קטסטרופיזם
ז'ורז' קיווייה

ז'ורז' קיווייה (Cuvier) היה פרופסור להיסטוריה של הטבע במוזיאון הלאומי הצרפתי ובקולז' דה פראנס. תחום המחקר שלו היה בעלי החיים המורכבים, העליונים – זוחלים ובעיקר יונקים – והוא נחשב בתקופתו לאחד מגדולי חוקרי המאובנים באירופה. קובייה היה קטסטרופיסט בתפיסתו, וסבר כי היכחדותם של בעלי החיים שאת מאובניהם חקר, נבעה מאסונות חריגים בממדם שהתרחשו באזורים מסוימים על כדור הארץ. לכן סבר קיווייה שבאזורים בעולם שעדיין לא נחקרו בזמנו, קיימים בעלי חיים שכבר נכחדו (כמו, למשל, דינוזאורים). אחד מהעקרונות החשובים שבהם דגל נקרא עקרון קורלציית החלקים, ולפיו כל איבר בגוף פועל בהתאמה מושלמת עם החלקים האחרים, כך שכל שינוי קטן יביא להרס של פעולת האיבר. רעיון זה, שהיה מכינסטי במהותו, התבסס על הרעיון שהחלקים במערכת עובדים בתיאום, ופגם באחד מהם יגרום להשבתת המכונה. כך, לדוגמה, אם נוציא חלק קטן משעון, כל החלקים בו יפסיקו לפעול. הרעיון שימש טיעון נגד קיומה של אבולוציה.
בשנת 1817 פרסם קיווייה את חיבור על התאוריה של הארץ, שבו הוא מנסה לפשר בין הממצאים הגאולוגיים והמאובנים לבין המבול כפי שהוא מופיע במקרא. בחיבור זה מביא קיווייה הוכחות שונות לטובת התורה הקטסטרופיסטית, תוך נקיטת גישה שמרנית יחסית. הוכחותיו של קיווייה התמקדו בהבדלים הנראים בין שכבות שונות של הקרקע, שאת הסיבה לקיומם הוא ייחס למהפכות שעברו על כדור הארץ. הבדלים אלו היו בעיקר ההרכבים שונים של אותן שכבות אדמה, והצורה שבה היו השכבות מסודרות – אופקית או אנכית. קיווייה טען בחיבור כי העובדה שבשכבות מסוימות יש בעלי חיים ימיים מוכיחה כי בתקופה מסוימת בהיסטוריה של כדור הארץ האדמה הייתה מוצפת מים, ולאחר מכן מים אלו נסוגו. עובדה זו, בצירוף השינויים בסידור השכבות הובילו את קובייה למסקנה כי אסונות חריגים בגודלם הם אלו שגרמו לאותם שינויים דרמטיים על פני כדור הארץ. כמו כן, בעקבות מציאתם של בעלי חיים קפואים שלמים לחלוטין (שלא עברו כל תהליך של רקבון), טען קיווייה כי אותם אסונות היו פתאומיים וחדים – כך שלא היה אף די זמן לאותן חיות להתחיל את התהליך הטבעי של התפרקות. קובייה אף סבר כי אין קשר בין החיות המאובנות שנמצאו ובין החיות הקיימות היום, מאחר שקשר כזה מצריך צורות ביניים בין, לדוגמה, החיות דמויות הפילים שנמצאו בסיביר (שכונו לימים "ממותות") לבין פיל בן זמנו. מכאן הוא מסיק את הדברים הבאים:
מכך אנו רשאים להסיק כי זנים עתיקים, שהם עתה נכחדים, היו קבועים בצורתם ובאופיים כמו אלו הקיימים בהווה; או שלפחות הקטסטרופה שהשמידה אותם לא השאירה להם מספיק זמן ליצור שינויים, שלכאורה, אומרים שהתרחשו [כדי שיהפכו לזנים בני ההווה].
בנוסף לסקירת ההוכחות המדעיות לטיעונו, חזר קיווייה למסורות הנוגעות לטבע, לצורך חישוב הזמן שעבר מאז שהתרחשה הקטסטרופה האחרונה. קיווייה הניח כי למשה, מחבר התורה, לא היה אינטרס לשנות את תיאור היווצרות העולם, וכי עצם הישמרותו של הסיפור המקראי במשך שנים כה רבות מעיד על נכונותו. על כן, לפי חישוב הזמן שעבר מאז זמן חייו של משה, והנחה כי לאחר זמנו של משה לא התקיימו קטסטרופות נוספות (כלומר, המבול הוא הקטסטרופה האחרונה שהתרחשה בעולם במצבו הנוכחי), טוען קיווייה:
כפי שמשה קובע את קיומו של אירוע קטסטרופלי בקנה מידה אוניברסלי, שנגרם מהתפרצות של מים והוביל לחידושו המוחלט של המין האנושי, ומתייחס בלבד לתקופה שהייתה 1,500 או 1,600 שנה לפני זמנו, אפילו לפי אותם העתקים המאפשרים את המרווח הגדול ביותר, בהכרח [שהאירוע] כנראה התרחש לפני פחות מחמשת אלפים שנה לפני ימינו אנו.
כך, לפי קיווייה, המבול הוביל להיקברותן תחת מים של תרבויות, בעלי חיים וצמחים שונים, רק כדי שלאחר נסיגת המים יתפתחו בהדרגה אותן תרבויות אנושיות אותם אנו מכירים כיום. המבול, ואירועים קטסטרופליים אחרים שקדמו לו, הם שגרמו לשינויים בשכבות כדור הארץ ולעדויות, בצורת מאובנים, של בעלי חיים שאינם קיימים כיום.
בתאוריה של קיווייה יש פגם משמעותי: אסונות רבים יובילו להפחתה מתמדת בכמות הזנים על כדור הארץ, דבר הנוגד את העובדה שמספר המינים רק עולה. לכן, ממשיכיו של קיווייה אימצו גישה אחרת, המסבירה את העלייה במספר המינים בכך שלאחר כל אסון היה תהליך בריאה אלוהי נוסף.