stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יורי אוסצ'וב
ביוגרפיה

יורי אוסצ'וב נולד בעיירה במחוז רוסטב ברוסיה הסובייטית שאז הייתה חלק של ברית המועצות. בשנת 1975 הוא סיים לימודי בית ספר ואחרי תקופה קצרה התגייס לצבא ברית המועצות. הוא השלים שירות חובה של שנתיים. בשנת 1985 אוסצ'וב סיים לימודי תואר שני בהנדסת אווירונאוטיקה במכון למהנדסי תעופה במוסקבה. לאחר הלימודים הוא התחיל לעבוד בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה.
בשנת 1991 אוסצ'וב נכלל ביחידת הקוסמונאוטים והחל הכנות לטיסה לתחנת החלל מיר. הוא היה בצוות גיבוי של מספר טיסות. את הטיסה הראשונה הוא ביצע בחללית סויוז TM-18 (מפקד הטיסה היה ויקטור אפנסייב). החללית התחברה לתחנת החלל מיר וצוות התחיל בביצוע תוכנית ניסויים במסגרת משלחת מס' 15. הם חזרו לכדור הארץ לאחר 182 ימים.
בשנת 1996 אוסצ'וב טס לתחנת החלל "מיר" בפעם השנייה. חללית סויוז TM-23 (מפקד צוות יורי אונופריינקו) שהתחברה לתחנת החלל מיר בה כבר שהה צוות של משלחת מס' 20. לאחר תהליך של העברת אחריות משלחת מס' 21 בפיקוד יורי אונופריינקו החלה בפעילות הסדירה. אוסצ'וב ביצע 6 פעילויות חוץ רכביות וחזר לכדור הארץ לאחר 194 ימים.
בשנת 2000 אוסצ'וב היה חבר צוות של מעבורת החלל אטלנטיס במשימה STS-101 (ג'יימס הולסל היה מפקד צוות). מטרת המשימה הייתה להמשיך בבניית תחנת החלל הבין-לאומית. הטיסה נמשכה כ-10 ימים.
במרץ 2001 אוסצ'וב טס לחלל בפעם הרביעית במעבורת החלל דיסקברי STS-102 (ג'ים ות'רבי היה מפקד צוות) כמפקד משלחת מס' 2 לתחנת החלל הבין-לאומית. הוא חזר לכדור הארץ בSTS-105 לאחר 167 ימים.
לאחר פעילות בחלל

בשנת 2005 אוסצ'וב חזר לעבודה במשרד תכנון "אנרגיה" בו הוא התחיל לעבוד לאחר סיום הלימודים.
אוסצ'וב כתב מספר ספרים על פעילותו בחלל.
אוסצ'וב עם משפחתו מתגורר בעיר הכוכבים.
מרדכי פרימן

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  2 במאי 1932 ירושלים
 פטירה:  26 באפריל 2018 (בגיל 85) ירושלים
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  מכללת ליפשיץ  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 עיסוק:  עיתונאי, מנחה טלוויזיה, קריין
 מעסיק:  רשות השידור 
 צאצאים:  מאיר פרימן 
 פרסים והוקרה:  יקיר ירושלים (2008) 
 
מרדכי פרימן (2 במאי 1932, כ"ו בניסן תרצ"ב - 26 באפריל 2018, י"א באייר ה'תשע"ח) היה מוותיקי הקריינים בקול ישראל, עורך ומגיש תוכניות רדיו וטלוויזיה.
ביוגרפיה

מרדכי פרימן נולד בעיר העתיקה בירושלים בשם משה מרדכי פרידמן, לשמואל יצחק וחיה אסתר פרידמן.
פרימן היה צאצא של ר' משה יפה, שעלה לארץ ישראל בשנות ה-90 של המאה ה-18. יפה התיישב בחברון בהוראת האדמו"ר הזקן של חב"ד, רבי שניאור זלמן מלאדי, בעל התניא. היה שליח דרבנן של אותו אדמו"ר לחיפוש אחר עשרת השבטים במזרח הרחוק.
פרימן היה דור שביעי לילידי ארץ ישראל, ודור שלישי בירושלים.
בילדותו עברה משפחתו מהעיר העתיקה לשכונת בית ישראל שבירושלים.
פרימן למד בבית המדרש למורים "מזרחי" ולאחר מכן למד לימודי חינוך ותקשורת באוניברסיטה העברית בירושלים. החל משנות ה-50 היה קריין, מגיש ועורך של תוכניות רדיו רבות בקול ישראל, ועברת את שם משפחתו מפרידמן לפְּרימַן.
במסגרת תערוכת העשור שנערכה בבנייני האומה בירושלים כחלק מחגיגות העשור למדינת ישראל, בשנת 1958, הועבר אולפן רדיו שלם מאולפני קול ישראל ברחוב הלני המלכה בירושלים לבמה של האולם הקטן בבנייני האומה. מדי יום בשעה 11 היה האולם מתמלא בקהל מכל רחבי הארץ שבא לבקר בתערוכה. קבוצות מאורגנות של מבקרים שהגיעו באוטובוסים היו מכוונות את הגעתן לירושלים לשעת השידור של האולפן ורק לאחר צפייה והאזנה היו פותחות בביקור בתערוכה. על הבמה ערכו פרימן, יצחק שמעוני, חגי פינסקר וצעיר בשם שבח וייס חידונים בשידור חי בהשתתפות הקהל. במסגרת השידור הופיעו בין היתר הדודאים, להקת הנח"ל ואריק איינשטיין. שידורי האולפן זכו להאזנת שיא ברחבי המדינה. פרימן קנה את פרסומו מהופעתו בשידור זה והפך לאחד משדרני הרדיו הפופולריים באותה עת.
במרוצת השנים ערך פרימן והגיש תוכניות רבות בקול ישראל, והתרכז בתוכניות דת ומסורת. החל מאוקטובר 1963 הגיש בקול ישראל את חידון הידע "טובים השניים", שאותו ערך יחד עם דרורה בן אב"י.
כמו כן השתתף בטלוויזיה הלימודית. משנת 1982 עד שנת 2000 ניהל את המחלקה למורשת ישראל בטלוויזיה הישראלית. במסגרת זו הגיש בתחילת שנות ה-80 חידון טלוויזיוני בשם "מה הקשר", בו התמודדו מתחרים על זיהוי מושגים הקשורים במסורת ישראל. בחידון זה הופיעו בפינה קבועה טוביה צפיר ודובי גל שגילמו דמויות בשם "הנץ וגנץ". הופעתם של הבדרנים, והעובדה כי החידון שודר בערוץ הראשון ששידר אז ללא מתחרים, הקנתה לחידון, ולפרימן עצמו, פופולריות רבה.
עם פרישתו מרשות השידור החל בהוראת רדיו במכללת ליפשיץ לחינוך, שהיא הגלגול הנוכחי של בית המדרש למורים שבו למד בצעירותו, וניהל את אולפן הרדיו של המכללה המשדר במסגרת התוכניות החינוכיות של קול ישראל, וכן היה אחראי להפקת המגזינים אשר שודרו בטלוויזיה הקהילתית.
פרימן היה מוכר כקריין אשר הקריא בכל לילה את פסוקו של יום בערוץ הראשון. כמו כן, הנחה ערבי חזנות.
פרימן זכה בפרס יקיר ירושלים לשנת 2008, על האדרת התרבות והמורשת היהודית והעברתן לדורות הבאים בעבודתו במערכת החינוך, ברדיו ובטלוויזיה.
נפטר בגיל 86 בירושלים ונטמן בחלקת יקירי ירושלים בהר המנוחות.
משפחתו

לפרימן ולרעייתו רחל (לבית ולדמן) נולדו שתי בנות ובן.
בנו, הרב מאיר פרימן, הוא אב בית דין בבית הדין הרבני בירושלים.
נכדתו תמר קיי היא קולנוענית ואחת מיוצרות הסדרה "מתיר עגונות". 
נכדו יונתן קיי שירת ככתב וכעורך חדשות בגלי צה"ל.
הערות שוליים

↑  יום ד', דבר, 25 באוקטובר 1963
↑  רן בוקר, "העיתונאי והמגיש מרדכי פרימן הלך לעולמו", באתר ynet, 26 באפריל 2018
↑  Tamar Kay, IMDb
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303857605171  VIAF: 97517333   WorldCat (עם VIAF): 97517333
יונאס ירבקו

| --- | --- |

ירבקו בשנת 2009
 לידה:  2 במרץ 1987 (בן 37) קינה שבשוודיה
 עמדה:  פאוור פורוורד, סמול פורוורד
 גובה:  2.08 מטר
 מספר:  21
 דראפט:  בחירה מספר 39, 2009 דטרויט פיסטונס
 קבוצות כשחקן
 2005–2006 2006–2007 2007–2009 2009–2015 2015–2017 2017–2018 2018–2019 2019–2021  2022–:  מרבו באסקט פלניה באסקט אנג'ליקו ביילה דטרויט פיסטונס בוסטון סלטיקס יוטה ג'אז גולדן סטייט ווריורס חימקי מוסקבה צסק"א מוסקבה
 הישגים כשחקן
 חמישיית הרוקיז השנייה (2010)   זכייה באליפות הליגה השוודית (2007)
יונאס ירבקו (בשוודית: Jonas Jerebko; נולד ב-2 במרץ 1987) הוא כדורסלן שוודי, המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסמול פורוורד בקבוצת צסק"א מוסקבה מליגת היורוליג. נבחר בסיבוב השני של דראפט 2009, ובכך הפך לשחקן השוודי השני בהיסטוריה שנבחר בדראפט ה-NBA.
קריירת משחק > השנים הראשונות

אביו של ירבקו, כריס ירבקו, היה כדורסלן מקצועי אשר שיחק באוניברסיטת סירקיוז ובליגה השוודית. בשנת 2005 חתם ירבקו על מסמך הבנות לפיו ישחק באוניברסיטת בופאלו, עיר מולדתו של אביו, אך ויתר לבסוף על מלגת הספורטאי שלו והעדיף לפנות למשחק מקצועי באירופה.
ירבקו התחיל את הקריירה האירופאית שלו בקבוצת מרבו באסקט השוודית בעונת 2005/2006, ובעונה שלאחר מכן עבר לקבוצת פלניה באסקט, איתה זכה באליפות שוודיה. לאחר מכן עבר לקבוצת אנג'ליקו ביילה בשנת 2007.
קריירת משחק > דטרויט פיסטונס

ירבקו נבחר בדראפט ה-NBA‏ 2009 בידי קבוצת דטרויט פיסטונס בבחירה ה-39, ובכך הפך ליליד שוודיה השני בהיסטוריה שנבחר בדראפט, לאחר מיילס סימון. לאחר הדראפט, החתימה אותו דטרויט על חוזה לשנתיים. בעקבות ריב עם ג'מאל מגלור במשחקי קדם העונה, הושעו השניים ממשחק ליגה אחד. למרות הפתיחה הקשה, הפך ירבנקו לשחקן חשוב בדטרויט בעונת הרוקי שלו, כאשר רשם ממוצעים של 9.3 נקודות, 6.0 ריבאונדים ו-1.0 חטיפות למשחק, ונבחר בסיום העונה לחמישיית הרוקיז השנייה.
במשחק ההכנה לעונה מול מיאמי היט קרע ירבקו את גיד אכילס, והחמיץ את עונת 2010/2011 כולה. הוא חזר למגרשים עם פתיחת עונת המשחקים המקוצרת 2011/2012, כמחליפו של ג'ייסון מקסייל. ירבקו תרם במהלך העונה הסדירה 8.7 נקודות ב-22.9 דקות בממוצע ולא הצליח לסייע לקבוצתו להעפיל את משחקי הפלייאוף.
קריירת משחק > בוסטון סלטיקס

בפברואר 2015, לאחר כ-4 עונות וחצי בדטרויט, הועבר יחד עם לואיג'י דאטומה בטרייד לבוסטון סלטיקס, בתמורה לטיישון פרינס. ביולי 2015 חתם ירבקו על הארכת חוזה בבוסטון לשתי עונות נוספות עבור כ-10 מיליון דולר.
קריירת משחק > יוטה ג'אז

ביולי 2017 חתם על חוזה לשנתיים ביוטה ג'אז עבור כ-8 מיליון דולר, אך בסיום עונתו הראשונה שוחרר מהקבוצה.
קריירת משחק > גולדן סטייט ווריורס

לקראת עונת 2018/2019 חתם על חוזה לעונה אחת בגולדן סטייט ווריורס, אלופת ה-NBA בשנתיים הקודמות.
קריירת משחק > חימקי מוסקבה

באוגוסט 2019 עזב ירבקו את ה-NBA, וחתם על חוזה בחימקי מוסקבה מליגת ה-VTB והיורוליג.
קריירת משחק > צסק"א מוסקבה

ב-2022 הצטרף לצסק"א מוסקבה, ובעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה, הושעה מנבחרת שוודיה בכדורסל.
נבחרת לאומית

ירבקו משחק במדי נבחרת שוודיה מאז גיל 18, והשתתף עמה באליפות אירופה בכדורסל 2013.
סטטיסטיקות הקריירה ב-NBA

נכון לסוף עונת 2018/2019.‏
סטטיסטיקות הקריירה ב-NBA > בעונה הסדירה

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות | אחוזים מהשדה | אחוזים מהשלוש | אחוזים מהעונשין | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2009/2010 | דטרויט | 80 | 73 | 27.9 | 0.481 | 0.313 | 0.710 | 6.0 | 0.7 | 1.0 | 0.4 | 9.3 |
| 2011/2012 | דטרויט | 64 | 13 | 22.9 | 0.468 | 0.302 | 0.806 | 4.8 | 0.7 | 0.6 | 0.3 | 8.7 |
| 2012/2013 | דטרויט | 49 | 2 | 18.2 | 0.449 | 0.301 | 0.773 | 3.8 | 0.9 | 0.8 | 0.2 | 7.7 |
| 2013/2014 | דטרויט | 64 | 0 | 11.6 | 0.471 | 0.419 | 0.729 | 2.7 | 0.6 | 0.3 | 0.1 | 4.2 |
| 2014/2015 | דטרויט | 46 | 0 | 15.3 | 0.460 | 0.368 | 0.861 | 3.1 | 0.9 | 0.6 | 0.1 | 5.2 |
| 2014/2015 | בוסטון | 29 | 0 | 18.2 | 0.431 | 0.406 | 0.833 | 4.8 | 1.0 | 0.7 | 0.2 | 7.1 |
| 2015/2016 | בוסטון | 78 | 0 | 15.1 | 0.413 | 0.398 | 0.782 | 3.7 | 0.8 | 0.3 | 0.3 | 4.4 |
| 2016/2017 | בוסטון | 78 | 6 | 15.8 | 0.435 | 0.346 | 0.703 | 3.5 | 0.9 | 0.3 | 0.2 | 3.8 |
| 2017/2018 | יוטה | 74 | 19 | 15.3 | 0.466 | 0.414 | 0.807 | 3.3 | 0.6 | 0.3 | 0.2 | 5.8 |
| 2018/2019 | גולדן סטייט | 73 | 6 | 16.7 | 0.459 | 0.367 | 0.800 | 3.9 | 1.3 | 0.4 | 0.2 | 6.3 |
| קריירה |  | 635 | 119 | 17.8 | 0.457 | 0.363 | 0.770 | 4.0 | 0.8 | 0.5 | 0.2 | 6.2 |
↑  בשל שביתת שחקנים ב-NBA התקיימו בעונת 2011/2012 66 משחקים בלבד
סטטיסטיקות הקריירה ב-NBA > בפלייאוף

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות | אחוזים מהשדה | אחוזים מהשלוש | אחוזים מהעונשין | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2015 | בוסטון | 4 | 0 | 17.0 | 0.333 | 0.000 | 0.500 | 3.5 | 0.3 | 0.5 | 0.3 | 2.8 |
| 2016 | בוסטון | 6 | 4 | 27.0 | 0.478 | 0.318 | 0.800 | 6.8 | 1.7 | 0.3 | 0.7 | 9.2 |
| 2017 | בוסטון | 12 | 0 | 10.7 | 0.484 | 0.333 | 1.000 | 2.4 | 1.0 | 0.4 | 0.3 | 3.6 |
| 2018 | יוטה | 10 | 0 | 7.9 | 0.421 | 0.167 | 1.000  | 1.6 | 0.3 | 0.3 | 0.0 | 1.9 |
| 2019 | גולדן סטייט | 16 | 0 | 7.6 | 0.286 | 0.263 | 0.833 | 2.1 | 0.8 | 0.1 | 0.1 | 2.1 |
| קריירה |  | 48 | 4 | 11.6 | 0.405 | 0.273 | 0.870 | 2.8 | 0.8 | 0.3 | 0.2 | 3.4 |
הערות שוליים

↑  פראן פרצ'ילה, Top 5 European prospects באתר ה-ESPN
↑  כתבה באתר האוהדים של דטרויט
↑  # Jonas Jerebko career stats NBA.com
↑  הדקות, הריבאונדים, האסיסטים, החטיפות, החסימות והנקודות הם בממוצע למשחק.
מקס איסטמן

| --- | --- |

 לידה:  4 בינואר 1883 קנדייגואה, ארצות הברית 
 פטירה:  25 במרץ 1969 (בגיל 86) ברידג'טאון, ברבדוס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  ויליאמס קולג', אוניברסיטת קולומביה 
 הושפע מ:  Erik von Kuehnelt-Leddihn, לודוויג פון מיזס, פרידריך האייק, וילהלם רפקה 
 בן או בת זוג:  אידה ראו (1911–1922)  אלנה קרילנקו (1924–1956)  איווט שקלי (1958–1969) 
 
מקס איסטמן (באנגלית: Max Eastman;‏ 1883-1969) היה סופר אמריקאי, מבקר ספרותי, פילוסוף חברתי, משורר ופעיל פוליטי בולט. איסטמן עבר לעיר ניו יורק ללימודי תארים מתקדמים והתגורר בגריניץ' וילג'. הוא תמך בסוציאליזם והפך לפטרון חשוב ברנסאנס של הארלם והיה פעיל בכמה חוגים ליברלים ורדיקלים. במשך כמה שנים ערך את כתב העת "מאסס" ( Masses) . יחד עם אחותו קריסטל איסטמן הקים בשנת 1917 את "הליברטור", מגזין רדיקלי לפוליטיקה ואמנות.
כשהתגורר בברית המועצות מסתיו 1922 לקיץ 1924, הושפע איסטמן ממאבק הכוחות בין לאון טרוצקי ליוסיף סטלין ומהאירועים שהובילו להשתלטותו הסופית של סטלין. כעד לטיהור הגדול ולטוטליטריות של ברית המועצות, הוא הפך ביקורתי מאוד כלפי הסטליניזם ואחר כך כלפי הקומוניזם והסוציאליזם בכלל.
איסטמן נשאר אתאיסט והפך לתומך בכלכלת שוק חופשי ואנטי-קומוניסטי. הוא כתב בתדירות גבוהה ב- National Review ובכתבי-עת שמרניים אחרים בהמשך חייו, אך הוא תמיד נשאר עצמאי במחשבתו.
ראשית חייו

איסטמן נולד ב-4 בינואר בשנת 1883 בקננדייגואה, מחוז אונטריו, ניו יורק, הצעיר מבין ארבעה ילדים. אחיו הגדול נפטר בשנה שלאחר מכן בגיל שבע. אביו, סמואל אליהו איסטמן, היה כומר בכנסייה הקהילתית, ואמו, אנניס ברטה פורד, הצטרפה אליו בשנת 1889.  היא הייתה אחת הנשים הראשונות בארצות הברית שהוסמכו לכנסייה הפרוטסטנטית. הם שירתו יחד ככמרים בכנסייה בניו יורק. באמצעות הוריו התוודע מקס בצעירותו עם חברם, הסופר הנודע סמואל קלמנס, הידוע יותר בשם מארק טוויין.
איסטמן סיים תואר ראשון ממכללת ויליאמס בשנת 1905. חברו הטוב לחדר היה צ'ארלס ויטליסי, לימים נודע כגיבור מלחמת העולם הראשונה.
הוא התיישב בגריניץ' וילג' עם אחותו הגדולה קריסטל איסטמן, והיה מעורב בתסיסה הפוליטית. כשהיה בקולומביה, היה עוזר במחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת קולומביה,  וכן מרצה במחלקה לפסיכולוגיה. לאחר שסיים את הדרישות לתואר הדוקטורט אצל הפילוסוף הנודע ג'ון דיואי, הוא סירב לקבל אותו ועזב את האקדמיה ב-1911.
נישואין ומשפחה

בעיר ניו יורק, ב-1911, התחתן איסטמן עם אידה ראו, עורכת דין, שחקנית, סופרת, עמיתה רדיקלית ופמיניסטית. ראו שמרה על שם משפחתה, אך עד מהרה הם נפרדו ולבסוף  שנת 1922 התגרשו. נולד להם ילד אחד, דן, איתו למקס איסטמן לא היה קשר במשך 23 שנה. איסטמן זקף לזכותה של ראו את היכרותו עם הסוציאליזם.
בשנת 1924 התחתן איסטמן עם הציירת אלנה קרילנקו, ילידת מוסקבה, אותה הכיר במהלך שהותו כשנתיים בברית המועצות. אלנה הייתה אחותו של ניקולאי קרילנקו, בולשביק שהפך לימים לתובע הראשי במשטר הסובייטי. קרילנקו היה מעורב בארגון חלק גדול מ"משפטי הראווה " הידועים לשמצה של סטלין בשנות השלושים של המאה העשרים. בהמשך הוא נעצר והוצא להורג בעצמו במהלך הטיהורים הגדולים בשנת 1938. אלנה עבדה אצל מקסים ליטבינוב במשרד החוץ, אף שהיא לא הייתה חברת מפלגה בעצמה. בשנת 1924 החליטה אלנה לעזוב את רוסיה עם איסטמן. ליטבינוב הסכים לעזור בכך שהעביר אותה כחברת משלחת כשנסע ללונדון לכנס בינלאומי. לאלנה לא היה דרכון, ולכן היא לא יכלה לעזוב את המשלחת ולהישאר במערב. לכן, בשעות לפני שהרכבת שלהם עזבה חזרה למוסקבה, היא ומקס איסטמן התחתנו. אלנה נפטרה בשנת 1956.
בשנת 1958 התחתן איסטמן עם איווט שקלי שנולדה בבודפשט, אוסטריה-הונגריה בשנת 1912. היא היגרה לניו יורק עם אמה החורגת והגרושה. היא ניהלה מערכת יחסים ארוכת טווח עם תאודור דרייזר לפני נישואיה עם איסטמן. בשנת 1995 פרסמה ספר זיכרונות, ונפטרה בניו יורק בשנת 2014 בגיל 101.
לאורך חייו היו לאיסטמן פרשיות אהבה רבות.
רדיקל פוליטי

איסטמן הפך לדמות מפתח בקהילת גריניץ' וילג', שהשתייכה לשמאל הפוליטי, וחי בהשפעתו במשך שנים רבות. הוא שילב זאת עם ניסיונו האקדמי כדי לחקור תחומי עניין שונים, כולל ספרות, פסיכולוגיה ורפורמה חברתית. בשנת 1913 הפך לעורך כתב העת הסוציאליסטי המוביל של אמריקה, "מאסס" ( Masses), מגזין ששילב בין פילוסופיה חברתית לאמנויות. תורמיו במהלך כהונתו כללו את שרווד אנדרסון, לואיז בראיינט, פלויד דל, איימי לואל, רוברט מינור, ג'ון ריד, קרל סנדברג, אפטון סינקלר וארט יאנג.
במגזין "מאסס" התפרסמו מאמרים רבים נגד השתתפות אמריקה במלחמת העולם הראשונה. רבים מהם נכתבו על ידי איסטמן, ועוררו מחלוקת ותגובה מצד הרשויות. נגד איסטמן הוגשו פעמיים כתבי אישום והוא הועמד לדין על פי הוראות חוק הריגול, אך הוא זוכה בכל פעם. בשנת 1918 נאלצו לסגור את כתב העת "מאסס" עקב אישומים על פי חוק הריגול משנת 1917.
איסטמן גייס את הכסף לשליחת ג'ון ריד לרוסיה בשנת 1917. כתב העת שלו פרסם את מאמריו של ריד מרוסיה, שנאספו אחר כך לקובץ "עשרת הימים שזעזעו את העולם", סיפורה הבולט של המהפכה הבולשביקית.
בשנת 1919 יצרו איסטמן ואחותו קריסטל כתב עת חדש בשם "הליברטור". הם פרסמו סופרים כמו ארנסט המינגוויי, הלן קלר, קלוד מקיי, ויליאם גרופר ואדמונד וילסון. בשנת 1922, לאחר שכתב העת נתקל בקשיים כלכליים מתמשכים, השתלטה עליו מפלגת הפועלים של אמריקה. בשנת 1924 אוחד הליברטור עם שני כתבי עת נוספים כדי ליצור את The Workers Monthly. איסטמן סיים את הקשר עם המגזין.
בשנת 1922 יצא איסטמן לסיור בברית המועצות כדי ללמוד על החקיקה הסובייטית. הוא נשאר שם שנה ותשעה חודשים, במהלכה התבונן במאבקי הכוח בין לאון טרוצקי ליוסיף סטלין. לאחר שהשתתף בקונגרס המפלגה במאי 1924, עזב את רוסיה ביוני אותה שנה. הוא נשאר באירופה בשלוש השנים הבאות.
כשחזר לארצות הברית בשנת 1927, פרסם איסטמן כמה יצירות שהיו ביקורתיות מאוד כלפי השיטה הסטליניסטית, כמו "מאז שלנין נפטר ", שנכתב בשנת 1925. במאמר זה שהתבסס על מסמכים שאסף ברוסיה, בהם חשף את ההצעה של לנין לגבי שינויים במבנה הממשל הסובייטי. לנין מתח ביקורת על חברי המנהיגות הסובייטית והציע כי סטלין יורחק מתפקידו כמזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית. ההנהגה הסובייטית גינתה את דבריו של איסטמן והשתמשה במשמעת המפלגתית כדי להכריח את טרוצקי, שהיה אז עדיין חבר בפוליטביורו, לכתוב מאמר השולל את גרסתו של איסטמן לאירועים.
במאמרים אחרים תיאר איסטמן את התנאים שיש לאמנים ולפעילים פוליטיים ברוסיה. מאמרים כאלה הפכו את איסטמן ללא פופולרי בקרב אנשי השמאל האמריקאים. בשנים מאוחרות יותר, כתביו בנושא זה צוטטו על ידי רבים מהשמאל וגם מהימין כתיאור מפוכח ומציאותי של המערכת הסובייטית של סטלין.
חוויותיו של איסטמן בברית המועצות ומחקריו לאחר מכן הביאו אותו לשנות את השקפתו על המרקסיזם כפי שנוצר ברוסיה הסובייטית תחת שלטון סטלין. עם זאת, אמונתו ברעיונות הפוליטיים השמאלניים לא השתנתה באותה העת.
בעודו בברית המועצות, פיתח איסטמן חברות קרובה עם טרוצקי, שהסתיימה כשטרוצקי יצא לגלות. בשנת 1940 נרצח טרוצקי במקסיקו על ידי סוכן של סטלין. איסטמן תרגם כמה מיצירותיו של טרוצקי לאנגלית, כולל תולדות המהפכה הרוסית. הוא גם תרגם ופרסם יצירות של המשורר אלכסנדר פושקין.
במהלך שנות השלושים המשיך איסטמן לכתוב ביקורות ספרותיות. הוא פרסם כמה מאמרים בהם ביקר את ג'יימס ג'ויס וסופרים מודרניסטים אחרים. כשאיסטמן שאל את ג'ויס מדוע ספרו נכתב בסגנון קשה כל כך, ג'ויס השיב: כדי "להעסיק את המבקרים במשך שלוש מאות שנה".
איסטמן היה חבר בולט בתנועה לזכויות נשים בראשית המאה העשרים. הוא כיהן כנשיא הליגה לשוויון הזכויות בניו יורק.
שינוי הדעות הפוליטיות

בעקבות השפל הגדול, איסטמן החל לנטוש את אמונותיו הסוציאליסטיות, והפך ביקורתי יותר ויותר לרעיונותיהם של קרל מרקס ופרידריך הגל, אותם העריץ בתחילה.
בשנת 1941 הוא נשכר כעורך למגזין רידר דייגס, תפקיד אותו מילא בהמשך חייו. בערך בתקופה זו, הוא גם הפך למעריץ של כלכלני השוק החופשי. הוא כרת ברית עם הסופרים האמריקאים ג'יימס ברנהאם, ג'ון צ'מברלין וג'ון דוס פאסוס.
חתן פרס נובל, הכלכלן פרידריך האייק התייחס לחייו של איסטמן ולדחייתו מהסוציאליזם בספרו "בדרך לסרפדום". איסטמן סידר את המשך פרסום עבודתו של הייק ב- Reader's Digest. מאוחר יותר, כתב איסטמן מאמרים ביקורתיים על סוציאליזם עבור כתבי עת נוספים.
בתחילה, איסטמן תמך ב"וועדת הפעילות האנטי-אמריקאית" ובמתקפותיו הפומביות של הסנטור ג'וזף מקארתי על השפעת הקומוניזם. בתחילת שנות החמישים, המאמרים האנטי-קומוניסטיים של איסטמן ב"רידר דייגסט", ב"פרימן" ו"נשיונל ריוויו" מילאו תפקיד חשוב במה שנודע בכינוי מקארתיזם. עם זאת, עד מהרה הוא האמין כי התנועה האנטי-קומוניסטית "נשלטת על ידי כוחות ריאקציוניים שבלבלו את מסע הצדק החברתי עם הבגידה הקומוניסטית".
בשנת 1955, דחייתו מהשמאל הגיעה לשיאה עם פרסום הרהוריו על כישלון הסוציאליזם. בשלב זה הוא האמין שהמהפכה הבולשביקית "במקום לייצר חופש, הניבה את הרודנות המושלמת ביותר בכל ההיסטוריה". בנוסף, בשנת 1955, הוא הפך לאחד העורכים המקוריים של מגזין National Review השמרני.
בשנות השישים הוא נפרד מחברו ויליאם פרנק באקלי והתפטר ממועצת המנהלים של ה-National Review, בטענה שהמגזין היה פרו-נוצרי מדי, בעוד הוא נשאר אתאיסט כל חייו.
זמן קצר לאחר מכן החל להתנגד בפומבי למעורבות האמריקאית במלחמת וייטנאם. למרות תמיכתו בכלכלת שוק חופשי, היו לאיסטמן מגוון השקפות שאינן שגרתיות לשמרן פוליטי. הוא דחה את התווית "ליברטריאן" ששימשה אז את הסופר הפוליטי רוז ווילדר ליין, וקישר את המונח לרעיונותיו של הסופר אלברט ג'יי נוק.
בשנים האחרונות לחייו, הוא לא הוביל כתבי עת ולא היה דמות מרכזית. הוא השפיע מעט בחוגים שמרניים ואנטי קומוניסטיים, באמצעות ארגונים כמו הוועדה האמריקאית לחופש התרבות וכתבי עת כמו National Review.
ספרי הזיכרונות שפרסם "הנאה מחיים", בשנת 1948 ו"אהבה ומהפכה" ב-1964, היו מעניינים כמסמכים ביוגרפיים, בעיקר בגלל הכנות הבלתי רגילה שלהם בנושא יחסי המין.
יצירות ספרותיות

איסטמן, היה סופר פורה, פרסם יותר מעשרים ספרים בנושאים מגוונים כמו השיטה המדעית, ההומור, הפסיכולוגיה הפרוידיאנית והתרבות הסובייטית, כמו גם ספרי זיכרונות. בנוסף, הוא תרגם לאנגלית חלק מיצירתו של אלכסנדר פושקין. הוא ערך וקיצר את "הקפיטל" של קרל מרקס.
איסטמן כתב גם שני כרכים של זיכרונות על מפגשיו האישיים עם רבים מהדמויות המובילות בתקופתו, בהן פבלו קזאלס, צ'ארלי צ'פלין, יוג'ין דבס, ג'ון דיואי, איזדורה דאנקן, אלברט איינשטיין, זיגמונד פרויד, ג'ון דוס פסוס, ארנסט המינגוויי, ג'ון ריד, פול רובסון, ברטראנד ראסל, ג'ורג' ברנרד שו, ליאון טרוצקי, מארק טוויין וה.ג וולס. ספר הזכרונות האחרון של איסטמן היה "אהבה ומהפכה-המסע שלי דרך התקופה" (1964).
מקס איסטמן נפטר ב-25 במרץ 1969, בבית הקיץ שלו בברידג'טאון, ברבדוס בגיל 86.
רשימת ספרים

Enjoyment of Poetry, 1913.
Child of the Amazons, and other Poems, 1913.
Journalism Versus Art, 1916.
Conscription for what? (The Masses, July 1917)
Colors of life; poems and songs and sonnets, 1918.
The Sense of Humor, 1921.
Leon Trotsky: The Portrait of a Youth, 1925.
Venture 1927
Since Lenin Died, 1925.
Marx and Lenin: The Science of Revolution, 1927.
The Literary Mind: Its Place in an Age of Science, 1931.
Artists in Uniform, 1934.
Art and the Life of Action, 1934.
The Last Stand of Dialectic Materialism : A Study of Sidney Hook's Marxism. New York: Polemic Publishers, 1934.
Enjoyment of Laughter, 1936.
Stalin's Russia and the Crisis in Socialism, 1939.
Marxism: Is It a Science?, 1940.
Heroes I Have Known, 1942.
Enjoyment of Living, 1948.
Reflections on the Failure of Socialism, 1955.
Love and Revolution: My Journey Through an Epoch, 1964.
Seven Kinds of Goodness, 1967.
הערות שוליים

↑  The Liberator, www.marxists.org
↑  Eastman Manuscripts, The Lilly Library, Indiana University-Bloomington
↑  "Max Eastman Dies; Author and Radical; Max Eastman, Author, Radical And Expert on Bolshevism, Dies". The New York Times (באנגלית אמריקאית). 1969-03-26. ISSN 0362-4331. נבדק ב-2020-05-07.
↑  Yvette Eastman, 101, Photographer, Longtime Aquinnah Summer Resident, The Vineyard Gazette - Martha's Vineyard News (באנגלית)
↑  Oppenheimer, Daniel (2017-10-02). "The Love Affairs of an American Radical". The New Republic. ISSN 0028-6583. נבדק ב-2020-05-07.
↑  The Suffrage Cause and Bryn Mawr - American Speakers II, www.brynmawr.edu
↑  Max Eastman, Spartacus Educational
↑  Max Eastman, Reflections on the Failure of Socialism, Devin-Adair,
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260656105171  PLWABN: 9810701455305606  BIBSYS: 90208908  BNE: XX1237006  BnF: cb10851723d (data)  CiNii: DA01878360  GND: 118681494  ICCU: RAVV055483  ISNI: 0000 0001 0911 4221  LCCN: n50024420  LNB: 000253451  NARA: 10582396  NDL: 00438549  NKC: skuk0002323  NLA: 35054276  NLK: KAC199607758  NTA: 070016798  RERO: 02-A003204575  SNAC: w6xw4hv3  SUDOC: 083744401  Trove: 813206  VcBA: 495/71498  VIAF: 67259736   WorldCat (עם VIAF): 67259736 
כתב העת הרדיקלי "ההמונים", שערך מקס איסטמן, 1914
צ'פלין ואיסטמן בהוליווד, 1919
יורי אהרונוביץ'

| --- | --- |

 לידה:  13 במאי 1932 סנקט פטרבורג, ברה"מ 
 פטירה:  31 באוקטובר 2002 (בגיל 70) קלן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מוקד פעילות:  ישראל, ברית המועצות 
 מקום לימודים:  הקונסרבטריון של סנקט פטרבורג 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  רוסית 
 www.yuriahronovitch.com
 
יורי אהרונוביץ' (13 במאי 1932 - 31 באוקטובר 2002), היה מנצח ישראלי, יליד ברית המועצות.
לימודים

אהרונוביץ' נולד בלנינגרד (כיום סנקט פטרבורג) ולמד מוזיקה וכינור מאז גיל 4. בשנת 1954 סיים את לימודי הניצוח בקונסרבטוריון לנינגרד. הוא למד אצל נתן רחלין וקורט זנדרלינג. הוא התחיל לקבל הזמנות לנצח על תזמורות רוסיות חשובות, ביניהן התזמורת הפילהרמונית של סנקט פטרבורג ועל תיאטרון בולשוי.
קריירה

בשנת 1964 התמנה למנצח ראשי של תזמורת משרד התרבות הסובייטי ושם עבד עד עלייתו ארצה בשנת 1972. בהמשך לכך הוזמן לנצח על תזמורות ידועות שם, ביניהן התזמורת הסימפונית של לונדון, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית של וינה, תזמורת יומיורי בטוקיו, לה סקאלה ואחרות.
משנת 1975 עד 1986 היה המנצח הראשי של תזמורת גירצניך ומשנת 1982 עד 1987 היה המנצח הראשי של התזמורת התזמורת הפילהרמונית המלכותית של סטוקהולם. במקביל לכך היה גם מנצח אופרה. הוא ניצח של בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, על האופרה הלירית של שיקגו, על בתי אופרה חשובים באיטליה, האופרה המלכותית השוודית, האופרה של קלן והאופרה הממלכתית של בוואריה במינכן. הוא הקליט מספר ניכר של יצירות מוזיקליות חשובות עם הסימפונית של לונדון, הפילהרמונית של סטוקהולם והתזמורת הסימפונית של וינה.
יורי אהרונוביץ' ניצח על מספר רב של פסטיבלי מוזיקה בינלאומיים, ביניהם ברגן, ברגנץ, האיים הקנריים, פלורידה, ישראל, לוקרנו, לוצרן, מינכן, סאבונלינה, ספולטו, סטרסה וורונה. הקונצרט האחרון בניצוחו היה עם תזמורת פריז באוקטובר 2002.
פרסים ואותות כבוד

מאז 1984 היה יורי אהרונוביץ' חבר באקדמיה המלכותית למוזיקה של שוודיה, ובשנת 1987 קיבל ממלך שוודיה את עיטור הכבוד "אביר המסדר המלכותי של כוכב הצפון". בשנת 1988 קיבל בירושלים את "פרס אטינגר לאמנויות". באיטליה הוענק לו פרס "קשת הזהב 1991" מן העיתון האיטלקי "לה סטאמפה" ואוניברסיטת טורינו.