עמנואל קאנט
ביוגרפיה

עמנואל קאנט נולד בקניגסברג שבפרוסיה המזרחית (כיום קלינינגרד שברוסיה) למשפחה נוצרית-לותרנית, רביעי למשפחה בת 11 ילדים. אביו היה מתקין אוכפים במקצועו.
בשנת 1740 החל ללמוד תאולוגיה באוניברסיטה של קניגסברג, אך עד מהרה נמשך לפיזיקה ולמתמטיקה ואף כתב ספר שנועד ליישב את המחלוקת בין ניוטון – שראה בחוק שימור התנע (momentum) את חוק השימור היסודי – לבין לייבניץ – שטען כי סכום מכפלות המסה בריבוע המהירות עבור כל הגופים במערכת נתונה הוא גודל שחל עליו חוק שימור (אנרגיה קינטית). הוא ניסה לשלב את הראיה המקיפה של הפילוסופיה עם הרציונליות החמורה של המדעים המדויקים.
אביו נפטר בשנת 1746. בשנת 1748 סיים קאנט את לימודיו באוניברסיטה של קניגסברג, ובמשך שנים אחדות שימש כמורה פרטי אצל משפחות אצולה.
בשנת 1749 התפרסם ספרו הראשון "מחשבות על ההערכה האמיתית של הכוחות החיים" (בגרמנית: Gedanken von der wahren Schätzung der lebendigen Kräfte).
בשנת 1755 קיבל את הדרגה האקדמית "Magister" מהאוניברסיטה של קניגסברג, וכאקדמאים מתחילים רבים שימש באוניברסיטה זו כמרצה ללא שכר המקבל תשלום ישירות מהתלמידים שנכחו בהרצאותיו.
בשנת 1770 התמנה לראש הקתדרה ללוגיקה ולפיזיקה, ולאחר מכן שימש גם כרקטור האוניברסיטה.
במכתב משנת 1772 לתלמידו וחברו מרקוס הרץ, שנחשב היום לתעודה ההיסטורית החשובה ביותר להתחקות אחר היווצרות שיטתו הפילוסופית, הביע קאנט תקווה שיסיים את ספרו הבא במשך שלושה חודשים. בסופו של דבר הסתיימה כתיבת הספר רק לאחר תשע שנים (ב-1781). ספר זה, "ביקורת התבונה הטהורה", הנחשב לספר היסוד בשיטתו של קאנט, הוא קשה ביותר להבנה הן בשל התורה החדשה המוצעת בו, הן בשל הכתיבה המורכבת, והן בשל ניסיונו של קאנט להציג את כל השקפת עולמו בספר אחד. אותה השקפת עולם הוצגה גם בספריו האחרים.
בשנותיו האחרונות התעמת קאנט לא אחת עם השלטונות, שניסו למנוע ממנו לפרסם את דעותיו בענייני דת, משום שראו בהן זלזול ופגיעה בכתבי הקודש. בתחילה נכנע קאנט לדרישה זו, אך לאחר זמן מה שב לעסוק בנושא ביתר שאת, בעיקר בספרו הפולמוסי "ריב הפקולטות" שפורסם ב-1798.
קאנט אפשר למספר צעירים יהודים להשתתף בסמינרים הפילוסופיים שלו בקניגסברג, כסטודנטים שלא מן המניין, אף שהאוניברסיטאות בגרמניה לא קיבלו באותה עת תלמידים יהודים כסטודנטים.
בשנת 1796 פרש קאנט מן ההוראה. הוא נפטר ב-12 בפברואר 1804. את ספרו האחרון לא הספיק לסיים. מילותיו האחרונות היו "טוב הדבר". הוא הובא לקבורה ב-28 בפברואר.
קברו לא ניזוק כמעט במהלך מלחמת העולם השנייה אף על פי שכוחות ברית המועצות הרסו את רוב העיר.
קיימות ראיות לכך שהאגדה האורבנית לפיה קאנט מעולם לא עזב את סביבת עיר הולדתו אינה נכונה, אם כי אפשר שעשה כן פעמים ספורות בלבד.
על אורח חייו ואופיו של קאנט כתב היינריך היינה בחיבורו דת ופילוסופיה באשכנז:
את תולדות חייו של עמנואל קנט יקשה לכתוב, כי לא היו לו לא חיים ולא תולדות. הוא חי חיי־רווק מסודרים מכנית, כמעט מופשטים, בסמטה שקטה, נידחת, בקניגסברג, עיר ישנה על גבול צפון־מזרחה של אשכנז. איני סבור שהשעון הגדול של הקתדרלה המקומית עשה את מלאכת-חוקו החיצונית בפחות להיטות וביתר קביעות מבן-עירו עמנואל קאנט. השכמה, שתית קפה, כתיבה, הרצאת שיעור, אכילה, טיול, הכול היה לו מועד קבוע, והשכנים ידעו בדיוק גמור שהשעה היא שלוש וחצי, בצאת עמנואל קאנט מפתח ביתו במעילו האפור, קנה־החזר בידו, ללכת לשדרת-התרזות הקטנה, המכונה בעבורו דרך־הפילוסוף עד היום. שמונה פעמים הוא מטיל שם הנה והנה, בכל עתות השנה, ובהיות יום קודר או בהשמיע העננים האפורים על גשם, נראה משרתו, למפה הזקן, מהלך אחריו ודואג וחרד, מטריה ארוכה תחת שחיו, כדמות דיוקנה של ההשגחה. ניגוד מוזר בין חייו החיצונים של האיש ובין מחשבתו ההרסנית, המקעקעת עולמות! אכן, אילו חשו אזרחי קניגסברג את כל כובד ערכה של מחשבה זו, היה אוחזם שער מפני אותו האיש, פחד גדול יותר מפחד תלין, שאינו מוציא להרג אלא בני אדם – אבל האנשים הטובים לא ראו בו בלתי אם פרופסור לפילוסופיה, ובעברו לפניהם בשעה הקבועה הסבירו לו פנים וברכוהו בשלום, וכונו על פיו את שעון-כיסם.
בניגוד לדבריו של היינה, תלמידיו של קאנט באוניברסיטה סיפרו על דמות רעננה, והעידו על מידת ההומור שניחן בה בעת שנשא בפניהם את הרצאותיו.[דרוש מקור] קאנט הרצה אף על נושאים שונים שאינם בתחום התמחותו. הרצאות אלו משכו קהל שומעים רב שנהנה מסיפורים על ארצות אקזוטיות ומקומות רחוקים. קאנט עצמו היה ידוע בקומתו הנמוכה ובראשו גדול המידות. לקאנט היו מספר מנהגים מיוחדים, דוגמת קשירת גרביו אל חגורת מכנסיו. בנוסף, הוא נהג לפנות מפעם לפעם לתחנת המשטרה המקומית על מנת לברר אם פרצה מגפה באזור, מחשש לבריאותו.