stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיל המשלוח של ארצות הברית
אפרו-אמריקאים בחיל המשלוח

אפרו-אמריקאים גויסו לחיל המשלוח באופן דומה לגיוסם של חיילים אחרים והיוו כ-13% מן המגויסים. עד תום המלחמה שירתו בחיל המשלוח בחזית המערבית למעלה מ-350,000 אפרו-אמריקאים. אולם, חיילים אלה שרתו ביחידות נפרדות שבראשן עמדו קצינים לבנים. על פי דו"ח מן המטה הכללי של חיל המשלוח, רוב החיילים האפרו-אמריקאים נמצאו בלתי מתאימים לקרב והמלצת המטה הייתה שחיילים אלה יאורגנו בגדודי עבודה של מילואים. חיילים אלה שימשו סוורים בנמלי האוקיינוס האטלנטי ופועלים במחנות הצבא בעורפה של צרפת. הצרפתים, שכמה מגדודיהם סירבו למשימות קרביות והיו על סף מרד, ביקשו וקיבלו פיקוד על כמה רגימנטים של כוחות אפרו-אמריקאיים.
רבים מן החיילים האפרו-אמריקאים שנשלחו לאירופה לא אומנו והוכשרו כראוי למשימתם, חלקם לא סיימו את מסלול ההכשרה לתפקיד שמילאו, ואף ציודם היה לקוי. אחד מיוצאי הדופן הבולטים בלחימתם של החיילים האפרו-אמריקאים היה רגימנט הרגלים ה-369, אשר לחם תחת פיקוד צרפתי לאורך שהותו באירופה. הרגימנט היה בקו החזית במשך שישה חודשים, יותר מכל יחידה אפרו-אמריקאית באירופה. 171 מחיילי הרגימנט זכו בעיטור לגיון ההצטיינות האמריקאי וחייל אחד זכה בעיטור צלב המלחמה הצרפתי.
אבדות

לחיל המשלוח האמריקאי היו 53,402 הרוגים בשדה הקרב, 63,114 הרוגים שלא בקרב ו-204,000 פצועים. היה זה שיעור פגיעות גבוה ביחס לכוח הצרפתי שסבל מ-330,000 פצועים והרוגים באותה תקופה, אך החזיק בקו חזית ארוך יותר. למעלה מ-25,000 חיילים מתו במגפת השפעת הספרדית בסתיו 1918 ו-360,000 חיילים חלו בשפעת בצורה קשה. שיעור התחלואה במחלות מידבקות אחרות בקרב החיילים האמריקאים היה יחסית נמוך הודות לחיסוני חובה.
הנצחה והוקרה

אנדרטה לכבוד אנשי חיל המשלוח ומפקדם הוקמה בוושינגטון די. סי., בירת ארצות הברית.
מפקד חיל המשלוח, ג'ון פרשינג, זכה להערכה רבה על האופן בו מילא את תפקידו. עקב כך, הוא הועלה במהלך המלחמה (בשנת 1918) מדרגת בריגדיר ג'נרל ("גנרל כוכב אחד") לדרגת ג'נרל ("גנרל ארבעה כוכבים"/"גנרל מלא", קפיצה של שלוש דרגות), ובשנה שאחריה (1919) הוענקה לו הדרגה הגבוהה ביותר בכוחות היבשה האמריקאיים, גנרל הצבאות (והוא היחיד שהחזיק בה עוד בחייו) ונקרא על שמו מחוז חדש במדינת נבדה.
צרפת, אוקטובר 1918. אדי ריקנבקר, מטייסי הקרב הבולטים של חיל המשלוח האמריקאי, צולם על מטוסו מדגם ספאד אס XIII
חיילים אפרו-אמריקאים מחיל המשלוח שבים לנמל ניו יורק בסיום המלחמה
גיא מזיג

| --- | --- |

גיא מזיג בהופעה של "השחור החדש", 2018
 לידה:  23 בספטמבר 1978 (בן 46) לוד, ישראל ישראל
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1999
 סוגה:  רוק, פופ, פאנק (Funk), פאנק סול, דיסקו, ג'אז
 סוג קול:  טנור
 כלי נגינה:  גיטרה, גיטרה בס, חצוצרה
 שיתופי פעולה בולטים:  הדורבנים, כוורת, מרסדס בנד,  אריאל זילבר, שלמה גרוניך, רועי בר-נתן, עידו מימון, עילי בוטנר
 מספר צאצאים:  3
 פרופיל ב-IMDb
 
גיא מזיג
גיא מָזִיג (נולד ב-23 בספטמבר 1978) הוא מוזיקאי יוצר, מלחין, גיטריסט, פזמונאי, מעבד ומפיק מוזיקלי, זמר, כותב קומי ושחקן ישראלי. הוא פרץ לתודעה הציבורית עם להקת "הדורבנים", ולאחר התפרקותה החל בקריירה עצמאית.
ביוגרפיה

גיא מזיג נולד בשנת 1978 בלוד. למשפחה ממוצא תוניסאי. את דרכו המוזיקלית החל כחצוצרן בתזמורת הנוער של לוד. בגיל 14 החל לנגן בגיטרה עצמאית ובמשך שנות התיכון למד מוזיקה כאוטודידקט, למד בתיכון רמלה-לוד. בצבא שירת כחובש קרבי ומפקד מרפאה, שם הכיר את ציון ברוך ובעקבות זאת הרבה לעבוד עם שלישיית מה קשור וכתב להם קטעים מוזיקליים-קומיים בהופעתם הראשונה.
קריירה מוזיקלית

בשנת 1996 הקים את להקת הדורבנים יחד עם איתי גלוסקא, ועידו אופק. בשנים שאחרי צורפו רון אלמוג ואחיו אייל מזיג. הלהקה הוציאה שלושה אלבומים מצליחים, בהם יצר גיא חלק נכבד מהשירים, ביניהם: "יצאנו לרקוד", "אחלה בחלה", "אם רק תדברי", "את", "לבדוק לך ת'מנוע", "כל מה שרצית" ועוד רבים אחרים. אלבומם הראשון של הדורבנים, "קובי", הגיע למעמד של אלבום זהב.
ב-2003, כגיטריסט, היה חלק מלהקת הבית של התוכנית "ערב אדיר" בהנחיית אדיר מילר. ב-2005 ניגן בלהקת הבית של התוכנית "לא נפסיק לשיר" בערוץ 2. באותה שנה גם ניהל מוזיקלית, הפיק ועיבד את הלהקה בתוכנית ״מלך הכורסה״ גם בערוץ 2. כמו כן ליווה יחד עם אחיו אייל (פסנתר) את הזמרת שירי מימון בשירה "השקט שנשאר" בתחרות האירוויזיון שזכה במקום הרביעי.
ב-2006 זכה עם הדורבנים בתואר "הרכב השנה" בגלגלצ. הלהקה התפרקה בשנת 2009 לאחר שהוציאה את אלבומה השלישי, "אחד אחרי השני".
ב-2010 ייסד, הקים וניהל את נבחרת האמנים של ישראל בכדורגל יחד עם עובד קראוס והיה הקפטן של הקבוצה. הקבוצה השתתפה באליפות העולם לנבחרות אמנים וזכתה במדליית ארד ב-2013, במדליית כסף בשנת 2014 ובמדליית זהב (ובגביע האליפות) בשנת 2015. כמו כן הנבחרת זכתה גם באליפות אירופה בשנת 2016.
ב-9 במרץ 2015 הוציא סינגל ראשון בשם "לבד במדבר" מתוך אלבום הסולו הראשון שלו, "השחור החדש", שיצא ב-24 בדצמבר 2015.
הסינגל השני מתוך האלבום, "רוצה שנתממש", יצא לאור ב-22 ביולי 2015. באלבום ניגן עידן רייכל בפנדר רודס בשירים "רוצה שנתממש" ו"אם רק תדברי". ביוני 2017 זכה מזיג בפרס אקו"ם בקטגוריית "מעבד השנה" על אלבום זה.
ב-2016–2017 שידר, כתב וערך רצועה שבועית בת שעתיים בשם "אנשי המוזיקה" בגלגלצ שעיקרה מוזיקה שחורה.
ב-2018 ייעץ מוזיקלית במחזמר "פשוט לאהוב" של תיאטרון הקאמרי בניהולו המוזיקלי של טל בלכרוביץ' ובכיכובם של אליאנה תדהר ועוז זהבי.
ב-2018 במסגרת חגיגות שנת ה-70 למדינת ישראל הפיק, עיבד וביצע חידוש לשיר "רואים רחוק רואים שקוף" של שמוליק קראוס במסגרת "פסקול 70" - הפרויקט של eco99fm ו-mako. באותה שנה גם ניהל מוזיקלית, תיזמר והפיק את העצרת לציון 70 שנות קיומו של צבא ההגנה לישראל.
ב-2018 ניהל מוזיקלית, תיזמר והפיק את מופע "הפסקול של המדינה" שנעל את אירועי חגיגות ה-70 לישראל.
ב-23 באוגוסט 2018 הוציא לאור סינגל ראשון מתוך אלבום שני בשם "Dancing all the way", בו שר לראשונה באנגלית. השיר מהווה מעין מחווה לסגנון של כמה מהשפעותיו הבולטות, כמו סטיבי וונדר, ברונו מארס ומייקל ג'קסון. הסינגל השני מאותו אלבום, "אנחנו", יצא ב-11 באפריל 2019, והסינגל השלישי, "כמה אני אוהב אותך", ראה אור ב-14 במאי 2020.
ב-13 ביוני 2019 הפיק וניהל מוזיקלית את מופע המחווה לשיריו של יצחק קלפטר "דמיון חופשי" בהיכל התרבות בתל אביב.
ב-19 בפברואר 2021 שחרר את אלבומו השני: "השחור החדש יותר".
בינואר 2022 הוציא את הסינגל "ירח דבש".
ב-17 באוגוסט 2023 יצא לאור השיר "כתונת פסים 2023" בו השתתף לצד אמנים ישראלים רבים אחרים.
ב-29 בדצמבר 2023 הוציא לאור את השיר "אור" לזכרה של רב"ט נועה מרציאנו, שנרצחה במלחמת חרבות ברזל.
ב-11 באפריל 2024 הוציא לאור את השיר ״ארץ ערבה״ שהלחין, בביצועו.
שיתופי פעולה

מאז פירוק הלהקה, עבד מזיג עם אמנים כמו שלמה גרוניך, דני סנדרסון, חיים אוליאל, גבי שושן, ריטה, רמי קליינשטיין, אפרים שמיר ואריאל זילבר. הקליט והיה שותף ללחן בשיר "קבל" בשיתוף עם שי 360.
ב-2004 שר יחד עם להקת מרסדס בנד את השיר "מלאך", כחלק מאלבום הבכורה של הלהקה (הנקרא גם הוא "מרסדס בנד").
ב-2005 ליווה יחד עם אחיו אייל (פסנתר) את הזמרת שירי מימון בשירה "השקט שנשאר" בתחרות האירוויזיון שזכה במקום הרביעי.
גיא מזיג נבחר על ידי יוני רכטר לנגן בשני שירים שראו אור לראשונה במהדורה המחודשת של האלבום "משירי אברהם חלפי" עם אריק איינשטיין בשירים "ולמות" ו"על ענף".
ב-2012 הפיק את המופע "50 שנה לגשש החיוור" בהנחיית שייקה לוי ובהשתתפות אמנים רבים.
ניגן, עיבד, והפיק מוזיקלית לאריאל זילבר את מופע "המיטב", שאיתו חזר אל הבמות הגדולות. כמו כן ניגן גם באלבומו "מישהו" מ-2016.
כתב לאלבום "אחרי הכל" של שלמה גרוניך טקסטים לשירים "הפעם הראשונה" ו"במקום שהם בנו".
בשנת 2013 ניגן בסיבוב הופעות האיחוד של להקת כוורת בבריכת הסולטן ובפארק הירקון.
בשנת 2014 ניהל, תיזמר והפיק מוזיקלית את מופע המחווה לאריק איינשטיין בפארק הירקון.
בשנת 2015 ניגן בגיטרה ובס באלבומו של עידן רייכל "היד החמה" בשיר "דלת מסתובבת". כן היה המפיק המוזיקלי בחתונתה של בר רפאלי.
ב-2016 הפיק מוזיקלית את האיחוד של "זהו זה!". ביוני 2016 ניהל מוזיקלית, הפיק ותיזמר את מופע המחווה הגדול לפסטיבל סן רמו במסגרת פסטיבל "מדיטרנה אשדוד" בהשתתפות כוכבי פסטיבל סן רמו האיטלקיים נאדה, בובי סולו וג'יליולה צ'ינקווטי.
ב-2017 התארח באלבומם של Lucille Crew כזמר בשיר "Got It" באלבומם "Respect The Dawn".
בשנת 2019 ניגן בגיטרה באלבום הראשון של "ילדי בית העץ" והתארח בשיר ״חצי אחותי״ באלבומם השני. כמו כן התארח באלבומם השלישי בשיר ״חדשות טובות״ שבו גם היה שותף ללחן.
ב-10 ביוני 2019 ביצע, ניגן והשתתף בכתיבת השיר "לתפוס אותה" של המפיק עידו מימון.
ב-12 במרץ 2023 הוציא ביחד עם המשקפיים של נויפלד את השיר "תמיד ילדים" השיר מספר על חוויה אישית של גיא של מותו של אחיינו בן ה־10 אשר היה חבר קרוב מאוד של בתו האמצעית, לה הקדיש את השיר, מתוך רצון לחזק אותה ולסייע לה במצב הקשה איתו התמודדה.
ב-10 בספטמבר 2023 הוציא ביחד עם ענבל ביבי את השיר "נקליל".
מוזיקה לסרטים וטלוויזיה

מזיג כתב את המוזיקה למספר תוכניות רדיו ולתוכניות טלוויזיה, בהן "שידורי המהפכה", "המאסטרו", "יחס חם", "היהודים באים", "שב"ס" (בה גם שיחק את אחד האסירים בתפקיד אורח), "ערוץ אפס", "אנחנו במפה" ו"הפיג'מות", לה עיבד ושר את שיר הפתיחה ששודר בעונות 5–7.
ב-2003, כגיטריסט, היה חלק מלהקת הבית של התוכנית "ערב אדיר" בהנחיית אדיר מילר. ב-2005 ניגן בלהקת הבית של התוכנית "לא נפסיק לשיר" בערוץ 2. באותה שנה גם ניהל מוזיקלית, הפיק ועיבד את הלהקה בתוכנית ״מלך הכורסה״ גם בערוץ 2.
גיא מזיג השתתף ככותב קומי וכאורח קבוע בפאנל של התוכנית "מהדורה מוגבלת" וב-2011 שימש ככותב קומי של גורי אלפי בתוכנית "מצב האומה" במשך כל העונה.
ב-2012 תפקד כלהקת הבית וכסייד-קיק קומי בתוכנית "פוטו פיניש" בהנחיית אלי פיניש. הלחין וכתב יחד עם מריאנו אידלמן את השיר "אני יודע" (עם בנזינו). את השיר שביצע מריאנו בפסטיגל מאסטר X ואת שירם המשותף (אלטע זאכן).
מזיג לקח חלק במספר מערכונים בסדרה "שב"ס", לה הפיק את הפסקול. כמו כן, מזיג הלחין, עיבד מוזיקלית וביצע את שיר הסיום הבלתי רשמי שלה, לחלק מגרסאות ההפצה ברשת, כדי למנוע בעיות של זכויות יוצרים עם השירים המקוריים שנבחרו לשידור.
במאי 2019 פורסם שמזיג יצר, הפיק והקליט קומפוזיציה לפארק Star Wars: Galaxy's Edge (אנ') בדיסנילנד.
באוקטובר 2022 עלתה הסדרה "מי שמע על חווה ונאווה" בה לקח חלק בהלחנת וכתיבת המוזיקה ושיר הנושא של הסדרה.
במאי 2023 שיחק בסדרה "האחיין שלי בנץ" בתפקיד יניב, ממציא המשחק "יניב".
בשנת 2023 שיחק בסדרה "מדרסה" בתפקיד מאמן כדורגל בקבוצת הנוער של בית"ר ירושלים.
חיים אישיים

מזיג מתגורר בכפר סבא, נשוי לקרן ואב לשלוש בנות. אשתו מנהלת סוכנות לניהול וייצוג אמנים בשם "בוקטוק", המייצגת גם אותו.
אחיו הוא המוזיקאי אייל מזיג.
דיסקוגרפיה

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| אלבומי אולפן השחור החדש (2015)  השחור החדש יותר (2021) אלבומי פסקול שב"ס - עונה 2 (2020)  מי שמע על חווה ונאווה (2022) מיני-אלבומים אקווריום: הופעות חיות במפעל הפיס (2022)  מי שמע על חווה ונאווה (2022) | סינגלים "קבל!!!" (עם הצל ושי 360) (2005)  "לבד במדבר" (2015)  "רוצה שנתממש" (2015)  "עושה קסמים ורוקנרול" (2015)  "רואים רחוק רואים שקוף" (2018)  "Dancing All the Way" (2018)  "אנחנו" (2019)  "שיר חלופי" (2020)  "כמה אני אוהב אותך" (2020)  "כלים שלובים" (2020)  "עוד אחד ששר לך" (עם עילי בוטנר) (2021)  "ירח דבש" (2022)  "רחוב סומסום" (עם עידן רייכל ורחוב סומסום) |   "ארץ ערבה" (2022)  "תמיד ילדים" (עם המשקפיים של נויפלד) (2023)  "ילד שלי" (עם הראל סקעת, סיוון טלמור ומשה קלוגהפט) (2023)  "שיר מספר" (עם הראל סקעת ויונתן רזאל) (2023)  "Boogie" (עם גורי אלפי) (2023)  "פאנקי שיט" (עם איזי) (2023)  "נקליל" (עם ענבל ביבי) (2023)  "אור" (2023)  "אנחנו" (עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית) (2024)  "ארץ ערבה" (2024)  "יוקי ואבירי מסדר האמבט" (2024)  "כמה אני אוהב אותך" (עם התזמורת הקאמרית הישראלית) (2024) |
הערות שוליים

↑  טוקבק, טוקבק פרק מס׳ 3 - גיא מזיג, ‏16 בינואר 2018
↑  ההודעה על השקת האלבום, מתוך עמוד ה-Facebook הרשמי של מזיג
↑  מערכת mako מוזיקה, ‏"רוצה שנתממש": שיר חדש לגיא מזיג, באתר ‏מאקו‏, 22 ביולי 2015
↑  גיא מזיג - כמה אני אוהב אותך
↑  גיא מזיג - ירח דבש
↑  גיא מזיג יוצא לירח דבש, באתר רדיו דרום, 2 בפברואר 2022
↑  יובל אראל, אמני ישראל – כתונת פסים 2023, בבלוג של יובל אראל, מגזין מוזיקה ותרבות, 17 באוגוסט 2023
↑  הנהלת בית היוצר של אקו״ם, דף על הופעה - גיא מזיג, באתר בית היוצר של אקו"ם
↑  פסקול העונה השנייה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303424805171  ISNI: 0000 0004 6528 3558  VIAF: 297831940   WorldCat (עם VIAF): 297831940
דידייה ראציראקה

דידייה איניאס ראציראקה (בצרפתית: Didier Ratsiraka; ‏4 בנובמבר 1936 - 28 במרץ 2021) היה פוליטיקאי וקצין ים מלגשי. הוא כיהן בתפקיד נשיא מדגסקר בין השנים 1975 ל-1993 ובין 1997 ל-2002. ראציראקה מונה לראשונה לתפקיד נשיא מדגסקר בשנת 1975 על ידי ההנהגה הצבאית ולאחר מכן הוא נבחר שוב פעמיים בבחירות בשנים 1982 וב-1989. הוא הפסיד לאלבר זאפי (אנ') בבחירות 1992, וחזר לתפקיד הנשיא לאחר שניצח בבחירות 1997. לאחר בחירות 2001, הוא ויריבו מארק רבולומננה ניהלו עימות ממושך לאחר שהאחרון סירב להשתתף בבחירות חוזרות.
ראשית חייו

דידייה ראציראקה נולד בוטומנדרי (צר'), שבמחוז אטסינאנה (אנ'), שבמדגסקר הצרפתית, ב-4 בנובמבר 1936.  אביו, אלבר ראציראקה, היה חבר במפלגת עניי מדגסקר - (מפלגת PADESM (אנ')) Parti des déshérités de Madagascar במחוז מורמאנגה ופקיד מלגשי בממשל הקולוניאלי הצרפתי.
ראציראקה למד ב- Lycée Henri-IV, בית ספר תיכון ציבורי חשוב בפריז. בשנת 1962, הוא סיים את לימודיו באקדמיה הימית הצרפתית, כקצין ים בעל תואר בוגר אוניברסיטה, חזר למדגסקר, שם החל את דרכו בדרגת סמל (אנ') ימי בבסיס הצי הצבאי הצרפתי בדייגו-סוארס. (לאחר עצמאות מדגסקר שם העיר שונה לאנצירננה).
הרפובליקה השנייה

לאחר שירותו הצבאי ראציראקה שימש כנספח צבאי בשגרירות מדגסקר בפריז, לפני שמונה לשר החוץ של ממשלת המעבר של הנשיא גבריאל רמננצואה (אנ') (הנשיא השני של מדגסקר שכיהן בין השנים 1972 עד 1975). כשר החוץ, ראציראקה ניהל משא ומתן מחדש על הסכמי שיתוף הפעולה הצרפתיים-מלגשיים, שנחתמו במקור ב-1960. הוא גם פיקח על יציאתה של מדגסקר מאזור המטבע פרנק CFA ב-1972.
ב-15 ביוני 1975, הוא מונה לראש המדינה, כנשיא המועצה המהפכנית העליונה, על ידי ההנהגה הצבאית.  הוא היה ידוע בכינוי ה"אדמירל האדום" וגם בכינוי "דבה", מילה מלגשית שתרגומה "האיש הגדול". במשאל עם שנערך ב-21 בדצמבר 1975 הוא החל בהקמת מערכת סוציאליסטית, במסגרת אמנת המהפכה הסוציאליסטית של מדגסקר, שאושרה במשאל והביאה להקמת הרפובליקה השנייה של מדגסקר (אנ'); במסגרת המשאל, ראציראקה נבחר גם לתפקיד נשיא מדגסקר לתקופת כהונה של שבע שנים, במשאל הוא זכה לגיבוי של 95% מהמצביעים על פי התוצאות הרשמיות של המשאל. המפלגה הפוליטית ארמה (אנ') AREMA (המפלגה המהפכנית המלגשית) נוסדה ב-1976 וראציראקה מונה למזכ"ל שלה; מפלגת AREMA יחד עם חמש מפלגות אחרות, הקימה את הברית הפוליטית שנקראת (FNDR). כל הפוליטיקאים נדרשו להיות חברים ב-FNDR; ארמה הייתה המפלגה הדומיננטית על פי תוצאות הבחירות.
בהמלצת קרן המטבע הבינלאומית, בעיצומו של מצב כלכלי ירוד במדסקר, ראציראקה נטש את המדיניות הסוציאליסטית שהייתה עד אז ויישם רפורמות כלכליות שהומלצו על ידי הקרן. בשנת 1982 הוא נבחר מחדש לנשיא בבחירת 80% מקולות המצביעים, כך גם בשנת 1989 בבחירת 63% מקולות המצביעים. האופוזיציה מחתה כנגד הבחירות בשנת 1989 בטענה שהן זויפו, דבר שעורר מהומות אלימות במדינה ולפחות 75 בני אדם נהרגו במהומות האלימות. בשנת 1991 בהמשך למהומות האלימות, ראציראקה התמודד עם התנגדות עזה לשלטונו. ב-10 באוגוסט 1991, עשרות אלפי אנשים עלו על ארמון הנשיאות וכתוצאה מכך נהרגו כ-11 בני אדם, על פי דיווחי הממשלה, דיווחים אחרים העלו את מספר ההרוגים. התקרית ערערה קשות את מעמדו הרעוע ממילא של ראציראקה. ב-31 באוקטובר הוא חתם על אמנה שנקראה, אמנת פנורמה, שעל פיה הוקמה ממשלת מעבר ששללה ממנו את רוב סמכויותיו; למרות שהוא נשאר הנשיא, מנהיג האופוזיציה אלבר זאפי (אנ') הפך לראש הרשות העליונה שהוקמה.
הבחירות בשנות ה-90 והנשיאות שנייה

בנובמבר 1992, ראציראקה התמודד בבחירות הרב-מפלגתיות לנשיאות, הוא הגיע למקום השני אחרי זפי בסיבוב הראשון. בסיבוב השני, שנערך בפברואר 1993, ראציראקה הפסיד לזאפי, כשהשיג רק כשליש מהקולות ועזב את תפקידו כנשיא ב-27 במרץ 1993. זאפי הודח על ידי האספה הלאומית של מדגסקר ב-1996, וראציראקה, שהיה בגלות בצרפת, חזר לפוליטיקה במדסקר בסוף 1996 והשתתף בבחירות לנשיאות באותה שנה כמועמד של מפלגת AREMA. בסיבוב הראשון הוא הגיע למקום הראשון, עם 36.6% מהקולות, והקדים את שלושת מתנגדיו העיקריים: זפי, הריזו רזאפימהאלאו וראש הממשלה/ממלא מקום הנשיא נורברט רצירהוננה (אנ'). בסיבוב השני הוא ניצח במעט את זפי עם 50.7% מהקולות ונכנס שוב לתפקיד הנשיא ב-9 בפברואר 1997.
חברי האופוזיציה, כולל זפי, ניסו ללא הצלחה להדיח את ראציראקה בפברואר 1998, והאשימו אותו בהפרת החוקה באמצעות ביזור רפורמות שיגדילו את הכוח שלו על חשבון הכוח של האספה הלאומית של מדגסקר. בקשת ההדחה כללה גם האשמה שהוא נתן עדות שקר, נפוטיזם ואי-פעולה כבורר עליון בסכסוכים, בנוסף עסק ניסיון ההדחה בציון מצבו הבריאותי. בהצבעה באספה הלאומית ב-4 בפברואר 1998 הצביעו 60 צירים בעד הצעת ההדחה, הרבה פחות מה-92 הנדרשים.
ב-15 במרץ 1998 נערך משאל עם חוקתי שאושר ברוב דחוק של הבוחרים; הדבר הביא להגדלה משמעותית של סמכויות הנשיא, ואפשר לראציראקה לפזר את האספה הלאומית ולמנות את ראש הממשלה והממשלה ללא הסכמת האספה הלאומית. המשאל גם העניק אוטונונמיה, למחוזות מדגסקר.
בחירות 2001

ראציראקה הודיע ב-26 ביוני 2001 כי הוא יהיה מועמד בבחירות לנשיאות שיתקיימו בדצמבר אותה שנה. בבחירות אלה הוא הגיע רק למקום השני; על פי הודעת הממשלה, מארק רבלומננה זכה במקום הראשון עם 46% מהקולות, בעוד ראסיראקה זכה רק ב־40% מהקולות. מכיוון שלפי התוצאות הרשמיות, אף מועמד לא זכה ברוב, היה אמור להתקיים סיבוב שני, אך בשל מחלוקות על הבחירות, הסיבוב השני מעולם לא נערך. מארק ראוואלומנאנה, טען שזכה בלמעלה מ-50% מהקולות, מספיק כדי לזכות בנשיאות בסיבוב אחד. ב-22 בפברואר 2002, ראוואלומנאנה הושבע לנשיא על ידי תומכיו ושתי הממשלות של ראציראקה ושל ראוואלומנאנה נלחמו על השליטה במדינה. עד סוף פברואר 2002, לממשלת ראוואלומנאנה הייתה שליטה על הבירה, שהייתה תמיד הבסיס שלו, אך ממשלת ראציראקה שמרה במידה רבה על השליטה על המחוזות והתבססה בעיר טומאסינה, שהייתה בסיס התמיכה העיקרי שלה. עם זאת, בתוך חודשים ספורים ממשלת ראוואלומנאנה עלתה על העליונה במאבק. באמצע יוני 2002, ראציראקה נסע לצרפת, מה שגרם לרבים להאמין שהוא ברח לגלות דבר שהוריד את המורל של תומכיו, אף על פי שראציראקה אמר שהוא יחזור.  הוא אמנם חזר למדגסקר לאחר יותר משבוע,  אך מעמדו המשיך להיחלש מבחינה צבאית. ב-5 ביולי 2002, ראציראקה נמלט מטואמסינה, בטיסה לאיי סיישל הסמוכים  וכעבור יומיים הגיע לצרפת.
בגלות

ב-6 באוגוסט 2003, ראציראקה הואשם בגניבה של כשמונה מיליון דולרים מכספי ציבור, מסניף הבנק המרכזי, שבטואמסינה, בחודש יוני 2002, רגע לפני שיצא לגלות בצרפת. ראציראקה נידון לעשר שנות עבודת פרך במדגסקר, במשפט שנערך שלא בנוכחותו,  מכיוון שהוא חי באותו זמן בצרפת.  עורך הדין שמונה לראציראקה על ידי בית המשפט, קיבל את פסק הדין וגזר הדין והצהיר שהם "הוגנים" והוא לא יערער עליהם.
ב-4 באוגוסט 2009, ראציראקה נפגש עם אנדרי רג'ואלינה ראש "הרשות העליונה הזמנית של מדגסקר", כמו גם עם ראוואלומנאנה (שבעצמו הודח ונאלץ לגלות) ועם נשיא הרפובליקה המלגשית לשעבר אלבר זאפי, בשיחות אודות המשבר הפוליטי במדסקר, בתיווך של נשיא מוזמביק לשעבר ז'ואקים שיסאנו. מפגש המנהיגים התקיים במפוטו בירת מוזמביק. בעיית החנינה של ראציראקה, הקשורה לגזר הדין שמנע ממנו לחזור למדגסקר, נפתרה בשיחות.
חזרה מהגלות ומהמוות

ב-24 בנובמבר 2011, ראציראקה חזר מהגלות בצרפת, מהלך שהתקבל בברכה על ידי ממשלת רג'ואלינה וכן על ידי הנשיאים לשעבר (והמתנגדים לשעבר של ראציראקה ) ראוואלומנאנה וזפי.  ראציראקה קרא לפתור את המשבר הפוליטי במדסקר, באמצעות שיחות ישירות בין כל ארבעת המנהיגים הפוליטיים, שיחות שאמורות לשלב גם מפלגות אחרות וקבוצות בחברה האזרחית לדבריו.
בגלות בפריז, ראציראקה כתב ספר יחד עם Cécile Lavrard-Meyer, מרצה במכון למדע המדינה - Sciences Po בפריז, שיצא לאור בהוצאת Éditions Karthala ביולי 2015.
ב-22 במרץ 2021, לדברי קרובי משפחה, ראסיראקה ואשתו סלין, אושפזו ביחד בבית החולים הצבאי Soavinandriana (CENHOSOA) באנטננריבו, לצורך טיפול ב"שפעת - small flu". ראסיראקה נמצא שלילי בבדיקת PCR לאבחון נגיף הקורונה COVID-19, על פי קרובי משפחה שצוטטו על ידי המגזין Jeune Afrique. מספר ימים לאחר מכן, ראסיראקה מת מדום לב בבית החולים CENHOSOA בשעות הבוקר המוקדמות של 28 במרץ 2021, בגיל 84.
ב-29 במרץ 2021, ראסיראקה נקבר במאוזוליאום אמבוהיטסיינה ( Mausolée d'Ambohitsaina ) באנטננריבו. הנשיא אנדרי רג'ואלינה הכריז על 29 במרץ 2021 כיום אבל לאומי.
משפחה

בשנת 1964, ראציראקה נישא לסלין ולונג'רה בטקס חתונה קתולי. לזוג נולדו ארבעה ילדים.
אחיינו של ראציראקה, רולנד ראציראקה, שהוא גם פוליטיקאי, הפך לראש עיריית טומאסינה והתמודד ללא הצלחה בבחירות לנשיאות 2006. בבחירות אלה הוא הגיע רק למקום השלישי.
ראו גם

מדגסקר
אייזק ברוק

| --- | --- |

 לידה:  6 באוקטובר 1769 סנט פיטר פורט, גרנזי 
 פטירה:  13 באוקטובר 1812 (בגיל 43) קווינסטון הייטס, קנדה העליונה, האימפריה הבריטית 
 מקום קבורה:  פורט ג'ורג' 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 השתייכות:  הצבא הבריטי 
 דרגה:  מייג'ור גנרל 
 פעולות ומבצעים
 מלחמות המהפכה הצרפתית  מלחמת 1812  המלחמות הנפוליאוניות  המצור על דטרויט 
 עיטורים
 Knight Companion of the Order of the Bath 
 
דיוקן של אייזק ברוק
סר אייזק ברוק  (באנגלית: Isaac Brock‏; 6 באוקטובר 1769 – 13 באוקטובר 1812) היה קצין בכיר בדרגת מייג'ור גנרל בצבא הבריטי. ברוק זכור כמנהיג ואסטרטג מבריק, בזכות פעילותו בעת שהוצב בקולוניות הבריטיות בקנדה, שבזכותה זכה לתואר אבירות, לתהילה רבה, ולכינוי "גיבור קנדה העילית" (The Hero of Upper Canada).
ברוק הוצב בקנדה ב-1802, והופקד על הגנת גבולותיה של קנדה מפני ארצות הברית בזמן מלחמת 1812. בעוד רבים בקנדה ובבריטניה סברו שניתן למנוע מלחמה זו, החל ברוק להכין את הצבא למלחמה העומדת בפתח. כאשר זו פרצה היה העם ערוך לקראתה, וניצחונות מהירים במבצר מקינאק ובדטרויט שיבשו את מאמצי הפלישה של ארצות הברית.
במהלך שירותו הצבאי בקנדה נאלץ ברוק להתמודד עם תופעות של עריקה ומרידות. הוא גם נפצע בקרב וכמעט שמת מקדחת. גבורתו זיכתה אותו בחברות במסדר האמבט, והייתה לו הזכות ללחום לצד לורד נלסון וטקומסה. מותו בקרב על רמות קווינסטון היווה מכה קשה למנהיגות הבריטית.
ילדותו

ברוק נולד בסנט פיטר פורט, בגרנזי שבאיי התעלה, ילד שמיני למשפחה מן המעמד הבינוני. ברוק התבלט עוד במהלך לימודיו המוקדמים, בזכות קומתו התמירה, כושרו הגופני וכישוריו הספורטיביים בשחייה ובאיגרוף. הוא גם נודע כתלמיד טוב, שהתייחס ברצינות ללימודיו כבר בגיל צעיר. בעקבות אביו ושלושת אחיו הגדולים, החליט ברוק להתגייס לשורות הצבא הבריטי.
שירותו הצבאי

הגם שברוק ידוע בעיקר בשל הניצחון בקרב על דטרויט ובשל פעולות נוספות במלחמת 1812, הייתה לו קריירה מצליחה גם לפני המלחמה, והוא עלה בסולם הדרגות במהירות רבה. יש שייחסו את הצלחתו למזל ששיחק לידיו, ויש שייחסו זאת דווקא לכישרונו, וככל הנראה פעל לזכותו שילוב של שני אלה.
שירותו הצבאי > ראשית הקריירה הצבאית

ב-1785, בהיותו בן 15, החל ברוק את שירותו בדרגת קצונה זוטרה של סגן משנה (ensign - אנסיין) בחטיבת הרגלים השמינית, שם כנראה ניתנה לו האחריות על הדגל החטיבתי. ברוק הגיע לדרגת קפטן (סרן) והועבר לחטיבת הרגלים ה-49 ב-15 ביוני 1791.
על פי אחיינו והביוגרף שלו, פרדיננד ברוק טאפר, זמן קצר אחרי שברוק הצטרף לחטיבה קרא עליו תיגר חבר ליחידה, לוחם דו-קרב מנוסה. כמי שהוזמן לדו-קרב, הייתה לברוק הזכות לבחור את תנאי הקרב, והוא בחר שיהיה זה קרב אקדחים. חבריו היו בהלם כאשר שקל ברצינות להתמודד חרף עדיפותו של יריבו, ואף שהיה צלף בינוני בלבד, סירב ברוק לשנות את דעתו. לפני תחילת הדו-קרב שאל אותו יריבו באשר למרחק בו יתנהל הקרב, וברוק עמד על כך שהדו-קרב ייערך לא במרחק הרגיל, אלא "במרחק ממחטה". יריבו של ברוק סירב, ופרש מהדו-קרב ומן החטיבה. אירוע זה העלה את קרנו של ברוק בקרב חבריו הקצינים. שירותו של ברוק בחטיבה הציב אותו באיים הקאריביים, שם חלה אנושות בקדחת בעת שירותו, והחלים רק כאשר שב לאנגליה.
שירותו הצבאי > פיקוד ראשון

ב-1797 קיבל ברוק דרגת לוטננט קולונל (סגן-אלוף), והיה למפקד הרגימנט. ב-1799 הוטל עליו להשתתף במשלחת, שבראשה עמד סר רלף אברסרומב, נגד הרפובליקה הבטאווית (שידועה כיום כהולנד). כשנחתו הכוחות ב-10 בספטמבר 1799 חזה ברוק בקרב הראשון שלו, בפיקודו של מייג'ור ג'נרל ג'ון מור. מאחר שכושרו של רגימנט 49 היה רע כאשר קיבל ברוק את הפיקוד עליו, הוא לא נטל חלק משמעותי בקרב. ככל הנראה חמל מור על חיילי הרגימנט, והחליט להטיל לחזית הקרב חיילים מנוסים יותר. ב-2 באוקטובר נטל רגימנט 49 חלק פעיל בקרב כבד באגמונט אופ זי, שבו לחם היטב וספג רק 33 אבדות, מספר נמוך בהתחשב בתנאי הקרב. לרגימנט 49 ניתנה הוראה להמשיך הלאה לחוף הים של אגמונט אופ זי, דבר שהיה כרוך בטיפוס קשה. המצב הורע בעקבות ירי מצד צלפים צרפתים, אשר היו מחופרים היטב. אחרי כ-6 שעות של לחימה קשה נעצרה ההתקפה כ-1.6 קילומטרים מיעדם. אחרי כשעה של קרב מטווח קרוב, אשר כלל קרבות אגרופים וחרבות, החלו הצרפתים לסגת. ברוק עצמו נפצע בקרב מפגיעת כדור של מוסקט בצווארו. במילותיו שלו "הופלתי זמן קצר אחרי שהחל האויב לסגת, אך מעולם לא עזבתי את הקרב וחזרתי למלא את חובתי אחרי פחות מחצי שעה".
ב-1801, במהלך שירותו באונייה "גנגס", אוניית קו בעלת 74 תותחים, השתתף ברוק בקרב קופנהגן, ועל פי התוכניות היה על כוחותיו להוביל את ההסתערות על ביצורי קופנהגן. אף שתוצאות הקרב הפכו את ההסתערות למיותרת, הייתה לברוק ההזדמנות להיות עד לגאונותו הטקטית של אדמירל נלסון. ב-1802 נשלחו ברוק ורגימנט הרגלים ה-49 לקנדה.
שירותו הצבאי > העברה לקנדה

ברוק הגיע לקנדה יחד עם רגימנט הרגלים ה-49, שהוצב בעיר קוויבק סיטי. החייל הבריטי ג'ייק באצ'לור תיאר זאת: "מראה כה יפה מעולם לא נראה על ידי האנשים במסעותינו". כמעט מיד, ב-1803, התמודד ברוק עם אחת הבעיות הגדולות ביותר של הצבא הבריטי בקנדה - עריקה. שבעה חיילים גנבו סירה ונמלטו דרך הגבול אל ארצות הברית. ברוק שלח קבוצת חיילים למרדף אחריהם והעריקים נתפסו.