stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טלעד
תוכניות שהופקו עבור שידורי הזכיינית > שעשועונים ותוכניות ריאליטי

"לינגו" (1994–1999): תוכנית שעשועון מילים בהנחייתו של גיל אלון אותו החליף מאוחר יותר אסף אשתר.
"פחות או יותר" (1994–1996): שעשועון בנושא מחירים של מוצרים שונים בהנחייתו של אקי אבני.
"תפוס כיוון" (1993–1994): שעשועון שהיה במקור בערוץ הראשון ובו שני זוגות ילדים התחרו על ידע ותחרותיות בהנחיית אמנון פישר.
"יותר מזל משכל" (1993–1996): שעשועון שהתחרו בה שני זוגות על ידע ובכל שאלה הם היו צריכים להמר על התשובה עם הכסף של האולפן. את השעשועון הנחה דני רופ ומאוחר יותר נתן דטנר.
"המבצר" (1998–1999): תוכנית מציאות תחרותית בהנחיית אקי אבני וסיגל שחמון.
"רצים לדירה" (2004–2005): תוכנית מציאות העוקבת אחרי מספר זוגות המתחרים כדי לזכות בדירה חלומית שליד חוף הים בהנחיית אבי קושניר ובעונה השנייה עומר מי-דן.
"דייט לסטרייט" (2004–2005): תוכנית שידוכים בהנחייתו של אביעד קיסוס שמחפש גבר ואישה להיות הזוג המושלם.
"דרוש מנהיג" (2005): תוכנית מציאות בה התמודדו 12 אנשים, בעלי רקע של מעורבות חברתית, המבצעים משימות מנהיגות חברתית בהנחייתו של קובי מידן.
תוכניות שהופקו עבור שידורי הזכיינית > תוכנית אירוח ותוכניות תחקירים ותעודה

"עובדה" (1993–2005): תוכנית תחקירים בהנחייתה של אילנה דיין. התוכנית המשיכה ב"שידורי קשת" עד היום.
"מסע עולמי" (1994–2005): תוכנית טיולים מסביב לעולם בהגשת איל פלד. התוכנית זכתה להצלחה רבה, ושודרה בהמשך בערוץ 10.
"השבוע עם אמנון לוי" (1998–2002): תוכנית בהנחייתו של אמנון לוי. בתחילה הייתה תוכנית אירוח דומה לזו שהגיש לוי בערוץ 1, אך עם השנים הפכה לתוכנית תחקירים ואקטואליה.
"פגישה לילית" (1996–2005): תוכנית תחקירים ואירוח בהנחיית קובי מידן.
"קפה טלעד" (1997–2005): תוכנית הבוקר בהנחיית דב גיל-הר וירדנה ארזי.
"הזמן השלישי" (1998–2003): תוכנית לגיל הזהב עם טלי ליפקין-שחק.
"אברהם ויעקב" (1999–2000): תוכנית אירוח בהנחיית אברי גלעד וקובי מידן.
"שומר מסך" (2005): תוכנית תחקירים בהנחיית אמנון לוי. מאוחר יותר עברה לערוץ 10.
תוכניות שהופקו עבור שידורי הזכיינית > תוכניות לילדים ונוער

"שוקו טלעד" (1997–2002): תוכנית ילדים. הוגשה בראשית דרכה על ידי ירדנה ארזי, ובהמשך בתור רצועת שידורים בהגשתה של רוני אלון ובהמשך בהגשת הבובות שוקו טופי ואופס שאצלם עסקה בנושאים שונים בתחומי החיים כמו: חדשות, טעמים, פחדים וחזרה לבית ספר וכדומה.
"סיפורי גן חיות" (1999–2000): סדרה קומית דרמטית לילדים בהשתתפות: מיקי קם, דרור קרן, גלעד גפני וטל פרידמן.
"החברים של ברני" (1997–2000): הגרסה הישראלית לתוכנית הילדים הפופולרית.
"מערת הקסמים של קליוסטרו" (2000): תוכנית שהעלילה התרחשה במערה קסומה. את התוכנית הנחו: הקוסם קליוסטרו והבובה אופס שהופעלה על ידי ז'יל בן דוד.
"שמח עד הגג" (2001): תוכנית בת 7 פרקים בנושא חגי ישראל בהגשת דני רובס. כל פרק עסק בחג אחר ושודר בחג בו הוא עוסק. בתוכנית, שיחק רובס עם הבובות "ששון ושמחה" (בובות שכיכבו לפני כן בקלטת הווידאו "רדיו גן" בכיכובה של יעל בר זוהר), סיפר סיפור על כל חג, שוחח עם ילדים על החג שעליו עוסק הפרק ושר שירים מוכרים ובעיקר מקוריים (שאת רובם כתב חנוך רעים) על החג שבו עוסק הפרק.
"טלעדודס" (2003–2004): תוכנית אשר שודרה בשבת בבוקר בהנחיית הבובה אופס שהופעלה על ידי ז'יל בן דוד.
"זמן דיסני" (1993–2002): רצועת סדרות מצוירות של דיסני ששודרה במקור בצהריים ובהמשך גם בבוקר.
"בראבו" (1998–2003): תוכנית כישרונות צעירים, בה התחרו ילדים ובני נוער על מקום בגמר העולמי שנערך באיטליה. את התוכנית הנחו בין היתר מיכל ינאי וטוביה צפיר.
"הקרנבל של מיכל" (1995–1996): תוכנית ששודרה בשבת בבוקר בהנחיית מיכל ינאי. התוכנית חולקה לשני חלקים כשהחלק הראשון מתרחש בביתה של מיכל שבו היא הופיעה עם אבנר (בובה שהופעלה על ידי ז'יל בן דוד) ובחלק השני היה את הקרנבל עצמו שהיה מופע עם קהל.
תוכניות שהופקו עבור שידורי הזכיינית > תוכניות ספורט

"ליגה אחרת" (1993–1994): מגזין ספורט בהגשת דני רופ וליאת רון.
"הדקה ה-91" (1995–1996, 1998): תוכנית סיכום המחזור בליגה הלאומית בכדורגל (הליגה הבכירה דאז), בהגשת יורם ארבל. שודרה ברוטציה אצל שלוש הזכייניות של הערוץ.
"המשקיפים" (2002): מגזין ספורט בהגשת ירון וילנסקי ורון קופמן.
תוכניות רכש בולטות

(קטגוריה:טלעד - תוכניות רכש)
מסמיה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 טריטוריה:  המנדט הבריטי המנדט הבריטי
 מחוז:  מחוז עזה
 נפה:  נפת עזה
 שפה רשמית:  ערבית
 תאריך ייסוד:  לפני המאה ה-16
 שטח:  27,165 דונם עות'מאני (1945)
 סיבת נטישה:  מלחמת העצמאות
 תאריך נטישה:  9 ביולי 1948
 יישובים יורשים:  ינון, כפר הרי"ף, חצב, תלמי יחיאל, בני עיש, בני ראם, שערי אברהם, ברורים ואחווה
 דת:  מוסלמים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  3,050 (1945)
 אזור זמן:  UTC +2
  (למפת השפלה מוגדלת) מסמיה(למפת השפלה רגילה) מסמיה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מסמיה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מסמיה
מַסְמִיָּה או אל-מסמיה (ערבית: المسمية) היה יישוב ערבי באזור השפלה, ליד גדרה של היום. תושביו היו בחלקם חורנים, ועדות לקיומו מצויה כבר בשנות ה-70 של המאה ה-19.
היישוב מסמיה היה מחולק לשני יישובים:
מסמיה אל-כבירה (אנ') (المسمية الكبيرة; מסמיה הגדולה) - בשנת 1945 שטח אדמותיו 20,687 דונם מתוכם 229 בבעלות יהודית ומספר תושביו הוערך ב-2,520.
חורניה, שנודע גם בשמו מסמיה אל-זע׳ירה (אנ') (المسمية الصغيرة; מסמיה הקטנה) - בשנת 1945 שטח אדמותיו היה 6,478 דונם ומספר תושביו הוערך ב-530. הוקם בסוף המאה ה-19 עקב סכסוך פנימי במסמיה אל-כבירה.
לפי מקורות יהודיים, תושבי מסמיה היו ידידותיים ליהודים. אולם במחצית השנייה של 1938, במהלך המרד הערבי הגדול, המצב השתנה ולאחר חבלות רבות בציוד הגיע לשיא כאשר חלק מתושבי הכפר בסיוע תושבי כפרים נוספים בסביבה תקפו את עובדי חברת חשמל ונוטרים יהודיים במה שנודע כקרב צומת מסמיה. בעקבות האירוע פוצצו הבריטים מספר בתים בכפר.
במהלך מבצע אנ-פאר במלחמת העצמאות נכבשו היישובים
ביולי 1948 בידי חטיבת גבעתי ותושביהם נמלטו או פונו.
על אדמות שני היישובים נבנו היישובים ינון, כפר הרי"ף, חצב, תלמי יחיאל, בני עיש, בני ראם, שערי אברהם, ברורים ואחווה. בכפר עצמו התיישבו במאי 1950 עולים מיהדות תימן שהתארגנו במסגרת תנועת פועלי אגודת ישראל. התיישבות זאת התפתחה להיות מעברת מסמיה, או בשמה הרשמי מעברת "משמיע שלום". רוב תושביו עברו להתגורר בבני עי"ש בתחילת 1958, אולם היו כמה משפחות שנשארו בכפר גם לאחר מכן.
שמו של היישוב הערבי נשתמר בכינויו הלא-רשמי של הצומת הנמצא במקום - צומת מסמיה.
מבני בתי הספר לבנים ולבנות של מסמיה אל כבירה נותרו על תילם עד ימינו.
הערות שוליים

1 2 3 4  נתונים מסקר הכפרים (1,945) שהוצגו מחדש בספר Hadawi Village statistics 1,945 Classification of Land and Area Ownership in Palestine Beirut 1,970 ומהספר נסרקו לאתר PalestineRemembered.com.
1 2  גד גילבר, מגמות בהתפתחות הדמוגרפית של ערביי ארץ ישראל 1870-1948, מתוך תהליכים בהיסטוריה הדמוגרפית של ארץ ישראל בעת החדשה: 1840-1948 - מבוא ומאמרים שהוגשו לכנס בנושא: 'ארץ ישראל 1840-1948, אוכלוסייה והגירה', קתדרה 45, עמודים 22-23, ספטמבר 1987. ראו קישורים חיצוניים
↑  יהודה הגדרתי, מסמיה הגדולה בדרום - בשלוותה ובהתפרעותה, הַבֹּקֶר, 20 בספטמבר 1938
↑  נהרסו בתים, הצופה, 18 בספטמבר 1938
↑  תימנים חברי פא"י עולים לכפר מסמיה העתיקה, שערים, 25 במאי 1950
↑  עזרא ינוב, שלושת הקיוסקים בצומת מסמיה, מעריב, 24 בנובמבר 1960
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467975505171  VIAF: 316601630   WorldCat (עם VIAF): 316601630 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אלי ויזל

| --- | --- |

צילום מאפריל 2012
 לידה:  30 בספטמבר 1928 סיגט, מחוז מרמורש, ממלכת רומניה 
 פטירה:  2 ביולי 2016 (בגיל 87) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Eliezer Wiesel 
 מדינה:  ארצות הברית, ממלכת הונגריה, ממלכת רומניה, ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות קנסיקו 
 אירועים משמעותיים:  שבי 
 מקום לימודים:  הפקולטה לאמנויות של פריז 
 שפות היצירה:  אנגלית, צרפתית, הונגרית, רומנית, יידיש, עברית, גרמנית 
 יצירות בולטות:  הלילה 
 תקופת הפעילות:  מ-1956 
 בן או בת זוג:  מריון ויזל 
 צאצאים:  אלישע ויזל 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לשלום (1986)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פיקרדי ז'ול וורן (24 באוגוסט 1995)  פרס בורדין (1972)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בורדו-מונטן (1993)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פריז-סורבון (9 באפריל 2001)  ספר השנה של פרנס אינטר (1980)  אזרח כבוד של ירושלים (2015)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מיאמי (6 במאי 1988)  דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה האטלנטית של פלורידה (1997)  honorary degree from Spelman College (1995)  פרס המהגרים הגדול (2007)  מדליית החירות הנשיאותית (1992)  פרס הספרות הגדול של עיריית פריז (1983)  פרס מדיסיס (1968)  המדליה הלאומית למדעי הרוח (2009)  צלב גדול של לגיון הכבוד (2001)  פרס נורמן מיילר (2011)  פרס אור האמת (2005)  פרס החופש (1987)  עיטור ארבע החירויות – חירות הפולחן  אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית  מדליית הזהב של הקונגרס  קצין גבוה במסדר הכוכב של רומניה  עיטור  מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בדרגת מפקד בכיר  דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הקתולית של לוון  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ז'נבה  דוקטור לשם כבוד ממכון ויצמן למדע  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב  דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת חיפה  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן  מדליית החירות 
 
אליעזר "אלי" ויזֶל (באנגלית: Eliezer "Elie" Wiesel;‏ ט"ז בתשרי ה'תרפ"ט, 30 בספטמבר 1928 – כ"ו בסיוון ה'תשע"ו, 2 ביולי 2016) היה סופר יהודי צרפתי-אמריקאי, עיתונאי, פילוסוף ואינטלקטואל ניצול השואה מטרנסילבניה. חתן פרס נובל לשלום על פעילותו למען זכויות אדם (1986). עסק בפעילויות חינוכיות להנצחת זכר השואה ומניעת מקרי רצח עם אחרים ברחבי העולם.
קורות חיים

ויזל נולד בשנת 1928 בסיגט שבחבל מרמורש שבצפון-טרנסילבניה, רומניה, לשלמה-אלישע ושרה לבית פייג, יהודים חרדים שבבעלותם חנות מכולת. בבית דיברו בעיקר יידיש, אך גם גרמנית, הונגרית ורומנית. אמו שרה הייתה בתו של דודייה פייג, חסיד ויז'ניץ וחוואי, שהיה אדם ידוע ומוערך בקהילה, שאף נאסר בגלל עזרתו ליהודים פולנים שנמלטו מפולין והיו חסרי כל. אביו שלמה הטמיע בבנו ערכים הומניסטיים ועודד את ויזל ללמוד עברית ולקרוא ספרות כללית, בעוד אמו דחפה אותו ללמוד תורה וחסידות. ויזל היה מקורב לחסידות קרעטשניף בעיר סיגט. אחד מידידיו מילדותו ולאורך ימי נערותו היה הרב מנשה קליין.
קורות חיים > ימי השואה

בשנת 1940 סופחה סיגט להונגריה, בעלת בריתה של גרמניה הנאצית. ויזל נרשם ללימודי גימנסיה בעיר דברצן ואחר כך באוראדיה. בסופו של דבר סולק מבית הספר עקב חוקי הגזע. במשך שנים אחדות נותרו יהודי סיגט בעירם בביטחון יחסי, אך באפריל 1944, בעקבות פלישת הצבא הגרמני להונגריה, הוקם בסיגט גטו בו רוכזו יהודי העיר. במאי 1944 החל גירוש יהודי העיר לאושוויץ, ובני משפחת ויזל ביניהם. אמו ואחותו הקטנה של אלי ויזל נרצחו באושוויץ עם הגיען, בעוד אלי ואביו הוצבו לעבודה במחנה אושוויץ III. הם הועבדו בעבודת פרך בתנאים קשים, ומדי פעם הועברו בין מחנות משנה שונים. עם התקרבות הצבא האדום לעבר אושוויץ צורפו אלי ואביו לצעדת המוות שפינתה את אסירי אושוויץ מערבה לתוככי גרמניה, למחנה בוכנוואלד. האב נפטר כעבור ימים ספורים, וויזל שרד במחנה את שלושת החודשים האחרונים של המלחמה עד לשחרור המחנה בידי בעלות הברית, ב-11 באפריל 1945. בנוסף לוויזל שרדו את השואה גם שתי אחיותיו הבכורות.
קורות חיים > לאחר המלחמה

עם שחרורו נשלח לבית יתומים בצרפת (כנראה לארמון "Château d'Ambloy" בכפר Ambloy בחבל Loir-et-Cher בצרפת), שהיה בבעלות משפחת מרצבך, ולמד צרפתית. בעת שהותו בבית היתומים צולם לצורך כתבה בעיתון. כאשר הופיעה תמונתו בעיתון צרפתי, זיהתה אותו אחת מאחיותיו, וכך חודש הקשר איתה. מאוחר יותר חודש הקשר גם עם אחותו השנייה. הוא למד פילוסופיה בסורבון ולימד עברית. שם הכיר את מורו - מר שושני, גאון מסתורי ששמר בסוד על זהותו. בהמשך היה לעיתונאי וכתב עבור עיתונים צרפתיים וישראליים, אולם סירב לכתוב או לדון על חוויותיו בשואה, משום שטען כי לא נמצאות המילים היכולות לתאר את גודל הזוועה. פגישה עם פרנסואה מוריאק, חתן פרס נובל לספרות ולימים חברו הקרוב, שינתה את דעתו והוא החל לכתוב ביידיש את ספרו "והעולם שתק", על זכרונותיו ממחנה הריכוז. מאוחר יותר ערך את הספר והוציא אותו בצרפתית בשם "הלילה".
בשנת 1956 הגיע לניו יורק, שם עבר תאונת דרכים קשה שריתקה אותו לכיסא גלגלים למשך שנה. בשנת 1963 התאזרח בארצות הברית, שם החל לכתוב בעיתון ביידיש, היה כתב העיתון "ידיעות אחרונות" וכן כתב ספרים בצרפתית שתורגמו לאנגלית. הוא החל בפעילות ציבורית להנצחת מורשת השואה, והפך לדמות המרכזית והמוכרת ביותר בארצות הברית בתחום זה. ויזל עודד ניצולי שואה אחרים לספר את סיפוריהם, ופרסם בעצמו למעלה מ-40 ספרים. הוא זכה בפרסים ספרותיים רבים.
בשנת 1966 פרסם את ספרו "יהודי הדממה", על יהדות ברית המועצות, הספר סקר את מצב הקהילה היהודית בברית המועצות בעקבות ביקור שערך במדינה. אחר כך היה לפעיל מרכזי למען הקהילה. על בסיס הספר עלה מחזה בתיאטרון "הבימה" ב-1970. ויזל כתב מחזה נוסף, "זלמן או טירופו של אלוהים" שעלה בישראל ובארצות הברית, בהשראת רב שפגש במוסקבה.
בשנת 1986 הוענק לו פרס נובל לשלום על פועלו ב"ועדה הנשיאותית לזכר השואה", שבראשה עמד, לבקשת נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר, בשנים 1978–1986. בין היתר, השתתף בתכנון וייזום הקמת מוזיאון השואה הלאומי של ארצות הברית בוושינגטון הבירה, וב-1993 זכה להדליק, יחד עם הנשיא ביל קלינטון, את אש התמיד באולם הזיכרון שבמוזיאון, במסגרת טקס הפתיחה.
ויזל נישא בשנת 1969, ברובע היהודי בירושלים, לאסתר מריון רוז, שתרגמה את ספריו לאנגלית, ונולד להם בן אחד - אלישע. הוא התגורר עד מותו בארצות הברית והרצה בקתדרה למדעי הרוח של אוניברסיטת בוסטון.
את רוב רווחיו מהספרים שכתב חילק דרך "קרן אלי ויזל לאנושיות". בין היתר הקימה קרן ויזל את "בית ציפורה" – מרכז לימודים והזנה לאוכלוסייה האתיופית בקריית מלאכי ובאשקלון ע"ש אחותו, שנספתה באושוויץ. כשהתפוצצה פרשת ההונאה של ברנרד מיידוף, התברר כי גם "קרן אלי ויזל לאנושיות" הייתה בין הנפגעים בפרשה זו, וכי איבדה בהונאתו של מיידוף כ-15 מיליון דולר, כמעט כל הונה. ויזל כיהן עד יום מותו כיו"ר המועצה הציבורית של עמותת אלע"ד.
ב-2 ביולי 2016, כ"ו בסיון התשע"ו, נפטר אלי ויזל בגיל 87 בניו יורק.
ארכיון אלי ויזל

באוניברסיטת בוסטון הוקם הארכיון של אלי ויזל, והוא מרכז את כל המסמכים, בכל הלשונות, הקשורים בחייו ובפעילותו. הארכיון נמצא במרכז אלי ויזל ללימודי היהדות. ד"ר יואל רפל מישראל היה מקים ומנהל הארכיון.
ועדת ויזל

על פי ההיסטוריוגרפיה הקומוניסטית הרומנית, לרומניה לא היה חלק בשואת יהודי אירופה, והאוכלוסייה חונכה בהתאם לכך. לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי, כמה ממנהיגי רומניה ובהם נשיאה, התבטאו בהתאם וגרמו לתגובות קשות במדינות המערב ובפרט בישראל. התגובות השפיעו על ההנהגה הרומנית, שחיפשה דרך להתמודד עם המצב. באוקטובר 2003 הקים נשיא רומניה, יון איליאסקו, ועדה של היסטוריונים בראשותו של ויזל, שנתבקשה לחקור את שואת יהודי רומניה. הוועדה, שבה לקחו חלק היסטוריונים ידועי שם ובהם ז'אן אנצ'ל (שטען שלרומניה היה התפקיד הגדול בשואה אחרי גרמניה), כתבה דו"ח מקיף על רדיפת היהודים בשטחים שנשלטו על ידי רומניה, לפני ובמהלך מלחמת העולם השנייה.
בעקבות דו"ח הוועדה הוכנו ברומניה תוכניות לימודים חדשות, הוקם מוזיאון השואה, ובשנת 2005 הוקם "המכון הלאומי לחקר השואה ברומניה – אלי ויזל". למכון הוקצבו 30 תקני עובדים שמתוכם 15 אמורים להיות חוקרים מדעיים. ב-2022 גם הסכימה רומניה לשלם לכ-15 אלף ניצולי שואה קצבה חודשית נוספת זאת, בנוסף לקצבאות שהם מקבלים ממדינות אחרות
סכנות האדישות

"סכנות האדישות" הוא השם לנאום שנשא אלי ויזל בבית הלבן לקראת תחילת המאה ה-21, בו דיבר על ההשלכות החמורות המתלוות אל האדישות ואל העמידה מן הצד. בנאום זה הוא הציג את קורות חייו, את סיפוריהם של הנפגעים ואת האקט של העמידה מן הצד עצמה. הנאום זכה להשפעה רבה, ונחשב לאחד הנאומים החשובים ביותר על תולדות המאה ה-20 בהיסטוריה.
הערכה וביקורת

בחייו נחשב ויזל כותב ומרצה רהוט ומבוקש, ואחד הקולות הצלולים והמובהקים של קרבנות השואה ועמים מדוכאים. לבד מנושא הנצחת זכר השואה, פעל ויזל בנושאי ישראל וציונות, מצוקת יהודי ברית המועצות ואתיופיה, קורבנות האפרטהייד בדרום אפריקה, האינדיאנים בניקרגואה, הבוסנים, קורבנות הטיהור האתני ביוגוסלביה לשעבר, מאבק הכורדים ואף בעיית הפליטים הפלסטינים.
ועדת פרס נובל כתבה על ויזל כי הוא "שליח לאנושות, שבמאבקו להשלים עם חווייתו האישית של השפלה מוחלטת בשילוב עם עבודתו המעשית למען השלום, העביר מסר רב עוצמה של שלום, כפרה וכבוד אנושי". הוא זכה לעיטורים האזרחיים הגבוהים ביותר בארצות הברית: מדליית החירות הנשיאותית (1992), מדליית הזהב של הקונגרס (1985), וכן זכה בעיטור נשיא מדינת ישראל לשנת 2013. בשנת 1973 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן, ובשנת 1986 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
לצד השבחים, הושמעה ביקורת כנגדו על "מסחור" השואה; נטען שוויזל גרף רווחים אישיים מהשואה בעוד שהמעיט בערכם של אירועים היסטוריים קשים אחרים.
בין ויזל לשמעון ויזנטל התגלעה מחלוקת קשה. תום שגב, שכתב ביוגרפיה של ויזנטל, מצא חליפת מכתבים ביניהם שהתפתחה ליריבות אישית. ויזנטל ביקש לקדם תפיסה הומנית רחבה כחלק מלקחי השואה ולציין גם את השמדת האנשים הלא יהודים במהלכה, וויזל התנגד לכך בחריפות.
בשנת 2002, במהלך ביקור קצר של ויזל ברומניה, נחנך בעיר סיגט בית על שמו. משנת 2001 היה ויזל חבר כבוד באקדמיה הרומנית.
בשנת 2007 הוענק לו פרס דייטון לספרות שלום.
בשנת 2014 הוזכר כמועמד לנשיאות בישראל, אולם הוא סירב להצעת ראש הממשלה נתניהו, להעמדתו לבחירה לתפקיד.
הנצחה

בעיר ראשון לציון, בשכונת קריית חתני פרס נובל, יש רחוב על שמו.
כשנה לאחר פטירתו, נקראה בניו יורק 'דרך אלי ויזל', הממוקמת בפינת רחוב 86 וסנטרל פארק וסט במנהטן. ראש העיר ביל דה בלאזיו כינה אותו אז: "הקול הבולט ביותר לשלום בעולמנו".
בשנת 2017 נוסף שמו לגינה ציבורית ברובע ה-3 בפריז שנקראת היום Square du Temple - Elie-Wiesel(צר')
בנובמבר 2022 נחנכה ברחוב שד' הרצל בירושלים "רחבת אלי ויזל", על שמו.
בשנת 2024 יצא לאור הספר "ההתחלה של כל הדברים" שכתב יניב איצקוביץ, שבו אחת הדמויות הראשיות היא סופר מסיגט שברומניה שזוכה בפרס נובל לשלום, המבוססת על דמותו של אלי ויזל.
ספריו

הלילה, הודפס לראשונה ביידיש בשנת 1955, ובעברית בתרגום חיים גורי, 1963
עיר המזל, תרגום: צבי ארד, עם עובד, 1963
יהודי הדממה, תרגום: חיים גורי, עם עובד, 1967
בין השמשות, תרגום: מתי מגד, הוצאת עדי, 1971
שערי היער, תרגום:יעקב חסון, עם עובד, 1967
המשולח מירושלים, הוצאת עדי, 1968
הבן החמישי, מודן, 1988
איפה היהודים שלי?, ידיעות אחרונות, 2008.
בלהט הנשמה, ידיעות אחרונות, 2004
הקבצן מירושלים, ידיעות אחרונות, 2004 (הספר זיכה אותו בפרס מדיסיס)
כל הנחלים הולכים אל הים, תרגום: נעמי כרמל, ידיעות אחרונות, 2001
עידן העקורים, תרגום" דורית דליות-רובינוביץ, ידיעות אחרונות, 2007
פרשת זונדרברג, תרגום: יהודה פורת, למשכל - ידיעות אחרונות וחמד ספרים, 2010.
הנשמה החסידית: אישים, מעשיות, מעשים, תרגמו מאנגלית: מיכל צוקרמן וליטל ידין. הוצאת ידיעות ספרים, 2012.
הנשמה התלמודית: תרגמו מאנגלית: מיכל צוקרמן וליטל ידין. הוצאת ידיעות ספרים.
הנשמה המקראית: תרגמו מאנגלית: מיכל צוקרמן וליטל ידין. הוצאת ידיעות ספרים.
לקריאה נוספת

משמעותה היהודית-דתית של השואה באספקלרית הספרות, מאת יונה בן-ששון, נדפס באמונה בשואה, תש'ם 1981.
התועה בדרכי הגאולה, מאת דוד גלעדי, נדפס במעריב, אוגוסט 1980.
האין והיש של אלי ויזל, מאת אלי פפרקורן, נדפס בידיעות אחרונות, אוגוסט 1979.
משה - קלסתר של מנהיג, מאת אלי ויזל, נדפס בידיעות אחרונות, מאי 1975.
על התפילה, מאת אלי ויזל, נדפס בהתפילה היהודית, תשל'ח 1978.
בראשית הייתה השואה: הגות יהודית מתמודדת עם משמעות הקיום היהודי לאחר השואה, מאת משה שנר, ירושלים: מאגנס, 2013.עמ' 201–216.
Elie Wiesel: God, the Holocaust and the Children of Israel. Berenbaum Michael, New York: Behrman House, 1994; The vision of the void: theological reflections on the works of Elie Wiesel. Middletown, Conn.: Wesleyan University Press, 1979.
סוצ'אבה

ערך זה עוסק בעיר במחוז סוצ׳אבה ברומניה. אם התכוונתם למחוז, ראו .
| --- | --- |
סמל סוצ'אבהסמל סוצ'אבה
נוף העיר בחורף, עם כנסיית סנט דימיטרוס ברקע
נוף העיר בחורף, עם כנסיית סנט דימיטרוס ברקע
 מדינה:  רומניה רומניה
 מחוז:  מחוז סוצ'אבה
 חבל ארץ:  בוקובינה
 ראש העיר:  יון לונגו (Ion Lungu)
 בירת העיר:  סוצ'אבה 
 תאריך ייסוד:  1388 
 שטח:  52 קמ"ר
 גובה:  325.000000 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  84,322 (1 בדצמבר 2021)
  ‑ צפיפות:  2,032 נפש לקמ"ר (2002)
 קואורדינטות:  47°39′05″N 26°15′20″E﻿ / ﻿47.651388888889°N 26.255555555556°E﻿ / 47.651388888889; 26.255555555556 
 אזור זמן:  UTC +2
 http://www.primariasv.ro
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת רומניה מוגדלת) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור סוצ'אבה(למפת רומניה רגילה) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור סוצ'אבה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מרכז העיירה של סוצ'אבה, כפי שנראה ממצודת המושב מימי הביניים. מרץ 2022.
סוצ'אבה או סוצ'יאווה (ברומנית: Suceava, בפולנית: Suczawa, ביידיש: שאָץ (נהגה "שוֹץ"), באוקראינית: Сучава) היא בירת מחוז סוצ'אבה שבדרום בוקובינה, צפון רומניה. העיר חולשת על עמק שבו זורם נהר בשם זהה.
היסטוריה

השם ההונגרי המקורי של המקום הוא Szűcsvár ומובנו, "עיר הפרוונים".
בין השנים 1565-1348 הייתה סוצ'אבה בירת נסיכות מולדובה. העיר נזכרת פעם ראשונה במסמך משנת 1388 כשהייתה בשלטונו של הנסיך פטרו מושט (Petru Muşat), שליט נסיכות מולדובה בין השנים 1391-1375.
הנסיך שטפן הגדול בנה בה כנסייה בכל פעם שניצח אויב והוא מת בה ב-1504. על שמו "מצודת שטפן הגדול".
אלכסנדרו לאפושניאנו שהיה נסיך מולדובה פעמיים ובתחילת תקופת נסיכותו השנייה (בין אוקטובר 1564 ל-5 במאי 1568) העביר את הבירה ליאסי (תקופת נסיכותו הראשונה הייתה בין ספטמבר 1561 ל-18 בנובמבר 1552).
ב-1600 מיכאי האמיץ כבש את העיר במטרה לאחד את ולאכיה, נסיכות מולדובה וטרנסילבניה ולקבוע בה את בירתו, אך הוא נוצח.
חבל בוקובינה כולו היה בשליטה אוסטרית של בית הבסבורג (עד 1867) וקיסרות אוסטריה-הונגריה בשנים 1918-1775.
ב-1787 אוחדה בוקובינה עם גאליציה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, הפך החבל לחלק מרומניה הגדולה.
נכון ל-2002, העיר מונה 105,865 נפש .
אתרים מרכזיים

כנסיית גאורגיוס הקדוש בסוצ'אבה הוכרה ב-1993 כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, כאחת מ-7 הכנסיות המצוירות של מולדובה.
ערים תאומות

אוקראינה צ'רנוביץ, צ'רנוביץ, אוקראינה
הערות שוליים

↑  תולדותיו של רבי מאיר שפירא בספר יחידי סגולה, אתר אוצר החכמה
↑  היה פעם בסוצ'אבה-בוקובינה Pages 1-50 - Flip PDF Download | FlipHTML5, באתר fliphtml5.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566863205171  GND: 10346770-1  LCCN: n81066701  NKC: ge732784  VIAF: 143076392   WorldCat (עם VIAF): 143076392 
שרידי המבצר והארמון של שטפן הגדול בסוצ'אבה
מרד הנעורים

| --- | --- |

 בימוי:  ניקולאס ריי
 הופק בידי:  דוויד ויסברט
 תסריט:  סטיוארט סטרן
 עריכה:  ויליאם ה. זיאגלר
 שחקנים ראשיים:  ג'יימס דין נטלי ווד  סאל מינאו
 מוזיקה:  ליאונרד רוזנמן
 צילום:  ארנסט האלר
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  האחים וורנר, Warner Bros. Pictures 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  27 באוקטובר 1955
 משך הקרנה:  111 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט נעורים, סיפור התבגרות, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  לוס אנג'לס 
 הכנסות:  4,500,000‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   rebelwithoutacause
 דף הסרט ב־IMDb
 
ג'יימס דין בתמונה מתוך הסרט
"מרד הנעורים" (באנגלית: "Rebel Without a Cause") הוא סרט משנת 1955. הסרט נכתב על ידי סטיוארט סטרן ובוים על ידי ניקולאס ריי, ובכיכובם של ג'יימס דין, נטלי ווד וסאל מינאו. ניקולאס ריי הועמד ב-1955 לפרס אוסקר לסיפור הטוב ביותר (אנ') על הסיפור לסרט.
שם הסרט באנגלית, "Rebel Without a Cause", הוא כשם ספרו של הפסיכואנליטיקאי רוברט לינדר, שיצא לאור בשנת 1944, הדן בנסיבות המובילות לעבריינות נוער.
עלילת הסרט

ג'יימס דין מגלם את ג'ים בן ה-17, נער מתוסבך המגיע לעיירה חדשה ולבית ספר חדש. בניסיונותיו להשתלב עם התלמידים הוא מסתבך במרוץ מכוניות בעל השלכות הרסניות.
ג'ים, בן להורים אמידים - אב חלש ואם דומיננטית - הוא צעיר יפה תואר, שמאפייני גיל ההתבגרות מעצבים את צעדיו: הצורך בהשתייכות חברתית, הצורך בעצמאות והצורך למרוד בהורים ובממסד. מאפיינים אלה באים אצלו לידי ביטוי בדפוסי התנהגות אלימים, בהסתבכות תדירה עם המשטרה, בצורך להוכיח את עצמו בכל מחיר, דפוסים המגיעים לסיום טראגי עם מותו של אחד מחבריו.
ג'ים מנסה להתקבל בחברת הנערים שבעיר החדשה, וכן גם להתחבב על נערה (נטלי ווד) בחבורה. לכן הוא מסכים להתחרות במרוץ מכוניות מסוכן ולא חוקי. באותו מרוץ, עקב תאונה, נהרג מנהיג חבורת הנערים. הנער מאשים את עצמו בתאונה, ומלא במרירות, יאוש, בדידות, ורגשות אשם. הוריו של ג'ים אינם מגלים סובלנות או רגישות למצוקתו של בנם המיואש. תחושותיו הקשות של ג'ים, מביאות אותו לברוח ולהסתגר, עם ידידתו ועם ידידו. באותו לילה סוער משולבים הסתגרות מפני השוטרים, אהבת נעורים עם ידידתו, וסוף טראגי של ירי בשגגה בו נהרג ידידו.
ניתוח

הבמאי ניקולאס ריי והשחקן ג'יימס דין מתארים בסרט דיוקן של נער הנתון במצוקה, תוך בחינה של עולמו של ג'ים ושל הלחצים הסוגרים עליו, בשתי מסגרות התייחסות:
יחסי ג'ים והוריו בסצנות של מרד נעורים מעוררות הזדהות.
הצורך החברתי של ג'ים, הן בהשתייכות החברתית ובגיבוש סטטוס במקום חדש, הן בקשר עם נערה אחרת, והן בקשר ייחודי עם נער חלש המאוהב בו.
הצלחת הסרט מיוחסת, מלבד לתסריט הבנוי היטב, גם לג'יימס דין, בזכות משחקו המרגש והופעתו. ההשתתפות בסרט זה היא שפרסמה את דין. כשנה לאחר צאת הסרט לאקרנים נהרג דין בתאונת דרכים, ודמותו נותרה עד היום כסמל למתבגר הנצחי, המנסה, לפעמים באופן נואש וטראגי, למרוד במוסכמות.