רובה M14
היסטוריה > שירות בצבא ארצות הברית

הרובה שירת בצבא האמריקני בזמן מלחמת וייטנאם והיה שיפור ניכר על הגאראנד. החיילים הגיבו בהתלהבות רבה לרובה החדש, וראו אותו בחיוב גם אחרי שהחלו לצייד את הכוחות ברובה M-16 החל מ-1964.
כוחו של הרובה, שירה קליעים בקליבר 7.62 מ"מ נאט"ו, היה חזק למדי. כוח העצירה שלו נגד חיילי אויב היה מצוין והוא יכל לחדור בקלות יחסית מחסות רכים (כגון צמחייה, בקתות מעץ וכו). מעלתו העיקרית של ה-M14 הייתה אמינותו. הרובה עמד בתנאים קשים של לחות והמשיך לתפקד גם בבוץ ובגשמים של הג'ונגל הדרום-אסיאתי.
לרובה היו גם מספר חסרונות. העיקרי שבהם היו משקלו הרב ואורכו הגדול, שהקשה את התמרון איתו בצמחייה עבותה. חיסרון נוסף היה הקת מעץ, שנטתה להתנפח ולהתרחב עקב הלחות. כדי לפתור את הבעיה ייצרו בארצות הברית קתות מפיברגלאס, אך עד שהושלמה הספקתן, רוב רובי ה-M14 יצאו משירות.
בעיה נוספת של הרובה הייתה שבגלל הקליבר שנבחר וכוח האש הרב שלו, הירי איתו במצב אוטומטי היה בלתי מעשי ולחלוטין לא יעיל. ניתן להבין בעיה זו בכך שה-M14 תוכנן להחליף 4 כלי נשק, שונים מאוד באופיים: M1 גאראנד, M1 קרבין, M3 "רובה גריז" ומקלעון BAR. הרובה פותח כך על מנת להקל באופן ניכר על הלוגיסטיקה בתחום הנשק האישי. על אף שזו הייתה משימה בלתי-אפשרית (ה-M14 נכשל בהחלפת הנשק האוטומטי הקל), בתור רובה מטען שאמור להחליף את הגאראנד הוא היה הצלחה גדולה. גם גרסאות המקלעונים שפותחו ל-M14 נכשלו בתפקידם. כדי לענות על הצורך במקלע קל, הכניסו האמריקנים לצידו מקלע קל אמיתי, את ה-M60.
ה-M14 נשאר הנשק העיקרי של חיל הרגלים האמריקני במלחמת וייטנאם עד להחלפתו ברובה ה-M16 ב-1964. ההחלטה על הזמנת ה-M16 נבעה מלמעלה, כתוצאה משינוי מדיניות של מחלקת ההגנה של ארצות הברית, וגררה זעם רב בקרב החיילים. הללו ראו ב-M16 רובה נחות לעומת ה-M14, כמעט בכל היבט אפשרי (למעט משקל וירי אוטומטי) וזאת מאחר שהדגמים המוקדמים של ה-M16 סבלו ממעצורים רבים, שגרמו בין השאר לאבדות במהלך הקרבות. בנוסף, ה-M16 היה פחות יעיל מה-M14 בחדירת מחסות וכוח העצירה שלו היה קטן יותר. על אף שייצור והפצת ה-M14 הופסקו, חיילים שאחזו ברובה המשיכו להשתמש בו וחלקם אף סירב בהפגנתיות לעבור ל-M16 המועד לתקלות. ברם, ה-M14 לא יצא לגמרי משירות. רובי הצלפים M21 ונגזרתו M25 מבוססים באופן ישיר על ה-M14 ומשמשים עד היום כנשק קלעים חצי-אוטומטי מדויק.
ההחלטה של משרד ההגנה האמריקני להחליף את הרובה לא הייתה חסרת היגיון. רובה ה-M14 היה מיושן בתכנונו, שכן רובי המטען הכבדים וארוכי הטווח נדחקו הצידה לטובת רובה הסער המודרני, דוגמת הקלאצ'ניקוב האוטומטי מודל 1947 שנהפך לרובה הסטנדרטי של הגוש המזרחי. רובי ה-M16 ששירתו בווייטנאם סבלו מהרבה "מחלות ילדות" ואחרי שפגמים אלה תוקנו, התחבבו רובים אילו על החיילים האמריקנים וגרסאותיהם המתקדמות (M16A2 ומעלה) נחשבים לרובי סער טובים מאוד.
ה-M14 עדיין נמצא בשימוש צבאות רבים בעולם כרובה צלפים הנועד לצלפים או קלעים, וזאת הודות לדיוק הרב והאמינות שלו. חיל הנחתים האמריקני משתמש כיום ברובה M25 כנשק הקלעים שלו - זוהי גרסה משופרת של רובה M21 שנבנה בעצמו על בסיס ה-M14. רובה זה נמצא בשירות גם בימינו אנו, בעיקר בגרסאות משופרות ובעלי מתפסים מודרניים, והשתתף במלחמת אפגניסטן 2002 ומלחמת עיראק 2003. בחיל האוויר האמריקני, ה-M14 הוא העדיין הרובה הטקסי הרשמי, בו יורה משמר הכבוד בעת הלוויות.
חיילים מכוח דלתא מספרים שבעת מבצע נחש גותי במוגדישו, סומליה, חברם ליחידה, סמל ראשון רנדי שוגהארט, העדיף להשתמש ב-M14 על פני רובים מודרניים. לפי הספר 'בלאק הוק דאון', המגולל את תיאור הקרב, לוחמי כוח דלתא הבינו מהר את היתרונות שבבחירת רובה זה למתאר שלפניהם. לכדור ה-7.62 מ"מ הייתה השפעה רבה יותר על מטרות אדם מאשר כדור ה-5.56 מ"מ של ה-M16, שתוכנן במקור לחדירת שריון ומיגון אישי, ופשוט ניקב חור במטרת אדם, במקום לפגוע בו ולהפיל אותו.
ה-M14 מיוצר עד היום באופן מסחרי, כאשר הגרסה האזרחית שלו היא בעלת ירי חצי-אוטומטי בלבד. הרובה מיוצר ונמכר על ידי נשקיית ספרינגפילד, חברת IL ויצרנים אחרים.