stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וינסנט ויולה
ביוגרפיה

ויולה נולד וגדל בניו יורק למשפחת מהגרים מאיטליה. אביו לחם בשורות צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. הוא עצמו בחר להתגייס לצבא לאחר שסיים את לימודיו בתיכון בברוקלין. הוא החל את דרכו בצבא ארצות הברית עם הרשמו למכללה הצבאית ווסט פוינט. לאחר שסיים את חוק לימודיו ב-1977 והוסמך כקצין בדרגת לוטננט התגייס לצבא ועבר הכשרה כלוחם, קורס קציני חי"ר, קורס סיירים והסמכה כצנחן. מילר שירת כמפקד מחלקה בדיוויזיה המוטסת ה-101 ולאחר מכן במספר תפקידי מטה. לאחר מכן השתחרר מן הצבא אולם הוסיף לשרת במילואים ועלה לדרגת מייג'ור. בשנת 2003 הקים את המרכז ללוחמה בטרור בווסט פוינט.
לאחר שחרורו פנה ללימודי משפטים והוא בעל דוקטורט בתחום מטעם בית הספר למשפטים של ניו-יורק. בהמשך פנה לעסקים והקים את חברת ההשקעות "וירטו", המוערכת בשווי של 1.8 מיליארד דולרים. בנוסף הוא בעליה של קבוצת ההוקי פלורידה פנתרס.
ויולה היה מועמדו של הנשיא דונלד טראמפ לתפקיד מזכיר הצבא של ארצות הברית, אך נאלץ לפרוש לאחר שעלו דאגות אתיות ממינויו.
ויולה, נשוי ואב לשלושה בנים.
הערות שוליים

↑  צ'ייס פטרסון-ווית'ורן, נבחרת המיליארדרים: טראמפ ימנה למזכיר צבאי את וינסנט ויולה, פורבס, ‏ 20.12.2016.
↑  איתי להט, וינסנט ויולה: יו"ר ענקית האלגו-טריידינג Virtu, באתר כלכליסט, 22 בספטמבר 2014.
↑  אביתר בן-צדף, המיליארדר וינסנט ויולה נבחר לשר הצבא, באתר News1 מחלקה ראשונה, 21 בדצמבר 2016.
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ז'ראר מורו

| --- | --- |

 לידה:  22 ביוני 1944 (בן 80) אלברוויל, צרפת 
 ענף מדעי:  אופטיקה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פייר ומארי קירי (1970)  אוניברסיטת פייר ומארי קירי (1973)  אוניברסיטת גרנובל 
 מוסדות:  אוניברסיטת מישיגן  בית הספר הגבוה לטכנולגיות מתקדמות בפריז  אקול פוליטקניק  אוניברסיטת רוצ'סטר 
 תלמידי דוקטורט:  דונה סטריקלנד, Hsiu-Cheng Chen, Theodore Blake Norris 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד (14 ביולי 2012)  פרס רוברט וו. ווד (1995)  פרס ארתור שולוב במדעי הלייזר (2018)  פרס נובל לפיזיקה (2018)  פרס העתיד ע״ש ברטולד לייבינגר (2016)  פרס לזאר קרנו (2007)  מדליית פרדריק אייבס (2016)  פרס צ'ארלס טאונס (2009)  פרס דוד סארנוף של IEEE (1999)  פרס האלקטרוניקה הקוונטית (2004)  עמית החברה הפיזיקלית האמריקאית  עמית IEEE  חבר באגודה האמריקאית לאופטיקה 
 
ז'ראר אלבר מורו (בצרפתית: Gérard Albert Mourou, נולד ב-22 ביוני 1944) הוא מדען צרפתי וחלוץ במחקר תחומי הנדסת החשמל והלייזר, וחתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 2018, יחד עם דונה סטריקלנד וארתור אשקין. מורו וסטריקלנד קיבלו את הפרס עבור פיתוח טכנולוגיה לייצור הבזקים חזקים מאוד וקצרים מאוד של אור לייזר.
קריירה

לאחר שקיבל תואר דוקטור לפיזיקה מאוניברסיטת פייר ומארי קירי בפריז ב-1973, הוביל קבוצת מחקר שעסקה בטכנולוגיית לייזר מהירות במעבדה לאופטיקה יישומית בבית הספר הגבוה לטכנולוגיות מתקדמות בפריז (ENSTA). מאוחר יותר, בין השנים 2005 עד 2009, ניהל את המעבדה.
ב-1977 עבר מורו לארצות הברית והתמנה לפרופסור באוניברסיטת רוצ'סטר במדינת ניו יורק. בעבודה משותפת עם מי שהייתה אז תלמידתו, דונה סטריקלנד, ביצעו השניים את המחקר שהוביל להמצאת טכנולוגיית ה-CPA וזיכה אותם בפרס נובל. מחקר זה היה נושא עבודת הדוקטורט של סטריקלנד. ב-1990 ייסד מורו את מרכז המחקר לטכנולוגיות לייזר סופר-מהירות באוניברסיטת מישיגן.
כיום מורו הוא פרופסור באקול פוליטקניק בפריז, וכן פרופסור אמריטוס באוניברסיטת מישיגן.
קריירה > פרס נובל

פרס נובל הוענק לסטריקלנד ומורו על פיתוח שיטה לייצר הבזקי אור קצרים וחזקים מאוד.
להבזקי אור חזקים ומהירים יש שימושים רבים. כדי לייצר הבזקים רבי עוצמה משתמשים בסדרה של מגברי אור, המגבירים את קרן הלייזר עד לעצמה הנדרשת. בתהליך זה עשויה להיווצר בעיה: קרן הלייזר עשויה להיות חזקה מדי, כלומר בעלת צפיפות הספק גבוהה מדי. במקרה כזה מגבר האור נשרף.
צפיפות ההספק מודדת את עצמתה של קרן לייזר לכל יחידת שטח. כאשר קרן לייזר עוברת דרך עדשה, צפיפות ההספק שלה עולה, כלומר העדשה ממקדת את הקרן. כאמור, קרן לייזר שצפיפות ההספק שלה גדולה מדי יכולה לגרום לנזק למגבר אור שדרכו היא עוברת. מורו וסטריקלנד פיתחו טכנולוגיה בשם CPA (קיצור של Chirped Pulse Amplification). בתהליך זה הקרן הממוקדת נפרשת על פני שטח גדול, מוגברת כאשר היא פרושה, ואז נדחסת חזרה לקרן אחת.
סטריקלנד ומורו השתמשו בשריג צפוף, הפועל באופן דומה למנסרת אור. קרן הלייזר המהירה מייצרת הבזק קצר שפוגע בשריג ומתפזר. ההבזק המפוזר ממוקד פחות ואפשר להעביר את חלקיו דרך מגברי אור בלי להרוס אותם. אחרי שההבזק המפוזר עובר דרך המגברים הוא פוגע בשריג נוסף, ורכיביו משתלבים בחזרה ההבזק המורכב חזק ביותר, אבל למשך פרקי זמן קצרים מאוד, כאמור - שברירי שניות בלבד.
מערכות מבוססות CPA מאפשרות פיתוח מכשירים רפואיים להקרנות ודימות. כבר כיום ניתוחי עיניים לתיקון ראייה (LASIK) משתמשים בקרני לייזר מהירות מבוססות CPA.
טכנולוגיית CPA מאפשרת גם לחקור את תנועתם של אלקטרונים סביב אטומים ואת הדינמיקה של יצירת קשרים כימיים. הבזקי לייזר חזקים עשויים לסייע לבניית דור חדש של מאיצי חלקיקים שיחליפו את התכנון המסורתי של מאיצים באורך עשרות קילומטרים בהתקנים קטנים הרבה יותר
פרסים והכרה מקצועית

1995 - הפרס על שם ר. וו. ווד המוענק מטעם ה-OSA‏
1997 - הפרס על שם הרולד א. אלדרטון
2004 - פרס האלקטרוניקה הקוונטית המוענק מטעם ארגון ה-IEEE
2005 - הפרס על שם ויליס א. לאם למדעי הלייזר והאופטיקה הקוונטית
2009 - הפרס על שם צ'ארלס ה. טאונס
2018 - פרס נובל לפיזיקה, במשותף עם דונה סטריקלנד וארתור אשקין
זיוף ספרותי

זיוף ספרותי הוא זיוף שבו יצירה ספרותית מוצגת על ידי מחברה כאילו נכתבה על ידי אדם אחר. לא מדובר בשם עט, שבו המחבר מסתיר את זהותו באמצעות בחירה בשם אחר, אלא בייחוס היצירה לאדם שחי בתקופה קודמת. זיוף ספרותי יכול להיות יצירה בדיונית (סיפורת או שירה) שהזיוף בה הוא רק ייחוסה לאדם אחר, ויכול להיות יצירה לא-בדיונית, כגון יומן או ספר זיכרונות, שבה גם העובדות המוצגות הן זיוף.
לשם יצירת זיוף ספרותי על הזייפן לחקות את סגנונו של האדם שלו הוא מייחס את הזיוף, ובין השאר להקפיד על אוצר מילים מתאים. להגברת המראה האותנטי של הזיוף יש להשתמש גם בחומרי גלם (נייר, דיו וכדומה) בני התקופה.
לזיוף ספרותי מתקיימים מניעים שונים, כפי שמלמדות הדוגמאות שבהמשך. מרכיב מרכזי בזיוף ספרותי הוא פסאודואפיגרפיה - יצירה ספרותית המיוחסת לתקופה קדומה יותר מכפי שהיא או לכותב אחר (נכבד ואמין יותר בדרך כלל) מאשר מחברה המקורי. בעיקר אמורים הדברים לגבי ספרים דתיים כמו המדרשים והספרים החיצוניים, המיוחסים לדמויות כמו חנוך (דמות מספר בראשית), אברהם, משה ועוד, אף על פי שנכתבו בימי בית שני. גם ספרות מימי הביניים, כגון ספר הזוהר, יוחסה פעמים רבות לדמויות קדומות. הסיבה הראשונית לכתיבה פסאודואפיגרפית היא לתת לקוראים סיבה ועניין לקרוא את הספר. איש לא יתעניין בנבואה או חזון של כותב פלוני ולא מוכר, אולם אם יספר הכותב כי "גילה" או "תרגם" חזון קדום של אישיות מוכרת ולרוב קדושה יעורר הדבר עניין.
דוגמאות

זיוף ספרותי התקיים כבר בעת העתיקה. במאה השלישית אדם בשם ספטימיוס הציג תרגום ללטינית של עדות ראייה במלחמת טרויה של אדם בשם דיקטיס מכרתים (Dictys Cretensis), וטען שהמקור ביוונית התגלה כאשר רעידת אדמה גרמה לפתיחת קברו של דיקטיס מכרתים ולגילוי המקור, שנמסר למושל כרתים, פובליוס רוטיליוס רופוס, וזה מסר אותו לנירון קיסר בעת ביקורו בכרתים.
ספר הזוהר הוא הספר המרכזי של חכמת הקבלה. הספר הופיע בשלהי המאה ה-13 בספרד. על פי רבי משה די לאון, שפרסם את הספר, הספר חובר על ידי רבי שמעון בר יוחאי, תנא מהמאה ה-2 ותלמידיו, המוזכרים לכל אורך הספר. כבר סמוך לפרסומו עלו ספקות באשר למקורו הקדום של הספר, והמחלוקת סביב שאלה זו נמשכה במאות השנים הבאות. בימינו רוב החוקרים סבורים שמדובר ביצירה מאוחרת, שנכתבה במאה ה-13 על ידי משה די לאון ומחברים נוספים בני תקופתו.
הפרוטוקולים של זקני ציון הם זיוף שהוא המסמך האנטישמי הנפוץ ביותר בעולם. הפרוטוקולים נכתבו לכאורה בתקופה של כ-35 שנה (1868–1903), ולפיהם התכנסו אבות האומה היהודית, שהיוו אגודת סתרים בשם "זקני ציון", במזימה להשתלט על אוצרות העולם ועל הנהגת עמים, בדרך מתוחכמת של השחתה מוסרית בתרבויות מפוארות, ניצול ממון לא שלהם וחרחור מלחמות בין מדינות ידידות, תוך שימוש בבונים החופשיים כזרוע לפעולה בקרב העמים. הזיוף נעשה על ידי האוכרנה, המשטרה החשאית שפעלה בשירות הצאר הרוסי, ופורסם לראשונה בעיתון "זנאמיה" (הדגל), בעריכתו של פאבל א. קרושוואן, שנודע כאנטישמי מיליטנטי, בסנט פטרבורג ב-1903. בשנת 1921 הוכיח העיתונאי הבריטי פיליפ גרייבס שמדובר בזיוף.
הסופר חורחה לואיס בורחס השתמש גם בטכניקה של זיוף ספרותי. בשנות ה-30 של המאה ה-20, כאשר שימש כמבקר הספרותי של העיתון "אל אוגר", פרסם יצירות מקוריות שהיו בסגנונו של הסופר עמנואל סבידנבורג או בסגנון הספר "אלף לילה ולילה" כשהוא טוען שאלו תרגומים לסיפורים נדירים אותם מצא במסגרת קריאתו. חלק מסיפורים אלו התפרסמו בספרו "דברי ימי תועבת העולם". הוא המשיך בקו זה לאורך כל הקריירה שלו, ולמשל פרסם שלושה סיפורים קצרים שלו, המתחזים לתרגומים מסופרים אחרים, באנתולוגיה ספרותית שערך.
ספרי זיכרונות מזויפים

סוג אחר של זיוף ספרותי הוא ספר זיכרונות, שבו המחבר מציג מידע בדיוני על חייו כאירועים שהתרחשו. דוגמה לכך היא ספרו של ג'יימס פריי משנת 2003, "מיליון רסיסים קטנים", המספר את קורותיו של המחבר, שבגיל 23 נכנס לכאורה למוסד גמילה אחרי שהתמכר לאלכוהול וסמים קשים. בספר טען פריי כי ישב בכלא במשך 87 ימים, כאשר למעשה בילה רק מספר שעות בחדר ההמתנה של בית מעצר, לאחר שנמצא נוהג בשכרות. עוד התברר כי מסכת ההתנגשויות האלימה שלו עם אנשי חוק הייתה פרי דמיונו, כמו גם התיאור הגרפי המצמרר של טיפול שורש שהתבצע כביכול בשיניו הקדמיות ללא הרדמה. לאחר שהתגלתה התרמית רואיין פריי בתוכניתה של אופרה וינפרי, והודה ששיקר לקוראיו.
בתחילת 2009 עמד לצאת לאור בארצות הברית הספר "מלאך בגדר: סיפורה האמיתי של אהבה ששרדה" (Angel at the Fence: The True Story of a Love That Survived), ספר זיכרונות על תקופת השואה מאת הרמן רוזנבלט, אך התוכנית בוטלה לאחר שהתברר שהספר הוא ספר בדיוני.
ראו גם

סקנדל עיתונאי
יומני היטלר
פסאודואפיגרפיה
הערות שוליים

↑  שערוריה: סיפור השואה האוטוביוגרפי היה בדיה, באתר ynet, 29 בדצמבר 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531498705171  BNE: XX531541  BnF: cb11969483w (data)  GND: 4167842-4  LCCN: sh85077489  NKC: ph122382  SUDOC: 027710769
זיונים זה לא הכול

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  דן בן אמוץ
 שפת המקור:  עברית
 הוצאה
 הוצאה:  מציאות
 מספר עמודים:  493
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001312415
"זיונים זה לא הכול: רומן מפתח ללא מנעול" הוא ספר מאת דן בן אמוץ שיצא לאור בשנת 1979 בהוצאת "מציאות" שבבעלותו.
הספר היה לרב-מכר ושמו הפך למטבע לשון. הספר, ששילב אנקדוטות אוטוביוגרפיות, סיפורים בדויים ושלל משגלים והגיגים, היה לאקורד פרידה של בן אמוץ מניסיונות כתיבת רומנים רציניים יותר. ספר ההמשך משנת 1981, "זיוניוני הדרך", היה הרומן האחרון שכתב.
מדגם מתוך כאלפיים מכתבים שהתקבלו אצל בן-אמוץ בעקבות הספר פורסם בשנת 1980 בספר "נשים כותבות לדן בן אמוץ בתגובה לספר זיונים זה לא הכול", בעריכת ורדה רזיאל-ויזלטיר.
תוכן הספר

הביוגרף של דן בן אמוץ, אמנון דנקנר, הגדיר את תוכן הספר במילים: "סלט של פרקי אוטוביוגרפיה, קטעי הגות והרהורים על כל נושא שבעולם, דיונים על כל סוגי ההתנסות המינית ותיאורים נבחרים של נסיונותיו המיניים". במסורת הספרות הפורנוגרפית כולל הספר, המסופר בגוף ראשון, שלל פנטזיות מיניות הטרוסקסואליות: אובדן בתוליו של המספר במפגש עם אישה מבוגרת המובילה אותו, המספר כחולה המקיים יחסי מין עם אחות המטפלת בו בבית חולים, יחסי מין עם אישה זרה באולם קולנוע, יחסי מין עם סוכנת חשאית של המוסד לעלייה ב', משגל בעת רכיבה על פרד ואורגיה עם סקנדינביות. במינון נמוך נכללות בספר גם חוויות של מין לסבי והומוסקסואלי (המלווה באפולוגטיקה: "זה קרה פעם אחת וטוב שזה קרה וזהו זה"), מזוכיזם ואף רמזים לזואופיליה שעליה שמע המספר.
עמדות המספר באות לידי ביטוי לא רק באופן משתמע, מתוך תיאורי מעשיו, אלא גם באמירה מפורשת, כדוגמת: "איזה זכות יש למחוקק כלשהו להתערב במעשים המבוצעים מתוך רצון חופשי ובחירה חופשית בין שני אנשים מבוגרים אשר עמדו על דעתם?" (עמ' 340).
דבר המבקרים

יורם ברונובסקי פרסם ביקורת על הספר בעיתון "הארץ" בשם העט "יוחנן רשת", ובה כתב שהספר הוא "התוצר המלאכותי והמאולץ ביותר של ההווי המקומי", והוסיף כי "הספר החדש שעיקרו געגועים מחונחנים אל זיוני אשתקד מדיף צחנה של זיעת זקנים שקשה לעמוד בה". בן-אמוץ הגיב בשבועון "העולם הזה" שברונובסקי הוא "חילזון מבחיל המתקדם על גבי הריר שהוא מפריש בעיתונות".
נורית זרחי כתבה ב"מעריב": "מה חסר כאן? המישור הפנימי. ומדוע זה מעורר כעס? מפני שהסמל דן בן אמוץ מחזיר לנו את מה שהשקענו בו: רצינו קשיחות - יש לנו. רצינו גוף צברי צעיר ורענן - יש לנו. רצינו צעיר נצחי הנבחן על פי יכולתו הגופנית ומזהה עומק רגשי כמחלה, יאוש ככאב בטן - יש לנו. אין פלא שאין בספר התמודדות עם הנושא של יחסי גבר ואישה, מפני שההתמודדות הזו מצריכה התייחסות עמוקה יותר אל העצמי... העלם הנצחי אינו יכול להצמיח אני פנימי אינדיבידואלי, מפני שזה אינו שייך לתרבות שלנו, אלא רק פאלוס חדש כדי להמשיך במרוץ אחר המוות, מרוץ הנראה לו בטעות כמרוץ אחר החיים."
אמנון דנקנר כתב בביוגרפיה "דן בן אמוץ" - "היו שם גם קטעים מרגשים. כאב ואמת בצבצו מתוך הפרקים האוטוביוגרפיים שעסקו בימי ילדותו בפולין ונעוריו בבן שמן. כשנגע באמת היה סגנונו נעשה יפה ומושך לב, אולם כשעסקו הסיפורים בימיו המאוחרים יותר נדף מהם זיוף קר, כאילו עדיין לא עברו במעבדת הלב אפילו את העיבוד הראשוני והחלקי שזכו להם פרקי החיים המוקדמים. ופרקי הזיונים היו מביכים לא בגילוי הלב הסנסציוני שלהם כביכול, אלא בריקנותם, בקור המחושב שנשב בהם מרוחו של המתבגר הנצחי שלעולם אינו בא על סיפוקו".
ניצה בן-ארי, בספרה "דיכוי הארוטיקה", ציינה כי "בראש רשימת החידושים [בספר] נמצאת העובדה שפורנוגרפיה ישראלית כתובה עברית יוצאת לאור בגלוי ונמכרת ככזאת, בחנויות מכובדות ולא בקיוסקים. יותר מכול מסמל זאת השם, שאינו נרתע מלהשתמש במילה האסורה בכותרת."
לקריאה נוספת

ניצה בן-ארי, "רומן פורנוגרפי צברי ראשון: זיונים זה לא הכל לדן בן אמוץ", בספרה דיכוי הארוטיקה - צנזורה וצנזורה-עצמית בספרות העברית 1980-1930, אוניברסיטת תל אביב, ההוצאה לאור, 2006, עמ' 313–331.
הערות שוליים

1 2  אמנון דנקנר, דן בן אמוץ, הוצאת כתר, 1992, עמ' 303
↑  מובא על ידי אמנון דנקנר, בספר "דן בן אמוץ", הוצאת כתר, 1992, עמ' 303
ז'אן-ונסן שייל

| --- | --- |

 לידה:  10 ביוני 1858 קניגסמאקר, לורן, צרפת 
 פטירה:  21 בספטמבר 1940 (בגיל 82) פריז, הממשל הצבאי הגרמני בצרפת הכבושה במלחמת העולם השנייה 
 ענף מדעי:  ארכאולוגיה, אשורולוגיה, ממצא ארכאולוגי, כתב יתדות, בלשנות, אכדית, חפירה ארכאולוגית 
 מקום לימודים:  אקול פראטיק דה אוטז אטיד 
 מוסדות:  אקול פראטיק דה אוטז אטיד 
 פרסים והוקרה:  קצין בלגיון הכבוד 
 
ז'אן-ונסן שייל (בצרפתית: Jean-Vincent Scheil,‏ 10 ביוני 1858 קניגסמאקר - 21 ביולי 1940 פריז) היה ארכאולוג, בלשן, אשורולוג ואגיפטולוג צרפתי, נזיר דומיניקני. הוא השתתף בחפירות בשנת 1901 בפרס שבהן נתגלתה אסטלה ובה חקוקים חוקי חמורבי ובהמשך היה הראשון שתרגם ופרסם אותם.
ביוגרפיה > שנותיו המוקדמות

ז'אן שייל נולד בשנת 1858 בכפר קניגסמאקר במחוז מוזל שבחבל לורן בצרפת. תחילה הוא למד במכללת סירק במחוז הולדתו, אחר כך למד תאולוגיה, תחילה בסמינר הקתולי הקטן ביישוב מונטיני-לס-מס, אחר כך בסמינר הגדול בעיר מס. לפי דוגמת אחיו הבכור, ניקולא סבסטיאן שייל (1931-1852), הוא נכנס לשורות הנזירים הדומיניקנים והתחיל בשנת 1881 חניכות אצל חברי המסדר בבלמונטה בספרד. ב-20 בינואר 1882 הוסיף לשמו את השם הפרטי ונסן. הוא בחר לעצמו את הסיסמה "Angulari lapide Christo" (ראש הפינה של ישו). שייל השתלם בהמשך בשנת 1883 פולדרס בחבל טירול שבאוסטריה ובשנים 1887-1884 בקורבארה בקורסיקה.
שייל כתב עבודת דוקטורט בפילוסופיה ובתאולוגיה בנושא De origine gothica Guzmanorum gentis germanice. שפורמה בשנת 1889 במיינץ.
אחרי שהוסמך בשנת 1887 בכמורה, הוא חי בקהילה הדומיניקנית או ה"יעקבינים" בפריז ולימד תאולוגיה במנזר "סן ז'אק". הממונים עליו התרשמו מכישוריו ודחפו אותו להמשיך בלימודים גבוהים. שייל למד בהמשך בשנים 1889-1887, כסטודנט מצטיין, בבית הספר השימושי ללימודים גבוהים בפריז, בו היה תלמידם של ארתור אמיו בתחום האשורולוגיה ושל גסטון מספרו ופייר-פול גייאס (Guieysse) בתחום האגיפטולוגיה. במקביל למד בקולז' דה פראנס אצל ז'ול אופרט.
בשנת 1914 קיבל מידי הנזיר הדומיניקני הבכיר אמברואז גרדיי את התעודה ל"מאסטר בתאולוגיה".
.
ביוגרפיה > פעילותו המחקרית והאקדמית

אחרי שנת 1889 השתתף שייל בהתלהבות, לפי הזמנתו של ארתור אמיו, בהוצאה לאור, תיעתוק ותרגום כתובת אשורית ארכאית של שמשי-אדד החמישי (באותה עת קראו שמשי רמן הרביעי)
שייל נטל חלק בהמשך במסעות ארכאולוגיים ברחבי המזרח התיכון.
בשנים 1891-1890 הוא השתתף במשלחת הארכאולוגית הצרפתית בקהיר וערך במסגרתה חפירות בנקרופוליס בתבאי. העתיק שם כתובות מהקירות וחקר שמונה קברות.
באותה תקופה הוציא לאור שתי מסכות ביוונית של פילון האלכסנדרוני לפי כתב יד שנודע כעתיק ביותר של ספרים אלה. פרסם גם לוחות בכתב היתדות שנתגלו בתל אל-עמרנה.
בשנים 1892-1893 עבד שייל ברשות העתיקות של האימפריה העות'מאנית ועסק בסיווגן ובקטלוגן של עתיקות בבליות, אשוריות ומצריות שבאוסף המוזיאון ארכאולוגי העו'תמאני באיסטנבול.
המדי ביי שהתרשם מאוד מעבודתו שלח אותו לערוך חפירות ארכאולוגיות בסיפר לא רחוק מבגדאד. בכמה מחפירותיו הצטרף אליו אחיו, האב סבסטיאן, שניהל את הסמינר הסורי-כלדאי במוסול והתעניין גם הוא באשורולוגיה..
בסיפר גילה ספרייה וארכיון מנהלי מימי חמורבי, מלך בבל (המאה ה-18 לפנה"ס). מעיראק עבר לאנטוליה והשתתף ב-1893 בחפירות של ארנסט שאנטר בבואזקיי ועקבותן פרסם לוחיות מקפדוקיה מן האלף השני לפניה"ס.
עדיין באיסטנבול הקדיש שייל עבודה ענפה לפרסום טקסטים תעתיקים ממסופוטמיה בכתבי העת
Recueils des travaux d'égyptologie, d'assyriologie et d'archéologie orientale וב Zeitschrift für Assyriologie.בו זמנית כתב פירושים תאולוגיים לקטעים שבתנ"ך..
בשנת 1895 התמנה האב שייל למרצה בבית הספר השימושי ללימודים גבוהים (1902-1895), ובשנת 1908 לפי המלצתם של מספרו ושל אופרט, התמנה לראש הקתדרה לאשורולוגיה ובנוסף התמנה לסגן מנהל בית הספר הזה.
אחרי פרישתו של אופרט בשנת 1905,הגיש מועמדותו למשרת פרופסור לאשורולוגיה בקולז' דה פארנס, אך לא התקבלה, ככל נראה בגלל היותו כומר. היו אלה זמנים של חקיקת חוקי החילוניות בצרפת ובמקומו מונה בתפקיד אחד מתלמידיו.
בשנת 1908 נבחר שייל לאקדמיה לכתובים ולספרות של צרפת
שייל חקר בהיקף רב את המקורות הכתובים מאכד והיה לחלוץ חקר הציוויליזציה של עילם. הוא תרגם טקסטים חשובים מעילמית ומאכדית, שהובאו לשושן כשלל מלחמה. ביניהם האובליסק של מנישטוסו והאסטלה של נרם סין
ביוגרפיה > פעילותו המחקרית והאקדמית > חוקי חמורבי

בשנים 1898-1902 השתתף האב שייל בחפירות בשושן, אז בממלכת פרס, כאפיגרפיסט במשלחת ארכאולוגית צרפתית בראשות ז'אק דה מורגאן.
באותם הימים, בדצמבר 1901-ינואר 1902 נתגלתה אסטלה מדיוריט שחור ובגובה 2.5 מטר שנשאה בכתב יתדות את חוקי חמורבי. הוא הביא את האסטלה לפריז באפריל 1902 ובתוך פחות משנה, יש אומרים שישה חדשים, פענח ותרגם את מלוא הטקסטים שבה, שנכתבו בשפה האכדית.
בהמשך ב-1904 הוא פרסם אותם בצרפתית, לרבות את 250 סעיפי החוקים של חמורבי, שנפרסו ב-3600 שורות.
בשנים 1933-1895 היה האב שייל מרצה לאשורולוגיה בבית הספר השימושי ללימודים גבוהים.
בשנת 1911 היה שייל המתרגם הראשון של הטקסט העתיק של "לוחית קיש" עם רשימות מלכי שומר, שנודעה אחר כך תחת השם "לוחית השושלת של שייל".
אחרי פרישתו של דה מורגאן באוקטובר 1912, עמד האב שייל בראש המשלחת הארכאולוגית הצרפתית בשושן, כשרולאן דה מקנם ניהל במסגרתה את החפירות.
החל משנת 1910 היה שייל, יחד עם פרנסואה טורו-דנז'ן מנהל שותף של כתב העת לאשורולוגיה ולארכאולוגיה מזרחית "Revue d'Assyriologie et d'Archéologie Orientale"
בשנת 1913 מינה אותו האפיפיור לאו השלושה-עשר לחבר בוועדה לענייני כתבי הקודש של הכס הקדוש.
עם תלמידיו נמנה ז'ורז' קונטנו (Contenau), שהמשיך אחריו בחפירות בשושן.
ז'אן-ונסן שייל נפטר בפריז בשנת 1940.
הוא הובא לקבורה לצד אחיו סבסטיאן, בבית הקברות של האחיות הדומיניקניות בשטיון-סו-בנייה.
(Chatillon-sous-Bagneux)
מבחר פרסומים

Inscription assyrienne archaïque de Šamši-Ramman IV, roi d’Assyrie (824-811 av. J.-C.), פריז 1889
(כתובת אשורית עתיקה של שמשי-רמן הרביעי, מלך אשור)
עם ארתור אמיו:Les Inscriptions de Salmanazar II, roi d’Assyrie (860-824 av. J.-C.) פריז 1890
(כתובותיו של שלמנאסר השני, מלך אשור)
Recueil de signes archaïques de l’écriture cunéiforme, פריז 1898
(קובץ של סימנים ארכים בכתב יתדות)
Musée impérial ottoman. Monuments égyptiens, notice sommaire, קונסטנטינופול, 1898.
(המוזיאון הקיסרי העות'מאני. מונומנטים מצריים, תקציר),
עם שארל פוסה (Fossey): Grammaire assyrienne, פריז 1901
(דקדוק אשורי)
Code des lois de Hammourabi, roi de Babylone, vers l'an 2000 av. J.-C., In: "Mémoires de la Délégation en Perse" 4, פריז 1902, S. 111–162
(קודקס חוקי חמורבי, מלך בבל, בסביבות שנת 2000 לפנה"ס) בתזכירי המשלחת בפרס
Une saison de fouilles a Sippar, קהיר 1902
(עונת חפירות בסיפר)
La loi de Hammourabi (vers 2000 av. J.-C.), Paris 1904 הטקסט המלא (PDF; 739 kB)
חוקי חמורבי - ברשת
עם ז'וזף-אטיין גוטייה - Annales de Tukulti Ninip II, פריז 1909
(שנתוני טוכולטי ניניפ השני)
Esagil, ou le Temple de Bêl-Marduk à Babylone, פריז 1913
(אסאגיל או המקדש של בל-מרדוך בבבל)
Le prisme d'Assaraddon, פריז 1914
(הפריזמה של אסרחדון)
Recueil de lois assyriennes, פריז 1921
(קובץ חוקים אשורים)
Inscriptions des Achéménides à Suse, 1929 – 0
(כתובות של האחמנים בשושן)
פרסים ואותות הוקרה

1908 - חבר האקדמיה לכתובים ולספרות של צרפת (חלק מהמכון של צרפת)
1923 - עיטור לגיון הכבוד בדרגת קצין
1933 - חבר באקדמיה האפיפיורית הרומאית לארכאולוגיה
לקריאה נוספת

Thierry Tauran, Laurent Dap: Le Père Jean-Vincent Scheil, le Champollion lorrain, éditions Mettis, 2010
הערות שוליים

↑  B.André-Salvini
↑  B.André-Salvini
↑  B.André-Salvini
↑  B.André-Salvini
↑  B.André-Salvini
↑  B.André-Salvini
↑  Enc. iranica
↑  B.André-Salvini
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007423463905171  PLWABN: 9810581550805606  BIBSYS: 3047871  BNE: XX1434799  BnF: cb130123859 (data)  GND: 137460929  ISNI: 0000 0001 0814 1375  LCCN: n80146734  Léonore: 340470  NKC: zmp20231176281  NLG: 148480  NTA: 073370045  SUDOC: 069031339  Trove: 1089026  VcBA: 495/146438  VIAF: 32131868   WorldCat (עם VIAF): 32131868 
החלק העליון של האסטלה עם חוקי חמרובי
ויקי ברלין

| --- | --- |

 לידה:  16 בנובמבר 1977 (בת 46) אלסינור, דנמרק 
 שם לידה:  Vicki Jensen 
 סוגה מועדפת:  קומדיה 
 מדינה:  ממלכת דנמרק 
 פרופיל ב-IMDb
 
ויקי ברלין טרפ (באנגלית: Vicki Berlin Tarp, נולדה: 16 בנובמבר 1977) היא שחקנית דנית הידועה בעיקר בהופעתה בסרט זוכה הפרסים משולש העצבות.
ביוגרפיה

נולדה בשם ויקי ינסן באלסינור, דנמרק.
ב-2001 סיימה הכשרה בת 3 שנים למשחק בבית הספר לקולנוע ותיאטרון הולברגס בדנמרק.
בשנת 2002 התחילה לבצע מופעי סטנד-אפ. באותה שנה היא זכתה במקום השלישי בתחרות הסטנדאפ הדנית DM.
בשנת 2004 הצטרפה לצוות הסאטירה של התוכנית P3 The Service . בסתיו 2004, היא הופיעה כשחקנית וסאטיריקנית ב-40 תוכניות של הערב הגדול של גינטברג.
בשנת 2007, עשתה את הופעת הבכורה שלה בסדרה Tjesenden יחד עם עמיתה לסטנדאפ מייקל כריסטיאנסן. השניים כתבו ושיחקו בעשרה פרקים.
מ-23 בפברואר 2009 ועד חג המולד 2009, ויקי ברלין הייתה אחת משלושת המארחות בצוות הרדיו של נובה מורגן ב-Nova FM, יחד עם מסורן מאלינג ודניס רבן.
ברלין שיחקה בכמה רביוז, (מחזות זמר תיאטרליים) לאורך הקריירה שלה.
ב-2022 שיחקה בתפקיד פאולה בסרט השוודי "משולש העצבות" של הבמאי רובן אוסטלונד. הסרט הוקרן בפסטיבל קאן וזכה בפרס דקל הזהב וכן היה מועמד ל-3 פרסי אוסקר בטקס פרסי האוסקר ה-95.
ז'ראר נהון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 בינואר 1931 הרובע האחד עשר של פריז, צרפת 
 פטירה:  19 בפברואר 2018 (בגיל 87) La Verrière, צרפת 
 שם לידה:  Gérard Maurice Georges Nahon 
 מקום לימודים:  אקול פראטיק דה אוטז אטיד (1969)  אוניברסיטת פריז מערב נאנטר לה דפאנס (1969)  המכון הלאומי לשפות ותרבויות המזרח  הפקולטה לאמנויות של פריז 
 מנחה לדוקטורט:  ישראל סלבטור רווה 
 מוסדות:  תיכון פסטר  אקול פראטיק דה אוטז אטיד  האוניברסיטה החופשית של בריסל  אוניברסיטת אקס-מרסיי (1896–1971) 
 תלמידי דוקטורט:  רישרד איון, Alexander Beider, Elisabeth Antébi, Sonia Fellous, Philippe Pierret 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד  אביר מסדר האמנויות והספרות 
 
ז'ראר נהון (בצרפתית: Gérard Nahon;‏ 19 בינואר 1931 – 19 בפברואר 2018) היה היסטוריון צרפתי יהודי.
ילדותו ולימודיו

ז'ראר נהון נולד בשנת 1931 בפריז, ברובע התשיעי. למד בבתי ספר יסודיים במונמוראנסי, בפריז ובפו. את לימודי התיכון עשה בתיכון על שם לואי בארטו בפו, בתיכון על שם "אוֹש" בוורסאי ובתיכון "אנרי הרביעי" בפריז.
הוא קיבל התואר הראשון שלו ב-1953 בעברית מודרנית ב-Institut national des langues et civilisations orientales (המכון הלאומי לשפות ותרבויות מזרחיות). את הדוקטורט עשה בהיסטוריה בסורבון X ב-1969 וכן קיבל תואר בÉcole pratique des hautes études ב-1976.
הקריירה

בין 1955–1965 לימד היסטוריה וגאוגרפיה בבית ספר תיכון לפני שהתחיל בקריירה אקדמית במהלכה עבד בסורבון במחלקה למדעי הדת שם לימד יהדות ימי ביניימית ומודרנית (1977–2000) הוא גם לימד בבית המדרש הרבני של צרפת מ-1972 עד 2000. היה פרופסור חבר במרכז האוניברסיטאי למחקרי יהדות באוניברסיטה החופשית של בריסל (1972-‏1996). הוא עבד גם במרכז הלאומי למחקר מדעי. הוא ניהל את כתב העת Nouvelles Gallia Judaica (1981–1992) המוקדש להיסטוריה של היהודים בצרפת. הוא היה המזכיר ואחרי כן העורך, יחד עם שרל טואטי של Revue des Études Juives מ- 1980–1997 ומנהל, עם שרל טואטי וסימון קלוד מימוני של אוסף מאמרים של Revue des Études Juives
הוא חיבר כמה ספרים ומאמרים על ההיסטוריה של היהודים ובמיוחד על היהודים בצרפת, על היהודים הפורטוגזים במערב במאות ה-16 עד ה-18. הוא השתתף ב-Encyclopædia Universalis – אנציקלופדיה כללית בצרפתית היוצאת לאור על ידי אנציקלופדיה בריטניקה.
נהון היה נשוי למאריבון רורה ואב לארבעה ילדים: מרים, ז'אק, אריאל ואליזבט.
פרסים

מדליה על ספרו Inscriptions hébraïques et juives de France médiévale – כתבי יד עבריים ויהודיים בצרפת בימי הביניים.
מדליית זהב מטעם החברה האקדמית לאמנויות ומדעים (Société académique Arts, Sciences Lettres), פריז 1992.
פרס מטעם עיריית ירושלים 1995
מדליה מטעם האקדמיה הלאומית למדעים, ספרות ואמנות על ספרו Juifs et judaïsme à Bordeaux (יהודים ויהדות בבורדו (2003).