stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הדין לצדק של האיחוד האירופי
בית המשפט הכללי – (General Court Le Tribunal)

בית משפט זה (שתחילה נקרא "בית המשפט בערכאה ראשונה – Court of First Instance) הוקם בשנת 1988 והחל בעבודתו בשנת 1989, עם סמכויות מוגדרות ומוגבלות יותר מאלה של בית הדין לצדק של האיחוד האירופי. יודגש כי בית המשפט הכללי הוא חלק בלתי נפרד מבית הדין לצדק של האיחוד האירופי, אף שהוא פועל באופן עצמאי. עם זאת, הוא חולק שירותים אדמיניסטרטיביים, דוגמת שירותי תרגום.
הקמתו, בהתאם להחלטתה של מועצת השרים, נועדה להקל את עומס העבודה של בית הדין ולזרז את מתן החלטותיו. לכן הוטל עליו לעסוק בתביעות שהרקע העובדתי שלהן מורכב במיוחד. ההפחתה בעומס העבודה הושגה באופן מצומצם, וזאת לנוכח התהליך המקביל של התגברות קצב התביעות. בניסיון נוסף להקל, הוקם בשנת 2004 בית הדין של עובדי שירות האיחוד האירופי (European Union Civil Service Tribunal). לפני הקמתו, שימש בית המשפט הכללי גם כבית דין לעבודה, ודן בסכסוכים בין פקידים של מוסדות האיחוד לבין המוסדות עצמם. נכון ל-2014, בית המשפט הכללי מוסמך לדון בערעורים על פסיקותיו של בית הדין במספר מוגבל של סוגיות משפטיות.
כמו הערכאה העליונה, מקום מושבו בלוקסמבורג ומכהנים בו עשרים ושמונה שופטים. (כיום ישנה הצעה להכפיל את מספר השופטים ל-56 כדי להקל על עומס התיקים בפני בית המשפט). הדיונים מתקיימים לפני דן יחיד, בעיקר כשאופייה של התביעה אינו מורכב, או עד שישה שופטים. כ-75% מהתביעות הנשמעות נידונות לפני הרכב של שלושה שופטים. הדיונים יכולים להתקיים גם בהרכב מורחב של שלושה עשר שופטים או בהרכב מלא, וזאת במקרים מסובכים מבחינה משפטית או שחשיבות הנושא הנידון מצדיקה זאת. ניתן להחליט על שינוי ההרכב בכל שלב משלבי הדיון ובכל עניין ביוזמת בית הדין או במענה לדרישת הצדדים.
ככלל, בערכאה זו אין פרקליטים ראשיים, אך שופט בית המשפט הכללי יכול להיקרא למלא תפקיד של פרקליט ראשי בערכאה העליונה. אף על פי כן, הרכב בית המשפט הכללי יכול להסתייע בפרקליט ראשי כשבית הדין מקיים דיון בהרכב מלא או כשעולה שאלה משפטית סבוכה. אם עולה שאלה כאמור אך לא מתמנה פרקליט ראשי, ניתן לדרוש שהמקרה יידון בהרכב מלא (סעיפים 17 - 18 לתקנון בית המשפט).
השופטים מתמנים לתקופה של שש שנים על פי אמות מידה זהות לשופטי הערכאה העליונה. אופן בחירתם של הנשיא והרשם זהה גם-כן לערכאה העליונה. נשיא בית המשפט הכללי הוא שקובע את אופן חלוקת התיקים וארגון ההרכבים.
היקף סמכויותיו השיפוטיות של בית המשפט הכללי גדל מידי תקופה והוא מוסמך היום לדון בכל התביעות המובאות על ידי המדינות החברות או מוסדות האיחוד. חלק ניכר מעבודתו מוקדש לתביעות בנושאי הגבלים עסקיים (דיני תחרות, מניעת היצף וייבוא נתמך), לתביעות בנוגע לסימני מסחר של האיחוד ולתקיפות ישירות של אזרחי האיחוד נגד מוסדותיו. כל מקרה של הפרת חובה חקוקה או הימנעות של אחד ממוסדות האיחוד לפעול בהתאם לחוק עשוי לגרור דיון. בנוסף, הוא מוסמך לדון בעתירות לבטלות של חקיקת משנה של האיחוד.
למעשה, מדובר בערכאה השיפוטית האדמיניסטרטיבית של האיחוד האירופי. בית הדין לצדק של האיחוד האירופי נוהג להעביר לבית המשפט הכללי תביעות שהגיעו אליו בשוגג ואשר יכולות להתברר במסגרתו. עם העברת התביעה, לא ניתן להחזירה לבית הדין לצדק של האיחוד האירופי (ולהפך). ניתן לערער על החלטות בית המשפט הכללי לפני בית הדין לצדק של האיחוד האירופי, אולם בשאלות משפטיות בלבד. בהתאם לסעיף 225 לאמנת האיחוד, אי אפשר להפנות לבית המשפט הכללי בקשות להכרעות מקדמיות.
השפעה על האינטגרציה האירופית

ניתן לומר שבית הדין נהנה מסמכות רחבה בכל שדרות המשטר המשפטי של האיחוד, ובכל מערכות היחסים השונות באיחוד: בין מוסדות האיחוד לבין המדינות החברות; בין המוסדות לבין עצמם; בין המדינות החברות לבין עצמן; בין אזרחי האיחוד לבין מוסדותיו;, בין אזרחי האיחוד לבין המדינות החברות; ואפילו בין אזרחי האיחוד לבין עצמם. אף שהעמדה המקובלת היא שאין תחולה ישירה אופקית של נורמות האיחוד (כלומר, בין אזרח לזולתו), ייתכנו מקרים רבים שבהם שאלות של משפט אירופי יכולות להשפיע על מערכת היחסים בין פרטים, ואשר יופנו לקבלת הכרעה מקדמית של בית הדין. ההיסטוריה אף מלמדת שהיה לבית הדין תפקיד מרכזי מאוד בקידום תהליך האינטגרציה האירופית ובתהליך הפיכתו של האיחוד האירופי למבוסס על שלטון חוק.
ביקורת

השפעת פסיקתו של בית הדין לצדק של האיחוד האירופי על מערכות החוק הלאומיות של המדינות החברות באיחוד האירופי מעוררת גם ביקורת מצד ראשי המדינות החברות. אחת הביקורות המפורסמות והמצוטטות ביותר היא הצהרתו של מישל דברה, לשעבר ראש ממשלת צרפת, אשר הכריז בשנת 1979 כי הוא "מאשים את בית הדין האירופי...בשיגעון-גדלות חולני". ידועה לא פחות היא הצהרתה של מרגרט תאצ'ר, לשעבר ראש ממשלת בריטניה, אשר הסבירה בשנת 1992, במהלך דיון בפרלמנט הבריטי, כי בית הדין לצדק של האיחוד האירופי "עסוק בפרשנות מחודשת של נושאים רבים מכדי להעניק לעצמו ולקהילה סמכויות נוספות על חשבוננו".
דוקטרינת התחולה הישירה הייתה גורם מרכזי לפתיחת מתקפת הביקורת, לאחר ההכרעה בפסק דין Van Gend en Loos – שלפיה להוראות אמנת הקהילה האירופית יש תחולה ישירה בתוך המדינות ואזרחיהן יכולים להסתמך על משפט האיחוד גם לפני בתי המשפט הלאומיים של המדינות החברות. "משפט הקהילה מטיל על-כן לא רק חובות על פרטים, אלא גם מיועד להעניק להם זכויות, אשר הופכות לחלק ממורשתם המשפטית", קבע בית הדין. בעקבות עקרון התחולה הישירה והיות האיחוד "משטר משפטי חדש", חששו המדינות החברות מפגיעה משמעותית בריבונותן. הביקורות התגברו לאחר פרשת Costa v. ENEL, שקבע את עקרון עליונות משפט הקהילה על-פני משפט המדינות.
הביקורות הן בעיקר שבית הדין קונה לו סמכויות שלא ניתנו לו באמנות המכוננות. בכך, פוגע בית הדין במרחב הריבונות הלאומית של המדינות החברות ובמבנה המיוחד של האיחוד האירופי. כנגד, יש הטוענים כי הוא נוקט דווקא איפוק וריסון הראויים לשבח, וכי ללא פרשנותו האקטיביסטית מפעל האינטגרציה האירופית לא היה מצליח להגיע למקום שבו הוא נמצא היום.
ראו גם

בית הדין האירופי לצדק
הערות שוליים

↑  אריך רייך "משפט האיחוד האירופי: עקרונות ומוסדות", בספר: משפט בינלאומי 159, 182) מהדורה שנייה, רובי סיבל ויעל רונן עורכים, 2010).
↑  ס' 288 לאמנת תפקודו של האיחוד האירופי (TFEU) קובע את סוגי חקיקת המשנה של האיחוד האירופי.
↑  ליאור זמר, שרון פרדו "הרהורים על אקטיביזם שיפוטי: מקרה בית המשפט האירופי" משפט ועסקים ז 203, 230 (ספטמבר 2007). (להלן: רייך)
↑  Jo Shaw, The Law of the European Union (3rd ed., 2000)
↑  נלי מונין, משפט האיחוד האירופי אחרי אמנת ליסבון (2012), 48.
↑  חוה שחור-לנדאו "בית הדין של הקהילייה האירופית וסמכויותיו" עיוני משפט כרך ט, 159 (תשמ"ג) בעמ' 167-166.
↑  Treaty Establishing a Constitution for Europe, Official Journal C 310 of 16 December 2004, ניתן לצפייה ב: http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=OJ:C:2004:310:FULL:EN:PDF
↑  דוגמה מפסק הדין בעניין הנוגע לישראל Oil v. Sun International http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=CELEX:61984CJ0174:EN:PDF
↑  לדיון מעמיק בשתי גישות ביקורתיות אלה ראו: Hjalte Rasmussen, On Law and Policy in the European Court of Justice: A Comparative study in Judical Policymaking (1986); Joseph H.H Weiler, The Court of Justice on trial – A Review of Hjalte Rasmussen: On Law and Policy in the European Court of Justice, 24 Common Mkt.L. Rev. (1987)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007347124105171  BIBSYS: 10043042  CANTIC: a12000255  GND: 1132545560  ISNI: 0000 0001 2375 2086  LCCN: no2011195644  NKC: ko2015883273  NLG: 269727  SELIBR: 337978  Trove: 1052040  VIAF: 124913422   WorldCat (עם VIAF): 124913422
בניין בית המשפט העליון של ארצות הברית

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית משפט
 כתובת:  וושינגטון די. סי./גבעת הקפיטול 
 מיקום:  וושינגטון די. סי. וושינגטון די. סי.
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1932–1935 (כ־3 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1935 
 חומרי בנייה:  שיש, שיש, שיש, פלדה, אלון לבן 
 עלות:  9,395,566 דולר אמריקאי (נכון ל־4 באפריל 1935) 
 אדריכל:  קאס גילברט
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו-קלאסית
 מידות
 אורך:  385 רגל 
 רוחב:  340 רגל 
 גובה:  28 מטר
 קומות:  6
 קואורדינטות:  38°53′26″N 77°00′16″W﻿ / ﻿38.8905°N 77.0045°W﻿ / 38.8905; -77.0045
 אתר רשמי
  (למפת וושינגטון די. סי. מוגדלת) בית המשפט העליון של ארצות הברית(למפת וושינגטון די. סי. רגילה) בית המשפט העליון של ארצות הברית
 
בניין בית המשפט העליון של ארצות הברית הוא משכנו של בית המשפט העליון של ארצות הברית. הבניין הוא חלק מקומפלקס הקפיטול בוושינגטון הבירה, ותוכנן על ידי האדריכל קאס גילברט. בנייתו החלה בשנת 1932 והסתיימה בשנת 1935. ב-4 במאי 1987 הוכרז הבניין כאתר היסטורי לאומי.
היסטוריה

עד להקמתה של העיר הפדרלית, שכנו כלל בנייני ממשלת ארצות הברית למשך תקופה קצרה בניו יורק, לרבות בניין בית המשפט העליון. כשעברה הבירה לפילדלפיה שבפנסילבניה, עבר אליה בית המשפט והחל להתכנס בהיכל העצמאות, לפני שהשתקע באולם העירייה ברחובות 5 ו-Chestnut משנת 1791 עד 1800.
לאחר שהממשל הפדרלי עבר לוושינגטון, לא היה לבית המשפט משכן קבוע עד שנת 1810. כאשר האדריכל, בנימין הנרי לטרוב, בנה את חדר הסנאט השני, ישירות על גבי חדר הסנאט הראשון, בית המשפט העליון שכן במה שמכונה כיום בית המשפט העליון הישן מ-1810 עד 1860. ככל שהסנאט התרחב, הוא התפתח בהדרגה. בשנת 1860 עבר בית המשפט העליון ללשכת הסנאט הישנה (כפי שהיא ידועה כיום), שם היא נשארה עד למעברה לבניין בית המשפט העליון.
המשכן נותר בקפיטול עד 1935, למעט התקופה שבין 1812 ל-1819, שבמהלכה נעדר בית המשפט מוושינגטון בעקבות הפלישה הבריטית והרס הקפיטול במלחמת 1812.
בשנת 1929, טען נשיא בית המשפט, ויליאם הווארד טאפט, כי על בית המשפט להרחיק עצמו מן הקונגרס לאור היותו רשות עצמאית של הממשלה. רק לאחר מותו, תוכנן בניין בית המשפט על ידי קאס גילברט, שתכנן מבני ממשל רבים אחרים בארצות הברית.
מקדש הצדק

כיום, בניין בית המשפט העליון ממוקם ברחוב הראשון בוושינגטון הבירה, בסמוך לספריית הקונגרס ולקפיטול, במבנה שתוכנן על ידי האדריכל קאס גילברט. הוא מונה ארבע קומות (28 מטר) מעל הקרקע. אבן הפינה הונחה ב-13 באוקטובר 1932, והבנייה הושלמה בשנת 1935, עלות הבניה הייתה 9,740,000 דולר שהוקצו מראש בידי הקונגרס.
בניין בית המשפט העליון בנוי בסגנון נאו-קלאסי. החזית הציבורית עשויה מחציבת שיש מוורמונט, וחזית החצרות הפונות לציבור, עשויות שיש מג'ורג'יה. רוב החללים הפנימיים מרוצפים בשיש מאלבמה, פרט לאולם בית המשפט עצמו, המצופה בשיש ורדים שנהב.
לא כל השופטים הביעו שביעות רצון מהשינויים, באולם בית המשפט בפרט. השופט הרלן פיסקה סטון התלונן ש"זה כמעט יומרני בצורה מופרזת... לא מתאים לחלוטין לקבוצה שקטה של בנים זקנים כמו בית המשפט העליון". שופט אחר ציין כי הוא חש כי בית המשפט יהיה "תשע חיפושיות שחורות בבית המקדש של כרנך". הווארד ברובקר, בעל טור בניו יורקר, ציין בעת הפתיחה כי "יש חלונות גדולים ויפים לזרוק מהם את הניו-דיל".
החזית המערבית של הבניין נושאת את המוטו "צדק שווה תחת החוק", ואילו החזית המזרחית נושאת את המוטו "צדק, שומר החירות."
ב-28 בנובמבר 2005 נפל גוש שיש במשקל של 172 פאונד (78 ק"ג), ארבע קומות מהחזית המערבית אל המדרגות של בית המשפט; זה היה בעבר חלק ממעקה מעל המילה "תחת" בתחריט "צדק שווה תחת החוק" מעל דמות קנטוריון הרומית הנושאת פסקס. לאחר האירוע הוחל בתכנון תיקון החזית המערבית הכוללת ניקוי, הסרת פסולת ושיקום. בשנת 2012 עוטף הפיגום של חזית המערב המודפסת בתצלום מלא של החזית. הפרויקט הושלם בשנת 2013.
מבנה בית המשפט העליון כולל:
מרתף: מתקני תחזוקה, מוסך, באתר דואר אלקטרוני.
קומה ראשונה (או הקרקע): משרד ההסברה, משרד הפקידות, יחידת הפרסומים, אולמות תצוגה, קפיטריה, חנות מתנות ומשרדים מנהליים.
קומה שנייה: האולם הגדול, אולם המשפט, חדר הישיבות, וכל חדרי השופטים, למעט השופטת סוניה סוטומיור (שהחליפה עם השופט גינזבורג למשרד בקומה השלישית).
קומה שלישית: משרדה של השופטת סוטומאיור, משרדו של כתב ההחלטות, המשרד המשפטי ומשרדי עורכי הדין. כמו כן, חדרי האוכל והקריאה של השופטים נמצאים בקומה זו.
קומה רביעית: ספריית בית המשפט.
קומה חמישית: בית המשפט העליון, כולל מגרש כדורסל (בשם "בית המשפט הגבוה בארץ").
בנוסף, לבית המשפט העליון קיים מערך אבטחה מיוחד של משטרת בית המשפט העליון והוא נפרד ממשטרת הקפיטול. הכוח נוצר בשנת 1935 כדי להשגיח על הבניין ואנשיו.
תוכנית פיסולית

העיצוב של קאס גילברט לבניין וסביבתו כלל תוכנית פיסולית שאפתנית בסגנון פיסול שכללה מספר רב ומגוון של דמויות אמיתיות ואלגוריות.
בסיסים של בית המשפט העליון, ודלתות ברונזה בחזית המזרחית והמערבית של ג'ון דונלי.
מזרחה: צדק, שומר החירות מאת חרמון אטקינס מקניל.
מערבי מערבי: צדק שוויוני על פי החוק מאת רוברט אינגרסול איטקן. עבודה זו כוללת דיוקן של קאס גילברט (Cass Gilbert), שלישית משמאל בגלימה. הוא מכיל גם דיוקן עצמי של רוברט Ingersoll Aitken השלישי מימין.
דמויות יושבות: רשות המשפט (צד דרום) והתבוננות בצדק (בצד הצפוני) מאת ג'יימס ארל פרייזר.
האולם הגדול: פסל של כל אחד מהשופטים המרכזיים של ארצות הברית בגומחות משני צדי האולם. עבודות השיש האלה מופקעות מעת לעת על ידי הקונגרס. התוספת האחרונה הייתה פסלו של נשיא בית המשפט של רנקוויסט בדצמבר 2009 עד לקצה המרוחק של הצד הצפוני של האולם, משמאל לדלתות בית המשפט.
אולמות בית המשפט: האולם הדרומי של הכותל כולל דמויות של מנהיגי העולם העתיק, כולל את מנס, חמורבי, משה, שלמה, ליקורגוס, סולון, דראקו, קונפוציוס ואוגוסטוס. האולם הצפוני של החומה מציג את המגינים מימי הביניים על ייצוגים של ג'סטיניאנוס, מוחמד, קרל הגדול, ג'ון מלך אנגליה, לואי ה-9 של צרפת, הוגו גרוטיוס, סר ויליאם בלקסטון, ג'ון מרשל ונפוליאון. בפסלו, משה מתואר אותו מחזיק את לוחות הברית, אך רק הדיבר השיש והלאה גלויים, כי נחשבים לחילוניים יותר.
גישה ציבורית לבניין

ב-3 במאי 2010, בהסתמך על חששות ביטחוניים וכחלק מפרויקט המודרניזציה של הבניין, הודיע בית המשפט העליון כי הציבור (לרבות צדדים בתיקים משפטיים, עורכי הדין המייצגים אותם ומבקרי טיעונים אוראליים) לא ניתן להיכנס לבניין דרך הדלת הראשית על המדרגות בצד המערבי. על המבקרים להיכנס כעת דרך דלתות בגובה הקרקע, הנמצאות בכיכר, המוליכות לאזור הסינון הביטחוני. ניתן עדיין להשתמש בדלתות הראשיות שבראש המדרגות כדי לצאת מהבניין. בתגובה, השופט סטיבן ברייר פרסם הודעה משותפת יחד עם השופטת גינזבורג, המפרטת כי על אף השיקולים הביטחוניים שהובילו לסגירה, הוא אינו מאמין שהדבר מוצדק. הוא כינה את ההחלטה "מדכדכת", ואמר שהוא לא מכיר עוד בית המשפט עליון בעולם שסגר את הכניסה הראשית שלו לציבור.
הליך הבידוק הביטחוני כולל גלאי מתכות ושיקוף רנטגן. מבקרים רשאים להכניס מצלמות לבניין, אך לא ניתן להכניס לאולם מכשירי הקלטה מכל סוג שהוא, שמע או חזותי. כאשר בית המשפט לא יושב, המבקרים יכולים ללכת דרך האולם הגדול ושטחים ציבוריים בקומת הקרקע, כולל הקפיטריה ואולם קולנוע קטן המציג סרט דוקומנטרי של בית המשפט, והרצאות מודרכות ניתנות מעת לעת באולם, שהוא לא נגיש לרוב. את לוח הזמנים של ההרצאות ניתן לאשר באתר האינטרנט של בית המשפט יום לפני הביקור. הקו עבור סיורים אלה מוצב באזור המיועד בצד של דלתות בית המשפט.
כאשר בית המשפט מכונס, האולם הגדול אינו פתוח לציבור, למעט אלה המוזמנים לדיון בבית המשפט. שמיעת טיעונים מתקיימת בדרך כלל במחזורים של שבועיים של 10 ו-11 בבוקר. טיעון בימי שני, שלישי ורביעי. בהתאם לתיק והזמן בשנה, המבקרים צריכים להגיע לבית המשפט בכל מקום משעתיים מראש, בתיקים שנויים במחלוקת מאוד, בלילה לפניו. בשלב מסוים בבוקר, שלא נקבע מראש, מפיצים שוטרי בית המשפט העליון כרטיסים ממוספרים. אלה משמשים בעלי המקום בלבד ולא ערובה של הודאה. מבקרים שיש להם כרטיסים עשויים לעזוב את האזור ולחזור בזמן המיועד לקו בשורה מספרית, בדרך כלל שעה לפני הטענה. בשלב זה, ישנם בדרך כלל כמה מאות אנשים שמחכים מחוץ לבית המשפט, שרובם אינם מסוגלים לקיים כל טיעון. בעוד שבית המשפט יש מקומות ישיבה לכ -250 מבקרים ציבוריים, בפועל יש כמעט תמיד קבוצות גדולות של סטודנטים או פקידים שמפחיתים את המספר הזה, ומבקרים שמקבלים את הארגומנט הראשון בדרך כלל נשארים לארגומנט השני, מה שהופך את סך המושבים זמין עבור הארגומנט השני בדרך כלל קטן מאוד. ממש לפני הטיעון הראשון, הקצינים מחלקים את הקהל לשני קווים: האחד הוא לאלו המחכים עם הכרטיסים כדי לצפות בכל הוויכוח, בעוד שהאחר מתבונן בחמש דקות של הוויכוח כשהוא עומד בחלק האחורי של האולם. שני הקווים נשארים במקומם במהלך הטיעון הראשון. המבקרים חייבים לעמוד כאשר השופטים נכנסים ויוצאים, ונותרים בשקט מוחלט. מנומנמים, רועשים, או מבקרים משבשים אחרים מוסרים מיד על ידי קצינים בבגדים אזרחיים.
מאז שהתקני הקלטה אסורים בתוך האולם, הדרך המהירה ביותר לפרסום החלטות של תיקים בידי התקשורת, היא באמצעות הפעלת המתמחים.
בעיית המילה

בעיית המילה היא אחת מבעיות ההכרעה העיקריות באלגברה קומבינטורית, הראשונה משלוש בעיות דן. הבעיה היא לקבוע, באובייקט אלגברי (חבורה, חבורה למחצה, חוג וכדומה) הנתון על ידי ייצוג סופי, האם מילה נתונה שווה לאיבר היחידה. בעיית המילה אינה פתירה בחבורה כללית, ואפילו לא בחבורה פתירה כללית (Kharlampovich 1981).
הפתירות של בעיית המילה בחבורה הנתונה על ידי יוצרים ויחסים אינה תלויה בייצוג. הבעיה פתירה בחבורה אם ורק אם פונקציית דן של החבורה היא רקורסיבית.
בעיית המילה פתירה בחבורות עם יחס יחיד (Magnus, 1932). לא ידוע האם בעיית המילה פתירה בכל חבורה עם שני יחסים. את הדוגמה הראשונה לחבורה מוצגת סופית עם בעיית מילה לא פתירה נתנו Novikov (ב-1955) ו-Boone (ב-1959), משני צידי מסך הברזל, ובאופן בלתי תלוי. לחבורה נוצרת סופית יש בעיית מילה פתירה אם ורק אם היא מוכלת בחבורה פשוטה המוכלת בחבורה מוצגת סופית (זהו משפט Boone-Higman, 1973).
בעיית המילה אינה פתירה במונויד  \ <a,b,s,t,z|as=sa,at=ta,bs=sb,bt=tb,zta=tz,zsb=sz,tta=ttaz> (Tsejtin, 1958).
ראו גם

בעיית הצמידות
בניין אקוויטבל

| --- | --- |

בניין אקוויטבל ניו יורק (2010)
 מידע כללי
 סוג:  גורד שחקים, בניין משרדים 
 שימוש:  משרדים
 כתובת:  רחוב ברודוויי 120, מנהטן, ניו יורק
 מיקום:  מנהטן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 בעלים:  לארי סילברסטיין 
 מפעיל:  Equitable Holdings 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1913–1915 (כשנתיים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1915 
 חומרי בנייה:  טרקוטה, לבנה, גרניט, Yule marble 
 אדריכל:  ארנסט רוברט גרהאם 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו-קלאסית 
 מידות
 גובה:  164 מ' 
 קומות:  36 
 קואורדינטות:  40°42′30″N 74°00′40″W﻿ / ﻿40.70833°N 74.01111°W﻿ / 40.70833; -74.01111
  (למפת ניו יורק מוגדלת) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיבניין אקוויטבל(למפת ניו יורק רגילה) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיבניין אקוויטבל(למפת מנהטן רגילה) בניין אקוויטבל(למפת מנהטן מוגדלת) בניין אקוויטבל
 
בניין אקוויטבל (באנגלית: Equitable Building) הוא גורד שחקים הממוקם ברחוב ברודוויי 120, ברובע הפיננסי של מנהטן בעיר ניו יורק. הבניין מתנשא לגובה של 164 מטרים והוא בעל 40 קומות. הצל שהטיל הבניין על סביבתו היה מהגורמים להנהגת הגבלות על בנייה. הבניין הוכרז אתר היסטורי לאומי בשנת 1978 ועירוני משנת 1996. הבניין שוחזר בין השנים 1983–1990 על ידי Ehrenkrantz, Eckstut & Whitelaw.
היסטוריה

על המגרש עליו הוקם בניין אקוויטבל עמד בניין אקוויטבל לייף הישן, שנשרף כליל בינואר 1912. במקומו הוחלט לבנות בניין מטה משרדים חדש. הקמת הבניין בוצעה בידי חברת תומפסון סטרס של לואיס הורביץ. הבניין היה אמור להיות גבוה ב-4 קומות מזה הנוכחי אך הונמך ל-40 קומות בעצת מהנדס הבניין, צ'ארלס נוקס (Charles Knox), בטענה שגובה זה אופטימלי עבור המעליות שתוכננו בו. הבניין תוכנן על ידי האדריכל ארנסט רוברט גרהאם (Ernest Robert Graham) יחד עם האדריכל-יועץ פיירס אנדרסון (Peirce Anderson). בנייתו החלה בשנת 1913 ועם סיום בנייתו בשנת 1915 היה לבניין המשרדים הגדול בעולם בשטחו.
הבניין עורר מחלוקת עקב הצל שהטיל על הרחובות והמבנים סביבו. מחלוקת זו תרמה לפיתוח ואימוץ ההגבלות על הבנייה המודרנית האנכית בתוכנית הבניין של העיר ניו יורק. למרות היותו נמוך מהבניינים הנמצאים סביבו כיום, הוא עדיין שומר על זהותו הייחודית. מתנגדיו של הבניין טענו שנפחו חסר תקדים מטיל צל בשטח של 28,000 מ"ר על הרחובות שמסביבו. צלו הוטל באופן קבוע עד הקומה ה-27 של בניין סינגר, עד הקומה ה-24 של בניין סיטי אינווסטינג ושלושה בניינים נוספים סביבו, שהיו בעלי פחות מ-21 קומות, נחסמו לחלוטין מאור השמש. רבים מתושבי העיר ניו יורק טענו כי המשך בניית מבנים מסוג זה יהפכו את מנהטן למבוך של רחובות חשוכים ולא מזמינים. בתגובה לכך, יזמה העירייה את מהפכת תוכנית בניין עיר של שנת 1916, שהגבילה את גובהם של גורדי השחקים ודרשה את הקטנת שטח הקומות מגובה מסוים. תוכנית זו אפשרה חדירה של אור השמש עד מפלס רחובות העיר. כתוצאה מההגבלות החדשות, הבניין נשאר כבניין המשרדים הגדול ביותר בעולם בשטחו, עד לבנייתו של מארט הסחורה של שיקגו בשנת 1930. המאמץ להטיל הגבלות על שימוש בקרקע בעיר ניו יורק הוביל לחקיקת ה-The Standard State Zoning Enabling Act, חוק מפתח בהיסטוריית התכנון העירוני. חוק זה הוחל על כל מדינת ניו יורק ואף הוחל בכל מדינות ארצות הברית ללא כל שינוי מהמקור.
אכלוס הבניין החל ב-1 במאי 1915. חברת ביטוח Equitable שעל שמה נקרא המבנה שכרה כ-10% משטח המשרדים בבניין. חברות נוספות היו ג'נרל אלקטריק, הבנק בפדרלי של ניו יורק, דופונט, Goodyear Tire and Rubber Company, ברקליס ועוד.
במרץ 1942 פגע פגז בקוטר 7 אינץ' בקומה ה-37 בבניין וגרם לנזק ברכוש אך לא בנפש. הפגז היה אחד משמונה פגזים שנורו בשוגג מסוללת נ"מ שהוצבה בסמוך לאיסט ריבר. שבעת הפגזים האחרים נפלו בנהר מבלי לגרום לנזק כלשהו.
בשנת 1980 רכש לארי סילברסטיין, איש עסקים ונדל"ן יהודי אמריקאי, את הבניין ושיפץ אותו בעלות כוללת של 30 מיליון דולר אמריקאי.
בשנת 2017 נעשה שיפוץ נוסף של הבניין שהסתיים ביולי 2017. בין השוכרים של שטחי המשרדים בבניין בשנת 2020 נמנים מחלקת תכנון העיר, הוצאת לאור סנט מרטן, חברת אדריכלים Beyer Blinder Belle ועוד.
אדריכלות

הבניין, שגובהו 164 מטרים, עוצב בסגנון נאו-קלאסיציזם ושטחו הכולל הוא 176,000 מ"ר. הבניין עולה כמו מגדל אחד ומתפצל לשני מגדלים נפרדים זהים העומדים זה לצד זה ומחוברים על ידי אגף אחד לכל גובה הבניין. עקב כך, במבט על הוא נראה בצורת האות "H". הבניין כולל 63 מעליות ו-2300 משרדים.
גלריה

בניין אקוויטבל בזמן בנייתו בשנת 1914. בתחתית התמונה ניתן לראות את כנסיית השילוש הקדוש ומצד ימין וול סטריט 14.
הכניסה לבניין מרחוב ברודוויי 120
ראו גם

גורדי שחקים בניו יורק
גורדי שחקים מוקדמים
הערות שוליים

↑  בניין אקוויטבל באתר Emporis
↑  "Equitable Building". National Historic Landmark summary listing. National Park Service. 2007-09-12.
↑  "National Register of Historic Places Inventory-Nomination". National Park Service. January 1977.
1 2  White, Norval & Willensky, Elliot with Leadon, Fran (2010). AIA Guide to New York City (5th ed.). New York: Oxford University Press. ISBN 9780195383867., p.39
1 2  New York City Landmarks Preservation Commission; Postal, Matthew A. (ed. and text); Dolkart, Andrew S. (text). (2009) Guide to New York City Landmarks (4th ed.) New York:John Wiley and Sons. ISBN 978-0-470-28963-1, p.13
1 2  לואיס הורביץ - הבונה הגדול, דואר היום, 8 באוגוסט 1923
↑  "Shadows Cast by Skyscrapers", Building Management, November 1918, page 38
↑  Taking Questions; War Historian, On the Home Front, Battleships and bombs, by the New York Times, 3 October 2010
↑  Kennedy, Shawn G. (1986-05-07). "Abrams's New Office Downtown". New York Times.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 316594806   WorldCat (עם VIAF): 316594806 
איור בניין אקוויטבל על גלויה שתוארכה לפני שנת 1919
בר גיורא (מושב)

| --- | --- |
בר גיורא, 2022
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: ירושלים
מועצה אזורית: מטה יהודה
גובה ממוצע: ‎699 מטר
תאריך ייסוד: 1950
תנועה מיישבת: חרות בית"ר
סוג יישוב: מושב
מוצא המייסדים: מרוקו
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2022
  - אוכלוסייה: 725 תושבים
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎1.3% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הרי ירושלים מוגדלת) בר גיורא (מושב)(למפת הרי ירושלים רגילה) בר גיורא (מושב)(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בר גיורא (מושב)(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בר גיורא (מושב)31°43′47″N 35°04′21″E﻿ / ﻿31.7298229476091°N 35.0724398041795°E﻿ / 31.7298229476091; 35.0724398041795  heמפת היישובים של מועצה אזורית מטה יהודה (in English: Mateh Yehuda Regional Council) באדום - בר גיורא בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 7 מתוך 10

בר גיורא הוא מושב בהרי יהודה בין הערים ירושלים ובית שמש השייך למועצה אזורית מטה יהודה.
היישוב ממוקם בפרוזדור ירושלים ליד הקילומטר ה-2 בכביש 386 מצומת צור הדסה לצומת עין כרם, כ-15 ק"מ (כביש) דרומית-מערבית לירושלים, בגובה של 715 מטר מעל פני הים.
מקור השם

המושב נקרא על שם שמעון בר גיורא, מגיבורי היהודים בימי המרד הגדול ברומאים (מופיע במקורות שונים גם כ"בר-גיורה"), שכפר מולדתו הוא גרשה ובעבר הוא זוהה עם חורבת גרס (אנ') המצויה בנחל גרס, יובלו של נחל סנסן הסמוך.
היסטוריה

המקום נוסד ב-18 באוקטובר 1950 על ידי עולים ממרוקו. היישוב משתייך לארגון משקי חרות בית"ר, והוקם בתחילה כמחנה עבודה בשם "איתנים" שהפך למושב בשנת 1954. המושב נכלל במועצה אזורית האלה (בהמשך התמזגה המועצה לתוך מועצת מטה יהודה). ועדה של משרד החקלאות קבעה בתחילת 1961 כי אין כל טעם בהמשך קיומו של המושב כמושב חקלאי. בבר גיורא פעלה אכסניית נוער וכן בית ספר שדה של החברה להגנת הטבע. שני מוסדות אלו כבר לא פועלים במקום.
סביבת היישוב

צפונית למושב תחנת מידע של קרן קיימת לישראל המשולבת עם קפה־מסעדה בשם "בר בהר". המקום משמש כמרכז למטיילים ונקודת מוצא למספר מסלולי טיול באזור. אחד המסלולים הוא שביל מסומן בנחל קטלב שבתחילתו מעיין "עין גיורא". נחל קטלב יורד בירידה תלולה כשני קילומטר בקניון נאה לנחל שורק, שם עוברת מסילת הרכבת לירושלים. במקום יש את בניין תחנת הרכבת בר גיורא. בעבר הייתה זו תחנה תפעולית עם מסילה כפולה למפגש בין רכבות והיה במקום מתקן לאספקת מים לקטרי קיטור, המים הגיעו בצינורות מעין גיורא.
מתחנת הרכבת לכיוון מערב עובר שביל המסומן בצבע ירוק המוביל אל שרידי הכפר דיר א-שיח', שם יש מבנה קבר שייח' יפה, בדר אלג'מלי, הידוע גם בשם שיח' סולטאן בדר. ביישוב שוכן יקב הבוטיק סוסון ים.