stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוניות המערכה מסדרת דאנקן
תכנון > שריון

סדרת דאנקן אימצה את פריסת השריון הבסיסית של סדרת פורמידבל, אך עם עדכון משמעותי לתוכנית השריון הקדמית ועם רמות הגנה דקות משמעותית. תכנונים מוקדמים של אוניות מערכה השתמשו בחגורת שריון חלקית שהסתיימה לצד שני צריחי הסוללה הראשיים; קצוות החגורה חוברו באמצעות מחיצות רוחביות ליצירת מצודה מרכזית שהגנה על מחסני האוניות ועל חללי מכונות ההנעה. סידור זה הותיר את החרטום והירכתיים ללא הגנה, ולכן חשופים מאוד לאש האויב. וייט היה מודאג מכך שהחרטום הבלתי מוגן עלול להיות מוצף אפילו באמצעות ירי קל, מה שיפחית את המהירות ואת יכולת התמרון. מכיוון שאוניות הסדרה דאנקן נועדו לשמש כאוניות מערכה מהירות, וייט החליט להפחית את הסיכון לנזק מסוג זה על ידי השלכת המחיצה הרוחבית הקדמית לטובת חגורה שלמה. החלק העיקרי של החגורה היה בעובי 7 אינץ' (178 מילימטרים) ונמשך עד ממש לפני הצריח הקדמי, ולאחר מכן הצטמצם בהדרגה ל-5 אינץ' (127 מילימטרים), ואז ל-4 אינץ' (102 מילימטרים), ואז ל-3 אינץ' (76 מילימטרים), ולבסוף ל-2 אינץ' (51 מילימטרים) קרוב לגזע. הקצה האחורי של האונייה שמר על המחיצה הרוחבית המסורתית, שגם היא הייתה בעובי 7 אינץ'. מאחורי המחיצה, גוף האונייה היה מוגן על ידי רצועת שריון בעובי 1 אינץ (25 מילימטרים).
הגנה אופקית כללה זוג סיפונים משוריינים שכיסו את האזורים החיוניים באוניות. הסיפון הראשי עבר מהגזע אל המחיצה האחורית והיה מחובר לחלק העליון של החגורה; הוא היה בעובי בין 1 ל-2 אינץ', כשהשריון העבה יותר מעל החלק המרכזי של האונייה והפלדה הדקה יותר מעל החרטום. הסיפון השני, ברמת הסיפון האמצעי, היה בעובי 1 אינץ' וכיסה רק את המצודה המרכזית, שהשתפעה בצדדים אל החגורה. החללים שנוצרו בין הסיפונים ומאחורי החגורה שימשו לאחסון פחם, שהיה לו יתרון נוסף של הגדלת חוזק מתווה ההגנה הצדדית. לחרטום ולירכתיים היה סיפון שריון מעוקל מתחת לקו המים שהשתרע מהברבטות לכל קצוות גוף האונייה, והיה בעובי 1 עד 2 אינץ'. חזיתות צריחי הסוללה הראשיים של האוניות והצדדים היו בעובי 8 אינץ' (203 מילימטרים), עם 10 אינץ' (254 מילימטרים) מאחור ו-2–3 אינץ' בגגות. הצריחים ישבו על גבי ברבטות שהיו בעובי 11 אינץ' (279 מילימטרים) בחזיתות החיצוניות מעל החגורה ובעובי 7 אינץ' מאחורי החגורה; החזיתות הפנימיות שלהם הצטמצמו ל-10 ו-4 אינץ', בהתאמה. סוללת הקזמטים הייתה מוגנת עם שריון בעובי 6 אינץ' (152 מילימטרים), ומונפי התחמושת שלהם קיבלו הגנת שריון בעובי 2 אינץ'. מגדלי הניווט הקדמיים של האוניות היו בעובי 10–12 אינץ' בצדדים ומגדלי הניווט האחוריים שלהן היו מוגנים עם שריון בעובי 3 אינץ' בצדדים.
אוניות הסדרה

| שם האונייה | המספנה | הונחה | הושקה | כניסתה לשירות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| אלבמארל | מספנת צ'טם | 8 בינואר 1900 | 5 במרץ 1901 | נובמבר 1903 |
| קורנווליס | חברת מפעלי הברזל ובניית ספינות תמזה | 19 ביולי 1899 | 13 ביולי 1901 | פברואר 1904 |
| דאנקן | חברת מפעלי הברזל ובניית ספינות תמזה | 10 ביולי 1899 | 21 במרץ 1901 | אוקטובר 1903 |
| אקסמות' | אחים ליירד | 10 באוגוסט 1899 | 31 באוגוסט 1901 | מאי 1903 |
| מונטגו | רציף דבונפורט | 23 בנובמבר 1899 | 5 במרץ 1901 | אוקטובר 1903 |
| ראסל | חברת פאלמרס לבניית ספינות וברזל | 11 במרץ 1899 | 19 בפברואר 1901 | פברואר 1903 |
אוניות המערכה מסדרת אילינוי

| --- | --- |

USS אילינוי במעגן
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:   צי ארצות הברית
 סדרה קודמת:  אוניות המערכה מסדרת קירסיירג'
 סדרה עוקבת:  אוניות המערכה מסדרת מיין
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Union Iron Works 
 תחילת הבנייה:  1896
 הושקה:  1898
 תקופת הפעילות:  1900–1920 (כ־20 שנה)
 אחריתה:  2 נגרטו, 1 הוטבעה כספינת מטרה
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 11,751 טון, מרבי: 12,450 טון
 אורך:  114 מטר
 רוחב:  22.02 מטר
 שוקע:  7.16 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  16 קשרים
 גודל הצוות:  536 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  7,760 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  8 דוודים המזינים 2 מנועי קיטור תלת-דרגתיים בהספק 10,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון: 4–16.5 אינץ' (102–419 מ"מ)   ברבטות: 15 אינץ' (381 מ"מ)   צריחים: 14 אינץ' (356 מ"מ)   תאים משוריינים: 6 אינץ' (152 מ"מ)   צריח הניתוב: 10 אינץ' (254 מ"מ)
 חימוש:  4 תותחי 13 אינץ' (330 מ"מ)   14 תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ)   16 תותחי 6 פאונד 57 מ"מ (2.2 אינץ')   6 תותחי 1 פאונד 37 מ"מ (1.46 אינץ')   4 צינורות טורפדו 18 אינץ' (457 מ"מ)
 
אוניות המערכה מסדרת אילינוי הייתה קבוצה של שלוש אוניות מערכה פרה-דרדנוט של צי ארצות הברית שהוזמנו בתחילת המאה ה-20. שלוש האוניות, אילינוי, אלבמה וויסקונסין, נבנו בין 1896 ל-1901. הן היו סדרת מעבר; הן שילבו התקדמות על פני תכנונים קודמים, כולל צריחי התותחים המודרניים הראשונים לסוללה הראשית, ותותחים משניים חדשים מהירי ירי, אבל הן גם היו אוניות המערכה האמריקאיות האחרונות שהכילו טכנולוגיות ישנות כמו דוודי צינורות אש ושריון הארווי. הן היו חמושות בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 13 אינץ' (330 מילימטרים) בשני צריחים דו-קניים, הנתמכים בסוללה משנית של 14 תותחי 6 אינץ' (150 מילימטרים). לאוניות הייתה מהירות מתוכננת של 16 קשרים (30 קמ"ש), למרות שהן חרגו מהמהירות הזו בפער משמעותי.
שלוש האוניות שירתו במגוון תפקידים ומיקומים לאורך הקריירה שלהן. אילינוי שירתה עם השייטת הצפון אטלנטית והשייטת האירופית בתחילת הקריירה שלה, בעוד ויסקונסין שימשה כאוניית הדגל של צי האוקיינוס השקט ולאחר מכן בצי האסייתי. אילינוי ואלבמה החלו את השייט של הצי הלבן הגדול בדצמבר 1907 מהחוף המזרחי של ארצות הברית, אם כי עד שהן הקיפו את דרום אמריקה ועצרו בקליפורניה, אלבמה נאלצה לעזוב את הצי עקב בעיות במכונות. ויסקונסין הצטרפה שם לצי והמשיכה איתו עד לסיום המסע בפברואר 1909. כל שלוש האוניות עברו מודרניזציה ב-1909 ושירתו בצי האטלנטי לזמן קצר.
עד 1912, כל שלוש האוניות צומצמו לצי המילואים והן הועסקו בעיקר כספינות הכשרה. הן המשיכו בתפקיד זה במהלך מלחמת העולם הראשונה, והכשירו אנשי צוות להפעיל את המנגנון של ספינות מלחמה ואוניות תובלה למאמץ המלחמתי. שלוש האוניות הוצאו משירות עד 1920. אילינוי הושאלה למיליציה הימית של ניו יורק והוסבה לנשקייה צפה. שמה שונה לפריירי סטייט ב-1941, ובסופו של דבר היא נמכרה לגריטה ב-1956. ויסקונסין נגרטה ב-1922, בעוד שאלבמה הוטבעה כספינת מטרה בספטמבר 1921 בניסויי הפצצה עם שירות האוויר של צבא ארצות הברית.
תכנון

עבודת התכנון על מה שהפך לסדרת אילינוי החלה ב-25 במרץ 1896, כאשר אדמירל משנה ג'יי. ג. ווקר כינס ועדה כדי לשקול עיצובים עתידיים של אוניות מערכה. באותה תקופה, אוניית המערכה המודרנית היחידה בשירות הייתה אינדיאנה עם בולט נמוך; אוניית המערכה עם בולט גבוה איווה וסדרת קירסיירג' עם בולט נמוך היו בבנייה. מכיוון שלצי היה ניסיון מועט עם אוניות מערכה מודרניות, השאלה הייתה אם לחזור על אחד מעיצובי הבולט הנמוך, שהתאים להגנת החוף, לבנות איווה נוספת, או לבקש עיצוב חדש לגמרי. מועצת ווקר קבעה שתכנון אחר של אוניית מערכה חופית לא יהיה זהיר, מכיוון שלארצות הברית יש קווי חוף ארוכים ולכן האוניות החדשות יצטרכו להיות בעלות יכולות שייט טובות יותר מהעיצובים של אינדיאנה או קירסיירג'.
משחקי מלחמה שניהלו הצי הובילו להגדרה כי השוקע לא יהיה יותר מ-23 רגל (7 מטרים) על מנת לאפשר לאוניות להיכנס לנמלים הרדודים יחסית של חוף המפרץ. למגבלה זו הייתה השפעה משמעותית על העיצוב; כדי לעמוד בזה, המשקל יצטרך להישמר למינימום, מה שמנע העתקת העיצוב של איווה על הסף, אלא אם כן החימוש הראשי יקטן מתותחי 13 אינץ' (330 מילימטרים) לתותחי 12 אינץ' (305 מ"מ). הדירקטוריון לא היה מוכן לעשות את הוויתור הזה, ולכן נדרש עיצוב חדש. בנוסף, המועצה קבעה כי תותחי ה-8 אינץ' (203 מ"מ) של הסוללה המשנית היו מיותרים, שכן למרות שיכלו לחדור את שריון בתי התותחים הדקים יותר על אוניות מערכה של האויב, הפגזים הנפיצים שהם ירו לא חדרו דרך השריון. במקום זאת, המועצה החליטה כי תותח 6 אינץ' חדש מהיר ירי יהיה עדיף. זה גם יפשט את אספקת התחמושת, מכיוון שיהיה רק קליבר משני אחד.
הדירקטוריון קבע שפריסת השריון של עיצוב סדרת קירסיירג' מספיקה ואימץ אותה ללא שינוי עבור האוניות החדשות. עם זאת, הם השליכו את הצריחים המרוכזים של סדרת קירסיירג' על ידי הרכבת רוב התותחים המשניים בסוללה באמצע האונייה. עיצוב צריח חדש לסוללה הראשית אומץ; במקום הצריחים הישנים והעגולים בסגנון מוניטור של אוניות קודמות, העיצוב של אילינוי כלל צריח מאוזן עם שריון משופע בחזית. מכיוון שהוא היה מאוזן, זה ימנע מהאונייה לנטות כאשר הסוללה הסתובבה לכל אחד מצדדי הרוחב, כפי שהיה במקרה של אינדיאנה. הקונגרס האמריקני אישר שלוש אוניות מערכה חדשות ב-10 ביוני 1896; משרד הבנייה והתחזוקה פרסמה את בקשותיה למכרזים מחברות בניית הספינות האמריקאיות השונות שנים עשר ימים לאחר מכן. חוזים עבור האוניות החדשות, שייקראו אילינוי, אלבמה ווויסקונסין, הוענקו ב-28 באוגוסט.
תכנון > מאפיינים כלליים ומכונות

אוניות הסדרה היו באורך של 368 רגל (112 מטרים) בקו המים ובאורך כולל של 374 רגל (114 מטרים). רוחב האוניות היה 72 רגל 3 אינץ' (22.02 מטרים) והשוקע היה 23 רגל 6 אינץ' (7.16 מטרים). ההדחק הסטנדרטי של האונייה היה 11,565 טונות ארוכות (11,751 טונות) וההדחק המרבי 12,250 טונות ארוכות (12,450 טונות) בעת הבנייה, הותקנו עליהן תרנים צבאיים כבדים, אך אלה הוחלפו בתרני כלוב ב-1909. היה להם צוות של 40 קצינים ו-496 מלחים. הצוות גדל ל-690–713 מאוחר יותר במהלך שירותן. ההיגוי נשלט באמצעות הגה יחיד, ולאוניות היה רדיוס סיבוב של 362 יארד (331 מטרים) במהירות של 12 קשרים (22 קמ"ש). הגובה המטאצנטרי הרוחבי של האוניות היה 2.7 רגל (0.82 מטרים).
האוניות הונעו על ידי מנועי קיטור תלת דרגתיים, שהניעו שני מדחפים. שני המנועים פיתחו יחד הספק אינדיקטורי של 16,000 כוחות סוס (12,000 קילוואט). קיטור סופק על ידי שמונה דוודי צינורות אש פחמיים שנפלטו לתוך זוג ארובות שהיו מסודרות זו לצד זו. הן היו האוניות האחרונות של הצי האמריקאי שהשתמשו בדוודי צינורות אש; העיצובים הבאים השתנו לדוודי צינורות מים יעילים וקלים יותר. מערכת ההנעה העניקה מהירות מרבית של 16 קשרים (30 קמ"ש), למרות שהן עלו על הביצועים המתוכננים שלהן בניסויים, כאשר אילינוי הגיעה למהירות של 17.45 קשרים (32.32 קמ"ש) מהספק של 12,757 כוחות סוס (9,513 קילוואט). האוניות יכלו לאחסן עד 1,270 טונות ארוכות (1,290 טונות) של פחם, שאיפשר להם להפליג לטווח שיוט של 4,190 מיילים ימיים (7,760 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש).
תכנון > חימוש

האוניות היו חמושות בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 13 אינץ' (330 מ"מ)/35 קליבר בשני צריחי תותחים דו-קניים על קו האמצע, לפני ומאחורי המבנה העילי. תותחים אלו ירו פגזים במשקל 1,130 ליברות (510 קילוגרם) עם מטען הודף של אבקה חומה במשקל 500 ליברות (230 קילוגרם), אם כי זה הוחלף במטען אבק שרפה נטול עשן במשקל 180 ליברות (82 קילוגרם), במהירות לוע של 2,000 רגל לשנייה (610 מטר לשנייה). לתותח היה טווח של 12,500 יארד (11,400 מטרים), אם כי תקנות הצי קבעו פתיחה באש רק בטווח של 8,000 יארד (7,300 מטרים); אפילו זה היה מעבר לטווח שבו התותחנים באותה עת יכלו לפגוע בצורה מהימנה. בטווח של 2,000 יארד (1,800 מטרים), הפגזים יכלו לחדור 20 אינץ' (510 מילימטרים) של פלדה. התותח ירה בקצב איטי, ודרש 320 שניות בין היריות. התותחים הותקנו בצריחי Mark IV, שטווח ההגבהה שלהם היה 15 מעלות עד -5 מעלות. הצריחים דרשו מהתותחים לחזור לזווית הגבהה של 2 מעלות לטעינה חוזרת. אחסון התחמושת היה 60 פגזים לכל תותח.
הסוללה המשנית כללה 14 תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ)/40 קליבר Mark IV, אשר הונחו בתאים משוריינים בגוף האונייה. הם ירו פגזים במשקל 105 ליברות (48 קילוגרם) במהירות לוע של 2,150 רגל לשנייה (660 מטר לשנייה). להגנה מטווח קרוב נגד סירות טורפדו, הן נשאו 16 תותחי 6-פאונד (57 מ"מ (2.2 אינץ')) מותקנים בתאים משוריינים לאורך צד הגוף ושישה תותחי 1-פאונד (37 מ"מ (1.5 אינץ')). תותחים אלו ירו פגזים במשקל 6.03 ליברות (2.74 קילוגרם) ו-1.088 ליברות (0.494 קילוגרם), בהתאמה. כפי שהיה מקובל עבור אוניות ראשה של התקופה, אוניות הסדרה נשאו ארבע צינורות טורפדו בקוטר 18 אינץ' (457 מ"מ) במשגרים רכובים על הסיפון. הם היו מצוידים בתחילה בעיצוב Mark II Whitehead, שנשא ראש נפץ במשקל 140 ליברות (64 קילוגרם) והיה לו טווח של 800 יארד (730 מטרים) במהירות של 27 קשרים (50 קמ"ש).
תכנון > שריון

כל שלוש האוניות היו מוגנות בשריון הארווי; הן היו האוניות האחרונות של הצי האמריקני שהסתמכו לחלוטין על פלדת הארווי. חגורת השריון הראשית של האוניות הייתה בעובי 16.5 אינץ' (419 מילימטרים) מעל מחסני התחמושת וחללי המכונות והצטמצמה לעובי 9.5 אינץ' (241 מילימטרים) בקצה התחתון. זה הצטמצם בהדרגה לעובי 4 אינץ' (102 מילימטרים) לכיוון החרטום. מחיצות רוחביות בעובי 12 אינץ' (305 מילימטרים) חיברו את שני הקצוות של החגורה המרכזית ואת הברבטות של הסוללה הראשית. הסיפון המשוריין של האוניות היה בעובי 2.75 אינץ' (70 מילימטרים) על החלק השטוח, עם דפנות משופעות בעובי 3 אינץ' (76 מילימטרים) מקדימה; הדפנות המשופעות מאחור היו בעובי 5 אינץ' (127 מילימטרים). לצריח הניתוב היו דפנות בעובי 10 אינץ' (254 מ"מ) עם גג בעובי 2 אינץ' (51 מילימטרים).
לצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי 14 אינץ' (356 מילימטרים) וגגות בעובי 3 אינץ' (76 מילימטרים), והברבטות התומכות היו עם חיפוי שריון בעובי 15 אינץ' (381 מילימטרים) על הצדדים החשופים שלהם. החלק של הברבטות שהיו מאחורי חגורת השריון צומצם לעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים). שריון בעובי 6 אינץ' (152 מילימטרים) הגן על הסוללה המשנית, והחצי התחתון של שריון בתי התותחים היה מגובה במגורות פחם, מה שהגביר את רמת ההגנה. מחיצות נגד ריסוק בעובי 1.5 אינץ' (38 מילימטרים) הונחו בין כל אחד מהתותחים המשניים כדי לצמצם את האפשרות של פגז אחד שישבית כמה תותחים.
אוניות הסדרה

| שם האונייה | המספנה | הונחה | הושקה | הוכנסה לשירות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| אילינוי (BB-7) | Newport News Company Building and Drydock | 10 בפברואר 1897 | 4 באוקטובר 1898 | 16 בספטמבר 1901 |
| אלבמה (BB-8) | ויליאם קראמפ ובניו | 2 בדצמבר 1896 | 18 במאי 1898 | 16 באוקטובר 1900 |
| ויסקונסין (BB-9) | איגוד מפעלי ברזל | 9 בפברואר 1897 | 26 בנובמבר 1898 | 4 בפברואר 1901 |
היסטוריית שירות

החל מכניסתן לשירות, אלבמה ואילינוי שירתו בשייטת הצפון-אטלנטית. שתי האוניות ביקרו באירופה במהלך הקריירה המוקדמת שלהן, ואילינוי שימשה כאוניית הדגל של השייטת האירופית לזמן קצר ב-1902. היא עלתה על שרטון בטעות מחוץ לאוסלו, נורווגיה, ב-1902 וחזרה לשייטת הצפון-אטלנטית בינואר 1903. ויסקונסין, שנבנתה בחוף המערבי של ארצות הברית, שימשה במקום זאת בצי האוקיינוס השקט כאוניית הדגל שלה. ב-1903, היא הועברה לצי האסייתי, ונשארה שם עד סוף 1906 כשחזרה לקליפורניה.
אילינוי ואלבמה הובילו את הצי הלבן הגדול בשייט העולמי שלו שהחל בדצמבר 1907. ויסקונסין הצטרפה לצי לאחר שהקיף את דרום אמריקה ביולי 1908; אלבמה נאלצה לעזוב את הצי עקב נזק למנוע שדרש תיקונים. אלבמה נותקה יחד עם אוניית המערכה מיין; שתי האוניות המשיכו את המסע באופן עצמאי ובמסלול מקוצר מאוד. לאחר מכן חצו שאר האוניות את האוקיינוס השקט ועצרו באוסטרליה, הפיליפינים וביפן לפני שהמשיכו הלאה דרך האוקיינוס ההודי. הן עברו את תעלת סואץ וסיירו בים התיכון לפני שחצו את האוקיינוס האטלנטי, והגיעו להמפטון רודס ב-22 בפברואר 1909 לסקירת צי עם הנשיא תאודור רוזוולט.
שלוש האוניות עברו מודרניזציה לאחר שובן ב-1909; משנת 1912, הן צומצמו לשירות מילואים והועסקו כספינות הכשרה לצוערים מהאקדמיה הימית של ארצות הברית ומיחידות המיליציות הימיות. הן המשיכו בתפקיד זה במהלך מלחמת העולם הראשונה, שאליה נכנסה ארצות הברית ב-6 באפריל 1917. האוניות הכשירו אנשי חדר מכונות, שומרים חמושים לספינות סוחר והתמחויות נוספות. לאחר הכניעה הגרמנית בנובמבר 1918, רוב אוניות המערכה של הצי האטלנטי שימשו כאוניות תובלה להובלת חיילים אמריקאים חזרה מצרפת. עם זאת, אוניות הסדרה אילינוי לא הועסקו במשימה זו, בשל טווחן הקצר וגודלן הקטן, מה שלא יאפשר מספיק מקומות לינה נוספים.
אוניות הסדרה שירתו עם הצי רק זמן קצר לאחר המלחמה, עדיין כספינות אימונים. עד 1920, שלוש האוניות הוצאו משירות. ויסקונסין נמכרה לגריטה בינואר 1922 ונגרטה. אילינוי הוסבה לנשקייה צפה עבור המיליציה הימית של ניו יורק; שמה שונה לפריירי סטייט ב-1941, היא שימשה בתפקיד זה עד 1956, אז גם היא נמכרה לגריטה. אלבמה קיבלה סוף מרהיב יותר כספינת מטרה לניסויי הפצצה שנערכו עם שירות האוויר של צבא ארצות הברית בספטמבר 1921. היא נפגעה מכמה פצצות, כולל פצצות זרחן לבן ופצצות חודרות שריון במשקל 2,000 ליברות (910 קילוגרם), לפני שהוטבעה בסופו של דבר.
הערות שוליים

↑  הספק אינדיקטורי (indicated horsepower) הוא ההספק "ברוטו" של המנוע, המחושב על פי הלחץ והנפח המשתנים של הקיטור בצילינדר בזמן עבודת המנוע. נתונים אלה נמדדים באמצעות מכשיר הנקרא "אינדיקטור", ומכאן השם.(אנ')
ויסקונסין בערך 1909–1910 לאחר המודרניזציה שלה
מבצעי מגבית

מבצעי "מגבית" הם סדרת פעולות תקיפה שערכה שייטת 13 של חיל הים הישראלי בים סוף במהלך מלחמת יום הכיפורים. המבצעים נועדו להרתעת חיל הים המצרי ולהשמדת כלי שיט שלו שאיימו על כלי שיט ישראלים והפריעו לתוכנית הנחתת כוחות משוריינים של צה"ל בחוף המצרי של מפרץ סואץ.
הפעולות כללו חדירה תת-מימית שקטה, תקיפה באמצעות סירות נפץ וירי רקטות "לאו" מסירות מהירות. במבצעים אלו הושמדו שתי ספינות קומאר ונהרס המזח הצבאי במעגן ע'רדקה. המעגן פונה מכל כליו ושני הקומארים הנותרים עזבו את המעגן ועברו לנמל ספאגה, 60 קילומטר דרומה.
היערכות הכוחות > היערכות צה"ל

במטכ"ל של צה"ל גובשו בשנים שקודם למלחמת יום הכיפורים תוכניות להנחתת כוחות משוריינים בהיקף של אוגדה בחוף המערבי של מפרץ סואץ כדי להקל על הלחץ באזור תעלת סואץ. הנחיתה הייתה המשימה העיקרית שתוכננה לחיל הים לעת מלחמה בגזרת ים סוף. ההצלחה המבצעית במבצע רביב (1969) המחישה לצה"ל את האפשרויות לפעולת איגוף ימי. חיל הים ערך בים סוף כוח תובלה והנחתה, שכלל שבע נחתות בגדלים שונים וצה"ל תירגל בהן הנחתה של כוחות משוריינים. תוכניות הנחיתה כונו "מבצע אור אדום" ו"מבצע אור ירוק".
לאבטחת מבצעי הנחיתה ופעילות שוטפת בים סוף נבנו במספנות ישראל ספינות מדגם סער 4, אך כשפרצה מלחמת יום הכיפורים הן טרם הגיעו לגזרת ים סוף. פלגה 915, שכללה 4 ספינות דבור (ועוד דבור לא מאויש), היוותה את הכוח הלוחם בזירת ים סוף שבפיקודו של אל"ם זאב אלמוג. לאחר פתיחת המלחמה הגיעה לפעילות בגזרה, על פי דרישת המז"ר, קבוצת לוחמים משייטת 13.
היערכות הכוחות > ההיערכות המצרית

בתקופת ההמתנה שקדמה למלחמת ששת הימים העביר הצי המצרי חלק גדול מכוחו לים סוף, מתוך הערכה שיהיה ניסיון לפרוץ בכוח את מצרי טיראן, ומאז הייתה למצרים עדיפות משמעותית על חיל הים הישראלי באותה זירה. הכוח המצרי כלל שתי צוללות, שתי משחתות, פריגטה, ארבע ספינות קומאר, שבע טרפדות ושתי ספינות משמר. טיבוע שתי הטרפדות במבצע אסקורט של שייטת 13 צמצם את הכוח המצרי. פריסת כלי השיט המצריים בתחילת מלחמת יום הכיפורים הייתה ספינות משמר וטרפדות מסדרת קומסומולץ (K-123) בצפון מפרץ סואץ, משחתות וצוללות בדרום ים סוף, ובזירה הקרובה נמצאו ארבע ספינות קומאר שהיוו את עיקר האיום על כלי שיט של חיל הים הישראלי.
שני סטי"לים מצריים מדגם קומאר, ששהו במעגן ע'רדקה, היוו איום חמור על תנועת נחתות הטנקים של חיל הים הישראלי באזור. סטי"לים אלה היו מצוידים בטילי SS-N-2 סטיקס והיו יכולים להטביע נחתת מטווח של עשרות קילומטרים. אזור מעגן ע'רדקה היה מוגן היטב בשש סוללות טק"א SA-2 ו־SA-3 שהוצבו בפאתי המעגן. בתחילת מלחמת יום הכיפורים, ב־6 באוקטובר 1973, כוח הסטי"לים מע'רדקה יצא ותקף כלי שיט של חיל הים הישראלי בקרבת חוף שארם א-שייח'. חיל האוויר הישראלי הופעל נגדם אך נמנע מלהיכנס לתקיפת כלי שיט בתחום של 40 ק"מ מע'רדקה. הימצאות ספינות הטילים במעגן מאובטח כנגד מטוסים סיכנה את המעבר של נחתות חיל הים לתוך מפרץ סואץ וממנו, וללא נטרול הספינות המצריות לא ניתן היה לבצע את התוכנית הישראלית.
היערכות הכוחות > יוזמה מבצעית

ראש מספן המודיעין, אל"ם רמי לונץ, דיווח בפורום מפקד חיל הים ב־8 באוקטובר 1973 שהצי המצרי מגלה יוזמה בפעילות התקפית. ”אין לנו כלים מתאימים לפעולה בע'רדקה הבסיס מוגן בצורה חזקה. ... בשדואן יש טנקים במערך מוגן יפה.” בסיכום הקדם ניתנו הנחיות מפקד החיל, אלוף בנימין תלם – ”יש לתכנן פעולות פשיטה, להלילה במידת האפשר, או למחר, על ע'רדקה שדואן ועוד יעדים בחוף המצרי שבהם יבוצעו פעולות חבלה ומיקוש ע"י שייטת 13 ויחידה 707. רנ"ף ים/3 יודיע למפקד הזירה להגיש הצעות לפעילות הדבורים ואנשי ש/13”
כוח של כ־40 לוחמים משייטת 13, בפיקודו של רס"ן אילן אגוזי, הגיע למפקדת הזירה בבסיס מפרץ שלמה ב־8 באוקטובר בשעות אחרי הצהריים. הכוח הביא עמו מספר סירות גומי זודיאק דגם 5. עם הכוח הגיעו מפקד שייטת 13, שאול זיו, וכן אלוף (מיל') יוחאי בן-נון ואלוף (מיל') אברהם בוצר שהגיעו כיועצים. שלושתם התנגדו לתקיפה בע'רדקה בנימוק שהסיכון גדול (סא"ל זיו התנגד לתוכנית התקיפה עוד בעת הצגתה המוקדמת, ב־23 באוגוסט 1973). בוצר אף הודיע שימליץ למח"י לא לאשר תקיפת ע'רדקה. מח"י אישר (באמצעות סגנו, צבי תירוש) את המלצת אלמוג לתקוף בע'רדקה, לאחר שסרן גדי קרול קיבל על עצמו לבצע את הצלילה.
פעולות מגבית 10, 11, 14 ו־15 היו ביוזמת אל"ם אלמוג ובאישור האלוף תלם, והפעולה האחרונה, מגבית 16, נעשתה לפי דרישת האלוף תלם ובאישורו.
מבט על המעגן, המחנה הצבאי ושדה התעופה בע'רדקה 1973.
מפת השוניות בכניסה למעגן ע'רדקה.
אזור מעגן ע'רדקה והאיים סביבו.
מבצע מגבית 10 - חבלה באמצעות צוללים > תכנון

המרחק הגדול, כ־60 מיל ימי (100 ק"מ), מבסיס היציאה בשארם א-שייח' לע'רדקה היה כפול מטווח הפעילות של סירות הגומי. דחיפות הפעולה לא אפשרה המתנה להבאת סירות מתאימות יותר מדגם "סנונית", שלא נמצאו בזירה. התנועה בים פתוח עם אמצעי ניווט מינימליים חייבה תכנון מיוחד. הימצאות מכ"ם מצרי באי שדואן חייבה לבצע איגוף מזרחה, מה שהקשה על הניווט.
קבוצת התכנון התקיימה בבסיס מפרץ שלמה וכללה את רס"ן אילן אגוזי, רס"ן אלי מרק ומפקד הצוללים סרן גדי קרול, במעורבות של אלוף (מיל') יוחאי בן-נון וסא"ל יוסף דרור מוותיקי השייטת, ובאישור אל"ם זאב אלמוג, מפקד זירת ים סוף. התכנון עם סירות גומי היה גבולי ונעשה מחוסר ברירה משום שמחשש מתקיפת המשאיות על ידי חוליות קומנדו מצרי שפעלו ברחבי סיני לא ניתן אישור להוריד לזירה "סנוניות" ודולפינים.
עקב פריסת מערכות הטילים כנגד מטוסים המצריות נוצר אילוץ שחילוץ על ידי מסוקים יהיה אפשרי רק עד 10 מיל ימי מהאי שדואן. הובהר שלא ניתן יהיה לקבל סיוע אוויר התקפי ברדיוס 40 ק"מ מע'רדקה בהיותו אזור מוגן-טילים (אמ"ט). הקצוות האחרונים של התכנון והתיאומים למבצע נסגרו בליל 9 באוקטובר בשעה 02:00. נקבעו הרכב הכוחות, הנתיבים, לוח הזמנים והקשר.
מבצע מגבית 10 - חבלה באמצעות צוללים > הרכב הכוח

הכוח כלל:
שלוש סירות גומי מדגם זודיאק מרק 5 בפיקוד רס"ן אלי מרק. בכל סירה נמצאו 12 מכלי דלק שיביאו את הצוללים לקרבת המטרות ויאספום לאחר הביצוע.
שלושה זוגות צוללים בפיקוד סרן גדי קרול ידביקו מוקשי עלוקה.
זוג דבורים - 861 בפיקוד סגן יעקב עבאדי ו־863 בפיקוד סגן מנחם רזניק באזור ראס מוחמד, בפיקוד רס"ן אברהם בן שושן על דבור 863, בכוננות לקבל את הסירות בדרכן חזרה ולתדלק אותן.
סירת גומי עתודה תמצא על אחד הדבורים.
לוח הזמנים: נקבעה יציאה לים ב־9 באוקטובר שעה 13:00, היערכות הדבורים במארב מ-18:00. שעה 21:00 נקבעה כשעת הטבילה לצוללים ובחצות 24:00 איסוף הצוללים.
תדריך ויציאה - לא היה מידע מדויק על פריסת כל השיט המצרים במעגן. נוהל הקרב המזורז הסתיים בתדריך לכוח המבצע שנעשה בשעה 11:30.
מבצע מגבית 10 - חבלה באמצעות צוללים > ביצוע

.
המבצע יצא לדרך ב־9 באוקטובר, בשעה 13:00. הים היה גבה גלי. הניווט ליעד בוצע על ידי רס"ן מרק במצפן בלבד. הוא הצליח להביא את הסירות במדויק לתעלת הכניסה אך באיחור קל. בדרך התגלו ותוקנו תקלות במנועים, שבפעולתם צרכו דלק למעלה מהמתוכנן. בנקודה המתוכננת לטבילת הצוללים נתגלתה סירת 'ברטרם' מצרית מסיירת בסמוך להם שחסמה את אזור הכניסה למעגן. הסירות הסתתרו ממנה במשך שעה וחצי עד 22:55. הסירה המצרית התרחקה והכוח התגנב שוב לנקודת הטבילה.
רס"ן מרק חישב שכניסה לטבילה והפעלת הצוללים תגרום לכוח להימצא בדמדומי הבוקר בתוך המעגן. שיקול שני היה המחסור בדלק לסירות הגומי. בהתייעצות עם גדי קרול ובהנחיית המז"ר הוחלט לבטל את הפעולה.
הסירות נעו כ־10 מיל ימי מזרחה ושם, הקימו קשר עם החפ"ק במפרץ שלמה, מסרו הודעה על הביטול והצורך הדחוף בדלק. דבור 861 בפיקודו של סגן יעקב עבאדי נשלח בפקודת המז"ר לנקודת מפגש קדמית, לפי התכנון. המפגש התקיים ב־10 באוקטובר שעה 02:40. לסירות כבר לא היה דלק והן נגררו אחרי הדבור כשהן קשורות זו אחר זו עם הלוחמים בתוכן. הכוח הגיע לשארם א-שייח' בשעה 08:20.
מבצע מגבית 10 - חבלה באמצעות צוללים > מסקנות

מפקד זירת ים סוף, אל"ם זאב אלמוג, הציג מסקנות מתחקיר הפעולה:
הוכח שניתן להגיע אל היעד וחזרה מבלי להתגלות, ולנווט בו בביטחון.
הוברר שהכוח חדר עם סירות הגומי אף יותר משתוכנן, וכי ניתן היה להטביל את הצוללים – דבר המעיד על ערנות נמוכה של האויב ביעד.
היה ברור שהמצרים לא היו מודעים כלל לעובדה שהכוח היה ביעד, ומכאן שלא אבדה יכולת ההפתעה.
למרות היתרון שנוצר מהכרת היעד, יש עדיין להעמיק את לימודו ולשפר את הכנת הסירות.
מבצע מגבית 11 – חבלה באמצעות צוללים

החזרה מהיעד ללא פגיעה במטרות, והעייפות הכללית מההפלגה בים גלי גרמו לתסכול בקרב הלוחמים. בעקבות תחקיר לכוח נקבע שההפלגה בטווח גדול בסירות הגומי אפשרית אך מסוכנת ויש להשתמש ב"סנוניות". הניווט קשה אך אפשרי ומכ"ם הסנונית יקל על הניווט. מפקד חיל הים, אלוף בנימין תלם, אישר את הורדת ה"סנוניות" לשארם א-שייח'. היה ברור שהן לא יגיעו בזמן לקראת היציאה לביצוע החוזר שנקבעה ל-11 באוקטובר בצהריים. הסנוניות נשלחו במהירות האפשרית כדי שיוכלו לסייע בחילוץ אם יהיה צורך. השינוי העיקרי מהתוכנית הקודמת היה: להסתפק בשני זוגות צוללים. להשתמש בסירת הגומי השלישית כסירת דלק שתישא מכלים רבים על מנת להימנע מהצורך לקרב את הדבורים לשרטון גיפטון.
מבצע מגבית 11 – חבלה באמצעות צוללים > הרכב הכוח

הכוח כלל:
שלוש סירות גומי מדגם זודיאק מרק 5 בפיקוד רס"ן אלי מרק שתי סירות להובלת הצוללים לקרבת המטרות ואיסופם לאחר הביצוע. הסירה השלישית יועדה להובלת מכלי דלק רבים יותר.
שני זוגות צוללים בפיקוד סרן גדי קרול שידביקו מוקשי עלוקה.
כוח עתודה בפיקוד סגן מפקד הזירה סא"ל חיים שקד במארב וכוננות לחילוץ באזור שדואן שכלל:
נחתת אח"י שקמונה פ-55 בפיקוד סגן יורם דביר.
שלושה דבּורים: 861 בפיקוד סגן יעקב עבאדי, 863 בפיקוד סגן מנחם רזניק ו־865 בפיקוד יעקב בוגץ'.
זוג "סנוניות" בפיקוד סרן דודו מרום שהגיעו במשך הלילה ויצאו לכוננות באזור ראס מוחמד.
כן הועמד מסוק וזוג צוללים בכוננות לחילוץ בשדה אופיר.