפטר תוך זמן קצר. נקבר בבית הקברות הישן ברמלה.
הנצחתו

על שמו נקראו רחוב בדרום רמלה ו"חורשת אליהו" סמוך לבית העלמין הישן בעיר.
משפחתו

בנו היה השופט אדמונד לוי. בן נוסף הוא הכדורגלן ניסים לוי, ששיחק בקבוצת בית"ר רמלה.
הערות שוליים

↑  ילקוט הפרסומים עמ' 345
↑  ילקוט הפרסומים  עמ' 681
↑  אליהו לוי נבחר לראשות עיריית רמלה, דבר, 4 במרץ 1971.
↑  ראש עירית רמלה למנוחות - היום, מעריב 9 בינואר 1972.
↑  יוסי חכמון, ניסים לוי, בנו של ראש העיר הרביעי של רמלה א.ס לוי: "לא עוזב את העיר ולא בוגד בליכוד", רמלוד באר יעקב נט, 25 באוקטובר 2018.
איברהים אבו מחארב

איברהים אבו מחארב (בערבית: إبراهيم أبو محارب; בתעתיק מדויק: אבראהים אבו מחארב) היה שייח' בדואי וראש המועצה הראשון של מועצה מקומית לקייה בשנים 2000–2004. אבו מחארב היה איש הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית, אימאם ומטיף במסגד היישוב.
לאחר מספר שנים בהם התנהל היישוב באמצעות ועדה קרואה, בבחירות הראשונות לראשות המועצה בספטמבר 2000, זכה ב-54.57% מהקולות וניצח את המתמודד ח'אלד אלסאנע. כיהן בתפקיד עד שנת 2004.
בבחירות שנערכו ביישוב בשנת 2004, קיבל 35.85% מהקולות בסיבוב הראשון, והפסיד בסיבוב השני לאחמד אלאסד שקיבל 51.61% מהקולות.
התמודד בבחירות 2008 אך זכה בסיבוב הראשון ל-19.02% מהקולות בלבד, ולא עלה לסיבוב השני בו נבחר ח'אלד אלסאנע.
בבחירות 2018, היה מיוזמי החתימה על 'קוד כבוד' בין המועמדים לראשות המועצה, וקרא לשמר את המרקם החברתי ביישוב.
נפטר בגיל 62 ביוני 2019 בבית החולים סורוקה לאחר מחלה חשוכת מרפא. נקבר בבית העלמין נבי סאלח ביישוב.
הערות שוליים

↑  ענת ציגלמן, אם אנחנו לא קיימים, למה לנו לשחק את המשחק הדמוקרטי?, באתר הארץ, 23 בינואר 2003
1 2 3 4  قاسم بكري, وفاة الرئيس المنتخب الأول لمجلس اللقية المحلي في النقب, ‏19 ביוני 2019
1 2  משרד הפנים מבט לרשויות המקומיות (הקישור אינו פעיל, ל' בתשרי ה'תשפ"ה)
↑  תוצאות הבחירות 2008
↑  tahaeg8110, اللقية: تشييع جثمان الشيخ إبراهيم ابو محارب وكلمة مؤثرة للشيخ كمال خطيب في وداعه, موطني 48, ‏19 ביוני 2019
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אנגלברט פרנרסטורפר

| --- | --- |

צילום משנת 1896 מאת אנטון מרקרייטר
 לידה:  27 באפריל 1850 וינה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  6 בינואר 1918 (בגיל 67) וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מדינה:  האימפריה האוסטרו-הונגרית
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי בווינה 
 השכלה:  אוניברסיטת וינה 
 מפלגה:  המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית 
 
אנגלברט פרנרסטורפר (בגרמנית: Engelbert Pernerstorfer,‏ 27 באפריל 1850 – 27 באפריל 1918) היה פוליטיקאי ועיתונאי אוסטרי. פרנרסטורפר היה תחילה פעיל בתנועה הלאומית הגרמנית באוסטריה ואחר כך אחד ממנהיגי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בארץ זו בימי השלטון האוסטרו-הונגרי. פרנרסטורפר כיהן עם הפסקה קצרה כ-32 שנה כחבר בפרלמנט האוסטרי.
קורות חייו

פרנרסטורפר נולד בשנת 1850 בווינה, בירת האימפריה האוסטרית, במשפחה של חייט אוסטרי. הוא למד בגימנסיית שוטן בווינה ומאוחר יותר עבד בה כמורה.
בשנים 1870–1874 למד פילוסופיה, פילולוגיה גרמנית והיסטוריה באוניברסיטת וינה.
בצעירותו הצטרף לחוג הלאומי הגרמני בראשות הרוזן גאורג פון שנרר שנאבק למען הכללת אוסטריה בגרמניה הגדולה. מיוזמתו בשנת 1880 קם איגוד בתי הספר הגרמנים (Deutsche Schulverein).
בימי לימודיו היה חבר ב"אחוות" הסטודנטים "בראונה ארמיניה וינה".
החל משנת 1881 היה עורך שותף והחל מ־1883 עורך בעיתון "דויטשה וורטה" (מילים גרמניות) ובשנת 1882 השתתף, בעריכת "תוכנית לינץ" בעד הלאומיות הגרמנית באוסטריה.
בשנים 1885–1897 ושוב בין 1901–1918 היה פרנרסטורפר כנציג מחוז הבחירות וינר נוישטאט ונוינקירכן שבאוסטריה התחתית חבר במועצת האימפריה או הרייכסראט, הבית העליון של קיסרות אוסטריה במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית. הוא פעל בפרלמנט בהתחלה כנציג עצמאי וכחבר ב"מועדון השמאל המאוחד" שבו פעלו כמה חוגים ליברליים, אחר כך היה חבר ב"מועדון הגרמני" שקם בעקבות התפרקות "השמאל המאוחד". בשנות ה-80 של המאה ה-19 יחד עם הנבחר פרדיננד קרונאווטר דגל פרנרסטורפר בהגנת האינטרסים של הפועלים ופתרונן של סוגיות חברתיות בוערות. ב-1890 היה פעל במסגרת "התאחדות הלאומית הגרמנית".
אולם בשנת 1891, בגלל סלידה מהתגברות המגמה האנטישמית בחיק התנועה הלאומית הגרמנית, עזב אותה פרנרסטורפר והחל משנת 1896 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של הפועלים הגרמנים באוסטריה, וייצג את הזרם הלאומי גרמני שבתוכה (לפני כן השתייך לחוג "פאביאר" - Fabier שממנו צמחה המפלגה הסוציאלפוליטית).
לצידו של ויקטור אדלר, שאיתו היה מיודד מזמן לימודי התיכון, הפך פרנרסטורפר למנהיג של הסוציאל-דמוקרטים האוסטרים. פרנרסטורפר כתב בעיתון המפלגה "ארבייטר-צייטונג" פיליטונים וביקורת תיאטרון.
אחרי שהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית הייתה לסיעה הגדולה ביותר בפרלמנט, החל משנת 1907 כיהן פרנרסטורפר כסגן יושב ראש סוציאל-דמוקרט ראשון של בית הנבחרים של אוסטריה.
הערות שוליים

1 2 3  E.Herlitzka
↑  פרטיכלים של ישיבת הפרלמנט
1 2  1905 Meyers
1 2  הרליצקה
↑  מיירס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009815082005171  PLWABN: 9810696072705606  GND: 119148331  ISNI: 0000 0000 8144 9440  LCCN: n2009037406  NKC: skuk0001076  NTA: 189185783  SUDOC: 088988767  VIAF: 64811109   WorldCat (עם VIAF): 64811109 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים ובנושא האימפריה האוסטרו-הונגרית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מאיר מלמד

שלט בכניסה לשכונת נוה מאיר ברמלה שנקראה על שמו.
מאיר מלמד (ג' באלול ה'תרס"ו, 24 באוגוסט 1906 - כ"ז בשבט ה'תשמ"ז, 26 בפברואר 1987) היה ראש העירייה הראשון של רמלה תחת שלטון מדינת ישראל, בין השנים 1949–1965.
ביוגרפיה

נולד ברוסה שבבולגריה ב-1906 למשה, צאצא למשפחת רבנים, ולאסתר בת שמואל לוי. רכש השכלה ובקיאות בשפות בולגרית, עברית, ספרדית, צרפתית וגרמנית. כבר מגיל צעיר עסק בפעילות לאומית. היה יו"ר תנועת מכבי ברוסה, וממייסדי פועלי ציון בבולגריה.
עלה לארץ ישראל בשנת 1934, ועבד כפועל חקלאי בכפר סבא. לאחר מכן עבד בפיצוץ סלעים בנמל תל אביב, הצטרף ל"הגנה" ועבר קורס מפקדים. הוא עסק בהוראת חינוך גופני במכללת מקס פיין בתל אביב, והיה אחראי מטעם ההגנה על חינוך גופני מיוחד בבתי ספר תיכוניים בתל אביב. הצטרף למפא"י והיה חבר מרכז המפלגה.
במלחמת העצמאות שרת כקצין בצבא ההגנה לישראל.
ביוגרפיה > כראש עיר

במאי 1949 התבקש למלא את תפקיד ראש המועצה הממונה ברמלה. בבחירות הראשונות לרשויות המקומיות בישראל שהתקיימו בנובמבר 1950, התמודד בראשות רשימת מפא"י לעיריית רמלה. מפלגתו זכתה ב-4 מושבים במועצת העיר והייתה לרשימה הגדולה במועצה. בתמיכת הציונים הכלליים, המזרחי והרשימה הערבית המקומית, נבחר לראשות העיר בינואר 1951.
הוא כיהן בתפקידו במשך שלוש קדנציות, שנמשכו 15 שנים רצופות. הוא קידם את הפיכתה של רמלה לעיר קולטת עלייה, ובכך תרם להגדלת אוכלוסייתה ולהתפתחותה. באפריל 1964 הודיע על פרישתו מן התפקיד מסיבות בריאותיות, אולם בהמשך חזר בו מהתפטרותו. בספטמבר 1965 פרש סופית מן התפקיד.
ביוגרפיה > לאחר פרישתו

לאחר פרישתו מן העירייה, עסק בהוראת חינוך גופני באופן פרטי.
במרץ 1966 ניתנה לו "אזרחות כבוד" של רמלה.
נפטר באפריל 1987 ונקבר בבית הקברות הישן ברמלה. הותיר אחריו את רעייתו חנה, בן ובת.
על שמו נקראת שכונת "נווה מאיר" ברמלה ומרכז הספורט העירוני של העיר.
הערות שוליים

↑  שבתי טבת, ראש העירייה האלמוני, הארץ, 26 באוקטובר 1956.
↑  ידיעות ב"רשומות", חרות, 6 ביוני 1949.
↑  ילקוט הפרסומים, 130, 17 בדצמבר 1950 עמ' 380 - 382.
↑  נבחר ראש העיר ברמלה, קול העם, 2 בינואר 1951
↑  ראש עירית רמלה פרש מטעמי בריאות, בתום 15 שנה, מעריב, 22 באפריל 1964.
↑  קובל על "בחישה עדתית" ופורש מהנהלת עירית רמלה, מעריב, 25 ביוני 1964.
↑  דב גולדשטיין, ראש העיר אומר "שלום", מעריב, 17 בספטמבר 1965.
↑  אולם בי"ס ברמלה השכר לראש העירייה לשעבר, מעריב, 24 בפברואר 1971.
↑  מאיר מלמד - אזרח כבוד של רמלה, דבר 21 במרץ 1965.
Rich Flex

| --- | --- |
 שיר בביצוע דרייק ו-21 סבאג'
 מתוך האלבום Her Loss
 יצא לאור:  4 בנובמבר 2022
 סוגה:  טראפ
 שפה:  אנגלית
 אורך:  3:59
 חברת תקליטים:  ריפבליק ‏•‏‏ OVO
 כתיבה:  כותבים שונים
 הפקה:  טיי קית', ויינילז, FnZ, בוגז-דה-ביסט
 
Rich Flex הוא שיר של הראפרים דרייק ו-21 סבאג'. השיר יצא לאור ב-4 בנובמבר 2022, כרצועה הפותחת של אלבום האולפן המשותף של הראפרים, Her Loss. השיר מכיל אינטרפולציות מ-"Savage" של מייגן די סטליון מ-2020 ו-"24's" של T.I.‎ משנת 2003.
רקע

ב-3 בנובמבר 2022 נחשף שם השיר כחלק מרשימת הרצועות של Her Loss. מיד לאחר צאתו, הפך השיר לוויראלי בעקבות תוכנו הלירי, הכולל בקשה של דרייק ל-21 סבאג' "לעשות משהו בשבילו". הרצועה התבלטה בכך שהיא מכילה אינטרפולציה מהשיר "Savage" של מייגן די סטליון, שקיבלה גם זיכוי כחלק מכותבי השיר, בזמן ששיר אחר מהאלבום, "Circo Loco" עורר מחלוקת בעקבות מילים שנתפסו כהאשמת סטליון בשקר אודות תקרית הירי ב-2020 שלה ושל הראפר טורי ליינז.
הצלחה מסחרית

ביום צאתו של האלבום, הגיע השיר למקום הראשון במצעד שירי הספוטיפיי העולמי, עם 10.4 מיליון השמעות. זהו השיר החמישי של דרייק שחצה את רף 10 מיליון ההשמעות ביום הראשון לצאתו, וכן הראשון של 21 סבאג'. זהו שיתוף הפעולה עם הפתיחה השלישית בגודלה בספוטיפיי, לאחר "Snow on the Beach" של טיילור סוויפט ולנה דל ריי ו-"Girls Want Girls" של דרייק גם כן, בהשתתפות ליל בייבי. במצעד הבילבורד הוט 100, נכנס השיר למקום השני. הוא מהווה אחד מתוך שמונה שירים מ-Her Loss שנכנסו לעשירייה הפותחת.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2022)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2022)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2022)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2022)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  אוסטרליה | מצעד הסינגלים האוסטרלי | 3 |  |
|  איטליה | מצעד הסינגלים האיטלקי | 40 |  |
|  אירלנד | מצעד הסינגלים האירי | 3 |  |
|  ארצות הברית | בילבורד הוט 100 | 2 |  |
|  הולנד | מצעד 40 הסינגלים ההולנדיים | 12 |  |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד הסינגלים הבריטי | 3 |  |
|  ליטא | AGATA | 3 |  |
|  נורווגיה | VG-lista | 10 |  |
|  ניו זילנד | המצעד הניו זילנדי הרשמי | 2 |  |
|  פלנדריה | אולטראטופ 50 | 50 |  |
|  צרפת | SNEP | 74 |  |
|  שוודיה | סוורייטופליסטן | 16 |  |
|  שווייץ | המצעד השווייצרי | 4 |  |
|   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2023)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2023)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2023)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2023)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  עולמי | בילבורד גלובל 200 | 34 |  |
|  עולמי | בילבורד גלובל ללא ארצות הברית | 128 |  |
|  ארצות הברית | בילבורד הוט 100 | 14 |  |
|  ארצות הברית | מצעד שירי הסטרימינג | 10 |  |
|  ארצות הברית | מצעד שירי הרדיו | 37 |  |
סגן ראש ממשלת ישראל

| --- | --- |

 איוש נוכחי:  יריב לוין
 תאריך כניסה לתפקיד:  29 בדצמבר 2022
 דרכי מינוי:  מינוי ראש הממשלה
 תחום שיפוט:  ישראל ישראל
 כפוף:  ראש הממשלה
 ייסוד המשרה:  1952
 איוש ראשון:  אליעזר קפלן
 
סגן ראש הממשלה הוא תואר סמלי בממשלת ישראל המוענק לרוב לראשי הסיעות השותפות לקואליציה מאז שנת 1952. התפקיד נקבע בסעיף 5 (ה) לחוק יסוד: הממשלה הקובע "שר יכול שיהיה סגן ראש הממשלה" והראשון ששימש בתפקיד זה היה אליעזר קפלן.
להבדיל מממלא מקום ראש הממשלה ומשימוש בתואר זה במדינות אחרות כבארצות הברית, התואר "סגן ראש הממשלה" בישראל כיום הוא נטול סמכויות, על כן אין הגבלה על מספר סגני ראש הממשלה, בניגוד לממלא מקום ראש ממשלה אשר יכול להיות אחד בלבד.
היסטוריה

התואר "סגן ראש הממשלה" הוא תואר שלא היה קיים בשתי הממשלות הראשונות, ו"נתפר" בשנת 1952 לצרכו של השר אליעזר קפלן בימיו האחרונים, בעת שלא יכול היה לכהן יותר כשר האוצר עקב מחלתו. קפלן שימש בתפקיד סגן ראש הממשלה כ-20 ימים עד לפטירתו. לאחר מכן לא השתמשו דוד בן-גוריון ומשה שרת באופציה זו של מינוי סגן ראש הממשלה.
לוי אשכול החזיר את השימוש בתואר בשנת 1963, עת מינה את אבא אבן לסגנו, ומאז ברוב הממשלות מונה סגן אחד או יותר לראש הממשלה. בכל ימי ממשלות מפא"י-המערך-העבודה (1948–1977) כיהן רק סגן אחד לראש הממשלה. מנחם בגין, בעלותו לשלטון הנהיג שני סגנים לראש הממשלה. בממשלת האחדות הלאומית גדל מספרם לשלושה (מהם אחד ממלא-מקום, כפי שהוזכר לעיל). בנימין נתניהו ואריאל שרון בממשלותיהם הראשונות, הגדילו את מספרם לארבעה, אך בממשלתו השנייה, שרון מינה רק שניים וממלא מקום. בממשלתו של אהוד אולמרט כיהנו ארבעה סגנים לראש הממשלה, ובנוסף כיהנו ממלא מקום ראש הממשלה ומשנה לראש הממשלה.
שמעון פרס, בהיותו ראש ממשלה לאחר רצח רבין (1995–1996), היה ראש הממשלה הראשון מאז 1963 שלא מינה לעצמו סגן. בממשלתו השנייה מונו שני סגנים. בנימין נתניהו בממשלתו השלישית לא מינה לעצמו סגנים כלל, זאת בניגוד לממשלותיו הקודמות (בהן כיהנו ארבעה סגנים).
בתפקיד סגן ראש הממשלה כיהנו בדרך כלל ראשי הסיעות השותפות לקואליציה, וראשי מפלגת השלטון באותה העת, כאשר בממשלת האחדות הלאומית (1984–1990) נשא אחד מסגני ראש הממשלה בתואר של "ממלא מקום ראש הממשלה" אשר הוא בתואר בלבד ולא בפועל (רק ב-2003, עם כניסתו לתוקף של חוק יסוד הממשלה החדש, נתווסף תוכן לתפקיד ממלא מקום ראש הממשלה).
עד כה כיהנו עשרים ושבעה אישים כסגני ראש ממשלת ישראל.