stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון מקטירנן
קריירה קולנועית > שנות ה-90

ב-1990 ביים מקטירנן את הסרט המרדף אחר אוקטובר האדום, בכיכובם של שון קונרי ואלק בולדווין. הסרט, בו הושקעו כ-30 מיליון דולר, זכה לביקורות חיוביות וכן להצלחה גדולה בקופות כשהכניס ליוצריו כ-200 מיליון דולר.
ב-1991 שימש כמפיק של הסרט טיסת האינטרודר (אנ') בכיכובם של דני גלובר, וילם דפו ובראד ג'ונסון (אנ'). הסרט נכשל בקופות וזכה לביקורת שלילית ברוב העיתונים.
ב-1992 ביים מקטירנן את הסרט "Medicine Man" (אנ'), בכיכובו של שון קונרי, שזכה להצלחה פושרת בקופות.
ב-1993 ביים והפיק מקטירנן את קומדיית הפעולה אחרון גיבורי הפעולה, בכיכובו של ארנולד שוורצנגר. הסרט, בו הושקעו כ-85 מיליון דולר, זכה להצלחה בקופות והכניס ליוצריו כ-140 מיליון דולר אולם זכה לביקורת צוננות בעיתונות.
ב-1995 ביים מקטירנן את המותחן מת לחיות 3 שהיה השלישי בסדרה. הסרט, בכיכובם של ברוס ויליס, ג'רמי איירונס וסמואל ל. ג'קסון, בו הושקעו כ-90 מיליון דולר זכה להצלחה קופתית מרשימה כשהכניס כ-370 מיליון דולר ליוצריו וזאת בזמן שהביקורות נעו בין נייטרליות לחיוביות.
ב-1996 הפיק מקטירנן את הסרט "זכות השתיקה" (אנ') בכיכובם של רוברט לוג'יה וליאה תומפסון שיועד להקרנה בטלוויזיה.
באותה שנה הפיק גם את הסרט "אמנדה". הסרט, בכיכובם של קירן קאלקין, דניס הייסברט (אנ') ואליס קריגה, זכה להצלחה מינורית בלבד.
ב-1997 הפיק את סרט האימה "Quicksilver Highway" (אנ') בכיכובם של כריסטופר לויד, מתיו פרויר ורפאל סבארג' (אנ'). הסרט הוקרן בטלוויזיה ולא זכה להצלחה.
ב-1999 ביים מקטירנן את הסרט "הלוחם ה-13" (אנ') שהתבסס על אגדת העם ביאוולף. הסרט, בכיכובם של אנטוניו בנדרס, דיאן ונורה ועומר שריף, נחל כישלון בקופות וקיבל בנוסף בקורות שליליות.
באותה שנה ביים מקטירנן את המותחן הרומנטי השוד המושלם שהיה רימייק לסרט שביים נורמן ג'ואיסון ב-1968. בסרט, בכיכובם של פירס ברוסנן ורנה רוסו, הושקעו כ-50 מיליון והוא זכה להצלחה בקופות וגרף כ-125 מיליון בקופות כמו גם לביקורות חיוביות.
קריירה קולנועית > המאה ה-21

ב-2002 ביים מקטירנן את המותחן הבדיוני "רולרבול" (אנ') כרימייק לסרט בעל שם דומה (אנ') מ-1975. הסרט, בכיכובם של כריס קליין, ז'אן רנו, אל אל קול ג'יי ורבקה רומיין, נחל כישלון קופתי וזכה לביקורות שליליות בכל העיתונים.
ב-2003 ביים מקטירנן את הסרט בייסיק. הסרט, בכיכובם של ג'ון טרבולטה, סמואל ל. ג'קסון, קוני נילסן וטים דיילי, זכה לביקורות שליליות ובקושי החזיר את ההשקעה בו.
ההסתבכות המשפטית והכלכלית > המשפט והכליאה

הקריירה הקולנועית של מקטירנן נבלמה ב-2006 בעקבות הסתבכות משפטית. באפריל אותה שנה הואשם מקטירנן בשכירת בלש פרטי לביצוע האזנות סתר לטלפון של המפיק של "רולרבול" (אנ') בעקבות סכסוך איתו. מקטירנן חתם על עסקת טיעון במסגרתה הודה באשמה והסכים לעבור טיפול. במהלך המשפט הושת עליו קנס של 100,000 דולר והוא נדון ל-4 חודשי מאסר אותן היה אמור להתחיל לרצות ב-2008. השופט שישב על כס המשפט השופט אפיין את מקטיירנן כמי שחשב שהוא "מעל החוק".
בתקופת ההליך המשפטי נחשד ה בהמשך פעילותו הלא חוקית והתביעה חזרה בה מהסדר הטיעון. במקביל חזר בו ה מהודאתו וערער על הרשאתו כשטען שעורך דינו לא הציג בפניו את כלל האפשרויות העומדות בפניו. בית הדין לערעורים קיבל את טענתו ובתחילת 2009 ביטל את הרשאתו.
בעקבות ביטול עסקת הטיעון הגישה התביעה כתב אישום חדש נגד מקטירנן שכלל סעיפים נוספים וביניהם האשמה ששיקר במהלך עדותו בFBI. לאחר מספר דיונים מוקדמים בהם נדחו טענותיו של מקטירנן הוא הסכים לעסקת טיעון שנייה וב-2010 נערך משפטו ונגזרו עליו שנת מאסר בפועל, שלוש שנות מאסר על תנאי וקנס של 100,000 דולר. מקטירנן ערער על פסק דינו אולם ב-2012 הערעור נדחה.
ב-3 באפריל 2013 התייצב מקטירנן בשערי בית כלא בדקוטה הדרומית כדי לרצות את עונשו. בפברואר 2014 הוא שוחרר מהכלא כדי להמשיך לרצות את עונשו בבית.
ההסתבכות המשפטית והכלכלית > תביעת הגירושין

ב-2006 הגישה דונה דוברו, גרושתו של מקטירנן, תביעה נגדו בחשד שבתקופה בה התנהלו הליכי הגירושין שלהם שלח מקטירנן בלש פרטי להאזין לטלפון שלה.
ההסתבכות המשפטית והכלכלית > פשיטת הרגל

הפסקת עבודותיו ותביעת ענק של גרושתו הביאו את מקטירנן להגיש ב-2013, בזמן שהיה בבית הכלא, בקשה לאישור הליך של פשיטת רגל במסגרתו ביקש את הגנת בית המשפט כנגד נושיו. הנכס העיקרי עליו ביקש להגן מקטירנן הייתה חווה בוויומינג בשטח של כ-12 קמ"ר שהייתה ממושכנת לבנק. מקטירנן ועורכי דינו ניסו להוכיח שהבמאי מיועד לעבוד ב-2 סרטים עתירי ממון וכוכבים אולם ב-2015 קבע בית המשפט שלא השתכנע מטעוניו של מקטירנן והורה על מכירת החווה וכן על מינוי אפוטרופוס לרכושו של הבמאי ולהכנסותיו העתידיות.
פילמוגרפיה

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1986 | Nomads (אנ') | כותב ובמאי |  |
| 1987 | הטורף | במאי |  |
| 1988 | מת לחיות | במאי |  |
| 1990 | המרדף אחר אוקטובר האדום | במאי |  |
| 1991 | טיסת האינטרודר (אנ') | מפיק |  |
| 1992 | "Medicine Man" (אנ') | במאי |  |
| 1993 | אחרון גיבורי הפעולה | במאי ומפיק |  |
| 1995 | מת לחיות 3 | במאי ומפיק |  |
| 1996 | "זכות השתיקה" (אנ') | מפיק | סרט טלוויזיה |
| 1996 | "אמנדה" | מפיק |  |
| 1997 | "Quicksilver Highway" (אנ') | מפיק | סרט טלוויזיה |
| 1999 | "הלוחם ה-13" (אנ') | במאי ומפיק |  |
| 1999 | השוד המושלם | במאי | רימייק לסרט מ-1968 |
| 2002 | "רולרבול" (אנ') | במאי ומפיק | רימייק לסרט מ-1975 |
| 2003 | בייסיק | במאי |  |
משפחתו

מקטירנן נישא ב-1974 לקרול לנד (Carol Land) נישואין שהסתיימו בגירושין ב-1984. ב-1988 נישא מקטירנן בפעם השנייה לדונה דוברו (Donna Dubrow) וגם נישואין אלו הסתיימו בגירושין ב-1997. ב-2003 נישא מקטירנן בפעם השלישית לקייט הרינגטון (Kate Harrington) והתגרש ממנה ב-2012. באותה שנה נישא בפעם הרביעית לגייל סיסטרונק (Gail Sistrunk). מנישואיו אלו נולדו למקטירנן 3 ילדים.
לקריאה נוספת

Larry Taylor, John McTiernan: The Rise and Fall of an Action Movie Icon, אמאזון, 2018
הערות שוליים

↑  הסרט "אמנדה", באתר IMDb
↑  הביקורות השליליות פגעו בעומר שריף באופן שהביא אותו להכריז על הפסקה זמנית בהשתתפות בסרטים
↑  השופטת הצהירה שלולא הנחיית התביעה בנוגע למשך המאסר הייתה גוזרת מאסר ממושך יותר
↑  The Rise and Fall of an Action Movie Icon, באתר אמאזון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007432798905171  PLWABN: 9810675948005606  BNE: XX1297053  BnF: cb12428731p (data)  CiNii: DA10644418  GND: 119155095  ISNI: 0000 0001 2142 277X  LCCN: n86842235  NKC: xx0083423  NLK: KAC200103551  NTA: 087225689  SNAC: w6ww8dnc  SUDOC: 079489540  VIAF: 85851182   WorldCat (עם VIAF): 85851182
היינריך גותו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 במאי 1872 דולינה, אוקראינה 
 פטירה:  28 באוגוסט 1938 (בגיל 66) ברלין, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  אוסטריה 
 מקצוע:  שחקן
 בת זוג:  קלרה לואיס אוגוסט מולר
 
היינריך גותו (גותסמן, בגרמנית: Heinrich Gotho; ‏3 במאי 1872 – 28 באוגוסט 1938) היה שחקן קולנוע אוסטרי יהודי.
ביוגרפיה

היינריך נולד בדולינה תחת האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום באוקראינה) ללאו גותסמן, והחל את קריירת המשחק שלו בבתי תיאטראות קטנים עד שמצא הצלחה בניוס ולקסתיאטר בברלין. גותו הופיע בלמעלה מ-50 סרטים בין 1922 ל-1933, בעיקר בתפקידים קטנים. הוא הופיע בסרטים רבים של הבמאי היהודי פריץ לאנג, ביניהם "ד"ר מאבוס המהמר" (1922), "מטרופוליס" (1927) ו-"M"‏ (1931).
ב-26 בדצמבר 1926 התחתן גותו עם אישה פרוטסטנטית-נוצריה בשם קלרה לואיס אוגוסט מולר. גותו נאלץ לפרוש ממשחק קולנוע ב-1933, בעת עליית הנאצים לשלטון, בשל היותו יהודי ובשל החוקים הנאציים שאסרו על העסקתו. הסרט האחרון בו הופיע הוא "אדם בלתי נראה עובר בעיר", שיצא חודשים ספורים לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון. לא ידוע הרבה על חייו לאחר הפרישה, והוא נפטר ב-28 באוגוסט 1938 בבית החולים היהודי בוודינג, ברלין כתוצאה מדלקת הצפק ותסחיף ריאתי.
פילמוגרפיה חלקית

| שם | שנה | דמות |
| --- | --- | --- |
| הבול ממאוריציוס | 1912 |  |
| דוקטור מאבוס המהמר | 1922 | ללא קרדיט |
| הנוסע הסמוי | 1922 |  |
| דימיטרי המזויף | 1922 |  |
| הנסיכה סוורין | 1923 |  |
| צללים מזהירים | 1923 | כנר (ללא קרדיט) |
| איש נגד איש | 1924 |  |
| מגדל השקט | 1924 | סבל בשדה התעופה (ללא קרדיט) |
| האדון חסר הבית | 1925 | פרופסור |
| מטרופוליס | 1927 | מנחה טקסים (ללא קרדיט) |
| הברון הדמיוני | 1927 | אורח |
| הוד מעלתו המנוח | 1927 | הופצ'רג' |
| המלון | 1927 |  |
| קסם של סוף שבוע | 1927 | מוכר הגלידה |
| אהבתה של ג'ין ניי | 1927 | אדם ברכבת |
| היקב השמח | 1927 | יינן |
| מורל | 1928 |  |
| חובת השתיקה | 1928 | משרת |
| מעיל הבונה | 1928 | מיטנדורף |
| ספיון | 1928 | עוזר (ללא קרדיט) |
| מסכת האהבה | 1928 |  |
| נסיך החנות | 1928 |  |
| מעל כולם | 1928 |  |
| הקדושה והשוטה שלה | 1928 | מרט |
| ולגה ולגה | 1928 |  |
| תאונה | 1928 |  |
| גיל 17 | 1929 |  |
| הלב שלי הוא להקת ג'אז | 1929 | רגי |
| על מה אישה חולמת באביב | 1929 |  |
| כן, כן, נשים הן חולשתי | 1929 |  |
| חזור, הכל נסלח | 1929 |  |
| ספינת הנפשות האבודות | 1929 | ימאי |
| נשים על הירח | 1929 | הדייר מקומה 2 |
| חדרים לתת | 1930 | מר פיפקה |
| מרגל משטרה 77 | 1930 |  |
| אהבה בטבעת | 1930 |  |
| לרקוד לשמחה | 1930 | אוסקר הובנר, דוור |
| ביתו של היערן | 1931 | נוטריון |
| מרי | 1931 |  |
| M | 1931 | עובר אורח (ללא קרדיט) |
| היורשים הצוחקים | 1933 | קרוב משפחה (ללא קרדיט) |
| ההצהרה של דוקטור מאבוס | 1933 |  |
| אדם בלתי נראה עובר בעיר | 1933 | פקיד |
הערות שוליים

↑  Landesarchiv Berlin, Death register Berlin-Wedding, Nr. 775/1938
↑  Waldman, Harry, Maurice Tourneur: The Life and Films, McFarland, 2001, עמ' 141
↑  Portrait of the actor Heinrich Gotho by Thomas Staedeli, www.cyranos.ch
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1047637839  ISNI: 0000 0000 4443 0652  LCCN: no2004040180  NKC: xx0178225  VIAF: 61254509   WorldCat (עם VIAF): 61254509 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים ובנושא שחקנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ליאו פרוץ

| --- | --- |
ליאו פרוץ תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  2 בנובמבר 1882 פראג 
 פטירה:  25 באוגוסט 1957 (בגיל 74) באד אישל, אוסטריה 
 מדינה:  אוסטריה, ישראל, פלשתינה (א"י) 
 מקום קבורה:  Bad Ischl Friedhof 
 
ליאופולד פֶּרוּץ (Leopold Perutz‏; 2 בנובמבר 1882, פראג – 25 באוגוסט 1957, באד אישל) היה סופר אוסטרי, אספן ומתמטיקאי, אחת הדמויות הבולטות בחיי הספרות באוסטריה. בחייו האזרחיים עבד כאקטואר. בערוב ימיו עלה לישראל, אך לא זכה בה להכרה.
ביוגרפיה

פרוץ נולד למשפחה יהודית-חילונית, ממוצא ספרדי, שהתיישבה לאחר שנת 1730 בעיירה הקטנה רקוניץ, כ-50 ק"מ מפראג. היה בנם הבכור של בנדיקטוס פרוץ, יצרן טקסטיל מצליח, ואשתו אמילי (אוסטרייכר).
פרוץ לא הצטיין כתלמיד. בשנים 1888–1893 למד בבית הספר היוקרתי פיאריסט בעיר החדשה של פראג, בו למדו גם בני גילו ידידיו של קפקא: מקס ברוד ופליכס ולטש. לאחר שעבר לבית ספר תיכון גרמני ממלכתי בפראג, גורש משם ב-1899 על התנהגות רעה. בשנים 1899–1901 למד ככל הנראה בתיכון Cesky Krumlov, ולא זכה לתעודה לאור הישגיו הדלים. גם את התיכון בווינה, לשם נכנס בגיל 17 לאחר שמשפחתו היגרה לאוסטריה, עזב פרוץ בשנת 1902 מבלי שסיים את לימודיו. בשנת 1903 עבד במשך זמן מה בעסק המשגשג שפתחה המשפחה בווינה, ושפעל ברציפות עד לסיפוח (האנשלוס) אוסטריה לגרמניה הנאצית. באותה שנה התנדב לשירות צבאי בפראג, ושוחרר מסיבות בריאותיות בדצמבר 1904.
בשנת 1905 השתתף כמאזין בקורסים למתמטיקה וכלכלה באוניברסיטת וינה, מאחר שלא עמד בדרישות ההרשמה הרשמיות של הפקולטות. בשנת 1906 הצטרף לבית הספר הפוליטכני בווינה, שם למד תחשיבי הסתברות, סטטיסטיקה, מתמטיקה וכלכלה פוליטית. במסמכים שהתגלו לאחר מותו מוזכר תואר שקיבל באקטואריה, אם כי הדבר היה בלתי אפשרי מבחינה פורמלית בשל העדר תעודת הבגרות.
ביוגרפיה > התחלה ספרותית

במהלך תקופה זו התקרב למעגל הספרותי "פרייליכט" (Freilicht) בווינה, דרכו התיידד עם סופרים כגון ריכרד ברמן, ברטולד פירטל וארנסט וייס. השפעה ספרותית גדולה השפיע עליו קרל קראוס האוסטרי, מחבר הספר הסאטירי המונומנטלי ימיה האחרונים של האנושות, ומייסד העיתון "הלפיד", אותו נהג פרוץ לקרוא באופן קבוע. סיפור הפרוזה הראשון שלו פורסם בפברואר 1906 בכתב העת "הדרך" ("Der Weg"), ובמרץ 1907, פורסם ב"Sonntags-Zeit" הנובלה שלו "מותו של האדון לורנצו בארדי", המתרחשת בתקופת הרנסאנס האיטליה.
בפברואר 1907 החל לשמש כאקטואר בחברה ביטוח בעיר הנמל האיטלקית טריאסטה, שבמשרדיה בפראג עבד במקביל פרנץ קפקא. לצד עבודתו היומית כמחשב שיעורי תמותה הוסיף פרוץ לפרסם ביקורות וסיפורים. בשנת 1908 חזר לווינה, שם עבד עד לשנת 1923 עבור חברת הביטוח אנקר. הוא פרסם מאמרים בנושא בכתבי עת מקצועיים, ואף גילה את "נוסחת הפיצוי פרוץ" שעדיין משמשת בחישובים סטטיסטיים בתעשייה. למתמטיקה היה גם תפקיד חשוב בעיצוב כמה מיצירותיו הספרותיות.
פרוץ נקשר בתרבות בתי הקפה הספרותיים בווינה שהזינו חיוניות תרבותית רעננה לעומת הנוקשות האקדמית. בין אנשי החבורה הספרותית הזו נמנו חלק מהאינטלקטואלים הבולטים של התקופה, ובהם פיטר אלטנברג, הרמן באהר, אוסקר קוקושקה ואלפרד פולגאר. בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה הפך לחובב סקי גדול, ונסע למדינות רבות באגן הים התיכון, בהן צרפת, איטליה, טורקיה, לבנון, ארץ ישראל, מצרים ועוד. אורח חיים כזה היה הרבה מעבר לאפשרויות השכר של עובד ביטוח והוא כפי הנראה הסתייע בכספי משפחתו.
בשנת 1915 ראה אור במינכן הרומן הראשון שלו "הכדור השלישי", שזכה להצלחה יחסית ולשבחים בסקירה של קורט טוכולסקי. לאחר שנה פרסם את הרומן "עץ המנגו הפלאי" (Das Mangobaumwunder), שכתב יחד עם פול פרנק, ושעובד למסך הקולנוע בשנת 1917 תחת הכותרת הרפתקאותיו של ד"ר קירשאייזן ("Das Abenteuer des Dr. Kircheisen").
פרוץ לא נגרר אחרי ההתלהבות המלחמתית אליה נתפסו סופרים רבים בני זמנו. בשל קוצר ראייה ממנו סבל, הוא לא גויס תחילה לצבא. באוגוסט 1915 נקרא לקורס אימונים צבאיים בבודפשט, שבסיומן נשלח לחזית המזרחית. בחודש יולי חלה בספטיסמיה לאחר שנפצע בריאותיו, ואושפז להחלמה ארוכה בבית חולים צבאי. לאחר שנת החלמה הועלה לדרגת סגן, ונשלח לשרת במפקדת הצבא האוסטרי, שם מילא בעיקר פונקציות מנהליות. פרוץ התיידד שם עם מי שהיה לאחר מכן לאחד העיתונאים החשובים ביותר במחצית המאה ה-20, אגון ארווין קיש.
בחודש מרץ 1918 נישא לאידה וויל. לפרוץ ואשתו אידה נולדו שלשה ילדים: מיכאלה (1920), ליאונורה (1922) ובנו פליקס.
ביוגרפיה > הצלחה

בווינה עקב פרוץ בעניין אחר האירועים המהפכניים של 1918/1919 ואף השתתף באסיפות פוליטיות של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית. התקופה שבין 1918–1928 הייתה הפורה ביותר מבחינה ספרותית: בתקופה זו כתב שישה ספרים שזכו להערכה רבה הן בקרב המבקרים והן אצל הקהל, ונהפך לאחד מהסופרים הפופולריים ביותר בספרות הגרמנית. חלק מספריו תורגמו לשפות רבות ועובדו לקולנוע. בנוסף פרסם סיפורים בהמשכים בברלינר צייטונג אליהם נחשפו מיליוני אנשים, סיפורים קצרים, תסריטים, וערך מספר כתבי ויקטור הוגו.
מעגל חבריו התרחב במידה ניכרת לאחר הצלחות אלה, בין הסופרים שאיתם בא אז במגע נמנו ברטולט ברכט ורוברט מוסיל. כמו כן התיידד עם הסופר האוסטרי ברונו ברהם(גר') עמו שמר על קשר הדוק למשך שארית חייו - גם לאחר שלימים התברר שברהם היה לתומך נלהב באידאולוגיה הנאצית.
ביוגרפיה > עלייה לישראל

לאחר מות אשתו בגיל צעיר בשנת 1928, שקע פרוץ במשבר עמוק שהשפיעה לעיתים על איזונו הנפשי. על אף היותו ספקן מאוד, החל לעשות שימוש תכוף במדיום, בתקווה ליצור קשר עם רוחה של אשתו. מעמדו הכלכלי נפגע קשות בעקבות משבר כלכלי שהציף את העולם ב-1920 והשפיע על עסקי המשפחה. לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 הוא אף איבד את שוק הספרים הגרמני, בשל מוצאו היהודי. בשנת 1935 התחתן בשנית עם גרטה המבורגר, שכנתו של הפסיכואנליטיקאי זיגמונד פרויד. לאחר האנשלוס העדיף פרוץ לעבור למדינה אירופית או לארצות הברית, אולם תנאי ההגירה הקשים, לצד שכנועי אחיו הנס, שהיה ציוני נלהב, הובילו אותו לבסוף לעלות לארץ ישראל, על אף שהחשיב זאת כגלות. הוא נמלט עם משפחתו לוונציה, וב-10 בספטמבר 1938 הפליגו לחיפה והתיישבו בתל אביב.
פרוץ חש מרוחק מהתרבות ומסביבתו החדשה, וחי שנים באלמוניות. כתביו, שעסקו בהווי אירופי היסטורי זר לנוער הישראלי המלוכד סביב הציונות, נדחקו לקרן זווית. קשריו עם סופרים אחרים בארץ, כולל סופרים ממוצא גרמני כמו מקס ברוד, פליקס ולטש וארנולד צווייג היו מוגבלים למדי. במהלך חודשי הקיץ עבר עם משפחתו לירושלים, שם הרגיש נוח יותר עם האקלים הקר וסמטאות העיר העתיקה.
כבר בשנת 1945 ניסה לשוב לאוסטריה, אך הבלבול ששרר באירופה אחרי מלחמת העולם השנייה, מנע זאת ממנו. לאחר הקמת המדינה הביע צער על גירוש הערבים מירושלים, ובשנת 1948 כתב לידידו: "פלשתינה השתנתה... הערבים נעלמו כמעט לחלוטין מהשטח השייך להם. אינני מרגיש כל אהבה ללאומנות, או אף לפטריוטיות, שתיהן אשמות בכל רע".[דרוש מקור] הוא ניסה לחזור לאירופה, אך לאחר מלחמת העצמאות הוטלו הגבלות חמורות על אלה שרצו לנסוע מחוץ לישראל, ורק בשנת 1951 השיב לעצמו את האזרחות האוסטרית. מאז ועד מותו חי המחבר בין אוסטריה לישראל.
ביוגרפיה > מותו

פרוץ מת מבצקת ריאות ב-25 באוגוסט 1957, בעת חופשת קיץ בבאד אישל ליד זלצבורג, שם נקבר בבית עלמין קתולי. על קברו נקבעה תבנית מנורה עתיקת יומין, מאוסף העתיקות הנדיר שהשאיר אחריו.
סגנון ספרותי והנצחה

עשרות שנים לאחר מותו זכו יצירותיו להכרה מחודשת, והם יצאו לאור מחדש במהדורות רבות. מאז שנת 2010 מעניקה עיריית וינה פרס לספרות פשע על שמו, בשיתוף עם איגוד הספרים האוסטרי.
הרומנים שכתב עוקבים בדרך כלל אחר גורלם של יחידים (ב"הפרש השוודי", למשל), ולרוב מכילים מרכיב של פנטזיה. העלילה מסופרת באמצעות רמזים רבים, אירוניה, ופרשנויות סותרות ומבלבלות של האירועים שמובעות בצורה שובבה - כאשר הגרסאות מתחרות זו בזו. המבקר הצ'כי-אוסטרי פרידריך טורברג, סבר כי פרוץ "הוא אחד המאסטרים של הרומן הבדיוני". פרוץ היה נערץ על ידי חורחה לואיס בורחס, שסייע בתרגום ספריו לספרדית. הסופר האוסטרי רוברט מוסיל, ייחס את יצירותיו לז'אנר ספרותי חדש, שאותו כינה "עיתונות בדיונית".
תהילתו של פרוץ מבוססת במידה רבה על הרומנים ההיסטוריים שכתב. הרומן הראשון שלו, "הכדור השלישי", מתרחש במהלך כיבוש מקסיקו בידי הרנאן קורטס. הרומן "המרקיז דה בוליבר", המתרחש בספרד במהלך מלחמת העצמאות במדינה, זכה בפרס נוקטורן בצרפת בשנת 1962, וכן זכה להצלחה בלתי רגילה במדינות דוברות ספרדית. ספרו "השלג של פטרוס הקדוש" עוסק בברון גרמני מטורף, המבקש להשיב על כנו את הדר השושלות העתיקות של הנסיכויות השונות בארצות אירופה, שושלות ששלטו לפני עידן אובדן האמונה.
ב-1953 הופיע הרומן שנחשב ליצירת המופת שלו - "בלילה, מתחת לגשר האבן", סיפור של אהבה בלתי אפשרית בגטו פראג בתקופת המהר"ל, בין הקיסר רודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לבין היפהפייה היהודית אסתר, אשת הגביר מייזל. המחבר עסק חמש שנים בתלמוד ובקבלה על מנת להכיר לעומק את הווי הגטו, וציין כי כתב אותו "תחת הרושם המזעזע של השמדת ששת מיליונים מבני עמי". כשנתיים לאחר מותו הופיע ספרו האחרון "יהודה איש קריות של ליאורנדו", קומדיית אופי המתמקדת באפיזודה בחיי לאונרדו דה וינצ'י. הרומן "בין תשע לתשע" הוא מותחן פסיכולוגי, שריתק בין היתר קוראים כגון אריק אמבלר, פרידריך מורנאו ואלפרד היצ'קוק.
מספריו שתורגמו לעברית

שיחת כלבים, סיפור, תרגם מכתב יד שמאי מנדל, ספריית השעות שנות הארבעים
סרבנדת המוות, סיפור, תרגם מכתב יד שמאי מנדל, ספרית השעות 1946
המרקיז דה בוליבר (Der Marques de Bolibar ,1920), מגרמנית: צבי ארד, תל אביב: זמורה ביתן, תשנ"ב, 1991
בין תשע לתשע, מגרמנית: חנה לבנת, תל אביב: זמורה-ביתן, תשנ"ד 1993
הכדור השלישי (Die dritte Kugel), מגרמנית: אפרים פרויד, ערך: גרשון ריטרמן, תל אביב: זמורה-ביתן, תשנ"ז, 1996
לאן תתגלגל תפוחון?, עם עובד, תרגמה רוני לוביאניקר, 1998
בלילה מתחת לגשר האבן: רומן מפראג העתיקה (Nachts unter der steinernen Brücke), מגרמנית: רות בונדי, תל אביב: גוונים, תשנ"ט, 1998
השלג של פטרוס הקדוש (St. Petri-Schnee, 1933), מגרמנית: אריה אוריאל, עריכה: שלמה ניצן תל אביב : ספרית פועלים, 2000
הערות שוליים

↑  מפורסם ולא נודע, מעריב, 12 באפריל 1957
↑  "אילו היה השטן", מעריב, 21 בפברואר 1958
↑  אלדד בק, וינה, השכנים של פרויד, באתר ynet, 24 באפריל 2003
↑  Leo-Perutz-Preis der Stadt Wien für Kriminalliteratur, באתר‏ buecher,‏ 24.06.2010(בגרמנית)
↑  Friedrich Torberg: Die Tante Jolesch oder Der Untergang des Abendlandes in Anekdoten. dtv, München 3. Aufl. 1978, S. 141.
↑  פרס מסתורי לסופר המסתורין, מעריב, 7 ביוני 1962
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266422505171  PLWABN: 9810637185105606  BIBSYS: 90135109  BNC: 000477657  BNE: XX825870  BnF: cb119193242 (data)  CiNii: DA00349976  GND: 118740083  ICCU: CFIV020157  ISNI: 0000 0001 2134 0221  LCCN: n85233245  LNB: 000008219  NDL: 00452576  NKC: jn19990006471  NLA: 35658184  NLG: 73384  NLK: KAC201823827  NSK: 000069073  NTA: 073291331  RERO: 02-A003684722  SELIBR: 263604  SNAC: w6hx5dw9  SUDOC: 027067599  Trove: 1030051  VIAF: 56614766   WorldCat (עם VIAF): 56614766
אוסקר מרמורק

| --- | --- |

 לידה:  9 באפריל 1863 פייסקובה סקאלה, רפובליקת פולין 
 התאבד:  7 באפריל 1909 (בגיל 45) וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 שם לידה:  Oskar Adolf Marmorek 
 מדינה:  אוסטריה 
 מקום קבורה:  בית העלמין היהודי הישן של וינה 
 השכלה:  האוניברסיטה הטכנית של וינה (1887) 
 בן או בת זוג:  נלי מרמורק 
 
אוסקר אדולף מרמורק (בכתיב לועזי: Oskar Adolf Marmorek;‏ 9 באפריל 1863, גליציה – 7 באפריל 1909, וינה), ארכיטקט ופעיל ציוני ממוצא יהודי-אוסטרי-גליציאני.
קורות חיים

מרמורק נולד בשנת 1863 בפייסקובה סקאלה (Pieskowa Skała) שבגליציה כבן בכור בין חמישה ילדים, ובהם הרופא אלכסנדר מרמורק. משפחתו נדדה תכופות ברחבי גליציה, ובשנת 1875 התיישבה בווינה. בשנת 1880 החל בלימודיו בבית הספר להנדסה, וכבר בשנת 1887 זכה (עם פיליפ הרצוג) בתחרות לתכנון בתים.
מרמורק היה חבר אגודת המהנדסים והארכיטקטים של אוסטריה, אך בסמוך לסיום לימודיו בחר לנדוד ברחבי אירופה. בשנת 1889 השתתף בתערוכה העולמית של פריז (1889), ובהשראתה עיצב את מזרקת המים הצבעוניים בווינה. מרמורק, מבוקש בתחומו, ייסד בשנת 1895 את כתב העת המקצועי Neubauten und Concurrenzen in Österreich und Ungarn (גרמנית: "מבנים ובנייה באוסטריה ובהונגריה").
בשנת 1895 פגש מרמורק לראשונה בתיאודור הרצל, התקרב אליו והחל בפעילות במסגרת התנועה הציונית. הרצל ראה במרמורק "ממתכנניה הראשונים של התחייה היהודית", ובספרו "אלטנוילנד" עשה שימוש בדמותו של מרמורק לגיבוש דמותו של האדריכל בספר. אחיו של מרמורק, אלכסנדר, נמנה אף הוא עם חוג מקורביו של הרצל, והשניים לקחו חלק בארגון הקונגרס הציוני הראשון (1897), שבו השתתף אוסקר כציר. בקונגרסים מאוחרים יותר סקר מרמורק בפני המשתתפים את התפתחות הציונות באזורים שונים בעולם. מרמורק גם היה פעיל מאוד בתעמולה הציונית.
בשנת 1898 יסד בווינה את התיאטרון היהודי "המקום" שלהקת הבימה התארחה בו בתחילת המאה ה-20.
בשנת 1899 לקח מרמורק חלק בייסוד חברת "אוצר התיישבות היהודים". ב-1901 התלווה מרמורק, שכיהן באותה העת כיו"ר הוועד הפועל של הקונגרס הציוני, לביקורם של הרצל ודוד וולפסון אצל הסולטאן עבדול חמיד השני באיסטנבול.
לצד פעילותו בתנועה הציונית נמשכה עבודתו המקצועית, ובשנת 1903 השתתף מרמורק בתערוכה עולמית באל עריש, שבמהלכהּ נבדק האזור להתיישבות. בעקבות צעדים אלו הועלתה באותה עת תוכנית אוגנדה.
לאחר מותו של הרצל בשנת 1904 מילא מרמורק את מקומו כנשיא הקונגרס הציוני, עד לבחירתו של וולפסון לתפקיד. על רקע מותו של הרצל, בעיותיו הבריאותיות של מרמורק ומחלוקות מתמשכות בין תומכי ההתיישבות בארץ ישראל לבין תומכי הגשמת הרעיון הלאומי ללא דרישת ארץ ישראל, שלח מרמורק בשנת 1909 יד בנפשו, מעל קבר אביו בווינה.
מעבודתו

מבנה ה-Rüdigerhof בווינה. נבנה ב-1902.
"ונציה בווינה", תצוגה שתוכננה על ידו ב-1895 בפארק פראטר.
לקריאה נוספת

Markus Kristan: Oskar Marmorek - Zionist und Architekt. Böhlau Verlag, Wien 1996, ISBN 3-205-98475-7. (בגרמנית)
יוסי קליין, אוסקר מרמורק - האדריכל הציוני הראשון?, עת־מול, גיליון 201, תשרי תשס"ט.
הערות שוליים

↑  חגים לזכרון המכבים, המגיד, 22 בדצמבר 1898
↑  תמר רותם, מחזות של חנוך לוין וגלעד עברון יועלו בפסטיבל תיאטרון ישראלי בווינה, באתר הארץ, 12 במאי 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298870705171  BnF: cb15869081g (data)  GND: 119365561  ISNI: 0000 0001 0890 6390  LCCN: n88042071  NKC: mzk20241235242  RKD: 310145  SNAC: w6nd9wv7  SUDOC: 253215404  VIAF: 40186740   WorldCat (עם VIAF): 40186740
פנחס לבון

פנחס לוביאניקר (לבון) 1935
פנחס לָבוֹן (12 ביולי 1904 – 24 בינואר 1976) היה מנהיג פועלים ופוליטיקאי ישראלי, חבר הכנסת ושר בממשלת ישראל. בתקופת כהונתו כשר הביטחון ולאחריה עמד במרכזה של פרשת העסק הביש שזיעזעה את הפוליטיקה הישראלית בשנים 1954–1965.
קורות חייו

נולד ב-1904 כפנחס לוּבּיַאנִיקֶר בעיירה קופיצ'ינצה (Kopyczyńce) בגליציה המזרחית, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית וכיום באוקראינה.
בשנת 1926 הצטרף לתנועת הנוער גורדוניה והיה תוך זמן קצר למנהיג התנועה. בשנת 1929 עלה לארץ ישראל, הצטרף לקבוצה שהקימה את חולדה. הוא היה חבר בקבוצה, אך בעיקר עסק בפעילות ציבורית ופוליטית בחבר הקבוצות, בהסתדרות הכללית של העובדים ובמפא"י. בשנת 1937 התמנה לתפקיד מזכיר מפא"י ביחד עם נציג אחדות העבודה יצחק בן-אהרן בין השניים היו חילוקי דעות ובשנת 1938 התפטרו מתפקידם.
לבון השתתף כנציג מפא"י בקונגרסים הציוניים בסוף שנות השלושים ובשנות הארבעים. ב-1940 נסע ללמוד בבית הספר לכלכלה של לונדון במימון משפחתו, ובמקביל פעל ליצירת קשרים עם מפלגת מפלגת הלייבור הבריטית (יחד עם משה שרת). ב-1942 נבחר לוועד הפועל של ההסתדרות ועד סוף שנות ה-40 מילא תפקידים שונים בהסתדרות.
כמנהיג צעיר וכריזמטי היה לבון מושא להערצת נשים והיה מעורב במספר קשרים רומנטיים. ב-1948 התחתן עם לוסי אלשטיין, אישה משכילה ומוכשרת, שהייתה לו לעזר בחייו הציבוריים. נישואין אלה, בגיל מאוחר יחסית, שמו קץ לרינונים ולשמועות שנפוצו על יחסיו עם נשים. לזוג לא היו ילדים.
בשנים 1949–1961 כיהן לבון כחבר הכנסת מהכנסת הראשונה ועד הכנסת הרביעית מטעם מפא"י. במקביל, כיהן בשנים 1949–1950 גם כמזכ"ל ההסתדרות הכללית. לקראת בחירות 1951, היה לבון אחד משלושת חברי ועדת המינויים (לצד דוד בן-גוריון ומשה שרת) שקבעו את רשימת מפא"י לכנסת. בשנת 1951 צורף על ידי בן-גוריון לממשלתו. בתחילה, בין השנים 1951–1952, היה שר החקלאות, ובשנים 1952–1953 היה שר בלי תיק. ביולי 1953 יצא בן-גוריון לחופשה ובחר בלבון לשמש ממלא מקומו כשר הביטחון. ב-7 בדצמבר 1953 מינה את לבון כשר ביטחון במקומו. לבון התפטר ב-1955 בעקבות עסק הביש והפרשה, ומונה ב-1956, בפעם השנייה, כמזכ"ל ההסתדרות. הוא אולץ להתפטר ב-1961 כתוצאה מההתעוררות הנוספת של הפרשה. ב-1964 פרש מפעילותו הציבורית.
פנחס לבון היה מנהיג מוערך מאוד, אך גם שנוי במחלוקת, שנוהגו השכלתני ולשונו המושחזת הקנו לו יריבים ואויבים. בכל תפקידיו נחשב לאיש ביצוע מהמעלה הראשונה, וגם דובר חריף, ומתווה דרך פוליטי. נאומיו והמאמרים שכתב פורסמו במספר קבצים – "יסודות" (1941), "בוויכוח המדיני" (1945), "ערכים ותמורות" (1959).
פנחס לבון נפטר ב-24 בינואר 1976, לאחר מחלה קשה שנמשכה שנים מספר ונקבר בבית העלמין בחולדה.