stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות לוקסמבורג
היסטוריה > במהלך השואה

ב-7 בפברואר 1941 נקבע חוק שיש להחרים את כל רכושם של היהודים שהיגרו ללוקסמבורג עד 1940. מ-18 באפריל 1941, הוא הורחב לכל היהודים שנותרו בלוקסמבורג. מעל 35,000 רייכסמארקים הוחרמו.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 גדלה הקהילה באופן משמעותי בעקבות נהירת יהודים מגרמניה הנאצית אליה. לאחר הפלישה הגרמנית ללוקסמבורג, ברחו יהודים רבים לבלגיה וצרפת. השלטונות עודדו גירוש והגירת יהודים מהמדינה, והעבירו 16 משלוחים לצרפת ופורטוגל. רבה הראשי של הדוכסות בתקופת מלחמת העולם השנייה והשואה בלוקסמבורג היה הרב אברהם רוברט סרברניק, הוא נשאר במדינה ודאג, תחת הכיבוש הנאצי, להימלטות רבים מבני הקהילה לליסבון שבפורטוגל. בין השנים 1940–1943 חוללו ונהרסו בתי הכנסת של לוקסמבורג.
באביב 1941, זומנו לפגישה עם אדולף אייכמן שני המנהיגים האחרונים של יהודי לוקסמבורג שם נמסר להם שהגירת יהודים מלוקסמבורג תופסק. הם עצמם יצאו בשיירה האחרונה. מ־3,500 היהודים שהיו במדינה ניצלו 1,555 לאחר שנמלטו ממנה, שהסתתרו בה או ששרדו במחנות. 1,945 איש נספו.
בקרב חסידי אומות העולם נמצא ויקטור בודסון, לשעבר שר המשפטים ונשיא בית הנבחרים של לוקסמבורג, שהציל מאה יהודים ועזר להם לברוח דרך לוקסמבורג. רק 1,555 מתוך 3,500 היהודים שחיו בלוקסמבורג בזמן השואה שרדו. ברנרד וסרשטיין טוען כי רק 400–500 איש מיהודי לוקסמבורג נותרו בחיים לאחר המלחמה. מבין היהודים בלוקסמבורג, ידוע על 36 ניצולי השואה.
היסטוריה > אחרי השואה

ב-1947 הצביעה לוקסמבורג בעד הכרה בישראל ומשנת 1949 קיימה יחסים דיפלומטיים איתה. בבניין עיריית לוקסמבורג נחתם ב-10 בספטמבר 1952 הסכם השילומים בין ישראל לגרמניה. בית הכנסת הגדול בעיר לוקסמבורג נהרס עד היסוד בעת הכיבוש הגרמני, ונבנה מחדש ב-1953 על ידי ממשלת לוקסמבורג. ליד דלת הכניסה הצדדית משובצת בקיר הבניין אבן יחידה ששרדה מבית-הכנסת ההרוס.
בשנת 1959 התמנה עמנואל בולז לרב הראשי של לוקסמבורג ובשנת 1998 נוסדה קהילה רפורמית.
יהודי לוקסמבורג שולבו היטב בחברה הלוקסמבורגית ונהנו מהצלחה חברתית, כמו אדמונד ישראל, נשיא הפדרציה של בורסות אירופה.
בשנת 1998 נערך סימפוזיון על ידי ארגון בני ברית בנושא תולדות היהודים בלוקסמבורג.
בלוקסמבורג חיים יותר מ-1,600 יהודים, רובם גרים בעיר הבירה לוקסמבורג. קיימים שני בתי כנסת, בעיר הבירה לוקסמבורג ובעיר אש-סור-אלזט (השנייה בגודלה במדינה), הפועלים רק בשבת, בחגים ובאירועים מיוחדים. בשנת 2005 נפתח במדינה גם בית חב"ד.
ב-27 באוקטובר 2011, הרב אלן נקש, אזרח צרפת שבתפקידו הקודם שימש כרבה של בורדו, הושבע על ידי שר התרבות פרנסואה בילטגן כרבה הראשי של הדוכסות. ב-4 במרץ 2012 התקיימה ה'הכתרה' הרשמית בבית הכנסת בלוקסמבורג.
היסטוריה > דמוגרפיה

בתחילת המאה ה-19, לוקסמבורג קיבלה בברכה כחמש עשרה משפחות יהודיות. שיעורם גדל במהירות אך נותר קטן: בשנת 1808 נמנו 75 יהודים, בשנת 1880 היו יותר מ-150 משפחות בגוטלנד.
בשיאה של הקהילה בשנות ה-30 חיו בה למעלה מ-4,000 יהודים, זאת בעקבות הגירה של פליטים ממזרח אירופה. במהלך מלחמת העולם השנייה, בעקבות הגירוש וההשמדה, המיעוט היהודי צומצם במידה ניכרת.
היסטוריה > המורשת היהודית בלוקסמבורג

בית הכנסת של לוקסמבורג
בית הכנסת לשעבר של לוקסמבורג
בית הקברות היהודי של לוקסמבורג
גלריה

בית הכנסת של מונדורף לה באן
בית הכנסת באש-סור-אלזט נבנה ב-1899, נהרס ב-1941, נבנה מחדש ב-1954
מיקום בית הכנסת הישן באש-סור-אלזט
בית הכנסת היהודי באש-סור-אלזט
שער לבית הקברות היהודי באש-סור-אלזט
אטלברוק: שער בית העלמין היהודי
בית הכנסת באטלברוק.
בית הקברות היהודי באטלברוק
לקריאה נוספת

Ch. and G. Lehrmann, הקהילה היהודית של לוקסמבורג בעבר ובהווה, אש-סור-אלזט, 1953.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  "Luxembourg". Jewish Virtual Library.
1 2 3 4  Ehrlich, Mark Avrum (2009). Encyclopedia of the Jewish Diaspora: Origins, Experiences, and Culture (באנגלית). ABC-CLIO. ISBN 978-1-85109-873-6. נבדק ב-2021-05-20.
1 2 3 4  "Luxembourg - patrimoine juif, histoire juive, synagogues, musées, quartiers et sites juifs". JGuide Europe (בצרפתית). נבדק ב-2021-05-20.
↑  Les industries de la famille
↑  Les industries de la famille
1 2 3 4 5  PRÉSENCE JUIVE AU LUXEMBOURG
↑  על גירוש היהודים מלוקסמבורג, באתר יד ושם
↑  על יהודי לוקסמבורג, באתר יד ושם
↑  חיים לב, הדו"ח הוכן על ידי פאנל היסטוריונים באונ' לוקסמבורג ופורסם בסוף השבוע האחרון. "לעתים קרובות מילאו את משימתם בלהט", באתר ערוץ 7, 15 בפברואר 2015
↑  ברנרד וסרשטיין, בריטניה ויהודי אירופה 1939–1945, עם עובד, 1982, עמ' 98.
↑  "Luxembourg". מוזיאון השואה בוושינגטון. נבדק ב-11 במאי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Chevalier, A., 2012. Installation du nouveau Grand Rabbin Alain David Nacache. Luxemburger Wort vum 6. Mäerz 2012, S. 20.
| יהדות אירופה |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן • איטליה (סיציליה) • איסלנד • אירלנד • אלבניה • אנדורה • אסטוניה • ארמניה • בולגריה • בלגיה • בלארוס • בוסניה והרצגובינה • בריטניה (גיברלטר • סקוטלנד • ויילס) • גאורגיה • גרמניה • דנמרק • הולנד • הונגריה • טורקיה • יוון • לוקסמבורג • לטביה • ליטא • ליכטנשטיין • מולדובה • מונקו • מלטה • מקדוניה הצפונית • נורווגיה • סלובניה • סלובקיה •  סן מרינו • ספרד • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צ'כיה • צרפת • קפריסין • רומניה • רוסיה • שוודיה • שווייץ • ברית המועצות • יוגוסלביה |  |
| מדינות שההכרה בהן מוגבלת | אבחזיה • קוסובו • צפון קפריסין • דרום אוסטיה • טרנסניסטריה |  |
| אזורים היסטוריים | אשכנז • מזרח אירופה • אוברלנד • אונטרלנד • אלזס • גליציה • טרנסילבניה • קטלוניה • הקרפטים |  |
הסדרי ההגנה של חמש המעצמות

| --- | --- |

מפת החברות בברית "הסדרי ההגנה של חמש המעצמות"
 חותמים:  אוסטרליה אוסטרליה הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת סינגפור סינגפור מלזיה מלזיה ניו זילנד ניו זילנד
 תאריך אשרור:  16 באפריל 1971
 תאריך כניסה לתוקף:  16 באפריל 1971
הסדרי ההגנה של חמש המעצמות (באנגלית: Five Power Defence Arrangements) היא ברית ביטחוניות הדדית בין אוסטרליה, מלזיה, ניו זילנד, סינגפור ובריטניה (כל המדינות בברית הן למעשה חברות בארגון חבר העמים הבריטי והיו בעבר חלק מהאימפריה הבריטית).
ההסכם נחתם ב-1971 ולפיו חמש המעצמות אמורות להתייעץ אחת עם השנייה במקרה או איום של מתקפה חמושה על כל אחת מחמש המדינות הללו והם אמורים לדון באילו צעדים יש לנקוט במשותף או בנפרד כתגובה לאותה מתקפה תאורטית. עם זאת, אין התחייבות ספציפית להתערבות צבאית אלא אם מדובר במצב חמור. כמו כן, הסכם ההגנה של חמש המעצמות אינו מתייחס לאזור כלכלי בלעדי, ואכיפת זכויות המים של מי מהמדינות בהסכם הוא עניינה של אותה מדינה.
היסטוריה

הברית הוקמה לאחר סיום ערבויות ההגנה שבריטניה נתנה למלזיה במסגרת הסכם ההגנה האנגלו-מלזי. הוקמה מערכת הגנה אווירית משובלת עבור חצי האי המלאי בו נמצאות מלזיה וסינגפור. בעברו, פיקדו על הבסיס סגני מרשל אוסטרלים והבסיס היה תחת שליטה של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי אך ב-1988 הוחלט להעביר את השליטה לחיל האוויר המלזי, וזאת בכפוף לעובדה שהמלזים מארחים בבסיס מספר יחידות טייס של אנשי צוות מכל חמש המדינות.
מאז הקמתה, חברות הברית ביצעו מספר תרגילים צבאיים רב-צדדיים שכללו את כל חמש המדינות החברות עם הפיקוד המבצעי לסירוגין בין אוסטרליה, סינגפור ומלזיה. בהתחלה ובמהלך שנות ה-70, התרגילים היו תרגילי הגנה אווירית אך במהלך שנות ה-80 החלו המדינות גם בתרגילים יבשתיים וימיים. מאז, התרגילים החלו להיות יותר ויותר מקיפים ויותר ויותר מורכבים. כיום, התרגילים בין המדינות כוללים תרגילים יבשתיים, תרגיליים אוויריים, תרגילים יבשתיים ואף תרגילים כדי להתמודד עם איומים נשק לא קונבנציונלי. מרבית התרגילים מתקימיים מול חופי אוסטרליה וסינגפור, אך חלקם גם נערכים בים סין הדרומי.
ב-1981 החלו חמש המדינות לארגן תרגילים שנתיים בתחום האוויר והים. מאז 1997, התרגילים הימיים והאווירים הם משולבים ונערכים באותה עת.
בנובמבר 2011 אירחה סינגפור את חגיגות 40 השנה לברית ההגנה, כאשרי שרי ביטחון וכלי טיס מכל חמש המדינות התכנסו בבסיס האוויר צאנג'י המזרחי להשתתף באירוע. מאוחר יותר, נערכה ארוחת ערב חגיגית על ידי שר ההגנה הסינגפורי, נג אינג חאן וראש ממשלת סינגפור, לי שיינלונג. במהלך חגיגות 40 השנים נערכו מספר תרגילים בין המדינות שבדקו את רמת המוכנות של המדינות המשתתפות בברית, החגיגות הסתיימו 3 ימים לאחר מכן, ב-4 בנובמבר.
ב-2014 פעלו הצבא האוסטרלי והצבא הבריטי בשיתוף פעולה על מנת לחקור את נסיבות התרסקות טיסה 370 של מלזיה איירליינס שהתרסקה באמצע האוקיינוס ההודי מסיבות לא ידועות (נכון ל-2021).
הערות שוליים

↑  "The 'Durian Pact' Does It Again". The Diplomat. 1 בדצמבר 2020. נבדק ב-10 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Malaysia: Military Alliances:Written question - 2257". Parliament of the United Kingdom. 11 ביוני 2015. נבדק ב-19 ביוני 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  4 - The Five Power Defence Arrangements Exercises, 2004–10. Cambridge.org. ISBN 9789814345408. נבדק ב-4 בספטמבר 2020. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2  "The Five Power Defence Arrangements at Forty (1971-2011)". ResearchGate. נבדק ב-4 בספטמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Five Power Defense Arrangements in the Spotlight with Military Exercise". The Diplomat. 12 באוקטובר 2017. נבדק ב-4 בספטמבר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
ערך זה הוא קצרמרבנושא צבא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
1904 ברוסיה

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| «««  1903   1902  1901 |  דגל רוסיה | 1904  ברוסיה |  »»»  1905   1906   1907 |
כל ערכי השנים ברוסיה • אירועים בולטים בעולם ב-1904 פורטל רוסיה • לוח שנה של שנת 1904
1904 ברוסיה הייתה שנה ה-291 מתחילת שליטת שושלת רומנוב במדינה. במהלך השנה החלה מלחמת רוסיה–יפן ואירועים שהובילו למהפכת 1905.
הנהגה

הצאר: ניקולאי השני
יושב ראש מועצת השרים: איוואן דורנובו
אירועים בולטים

16 בינואר – בסנקט פטרבורג הוקם ארגון "איגוד לשחרור" (Союз освобождения) - ארגון מחתרתי שמטרתו היה הקמת מונרכיה חוקתית ברוסיה
9 בפברואר – תחילת מלחמת רוסיה–יפן
9 בפברואר – מלחמת רוסיה–יפן - הקרב על פורט ארתור: מתקפת הצי היפני על אוניות רוסיות שעגנו בנמל.
9 בפברואר – מלחמת רוסיה–יפן - קרב צ'מולפו: סיירת רוסית וריאג נלחמת נגד שייטת יפנית בקרבת נמל צ'מולפו בקוריה
12 בפברואר – הפגנה בהשתתפות עשרות אלפי אנשים בבירה, מפגן תמיכה לצאר.
18 באפריל – מלחמת רוסיה–יפן - טביעת פטרופבלובסק: אוניית הדגל של הצי הרוסי נפגעת ממוקש ימי וטובעת
20 באפריל – המטה של הצבא הגרמני מעריך שלאור מלחמה עם יפן, רוסיה אינה יכולה להקצות כוח צבאי משמעותי באירופה. תחילת החלשות ההשפעה הרוסית על הפוליטיקה ביבשת.
24 באפריל – ארגון העובדים בראשות האב גאורגי גפון מגייס חברים ומתרחב בצורה משמעותית.
1 במאי – מלחמת רוסיה–יפן - קרב נהר יאלו: הקרב היבשתי הראשון במהלך המלחמה. הסתיים בניצחון יפני
14 ביוני – מלחמת רוסיה–יפן - קרב טליסו: ניסיון של הצבא הרוסי להתקדם לכיוון פורט ארתור ולהקטין את הלחץ היפני על העיר והנמל.
20 ביוני – הממשלה מחליטה לשלוח כוח ימי משמעותי מים הבלטי לזירת המלחמה עם יפן.
29 ביוני – טורנדו באזור מוסקבה.
2 ביולי – האב גאורגי גפון התחיל בסיורים ברחבי רוסיה להרחבת הפעילות של איגוד העובדים שבראשותו.
28 ביולי – התנקשות בשר הפנים ויאצ'סלב פלבה. השר נהרג.
26 באוגוסט – פיוטר סביאטופולק-מירסקי מתמנה לשר הפנים. מטרתו להגיע להרחבת סמכויות של המועצה המדינית.
1 באוגוסט – מלחמת רוסיה–יפן - קרב מיצר קוריאה: קרב בין הצי רוסי שיצא מולדיווסטוק לכיוון פורט ארתור והצי היפני.
10 באוגוסט – מלחמת רוסיה–יפן - קרב הים הצהוב: ניסיון של הצי הרוסי לצאת מפורט ארתור הנצורה ולהגיע לולדיווסטוק. הצי היפני הצליח לסגור את הצי הרוסי בפורט ארתור.
24 באוגוסט – 3 בספטמבר - קרב ליאויאנג: קרב יבשתי גדול בהשתתפות כ-120 אלף חיילים מכל צד.
5-17 באוקטובר - קרב נהר שאה: קרב יבשתי גדול בהשתתפות כ-120 אלף חיילים מכל צד
15 באוקטובר – שייטת גדולה יוצאת מקרונשטט לכיוון זירת הקרבות של מלחמת רוסיה–יפן.
17 באוקטובר – מהומות סטודנטים בסנקט פטרבורג. הם דורשים חוקה למדינה והפסקת המלחמה עם יפן.
27 באוקטובר – הממשלה הגרמנית פנתה לרוסיה עם הצעה לכרות ברית במטרה להחליש את הברית של רוסיה עם צרפת.
2 בנובמבר – ועידת "אגוד השחרור" דורשת חוקה לרוסיה.
13 בנובמבר – משרד הפנים מאשר קיום מפגש נציגי העם.
18 בנובמבר – קיום מפגשים חברתיים ברחבי רוסיה בהם הציבור דורש חוקה לרוסיה.
19 בנובמבר – אספת נציגי העם דורשת חוקה לרוסיה והקמת פרלמנט.
22 בנובמבר – גאורגי גפון מתחיל בהכנות להליכה לצאר עם דרישות העובדים.
24 בדצמבר – שר הפנים פיוטר סביאטופולק-מירסקי מציע חבילת הקלות כולל בחירת נציגי העם למועצה המדינית. הצאר הסכים עם הרפורמות המוצעות אך בסופו של דבר הם לא יצאו לפועל.
25 בנובמבר – הצאר חתם רק על חלק מחבילת הרפורמות שהוכנה.
26 בדצמבר – תחילת שביתה גדולה של פועלים בהפקת נפט בבאקו. השביתה הסתיימה ב-12 בינואר בהגעה להסכמות עם המעסיקים.
נולדו

18 בינואר – בוריס בבוצ'קין, שחקן סובייטי (נפטר ב-1975)
2 בפברואר – ואלרי צ'קאלוב, טייס רוסי (נהרג ב-1938)
27 בפברואר – יולי חריטון, פיזיקאי סובייטי (נפטר ב-1996)
5 במרץ – אלכסיי קוסיגין, מדינאי סובייטי (נפטר ב-1980)
6 באפריל – ואסילי מרקורייב, שחקן סובייטי (נפטר ב-1978)
28 ביולי – פאבל צ'רנקוב, פיזיקאי סובייטי, חתן פרס נובל (נפטר ב-1990).
12 באוגוסט – הנסיך הגדול אלכסיי (נהרג ב-1918)
21 באוגוסט – סרגיי ביריוזוב, מרשל ברית המועצות (נהרג ב-1964)
29 בספטמבר – ניקולאי אוסטרובסקי סופר סובייטי (נפטר ב-1932)
26 באוקטובר – ניקולאי דוחוב, מתכנן נשק סובייטי, 3 פעמים גיבור עמל סוציאליסטי (נפטר ב-1964)
8 בדצמבר – פיוטר קושבוי, מרשל ברית המועצות (נפטר ב-1976)
28 בדצמבר – סרגיי יוטקביץ', במאי קולנוע סובייטי (נפטר ב-1985)
נפטרו

9 בפברואר – סטפאן מקארוב, אדמירל רוסי, (נולד ב-1849)
9 בפברואר – וסילי ורשצ'אגין - צייר רוסי (נולד ב-1842)
15 ביולי – אנטון צ'כוב, סופר רוסי (נולד ב-1860)
13 בדצמבר – ניקולאי סקליפוסובסקי, רופא רוסי (נולד ב-1836)
18 באפריל: פטרופבלובסק, אוניית הדגל של הצי הרוסי, נפגעת ממוקש ימי וטובעת
אנטון צ'כוב
מועצת נשים בין-לאומית

מועצת נשים בין-לאומית (באנגלית: International Council of Women, או בקיצור ICW) היא ארגון נשים בין-לאומי. לארגון יש ייצוג באומות המאוחדות ומתקיימים שיתופי פעולה בין המועצה לבין ארגוני האו"ם השונים כגון המועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות, יוניסף, ארגון המזון והחקלאות, אונסק"ו וארגון העבודה הבין-לאומי.
הארגון הוקם במרץ-אפריל 1888 (חלק מחגיגות 40 שנה לוועידת סנקה פולס). עם כ-49 נציגות המייצגות 53 ארגוני נשים מ-9 מדינות: קנדה, ארצות הברית, אירלנד, הודו, בריטניה, פינלנד, דנמרק, צרפת ונורווגיה. מייסדות המועצה היו אליזבת קיידי סטנטון וסוזן ב. אנתוני שחשבו על הקמת מועצה שכזו עוד בשנת 1882 במהלך ביקור באירופה. עם הקמת המועצה, הוצע למיליסנט פוסט לכהן כנשיאה הראשונה אך היא סירבה. בשנת 1903 החלה פעילות באיטליה ובשנת 1905 החלה פעילות גם בבלגיה. המועצה המקומית של אוסטרליה הוקמה בשנת 1931.
המקור התקציבי המרכזי של המועצה בשנותיה הראשונות היה ארצות הברית. מרבית הפגישות נערכו באירופה או בצפון אמריקה, והן התרחשו בשלוש שפות רשמיות – אנגלית, צרפתית וגרמנית – מה שהרתיע נשים ממוצא שאינו אירופי. ה-ICW לא קידמה באופן פעיל את זכות הבחירה לנשים, כדי לא להרגיז את החברות השמרניות יותר. המועצה החלה לפעול בנושא זכות הבחירה בתחילת המאה ה-20.
במהלך מלחמת העולם השנייה פעילות הארגון באירופה נפגעה בצורה משמעותית. לא כונסו קונגרסים וכמה מן המועצות הלאומיות כלל לא עבדו בזמן המלחמה. ועידת הארגון התכנסה בשנת 1946. הוועידה גינתה את פשעי המלחמה ודרשה מעורבות נשים גבוהה יותר בהנהגה.
נכון ל-2020, חברים ב-ICW ארגונים מכ-70 מדינות, והמטה המרכזי נמצא בפריז שבצרפת. ועידת המועצה מתכנסת אחת לשלוש שנים.
המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית (שמאל)

| --- | --- |
 מדינה:  רוסיה הסובייטית
 מייסד:  Boris Kamkov 
 מנהיגים:  מריה ספירדונובה 
 תקופת הפעילות:  1917–1923 (כ־6 שנים) 
 אידאולוגיות:  סוציאליזם מהפכני, סוציאליזם אגרארי 
 נוצרה מתוך:  המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית
 מיקום במפה הפוליטית:  שמאל רדיקלי
 
המפלגה הסוציאל-רבולוציונית (שמאל) היא מפלגה שהייתה קיימת ברוסיה הסובייטית בשנים 1917-1923. בתחילת דרכה הייתה השותפה היחידה של הבולשביקים בממשלתם החדשה אך תוך זמן קצר עברה לאופוזיציה לשלטון.
היסטוריה של הקמה

בעקבות מהפכת אוקטובר הפלג השמאלי של המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית יצא בהכרזות נגד המשך השתתפות המדינה במלחמת העולם הראשונה. במהלך הוועידה השלישית של המפלגה ראשי הפלג דרשו:
לגנות את המשך המלחמה ולהכריז על כך שרוסיה יוצאת ממנה
על המפלגה להפסיק שיתוף פעולה עם ממשלת המעבר הרוסית
לפתור את נושא האדמה ולהעביר אותה לאיכרים באופן מיידי בהתאם למצע המפלגה.
באוקטובר 1917 הפלג קיבל את הצעת לב טרוצקי ולקח חלק פעיל במהפכת אוקטובר תוך תמיכה בבולשביקים במהלך הוועידה השנייה של הסובייטים. בעקבות שיתוף פעולה זו הוועד המרכזי של המפלגה קיבל החלטה להוציא משורותיה כל חברי המפלגה שמשתפים פעולה עם הממשל החדש. כתוצאה מכך, לקראת דצמבר 1917 הוקמה המפלגה החדשה.
בעקבות הקמת המפלגה, בתחילת דצמבר 1917 ראשיה נכנסו לממשלה חדשה בראשות ולדימיר לנין והיו חלק מצ'קה.
אומנם כבר ב-23 בפברואר 1918 ראשי המפלגה הצביעו נגד חוזה ברסט-ליטובסק ובמרץ במהלך הוועידה הרביעית של הסובייטים הצביעו נגד אשרור ההסכם. מכיוון שדעתם לא נלקחה בחשבון חברי המפלגה עזבו את הממשלה אך המשיכו לשתף פעולה עם הממשל במוסדותיו.
ביולי 1918, במהלך הוועידה החמישית של הסובייטים בה לחברי המפלגה היו 350 קולות (מסך הכול של 1164) הם יצאו בגלוי נגד בני בריתם. כאשר הם ראו שלפעילות זו אין שום תוצאה ממשית הוחלט להתחיל בפעולות אקטיביות. ב-6 ביולי שליחי המפלגה הרגו את שגריר גרמניה במוסקבה והחלו במרד במספר ערי שדה. במוסקבה עצמה נעצרו כמה מראשי הבולשביקים אך המרד דוכא במהירות. ועידת הסובייטים החליטה להוציא משורותיה את נציגי המפלגה. הם גם פוטרו מהצ'קה וממוסדות שלטון אחרים.
בעקבות המרד יצאו מספר חברים מהמפלגה ותוך מספר שנים התמזגו עם הבולשביקים.
רוב ראשי המפלגה המשיכו בפעילות נגד השלטון הסובייטי ובסופו של דבר התמזגו עם מפלגת האם (המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית) ממנה התפלגו בשנת 1917.
במהלך שנות ה-30 ראשי המפלגה ורוב חבריה נעצרו ונשפטו לתקופות מאסר שונות.
חברי המפלגה בולטים

מריה ספירידונובה - הוצאה להורג בשנת 1941
בוריס כץ - הוצא להורג בשנת 1938
מארק נתנסון - עזב את רוסיה הסובייטית בשנת 1919
יצחק נחמן שטיינברג - היה שר מטעם המפלגה, עזב את רוסיה הסובייטית בשנת 1919
אנדריי קולגייב - היה שר מטעם המפלגה, הוצא להורג בשנת 1937
ולדימיר קרלין - היה שר מטעם המפלגה, הוצא להורג בשנת 1938
ולדימיר טרוטובסקי - היה שר מטעם המפלגה, הוצא להורג בשנת 1937
פרוש פשוריין - היה שר מטעם המפלגה, נפטר בשנת 1918
יעקב בלומקין - מרוצחי שגריר גרמניה, הוצא להורג בשנת 1929
ויאצ'סלב אלכסנדרוביץ' - מראשי המרד במוסקבה, סגן יו"ר צ'קה, הוצא להורג בשנת 1918.
המזרחי (עיתון)

| --- | --- |
שער הגיליון הראשון של עיתון "המזרחי", 10 בדצמבר 1918
שער הגיליון הראשון של עיתון "המזרחי", 10 בדצמבר 1918
 תדירות:  שבועון
 סוגה:  עניינים הנוגעים לעם היהודי
 בעלים:  תנועת המזרחי
 עורך ראשי:  יצחק ניסנבוים
 תאריכי הופעה:  10 בדצמבר 1918 – 29 במאי 1924 (5 שנים)
 שפה:  עברית
 מדינה:  פולין
 
המזרחי היה כתב עת עברי שיצא לאור בפולין בין 10 בדצמבר 1918 עד 29 במאי 1924 במתכונת של שבועון, מטעם תנועת המזרחי בפולין.
היסטוריה

העיתון קם בשנת 1918, לאחר כינוס הוועד הפועל של תנועת המזרחי בפולין בכ"ט-ל' בכסלו תרע"ט, במסגרתו דן הוועד בשאלות הנוגעות לעם היהודי בכלל, ולהתארגנות תנועת המזרחי בפולין בפרט. בסיכום הוועידה נכתב כי יש "לגשת מיד להוציא שבועון עברי בשם 'המזרחי'". עורך העיתון לאורך כל שנות פרסומו היה יצחק ניסנבוים, רב ודרשן מהוגי המזרחי שגם שימש כנשיא תנועת המזרחי בפולין. מטרת העיתון הייתה לשמש כביטאון המרכזי של התנועה, במיוחד לקראת ועידת התנועה העולמית אשר עמדה להתכנס.
העיתון עסק בעניינים הנוגעים לעם היהודי. מדור אחד הביא חדשות מארץ ישראל, מדורים אחרים דיווחו על החלטות הוועד הפועל של התנועה בפולין, וכן פעילויות התנועה. מדור נוסף בשם "בציונות" עסק בפעילות התנועה הציונית בפולין. המדורים לא היו קבועים, והשתנו במרוצת השנים.
העיתון שימש ככלי פוליטי-מפלגתי, ושיקף את פעילות התנועה והאידאולוגיה שלה.
הערות שוליים

↑  כפי שנכתב בסיכום ישיבת הוועד הפועל ופורסם בגיליון הראשון של "המזרחי", 18 בדצמבר 1918.
1908 ברוסיה

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| «««  1907   1906  1905 |  דגל רוסיה | 1908  ברוסיה |  »»»  1909   1910   1911 |
כל ערכי השנים ברוסיה • אירועים בולטים בעולם ב-1908 פורטל רוסיה • לוח שנה של שנת 1908
1908 ברוסיה הייתה שנה ה-295 מתחילת שליטת שושלת רומנוב במדינה.
הנהגה

הצאר: ניקולאי השני
ראש הממשלה פיוטר סטוליפין
אירועים בולטים

16 בינואר – הקמת המועדון האווירי הקיסרי, מהגלגולים הראשונים של חיל האוויר הרוסי הקיסרי.
20 בינואר – לאחר שנתיים ברוסיה, ולדימיר לנין חזר לשווייץ תוך אכזבה קשה.
14 בפברואר – רוסיה ובריטניה מאיימות במשלוח צבא למקדוניה במידה ופעילויות צבאיות לא יסתיימו.
21 בפברואר – הדומה מגנה את פעולות הטרור.
14 במרץ – שר הפנים הודיע שבתי הכלא לא יכולים לקלוט עצורים נוספים.
16 במאי – תוכניות להנהגת חינוך חובה לא מאושרות.
מאי - פיצול בנציגות הבולשביקים בדומה.
8 ביוני – ביקור של אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת ברוסיה
9 ביוני – פוליטיקאים קוראים לנסיכים הגדולים לצמצם מעורבותם בצבא. הצאר התנגד לכך, אך הדבר בוצע בהדרגה ואיפשר לבצע רפורמות בצבא.
30 ביוני – אירוע טונגוסקה: פיצוץ רב עוצמה מתרחש ליד נהר טונגוסקה, בלב יער הטונדרה בסיביר בסביבות השעה 7:14 בבוקר (זמן מקומי). הפיצוץ אשר גרם להרס סביבתי עצום נגרם ככל הנראה כתוצאה מפגיעת מטאוריט.
אוגוסט - יונה אזף מראשי הטרוריסטים של המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית מואשם בכך שלמעשה הוא סוכן השלטונות.
28 באוגוסט – טיסה של ספינת אוויר ראשונה מתוצרת רוסיה.
16 בספטמבר – סיכום בין שרי החוץ של האימפריה האוסטרו-הונגרית ושר החוץ הרוסי שתמורת הסכמה של רוסיה לסיפוח בוסניה, רוסיה תקבל מעבר חופשי מים השחור לים התיכון
5 באוקטובר – תחילת משבר בוסניה
26 באוקטובר – מחזור ראשון של טייסי קרב סיים את הלימודים בבית הספר לטיסה קרבית.
15 באוקטובר – תחילת הקרנות של סרט ראשון מתוצרת רוסיה.
29 באוקטובר – ספורטאי רוסי זוכה לראשונה בתואר אלוף אולימפי באולימפיאדת לונדון (1908)
23 בדצמבר – פיזור בכוח של ועידת הנשים בסנקט פטרבורג.
אירועים בולטים > ללא מועד

מעצרים המוניים של איכרים באזור הבלטי מצליחים לסיים טרור באזור.
לאחר תקופת האטה החל פיתוח מואץ של התעשייה
פעיל הימין ולדימיר פורישקביץ' יוצא מברית העם הרוסי ומקים ארגון חדש - "איגוד של ארכאנגל מיכאיל"
שיא בהגירה לסיביר. במהלך השנה כ-759 אלף אזרחים עברו להתגורר בסיביר.
האצת מדיניות רוסיפיקציה בבסרביה
מגפת הכולרה התפשטה מאזור הוולגה לחופי הים הבלטי, הים השחור וסיביר אך הסתיימה במהלך השנה.
הוקמו שדות תעופה ראשונים במוסקבה ובסנקט פטרבורג.
נולדו

13 בינואר – רוסטיסלב פליאט, שחקן קולנוע סובייטי (נפטר ב-1989)
22 בינואר – לב לנדאו, פיזיקאי סובייטי, חתן פרס נובל (נפטר ב-1968)
14 בפברואר – פיוטר שלסט, מדינאי סובייטי ממוצא אוקראיני (נפטר ב-1996)
18 בפברואר – אלכסנדר זרחי, במאי ומחזאי סובייטי (נפטר ב-1997)
22 באפריל – איוואן יפרמוב, סופר ופלאונטולוג סובייטי (נפטר ב-1972)
21 באוגוסט – ולנטין גלושקו, מתכנן טילים סובייטי (נפטר ב-1989)
18 בספטמבר – ויקטור אמברצומיאן, פיזיקאי סובייטי ממוצא ארמני (נפטר ב-1996)
30 בספטמבר – דוד אויסטרך, כנר סובייטי-יהודי (נפטר ב-1974)
23 באוקטובר – איליה פרנק, פיזיקאי סובייטי (נפטר ב-1990)
30 באוקטובר – דמיטרי אוסטינוב, שר הביטחון הסובייטי (נפטר ב-1984)
28 בדצמבר – יבגני ווצ'טיץ', פסל סובייטי (נפטר ב-1974)
נפטרו

25 בינואר – מיכאיל צ'יגורין שחמטאי רוסי (נולד ב-1850)
21 ביוני – ניקולאי רימסקי-קורסקוב מלחין רוסי (נולד ב-1844)
השביתה הכללית בשווייץ 1918

פרשים בציריך במהלך השביתה
השביתה הכללית בשווייץ ב-1918 התקיימה על אף ששווייץ לא הייתה צד לוחם במלחמת העולם הראשונה, אך המלחמה גרמה נזק כלכלי גם בה. יותר מ-15 אחוזים מהאוכלוסייה סיימה את המלחמה מתחת לקו העוני. הפערים המעמדיים התרחבו, מאחר שהיו כמה מעטים שהרוויחו מהמלחמה. חומרי גלם התמעטו, שיתוף הפעולה הבינלאומי נשבר, והפסקת ייבוא החיטה הביא בשנת 1918 לרעב גדול.
המחאה נגד המצב הכלכלי דוכאה על ידי השלטונות בתקיפות, בין היתר בגלל איום חיצוני. ב-27 ביולי החליטה ועידת הפועלים של שווייץ על הקמת ועד פעולה להכנת שביתה כללית.
ב-5 בנובמבר שלחה הממשלה כוחות צבא לדיכוי הפגנות הפועלים בציריך. ב-8 בנובמבר גירשה הממשלה את הנציגות הסובייטית מברן. יותר ויותר שביתות פרצו בתמיכה בפועלים הנאבקים נגד הצבא בציריך. הוועד שהוקם ביולי נשא ונתן עם הממשלה על הסגת הכוחות הצבאיים מציריך, אך בלחץ הצבא הפסיקה הממשלה את המשא ומתן. הוועד נאלץ לקרוא לשביתה כללית החל מה-11 בנובמבר.
מהלך השביתה

תשע דרישות השביתה היו:
בחירות חדשות
זכות בחירה לנשים
חובת עבודה כללית
שבוע עבודה של 48 שעות
ארגון מחדש של הצבא
הבטחת אספקת מזון לכלל האוכלוסייה
ביטוח פנסיוני וביטוח נכות
הלאמה של ייבוא וייצוא
מחיקת חובות המדינה על ידי ההון של העשירים
בשביתה השתתפו כ-400.000 פועלים. 
השביתה החזיקה מעמד ארבעה ימים, אך לא התרחבה אל מעבר לשורות הפועלים המאורגנים. ועד השביתה הבין שהקרב נגד הצבא אבוד, לכן הפסיקו את השביתה.
תוצאות השביתה

שיטת הבחירות שונתה לפי דרישת השובתים.
הונהג שבוע עבודה של 48 שעות
הצבא אורגן מחדש, בצורה יותר דמוקרטית
נוסדה קרן לביטוח פנסיוני וביטוח נכות
זכות בחירה לנשים הונהגה רק בשנת 1971
1921 ברוסיה

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| «««  1920   1919  1918 |  דגל רוסיה | 1921  ברוסיה |  »»»  1922   1923   1924 |
כל ערכי השנים ברוסיה • אירועים בולטים בעולם ב-1921 פורטל רוסיה • לוח שנה של שנת 1921
1921 ברוסיה הייתה שנה בה השלטון הסובייטי במוסקבה חגג את השנה הרביעית למהפכת אוקטובר.
הנהגה

ראש הממשלה - ולדימיר לנין
יושב ראש הוועד הפועל המרכזי הרוסי - מיכאיל קלינין