stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המלחמה הגותית (535–554)
תחייה גותית, 541–551 > הצלחות גותיות מוקדמות

טוטילה נהנה מכמה יתרונות: התפרצות המגפה היוסטיניאנית החריבה ורוקנה את האימפריה הרומית ב-542; תחילתה של מלחמה רומית-פרסית חדשה אילצה את יוסטיניאנוס לפרוס את רוב חייליו במזרח; וחוסר הכשירות ואי-האחדות של הגנרלים הרומאים השונים באיטליה ערערו את התפקוד הצבאי ואת המשמעת. זה האחרון הביא להצלחה הראשונה של טוטילה. לאחר דחיפות רבות של יוסטיניאנוס, הגנרלים קונסטנטיניאנוס ואלכסנדר שילבו את כוחותיהם והתקדמו אל ורונה. בעזרת בגידה הם הצליחו לכבוש שער בחומות העיר; במקום ללחוץ על ההתקפה הם התעכבו כדי לריב על השלל הפוטנציאלי, ואפשרו לגותים לכבוש מחדש את השער ולאלץ את הביזנטים לסגת. טוטילה תקף את המחנה שלהם ליד פאבנטיה (פאנסה) עם 5,000 איש, ובקרב פאבנטיה השמיד את הצבא הרומי. טוטילה צעד לתוך טוסקנה, שם כיתר את פירנצה. הגנרלים הרומיים, יוחנן, בסאס וקפריאנוס, צעדו לחלץ את העיר, אך בקרב מוצליום הובסו הכוחות העדיפים שלהם מבחינה מספרית.
כיבוש מחדש ביזנטי, 551–554

במהלך השנים 550–551, הביזנטים הרכיבו כוח משלחת גדול של 20,000 או 25,000 איש בסלונה שבים האדריאטי, כולל יחידות ביזנטיות סדירות ויחידה גדולה של בעלי ברית זרות, בעיקר לומברדים, הרולים ובולגרים. נרסס, השר הקיסרי (cubicularius) מונה לפקד באמצע שנת 551. באביב שלאחר מכן, נרסס הוביל את הצבא הביזנטי הזה סביב חוף הים האדריאטי אל אנקונה ולאחר מכן פנה פנימה, בכוונה לצעוד במורד דרך פלמיניה לרומא. ליד הכפר טאגינה נתקלו הביזנטים בצבא האוסטרוגותי בפיקודו של טוטילה, שהתקדם ליירט את נרסס. כשהוא מצא את כוחו נחות במידה ניכרת, טוטילה נכנס לכאורה למשא ומתן תוך כדי תכנון מתקפת פתע, אך נרסס לא התבדה על ידי התחבולה ופרס את צבאו בעמדת הגנה חזקה. לאחר שהגיעו תגבורות, פתח טוטילה במתקפה פתאומית בקרב טאגינה, תוך הסתערות רכובה על המרכז הביזנטי. ההתקפה נכשלה, ועד הערב נשברו האוסטרוגותים ונמלטו; טוטילה נהרג בהתקפה. הגותים שהחזיקו ברומא נכנעו, ובקרב מונס לקטריוס באוקטובר 553 הביס נרסס את טייאס ואת השרידים האחרונים של הצבא הגותי באיטליה.
למרות שהאוסטרוגותים הובסו, נאלץ נרסס במהרה להתמודד עם ברברים אחרים שפלשו לצפון איטליה הביזנטית ולדרום גאליה. בתחילת 553 חצה צבא של כשלושים אלף פרנקים ואלמאנים את האלפים וכבשו את העיירה פארמה. הם הביסו כוח בפיקודו של מפקד הרולי פולקאריס ועד מהרה הצטרפו לכוחותיהם גותים רבים מצפון איטליה. נרסס פיזר את חייליו לחילות מצב ברחבי מרכז איטליה וחורף ברומא. לאחר שפל רציני ברחבי איטליה, הברברים הובאו לקרב על ידי נרסס על גדות נהר וולטורנוס. בקרב הוולטורנוס, הביזנטים בלמו מתקפה פרנקית זועמת בזמן שהפרשים הביזנטים כיתרו אותם. הפרנקים והאלמאנים כמעט והושמדו.  שבעת אלפים גותים החזיקו מעמד בקמפסה, ליד נאפולי, עד שנכנעו באביב 555. האדמות והערים שמעבר לנהר הפו עדיין הוחזקו בידי פרנקים, אלמאנים וגותים ורק בשנת 562 הוכנעו המעוזים האחרונים שלהם, הערים ורונה וברקסיה. לפי ההיסטוריון הביזנטי פרוקופיוס מקיסריה, האוכלוסייה הברברית הורשתה לאחר מכן לחיות בשלווה באיטליה בריבונות רומאית.
לאחר מכן

המלחמה הגותית נתפסת לעיתים קרובות כניצחון פירוס, שרוקן את האימפריה הביזנטית ממשאבים שהיו עשויים להיות מופעלים נגד איומים חמורים יותר במערב אסיה ובבלקן. במזרח, סלאבים וקוטריגורים פגאניים פשטו והרסו את המחוזות הביזנטים מדרום לדנובה משנת 517. מאה שנה לאחר מכן אבדו דלמטיה, מקדוניה, תראקיה ורוב יוון לסלאבים ולאווארים.  כמה היסטוריונים אחרונים תפסו השקפה שונה על מסעותיו המערביים של יוסטיניאנוס. וורן טרדגולד הטיל אשמה גדולה יותר בפגיעותה של האימפריה בסוף המאה ה-6 במגפה היוסטיניאנית בשנים 540–541, שלפי ההערכות הרגה עד רבע מהאוכלוסייה בשיא המלחמה הגותית, והרסה את הכנסות האימפריה מכוח אדם ומיסים הדרושים להשלמת המערכה מהר יותר. אף שליט, חכם ככל שיהיה, לא יכול היה לצפות את המגפה, לטענתו, שהייתה מזעזעת לאימפריה ולאיטליה, ללא קשר לניסיון לכבוש מחדש את איטליה. עם זאת, כתוצאה מכך שרומא הותקפה ללא הרף במהלך המלחמה, מקרי המוות שלא נגרמו על ידי המגפה המשיכו לעלות.
באיטליה, המלחמה הרסה את החברה העירונית שנתמכה על ידי עורף מיושב. הערים הגדולות ננטשו כאשר איטליה נקלעה לתקופה ארוכה של דעיכה. התרוששות איטליה והתרוקנות האימפריה איפשרו לביזנטים להחזיק ברווחיהם. שלוש שנים בלבד לאחר מותו של יוסטיניאנוס בשנת 565, נפלו שטחי היבשת של איטליה לידי הלומברדים הגרמאניים. האקסרכיה של רוונה, רצועת טריטוריה שהשתרעה על פני מרכז איטליה עד הים הטירני ודרומה עד נאפולי, יחד עם חלקים מדרום איטליה, היו הנחלות הקיסריות היחידות שנותרו. לאחר המלחמות הגותיות, האימפריה לא תמלא שאיפות רציניות יותר במערב. רומא נשארה בשליטה אימפריאלית עד שהאקסרכיה של רוונה נכבשה על ידי הלומברדים ב-751. ההשפעה הביזנטית נמשכה בחלק מאזורי החוף של דרום איטליה עד סוף המאה ה-11, בעוד שפנים הארץ נשלטה על ידי דוכסים לומברדים שהתבססו בבנוונטו ואחר כך גם בסלרנו ובקפואה.
ההרס הנרחב של איטליה במלחמה, פעולות תגמול גותיות וביזנטיות קשות על תומכי מתנגדיהם והמיסוי הביזנטי הכבד הובילו את האוכלוסייה האיטלקית לשנות נאמנות: במקום נאמנות לאימפריה, זהותם נקשרת יותר ויותר לדת, למשפחה ולעיר במקום זאת.  בטווח הארוך של ההיסטוריה האיטלקית, איטליה המאוחדת של הרומאים, ואחר כך הגותים, התפרקה לצמיתות; זה נשאר כך עד לאיחוד איטליה במאה ה-19.
קורפוס אנזא"ק השני

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  אוסטרליה אוסטרליה ניו זילנד ניו זילנד
 שיוך:  הצבא הבריטי הצבא הבריטי
 סוג:  קורפוס
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1916–1917 (כשנה)
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה
 פיקוד
 דרגת המפקד:   לוטננט גנרל
 מפקדים:  אלכסנדר גודלי
 
קורפוס אנזא"ק השני היה חיל במלחמת העולם הראשונה שכלל יחידות מאוסטרליה וניו זילנד. הקורפוס הוקם בתחילת 1916 במצרים בעקבות המערכה הכושלת בגליפולי, והוא כלל תחילה שתי דיוויזיות אוסטרליות ונשלח לחזית המערבית באמצע שנת 1916. לאחר מכן הוא השתתף בלחימה בצרפת ובבלגיה לאורך כל השנים 1916 ו-1917, ובמהלכה היה מורכב מדיוויזיות ניו זילנדיות, אוסטרליות ובריטיות. בנובמבר 1917 הוחלף הקורפוס בקורפוס האוסטרלי, שריכז את כל חמש הדיוויזיות האוסטרליות. לאחר מכן, הפך הקורפוס לקורפוס ה-22 הבריטי.
היסטוריה

הקורפוס הוקם במצרים בפברואר 1916 כחלק מארגון מחדש של הכוח האימפריאלי האוסטרלי בעקבות פינוי גליפולי בדצמבר 1915, בפיקודו של ויליאם בירדווד. קורפוס זה, יחד עם קורפוס אנזא"ק הראשון, החליפו את קורפוס אנזא"ק המקורי (ANZAC),  בעקבות התרחבות כוחות אוסטרליה וניו זילנד לקראת פריסתם לחזית המערבית.
הגנרל אלכסנדר גודלי, מפקד חיל המשלוח הניו זילנדי, קיבל את הפיקוד על הקורפוס לאחר שקורפוס אנזא"ק הראשון יצא לצרפת בסוף מרץ 1916. הקורפוס כלל בתחילה את שתי הדיוויזיות האוסטרליות "החדשות" - הדיוויזיות הרביעית והחמישית האוסטרליות.
ביולי 1916, לאחר הגעתו של הקורפוס לצרפת, הוחלפה הדיוויזיה הרביעית האוסטרלית עם הדיוויזיה הניו זילנדית מקורפוס אנזא"ק ה-1, והקורפוס השתלט על קו קדמי ליד ארמנטייר. באמצע יולי, הקורפוס השאיל את הדיוויזיה החמישית לקורפוס ה-11 הבריטי למבצע הסחה שהתפרסם כקרב פרומל.
ביוני 1917 השתתף הקורפוס בקרב מסין, שהיה הקדמה לקרב איפר השלישי. במהלך הפעולה, הקורפוס היה הדרומי ביותר מבין שלושה קורפוסים בריטיים שתקפו את רכס מסין. בשלב זה הקורפוס כלל את הדיוויזיה הניו זילנדית, את הדיוויזיה האוסטרלית ואת הדיוויזיה ה-25 הבריטית . הדיוויזיה הרביעית האוסטרלית נותרה בעתודת הקורפוס.
עם הקמת הקורפוס האוסטרלי בדצמבר 1917, שהכיל את כל חמש הדיוויזיות האוסטרליות, הפך קורפוס אנזא"ק ה-2 לקורפוס ה-22 הבריטי. הכוחות האוסטרלים היחידים שנותרו עם החיל היו הכוחות הרכובים.
הערות שוליים

↑  "The ANZAC Acronym". Australian War Memorial. נבדק ב-10 באוגוסט 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "ANZACs in France". Australian Battlefields of World War 1 – France. נבדק ב-10 באוגוסט 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Battles of the Somme (1916)". אורכב מ-המקור ב-9 באוגוסט 2013. נבדק ב-10 באוגוסט 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The British Corps of 1914–1918". אורכב מ-המקור ב-28 בפברואר 2017. נבדק ב-10 באוגוסט 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "II ANZAC (XXII Corps) Mounted Regiment". First World War, 1914–1918 units. Australian War Memorial. אורכב מ-המקור ב-28 ביולי 2014. נבדק ב-12 ביוני 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
| אנזא"ק |
| --- | --- | --- |
| אישים | ויליאם בירדווד • הנרי הודג'סון • אדוארד צ'ייטור • הנרי שובל • גרנוויל ריירי | פלקט אנזא"ק |
| יחידות | הכוח האימפריאלי האוסטרלי • קורפוס אנזא"ק הראשון • קורפוס אנזא"ק השני • דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק • דיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית | פלקט אנזא"ק |
| אתרים | יד אנזא"ק • שדרת המצעדים אנזא"ק • אנדרטת אנזא"ק • המרכז להנצחת חיילי אנז"ק בבאר שבע | פלקט אנזא"ק |
| כללי | אוסטרליה במלחמת העולם הראשונה • ניו זילנד במלחמת העולם הראשונה • יום אנזא"ק | פלקט אנזא"ק |
פייר השני, רוזן אלנסון

| --- | --- |

 לידה:  1340 
 פטירה:  20 בספטמבר 1404 (בגיל 64 בערך) ארז'נטאן, צרפת 
 מדינה:  ממלכת צרפת 
 בן או בת זוג:  Marie Chamaillart, Viscountess of Beaumont-au-Maine (10 באוקטובר 1371–?) 
 
פייר השני, רוזן אלנסון, כונה האציל (בצרפתית: Pierre II d'Alençon;‏ 1340 – 20 בספטמבר 1404), היה רוזן אלנסון מ-1361 ורוזן פרשה מ-1377.
ביוגרפיה

פייר נולד בשנת 1340, והיה בנם של שארל השני, רוזן אלנסון ומריה דה לה סרדה. הוא זכה בתואר אביר ב-1350, והיה אחד מבני הערובה שהוחלפו בעד ז'אן השני, מלך צרפת לאחר קרב פואטייה, ולא חזר לצרפת עד 1370. הוא ואחיו רובר פעלו נגד האנגלים באקוויטניה, וכבשו את לימוז', אך לא הצליחו ללכוד את אוסון (1371).
לאחר מכן הוא לחם תחת גוסקלין בברטאן ונפצע לפני הנבונט, והשתתף במשלחת נגד וילם הראשון מחלרה ב-1388.
פייר מת ב-20 בספטמבר 1404 בארז'נטאן.
משפחתו

ב-10 באוקטובר 1371, התחתן פייר עם מארי שאמיילאר, הוויקונטית מבומון-או-מיין. נולדו להם:
מארי מאלנסון (29 במרץ 1373 – 1417), התחתנה ב-1390 בפריז עם ז'אן השביעי, רוזן הארקור, ואאומאל (נפטר ב-1452).
פייר (1374 – 1375)
ז'אן (1375 – 1376)
מארי (1377)
ז'אן (1378 – 1403)
קתרין (1380 – 25 ביוני 1462), נישאה ב-1411 באלנסון עם פייר ד'אברו, אינפנטה מנווארה ורוזן מורטן (1366 – 1412), ולאחר מכן התחתנה ב-1 באוקטובר 1413 בפריז עם לודוויג השביעי, דוכס בוואריה-אינגולשטדט (1365 – 1447)
מרגריט (1383 – אחרי 1400), הפכה לנזירה בארגנטן
ז'אן הראשון, דוכס אלנסון (1385 – 1415)
היה לו גם בן לא חוקי אחד:
פייר, "ממזר מאלנסון" (נפטר לאחר ינואר 1422), לורד אונו
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 137961022  VIAF: 86121481   WorldCat (עם VIAF): 86121481
גטו קישינב

| --- | --- |
מפת גטו קישינב
מפת גטו קישינב
 מידע כללי
 סוג:  גטו
 מדינה:  מולדובה, בזמנו ברית המועצות
 מחוז:  קישינב 
 תאריכים
 תאריך הקמה:  25 ביולי 1941
 תאריך סגירה:  21 במאי 1942
 אוכלוסייה
 מפקדי המחנה:  יושב ראש היודנראט=שמואל גוטמן-לנדאו
 מספר אסירים בשיא:  כ 120,000
 השתייכות האסירים:  יהודים מברית המועצות ומרומניה, יהודים מומרים, בני זוג של יהודים
 נתונים
 קואורדינטות:  47°00′00″N 28°50′00″E﻿ / ﻿47°N 28.8333333333°E﻿ / 47; 28.8333333333
  (למפת מולדובה מוגדלת) קישינב טירספול בלץ טיגינה ריבניצה קאחול אונגני סורוקה אורחיי דובסרי אוקראינה רומניהגטו קישינב(למפת מולדובה רגילה) קישינב טירספול בלץ טיגינה ריבניצה קאחול אונגני סורוקה אורחיי דובסרי אוקראינה רומניהגטו קישינב
 
גטו קישינב (ברומנית: Ghetoul din Chișinău) היה מחנה ריכוז ליהודי קישינב והסביבה, שהוקם תחת שלטון רומני, לאחר כיבוש העיר קישינב על ידי צבא רומניה והוורמכט, במבצע מינכן, במלחמת העולם השנייה, ביוני 1941.
מיד עם כיבוש העיר החלו החיילים הכובשים והמפקדים הזוטרים, בעיקר הרומנים, במעשי שוד, אונס ורצח יהודים ברחבי העיר. גוויות נערמו ברחובות והמצב הדאיג את הפיקוד הגרמני, שחשש מפני מגפות. במפגש בין מפקד האינזצקומנדו 11a הגרמני, פאול צאפּ, ובין המפקד הצבאי של העיר מטעם הארמייה הרביעית, הקולונל הרומני דומיטרו טודוסה, הוחלט להקים גטו בו ירוכזו יהודי העיר. נפסקו מעשי הרצח הפראיים וב-24 ביולי החלו לאתר את היהודים ולרכז אותם באזור, שישמש כגטו. ב-25 ביולי 1941 הורה הגנרל הרומני קונסטנטין וויקולסקו, שמונה מאוחר יותר, בספטמבר, למושל בסרביה, להקים את גטו קישינב. הודעה, על הקמת הגטו וחובת היהודים להתייצב בו, הודבקה ברחובות קישינב.
בית הכנסת של הזגגים בקישינב, אחד מ-77 בתי הכנסת שהיו בעיר לפני 1940
לצורכי הקמת הגטו נקבע שטח במורד העיר, בשכונה הענייה ויסטרניצ'ן, בה גרו בעיקר יהודים עניים והמקום הוקף בגדר עץ גבוהה באורך ארבעה קילומטרים. בתוך השטח המוקף נותרו כמאה משפחות לא יהודיות, שלא הוגבלו בכניסתן או ביציאתן מהגטו.
יושבי הגטו נשלחו בהדרגה לטרנסניסטריה, כשמרביתם מתים או נרצחים בדרך, לאחר שעברו שוד, אונס והתעללות. משלוח היהודים האחרון יצא מהגטו במאי 1942.
רקע היסטורי

חבל בסרביה, שהיה מאוכלס ברומנים ובני מיעוטים רבים כולל יהודים, היווה נושא שנוי במחלוקת בין רומניה ובין ברית המועצות. רומניה ניצלה שעת כושר בעת מלחמת האזרחים ברוסיה וביצעה סיפוח של החבל. עם סיומה של מלחמת העולם הראשונה ב-1918 הכריזה בסרביה, ב-24 בינואר 1918 על עצמאותה וב-27 במרץ 1918 החליטה מועצת הארץ שלה על האיחוד עם רומניה.
באוקטובר 1920, בהסכם פריז, הכירו מדינות ההסכמה (פרט ליפן) באיחוד שבין רומניה ובין בסרביה. ברית המועצות, שלא לקחה חלק בהסכם זה, מעולם לא הכירה באיחוד. לפני מלחמת העולם השנייה ואחרי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, הגישה ברית המועצות לרומניה אולטימטום, בו תבעה ממנה לצאת מבסרביה ומחלק מבוקובינה. רומניה נאלצה לציית ולצאת והחבלים סופחו לברית המועצות ב-1940. מעשה זה שימש כעילה עיקרית לברית, שכרתה רומניה עם גרמניה הנאצית נגד ברית המועצות במטרה להחזיר לעצמה את החבלים האלה. במהלך מלחמת העולם השנייה כבש צבא רומניה יחד עם הוורמכט את החבלים האלה במסגרת מבצע מינכן, אך נאלץ לסגת מהם לאחר שינוי מגמת המלחמה וניצחונו של הצבא האדום.
ברומניה, לקראת מלחמת העולם השנייה, התקיימה דיקטטורה צבאית של יון אנטונסקו, שהמשיך מגמה של מדיניות אנטישמית, שעסקה בגזל מאורגן של רכוש היהודים, שלילת זכויותיהם והדרתם מהחיים הציבוריים. השלטונות הרומניים האשימו את היהודים, ללא יסוד, בגזילת חבלים מרומניה על ידי תכתיב וינה ועל ידי ברית המועצות, ותכננו טיהור אתני.
ניקוי השטח

ניקוי השטח (ברומנית: curățirea terenului) היה מונח הקוד הרומני המקביל לפתרון הסופי הגרמני. ב-18 וב-19 ביוני הקריא ראש הז'נדרמריה, קונסטנטין זמפיר וסיליו, באוזני מפקדי ז'נדרמריה את הפקודה הסודית ל"ניקוי השטח" מיהודים בבסרביה ובבוקובינה. ההוראות, שהועברו בעל פה, הגיעו מיון אנטונסקו עצמו וכללו ציווי להרוג את יהודי האזורים הכפריים של בסרביה ובוקובינה ואת היהודים העירוניים לכלוא בגיטאות ובהמשך לגרש אותם מזרחה לטרנסניסטריה, וכשניתן יהיה, גם מעבר להרי אורל. באוקטובר 1941, הודיע יון אנטונסקו, בישיבה של מועצת השרים של רומניה, על כוונתו להגלות סופית את כל יהודי בסרביה ובוקובינה.
בקישינב, בירת בסרביה, חיו בין מלחמות העולם כ-42,000 יהודים, שהיוו כ-36% מאוכלוסיית העיר. לאחר הסיפוח הסובייטי של בסרביה נהרו לעיר יהודים רבים ומספרם הגיע לכ-60,000.
עבודות כפייה ורצח יהודים

חיילים רומנים אספו את יהודיי קישינב וריכזו אותם במקום אחד, כשהם מבטיחים, שלא יפגעו בהם ומאיצים בהם להזדרז ולקחת איתם מעט ככל האפשר. הם הובילו אותם לשטח ריק והעמידו אותם שם ללא מזון או שתייה תחת השמש הקופחת. מיד עם ריכוז יהודי קישינב, ב-24 ביוני, בשוק הישן, הגרמנים רצו להוציא אותם להורג, אך הרומנים לא הסכימו. הרומנים ראו בבסרביה חלק מרומניה ולא היו מוכנים שקצין גרמני לא בכיר יקבע איך יתנהלו העניינים בשטחם. הם תבעו לקבל הוראה מבוקרשט או מהשלטונות הצבאיים שלהם, ולמחרת הגיעה הוראה לא להרוג את היהודים.
האנטישמיות הייתה נפוצה מאוד בקרב האוכלוסייה המקומית, לפי מסמכי צבא רומניה בחודשים הראשונים של כיבוש בסרביה התקבלו יותר מ-50,000 מכתבי הלשנה נגד היהודים, שנכתבו על ידי המקומיים.
עבודות כפייה ורצח יהודים > רצח בני הערובה

הרצח המתוכנן הראשון של יהודי גטו קישינב בוצע בפקודת מפקד הגטו - מדובר בכמאה יהודים, שנעצרו מיד עם הקמת הגטו והיו אמורים לשמש כבני ערובה. שמותיהם לא ידועים, לא נערך רישום, אך ידוע שהיו ביניהם אנשי רוח, בעלי מקצועות חופשיים, עשירים ורבנים.
פרטים על כך נודעו מדוחות האיינזצגרופן ומעדויות של ניצולי הגטו.
עבודות כפייה ורצח יהודים > ההרג ההמוני ב-ויסטרניצ'ן

היהודים המרוכזים בגטו שימשו כמאגר כוח אדם לעבודות כפייה. אוטו אולנדורף, מפקד איינזצגרופה D, הורה לפאול צאפ להוציא להורג את ראשי היהודים בגטו. ב-1 באוגוסט 1941 בא למפקדת הגטו פאול צאפ, ותבע לקבל תוך שעות ספורות 250 גברים ו-200 נשים לצורכי עבודה. החיילים הרומנים אספו כאלפיים מועמדים שמוינו על ידי צאפ, כשהגרמני מעדיף גברים אינטלקטואליים ונשים יפות. הנבחרים יצאו לבסוף בליווי שלושה חיילים. צאפ הבטיח ליהודים, שהם נחוצים לעבודה. היהודים הוסעו במשאיות למקום, שנבחר על ידי צאפ ובו כבר נחפרו מראש שני בורות עגולים ועמוקים. את ההוצאות להורג ביצעו ארבע כיתות ובכל כיתה שישה עד שמונה חיילים - אחת הכיתות הייתה מורכבת מרומנים. לפי בקשתו של צאפ, על ההוצאות להורג פיקד סגן ברנהרד, מפקד פלוגת המשטרה התשיעית, שצורפה לאייזנצקומנדו 11A.
בערבו של אותו יום שבו 39 מהמבוגרים יותר מבין הגברים וסיפרו, שכל היתר נורו ליד ויסטרניצ'ן והוטלו לתוך בורות, שנחפרו כהגנה נגד טנקים של הסובייטים. הם כיסו אותם באדמה ונשלחו להודיע על כך. למחרת הגיע גם הסגן ואישר זאת. כמה ימים לאחר מכן באו נוצרים מהסביבה והתלוננו על הריחות והדם הניגר מהקבר. נשיא הקהילה עם עשרים יהודים יצאו למקום, שם כיסו היטב את הגופות באדמה ולאחר מכן אמרו קדיש. באירוע זה נרצח גם הרומני יון כרמן, שהגיע לגטו עם רעייתו היהודייה.
מידע זה התגלה במהלך משפטם של מפקדי האינזצקומנדו 11A פאול צאפ, לאו קרל אאוגן, הרוזן פון דר רקה, נואה קרל היינריך ומוהלמאייר גאורג הרמן במינכן, בפברואר 1970.
עבודות כפייה ורצח יהודים > ההרג ב-גידיגיצ'י

כעבור כשבוע הגיע לגטו מפקח דרכים ודרש לקבל לעבודה במקום הקרוי גידיגיצ'י חמש מאות גברים. ניתנו לו הגברים המבוקשים ועוד עשרים וחמש נשים, שנועדו לבשל עבור הגברים. כעבור כשבוע חזרו כמאתיים גברים מותשים לגמרי - יתר ה-325 לא שבו מעולם.
על פי דוח מספר 7 מ-27 באוגוסט 1941, של הגדוד העשירי של הז'נדרמריה הרומנית, מסתבר שיחידה רומנית, שהתעכבה בתחנת הרכבת בדרכה לחזית, תקפה את היהודים. על פי פקודה של גנרל יואן טופור הפרשה נסגרה ולא הוזכרה יותר. במשפטו של הקפטן ראדו יונסקו, באוקטובר 1950, הודה האחרון, שהיהודים נורו לפי הוראות הצבא בגלל מרי ותקיפת יחידות צבאיות. פקודת הירי ניתנה על ידי לוטננט קולונל ניקולאה דלאנו (Nicolae Deleanu).
עד סוף אוגוסט 1941 רצחו אנשי איינזצקומנדו 11 ושותפיהם הרומנים מעל אלפיים יהודים, נוסף על כמאה בני הערובה שנרצחו ביום הראשון של הגטו. הרומנים והגרמנים המשיכו להוסיף לגטו יהודים, שנמצאו ברחבי העיר ובסביבתה וכך הגיע, ב-1 בספטמבר 1941, מספר יושבי הגטו ל-11,252.
עבודות כפייה ורצח יהודים > ההרג בבית העלמין היהודי

לפי מקורות היסטוריים סובייטיים, נמצאו בבית העלמין היהודי של קישינב, בקבר שנפתח לאחר השחרור, 837 גופות ירויות, חלקן, על פי הממצאים, נקברו בעודם בחיים עם ידיים כבולות. העובדות אומתו על ידי חקירה רפואית-משפטית ועל ידי עדי ראייה.
ניהול הגטו ושמירתו > הוועד המנהל

בתחילת אוגוסט, כדי לנסות למנוע את המשך הרציחות, הקימו יושבי הגטו היהודים ועד. הוועד נשא את השם "קהילת יהודי גטו קישינאו" (ברומנית: Comunitatea evreilor din ghetoul Chișinău). בראש הוועד ניצב ד"ר שמואל גוטמן-לנדאו וסגנו היה עורך הדין אברהם שפירו (במקורות מכונה לעיתים שפירין או שפירא). המטרה הראשית של הוועד הייתה לנסות להפסיק את רציחות יהודי הגטו ואכן, מיד לאחר הקמת הוועד ואחרי ששולם השוחד הראשון למפקד הגטו, הוא התבקש למנוע מסירת יהודים נוספים לגרמנים. המפקד הבטיח, אך לא עמד בהבטחתו. הוועד גייס משאבים, מיהודי הגטו, שעוד היו להם, מאישים מחוץ לגטו ומפדרציית הקהילות היהודיות של רומניה, כדי לשלם שוחד שבועי למפקדי הגטו ולעזור לעניים.
הוועד ניהל את המגעים עם השלטונות והכין את רשימות היהודים, שיצאו לעבודה. הוועד גם ארגן מאפיה לאפיית הלחם עבור יושבי הגטו, בית חולים, בתי מרקחת, גן ילדים ובית יתומים עבור 28 הילדים שהוריהם מתו בגטו. השלטונות ערכו חיפוש בבית החולים והחרימו מיטות, שמיכות ותרופות.
הוועד יצר קשר עם הנהגת יהדות רומניה, עם וילהלם פילדרמן ועם הרב הראשי של יהודי רומניה, אלכסנדר שפרן. הקשר נוהל באמצעות אישית, שביקרו בגטו, באמצעות מברקים ובאמצעות הטלפון.
השלטונות אפשרו קיומו של שוק פעמיים בשבוע, שוק בו איכרים מהסביבה הציעו את מרכולתם תמורת חפצי ערך וכסף של הקונים היהודים.
לקראת חגי יום הכיפורים וראש השנה, ב-11 בספטמבר, הוועד ביקש ממפקד הגטו לתת ימי חופש מעבודה ליהודים, יום אחד ביום הכיפורים ויומיים בראש השנה, כדי שיוכלו להתפלל בשני בתי הכנסת שהקימו בגטו. המפקד, קולונל אאוג'ן דומיטרסקו (Eugen Dumitrescu), אישר חופש בראש השנה וסירב למתן חופש ביום הכיפורים. ביום הראשון של ראש השנה בכל זאת נלקחו קבוצות יהודים לעבודת כפייה וחברי הוועד זומנו לפגישה אצל מפקד הגטו. ביציאת חברי הוועד מהפגישה סירבו לספר מה נאמר להם וראש הוועד ואשתו הביעו רצון להתאבד. כעבור כמה ימים, קצין בכיר רומני אפשר לשפירו לנסוע בבגדי קצין רומני, לבוקרשט, למפגש עם פילדרמן ושפרן. היציאה התאפשרה לאחר ששפירו התחייב במילת כבוד לחזור לגטו.
ראשי יהדות רומניה שמעו ב-10 באוקטובר את דיווחי שפירו על החיים בגטו, על הרציחות, הגזל, האונס והגירושים, הזדעזעו וניסו כמיטב יכולתם להשפיע, אך לא הצליחו בכך. שפירו חזר כמובטח, גורש במשלוח של 20 באוקטובר ונורה מעבר לדניסטר. ניסיונותיו הנואשים של לנדאו לעצור את הגירושים העלו חרס בידו. ב-22 באוקטובר הוציא יון אנטונסקו צו, שאסר את גירוש היהודים המומרים ושל חברי בית מחוקקים לשעבר (לנדאו היה אחד מהם). ב-30 במרץ 1942 בוטל הצו. ב-20 במאי נכללה משפחת לנדאו ברשימת המגורשים - אשתו הרופאה סיפקה את החומרים והזוג התאבד. הם התגלו, אך מאוחר מדי לגביו, אשתו ניצלה.
ניהול הגטו ושמירתו > הפיקוד והשמירה

לאיסוף יהודי העיר הוקצבו יומיים, ביום הראשון נאספו היהודים והוחזקו בשוק העירוני הישן (piața veche), תחת שמש קופחת, ללא מזון, ללא שתייה וללא גישה לשירותים. קפטן יואן פרסקיוֶסקו, מפקד פלוגה 23 של המשטרה הרומנית, שהיה למפקד הגטו ב-15 הימים הראשונים, נאם בפני היהודים ואמר להם, שהם היו מיועדים למות, אך מלך רומניה התערב לטובתם, לכן יינתן להם בינתיים לחיות.
הגטו היה כפוף לפיקוד הצבאי של העיר ובזה הייתה תחלופה רבה. קולונל דומיטרו טודוסה פיקד על העיר מ-18 ביולי ועד 1 בספטמבר 1941. בשבוע שבין 1 בספטמבר עד 7 בספטמבר הפיקוד היה בידי גנרל קונסטנטין פנאיטיו. אחריו פיקד קולונל אאוג'ן דומיטרסקו (Eugen Dumitrescu) עד 15 בנובמבר 1941.
שומרי הגטו הובאו מיחידות שונות ובהן היו גם:
הפלוגה הראשונה של רגימנט 50, חיל רגלים.
יחידת חיל רגלים של רגימנט 68
פלוגת משטרה מספר 10 בפיקוד סגן פושקשו
פלוגת טיהור של קפטן פואנארו
בטליון 20 בפיקוד לוטננט קולונל גריגורסקו וסגן אמיל פופ בתקופה שבין 9 ל-27 באוקטובר 1941
פלוגת משטרה 23, שהפכה בהמשך לפלוגת ז'נדרמריה ניידת של קישינאו (קישינב) מ-27 באוקטובר, בפיקוד קפטן פרסקיוסקו.
מספר היהודים, שהוכנסו לגטו, עלה על עשרת אלפים. בימים הראשונים הכניסות לגטו היו פתוחות, אך היהודים הוזהרו לא לצאת. כעבור כמה ימים, עם הקמת הגדר, הוצבה שמירה על הכניסות ונוספה גדר תיל. השמירה, שהייתה בתחילה בידי חיילים, הועברה בהמשך לידי פלוגת משטרה מספר 10 ושוטרים עירוניים.
לגטו היו שני פתחים רשמיים, אחד לכניסה והשני ליציאה, אך יהודים היו חייבים באישור כדי לצאת. על הפתחים ועל הגדר שמרו בין 80 ל-250 חיילים ושוטרים והיו כל הזמן תלונות על מחסור בכוח אדם לצורכי שמירה. למרבית הבתים היו חצרות עם כניסה קדמית וגם כניסה אחורית והיו גם מנהרות, לכן חרף הגדר וחרף השמירה היו בריחות והברחות. השומרים הרומנים היו מוכנים להבריח יהודים תמורת שוחד כספי או של חפצי ערך, בעיקר תכשיטים. התעריף היה של אלף עד אלף וחמש מאות לאי לאדם.
ניהול הגטו ושמירתו > גזל הרכוש היהודי

כל מדרג הפיקוד הרומני עסק בהפקת טובות הנאה מהיהודים, מאחרון החיילים, שחטף כובע פרווה מראשו של יהודי לעיני קולונל קונסטנטינסקו ועד גנרל וויקולסקו, שטען בפני אנטונסקו, שהוא לוחם בשחיתות בכל כוחו, אך בעזבו את צ'רנוביץ לקח למזכרת שתי משאיות עמוסות שטיחים פרסיים.
ניהול הגטו ושמירתו > אונס היהודיות

החיילים הרומנים, שכבשו את קישינב עסקו לא פעם באונס יהודיות. לאחר ריכוז היהודים בגטו, נהגו יחידות צבאיות רומניות, בדרכן לחזית, לעבור דרך הגטו, כדי לאנוס יהודיות צעירות. חלק מהצעירות שנאנסו, נרצחו לאחר מכן והיו גם כאלה שהתאבדו. שיירות היהודים, שפונו מגטו קישינב בדרכן לטרנסניסטריה, נתנו הזדמנויות נוספות לז'נדרמים הרומנים ולאיכרים, לשדוד את היהודים ולאנוס צעירות יהודיות. מעבר לאורחיי, כמעט ולא נשאר מה לשדוד אצל היהודים, לכן התרבו מקרי אונס היהודיות ורציחות סדיסטיות. בין האנסים והרוצחים התבלטו ז'נדרמים רומנים מסוימים. סמל ראשון גאורגה גרמן (Gheorghe Gherman) חטף מתוך עגלה בחורה יהודייה שישבה בקרב בני משפחתה, הטיל אותה לתוך תעלה ואנס אותה וזה רק מקרה אחד מתוך רבים, שהוזכרו במשפטו. המשפט, שנערך בימי משטר אנטונסקו, לא נערך באשמת אונס או רצח או שוד היהודים; הוא הואשם בכך שרימה איכרים, מכר להם חבילות של יהודים, שלא כללו חפצים אלא גופות יהודים ארוזות בשמיכה או סדין - והאיכרים התלוננו נגדו. ממלא מקומו של גרמן, סמל ראשון אנגל לונגולסקו (Anghel Lungulescu), נהג באותה צורה, שדד את היהודים ואנס את היהודיות. גם הוא נשפט בימי אנטונסקו, אך לא על הפגיעה ביהודים, אלא על כך שלקח לעצמו את הרכוש, שהיה שייך למדינה.
ניהול הגטו ושמירתו > ענידת הטלאי הצהוב

ההוראות לגבי ענידת טלאי צהוב על בגדי היהודים בגטו קישינב השתנו כמה פעמים, אולי גם בעקבות השתדלותו של וילהלם פילדרמן אצל חברו לשעבר לספסל הלימודים, יון אנטונסקו.
באוגוסט 1941 ציוותה נשיאות מועצת השרים של רומניה על כל היהודים בשטחים שממזרח לדניסטר לשאת את הטלאי הצהוב. בהמשך ציווה משרד הפנים הרומני, שהיהודים לא יענדו טלאי צהוב. פיקוד המשטרה האזורי בבסרביה ציווה על היהודים לענוד טלאי צהוב. בספטמבר מצווים היהודים בכל השטחים המפוקחים על ידי גרמניה הנאצית לענוד טלאי צהוב ומשרד הפנים הרומני מצווה על יהודי בסרביה ובוקובינה לענוד טלאי צהוב. למחרת יון אנטונסקו ביטל את ההוראה.
ניהול הגטו ושמירתו > השחיתות והבריחות

ריבוי הבריחות מהגטו והשחיתות הנפוצה של השומרים הפכו לשם דבר והגיעו גם לאוזני השלטונות בבוקרשט. לקראת סוף נובמבר 1941 יצא אובידיו ולדסקו, המזכיר הכללי של מועצת השרים של רומניה, יחד עם קבוצת חוקרים, כדי לבדוק את נושא הבריחות והשחיתות בבוקובינה, בצ'רנוביץ ובקישינב. הוא דיווח בדצמבר על הבעיות בגטו קישינב ואנטונסקו אישר פורמלית הקמתה של ועדת חקירה. הוועדה הוקמה בדצמבר והגישה מסקנותיה בינואר 1942.