stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה חורגל
ביוגרפיה

חורגל נולד בלודז' שבפולין. שירת כפרש בצבא הפולני. עבד כפקיד במשרד הארצישראלי ושימש כמנהל לשכת הקרן הקיימת לישראל בלודז'. עלה לארץ ישראל ב-1925 ועבד כפועל בחקלאות ובבניין בראשון לציון.
למד משחק בסטודיה הדרמטית של התיאטרון הארץ ישראלי (התא"י), בהדרכתו של מנחם גנסין. חורגל שיחק בראשוני הסרטים שהופקו בארץ ישראל - עודד הנודד (1932) ו"זו הארץ" (1935). שיחק גם בסרטו של אגדתי "האתמול של מחר" מ-1964. בשנת 1940 עבר עם משפחתו לשכונת הדר בהוד השרון. במהלך השבוע התגורר בתל אביב. המשפחה התגוררה שם כ-7 שנים.
חורגל היה כוכבו של התיאטרון הסאטירי "המטאטא", בו החל לשחק ב-1929, ושיחק בששים וחמש תוכניות ובעשרים קומדיות בו עד לסגירתו. ב-1953 החל לשחק בתיאטרון הקאמרי וב-1960 נעשה לשחקן קבוע בו.
ב-1968, במהלך ההצגה "המחיר" של ארתור מילר עבר התקף לב. עקב כך, החליט לפרוש לגמלאות. בשנת 1969 זכה ב"פרס מילוא" על משחקו בתפקיד סלומון בהצגה זו.
חורגל המשיך להופיע בהצגות עד 1972.
בשנת 1984 זכה בתואר יקיר תל אביב.
משה חורגל נפטר  בי"ז בחשוון תשנ"א (1990), קרוב לגיל 90, ונטמן בבית העלמין קריית שאול. הותיר אחריו את רעייתו, פרומה, בן - דורי הרגיל, ובת - בלהה חורגל-יגיל, ונכדים. חתנו הוא השחקן גדי יגיל. השחקנית יולי הרגיל-שדה והסופר רן יגיל (חורגל אף מופיע כדמות בספריו) הם נכדיו.
הערות שוליים

↑  חורגל משה באתר חברה קדישא ת"א–יפו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012289261505171  VIAF: 308279156   WorldCat (עם VIAF): 308279156 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים ובנושא תרבות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ואדי סאליב

ערך זה עוסק בשכונה בחיפה. אם התכוונתם לאירועי המחאה בוואדי סאליב, ראו .
| --- | --- |

ואדי סאליב
 מידע
 עיר:  חיפה
 תאריך ייסוד:  סוף המאה ה-19
 על שם:  צלב בערבית
 קואורדינטות:  32°48′40″N 35°00′00″E﻿ / ﻿32.8111°N 35°E﻿ / 32.8111; 35
 שכונות נוספות בחיפה
 he
 
ואדי סאליב (בערבית: وادي الصليب, תעתיק: ואדי אלצליב) היא שכונה בעיר התחתית של חיפה. גבולותיה הם השכונות הדר ונחלה בדרום, הדר ממערב, ארד אל-יהוד מדרום-מזרח, מסילת הרכבת וקריית הממשלה מצפון, ורחוב חטיבת גולני ושדרות פלי"ם מצפון-מזרח. השכונה, בחלקה הגדול, אינה מאוכלסת, אולם בתיה וההיסטוריה שביניהם מעסיקים לאורך השנים חוקרים, אמנים ואדריכלים.
היסטוריה > התקופה העות'מאנית

ראשיתה של השכונה בסוף המאה ה-19. בתיה נבנו על ערוץ אכזב המטפס משפלת העיר התחתית אל המדף שהיום הוא שכונת הדר, והיא נקראה בשם "ואדי א-צליב" - צליב הוא צלב בערבית - על שם צלב גדול שהיה חקוק על סלע באחת המערות במעלה הוואדי; מאוחר יותר נבנה בניין על סלע זה והצלב נעלם. השכונה אוכלסה על ידי ערבים מוסלמים. במקביל ובאותה העת, התיישבו יהודים שיצאו מחומות העיר העתיקה והקימו שכונה באזור הרחובות יהודה הלוי ואבן גבירול, דרומית לרחוב עיראק (קיבוץ גלויות של ימינו). שכונתם נקראה ארד אל-יהוד ("אדמת היהודים"), ובפי הערבים אף "שכונת הפחונים".
בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 הוזמן המהנדס היהודי-הונגרי ארפד גוט לתכנן את טחנת הקמח של חיפה. מבנה הטחנות הגדולות הועמד על תילו בשנת 1922 על הדרך הראשית בקִדמת השכונה, באדיבותם של הברון רוטשילד ויק"א, ועד היום נטחנים בו גרגרי החיטה שמגיעים מממגורות דגון.
היסטוריה > בתקופת המנדט

במשך השנים ננטשה אט אט ארד אל-יהוד על ידי האוכלוסייה היהודית, ואוכלסה גם היא על ידי ערבים, וּואדי סאליב הוסיפה לצמוח. מבחינת תשתיותיה היא נחשבה כאחת מהגרועות שבשכונות העיר. הלורד מלצ'ט רכש כִברת-קרקע ברחוב נצרת (חטיבת גולני/בר-יהודה של היום), ופרנסי היישוב בחיפה העלו בשנות ה-30 את ההצעה כי שטח זה יצורף לאזור היהודי המצומצם בעיר העתיקה שמערבה משם, כחלק ממאמץ אחרון להבטיח רצף יהודי ואת שלומה של הקהילה הרעועה של העיר התחתית.
היסטוריה > לאחר הקמת המדינה

במלחמת העצמאות השתלטו הכוחות העבריים על חיפה התחתית, כשבין השאר ניטשו קרבות ברחוב סטנטון (שיבת ציון של היום), ובעקבותיהם עזבו התושבים הערבים את ואדי סאליב. לאחר המלחמה יוּעדו הבתים הנטושים לשכן חיילים משוחררים, ובשנים הבאות הם אוכלסו בעיקר על ידי עולים מבאי העלייה ההמונית, ובמידה פחותה גם מרומניה, בתנאים של מצוקה. בשנת 1959 התפרץ המתח העדתי בסדרת מהומות אלימות של הדיירים יוצאי צפון-אפריקה נגד הממסד, התפרצות שלימים נודעה כאירועי ואדי סאליב. ב-1962 החל פינוי של התושבים לדיור חלופי משופר ברבעים אחרים בעיר, ומאז שנות ה-70 החל במקום תהליך התפוררות. בתי האבן, רבים מהם עם קשתות, עיטורים ומרפסות גדולות, נאטמו בלבני בניין כדי למנוע פלישות, ונכון לראשית המאה ה-21 השכונה, שחלק גדול מהרכוש בה נותר בידי מינהל המקרקעים וחברת עמידר, הרוסה ברובה ומיועדת לשיקום.
בתחילת שנות ה-60 נחנך בשכונה השוק הסיטונאי של חיפה. החל משנות ה-90 רואים בו גורמים רבים מטרד בלב העיר התחתית, ותוכניות לפינויו באות והולכות. מבנים לא מעטים לאורך רחוב חטיבת גולני הם נכסים שעדיין נמצאים בבעלות הכנסייה הקתולית, והם מושכרים לבעלי מלאכה שונים ולמחסנים. תופעה זו, לצד היעדר השקעות ציבוריות בשכונה במרוצת העשורים מאז התרוקנה בשנית מתושבים, הייתה בין הסיבות לכך שגם בראשית שנות ה-2000 לא נראו סימנים להתחדשות אוכלוסייה, עסקים ותשתיות ברחובות האזור, וואדי סאליב נותרה סמל לבליה עירונית.
היסטוריה > שיקום, שימור ופיתוח

מאז סוף שנות ה-80 של המאה ה-20 מקדמים מינהל מקרקעי ישראל ועיריית חיפה, תוכנית לשיקום ולהחייאת ואדי סאליב, בין השאר הקמת "רובע אמנים" בשכונה. בשנת 1998, פרסם המנהל מכרז להחכרת 20 מתחמים לבנייה למגורים, למשרדים, למסחר ולשימור מבנים. אולם רק למחצית מהמגרשים הוגשו הצעות. בין השאר רכש איש העסקים החיפאי גד זאבי מספר מגרשים, וביקש להקים במקום קריית מוזיאונים כתרומה לעיר. ב-1999 הודיע ראש העירייה עמרם מצנע כי מתנהל משא ומתן עם זאבי לגבי השתתפות במימון הפרויקט. אך הפרויקט לא יצא לפועל וזאבי ביקש אחר כך להקים במקום פרויקט מגורים, ולבסוף מכר את הקרקע.
פעולות השיקום והחייאת ואדי סאליב התקדמו באיטיות, תוכנית "רובע אמנים" לא קודמה, כמחצית מהמבנים בוואדי סאליב נמכרו ליזמים, ומחצית נותרה בידי הגופים הציבוריים, אך הבנייה במקום התקדמה בעצלתיים. ובסוף שנת 2010 פרסמה חברת הדיור הממשלתית "עמידר" מכרז למכירת תשעה בתים המיועדים לשימור ושני מגרשים, עם פוטנציאל לבניית 90 דירות או מתחם מסחרי, בו ניתן להקים גלריות, בתי קפה וחנויות. בקיץ 2011 הוצא מכרז פומבי מוגבל על קבוצת בתים בשטח כולל של 9,000 מ"ר עם חובת שימור, והחלה להתהוות קבוצת רכישה. במקביל קרו תהליכי שיפוץ פרטיים מעת-לעת לאורך השנה החולפת, לצורך מגורים או השקעה.
ביוני 2016 נפתח ברחוב הרב מרכוס מתחם "הפירמידה", מרכז סדנאות אמנים וגלריות. המבנה משלב שימור של מבנה ציבורי משנות ה-60 עם בניית תוספת חדשה. "הפירמידה" שוכנת במבנה בית ספר אחיעזר, שנסגר בשנות ה-60, עמד נטוש במשך שנים ומשך אליו פעילות עבריינית. בשנת 1992 הגיעה למקום קבוצת אמנים חיפאיים וביניהם אברהם אילת, יהודה יציב ויעקב דורצ'ין, שהתאגדו בעמותה וכינו את עצמם "הפירמידה". חברי הקבוצה קיבלו את ברכתו של ראש העיר אריה גוראל והתחילו בשיפוץ המקום ובהכשרתו לסדנאות אמנים. בשלב מסוים דרשה עיריית חיפה מהאמנים תשלום על השימוש במקום, ואז, יחד עם מחלקת התרבות של העירייה, עלה הרעיון של שיקום המבנה ויצירת מרכז תרבות עירוני במקום, הכולל סדנאות לאמנים, חללי תצוגה, ספרייה ובית קפה. אולם מימוש הפרויקט נמשך שנים רבות עקב מחסור בתקציב לשיקום המבנה. בית הספר ששכן במקור היה מורכב משני מבנים, בני שלוש קומות, שהונחו על צלע ההר, בניצב לטופוגרפיה, ביניים הוקם מבנה החדש בו מוקמה גלריה מרכזית בשטח של 375 מ"ר, עם חלל כפול, ומעליה מרפסת גדולה, שהפך את שני המבנים הבודדים לקומפלקס מדורג בצורת האות ח', שמשקיף מצד אחד אל הר הכרמל, ומצד שני על עץ אקליפטוס ותיק ונוף מפרץ חיפה. ב-2017 נחנך בסמוך פארק מדורג על מורדות ההר, עם מגרש משחקים ורחבת מופעים, תוך שימור מספר מבנים סביבו.
אתרים

בתחומי השכונה, לא הרחק מהשוק הסיטונאי, נמצאת הרבנות הראשית של חיפה, ומולה (אם כי לא בתחום ואדי סאליב) תחנת הרכבת ההיסטורית חיפה מזרח. בפאתי השכונה נבנו מבני בית המשפט החדשים. עוד בשכונה:
מתחם אל-פאשה - צביר מבני-אבן ששימשו כבית מרחץ ציבורי ומגורים, שבנתה משפחת אל-ח'ליל (אל-פאשא), משפחה מוסלמית עשירה בתקופה העות'מאנית. אבי המשפחה מוסטפא פאשה אל-ח'ליל היה ראש עיריית חיפה בין השנים 1885–1903, והמתחם נקרא על שמו. בנו אברהים אל-ח'ליל היה ראש העירייה בין השנים 1911–1913. במבנה המערבי פעלה בין היתר "במה 2" של התיאטרון העירוני.
כיכר פייסל (או פייצל) - ליבה של ואדי סאליב, נקראה על שם פייסל הראשון מלך עיראק, וממנה יוצאים שדרות הפל"ים והרחובות העצמאות, חטיבת גולני (לפנים רחוב פייסל) וקיבוץ גלויות. השער המזרחי בחומה שהקיפה את "חיפה החדשה" של המאה ה-18 עמד בסמוך. בכיכר רחבה מרוצפת ובמרכזה ניצבת אנדרטה שצורתה עמוד קטוע. האנדרטה הוצבה לציון אירוע העברת גופת המלך משווייץ לעיראק דרך נמל חיפה בשנות ה-30. חלק מהרחובות היוצאים מהכיכר משמשים היום סוחרי עתיקות.
מסגד איסתיקלאל ("מסגד העצמאות") - נמצא בפינתה הצפון-מערבית של כיכר פייסל. המסגד נבנה בשנות ה-20 והחליף את מסגד אל-ג'רינה כבית התפילה הראשי של המוסלמים בחיפה. כאן פעל עז א-דין אל-קסאם, שמונה לתפקיד האימאם של המסגד, ובו החל בפעילות הטפה אסלאמית אנטי-ציונית ואנטי-בריטית. ליד המסגד נמצאים מבנה בית הדין השרעי ובית הקברות המוסלמי איסתיקלאל.
"פירמידה" - בקרבת אל-פאשה: מרכז האמנות העכשווית של עמותת פירמידה שנוסדה ב-1994.
ממצאים ארכאולוגיים

בעת חפירת תעלה בשנת 1999 התגלו ברחוב ואדי סאליב שתי מערות קבורה. במקום נערכה חפירת הצלה מטעם רשות העתיקות. באתר התגלו שתי מערות שנחצבו בסלע גיר. במערה הראשונה נמצאו שלוש מדרגות שירדו אל פיר שהוביל לאולם קבורה. בחדר נמצאו שלושה מקמרים בגודל 1X2 מטר כל אחד. במערה התגלו עצמות של לפחות שלושה עשר מבוגרים, מתוכם שתי נשים, ועצמות של ילד. חלק מהקבורות הופרעו והעצמות היו מפוזרות במערה. במערה השנייה נמצאו שני מקמרים בגודל 0.9X0.6 מטר. נמצאו עצמות של לפחות עשרים ושלושה פרטים, מתוכם עצמות אישה אחת. רוב הנקברים היו גברים שגילם אינו עולה על חמישים. הממצא הקטן במערה זו כלל שברי כלי חרס מהתקופה הביזנטית, מימי הביניים ומזמננו, וכמו כן נמצאו מטבע, כפתורים וטבעת. ממצא דומה נמצא גם בפתחה של המערה הראשונה.
תצפית מרחוב אלקלעי לכיוון צפון. במרכז מסגד איסתיקלאל
הוואדי שעל שמו נקראת השכונה. היום רחוב עומר אל-חטאב
מבנה נטוש ברחוב אלקלעי
החמאם הטורקי במתחם אל-פאשה
ראו גם

אירועי ואדי סאליב
לקריאה נוספת

יפעת וייס, ואדי סאליב: הנוכח והנפקד, ירושלים: מכון ון ליר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשס"ז 2007 (קישור לקריאת המבוא לספר)
רינה פרנק מיטרני, כל בית צריך מרפסת, הוצאת ידיעות ספרים, 2005
אלי נחמיאס, רון שפיגל, ואדי סאליב - המיתוס ושברו, מאורעות ואדי סאליב במבט מחקרי חדש, הוצאת לחמן, חיפה, 2009
יהודית הנדל, רחוב המדרגות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998
אלי עמיר, מה שנשאר, הוצאת עם עובד, 2010
גבריאל בן-שמחון, נערה בחולצה כחולה, הוצאת ידיעות אחרונות ספרי חמד, 2013
איתי נגרי, המחאה המזרחית בוואדי סאליב, הוצאת רסלינג, 2018
הערות שוליים

↑  אמציה פלד, רחובות השכונה, מדריך רחובות חיפה, עיריית חיפה
↑  דוד חיון, ‏תנובה תפנה את השוק הסיטונאי בחיפה ותקים 750 יחידות דיור, באתר גלובס, 5 באוגוסט 1999
↑  ש מאת דוד חיון, ‏המינהל משווק שוב את 8 מתחמי ואדי-סאליב חיפה שלא קיבלו הצעות במיכרז הקודם, באתר גלובס, 19 באוגוסט 1998
↑  דוד חיון ואורלי פלג-מזרחי, ‏זאבי יקים בוואדי סאליב קריית מוזיאונים במקום מגורים, משרדים ומסחר, באתר גלובס, 19 ביולי 1988
↑  מאת דוד חיון, ‏מצנע: מתגבש הסדר עם זאבי להקמת קריית מוזיאונים בוואדי סליב חיפה, באתר גלובס, 26 ביולי 1999
↑  דוד חיון, ‏חיפה: גד זאבי הגיש תוכנית לבינוי ושימור בוואדי סאליב, באתר גלובס, 11 במאי 2003
↑  אבי שאולי, ‏יפנאוטו: זאבי מוכר קרקע בוואדי סאליב שבחיפה ב-17.7 מ' ש', באתר גלובס, 20 במאי 2012
↑  רויטל חובל, הזמן לא ריפא את השכונה שהפכה לסמל, באתר הארץ, 27 ביולי 2012
↑  שני שילה, שכונת ואדי סאליב בעיר התחתית בחיפה פונתה מתושביה היהודים לאחר מהומות 59' - ומאז נותרה מוזנחת, באתר TheMarker‏, 26 באוקטובר 2007
↑  רנית נחום-הלוי, מוכרים את הדיור הציבורי: עמידר מוכרת קרקעות לבניית מאות דירות ומשרדים, באתר TheMarker‏, 21 ביוני 2011
↑  שני שילה, הפרויקטים שיהפכו את ואדי סאליב לנוה צדק של חיפה, באתר TheMarker‏, 10 במרץ 2012
↑  מיכל רוזן, ‏להפוך את הפירמידה, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 28 ביולי 2018
↑  שי אילן, בראש הפירמידה, באתר כלבו – חיפה והצפון, 2 בפברואר 2019
↑  גיא נרדי, הטיפוח שאחרי הקיפוח: האם הפארק בוואדי סאליב ינקה את כתמי העבר?, באתר Xnet‏, 9 בדצמבר 2015
↑  מרטין פיילשטוקר, חיפה, ואדי צליב, חדשות ארכאולוגיות, 115, 2003, עמ' 24-23.
מדרגות עג'לון המובילות מרחוב שיבת ציון למעלה השחרור
כיכר פייסל
דודו כהן

| --- | --- |

 לידה:  25 בספטמבר 1979 (בן 45) קריית שמונה, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 
דודו כהן (נולד ב־25 בספטמבר 1979) הוא עיתונאי, עורך ומגיש טלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה

נולד בקריית שמונה למשפחה מסורתית-דתית. למד בתיכון דנציגר בקריית שמונה. את שירותו הצבאי עשה בגדוד הקשר 371 בפיקוד הצפון.
ביוגרפיה > עיתונות

את קריירת הכתיבה העיתונאית החל ככתב מוזיקה ותרבות במקומון "מידע 8" בקריית שמונה. במהלך שירותו הצבאי, ועם סיום השירות בשנת 2001 מונה לתפקיד עורך העיתון.
בתחילת 2002 החל לכתוב במגזין הטלוויזיה והבידור "רייטינג", ככתב מגזין ובהמשך גם כמבקר המוזיקה הישראלית. ראיין שורה של דמויות מוכרות – צביקה הדר, עמיר בניון, שולי רנד, אדיר מילר, אייל גולן, שרית חדד, דן מרגלית, שלי יחימוביץ, יהודה ברקן, הרב זמיר כהן ועוד. במקביל ערך מוספים מיוחדים עבור "רייטינג", בשיתוף חברות פלאפון, סלקום ו-yes.
ב-2004 הצטרף אל "תרבות מעריב" ככתב מגזין וכבעל הטור "מזרח תיכון חדש", שסקר את תעשיית המוזיקה המזרחית באותן שנים. שנה לאחר מכן החל לכתוב גם ב"מקור ראשון" ככתב מגזין במוסף התרבות "השבועון" ובמוסף "דיוקן". בין השאר ראיין את שלמה ארצי, עידן רייכל ואביתר בנאי, וערך כתבות רוחב על אריק איינשטיין, יהודה פוליקר ועוד.
לקראת סוף העשור השתתף במספר פרקים בתוכנית "דוקוסלב" בערוץ הבידור הישראלי. בנוסף ערך את הניוזלטרים של סלקום וקק"ל במסגרת חברת התוכן Feelternet.
שימש כראשוני הכותבים ב-מאקו, במסגרת ערוץ הרוח וגם כבעל טור אישי בערוץ "דיבור ישיר", במשך מספר שנים.
בשנת 2010, בעקבות התחזקות דתית, התפטר מ"רייטינג" ועבר לעסוק בעיקר בתוכן בעל אוריינטציה יהודית.
ביוגרפיה > טלוויזיה

כהן הגיש בערוץ הידברות את התכנית "מקום לשאלה" עם הרב זמיר כהן, שבה הפנה אל הרב שאלות בנושאים מגוונים. במסגרת התכנית צולמו 26 פרקים.
בהמשך הגיש את תוכנית האירוח "בכיוון אחר", בה התארחו דמויות שעשו שינוי מהותי בחייהם. בין השאר התארחו בתוכנית עמיר בניון, יהודה ברקן, נתי רביץ, הרב ארז משה דורון, קובי אפללו, צבי יחזקאלי, גיא זו-ארץ, יונתן רזאל, דני שטג, גולן אזולאי ועוד. במסגרת התכנית צולמו 100 פרקים, כשהאחרון שבהם היה ראיון עם דודו כהן עצמו, כשבתפקיד המראיין היה איש התקשורת ודובר בית החולים איכילוב, אבי שושן.
ב-2018 החל להגיש את התכנית "מסע בין נשמות", שבה ראיין דמויות שונות בצילומי חוץ. בין המרואיינים: שולי רנד, עמיר בניון, סאבלימינל, זאב רווח, עודד מנשה, הרב אורי זוהר ועוד.
החל מ-2022, משתתף באופן קבוע בתוכניתו של גולן אזולאי, "גולן עם העם".
ביוגרפיה > דיגיטל ותוכן

בשנים 2010-2015 עבד עם עמיר בניון כיועץ תקשורת, וניהל את הרשתות החברתיות של בניון.
ב-2010 הצטרף לערוץ הידברות כעורך הניוזלטר השבועי. כעבור שלוש שנים מונה לתפקיד מנהל ועורך אתר הידברות.
במהלך אותו עשור הקים וניהל מספר פרויקטים במסגרת הידברות:
מיתוג ואפיון חדש לאתר "הידברות - אתר היהדות הגדול בעולם". עם כ-6 מיליון כניסות באתר מדי חודש.
הקמת אתר היכרויות לדתיים, "שבע ברכות".
הקמת ועריכת עלון "עונג שבת", המופץ ביותר מ-290,000 עותקים מדי שבוע.
הקמת אתר "עולם הילדים", המכיל תוכני וידאו ומשחקים המותאמים לקהל דתי ומסורתי.
הקמת אתר "70 שאלות קשות ביהדות", המרכז תשובות מגוונות ל-70 שאלות מאתגרות.
הקמת אתר "הקמפוס היהודי" לשיווק סדנאות דיגיטליות.
אפיון וניהול אפליקציות הידברות, "שבע ברכות", "הרב זמיר כהן", "הידברות על הדרך" ועוד.
אפיון והקמת אתרים שונים – "המח היהודי", "הידברות Connect", "לתת זה לקבל", "מוזיקה יהודית 24/6" ועוד.
כתיבת טור אישי שבועי בעלון השבועי "הידברות עונג שבת"
הערות שוליים

↑  מסע בין נשמות - YouTube, באתר יוטיוב
אקסלרטור

אקסלרטור (תוכנית האצה, באנגלית:  Startup Accelerator) הוא תוכנית עבור חברות הזנק (סטארט-אפים) בתחילת דרכן. האקסלרטור מסייע לחברות בתחומים שונים, כגון ייעוץ טכני ומשפטי, פיתוח מוצר, חשיפה למנטורים, למשקיעים ולקוחות, במטרה להוות ״מאיץ״ לקידום תהליכים בחברה. ישנם אקסלרטורים שגם משקיעים הון התחלתי בחברות. רבים מהאקסלרטורים מתנהלים במחזורים של מספר חודשים, בסיומם מתקיים אירוע שבו מוצגות החברות למשקיעים ובכירים מהתעשייה ("Demo Day").
הסיבות להקמת אקסלרטור עשויות להיות מגוונות, כשהמרכזיות שבהן: לקיחת אחוזים ובעלות חלקית על החברות, שיתופי פעולה טכנולוגיים ושיתופי פעולה אסטרטגיים.
תהליך הקבלה לתוכנית האצה באקסלרטורים הוא תהליך סלקטיבי ולרוב מתקבלות אליו רק חברות מועטות בכל מחזור.
רשת המנטורים באקלסטורים מורכבת מבכירים, משקיעי קרנות הון סיכון ואנג'לים, יזמים ומומחים בתעשייה מתחומים מגוונים.
סוגי אקסלרטורים

אקסלרטורים המנוהלים על ידי תאגידים בין-לאומיים כגון מיקרוסופט ו-IBM.
אקסלרטורים המנוהלים על ידי קרנות הון סיכון, ומסייעים להן לבחור ולהשקיע בחברות הצעירות המבטיחות ביותר.
אקסלרטורים המנוהלים על ידי גופים מוסדיים וממשלתיים.
אקסלרטורים המנוהלים על ידי גופים ללא מטרות רווח שפועלים לטיפוח קהילת היזמים המקומית. מודל זה נפוץ במוסדות לימוד אקדמיים, ולעיתים בחסות העירייה המקומית.
היסטוריה

החברה הראשונה שהשתמשה במונח אקסלרטור הייתה Colorado Venture Centers בשנת 2001.
Y Combinator שהתחילה את דרכה בקיימברידג', מסצ'וסטס, על ידי פול גרהם, הקימה את האקסלרטור בשנת 2005. תוכניות אקסלרטור נוספות הוקמו ברחבי ארצות הברית, ביניהן Techstars (בולדר, קולורדו), 500 Startups (מאונטיין ויו, קליפורניה), and MassChallenge (בוסטון, מסצ'וסטס).)
באותה השנה, תוכניות אקסלרטור נוספות בדרום-מזרח אסיה, ביניהן Chinaccelerator (שאנגחאי, סין) שהוקמה בסין ב-2009.
ב-2011 החלו לקום תוכניות אקסלרטורים באירופה, ביניהן Seedcamp שהוקמה בלונדון ו-Startupbootcamp עם נציגויות בקופנהגן, אמסטרדם, ברלין, ישראל, איינדהובן, איסטנבול ולונדון.
על פי ניתוח שפורסם על ידי פורבס ב-2012, מאז 2010 היה גידול עקבית בתוכניות אקסלרטור שמומנו על ידי ארגונים, אך הונחו על ידי אותם קווים מנחים לפיהם פעלו האקסלרטורים המקוריים.
ב-2015, שליש מהסטארטאפים בארצות הברית השתתפו באקסלרטור.
הערות שוליים

↑  Hathaway, Ian, What Startup Accelerators Really Do, Harward business review, 01-03-2016
↑  Susan Cohen, What Do Accelerators Do? Insights from Incubators and Angels, Innovations: Technology, Governance, Globalization 8, 2013-07, עמ' 19–25 doi: 10.1162/INOV_a_00184
↑  TechCrunch (כתב עת), 500 Startups Unveils 2nd Batch: 21 Startups, From "Foodspotting For Fashion" To "Iron Chef In Your Living Room, TechCrunch, 2019-05-13
↑  about, ‏2019-05-13 (ארכיון)
1 2  Gruber, Frank, Top 8 European Startup Accelerators and Incubators Ranked Seedcamp and Startupbootcamp Top Rankings 2011, Tech Cocktail, ‏June 20, 2011 (ארכיון)
↑  Techstars FAQ | The global network that helps entrepreneurs succeed, ‏2019-05-13 (ארכיון)
מריה דילון

| --- | --- |

 לידה:  27 באוקטובר 1858 (יוליאני) פוניבז', ליטא 
 פטירה:  14 באוקטובר 1932 (בגיל 73) סנקט פטרבורג, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית הקברות הלוטרני סמולנסקי 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1888) 
 תחום יצירה:  פיסול 
 בן או בת זוג:  פיודור בוכהולץ 
 
מריה (מינה) דילון (ברוסית: Мари́я (Ми́на) Льво́вна Диллон‏; 27 באוקטובר 1858, פוניבז' – 14 ביוני 1932, לנינגרד) הייתה פסלת יהודיה רוסית. נחשבת לפסלת מקצועית הראשונה ברוסיה.
קורות חיים

מריה (מינה) דילון נולדה בפוניבז' למשפחה יהודית. בצעירותה היא הגיעה לסנקט פטרבורג והחלה להתעניין באמנות.
בשנת 1879 היא החלה ללמוד באקדמיה לציור וסיימה אותה בשנת 1888 בעקבות הפסקה במהלכה היא ביקרה בצרפת ואיטליה. במהלך הלימודים היא הכירה את פיודור בוכהולץ והם התחתנו. בסיום הלימודים היא קיבלה מדליית זהב קטנה.
בשנת 1893 עבודה של דילון הוצגה בתערוכה העולמית של שיקגו. בשנת 1896 דילון סיימה עבודה על פסלון "טטיאנה" שהוצג בתערוכות לרבות התערוכה הבינלאומית בברלין. בהמשך היא עברה לפירנצה בה עשתה מספר פסלונים. עבודותיה מאותה תקופה מוצגות בגלריית טרטיאקוב במוסקבה. פסלון שלה "ליליה" נרכש על ידי משפחת הקיסר והוצג בארמון אלכסנדר. בהמשך דילון פיסלה פסל ניקולאי לובצ'בסקי שמוצב בקאזאן ופסל של אלכסנדר השני שהיה מוצב בצ'רניהיב. בתחילת המאה ה-20 דילון קיבלה מספר פרסים על עבודותיה. מריה דילון עשתה מספר פסלים של אנשי אמנות רוסים שהוצבו בבתי העלמין.
מריה דילון נפטרה שנת 1932 ונטמנה בלנינגרד.
בשנת 2010 בטירת מיכאילובסקי נערכה תערוכה שהוקדשה לעבודות של דילון.
הערות שוליים

↑  ביוגרפיה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 141470127  ISNI: 0000 0000 8007 7630  LCCN: no2010023301  ULAN: 500070702  VIAF: 96174561   WorldCat (עם VIAF): 96174561
פונאוטוגרף

איור משנת 1859 של מכשיר פונאוטוגרף
ההקלטה משנת 1860 של שיר העם הצרפתי "Au clair de la lune" אשר הוקלטה באמצעות מכשיר הפונאוטוגרף.
הפונאוטוגרף (בצרפתית: Phonautographe) היה המכשיר הראשון בהיסטוריה שהיה מסוגל להקליט אודיו. המכשיר פורץ הדרך הומצא בשנת 1857 על ידי הממציא הצרפתי אדואר-לאון סקוט דה מרטינוויל (אנ').
המכשיר היה מסוגל לבצע רישום לוויברציות של צלילים על גליל נייר או זכוכית. בעוד שהמכשיר היה מסוגל לבצע רישום ויזואלי של צלילים, הוא לא היה מסוגל להשמיע את האודיו שהוקלט, שכן מטרתו העיקרית של המכשיר הייתה לשמש ככלי מדעי לחקר אקוסטיקה וגלי קול.
למרות מגבלותיו, המכשיר היה בעל השפעה רבה על התפתחות טכנולוגיות הקלטת האודיו שבאו בעקבותיו.
ב-2008 השתמש צוות מדענים במעבדה הלאומית לורנס ברקלי בקליפורניה שבארצות הברית בטכניקות הדמיה מודרניות על מנת להמיר הקלטה ישנה שהוקלטה באמצעות המכשיר ב-9 באפריל 1860 לקובץ אודיו הניתן להשמעה. הקלטה זו הייתה של שיר העם הצרפתי "Au clair de la lune"(אנ') והיא נחשבת להקלטה העתיקה ביותר של קול אנושי.
הערות שוליים

↑  Flatow, Ira (April 4, 2008). "1860 'Phonautograph' Is Earliest Known Recording". Talk of the Nation. NPR. https://www.npr.org/templates/story/story.php?storyId=89380697.
↑  "Oldest recorded voices sing again" (באנגלית). BBC News. 28 במרץ 2008. ארכיון מ-17 באפריל 2022. נבדק ב-13 ביולי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
ערך זה הוא קצרמרבנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חנניה יוסף אייזנבך

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 בנובמבר 1943 כ"ד בחשון תש"ד ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  ל' בשבט ה'תשפ"א (בגיל 77)
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  ירושלים
 השתייכות:  חסידות חב"ד 
 רבותיו:  הרב שלמה חיים קסלמן הרב שמואל אלעזר היילפרין
 
הרב חנניה יוסף אייזנבך (כ"ד בחשוון ה'תש"ד, 22 בנובמבר 1943 – ל' בשבט ה'תשפ"א) היה ראש כולל "אהל יוסף משה" בבואנוס איירס, ראש ישיבת תומכי תמימים בבני ברק, ראש ישיבת תומכי תמימים בקריית גת ומחבר ספרים.
חיים אישיים

נולד בשכונת בית ישראל בירושלים, לשמעון בן ציון וחנה רעכיל אייזנבך. למד בישיבת עץ חיים, בישיבת פוניבז' ובישיבת תורת אמת. בשנת ה'תשכ"ה נסע ללמוד בישיבת תומכי תמימים המרכזית בניו יורק.
בשנת ה'תשכ"ט התחתן עם ברכה עלקא בת הרב אהרן ברנשטיין, ראש ישיבת חיי עולם.
נפטר בל' בשבט תשפ"א לאחר מחלה קשה.
בנו, הרב שמעון בן ציון, הוא ר"מ בישיבת תומכי תמימים בברינואה (חתן הרב יחיאל מנחם מנדל קלמנסון). חתנו, הרב אברהם אשר בלינוב, הוא ראש ישיבה קטנה תומכי תמימים באלעד. גיסו הוא האדמו"ר ממונקאטש רבי משה יהודה לייב רבינוביץ.
פעילות

שימש כראש ישיבת תומכי תמימים בקריית גת משנת תשכ"ח, כראש ישיבת תומכי תמימים בבני ברק מתשנ"ה וכראש כולל "בית מדרש הגבוה" בירושלים, מתשל"ח.
זכה בשנת ה'תשמ"א בפרס קרן עמק הלכה ע"ש הרב בוימל, על בירורי הלכות אונאה.
השתתף בעריכת האנציקלופדיה התלמודית החל משנת תשל"ז. בשנת תש"נ ייסד, עם הרב שלום דב ליפשיץ, את מכון "הלכתא בטעמא", לעידוד כתיבת יצירות תורניות על שולחן ערוך הרב. הארגון מנוהל היום בידי חתנו.
שימש כחבר הנהלת העיתון כפר חב"ד, וכתב בו טורים תחת שמות עט שונים.
בשנת תשע"א היה ראש מכון ללימודי הוראה בבריסל שעל ידי מרכז רבני אירופה. משנת ה'תשע"ב היה ראש כולל ורב בקהילת "אהל יוסף משה" חב"ד בבואנוס איירס.
הרב אייזנבך הוציא סדרת ספרים בשם "מחנה יוסף" שקיבלו הסכמות בין היתר את הסכמות הרב שלמה יוסף זוין, הרב משה פיינשטיין, הרה שלמה זלמן אוירבך והרב יצחק יעקב וייס.
ספריו

נשיאי חב"ד ובני דורם, לקט של קשרים בין גדולי ישראל והחסידות בכל הדורות עם נשיאי חב"ד, החל מבעל התניא ועד הרבי מחב"ד, תשל"ב
הגאון מלובלין, פרקי חייו ולקט מתורתו של רבי שניאור זלמן פראדקין, בהוצאת כולל חב"ד, ירושלים תשל"ז
מחנה יוסף, חדושים וביאורים ברמב"ם ושולחן ערוך הרב בהלכות ציצית, תשל"ט
מחנה יוסף, חדושים וביאורים בסוגיות ממסכתות. כרך על מסכת פסחים, תשל"ו. וכרך על מסכת סוטה, תשמ"ו
רבן של ישראל, מאמרים על אישיותו התורנית של הרבי מליובאוויטש, תשמ"ח
מאורי ישראל, פרקים בתולדות חיים ופועלם של גדולי ישראל וחסידי חב"ד, תשנ"ד
מחנה יוסף, שיעורים והערות בסוגיות על מסכת שבת ובדברי הרמב"ם, ובירורים בהלכות שבת, תש"ס
כשרות, עיונים תורנים בנושאי כשרות המזון בעידן הטכנולוגי ופתרונות מעשיים, בהוצאת חסדי לב, תשס"ה (עורך ראשי)
עד הגל- חיבור על ענייני ל"ג בעומר בהלכה, אגדה, קבלה וחסידות, תשס"ה
ירח האיתנים, הערות והארות בקדושתם של ימי חודש תשרי, תשס"ז
הערות וציונים לספר תניא קדישא, תשס"ט
קונטרס מחנה יוסף, הערות ברמב"ם ובשולחן ערוך הרב על הלכות תפילין, תשע"א
מחנה יוסף ביאורים והערות בדברי הרמב"ם ז"ל, תשע"ב
מחנה יוסף, על חודשי אלול – תשרי, תשע"ג
מחנה יוסף, הערות ועיונים בתורת הרבי מליובאוויטש, תשע"ה
מחנה יוסף, שאלות ותשובות ומכתבי תורה, תשע"ז
מחנה יוסף, הערות וביאורים ברמב"ם. כרך על הלכות יו"ט, מועדי ישראל ושבת, תשמ"א. כרך על הלכות תפילין, תשע"ז
יחננו ויברכנו כרך על חודש כסלו, תשע"ז. וכרך על חודש תמוז, תשע"ז
ערך את הספרים: חידושים וביאורים בש"ס וברמב"ם חלק ב' ו-ג', תשמ"ה ותשמ"ז, קובץ מיוחד לחידושי תורה, תשל"ז; כבוד חכמים, תשמ"ב; כבוד חכמים עטרת פז, תשמ"ז; יד אהרן לזכרו של חותנו הרב אהרן ברנשטיין.
הערות שוליים

↑  משה ויסברג, אבל: מגדולי ראשי הישיבות של חב"ד הלך לעולמו אתר בחדרי חרדים, ל' בשבט תשפ"א
↑  השתתף בכתיבה הכרכים יח, כא-כז, לא, לד, לה.
↑  אורח ב"כינוס תורה" הבלגי: הרב חנניה יוסף אייזנבך באתר col, תשע"א
↑  מחנה יוסף להורדה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307692205171  LCCN: nr93037097  VIAF: 264203475   WorldCat (עם VIAF): 264203475
הראל גורדין

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  ישיבת הכותל (1987)  ישיבת הר עציון (1987)  כולל אברכים (1992) 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
הרב הראל גורדין הוא רב ור"מ ומרצה בתחומי הלכה, אתיקה והיסטוריה יהודית.