stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
העיטור

| --- | --- |

שער ספר העיטור, ויניציאה שס"ח, 1608
 מידע כללי
 מאת:  יצחק בן אבא מרי
 שפת המקור:  תקופת הביניים של העברית 
 סוגה:  ספרות הלכתית 
 
העיטור (בשמו המלא: עיטור סופרים), הוא ספר הלכה שחובר במאה ה-12 על ידי רבי יצחק בן אבא מרי ממרסילייא שבחבל פרובאנס שבצרפת. המחבר ידוע בעיקר על שם ספרו, בכינוי "בעל העיטור", ויש גם המכנים אותו "בעל הדברות", על שם חיבורו "עשרת הדברות" הנספח לספר העיטור (ראו להלן).
הספר מקיף את יסודות ההלכה בתחום דיני אישות וממונות, הלכות המועדים, חלק מהלכות כשרות ועוד. הוא מבוסס במידה רבה על תורתם של גאוני בבל, ותרומתו רבה להכרת שיטותיהם בנושאים הנדונים בו.
ספר העיטור מצוטט פעמים רבות בספרות ההלכה בדורות הבאים, וסעיפים רבים בשולחן ערוך נקבעו תוך התחשבות בשיטתו. למרות חשיבותו, נדפס הספר פעמים מעטות ובשיבושים קשים.
שם הספר

כאמור, שמו המלא של הספר הוא "עיטור סופרים", והוא מכונה בקצרה "העיטור". "סופרים" הוא כינוי קדום לחכמים, ו"עיטור סופרים" הוא פרפרזה של מונח בתלמוד המציין תיקוני לשון במקרא לייפוי הלשון.
שם זה מבוסס על דברי התלמוד: "תלמיד חכם צריך שילמוד שלושה דברים: כתב, שחיטה, ומילה", ועל פי דעה נוספת שם: "אף קשר של תפילין, ברכת חתנים וציצית".
כוונת התלמוד שתלמיד חכם צריך להוסיף על לימודו התמחות מעשית בתחומים אלו: כתיבה, שחיטה, וכו'. ברם, המחבר (בהקדמתו לספר ובסיומו) העניק למאמר זה על כל חלקיו משמעות רחבה: "כתב" פירושו: ידיעה מקיפה בהלכות שטרות, "ברכת חתנים" היא ידיעת הלכות אישות, וכן הלאה.
מבנה הספר

מבנה הספר סבוך ומורכב, וההתמצאות בו איננה קלה. הספר אינו מסודר באופן שיטתי על פי תוכן הנושאים, אלא המחבר נצמד לסימנים מסוימים בסידור הספר, על פי ראשי תיבות של שמות הפרקים או על פי סדר א-ב, באופן שאיננו עקבי לגמרי. לפיכך נדרשת היכרות טובה עם הספר על מנת לאתר נושא מבוקש כלשהו. על קושי זה מעידים דברי רבי מאיר יונה, מהדיר הספר במהדורתו האחרונה, בסוף המפתח המפורט שהקדים לספר (עמ' 9): "המפתחות הללו כתבתי באורך קצת... יען מדרך רבינו הגדול לגולל על שפתיו דבר אשר לא יעלה על לב אדם לחפשו שם, לכן ביקשו ממני לחרוט בחרט אנוש כל דין, איה מקום מוצאו ברבינו, למען יהי נקל על המחפש דבר למצוא".
לספר שני חלקים עיקריים: הראשון עוסק בדיני אישות וממונות (הנושאים הכלולים בחלקי השולחן ערוך: "אבן העזר" ו"חושן משפט"), והשני עוסק בדיני כשרות והלכות יום יום ומועדים (במקביל לשני החלקים הנוספים: "אורח חיים" ו"יורה דעה"). ההפרדה בין שני החלקים איננה תואמת את תוכנית הספר מלכתחילה: חציו של החלק השני הוא המשך לחלק הראשון, ואילו החצי השני, העוסק בהלכות המועדים, הוא ספר נפרד, שהמחבר העניק לו שם אחר: "עשרת הדברות".
מבנה הספר > חלק ראשון - דיני אישות וממונות

א. בתחילת חלק זה מופיעים עשרה פרקים על דיני ממונות, הנקראים "עשרה מאמרות", ולכל אחד שם המבטא בתמצית את תוכנו העיקרי: זמן - כתיבת התאריך בשטרות. קניין - הלכות קניינים. אגב - קניין בקרקע. אחריות - גביית בעל חוב מנכסי הלווה. נאמנות - מהימנות בעל חוב ואשה הגובה כתובתה. שמות בעלים - כתיבת שמות האיש והאשה בגט. כתיבת גיטין, כתיבת השטרות (פרק אחד המחולק לשניים) - הלכות כתיבת גט ושאר סוגי השטרות. קיום טופסין וחותמין - הלכות חתימת העדים על השטר. מצרנין - כשיש ספק על היקף השטח הכלול בקרקע שנמכרה. שטרות היוצאין - סתירה בין שני שטרות, ועוד.
ב. כחמישים פרקים בדיני אישות, בדגש על יחסי הממון בין בני הזוג, ודיני ממונות בכלל. הפרקים סדורים לפי סימן שקבע המחבר: תשקף בגזע חכמה, כלומר, נושאים המתחילים באות ת', לאחריהם האות ש', וכן הלאה.
ת - שני נושאים (כמו תנאי).
ש - שישה נושאים (שיתוף, שכירות, ועוד).
ק - ארבעה נושאים (כגון קבלנות). הנושא הרביעי, קידושין, נכתב משום מה לאחר כל פרקי הסימן, כלו
פ - שבעה (ביניהם: פיקדון, פשרה).
ב - שניים (מתוכם: "בירורין" - נוהל בחירת בורר).
ג - שלושה (כמו גט).
ז - נושא אחד (זיכוי - הקנאה לאדם שלא בנוכחותו).
ע - נושא אחד (ערב)
ח - שלושה נושאים (חוב, המתחלק לשלושה: מלווה בשטר, מלווה בעל פה, ומלווה על משכון; "חלוקת קרקעות", על שותפים בחצר, ועוד).
כ - ארבעה נושאים (העיקרי שבהם - כתובה)
מ - תשעה נושאים (מודעא, מחאה על חזקת קרקעות, מחילה, מורד ומורדת, ועוד).
ה - ארבעה נושאים (ביניהם: הודאה, הרשאה).
מבנה הספר > חלק שני - דיני כשרות והלכות יום יום

בתחילת חלק זה מופיעים כמה "שערים", שהם חלק מקורי מספר העיטור. לאחר מכן נכלל בחלק זה ספר אחר מאת המחבר, שנקרא "עשרת הדברות", הכולל עשרה נושאים בהלכות המועדים. כאמור, יש שכינו את המחבר "בעל הדברות" על שם ספרו השני.
פרקי ספר העיטור: א. "שער הכשר הבשר", הכולל הלכות איסור אכילת דם, חלב, גיד הנשה ובשר בחלב. ב. הלכות שחיטה וטרפות. ג. הלכות ברית מילה. ד. הלכות תפילין. ה. "ברכת חתנים" - דיני ברכת אירוסין, סדר הנישואין ושבע ברכות. ו. הלכות ציצית.
את המושגים בהלכות טרפות סידר המחבר על פי סדר א-ב, כאשר בנושאים מרובי פרטים (ריסוק איברים, ריאה) קיימת חלוקה פנימית של פרטי ההלכה לפי א-ב.
"עשרת הדברות": הלכות סוכה, לולב, הלל, שופר, ביעור חמץ, מצה ומרור, יום הכיפורים, מגילה, חנוכה, ויום טוב.
חלק נוסף של הספר נקרא מאה שערים והוא השגות על הרי"ף, נדפס מכתב יד בסוף הרי"ף מהדורת וילנה.
מקורותיו

כמקובל בפסיקת ההלכה, התלמוד הבבלי הוא המקור המרכזי שבו דן וממנו הסיק בעל העיטור את פסקיו. עם זאת, העיטור מתייחד מראשונים אחרים בשימוש מרובה מאוד גם בתלמוד הירושלמי, המוזכר בספר מאות פעמים. מבחינה זו, יש חשיבות רבה לגרסאותיו ופירושיו בתלמוד זה.
המחבר השתמש רבות גם בכתבי הגאונים, וספרו מהווה מקור חשוב למידע אודותם. כך, למשל, ספר העיטור הוא הספר הקדום ביותר המצוי בידינו שמזכיר את ספר מתיבות, מתורתם של הגאונים.
מקור חשוב נוסף עליו מתבסס הספר הוא רבי יהודה בן ברזילי הברצלוני, מחבר "ספר העתים". חכם זה מכונה בעיטור באופן סתמי "הרב" או "הרב המחבר". עוד מרבה המחבר לצטט את רבינו אפרים, תלמיד הרי"ף. כאמור, רבי יצחק אף התכתב עם חכמי דורו, הראב"י אב"ד ורבינו תם, ותשובותיהם אליו משוקעות בספר.
רבי יצחק בן רבי אבא מארי חי בדורו של הרמב"ם, ורבי יצחק התוודע בהדרגה לכתבי הרמב"ם במהלך כתיבת חיבוריו שלו. הוא מזכיר את הרמב"ם בעיקר בספרו המאוחר יותר, "עשרת הדברות" (9 מתוך 16 פעמים), ולרוב תוך הסתייגות מחידושיו. מיוחד הוא כינויו של הרמב"ם בפי העיטור: "הבבלי" או "הרב הבבלי". מהדיר ספר העיטור משער שהכינוי נובע מהתנגדותו של המחבר לישיבת הרמב"ם בארץ מצרים.
פסקים בולטים

כמה וכמה מפסקי ההלכה בספר העיטור הם ייחודיים לו, והם נדונו בהרחבה בספרות ההלכה אחריו, כ"שיטת העיטור". דוגמאות:
אמירה לגוי לצורך מצווה - מותר בשבת לבקש מגוי לעשות מלאכה האסורה ליהודי מדאורייתא, כאשר הדבר נעשה לצורך מצווה. דעה זו אינה מקובלת, והדעה הרווחת בפוסקים היא שלצורך מצווה מותר לבקש לעשות דבר האסור רק מדרבנן; אם כי, מקובל לסמוך על שיטת ספר העיטור כאשר המצווה נוגעת לציבור, כגון הדלקת תאורה שכבתה בבית כנסת.
אופן ביצוע התרועה בתקיעת שופר - בתקיעת שופר, התרועה היא קול רצוף עולה ויורד כעין יללה, ללא רווח בין חלקיה.
שמיטת כספים בחוץ לארץ בזמן הגלות - שמיטת כספים נוהגת אף בחוץ לארץ בזמן הגלות. נושא זה היה סלע מחלוקת בין בעל העיטור לבין רבי זרחיה הלוי.
גיל חינוך להנחת תפילין - הנחת תפילין נוהגת רק מגיל שלוש עשרה ומעלה. זאת, בניגוד לשיטת רוב הראשונים, על פיה יש חובה מדרבנן להקדים את הנחת התפילין תקופה מסוימת לפני כן. בעניין זה קיבלו רוב העדות את דעת היחיד של העיטור, "וכן נהגו ואין לשנות".
אכילת חמץ של גוי לאחר פסח - חמץ של גוי שעבר עליו הפסח אסור באכילה ומותר רק בהנאה, דבר המבטל חלק מהתועלת ממכירת חמץ. חידוש זה נדון בארבעה טורים, אורח חיים, סימן תמ"ח ונדחה על ידו.
ברכת שהחיינו על הלל ועל בדיקת חמץ - יש לברך ברכת שהחיינו על קריאת ההלל ועל בדיקת חמץ.
הדלקת נרות חנוכה בתוך הבית - הדלקת נרות חנוכה יכולה להעשות בתוך הבית, אף על פי שחלפה הסכנה שבגללה קבעו חכמים להדליק בתוך הבית ולא בפתח הבית.
קידושין בדבר המחובר לקרקע - אסור לקדש אשה בדבר המחובר לקרקע דומיא דגט דאיתקוש הויה ליציאה. ראשונים אחרים (רשב"א ור"ן) חולקים עליו וסוברים כי אכן ניתן לקדש במחובר וכן נפסק להלכה.
מהדורותיו

למרות משקלו הרב של ספר העיטור בפסיקת ההלכה בטור ובשולחן ערוך - לא זכה הספר להדפסה נאותה. הוא הודפס פעמים מעטות בלבד, בשיבושים קשים, וחלק ניכר ממנו היה ספון בכתבי יד במשך מאות שנים עד שיצא לאור בדפוס.
חלקו הראשון של הספר, העוסק בדיני אישות וממונות, נדפס בוונציה שס"ח (1608), קושטא תקט"ז (1756), וורשה תקס"א (1801). במהדורת קושטא נוסף פירוש מאת הרב יעקב אברהם גירון, רבה של אדריאנופול, בשם "תיקון סופרים" ו"מקרא סופרים".
חלקו השני של הספר, העוסק בדיני כשרות והלכות יום יום, יצא לאור לראשונה מאוחר הרבה יותר, בלבוב תר"ך (1860) על ידי הרב שמואל שינבלום, בתוספת הגהות ותיקונים בשם "נתיבות שמואל". כתוצאה מכך, גדולי האחרונים לא הכירו את הספר, וחידושיו של בעל ספר העיטור הגיעו אליהם מכלי שני, מה שגרם לעיתים לחוסר הבנה. יש שאף לא ידעו שהספר "עשרת הדברות" התחבר על ידי מחבר "העיטור", ועם הדפסת הספר התברר באופן סופי הקשר בין החיבורים.
החיד"א מספר על ניסיונות שונים לכתוב פירוש על הספר, ומביא מסורת בקרב זקני ירושלים שלפיה -
ספר העיטור וספר רבינו ירוחם הם מבחינת סוד עלמא דאתכסיא, וכל מי שעושה ביאור עליהם - או נאבד הביאור, או חס ושלום ייפטר במבחר ימיו. וספר העיטור, כבר כתבנו דכמה רבנים עשו פירוש ונאבדו, והרב 'בני יעקב' נח נפשיה (=נפטר) בן ל"ב... ומכאן תראה קדושת הרב מהר"א גירון, שעשה ביאור לאיזה חלק מהעיטור ויצא לאור והאריך ימים ושנים.
מהדורה מתוקנת יותר נערכה על ידי הרב מאיר יונה ברנצקי, רבה של סוויסלוץ' שליד הורודנה ומחבר הספר "הר המוריה" על הרמב"ם. הוא הדפיס את הערות המהדיר שקדם לו, "נתיבות שמואל", בתוספת פירוש נרחב בשם "שער החדש". בפירושו הוא מתקן את שיבושי נוסח העיטור, מציין את מקורותיו ומסביר את דבריו ודרכו בפירוש הסוגיה, תוך השוואה לשיטות ראשונים אחרות. בחלק "עשרת הדברות" נקרא הפירוש "פתח הדביר". תחילה הדפיס את חלק ב (וילנה תרל"ד, 1874) ולאחריו את חלק א (חציו בורשה תרמ"ג, 1883, וחציו השני כעבור שנתיים, ורשה תרמ"ה, 1885).
המהדורה הראשונה של הספר נדפסה על פי כתב יד לקוי מאוד שזרועים בו אלפי שיבושים, ואף חסרו בו כמה פסקאות שלמות. במהדורות הבאות עמלו המהדירים, כאמור, לתקן ולהגיה את הנוסח, ועדיין הספר נחשב למשובש מאוד. כמה קטעים חסרים פורסמו לראשונה בשנת תרצ"ז.
כיום נפוצה מהדורת צילום של מהדורת ורשה-וילנה, כרוכה בכרך אחד, ובסופה הקטעים החסרים הנ"ל, בשם "תשלום העיטור". כתבי יד של הספר מצויים בספריית הוותיקן ובספריית בית המדרש לרבנים באמריקה בניו יורק. גם כאשר רבים מספרי הראשונים יוצאים לאור בהידור רב ובביקורת הנוסח על פי כתבי יד, רבים נמנעו מלההדיר מחדש את ספר העיטור. רק ב-2021 יצאה לאור לראשונה מהדורה חדשה הקרויה "ספר העיטור המוגה", והיא הראשונה המוגהת על-פי כתבי-יד. במהדורה זו חולק הספר לראשונה לסימנים, כדי להקל על הציון לדבריו.
לקריאה נוספת

מרדכי גלצר, עטור סופרים (ספר העיטור) לרב יצחק בן רב אבא מארי - פרקי מבוא, עבודת דוקטור, שני כרכים, האוניברסיטה העברית, ירושלים תשמ"ד. העבודה באתר Academia.edu)
הערות שוליים

↑  שיבולי הלקט, וממנו גם לספר האגור והבית יוסף.
↑  תלמוד בבלי, מסכת נדרים, דף ל"ז, עמוד ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף ט', עמוד א'
↑  אין זה ציטוט מהמקורות, אלא סימן לזיכרון שיצר המחבר.
↑  לצורך שיבוץ הנושאים בהתאם לאותיות הכתיר המחבר את מקצת הנושאים בכותרת שאיננה שמם המקובל, כמו "תמורה" ככינוי להחלפת נכסי דלא ניידי זה בזה (כאשר תמורה משמש לרוב בחז"ל להלכה בדיני קורבנות.
↑  על שימושו של העיטור בספר המתיבות ראו גנזי קויפמן, בודפשט תש"ט, עמ' 59-61
↑  כמליצה על פי תלמוד בבלי, מסכת יומא, דף ס"ו, עמוד ב': "לא בבליים היו אלא אלכסנדריים היו, ומתוך ששונאים את הבבליים - היו קורין אותן על שמן".
↑  עיטור, מהדורת הרב מאיר יונה, חלק ב, דף מט עמודה א
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן רע"ו, סעיף ב'
↑  עיטור חלק ב דף ק עמודה ד. שיטה זו נדונה בארבעה טורים, אורח חיים, סימן תק"צ.
↑  עיטור דף ע"ה עמוד ד'. וראו ישראל תא שמע, רבי זרחיה הלוי בעל המאור ובני חוגו עמ' 81 הערה 67, על הרקע למחלוקת זו.
↑  עיטור חלק ב דף סא עמודה ג
↑  רמ"א בשולחן ערוך, אורח חיים, סימן ל"ז, סעיף ג'
↑  עיטור חלק ב דף קכו עמודה ב
↑  עיטור חלק ב דף צה עמודה א ודף קכ עמודה ב, ובהקדמתו לספר "עשרות הדברות".
↑  עיטור חלק ב דף קיד עמודה ב
↑  ראו שולחן ערוך, אבן העזר, סימן ל"ב, סעיף ד' ברמ"א, ובדרכי משה שם.
↑  ב"תיקון" הסביר את דברי העיטור, וב"מקרא" הרחיב בהשוואה לשיטות ראשונים נוספות. אודות הרב גירון ראו במאמרו של ד"ר שמעון מרכוס, ראשוני הרבנים למשפחת גירון מאדריאנופולי, סיני לה עמ' קפז-קצח.
↑  דוגמה בביאור הלכה סימן לז סעיף ג ד"ה ויש אומרים: "והאמת יורה דרכו שלא ראה הפמ"ג את ספר העיטור חלק ב, שבימיו עדיין לא נדפס...".
↑  כך משתמע בבית יוסף (אורח חיים סימן תרעא), כפי שכתב החיד"א בשם הגדולים, מערכת ספרים, ערך עיטור.
↑  חלק ועד לחכמים, מערכת ע, עמ' לה
↑  תקופה מסוימת היה גם אב בית דין בבריסק
↑  המהדיר מציין בהקדמתו שבחר לקרוא לכל חיבוריו בשמות הקשורים לבית המקדש.
↑  על ידי הרב א.ח. פריימן, "תשלום העיטור והמנהיג", בתוך אמת ליעקב", ספר היובל לרבי יעקב פריימן, ברלין תרצ"ז, עמ' 106-111.
↑  מאחר שהספר נדפס בשלושה חלקים, מיספור העמודים מתחלף שוב ושוב באמצע הספר.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007390163805171  LCCN: n88011901  VIAF: 186351716   WorldCat (עם VIAF): 186351716
חומפס

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  שלומית כהן-אסיף
 איורים:  אביאל בסיל
 שפת המקור:  עברית
 הוצאה
 הוצאה:  חומפס ואני
 תאריך הוצאה:  1980
 מספר עמודים:  27
"חוּמפַּס" הוא סיפור הילדים הראשון שכתבה הסופרת שלומית כהן-אסיף. הספר פורסם לראשונה בשנת 1980 בהוצאת "מסדה". את הסיפור כתבה כהן-אסיף על עצמה, מכיוון שהיא נָטְתָה להיות קנאית בילדותה, ולחשוק במה שאין לה. דרך הסיפור היא רצתה להעביר את רגשותיה, סיפורים רבים מסיפוריה עוסקים באופי שלה המתבטא דרך הדמויות הראשיות.
תקציר הסיפור

חומפס היה דוב קטן ושמנמן, למראה היה נראה כמו כל הדובים ביער, אך חומפס לא היה כמו כל הדובים האחרים; הייתה לו יכולת שלא הייתה לכולם: בכל פעם שהיה חומפס מביע משאלה בקול, המשאלה הייתה מתגשמת. יכולת זו גרמה לו עונג רב, אך כפי שיתגלה בסוף הסיפור היכלות הזאת הייתה לו לרועץ. העלילה מתחילה בעת טיולו של חומפס ביער כשהוא ראה זאב עם פס חום על צווארו ומיד ביקש לעצמו פס כזה בקול. באורח פלא משאלתו התגשמה, וכך הבין חומפס שהוא אינו דב רגיל. חומפס החליט לנצל את יכולתו כדי להשיג לעצמו תכונות נוספות של החיות המתגוררות ביער, ובכל פגישה של חומפס עם חיית יער אחרת ביקש הדב אחת מתכונות החיה לעצמו.
מאחר שחומפס שינה את עצמו פעמים רבות, כבר לא היה ניתן לזהות אותו, והוא כבר לא היה שייך למשפחת הדובים, שבה הוא היה נחשב מפלצת. הוא רצה להשמיע קול בשביל שמשפחתו תזהה אותו, אבל קול לא יצא מגרונו, אלא רק ציוץ בוכה ורטוב. הוא ניסה לבקש משאלה נוספת כדי לחזור למצבו הרגיל, מפני שהוא התחרט על כל משאלותיו. אך משאלתו לא התגשמה. מכיוון שהוא היה צריך לבקש את בקשתו באמצעות קול ולא באמצעות ציוץ. אף על פי שהדוב הקטן איבד את יכולתו לדבר, אימו של חומפס זיהתה את ציוצו, והיא מייד הבינה שמדובר בבנה. היא רצה אליו, נישקה אותו, וכהרף עין נעלם הזנב, הזקן, הקרניים, הכנפיים והסנפירים. אבל הפס החום נשאר, ולכן הוא כונה הדוב חומפס.
תבנית הסיפור > מאפיינים בולטים במסגרת הסיפור

הסיפור "חומפס" בנוי על פי תבנית קבועה. פתיחת הסיפור מובאת בעמודים 2–4, ושם מתוארים חומפס ומשפחתו ויכולות המיוחדות של הדוב הקטן להגשים את המשאלות שלו. כמו כן מתוארת הסיבה לשמו. בתיאורו של חומפס, כבר מהתחלה ניתן להבין שמדובר בדוב צעיר שזקוק לעזרתה של אימו. כדי להדגיש את פתיחת הסיפור יש שימוש במשפט שמתאר את הדמויות והקשר ביניהם. במקרה הזה חומפס ואימו הדואגת.
חומפס הדובון הקטן אינו מסתפק במה שיש לו כבר מתחילת הסיפור. העלילה מתחילה בעמוד שתיים ומתארת את המשאלה הראשונה של חומפס: "יום אחד ראה דוב שמנמן פס חום בצווארו של אחד הזאבים ביער. איזה פס יפה! הלוואי שיהיה לי פס כזה. אמר הדוב בקול וגירד את הצוואר. כהרף עין קישט פס חום את צווארו". למעשה המשאלה הראשונה של חומפס הביאה אותו לבקש עוד ועוד משאלות עד שכבר המראה שלו לא היה ניתן לזיהוי.
התפתחות המצב הבעייתי בספר מתחילה מתיאור מסעו של הדב: "עזב חופס את חלקת הדובים ויצא לעמק היער". לאחר שחומפס נכנס ליער הוא נתקל במגוון רחב של חיות, ומכל חיה הוא לוקח תכונה אחת לעצמו. המסע והמשאלות של חומפס יובילו אותו לצרה.
נקודת השיא בעלילה חלה כשחומפס שב אל חבריו. בשיא של הסיפור יש גם משבר אשר חל כאשר חבריו הדובים הקרובים לו אינם מזהים אותו ומגרשים אותו: "מיהר חומפס אל חבריו הדובים, אבל הם לא הכירו אותו ולא ידעו מניין באה חיה מוזרה זו לחלקת הדובים." חומפס נחשב מפלצת מעוותת בחלקת הדובים, ומרוב ייאוש חומפס מתחיל לקרוא לעזרה, אך אף אחד לא מושיט לו יד.
לאורך הסיפור מתואר מסעו של הדובון. לאחר חזרתו הוא נתקל במכשול כי חבריו אינם מכירים אותו, והבעיה היא שהוא לא דומה לדוב שהוא היה פעם. יתר על כן חומפס גם לא הצליח לחזור לצורתו הרגילה, כי חומפס צריך היה לבקש בקולו ולא לצייץ כציפור. רק דבר אחד עזר לפתרון הבעיה והוא אימו שזיהתה את קולו של חומפס: "זה הדוב שלי! זה חומפס!" אימו של חומפס מזהה מייד את בנה. היא לא נזקקה להוכחות או הסברים. ומיד רצה לנחם את בנה הקטן אשר היה מבוהל ומבולבל. הספר, שנפתח בציור של חומפס התחבק עם אימו, מסתיים גם הוא באיור שבו הוא מחבק אותה בחיבוק מלא אהבה. חיבוקה העוטף של האם ונשיקות שלה הם אלו שמשיבים לדוב הקטן את זהותו ומחזירים אותו בחזרה לדמותו המקורית. קטעים אלו מבהירים לנו את היכולת של האם בסיפור לסדר את המצב ולהציל את חומפס ממעשיו שלבסוף הביאו אותו למצב של דחייה מן החברה.
משמעות סמויה של הסיפור

בהצגתו של חומפס בסיפור ניתן לזהות רמזים על הדימוי הנמוך של הדוב, שככל הנראה לא אוהב את מראהו. "חומפס היה דוב שמן, אבל לא יותר מדי. הליכתו הייתה איטית, אבל לא יותר מדי...כמו כל הדובים". הדובון לא הסתפק במה שהיה לו, ובגלל זה יצא לחפש לעצמו זהות חדשה.
חומפס, שהכותבת מדמה לכל ילד שגדל, עסוק בחקירת זהותו ורוצה את מה שאין לו, אך עדיין לא למד להפחית את רצונותיו. "חומפס" על פי קוראים רבים נתפס היום כסיפור בעל מספר מוסרי השכל חשובים: לא כל בקשה מועילה למבקש; אהבת אם חזקה מכל צרה שיכולה להופיע. נוסף על זה הסיפור גם מצליח להיות משעשע; בין המראה המעוות של הדוב שמבקש שיהיו לו וקרניים וסנפירים מה שנשמע לגמרי מגוחך, לבין הסוף הטוב שמחממם את הלב ומראה את הקשר ההדוק בין האם לבנה.
חומפס מנצל את היכולת שלו להגשמת משאלות כדי למלא את רגש הקנאה. הסיפור מראה בצורה יצירתית ומעניינת את התגובה לרגש המתסכל שילדים חשים ומבוגרים במהלך חייהם למדו להצניע.
רגש הקנאה הוא אחד מהגורמים המרכזיים שגורמים חומפס לבקש משאלות. בכל פעם שהוא רואה דבר יפה המוצא חן בעיניו הוא אומר בקול רם כי הוא "רועד מקנאה", ומייד אחר כך, כמו ילדים רבים, מבקש שיהיה לו גם.
בסופו של הסיפור ניתן להבין שכל אחד מיוחד במינו, ולא משנה כמה שינויים חומפס עבר, אימו עדיין תזהה בו את הדובון החמוד שלה.
ביקורות ודעות על הספר

יעל אשר פרסמה את דעתה על הספר "חומפס" באתר האינטרנט מספרת על המשמעות שמאחורי הסיפור ומשתפת את הקוראים בחוויות שרכשה מן הסיפור. היא מאחדת את הנושאים המרכזיים של הסיפר ומקשרת אותם לזמן שלנו. על פי דבריה של יעל: "זהו סיפור נהדר על קבלה עצמית, גיבוש זהות וקנאה, שני נושאים שהולכים יד ביד ולעיתים לא ניתנים לשליטה."
כמו כן יעל מוסיפה שחומפס הוא דוב מתוק שמעביר מסר חשוב לקורא. והיא אומרת "שבדיוק כמוהו גם ילדים בגיל הרך בוחנים את עצמם בהשוואה לסביבה. אין זה משנה מהי רמת האינטליגנציה הרגשית שלך, המסר מועבר בצורה חזקה וברורה." לאחר כל השינויים חומפס מבין שמשהו בייחודיות שלו אבדה. הוא שונה וחריג במובן הלא טוב.
בתגובתה יעל גם מתייחסת ליכולת הכתיבה הטובה של הסופרת, שלומית כהן אסיף. היא מוסיפה שמאייר הספר, אביאל בסיל, צייר איורים מושכים וברורים. היא טוענת ש"מעבר לתיאור המילולי הצליח המאייר להפריח חיים בדמויות המצוירות בעזרת הבעות פנים ותנוחות הגוף. דבר מורגש וזה כה חשוב בספר ילדים עם מסר שכזה."
הערות שוליים

1 2 3 4   כיתות: ילדי הגן, שפה עברית – חומפס ואני, סרטון בערוץ "מערכת שידורים לאומית", באתר יוטיוב (אורך: 18:05)
↑  שלומית כהן אסיף, חומפס, מסדה, 1980
↑  נירה לוין, חומפס, באתר דףדף
1 2 3 4 5  שלומית כהן-אסיף, כותבת ספר הילדים "חומפס", באתר Science for Kids
1 2 3 4  חומפס, באתר נוריתה
1 2 3  יעל דר, לפעמים יש סיבה שספר יוצא מהמחזור, באתר הארץ, 29 בדצמבר 2003
1 2 3  מיה וינשטוק, "חומפס": הדובון שיצא לחפש זהות חדשה, באתר ynet, 24 בדצמבר 2013
הספרים הגדולים של העולם המערבי

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  רוברט האצ'ינס, מורטימר אדלר
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  אנציקלופדיה 
 נושא:  סיפורת, היסטוריה, שירה, מדעי הטבע, מתמטיקה, פילוסופיה, דרמה, פוליטיקה, דת, כלכלה, אתיקה
 הוצאה
 הוצאה:  אנציקלופדיה בריטניקה
 תאריך הוצאה:  15 באפריל 1952
 מהדורות נוספות
 תאריך מהדורה ראשונה:  1952
 תאריך מהדורות נוספות:  1990
 מספר כרכים:  54, גרסה שנייה עם 60
 
הספרים הגדולים של העולם המערבי (באנגלית: Great Books of the Western World) הם סדרת ספרים שפורסמה במקור בארצות הברית בשנת 1952, על ידי חברת אנציקלופדיה בריטניקה, כדי להציג את הספרים הנחשבים (אנ') בסדרה של 54 כרכים.
לעורכים המקוריים היו שלושה קריטריונים לכלילת ספר בסדרה שמקורו בתרבות המערבית: חשיבותו של הספר צריכה לחרוג מעבר להקשרו ההיסטורי, ולהיות חשוב ורלוונטי גם לימינו; הוא חייב לתגמל קריאה חוזרת ונשנית כחלק מרכישה של "חינוך ליברלי" (אנ'); והוא חייב להיות חלק מ"השיח המופלא (אנ') על הרעיונות הגדולים", ולהכיל 25 רעיונות לפחות, מבין 102 "הרעיונות המופלאים" שעורכי האינדקס המקיף של הסדרה זיהו, והכניסו למה שהם כינו "הסינטופיקון". הספרים לא נבחרו על בסיס הכלה אתנית ותרבותית (השפעה היסטורית נתפסה כמספקת על מנת להיכלל), וגם לא על סמך הסכמתם של העורכים עם הדעות שהביעו מחבריהם.
מהדורה שנייה יצאה לאור ב-1990 ב-60 כרכים. חלק מהתרגומים עודכנו, חלק מהיצירות הוסרו והיו תוספות משמעותיות מהמאה ה-20 הממוקמות בשישה כרכים נפרדים וחדשים.
היסטוריה

הפרויקט של הספרים הגדולים של העולם המערבי החל באוניברסיטת שיקגו, שם הנשיא, רוברט האצ'ינס (אנ'), שיתף פעולה עם מורטימר אדלר כדי לפתח שם קורס מהסוג שהקים ג'ון ארסקין (אנ') באוניברסיטת קולומביה ב-1921 עם חידוש הגישה של "שולחן עגול" לקריאה ולדיון בספרים גדולים בקרב פרופסורים ובעלי תואר ראשון. - הוא יועד בעיקר לאנשי עסקים. מטרתם הייתה למלא את הפערים בהשכלתם הליברלית (לרבות פערים שהאצ'ינס בעצמו הודה בהם) ולהפוך את הקורא, גבר או אישה, לשנונים אינטלקטואלית המכירים את הספרים הגדולים של הקאנון המערבי (אנ'), ובקיאים ברעיונות הגדולים שהתפתחו במהלך שלושת אלפים השנה האחרונות.
תלמיד אחד בפרויקט המקורי היה ויליאם בנטון (אנ') לימים סנטור אמריקאי, ולאחר מכן מנכ"ל חברת ההוצאה לאור של האנציקלופדיה בריטניקה. ב-1943 הוא הציע לבחור את הספרים הגדולים ביותר של הקאנון המערבי, ושהאצ'ינס ואדלר יפיקו מהדורות בלתי מקוצרות לפרסום, מאת אנציקלופדיה בריטניקה. האצ'ינס בתחילה נרתע מהרעיון, מחשש שמסחורם של הספרים יפחית מערכם כמוצר תרבותי; אף על פי כן, הוא הסכים לעסקה וקיבל 60,000 דולר עבור עבודתו בפרויקט. בנטון סירב תחילה לעסקה בטענה שאוסף היצירות שייבחרו יהיו ככה, מוצרים, ובפועל לעולם לא ייקראו.
במקרה, אדלר קרא מחדש מקור שבו השתמש לספר שכתב באותה תקופה שנקרא איך לחשוב על מלחמה ושלום. לאדם שסיפק לו את הספר הוא ציין, שהוא זוכר שכשקרא את הספר הזה כמקור לספר שהוא כותב, הוא החמיץ את הנחיותו של האדם הזה לגבי קטע מסוים, ותהה מדוע זה קרה. הם הבינו שאדלר קרא את הספר תוך התמקדות ברעיון אחד, על מלחמה ושלום, והחמיץ את המשמעות והחשיבות המיוחדת של אותו הקטע בנוגע לנושאים אחרים. אדלר העלה את הרעיון שכדי לקחת על עצמם את המשימה הזו, עליהם להכין אינדקס לכל הערכה שבאמצעותה יוכלו הקוראים לקבל מעין "גישה אקראית" ליצירות. בכך קיווה שהקוראים יפתחו עניין רב יותר ביצירות עצמן.
היסטוריה > קשיים

לאחר שהוחלט אילו נושאים ומחברים לכלול, וכיצד להציג את החומרים, פרויקט רישום האינדקס החל, עם תקציב של עוד 60,000 דולר. אדלר החל להרכיב את מה שקבוצתו כינתה "האינדקס היווני" הנוגע ליצירות שנבחרו מיוון העתיקה, בציפייה להשלמת הפרויקט כולו בתוך שישה חודשים. לאחר שנתיים, האינדקס היווני הוכרז ככישלון מהדהד. המונחים הנחותים תחת הרעיונות הגדולים לאורך מאות השנים שבהן נכתבו היצירות ביוונית השתנו בחשיבותם, ובאינדקס הראשוני השתקף כי הרעיונות שהוצגו לא "השלימו" זה את זה.
באותה תקופה, לאדלר עלתה תובנה. הוא הטיל על קבוצתו לקרוא מחדש כל עבודה באופן ראשוני תוך מחשבה על רעיון משני אחד מנוסח בצירוף מורכב למדי. אם הופיעו מופעים כלשהם של הרעיון, הם יכלו לאסוף אותם עם רעיונות מתאימים מסוג דומה שנאספו באותו אופן, להשתמש בחומרים הקיימים כדי למסגר אותם מחדש טוב יותר במבנה של רעיון גדול יותר, ולאחר מכן להתחיל לקרוא מחדש את היצירות במלואן בנוסח המתוקן של האינדקס המלא, של הרעיונות.
היסטוריה > הצלחה ופופולריות

ב-1945 החל אדלר לכתוב את הצורות הראשוניות של החיבורים לרעיונות הגדולים ובתוך שש שנים ו-940,000 דולר, ב-15 באפריל 1952, הוצגו הספרים הגדולים של העולם המערבי במסיבת פרסום במלון וולדורף-אסטוריה, בעיר ניו יורק. בנאומו אמר האצ'ינס, "זה יותר מערכת ספרים, ויותר מחינוך ליברלי. הספרים הגדולים של העולם המערבי הם מעשה של התחסדות. אלה מקורות ההוויה שלנו. המורשת שלנו. זה המערב. זה המשמעות שלה עבור האנושות". שתי ערכות ראשונות של הספרים ניתנו למלכה אליזבת השנייה, מהממלכה המאוחדת, ולהארי טרומן, נשיא ארצות הברית המכהן. אדלר הופיע על שער המגזין טיים לספר על מערך העבודות ועל אינדקס הרעיונות שלו, ועל מלאי נושאי המחשבה המערביים בכלל למיניהם.
המכירות הראשוניות של ערכות הספרים היו דלות ביותר, כאשר רק 1,863 ערכות נמכרו ב-1952, ופחות מעשירית ממספר זה נמכרו ב-1953. משבר פיננסי היה עד שאנציקלופדיה בריטניקה שינתה את אסטרטגיית המכירה, ומכרה את הספר באמצעות אנשי מכירות מנוסים של אנציקלופדיות מדלת לדלת, כפי שהאצ'ינס חשש; אך בשיטה זו נמכרו 50,000 ערכות ב-1961. ב-1963 פרסמו העורכים את השער לספרים המופלאים (אנ'), ערכה בת 10 כרכים אשר נועדה להציג הקדמה של המחברים ושל הנושאים של הספרים הגדולים. בכל שנה, מ-1961 עד 1998, פרסמו העורכים את The Great Ideas Today, עדכון שנתי על היבטים ישימים ורלוונטיים של הספרים הגדולים לזמננו. לפי אלכס בים, נמכרו בסופו של דבר מיליון ערכות של הספרים הגדולים. האינטרנט וקוראי הספרים האלקטרוניים הפכו חלק מהספרים זמינים בפורמטים מקוונים.
כרכים

פורסמו במקור 54 כרכים לסדרה המכסים מגוון תחומים הכוללים סיפורת, היסטוריה, שירה, מדעי הטבע, מתמטיקה, פילוסופיה, דרמה, פוליטיקה, דת, כלכלה ואתיקה. האצ'ינס כתב את הכרך הראשון, שכותרתו השיח המופלא (אנ'), כהקדמה ושיח על חינוך ליברלי. אדלר נתן חסות לשני הכרכים הבאים, "סינטופיקון - אינדקס הרעיונות המופלאים", כדרך להדגיש את האחדות של העֶרכה, ולמעשה, של המחשבה המערבית בכלל. הצוות של האינדקסים הקדיש חודשים לאיסוף התייחסויות לנושאים כגון "חופש האדם ביחס לרצון האל" ו"הכחשת הריק לטובת פלניזם (אנ')". הם קיבצו את הנושאים ל-102 פרקים של רעיונות, עבורם כתב אדלר את 102 ההקדמות. כל כרך נצבע באחד מארבעה צבעים לפי תחום ונושא - ספרות ודמיון, מתמטיקה ומדעי הטבע, היסטוריה ומדעי החברה, ופילוסופיה ותאולוגיה.