stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התנועה הרומנטית
המשוררים הרומנטיקנים

התנועה הרומנטית נודעה בעיקר כחבורה של משוררים גאונים, שהופיעה תחילה בבריטניה ובגרמניה (ויליאם וורדסוורת', סמואל טיילור קולרידג', ויליאם בלייק, וולטר סקוט, תומאס מור, גתה, שילר, נובאליס, פרידריך הלדרלין, פרידריך שלגל, לורד ביירון, פרסי ביש שלי, ג'ון קיטס), בהמשך בצרפת ובאיטליה ובספרד (פרנסואה-רנה דה שאטובריאן, ויקטור הוגו, למרטין, ליאופרדי, אלסנדרו מנצוני), לאחר מכן במזרח אירופה ובאמריקה (אלכסנדר פושקין, מיכאיל לרמונטוב, אדם מיצקביץ', ראלף וולדו אמרסון, הנרי וודסוורת' לונגפלו) ולבסוף בישראל (אברהם מאפו, מיכ"ל, מרדכי צבי מאנה, דוד פרישמן, דוד שמעוני). אלה שמות המשוררים הנכבדים והמפורסמים ביותר, מתוך מאות משוררים שהיו מוכרים בארצותיהם במהלך התקופה הרומנטית.
הרומנטיקה התפתחה בשלבים, וכוללת אסכולות, או חבורות, השונות מאוד זו מזו בדרכן. בבריטניה: האסכולה של וורדסוורת' (שירה לירית רפלקטיבית חזיונית), האסכולה של וולטר סקוט (רומנסה סיפורית), והאסכולה של ביירון (שירה אסתטית מרדנית). בגרמניה: חוג הרומנטיקנים של ווימאר, חוג הרומנטיקנים של יינה, חוג הרומנטיקנים של היידלברג, וחוג הרומנטיקנים של ברלין. בצרפת: הדור של שאטובריאן, והדור של ויקטור הוגו. בישראל: הרומנטיקנים של וילנה (פואמות תנכיות), הרומנטיקנים של ורשה (שירה לירית וסיפורים קצרים), והרומנטיקנים של ארץ ישראל (אידיליות וציורי-נוף).
גם בתוך אותה אסכולה, או חבורה, משוררים היו שונים למדי זה מזה. כך למשל, אין העל-טבעי בשירה הטבעית של וורדסוורת' כטבעי בשירה העל-טבעית של קולרידג', ולא סיפור המסגרת השירי ברומנסות הסקוטיות של וולטר סקוט כסיפור המסגרת הפרוזאי ברומנסה המזרחית של תומאס מור, אין הפרח הכחול של נובאליס כפרגמנט של פרידריך שלגל, ולא הפשטות הלבבית של מאנה כחריפות הפשוטה של פרישמן. בכל זאת, יש ברומנטיקנים צד שווה, ולהלן המאפיינים המשותפים.
מאפיינים של הרומנטיקה ונושאים מרכזיים > רגשנות

על אף הנטייה הנפוצה לייחס לרומנטיקה באשר היא את ההיאחזות ברגש והאדרתו על חשבון השכל, ולרומנטיקנים את הרגשנות המופלגת כסימן היכר מובהק, הרי שהרגשות האישיים העזים של היוצרים הרומנטיקנים אינם התרסה כנגד הרציונליות באשר היא, או כנגד ההסתמכות על התבונה בכלל (שהרי לדוגמה גתה, שילר, האחים שלגל, קולרידג' ולנדור היו אינטלקטואלים ששובחו בתבונתם הביקורתית), ואפילו לא סתם תגובת-נגד לרוח הנאורות המאופקת בדרך כלל, אלא ביטוי לאינטלקט גדול ולשאיפה לחיים אמיתיים ושלמים. הלב האנושי היה במרכז היצירה הרומנטית, ותשומת הלב לילד, לאשה, לאדם הכפרי הפשוט, לנודד, לזר, לעבד, לפטריוט מוכה המלחמה, לעלובי החיים, לצעיר המתבגר, לזקן הסובל, לעשוקים, לאידיאלים של חירות וצדק, שדוכאה במשך דורות, התפרצה ביצירה הרומנטית ובאה לידי ביטוי ברגשות עמוקים, כבירים ואמיתיים של אמפתיה.
מאפיינים של הרומנטיקה ונושאים מרכזיים > זיקה לטבע

נהוג לקשר את הרומנטיקה ל'קשר אותנטי לטבע', למרחבים טהורים פתוחים, ולסלידה מהשתעבדות האדם ליצירי כפיו-הוא כמו המסורות העירוניות, או המיכון והנוף העירוני. הזיקה לטבע של הרבה משוררים רומנטיקנים הייתה מעין המשך של המסורת העתיקה של השירה הפסטורלית, ונבעה מקשר בלתי-אמצעי מיוחד לטבע שחוו בילדותם ובנערותם. מה שלימדם הטבע הביא את חלקם לסלוד מהחברה העירונית, ואת חלקם בכל זאת לסובלה. עבור משוררים רומנטיקנים עירוניים טבע היה בצעירותם מקור להשראה ולמחשבה על הנשגב, אך לרוב בבגרותם או בזקנותם החברה האנושית העירונית הייתה למקור השראתם העיקרי.
קובץ השירים "בלדות ליריות" מאת ויליאם וורדסוורת' וסמואל טיילור קולרידג' (1798) נסוב סביב הטבע. אם בשירה המערבית לדורותיה שירת העפרוני נחשבה כסמל לשמחה ושירת הזמיר כסמל למלנכוליה, בא קולרידג' ובשירו "הזמיר" כתב: "ציפור מלנכולית? מחשבה בטלה! / בטבע אין שום בריה אומללה", ובסוף השיר איחל לבנו התינוק שילדותו תהיה בקרב שירי-טבע שמחים כשירת הזמיר, עד שהלילה יתקשר אצלו לשמחה. ובשיר "כפור בחצות הלילה" (1798) איחל לבנו: "אתה תתהלך כרוח / לצד אגמים וחופי-חול, תחת צוקי / הרים עתיקים, תחת ענן, / שמשתקפים בו אגמים וחופים / וצוקי הרים: כך תראה ותשמע / את יפי הצורות והצלילים המובנים / של השפה הנצחית, שאלוהיך משמיע". בנו, המשורר הארטלי קולרידג', כתב בבגרותו שהברכות שאביו ברכו בשיריו אכן התקיימו בו. עבור וורדסוורת', הכפרי מילדותו ועד זקנתו, טבע הוא המקור השופע והתמידי של חסד: זיכוך וריפוי, טהרה ותיקון, נחמה ועידוד, התעוררות והארה: "הטבע לעולם אינו בוגד / בלב שאוהבו; זו זכותו / כל שנות חיינו, להוליך / משמחה לשמחה, כך יכול ללמד / את השכל והלב שבנו, כך להרשים / שקט ויופי, וכך להזין / במחשבות נעלות".
שָׁמַעְתִּי בְּלִיל אֶלֶף צְלִילִים

כְּיָשְׁבִי בַּחֹרֶשׁ נִנּוֹחַ,

בְּהֵלֶךְ רוּחַ בּוֹ רַעֲיוֹנוֹת נְעִימִים

מְבִיאִים מַחְשָׁבוֹת נוּגוֹת אֶל הַמֹּחַ.



לִיצִירוֹתָיו הַטֶּבַע קָשׁוּב

בְּנִשְׁמַת אָדָם בִּי תַּרְגִּישׁ;

וְרַבּוֹת דָּאַב לִבִּי לַחְשֹׁב

מָה אִישׁ עָשָׂה מֵאִישׁ.



מִבַּעַד צִיצוֹת רַקֶּפֶת, בְּמִסְתּוֹר רַעֲנָן,

זֵרֵי וִינְקָה מִשְׂתָּרְעִים,

וְלֶאֱמוּנָתִי לְכָל נִצָּן

אֲוִיר נְשִׁימוֹתָיו נָעִים.



הַצִּפּוֹרִים סָבִיב קִפְּצוּ-שִׂחֲקוּ,

מַחְשְׁבוֹתֵיהֶן לֹא אוּכַל לִמְדֹד:-

אַךְ כָּל תְּנוּעָה קְלִּילָה שֶׁעָשׂוּ

נִרְאֲתָה מִתְפַּעֶמֶת מְאֹד.
מרדכי צבי מאנה הבחין שכל הדר הטבע ובריותיו יהפוך לתוהו, לולא יאציל האדם, איש-רוח-חיים, מרוחו עליהם, יתן להם אֹמר ודברים, ישים על יופיים נוספות מיפי נפשו וירוממם על כרוב דמיונו הכביר. מאנה סבר שהמשורר הוא כהן הטבע, ומה שוורדסוורת' הצליח להביע בשירים, מאנה הצליח להביע בפרוזה:
צא נא ממעונך הצר בחצי החודש בלילה, שא עיניך השמיימה וראה: איה הצבע, איה הציור אשר יכילו בקרבם רגשות נשגבים ויפי הדרת קודש המרחף על השחקים הבהירים האלה? איה הספירים אשר ימשכו בחבלי קסם את נפשך כהכוכבים, העיניים הטהורות האלו? איפה כסף מזוקק ומלוטש אשר יפיץ נגהו כנגה אגן הסהר הזה השוחה בים תכלת? איה צייר לתאר לך ציור לוקח לב כזה? – ראה, הן כל התולדה מעולפת בצעיף קודש. שם הלאה, הלאה, יער וכל עץ בו ישקיפו מבעד הערפל השקוף; אוזניך תקשבנה רגש ליל, רגש יה המתהלך בדממה על כנפי רוח צח; רוחך ישאך אז על אברתו, נפשך תתאבך, תתפרץ מחביון כלאה ובין כוכבים תשים קנה; תשכח תבל וכל היקום, תשכח גם כל עמל ותלאה, ומתהום שעיפּים אין חקר תשאף פלגי חיים.
מאפיינים של הרומנטיקה ונושאים מרכזיים > הילדות ועולמו של הילד

הילדות נחשבה על ידי הרומנטיקנים כתקופה מכוננת בחיי האדם. ויליאם בלייק ב"שירי התמימות" (1789) חיבר שירים המביעים את עולמו התמים של הילד, על פשטותו ושמחתו הספונטנית, וגם על ניצני התבגרותו. ויליאם וורדסוורת' חיבר שירים על ילדי וילדות טבע פלאיים; עסק בילדותו-הוא בספרים הראשונים של "האקדמה" (1805); והעמיק והאציל את רעיונותיו בשיר "אודה: רמזי אלמוות מזכרונות שחר ילדות" (1807), שם כתב שהרגשות הראשונים וצללי זיכרונות הילדות הם עדיין האור המאיר את החיים, ומסוגל לגרום לשנים הרועשות להיראות כרגעים בדומיה אינסופית, ולעורר מחדש את האמת של הילדות. המשורר הסקוטי ג'ון ליידן בשיר התיאורי "תמונות ילדות" (1803) תיאר את זיכרונות ילדותו המתוקים וקישר את נופי ילדותו לניגונים של משוררים עתיקים ולאגדות סקוטיות. כתב פרידריך שילר: "הילד הוא עבורנו ייצוג של אידיאל, אמנם לא אידיאל שהצלחנו לממש, אלא כזה שייעודנו מודה בו; ולפיכך, זה איננו הרעיון של תלותו ומכשוליו הגורם לנו לחוות רגש בנוכחות הילד, אלא, להפך, הרעיון של כוחו הטהור והחופשי, של השלמות והאינסופיות של הוויתו. לכן, בעיני כל אדם מוסרי ורגיש, הילד לעולם יהיה דבר קדוש; כוונתי דבר; שבגדולת הרעיון, מאפס כל גדולה שמומשה על ידי ניסיון; דבר, שעל אף כל מה שחסר לו אולי בשיקול-דעת של הבנה; בכל זאת יש לו יתרון רב על שיקול-דעת של הגיון". והלדרלין כתב: " ‘הניחו לו לאדם מערש ילדותו! אל-נא תדחקו אותו לצאת מכוס הפרח הסגור של מהותו, אל-נא תגרשו אותו לעזוב את הסוכה הקטנה של ימי ילדותו! אל תעשו מעט לו, למען לא יוותר עליכם ויפליא בדרך זו בינו וביניכם, ואל תעשו לו יותר מדי, למען לא ירגיש בזרוע כוחכם או בזרוע כוחו ויפליא בדרך זו בינו וביניכם. בקצרה, ידע האדם רק לאחר זמן, כי יש בני-אדם חוץ ממנו, כי יש דבר-מה מחוצה לו, יען כי רק ככה יהיה לאדם".
כתב ישורון קשת על הרומנים התנכיים של אברהם מאפו: 'לקרוא ב“אהבת ציון”, וכן בעצם גם ב“אשמת שומרון”, הרי זה כמו שיג־ושיח עם ילד – אך אין זו שיחה פדגוגית, כי לא את הילד אנו מלמדים כאן, אלא ממנו אנו לומדים: ממנו אנו למדים כאן מה ואיזה היה העם בילדותו, כפי שהוא משתקף בתפיסתו של ילד זה, אשר ככל הילדים הוא אידיאליזאטור וריאליסטן כאחד. ילד אחד (שבמבוגר) מספר כאן לילדים אחרים (שבמבוגרים), ל“המשכילים” של תחילת המאה התשע־עשרה, סיפורי־מעשיות בלשון של אגדות־ילדים, מצוירים בציורי שפר של גוזמה שירית ופליאה נאיבית'.
מאפיינים של הרומנטיקה ונושאים מרכזיים > ההשכלה הרומנטית

כשם שהרומנטיקה הייתה מבוססת על מקוריות ושיבה למקור, כך גם שאבה השראה מהרחבת אופקים. באותה תקופה בהרבה בתי-ספר עדיין למדו לימודים קלאסיים וקיבלו חינוך דתי. קולרידג' סיפר שבוגרי בית ספרו הגיעו לאוניברסיטה כשהם כבר מלומדים מעולים ביוונית ובלטינית ומלומדים סבירים בעברית, לאחר שקראו ולמדו בנערותם את התנ"ך ואת הספרות הקלאסית בלשונותיהם המקוריות. קולרידג' עצמו היה מלומד בשירה האירופאית ובפילוסופיה המערבית ובתאולוגיה. וורדסוורת', על אף שהחשיב את הטבע למורהו הגדול, שינן ולמד בעיון את היצירות של צ'וסר, ספנסר, שייקספיר, ומילטון; היה בקיא בשירה האנגלית של המאה ה-18, ובזמן שהותו באוניברסיטה למד לשונות קלאסיות ואיטלקית. לנדור הכיר לפני ולפנים את הספרות הקלאסית ואת תרבות המערב בכללותה וגם למד תרבויות אחרות. וולטר סקוט היה מומחה לספרות ימי הביניים ולספרות הבלדה העתיקה, היה בקיא בשירה האנגלית ובאפיקה האיטלקית ובספרות האנגלית היפה של המאה ה-18 ובספרי ההיסטוריה של הנאורות, והחשיב את התנ"ך לספר האחד. רוברט סאות'י למד ספרות קלאסית, ספרות אנגלית והיסטוריה; התעניין באפיקה הרנסאנסית ובתרבויות המזרח, והיה מומחה בספרות הספרדית וחבר האקדמיה ללשון הספרדית שבמדריד. שלי היה חסיד של שייקספיר ומילטון, ורגיליוס והומרוס, דנטה ופטרארקה, ושל אפלטון. ביירון היה בקיא בספרות הקלאסית. ליאופרדי היה כבר בנערותו מלומד עצום בספרות הקלאסית ובשירה האיטלקית. ויקטור הוגו היה חסיד של ורגיליוס ודנטה, והכיר היטב את התנ"ך ואת היצירות של גדולי משוררי המערב. למרטין למד ספרות קלאסית, פילוסופיה והיסטוריה. גתה היה שוגה בנערותו בתורה וביצירות הגדולות של השירה הרומאית. שילר למד רפואה, והתעניין בפילוסופיה, היסטוריה, ואמנויות. אוגוסט וילהלם שלגל היה מומחה בדרמה התיאטרלית האירופאית לדורותיה, וחקר את התרבות ההודית. גרווינוס היה מלומד שייקספירי.
מאפיינים של הרומנטיקה ונושאים מרכזיים > חוגי ספרות אינטלקטואליים

רבים מהרומנטיקנים, אם בגלל חדשנות השקפתם ואם בשל היותם מהפכנים, פעלו, לכל הפחות בתחילת דרכם, בחוגים ספרות אינטלקטואליים, שכללו סופרים בעלי השקפה קרובה. הם דנו ברעיונותיהם, קראו זה את יצירותיו של זה, הושפעו זה מזה, נתנו ביקורות זה לזה. להלן חוגי ספרות ומקומות מפגש נודעים של הרומנטיקנים:
ביתו של וורדסוורת' בגראסמיר שבאזור האגמים, מקום מפגש של המשוררים האנגלים הרומנטיקנים המכונים "אסכולת האגמים" ומכריהם (סמואל טיילור קולריג', דורותי וורדסוורת', רוברט סאות'י, תומאס דה קווינסי, וולטר סקוט, צ'ארלס ומרי לם).
אבוטספורד, אחוזתו של וולטר סקוט, הייתה מקום מפגש של חוג ידידיו ומכריו, ביניהם רבים מהמשוררים הרומנטיקנים הבריטים.
ביתו של לי האנט בלונדון היה מקום מפגש של "חוג האנט" (האנט, ויליאם הזליט, צ'ארלס לם) ושל משוררים רומנטיקנים צעירים מלונדון (פרסי ביש שלי, ג'ון קיטס).
בווילה דיודטי שבאגם ז'נבה לורד ביירון היה מארח לעיתים תכופות את פרסי ביש ומרי שלי, ובביתו שברוונה היה מארח את שלי ותומאס מור.
"חוג קופה", על שם טירת קופה שבשווייץ, שכונה מאוחר יותר "האספה הכללית של דעת הקהל האירופאית", כלל אינטלקטואלים רבים, שהתקבצו סביב מאדאם זה סטאל, ביניהם רומנטיקנים כגון אוגוסט וילהלם שלגל, פרידריך שלגל, שאטובריאן, למרטין, ביירון, סמיואל רוג'רס.
חוג הרומנטיקה הגרמנית של ינה כלל רומנטיקנים גרמנים רבים, ביניהם לודוויג טיק, פרידריך שלגל, אוגוסט וילהלם שלגל, נובאליס.
הסלון הספרותי של רחל ורנהגן בברלין היה מקום מפגש של משוררים, אמנים, ואינטלקטואלים גרמנים, ביניהם הרומנטיקנים פרידריך שלגל, קרל מריה פון ובר, לודוויג טיק, ז'אן פול, היינריך היינה.
הסלון הספרותי של שארל נודיה בפריז, שם היה מקריא את סיפוריו השגיוניים, היה מקום השראה לרבים מהרומנטיקנים הצרפתים בתחילת דרכם, ביניהם ויקטור הוגו, למרטין, אלכסנדר דיומא האב, ז'ראר דה נרוואל, אלפרד דה ויניי.
בסלון הספרותי של זינאידה וולקונסקאיה במוסקבה התארחו המשוררים והסופרים המוכשרים ביותר, ביניהם אלכסנדר פושקין, מיכאיל לרמונטוב, אדם מיצקביץ.
הסלון הספרותי של קיארה ואנדראה מאפיי במילאנו היה מקום מפגש של משוררים, סופרים, אמנים, ומוזיקאים איטלקים (ושל פוליטיקאים פטריוטים שפעלו לאיחוד איטליה), ביניהם תומאסו גרוסי, מאסימו ד'אזליו, פרנצ'סקו אייץ, אלסנדרו מנצוני, ג'וזפה ורדי.
חוג הספרות בראסיין היה מקום מפגש של משכילים יהודים, שהיו משוחחים ודנים על יצירות ספרות חדשות, ביניהם שניאור זק"ש ואברהם מאפו.
מאפיינים של הרומנטיקה ונושאים מרכזיים > אינדיבידואליזם

היצירה הרומנטית היא יצירת היחיד, האדם הפרטי, האינדיבידואל. לכאורה המרכזיות של האדם הפרטי ביצירה הרומנטית, לעיתים תכופות אינדיבידואל המחפש חירות ואמת, סותרת את הרעיון של אוניברסליות. אלא שישנם סוגים שונים של אינדיבידואלים ביצירה הרומנטית, וכולם משקפים, פחות או יותר, מיקרוקוסמוס של האנושות. עבור וורדסוורת', בדידות ופרישות מהחיים העירוניים מביאים להשפעה מרוממת ורוחנית של הטבע המטהרת את האדם, לקרבה עמוקה לרוחני, להרמוניה בין מה שאוניברסלי למה שאנושי, ומכאן לאמפתיה ולרגש של אחווה אנושית. הגיבור הביירוני הוא מרדן נודד המצוי מחוץ לחברה, שלבטיו הנפשיים משקפים בעיות אוניברסליות. המחזה הלירי המהפכני "פרומתאוס המשוחרר" מאת שלי מביע את המאבק של בחירה חופשית בעריצות, וסגולת רוח האדם, באמצעות האהבה, לתיקון פרטי וכללי, המתעלה על המגבלות האנושיות ומביא את ההוויה למצב נעלה יותר. הגיבור באפוסים של סאות'י נאבק בעריצות של רשעים, ואינו אלא שליח של תיקון מוסרי אוניברסלי. הגיבור ברומנים של סקוט הוא אדם המצוי בניגודים בין שתי תפיסות עולם הנאבקות זו בזו, בין ערכים סותרים, בין שאיפותיו האישיות לבין חובותיו האוניברסליות ותהליכים אוניברסליים של סדר חברתי ושינוי היסטורי וזהות לאומית, וניסיונו האישי הולך ומגלה הבנה עמוקה ורחבה יותר של האוניברסלי. הגיבורים ברומנים של ויקטור הוגו הם דמויות הנמצאות בשולי החברה, אשר סיפורן מגלם את העריצות של מערכות חברתיות; מאבקן את הערכים האוניברסליים של חירות, צדק, שיויון, וכבוד האדם; ואהבתן אוניברסליות המתעלה על הבדלים חברתיים וסבל אנושי.
מאפיינים של הרומנטיקה ונושאים מרכזיים > האהבה הרומנטית

בתקופה הרומנטית האידיאל של האהבה הרומנטית היה זה של שותפות אינטלקטואלית ורגשית, אחדות המגלה אמת גדולה יותר ותורמת לתיקון העולם. היו אז אולי יותר זוגות ספרותיים (איש ואשה סופרים) מאשר בכל תקופה אחרת. למשל, פרידריך ודורותיאה שלגל, אכים ובטינה פון ארנים, פרסי ביש ומרי שלי, צ'ארלס ומרי קאודן קלארק, אנדראה וקיארה מאפיי, ועוד. הרעיונות הרומנטיים על אהבה מובעים ברומן "לוסינדה" (1799) מאת פרידריך שלגל. רוב הרומנטיקנים סברו, שאהבה היא נישואין ונישואין הם אהבה; שמוסד הנישואין כאהבה מתמדת איננו אוטופיה, ושהאדם הרומנטי מסוגל להרמוניה אקסטטית ולאהבה במסירות-נפש. גם אם בפועל מוסד הנישואין לפעמים לא עמד בציפיות הרומנטיות, בכל זאת היו לא מעט משוררים וסופרים רומנטיקנים שהצליחו לממש בנישואיהם, פחות או יותר, את האידיאל הרומנטי, בין אם שני בני הזוג היו סופרים, בין אם רק אחד מהם. לדוגמה, הנישואין של ויליאם ומרי וורדסוורת', שבמשך שנים רבות נחשבו בטעות לנישואי נוחות, עד  שמכתבי אהבה של ויליאם ומרי וורדסוורת' מהשנים 1812-1810, שהתגלו בשנות ה-70 של המאה ה-20,  חשפו שנישואיהם היו נישואין מאושרים של שותפות אמיתית. וורדסוורת', שבדרך-כלל נמנע מלעסוק באהבה בשירתו (בסוברו שהעיסוק הספרותי באהבה כבר הפך לנדוש), חיבר לאשתו מרי, אותה הכיר מנערותו, שלושה שירים: "היא הייתה רוח של שמחה" (1804), "הליכתנו הייתה רחוקה" (1815), ו"לצַיָּיר" (1840), שם כתב: "בוקר היה לצהרים, וצהרים לערב, / ברוך היום הזקן כמו זה הצעיר, / מבורך ויפה - באמת / יפה יותר, וקדוש יותר: / הודות לסגולותיך, לנעורי טובך / הנצחיים, בלי שום עגמומיות; / ללבך הרחב ושכלך העניו, היוצקים / לחזיון אחד עבר, הווה ועתיד".
מאפיינים של הרומנטיקה ונושאים מרכזיים > דמיון ושיגיון

לדמיון מקום מרכזי ביצירה הרומנטית. הרומנטיקנים הבדילו בין דמיון (imagination) ולבין שיגיון (fancy), בין דמיון שהוא כושר אינטלקטואלי פעיל המעורר ותומך במה שרוחני, בלתי נראה, נצחי; לבין שיגיון שהוא כושר חייתי סביל המפיח חיים במה שזמני. יצירות שגיוניות (אך לא גחמניות), כגון הרומנסות של וולטר סקוט או האפוסים של רוברט סאותי', זכו להצלחה גדולה אצל ציבור הקוראים, אולם משוררים כבדי-ראש העדיפו את הדמיון השירי העוסק במה שנצחי. בספרי הנבואה של ויליאם בלייק לדמיון תפקיד מרכזי ככוח רוחני המעורר ומגלה אמת פנימית ונעלה יותר. וורדסוורת' החשיב כמה ממיטב שיריו, כגון "הילכתי כענן בודד", "עצי טקסוס", "כוח המוזיקה", "רות", "נחישות ועצמאות", "הקוץ", "לעפרוני", "לאודמיה", "דיון", "פיטר בל", "רקפת הסלע", "כוח הקול", "אודה אביבית", כשירים של דמיון; ובספרים האחרונים של האפוס האוטוביוגרפי "האקדמה" (1805) הוא עסק ביכולת הטבע לתקן ולהשיב את הדמיון לטהרתו. המבקר לי האנט בספרו "דמיון ושגיון" (1844) שייך את הדמיון לרוח רצינית טרגית ואת השגיון לרוח קלילה קומית, וסקר את הדמיון והשיגיון ביצירות של גדולי המשוררים האנגלים. קולרידג' הבחין בין דמיון ראשי לדמיון משני, בין דמיון ראשי שהוא כוח חיוני וסוכן ראשי של כל תפיסה אנושית ושל חזרה על מעשה הבריאה האינסופי; לבין דמיון משני שהוא הד של הדמיון הראשי, ומצוי בדו-קיום עם רצון מודע. לדעתו, שיגיון אינו אלא אופן של זיכרון המשוחרר מסדר של זמן ומקום.
מאפיינים של הרומנטיקה ונושאים מרכזיים > התפעמות מנופים נשגבים

יוצרים רומנטיקנים בבקשם את הרוחני, הנשגב, האינסופי, התפעמו מנופים נשגבים, כגון הרים, ים, אגמים, על האופקים המתפשטים אל האפסיים. ההתפעמות הרומנטית אינה הסתכלות חיצונית סתם, אלא התבוננות פנימית של המשורר השוקע בעמקי רוחו ובו בזמן כביכול מביט בעולם החיצוני. להלן דוגמאות לשירים ליריים רומנטיים העוסקים בנופים נשגבים:
"מון בלאן" מאת פרסי ביש שלי (1816) - הרהור על הכוח השקט והיפה והנורא של הגבוה שבהרי האלפים כסמל לשכל האנושי על סגולותיו ומגבלותיו.
"האינסוף" מאת ליאופרדי (1819) - המשורר משקיף מגבעת מקום הולדתו ומהרהר על הנשגב, על האינסוף, על הנצח, ועל כוח הדמיון להתעלות על מגבלות המציאות.
"האגם" מאת למרטין (1820) - המשורר רואה באגם השתקפות נפש אהבתו האבודה, טוהר השמיים, הנצח, האהבה הנצחית, אך ההשתקפות רגעית לנוכח הזיכרונות המלנכוליים של אהובתו שכבר אינה.
"מה ששומעים על ההר" מאת ויקטור הוגו (1831) - המשורר מאזין בשקט לשיר הטבע העמוק והשמח הנשמע מההר והשמיים ועד לתהום האוקיינוס ומהרהר עליו לנוכח הזעקה של הגזע האנושי.
ארבעה משוררים רומנטיקנים עלו לגבעת פייזולה שבפירנצה בתחילת המאה התשע-עשרה: גתה, ביירון, שלי, ושאטובריאן. גתה קרא: במקום היופי שם השמחה! ביירון קרא: שם העצב! שלי קרא: שם החופש! שאטובריאן קרא: שם הדבקות!
הֲיֵשׁ לְךָ קֶסֶם לַעֲצֹר אֶת כּוֹכַב הַשַּׁחַר

בִּמְסִלָּתוֹ? כֹּה אֲרֻכָּה נִרְאֵית הֲפוּגָתוֹ

מֵעַל לְרֹאשְׁךָ הַקֵּרֵחַ וְהַנּוֹרָא, הוֹ הַמֶּלֶךְ בְּלָאן,

נְהָרוֹת אָרְב וְאָרְבֵירוֹן לְרַגְלֶיךָ

רוֹעֲשִׁים בְּלִי הַפְסָקָה, אַךְ אַתָּה, צוּרָה כֹּה נוֹרָאָה!

עוֹלֶה מִבַּעַד לְיָם אֳרָנֶיךָ הַשָּׁקֵט,

מָה שָׁקֵט! מִסְּבִיבְךָ וּמֵעָלֶיךָ

עָמֹק וְחָשׁוּךְ הָאֲוִיר, אֵיתָן, שָׁחֹר,

כְּמוֹ בִּקַּעְתּוֹ בִּטְרִיז! אַךְ בְּהַבִּיטִי שׁוּב,

זֶהוּ בֵּיתְךָ הַשָּׁלֵו, מִקְדָּשְׁךָ הַקְּרִיסְטָלִי,

מְקוֹם מְגוּרֶיךָ מֵהַנֶּצַח!

הוֹ הַר שָׁקֵט וְאָיֹם! אֲנִי מַבִּיט בְּךָ,

עַד שֶׁאַתָּה, עוֹד נוֹכֵחַ מִלִּפְנֵי הַחוּשִׁים,

נֶעֱלַמְתָּ מִמַּחְשַׁבְתִּי: כֻּלִּי תְּפִלָּה

דָּבֵק רַק בַּבִּלְתִּי נִרְאֶה.
מאפיינים של הרומנטיקה ונושאים מרכזיים > התפעלות מחורבות היסטוריות

יוצרים רומנטיקנים התפעלו מחורבות היסטוריות מהטעמים הבאים:
כהתגלמות מהלך ההיסטוריה המאפס כל דבר, מה שמביא ליראה ולתחושת נשגבות
כנוסטלגיה ואידיאליזציה של העבר, כך שהחורבה מסמלת את ההווה ביחס לתפארת העבר המסתורי
כהמחשה להבדל בין הישגי האדם החולפים לבין הטבע המתחדש ושב לאיתנו
כמטפורה לשקיעת המלוכה וכל סוג של עריצות
כהרהור על ארעיות החיים בעולם הזה
מאפיינים של הרומנטיקה ונושאים מרכזיים > השפעת הרנסאנס

הרומנטיקנים התנגדו לקלאסיציזם של המאה ה-17, ולנאו-קלאסיציזם של המאה ה-18, כצורניות שאינה מתאימה לתקופה המודרנית. לעומת זאת, רבים מהם העריצו את המשוררים הגדולים של הרנסאנס. שירת הרנסאנס היא במהותה רומנטית, והרומנטיקנים הזדהו עם מאפייניה, כגון אינדיבידואליזם, הומניזם, אידיאליזם אפלטוני, הרחבת אופקים, וביקורת על מוסדות המלוכה והדת. גתה, אוגוסט וילהלם פון שלגל, פושקין, לנדור, קיטס, ומשוררים אחרים, היו חסידים נלהבים של שייקספיר. בעקבות הרצאות של ויליאם הזליט, סמואל טיילור קולרידג', וצ'ארלס קאודן קלארק, שייקספיר הפך לכותב הפופולרי ביותר באנגליה ולגדול המשוררים האנגלים. צ'ארלס ומרי לם עיבדו את מחזות שייקספיר לסיפורי ילדים. ויקטור הוגו העדיף לבסס את מחזותיו על האמנות של שייקספיר מאשר על האמנות הקלאסיציסטית של המחזאים הצרפתים של המאה ה-17. סטנדל הסביר את האסתטיקה הרומנטית בספרו "ראסין ושייקספיר": "להיות רומנטיקן פירושו להתעלם מהפואטיקה המדכאה את הרוח ומרסנת את הגאונות, לזעזע את ההרגלים, להעז לחדש כדי להציע יצירות חיות, במגע ישיר עם מצבי החירום ובעיות השעה". המשוררים האנגלים הרומנטיקנים, מתוך אידיאליזם ובקשת דמיון שירי, קיבלו השראה מקריאת "מלכת הפיות" של אדמונד ספנסר, ורוברט סאות'י ראה את עצמו כממשיך דרכו. וולטר סקוט היה קורא מדי שנה את האפוסים של אריוסטו ובויארדו, ביירון העריץ את אריוסטו, ולנדור החשיב את בוקאצ'ו ואריוסטו כגדולי הכותבים בכל הזמנים. קולרידג' מצא דמיון בין השירה של וורדסוורת' לבין זו של סמואל דניאל.
מאפיינים של הרומנטיקה ונושאים מרכזיים > העניין בימי הביניים ותחיית הטעם הגותי

לראשונה מאז הרנסאנס החלו הוגים ואמנים לשאת עיניהם אל ימי הביניים, שאנשי הנאורות הדביקו להם שמות גנאי נוסח "חשכת ימי הביניים", או הביטוי "ימי הביניים" (Middle Ages) בעצמו, שלפיו אלף שנה של היסטוריה אירופאית מצטיירים כתקופת מעבר נטולת חשיבות ואופי. אותה התקופה עצמה נעשתה לפתע מושא הערצה. הרומנטיקנים למדו להעריך את הרומנסה האבירית ממשוררי הרנסאנס אריוסטו, טאסו, וספנסר, מהתעניינות בבלדות וברומנסות העתיקות, גם הוקסמו מ"סיפורי קנטרברי" מאת צ'וסר. העניין בימי הביניים נבע אצל יוצרים רומנטיקנים שונים ממניעים שונים: אצל וולטר סקוט ("אייבנהו"), מהתעוררות הדמיון ההיסטורי שבתקופה המודרנית; אצל ויקטור הוגו, מתגובה לנורמות קלאסיות ומביקוש מודרני לחיים עשירים יותר באמנות; אצל לודוויג אוהלנד, כביטוי לתחיית החיים הלאומיים בגרמניה; אצל משוררים גרמנים אחרים, רגש דק המאוחד עם רצון לחדש את האמנות באמצעות דת דמיונית.
העניין בימי הביניים היה כרוך בתחיית הטעם הגותי. האמנות היוונית הקלאסית הייתה מושלמת בצורתה, והרומנטיקנים העריכוה, אולם האמנות הגותית הייתה נשגבת ודיברה לליבם. כתב קולרידג': "הגותים חופשיים מהערצת גיבורים, מביטים בהריהם המחוספסים, מוקפים ביערות עבותים, מורגלים בעונות שנה עגמומיות, חיו בחיק הטבע, והעריצו אל בלתי נראה ולא נודע. נחושים באמונתם, ביתיים בהרגליהם, חיי הגותים היו פשוטים ומכובדים, ועם זאת עדינים ומלאי רגש... אף פסל, שום צלם מלאכותי, לא יכל להשביע את השכל של איש הצפון; תמונות הטבע הפראיות שהקיפו אותו, והחירות של חייו, העניקו לו נטייה אל האינסוף, כך שהוא מצא מנוחה רק במה שהציג אין סוף, ושאב הנאה ממה שאיננו מוגדר".
הטעם הגותי התאים לחיפוש הרומנטי אחר האינסוף ולהתפעמות הרומנטית מהנשגב ומהמסתורי. יוצרים רומנטיקנים חיברו יצירות שאווירתן גותית וסגנונן מערבי, כך דימויים בנופך גותי והרמוניה בנוסח קלאסי חברו יחדו ליצירות שנעמו לאוזני קוראיהן ושילהבו את דמיונם. למשל, "שירו של המשורר-נודד האחרון" מאת וולטר סקוט, "האיילה הלבנה של ריילסטון" מאת וורדסוורת', "רודריק אחרון הגותים" מאת רוברט סאות'י, "קריסטבל" מאת קולרידג', "מנפרד" מאת ביירון, "הערב של סנט אגנס" מאת ג'ון קיטס, "פאוסט" מאת גתה, "נדודיו של פרנץ שטרנבלד" מאת לודוויג טיק, "הגיבן מנוטרדאם" מאת ויקטור הוגו,"התעלומה של אודולפו" מאת אן רדקליף, "פרנקנשטיין" מאת מרי שלי, "ג'יין אייר" מאת שרלוט ברונטה, "אנקת גבהים" מאת אמילי ברונטה, ועוד.
מאפיינים של הרומנטיקה ונושאים מרכזיים > צדק חברתי

מבחינה פוליטית, נהוג לייחס חשיבות ליחסם של חסידי הרומנטיקה למהפכה הצרפתית, שהיה, אצל הרומנטיקנים הראשונים, חיובי ביותר, אוטופי אפילו; ומימי שלטון הטרור של רובספייר ואילך מסויג ומפוכח יותר. בעקבות המהפכה הצרפתית, המשורר הסקוטי תומאס קמפבל חיבר את "הנאות התקווה" (1799) בציפייה להתקדמות אנושית ותיקון; ושלי את "מרד האסלאם" (1817), יצירה אוטופית העוסקת במהפכה נגד כל סוג של עריצות, שלהבדיל מהמהפכה הצרפתית, מתחוללת בלא שפיכות דמים, ברוח אידיאלית. בעקבות התפכחותו מהמהפכה הצרפתית, וורדסוורת' סבר שהתקדמות אנושית אמיתית יכולה להיות מושגת רק על ידי התפתחות מוסרית ורוחנית, ולפיכך שום מהפיכה פוליטית לא יכולה להביא לשינוי אמיתי, אלא רק תיקון עצמי וחברתי. אצל רומנטיקנים מאוחרים שימשה המהפכה הצרפתית מאורע מכונן להוויה המהפכנית, החדשה של אירופה. וליתר דיוק: ההתהוות, שתפסה להבנתם את מקומה של ההוויה הסטאטית בפוליטיקה ובמחשבה האירופאית. הרומן "עלובי החיים" מאת ויקטור הוגו (1862) עוסק בביקורת על מערכת הצדק בצרפת ובסגולתה של האהבה להתרומם מעל הבדלי מעמדות. למרות מה שנאמר, בפועל, חלק מהיוצרים הרומנטיקנים היו אנשים שמרניים, שמלכתחילה סלדו מהרעיונות של המהפכה הצרפתית, וחלקם מיסטיקנים שחיפשו עולמות רוחניים בלתי נראים וממילא לא התעניינו כלל בפוליטיקה. עבור כל הרומנטיקנים חירות פרטית וכללית היא אידיאל, אולם הם לא בהכרח הסכימו מהי חירות.