stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב לייטה
הקרב > נחיתות

הפעולות המקדימות לנחיתה על לייטה החלו ב-17 באוקטובר עם מבצע לשליית מוקשים והחפת גדוד הריינג'רס השישי והרגימנט ה-21 על שלושה איים קטנים בפתח מפרץ לייטה. על אף תנאי מזג אוויר קשים עלו הריינג'רס על האיים סולואן (Suluan) ודינגאט (Dinagat) בשעה 12:30. בסולואן נתקלו הריינג'רס בהתנגדות קלה מצד קבוצה קטנה של מגינים יפנים, אך התגברו עליה במהרה ואף השמידו תחנת רדיו, ואת דינגאט מצאו שומם. הריינג'רס התקינו על שני האיים אורות ניווט עבור הכלים האמפיבים שעתידים לעבור בסמוך לאיים שלושה ימים מאוחר יותר. ביום המחרת כבשו חיילי הרגימנט ה-21 את האי הומונהון (Homonhon) ללא התנגדות. באותו זמן סרקו יחידות חבלנים תת-מימיים את חופי הנחיתה ומצאו שהם נקיים ממוקשים.
כוחות הארמייה השישית נחתו בחופים מיועדים להם לאחר ארבע שעות של ריכוך ארטילרי, ב-20 באוקטובר בשעה 10:00. בתוך שעה מתחילת הנחיתות אבטחו הכוחות ראשי חוף עמוקים מספיק בשביל לפרוק לחוף כלים כבדים ואספקה. רק בגזרה של הדיוויזיה ה-24 נאלצו כלים אמפיביים לפנות לחופים אחרים בשל אש היפנים, אך בשעה 13:30 אבטחו האמריקאים גם גזרה זו. באותה עת נחת מקארתור על חופי לייטה והודיע לאוכלוסייה האזרחית כי שחרורם החל: "אנשי הפיליפינים, שבתי! בחסד האל, ניצבים כוחותינו בשנית על אדמת הפיליפינים."
עד סוף יום הפלישה התקדמה הארמייה השישית 3 ק"מ לפנים האי ושלטה על מצר פנאון ועל הקצה הדומי של לייטה. בגזרת הקורפוס העשירי, כבשה הדיוויזיה הראשונה את שדה התעופה בטקלובן והדיוויזיה ה-24 כבשה את גבעה 552 שחלשה על חופי הנחיתה. בגזרת הגיס ה-24, החזיקה הדיוויזיה ה-96 בדרכי הגישה לגבעת קאטמון. הדיוויזיה השביעית כבשה את העיירה דולאג, ובכך נאלץ מאקינו להעביר את מפקדתו 16 ק"מ לפנים האי, לעיירה דגאמי.
הקרב > הלחימה בדרום מישור לייטה

במהלך הימים הבאים המשיכה הארמייה השישית את התקדמות אל פנים האי, תוך התקלות בהתנגדות יפנית ספורדית ולא-מאורגנת. הדיוויזיה הראשונה כבשה את הבירה הזמנית טקלובן ב-21 באוקטובר, וב-23 באוקטובר נכח מקארתור בטקס השבת השלטון האזרחי בלייטה.
באגף השמאלי של הקורפוס העשירי, נתקלה הדיוויזיה ה-24 בהתנגדות קשוחה. לאחר מספר ימי לחימה קשים, ותוך כדי חיסולם של כ-800 חיילים יפנים, כבשו הכוחות את הגבעה המשקיפה על הכניסה לצפון מישור לייטה. עד 1 בנובמבר, לאחר שבוע של התקדמות בחסות אש ארטילרית, הגיעו הרגימנטים ה-19 וה-34 לחוף הצפוני, ויום לאחר מכן כבשו את עיר הנמל קאריגארה. התקדמות זו הותירה רק מטרה אחת - עיר הנמל אורמוק שבחוף המערבי - בידיים יפניות.
על הדיוויזיה ה-96 הוטלה משימת כיבוש גבעת קאטמון. בהתנשאה לגובה של 430 מ', הייתה גבעה זו הנקודה הגבוהה ביותר באזור חופי הנחיתה, וסיפקה ליפנים עמדת תצפית וטיווח על הכוחות הנוחתים במפרץ לייטה. ב-28 באוקטובר, לאחר שלושה ימי לחימה, תפסו חיילי הרגימנט ה-382 בסיס ציוד יפני כ-8 ק"מ בפנים האי, ובפעולה זו חיסלו גם 350 יפנים. בו זמנית, החלו שני גדודים, אחת מהרגימנט ה-381 והשני מהרגימנט ה-383, לטפס במעלה הגבעה משני כיוונים מנוגדים, והכניעו את היפנים הנותרים. עם סיום כיבוש גבעת קאטמון ב-31 באוקטובר, מצאו האמריקאים 53 עמדות משוריינות, 17 מערות ומספר עמדות ארטילריה יפנית.
באגף השמאלי של הקורפוס ה-24 נעה הדיוויזיה השביעית כנגד ארבעה שדות תעופה יפנים, בין העיירות דולאג ובוראוון (Burauen). ב-21 באוקטובר כבש הרגימנט ה-184 את שדה התעופה בדולאג, והרגימנט ה-32 השתלט על שתי גדות נהר קאלבסאג. הרגימנט ה-17 נתקל בהתנגדות קשוחה מאוד בסביבות העיירה בוראוון, שם נקטו היפנים בשיטות התאבדות, כגון הצמדת מטעני נפץ לטנקים האמריקאים. לאחר מכן המשיכו חיילי הרגימנט ה-17 10 ק"מ צפונה, לעבר העיירה דגאמי. בדגאמי עשו החיילים האמריקאים שימוש נרחב בלהביורים, ובעזרתם השתלטו על כל המוצבים היפנים עד 30 באוקטובר. פעם נוספת נאלץ מאקינו להסיג את מפקדתו מערבה. לאחר מכן יצאו יחידות סיור של הדיוויזיה השביעית מערבה על מנת להתחיל פעולות איסוף מודיעין במישור אורמוק.
הקרב > מתקפות נגד יפנית

בעוד התקדמה הארמייה השישית אל פנים האי, השיבו היפנים מלחמה באוויר ובים. ב-24 באוקטובר כ-200-150 מטוסים יפנים עשו דרכם לעבר חופי הנחיתה העמוסים מכיוון צפון. חמישים מטוסים אמריקאים המריאו מבסיסים קרקעיים, יצאו לפגוש בתוקפים וטענו שהפילו בין 66 ל-84 מטוסים יפנים. במשך ארבעת הימים הבאים תקפו גלי מטוסים יפנים את החופים, בעודם גורמים נזק למצבורי אספקה על החוף ולספינות בים. עד 28 באוקטובר, נפגעו שדות התעופה היפנים ושיירות האספקה שלהם על ידי תקיפות מטוסים אמריקאים באורח כה קשה עד שחדל הכוח האווירי של יפן מלהיות איום ממשי. בהבינם זאת, נקטו היפנים בדרך הקמיקזה, קבוצות טייסים מתאבדים שריסקו את מטוסיהם טעוני-הפצצות היישר לתוך כלי שיט אמריקאים. המטרה הראשונה של הקמיקזה הייתה צי המשלוח והצי המלווה האמריקאים שהתאספו במפרץ לייטה, והצליחו להטביע נושאת מטוסים מלווה והסבו נזק רב לכלי שיט אחרים.
באותה עת, התגלתה סכנה ממשית יותר לכוחות הקרקע מכיוון הים. הפיקוד העליון של הצי הקיסרי היפני החליט להשמיד את כוחות הצי האמריקאי שסייעו לארמייה השישית בלייטה, ועל כן הטיל את כל ספינות המלחמה הנותרות שלו למערכה המכרעת. תוכנית הצי הקיסרי הכתיבה תקיפה בשלוש קבוצות משימה: הראשונה, שכללה ארבע נושאות מטוסים ללא מטוסים על סיפוניהן, תחת פיקודו של אדמירל ג'יסאבורו אוזאווה, תשמש פיתיון ותמשוך את הצי השלישי של הלסי צפונה, הרחק מלייטה. אם הפיתיון מצליח, תכנסנה שתי הקבוצות האחרות, שכללו בעיקר ספינות מלחמה, למפרץ לייטה מהמערב ותתקופנה את חיל המשלוח האמריקאי.
ב-23 באוקטובר התגלו כוחות האויב בתנועתם לכיוון לייטה, והאמריקאים יצאו על מנת ליירטם. קרב מפרץ לייטה, שהתרחש בין 23 באוקטובר עד 26 באוקטובר, היה לקרב הימי הגדול ביותר במלחמת העולם השנייה ואחד הגדולים בהיסטוריה. בסופו ספגו היפנים תבוסה מוחצת ולאחריו חדל הצי הקיסרי היפני מלהיות כוח התקפי מאיים באוקיינוס השקט. על אף תבוסות אלה הצליחו היפנים בכל זאת להעביר עד 11 בדצמבר ללייטה יותר מ-34,000 חיילים ומעל 10,000 טון אספקה, רובם דרך נמל אורמוק ותוך אבדות קשות לשיירות האספקה בשל תקיפות אוויריות של האמריקאים.
הקרב > התקדמות לצפון מישור לייטה

התגבורות היפניות היוו בעיה חמורה לקרוגר ולמקארתור. במקום פעולות השתלטות מקומיות בלבד, לאחר כיבוש המישור המזרחי, עמדה כעת הארמייה השישית בפני לחימה ממושכת בהרים ובמישור המערבי, מה שאילץ את הפיקוד להפעיל שלוש דיוויזיות עתודה נוספות, והביא לדחייה בלוח הזמנים של המערכה בפיליפינים בפרט ותוכניות המלחמה באוקיינוס השקט בכלל.
הדיוויזיה הראשונה והדיוויזיה ה-24 חברו יחדיו בקאריגארה ב-2 בנובמבר. לאחר שבעה עשר ימי לחימה השיגה הארמייה השישית את כל מטרות השלב הראשון והשני של תוכנית הפלישה ואף את אחת ממטרות השלב השלישי. בנוסף, יחידות מהדיוויזיה השביעית נעו צפונה במישור אורמוק, ולכן רק מישור אורמוק נותר בידיים יפניות.
על מנת שיוכלו לכבוש את מישור אורמוק תכנן קרוגר תנועת מלקחיים עצומה, כאשר הגיס העשירי נע דרומה דרך ההרים והקורפוס ה-24 נע צפונה לאורך החוף המערבי. מכיוון שציפו להתנגדות קשה, הפעיל קרוגר את כוחות העתודה שלו בדמות הדיוויזיה ה-32 והדיוויזיה ה-77, ומקארתור הפעיל את הדיוויזיה המוטסת ה-11.
הקרב > קרבות ברכסי ברייקנק וקילאיי

ב-7 בנובמבר נתקל הרגימנט ה-21 בקרב הממושך הראשון שלו בעת שהתקדם לכיוון רכס ההרים, בסמוך לעיירה קאריגארה. הרגימנט, בסיוע גדוד נוסף, נתקל במערך מוצבים יפנים, אותם איישו חיילי הדיוויזיה הראשונה שהגיעה לא מכבר. המוצבים התפרסו ממזרח למערב, חצו את הדרך הראשית ונשענו על מערכת מורכבת של עמדות ירי המוגנות על ידי גזעי עצים, מערכת מחילות מקשרות ועמדות הסוואה. כל אלה הביאו את החיילים האמריקאים לקרוא לרכס "רכס שובר-הצוואר" (Breakneck Ridge).
ב-8 בנובמבר החל טייפון, והגשמים שירדו בימים שלאחר מכן היקשו עוד יותר על התקדמות האמריקאים. על אף הגשמים והרוחות החזקות, שגרמו להתמוטטות עצים ומפולות בוץ ובכך תרמו לביצור עמדות ההגנה, המשיך הרגימנט ה-21 להתקדם ולתקוף. האמריקאים כבשו את דרכי הגישה לגבעה 1525 ששכנה 3 ק"מ ממזרח, ובכך אילצו את היפנים למתוח את קו ההגנה שלהם לאורך של שישה ק"מ.
לאחר חמישה ימי לחימה כנגד עמדות מבוצרות, ושני לילות של הדיפת מתקפות-נגד יפניות החליט מפקד הדיוויזיה ה-24 על כיתור כפול של הכוחות היפניים. הגדוד השני של הרגימנט ה-19 נע מזרחה מסביב לגבעה 1525 מעבר לאגפם הימני של המגינים, ונע חזרה לדרך הראשית, מדרום לרכס. הגדוד הראשון של הרגימנט ה-34 נע מערבה מעבר לרכס והגיע לאגף השמאלי של היפנים ברכס קילאיי. שני הכוחות האמריקאים תקפו בו זמנית, אך נכשלו בהשגת מטרותיהם.
לקח לגדוד הראשון שבועיים של מאבק בגשם ובבוץ, לעיתים בקרבה רבה לאש מרגמות ידידותית, על מנת להשתלט על רכס קילאיי, וב-2 בדצמבר השלים הגדוד את כיבוש הרכס המשקיף לדרך ההרים הראשית, אך רק ב-14 בדצמבר השלימו הדיוויזיה הראשונה והדיוויזיה ה-32 את כיבוש הרכסים באופן מוחלט. בפעולה זו ספג הגדוד הראשון 26 הרוגים, 101 פצועים ושני נעדרים, בהשוואה ל-900 הרוגים יפנים. עבור מאמציהם על רכס קילאיי ובאזורים הסמוכים זכו שני הגדודים בעיטור יחידתי נשיאותי, ומפקד הגדוד הראשון, לוטננט-קולונל תומאס קליפורד, קיבל את צלב השירות המצוין.
הקרב > התקדמות במישור אורמוק

בעוד הגיס העשירי מתקדם בצפון דרך ההרים, נערך הגיס ה-24 לתנועה צפונה לאורך חופו של מפרץ אורמוק. באמצע חודש נובמבר עמד לרשות הגיס ה-24 במערב לייטה רק הרגימנט ה-32, בעוד שאר יחידות הדיוויזיה השביעית עסוקים באבטחת בוראוון. רק לאחר שהגיעה הדיוויזיה המוטסת ה-11 ב-2 בנובמבר הורה הודג' לשאר הדיוויזיה השביעית לנוע מערבה. בליל 23 בנובמבר תקפה הדיוויזיה ה-26 היפנית לתקוף את הרגימנט ה-32. הגדוד השני של הרגימנט נהדף לאחור, אך שב וכבש את השטח שאיבד ביום המחרת. מפקד הדיוויזיה השביעית, מייג'ור-גנרל ארצ'יבלד ארנולד, הורה לחייליו להתחפר, צירף לרגימנט את הגדוד הראשון של הרגימנט ה-184 והוסיף תגבורת בדמות גדוד הטנקים ה-767, גדוד ארטילריית השדה ה-49 וסוללת תותחי 155 מ"מ של חיל הנחתים. היפנים הגיבו בהתקפה ארטילרית שהוציאה ארבעה תותחי 155 מ"מ מכלל פעולה בליל ה-24 באוקטובר. גדוד ארטילריית השדה ה-57 נשלח כתגבורת, ובכך העלה את מספר סוללות התותחים לחמש. במהלך הלילות הבאים ביצעו היפנים התקפות-נגד, זאת על אף שכל התקפה שכזו עלתה בחייהם של חיילים רבים. ב-27 בנובמבר התהפכו היוצרות, והאמריקאים עברו להתקפה, שבסופה נהרגו 500 חיילים יפנים.
לאחר הקרב החלה הדיוויזיה השביעית להתקדם צפונה לכיוון אורמוק. בליל 4 בדצמבר ירד גדוד הטנקים האמפיביים ה-776 למים במפרץ אורמוק, והחל לנוע צפונה כ-900 מטר לפני כוחות הקרקע. בבוקר המחרת, נעו הטנקים האמפיביים למרחק 180 מטר מהחוף, והחלו יורים על הגבעות שעמדו בדרכם של הרגימנט ה-184 והרגימנט ה-17. טקטיקה זו הוכיחה את יעילותה בכך שזרעה בלבול וחוסר-ארגון בקרב המגינים, מלבד אלה שהתבצרו על מורדות הגבעות המרוחקות מהים. תוך התקדמתם ספגו הרגימנטים אש מגבעה 918, ממנה ניתן היה לתצפת על עיר הנמל אורמוק. לאחר יומיים של לחימה קשה כבשו הרגימנטים את העמדות היפניות, ולאחר מכן המשיכה ההתקדמות בקצב מואץ. עד 12 בדצמבר הגיעו כוחות הדיוויזיה השביעית למרחק 16 ק"מ מהעיר אורמוק.
הקרב > נפילת אורמוק

בעוד הדיוויזיה השביעית המשיכה להתקדם לכיוון אורמוק, ערכו הדיוויזיות ה-26, הדיוויזיה ה-16 היפניות ויחידות נוספות מלוזון התקפה על שדות התעופה שבבוראוון. 350 צנחנים יפנים צנחו עם שחר, 6 בדצמבר, בסמוך לשדה התעופה סן פאבלו. אף על פי שההתקפה לקתה בחוסר תיאום בין היחידות, הצליחו היפנים להשתלט על מספר כלי נשק שנטשו בנסיגתם מהאזור, והשתמשו בהם כנגד האמריקאים בארבעת הימים הבאים. יחידות סיוע מהדיוויזיה השביעית חשו למקום והצליחו לבלום את היפנים, עד שהגיעו למקום תגבורות בדמות הדיוויזיה ה-11 והדיוויזיה ה-38 בכוחות מספיקים על מנת להביס את הצנחנים היפנים עם ליל 11 בדצמבר. בהתקפה ניזוקו מספרי מאגרי אספקה אמריקאים ומספר מטוסים ניזוקו על הקרקע, אך לא נודעה לה השפעה על המשך מהלכו של הקרב.
באותה עת במערב האי, נחתה הדיוויזיה ה-77 מדרום לעיר אורמוק, במהלך שעתיד להכריע את הקרב. הכוחות שעלו לחוף לא נתקלו בכל התנגדות אך שיירות האוניות האמריקאיות סבלו מהתקפות קמיקאזה. הנחיתה איפשרה לדיוויזיה השביעית להמשיך ולהתקדם צפונה, והיפנים מצאו עצמם לכודים בין שתי הדיוויזיות. מפקד הארמייה ה-35, גנרל סוסאקו סוזוקי, שהיה אחראי על הגנת דרום הפיליפינים, הורה לכוחותיו שתקפו בבוראוון לסגת מהקרב, לחצות את ההרים מערבה ולסייע על הגנת מישור אורמוק, אך רק מעטים מיחידות אלה, שספגו אבדות רבות בקרב וסבלו מתת-תזונה, הגיעו מערבה וסייעו בהגנה.
הדיוויזיה ה-77 נתקלה בהתנגדות עזה בקמפ דאונס (Camp Downes), מוצב של צבא הפיליפינים מלפני המלחמה. בסיוע גדודי ארטילריה, נכנסו החיילים האמריקאים לתוך העיר אורמוק ב-10 בדצמבר, ובמהלך האחרון לכיבוש העיר הרגו 1,506 חיילים יפנים ושבו 7, במחיר 123 הרוגים או פצועים ו-13 נעדרים. לאחר כיבוש העיר אורמוק היו הגיס ה-24 והגיס העשירי מרחק של 26 ק"מ זה מזה, ובניהם, בעמדה מבוצרת מצפון לאורמוק, ניצב הרגימנט ה-12 היפני, שהחזיק מעמד בהתנגדותו למשך יומיים. ב-14 בדצמבר כיתר הרגימנט ה-305 של הדיוויזיה ה-77 את העמדה היפנית, ובסיוע ארטילריה, להביורים ודחפורים משוריינים החל לסגור על המגינים. קפטן רוברט נט, מפקד פלוגה E של הגדוד השני של הרגימנט ה-305, הוביל את פלוגתו לכיבוש העמדה תחת אש יפנית כבדה ותוך שהוא הורג מספר חיילי אויב. על ביצועיו ועל מנהיגותו בקרב קיבל נט את עיטור מדליית הכבוד.
הקרב > תנועה מערבה

לאחר כיבוש אורמוק, המשיכו חיילי הדיוויזיה ה-77 צפונה בדרכם לנקודת המפגש עם הגיס העשירי, וכבשו את שדה התעופה ולנסיה, 11 ק"מ צפונית לעיר, ב-18 בדצמבר. באותו יום השלימה הדיוויזיה הראשונה את מסעה לדרום האי. בצפון מישור אורמוק נתקלה הדיוויזיה ה-32 בהתנגדות נחושה מצד הדיוויזיה הראשונה היפנית, לאחר שהראשונים ירדו מרכס קילאיי ונכנסו ליער הגשם שלמרגלותיו, אזור בו יכולים היו היפנים להסוות עצמם טוב יותר. באמצעות להביורים, רימוני יד, רובים מכודנים, התקדמו החיילים האמריקאים בקצב של מטרים ספורים ביום, ובמשך חמישה ימי לחימה קשה התקדמו רק קילומטר וחצי. פגישתם של חוליות סיור של הדיוויזיה הראשונה ושל הדיוויזיה ה-77 ב-21 בדצמבר סימנה את סגירתה הסופית של תנועת המלקחיים של הארמייה השישית במישור אורמוק.
באותה עת, נעה הדיוויזיה ה-11 במעלה ההרים מכיוון מזרח. רגימנט הצנחנים ה-511 הגיע לאחר מסע מפרך למהונאג (Mahonag), 16 ק"מ מערבית לבוראוון, ב-6 בדצמבר, באותו יום בו נחתו הצנחנים היפנים בשדה התעופה סן פאבלו. ב-16 בדצמבר יצאו יחידות מהרגימנט ה-32 ממישור אורמוק מזרחה במעלה הרכס, בדרכם לפגוש את יחידות הדיוויזיה ה-11 ולסייע לחצות את הרכס מערבה. ב-23 בדצמבר נפגשו שני הכוחות והשלימו את חציית האי.
ההרגימנט ה-305 של הדיוויזיה ה-77 החל בתנועה צפונה לכיוון אזור פלומפון, בסיוע כוחות שריון. הכוחות המתקדמים לא נתקלו בהתנגדות ממשית בדרכם צפונה, עד שהגיעו לאזור מבוצר כ-13 ק"מ מפלומפון. על מנת להתגבר על מכשול זה נשלחה תגבורת לכוחות המתקדמים באמצעות רכבים אמפיביים ממפרץ אורמוק לפלומפון. בסיוע מרגמות ותותחי 155 מ"מ, השתלטו כוחות הקרקע על העיירה בתוך ארבע שעות ב-25 בדצמבר.
עם כיבוש הנמל האחרון של היפנים בלייטה הודיע מקארתור על חיסול ההתנגדות באי, ולאחר מכן העביר את הפיקוד על לייטה ועל סמאר לידי הארמייה השמינית, ב-26 בדצמבר 1944. בצפון האי המשיכו חיילי הדיוויזיה הראשונה לנטרל כיסי התנגדות מפוזרים, והגיעו לחוף הצפוני ב-28 בדצמבר ובכך השלימו את כיבוש האזור הצפוני. אף על פי כן, ההתנגדות היפנית באי לייטה נמשכה עד 31 בדצמבר, וכיבושו הסופי של האי הושלם רק ב-8 במאי 1945.
הקרב > קרב מפרץ לייטה

במקביל לקרבות היבשתיים התנהל קרב מפרץ לייטה. זה היה קרב ימי בין הצי הקיסרי היפני והצי האמריקאי, הנחשב לקרב הימי הגדול ביותר במלחמת העולם השנייה, ואף לאחד הגדולים בהיסטוריה. הקרב התרחש בין התאריכים 23 ל-26 באוקטובר 1944, במים הסובבים את איי הפיליפינים.
בתגובה לנחיתת כוחות אמריקאים על האי לייטה, שלח הצי הקיסרי את מרבית כלי השיט שלו על מנת לעצור את הפלישה. אולם, היפנים נהדפו על ידי הצי השלישי והצי השביעי האמריקאים, אשר סיפקו הגנה לכוחות הנוחתים. בקרב זה ספג הצי הקיסרי אבדות קשות, ולאחריו חדל מלהיות כוח התקפי מאיים באוקיינוס השקט.
קרב מפרץ לייטה כולל ארבעה קרבות עיקריים: קרב ים סיבויאן, קרב מצר סוריגאו, קרב כף אנגאניו והקרב מול סאמאר. בקרב זה השתמשו היפנים לראשונה בהתקפות הקמיקזה.
תוצאות הקרב

קרב לייטה היה הקרב הראשון בדרך לכיבוש מחדש של הפיליפינים ולניצחון בו הייתה חשיבות רבה להמשך המוצלח של המערכה. האמריקאים ספגו בקרב זה 3,504 הרוגים ו-11,991 פצועים. פגיעת קמיקאזה בסיירת הכבדה אוסטרליה במהלך הקרב הימי גרמה למותם של 30 מלחים אוסטרלים ו-64 פצועים.
בהגנה על לייטה איבדו היפנים כ-49,000 חיילים, שהם ארבע דיוויזיות ויחידות נספחות נוספות, כמו גם 26 ספינות מלחמה, 46 ספינות הובלת כוחות ומאות אוניות סוחר. הקרב גם הפחית את היכולת האווירית של יפן בפיליפינים בכ-50%, ואילץ אותם לנקוט בשיטת הקמיקזה. על אף הניצחון בקרב לייטה, נותרו בלוזון כ-250,000 חיילים יפנים, אך אובדן הסיוע האווירי והימי בלייטה הגביל את חופש הפעולה של ימאשיטה, מפקד הכוחות היפנים בפיליפינים, כך שבלוזון נאלצו היפנים לנקוט במלחמת התשה מגננתית, כמעט פסיבית. לאחר אובדן הפיליפינים איבדו היפנים כל תקווה לכבוש את האיים מחדש, ולמעשה איבדו שטח בעל חשיבות אדירה ששלט על נתיבי הגישה לאיים היפנים ושממנו יכלו האמריקאים לשגר התקפה אחרונה על יפן גופא.
לקריאה נוספת

Morison, Samuel Eliot. The Liberation of the Philippines: Luzon, Mindanao, the Visayas 1944–1945, Castle Books, 2001. ISBN 0785813144.
Vego, Milan N. The Battle for Leyte, 1944: allied and Japanese plans, preparations, and execution, Naval Institute Press, 2006. ISBN 9781557508850.
הערות שוליים

1 2 3  קאנון, עמ' 368.
↑  קאנון, עמ' 367.
↑  קאנון, עמ' 154.
↑  Morison, Samuel E. (1956), pp. 397
הפלישה ללייטה, 20 באוקטובר 1944
תמונת המצב בלייטה עד 2 בנובמבר 1944
גל הנחיתה הראשון בלייטה
חיילי הדיוויזיה הראשונה חוצים ביצה בלייטה
חיילים אמריקאים מתקרבים בזהירות לעמדת מקלע
גופות שלושה צלפים יפנים במכתש פצצה
תמונת המצב בלייטה עד 31 בדצמבר 1944
קיסרון

ערך זה עוסק בצוללת. אם התכוונתם לדג, ראו .
| --- | --- |
קיסרון
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  צוללת אוטונומית
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  אלתא מערכות
 מידות
 אורך:  10.9 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  7 קשר בצלילה
 עומק צלילה:  עד 300 מטר
קיסרון (באנגלית: BlueWhale) היא כלי צלילה בלתי מאויש מתוצרת חברת אלתא מערכות הישראלית, המשמשת לאיסוף מודיעין באמצעות סונאר, מכ"ם ואמצעי מודיעין אותות, וכן לפעילות חשאית בסמוך לחוף, ללוחמה נגד צוללות ולאיתור מוקשים ימיים.
מאפיינים

אורכה של הצוללת 10.9 מטר ומשקלה 5.5 טון. גודל זה מאפשר הובלה שלה במכולה סטנדרטית של 40 רגל. היא מפליגה בשקט ומסוגלת לשהות בים עד ארבעה שבועות. היא שטה במהירות של 7 קשר מתחת למים וצוללת לעומק של עד 300 מטר. היא נושאת תורן אטום למים למטען עילי, שיכול לשאת אנטנות, כולל אנטנה לקשר לווייני, לחילופי נתונים בזמן אמת עם בקרת המשימה.
מטענים אפשריים:
מכ"ם
EO/IR (אלקטרואופטי/אינפרא אדום)
ציוד COMINT/ELINT/ESM
חיישנים תת-מימיים:
סונאר נגרר שפותח על ידי ATLAS ELEKTRONIK (חברה בת של טיסנקרופ מערכות ימיות)
סונר אקטיבי ופסיבי (FAS) לגילוי ספינות וצוללות
סונאר צמצם סינתטי (SAS) לזיהוי מוקשים ומיפוי קרקעית ים ברזולוציה גבוהה, שפותח על ידי KRAKEN
חיישנים מגנטיים לאימות זיהוי מוקשים.
פעילות

ב-2023 ערכה התעשייה האווירית תרגיל משותף עם צבאות נאט"ו שבו הופעל הקיסרון.
בסוף 2024 נבחן הקיסרון על ידי הצי הגרמני בים הבלטי.
הערות שוליים

↑  Israel Aerospace Industries and ATLAS ELEKTRONIK unveil a joint development integrated in the BlueWhale uncrewed submarine, ATLAS ELEKTRONIK
↑  כצב"מ של תעשייה אווירית השתתף בתרגיל של נאט"ו, באתר "IsraelDefense‏", 18 בספטמבר 2023
↑   חגי עמית, בעשירית מהמחיר: הגרמנים נלהבים מהצוללות האוטונומיות של ישראל, באתר TheMarker‏, 18 בפברואר 2025
↑  German Navy Tests Out Sub-Tracking Drone Submersible in the Baltic Sea, The Maritime Executive, December 16, 2024
מרינה סירטיס

| --- | --- |

מרינה סירטיס בשנת 2003.
 לידה:  29 במרץ 1955 (בת 69) לונדון, בריטניה
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1977
 מקום לימודים:  בית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה  Tottenham High School for Girls 
 בן או בת זוג:  Michael Lamper (21 ביוני 1992–8 בדצמבר 2019) 
 http://www.marinasirtis.tv
 פרופיל ב-IMDb
 
מרינה סירטיס (באנגלית: Marina Sirtis; נולדה ב-29 במרץ 1955) היא שחקנית אנגלייה-אמריקאית. היא גילמה את דמותה של בת-האדם/הבטאזואידית היועצת דיאנה טרוי בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: הדור הבא", ובארבעת סרטי הקולנוע המבוססים על סדרה זו.
שנותיה הראשונות

מרינה סירטיס נולדה באיסט אנד של לונדון, בת להורים יוונים ממעמד הפועלים, דספינה, עוזרת חייט, וג'ון סירטיס. היא גדלה בצפון לונדון, והיגרה לארצות הברית בשנת 1986,‏ מאוחר יותר התאזרחה שם והפכה לאזרחית אמריקנית. היא נשואה לגיטריסט הרוק מייקל למפר (מאז 21 ביוני 1992 ועד היום). אחיה הצעיר, סטיב, שיחק כדורגל ביוון, ושיחק באוניברסיטת קולומביה בראשית שנות ה-80. בניגוד לרצון הוריה, היא נבחנה לבית ספר למשחק, ובסופו של דבר התקבלה ללימודים בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
קריירה

סירטיס החלה את דרכה כחברה בלהקה רפרטוארית בתיאטרון Connaught, בעיר Worthing, במחוז West Sussex, בשנת 1976. היא הופיעה במחזה בשם "What the Butler Saw" (מאת ג'ון אורטון; בימוי: ניק יאנג) וכן בדמותה של אופליה ב-"המלט".
לפני תפקידה במסע בין כוכבים, סירטיס הופיעה בתפקידים שונים בכמה סרטים. בסרט "The Wicked Lady" משנת 1983, בכיכובה של פיי דאנאוויי, היא מעורבת בקטטה עם דאנאוויי. בסרט ההמשך "Death Wish 3", בכיכובו של צ'ארלס ברונסון, דמותה של סירטיס היא קורבן אונס. בסרט "Blind Date" היא מופיעה כזונה שנרצחת על ידי אדם מטורף.
הופיעה בטלוויזיה הבריטית, כולל הופעות ב: ב-"Minder", "Raffles", "The Adventures of Sherlock Holmes", "Casualty" ו-"הולבי סיטי". היא שיחקה את הדיילת בסרטון פרסומת עבור צ'ינזאנו, יחד עם לאונרד רוסיטר וג'ואן קולינס.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2019 | Max Winslow and the House of Secrets | ה.א.ב.ן. (קול) |  |
| 2016 | Little Dead Rotting Hood | סבתא |  |
| 2014 | מוצאים שומרים | ג'נין |  |
| 2009 | הטינה 3 | גרטשן |  |
| 2009 | 31 North 62 East | שרה וובר |  |
| 2009 | בלי חוקים 2 |  |  |
| 2008 | InAlienable | עו"ד בארי |  |
| 1996 | מסע בין כוכבים: המפגש | היועצת דיאנה טרוי |  |
| 1985 | משאלת מוות 3 | מריה |  |
| 1983 | The Wicked Lady | נערתו של ג'קסון |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | שם התוכנית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2020 | מסע בין כוכבים: פיקארד | היועצת דיאנה טרוי |  |
| 2019 | האורוויל | מורה |  |
| 2018 | טיטאנים | מרי גראנג'ר |  |
| 2017 | סקנדל | גנרל פלטשר |  |
| 2016-2013 | NCIS | אורלי אלבז, ראש המוסד | 3 פרקים |
| 2013 | הרפתקאות פין וג'ייק | סמנת'ה |  |
| 2011 | האנטומיה של גריי | סוניה אמין |  |
| 2010–2012 | Young Justice | L-4 / Queen Bee / Scientist #2 |  |
| 2010 | Make It or Break It | ד"ר אנה קלייסטר |  |
| 2009 | Annihilation Earth | פקסטון | סרט טלוויזיה |
| 2009 | המופע של קליבלנד | זונה יוונית | דיבוב |
| 2009 | Green Street 2 | ורוניקה מאביס |  |
| 2009 | שלושה נהרות | לילה רהימי |  |
| 2008 | הולבי סיטי | לוסי סימונדס | טלוויזיה בריטית |
| 2007 | Grendel | Queen Wealtheow | סרט טלוויזיה |
| 2006 | ללא עקבות | אלקסס סורוס |  |
| 2006 | Girlfriends | ג'ינה ריצ'רדס |  |
| 2005 | איש משפחה | מרינה סירטיס | סדרה מצוירת |
| 2005 | המפענחת | לילה מוקטרי |  |
| 2005 | מסע בין כוכבים: אנטרפרייז | היועצת דיאנה טרוי |  |
| 2003 | Threat Matrix | ד"ר נבילה חסן |  |
| 2001 | Casualty | ג'יין טיילור, MP |  |
| 1999, 2000 | מסע בין כוכבים: וויאג'ר | היועצת דיאנה טרוי |  |
| 2000 | סטארגייט SG-1 | ד"ר סבטלנה מרקובה |  |
| 1999 | Earth: Final Conflict | האחות מרגרט |  |
| 1999 | בגבולות המסתורין | אוליביה 'ליב' קוהלר |  |
| 1998 | Diagnosis: Murder | מרי אן איגן |  |
| 1994–1996, 1998 | הגרגולים | דמונה | סדרה מצוירת |
| 1997 | Duckman | אורורה אברומוביץ' | סדרה מצוירת |
| 1996 | Gadgetman | בלשית חוקרת ווקר | סרט טלוויזיה בריטי |
| 1994 | Heaven Help Us | קרולין פריס |  |
| 1987–1994 | מסע בין כוכבים: הדור הבא | היועצת דיאנה טרוי |  |
| 1990 | One Last Chance | מריה | סרט טלוויזיה בריטי |
| 1987 | Hunter | קייט סקנלון |  |
| 1986 | Room at the Bottom | קרלה | טלוויזיה בריטית |
| 1986 | Call Me Mister | סאלי | טלוויזיה בריטית |
| 1986 | The Return of Sherlock Holmes | לוסרזיה | טלוויזיה בריטית |
| 1985 | Up the Elephant and Round the Castle | ליסה | טלוויזיה בריטית |
| 1982 | Kelly Monteith | ללא קרדיט | טלוויזיה בריטית |
| 1979 | Minder | סטלה | טלוויזיה בריטית |
| 1979 | Cinzano Commercial | דיילת | פרסומת לטלוויזיה |
| 1978 | Hazell | מלינה סטסינופולוס | טלוויזיה בריטית |
| 1978 | The Thief of Baghdad | ילדה בהרמון | סרט טלוויזיה בריטי |
| 1977 | Who Pays the Ferryman? | אריאדנה | טלוויזיה בריטית |
| 1977 | Raffles | פאוסטינה | טלוויזיה בריטית |
פילמוגרפיה > דיבוב

| שנה | שם התוכנית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1994–1997 | Gargoyles | דמונה | סדרה מצוירת |
| 2008 | Mass Effect | Matriarch Benezia | משחק וידאו |
| 2010–2012 | Young Justice | Queen Bee | סדרה מצוירת |
לקריאה נוספת

Dillard, JM (1994). "Star Trek: A History in Pictures". New York: Pocket Books. ISBN 978-0-671-51149-4.