stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנטי-פשיזם
מקורות וגישות אנטי פשיסטיות

לפי ההיסטוריון אריק הובסבאום, האנטי פשיזם התפתח תחילה במסגרת ה"לאומיות של השמאל" באומות שהיו מאוימות על ידי האירדנטה, למשל במדינות חבל הבלקן, ובפרט באלבניה. היסטוריונים נוספים מדגישים את העובדה שלאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, פעילותו של צבא השחרור העממי של יוגוסלביה השפיעה על פעולה אנטי-פשיסטית והתנגדות מחתרת. כמו כן, נטען כי השילוב של פרטיזנים ופעילי שמאל מהווים את השורשים המוקדמים ביותר של האנטי-פשיזם האירופי.
אומנם, ההתנגדות לפשיזם לא נעשתה רק בקרב אנשי המחנה השמאלי. לדוגמה, במהלך שנות ה-30 בבריטניה, עלו גם ארגוני אנטי-פשיסטים נוצרים, בעיקר בקרב הכנסייה האנגליקנית. לפי החוקר מייקל זיידמן (Michael Seidman) יש לעמוד שתי מגמות עקריות להתנגדות לפשיזם ולהבחין בין "אנטי-פשיזם מהפכני" לבין "אנטי-פשיזם קונטרה-מהפכני":
אנטי-פשיזם מהפכני – בא לידי ביטוי בקרב מהפכנים קומוניסטים ואנרכיסטים, שזיהו את הפשיזם יחד עם הקפיטליזם כאויב משותף.
אנטי-פשיזם אנטי-מהפכני – היה הרבה יותר שמרני באופיו, ובין נציגיו המשמעותיים ניתן לציין את שארל דה גול ווינסטון צ'רצ'יל. אנטי-פשיסטים קונטרה-מהפכני שאף להבטיח את השבתו או המשכו של המשטר הישן שלפני המלחמה.
במישור המשותף, שתי המגמות התנגדו לטוטליטרזים ולכיבושים אלימים של שטחים ומדינות. שתי המגמות דחו את הטענה לפיה חוזה ורסאי אחראי לעליית הנאציזם, ובמקום זאת ראו בדינמיות הפשיסטית את הגורם לסכסוך. בניגוד לפשיזם, שני המגמות לא הבטיחו ניצחון מהיר, אלא מאבק ממושך מול אויב חזק. במהלך מלחמת העולם השנייה, שתי המגמות הגיבו לתוקפנות הפשיסטית ביצירת פולחן גבורה שדחק את קורבנות המלחמה לעמדה משנית. עם זאת, לאחר המלחמה נוצר עימות בין שני המחנות; ניצחון בעלות הברית המערביות איפשר להן להחזיר את המשטרים הישנים של הדמוקרטיה הליברלית במערב אירופה, בעוד שהניצחון הסובייטי במזרח אירופה אפשר הקמת משטרים מהפכניים אנטי-פשיסטים חדשים. בזמן המלחמה הקרה, התנגדות המהפכנית שימשה כאידאולוגיה רשמית של הגוש הסובייטי, כשהמערב נתפס כאויב ה"פשיסטי" החדש. ומנגד, המערב צייר את המשטר של הגוש הסובייטי כהמשך ישיר של האידאולוגיה הפשיסטית.
פעולה אנטי-פשיסטית > ספרד

כפי שכותב ההסיטוריון אריק הוסבאום, מלחמת האזרחים בספרד בין ה"לאומנים" הספרדים לבין "רפובליקנים" ששמרו נאמנות לרפובליקה, הפכה למלחמה כלל-אירופית, שנתפסה גם כמלחמה בין הפשיזם לאנטי-פשיזם. כך למשל, בשיר "אי, כרמלה" (¡Ay Carmela!), שאותו נהגו לשיר בקרב הבריגדות הבין-לאומיות שסייעו לצד הרפובליקני, מופיעות השורות המפורסמות: ”רַק תְּשׁוּקָה אַחַת לָנוּ / רוּמְבָּה-לָה-רוּמְבָּה-רוּמְבָּה-לָה / לְחַסֵּל אֶת הַפַשִׁיזְם.”
ספרד ידעה שורה של התקוממויות עממיות בסוף המאה ה-19 ועד שנות ה-30 נגד דיקטטורות צבאיות. בשנות ה-30, התאחדו תנועות אנטי-פשיסטיות, רבות מהן בחבל הבסקים, לפני ובמהלך מלחמת האזרחים. כנגד הפשיזם ועלייתו של פרנסיסקו פרנקו נלחמו: הממשלה והצבא הרפובליקניים, "מיליציות הפועלים והאיכרים האנטי-פשיסטיות" (MAOC) הקשורות למפלגה הקומוניסטית בספרד (PCE), הבריגדות הבין-לאומיות, מפלגת הפועלים של האיחוד המרקסיסטי, מיליציות אנרכיסטיות ספרדיות, והממשלות האוטונומיות של קטלוניה וחבל הבאסקים. קבוצה שנקשרה בפדרציית האנרכיסטים האיברית, "החברים של קבוצת דורוטי" (אנ'), הייתה מיליטנטית במיוחד. אלפי אנשים ממדינות רבות יצאו לספרד לתמיכה במטרה האנטי-פשיסטית, והצטרפו ליחידות השונות. מבין האנטי-פשיסטים הבין-לאומיים הבולטים שפעלו נגד פרנקו במלחמת העצמאות של ספרד ניתן לציין את: ג'ורג' אורוול (שלחם במיליצית POUM וכתב בעקבות כך את "מחווה לקטלוניה"), ארנסט המינגוויי (תומך של הבריגדות הבינלאומיות שכתב בעקבות זאת את "למי צלצלו הפעמונים"), והעיתונאית הרדיקלית מרתה גלהורן.
הגרילה האנרכיסטית הספרדית פרנצ'סק סבטה לופרט (Francesc Sabaté Llopart) נלחמה נגד משטרו של פרנקו עד שנות ה-60, מבסיס בצרפת. תנועת מאקי הספרדית (אנ'), המקושר למפלגה הקומוניסטית של ספרד, נלחמה במשטר פרנקו זמן רב לאחר סיום מלחמת האזרחים בספרד.
פעולה אנטי-פשיסטית > גרמניה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
פעולה אנטי-פשיסטית > פולין

במרץ 1942 הוקם ארגון הגוש האנטי-פשיסטי (אנ') בידי יהודים פולינים בגטו ורשה. הארגון נוצר לאחר שהוסכם על ברית בין מפלגות ציונות סוציאליסטית, קומוניסטיות וסוציאליסטיות לא ציוניות. יוזמי הגוש היו מרדכי אנילביץ', יוסף לברטובסקי ממפלגת הפועלים הפולנית (אנ'), יוסף קפלן מהשומר הצעיר, שכנא זגן מפועלי ציון שמאל, יוסף סאק כנציג הסוציאליסטים-הציונים, ויצחק צוקרמן ורעייתו צביה לובטקין מהבונים דרור. ה"בונד" לא הצטרף לגוש למרות שהם היו מיוצגים בוועידה הראשונה שלו על ידי אברהם בלום ומאוריצי אורזך (אנ'). הגוש האנטי-פשיסטי התגלגל לארגון היהודי הלוחם שפעל במרד גטו ורשה.
באותה שנה הוקם הארגון הצבאי האנטי-פשיסטי בביאליסטוק בגטו ביאליסטוק, שהיה אחראי שנה לאחר מכן למרד גטו ביאליסטוק.
פעולה אנטי-פשיסטית > רוסיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
פעולה אנטי-פשיסטית > צרפת

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
פעולה אנטי-פשיסטית > הממלכה המאוחדת

בשנות ה-30 התבססה המפלגה איגוד הפשיסטים הבריטי (BUF) של הפשיסט אוסוולד מוסלי. המפלגה זכתה להתנגדות מצד המפלגה הקומוניסטית של בריטניה, סוציאליסטים במפלגת הלייבור ובמפלגת הלייבור העצמאית, אנרכיסטים, ומיעוטים אירים, קתולים, ויהודים ממעמד הפועלים באיסט אנד. נקודת השיא במאבק הייתה הקרב ברחוב כייבל, כאשר אלפי תושבי איסט אנד ואחרים חברו לעצור את ה-BUF מלצעוד במקום. פעילים גייסו תמיכה עם הסיסמה "הם לא יעברו!", שאומצה ממלחמת האזרחים בספרד.
היו ויכוחים בתוך התנועה האנטי-פשיסטית על טקטיקות ודרכי פעול. בעוד שרבים השתתפו בהפגנות אלימות נגד פשיסטים, מנהיג המפלגה הקומוניסטית פיל פיראטין (אנ') גינה את הטקטיקות הללו ובמקום זאת קרא להפגנות גדולות. בנוסף לתנועה האנטי-פשיסטית המיליטנטית, היה זרם קטן יותר של אנטי-פשיזם ליברלי בבריטניה. למשל, סר ארנסט בארקר (אנ') היה אנטי-פשיסט ליברלי אנגלי בולט בשנות ה-30.
בעידן שלאחר מלחמת העולם השנייה, הוקם בלונדון בשנת 1985 הארגון "פעולה אנטי-פשיסטית" (AFA), שפעל עד לשנת 2001.
פעולה אנטי-פשיסטית > ארצות הברית

בספטמבר 1939 איטלקים אנטי-פשיסטים שגלו לארצות הברית ייסדו את אגודת מציני (אנ') בנורת'המפטון (מסצ'וסטס), במטרה לפעול להפסקת השלטון הפשיסטי באיטליה. כפליטים פוליטיים ממשטרו של מוסוליני, הם היו חלוקים ביניהם אם להתחבר לקומוניסטים ואנרכיסטים או להדיר אותם. בשנת 1942 האגודה הצטרפה לגולים איטלקים אנטי-פשיסטים אחרים ברחבי יבשת אמריקה, בוועידה במונטווידאו. שם הם ניסו לקדם ללא הצלחה את אחד מחבריהם, קרלו ספורצה (אנ'), כדי שיהפוך למנהיג הפוסט-פשיסטי של איטליה. אגודת מציני התפזרה לאחר הפלת מוסוליני כאשר רוב חבריה חזרו לאיטליה.
בתקופת המקארתיזם, בשנים שלאחר סיום מלחמת העולם השנייה, נכנס לשימוש המונח "אנטיפשיסט בוסרי" (premature anti-fascist), ככינוי גנאי למי שפעלו נגד הפשיזם במסגרת הבריגדה הבין-לאומית, לפני שהפשיזם נתפס כאיום קיומי על ארצות הברית (כלומר לפני המתקפה על פרל הארבור ואף לפני פלישת גרמניה הנאצית לפולין). למשל, החוקר ברנרד נוקס (אנ') שלחם גם במלחמת האזחים בספרד וגם במלחמת העולם השנייה, מעיד שספג כינוי זה כגנאי בשובו מהמלחמה.
פעולות אנטי-פשיסטית חזרו לזירה הציבורית האמריקאית, בתגובה לעלייה בפופולריות של קבוצות ימין קיצוני ותומכי עליונות לבנה, נאו-נאצים, קלאנים, וגלוחי ראש. ב-1989 קם הארגון "פעולה אנטי-גזענית" (ARA). היסטוריון מרק בריי, מחבר הספר Antifa: The Anti-Fascist Handbook, מתייחס ל-ARA כמבשר של אנטיפה ושל של קבוצות אנטי-פשיסטיות מודרניות בארצות הברית. בשנת 2002, ה-ARA שיבש נאום בפנסילבניה של הנאו-נאצי והרוצח המורשע מתיו פ. הייל (אנ'), ראש קבוצת העליונות הלבנה World Church of the Creator, וכתוצאה מכך פרצו מהומות ונעצרו עשרים וחמישה מעורבים. בשנת 2007 הקימו פעילים של ARA בפורטלנד, אורגון קבוצה בשם "רוז סיטי אנטיפה" (RCA), שהייתה כנראה הקבוצה הראשונה בארצות הברית שהשתמשה בשם "אנטיפה". בשנת 2013, מתוך ה-ARA הוקמה קבוצת העל Torch Antifa Network שיש לה סניפים ברחבי ארצות הברית.
עם זאת, אנטיפה היא תנועה מבוזרת מאוד. הגורם המאחד של פעילי אנטיפה הוא התנגדותם לגזענות והדרישה להילחם בפשיסטים ובגזענים כגון נאו-נאצים, בעלי עליונות לבנים וקיצוני ימין קיצוני אחרים. רוב הפעילות של אנטיפה אינה אלימה, והיא כוללת קמפיינים, פיזור פוסטרים ועלונים, נאומים, צעדות מחאה והתארגנות קהילתית למען מטרות אנטי-גזעניות ואנטי-לאומניות אנטי-לבנות. מחקר שנערך ביוני 2020 של המרכז למחקרים אסטרטגיים ובינלאומיים על 893 אירועי טרור בארצות הברית מאז 1994 מצא פיגוע אחד מבוים על ידי אנטי-פשיסט שהוביל למוות (התקפת טקומה ב-2019, שבה התוקף, שהזדהה בתור אנטי-פשיסט, נהרג על ידי המשטרה), בעוד שהתקפות של בעלי עליונות לבנים או גורמים ימניים קיצוניים אחרים הביאו ל-329 מקרי מוות. דו"ח של המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית מאוגוסט 2020 לא כלל את "אנטיפה" כאיום, ולעומת זאת ציין פעילי עליונות לבנה כאיום המרכזי לטרור פנימי. היו מאמצים מרובים להכפיש את קבוצות אנטיפה באמצעות מתיחות במדיה החברתית, רבות מהן בידי פעילי אלט-רייט בפורומים כמו 4chan, שהתחזו לתומכי אנטיפה בטוויטר. במהלך ההפגנות של מחאת ג'ורג' פלויד במאי ויוני 2020, ממשל טראמפ האשים את אנטיפה בהסתה לאלימות, אולן ניתוח של המעצרים הפדרליים לא מצא קשר לאנטיפה. בממשל טראמפ היו קריאות חוזרות ונשנות להגדיר את אנטיפה כארגון טרור. המהלך זכה לביקורת רבה, ואנשי אקדמיה ומומחים משפטיים טענו שיחרוג מסמכות הנשיאות וגם יפר את התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית.
ראו גם

התנגדות יהודית בשואה
לקריאות נוספות

אריק הובסבאום, עידן הקיצוניות: המאה העשרים הקצרה, 1914-1991, תרגמה מאנגלית: כרמית גיא. תל אביב: עם עובד, 1999.(הספר בקטלוג ULI)
מנואלה קונסוני, "בין אנטי-פשיזם ליהדות: ראיון עם ויטוריו פואה, 5 בפברואר 2000.", מיכאל: מאסף לתולדות היהודים בתפוצות, כרך טז, יהודים אירופים ואירופים יהודים: בין שתי מלחמות העולם (תשס"ד / 2004), ע"מ רה-רכב
Copsey, Nigel (2016). Anti-Fascism in Britain (באנגלית). Taylor & Francis. ISBN 978-1-317-39762-5.
Birchall, Sean, ed. (2013). Beating The Fascists: The Untold Story of Anti-Fascist Action. ISBN 978-1-904491-12-5.
Brasken, Kasper. "Making Anti-Fascism Transnational: The Origins of Communist and Socialist Articulations of Resistance in Europe, 1923–1924." Contemporary European History 25.4 (2016): 573–596.
Bray, Mark (2017). Antifa: The Anti-Fascist Handbook. New York: Melville House. ISBN 978-1612197036. OCLC 1016082358.
Bullstreet, K. (2001). Bash the Fash: Anti-Fascist Recollections 1984–1993. ISBN 978-1-873605-87-5.
David Berry "'Fascism or Revolution!' Anarchism and Antifascism in France, 1933–39" Contemporary European History Volume 8, Issue 1 March 1999, pp. 51–71
Diner, Dan; Gundermann, Christian (1996). "On the Ideology of Antifascism". New German Critique (67): 123–132. doi:10.2307/827781. ISSN 0094-033X. JSTOR 827781.
Eley, Geoff (1996). "Legacies of Antifascism: Constructing Democracy in Postwar Europe". New German Critique (67): 73–100. doi:10.2307/827778. ISSN 0094-033X. JSTOR 827778.
Enzo Traverso "Intellectuals and Anti-Fascism: For a Critical Historization" New Politics, vol. 9, no. 4 (new series), whole no. 36, Winter 2004
Hugo Garcia, ed, Transnational Anti-Fascism: Agents, Networks, CirculationsContemporary European History Volume 25, Issue 4 November 2016, pp. 563–572
Jarausch, Konrad H. (1991). "The Failure of East German Antifascism: Some Ironies of History as Politics". German Studies Review. 14 (1): 85–102. doi:10.2307/1430155. ISSN 0149-7952. JSTOR 1430155.
Mammone, Andrea (2006). "A Daily Revision of the Past: Fascism, Anti-Fascism, and Memory in Contemporary Italy". Modern Italy (באנגלית). 11 (2): 211–226. doi:10.1080/13532940600709338. ISSN 1353-2944.
Rabinbach, Anson (1996). "Introduction: Legacies of Antifascism". New German Critique (67): 3–17. doi:10.2307/827774. ISSN 0094-033X. JSTOR 827774.
Renton, Dave. Fascism, Anti-fascism and Britain in the 1940s. Springer, 2016.
Stout, James (2020-06-24). "A Brief History of Anti-Fascism". Smithsonian Magazine. נבדק ב-2020-09-04.
בולי מועדים לשמחה

בולי מועדים לשמחה (שמאז שנת תשמ"ו–1985 נקראים בשם בולי מועדים) הם בולים שמנפיק השירות הבולאי לקראת ראש השנה, מדי שנה החל משנת 1948.
מטרת ההנפקה

עד לשלהי המאה העשרים פרח בישראל המנהג לשלוח כרטיסי ברכה לראש השנה, ובולי מועדים לשמחה שימשו במידה רבה למטרה זו (אף שגם כל בול אחר התאים לכך, ובבולי מועדים לשמחה ניתן היה להשתמש גם למטרות אחרות).
בולי מועדים לשמחה הראשונים

הסדרה הראשונה, "מועדים לשמחה תש"ט", היא סדרת הבולים השנייה שהונפקה במדינת ישראל, מיד לאחר בולי "דאר עברי", והראשונה ששם המדינה, "ישראל", מופיע עליה. הסדרה כוללת חמישה בולים, בערכים של מ-3 ועד 65 פרוטות, שעל כולם מופיע ציור אחיד, "מגילה עפה" – חותם מתקופת מלכי יהודה. הסדרה, שצייר אוטה וליש, יצאה לאור כשבוע לפני ראש השנה, בכ"ב באלול תש"ח.
סדרה זו ייחודית בתולדות הבולאות הישראלית מכמה בחינות. לבולים יצאה גרסה פשוטה בעלת שובל צדדי (בניגוד למקובל כמעט בכל בולי ישראל, שבהם השובל נמצא מתחת לבול), וגרסה עם שובל שעליו חלק צבוע. גרסת הצבע נחשבת ליקרה במקצת לעומת הגרסה הרגילה. בנוסף, עם קום המדינה היה מקובל שגיליונות בולים מונים 50 או 100 בולים לכל היותר. סדרת מועדים לשמחה ה'תש"ט נודעה בכך שהיא הונפקה בגיליונות הגדולים ביותר – 300 בולים. גיליונות אלה היו חצויים לאורכם ולרוחבם כך שמכל גיליון אב ניתן היה לחתוך 6 גיליונות בני 50 בולים. דבר זה לא חזר על עצמו מעולם. המבנה הייחודי של הגיליונות הללו הוביל ליצירתן של מספר גרסאות לבולים שמבוקשות על ידי האספנים – צמדים אופקיים עם פס ביניים, צמדים עם פס ביניים ועם שובל, צמד בודד עם פס ביניים, וצמדים הפוכים עם פס ביניים. ריבוי הגרסאות הזה לא חזר על עצמו עד כה.
סדרות נוספות

הסדרה הבאה, "מועדים לשמחה תש"י", כללה שלושה בולים, שעל כל אחד מהם סמל המדינה, ולצדו סמלי צה"ל, חיל האוויר וחיל הים, בהתאמה. בשנים שלאחר מכן התמקדו בולי מועדים לשמחה בנושאים ממסורת ישראל.
הסדרה השלישית, "מועדים לשמחה תשי"א", ייחודית בכך שגם בה באופן חריג הונפקו הגיליונות כך שהשובל היה מצד הבול.
מספר הבולים בסדרה נע מבול בודד (בשנת תשט"ו בלבד) ועד שישה בולים (בשנת תשכ"ו בלבד). במקרים אחדים, שבהם נושא הסדרה כלל שישה או שבעה פריטים, פוצל הנושא לשתי סדרות שנתיות (למשל אושפיזין בשנים תשנ"ח ותש"ס).
שינוי שם הסדרה

מאז קום המדינה ועד לשנת תשמ"ה (1984) נהוג היה לכתוב על הבולים שהונפקו לקראת ראש השנה את המילים "מועדים לשמחה". לקראת שנת 1985 התבקש דוד קמאי, הממונה על ייצור הבולים בשירות הבולאי, לבדוק את נכונות השימוש במונח הזה על הבולים. התחושה הייתה שיש לציין על הבולים את הסיבה להנפקתם, שהיא החגים עצמם, ה"מועדים". בעקבות תחושה זו שונה הנוסח על בולי שנת תשמ"ו, ואכן נרשמה המילה "מועדים" בלבד.
שינוי זה נתקל במחאה מצד לקוחות השירות הבולאי, שתהו על הסיבה לשינוי. ביום 20 בנובמבר 1985 פנה דוד קמאי אל האקדמיה ללשון העברית בבקשה לאמת בדיעבד את השינוי שבוצע:
הנדון: "מועדים" או "מועדים לשמחה"
 ...במשך שנים הופיע הצירוף "מועדים לשמחה". אשתקד "שברנו" את המסורת והשתמשנו בביטוי "מועדים".
 הנימוקים הם:
1. "מועדים לשמחה" הינו ברכה רווחת ולאו דווקא אירוע.
 2. שמן של סדרות הבולים המקבילות באנגליה הוא Cristmas...
האקדמיה ללשון העברית לא מצאה צורך מבחינה לשונית לשינוי שבוצע כבר, אולם סמכה בדיעבד את ידי השירות הבולאי:
...השם "בולי מועדים" יפה הוא לעניין בלי שום ספק. ואף על פי שגם הבול "מועדים לשמחה" יפה היה בעיני, אחרי שכבר שיניתם מן הנוסח הראשון, אין לדעתי טעם לשוב אליו בשנה הבאה עלינו לטובה. הצעתי, שתמשיכו ב"בולי מועדים", ויהי רצון שיהיו לשמחה לכל בית ישראל.
בייגומה

סביבוני בייגומה
בייגומה (ביפנית ベーゴマ) הוא צעצוע מסורתי ביפן. לרוב קוטרם של סביבוני הבייגומה הוא 3 ס"מ לערך, הם עשויים ממתכת, ועל ראשיהם כתובה אות קנג'י. מקורם של הסביבונים האלו הוא ככל הנראה מסין, והם הובאו ליפן ואומצו בה כבר בתקופת שוגונות קאמאקורה, וצברו פופולריות במיוחד בתקופת אדו.
בדומה לפורפרות, לצורך סיבוב סביבון הבייגומה היה נדרש ללפף חוט סביבו, ולרוב הילדים היו מתחרים ביניהם בתחרויות בהן המנצח הוא מי שהסביבון שלו הסתובב הכי הרבה זמן, או מי שהעיף כמה שיותר סביבונים מתחרים. רוב תחרויות הבייגומה מתקיימות על בד שמתוח על דלי.
הפופולריות של הבייגומות דעכה לאחר תום מלחמת העולם השנייה. בתחילת שנות ה-2000 עלתה מחדש ההתעניינות בצעצוע המסורתי בעיצובים חדשים בגלל הבייבלייד.
בלב העמק

| --- | --- |

 בימוי:  David Jacobson 
 תסריט:  David Jacobson 
 עריכה:  David Jacobson 
 שחקנים ראשיים:  אדוארד נורטון Jennifer Echols האנטר פאריש אליזבת פנייה קאט דנינגס Terrence Evans מיוז ווטסון טיי בארל כריסטינה קאבוט ג'ון דיל דייוויד מורס אוון רייצ'ל ווד ג'פרי לואיס רורי קולקין ברוס דרן אביבה באומן Katherine Kendall 
 מוזיקה:  Peter Salett 
 צילום:  אנריקה צ'דיאק 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  ThinkFilm, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2005 
 משך הקרנה:  114 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   downinthevalley
 דף הסרט ב־IMDb
 
בלב העמק (באנגלית: Down in the Valley) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2005 בבימויו של דייוויד ג'ייקובסון ובכיכובם של אדוארד נורטון, אוון רייצ'ל ווד ודייוויד מורס. הסרט עוסק בסיפורו של צעיר בעל בעיות נפשיות המאמין שהוא בוקר מהמאה ה-19, המפתח מערכת יחסים מסוכנת עם נערה מתבגרת בעמק סן פרננדו שבקליפורניה.
הסרט ערך את הופעת הבכורה שלו ב-13 במאי בפסטיבל קאן 2005,ויצא לאקרנים בצפון אמריקה ב-5 במאי 2006.
עלילה

טוביאס "הארלן" דה-גרוב (אדוארד נורטון) הוא בחור צעיר בעל נטייה לדמיון פרוע, המשוכנע שהוא קאובוי מהמאה ה-19. הוא פוגש בנערה צעירה בשם טובי (אוון רייצ'ל ווד) בתחנת דלק, והשניים מפתחים מערכת יחסים סוערת, שהופכת מסוכנת ככל שהארלן מתקשה להבחין בין מציאות לדמיון. הסרט עוסק במתח שבין פנטזיה למציאות, ובמאבקים האישיים של הדמויות עם העולם שמסביבם.
צוות השחקנים

אדוארד נורטון בתפקיד הארלן - צעיר בעל בעיות נפשיות המאמין שהוא קאובוי.
אוון רייצ'ל ווד בתפקיד טובי - נערה מתבגרת שנמשכת להארלן, למרות הסכנות שבקשר עמו.
דייוויד מורס בתפקיד וייד - אביה של טובי שמנסה להגן על בתו מהשפעתו של הארלן.
רורי קאלקין בתפקיד לוני - אחיה הקטן של טובי.
ביקורות

הסרט "בלב העמק" קיבל ביקורות מעורבות מצד המבקרים. השבחים התמקדו בעיקר בהופעות החזקות של אדוארד נורטון ואוון רייצ'ל ווד, וכן בבימוי האינטימי של ג'ייקובסון. עם זאת, חלק מהמבקרים ציינו שהסרט נמשך יותר מדי זמן ושסופו אינו מצליח לספק את כל ההבטחות שהעלילה מציבה. הסרט קיבל ציון של 52% באתר Rotten Tomatoes, המבוסס על כ-94 ביקורות, וציון של 61 מתוך 100 באתר Metacritic, מה שמעיד על ביקורות מעורבות.
הערות שוליים

↑  "DOWN IN THE VALLEY". festival-cannes.com. נבדק ב-27 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
בלאשקי

בלאשקי (בפולנית: Błaszki) היא עיירה במחוז שיירדז שבפרובינציית לודז' בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב

העיירה נזכרת לראשונה בתעודה מהמאה ה-14, כיישוב בבעלות כנסייתית. בשנת 1729 קיבל היישוב זכויות עיר.
יהודי בלאשקי

חרף הגבלות על ישיבת יהודים באזור, גדלה הקהילה היהודית ביישוב במהלך המאה ה-19. מאמצע המאה ה-19 נעשתה הקהילה ביישוב לעצמאית, לאחר שהייתה כפופה תחילה לקהילת קאליש.
בעיירה פעלו חסידויות גור, אלכסנדר וסוכצ'ב, ובשנת 1916 הוקמה בעיירה ישיבה.
בין מלחמות העולם התקיימה בעיירה פעילות ציונית, אך רוב הקהילה נמנתה על אגודת ישראל, ובעיירה פעלו בית ספר מרשת בית יעקב ובית ספר מרשת יבנה. בתקופה שבין המלחמות היגרו רבים מיהודי העיר לארצות הברית ולמערב אירופה (בבריסל התקבצה קהילה קטנה של יוצאי העיירה) ומעוטם עלו לא"י.
בשנות השלושים סבלו יהודי העיירה ממעשי אנטישמיות מצד האוכלוסייה הפולנית, שהגיעו לכדי תקיפת יהודים בעת הליכתם לבית הכנסת, ולשוד של רוכלים יהודים.
בשנת 1921 נמנו בעיירה כ-2,100 יהודים, רוב תושביה, וטרם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בעיירה כ-5,700 תושבים, כמחציתם יהודים. רב יצחק מאיר קנל היה בין ראשי הקהילהעד שעבר לוורשה.
לאחר כיבוש העיירה בידי הגרמנים בספטמבר 1939 הוצאו להורג עשרה מנכבדי הקהילה. לאחר מכן, הוטלה על יהודי היישוב חובת עבודות כפייה, ורכוש היהודים הוחרם.
בדצמבר 1939 גורשו יהודי העיירה לשטחי הגנרל גוברנמן, ונספו שם. מספר יהודים נמלטו במהלך הגירוש והגיעו ללודז' ולוורשה. לאחר השואה שב לעיירה יהודי אחד, אך הלה נרצח עד מהרה בידי פולנים תושבי המקום.
ראו גם

שואת יהודי פולין
הערות שוליים

↑  עורכים: דנוטה דומברוסקה, אברהם ויין, פנקס הקהילות, פולין, כרך ראשון, ירושלים: יד ושם, 1976, עמ' 69-70
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007522876905171 
כרטיס חבר באגודה הציונית, בלאשקי פולין, 1917.
ג'בל חשם א-טריף

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  874 מ' 
 מדינה:  מצרים 
 מיקום:  דרום סיני, מצריםמצרים
 קואורדינטות:  29°40′09″N 34°38′00″E﻿ / ﻿29.669216666667°N 34.633411111111°E﻿ / 29.669216666667; 34.633411111111
  (למפת סיני מוגדלת) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףהאשם א-טריף(למפת סיני רגילה) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףהאשם א-טריף
 
ג'בל האשם א-טריף (בערבית: جبل هاشم الطريف) הוא הר במזרח חצי האי סיני. ההר מרוחק מגבול ישראל-מצרים כ-20 קילומטר, צפונית מערבית לאילת, כקילומטר אחד מדרום לכביש נח'ל-טאבה. גובהו של ההר הוא 874 מטר מעל פני הים. ההר מכונה בעברית הר השם על ידי העיתונאי החוקר שמחה יעקובוביץ' שטען שהוא הר סיני המקראי.
טיעונים לזיהויו כהר סיני המקראי

בסרטו של ג'יימס קמרון "פענוח יציאת מצרים" נטען כי חשם א-טריף הוא המועמד הטוב ביותר כזיהוי להר סיני המקראי, מכמה סיבות:
על ההר ישנו שסע המשקיף על אמפיתיאטרון טבעי, אשר ממנו דובר יכול להיראות ולהישמע למרחק רב, כפי שהיה צריך משה לאחר שהעם ביקשו שיקרא להם את שמונה הדיברות האחרונים (את שני הדיברות הראשונים שמעו ישראל מפי אלהים).
מיקום הר סיני מצוין בתורה שלוש פעמים, בכל פעם במרחק ממקום מסוים. מיקום "הר השם" מאמת, לכאורה, את המרחקים הללו.
על ההר נמצא זכר למעיין קדום.
ההר ממוקם על הציר המשוער שבו הלכו בני ישראל.
סמוך להר התגלה מקבץ של מקדשים פתוחים הכוללים ציורי אבנים עתיקים שהשתמרו במצב טוב, בדומה לציורים דומים שנתגלו במקדש הנמרים המצוי בנגב, כ-45 קילומטרים צפונית-מזרחית להר. חרף זאת לא ניתנה רשות לחפירות ארכאולוגיות על ידי הצבא המצרי, ושומרים מגבילים את הגישה אל ההר.
ראו גם

פענוח יציאת מצרים
הר סיני
יציאת מצרים
הערות שוליים

↑  עוזי אבנר, עובדה בשטח, מאמר בכתב העת "בשביל הארץ", באתר משרד המדע והטכנולוגיה
בלב הסערה

| --- | --- |

כרזת הסרט "בלב הסערה"
 שיר הנושא:  "Hoy tengo ganas de ti"
 סוגה:  טלנובלה
 יוצרים:  חברת טלוויסה
 כותבים:  ליליאנה עבוד   מאוריציו אריג'דיס דולורס אורטגה
 בימוי:  מוניקה מיגל אריק מוראלס
 שחקנים:  ויליאם לוי חימנה נאברטה איוון סאנצ'ס סזאר אבורה מריה סורטה דניאלה רומו
 פרסים:  2 פרסי אנשים בספרדית   פרס הנוער
 ארץ מקור:  מקסיקו
 שפות:  ספרדית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  122
 תוכנית מקור:  La Tormenta
 תוכנית המשך:  Lo que la vida me robó
 הפקה
 מפיק:  אהרון גוטיירז
 מפיקים בפועל:  סלבדור מחיה
 הפצה:  טלוויסה
 עורכים:  חואן פרוטוס מרקו רושה
 אתר צילומים:  טלוויסה סן אנחל
 צלמים:  מולטי-קמרה
 אורך פרק:  45 דקות
 שידור
 רשת שידור:  טלוויסה ויוה
 תקופת שידור מקורית:  13 במאי 2013 – 27 באוקטובר 2013
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
בלב הסערה (בספרדית: La tempestad) היא טלנובלה מקסיקנית אשר נוצרה על ידי חברת "טלוויסה" בשנת 2013. הטלנובלה מבוססת באופן רופף על הטלנובלה הקולומביאנית "La Tormenta", הנוצרה על ידי החברה "R.T.I. קולומביה", עבור "טלמונדו" ו"קראקול טלוויזיון". השחקנים והגיבורים הראשיים מתוך הטלנובלה הם; ויליאם לוי וחימנה נאברטה, בזמן שאיוון סאנצ'ס, לאורה כרמיין וסזאר אבורה הם הדמויות האנטגוניסטיות להם.
עלילה

תחילה, העלילה עוסקת באישה בשם מרינה, אשר היא מנהלת בכירה בבית מלון ובפרק זמן קצר פוטרה במפתיע לאחר מקרה אונס במלון שעליו היא לא הסכימה לעבור בשתיקה כמו שאר צוות מנהלי המלון. לאחר זמן קצר מהמאורע, אישה באוטו מהודר, עשירה, ומסתורית הנקראת מרסדס אשר יודעת על המחלה שיש לאמה של מרינה (גידול בריאה), מציעה לה לעבור לכפר בשם "גבירתנו מהים", אשר שם האוויר של הים יעשה טוב לאמה החולה על פי הוראות הרופא, ובנוסף לנהל מפעל שבבעלות מרסדס ולהיות שותפה שווה איתה בכחמישים אחוזים מן המפעל הנקרא "בית האריזה". מרינה כמובן מסכימה להצעה בחיוב, ועוברת לכפר עם אמה בעוד היא לא יודעת שמרסדס היא אמה הביולוגית. כשהייתה נערה מרסדס הייתה אישה ענייה ובאותו זמן היא ילדה תאומות, אחת זוהי מרינה והשנייה זוהי אחותה התאומה הנקראת מגדלנה. כדי למנוע ממרינה גורל דומה לזה של אחותה (בחור בשם ארנסטו חטף את מגדלנה מידיה של מרסדס ומכר אותה), מרסדס מסרה אותה לאימוץ, לאישה הנקראת באטריס. מרסדס נשבעה לעצמה שביום מן הימים היא תמצא את שתיהן והם יהפכו למשפחה שלמה כמו פעם.
צוות שחקנים > ראשיים

ויליאם לוי - דמיאן פאברה\מישל פאברה - הגיבור הראשי, דייג פשוט ואהוב בכפר "גבירתנו מהים", מתגלה כבן אדם לא טוב בעיני מרינה עד שלאחר סיפור סוחף ומרגש הופך לבעלה.
חימנה נאברטה - מרינה רברטה\מגדלנה - הגיבורה הראשית, עוברת עם אמה באטריס לכפר "גבירתנו מהים", פוגשת תחילה את דמיאן ומתעבת אותו, אך לאחר סיפור ארוך ומרגש הופכת להיות כלתו.
איוון סאנצ'ס - הרנן סלדנה - בן אדם רשע עם סעיף נפשי קשה, מרבה לצרוח ולהתעצבן במהירות, חולם להינשא למרינה למרות שהיא דוחה אותו. נשבע שיהרוג את דמיאן אך ללא הצלחה.
סזאר אבורה - פולחנסיו סלסר - ראש הכפר, רשע ומתועב. נשוי לדלפינה ואביה של אסתרסיטה. לאורך הסדרה מתגלה שפעם הוא היה מאוהב במרסדס. מתעב את דמיאן בגלל אביו (מישל פאברה), שהיה גבר חלומותיה של מרסדס. טוען שמרסדס היא האישה היחידה אשר אותה אהב בכל חייו.
מריה סורטה - באטריס רברטה - אמה המאמצת של מרינה, בעלת גידול קשה בריאה.
דניאלה רומו - מרסדס ארטיגס - אמה הביולוגית של מרינה ומגדלנה, עליה מבוסס כל הסיפור. מרסדס הייתה אישה ענייה אשר נקנתה על ידי בן אדם רשע בשם ארנסטו קונטרראס, לבסוף נזרקה לרחובות עד שאישה בשם אליסיה חילצה אותה מהמצב בו הייתה. לאחר המאורעות הראשונים של חייה הפכה מרסדס לבן אדם עשיר, מנסה בכל כוחה להחזיר אליה את בנותיה האבודות.