stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'רג' לנארט
קורות חייו

ג'רג' לוינגר נולד במשפחה יהודית כבנם של יעקב לנארט (לוינגר) (1857–1929), פקיד בנק, ושל אילונה וייס (1868–1953). הוא השלים את לימודיו באוניברסיטת פאזמאן פטר בבודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד). במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת שמונה עשר חודשים בחזית המזרחית ולאחר מכן שהה שלוש שנים במחנה שבוי מלחמה, כך הוא קיבל את התואר שלו ברפואה רק ב-1924. מאותה השנה היה מתמחה בקליניקת הילדים בניהולו של יאנוש בוקאי, מ-1928 היה בעל תואר מרצה. במשך שנים רבות עבד גם כרופא הראשי של מחלקת הילדים של פוליקליניקת Charité. הוא נאלץ לוותר על עבודתו בגלל החוקים ה (אנטי)יהודיים שאסרו להעסיק יהודים במשרות ציבוריות.
אחרי מלחמת העולם השנייה בשנת 1946 קיבל הסמכה פרטית להוראה כמרצה בכיר (לא חלק מהסגל) באוניברסיטת פאזמאן פטר בתחום ההורשה וההיבטים שלה מנקודת מבט של רפואת הילדים. ב-1949 התמנה לרופא הראשי של בית החולים סנט יאנוש, שם ארגן וניהל מאוחר יותר את מחלקת הריאות לילדים. משנת 1963 יזם וארגן ייעוץ גנטי. בשנת 1964, מטעם אוניברסיטת זמלווייס, ארגן את הקורס הראשון להכשרת יועצים לגנטיקה אנושית בהונגריה, ולאחר מכן השתתף בעבודת הקורס לגנטיקה אנושית של משרד הבריאות ושל WHO, הן כמארגן והן כדובר. הוא היה חבר במועצות המערכת של השבועון הרפואי ופדיאטריה (רפואת ילדים). הוא לימד כפרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד ובאוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה, עסק באנדוקרינולוגיה, מקרי שחפת בילדות, התקרב לגילוי גורם רזוס ופיתח את העקרונות של הקצבת תרופות בילדות.
לנארט היה נשיא המדור לגנטיקה אנושית של האגודה הביולוגית ההונגרית, האגודה לגנטיקה אנושית, חבר נשיאות וסגן נשיא איגוד רופאי הילדים ההונגריים.
רעייתו הייתה אירן ויינגרובר, בתם של איגנץ ויינגרובר ושל גיזלה באנד איתה התחתן ב-1929 בבודפשט.
עבודותיו העיקריות

A szövetnedvek isoagglutinintartalmáról. Kőnig Gyulával (Magyar Orvosi Archivum, 1927)
Isoagglutinatio az újszülöttnél és az ikterus neonatorum. Bíró Istvánnal. (Magyar Orvosi Archivum, 1929)
Status thymicolympathicus és mors thymica (1935)
Az M és N vértypustulajdonságok megoszlása Budapest népességében. Lajta Alfréddal. (1936)
A belső elválasztású mirigyek jelentősége a gyermekkorban (1936)
A lumbalpunctio szerepe a gyermekgyógyászatban (1936)
A röntgensugarak jelentősége az öröklődő betegségek előidézésében (1938)
Hormonok a fejlődés szolgálatában (1940)
A fejlődési rendellenességek keletkezéséről (1941)
Az icterus neonatorum levis és gravis kórszármazási egységéről a vércsoportban újabb ismereteinek megvilágításában (1947)
Klippel-Feil tünetcsoport (1948)
Az orvosi prevenciós tevékenység előbbrehelyezésének szükségéről (1949)
Korszerű gyermekorvoslás újszülöttkorban kóros viszonyok között. – Új eljárás az erythrodermia desquamativa Leineri helyi kezelésére. (Gyermekgyógyászat, 1952, 9. szám)
Kombinált védőoltások és védőoltások kombinációja (A védőoltások egyesítése és egymásutánja) (Orvosi Hetilap, 1953, 16. szám)
A természetes isoagglutininek keletkezésének kérdéséhez. Gorove Lászlóval. (Orvosi Hetilap, 1954, 2. szám)
Útmutató egyrészt gyermekek átlagsúlyának kiszámításához, másrészt tartós cseppinfúziók adagolásához (Orvosi Hetilap, 1955, 12. szám)
Nemi különbségek emberi fehérvérsejtekben és gyakorlati jelentőségük. Kapronczay Saroltával. (Orvosi Hetilap, 40. szám)
Modern gyógyító és megelőző eljárásaink kockázatai (Orvosi Hetilap, 1957, 32. szám)
Merthiolat oldatban tárolt csontok felhasználása. Glauber Andorral, Szilágyi Pállal. (Orvosi Hetilap, 1957, 49. szám)
A myelodysplasia és orthopaediai vonatkozásai. Koncz Imrével és Cser Imrével. (Orvosi Hetilap, 1958, 37. szám)
Ferencz Pál dr. (Orvosi Hetilap, 1959, 18. szám)
A musculus extensor pollicis longus in rupturája typusos radius-töréssel egyidőben. Szilágyi Pállal. (Orvosi Hetilap, 1960, 24. szám)
Oligophrenia phenylpyruvica. Remsey Ildikóval és Gergely Mártával. – A szűrővizsgálatokra alkalmas gyors eljárás a phenylketonuria kimutatására. Zalay Lászlóval. (Orvosi Hetilap, 1961, 5. szám)
Fiú lesz-e, vagy leány? (Orvosi Hetilap, 1961, 25. szám)
A mikrotraumás csuklóarthrosisról. Barabás Csabával. (Orvosi Hetilap, 1961, 35. szám)
Genetikai tanácsadás (Orvosi Hetilap, 1963, 36. szám)
Humángenetika és orvostudomány (Orvosi Hetilap, 1966, 26. szám)
Az egyén és a népesség ellentétes érdekei és feloldásuk a Genetikai tanácsadás munkájában (Orvosi Hetilap, 1970, 52. szám)
פרסים והוקרה

פרס הרופא הדגול (1953)
מדליית הזיכרון של אגושט שפף-מראי (1968)
מדליית הזיכרון של יאנוש בוקאי (1969, 1982)
עיטור מסדר הכשרון של העמל דרג זהב (1970)
לקריאה נוספת

Adatai a Petőfi Irodalmi Múzeum katalógusában (נתוניו בקטלוג המוזיאון הספרותי פטפי)
Dr. Lenart György (1896-1983) (1983. november 13.) Orvosi Hetilap, 124. évfolyam, 46. szám (לזכרו של ד"ר ג'רג' לנארט ב"שבועון הרפואי")
Gulyás Pál: Magyar írók élete és munkái – új sorozat I–XIX. Budapest: Magyar Könyvtárosok és Levéltárosok Egyesülete. 1939–1944., 1990–2002, a VII. kötettől (1990–) sajtó alá rendezte: Viczián János (פאל גויאש: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים - סדרה חדשה I-XIX. בודפשט: אגודת הספרנים והארכיונאים ההונגרים. 1939–1944, 1990–2002)
Magyar orvoséletrajzi lexikon. Összeáll. Kapronczay Károly–Közrem. Tóth Magda. Budapest: Mundus Magyar Egyetemi Kiadó. 2004. ISBN 963-950-132-8 (לקסיקון ביוגרפי של רופאים הונגרים)
Schuler Dezső: Dr. Lenart György (1896-1983) (1984) Gyermekgyógyászat, 35. évfolyam, 2. szám (לזכרו של ד"ר ג'רג' לנארט ב"רפואת ילדים")
הערות שוליים

↑  Az engedélyt tartalmazó BM rendelet száma/évszáma: 58423/1902.Forrás: MNL-OL 30799. mikrofilm 1086. kép 1. karton. Névváltoztatási kimutatások 1902. év 23. oldal 43. sor
↑  "Születési bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári születési akv. 3307/1896. folyószáma alatt". נבדק ב-2021-03-04.
↑  "Elhunyt Lenárt György". Magyar Nemzet. 1983-09-15. p. 6. נבדק ב-2021-03-04.
↑  "Lénárt Jakab halotti bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári halotti akv. 864/1929. folyószáma alatt". נבדק ב-2021-03-04.
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári házassági akv. 854/1929. folyószáma alatt". נבדק ב-2021-03-04.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7961 1680  VIAF: 121461261   WorldCat (עם VIAF): 121461261 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ג'רג' לנארט".
נורוז

ערך זה עוסק בראש השנה במרכז אסיה. אם התכוונתם לפירוש אחר, ראו .
| --- | --- |

לבוש מסורתי לנורוז
 מדינה:  איראן, אפגניסטן, אזרבייג'ן, הודו, עיראק, קזחסטן, קירגיזסטן, פקיסטן, טג'יקיסטן, טורקיה, טורקמניסטן ואוזבקיסטן
 סוג:  תחילת שנה חדשה
 סיבה:  ראש השנה וחג האביב הפרסי
הפת סין
נורוז (בפרסית: نوروز - "יום חדש") הוא שמו של ראש השנה וחג האביב הפרסי. נורוז הוא היום הראשון בלוח השנה הפרסי המסורתי, שאחת הגרסאות שלו משמשת באופן רשמי באיראן. זהו חג שמקורו דתי זורואסטרי, אך השפיע על בני אמונות אחרות ועל כן הוא נחוג במדינות שונות ברחבי אסיה, אם כי המועד עשוי להשתנות לפי גרסת לוח השנה המקובלת בכל מדינה ומדינה.
כיום מציינים את נורוז באופן רשמי בחלק ממדינות מרכז ומערב אסיה כמו איראן, אפגניסטן, קזחסטן, קירגיזסטן, טג'יקיסטן, אזרבייג'ן, אוזבקיסטן (יומיים), טורקמניסטן, טורקיה ובאורח חלקי ולא רשמי בפקיסטן ובהודו. כן מציינים אותו המיעוטים הטורקים-עות'מאנים בבלקן.
באיראן מצוין הנורוז ביום השוויון האביבי (20 או 21 במרץ), וזה, ככל הנראה, היה גם מועד החג המקורי. באיראן חוגגים את נורוז גם מוסלמים רבים, אף כי אנשי הדת המוסלמים אינם רואים זאת בעין יפה. בראייתם זהו חג פגאני, שנחוג בתקופה ה"חשוכה" טרם קבלת האסלאם בפרס. גם יהודים יוצאי איראן מציינים את החג בישראל ומחוצה לה. החג באיראן, כאמור, מתחיל ב-20 או ב-21 במרץ וממשיך בחופש לאומי של 13 ימים, כאשר ביום ה-13 ("סיזדה בדר" בפרסית) יוצאים האיראנים לחגיגות ופיקניקים ברחבי המדינה.
בשנת 2016 הכיר ארגון אונסק"ו בחג הנורוז כמורשת תרבותית בלתי מוחשית.
מסורות, טקסים וחגיגות

בתרגום מילולי פירוש המילה נורוז הוא "יום חדש" והוא מצוין ביום תחילת האביב. באיראן ובקרב הכורדים בעיראק נשמר צביונו של החג עד היום. כהכנה לפרק החיים החדש לובשים בגדים חדשים, וכאות לסיומו של החורף מדליקים אש, קופצים מעליה, רוקדים ושרים. אצל הכורדים מכינות הנשים סעודה חגיגית וקרובים וחברים מטיילים יחדיו לפארקים ואתרי טיול. להקות של נגנים מופיעות בשירים מסורתיים, בשירי אהבה ובשירים פוליטיים.
החלק המרכזי בחג הוא הכנת "הפת סין" ("שבעת הסינים"), שהם שבעה מאכלים ששמם בפרסית מתחיל באות סין ואשר משמשים בארוחת החג, וכן משקה השנה החדשה, המוכן משבעה פירות. שבעת המאכלים מסמלים את שבע המעלות של הזורואסטרים, ועורכים אותם על שולחן ביחד עם ראי, דג במים, נרות וספר (אצל מוסלמים הקוראן, אצל נוצרים התנ"ך ואצל הזורואסטרים ספר אווסטה או תמונה של זרתוסטרא, יש השמים ספר שירה של משורר זה או אחר). בנוסף מקובל להגיש בדמבורה.
בערב שלפני יום הרביעי האחרון לפני נורוז מדליקים את "אש יום רביעי" (צ'הארשנבה סורי).
היסטוריה

עד למאה הראשונה לפני הספירה צוין חילוף השנים ביום הארוך בשנה, בקיץ, שצוין בחגיגות קציר גדולות. תחת שלטון השושלת האחמנידית (בשנים 300–770 לפני הספירה, לערך) הפך יום נקודת השוויון באביב ליום תחילת השנה. באיראן ובאפגניסטן מחשבים אסטרונומים גם בימינו אלה את הדקה המדויקת של רגע השוויון. באיראן מקובל ביום זה לגבות את הזכאת - המס המוסלמי המיועד לצדקה.
בלוח השנה הפרסי המקובל באיראן אין כללים לעיבור השנה, ולפיכך אין שיטה לחישוב המועד המדויק לתחולת החג נורוז. מקובל לחשב את השעה המדויקת של ההשתוות האביבית (השעה שבה השמש נמצאת בזנית מעל קו המשווה), ואת שעת הצהריים האסטרונומית בטהראן (כלומר השעה שבה השמש נצפית בשיא גובהה בטהראן ביום ההשתוות האביבית). אם שעת ההשתוות האביבית קודמת לשעת הצהריים בטהראן, מוכרז היום כיומו הראשון של החג, אם היא חלה אחרי שעת הצהריים, דוחים את החג למחרת.
במהלך השנים היה נורוז החג האזרחי החשוב ביותר בפרס, וגם ברבים ממחוזות האימפריה העות'מאנית נחשב לחג רשמי. היה זה חג עממי שבו נערכו תחרויות רכיבה וחגיגות ציבוריות בכיכרות וברחובות. על פי המסורת הזורואסטרית, המייחסת קדושה לאש, נהוג עד היום להבעיר מדורות ביום זה, ולקיים סביבן טקסים שונים שמקורם בדת הזורואסטרית.
השפעת החג על הדתות השונות

על אף ששורשיו בדת הזורואסטרית, מאז הכיבוש המוסלמי של פרס, החג עדיין נחגג בקרב איראנים רבים, ביניהם מוסלמים, נוצרים וגם בקרב רבים מיוצאי יהדות איראן.
השפעת החג על הדתות השונות > ביהדות איראן

| --- | --- |
 :  ראו גם – יחסי זורואסטריות-יהדות
לפי החוקרת אסתר שקלים, רבים ממנהגי יוצאי יהדות איראן הקשורים בחג הפסח מקורם במנהגים הזורואסטרים הקדומים. עליהם ניתן למנות את מנהג המים שלנו בערב החג, חלק מסימני קערת ליל הסדר הדומים להפת סין הזורואסטרי, ארבע כוסות ועוד.
טענה דומה עלתה בידי תמר עילם גינדין לגבי מוטיבים בחג הפורים, שייתכן שהושפעו מהנורוז כגון מנהג משלוח המנות המשותף לשני החגים.
השפעת החג על הדתות השונות > הנורוז בין הסונים לשיעים

מנהגם של התושבים שהיו בשליטה פרסית להמשיך לחגוג את חג הנורוז הזורואסטרי גם לאחר התאסלמותם גרמה למבוכה רבה בקרב חכמי ההלכה המוסלמית. מחד חכמי ההלכה השיעים היו מעוניינים לאסלם את החג עוד בשלב מוקדם בהיסטוריה המוסלמית, זאת לאור הבנתם כי הם אינם יכולים לאסור את קיום החג בגלל תפוצתו הרבה בקרב הפרסים, לאור ההתנגדות העממית הרחבה לאיסור הדתי. מאידך, עבור חכמי הלכה פרסים רבים החג סימל את האופי התרבותי המיוחד להם שהבדיל אותם מהתרבות הערבית, זאת לאור המאבק התרבותי שהתנהל בין הערבים ובין הפרסים עוד בראשית ימי האסלאם. לפיכך, ניסו חכמי הלכה שיעים להעניק לגיטימציה דתית לחג. כדי להשיג את המטרה הזאת, גויסו מסורות דתיות רבות על שם האימאם  ג'עפר א-צאדק הקושרות את החג עם מצוות דתיות שקויימו בשני החגים המוסלמים (עיד אל-פיטר וחג הקורבן) ובתפילת יום שישי על מנת להראות שהוא חג מוסלמי שאינו קשור לדת הזורואסטרית. בנוסף, רצו חכמי ההלכה השיעים לעצב מחדש את הטקסים הדתיים על מנת לקרב אותם לדת המוסלמית ולנתק אותם מהמורשת הזורואסטרית.
חכמי הדת הסונים, לעומת זאת, במקביל ראו בניסיון מתן הלגיטימציה דתית לחג ועיצובו מחדש על ידי השיעים, חידוש דתי בלתי רצוי (בִדְעה סיאאה) בשל זיקת החג לעקרון הדואליזם והדת הזורואסטרית שלא תאמו את התפיסה המונותיאיסטית (תווחיד) באסלאם. עמדתם נגד עריכת הטקס הוחמרה בייחוד על רקע העימותים הפוליטיים והחברתיים בין השיעים לבין הסונים, שבהם האשימו הסונים את השיעים בהתנהגות לא אסלאמית, תוך הדגשת חגיגת הנורוז על ידי השיעים. הסונים ניצלו האשמה זו על מנת להרחיק את השיעים מכלל הקהילה המוסלמית וכדי לתת צידוק דתי למלחמה נגדם. למרות התנגדות הסונים לעריכת החג היו סונים רבים שקיימו את החג בפרס בגלל השפעת הלחץ החברתי הפרסי עליהם; כמו כן נפוץ החג בקרב העמים הכורדים והטורקים כיוון שתרבותם הושפעה מהתרבות הפרסית. לכן עוד מימי האימפריה העות'מאנית היה ניסיון מצד חכמי הלכה סונים ממוצא טורקי וכורדי להעניק לגיטימציה דתית לעריכת הטקס.
השפעת החג על הדתות השונות > החגיגות בקרב הכורדים

עם תפוצת הרעיונות הלאומיים במאה העשרים לבש החג בהדרגה משמעות פוליטית בקרב הכורדים. בניגוד לאיראנים מציינים הכורדים את החג תמיד ב-21 במרץ כסמל להתנגדותם המוצלחת לדיכוים. במרכז רעיון זה ניצבות האגדות על הטיראן צוחאק (או דאחאק), והנפח קאווה שניצחוֹ. את אחת הגרסאות המוכרות ביותר מוסר המשורר הפרסי פירדוסי (940 לערך עד 1020/26) בספרו שאה-נאמה (ספר המלך):
"בזמנים המיתולוגיים שלט על ארץ איראן הטיראן האשורי האכזר דאחאק, שמבין כתפיו צמחו שני נחשים שאותם האכיל מדי יום בשני מוחות של ילדים. הנפח קאווה כבר איבד שישה עשר מילדיו כאשר הוטל עליו להקריב גם את בנו האחרון. ביחד עם הנסיך פרידון בא אל הארמון בראש קהל זועם, שם תפסו את דאחאק, כלאוהו בשלשלאות וקאווה ריתך אותו לסלע."
בגרסאות הכורדיות אין לרוב אזכור לנסיך. קאווה הורג את דאחאק לבד עם הקהל. מתוך שמחה מציתים האנשים אש במטרה להפיץ את הבשורה לארץ כולה. על פי המסורת, אירוע זה התרחש בשנת 612 לפני הספירה, דהיינו בשנת ניצחון מדי על אשור ליד נינוה.
בטורקיה ובסוריה אסרו במשך תקופה ממושכת על חגיגות נורוז. בטורקיה נהרגו בתחילת שנות התשעים של המאה העשרים מאות אנשים כאשר הצבא ירה אל הקהל החוגג בערים הכורדיות. מאז שנת 1994 נחשב נורוז בטורקיה לחג טורקי עתיק ומצוין באופן ממלכתי, אך בלי השתתפותה של האופוזיציה הכורדית.
הערות שוליים

↑   כאן מציינים | איך חוגגים נורוז?, סרטון בערוץ "כאן | דיגיטל - תאגיד השידור הישראלי", באתר יוטיוב, 21.03.2019
↑  אביגדור שנאן, החגים הזורואסטריים הפרסיים והחגים יהודיים: סקירה על הספר ""מה נשתנה באמת" של אסתר שקלים באתר יקום תרבות, 18.09.2024
↑  אורטל מוגוס, נועה גליקשטיין קרן, רוּזֶה בָּאע': הפרסים טוענים שזו המימונה המקורית, באתר ynet, 16 בדצמבר 2020
↑  תמר עילם גינדין, אנחנו מעתיקני חגים אנחנו, בתוך סדרת הפוסטים "מגילת אסתר – היה או לא היה?" 2010
| הדת הזורואסטרית |
| --- | --- | --- |
| ישויות שמיימיות | אהורא מזדא • אמשא ספנדאן • אהרימן • דיווים | סמל הדת הזורואסטרית |
| דמויות מרכזיות | זרתוסטרה • מזדק | סמל הדת הזורואסטרית |
| כתבים זורואסטריים | אווסטה • גאת'ות • ספר אלף החוקים • ארדא ויראז נאמאג • דינכרד • יסנה • ונדידאד | סמל הדת הזורואסטרית |
| היסטוריה ופלגים | זורוואניזם • מזדקיזם • ח'רמיה | סמל הדת הזורואסטרית |
| חגים זורואסטרים | נורוז • סדה • מהרגאן • ליל הילדא • הלוח הזורואסטרי | סמל הדת הזורואסטרית |
| סמלים ותרבות | פרוהר • מגדלי שתיקה • מקדש אש • צ'ינוואט | סמל הדת הזורואסטרית |
פורטל איראן • פורטל דת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007561163505171  BnF: cb17710171b (data)  GND: 4469949-9  LCCN: sh92003639 
שולחן "הפת סין" - שבעת הסמ"כים של חג הנורוז
נערה כורדית בבגדים מסורתיים ובידה לפיד ליד כפר פאלנגאן, מרכז מחוז כאמייראן, מחוז כורדסתאן, איראן, 2017
חגיגות הנורוז בכפר נערכות על ידי בני־הנוער, העולים כשבידיהם לפידים בוערים אל הסלעים שמאחוריו, ושם מעלים מדורה לרגל השנה החדשה. בינתיים, התושבים עולים אל גגות-הבתים ומנגנים מוזיקה כורדית, והכל לובשים בגדים מסורתיים, צבעוניים ושמחים. חגיגות כאלו הן מסמלי התרבות הכורדית.
גבר כורדי בקפיצה מסורתית מעל מדורת "צ'הארשנבה סורי" ("יום רביעי של האור") באיסטנבול, טורקיה, 2006. האש היא מסמלי החג.
חגיגות נורוז בסננדג', מרכז מחוז סננדג', מחוז כורדסתאן, איראן, 2019
דגלי מפלגת החברה הדמוקרטית מונפים בחגיגת נורוז באיסטנבול, טורקיה, 2006
אני פאצ'ן

| --- | --- |

 לידה:  1933 מחוז גונג'ו, טיבט 
 פטירה:  2 בפברואר 2002 (בגיל 69 בערך) דרמסאלה, הודו 
 מדינה:  טיבט, הודו
 עיסוק:  נזירה טיבטית וראשת שבט. מנהיגת כוחות גרילה טיבטים בהתנגדות לכיבוש הסיני
 
אני פאצ'ן (1933–2 בפברואר 2002) הייתה מנהיגה, לוחמת חופש ופעילה טיבטית. היא הייתה נזירה טיבטית אשר נודעה בשל מנהיגותה בהתנגדות לכיבוש הסיני בטיבט בשנות ה-1950, ובשל מאסרה ארוך השנים בגין פעולותיה.
תחילת דרכה

פאצ'ן דולמה נולדה ב-1933 בגונג'ו, חאם, שבמזרח טיבט. היא הייתה הילדה היחידה של פומדה גונור, ראש השבט למדהא, משושלת פהומדה צאנג.
בגיל 8, פאצ'ן החלה להתחנך לנזירות על פי פרקטיקת פורבה, ממסורת נאינגמה. בגיל 17, היא גילתה שאביה מתכנן להשיא אותה, והיא ניסתה להימלט, וברחה למנזר בטרומחוג. אך כעבור מספר ימים הסכימה לחזור תמורת הבטחתו של אביה שיבטל את הנישואים. היא עדיין הייתה בהכשרתה הדתית כשסין פלשה לטיבט ב-1950.
פאצ'ן הייתה בסביבות גיל 18 כאשר חתם טנזין גיאטסו, הדלאי לאמה ה-14, על ההסכם עם הרפובליקה העממית של סין, המכונה "הסכם 17 הסעיפים" (אנ') אשר העניק לסין ריבונות בפועל על טיבט. המתח הגובר בין הטיבטים לסינים הוביל את אביה ללמד אותה שימוש בנשק, ולהתחיל לארגן התנגדות מיליטנטית.
במהלך השנים הבאות, פאצ'ן השתתפה בישיבות של אביה עם ראשי השבטים האחרים. בשנת 1954, פאצ'ן ואמה שהו כשישה חודשים במנזר גיאלסיי רינפוצ'ה, שבמהלכם היא השלימה את הנגונדרו, השלב הראשון של הכשרתה הדתית. אך היא חזרה הביתה לבקשתו של אביה, שרצה ללמד אותה באופן רשמי את חובותיה בתור היורשת של הצ'יף.
המרד

עד סוף שנת 1956, עשרות אלפי חמושים עלו להרים כדי לקיים התנגדות מזוינת. כאשר אביה נפטר ב-1958, היא נטלה לידיה את תפקידה כראשת השבט. ב-1959, היא רכבה בראש 600 לוחמי הלמדהא להרים כדי להצטרף לכוחות הגרילה שחנו שם.
כשהגיעה הידיעה שהסינים עומדים לתקוף, פאצ'ן חזרה ללמדהא כדי להזהיר את משפחתה, ולסייע להם לאסוף את חפצי הערך שלהם ולהימלט. הקבוצה שלהם גדלה לכדי אלפי משפחות מהעיירות דרג', לינגחה שיפה, ומרחאם. כוונתם הייתה להצטרף לכוחות הגרילה צ'ושי גנגדרוק, שהתרכזה בעיר להסה. לאחר שפאצ'ן ופליטי שבטה התאחדו עם הלוחמים שהצטרפו עוד קודם למאבק, פאצ'ן לקחה חלק בחלוקת הפליטים לקבוצות קטנות יותר, גלויות פחות, וארגנה סיורים להגנתם. היא ואנשיה נטלו חלק פעיל בלוחמה נגד הכוחות הסינים. במהלך המסע של הפליטים לאזור המקלט, הקבוצה שלה הסתייעה בידי ה-CIA.
המלחמה ארכה חודשים רבים, בהם הלוחמים והפליטים סבלו מחוסר במזון וקשיים אחרים, כשהם נלחמים בצבא מאורגן שעולה על מספרם בעשרות מונים. לקראת סוף 1959, הביסו הכוחות הסינים את צ'ושי גנגדרוק, ואז השתלטו על אזור רחב. פאצ'ן, אמה וסבתה הסתתרו ביער סמוך, ואז צעדו לעבר הודו כדי למצוא שם מקלט. הן התקדמו בהצלחה במשך 25 ימים, אך לבסוף נלכדו על ידי הצבא הסיני, יחד עם עוד 300 פליטים.
כליאה

לאחר שנלקחו בשבי, פאצ'ן ומשפחתה הוחזקו בבתים נטושים בקרבת מקום, אשר שימשו כבתי מעצר זמניים. במהלך שבוע, פאצ'ן נחקרה ועונתה. זמן קצר לאחר מכן, רבים מהפליטים שוחררו, בעיקר ילדים, נשים וקשישים (כולל אמא שלה, דודתה, סבתא). פאצ'ן הועברה ל'מרכז איסוף", שם הוחזקה במשך חודש. היא הייתה האישה היחידה שנכלאה שם.
אחרי זה, פאצ'ן הועברה למנזר בצ'מדו ששימש ככלא סיני. במשך 10 חודשים, היא נחקרה והוחזקה בתנאים קשים בתא תת-קרקעי, ואז הועברה חלק אחר של המנזר הידוע כדיונג נאנג, שם המשיכו לחקור ולהכות אותה, והחזיקו אותה באזיקי רגליים למשך יותר משנה. היא הוחזקה שם מ-1961 עד 1963.
בשנת 1963, היא הועברה לבית הכלא סילטהוג טהאנג, שנחשב למקום אליו נשלחים אלה שאשמים בפשעים החמורים ביותר. הכלא ממוקם בין נהר המקונג (המכונה זאצ'ו בטיבט) ונהר נגומצ'ו. בכלא זה, מיינו את האסירים על פי מגדר וכן על פי מידת הדבקות שלהם בבודהיזם הטיבטי. פאצ'ן, גם כאשר עונתה למטרה זו, סירבה לוותר על דתה והפרקטיקות שלה. היא הוחזק בבידוד למשך 9 חודשים אחרי שסירבה להוקיע את דתה. אך במקום לוותר, כשהיא לבד בחושך, פאצ'ן השלימה 100,000 סגידות. במהלך כל תקופת השבי שלה, היא המשיכה את הפרקטיקה הבודהיסטית הטיבטית של טונגלן - בקשה לקחת על עצמה את סבלם של אחרים.
כששמעה שאמה חיה ועובדת בקונגפו, ושיש תוכניות לשלוח לשם מספר אסירים, הצליחה פאצ'ן לשכנע את סוהריה לשלוח אותה לשם. היא שהתה שם שנה, ואז הועברה לכלא דראפצ'י, אחד הידועים ביותר לשמצה מבין בתי הכלא הסינים, בשנת 1965. היא הוחזקה שם במשך 11 שנים. בדראפצ'י, האסירים לבשו מדים סינים, ונאסר עליהם לדבר טיבטית, להתפלל, או לקיים כל פולחן טיבטי, דתי או מסורתי.
לאחר פטירתו של מאו דזה-דונג ב-1976, פאצ'ן הועברה שוב, בפעם האחרונה. בעקבות רגיעה ביחסים בין הסינים והטיבטים, אסירים רבים שוחררו, והיא ביניהם. היא שוחררה מן הכלא ב-1981, לאחר כליאה של 21 שנים. היא הייתה בת 48.
שחרור

לאחר שחרורה מן הכלא בינואר 1981, מצאה פאצ'ן שביתה נהרס, ומשפחתה איננה. היא קיימה אז עלייה לרגל, וביקרה במנזרים בסרה, דרפונג, וגנדן, אשר כולם נהרסו במהלך המהפכה התרבותית, בזמן שהייתה כלואה. במהלך השנה הבאה, היא ביקרה במנזרים להוחה, שדרה, דרולמה להגאנג, ודהלחאמפו, ונשארה למשך שמונה חודשים במנזר סאמייה, שם היא למדה פרקטיקות בודהיסטיות חדשות. אז, היא החליטה לחזור ללהסה כדי להמשיך לפעול למען עצמאותה של טיבט.
היא השתתפה בשלוש הפגנות בלתי-אלימות בולטות; ב-27 בספטמבר ו-1 באוקטובר 1987 וב-5 במרץ 1988. ב-1989, היא גילתה שיצא נגדה צו מעצר, והכינה תוכנית מילוט לנפאל דרך הר קאילאש. לאחר 25 ימים, היא הוטסה לדרמסאלה. חלומה לפגוש את הדלאי לאמה התגשם, כאשר הוא העניק לה מפגש אישי זמן קצר לאחר הגעתה. היא התיישבה במנזר גאדן צ'ולינג בלדהרמסלה, הודו.
המשך חייה

האוטוביוגרפיה של פאצ'ן, Sorrow Mountain: the Journey of a Tibetan Warrior Nun, יצא לאור בשנת 2000, והיא יצאה לסיור השקה בארצות הברית ואירופה. בשנת 2001, היא ביקרה בממלכה המאוחדת בהזמנתו האגודה הטיבטית, והובילה את המצעד השנתי דרך מרכז לונדון כדי להנציח את התקוממות להסה.
במשך שארית חייה, היא המשיכה להשתתף במצעדים ואירועים למען שחרור טיבט בארצות הברית, צרפת, איטליה, שווייץ, ועוד. היא נאמה בפני הקונגרס האמריקאי ובפני ממשלות אחרות, כמו שהייתה גם מדברת עם אנשים ברחוב.
היא פעלה לשימור המסורת הטיבטית, כמו גם לשימור סיפורה "כשאמות, כל מה שיישאר ממני זה הסיפור שלי". היא כתבה בספרה, שכשהוחזקה בבידוד בכלא, היא הרגישה דיכאון כשלא התפללה, וכשלא הרגישה דיכאון היא הרגישה זעם. אך "נזכרתי בדבריו של [הלאמה] גיונסיי רינפוצ'ה, 'אין הבדל בין חבר לאויב. זה חשוב להתייחס לשניהם אותו דבר. האויב שלך הוא המורה שלך'. התחלתי לדמיין, שאבי עומד מימיני, ואמי משמאלי, ומאו דזה-דונג לפניי. אבי כדי להעניק לי כוח ואומץ, אמי כדי להעניק לי רוך ואכפתיות, ומאו דזה-דונג כי לא יכלתי לתאר אדם בעל חטא גדול יותר משלו. הוא הרס במדיניותו אלפי מקדשים, אלפי לאמות אבדו חייהם. עשרות אלפי טיבטים הורעבו, הוכו, ונהרגו. איזה מצבור של חטאי קארמה היו לו, שהובילו אותו לנהוג כך. אך לא הצלחתי להשתחרר מכעסי, ברגע שהפסקתי לדמיין, הוא חזר."
מותה

פאצ'ן נפטרה בדהרמסלה ב-2 בפברואר 2002 בעקבות אי ספיקת לב. היא הייתה בת 69.
הערות שוליים

↑  Pachen; Donnelley, Adelaide (2000). Sorrow Mountain: The Journey of a Tibetan Warrior Nun. New York: Kodansha International.
↑  Dorje
↑  Leonard, Thomas M. (18 באוקטובר 2013). Encyclopedia of the Developing World. Routledge. p. 1548. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Chellaney, Brahma (25 ביולי 2013). Water: Asia's New Battleground. Georgetown University Press. p. 103. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Ani Pachen Dolma (1933-2002), Adelaide Donnelley, Tricycle Magazine, Summer 2002
↑  Sorrow Mountain: The Journey of a Tibetan Warrior Nun, 2000 by Ani Pachen and Adelaide Donnelley, Published by Kodansha America.
↑  Martin, Douglas (18 בפברואר 2002). "Ani Pachen, Warrior Nun in Tibet 21 Years, Dies". New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb136197525 (data)  GND: 123185610  ISNI: 0000 0000 8119 6383  LCCN: n99833169  SUDOC: 056606966  VIAF: 40279725   WorldCat (עם VIAF): 40279725 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אני פאצ'ן".
כוח באום

כוח באום (באנגלית: Task Force Baum) היה כוח משימה סודי ושנוי במחלוקת שפעל במלחמת העולם השנייה, הוקם על ידי גנרל צבא ארצות הברית ג'ורג' פטון ופעל תחת פיקודו של קפטן אברהם באום. הכוח פעל בסוף חודש מרץ 1945. לבאום ניתנה המשימה לחדור 80 קילומטרים מאחורי קווי הגרמנים ולשחרר שבוי מלחמה המוחזקים במחנה OFLAG XIII-B, ליד המלבורג שבגרמניה. קיימות מחלוקות סביב הסיבה האמיתית למשימה, ויש הטוענים כי מטרתה הייתה לשחרר את ג'ון ווטרס (אנ'), חתנו של פטון שנלקח בשבי בתוניסיה בשנת 1943. תוצאות המשימה היו כישלון מוחלט; מתוך כ-300 חיילי הכוח, 32 נהרגו במהלך המשימה ורק 35 הצליחו לחזור לשטחים בשליטת בעלות הברית, השאר נלקחו כשבויים. כל 57 הטנקים, ג'יפים וכלי רכב אחרים אבדו במשימה.