stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ירושלים בתקופה הצלבנית
תולדות ירושלים בתקופה הצלבנית-איובית > ירושלים האיובית > חורבן ירושלים

עם מותו של צלאח א-דין בשנת 1193 התפרקה האימפריה האיובית והתחלקה בין בניו. המאבקים בין הנסיכויות האיוביות על בכורה ויוקרה קרעו את המזרח התיכון, ובריתות נוצרו והתפרקו. ירושלים ירדה ממעמדה כעיר בירה ומרכז דתי מוסלמי והפכה לעיר בירה בפרובינציה שמרכזה נמצא לעיתים בדמשק ולעיתים בקהיר. עם זאת, מסעי הצלב שהגיעו לחופי הארץ במטרה להחזיר את העיר לידי ממלכת ירושלים הותירו את העיר כמוקד הסכסוך הנוצרי-מוסלמי. שילוב זה של מעמד גאופוליטי משני מחד, ומוקד של מאבק בין-דתי מאידך, הביא לחורבן העיר במהלך מסע הצלב החמישי.
שליט סוריה האיובי, אל-מלכ אל-מעט'ם עיסא, שעד לאותה תקופה פעל נמרצות לשיקום ביצורים ומבנים בירושלים, החליט להטות את המאמץ הצלבני העיקרי במסע הצלב החמישי ממצרים ולהקל בכך על הלוחמים המוסלמים במצרים, והיפנה את עיקר מאמציו להרס שיטתי של מבצרים צלבניים בארץ ישראל בכלל ובירושלים בפרט. עיקר זעם המוסלמים הופנה לירושלים. הפקודה להרוס את העיר עד היסוד, שניתנה מטעם הסולטאן, נראתה כה בלתי מתקבלת על הדעת, שנדרשה נוכחותו בפועל של אל-מועאט'ם בירושלים כדי להוציאה לפועל. כך עברה העיר שני גלי חורבן בשנים 1219 ו-1220. ההרס המוחלט והברוטלי, שבמהלכו נחרבו מרבית המבנים בירושלים ונהרסו חומותיה, גרר תגובות קשות מצד תושבי ירושלים, שחשבו כי הגיע יום הדין. נשות ירושלים המוסלמיות גזזו את שערן והניחו אותו לאות אבל ברחבת הר הבית. הרוב המכריע של האוכלוסייה, כולל הקהילה היהודית, נטש את ירושלים, ובעיר נותרו על עומדם בעיקר מצודת העיר מגדל דוד, כנסיית הקבר, והמתחם המוסלמי המקודש בהר הבית.
תולדות ירושלים בתקופה הצלבנית-איובית > ירושלים חוזרת לצלבנים

הניסיון להחזיר את ירושלים לשלטון נוצרי ולחזור למצב שקדם לקרב קרני חיטין הוליד סדרה של מסעות צלב שהתישו את כוחה של אירופה, אך לא הביאו לתוצאות המקוות. יוצא דופן במאמצים הנוצריים הללו היה מסע הצלב השישי בהנהגת פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שיצא מאיטליה אל ארץ ישראל בשנת 1228. מסע זה היה המשכו הישיר של מסע הצלב החמישי, אך שונה באופן מהותי מכל שאר מסעי הצלב העיקריים לארץ ישראל. מסע זה לא התאפיין בקרבות בין המוסלמים לצלבנים אלא בעיקר במשא ומתן, שבסיכומו נחתם חוזה שלום שבו קיבלו הצלבנים שליטה בירושלים ובמקומות קדושים אחרים בארץ ישראל.
הסכם שלום זה, הידוע כ"הסכם יפו", נחתם לתקופה של 10 שנים והעביר שטחים נרחבים בארץ ישראל לשליטה צלבנית. על פי ההסכם, נמסרה ירושלים לידי הצלבנים ולשליטתו המלאה של הקיסר. אזור הר הבית, ובו מסגד אל-אקצא וכיפת הסלע, נשאר בידי חיילים מוסלמים שערכו במקום טקסי פולחן דתי. תושבי העיר הנוצרים ועולי רגל יכלו לעלות להר הבית. סמכות השיפוט בסכסוכים אזרחיים בין מוסלמים ונוצרים ניתנה בידי שופט מוסלמי. כך נכנסה ירושלים למצב חוקי ללא תקדים, שבו הובטח חופש גישה וחופש פולחן במקומות הקדושים, הנמצאים בשליטה מוסלמית.
ההיסטוריון המוסלמי ביברס מתאר את יציאת המוסלמים מירושלים: ”בירושלים ניתנה ההכרזה על יציאת המוסלמים כשהם כואבים ומלאי התמרמרות על אובדן עיר הקודש ומקללים את שמו של אלכאמל.”
הקאדי מג'ד א-דין כתב קינה על החורבן: ”עברתי ליד ירושלים האצילה ובירכתי לשלום את שנותר ממנה. עיני זלגו דמעות חמות לזכר עברה המפואר.שליט ברברי רוצה להרוס את שרידיה ולהנחית עליה את ידו הנפשעת והטמאה. אומר לו כך: תיבש ימינך! כבד נא עיר זו למען אלה המבקשים להסתופף ולהתפלל בה. לו ניתן היה לקנותה בפדיון נפש הייתי נותן עצמי כפרה וכל המוסלמים היו עושים כמוני.”
תולדות ירושלים בתקופה הצלבנית-איובית > סופה של התקופה הצלבנית

התפוררות ממלכת הצלבנים הגיעה לשיאה עם תבוסתם בקרב הירביה שנערך ב-17 וב-18 באוקטובר 1244 בין ממלכת ירושלים ובעלי בריתה המוסלמים, לבין מצרים, לא רחוק מהעיר עזה. בקרב זה ניצחו המצרים, והצלבנים נחלו את תבוסתם הקשה ביותר מאז אסונם בקרב קרני חיטין. למפלת הצלבנים בקרב היו השלכות חמורות ביותר על ממלכת ירושלים ועל העיר ירושלים במיוחד. אחד הצבאות שהשתתפו בקרב, הצבא הח'ווארזמי, שהופעתו במזרח התיכון תוארה בידי כותבים מהתקופה כאסון וכקטסטרופה, התקדמו במהירות לכיוון שדה הקרב ממקום כינוסם בסוריה אל אזור הגליל, וביום 11 ביולי 1244 הופיעו אל מול חומות ירושלים.
אף על פי שהח'ווארזמים לא היו ערוכים להטלת מצור על ירושלים, נתקפה האוכלוסייה המקומית בהלה משהוברר כי צבאות המדינה הצלבנית ובני בריתם החדשים אינם מוכנים לסטות מצעדתם לכיוון דרום ואינם מתכוונים להסיר את איום המצור והכיבוש מעל ירושלים. תושבי העיר החליטו לעזוב את העיר בליל 21 באוגוסט, ובדרך סבלו הפליטים מהתקפות של תושבים מקומיים. אלא שלפתע הסתובב חלק מהנסים ממחנה תושבי ירושלים ושב לירושלים. על פי הסיפור הבחינו הבורחים בדגלים נוצריים המונפים על חומות ירושלים, והאמינו כי צבא נוצרי כבש את העיר. הנוצרים, שאיתרע מזלם וחזרו לירושלים, נפלו בידי הח'ווארזמים ונטבחו כולם. הכנסיות בירושלים בתוך החומות ומחוצה להן הוחרבו, ותשומת לב מיוחדת הוקדשה להרס כנסיית הקבר.
בין הפליטים שברחו מירושלים היו היהודים, תושבי העיר מאז כיבושה בשנת 1187 בידי צלאח א-דין. חורבן זה, האחרון בסדרה של אסונות, הביא את ירושלים לשפל המדרגה. חיסול ממלכת ירושלים על ידי הממלוכים בשנות ה-90 של המאה ה-13 הכניס את ארץ ישראל ואת ירושלים לתקופה הממלוכית, שבמהלכה שקעה ירושלים למעמד של עיר משנית ללא ביצורים וחסרת חשיבות כלכלית ומדינית, מלבד היותה מקום משכנם של אתרים קדושים לאסלאם.
מעמד וסדרי שלטון

ירושלים, כעיר בירה של ממלכה פיאודלית, נהנתה ממעמד מיוחד בממלכת ירושלים (Regnum Hierosolymitanum). מחד גיסא - מרכז השלטון ומושב כס המלוכה שתחומה השתרע מביירות בצפון ועד למבצר דרום, ומאידך גיסא מרכזה של הסניורה הגדולה והחשובה בתוך הממלכה - רכושו של המלך - הסניור הפיאודלי החשוב ביותר, כלומר מרכז השטחים בשליטתו הישירה של המלך, שלא הועברו לידי וסלים של הכתר. נוכחות המלך הביאה להתגבשות חצר מלוכה, ונוכחות מתמדת של אצילים מקומיים ותושבי חוץ הביאה איתה אוכלוסייה מבוססת ופעילה. השלטון החילוני של ממלכת ירושלים התגבש בעיר ויצר מערכת אדמיניסטרטיבית ומערכת היררכית שלטונית המיוחדת לעיר בירה, כמו גם מערכת משפט מורכבת ופעילה.
מעמדה הייחודי של ירושלים נגזר גם מהיותה מרכז הכנסייה הלטינית המקומית - בגלל נוכחות כנסיית הקבר ובזכות מושבו של הפטריארך הלטיני של ירושלים, העומד בראש הפירמידה הכנסיתית. היחסים בין שני כוחות שלטוניים אלו התגבשו מיד לאחר כיבוש ירושלים. ביום 2 בפברואר 1100 מסר גוטפריד מבויון לפטריארך הלטיני של ירושלים רבע מהעיר יפו ובפסחא של אותה שנה מסר לידיו את העיר ירושלים תמורת הבטחה לחלוקה בשלל מכיבושים עתידיים, אך גוטפריד מבויון, עתה מגן הקבר הקדוש, נפטר זמן קצר לאחר מכן וההסכמים לא התממשו. ראש הכנסייה נאלץ להסתפק בשליטה ברובע הפטריארך בו שכנה כנסיית הקבר. רובע זה היה אוטונומי והיה - פרוצדורלית - לסניורה פיאודלית עצמאית בראשות הכנסייה - בתוך הסניורה המלכותית ירושלים.
בירושלים ישבו מספר בעלי תפקידים בכירים בממלכה. הסנישאל (Seneschal) - סגנו של המלך, הקוניטאבל - מפקד העליון של הצבא וסגנו המארשל (Mareschal). שניהם חלק המאצולה והאדמיניסטרציה המלכותית שישבה בארמון המלך.
העיר עצמה הייתה בעלת מערכת ניהולית נפרדת בראשות מפקד המצודה (קסטלנום - Castellanus), האחראי על כוחות הצבא בעיר עצמה - חיל המצב. תפקיד זה התמזג לעיתים קרובות עם תפקיד הויצקומס (Vicecomes) - הפקיד האזרחי העליון בירושלים. תפקיד זה שמקורו באירופה כאציל המשרת את המלך, שימש בירושלים ובממלכת ירושלים כנציב מטעם אדון העיר. משרה זו לא עברה בירושה ונושא המשרה הוחלף על פי פקודת האדון. תפקיד מוניציפלי נוסף ייחודי לירושלים היה ה מחתסב (Mathessep) שהיה אחראי על קיום החוקים העירוניים ושגרת החיים בעיר.
פרטים רבים בנוגע למוסדות וסדרי השלטון בירושלים אינם ברורים - מאחר שארכיוני העיר וארמון המלך לא שרדו את שיני הזמן, ונעלמו במהלך כיבוש ירושלים על ידי צלאח א-דין ולאחר מכן - עכו על ידי הממלוכים בשנת 1291.
טופוגרפיה של ירושלים הצלבנית

מערכת הביצורים ומארג הדרכים בעיר העתיקה של ירושלים לא השתנה באופן משמעותי במעברים בין התקופות מאז ייסוד איליה קפיטולינה ועד היום. ירושלים הצלבנית הייתה, בשיאה, עיר פעילה ומפוארת ובה ביצורים מרשימים ומבני ציבור מרשימים לא פחות. ההרס שחוותה העיר עם תום התקופה מותיר את יופייה על דפי ספרי התקופה - כתבי עולי רגל והיסטוריוגרפים של התקופה ומספר מפות סכמתיות שצוירו במהלך ימי הביניים. המחקר הארכאולוגי מתקשה - לאור מיעוט הממצאים - לצייר תמונה מלאה של הטופוגרפיה הייחודית לעיר הצלבנית.
טופוגרפיה של ירושלים הצלבנית > ביצורי העיר > מגדל דוד

המבנה המרכזי בביצורי ירושלים ואחד המבנים הצלבניים ששרדו את שיני הזמן הוא מגדל דוד (Turris David). המצודה נבנתה על בסיס מצודה מוסלמית שבתורה נבנתה על שרידי מצודת המגדלים ההרודינית, מגדל דוד, שגובהו היה כ 35 מטר ועשוי מאבנים ענקיות מסותתות היטב ומחוברות על ידי עופרת, ישב על הביצור ההרודייני מגדל פצאל.
עיקר הבנייה הצלבנית נערך במצודה בשנות השישים של המאה ה-12, אז הגדילו הצלבנים את שטח החומה לכוון מערב וצפון. כך נוצר מבצר בגודל של כ-750 מטר רבוע ובו שישה מגדלים שהקיפו חצר פנימית. המצודה הופרדה לחלוטין משטח העיר, הוקפה חומה וחפיר מכל צדדיה, וחלקלקה נבנתה בצידה החיצוני תוך ניצול תווי נחל המצודה - קו זרימה של מים לכוון גיא בן הינום.
השער המערבי של ירושלים, הידוע כשער יפו ונקרא בימי הצלבנים בשם שער דויד (Porta David), הועבר ממקומו העתיק בצמוד למגדל דוד והוסט למקומו הנוכחי תוך יצירת רצף מבוצר אחד. הכניסה למצודה נקבעה על גבי גשר עץ הניתן להריסה שנמתח מעל החפיר הפנימי. פתח נוסף קישר, ככל הנראה, בין המצודה עם ארמון המלך (curia Regis) ששכן באזור הידוע כקישלה. במצודה שכן חיל המצב המלכותי בפיקודו של קסטילאן (לטינית: Castellanus) שנשא בתואר הקסטילאן של מגדל דויד שהיה ככל הנראה האחראי גם על המכסים על סחורות הנכנסות בשער העיר.
עשרים שנה לאחר כיבוש העיר עבר ארמון המלך ממסגד אל-אקצא למבנה הצמוד למצודה על חורבות ארמון הורדוס. המצודה, שלמרות קרבות קשים ניצלה מהרס ומאובדן, שוקמה על ידי צלאח א-דין לאחר כיבוש ירושלים בשנת 1187 ועל ידי פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ונציגיו בשנת 1229, לאחר ההרס של חומות העיר בשנת 1219.
הנוסע היהודי בנימין מטודלה מספר בשנת 1170 כי ”ויש שם בית הצביעות שקונין אותו יהודים בכל שנה מהמלך שלא יעשה שום אדם צביעה בירושלים כי אם היהודים לבדם והם ד' יהודים דרים תחת מגדל דוד בפאת המדינה”
מצור וקרב על מגדל דוד
החפיר ה"יבש" במגדל דוד; מבט על הגשר המוביל למצודה.
מצודת מגדל דוד, מבט מתוך ירושלים, ליתוגרפיה של דייוויד רוברטס, 1841.
חלקה הפנימי של המצודה
טופוגרפיה של ירושלים הצלבנית > ביצורי העיר > חומות העיר

כאמור, ההרס המוחלט שעברו מבני העיר במהלך מסע הצלב החמישי לא הותיר שרידים רבים ממערך החומות הצלבני של ירושלים. עם זאת ניתן לקבוע כי קו הביצורים של החומה העות'מאנית עוקב בנאמנות יחסית אחר קו החומה הצלבני - שהיה מאסיבי ומורכב יותר; חפיר "יבש" - כ-15 מטרים רוחבו וכ-9 מטרים עומקו הקיף את החומה הצפונית משער האריות דרך שער שכם עד מגדל טנקרד, - מאחר שחומה זו הייתה נקודת התורפה העיקרית של ירושלים. לעיר היו מספר שערים ולצידם פתחים קטנים יותר - פִּשְׁפָּשׁים (Posterna), אך העיקריים שבהם היו שער דויד (שער יפו), שער סנט סטפאן (שער שכם) ושער יהושפט (שער האריות).
בתקופה האיובית השקיעו המוסלמים בפיקודו הישיר של צלאח א-דין, מאמץ עילאי בשיקום ושיפור חומות העיר בדרבון האיום הממשמש ובא של מסע הצלב השלישי, שלוחמיו היו צרים על עכו. במסגרת זו הוקף הר ציון בחומה ונכלל בשטח העיר.
ביצור חשוב בחומה היה מגדל טנקרד (Turris Tancredi) ששרידיו נמצאים בתוך בניין קולג' דה פראנס. ביצור מאסיבי זה שכן בפינה הצפון מערבית של החומה, על בסיס מגדל קדום יותר, היה קרוי על שמו של הנסיך הצלבני, שהשתתף בכיבוש ירושלים. בחפירות שנערכו במקום בשנות ה-70 של המאה ה-20 נחשפו יסודותיו של המגדל הבנויים מאבני ענק מסותתות. סמוך למגדל נחשף רחוב, ברוחב של כ-3 מטרים, ומיד לאחריו שרידי חומת העיר הצלבנית שרוחבה כ-3 מטרים ולצידה חפיר חצוב ברוחב של כ-19 מטרים. מערבית למגדל נבנתה אמת מים שהובילה מי גשמים מאזור מגרש הרוסים דרך פתח בחומה לתוך העיר.
שרידים נוספים לחומת ירושלים הצלבנית נמצאו בשער שכם ששמו בתקופה הצלבנית היה שער סטפאן הקדוש (Porta S.Stephani). חשיבותו של שער זה השתנתה עם הזמן, אך ברור כי מבנה השער היום היה חלק ממבנה השער הצלבני. חומה עבה ומאסיבית, ששרידיה נחשפו בחלקם, נמשכה מהשער עד למרחק של 20 מטרים מחוץ לחומת ירושלים ויצרה מרובע שבו קבוע שער נוסף. הנכנסים בשער סטפאן הקדוש הילכו ברחוב המקביל לחומת העיר ולאחר מספר מטרים נשבר הרחוב בזווית של 90 מעלות אל כוון השער העיקרי - שער שכם של היום על מנת לשבור כל התקפה ישירה על השער.
טופוגרפיה של ירושלים הצלבנית > רבעים, רחובות ואתרים מרכזיים

ירושלים הצלבנית הייתה מחולקת לרבעים מוגדרים, שאופיינו על פי השיוך הלאומי של תושביהם. גבולות רבעים אלו הוגדרו טופוגרפית על ידי הרחובות שחצו את העיר לאורך ולרוחב, כשהם חופפים למתווה הרחובות של העיר הביזנטית - שנשמר עד היום.
הרחוב הראשי של ירושלים הצלבנית נמתח משער סנט סטפאן (שער שכם) אל שער ציון (Porta Montis Syon) - הרחוב נקרא רחוב סטפאן הקדוש (V. sancti Stephani)- עד לאזור כנסיית הקבר, שם התפצל הרחוב לשלושה שווקים מקורים: השוק המכוסה, שוק התבלינים ושוק הבישול הרע. שווקים אלו התגבשו בתקופת המלכה הצלבנית מליסנדה, מלכת ירושלים שחילקה את חלקו המרכזי של הקארדו הרחב לשלושה שווקים צרים מקבילים והוסיפה קירוי מסוגנן לכל שוק. היא הקדישה אחוזים מרווחי החנויות למנזר סנטה אנה, בו שהתה אחותה הצעירה איבט (איובטה). מערך שווקים זה קיים עד ימינו, ברחובות הנקראים "שוק הבָּשׂמים", "שוק הקצבים" ו"שוק הצורפים".
ביציאה מהשווקים, בכיכר חלפני הכסף, התפצל הרחוב לשניים - רחוב הר ציון (Via Montis Syon) ורחוב קשת יהודה (Via Arcus Jude), שמו של רחוב זה נגזר מזיהוי צלבני של הקשת כמקום התאבדותו של יהודה איש קריות. רחובות אלו חזרו והתאחדו בשער ציון הצלבני, שמיקומו היה ממזרח לשער ציון העות'מאני. משער סטפאן הקדוש יצא רחוב נוסף, רחוב ספרד, ומהלכו לכוון דרום מזרח עד לשער הבורסקאים, ששכן בנקודה הנמוכה ביותר בירושלים, ושימש כמוצא מי הניקוז אל מחוץ לעיר. באזור זה שכן שוק בשר, ולצדו פעלו הבורסקאים - מעבדי העורות.
ממערב למזרח חצה את ירושלים רחוב ראשי נוסף שנקרא רחוב דויד (Via David) בתוואי רחוב דויד של ימינו. הוא התחיל בשער יפו והוביל אל אזור השווקים, כאן שינה את שמו לרחוב המקדש (Via Templi) ונמתח עד לשער המפואר (שער השלשלת).
טופוגרפיה של ירושלים הצלבנית > רבעים, רחובות ואתרים מרכזיים > רובע הפטריארך

רובע זה היה הרובע הראשון שיושב בירושלים לאחר כיבושה, ובאופן גס הוא מקביל לרובע הנוצרי. גבולות הרובע מתחילים ממגדל דוד עד למגדל טנקרד, משם לשער סנט סטפאן ובתוואי רחוב הקרדו המערבי של איליה קפיטולינה אל אזור המוריסטן. ברובע שכנו הכנסיות העיקריות של ירושלים בשכנות צמודה. במתחם המוריסטן בנו הצלבנים את כנסיית מרים הקטנה (הלטינית) (Ecclesia Sanctae Maria ad latinam minor) וכנסיית מרים הגדולה (Ecclesia Sanctae Maria ad latinam major), ששרידיהן היו נראים במתחם עד סוף המאה ה-19. במתחם נבנה גם בית חולים של המסדר יוחנן הקדוש של בית החולים בירושלים (Hospitale S. Iohannis). בצמוד שכנה כנסיית הקבר שהייתה המרכז הרוחני של ממלכת ירושלים ויעד לעולי רגל מכל העולם הנוצרי. בנוסף למוסדות אלו נבנו ברובע מספר רב של כנסיות נוספות, כמופיע במפת קמבריי, המתארת בפרוטרוט את העיר הצלבנית. סביב מתחם המוריסטן נבנו שווקים שחולקו על פי סוגי המוצרים שנמכרו בהם - שוק הדגים, שוק הגבינות, שוק התרנגולות ושוק חלפני הכסף בו נמכרו גם מזכרות לעולי רגל. ברובע זה החלו הצלבנים לאתר אתרים המיוחסים לדרכו האחרונה של ישו (ישוע). מחקרו של הארכאולוג דן בהט מציין כי הצלבנים גיבשו את התפיסה של הוויה דולורוזה, אך התחנות של היום אינן חופפות את התחנות הצלבניות.
טופוגרפיה של ירושלים הצלבנית > רבעים, רחובות ואתרים מרכזיים > הרובע הסורי

רובע זה גבל ממערב ברחוב סטפאן הקדוש ומדרום בהר הבית באזור ההרובע המוסלמי. הרובע היה ידוע גם כרובע היהודים מאחר שבשלהי התקופה המוסלמית התגוררה בו הקהילה היהודית של העיר. קהילה זו, שנטלה חלק פעיל בהגנה על ירושלים בעת המצור הצלבני, נהרסה עם כיבוש העיר, ובניה נטבחו ללא רחם. כאמור לעיל, על מנת לעבות את אוכלוסיית העיר, הושיבו בה הצלבנים אוכלוסייה נוצרית - סורית. ברובע שכנו מספר כנסיות והידועה שבהן כנסיית סנטה אנה (Ecclesia S.Anne) ששרדה בשלמותה. במהלך סקר ארכאולוגי של ירושלים שערך שארל קלרמון-גנו נמצאו כתובות עם שם הכנסייה על משקוף חנויות בשוק הבשמים של ימינו (שוק התבלינים הצלבני). סימונים אלו מעידים כי נכסים אלו היו בבעלות הכנסייה, שהתפרנסה מהכנסותיהם. חנויות אלו הועברו בעת השלטון האיובי להקדש בית הספר אלצלחייה, ששכן במבנה הכנסייה.
טופוגרפיה של ירושלים הצלבנית > רבעים, רחובות ואתרים מרכזיים > הר הבית

מתחם מיוחד זה שוכן במזרח העיר העתיקה בירושלים, ומכוסה מאז ימי הורדוס ברחבה מלאכותית מוגבהת ושטוחה בת כ-140 דונם. התקופה הביזנטית ראתה את הר הבית שומם, נטוש ומוזנח. רבים מאבניו נלקחו לצורכי בנייה והמקום אף שימש כמזבלה לעיר. במהלך התקופה המוסלמית נבנו על ההר המבנים כיפת הסלע, מסגד אל-אקצא שקידשו את האתר ועמדו בניגוד בולט לכנסיית הקבר שעמדה בעליבותה. הכיבוש הצלבני של ירושלים שינה את הסטאטוס של הר הבית ממקום מוסלמי מקודש למרכז אדמיניסטרטיבי ופולחני נוצרי. הצלבנים ייחסו את המבנים על ההר לפרקים תנכיים והפכו את כיפת הסלע ל"מקדש האדון" (Templum Domini) ואת מסגד אל-אקצא ל"היכל שלמה" (Templum Solomonis), שעל שמו (1118) יקרא מאוחר יותר מסדר הטמפלרים, או בשמו המלא - מסדר אבירי היכל שלמה, שכן הטמפלרים חשבו את מסגד אל-אקצא, מפקדתם, לארמונו של שלמה המלך. על ההר זיהו הצלבנים את מקום עקדת יצחק ומקום סולם יעקב, ולהבדיל - את מקום פעולותיו של ישוע כמטיף ומוכיח בשער.
על כיפת הסלע הניחו הצלבנים צלב מוזהב גדול, שלימים הפך לסמל ממלכת ירושלים, ומאוחר יותר לסמל המסדר הפרנציסקני. בדרום הר הבית הם קבעו את המטה המרכזי שלהם בארץ ישראל ולחלל הגדול שבפינה הדרומית מזרחית בהר קראו אורוות שלמה. הצלבנים בנו מספר מבנים על הר הבית. כיפת העלייה (בערבית "קובת אל-מעראג'") היא מהבודדים ששרדו את שיני הזמן.
ממערב למסגד אל אקצא בנו הטמפלרים בניין גדול ובו מרתפים אולמות וקלויסטר ענקיים, ובצמוד אליו נבנתה כנסייה חדשה. ארמון זה שימש כמרכזו של המסדר עד לכיבוש המוסלמי של ירושלים, אז הרסו המוסלמים את תוספות הבניה הצלבניות על ההר, עקרו את צלב הזהב וגררו אותו לאות בוז ברחובות העיר.
הכניסה להר הבית נעשתה בעיקר דרך השער המפואר או שער התפארת (לטינית: Porta Speciosa), על שם הפסוק מספר מעשי השליחים בברית החדשה ”שַׁעַר הַהֵיכָל הַנִּקְרָא שַׁעַר הַתִּפְאֶרֶת”.
כניסה נוספת להר הבית התאפשרה בימי חג ובעיקר ביום ראשון של הדקלים דרך שער הרחמים, ששמו בפי הצלבנים שער הזהב (לטינית: porta aurea), אך בשאר ימי השנה היה השער נעול.
השער המפואר להר הבית,
שער הזהב, היום שער הרחמים
מבט כללי על הר הבית
הכניסה לאורוות שלמה, (מסגד מרואן)
טופוגרפיה של ירושלים הצלבנית > רבעים, רחובות ואתרים מרכזיים > הרובע הדרומי

רובע זה גבל ממזרח בהר הבית, מדרום - בחומה הדרומית של העיר, מצפון - ברחוב המקדש, וממערב - ברחוב קשת יהודה . רחוב הגרמנים בחלק המזרחי של הרובע היה מרכזם של עולי רגל מגרמניה, שהתרכזו סביב כנסיית מרים של הגרמנים (St. Maria Alemannorum), שנבנתה בשנת 1143 במתכונת בזיליקה על ידי תנועת אבירים גרמנים. היא נבנתה במתחם שבו גם בית חולים ואכסניה. שרידי הכנסייה מצויים ברובע היהודי של ימינו, סמוך למדרגות המובילות מהרובע לרחבת הכותל.
מערבה משכונת הגרמנים, באזור בו שוכן הרובע הארמני של ימינו, שכן הרובע הארמני של ירושלים - קהילה סגורה ומיוחדת שקשרה את גורלה בגורל ממלכת ירושלים. בתקופה הצלבנית נבנתה מחדש קתדרלת יעקב הקדוש ולידה נבנתה אכסניה לעולי רגל.
טופוגרפיה של ירושלים הצלבנית > רבעים, רחובות ואתרים מרכזיים > אספקת מים

ירושלים ידועה מימים ימימה כחסרה במקורות מים מספיקים. בתקופה הצלבנית הייתה מערכת אספקת המים של תקופת בית שני הרוסה ולצלבנים לא היה הידע המספיק לשקם אותה. אספקת המים נשענה על בורות מים קטנים שנחצבו בכל בית ושימשו לאיסוף מי גשמים, ועל בריכות אגירה בתוך חומות העיר - ובהן בריכת חזקיהו ובריכות הצאן (Probatica). בריכות מים נוספות היו מחוץ לחומות העיר. המאגר הגדול ביותר היה בריכת ז'רמן (Lacus Germani) הידועה בשם בריכת הסולטאן, שנבנתה בשנת 1176. בריכה נוספת, ששימשה לצרכים חקלאיים ולהשקיית בהמות, הייתה בריכת הפטריארך (Lai del Patriarch) - (בריכת חזקיהו). הצלבנים גם הגדילו והעמיקו את בריכת השילוח (Siloe) הניזונה ממעיין הגיחון דרך נקבת השיל (וח.
בריכת ממילא, המאה ה-19
בריכת השילוח, המאה ה-20
בריכת הסולטן, המאה ה-19
בריכת חזקיהו, המאה ה-19
טופוגרפיה של ירושלים הצלבנית > אתרים צלבנים מחוץ לחומות העיר > הר הזיתים

הר הזיתים נמצא ממזרח לעיר העתיקה של ירושלים. ההר קדוש ליהודים, לנוצרים ולמוסלמים, ומסורות רבות קשורות בו. גובהו והתצפית המצוינת ממנו לעיר העתיקה של ירושלים ומתחם הר הבית גרמו לכך שמרבית המפות הריאליסטיות והאיורים העתיקים של ירושלים נעשו מנקודת זווית של העומד על ההר. מפת קמבריי מציינת מספר אתרים צלבניים השוכנים בהר הזיתים, במפה מובילות דרכים היוצאות משער יהושפט ומשער הזהב אל עמק יהושפט ומתחברות בקבר מרים - שכל העמק היה בבעלותה. מבנה נוסף מהתקופה הצלבנית הוא חקל דמא (בארמית: שדה הדמים) שהוחזק בידי מסדר ההוספיטלרים ושימש כמקום קבורה לעולי רגל. ליד המנזר המודרני ניצב מבנה צלבני הנקרא בית העצמות ובו נטמנו גופות עולי הרגל.
בסמוך לקבר מרים, במקום בו עומדת כנסיית כל העמים עמדה כנסייה צלבנית גת שמנא שנהרסה כליל בשנת 1345.
טופוגרפיה של ירושלים הצלבנית > אתרים צלבנים מחוץ לחומות העיר > הר ציון

בדומה לחומה המקיפה את העיר העתיקה של ירושלים, גם בתקופה הצלבנית היה הר ציון מחוץ לתחום העיר. במאה ה-13 הקימו הצלבנים קלויסטר ענק שכלל את כנסיית מרים הקדושה של הר ציון (S.Maria de monte Syon) המתוארת בכתבי עולי רגל כבניין מפואר מוקף בחומה, מנזר ובית הארחה. קבר דוד הפך לקריפטה של הכנסייה ונראה כי הסרקופג המשמש היום כמצבת דוד המלך הונח שם על ידי הצלבנים. הקומה השנייה של המבנה הוקדשה לחדר הסעודה האחרונה - עמודים וקשתות מחלקים את האולם הצלבני לשלושה חלקים, בסגנון האפייני למבנים צלבנים מהמאה ה-13. אחד העמודים בחדר מקושט בתמונות שקנאים.
בכתבים צלבניים מוזכרת כנסיית כנסיית פטרוס אין גליקנטו הניצבת על ההר - במקום עומדת במקום כנסייה מודרנית ואין כל זכר לכנסייה הצלבנית.
טופוגרפיה של ירושלים הצלבנית > אתרים צלבנים מחוץ לחומות העיר > מנזר המצלבה

המבנה המרשים בעמק המצלבה נבנה על ידי בגרט הרביעי מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת בין השנים 1039–1056, על יסודות של כנסייה קדומה יותר. במנזר השתכנו נזירים גאורגים בעידוד הצלבנים. המוסלמים שכבשו את ירושלים הפכו את המבנה למסגד עד לשנת 1305 בה חזר המבנה לבעליו ושב לייעודו המקורי. הכנסייה - המבנה העיקרי מהתקופה הצלבנית, בנויה מאולם תווך ושתי סטראות, המחולקות באמצעות אומנות רבועות הנושאות קמרונות, ובה פסיפסים מהתקופה הצלבנית שנשמרו בשלמותם.
טופוגרפיה של ירושלים הצלבנית > אתרים צלבנים מחוץ לחומות העיר > עין חמד

עין חמד הוא שמם העברי של גן לאומי ושמורת טבע קטנה הצמודה לו השוכנים בהרי ירושלים באפיק נחל כסלון. הם נמצאים מדרום למחלף חמד בכביש 1, כשבעה ק"מ ממערב לירושלים. עין חמד יושבת על תוואי דרך רומית עתיקה שהייתה בשימוש גם בתקופות מאוחרות יותר ונקראה על ידי הצלבנים דרך אמאוס על שם היישוב העברי העתיק. הדרך חיברה את אזור השפלה עם הרי ירושלים והתחילה את מהלכה בסמוך לאזור הידוע היום כפארק קנדה משם עלתה עד אבו גוש ומשם אל הקסטל ואל ירושלים דרך גבעת שאול של היום. האתר ידוע גם בשמו הלטיני אקווה בלה (בעברית מים יפים) ובשמו הערבי איקבלה שהוא שיבוש השם הלטיני. בגדה הצפונית של אפיק הערוץ נמצאים שרידים מרשימים של מבנה צלבני שגודלו 30 על 40 מטר שקיר החזית שלו הפונה לכוון דרום מתנשא לגובה 12 מטר. המבנה בנוי מאבנים מקומיות חלקן מסותתות בשוליהן. למבנה מספר שערים ובו שני אולמות מרווחים שתקרתם מקומרת. על פי ניתוח התוכנית האדריכלית של המבנה ובהסתמך על הדמיון למבנים צלבניים אחרים שנמצאו בארץ, הגיעו החוקרים למסקנה כי המבנה הוא חווה חקלאית מבוצרת ששמרה על מקורות המים באתר.
טופוגרפיה של ירושלים הצלבנית > אתרים צלבנים מחוץ לחומות העיר > קבר שמואל הנביא

המבנה הקרוי נבי סמואל הוא מסגד ממלוכי הבנוי על שרידי כנסייה מבוצרת מהתקופה הצלבנית. במהלך חפירות שנערכו במקום נחשפו חפיר רחב ועמוק שנחפר מסביב למצודה, מחסנים ובתי מגורים. חשיבותו של נבי סמואל בתקופה הצלבנית נובעת מהיותו נקודת התצפית הראשונה, ממנה יכלו עולי הרגל לעיר הקודש לראות את ירושלים, בשל כך נקרא האתר בשם "הר השמחה" (Montis Gaudii). ביומן המסע של רבי בנימין מטודלה, שביקר בארץ בשנת 1173, מתואר שהצלבנים, בעודם עוברים דרך רמלה, שזוהתה על ידם כ"רמה", מצאו במקום את עצמותיו של שמואל הנביא, והביאו אותם יחד איתם, וקברום מחדש בנבי סמואל - שזוהה על ידם כשילה.
לאחר נפילת הארץ בידי צלאח אל-דין, הפכה המצודה למסגד, ומסורת קבורת שמואל התחזקה מאוד הן בקרב המוסלמים והן בקרב היהודים.
מסגד הבנוי על מצודה צלבנית בנבי סמואל
החדר הצלבני באולם הסעודה האחרונה
המבצר הצלבני בעין חמד
מנזר המצלבה