stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כתובת בעלשמם
ראו גם

חמון
כתובות חמון
רשימת כתובות כנעניות וארמיות
לקריאה נוספת

Renan, Ernest (1862). "Trois Inscriptions Phéniciennes Trouvées à Oum-El-Awamid". Journal asiatique: Ou recueil de mémoires d'extraits et de notices relatifs à l'histoire, à la philosophie, aux sciences, à la littérature et aux langues des peuples orientaux (בצרפתית). Société Asiatique. 20.
Renan, Ernest (1863). "Addition au mémoire de M. Renan sur les inscriptions d'Oum-el-Awamid". Journal Asiatique (בצרפתית). Société asiatique. Nov. -Dec. 1863: 517.
Ledrain, Eugène, Notice sommaire des monuments phéniciens du Musée du Louvre, Musée du Louvre, Paris, Librairies des imprimeries réunies, 1888, p. 60, n° 126
Clermont-Ganneau, C. (1895). "Nouvel essai d'interprétation de la première inscription phénicienne D'Oumm El-Awamid". Études d'archéologie orientale. Bibl. de l'École des Hautes Études, Sci. philol. et hist (בצרפתית). F. Vieweg. נבדק ב-2022-10-16.
Bargès, J. J. L. (1863). "Observations sur les inscriptions phéniciennes du musée Napoléon III". Journal Asiatique (בצרפתית). Société asiatique: 161–195.
Levy, M.A. (1864). "Drei inschriften von Umm-el-Awamid". Phönizische studien. Phönizische studien (בגרמנית). F. E. C. Leuckart. p. 31-.
הערות שוליים

1 2  Levy, M.A. (1864). "Drei inschriften von Umm-el-Awamid". Phönizische studien. Phönizische studien (בגרמנית). F. E. C. Leuckart. p. 31-.: "Die umfangreichste der drei Inschriften liest man auf einer Alabaster-Platte von ungefähr 32 Centimeter Länge und 29 Centimeter Breite. Der Stein wurde in dem Fundamente eines der verfallenen Häuser gefunden, welche den Hügel bedecken. Die Schrift ist nicht tief eingegraben und hat keinen monumentalen Charakter. Der Stein ist fast unversehrt, bis auf den Anfang, aus acht Buchstaben bestehend, der sich theils durch die vorhandenen Spuren, theils durch den Inhalt der Inschrift wieder herstellen lässt."
↑  Renan, Ernest (1862). "Trois Inscriptions Phéniciennes Trouvées à Oum-El-Awamid". Journal asiatique: Ou recueil de mémoires d'extraits et de notices relatifs à l'histoire, à la philosophie, aux sciences, à la littérature et aux langues des peuples orientaux (בצרפתית). Société Asiatique. 20., “Ces trois inscriptions ont été trouvées sous terre, sur le côté nord du mamelon surmonté de colonnes ioniques et couvert de ruines qu'on appelle Oumm el-Awamid'. Les originaux sont déposés au musée Napoléon III.”
↑  stèle (AO 4831), אתר מוזיאון הלובר
↑  CIS I 7, כרך 1 עמ' 32, לפי Adolf Neubauer, La géographie du Talmud, Michel Lévy Fréres, 1868, עמ' 299; ראו ספרי על דברים ל"ג כ"ד
↑  נחום סלושץ, אוצר הכתובות הפניקיות, דביר, 1942, עמ' 38–41
פרסום הכתובת ב־Mission de Phénicie
תלמי השלישי

| --- | --- |

 לידה:  284 לפנה"ס קוס, יוון 
 פטירה:  דצמבר 222 לפנה"ס (בגיל 62 בערך)
 מדינה:  מצרים העתיקה 
 בן או בת זוג:  ברניקי השנייה 
 
תָּלְמַי הַשְּׁלִישִׁי אֵוֶּרְגֵטֶס (ביוונית: Πτολεμαῖος Εὐεργέτης – פטולמאיוס המיטיב (אנ'), בפיניקית: 𐤐𐤕𐤋𐤌𐤉𐤎 𐤐𐤏𐤋 𐤍𐤏𐤌 – פְּתֹּלֵמָיֹס פֹּעֵל נֹעַם, כלומר "עושה טוב"; 285–222 לפנה"ס) היה בנו ויורשו של תלמי השני וארסינואי הראשונה. הוא נולד ב-285 לפנה"ס בקירוב וירש את אביו ב-246 לפנה"ס.
ראשית מלכותו עברה עליו בסערת מלחמה. הוא התעמת עם המלך הסלאוקי סלאוקוס השני במלחמה שנקראה המלחמה הסורית השלישית (246 - 241 לפנה"ס) והשתלט לזמן קצר על רוב שטחי סוריה ועיראק של ימינו. תלמי השלישי המשיך במסורת של אביו ותמך במלומדים, סופרים ואנשי מדע. פעולותיו הצבאיות גרמו לו להוצאות כספיות כבדות שהביאו להתמרמרות ומרי שהיה עליו לטפל בהם. הוא מת בשנת 222 לפנה"ס.
משפחתו

בשנת 245 לפנה"ס נישא לברניקי שהייתה בתו של המלך מגאס מקירנה (לוב). ילדיהם המשותפים היו:
ארסינואי השלישית נולדה בשנת 246/245 לפנה"ס, נישאה לאחר מכן לאחיה תלמי הרביעי
תלמי הרביעי נולד בשנת 244 לפנה"ס.
ייתכן ובן נוסף בשם ליסימכוס, שנולד בשנת 243 לפנה"ס
אלכסנדר, נולד בשנת 242 לפנה"ס
ברניקי, נולדה בשנת 239 לפנה"ס ונפטרה לאחר שנה.
ראשית מלכותו והמלחמה הסורית השלישית

תלמי השלישי עלה לכס המלוכה ב-246 לפנה"ס ואז התגלע סכסוך בינו לבין אנטיוכוס השני מלך סוריה. אנטיוכוס השני התחמק מההסכם שהיה בינו לבין אביו של תלמי השלישי להעמיד את אחותו של תלמי השלישי, ברניקי, למלכה, ואת בנה ליורש העצר. לקראת סוף ימיו שינה את דעתו והמליך את בנו מאשתו השנייה לאודיקה, ששמו היה סלאוקוס השני. לאודיקה שלחה שליחים להרוג את בנה של ברניקי ואחר כך איימה על ברניקי עצמה שהתבצרה במצודה הסמוכה לאנטיוכיה.
תלמי השלישי יצא בשנת 246 לפנה"ס להילחם כנגד סלאוקוס השני בחיל רגלים וגם עם אוניות מלחמה. מלחמה זאת נקראת המלחמה הסורית השלישית. על פי עדותו של תלמי השלישי לא נתקל החיל התלמיי בהתנגדות כלשהי. אך לא עבר זמן רב והוא הבין כי אחותו וגם בנה נרצחו.
תלמי כבש אזורים באסיה הקטנה ובסוריה והגיע עד לבבל.
בכתובת שנותרה באדוליס (מאסווה של היום) בחוף אתיופיה נכתב כי תלמי השלישי כבש גם את מסופוטמיה וחזר עם אוצרות למצרים.
חזרתו של תלמי למצרים ושליטתו בה

כאשר יצא תלמי השלישי ממצרים למלחמה בסלאוקוס השני פשט אי-שקט במצרים. הייתה עדות להתקוממות עממית נגד המלך אך כנראה שהיא דוכאה ולא היו לה השפעות ארוכות טווח.
בשנת 238 לפנה"ס  כינס תלמי השלישי בקנופוס שליד אלכסנדריה, ועידה של הכהונה שייצגה את כלל מקדשי הארץ של המוני המרים ובה העלו על נס את מעשיהם הרבים והגדולים של הזוג המלכותי "גומלי החסד" (Εὐεργέται). תלמי השלישי העניק תנופה מדינית פנימית למצרים, מימן הקמת מקדשים לאלי הארץ השונים. כמו כן הוא עורר תנופת בנייה של היכלות ברחבי הארץ כולה. מטרתו הייתה לגשר בין השושלת התלמית לבין אוכלוסיית הארץ וכוהניה. בעקבות הוועידה הוצא צו קנופוס המספר על מעשיהם של הזוג המלכותי ומצווה על הקמת פולחן לכבוד תלמי השלישי ואשתו ברניקי.
פעילויותיו של תלמי מחוץ לממלכתו

תלמי פעל גם רבות ביוון ובמקומות רבים מחוץ למצרים. הוא פיתח את המסחר הבין-ימי בארצות ובחופים של הים התיכון המזרחי והים האגאי. כמו כן הוא תמך בחיזוק הליגה האכאית במרכז יוון (קונפדרציה של ערי מדינה יווניות באי פלונפסוס) כנגד ממלכתו של מקדון. הוא ייחס עדיפות עליונה לבלימת השפעתה של מקדון בארץ האם היוונית. 
תלמי הפגין את טוב ליבו עם היוונים כאשר רעש אדמה הרעיד את קאריה ורודוס וגרם הרס רב לרודוס העיר ולנמל שלה, בשנת 227–226 לפנה"ס. הוא הבטיח להם כסף רב, מזון, עצים לבנייה ודברים רבים אחרים.
בסוף ימיו החליט תלמי לצמצם בעשייה המדינית בתחומי ארץ האם היוונית באורח חד צדדי. כנראה שהפעילות בתחום זה הייתה כרוכה במאמצים רבים עבורו, הוא נפטר בגיל שישים ושלוש.
ראו גם

צו קנופוס
לקריאה נוספת

דוד גולן, תולדות העולם ההלניסטי, ירושלים, תשמ"ז.
Shipley Graham, The Greek World after Alexander, Oxford, 2000.
הערות שוליים

↑  KAI 19 (כתובת מצובה), ראו Maria Giulia Amadasi, José-Ángel Zamora, The Phoenician Name of Cyprus: New Evidence from Early Hellenistic Times, Journal of Semitic Studies 63, 2018, עמ' 88 doi: 10.1093/jss/fgx037 ונחום סלושץ, אוצר הכתובות הפניקיות, דביר, 1942, עמ' 44–45
↑  שצמן ישראל, אנציקלופדיה של העולם הקלסי, (1981, ספריית מעריב) עמ' 497.
↑  גולן דוד, תולדות העולם ההלניסטי, ירושלים, תשמ"ז, עמ' 223.
↑  שצמן ישראל, אנציקלופדיה של העולם הקלסי, (ספריית מעריב, 1981) עמ' 497.
↑  גולן דוד, תולדות העולם ההלניסטי, עמ' 223-225.
↑  The Hellenistic Age from the battle of Ipsos to the death of Kleopatra 7,ed. and trans. by Burstein S. ,p 125.
↑  Shipley G., The Greek World after Alexander, p 203.
↑  גולן דוד, תולדות העולם ההלניסטי, עמ' 228-230.
↑  8- גולן דוד, תולדות העולם ההלניסטי, עמ' 229-230.
↑  9-Austin M.M., The Hellenistic World from Alexander to the Roman Conquest,pp 163.
↑  10- גולן דוד, תולדות העולם ההלניסטי, עמ' 234.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: תלמי השני | בית תלמי | הבא: תלמי הרביעי |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007436171705171  PLWABN: 9810575567705606  BnF: cb124381557 (data)  GND: 119132893  ISNI: 0000 0003 6575 3401  LCCN: n94040175  NTA: 075008653  SELIBR: 359356  SUDOC: 033522758  TePapa: 67180  ULAN: 500356589  VcBA: 495/249333  VIAF: 232377557   WorldCat (עם VIAF): 232377557 
פסל של תלמי השלישי, המוזיאון החדש בברלין
הקיפוס של עבדמסכר

הקיפוס
הקיפוס של עבדמסכר הוא קיפוס ועליו כתובת שהתגלה בצידון, ומתוארך למאה ה־3 לפנה"ס, כנראה מתחילת המאה.
הקיפוס התגלה בצידון בשנת 1890 על ידי יוסף־אנג'ה דוריג'לו (בנו של מגלה הסרקופג אשמנעזר השני). כיום הוא מוצג בלובר.
תיאור

הקיפוס עשוי שיש לבן בצורת אובליסק, ומידותיו הן 105 ס"מ גובה ו־30×30 ס"מ אורך ורוחב. בשל צורתו הוא הושווה לאובליסקים במקדש האובליסקים (אנ') בגבל. בסיס הקיפוס מעוטר בעיטורי צמחים בתבנית חזרתית, באמנות בסגנון אמנותי יווני, ועל חלקו העליון חרותה כתובת פיניקית.
הכתובת

הכתובת ידועה כ־KAI 282 או RÉS 930, ותוכנה הוא:
המנחת אש יתן עבדמסכר רב עבר לספת

רב שני בן בעלצלח לאדני לשלמן יברך
נחום סלושץ פרש את הכתובת כך: ”המִנחה הזאת אשר נתן עבדמסכר רב־עבר־לספת, (הוא) רב שני, בן בעלצלח, לאדונו לשלמן, יברך!”. הכתובת מוקדשת לאל שלמן. הכתובת דומה מאוד בסגנונה לכתובות אש נדר. שם הנותן, עבדמסכר, מכיל את הרכיב התיאופורי "מסכר", שהוא כנראה שם אל הזיכרון הפיניקי (בפיניקית השורש ס־כ־ר הקביל לשורש ז־כ־ר הכנעני דרומי), וניתן להשוותו ל"חטרמסכר" שהוזכר בכתובות פיניקיות בעבר הים, כמו בקרתחדשת ובמכתר (אנ').
תוארו של נותן הקיפוס, ”רב עבר לספת רב שני”, הוא תואר פקידותי גבוה; "רב" הוא תואר מוכר למפקד או ממונה. ייתכן ש"רב עבר לספת" הוא מפקד חבל "עבר לספת", אולי עבר הנהר ששמו היה "ספת". בכך אולי יש עדות להתרחבות טריטוריאלית של מלכי צידון, כפי שמעידה גם כתובת אשמונעזר, אף שכיום אין זיהוי למקום או לנהר שנקרא "ספת". אפשרות אחרת היא ש"רב עבר" הוא מפקד העוברים בים ("עובר ים" הוא תואר המוכר מקינת ישעיהו על צור, ישעיהו, כ"ג, ב'), "לספת" הוא "להוסיף", כך שהתואר הוא "רב עוברי הים, נוסף על רב שני". עוד אפשרות, קרובה לקודמת, היא ש"ספת" היא שׂפה (שכן ה' נקבית ושׂ' שמאלית בשפות כנעניות דרומיות מקבילות בפיניקית לת' נקבית וס'), וכך "רב עבר לספת" הוא המפקד על עניינים שמעבר לשפת הים, המטפל בתחום הימי. "רב שני" הוא הדרגה השנייה בהיררכיה. המערכת בה התקיים התפקיד תלויה בתארוך: ייתכן שמדובר בפקיד במסגרת פרסית; ייתכן שמדובר בפקיד במסגרת המלוכה הצידונית אחרי כיבושי אלכסנדר, וכך הכתובת מאפשרת להעלות השערה שאכן התקיימה המלוכה בצידון גם לאחר הכיבוש (ייתכן שאלכסנדר הציב איש בשם עבדאלנִם כמלך צידון); וייתכן שמדובר בפקיד באדמיניסטרציה האוטונומית הצידונית בתקופה הסלאוקית, כך שעבדמסכר היה המשנה למלך פילוקלס (אנ').
גלריה

הקיפוס של עבדמסכר מזוויות שונות במוזיאון הלובר (ברקע ארונות קבורה פיניקיים שונים):
ראו גם

כתובות נדר פיניקיות
רשימת כתובות כנעניות וארמיות
לקריאה נוספת

Charles Simon Clermont-Ganneau, Le cippe phénicien du Rab Abdmiskar, Comptes rendus des séances de l'Académie des Inscriptions et Belles-Lettres 42, 1898, עמ' 403–408 doi: 10.3406/crai.1898.71201
F. Chatonnet, Catherine Apicella, "Reflexions à propos de l'inscription d'Abdmiskar", Escapades au Levant, 2008, editor: C. Roche
Ernest Renan, INSCRIPTION PHÉNICIENNE INÉDITE DE SIDON, Revue d'Assyriologie et d'archéologie orientale 2, 1891, עמ' 75–77
הערות שוליים

1 2 3  Jean-Baptiste Chabot, Charles Clermont-Ganneau, Répertoire d'Épigraphie Sémitique, Imprimerie nationale, עמ' 269–270. (בצרפתית)
1 2 3 4 5 6  נחום סלושץ, אוצר הכתובות הפניקיות, דביר, 1942, עמ' 42–43
1 2  F. Chatonnet, Catherine Apicella, "Reflexions à propos de l'inscription d'Abdmiskar", Escapades au Levant, 2008, editor: C. Roche, p. 180
1 2  AO 1759+1762 (הקיפוס של עבדמסכר), באתר מוזיאון הלובר
1 2 3  F. Chatonnet, Catherine Apicella, "Reflexions à propos de l'inscription d'Abdmiskar", Escapades au Levant, 2008, editor: C. Roche, p. 177
↑  F. Chatonnet, Catherine Apicella, "Reflexions à propos de l'inscription d'Abdmiskar", Escapades au Levant, 2008, editor: C. Roche, p. 178
1 2 3  F. Chatonnet, Catherine Apicella, "Reflexions à propos de l'inscription d'Abdmiskar", Escapades au Levant, 2008, editor: C. Roche, p. 179
1 2  F. Chatonnet, Catherine Apicella, "Reflexions à propos de l'inscription d'Abdmiskar", Escapades au Levant, 2008, editor: C. Roche, p. 181
↑  F. Chatonnet, Catherine Apicella, "Reflexions à propos de l'inscription d'Abdmiskar", Escapades au Levant, 2008, editor: C. Roche, p. 180–182
הכתובת
יסאיה רקצ'ון

| --- | --- |

דיוקן הסופר מאת הציירת אאורה קפצנה-מייקן מ-1934
 לידה:  21 בספטמבר 1900 גשטן, הכפר רקצ'ון, מחוז בקאו, ממלכת רומניה 
 פטירה:  16 ביוני 1976 (בגיל 75) בוקרשט, הרפובליקה הסוציאליסטית של רומניה 
 שם לידה:  יסאיה בנימין נכט
 מדינה:  רומניה רומניה
 לאום:  יהודי
 עיסוק:  מחזאי, סופר, מתרגם
 שפות היצירה:  רומנית
 תחום כתיבה:  מחזה, פרוזה, תרגום
 תקופת הפעילות:  1920–1948 (כ־28 שנים)
 
יסאיה רקצ'ון (ברומנית:Isaiia Răcăciuni קיימים גם התעתיקים הפחות מדויקים "יסאיה ראקאצ'וני" או "רקצ'וני") הוא שם העט של יסאיה בנימין נכט (21 בספטמבר 1900 – 16 ביוני 1976) שהיה סופר, מחזאי, עיתונאי ומתרגם יהודי-רומני.
ביוגרפיה

יסאיה נכט נולד לבנימין וזלדה נכט, ביישוב גשטן (רו') בכפר רקצ'ון (רו') במחוז בקאו שב רומניה. תחילה למד בבית הספר היסודי בכפר ולאחר מכן כתלמיד פנימייה בבית הספר הפרטי שביץ-טירין (Schewitz-Thierin) בבוקרשט. בין השנים 1911–1917 למד בבית הספר האוונגלי בבוקרשט והמשיך בלימודים גבוהים באקדמיה למסחר אותם לא סיים.
מילא את תפקיד המזכיר הספרותי בהוצאה לאור גוטנברג בשנת 1920, בהוצאה לאור Cultura Națională (התרבות הלאומית) בין השנים 1929–1939, ובמקביל,  -1936-1933 בהוצאה לאור  של "הקרנות המלכותיות" מיסודו של המלך קרול השני Editura Fundaţiilor Regale. בתפקידים אלה קידם את היצירה הספרותית הלאומית הרומנית. בין השנים 1945–1948 היה מנהל ההוצאה לאור Cugetarea ("ההגות") מיסודו של פטרה ג'ורג'סקו-דלפראס.
כתיבתו > עיתונות

יסאיה נכט התחיל לפרסם בעיתונות בשנת 1920 תחת שם העט Ion Negrea. את המאמרים שפרסם בעיתונים
Rampa - יומון רומני שהופיע בין השנים 1911–1941 ובו התפרסמו ידיעות על אירועי קולנוע, תיאטרון, מוזיקה, ספרות ואומנות, אדוורול Adevărul - יומון רומני בעל נטיעות פוליטיות ליברליות, שהופעתו הופסקה על ידי ממשלת גוגה-קוזה בשנת 1937 וחודשה שוב לזמן קצר בשנת 1946 ו- Revista Fundațiilor Regale - כתב עת ברמה בינלאומית בעל פרופיל אנציקלופדי שהופיע תחת חסותו של מלך רומניה קרול השני, חתם בשמות העט Ion Noaptea, I. Nopteanu, Ric-Rac ו-Vladimir Spataru.
שם העט רקצ'ון (Răcăciuni), אותו אימץ בסופו של דבר מושאל משם מקום הולדתו.
כתיבתו > מחזות

בשנת 1927 הוצגו שני המחזות הראשונים שלו, הקומדיה "Mirele" ("החתן") והדרמה "Uzina" (המפעל).
כתב ותרגם מחזות רבים שקיבלו תמיכה ממנהלי התיאטראות הלאומיים והועלו בהשתתפותם של מיטב שחקני התקופה. חלקם אף פורסמו בכתבי העט הספרותיים. הקומדיה "הבורסה השחורה" שתיארה את חייהם של ספקולנטים בבורסה הייתה אמורה לעלות על בימת התיאטרון הלאומי ביאשי אך הצגת הבכורה בוטלה בלחץ סטודנטים תומכי מפלגתו של אלכסנדרו כ. קוזה והתנועה הליגיונרית.
המחזה "שלושה צלבים, אפוקליפסה בתשע תמונות" אותו כתב בשנת 1922 זכה בשנת 2022 להצגה מחודשת בתיאטרון העירוני "אריאל" בעיר רמניקו ולצ'ה.
כתיבתו > רומנים

יסאיה רקצ'ון פרסם שני רומנים על רקע אוטוביוגרפי MU בשנת 1934, ו- "Paradis uitat" ("גן העדן הנשכח") בשנת 1937.
הפשעים שביצעו הלגיונרים בשנת 1941 נגד היהודים היוו בסיס ליצירה הדרמטית בשלוש עשרה תמונות "Noaptea sângelui" ("ליל הדמים") והזוועות שביצעו הנאצים באושוויץ היוו בסיס ליצירה הדרמטית בשבע תמונות "Ultima staţie" (התחנה האחרונה).
נובמבר 1942 נכלל ברשימת הסופרים היהודים שנאסרו לפרסום ברומניה תחת משטר אנטונסקו.
בתקופת שלטונה של המפלגה הקומוניסטית הרומנית הפסיק את פעילותו הספרותית.
בעיזבונו נמצאו כתבי יד של רבות מיצירותיו שלא הושלמו ולא פורסמו.
חייו הפרטיים

יסאיה רקצ'ון הוא אחיו של סטרויה נכט, שנודע כקומיקאי נ. סטרויה.
לקריאה נוספת

ישעיה רקצ'וני - ב א"ב יפה - בשדות זרים - סופרים יהודים ברומניה (1940-1880), מרכז גולדשטיין-גורן לתולדות היהודים ברומניה,, המכון לחקר התפוצות, אוניברסיטת תל אביב, 1996 עמ' 379
שורשים וסער - אנתולוגיה של סופרים יהודים בלשון הרומנית (בעריכת:ק.א.ברתיני, א"ב יפה, דורה ליטמן-ליטאני - על ישעיהו ראקאצ'וני - עמ' 509–510
יעקב אפשטיין (פסל בריטי)

| --- | --- |

 לידה:  10 בנובמבר 1880 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  19 באוגוסט 1959 (בגיל 78) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  בית הקברות של פאטני וייל 
 מקום לימודים:  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות  אקדמיה ז'וליאן 
 תקופת הפעילות:  1900–1959 (כ־59 שנים) 
 תחום יצירה:  פיסול 
 יצירות ידועות:  קבר אוסקר ויילד 
 פרסים והוקרה:  אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית 
 בן או בת זוג:  מרגרט דנלופ  קתלין גארמן 
 צאצאים:  תאודור גארמן, קיטי גארמן, אסתר גארמן 
 
יעקב אפשטיין (באנגלית: Jacob Epstein;‏ 10 בנובמבר 1880 – 19 באוגוסט 1959) היה פסל יהודי בריטי יליד ארצות הברית.
קורות חייו

אפשטיין נולד בניו יורק להורים יהודים מהגרים מפולין ומרוסיה. למד פיסול בניו יורק ואחרי כן בפריז. בשנת 1905 הגיע ללונדון, השתקע ויצר את רוב עבודותיו. המאפיין את יצירותיו הוא, מה שמבקריו קראו, הדואליות בביצוע: מחד - עבודות בברונזה - כולל מאות פורטרטים - שהן בעלות אופי נטורליסטי (עם לא מעט השפעה מאוגוסט רודן), ומאידך - דמויות בעלות שמות סמליים שגולפו בגילוף ישיר מאבן (והוא היה הראשון באנגליה שעשה זאת).
אלמנט נוסף בעבודתו שהשפיע על שדה האמנות באנגליה היה - החדרת השפעות לא-אירופאיות לפיסול, כגון האמנות המצרית והמסופוטמית, אלמנט שבזמנו עורר ביקורת רבה באנגליה, אך במשך הזמן התקבל כנתון רצוי, ועורר חיפושי השראה גם באמנויות לא-אירופיות אחרות. השיא, כנראה, היה בהשפעת האמנות המקסיקנית על הפסל הנרי מור.
עבודות אפשטיין הנושאות שמות סמליים, ובשני המדיומים בם עבד, מביעות את התייחסותו הפילוסופית לחיים, תוך גיוס מוטיבים דתיים הן מהיהדות (תנ"ך) והן מהברית החדשה. פסליו הגדולים, כגון "בראשית", "יום ולילה", "לזרוס", עוררו ביקורת חריפה, אך דיוקניו העשויים ארד הוכיחו את כישרונו הגדול, שאין חולקים עליו, בשטח זה. הפורטרטים שלו כללו את מרבית הדמויות המפורסמות של תקופתו, ומכל תחומי החיים: מהפוליטיקה (וינסטון צ'רצ'יל), מהספרות (ת"ס אליוט, ו-ג'וזף קונרד) מהמוזיקה (ואן-דירן) ומאישים הקרובים לישראל - חיים ויצמן (במכון ויצמן ברחובות) וברכה צפירה (אוסף פרטי). לאחר מותו אלמנתו תרמה רבים מפסלי-הגבס למוזיאון ישראל בירושלים, היכן שהוצגו בתערוכה ב-2002, ושניתנים לצפייה באתר המוזיאון, וכן למשכן לאמנות על שם חיים אתר בעין חרוד (האוסף לא טופל, לא הוצג ולא קוטלג).
במלחמת העולם הראשונה התגייס אפשטיין לצבא הבריטי במסגרת גדוד הקלעים ה-38, שנמנה עם הגדודים העבריים שיועדו להישלח לחזית ארץ ישראל.
בשנת 1954 קיבל תואר אבירות. אפשטיין נפטר באוגוסט 1959 והובא לקבורה על ידי אלמנתו הלא יהודיה בבית קברות כללי. טקס הקבורה נערך ללא סממנים דתיים על ידי בישוף אנגליקני, לאחר שרב שנתבקש לערוך את הלוויה הסביר שאינו יכול לקיים קבורה יהודית מחוץ לבית קברות יהודי.
האוטוביוגרפיה של אפשטיין, "יהי פיסול", תורגמה ויצאה לאור בהוצאת מוסד ביאליק.
אפשטיין היה נשוי למרגרט דאנלופ מ-1906 עד מותה ב-1947. באותה עת ניהל רומנים עם נשים רבות ונולדו לו מהן חמישה ילדים. לאחר מותה של דאנלופ התחתן עם קתלין גרמן, ממנה נולדה לו בתו הבכורה קתלין (קיטי), אשר  הייתה נשואה ללוסיאן פרויד.
גלריה

ניצחון מיכאל הקדוש על השטן (1958)
הביקור, 1926, ברונזה, מוצג בגן הפסלים במוזיאון ישראל
לקריאה נוספת

יעקב אפשטיין, יהי פיסול: פרקי אבטוביוגראפיה (מתורגמים בידי נ' התך [=מרדכי נרקיס]), ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ח ('דברי אמנים'; ספר ב).
Raquel Gilboa, ...And There Was Sculpture; Epstein's Formative Years (1880-1930), Lonodn, 2009
Gilboa Raquel, ...Unto heaven will I ascend; Jacob Epstein's Inspired Years (1930–1959), London, 2013
Evelyn Silber, The Sculpture of Epstein, London 1984
הערות שוליים

↑  The American Hebrew, 26/4/1918
↑  אפשטיין הובא לקבורה בבית עלמין נוצרי, דבר, 26 באוגוסט 1959
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260841205171  PLWABN: 9810577194605606  AAG: 1892  AGSA: 3204  BIBSYS: 90215454  BnF: cb12064941q (data)  GND: 119235668  ISNI: 0000 0001 2121 1219  LCCN: n50082931  NKC: jo20231189074  NLA: 35066775  NTA: 070468419  RERO: 02-A003219446  RKD: 26446  SELIBR: 185293  SNAC: w6g45g7c  SUDOC: 028911539  TePapa: 701  Trove: 816777  ULAN: 500032047  VcBA: 495/164841  VIAF: 12578600   WorldCat (עם VIAF): 12578600
איביזה

ערך זה עוסק באי בספרד. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
תמונת לוויין של איביזה (האי הצפוני) ופורמנטרה (האי הדרומי)
איביזה (בקטלאנית: Eivissa; בספרדית: Ibiza) הוא אי קטן בארכיפלג של האיים הבלאריים. האי נמצא במרחק של כ-75 ק"מ ממזרח לחצי האי האיברי ובמרחק של 140 ק"מ דרומית-מערבית לאי מיורקה. בסמוך מדרום לאיביזה שוכן אי קטן נוסף בשם פורמנטרה (Formentera), ויחד הם ידועים בשם "איי האורן" (Illes Pitiüses בקטלאנית, או Islas Pitiusas בספרדית), או האיים הפיטיוסיים.
באי מתגוררים 147,914 תושבים (נכון לשנת 2019), ואלו עוסקים בעיקר בדיג ובחקלאות. בעשורים האחרונים נוספה על אלו התיירות, בעיקר מצד צעירים הפוקדים את החופים. רבים מן החופים משמשים כמועדוני ריקודים והאי נודע בשל המסיבות הרבות שנערכות בו ואופיו התוסס - המקום הוא מוקד של מסיבות שמתאפיינות בעיקר במוזיקת האוס והיה בעיקר בסוף שנות ה-90 ואף כיום המרכז של סצנת ההאוס והדאנס של אירופה.
מקור השם

המתיישבים הפיניקים שהגיעו לאי בשנת 654 לפנה"ס קראו לאי "איבוסים" (Ibossim או Iboshim), שפירושו "האי של האל בס" או "אי בושם". מאוחר יותר, הרומאים קראו לאי "אבוסוס" (Ebusus).
גאוגרפיה ואקלים

שטחה של איביזה הוא 571.04 קמ"ר והנקודה הגבוהה ביותר באי נישאת לגובה של 476 מטר. הנוף של האי כפרי, והחקלאות בו מסורתית וכוללת עצי זית, שקד וגפנים.
עיר הבירה של האי נקראת גם היא איביזה, והתגוררו בה 50,401 תושבים בשנת 2013. שני היישובים החשובים האחרים הם סנט אנטוני דה פורטמאני (Sant Antoni de Portmany בקטלאנית או San Antonio Abad בספרדית) וסנטה אאולאריה דל ריו (Santa Eulària des Riu או Santa Eulalia del Río) שהעניקה את שמה לנחל היחיד באי היבש מזה שנים רבות.
האקלים באי הוא ים תיכוני מתון, הקיץ חם ויבש, אם כי משקעים בצורת גשם יורדים בכמויות קטנות גם במהלכו. החורף מתון ורוב המשקעים יורדים מספטמבר עד פברואר.
| חודש | ינואר | פברואר | מרץ | אפריל | מאי | יוני | יולי | אוגוסט | ספטמבר | אוקטובר | נובמבר | דצמבר |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ממוצע מכס' °C | 15.8 | 16.1 | 18.2 | 20.4 | 23.3 | 27.6 | 29.8 | 30.4 | 27.7 | 24.3 | 19.3 | 16.6 |
| משקעים (מ"מ) | 42 | 35 | 25 | 22 | 13 | 22 | 5 | 12 | 34 | 85 | 102 | 47 |
היסטוריה

תרבות טלאיוט מהמחצית הראשון של האלף השני לפנה"ס הותירה את שרידיה באיים הבלארים מיורקה ומנורקה אך לא באיביזה. עם זאת, ממצאים אחרים בדמות ציורי קיר במערות ומגליתים מראים כי איביזה ופורמנטרה יושבו גם הם באותה תקופה.
היסטוריה > העת העתיקה

בשנת 654 לפנה"ס ייסדו פיניקים מקרתגו יישוב מסחרי בצידה המזרחי של איביזה שנקרא "איבשם"' על שם האל בס. הפיניקים אף ניצלו את אוצרות המלח והעופרת באי. מתקופה זו השתמרו באי נקרופוליס פיניקי בפוץ' דס מולינס (Puig des Molins) ומערת אס קוליירם (Es Culleram) ששימשה במקדש ואשר התגלתה ב-1907.
הרומאים הגיעו לאיים הבלאריים בשנת 123 לפנה"ס, וכינו את איביזה אבסוס (Ebesus). העיר איביזה נהנתה ממידה של אוטונומיה ולא חויבה בתשלום מס. בשנת 70 לפנה"ס הסבו הרומאים את שמה של העיר לפלביה אוגוסטה (Flavia Augusta) והכלכלה באי שגשגה.
היסטוריה > ימי הביניים

במאה ה-5 פשטו הונדלים על האי ובשנת 426 החריבו את היישוב בו לחלוטין. רק לאחר יותר ממאה שנה, בשנים 533–534, גרש בליסריוס הביזנטי את הוונדלים מהאי ואיביזה באה תחת חסות הביזנטים.
בשנת 711 נכבשה איביזה בידי העמים המורים אשר כינו אותה בשם "יַאבִּסַה", היינו "יבשה".[דרוש מקור] המורים הצליחו לבסס את שליטתם באי רק בתחילת המאה ה-10, ובשנת 859 הייתה איביזה קרבן להתקפות הויקינגים. השלטון המוסלמי באי נמשך עד שנת 1229 עת כבשו אותו הקטלאנים מידיהם, וממלכת מיורקה נוסדה בידי ז'אומה הראשון, מלך אראגון ("הכובש").
ב-1469, עם נישואי איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה לפרננדו השני, מלך אראגון, הייתה איביזה יחד עם יתר האיים הבלארים לחלק מספרד. חשיבותם של האיים הבלאריים ירדה החל במאה ה-15, ביצוריהם הופקרו והם היו ליעד להתקפות שודדי ים שדילדלו את אוכלוסיית האי. ב-1556 החלה בניית חומותיה של העיר איביזה, ואלה מקיפות את העיר העילית (Dalt Vila) גם כיום (לאחר הכרזת ארגון אונסק"ו על העיר העתיקה בעיר איביזה כאתר מורשת עולמית ב-1999 חודשו החומות ושופצו).
היסטוריה > העת החדשה

מאמצע שנות החמישים החלו להתיישב באיביזה סופרים וציירים, ואחריהם באו ההיפים בסוף שנות השישים. ההיפים התגוררו בעיקר בחלק הצפוני של האי, סביב סנט צ'ארלס.
מאז הנהגת הדמוקרטיה בספרד, איביזה היא חלק מהקהילה האוטונומית של האיים הבלאריים.
ראו גם

איביזה (כדורגל)
איביזה (עיר)
פורמנטרה
הערות שוליים

↑  Martin Davies, The Story of Bes, LiveIbiza
↑  ע. ג. חורון, קדם וערב, דביר, 2000, עמ' 326
↑  נחום סלושץ, אוצר הכתובות הפניקיות, דביר, 1942, עמ' 151
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536172805171  BNE: XX453541  GND: 4026432-4  LCCN: sh85063913  MusicBrainz: 60f40dc9-1f5d-4987-8738-6b1b698c4fcd  NARA: 10045362  NKC: ge131419  VIAF: 315127257   WorldCat (עם VIAF): 315127257 
מטבע פיניקי מאיביזה עם הכיתוב "איבשם"
העיר העתיקה (העיר העילית) באביזה
קבוצות שהוצעו לזיהוי כעם ישראל המקראי

מספר עמים וקבוצות קדומים הוצעו על ידי ארכאולוגיים שונים לזיהוי כאבות עם ישראל המקראיים, עקב נקודות דמיון קיימות בין קבוצות אלו לבין סיפורי המקרא והאירועים המכוננים בתולדות עם ישראל. בהם: