stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פורבס ישראל
תוכן > 100 עשירי ישראל

מדי שנה מפרסם פורבס ישראל את רשימת 100 עשירי ישראל. אלה הם עשרת הראשונים בדירוג לשנת 2024:
| דירוג | שם | שווי בדולרים | מקור העושר |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | מרים אדלסון | 32.1 מיליארד | לאס וגאס סנדס |
| 2 | אייל עופר | 24.1 מיליארד | מזרחי טפחות, זודיאק מריטיים, גלובל הולדינגס |
| 3 | עידן עופר | 15.8 מיליארד | החברה לישראל, קנון |
| 4 | ויאצ'סלב קנטור | 9.8 מיליארד | מחצבים |
| 5 | רומן אברמוביץ' | 9.7 מיליארד | אנרגיה מחצבים, וסחר ברוסיה |
| 6 | דימיטרי בוכמן | 9 מיליארד | חברת הגיימינג פלייריקס |
| 7 | איגור בוכמן | 9 מיליארד | חברת הגיימינג פלייריקס |
| 8 | פרנק לואי | 6.5 מיליארד | קניונים ונדל״ן מסחרי |
| 9 | טדי שגיא | 6.4 מיליארד | חברת ההשקעות DST Global |
| 10 | ורטהיימר (משפחה, סטף, (איתן ואח') | 6.3 מיליארד | מכירת מפעלי ישקר |
במקביל מפרסם מגזין פורבס העולמי את רשימת עשירי תבל שכוללת את הישראלים ששוויים עולה על מיליארד דולר.
תוכן > ארגוני הטרור העשירים בעולם

פורבס ישראל מפרסם את רשימת ארגוני הטרור העשירים בעולם. העדכון האחרון נעשה בשנת 2021:
| דירוג | ארגון | הכנסות שנתיות בדולרים | אזורי פעילות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | טליבאן | 2.5 מיליארד | אפגניסטן ופקיסטן |
| 2 | אנצאר אללה (המורדים החות'ים) | 2 מיליארד דולר | תימן |
| 3 | חזבאללה | 1.2 מיליארד | בעיקר לבנון וסוריה. פעיל גם בעיראק ותימן |
| 4 | אל-קאעידה | 600 מיליון | גלובלי. ליבת הארגון בפקיסטן ובאפגניסטן שלוחותיו פזורות במדינות אפריקה |
| 5 | חמאס | 500 מיליון | רצועת עזה ויהודה ושומרון |
| 6 | PKK - מפלגת הפועלים של כורדיסטן | 250 מיליון | בעיקר בעיראק, בסוריה ובטורקיה |
| 7 | המדינה האסלאמית (דאעש) | 150 מיליון | גלובלי. בעיקר בעיראק, סוריה, לוב ומערה אפריקה |
| 8 | הצבא האירי הרפובליקני האמיתי (RIRA) | 70 מיליון | הממלכה המאוחדת (אנגליה וצפון אירלנד בעיקר) ואירלנד |
| 9 | כתאא'ב חזבאללה | 50 מיליון | עיראק וסוריה |
| 10 | הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני | 35 מיליון | רצועת עזה ויהודה ושומרון |
תוכן > הרופאים הטובים בישראל

פורבס ישראל מפרסם מאז שנת 2014 מהדורה שנתית בשם "הרופאים הטובים בישראל" הכוללת רשימה של רופאים מומחים בישראל הנבחרים באמצעות סקירת עמיתים (Peer Review). תחקירני המגזין סקרו במהלך השנים אלפים רבים של רופאים מומחים ברחבי המדינה, וביקשו מהם להמליץ על הרופאים המומחים המצטיינים בתחומם. בשנת 2019 כללה הרשימה כ-1,100 רופאים ב־35 תחומים רפואיים, וביותר מ-100 תתי־תחומים. בכל תחום פנה המגזין לרופאים מומחים, מבתי החולים ומרפואת הקהילה, ממרכזי העל הרפואיים ומבתי חולים קטנים ובינוניים, מהמרכז ומהפריפריה, וביקש מהם להמליץ על רופאים מצוינים (אך לא על עצמם) בכל אחת מתתי־ההתמחויות שמרכיבות את התחום שלהם. המגזין טוען שהוא נוקט שורה של אמצעים על מנת לצמצם את השפעתן של הטיות אפשריות.
ראו גם

Forbes - מגזין "פורבס" בגרסת המקור בארצות הברית
הערות שוליים

↑  איתי זהוראי, דירוג המיליארדרים: מאסק מדיח את בזוס, שיא של 36 ישראלים ברשימה, באתר "פורבס ישראל", 5 באפריל 2022
↑  איתי זהוראי, ‏דירוג המיליארדרים: מאסק מדיח את בזוס, שיא של 36 ישראלים ברשימה, באתר ‏מאקו‏, 6 באפריל 2022
↑  El IS y Hamas lideran el 'ranking' de los 10 grupos terroristas más ricos del mundo, ELMUNDO, ‏2014-11-12 (בספרדית)
↑  פורבס ישראל: הונו של יאיר לפיד מוערך ב-22 מיליון שקל, באתר גלובס, 11 בספטמבר 2012
↑  Mooney, Clare Pennington and John (2014-11-16). "Real IRA ninth on terror rich list". The Sunday Times (באנגלית). ISSN 0956-1382. נבדק ב-2019-12-12.
↑  איתי זהוראי, האקזיט החדש של בנט נחשף: ירוויח לפחות 5 מיליון דולר מהנפקת פיוניר, באתר "פורבס ישראל", 7 ביוני 2021
↑  שירי חביב ולדהורן, ‏האקזיט השלישי של בנט: כמה שווה המיזוג של פיוניר לרה"מ המיועד?, באתר גלובס, 7 ביוני 2021
↑  איתי זהוראי, ‏האקזיט החדש של בנט נחשף: ירוויח לפחות 5 מיליון דולר מהנפקת פיוניר, באתר ‏מאקו‏, 7 ביוני 2021
↑  בנימין נתניהו בטוויטר, "הישג אדיר למדיניות הכלכלית שלנו למען כל אזרחי ישראל!"
↑  ישראל כ"ץ בטוויטר, "עוד הישג גדול לכלכלת ישראל"
↑  https://forbes.co.il/2024-the-richest-israelis/
↑  2020: היהודים העשירים בעולם, באתר "פורבס ישראל"
↑  היהודים העשירים בעולם 2013, באתר "פורבס ישראל", 6 בפברואר 2013
↑  איתי זהוראי, ארגוני הטרור העשירים בעולם, באתר "פורבס ישראל", 12 בינואר 2022
↑  יובל הירשהורן, פורבס מציג: גיליון הרופאים הטובים בישראל 2019, באתר "פורבס ישראל", 2 במאי 2019
ארגון הפועלות של הפועל המזרחי

ארגון הפועלות של הפועל המזרחי הוקם בשנת 1935 כדי להוות מסגרת לנשים בתוך תנועת הפועל המזרחי. בשנת 1959, לאחר האיחוד בין המזרחי והפועל המזרחי להקמת המפד"ל, התאחד ארגון הפועלות עם ארגון אומן של נשי המזרחי, להקמת תנועת האשה הדתית לאומית, שלימים נקראה אמונה.
הקמת הארגון

עד הקמת ארגון הפועלות, השתלבו נשים בתנועת הפועל המזרחי, אולם בגלל מיעוט המשאבים של הפועל המזרחי, שהופנה ראשית כל לגברים, מצב הפועלות היה יותר קשה והן נאלצו לעבוד בעיקר בעבודות משק בית. בשנת 1934 שלח משה שפירא את רחל ברקמן להקים מועצת פועלות לסניף תל אביב של הפועל המזרחי. בין החברות שהצטרפו למועצה היו טובה סנהדראי ,מרים אליאש וטובה קוצ'ינסקי (רובין). הן הפעילו מזכירה שהתחילה לטפל בחלוצות דתיות רווקות שהגיעו לתל אביב. כן החלו לארגן כינוס ארצי של חברות הפועל המזרחי. ב-5 בינואר 1935 קיימו כינוס יסוד של ארגון הפועלות של הפועל המזרחי, בו נבחרה הנהלה הארצית שכללה את מרים אליאש, רחל ברקמן וטובה סנהדראי.
לאחר הקמת המדינה

בשנת 1949 קיים הארגון את ועידתו הראשונה. בוועידה השתתפו 149 צירות, 105 שנבחרו לקראת הוועידה, 10 חברות המזכירות ו-34 חברות המועצה הארצית. כבר בוועידה הראשונה עלה הרעיון של איחוד עם נשות המזרחי, אולם אז הרעיון נשלל על ידי הרוב. הוועידה קיבלה את הצעת המזכירות השוללת גיוס נשים לצה"ל אך תומכת בשירות לאומי חובה ושוללת הבדלה בין הבת הדתית לבת החילונית.
לאחר הקמת המדינה > אופי הארגון

הארגון היה חלוצי-סוציאליסטי, דבר שעורר לעיתים חילוקי דעות עם ארגון הנשים הדתיות "נשות המזרחי באמריקה" (לימים נשי אמי"ת), שהיה ארגון נשים בורגני ופילנתרופי במהותו.
בכינוסן הראשון בשנת 1935 נקבע מנגנון הפעולה של הארגון שכלל מועצה ארצית, מזכירות וסניפים מקומיים ברחבי ארץ ישראל שנציגותיהם נפגשו באספות כלליות. בנוסף נקבעה גם מטרת הארגון: "לשפר את מצב הפועלת הדתית מבחינה חומרית ורוחנית ולאפשר את שילובה בתנועת 'הפועל המזרחי'". החברות החלו דרכן ללא משאבים חומריים וללא ניסיון בעבודה ארגונית. הן הקפידו על שותפות מלאה של הפועלות בתנועה הכללית של הפועל המזרחי, וניתובן לתפקידים נשיים מסורתיים בה, כדוגמת מעשי חסד וחינוך, לצד שותפות נשית פעילה במשימות הלאומיות. בניגוד לארגון נשי מזרחי הארצי, שפנה לכלל הציבור הדתי, ארגון הפועלות של הפועל המזרחי היה ארגון סקטוריאלי שקלט אליו חברות שתמכו בתפיסותיו הסוציאליסטיות, במעמד הפועלים ובעבודה חלוצית. בתחילה מנה הארגון כ-800 חברות, ובשנת 1948 היו חברות בו כ-6,000 נשים. מנהיגות הארגון היו מהפכניות, במובן זה שנקטו יוזמה ופעלו בתחומים שנחשבו לעד כה לתחומים שהיו שייכים לגברים. הן עסקו בפעילות ציבורית תוך שהן שומרות על אורח חיים דתי. התנהגות זו הייתה חדשנית במגזר הדתי בכלל, ובקרב נשים דתיות בפרט. טובה סנהדראי, שעמדה בראש 'ארגון הפועלות', סיפרה: "לא קיבלו אותנו כתנועת נשים בלבד, אלא כתנועה לוחמת, בעלת עקרונות. עשינו הכול כדי שהתנועה החדשה תהיה פועלת, מגשימת הרעיון הציוני ועומדת על זכויות אשה ככלל וזכויות האשה הדתית בפרט. לחמנו לא רק לשחרור האשה הדתית אלא גם נגד הדעות הקדומות על מקומה של האשה הדתית במטבח או בפעולות צדקה...".
ארגון הפועלות נתמך מבחינה כלכלית לחלוטין על ידי תנועת הפועל המזרחי, ובמובן זה היה כפוף לו, אולם הוא הוביל קו רעיוני חדש ועצמאי, וביטא בזה את עצמאותו.
לקראת הבחירות לכנסת הראשונה, החליטה קבוצה של חברות שעמדו בראש הארגון להריץ את רשימת הפועלת והאשה הדתית בנפרד מהחזית הדתית המאוחדת, בגלל שכחלק מהאיחוד הוסכם שלא תהיינה נשים ברשימה של החזית.
תחום הפעילות העיקרי של הארגון היה סיוע לחלוצות לעלות לארץ ישראל ודאגה לקליטתן בה, באמצעות הקמת בתי חלוצות, סידור עבודה, קורסים להכשרה מקצועית ופיתוח פעילות תרבותית. כמו כן, נשות הארגון פעלו בשיתוף עם נשות מזרחי בעשייה ציבורית בתחומי סעד, סיוע לנזקקים ועולים ועוד.
בתי חלוצות

בית חלוצות ראשון, בית צעירות מזרחי בתל אביב, נחנך בשנת 1938. אולם במהלך מלחמת העולם השנייה העלייה הייתה מצומצמת, ורוב הבניין הוסב לבית ספר מקצועי.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוקם בית חלוצות ראשון של הפועל המזרחי בפתח תקווה. באוגוסט 1947 הונח אבן פינה לבית חלוצות שני, בחיפה. ב-1 במאי 1948 הונח אבן פינה לבית חלוצות בבני ברק. 
עד 1949 הארגון הקים שישה בתי חלוצות. אלו כללו בתי חלוצות ברמת גן (בית החלוצות (רמת גן)), בחיפה, ביפו, ובירושלים.
בשנת 1951 הונחה בתל אביב אבן פינה לבית החלוצות השמיני בסיוע כספי של נשי מזרחי מקנדה.
חינוך

כבר בשנת 1935 הקימו נשות הארגון גן ילדים ראשון. מעון ראשון הוקם בשנת תש"א ומוסד סגור ראשון הוקם בשנת תש"ג. המוסדות הוקמו בחלקן בשיתוף פעולה עם נשות המזרחי.
בשנת 1945 הפעילו כ-100 עובדות הארגון 27 מוסדות חינוך לילדים בגילאי 1–6 בהם שהו כ-1000 ילדים. לצורך אחזקת המוסדות קיים הארגון מגבית תחת הכותרת "למען ילדינו", ששימשה מגביות שונות למטרות דומות. בשנת 1948 הגיעה מספר הילדים במוסדות לכ-1200.
הארגון עודד את חברותיו להכשיר עצמן להיות גננות ועובדות סוציאליות.
הערות שוליים

↑  נעמי גוטקינד גולן, מרים אליאש - דרך אמונה בחרתי, הוצאת מורשת, תשנ"א, עמ' 44-47
↑  תוצאות הבחירות לועידת הפועלות של הפועל המזרחי, הצופה, 12 באוגוסט 1949
↑  ועידת הפועלות דנה על מעמד, הצופה, 8 בספטמבר 1949
↑  מועצת הפועלות של הפוהמ"ז, דבר, 5 בספטמבר 1949
החלטת ועידת הפועלות בשאלת הגיוס, הצופה, 11 בספטמבר 1949
↑  לילך רוזנברג-פרידמן, נשים בציונות הדתית בתקופת היישוב, עמ' 3.
1 2  לילך רוזנברג-פרידמן, נשים בציונות הדתית בתקופת היישוב, עמ' 8.
↑  לילך רוזנברג-פרידמן, נשים בציונות הדתית בתקופת היישוב, עמ' 7–8, 12.
↑  מייזליש, באמונה בחרתי, עמ' 16.
↑  לילך רוזנברג-פרידמן, נשים בציונות הדתית בתקופת היישוב, עמ' 10-11.
↑  רשימת הפועלת והאשה הדתית, מעריב, 3 בינואר 1949
↑  לילך רוזנברג-פרידמן, נשים בציונות הדתית בתקופת היישוב, עמ' 12.
↑  אסיפת נשים "תורה ועבודה" בכפר סבא, הצופה, 20 באוגוסט 1940.
↑  טובה סנהדראי, מעללי הפועלת הדתית, הצופה, 2 בדצמבר 1945
↑  א. בר אוריין, בית החלוצה הדתית, הצופה, 10 באוגוסט 1947
↑  נורתה אבן הפינה לבית החלוצות הפועל המזרחי בבני ברק, הצופה, 2 במאי 1948
בית לחלוצות דתיות, הצופה, 9 ביוני 1948
↑  מפעלי ארגון הפועלות של הפועל המזרחי, הצופה, 9 בינואר 1948
↑  נפתחה הועידה הראשונה של ארגון הפועלות, הצופה, 6 בספטמבר 1949
↑  מפעולותיו של ארגון הפועלות, הצופה, 17 באפריל 1949
↑  נורתה אבן-פינה לבית חלוצות של פועלות הפועהמ"ז בת"א, הצופה, 27 באוגוסט 1951
1 2  למען ילדינו, הצופה, 19 בנובמבר 1944
↑  אברהם בר אוריין, למען ילדינו, הצופה, 28 באוקטובר 1943
1 2  עשור לארגון הפועלות של הפועל המזרחי, דבר, 5 בפברואר 1945
↑  הבו מוסדות לילדים, הצופה, 21 בנובמבר 1948
↑  הכיתה המכינה לכניסה לסמינריון לגננות, הצופה, 2 בנובמבר 1944
קיבוץ למטרה

סמל קיבוץ למטרה של ברוריה ברמברטוב
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
קיבוץ למטרה הוא קיבוץ הכשרה לעלייה לארץ ישראל של בנות דתיות, שהוקם ב-1933 על ידי חברות תנועת ברוריה בעיירה רמברטוב הסמוכה לוורשה. הפעילות המקצועית של חברות הקיבוץ הייתה תפירה וההכשרה הרוחנית הייתה השתלמות בנושאים יהודיים ועבריים.
היסטוריה

קיבוץ למטרה הוקם ב-1933 בעיירה רמברטוב כ-15 ק"מ מזרחית לוורשה. הקיבוץ הוקם על ידי חלוצות מתנועת ברוריה בפולין, תושבות רמברטוב בהובלתה של גיטל רוחל רובין (לימים טובה קוצ'ינסקי), אשר הייתה המדריכה שלהן בתנועה. בעת הקמת הקיבוץ היא הייתה בת 26 והן היו בגילאי 18–20. לרובין היה ניסיון וידע בניהול עסקי וכספי וקשר עם הרשויות מאחר שלמדה בגימנסיה מסחרית, עבדה עם אביה בעסקי המשפחה והייתה פקידה בבנק של הג'וינט. התעסוקה העיקרית של בנות הקיבוץ הייתה תפירת שמלות לנשות העיירה היהודיות ולנשות הקצינים הפולנים שהתגוררו בבית הספר לקצינים בעיירה. הקיבוץ של ברוריה הוקם במסגרת החלוץ הדתי תחת הנהגת תנועת תורה ועבודה. תמכו בו הרב נייעפלד והרב יהודה לייב פישמן מימון ממקימי המזרחי וחותמי מגילת העצמאות שביקר בקיבוץ.
המשרד הארצישראלי סירב להכיר בפעילות בקיבוץ כהכשרה המזכה בסרטיפיקט עלייה לארץ. כדי להשיג הכרה, יזמו בנות הקיבוץ כתיבת מחזה בשם "החוצה מן הגולה", המספר על שאיפתן לעלות ארצה. הן הופיעו עם המחזה במועדונים ציוניים ועוררו את דעת הקהל כך שתתמוך בהן. גולת הכותרת הייתה מסיבת עיתונאים בקיבוץ, שאורגנה על ידי מנהיגת הקיבוץ. הוזמנו נציגי העיתונים היהודיים המובילים בוורשה ונציגי המשרד הארץ ישראלי מהמפלגות השונות. המשתתפים התרשמו מאוד וכל חברות הקיבוץ קיבלו סרטיפיקטים להן ולעוד 9 בנות ביניהן טובה סנהדראי שהייתה בהמשך חברת כנסת . אירוע זה זכה לסיקור עיתונאי ובעיתון ביידיש "היינטיקע נייעס" שהופיע בפולין ב-30 ביולי 1934, עת התפרסמה כתבה בשם "כשהפנטזיה מתגשמת".
חברות קיבוץ למטרה עלו לארץ ישראל במרץ 1934 (בשנה זו, פחות משליש מחלוצי ההכשרות בפולין שדרשו לעלות קיבלו אשרות עלייה מממשלת המנדט הבריטי). הקיבוץ בארץ המשיך להתקיים כשנתיים בתל אביב במתכונת של קואופרטיב התופרות של ארגון הפועלות של הפועל המזרחי. הפעילות שלהן כקבוצה עירונית, אפשרה חיים מסודרים והן הפכו לאבן שואבת בקרב החלוצים הדתיים בתל אביב. כשהתברר הצורך של הפועלים הדתיים העירוניים במטבח כשר, מנהיגתן טובה רובין יחד עם חברות ארגון הפועלות של הפועל המזרחי יזמו הקמת מטבח כשר לפועלים. בזכות יכולתן להתפרנס הן ענו על הקריטריונים של ממשלת המנדט להעלאת בני משפחה לארץ ישראל, ואכן מחצית מחברות הקבוצה הביאו את בני משפחתן לארץ ישראל. הצורך בקליטת המשפחות הביא לפירוק הקיבוץ ב-1936.
במקביל, המשיכה להתקיים פעילות של קבוצות הכשרה לבנות בפולין עם בנות אחרות.
ההכשרה

הקיבוץ התנהל על פי תוכנית הכשרה קבועה ומסודרת. מהבוקר ועד לשעה 20:00 הן עבדו ובערב הן למדו עברית, פילוסופיה יהודית, היסטוריה של עם ישראל, דינים, תנ"ך ועיתונות כדי להתמצא בענייני העולם. בשבת הן עסקו בלימודי קודש. הקיבוץ היווה מרכז לפעילות תנועת ברוריה ברמברטוב, ונערכו בו פעולות תרבות בהן השתתפו נשות התנועה ותומכותיה.
הנצחת קיבוץ למטרה

פרק בתוך ספר הזיכרון של קהילת רמברטוב.
קבוצות מבוגרים של הציונות הדתית, כולל קבוצות של "הקיבוץ הדתי" המגיעות לפולין, מבקרות ברמברטוב במהלך הסיור.
בבית העדות במושב ניר גלים, קבוצות נוער ובתי ספר במסגרת מסעות משואה לתקומה מגיעות לבית העדות בניר גלים שם מסופר סיפור הקיבוץ.
בנות מצווה ואמותיהן או קבוצות של נערות מגיעות לפעילות "נשים מאירות" ומקבלות השראה מנשים יהודיות כולל טובה רובין.
באתר פולני מופיעות תמונות מהעיירה רמברטוב בה הוקם הקיבוץ.
במוזאון פרגה
מוצגת תערוכה על טובה רובין וקיבוץ למטרה במוזאון פרגה בוורשה. המוזאון גם הוציא על כך סרט באנגלית עם אפשרות לכתוביות בשפות שונות ביוטיוב סרט על טובה קוצ'ינסקי וקיבוץ התופרות
פריטים בארכיון של המכון לחקר הציונות הדתית, אוניברסיטת בר-אילן, א.צ.ד.
פריטים בארכיון "בית העדות" להנחלת זיכרון השואה, במושב ניר גלים.
לקריאה נוספת (על קבוצות הכשרה של חלוצות ופועלות דתיות בין שתי מלחמות העולם בארץ ישראל)

לילך רוזנברג, משקי הפועלות הדתיות בארץ ישראל בשנים 1925–1939, קתדרה 90, טבת תשנ"ט, עמ' 87-114
הערות שוליים

1 2  שמעון קאנץ, ספר זיכרון לקהילות רמברטוב אקוניב -מילוסנה, שמעון קאנץ
↑  אבנרי יוסי, "כשהפנטזיה מתגשמת" פרק בתולדות החלוצה הדתית בפולין בין שתי מלחמות העולם. בין מסורת לחידוש מחקרים ביהדות ציונות ומדינת ישראל, אוניברסיטת בר אילן, תשס"ה, עמ' 147-176
↑  שמות בנות קבוץ למטרה:

טובה רובין (קוצ'ינסקי)

מאשה גרוכובסקי (ורז'יכה בר זכאי)

שרה גרוכובסקי (צורף)

חנה רובין (שביט)

גליקה רפפורט (בר זכאי)

זלדה אקשטיין

ריבה אקשטיין
↑  תורה ועבודה בחזון ובמעש, תל אביב: הסתדרות הפועל המזרחי בארץ ישראל, 1993, עמ' 157
↑  היינטיגע נייעס, באתר הספריה הלאומית, ‏30.7.1934 (ארכיון)
↑  ⁨תל אביב ⁩ | ⁨דבר⁩ | 5 יולי 1934 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  יומן עם תיעוד יומי של חברות קיבוץ למטרה. העתק מהיומן נמצא בארכיון הציונות הדתית באוניברסיטת בר-אילן וכן בארכיון בית העדות במושב ניר גלים.
↑  פעילות בנות מצוה - מוזיאון בית העדות, באתר beit-haedut.org.il
8 החברות שיסדו את קיבוץ למטרה ברמברטוב בפתח מבנה הקיבוץ (על החלון כתוב למטרה)
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
יומן קיבוץ למטרה ברמברטוב / קיבוץ התופרות
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
חברות קיבוץ למטרה ברמברטוב
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
סרגון השני

סַרְגוֹן השני (באכדית: שָרוּ-כּינוּ, כלומר המלך החוקי, המלך הלגיטימי) היה מלך האימפריה האשורית החדשה בין השנים 722–705 לפנה"ס. נחשב לאחד מגדולי מלכי אשור ואחד מהמצביאים הגדולים בתקופה העתיקה. לפי רוב הדעות היה בנו הצעיר של תגלת פלאסר השלישי.
עלה לשלטון לאחר מותו הפתאומי של אחיו שלמנאסר החמישי. על תקופת שלטונו השתמרו מסמכים רבים. מטרתו הייתה מתחילה לבסס את שלטונה של אשור באזורים נוספים על אלה ששלטה בהם בתחילת מלכותו. בראשית שלטונו ערך מסעות לסוריה וארץ ישראל ולקראת 718 לצפון לאוררטו ולממלכות השכנות. בבירתו דור שרוכין השתמרו תיאורים רבים של מסעותיו ומכתביו, במיוחד מכתבי ריגול על אוררטו.
עלייתו לשלטון

כפי הנראה הוא קשר קשר על מנת להגיע לשלטון, שכן שמו מרמז לכך.  שמו באכדית הוא šarru - kinū, שמשמעו המלך הנכון או המלך הצודק. רמז ברור למי שהגיע לכס בדרכים עקלקלות. באף כתובת הוא אינו מזכיר את אביו. כנראה היה לו שם אחר, וסרגון הוא השם אותו הוא אימץ עם עלייתו לכס. סביר כי השם נבחר בשל סרגון מאכד, מלך אכד ומייסדה שמלך כ-1600 שנה לפניו ואשר נהיה לדמות אגדית. מיד עם עלייתו לשלטון היה עליו לדכא מרידות של מרודך בלאדן מלך בבל, ושל מלך אוררטו. בשתיים מכתובותיו הוא כתב כי הוא כבש את שומרון בירת ממלכת ישראל, והגלה את יושביה. דבר זה עומד בסתירה למסופר במלכים ב' י"ז ובכרוניקה הבבלית (אנ'), כי שלמנאסר החמישי כבש את שומרון.
יש המשערים כי שלמנאסר החמישי התחיל את המצור על שומרון, אולם מת במהלכו, וכי סרגון השני הוא שהשלים את הכיבוש בפועל. אחרים סבורים כי סרגון התהדר בנוצות לא לו.
המסע הכושל לבבל

צעדיו הראשונים של סרגון היו הגדלת הזכויות של הערים והמקדשים, שהתייחסו גם לבבל, אך בשנת 722 לפנה"ס, מיד לאחר עלייתו לשלטון,  מרד  בו מלך בבל מרדוך-אפלה-אידינה השני (הנזכר במקרא כ"מרודך בלאדן") לאחר שכרת ברית עם עילם. המסע שערך סרגון בשנת 720 לפנה"ס בעקבות זאת הסתיים בכישלון חרוץ ליד דיר, ממלך עילם חופמניקש.  מרדוך אפלה-אידינה מלך בבל ניסה גם הוא לקצור פירות מהקרב, אך כאשר הוא הגיע למקום הקרב כבר נסתיים בתבוסת האשורים והם היו במנוסה. למרות ניצחון העלמים העיר דיר נשארה בשליטת אשור.
המסע לסוריה וארץ ישראל

בשנת 722 לפנה"ס הסתיים כיבוש שומרון ו-27,280 איש מהשכבה הגבוהה בשומרון הוגלו לאשור ולמדי. במקומם הובאו מתיישבים מכותה ומעוה, חמת וספרווים. הארץ הפכה לפחוה אשורית עם נציב מטעם המלך. בשנת 720 לפנה"ס נערך קרב בין אשור לבין בעל בריתה של שומרון מלך חמת אילובדי (יאובדי) ועם מלכי צומור, ארפד ודמשק. הקרב הסתיים בניצחון מוחץ של האשורים ולאחריו הוצאו המפסידים להורג וסרגון החריב את חמת וקרקר, ואת ממלכת חמת עשה לפחוה אשורית. סרגון המשיך את מסע הניצחון שלו דרומה וניצח ליד רפיח את גנון מלך עזה ואת צבא פרעה שבכה, שבא לעזרתו. מלך עזה נשבה ורפיח הועלתה באש. באותה הזדמנות הכניע סרגון גם את השבטים הערבים: תמוד, עיבדי ואחרים. בסיום המסע הוגלו 90,000 איש מסוריה לאשור כשבויים.
ב-712 לפנה"ס דיכא סרגון מרד באשדוד (ראו בהמשך).
המסע לצור

המסע הנוסף לצור שערך סרגון לא הצליח (שוב) להכניע את הצורים. למרות עזרת ערי פיניקיה האחרות, אשר התבטאה בהשתתפות 60 אניות ו-8,000 תופסי משוט. הצורים התבצרו באי עליו שכנה צור (צורת חצי האי המוכרת היום, נוצרה על ידי סוללה ששפך אלכסנדר הגדול). הם הסתפקו במי גשם, בורות ובארות. לאחר מצור בן 3 שנים, נאלצו האשורים לסגת והסתפקו בגביית מיסים מהעיר.
העזרה למלך מאנה

בשנת 719 לפנה"ס התערב סרגון במלחמה בין מלך מאנה אירנז במאבקו עם מלך זיקרטה מטטי ורוסו הראשון-מלך אוררטו. בעזרת גייסות המצור של האשורים הצליח אירנז לכבוש מספר מבצרים חשובים: שואנדוחל, דורדוק, סוקיאה, באלה, אביטיקינה. האוכלוסייה הוגלתה לאשור והמבצרים נמסרו לאירנז.
פעולותיו בדרום מזרח אסיה הקטנה

בשנת 718 לפנה"ס הצליח סרגון לדכא מרד בדרום מזרח אסיה הקטנה, כשמדינות שיחונטה, חילקו ואחרים יצאו בברית עם אוררטו נגד אשור. למעשה לאחר ההפסד שהנחיל תגלת-פלאסר השלישי לאוררטו, לא נלחמה ממלכה זו לבדה נגד אשור, אלא רק בבריתות עם ממלכות אחרות. קיאקי מלך שיחונטה נחל הפסד והאשורים לקחו בשבי כשלל המלחמה את 30 מרכבותיו, את 7,350 חייליו ואותו עצמו. העיר שיחונטה ניתנה למטי מלך טונה (טיאנה), ואת העיר חילקו נתן מלך אשור כנדוניה לבתו למלך תבל אמבריס בן חולי.
חיסול ממלכת כרכמיש וממלכות שכנות

בשנת 717 לפנה"ס, השנה החמישית למלכו, כבש סרגון את כרכמיש והוציא להורג את מלכה האחרון – פסיריס. בן בריתו של מלך כרכמיש מיטה (מידס) מלך פריגיה שהגיע לעזרתו של בעל בריתו נחל תבוסה ונאלץ לסגת לארצו. ארץ כרכמיש נהפכה לפחווה אשורית. לאחר מכן הלך סרגון נגד הערים פפה וללוקנה, שעמם הרים את נס המרד באשור בתקווה לעזרה מארץ ככמה, אך האשורים הכניעו אותם במהירות והגלו את כל העם לדמשק.
בניית דור שרוכין כבירה החדשה

בשנת 717 לפנה"ס התחילה בניית העיר דור שרוכין (מילולית: מבצר סרגון) במקום שבו שכן עד אז הכפר מֶגֶנוּבֶה צפונית־מזרחית לנינווה (כיום קרוי המקום ח'ורסבאד). תקופת הבנייה ארכה 10 שנים. עיקר המבנים שנבנו בעיר החדשה היו ארמון המלך המפואר מלבנים, מקדשים לאלים וזיקוראת בן 8 הקומות ובגובה 43 מ'. מסביב לעיר נבנתה חומה באורך 7 ק"מ ובגובה 20 מ'. בכתובות סרגון ב' צוין כי, רוחב החומה היה מספיק לנסיעת 7 מרכבות בלי שיפגעו אחת בשנייה. בכל 27 מ' בחומה היה מגדל מרובע בגובה 24 מ'. בחודש תשרי שנת 707 לפנה"ס, נערך טקס חנוכת הבית בעיר ופסלי האלים הושמו במקומם החדש במקדשים.
מות סרגון השני

לפי הכרוניקה הבבלית סרגון נהרג בנסיבות לא ברורות, בעת המסע לתבל (דרום מזרח טורקיה) ב-705 לפנה"ס. נראה כי המלך נקלע למארב, בו הוא מצא את מותו. גופתו נחטפה, ולא הובאה לקבורה בקבר אשור.
לאחר מות סרגון ירש אותו בנו סנחריב.
במקרא

למרות חשיבותו בתולדות האימפריה האשורית והמזרח הקדום, סרגון נזכר במקרא פעם אחת בודדה. סרגון ב' נזכר בקשר למסע האשורי נגד אשדוד ב-712 לפנה"ס: ”בִּשְׁנַת בֹּא תַרְתָּן אַשְׁדּוֹדָה בִּשְׁלֹחַ אֹתוֹ סַרְגוֹן מֶלֶךְ אַשּׁוּר וַיִּלָּחֶם בְּאַשְׁדּוֹד וַיִּלְכְּדָהּ” (ישעיהו, כ', א'), וכך גם בנוגע לסיפור גולת אשור מהאי יב במצרים, שצומצם לכדי מספר פסוקים - ”וְ֠אָמַ֠ר יֹשֵׁ֨ב הָאִ֣י הַזֶּה֮ בַּיּ֣וֹם הַהוּא֒ הִנֵּה־כֹ֣ה מַבָּטֵ֗נוּ אֲשֶׁר־נַ֤סְנוּ שָׁם֙ לְעֶזְרָ֔ה לְהִ֨נָּצֵ֔ל מִפְּנֵ֖י מֶ֣לֶךְ אַשּׁ֑וּר וְאֵ֖יךְ נִמָּלֵ֥ט אֲנָֽחְנוּ׃ ישעיהו, כ', ד'”
לקריאה נוספת

ישעיהו פרק כ', פסוק א
לוחות עם כתב היתדות על תולדותיו של המלך, שתורגמו בידי הארכאולוג הגרמני הוגו וינקלר.[דרושה הבהרה]
Grant Frame, The Royal Inscriptions of Sargon II, King of Assyria (721–705 BC), Eisenbrauns, 2021, ISBN 978-1-64602-109-3
הערות שוליים

↑  עם זאת ישנה דעה שהוא לא היה בנו של תגלת פלאסר השלישי אלא מורד שתפס את המלוכה בכוח.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: שלמנאסר החמישי | המלך ממלכי אשור | הבא: סנחריב |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304247905171  PLWABN: 9811329327505606  BIBSYS: 90516674  BnF: cb12181194z (data)  GND: 118605542  ISNI: 0000 0004 4888 0203  LCCN: n85018589  NLA: 35668783  NTA: 074242121  RERO: 02-A012325864  SUDOC: 030387310  Trove: 1034821  VcBA: 495/251710  VIAF: 71433686   WorldCat (עם VIAF): 71433686 
שחזור ארמונו של סרגון השני בדור שרוכין
גליל של סרגון השני, נמצא בדור שרוכין, אוסף מוזיאון ישראל
פרש ראמפין

| --- | --- |

פרש ראמפין באתונה, הראש משוחזר
 פרטי הממצא
 חומרים:  שיש 
 יצירת הממצא
 תאריך יצירה:  שנות ה־50 של המאה ה־6 לפנה״ס 
 פרטי האתר והחפירה
 קואורדינטות:  37°58′07″N 23°43′41″E﻿ / ﻿37.9687°N 23.7281°E﻿ / 37.9687; 23.7281 
 פרטי הממצא כיום
 אוסף:  המחלקה לעתיקות יווניות, אטרוסקיות ורומיות של מוזיאון הלובר 
 
ראש ראמפין במוזיאון הלובר
"פרש ראמפין" (באנגלית: Rampin Rider) הוא פסל שיש יווני משיאה של התקופה הארכאית. הפסל מתוארך לשנת 560 לפנה"ס. פסל הרוכב ושריד סוסו נמצאו באקרופוליס באתונה. ראשו של הפסל, הנקרא גם "ראש ראמפין" וגובהו 27 ס"מ, שמור במוזיאון הלובר בפריז ואילו הגוף המחובר לצוואר הסוס מוצג במוזיאון הארכאולוגי באתונה. לעיתים מייחסים להם את דמותם של בני פייסיסטראטוס, שליט העיר אתונה.
הפסל מציג רוכב בעל זקן קצר הרוכב על סוס. ישנם הסוברים, על בסיס הממצאים הארכאולוגיים כי דמות זו הייתה חלק מזוג רוכבים המשתתפים או המנצחים במרוץ סוסים. גוף הדמות מתוח וצעיר ואין תיאור מוגזם של השרירים. על פניו של הרוכב מופיע "החיוך הארכאי", עיניו בולטות מעט ובעלות צורת שקד. שיערו עשוי תלתלים מסוגננים וסימטריים ועליהם מופיע זר היכול לסמל ניצחון במרוץ. שרירי ביטנו מסומנים בקו עדין אך בעל נפחיות מסוימת. ראשו של הפסל מורכן מעט קדימה ומוטה אל הצד.
ראו גם

קורוס
הערות שוליים

↑  ראו: אבי-יונה, מיכאל, תולדות האמנות הקלאסית, מוסד ביאליק, 2004, עמ' 56-66.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1127659537  VIAF: 318148997668959870003   WorldCat (עם VIAF): 318148997668959870003