stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרים פרץ
ביוגרפיה > שכול הנצחה ועשייה ציבורית

פרץ שכלה שניים מבניה, אוריאל ואלירז, בעת שירותם בצה"ל. ב-25 בנובמבר 1998 נהרג בנה הבכור, סגן אוריאל פרץ בן ה-22, מפקד מחלקת הסיור בגדוד 51 של חטיבת גולני, במארב בדרום לבנון, באזור מרכבה. בעלה אליעזר פרץ נפטר כשבע שנים לאחר מכן, בגיל 56, ממחלה קשה שהתפתחה אחרי מות בנו הבכור אוריאל. ב-26 במרץ 2010 נהרג בנה השני, רס"ן אלירז פרץ, בהיתקלות בחוליית מחבלים ברצועת עזה.
בעקבות מות בנה אלירז שנהרג כתוצאה מפגיעה של כדור ברימון שנשא עליו, היא נפגשה עם המהנדס איסר וקסלר שפיתח מנגנון מיוחד המונע מהרימון המאופסן להתפוצץ אם הוא סופג ירי או רסיס שננעצים בו.
בעקבות נפילת שני בניה מקדישה פרץ את חייה להנחלת המורשת היהודית והציונית ומרצה בפני קהילות יהודיות בישראל ובעולם, בני נוער וחיילי צה"ל. בשיא פועלה זה, אשר החל לאחר נפילת בנה הראשון ובוצע בהתנדבות, פגשה כאלף חיילים בשבוע, וכן בני נוער רבים, וקיבלה אלפי מכתבים, רבים מהם מאמהות שכולות אחרות. כן עורכת מפגשים עם נפגעי טרור. כונתה לעיתים בכלי תקשורת: "אם הבנים".
בשנת 2011 פרסמה סמדר שיר את הספר "שירת מרים", ובו סיפור חייה של מרים פרץ. עם מכירת העותק ה-40,000 זכה הספר באות "ספר פלטינה" מטעם התאחדות הוצאות ספרים בישראל. באותה שנה, עם פרישתה מהוראה, קיבלה את פרס "יקירת החינוך הדתי" מטעם ארגון המורים הדתיים. כן נאמה באותה שנה בטקס הפרידה הרשמי שנערך עם פרישת הרמטכ"ל גבי אשכנזי באוניברסיטת תל אביב.
בשלהי שנת 2014 חשפה כי ראש הממשלה בנימין נתניהו הציע לשריין אותה ברשימת הליכוד בבחירות לכנסת העשרים, אולם היא סירבה להצעה. לדבריה, במהלך השנים פנו אליה בהצעות פוליטיות דומות גם יאיר לפיד, נפתלי בנט, גדעון סער ואחרים.
בשנת 2017 יצא לאור ספר הילדים "שני גבאים קטנים", המספר את סיפורם של אוריאל ואלירז.עוזי ברוך, ספר ילדים חדש על בניה של מרים פרץ, באתר ערוץ 7, 30 באפריל 2017
בשנת 2019 נחנך במעמד חברי כנסת, קצינים בכירים ואישי ציבור, ביישוב גבעת זאב אולם ההרצאות "שבת אחים", לזכר שני בניה. האולם נבנה במטרה לאכלס את המשתתפים בהרצאותיה.
ביוגרפיה > התמודדות לנשיאות מדינת ישראל

ב־19 במאי 2021 הגישה פרץ את מועמדותה לבחירות לתפקיד נשיאת המדינה, בתמיכת אחד־עשר חברי כנסת. בבחירות שהתקיימו ב-2 ביוני, קיבלה פרץ 26 מקולות חברי הכנסת וכך, הפסידה בהתמודדות ליצחק הרצוג, שזכה ל-87 קולות.
ביוגרפיה > יו"ר ועדת פרס "אות גיבורי העורף"

בינואר 2024 עמדה בראש ועדת הפרס שניתן מטעם המועצה הציונית בישראל (מבית ההסתדרות הציונית העולמית), לאישים ולגופים שפעלו למען החברה במלחמת חרבות ברזל.
קשר עם יהדות התפוצות

במסגרת מסעותיה לחיזוק הקשר עם הקהילות היהודיות יצאה פרץ לשליחות מטעם קק"ל, קרן היסוד וההסתדרות הציונית למפגשים בלמעלה מ-15 מדינות בצפון אמריקה, דרום אמריקה, אפריקה ואירופה, נפגשה עם שגרירי ישראל, בתי הספר יהודיים, תנועות הנוער, קהילות יהודיות, ארגונים נוצריים וקהילות. כן נפגשה, בתיווך מרים אדלסון, עם ראשי ארגונים וקהילות בארצות הברית, שגרירת ארצות הברית באו"ם, ניקי היילי וסגן נשיא ארצות הברית, מייק פנס.
לבקשת הנשיא שמעון פרס השתתפה לצדו בביקור במוסקבה, ונפגשה עם וטרנים ממלחמת העולם השנייה. בהמשך הוזמנה על ידו להשתתף בפורום מצומצם של מנהיגים ישראלים, וערכה מפגש עם ברק אובמה נשיא ארצות הברית.
פרסים והוקרה

בשנת 2003 זכתה ב"פרס גנגר על מצוינות בניהול בית ספר" מטעם קרן תל"י.
בשנת 2010 קיבלה את פרס בגין מטעם מרכז מורשת מנחם בגין על היותה "סמל למסירות והקרבה" ופועלה "למען הסברה עבור מסירות למען מדינת ישראל".
בשנת 2014 נבחרה פרץ להדליק משואה ביום העצמאות ה-66 למדינת ישראל.
ב-7 ביוני 2016 קיבלה פרץ תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
בדצמבר 2017 קיבלה את אות יקירת הרשות מטעם מינהל חברה ונוער במשרד החינוך, בו היא עובדת כמפקחת, "על תרומה והתנדבות לבניית חברת מופת בישראל".
באפריל 2018, ביום העצמאות ה-70 למדינת ישראל, קיבלה פרץ את פרס ישראל למפעל חיים על "חיזוק הרוח היהודית-ישראלית". בטקס הענקת הפרסים נשאה דברים בשם מקבלי הפרס. נאומה בטקס הענקת פרסי ישראל עורר תגובות חיוביות רבות בציבור, חלקן אף קראו לבחור במרים פרץ כנשיאה הבאה של מדינת ישראל ושר החינוך נפתלי בנט הורה ללמד את טקסט נאומה בטקס בבתי הספר.
בשנת 2018 קיבלה את אות פול האריס על ידי מועדון רוטרי ישראל.
בשנת 2020 בחר בה העיתון "מקור ראשון" למקום החמישי ברשימת משפיעי הציבור הדתי-לאומי בישראל, אחרי יוסי כהן, אביחי מנדלבליט, מאיר בן שבת ועמית סגל, כ"אישה שפועלת יום יום כדי להפוך את מדינת ישראל למקום טוב יותר עבור כל אזרחיה".
ב-24 ביוני 2021 קיבלה פרץ תואר דוקטור לשם כבוד מהמרכז האקדמי שלם.
ראו גם

רבקה גובר
לקריאה נוספת

סמדר שיר, "שירת מרים – סיפורה של מרים פרץ", ידיעות אחרונות, 2011 (הספר בקטלוג ULI)
כתבתו של נבו כץ על מרים פרץ בעלון "גילוי דעת" גיליון 152, לכבוד יום הזיכרון תשע"ג.
אריאל להמן ואלדד רפאלי, 24/7 - ישראלים מעוררי השראה, תל אביב: הוצאת מטר, עמ' 208–217 (הספר בקטלוג ULI).
הערות שוליים

↑  פרויקט השו"ת, גיליון שביעי, כ' באייר תשע"ד, 2 במאי 2014
↑  אנשי צוות מחוז ירושלים של מינהל חברה ונוער, באתר משרד החינוך; פוסט של מרים פרץ ברשת החברתית פייסבוק, 24 בדצמבר 2022
↑  מעין זיגדון, שכלה שני בנים, ועדיין מאמינה בחיים, באתר מוטק'ה, 11 במאי 2016
↑  רס"ן אלירז פרץ הי"ד, באתר "מרכז קטיף"
↑  מרגש: רימוני אלירז, באתר ערוץ 7, 1 בדצמבר 2016
↑   עינב גרינברג-כהן, הסיפור מאחורי הפיתוח שהציל את חיי הקצין מדובדבן, באתר צה"ל, 5 באוקטובר 2021
↑  עמיחי אתאלי ואלי ברדנשטיין, המפגש המרגש של מרים פרץ וסוכני המוסד, באתר nrg‏, 2 באוקטובר 2011
↑  יניב מגל, סרוגים בקנה, ידיעות אחרונות, 2016, עמ' 207
↑  סרטון מרגש: מרים פרץ משמחת את שרה תחיה ליטמן לקראת חתונתה, באתר מעריב אונליין, 24 בנובמבר 2015
↑   ציוץ של מרים פרץ ברשת החברתית אקס (טוויטר), 19 בדצמבר 2018
↑  דנה אולמרט, כחומה עמודנה: אימהות ללוחמים בספרות העברית, הקיבוץ המאוחד, תשע"ט, עמ' 270
↑  יעל שמש, על הספר: שירת מרים - סיפורה של מרים פרץ בתוך: ד"ר לאה מזור, על מקרא הוראה וחינוך
↑    דני ספקטור, ספרים ומספרים, באתר "ידיעות אחרונות", 10 בדצמבר 2015
↑  חדשות כיפה, ‏יקירי החינוך,  באתר כיפה, 27 בדצמבר, 2011 9:25
↑  שש, ‏מרים פרץ נפרדת מאשכנזי, באתר ‏מאקו‏, 14 בפברואר 2011
↑  nrg חדשות, מרים פרץ: סירבתי להצעה להתמודד בליכוד, באתר nrg‏, 8 בדצמבר 2014
↑   פגישה עם רוני קובן עונה 5 🛋️ | מרים פרץ - פרק 20, סרטון בערוץ "ברדק", באתר יוטיוב (אורך: 30:09)
↑  חזקי ברוך, מרים פרץ: "זו הרוח של הבנים שלי", באתר ערוץ 7, 17 ביוני 2019
↑  יערה שפירא מיכאל שמש, נשיא או נשיאה? המועמדים - יצחק הרצוג ומרים פרץ, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 19 במאי 2021
↑  יקי אדמקר, טל שלו וספיר לוי‏, הכנסת הכריעה: יצחק הרצוג הוא הנשיא ה-11 של מדינת ישראל, באתר וואלה, 2 ביוני 2021
↑  מסעדת "האחים" זכתה באות הוקרה על פעילותה במהלך המלחמה, באתר "Time Out ישראל", 8 בינואר 2024
↑  פרס גנגר למצוינות, ארכיון זוכים, באתר קרן תל"י.
↑  חזקי ברוך, מרים פרץ - סמל מסירות והקרבה, באתר ערוץ 7, 8 בדצמבר 2010
↑  מקבלי תואר כבוד, באתר אוניברסיטת בר אילן, ‏2 ביוני 2016 (ארכיון).
↑   מרים פרץ אות יקיר הרשות, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 4:13)
↑  אדיר ינקו, מרים פרץ - כלת פרס ישראל: "האם של כולנו", באתר ynet, 15 במרץ 2018.
↑  ירדן צור, מרים פרץ, ששכלה את שני בניה, תקבל פרס ישראל למפעל חיים על חיזוק הרוח היהודית, באתר הארץ, 15 במרץ 2018.
↑   הנאום של מרים פרץ בטקס הענקת פרסי ישראל
↑  אורלי הררי, מרים פרץ:הקב"ה יציב אותי במקומות טובים, באתר ערוץ 7, 22 באפריל 2018
↑  רעות הדר, הנאום של מרים פרץ כבר נלמד בבתי הספר, באתר ערוץ 7, 25 באפריל 2018
↑  מועדון רוטרי הוד הכרמל,, באתר מועדון רוטרי הוד הכרמל
↑  מרים פרץ ברשימת חמישים המשפיעים מהציונות הדתית, באתר מקור ראשון.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293361105171  GND: 1186734787  ISNI: 0000 0003 7666 1430  VIAF: 253702287   WorldCat (עם VIAF): 253702287
פאתה

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  28 בספטמבר 1896 – הווה (128 שנים) 
 חברות בנות:  Pathé Cinémas  Pathé Production  Pathé Distribution  Pathé 
 מיקום המטה:  פריז 
 ענפי תעשייה:  תעשיית הסרטים, הפצת סרטים 
  
 www.pathe.com
 
פאתה או האחים פאתה (בצרפתית: Pathé או Pathé Frères) הוא שמם של עסקים צרפתיים שונים שנוסדו ונוהלו במקור על ידי האחים פאתה מצרפת החל משנת 1896. בתחילת שנות המאה ה-20, פאתה הפכה לחברת הציוד והפקות הקולנוע הגדולה בעולם, כמו גם למפיקה הגדולה של תקליטים לפטיפון. בשנת 1908, פאתה המציאה את יומן הקולנוע שהוצג בבתי הקולנוע לפני הסרט העלילתי.
פאתה היא חברת הפקה והפצת סרטים גדולה, המחזיקה במספר רשתות בתי קולנוע באמצעות חברת הבת Pathé Cinemas ורשתות טלוויזיה ברחבי אירופה. זוהי חברת הסרטים השנייה הוותיקה ביותר הפועלת אחרי חברת הסרטים גומון (אנ'), גם היא צרפתית, שהוקמה ב-1895.
היסטוריה

החברה נוסדה בשם Société Pathé Frères (חברת האחים פאתה) בפריז, צרפת ב-28 בספטמבר 1896, על ידי ארבעת האחים שארל, אמיל, תאופיל וז'אק פאתה. במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20, פאתה הפכה לחברת הציוד וההפקה הקולנועית הגדולה בעולם, כמו גם ליצרנית גדולה של תקליטי פונוגרף.
היסטוריה > תקלחטי פאתה

הכוח המניע מאחורי תפעול הסרטים ועסקי הפטיפונים היה שארל פאתה, שעזר בפתיחת חנות פונוגרף ב-1894 והקים מפעל לפטיפונים בשאטו בפאתייה המערביים של פריז. האחים פאתה החלו למכור פונוגרפים של אדיסון וקולומביה וגלילי פונוגרף (גלילי פונוגרף הם המדיום המסחרי הקדום ביותר להקלטה והפקה של סאונד) מאוחר יותר. האחים עיצבו ומכרו פטיפונים משלהם ששילבו בהם אלמנטים של מותגים אחרים. זמן קצר לאחר מכן, החלו לשווק גם רשומות צילינדר מוקלטות מראש. עד 1896 לאחים פאתה היו משרדים ואולפני הקלטות לא רק בפריז, אלא גם בלונדון, במילאנו ובסנקט פטרבורג. פאתה ייצרה תקליטי צילינדר עד 1914 בערך. בשנת 1905, האחים פאתה נכנסו לתחום ההולך וגדל של תקליטי דיסקים.
בצרפת הפכה פאתה למפיצה הגדולה והמצליחה ביותר של תקליטי צילינדר ופטיפון. עם זאת, אלה לא הצליחו להתקדם לשווקים זרים כמו בריטניה וארצות הברית שבהם מותגים אחרים כבר היו בשימוש נרחב.
בדצמבר 1928, נכסי הפטיפון הצרפתי והבריטי של פאתה נמכרו ל"חברת גרפופון קולומביה" (אנ') הבריטית. ביולי 1929 מוזגו הנכסים של חברת התקליטים האמריקאית פאתה לתוך "תאגיד התקליטים האמריקאי" (אנ') החדש שהוקם התוויות והקטלוג של פאתה ו"פאתה-מרקוני" עדיין שורדים, תחילה כטביעת EMI וכעת היורשת של EMI, פרלופון.
היסטוריה > סרטי פאתה

כשעסקי הפטיפון הפכו למצליחים, פאתה ראתה את ההזדמנויות שמציעות אמצעי הבידור החדשים ובמיוחד באמצעות תעשיית סרטי הקולנוע הצעירה. לאחר שהחליטה להרחיב את עסקי התקליטים ולכלול בהם ציוד קולנוע, החברה התרחבה באופן דרמטי. כדי לממן את צמיחתה, החברה אימצה את השם Compagnie Générale des Établissements Pathé Frères Phonographes & Cinématographes בשנת 1897, ומניותיה נרשמו בבורסת פריז. בשנת 1896, מיטשל מארק (Mitchel H. Mark) מבאפלו, ניו יורק, הפך לאמריקני הראשון שייבא סרטי פאתה לארצות הברית, שם הם הוצגו בתיאטרון Vitascope.
בשנת 1907 רכשה פאתה את הפטנטים של האחים לומייר ולאחר מכן החלה לעצב מצלמת אולפן משופרת וליצור מלאי סרטים משלהם. הציוד המתקדם מבחינה טכנולוגית, מתקני העיבוד החדשים שנבנו בוונסן (Vincennes) בפרבריה המזרחיים של פריז, והמכירות האגרסיביות שלהם בשילוב עם מערכות הפצה יעילות אפשרו להם לכבוש נתח עצום מהשוק הבינלאומי. הם התרחבו לראשונה ללונדון ב-1902, שם הקימו מתקני הפקה ורשת של בתי קולנוע.
עד 1909, פאתה בנתה יותר מ-200 בתי קולנוע בצרפת ובבלגיה ועד לשנה שלאחר מכן היו להם מתקנים במדריד, במוסקבה, ברומא ובניו יורק בתוספת אוסטרליה ויפן. מעט מאוחר יותר, הם פתחו בורסת סרטים בבפאלו, ניו יורק. באמצעות חברת הבת האמריקאית שלה, היא הייתה חלק מקרטל הייצור MPPC (אנ') בארצות הברית. החברה השתתפה בקונגרס הקולנוע בפריז בפברואר 1909 כחלק מתוכנית ליצירת ארגון אירופי דומה. היא פרשה מהפרויקט בפגישה השנייה באפריל, אשר ערערה אנושות את ההצעה.
לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, פאתה שלטה בשוק של אירופה במצלמות קולנוע ובמקרנים. ההערכה היא שבזמן מסוים, 60 אחוז מכל הסרטים צולמו בציוד של פאתה. בשנת 1908, הפיצה פאתה את Excursion to the Moon מאת סגונדו דה חומון (Segundo de Chomón), חיקוי ל"מסע אל הירח" של ז'ורז' מלייס. פאתה ומלייס עבדו יחד ב-1911. ז'ורז' מלייס יצר סרט "חלומו של הברון מינכהאוזן", סרטו הראשון שהופץ על ידי פאתה. מערכת היחסים של פאתה עם מלייס התכווצה, ובשנת 1913 פשט מלייס את הרגל, וסרטו האחרון מעולם לא יצא לאקרנים על ידי פאתה.
נכסים

רשימה של הנכסים הנוכחיים והקודמים של פאתה.
נכסים > נכסים נוכחיים

Pathé Cinemas (רשת בתי קולנוע)
Pathé Films (הפקת סרטים עם יחידות בצרפת ובבריטניה; מפיצה בצרפת, בבריטניה ובשוויץ, עם קטלוג של למעלה מ-800 סרטים)
Pathé Live (מפיץ של קולנוע לאירועים)
נכסים > נכסים לשעבר

The OL Groupe (19.98% הון / 24,33 זכויות הצבעה) (מועדון כדורגל)
Comedie+ נקנה ב-2003, נמכר ב-2004 לקבוצת Canal+ (דרך MultiThématiques).
Cuisine.tv נוצר ב-2001 עם RF2K, נמכר ב-2011 לקבוצת Canal+ (באמצעות MultiThématiques).
Histoire נוצר ב-1997, החזיק ב-30%, נמכר ב-2004 לקבוצת TF1.
Pathé Sport נקנתה ב-1998, נמכרה ב-2002 לקבוצת Canal+.
TMC רכשה 80% ב-2002, נמכרה ב-2004 ל-TF1 Group ו-AB Groupe.
Voyage נקנתה ב-1997, נמכרה ב-2004 לערוצים הבינלאומיים של פוקס.
בתי הקולנוע Vis Pathé נמכרו ב-2010 ל-UCI Italia.
Fox Pathé Europa (מיזם משותף עם Walt Disney Home Entertainment ו-EuropaCorp), נסגר ב-2020.
British Pathé
GP Archives (בעלות של 42.5%, מכר את מניותיה ב-2019 לגאומונט
ראו גם

Pathé Records
Pathé News ו-British Pathé
רשימת סדרות הסרטים לפי אולפן מפרטת את סדרות הסרטים של פאתה
Fumagalli, Pion & C., יבואנית פאתה האיטלקית
הערות שוליים

↑  "History of British Pathé". www.britishpathe.com (באנגלית בריטית). ארכיון מ-5 בפברואר 2015. נבדק ב-2017-08-29. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Trade catalogs from Pathé Frères SA". National Museum of American History. ארכיון מ-29 באוגוסט 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hoffmann, Frank; Howard Ferstler (2005). The Encyclopedia of Recorded Sound. CRC Press. ISBN 0-415-93835-X.
1 2  Copeland, George; Ronald Dethlefson (1999). Pathé Records and Phonographs in America, 1914-1922 (1 ed.). Los Angeles, CA: Mulholland Press. OCLC 44146208. ארכיון מ-3 ביולי 2023. נבדק ב-28 בנובמבר 2020. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "Pathé vertical-cut disc record (1905 – 1932) – Museum Of Obsolete Media". www.obsoletemedia.org (באנגלית בריטית). 18 במאי 2015. ארכיון מ-9 בדצמבר 2022. נבדק ב-2018-02-12. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Fabrizio, Timothy; George Paul (2000). Discovering Antique Phonographs. Atglen PA: Sciffer Publishing Ltd. ISBN 0-7643-1048-8.
↑  "Who's Who of Victorian Cinema". www.victorian-cinema.net. ארכיון מ-29 ביוני 2020. נבדק ב-18 ביוני 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Abel 1999, pp. 23–24.
1 2  Abel 1999, p. 25.
↑  "Film and Electrolux through the ages". Electrolux. אורכב מ-המקור ב-1 בפברואר 2014. נבדק ב-13 בינואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Abel 1999, p. 26.
↑  "Pathé Annual Brochure 2018" (PDF). Annual Report. Pathé. במרץ 2019. אורכב מ-המקור (PDF) ב-25 באוקטובר 2020. נבדק ב-20 באוגוסט 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Breakdown of Share Capital as of 31 December 2019". Article. Olympique Lyonnaise. 31 בדצמבר 2019. ארכיון מ-6 באוגוסט 2020. נבדק ב-20 באוגוסט 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007394094805171  BnF: cb12270406d (data)  GND: 1088812236  ISNI: 0000 0001 2264 8025  LCCN: n90674532  SUDOC: 031501346  VIAF: 132314691   WorldCat (עם VIAF): 132314691 
האחים פאתה מאת אדריאן ברה
המטה של Associated British-Pathé ברחוב Wardour 142 בלונדון
Multiplex Pathé ב-Dietlikon, שווייץ
כנס ירושלים

לוגו הכנס הראשון
לוגו הכנס ה-15 בשנת 2018
כנס ירושלים הוא כנס הנערך מדי שנה במלון קראון פלזה ירושלים על ידי העיתון בשבע וערוץ 7. הכנס מספק במה לדיונים בנושאים אקטואליים וערכיים אשר על סדר היום בציבור הדתי ובישראל בכלל. במסגרת הכנס מעניקים מארגניו את "פרס ירושלים". מנהל כנס ירושלים הוא דודי פינקלר.
הכנס הראשון

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הכנס השני

כנס ירושלים השני התקיים בין ה-28 ל-30 במרץ 2005. נשיא הכנס היה נתן שרנסקי. זכו בפרס ירושלים: האגודה לזכות הציבור לדעת, מכללת אמונה, מכון לב והרב ישראל מאיר לאו.
הכנס השלישי

הכנס התקיים ב-20 וב-21 במרץ 2006. בין המשתתפים היו: יעקב עמידרור, הרב ישראל מאיר לאו, דן מרגלית, נתן שרנסקי, אליעזר שביד, אבי רביצקי, הרב רא"ם הכהן, הרב אליעזר מלמד, הרב בני אלון, דניאל בן סימון, עודד טירה, בנימין נתניהו, אפי איתם, הרב אליקים לבנון, יוסי פלד, אלי ישי, הרב יובל שרלו, עוזי דיין, צבי הנדל, זבולון אורלב, ניר ברקת ואבי בן בסט.
הוענק פרס ירושלים לגילה קצב, מרדכי סובול, שמואל ריפמן, משה מושקוביץ, עמנואל מורנו, למתיישבי גוש קטיף, ארווינג וצ'רנה מוסקוויץ. למדענים יאיר לוי, יעקב נר-דוד, ד"ר אביטל שורקי, למעגלי צדק, שבי ציון ולבית הספר לקולנוע מעלה.
הכנס הרביעי

הכנס הרביעי[דרושה הבהרה] נפתח על ידי בנימין נתניהו. בין המשתתפים היו: בן דרור ימיני, ישראל מאיר לאו, יובל שטייניץ, אפי איתם, שאול משעל, מרדכי קידר, אורי אריאל, יפתח רון טל, עמנואל שילה, זאב בוים.
הוענק פרס ירושלים באותה שנה לרב חיים סבתו ולמתי דן, מנהל עמותת עטרת כהנים, דוד בארי מעמותת אלע"ד וניסן חקשורי ממעלה הזיתים.
הכנס השישי

הכנס השישי התקיים בין ה-26 ל-28 בינואר 2009. בין המשתתפים היו: בוגי יעלון, פרופ' יעקב נאמן, הרב שמואל אליהו, זבולון אורלב, אורי שטרוזמן, אריאל אטיאס, דן מרידור, ישראל אומן, נתן שרנסקי, סילבן שלום, שלמה אבינרי, דני אילון, יובל שטייניץ, עוזי דיין, עוזי ארד, גלעד ארדן, אופיר פינס, יעקב כץ, ציפי לבני, ניר ברקת ובנימין נתניהו.
הוענק פרס ירושלים באותה שנה לשמואל בירנבוים, מנכ"ל חברת הבניה משהב, לד"ר אריה מורגנשטרן, למשק אחיה ולארגון פעמונים.
הכנס השביעי

הכנס השביעי התקיים בין ה-15 ל-17 בפברואר 2010. בין המשתתפים היו: משה יעלון, פרופ' יעקב נאמן, נתן שרנסקי, בנימין נתניהו, ציפי חוטובלי, אבי דיכטר, אריה אלדד, בני בגין, אורי אריאל, אביגדור קהלני, זבולון אורלב, אלי ישי, ציפי לבני, רונן שובל, אורי אליצור, יעקב עמידרור, אפי איתם, דניאל הרשקוביץ ואבישי ברוורמן.
הוענק פרס ירושלים באותה שנה לאורי לוברני, שהיה שגריר ישראל באירן בשנים 1971–1979.
הכנס השמיני

הכנס השמיני התקיים בין ה-15 ל-16 במרץ 2011 ובין משתתפיו היו: הרב ישראל וייס - הרב הצבאי הראשי לשעבר,
מר מוטי שקלאר – מנכ"ל רשות השידור, גדעון סער – שר החינוך, ניר ברקת - ראש העיר ירושלים, תא"ל אבי בניהו – דובר צה"ל, ישראל כץ – שר התחבורה והבטיחות בדרכים, עו"ד אוריאל לין – יו"ר הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, השר אריאל אטיאס - שר הבינוי והשיכון, אייל גבאי - מנכ"ל משרד ראש הממשלה.
הכנס ה-15

הכנס ה-15 התקיים בין התאריכים 12–13 בפברואר 2018 ובין משתתפיו היו נשיא המדינה - ראובן ריבלין, הרב שלמה עמאר, איילת שקד, ציפי חוטובלי, יריב לוין, אורי אריאל, נפתלי בנט, זאב אלקין, יואב גלנט, יולי אדלשטיין, ניר ברקת, אבי גבאי, יאיר לפיד, שמעון ריקלין, מוטי אלמוז.
הכנס נפתח בנאומו של הנשיא ריבלין, שלאחר מכן קיים "ריאיון פתוח" עם עמית סגל. הכנס כלל שבעה מושבים, ביניהם חולקו "פרסי ירושלים". אות "יקיר הריבונות" ניתן לחיים כץ, בני אלון ואורית סטרוק. המושב האחרון עסק בנושא "השתלבות חרדים במקצועות טכנולוגיים".
הרב עמאר בפתיחת הכנס
נדיה מטר ויהודית קצובר
יריב לוין בריאיון על הבמה
הענקת אות "יקיר הריבונות"
הכנס ה-18

הכנס ה-18 התקיים בין התאריכים 14-15 במרץ 2021 ובין משתתפיו היו ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, נשיא המדינה ראובן ריבלין, יולי אדלשטיין, רוני גמזו, אופיר אקוניס, יריב לוין, גילה גמליאל, משה ליאון, אליקים רובינשטיין ופרופ' יהודה דנון.
במושב הפתיחה נשאו דברים הנשיא ריבלין וראש הממשלה נתניהו. במסגרת הכנס הוענק "פרס ירושלים" למנכל"י קופת החולים על התמודדותם עם משבר הקורונה.
,
הכנס ה-19

הכנס ה-19 התקיים בין התאריכים 7-8 בפברואר 2022 בהנחיית העיתונאית רבקי גולדפינגר ובין משתתפיו היו ח"כ בצלאל סמוטריץ', מבקר המדינה מתניהו אנגלמן, מפקד גל"צ בדימוס שמעון אלקבץ,  ראש המוסד בדימוס יוסי כהן, שרת הפנים איילת שקד, פרופ' טליה איינהורן, עו"ד ציון אמיר, ופרופ' שמחה גולדין
במושב הפתיחה נשאו דברים הנשיא יצחק הרצוג וראש עיריית ירושלים משה ליאון. את הכנס חתם נאומו של יו"ר האופוזיציה בנימין נתניהו. במסגרת הכנס הוענקו (בין היתר) "פרס ירושלים לחסד" לארגון חסדי נעמי, ו"פרס ירושלים לחיזוק ההתיישבות" לרמי לוי על רשת שיווק השקמה הפועלת ברחבי התיישבות ביהודה ושומרון
.
הכנס ה-20

הכנס ה-20 נערך במלון ורט בירושלים ב-20 בפברואר 2023. בין המשתתפים היו חברי כנסת, שרים ואישי ציבור. הכנס עסק בנושאים אקטואליים וערכיים שעל סדר היום בציבור הדתי ובישראל בכלל. במהלך הכנס הוענק "פרס ירושלים" לאישים וארגונים שתרמו תרומה משמעותית לחברה הישראלית. בין המשתתפים בכנס היו לב לבייב, בצלאל סמוטריץ ואורית סטרוק. בין הזוכים בפרס ירושלים ניתן למנות את הרב יוסף צבי רימון.
הכנס ה-21

הכנס ה-21 התקיים ב-25 בפברואר 2024, בסימן "ניצחון הרוח". בין המשתתפים היה נשיא המדינה, יצחק הרצוג, שקיים שיחה פתוחה עם דודו סעדה, יו"ר קבוצת בשבע. הכנס התמקד בנושאים חברתיים ואקטואליים, והוענקו בו פרסים על גבורה ותרומה לחברה בימי המלחמה. בנוסף, נערכו פאנלים ודיונים במגוון נושאים שעל סדר היום הציבורי. העיתונאית איילה חסון קיבלה את "פרס ירושלים לתקשורת".
הכנס ה-22

הכנס ה-22 של "כנס ירושלים" צפוי להתקיים ב-24-25 בפברואר 2025. הכנס יכלול דיונים ופאנלים בנושאים אקטואליים, בהשתתפות אישי ציבור, חברי כנסת ושרים. בין המשתתפים הבולטים ניתן למנות את ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, נשיא המדינה יצחק הרצוג, שר האוצר בצלאל סמוטריץ, ראש העיר ירושלים משה ליאון, יו"ר הכנסת אמיר אוחנה ועוד. בין מקבלי "פרס ירושלים" השנה תהיה אורית אוחנה, פרמדיקית במד"א ובמילואים, שתזכה בפרס על הצלת חיים.
הערות שוליים

↑  דף הבית
↑  "אותות הריבונות יוענקו בכנס ירושלים"
↑  "כנס ירושלים ה-18" באתר ערוץ 17
↑  "כנס ירושלים ה-19" באתר ערוץ 17
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296199905171  VIAF: 152977494   WorldCat (עם VIAF): 152977494 
נשיא המדינה ראובן ריבלין עם דודו סעדה מימין ויעקב כץ משמאל בטקס פתיחת כנס ירושלים ה-15, פברואר 2018.
ריבלין ב"ריאיון פתוח" עם עמית סגל
"ועידת ההתיישבות" בכנס ה-19
ורה ישראלית

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 בפברואר 1909 אומן, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  8 באוגוסט 1968 (בגיל 59) י"ד באב תשכ"ח 
 מדינה:  ישראל 
 לאום:  ישראל ישראלית
 מקום לימודים:  סורבון 
 שפות היצירה:  עברית 
 תקופת הפעילות:  1943–1968 (כ־25 שנים)
 בן או בת זוג:  אליהו דוד שפיר 
 
וֶרה ישראלית (9 בפברואר 1909 – 8 באוגוסט 1968, י"ד באב תשכ"ח) הייתה מתרגמת ישראלית שתרגמה ספרות יפה מאנגלית לעברית ופעלה בעיקר בשנות ה-60.
ביוגרפיה

ורה (דבורה) ישראלית נולדה ב-9 בפברואר 1909 באוּמַן שבאימפריה הרוסית (אוקראינה) ועלתה לארץ ישראל עם הוריה בילדותה. למדה מדעי המזרח בסורבון שבפריז. בצעירותה, בשנות ה-20, שימשה זמן ממושך כמזכירתו של יצחק ברזילי בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פק"פ). בהמשך התפרנסה מהוראה.
ישראלית הייתה נשואה למשורר, המתרגם והעורך אליהו דוד שפיר (1911–1974). לזוג לא היו ילדים, הם חיו בעוני, וישראלית סבלה ממחלה במשך שנים. כעבור שנים התגרשו השניים, והיא התגוררה בתל אביב בגפה.
ורה ישראלית מתה באוגוסט 1968, ערירית ונשכחת. נקברה בבית העלמין בחולון.
עבודתה

תרגומה הראשון של ורה ישראלית היה לספרו של א"א מילן "פו הדב". התרגום נעשה ביחד עם בן-זוגה, א"ד שפיר (השירים בספר תורגמו על ידי נתן אלתרמן), וראה אור בלוויית ציוריו של ארנסט שפארד בהוצאת מחברות לספרות בשנת תש"ג. בשנת 2004 ראה אור תרגום חדש לספר. המתרגמת, אבירמה גולן, חיברה אותו מתוך אהבה לספר עצמו ולתרגום הישן של ישראלית ושפיר; שכן למרות הערצתה לשניים, בחלוף יותר מ-60 שנה מפרסומו ילדים דוברי עברית אינם מבינים עוד את לשון התרגום. עם זאת, היא רואה בתרגומה של ישראלית תרגום "גאוני".
שאר תרגומיה של ישראלית הופיעו לאורך שנות ה-60, משנת 1962 ועד אחרי מותה. הם ראו אור בהוצאת הספרים של ההסתדרות, עם עובד (ב"ספריה לעם" וב"ספרית דן חסכן"), ובהוצאה הפופולרית מ' מזרחי. בין תרגומיה: "וזרח השמש" לארנסט המינגוויי (1962); "הבלתי מנוצחים" לוויליאם פוקנר (1964) – שיורם קניוק העיר עליו כי בתרגום זה "הוכיחה ורה ישראלית שאפשר לתרגם היטב את פוקנר ואפשר לאהוב אותו בעברית"; ו"קומץ עפר" אוולין וו (תשכ"ז); ספרי ילדים ואגדות, בהם "אליס בארץ הפלאות" מאת לואיס קרול, "משלי איזופוס" (1966), "משלי חיות" של לה פונטן, "פיטר פן" של ג'"מ בארי, מ"סיפורי אלף לילה ולילה", סיפוריו של שארל פרו "אצבעוני", "החתול במגפיים", "היפהפייה הנרדמת" ו"לכלוכית", "אי הדולפינים הכחולים" של סקוט אודל וסיפור מאת רודיארד קיפלינג.