stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עמוס בן-חיים

ערך זה עוסק בקצין צה"ל עמוס בן-חיים. אם התכוונתם למנכ"ל משרד המסחר והתעשייה לשעבר עמוס מר-חיים, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 בספטמבר 1956 (בן 68)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 890 של הצנחנים  סגן מפקד חטיבת הצנחנים  מפקד חטיבת שומרון  מפקד חטיבת הנח"ל  קצין אג"ם פיקוד צפון  מפקד אוגדה 560  ראש חטיבת ניהול והדרכה במפקדת זרוע היבשה
 פעולות ומבצעים
   מלחמת לבנון    המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה הראשונה
 
עמוס בן-חיים (איצקוביץ) (נולד ב-4 בספטמבר 1956) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, שכיהן כמפקד חטיבת הנח"ל וכראש חטיבת ניהול והדרכה במפקדת זרוע היבשה.
שירות צבאי

עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב בן-חיים לצנחנים כמפקד מחלקה ובהמשך שימש כמפקד פלוגה וכסגן מפקד גדוד 50. לאחר שהשתלם בקורס מפקדי גדודים מונה למפקד גדוד 890 של הצנחנים. בתפקידו הבא שימש כסגנו של מפקד חטיבת הצנחנים, שאול מופז. במבצע חוק וסדר פיקד על מבצע חוק שכלל ביצוע סריקות באזור הסמוך להר דב: ואדי שבעא והכפרים הסמוכים, שבעא, דיר מימאס, כפר א-זית ועין עטא. הסריקות נועדו ללכוד מחבלים ולתפוס אמצעי לחימה, וכן להפגין את נוכחות צה"ל באזור זה. במהלך במבצע עמד בן-חיים בראש כוחות מגדוד 890 ומגדוד 50 של חטיבת הצנחנים.
לאחר מכן הועלה בן-חיים לדרגת אל"ם ובשנים 1989 - 1990 פיקד על חטיבת שומרון, מדצמבר 1990 ועד אוקטובר 1992 פיקד בן-חיים על חטיבת הנח"ל, בשנים 1992–1994 שימש כקצין אג"ם של פיקוד הצפון ולאחר מכן סיים את לימודיו במכללה לביטחון לאומי ובשנת 1996 מונה למפקד אוגדה 560. ב-1999 מונה לראש חטיבת ניהול והדרכה במפקדת זרוע היבשה.
הערות שוליים

↑  דור בלך, אין לא יכול, אתר דובר צה"ל, ‏ 25.07.2007, "תא"ל (במיל') עמוס בן-חיים הוא צנחן. לא סתם צנחן, האיש היה סמח"ט הצנחנים".
↑  פליאה קטנר ועדי חכמון, חמישים לשמונה מאות תשעים, במחנה, ‏ 20.06.2003.
↑  הדס שפר, גולני זה הכי משפחתי, nrg, ‏ 29.07.2006.
↑  גל הירש, סיפור מלחמה סיפור אהבה, הוצאת ידיעות אחרונות, 2009, עמודים 41-43.
פסטיבל הזמר החסידי

פינחס קהתי מקבל את הפרס הראשון בפסטיבל הזמר החסידי הראשון על הלחן "צמאה נפשי“. משמאלו מני פאר מנחה הפסטיבל, ספטמבר 1969
צמד רעים בפסטיבל הזמר החסידי הראשון
השלושרים בפסטיבל הזמר החסידי הראשון
נירה רבינוביץ' וגליה רבינוביץ' בפסטיבל הזמר החסידי הראשון
יגאל בשן בפסטיבל הזמר החסידי הראשון
אריק לביא, במאי פסטיבל הזמר החסידי הראשון
מנשה לב-רן מנצח על מקהלת לב-רן בפסטיבל הזמר החסידי הראשון
פסטיבל הזמר החסידי היה תחרות של שירים ששילבו לחנים מקוריים עם פסוקים מהמקורות שהתקיימה בין השנים 
1969- 1981.
הפסטיבל

הפסטיבל הוקם ביוזמה פרטית של האמרגן מיקי פלד והאמרגן נחום בייטל, על רקע סיום מלחמת ששת הימים, ימים שהתאפיינו לדבריו ב"הרגשה של נס" ובכמיהה ל"משהו שורשי". כמה שנים קודם לכן כבר הועלה בהצלחה מחזהו של דן אלמגור איש חסיד היה, שהציג עיבוד דומה של שירים ומוטיבים חסידיים לקהל הרחב. במקביל, נוצרו באותה תקופה שתי תחרויות זמר ייעודיות: פסטיבל הזמר המזרחי ופסטיבל שירי ילדים.
התחרות הראשונה נערכה בשנת 1969 במוצאי שמחת תורה בהיכל התרבות בתל אביב, במתכונת דומה לפסטיבל הזמר והפזמון. הפסטיבל לא נשא אופי דתי, ולאורך שנות קיומו שילבו מארגני הפסטיבל בין המשתתפים בתחרות זמרים ומלחינים ידועים שלא היו מזוהים דווקא עם הזמר הדתי. כן הופיעו נשים בפסטיבל. כך הודגשה המטרה של שילוב המוזיקה החסידית בזמר העברי. בחלק מהשנים הוא שודר בליל שבת בשעות צפיית השיא בערוץ הראשון. מנשה לב רן היה המנהל והמנצח המוזיקלי של הפסטיבל מאז ייסודו.
הפסטיבל על רוב שנותיו התקיים במהלך חגי תשרי. לפעמים בחול המועד סוכות, לפעמים במוצאי שמחת תורה ולעיתים במועד אחר של חגי תשרי.
בפסטיבל תשל"ד חשבו מפיקי הפסטיבל לבטל אותו בגלל מלחמת יום כיפור שפרצה באותה תקופה, אך לבסוף הפסטיבל התקיים בדחיה של שלושה שבועות בהיכל התרבות בת"א. אווירת הנכאים לא פסחה על הפסטיבל הזה שנערך בשעות הערב, כאשר במהלך אותו יום מעל גלי האתר שודר שוב ושוב מספרם הרב של החללים שנפלו במלחמה.
התפוצה הרבה להם זכו השירים החסידיים בקרב יהדות ארצות הברית ואירופה, הביאה לייצוא של להקה שביצעה בהצלחה את תוכנית פסטיבל הזמר החסידי מחוץ לישראל. הצלחת ההופעות בארצות הברית אף הובילה, במידה רבה, ליצירת הז'אנר של המוזיקה החסידית, עם זמרים כמרדכי בן-דוד ואברהם פריד. כמו כן השתתפו בפסטיבל שנערך בישראל יוצרים יהודים אמריקאים רבים (כמחצית מהזוכים), בהם הזמר שלמה קרליבך שהלחין לפחות שיר אחד לכל פסטיבל. בין שיריו שהושרו לראשונה בפסטיבל והפכו עם הזמן ללהיטים: "והאר עינינו" (השלושרים), "חמדת ימים" (שובבי ציון), "עוד ישמע" (צמד רעים), "ובאו האובדים" (שוקולד מנטה מסטיק) ו"אדון עולם" (עוזי חיטמן ועודד בן חור. סיבובי ההופעות בחו"ל גם חשפו את המשתתפים הישראליים לקורה מחוץ לגבולות המדינה.
לצד ההצלחה הגדולה של הפסטיבל בציבור הרחב, היו שראו בתופעה גל נוסטלגי של חיבור חיצוני ומנותק למסורת. מההיבט הדתי קמה ביקורת על רקע השתתפותן של נשים בשירה, המנוגדת להלכה. 
כמעין תגובה דתית לפסטיבל נוצר "פסטיבל הזמירות" שארגן המלחין מונה רוזנבלום, ושכלל שירת גברים בלבד והפרדה בין נשים לגברים ביציעים. הוא נערך משנת 1979 עד שנת 1981, אך לא זכה לפרסום רב.
בשנים 1997- 1998 נערך כאירוע חד פעמי, פסטיבל זמר חסידי לילדים.
בדצמבר 2011 נערך ברעננה אירוע הצדעה לפסטיבל בהשתתפות האמנים חנן יובל, שולי נתן, צמד רעים, אופירה גלוסקא, עדנה לב ומירי אלוני.
להקת הפסטיבל

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
דבר שהיה מיוחד בנוגע לפסטיבל הזמר החסידי הוא שזהו הפסטיבל הראשון בישראל (ועד כה היחיד) אשר הוקמה עבורו להקת ייצוג משלו. הלהקה לקחה חלק בפסטיבל בכל שנה החל משנת 1977 ועד הפסטיבל האחרון בשנת 1981.
הלהקה ביצעה 5 שירים מקוריים, שיר אחד לכל שנה בה השתתפה בפסטיבל עד להפסקתו:
ברך עלינו (1977) - זכו במקום הראשון
יהי רצון (1978)
שירו לה' (יחד עם חנן גולדבלט) (1979) - זכו במקום השני
והנחילנו (1980)
שיר המעלות לדוד (1981)
השירים הזוכים

השירים נבחרו על ידי קהל הצופים בפסטיבל. להלן רשימת שלושת המקומות הראשונים בכל פסטיבל:
| שנה | מקום ראשון | מקום שני | מקום שלישי | מנחה/מנחים | מקום |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1969 | נירה וגליה רבינוביץ' - צמאה נפשי | יגאל בשן - "עושה שלום" | השלושרים - "והאר עינינו" | מני פאר | היכל התרבות |
| 1970 | אילנה רובינא - "יברכך" | יפה ירקוני - "ייבנה המקדש" | צמד דרום - "שישו את ירושלים" | מני פאר |  |
| 1971 | ששי קשת - "שישו ושמחו" | רינה גורדון - "לך אל הנמלה" | צמד רעים - "והבא עלינו" |  |  |
| 1972 | גדעון גרייף - "והביאנו לציון" | צמד רעים - "עוד יישמע" | צביקה פיק - "שמע ישראל" |  |  |
| 1973 | רינה גורדון - ״שהשלום שלו״ | מירי אלוני - "הדור נאה" | צמד רעים  - "אור חדש" | מני פאר |  |
| 1974 | עוזי מאירי - "אני מאמין" | אסתי כץ - "לכו נרננה" | חיה ארד - "שלום רב" |  |  |
| 1975 | עודד בן-חור - "שתהי למשמרת שלום" | צמד רעים וגלי עטרי - "ולירושלים עירך" |  |  |  |
| 1976 | צמד רעים - "יחדשהו" (יהודה וסרמן) | עוזי חיטמן ועודד בן-חור - "אדון עולם" | אופירה גלוסקא - "ובנה ירושלים" | מני פאר |  |
| 1977 | להקת הפסטיבל - "ברך עלינו" | אילנה אביטל - "אנעים זמירות" | ריקי גל - "אחינו כל בית ישראל" |  |  |
| 1978 | להקת ישיבת התפוצות (אנ') - "מלכותך" | שולי נתן - "אל תסתר פניך" | מייק בורשטיין - "כי מציון" | מני פאר |  |
| 1979 | שמואל נוימן - "טלית" | חנן גולדבלט ולהקת הייצוג של הפסטיבל - "שירו לה'" | גיתית שובל - "למנצח על הגיתית" | רבקה מיכאלי וחנן גולדבלט | היכל התרבות |
| 1980 | דודו פישר - "אודך כי עניתני" | שימי תבורי – "ברכנו" |  | מני פאר ורותי הולצמן |  |
| 1981 | צמד רעים - "עד בלי די" | נירה גל ושלישיית ערד - "לא תבושי" | איתן מסורי - "שומר ישראל" |  | היכל התרבות |
הערות שוליים

↑  יוחזר לאלתר: פסטיבל הזמר החסידי, באתר נרג', 7.5.2008
↑  פסטיבל הזמר החסידי לא ישודר בשבת, דבר, 25 בנובמבר 1970
↑  אילנה באום, מצעד הפזמונים החסידי, מעריב, 2 באוקטובר 1985
↑  מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים
↑  כך, למשל, כתב נתן מישורי במאמר "אינפלציה תרבותית" שפרסם בהארץ, ב-26 בספטמבר 1971: "זו השנה השלישית שבה מולחנים אלפי שירים "חסידיים" מבלי כיסוי של התעוררות אמונה דתית, ובמטרה ברורה של רצון להצלחה מהירה. אינני יודע מהי הכמות של נימה חסידית אמיתית שנמצאה ב-1500 השירים שהוגשו לוועדת הפסטיבל, אך זו שנמצאה ב-12 השירים שנבחרו לתחרות לא הייתה רבה... חלק ניכר מן המבצעים מגיע לבמה כאילו עבר זה עתה חוויה חד פעמית, וזו מתפרקת לא רק בזמר הלוהט בשלהבת מלאכותית, אלא אף בקפיצות וכרכורים... אמת, היו שירים בעלי יסוד עממי, אך אלה אינם מצליחים לדעתי לשנות את התמונה הכללית של מופע העוטף כמה גרגרי אמת ותרבות בבועות שמשתקף בהן פאר חיצוני."
↑  רעננה הצדיעה לפסטיבל הזמר החסידי במופע מרגש, באתר דתילי רעננה
↑  נילי פרידלנדר, שביבים, מעריב, 2 באוקטובר 1969
↑  יעקב בר און, "לא אלחם באגרופים", באתר מעריב, ‏30 באוקטובר 1980
↑  אבנר שאקי, "רציתי ללמוד לנגן, אבל נמצאתי 'בלתי מוזיקלי'. הבוחן אמר שחבל על הכסף", באתר ערוץ 7, 23 במרץ 2020, בדיקה אחרונה ב־30 באפריל 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007581278305171  LCCN: n98055831  MusicBrainz: cbe5e6c7-7f87-406f-b622-baf96b846ba0  VIAF: 130364811   WorldCat (עם VIAF): 130364811
ראאד סלאח

שייח' ראאד סלאח אבו שקרה (בערבית: رائد صلاح أبو شقرة, תעתיק מדויק: רָאאִד צַלָאח; פירוש השם: "חלוץ ישר"; נולד ב-10 בנובמבר 1958 באום אל-פחם שבישראל) הוא ערבי-ישראלי, מנהיג הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית (שהוכרז בנובמבר 2015 כהתאחדות בלתי מותרת), ומראשי המנהיגים הדתיים של המוסלמים בישראל. סלאח ידוע בעמדותיו השוללות את הלגיטימיות של מדינת ישראל ובפרט את שליטתה בירושלים. בין השנים 1989–1998 כיהן כראש עיריית אום אל-פחם. נידון מספר פעמים למאסר על עבירות של התפרעות, הסתה ותמיכה בטרור.
ביוגרפיה

סלאח נולד באום אל-פחם, בן למשפחה בת שבעה ילדים. אביו שירת כשוטר סיור במשטרת ישראל, שניים מאחיו משרתים במשטרה. ובן דודו אף הוא משרת כקצין במשטרת ישראל. אחד מאחיו הוא הצייר עאסם אבו שקרה. מנעוריו הפגין אדיקות בדת האסלאם. בסוף שנות ה-70 סיים את לימודי הדת שלו במכללה דתית בחברון, הצטרף לתנועה האסלאמית בהנהגתו של השייח' עבדאללה נימר דרוויש, והחל לכתוב בעיתון התנועה, "א-סוראט". המשיך לעבוד בעיתון התנועה עד שנת 1989 כבעל טור ועורך.
בשנת 1989 נבחר למועמד התנועה האסלאמית לראשות עיריית אום אל-פחם. נבחר לראשות העיר לאחר שגבר על האשם מחאמיד, מועמדה של מפלגת חד"ש. כיהן בתפקיד זה עד שנת 1998, אז פרש מראשות העיר והתמקד בפעילותו כמנהיג דתי וכמנהיג הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית. במהלך כהונתו כראש עיר רקם קשרים עם פוליטיקאים ישראלים כדוגמת בנימין בן אליעזר ואריה דרעי, וכן עם יצחק רבין, אריאל שרון ועזר ויצמן.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החל להיווצר מאבק אידאולוגי בין סלאח לעבדאללה נימר דרוויש, כאשר סלאח דגל בדעות קיצוניות יותר לגבי היחס שעל התנועה להפגין כלפי מדינת ישראל ומוסדותיה, הכולל הצהרה על שלילת זכות הקיום של מדינת ישראל מצד סלאח, והתנגדות להצהרת אמונים למדינה יהודית על ידי נבחרי ציבור ערבים. המאבק לובה גם בשל הסכמי אוסלו שאותם דחו סלאח והפלג הצפוני של התנועה מכל וכל (בדומה לעמדת חמאס), בעוד הפלג הדרומי תמך בו. הקרע הפך לסופי על רקע החלטתו של דרוויש להשתתף בבחירות לכנסת ישראל ב־1996, ובעקבותיו התפלג הפלג בראשותו של סלאח וכמאל חטיב מהתנועה האסלאמית באופן סופי, והקים תנועה אסלאמית נפרדת המכונה 'הפלג הצפוני'. הפלג הצפוני מביע התנגדות להשתתפות בבחירות לכנסת, אך אינו מפרסם זאת בפומבי.
ב-2017 הקים את "אפשאא אלסלאם" (הפצת שלום) כדי להתמודד עם האלימות בחברה הערבית. בינואר 2025 הכריז שר הביטחון על הארגון כארגון טרור.
פעולותיו כמנהיג הפלג הצפוני > הר הבית והמקומות הקדושים

בשנת 1997 החל סלאח להיאבק על תודעת המוסלמים בישראל באמצעות שימוש במסגד אל-אקצא כדגלו. סלאח החל לכנס כנסי תמיכה שנושאיהם היו המסגד וקדושתו. כנסים אלה צברו השפעה ותאוצה הולכת וגדלה עם השנים בקרב ערביי ישראל. בפברואר 2007 עמד סלאח בראש המתנגדים לחידוש גשר בשער המוגרבים סמוך להר הבית ולחפירות ההצלה שנעשו באזור. סלאח האשים את ההנהגה בישראל בניסיונות לפגיעה בהר הבית ובמקומות הקדושים לאסלאם, טענות אלו הוכחשו על ידי ממשלת ישראל והוצדקו על ידי משלחת ארכאולוגית טורקית שבחנה את העבודות. בעקבות התפרעות של סלאח ויריקה על שוטר במהומות, נעצר סלאח על ידי המשטרה והוגש נגדו כתב אישום על תקיפת שוטר, ובנוסף הורחק מהעיר העתיקה בירושלים ל-60 ימים. בינואר 2010 הורשע בהתפרעות ובתקיפת שוטר, נידון לתשעה חודשי מאסר בפועל ולשישה חודשי מאסר על תנאי, ונגזר עליו לפצות את השוטר שעליו ירק ב-7,500 שקלים.
ביוני 2009 נאם באוניברסיטת חיפה, לאחר שהוזמן על ידי תא סטודנטים הקשור לתנועתו. בין היתר אמר: "אם יציעו לנו לוותר על המקומות הקדושים לנו, אנחנו מעדיפים למות ונקבל את המוות בברכה."
באוקטובר 2009 נאם באום אל-פחם לאור המתיחות במתחם הר הבית, וקרא למאמינים המוסלמים לבחור בין להיות שאהידים לבין ויתור על אל-אקצא, ואיים בין השאר כי מדיניותו של ראש הממשלה, בנימין נתניהו, תוביל את המזרח התיכון לבעירה. התבטאות זו הובילה למהומות קשות בירושלים ובסביבתה ולמעצרו והרחקתו של סלאח מירושלים ל-30 יום בגין המרדה והסתה.
באוגוסט 2013 התבטא סלאח בחריפות נגד הכיבוש הישראלי והאשים את ישראל באחריות להצתת מסגד אל-אקצא ב־1969 ולמעורבות ב"שריפת מצרים".
לטענת מינהל מקרקעי ישראל, בשנת 2007 פיקח סלאח על הנחת 500 מצבות פיקטיביות בסמוך לבית עלמין עתיק שהקרקע בו שווקה בידי המנהל להקמת מוזיאון הסובלנות. המנהל הסיר את המצבות באישור בית המשפט.
פעולותיו כמנהיג הפלג הצפוני > אנטישמיות והסתה לטרור

בעקבות אירועי אוקטובר 2000 הואשם סלאח באחריות חלקית למאורעות בשל ליבוי האש במגזר הערבי. ועדת אור, בדוח הסופי שלה, כללה את סלאח ברשימת המוזהרים עקב שורה של מעשים שכללו בין השאר: שבח לאירועים האלימים, האשמות כוזבות כלפי מדינת ישראל, שלילת הלגיטימיות שלה וליבוי האש בקרב ערבי ישראל. הוועדה מצאה אותו אשם בכל הסעיפים, אך לא נקטה כלפיו בהמלצות כל שהן מאחר שבשעת הגשת המסקנות לא כיהן בתפקיד ציבורי.
ב-4 ביוני 2002 פרסם בביטאון התנועה האסלאמית "סוות אל-חק ואל-חוריה" ("קול האמת והחירות") שיר ובו דברי שטנה נגד הציונים, אותם כינה:
העושקים, הפושעים מפגיזי המסגדים... שוחטי הנשים ההרות והתינוקות... הוי הגזלנים, אתם חיידקי כל הזמנים... הבורא גזר עליכם להיות קופים מפסידים... הניצחון שייך למוסלמים, מהנילוס עד הפרת.
בעקבות שיר זה וקריאות הסתה אחרות הוציא שר הפנים אלי ישי צו סגירה לעיתון וקרא להוציא את התנועה אל מחוץ לחוק, בטענה שהביטאון משמש כשופר להסתה קשה נגד היהודים, הציונות ומדינת ישראל.
בפברואר 2007 נשא נאום חריף במהלך עצרת נגד העבודות בגשר המוגרבים שבו ציטט עלילת דם כנגד היהודים: ”ואנחנו לא אלו שהרשינו לעצמנו לאכול ארוחה שמבוססת על לחם וגבינה בדמם של ילדים”. בנובמבר 2013 הורשע סלאח בהסתה לאלימות בעקבות אירועים אלימים שפרצו לאחר נאומו ונידון לשמונה חודשי מאסר. ערעור הפרקליטות על זיכויו מעבירת הסתה לגזענות ועל קולת עונש המאסר התקבל, ובעקבותיו הוחמר גזר הדין ל־11 חודשי מאסר בפועל ועוד שמונה חודשים על תנאי. ערעורו של סלאח נדחה באוקטובר 2015.
באוגוסט 2007 ספד למחבל הערבי-ישראלי שנורה למוות לאחר שחטף אקדח ממאבטח בירושלים, ואמר: "אנחנו מברכים אותך, הצטרפת לשהידים".
בעקבות אמירותיו הקיצוניות אסרה שרת הפנים של הממלכה המאוחדת, תרזה מיי, על סלאח להיכנס לממלכה המאוחדת ב־2011, בשל "היסטוריה של אנטישמיות ארסית". עיתון "הגרדיאן" טען כי החלטת השרה התבססה על פנייה של Community Security Trust, עמותה שיעדה הגנה על הקהילה היהודית בממלכה המאוחדת. העמותה התבססה בפנייתה על פרסומים בנוגע להתבטאויותיו של סלאח מהתקשורת הישראלית. ביוני 2011 הפר סלאח את האיסור ובשל כך נעצר בלונדון למשך שלושה שבועות. בית הדין לערעורים ביטל את צו האיסור והתיר לסלאח לפעול בממלכה המאוחדת תחת הגבלות. לאחר מכן הוחלט לגרשו מהממלכה המאוחדת אחרי שנפסק שהוא מעודד שנאה ויכול לגרום לאלימות. כמו כן, קיבל בית המשפט את עמדת שרת הפנים. סלאח הגיש ערעור על החלטה זו, ובאפריל 2012 התקבל ערעורו והצו בוטל.
כמנהיג תנועה אסלאמית-דתית השואפת להשליט את דת האסלאם בעולם, הצהיר סלאח מספר פעמים על רצונו להקים מדינה אסלאמית-דתית (ח'ליפות) שבירתה ירושלים, כתחליף למדינת ישראל, שאת קיומה הוא שולל.
בעקבות הסתה מתמשכת מצד סלאח והפלג הצפוני שבראשותו, הכריזה ממשלת ישראל ב-17 בנובמבר 2015 על הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית כהתאחדות בלתי מותרת והוציאה אותו אל מחוץ לחוק.
ב-28 בינואר 2025 המשטרה והשב"כ סגרו את משרדי "הוועדה להשכנת שלום" באום אל-פחם, שבראשה עמד סלאח, לאחר ששר הביטחון ישראל כ"ץ הכריז עליה כארגון טרור, בטענה שמדובר בזרוע של הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית. סלאח עצמו עוכב לחקירה.
פעולותיו כמנהיג הפלג הצפוני > קשרים עם חמאס

בשנת 2003 נאסר סלאח, יחד עם מנהיגים אחרים של הפלג הצפוני, בחשד לסיוע לתנועת חמאס, מגע עם סוכן זר, חברות בארגון טרור ועברות כלכליות שונות. סלאח וחבריו הואשמו בהעברת כספים לארגון חמאס ובהעברת ידיעות לאויב, והוחזקו במעצר כשנה וחצי. בסופו של דבר הושגה עסקת טיעון שבה הודו הנאשמים רק במגע עם סוכן זר ובמתן שירות להתאחדות בלתי מותרת, עברות הנחשבות קלות יחסית. בית המשפט המחוזי בחיפה אישר את עסקת הטיעון וגזר עליהם עונשי מאסר קלים יחסית.
בסוף מאי 2010 השתתף סלאח במשט לעזה. לאחר הגיעו לחופי ישראל, נעצר.
סלאח נמנה עם חברי מועצת הנאמנים של קואליציית הצדקה, ארגון-גג בראשות השייח' יוסוף אל-קרדאווי המרכז העברת תרומות מרחבי העולם לתנועת חמאס.
פעולותיו כמנהיג הפלג הצפוני > הרשעות בפלילים

במאי 2014 גזר עליו בית משפט השלום בירושלים שישה חודשי מאסר על תנאי בגין תקיפת שוטר והפרעה לשוטר במילוי תפקידו במעבר אלנבי ב-2011. הפרקליטות הגישה ערעור על קולת העונש.
ביוני 2014 פורסם כי שר הפנים גדעון סער החליט לאסור את יציאתו מישראל, בנימוק שהצטבר מידע מודיעיני בנוגע לכוונותיו של סלאח להמשיך ולפעול בניגוד לחוק מחוץ למדינת ישראל, וכי יציאתו תהיה פגיעה בביטחון המדינה. בינואר 2016, הצו חודש בידי שר הפנים הנכנס, אריה דרעי, והורחב לסגנו של סלאח, כמאל חטיב ולפעילים נוספים בתנועה.
בעקבות עבודות ארכאולוגיות שערכה ישראל בפברואר 2007 באזור מעלה המוגרבים שבכניסה להר הבית נשא סלאח דרשה בפני קהל של כאלף איש. בגין דבריו בדרשה זו הרשיע אותו בית משפט השלום בהסתה לאלימות. בערעור לבית המשפט המחוזי הורשע סלאח גם בהסתה לגזענות, ונגזר עליו עונש 11 חודשי מאסר בפועל ו-8 חודשי מאסר על תנאי. בערעור לבית המשפט העליון הופחת עונש המאסר בפועל ל-9 חודשים. ב-8 במאי 2016 החל סלאח לרצות עונש זה, וב-17 בינואר 2017 שוחרר מהכלא.
באוגוסט 2017 נעצר שוב בחשד להסתה לטרור, וביולי 2018, לאחר 11 חודשי מעצר, שוחרר למעצר בית.
בנובמבר 2019 הורשע סלאח בהסתה ובהבעת תמיכה בטרור, ובפברואר 2020 נגזר עליו עונש של 28 חודשי מאסר בפועל. באוגוסט 2020 החל לרצות את העונש, ובדצמבר 2021 שוחרר.
ההגנה על הפרטיות בנזיקין

ההגנה על הפרטיות בנזיקין - המערכת המשפטית המאפשרת לאדם שפגעו בפרטיותו ללא הסכמתו להגיש תביעה בנזיקין כנגד הצד הפוגע ולזכות בפיצוי כספי. במשפט הישראלי מעוגנת אפשרות זו בעיקר בחוק הגנת הפרטיות, ובצידו, בחקיקה ספציפית, למשל פגיעה ברפרטיות שקשורה בהטרדה מינית. חוק הגנת הפרטיות קובע 12 המצבים שמוגדרים כפגיעה בפרטיות, ומנגד, ובאילו נסיבות הפוגע יזכה בהגנה משפטית.
תחומי החיים עליהם משתרעת הזכות לפרטיות הם רחבים ומגוונים. גופו של אדם, דמותו, תקשורת עם אחרים, מידע אישי לגביו, מרחב פיזי פרטי (רשות היחיד) - כל אלו נחשבים לפרטיים. כאשר אדם אחר עוקב, מאזין, מצלם ברשות היחיד, מפרסם מידע משפיל, נוטל את דמותו של אדם למטרת רווח, מפר חובת סודיות לגבי ענייניו הפרטיים של אדם ועוד - מעשים אלו הם פגיעה בפרטיות.
הזכות החוקתית לפרטיות

לכל מערכת משפטית מדינתית ישנה חוקה, המגדירה את הערכים הבסיסיים עליהם מושתתת המדינה, ומגבילה את כוחה כלפי העם. במרבית המדינות המודרניות, החוקה מפרטת את זכויות האדם שהמדינה מחויבת לשמור עליהן ולהעניק אותן לאזרחיה. בישראל אין מסמך מכונן אחד המהווה חוקה, אך אוסף חוקי היסוד שנחקקו לאורך השנים נחשב לחוקה כתובה.
חוק היסוד כבוד האדם וחירותו הוא אחד מהפרקים המשמעותיים בחוקה הישראלית, והוא מגדיר שורה של זכויות מוגנות. הזכות לפרטיות מעוגנת בסעיף 7 לחוק היסוד, הקובע מפורשות "כל אדם זכאי לפרטיות ולצנעת חייו".
הזכות לפרטיות היא משמעותית עבור כל אדם באשר הוא אדם. היא מאפשרת לאדם מחשבה עצמאית, ועוזרת לו להרכיב את הייחוד האינדיבידואלי. הצורך במרחב אישי הוא הכרח פסיכולוגי, ואולי אף ביולוגי.
בעולם המשפטי, נהוג לייחס לה מעמד עליון, והיא מופיעה כמעט בכל חוקה ליברלית. יש שכינו אותה "התחלת כל החירויות" וכן "הזכות המוערכת ביותר על ידי בני האדם".
הזכות החוקתית לפרטיות > הגדרת הזכות לפרטיות

למרות המעמד העליון שלו זוכה הזכות לפרטיות, הגדרתה ומרכיביה אינם ברורים.
לאורך השנים ניתנו לזכות לפרטיות הגדרות שונות. הראשונה שבהן ניתנה במאמר משפטי של סמואל וורן ולואי ברנדייס, בשנת 1890; הם קבעו שמדובר בזכות חדשה, שמובנה "הזכות להיוותר לבד" ("The right to be let alone"). ברם, זוהי הגדרה חלקית ולא ממצה, והיא משקפת רק חלקים מעניינה של הפרטיות.
משפטנים אחרים העלו הגדרות שונות, עדינות יותר. לפי Westin מדובר ב"ציפייה של הפרט... לקבוע לעצמו מתי, איך ובאיזו מידה ייחשף מידע עליהם לאחרים". זוהי הגדרה חלקה יותר, אך השימוש במילה מידע מעורפל ואף עלול להיות מטעה.
המשפטנית רות גביזון נוקטת בגישה כללית יותר, לפיה הזכות לפרטיות עניינה ייחוד הפרט והנגישות אליו. לעולם מושגים זה, לדבריה, שלוש השלכות: שמירה מפני חדירה פיזית לגוף או למקום פרטי, שמירה על מידע פרטי אודות אדם, ושמירה על מסכך האנונימיות. הגם שהסברים אלו ממצים יותר, אין הם מהווים הגדרה משפטית ברורה.
לפיכך, היו שהציעו שהזכות לפרטיות כלל לא ניתנת להגדרה. ייתכן שהיא מהווה מעין "מסגרת סל", ובה נקלטים כל סוגי הפגיעה בפרט שאינם מוגדרים על ידי זכויות אחרות. אחרים אומרים, מנגד, שאין לה מובן מעשי דווקא בשל היותה רובד מופשט ועליון.
הזכות החוקתית לפרטיות > מצבי פגיעה בזכות לפרטיות

בשל הקשיים הללו, מלומדים רבים נוקטים בדרך זהירה, ואינם מבקשים להגדיר את הזכות לפרטיות. תחת זאת מבקש המלומד Prosser להצביע על ארבעה מצבי פגיעה האופייניים לזכות לפרטיות:
חדירה למתחם הפרטי
גילוי פומבי של פרטים מביכים
פרסום המאיר את הפרט באורח מוטעה
ניצול דמותו של הפרט למטרות רווח
חלוקה זו של פרוסר הייתה לניתוח מכונן בדיני הגנת הפרטיות, ואליה מתייחסים מרבית המקורות המשפטיים.
המסגרת הנורמטיבית

הזכות לפרטיות מעוגנת בישראל בחוק היסוד כבוד האדם וחירותו. החוק אוסר על פגיעה בפרטיות, אך לא מבאר מה היא. הוא מוסיף על כך שלושה איסורים ספציפיים: האיסור להיכנס לשטחו של היחיד ללא הסכמה, האיסור לערוך חיפוש גופני וחיפוש בכליו של אדם, והאיסור לפגוע ב"סוד שיחו" של אדם. אלו הם מצבים בהם מתעוררת סכנה שרשויות הממשל ינצלו את כוחן לרעה, והגנתן צוינה במפורש.
מעבר לכך, המחוקק לא הגדיר את הפגיעה בפרטיות, ולא קבע אותה כעוולה אזרחית, המקימה זכות לפיצוי. מצב חוקי זה שרר בישראל עד ראשית שנות ה-70. ההתפתחות הטכנולוגית המואצת הביאה לפריחת האמצעים המסכנים את הפרטיות - אמצעי מעקב, צילום והאזנה (ומאוחר יותר המחשבים ורשתות המידע), והחלה להתעורר ביקורת על תפקוד כלי התקשורת. בשנת 1974 הקימה הכנסת את ועדת כהן - הוועדה להגנה מפני פגיעה בצנעת הפרט, ודו"ח הוועדה שימש בסיס להצעת חוק הגנת הפרטיות.
המסגרת הנורמטיבית > חוק הגנת הפרטיות

בשנת 1981, לאחר שהוגשה הצעת החוק לכנסת, נחקק חוק הגנת הפרטיות. החוק מקיף את כל תחומי הגנת הפרטיות, ונוגע לתחומי משפט שונים. הוא מגדיר מהי פגיעה בפרטיות ובאילו מצבים היא מוצדקת. נקבע שהפגיעה בפרטיות היא עוולה אזרחית - המאפשרת תביעת פיצוי בנזיקין, ועבירה פלילית - שעונשה המקסימלי 5 שנות מאסר. בנוסף, מסדיר החוק גם את פעילותם של מאגרי מידע הכוללים מידע פרטי ורגיש, וכן קובע שראיות שהושגו בפגיעה בפרטיות לא יהיו קבילות אלא באישור בית המשפט.
המסגרת הנורמטיבית > היחס לחוק לשון הרע

חוק הגנת הפרטיות דומה באופיו לחוק איסור לשון הרע. שני החוקים מגנים על הפרט מפני פגיעה רגשית ומנטלית, ושניהם מתמודדים עם פרסומים פוגעניים. בכמה מן הדינים נקבעו בשני החוקים הוראות שוות, למשל ההגנה הניתנת לפרסום שיש בו עניין ציבורי.
עם זאת, האינטרס היסודי המוגן שונה בין שני החוקים. חוק איסור לשון הרע מגן בעיקר על מוניטין ודימוי אישיים, ואילו חוק הגנת הפרטיות מגן מפני עצם החדירה למתחם אינטימי והחשיפה הכרוכה בכך. פעמים רבות אדם שחש נפגע מפרסום פוגעני ייטען לפגיעה משתי העילות - הן על הפגיעה בפרטיותו והן על הפגיעה בשמו הטוב.
המסגרת הנורמטיבית > איזון זכויות ואינטרסים

אחד ההיבטים המיוחדים לדיני הגנת הפרטיות (יחד עם דיני לשון הרע) הוא הצורך באיזון אינטרסים. מן העבר האחד עומד הנפגע, שזכותו לפרטיות עומדת על הפרק, ומן העבר השני עומד הפוגע, העושה זאת לעיתים מתוך אינטרס לגיטימי. כך למשל, עיתונאי הפוגע בפרטיותו הדמות המסוקרת, עושה זאת מתוך חופש הביטוי ולאור זכות הציבור לדעת, וחוקר פרטי הפוגע בפרטיות עושה זאת תוך שהוא חוסה בצילו של חופש העיסוק. המציאות המורכבת מקשה על המחוקק לתת הגדרה חד משמעית איזה אינטרס יועדף בכל מקרה ומקרה.
פעמים רבות הדין ניצב מול שני אינטרסים הנוגדים זה את זה בנסיבות מסוימות, עליו למצוא את האיזון הראוי ביניהם, ולקבוע איזה משקל יינתן לכל אחד מהן.
באיזון בין האינטרסים המתנגשים, ניתנת עדיפות לזכויות יסוד חוקתיות. באופן עקרוני, זכויותיו של הפרט מוגנות יותר מהאינטרס הציבורי הכללי. לא תמיד גוברות זכויות הפרט על האינטרס הציבורי, אך מעמדן הערכי היסודי הוא עדיף. מנגנון זה מכונה במשפט החוקתי איזון זכויות.
איזון בין אינטרסים וזכויות מתבטא בנוסחה כללית, המתארת באופן כללי את המצב שבו ישנה עדיפות לאינטרס אחד על פני חברו. נוסחת האיזון היא כללית, שכן אין דרך לקבוע באופן שיטתי איזה אינטרס עדיף. נוסחאות האיזון מותירות את ההכרעה בידי השופט בכל מקרה לגופו, לפי נסיבותיו.
המסגרת הנורמטיבית > מבנה האיזון בחוק הגנת הפרטיות

הצורך לאזן בין אינטרסים שונים הוא מאפיין בולט של דיני הגנת הפרטיות. המבנה המשפטי של חוק הגנת הפרטיות קובע את האיזונים בין הזכות לפרטיות לבין אינטרסים אחרים.
החוק מורכב מהגנה רחבה על הזכות הפרטיות מחד, ומסייגים המגבילים את תחולתו כאשר לפוגע ישנו אינטרס לגיטימי. הגדרת הפגיעה בפרטיות היא מפורטת ורחבה, והיא כוללת מצבים רבים, אך היא מאוזנת באמצעות מושגי שסתום, מושגי מפתח משמעותיים, המצביעים על מצבים שבהם הפגיעה תוצדק.
כך למשל, גם מצב שיוגדר כפוגע בפרטיותו של הזולת, לא ייחשב לעוולה אם יש בו "עניין ציבורי", או שנעשה מתוך "עיסוק כדין". מושגי המפתח הללו נתונים לגמישות פרשנית, ומותירים שיקול דעת נרחב בידי השופט כיצד נכון לפסוק בהתאם לנסיבות המקרה.
פגיעה בפרטיות מהי (סעיף 2)

כאמור, סעיף 2 בחוק קובע אילו מצבים נחשבים לפגיעה בפרטיות, ומפרט 11 סעיפים של מעשים אסורים. למרות הרשימה הארוכה, ניתן לסווג את האיסורים לקבוצות של מעשים פוגעניים.