stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צבי הירש בן עזריאל
ביוגרפיה

הוא היה רבה החמישי של קהילת אוליקה, לאחר אחיו ר' יעקב, ולאחר מכן ראש בית דין בלובלין. מסיבה לא ברורה עזב את תפקידו בלובלין ועבר לוילנה, ולכן כונה 'רבי צבי הירש בן עזריאל מווילנה'. היה חתנו של הרב משה פרנקפורטר. בשבתו בווילנה היה בקשרים קרובים עם רבנים מקומיים חשובים בהם נכדו של הט"ז הרב יואל בעל ה'מגיני זהב' והרב הגאון ר' מנחם מענדל אב”ד דק“ק קראטשין, בעל עטרת זקנים.
ספריו

רבי צבי חיבר ספרים יסודיים שצוטטו רבות בספרות ההלכתית: 'בית לחם יהודא' (או 'בית לחם יהודה' בחלק מן הדפוסים. הספר נושא את הסכמתו של הרב אלעזר רוקח) על שולחן ערוך יורה דעה, שנקרא על שמו של הפרנס שהיה תומך בו כלכלית בשבתו בווילנה, ר' יהודה ליב אפרים סג"ל מזיצנהיים, שנדפס לראשונה בתצ"ט, ואת הספר 'עטרת צבי' על שולחן ערוך חושן משפט, שנדפס בתפ"ב.
הערות שוליים

↑  אנציקלופדיה לתולדות חכמי ארץ-ישראל, עמוד מב
↑  עטרת צבי - בית לחם יהודא - צבי הירש בהמפורסם... ר' עזריאל מווילנא (page 1 of 248), באתר www.hebrewbooks.org
↑  בית לחם יהודא - צבי הירש בן עזריאל, מוילנה (page 1 of 390), באתר www.hebrewbooks.org
↑  אוצר הרבנים, ערך 17180
↑  מנהגי בית אליק - אליק וחכמיה, עמוד 758 והלאה
↑  קריה נאמנה: קורות עדת ישראל בעיר וילנא / שמואל יוסף פין - פרויקט בן־יהודה, מספר 43, באתר benyehuda.org
↑  רפאל הלפרין, אטלס עץ חיים, חלק ז עמוד 146
↑  הרב יחיאל דוב ולר, ספר עטרת צבי ובית לחם יהודה להרב צבי הירש מווילנא, זכור לאברהם, שנת תשנ"ג, עמודים קלח - קנב
↑  ספר עטרת צבי : ... ביאור ... על שלחן ערוך חושן משפט, היינו הסמ"ע והש"ך וט"ז ... / אשר חיבר ... מוהר"ר צבי הירש ... אבד"ק אליק .. | צבי הירש בן עזריאל, מווילנה | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007471204705171  LCCN: n95010009  VIAF: 311119595   WorldCat (עם VIAF): 311119595 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פריץ לאנג

| --- | --- |

 לידה:  5 בדצמבר 1890 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  2 באוגוסט 1976 (בגיל 85) בוורלי הילס, קליפורניה, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  פארק הזכרון פורסט לוון 
 שם לידה:  Friedrich Christian Anton Lang 
 סוגה מועדפת:  אקספרסיוניזם 
 מדינה:  ארצות הברית, גרמניה, אוסטריה 
 תקופת הפעילות:  1919–1960 (כ־41 שנים) 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית לאמנויות במינכן  האוניברסיטה הטכנית של וינה 
 בן או בת זוג:  תיאה פון הארבו (אוגוסט 1922–אפריל 1933)  Lisa Rosenthal (1919–1921)  Lily Latté 
 פרסים והוקרה:  פרס למפעל חיים (1976)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד  צלב קרל טרופ  צלב המפקד של מסדר המצוינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה  קצין מסדר האמנויות והספרות  פרס הקולנוע הגרמני 
 פרופיל ב-IMDb
 
פרידריך אנטון כריסטיאן "פריץ" לאנג (בגרמנית: Friedrich Christian Anton "Fritz" Lang;‏ 5 בדצמבר 1890 – 2 באוגוסט 1976) היה במאי קולנוע ותסריטאי אוסטרי-גרמני ממוצא יהודי. מן היוצרים הבולטים בזרם הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני. מחשש שמוצאו היהודי יהיה בעוכריו הוא עזב בשנות השלושים את גרמניה בה הגיע לשיאי יצירתו, ועבר לארצות הברית.
סרטיו הידועים ביותר הם מטרופוליס, סרט אילם שצולם בגרמניה בשנת 1927, ו"M" שצולם בגרמניה בשנת 1931, דרמת פשע נוקבת, המשמשת מעין נקודת חיבור בין הסרט האפל ובין המסורת האקספרסיוניסטית הגרמנית של שנות ה-20. לאנג המשיך ליצור אף בארצות הברית, והביא לקולנוע האמריקני את חזונו הוויזואלי המיוחד. הוא נחשב לאחד היוצרים הגדולים בתולדות הקולנוע הגרמני והקולנוע האמריקאי.
קורות חיים > ילדות ונעורים

לאנג נולד בווינה שבאוסטרו-הונגריה דאז, לאב קתולי, ולאם יהודייה שהתנצרה לקתוליות. הוא עצמו גדל כקתולי. אביו היה אנטון לאנג, אדריכל. אמו הייתה פאולינה "פולה" (לבית שלזינגר).
לדרישת אביו החל לאנג בלימודי הנדסה אזרחית, אך לא היה מרוצה מכך, ובשנת 1908 החל, בניגוד לדעתו של אביו, בלימודי אומנות במינכן ובפריז. בשנת 1910 עזב את וינה וטייל בעולם, באפריקה באסיה ובאזור האוקיינוס השקט. לאחר מכן התפרנס כצייר בפריז. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה שב לארצו, והתגייס לצבא האימפריה האוסטרו הונגרית. הוא נפצע מספר פעמים וסבל מהלם קרב, כאשר לבסוף השתחרר מהצבא, בשנת 1916 בדרגת סגן.
בתקופת החלמתו מפציעתו פגש במספר במאים גרמנים, ביניהם ג'ו מאי. הוא הצטרף לחברת "דקלה-ביוסקופ" שהקים המפיק אריך פומר, אשר אוחדה בשנת 1917 עם ענק ההפקה הגרמני UFA במסגרתו יביים לאנג את החשובים שבסרטיו הגרמנים, ובשנת 1919 ביים את סרטו הראשון "Halbblut" ("דם מעורב").
קורות חיים > הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני

הצלחתו המסחרית הראשונה הייתה בסרט "העכבישים" ב-1919. במקביל, הציע לו פומר לביים את הסרט הנחשב לסרט האקספרסיוניסטי הגרמני הראשון, "הקבינט של ד"ר קליגרי". התארכות הפקת ה"עכבישים" מנעה זאת ממנו, אם כי היה מעורב בשלבים הראשונים של ההפקה.
במהלך התקופה פגש את השחקנית והתסריטאית תיאה פון הארבו. פון הארבו הייתה נשואה לאחר, שחקן מוביל בסרטי לאנג בשם רודולף קליין-רוגה. בשנת 1921 התאלמן לאנג מאשתו ליזה רוזנטל, והרומן בינו ובין הארבו פרח. השניים נישאו בשנת 1922 לאחר שפון הארבו התגרשה מקליין-רוגה. קליין-רוגה המשיך לככב בסרטים שכתבה הארבו וביים לאנג, גם שנים רבות לאחר מכן.
בין השנים 1920 ו-1926 ביים לאנג כמה מן הסרטים האילמים הידועים ביותר בז'אנר הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני. סרטים אלו, "ד"ר מבוזה, המהמר" (1922) (לו יצלם לאנג שני המשכים מדברים), סדרת "הניבלונגים" (1924) ו"מטרופוליס" (1927) היו מסע קודר ומוזר לתוככי נשמתו של לאנג. הם עסקו בנושאים של פשע ויאוש, והיו מאופיינים בויזואליה מוזרה ומהפנטת, השומרת על כוחה עד היום.
סרטו "מטרופוליס" היה מלודרמת מדע בדיוני, שאת ההשראה לה קיבל בביקור קצר בארצות הברית שערך בשנת 1924. הסרט עוסק בעולם עתידי דמיוני, פוטוריסטי, בו נשלטת החברה על ידי רובוטים. הפקת הסרט ארכה שנתיים, בתקציב של חמישה מיליון מארק. הסרט היה כישלון מסחרי, וכמעט והחריב את אולפני UFA, ענק ההפקה הגרמני של אותם השנים עבורו עבד לאנג.
קורות חיים > הסרט M, וההגירה למערב

אף על פי שרבים רואים ביצירתו של לאנג מלודרמה פשוטה, וביצירות כ"מטרופוליס" נאיביות ואף יומרנות, ישנו קו מחבר בין יצירותיו, אשר מצא את ביטויו בסרט האפל של שנות ה-40. המדובר בנושאים חוזרים ונשנים של קונפליקט פסיכולוגי, פרנויה, הגורל, ודו משמעיות מוסרית.
יצירתו המושלמת ביותר, שהביאה לידי ביטוי את הנושאים הללו, היא הסרט "M" משנת 1931. סרט זה הוא סיפורו של רוצח ילדים (פיטר לורה) המטיל את אימתו על העיר ברלין וסופו שהוא נתפס על ידי העולם התחתון הברלינאי, וכמעט ומוצא להורג ללא משפט. היה זה סרטו המדבר הראשון של לאנג, והוא עשה שימוש חלוצי בקול. הרוצח המגולם על ידי לורה, נוהג לשרוק את המנגינה "באולמו של מלך ההר" מתוך היצירה "פר גינט". לאנג נמנע מלהראות את הרצח עצמו, אך כאשר השריקה נשמעת, משמעותה ברורה לכל צופה באולם.
הקרנת הסרט לוותה במסע פרסום, במסגרתו הוצגה כרזה ובה נכתב "הרוצח נמצא בינינו". הנאצים שנאבקו על השלטון בגרמניה הקרועה והמותשת של ימיה האחרונים של רפובליקת ויימאר חששו כי הסרט הוא תעמולה אנטי נאצית, אך לא היה לכך בסיס. הסרט הוא דרמת מתח, המציגה את האווירה של אותם ימים כאווירה של טרור ופחד, ושל אימה קולקטיבית המנוצלת על ידי בעלי הכוח למטרותיהם, אך אינו תעמולה אנטי נאצית לשמה.
בזמן הפקת הסרט נפרד מפון הארבו, אשר החלה לתמוך בנאצים, ואף הצטרפה למפלגה הנאצית בשנת 1932. בשנת 1933 צילם את הסרט "צוואתו של ד"ר מבוזה" אשר כלל התייחסויות אנטי נאציות מפורשות. הסרט נאסר להצגה בגרמניה. הן בשל החשש כי הנאצים יגלו את מוצאה היהודי של אמו, והן בשל הבנתו כי גרמניה הנאצית אינה מקום בו יוכל להמשיך וליצור, עזב לאנג את גרמניה באפריל 1934, לאחר שהתגרש מהארבו באופן סופי.
לאנג הפיץ את הסיפור כי בטרם עזב את גרמניה, נקרא למשרדו של יוזף גבלס ושם הודיע לו גבלס כי הסרט "צוואתו של ד"ר מבוזה" נאסר להקרנה, ובכפיפה אחת הציע לו לעמוד בראש תעשיית הסרטים הגרמנית. באותו יום עצמו, לטענתו של לאנג, תכנן לאנג להימלט ברכבת לפריז, אך בשל התארכות הפגישה עם גבלס, סניפי הבנק כבר נסגרו, והוא נמלט ללא כספו, ושב רק לאחר מלחמת העולם השנייה.
סיפור זה קשה לאימות, וחלקים ממנו נסתרים על ידי העובדות. לאנג עזב את גרמניה כאשר רוב כספו עמו. לא היו כל עדים לפגישתו עם גבלס, וביומניו המפורטים של גבלס לא נמצא לה זכר. בשנת 1964 הופיע לאנג כשחקן בסרטו של ז'אן-לוק גודאר "הבוז" בו הוצג הסיפור כאמת עובדתית.
קורות חיים > הוליווד

בתחילה נמלט לאנג לפריז, שם ביים בשנת 1934 סרט בשם "ליליום" על פי סיפור של פרנץ מולנר. בשנה זו נפגש בלונדון עם המפיק האגדי דייוויד או. סלזניק, אשר החתים אותו לבימוי סרט אחד עבור אולפני MGM.
ב-1935 הגיע להוליווד, ולבסוף, בשנת 1936 החל בבמוי הסרט "זעם". "זעם", בו כיכב ספנסר טרייסי היה יצירה שלדעת רבים משתווה לסרט "M" ועוסקת בנושאים דומים - אדם חף מפשע הנמלט בקושי ממשפט לינץ' על ידי המון זועם, ושב על מנת לנקום בהם. כמה מהסרטים הבולטים שביים בשנים שלאחר מכן היו "אתה חי רק פעם אחת" (1937), "ציד אדם" (1941) "האישה בחלון" (1944) ו"רחוב ארגמן" (1945), שני האחרונים בכיכובו של אדוארד ג'י רובינסון.
בשנת 1939 קיבל לאנג אזרחות אמריקנית, ובמהלך עשרים ואחת השנים הבאות ביים עשרים ואחד סרטים, במגוון של סוגות, דרמות, מלודרמות, סרטי פשע ואף מערבונים, עבור כל אולפני הקולנוע הגדולים של הוליווד, ולעיתים כעצמאי. סרטים אלו התקבלו בתחילה כנחותים מן היצירות שיצר לאנג בגרמניה, אך לאחרונה החלו המבקרים להעריכן כיצירות בעלות חשיבות בהתפתחות הקולנוע האמריקני, ובמיוחד הסרט האפל, כמו "האישה בחלון" (1944). בתקופה זו פישט לאנג את סגנונו הוויזואלי המורכב, כפי הנראה במענה לדרישות הכספיות של שיטת האולפנים בארצות הברית. ראיית עולמו נותרה ראייה פסימיסטית, והוא המשיך לעסוק בנושאים של שגעון, פשע, וחרדה.
לאנג ייצג באישיותו את הסטריאוטיפ של הבמאי הגרמני הדיקטטורי, לצד במאים כאריך פון שטרוהיים ואוטו פרמינגר. הוא היה ידוע כאדם שקשה לעבוד עמו, והסתכסך עם בעלי האולפנים, מפיקים ושחקנים. הוא לבש משקף (מונוקל) על עינו האחת, אשר אך תרם לתדמיתו.
קורות חיים > הקריירה המאוחרת

הקריירה ההוליוודית של לאנג הגיעה לסיום מר עם הסרט "מעבר לכל ספק" משנת 1956, דרמת פשע אשר במהלך הפקתה הגיע לסכסוכים עם כל המעורבים בהפקה, והחליט שלא לעבוד עוד בהוליווד. בתחילה נסע להודו על מנת להפיק שם סרט, אך פרויקט זה נזנח. אז קיבל הצעה מהמפיק הגרמני ארתור בראונר לביים שני סרטים לפי תסריטים שכתב לאנג בעבר עם אשתו לשעבר, פון הארבו (אשר מתה בשנת 1954). סרטים אלו, "הקבר ההודי" (הפקה מחודשת לסרט משנת 1921 שהגה לאנג, אך בוים לבסוף על ידי ג'ו מאי) ו"הנמר מבנגל", הופקו בגרמניה בשנת 1958. שני הסרטים נחשבים כיום על ידי מבקרי הקולנוע ליצירות מופת. בארצות הברית הוקרנו שני הסרטים בגרסה מקוצצת ומאוחדת בשם "מסע לעיר האבודה", שהעלתה את זעמו של לאנג. בעקבות ההפקה צילם לאנג סרט נוסף, "אלף העיניים של ד"ר מבוזה"(1960). לאנג איבד את ראייתו במהלך ההפקה, והיה זה סרטו האחרון.
בשנת 1964 שיחק בסרטו של ז'אן-לוק גודאר "הבוז" (Le Mépris) בתפקיד עצמו. בתפקידו כ'לאנג', בסרט זה, השמיע את אחת ממימרותיו, שמרבים לצטטן: "כל מה שיש בחיים זה בעצם - פחד ותשוקה, תשוקה ופחד". לאחר מכן שב לארצות הברית. על אף שלא עשה סרט נוסף, עסק במחקר ובכתיבת טיוטות לתסריטים. בשנים שלאחר מכן החל דור צעיר של קולנוענים כפיטר בוגדנוביץ' להכיר באיכויות המיוחדות של יצירתו. בשנותיו האחרונות חיה לצידו ידידתו לילי לאטה, אשר ליוותה את חייו מאז פרידתו מפון הארבו בשנת 1931. לאנג מת בשנת 1976 בלוס אנג'לס.
לקריאה נוספת

וים ונדרס, "מותו אינו פתרון, על במאי הקולנוע הגרמני פריץ לאנג", בתוך: איתן גרין (עורך), במאים ואנשי קולנוע על הקולנוע. תל אביב: עם עובד, 1985. עמ' 40–45. במקור: דר שפיגל, 1976. מאנגלית: יורם ברונובסקי.
Robert A. Armour, Fritz Lang, Boston, Twayne Publishers, 1977.
פריץ לאנג ואשתו תיאה פון הארבו בדירתם
ציצניתיים

| ציצניתיים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: ציצניתיים
סוג:: ציצנית
שם מדעי
 Bombycilla ‏וייו, 1808

ציצניתיים (שם מדעי: Bombycillidae) היא משפחה קטנה של ציפורי שיר בה סוג יחיד - ציצנית (Bombycilla) הכולל שלושה מינים.
לציפורים קטנות אלה יש ציצה מאחורי ראשן שהעניקה להן את שמן והן מתאפיינות בראש וצוואר ורדרדים, גוף אפרפר, כנפיים עם קצוות שחורים וצהובים, מקור גדול ועיניים אדמדמות המעוטרות בפסים שחורים לאורך הראש. הן ניזונות בעיקר מפירות, ניצנים, גרגירים קטנים וחרקים ומבלות את מרבית השנה ביערות של חצי הכדור הצפוני.
הציצניות נחבאות בין העלים והן אינן נודדות למרחקים גדולים. הן נפוצות באירופה, אסיה ואמריקה הצפונית, המרכזית וקצהו הצפוני של אמריקה הדרומית.
בישראל מצוי המין ציצנית ססגונית (Bomycilla garrulus).
מיון

משפחת ציצניתיים (Bombycillidae)
סוג ציצנית (Bombycilla )
מין ציצנית ססגונית (Bomycilla garrulus)
מין ציצנית יפנית (Bombycilla japonica)
מין ציצנית הארז (Bombycilla cedrorum)
קזון סיטי

קזון סיטי (בפיליפינית: Lungsod Quezon, "לונגסוד קזון"; גם השם האנגלי Quezon City ("קזון סיטי") וראשי התיבות שלו QC נפוצים; לעיתים נהגה קסון סיטי) היא עיר במטרופולין של מנילה, בירת הפיליפינים. היא נמצאת צפון-מזרחית למנילה עצמה, על האי לוזון. ב-2010 התגוררו בעיר למעלה מ-2.7 מיליון תושבים, מה שהופך אותה לעיר המאוכלסת ביותר בפיליפינים, יותר ממנילה עצמה.
קזון סיטי הייתה עיר הבירה של הפיליפינים בין 1948 ו-1976.
היסטוריה

לפני שקזון סיטי הוקמה היו באזור בו היא נמצאת היום מספר יישובים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 לנשיא הפיליפינים מנואל ל. קזון היה חלום להקים עיר שתיהפך לבירה העתידית של הפיליפינים במקום מנילה ולמקום מושבם של הפועלים באזור. ב-1938 הוא הקים קרן לקניית אדמות למען הקמת העיר וקנה כ-15 קילומטרים רבועים ממשפחה מקומית בשביל מטרה זו. העיר הוקמה רשמית ב-12 באוקטובר 1939 ונקראה על שמו של קזון. בגלל מלחמת העולם השנייה שפרצה באותה שנה ביצוע העברת הבירה התעכב.
לאחר המלחמה הוסדרו גבולותיה של העיר. יישובים רבים באזור נכללו בתוכה, והועברו אליה שטחים מערים אחרות באזור, כמו קלואוקן, עד ששטחה היה למעלה מ-150 קילומטרים רבועים. ב-17 ביולי 1948 נשיא הפיליפינים באותה עת אלפידיו קירינו חתם על חוק שהסדיר את הגבולות בין קלואוקן וקזון סיטי והכריז עליה כבירת הפיליפינים.
ב-24 ביוני 1976 נשיא הפיליפינים פרדיננד מרקוס הורה על החזרת הבירה למנילה.
בשנת 2014 לציון 75 שנים להקמת העיר הונחה אבן פינה למגדל היהלום הפיליפיני שהיה מתוכנן להיות בגובה של 612 מ', אך בנייתו בוטלה.
חינוך

בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת אטנאו דה מנילה ואוניברסיטת הפיליפינים דילימן.
תחבורה

בקזון סיטי עוברים הקווים LRT-1 ו-MRT-2 של הרכבת הקלה של מנילה וכן קו MRT-3 של הרכבת התחתית של מנילה, המקשרים את קזון סיטי לכלל מטרופולין מנילה. יש תוכנית להקמת עוד שני קווים נוספים של הרכבת הקלה שיעברו בעיר.
בנוסף התחבורה הציבורית בעיר משתמשת בג'יפנים ואוטובוסים.
ערים תאומות

ארצות הברית האגטנה, גואם, ארצות הברית
ונצואלה קראקס, ונצואלה
יפן צ'יבה, יפן
ארצות הברית דיילי סיטי, קליפורניה, ארצות הברית
ארצות הברית פורט וולטון ביץ', פלורידה, ארצות הברית
ארצות הברית קנושה, ויסקונסין, ארצות הברית
ארצות הברית סולט לייק סיטי, יוטה, ארצות הברית
קנדה ניו וסטמינסטר, קנדה
הרפובליקה העממית של סין שן-יאנג, הרפובליקה העממית של סין
הרפובליקה העממית של סין יוצה, הרפובליקה העממית של סין
טאיוואן טאיפיי, טאיוואן
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550554805171  GND: 4385191-5  LCCN: n82000815  MusicBrainz: 3e15af1e-32e5-4817-aabf-f5073322a73b  NARA: 10037664  NKC: ge1124216  VIAF: 141909405   WorldCat (עם VIAF): 141909405
ציקלה

| ציקלה |
| --- | --- |
 2 דגי אמנון בס פרפרי
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
תת־סדרה:: דמויי-שפתן
משפחה:: אמנוניים
שבט:: Cichlini
סוג:: ציקלה
שם מדעי
 Cichla ‏בלוך ושניידר, 1801

ציקלה (שם מדעי: Cichla) הוא סוג של דגי גרם ממשפחת האמנוניים שהם דגים גדולים יחסית למשפחתם וכוללים את המינים הגדולים ביותר (לצד המין אמנון קיסרי מימת טנגניקה). דגים אלה חיים באמריקה הדרומית בנהרות, ביצות ואגמים בברזיל, ונצואלה וגיאנה.
דגי סוג זה יכולים להגיע לאורך של 1 מטר ולמשקל 13 ק"ג אצל המין אמנון טווסי מנומר. הם בעלי צבעים ראוותנים של ירוק בהיר-צהוב עם צידיים בעלי פסים אופקיים כהים. ראשם גדול ועבה ומזכיר ראש של דגי בס בעלי שפתיים משורבבות ומצח רחב. דגים אלה יטרפו דגים קטנים מהם ומגוונים גם ברכיכות וחרקים. חלקם מהווים דגי מאכל או דגי ספורט לתושבי האמזונאס, האורינוקו ויובלים קטנים לאורך תפוצתם, לעיתים גם במים כהים עמוסי טאנין. כמה מהמינים הופצו הרחק מחיותם הטבעית שם הם פוגעים במינים הטבעיים.
מינים

Cichla intermedia
Cichla jariina
Cichla kelberi
Cichla melaniae
Cichla mirianae
אמנון בס טווסי (Cichla monoculus)
Cichla nigromaculata
אמנון בס פרפרי (Cichla ocellaris)
Cichla orinocensis
Cichla pinima
Cichla piquiti
Cichla pleiozona
אמנון טווסי מנומר (Cichla temensis)
Cichla thyrorus
Cichla vazzoleri
פריץ לוהנר-בדה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 יוני 1883, ווילדנשוורט, האימפריה האוסטרו-הונגרית אוסטי נאד אורליצ'י, צ'כיה 
 פטירה:  דצמבר 1942, מונוביץ (אושוויץ)  (בגיל 59) אושוויץ מונוביץ, רפובליקת פולין 
 שם לידה:  Bedřich Löwy
 מדינה:  האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 לאום:  אוסטריה
 מקום קבורה:  מחנה ההשמדה בירקנאו 
 אירועים משמעותיים:  שילוח לדכאו ב-1938 ואחר כך לבוכנוואלד ולאושוויץ-מונוביץ שם נרצח ב-1942
 שם עט:  בֶּדַה
 עיסוק:  סופר ותמלילן
 שפות היצירה:  גרמנית
 יצירות בולטות:  המנון אסירי בוכנוואלד
 חתימה:   
 
פריץ לוֹהְנֶר-בֶּדַה (Fritz Löhner-Beda,‏ 24 ביוני 1883 - 4 בדצמבר 1942), נולד בשם בֶּדְזִ'יךְ לוי (Bedřich Löwy), היה תמלילן, וסופר אוסטרי. רבים מהשירים והלחנים שלו נשארו פופולריים היום, הרבה יותר ממנו עצמו. הוא נרצח במחנה הריכוז אושוויץ III מונוביץ.
שירים בולטים

בין השירים המפורסמים ביותר עבורם כתב את המילים הם:
Rosa, wir fahr’n nach Lodz (רוזה, אנחנו נוסעים ללודז') - להיט מימי מלחמת העולם הראשונה שחודש והיה בראש מצעד הפזמונים שוב ב-1974 בגרסתה של ויקי לֵאַנדרוס: Theo, wir fahr’n nach Lodz (תֵאו, אנחנו נוסעים לוינה)
"In der Bar zum Krokodil" ("בבר התנינים"), מוזיקה מאת ווילי אנגל-ברגר
"Du schwarzer Zigeuner" ("צועני שחור שהינך"), טנגו, עיבוד ל"Cikánka" מאת קארל ואצ'ק
"Drunt' in der Loba " ("שם למטה בלובאו"), מוזיקה מאת היינריך סטקר
"Ausgerechnet Bananen" ("דווקא בננות"), עיבוד ל"כן! אין לנו בננות "
"Ich hab' mein Herz in Heidelberg verloren" ("איבדתי את הלב בהיידלברג"), מוזיקה מאת פרד ריימונד
"הו, דונה קלרה", טנגו מאת יז'י פטרסבורסקי
"?Wo sind deine Haare, August" ("איפה השיער שלך, אוגוסט?"), פוקסטרוט מאת ריכארד פאל
"?Was machst du mit dem Knie, lieber Hans" ("מה אתה עושה עם הברך, הנס היקר?"), פסודובלה מאת ריכארד פאל
" Dein ist mein ganzes Herz " ("שלך כּוֹל לִבִּי") מ"ארץ החיוכים"
"Freunde, das Leben ist lebenswert" ("חברים, שווה לחיות את החיים") מתוך Giuditta
"Meine Lippen, sie küssen so heiß" ("השפתיים שלי, הן מנשקות בלהט") מתוך Giuditta
פילמוגרפיה

The Land of Smiles (ארץ החיוכים), בימוי: מקס רייכמן, מבוסס על אופרטה בשם זהה, גרמניה, 1930
Victoria and Her Hussar (ויקטוריה וההוסאר שלה), בימוי: ריכארד אוסוואלד, מבוסס על אופרטה בשם זהה, גרמניה, 1931
Frederica (פרדריקה), בימוי: פריץ פרידמן-פרדריך, מבוסס על אופרטה בשם זהה, גרמניה, 1932
The Flower of Hawaii (פרח הוואי), בימוי: ריכארד אוסוואלד, מבוסס על אופרטה בשם זהה, גרמניה, 1933
Ball in Savoy (נשף בסבויה), בימוי: סטיב סֶקֶלִי, מבוסס על אופרטה בשם זהה, אוסטריה, 1935
The Student's Romance (פרשת האהבים של הסטודנט), בימוי: אוטו קאנטורֶק, מבוסס על המחזמר: I lost My Heart in Heidelberg (איבדתי את לִבִּי בהיידלברג), אנגליה, 1935
Dschainah, das Mädchen aus dem Tanzhaus (צ'יינה, הנערה מסלון הריקודים), בימוי: וילמוש גימֶש, מבוסס על אופרטה בשם זהה, אוסטריה, 1935
Ball in Savoy (נשף בסבויה), בימוי: ויקטור האנברי, מבוסס על אופרטה בשם זהה, אנגליה, 1936
I Lost My Heart in Heidelberg (איבדתי את לִבִּי בהיידלברג), בימוי: ארנסט נויבאך, עם תמליל מחזמר בשם זהה, גרמניה המערבית, 1952
The Land of Smiles (ארץ החיוכים), בימוי: האנס דֶּפֶּה ואריק אוֹדֶה, מבוסס על אופרטה בשם זהה, גרמניה המערבית, 1952
The Flower of Hawaii (פרח הוואי), בימוי: גֶזַה פוֹן צִיפְרָה, עם תמליל של אופרטה בשם זהה, גרמניה המערבית, 1953
Victoria and Her Hussar (ויקטוריה וההוסאר שלה), בימוי: רודולף שינדלר, מבוסס על אופרטה בשם זהה, גרמניה המערבית, 1954
Ball in Savoy (נשף בסבויה), בימוי: פאול מרטין, מבוסס על אופרטה בשם זהה, גרמניה המערבית, 1955
Schön ist die welt (העולם יפה), בימוי: גזה פון בולבארי, מבוסס על אופרטה בשם זהה, גרמניה המערבית, 1957
פילמוגרפיה > תסריטאי

Let the Little Ones Come to Me בבימויו של מקס נויפלד (אוסטריה, 1920)
Freut euch des Lebens, בבימוים של לואיז פְלֶק ויאקוב פְלֶק (אוסטריה, 1920)
"אניטה", בבימוים של לואיז פְלֶק ויאקוב פְלֶק (אוסטריה, 1920)
Großstadtgift (מתנת העיר הגדולה), בבימוים של לואיז פְלֶק ויאקוב פְלֶק (אוסטריה, 1920)
Der Leiermann (איש תיבת הנגינה), בבימוים של לואיז פְלֶק ויאקוב פְלֶק (אוסטריה, 1920)
"אווה, החטא", בבימוים של לואיז פְלֶק ויאקוב פְלֶק (אוסטריה, 1920)
Eine Million Dollar (מיליון דולר), בבימוים של לואיז פְלֶק ויאקוב פְלֶק (אוסטריה, 1921)
"אור חייו", בבימויו של מקס נויפלד (אוסטריה, 1921)
Olga Frohgemut (אולגה פרוגמוט), בבימוים של לואיז פְלֶק ויאקוב פְלֶק (אוסטריה, 1922)
"שש בנות וחדר ללילה", בבימויו של הנס בֶּרֶנְדְט (גרמניה, 1928)
Fra Diavolo, בבימויו של מריו בונארד (1931, עיבוד גרמני לתסריט צרפתי-איטלקי)
Er und sein Diener (הוא ומשרתו), בבימויו של סטיב סֶקֶלי (1931, עיבוד גרמני לתסריט הונגרי)
לקריאה נוספת

Günther Schwarberg: Dein ist mein ganzes Herz. Die Geschichte von Fritz Löhner-Beda, der die schönsten Lieder der Welt schrieb, und warum Hitler ihn ermorden ließ, Steidl, Göttingen, 2000 (German), מסת"ב 978-3-88243-715-7 (hardback) מסת"ב 978-3-88243-892-5 (paperback)
Barbara Denscher, Helmut Peschina: Kein Land des Lächelns. Fritz Löhner-Beda 1883–1942, Residenz, Salzburg, 2002 (German), מסת"ב 978-3-7017-1302-8
הערות שוליים

1 2  Rosa wir fahr'n nach Lodz ⋆ Schlager im Volksliederarchiv, Volksliederarchiv (ב־)
1 2  Rosa, wir fahr'n nach Lodz (Salonorchester Erfurt), נבדק ב-2023-12-28
↑  Das Buchenwaldlied, נבדק ב-2023-12-27
↑  Peter Herz: "Der Fall Franz Lehár. Eine authentische Darlegung von Peter Herz". In: Die Gemeinde 24 April 1968.
↑  MacDonogh, Giles (2009). 1938: Hitler's Gamble. Basic Books. p. 138. ISBN 978-0-465-00954-1.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264702305171  PLWABN: 9810653411505606  BIBSYS: 3002832  BNC: 000461844  BNE: XX1081862  BnF: cb14201419t (data)  GND: 12183557X  ICCU: CUBV092339  ISNI: 0000 0001 0869 7752  LCCN: n82101502  LNB: 000052121  MusicBrainz: 24295cdd-ea17-4a70-878b-8194aa9d8f35  NKC: xx0024422  NLA: 35712549  NSK: 000060400  NTA: 213068095  RERO: 02-A003539258  SELIBR: 308985  SNAC: w6q0904j  SUDOC: 088083640  Trove: 1053430  VcBA: 495/346479  VIAF: 10712502   WorldCat (עם VIAF): 10712502
פרס בלקבורו

| --- | --- |
פרס בלקבורו עם גברת צ'יפי
פרס בלקבורו עם גברת צ'יפי
 לידה:  8 באפריל 1894 ניופורט, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  8 בינואר 1949 (בגיל 54) ניופורט, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת 
 פרסים והוקרה:  מדליית הקוטב 
 
פֶּרְס בלקבורו (באנגלית: Perce Blackborow;‏ 1896, ניופורט, מונמאות'שייר - 1949) היה ימאי ולשי, שהצטרף כנוסע סמוי אל המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית של שקלטון.
הקבלה ל"אנדיורנס"

בלקבורו וחברו ויליאם בייקוול הפליגו על סיפון ה"גולדן גייט", שהתנפצה על חופי מונטווידאו. לאחר שספינתם נטרפה, נסעו החברים אל בואנוס איירס למצוא עבודה חדשה. בייקוול התקבל לעבודה כמלח כשיר באוניית המשלחת של שקלטון, ה"אנדיורנס". בלקבורו, לעומתו, לא נשכר, משום גילו הצעיר (הוא היה בן 18) וחוסר הניסיון שלו. בייקוול ווולטר האו, שחששו מחסר בכוח אדם ב"אנדריורנס", עזרו לבלקבורו להתגנב אל הספינה והסתירו אותו בתא אחסון. הוא התגלה ביום השלישי להפלגה. רגליו לא נשאו אותו והוא נאלץ לשבת על כיסא בפגישתו הראשונה עם שקלטון.
שקלטון, אחוז חמת זעם אמיתית, המטיר על הנוסע הסמוי שטף חרפות וגערות חריף ומפיל אימה לפני הצוות כולו. הנאום חוצב הלהבות השיג את שלו ותגובותיהם של שני השותפים למעשה היו גלויות דיין להסגירם.
שקלטון סיים את ההופעה באמרו לבלקבורו, "אתה יודע, שבמשלחות האלה קורה לעיתים קרובות שאנחנו נעשים רעבים מאוד, ואם יש נוסע סמוי זמין, הוא הראשון להיאכל?" על כך ענה בלקבורו, "הם ימצאו הרבה יותר בשר אצלך, אדוני." שקלטון הסתיר חיוך ואחרי שיחה עם אחד מחברי הצוות אמר, "הביאו אותו קודם כל אל הטבח."
בלקבורו התגלה כנכס לספינה כעוזר כללי ולאחר זמן הוחתם כחבר בצוות.
הנחיתה על אי הפיל

אחרי שה"אנדיורנס" נלכדה בקרח ים דחוס והתנפצה, עשה הצוות את דרכו בשלוש סירות הצלה קטנות, בהפלגת אימים, רצופת סכנות-חיים, רעב וקיפאון אל אי הפיל, שם התמקמו מחדש. עם הגיעם אל האי, חשב שקלטון לתת לבלקבורו, הצעיר בצוות, את הכבוד לדרוך על אדמת האי, מתוך ששכח כי רגליו נפגעו קשות בכוויית קור. בלקבורו עבר בעזרת חבריו מעל לזבזת הסירה, אך נפל אל תוך המים הרדודים ונישא במהירות אל החוף.
נמק

ב-14 באפריל יצאה קבוצת החילוץ בג'יימס קיירד אל ג'ורג'יה הדרומית, בתקווה לחזור תוך כמה שבועות. שאר הצוות השלימו עם הכורח להמתין. כמעט כולם היו במצב בריאותי ירוד ומדוכדכים. בלקבורו פיתח נמק בשתי רגליו והיה נושא דאגתו הרפואית העיקרית של אלכסנדר מקלין, רופא הספינה.
ב-15 ביוני, חודשיים לאחר הפלגת שקלטון ואנשיו, ביצע ג'יימס מק אילרוי, בעזרת מקלין, את ניתוח הכריתה ההכרחי. הרגל הימנית התאוששה במידת מה, אך ברגל השמאלית לא הייתה ברירה אלא לכרות את האצבעות המתות. הניתוח בוצע בהצלחה, באמצעות שרידי הכלורופורם שנשארו להם, ולאחר פחות משעה הסתיים התהליך ובלקבורו שב להכרתו וביקש סיגריה.
לאחר החזרה

בלקבורו חזר לחיות בניופורט, דרום ויילס וקיבל את מדליית הקוטב מארד על שירותו במסע המשלחת. הוא מת בשנת 1949 מדלקת סימפונות כרונית ומבעיית לב, בגיל 54.
הרפתקותיו של בלקבורו באנטארקטיקה הן נושא לסיפור מעשה בדיוני, "הנוסע הסמוי של שקלטון" מאת ויקטוריה מקקרמן (ISBN 0-440-41984-0).
הערות שוליים

↑  האנטפורד, "שקלטון" עמ' 384, קרול וגראף 1998
↑  אלפרד לנסינג, "אנדיורנס", ידיעות אחרונות 2011, עמ' 170
↑  "אנדיורנס", עמ' 181
↑  "אנדיורנס", עמ' 211-209
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2004027483  SNAC: w6mb5cmc  VIAF: 46151041   WorldCat (עם VIAF): 46151041