מרדכי פינחס טייץ
קורות חיים

נולד בסובאט (אנ') שבלטביה למשפחה בת עשרה בנים ובנות, לאמו שינא סירא בתו של הרב משה מישל שמואל שפירא, רבה של רוגובה, ולאביו הרב אברהם בנימין טייץ (שכיתום גדל אצל אחי אמו האדר"ת), שהיה אחיו של הרב אליהו עקיבא רבינוביץ', רבה של פולטבה. בהיות פינחס בן שש נאלצו הוריו להימלט ממקום מגוריהם והמשפחה התגוררה בין השנים 1914–1917 בבית הדוד הרב עקיבא רבינוביץ' עד פטירתו. המשפחה נשארה בפולטבה, והאב מילא את מקום אחיו ברבנות עד 1921, אז שבה המשפחה ללטביה. פינחס למד בישיבת פוניבז' במשך שנתיים ואחריהן שנה נוספת בישיבת ריגה בבירת לטביה. ב-1924 נסע ללמוד בישיבת סלובודקה, בה כונה "פינחס ריגער". אביו לא הירשה לו לעלות עם חלק מתלמידי הישיבה לסניף הישיבה בחברון, אף שהאח דוב יוסף (טייץ-רבינא) ואשתו רוחמה עלו והתיישבו בחדרה ב-1925, ולאחר מכן האחות יונה עלתה עם בעלה שלמה בקרמן לחיפה. במחלוקת שהתפתחה בסלובודקה סביב רבנותו של הרב יוסף זוסמנוביץ "הירושלמי", צידד טייץ ברב זוסמנוביץ, בניגוד לעמדת הרב יצחק אייזיק שר, שהייתה עמדתה הרשמית של הישיבה.
פעל רבות לבחירתו של מרדכי דובין לסיאמה הלטבי, וחבר לחבר הסיאמה שמעון ויטנברג, וליו"ר אגודת ישראל בלטביה אביגדור בלשאנק בפעילות למען בחירתו של דובין. בשנים שלאחר בחירתו סייע לדובין בעניינים רבים בקהילה היהודית והתמנה כמזכיר אגודת ישראל בלטביה. הוא ערך בריגה עיתון בשם "אונזער שטימע" (קולנו), והיה נוסע מטעם אגו‘'י ברחבי לטביה לעודד לקהילות לייסד בתי ספר ("חדרים") לספק חינוך תורני לילדיהם.
בשנים 1929-1933 היה נוסע כמה פעמים בשבוע מבית משפחתו בליבנהוף, בה שימש אביו כרב העיר, לדווינסק הסמוכה לה, ללמוד אצל הרב יוסף רוזין "הרוגאצ'ובר", שחלק מספריו ראו אור על ידו.
בסוף שנת 1933 נסע עם הרב אליהו מאיר בלוך למסע לשנה להתרמת כספים מיהדות אמריקה הצפונית עבור ישיבת טלז. הרב בלוך פגש בו בחתונת אחותו אייגא להרב ישראל מעל, ממצטייני ישיבת טלז, בה נאם, והחליט לגייס את כישרונו לטובת הישיבה. בהיותם בארצות הברית שידך אותו הרב בלוך עם בתיה, בתו של רבה המנוח של אליזבת, ניו ג׳רזי, הרב אלעזר מאיר פרייל (ידיד לאביו של הרב בלוך, הרב יוסף ליב, ראש ישיבת טלז) שנפטר חודש לפני בואם לארה׳׳ב. החתונה התקיימה בינואר 1935, והוא התמנה לפי צוואת חותנו כרב על מקומו הריק.
הוא הצטרף לאגודת הרבנים, ולמרות גילו הצעיר נתמנה ליו׳׳ר ועד הפועל, אבל עורר רגזם של כמה מהדור הוותיק בהביעו דעותיו בדבר חובות רבני אמריקה, בעיקר דרישתו שישאו את דרשותיהם באנגלית כדי לא לאבד הצעירים שלא היה להם ידע ביידיש. הדבר גרם למזכירות אגודת הרבנים לשלוח לו מכתב נזיפה ולהשיב לו את דמי החבר ששילם. אבל כעבור שנה נקרא לשוב, ובשנת 1958 נבחר יחד עם הרב אליעזר סילבר והרב דוד ליפשיץ כחברי הנשיאות.
הוא כונן באליזבת מערכת חינוך אורתודוקסית שכללה בית ספר יסודי (1941), תיכון לבנים (1955), ותיכון לבנות בשם ברוריה (1963). הוא ראה 'עם הארץ'ות אם כל חטאת, וגרס אם ערך התורה יעלה בארה׳׳ב, הוא יהווה חיסון בפני הרפורמה וההתבוללות, יותר ממתקפות חוזרות ונשנות, ובדרך כלל חסרות תכלית, מול מנהיגיהם של הרפורמים והקונסרבטיבים.
עד 1953 כונן את מוסדות הקהילה, ודאג לבניית בית כנסת חדש, ובנינים חדשים לבתי הספר ולתלמוד התורה והישיבה הקהילתיים בקמפוס שנקרא "המרכז לחינוך יהודי" (JEC) (אנ'). קהילת אליזבת נחשבה כדוגמה להצלחה לקהילות אחרות, והרב עזר לעיירות אחרות להקים בתי ספר שלהן.
עם הקמת מדינת ישראל ראה בתקופה עת מבחן ליהדות החרדית וניסה לפעול למען איחוד בין כל המפלגות הדתיות בישראל, איחוד שלא התממש. הוא התנגד לקביעת יום צום לזיכרון אימי השואה, והציע לקבוע את יום השואה בל"ב בעומר, יום לפני ל"ג בעומר, במטרה להעבירו מחודש ניסן בו נאסרה האבלות לפי המסורת.
ב-1965 נסעו בני הזוג טייץ לביקור ראשון במוסקבה שמעבר למסך הברזל. הם התמידו בשנים הבאות בביקורים אלו, יצרו קשר עם יהודים, ודיווחו בארצות הברית על מצב היהדות ברוסיה הסובייטית. הרב טייץ הדפיס אלמנכים וחומרי הסברה יהודיים והגניב אותם לרוסיה. הוא הקים למטרה זו ארגון בשם "מהיר": מפעל הצלת יהודי רוסיה. הארגון סיפק טליתות ותפילין, מזוזות וסידורים למבקשים בברית המועצות.