stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רד וינגס איירליינס
הערות שוליים

↑  "Red Wings considers A321s as suitable A320s prove elusive", Flight International, Retrieved 24 August 2008
↑  "Blue Wings stellt Flugbetrieb ein" (בגרמנית). Flugrevue. נבדק ב-13 בינואר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "ВЕДОМОСТИ – Росавиация приостановила действие сертификата эксплуатанта Red Wings". Vedomosti.ru. נבדק ב-19 באוגוסט 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Авиакомпании Red Wings и "Нордавиа" объединятся". 16 באוקטובר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "ФОТО: Red Wings представила два варианта обновленной ливреи". 20 בספטמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Global Airline Guide 2017 (Part Two)". Airliner World (November 2017): 30.
↑  "Russia's Red Wings ends Tu-214 operations".
↑  "MAKS: Red Wings signs for Russian jets and Q400s". Flightglobal.com. 30 באוגוסט 2013. נבדק ב-2 בספטמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Irkut MC-21 gets new orders at MAKS Air Show". atwonline.com (באנגלית בריטית). 18 ביולי 2017. נבדק ב-19 ביולי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  На базе Red Wings будет создана новая компания с отечественными самолетами, Vesti.ru
↑  "ASN Aircraft accident Tupolev 204-100V RA-64047 Moskva-Vnukovo Airport (VKO)". Aviation-safety.net. נבדק ב-29 בדצמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Agencies (29 בדצמבר 2012). "Russian passenger jet crashes at Moscow's Vnukovo airport". Guardian. נבדק ב-29 בדצמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "ASN Aircraft accident 20-DEC-2012 Tupolev Tu-204-100V RA-64049". Aviation-safety.net. 20 בדצמבר 2012. נבדק ב-29 בדצמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hradecky, Simon "Accident: Red Wings T204 at Moscow on Dec 29th 2012, overran runway on landing" The Aviation Herald, 29 December 2012. (updated 31 December 2012).
↑  Hradecky, Simon "Incident: Red Wings T204 at Novosibirsk on Dec 20th 2012, runway excursion on landing" The Aviation Herald 20 December 2012 (updated 30 December 2012)
↑  Bad brakes cited in Moscow crash landing Agence France-Presse (via NDTV.com) 30 December 2012
↑  Kaminski-Morrow, David "Tu-204 directive warns pilots to check thrust-reverse status" Flightglobal.com, 2 January 2013
↑  "Tu-204 Red Wings crash in Vnukovo was caused by reverse failure – Interstate Aviation Committee" Russia Beyond the Headlines (rbth.ru) 24 January 2013
↑
↑  "Incident: Red Wings T204 at Ufa on Aug 22nd 2018, engine fire". avherald.com. נבדק ב-27 במרץ 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
מטוס טופולב Tu-154 400 בצבעי החברה
מטוס טופולב Tu-204-100
איירבוס A321 בצבעי החברה
מטוס איירבוס A320 של החברה
אל ויליאמסון

| --- | --- |

 לידה:  21 במרץ 1931 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  12 ביוני 2010 (בגיל 79) אפסטייט ניו יורק, ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1948–2001 (כ־53 שנים) 
 תחום יצירה:  קומיקס, איור 
 פרסים והוקרה:  פרס אינקפוט (1984)  פרס הארווי לאמן דיו (1993)  פרס הארווי לאמן דיו (1991)  פרס הארווי לאמן דיו (1994)  פרס הארווי לאמן דיו (1995)  היכל התהילה של ג'ו סינוט (2010)  פרס הארווי לאמן דיו (1990)  פרס הארווי לאמן דיו (1988)  היכל התהילה של ויל אייזנר (2000)  פרס הארווי לאמן דיו (1989)  פרס אייזנר לאמן דיו/עפרונאי או לצוות אמן דיו/עפרונאי (1997)  פרס אייזנר לאמן דיו/עפרונאי או לצוות אמן דיו/עפרונאי (1991)  פרס אלי לעפרונאי (1966) 
 
אלפונסו "אל" ויליאמסון (Alfonso "Al" Williamson‏;21 במרץ 1931 – 12 ביוני 2010) היה מאייר וקומיקסאי אמריקאי שהתמחה בהרפתקאות, מערבונים מדע בדיוני ופנטזיה.
ביוגרפיה

נולד בניו יורק, ובילה את רוב ילדותו המוקדמת בבוגוטה, קולומביה לפני שחזר לארצות הברית בגיל 12. בצעירותו, ויליאמסון פיתח עניין בקומיקס, במיוחד בפלאש גורדון של אלכס ריימונד. הוא לקח שיעורי אמנות בבית ספר לאנימציה של ברן הוגארת', שם התחבר עם הקרקטוניסטים לעתיד ואלי ווד ורוי קרנקל. הם הציגו לו עבודות של מאיירים שהשפיעו על קומיקס הרפתקאות. זמן קצר לאחר מכן הוא עבד בצורה מקצועית בתעשיית הקומיקס. העבודות הבולטות ביותר שלו כוללות את הקומיקס מדע בדיוני/פנטזיה שפרסם ב-EC Comics בשנות החמישים תחת הכותרות Weird Science Weird Fantasy.
הערות שוליים

↑  Hevesi, Dennis (21 ביוני 2010). "Al Williamson, Illustrator of Comic Books, Dies at 79". הניו יורק טיימס. p. B8. ארכיון מ-31 במאי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Miller, John Jackson (10 ביוני 2005). "Comics Industry Birthdays". Comics Buyer's Guide. אורכב מ-המקור ב-2010-10-30. נבדק ב-1 בפברואר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Veitch, Rick (14 ביוני 2010). "Al Williamson 1931-2010". Pulse (column) ComicCon.com. אורכב מ-המקור ב-2011-07-16. נבדק ב-15 ביוני 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Al Williamson, RIP: The Official Statement From The Williamson Family". The Comics Reporter. 14 ביוני 2010. ארכיון מ-28 ביוני 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810654116605606  BNE: XX1120850  BnF: cb12646489f (data)  GND: 1029803692  ICCU: CFIV141089  ISNI: 0000 0000 7976 5292  LCCN: n86144779  NKC: xx0144442  NTA: 069524289  RKD: 430350  SNAC: w6gn2d47  SUDOC: 157708292  VIAF: 63037064   WorldCat (עם VIAF): 63037064
קיווית אדומת-משקפיים

| קיווית אדומת-משקפיים |
| --- | --- |
 קיווית אדומת-משקפיים    קריאות
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: חופמאים
משפחה:: חופמיים
סוג:: קיווית
מין:: קיווית אדומת-משקפיים
שם מדעי
 Vanellus indicus ‏בודארט, 1783
תחום תפוצה


קִיוִית אֲדֻמַּת-מִשְׁקָפַיִם (שם מדעי: Vannelus indicus) היא מין מהסוג קיווית שבסדרת החופמאים. קיווית זו נפוצה ממערב אסיה וחלקים מהמזרח התיכון, דרך דרום אסיה ותת-היבשת ההודית, ועד דרום-מזרח אסיה וחצי האי המלאי.
בישראל היא מזדמנת נדירה ביותר עם 10 תצפיות, האחרונה מביניהן ב-18 באוקטובר 2024 במאגר יקוצה, ליד מושב מיצר שבדרום רמת הגולן.
טקסונומיה ואטימולוגיה

הקיווית אדומת-המשקפיים תוארה לראשונה על-ידי חוקר הטבע הצרפתי הרוזן ז'ורז'-לואי לקלר דה בופון, בספרו Histoire Naturelle des Oiseaux ב-1781. בופון לא העניק לה שם מדעי, אך הביולוג ההולנדי פיטר בודארט העניק לה את השם Tringa indica בספרו Planches Enluminées ב-1783. ההולוטייפ של המין נאסף בגואה.
שם הסוג Vanellus הוא מילה לטינית עבור הקיווית, מקורו מצורת הקטנה ל-vannus, מעין כברה מקש ששימשה בעבר כדי לברור גרגרי חיטה. ההקשר מגיע ככל הנראה בשל הדמיון לצליל חבטות הכנף של הקיוויות. שם המין הספציפי indicus הוא מלטינית על שם India, הודו, שהקיווית נפוצה שם.
טקסונומיה ואטימולוגיה > תת-מינים

המין מחולק לארבעה תת-מינים הנבדלים זה מזה בניוציים ובתפוצתם, וכן בהרגלי הנדידה שלהם.
| שם | תפוצה | תיאור | תמונה |
| --- | --- | --- | --- |
| V. i. indicus (פיטר בודארט, 1783) | נפוצה ממרכז פקיסטן דרך נפאל, צפון-מזרח הודו, ובנגלדש | כמתואר להלן |  |
| V. i. aigneri (אלפרד לואיס לאובמן, 1913) | דרום-מזרח טורקיה עד פקיסטן | גדול ובהיר במעט מתת-המין הטיפוסי |  |
| V. i. lankae (וולטר נורמן קואלץ, 1939) | סרי לנקה | קטן וכהה במעט מתת-המין הטיפוסי |  |
| V. i. atrunochalis (תומאס קאוורהיל ג'רדון, 1864) | מצפון-מזרח הודו דרך דרום סין, דרום-מזרח אסיה, חצי האי המלאי, וצפון סומטרה | בעל כתם צוואר לבן מתוחם בשחור |  |
תיאור

זוהי קיווית בעלת מראה בולט: הכנפיים והגב בצבע חום בהיר, המקבל ברק סגול עד ירוק בעונת החיזור; אבל הראש, החזה והחלק הקדמי והאחורי של הצוואר שחורים. בצוואר כתם לבן בולט המתחבר אל הבטן והזנב (מלבד אצל תת-המין הסרי לנקי). הזנב לבן עם פס שחור לפני קצהו. העין מוקפת בטבעת-עין אדומה הממשיכה לדלדל קטן בכיוון המקור (דבר המעניק לה מעין משקפיים, ומכאן שמה), המקור אדום בעל קצה שחור, והרגליים ארוכות וצהובות. בתעופה בולטים פסי כנף לבנים שנוצרים על-ידי הסוככות הלבנות. תעופתה איטית למדי עם חבטות כנף עמוקות, אך היא מסוגלת לזריזות ומיומנות אקרובטית בעת הגנה על קן או בהימלטות מטורף אווירי, כמו ניצים.
שני הזוויגים דומים בניצויים, אך לזכרים כנף ארוכה ב-5% והם נוטים להיות בעלי דורבן ארוך יותר במפרק הכנף. אורך הקיוויות 32–35 ס"מ, מוטת הכנפיים 80–81 ס"מ כשכל כנף באורך של 20.8-24.7 ס"מ עם ממוצע של 22.3 ס"מ (מלבד V. i. lankae שלו ממוצע של 21.7 ס"מ). אורך המקור הוא 3.1–3.6 ס"מ והשרשכף 7–8.3 ס"מ. אורך הזנב הוא 10.4–12.8 ס"מ. המשקל 110–230 גרם.
למראה הבולט שלה מתווסף אופיה הקולני, כשהיא נוהגת להשמיע קריאות אזהרה קולניות "די-די-דו-וויט", גם ביום וגם בלילה.
נצפו פרטים בעלי לאוציזם.
תפוצה

קיווית זו יציבה ומקננת מדרום-מערב אסיה (עיראק, מערב איראן, המפרץ הפרסי) מזרחה על פני דרום אסיה (בלוצ'יסטן, סרי לנקה, אפגניסטן, פקיסטן, כל תת-היבשת ההודית; עד רום של 1,800 מטר בקשמיר ונפאל ו-2,300 מטר בהימלאיה), עם תת-מין נוסף מזרחה יותר בדרום-מזרח אסיה וחצי האי המלאי עד סינגפור. עשויה לנדוד בגובה באביב ובסתיו (למשל בצפון בלוצ'יסטן או בצפון-מערב פקיסטן), ומתפשטת באופן נרחב במונסונים כשנוצרים בתי גידול חדשים, אבל ככלל האוכלוסיות יציבות.
תפוצה > תצפיות בישראל

מין אסייתי זה הוא מזדמן נדיר ביותר לישראל עם 10 תצפיות עד היום; אם כי בשל תצפיות תכופות יותר, בעיקר בסתיו במערב תפוצתה, ייתכן והיא מרחיבה את תפוצתה והיא תעשה למין נפוץ יותר.
| תאריך | מיקום | הערות |
| --- | --- | --- |
| 22.11.1991 | אילת | נשארה כחודשיים |
| 31.10.2001 | מט"ש אילת | נצפתה במשך ארבעה חודשים |
| 13.11.2017 | שדות כפר בלום |  |
| 12.01.2018 | בריכות הדגים של אפיקים | נשארה כחודש |
| 02.02.2022 | מאגר תרצה שבבקעת הירדן |  |
| 15.01.2024 | סמוך ליסוד המעלה |  |
| 19.09.2024 | בריכות הדגים של נווה אור |  |
| 30.09.2024 | מאגר חיתל שבדרום רמת הגולן |  |
| 14.10.2024 | תעלת מים מזרחית לקיבוץ חולתה שבעמק החולה |  |
| 18.10.2024 | מאגר יקוצה, ליד מושב מיצר |  |
התנהגות

הקיוויות נצפות בדרך כלל בזוגות או בשלשות בשטחים פתוחים מושקים היטב, בשדות חרושים, בשטחי מרעה ובשולי שלוליות וגדות נחלים. מדי פעם הן מתלהקות במספרים גדולים יותר, המגיעים ל-200 פרטים. היא נוהגת להתרוצץ בקפיצות קצרות וצוללת קדימה באלכסון (עם רגליים ישרות) כדי ללקט מזון באופן טיפוסי לחופמאים. נאמר כי הן ניזונות בלילה, כשהן פעילות במיוחד סביב ירח מלא. היא ערנית בצורה יוצאת דופן ובלתי פוסקת ביום ובלילה, והיא הראשונה לזהות פולשים ולהשמיע קריאות אזעקה; לכן נחשבת למטרד בעיני ציידים.
התנהגות > קינון

עונת הקינון מתרחשת בעיקר ממרץ עד אוגוסט. מצג החיזור של הזכר מורכבת מניפוח נוצותיו והפניית מקורו כלפי מעלה. לאחר מכן הזכר מדשדש מסביב לנקבה. מספר זכרים עשויים לחזר יחד בפני נקבות בקרבה זה לזה. הביצים מוטלות בשקע בקרקע, כשלעיתים שולי הקן המאולתר מעוטרים בחלוקי נחל וצואת עיזים או ארנבות. התטולה מורכבת מכ-3–4 ביצים בעלות צבע צהבהב מוכתם בנקודות שחורות, והן בעלות צורה מחודדת במעט, גודלן 42 על 30 מ"מ בממוצע. הקינים קשים לאיתור, מכיוון שהביצים בעלות צבעי הסוואה ומשתלבות היטב במראה הקרקע. באזורים מאוכלסים, לפעמים הקיוויות ימקמו את קינן על גגות. הן תועדו מקננות על אבנים בין פסי מסילת רכבת, כשהבוגר עוזב את הקן בזמן שרכבות חולפות. קינים שהיו תחת איום בשל פעולות חקלאיות הועברו בהדרגה על-ידי הזזה של הביצים. בזמן הקינון ינסו ההורים להגן על הקן באמצעות צלילות אוויריות על האיום או בהסחת דעתם של טורפים פוטנציאליים. גם הזכר וגם הנקבה משתתפים בדגירה על הביצים, ומסיחים את הטורפים באמצעות העמדת פנים של פציעה או נפנוף בכנפיים כדי להרתיע איומים על הקן. הביצים בוקעות תוך 28 עד 30 ימים. הצלחת הקינונים עומדת על כ-40%. תמותת ביצים גבוהה (~43%) נובעת מטריפה של נמיות, עורבים ודיות. אצל האפרוחים יש תמותה נמוכה יותר (8.3%) וסיכויי ההישרדות שלהם משתפרים לאחר השבוע הראשון.
בדומה לקיוויות אחרות, הן נוהגות להספיג את נוצות הבטן שלהן כדי לספק מים לאפרוחים, וכן כדי לקרר את הביצים במזג אוויר חם.
ביצים של תת-המין המערבי V. i. aigneri, אוסף מוזיאון טולוז
אפרוחים וביצים בשקע-קן בקרקע. האפרחוים בוקעים באופן סינכרוני ובעלי צבעי הסוואה לניצויים; הם נוהגים לשכב בדממה בלא תנועה בהבחינם באיום מתקרב.
האפרוח עוזב את הקן ועוקב אחר הוריו תוך זמן קצר מהבקיעה
פרט צעיר
הן נוהגות לשכשך בשלוליות מים' ולעיתים קרובות ישקיעו זמן רב בשינוץ (סידור הנוצות) בעזיבת הקן או לאחר הזדווגות. לפעמים הן נחות עם הגוף על הקרקע כשרגליהן מונחות על הקרקעף ובפעמים אחרות הן עשויות לנוח על רגל אחת.
לפרטים בוגרים ובריאים יש מעט טורפים והם מסוגלים לעופף במהירות וזריזות כאשר נצים או בזים רודפים אחריהם. נטען כי בשרה של הקיווית לא טעים בהתבסס על עדויות של גאולוג הודי שציין כי גור טיגריב רעב סירב לאכול את בשרן. כמה תולעי סרט אנדופרזיטיות, נמטודות וטרמטודות תוארו מהמין. תמותה הנגרמת מזיהום בדרכי הנשימה על ידי בקטריות מהמין Ornithobacterium rhinotracheale תועדה אצל קיוויות בשבי בפקיסטן.
התנהגות > תזונה

תזונתה של הקיווית כוללת מגוון של חרקים, חלזונות וחסרי חוליות אחרים, רובם מלוקטים מהקרקע. הן עשויות גם לאכול מכמה מיני דגניים. הן ניזונות בעיקר במהלך היום, אך הן עשויות לאכול גם בלילה. לפעמים הן עשויות להשתמש ברגליים כדי לגרום לתנועת חרקים באדמה רכה.
שימור

מין זה הולך ומתמעט בתפוצתו המערבית, אך מצוי בשפע בחלק גדול מדרום אסיה, ונצפה כמעט בכל בית גידול ביצתי בתפוצתו. בשל היותו בעל תפוצה נרחבת ואוכלוסייה עולמית גדולה המוערכת בכ-50,000–60,000 פרטים בוגרים, מוערך המין במצב שימור של "ללא חשש" ברשימה האדומה של IUCN.
בתרבות

בחלקים מהודו, אמונה מקומית גורסת כי הקיווית ישנה על גבה כשרגליה מופנות כלפי מעלה, ומטאפורה הינדית "Titahri se asman thama jayega" ("האם הקיווית יכולה לתמוך בשמים?") מתייחסת לאנשים הלוקחים על עצמם משימות שמעבר ליכולתם או כוחם.
בחלקים של ראג'סטאן מאמינים שהטלת ביצים על ידי הקיוויות על קרקע גבוהה היא אינדיקציה לגשמים טובים צפויים. ידוע כי ביצי קיווית נאספות על ידי העוסקים ברפואה מסורתית. הבהילים ממלווה האמינו שהטלת ביצים על ידי הקיוויות בערוצי נחל יבשים באה כאזהרה על מיעוט גשמים או בצורת. ביצים שהוטלו על הגדות, לעומת זאת, נחשבו כאינדיקציה לגשמים רגילים.
גלריה

התת-מין המזרחי V. i. atronuchalis, תאילנד
בוגר בלבוש חיזור, תאילנד
תקריב ראש המראה את הדלדל האדום. דלהי, הודו
הורה בקן עם אפרוח שאך בקע וביצה נוספת, סרי לנקה
הורה מגונן על צאצאו, סרי לנקה
אפרוח במבט חזיתי, סרי לנקה
קיווית בוגרת חושפת את הדגם האופייני בחלקים העליונים, הודו
בתעופה, הודו
החלקים התחתונים בתעופה
סרטון של קיווית מתרוצצת על גדות אגם, דובאי
לקריאה נוספת

ארז ארליכמן, לאחר 16 שנה: קיווית אדומת משקפיים מבקרת בישראל, באתר ynet, 14 בנובמבר 2017
איטינראריום אנטונינוס

"איטר בריטניארום", מוצג כמפת דרכים (אנ'). הדרכים והתחנות מוצגות בקירוב. מוצגות גם חומת אנטונינוס וחומת אדריאנוס.
דרכים בהיספניה.
איטינראריום אנטונינוס (בלטינית: Itinerarium Antonini Augusti, מילולית: "מסלול המסע של הקיסר אנטונינוס"; נתחבר סביב שנת 300 לספירה) הוא איטינראריום (אנ') מפורסם, רישום התחנות והמרחקים לאורך דרכים שונות. הוא מתאר את הדרכים ברומא העתיקה והאימפריה הרומית, ונראה כי הוא מבוסס על מסמכים רשמיים, אולי מתוך סקר שנערך תחת שלטון אוגוסטוס קיסר. בשל נדירותם של תיעודים אחרים מסוג זה ששרדו, זהו תיעוד היסטורי בעל ערך רב.
כמעט דבר לא ידוע על תאריכו או מחברו. חוקרים סבורים כי המהדורה המקורית הוכנה ככל הנראה בתחילת המאה ה-3 לספירה. אף על פי שהאיטינראריום מיוחס באופן מסורתי לחסותו של הקיסר אנטונינוס פיוס במאה ה-2, העותק העתיק ביותר ששרד יוחס לזמנו של הקיסר דיוקלטיאנוס והפטרון הקיסרי הסביר ביותר (אם אכן היה לאיטינראריום פטרון כזה), היה צריך להיות הקיסר קרקלה.
הוצע שחלקו המרכזי של האיטינראריום (סעיפים 123–162) משקף צו שפורסם ברומא, שהודיע על מסעו של קרקלה למזרח, דרך הבלקן ואנטוליה למצרים, בשנת 214.
האיטינראריום כולל גם שמות ומרחקים של יישובים בארץ ישראל: סיקמינה (Sycamina, ליד חיפה), קיסריה, דיוספוליס (לוד), ימניה (יבנה), אלותרופוליס (בית גוברין) ואשקלון. בין היישובים הנזכרים במצרים, מופיע גם השם "כפר היהודים" (Vico Iudaeorum), ממזרח לדלתת הנילוס.
איטר בריטניארום

החלק הבריטי באיטינראריום ידוע בשם "איטר בריטניארום" (Iter Britanniarum), וניתן לתארו כ"מפת הדרכים" של בריטניה הרומית. ישנם 15 מסלולי מסע כאלה במסמך, המתייחסים לאזורים גאוגרפיים שונים.
האיטינראריום מודד מרחקים במיל רומי, השווה 1,000 פאסום (אנ') רומיים. פאסום ("צעד") אחד היה בעצם צעד כפול: שמאל וימין. פאסום רומי לא היה זהה בכל מקום ולא ניתן לחשב אותו בדיוק ליחידות אורך מודרניות, אולם מיל רומי אחד שווה בקירוב ל-1,430 מטרים.
איטר בריטניארום > דה סיטו בריטניאה

דה סיטו בריטניאה (אנ')‏ (De Situ Britanniae; בעברית: "תיאור בריטניה", מילולית: "על מצב בריטניה"), שפורסם באמצע המאה ה-18, היה מעשה זיוף שסיפק מידע מזויף רב על בריטניה הרומית, הכולל מסלולי מסע שחפפו את איטינראריום אנטונינוס הכשר, לפעמים עם מידע סותר. האותנטיות שלו אותגרה רק בשנת 1845 והוא עדיין צוטט כמקור סמכותי עד שלהי המאה ה-19. עד אז, המידע השגוי שבו כבר חדר כמעט לכל תיאור של ההיסטוריה העתיקה של בריטניה, ואומץ אל המפות של סקר אורדננס (אנ') (מילולית: "סקר חימוש"), כאשר גנרל ויליאם רוי (אנ') ויורשיו בתפקיד האמינו כי מדובר במקור מידע לגיטימי, באותה רמה עם איטינראריום אנטונינוס. למרות שהמסמך כבר אינו מצוטט, מאחר שהאותנטיות שלו הפכה לבלתי ניתנת להגנה, המידע שלו לא הוסר באופן שיטתי מחיבורים בעבר ובהווה.
הערות שוליים

1 2 3  מנחם שטרן - Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Jerusalem 1980, Vol.2, CXXXI. Itinerarium Antonini Augusti, p. 488
↑  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol.2, CXXXI. Itinerarium Antonini Augusti, p. 490
↑  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol.2, CXXXI. Itinerarium Antonini Augusti, p. 489
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4480041-1  HDS: 010305
שרקרק מצוי

| שרקרק מצוי |
| --- | --- |
 שרקרק מצוי, הונגריה    קריאות שרקרק מצוי, הולנד
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: כחלאים
משפחה:: שרקרקיים
סוג:: שרקרק
מין:: שרקרק מצוי
שם מדעי
 Merops apiaster ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה
 מפת התפוצה של שרקרק מצוי   מקייץ   חורף   יציב

שְׁרַקְרַק מָצוּי (שם מדעי: Merops apiaster) הוא מין של עוף קטן במשפחת השרקרקיים. הוא מקנן בדרום ומרכז אירופה, בצפון ובדרום אפריקה ובמערב אסיה. פרט לאוכלוסייה יציבה בדרום אפריקה, המין נודד, וחורף באפריקה הטרופית. מין זה מזדמן באביב צפונה מעבר לתפוצתו הרגילה, ומקנן לעיתים בצפון אירופה.
בישראל הוא חולף נפוץ ביותר בעונות הנדידה, ומקייץ ואף מקנן נפוץ למדי בצפון ובמרכז, מקו באר שבע וצפונה (בבקעת הירדן צפונה מיריחו).
טקסונומיה ואטימולוגיה

המין שרקרק מצוי תואר לראשונה על ידי חוקר הטבע השוודי קארולוס ליניאוס בשנת 1758 במהדורה העשירית של הספר Systema Naturae שלו תחת שמו המדעי הנוכחי Merops apiaster. שם הסוג Merops מגיע מהשם ביוונית עתיקה שניתן לשרקרק, ושם המין הספציפי apiaster מגיע מלטינית apiastra, שפירושו "אוכל-דבורים", מ-apis, "דבורה". זהו גם מקור שמו העממי באנגלית, "Bee-eater".
זהו מין מונוטיפי, כלומר לא תוארו תת-מינים נפרדים.
טקסונומיה ואטימולוגיה > מקור שמו העברי

השם "שרקרק" נזכר לראשונה בתלמוד הבבלי, כזיהוי לרחם הנזכר במקרא:
אמר רב יהודה: קאת הנזכרת בין העופות הטמאים זו הקוק, רחם זו הקרוי שרקרק. וביחס לרחם הנזכר באותו פסוק, אמר ר' יוחנן: למה נקרא שמו רחם? כיון שבא רחם לארץ באו רחמים לעולם, שהוא בא סמוך לעונת הגשמים, שהם רחמים לעולם. אמר רב ביבי בר אביי: והוא סימן לגשמים רק בשעה דיתיב אמידי ועביד [שיושב על דבר מה ועושה קול] "שרקרק", ולא כשהוא מעופף. וגמירי דאי יתיב אארעא ושריק [ולמודים אנו במסורת שאם הוא יושב על הארץ, שלא כדרכו ושורק] — סימן הוא שאתא משיחא [בא המשיח], שנאמר "אשרקה להם ואקבצם"
על-פי רש"י שמו של השרקרק הוא בעצם אונומטופיה: ”עביד שרקרק - כשהוא מצפצף נשמע כאומר שרקרק”. גם תרגום אונקלוס יכול להתאים לזיהויו עם השרקרק המודרני; הוא תרגם את הרחם ל"ירקרקא", מה שמתאים לניצויו.
תיאור

אורכו של השרקרק המצוי כ-25–29 ס"מ (בנוסף בליטת זנב באורך של כ-3.3 ס"מ), מוטת כנפיו כ-36–40 ס"מ, ומשקלו כ-44–78 גרם. זהו מין בעל ניצוי ייחודי וצבעוני למדי, עם בטן כחולה, גרון צהוב, וחלקים עליונים חלודיים. הרגליים והמקור הארוך שחורים. הקשתית אדומה כהה, ויש לו פס-עין שחור. בתעופה בולטת שפת הזרימה הכהה של הכנף. צלליתו בתעופה מהווה אף היא סימן טוב לזיהוי, עם כנפיו המחודדות, מקורו הארוך, ובליטת הזנב שלו הנוצרת מנוצות זנב מרכזיות מוארכות.
הזוויגים דומים, אך הנקבה נוטה להיות עם נוצות ירוקות יותר מאשר זהובות בכתפיים. בלבוש חורף הניצוי יותר דהוי, הגב מקבל גוון ירקרק ופחות כחול, והוא מאבד את בליטת הזנב. הצעיר דומה לבוגר בלבוש חורף, אך עם פחות שונות בניצוי. הבוגרים מתחילים חילוף ראשון ביוני או ביולי ומשלימים את התהליך עד אוגוסט או ספטמבר. ישנו חילוף נוסף ללבוש חיזור בחורף באפריקה.
תיאור > קולות

קריאותיו של השרקרק, הנשמעות כמעין "רריפ רריפ" גרוני, נשמעות למרחק, ומסגירות לעיתים קרובות להקה מתקרבת.
אקולוגיה > תפוצה

השרקרק המצוי הוא מין נודד ברובו, בעל שתי תפוצות רבייה מופרדות בבירור. רוב השרקרקים מקננים בדרום אירופה ובחלקים מצפון אפריקה, חצי האי ערב ומערב אסיה עד למערב מונגוליה. הוא חורף באפריקה הטרופית. יש גם אוכלוסייה יציבה ומקננת בדרום אפריקה ובנמיביה. למרות שתי האוכלוסיות המובחנות, המין נותר מונוטיפי ואינו מופרד לתת-מינים שונים.
אקולוגיה > בית גידול

באירופה, מין זה חובב עמקי נהר רחבים, שדות אחו ושטחים חקלאיים עם מחסה ועצים פזורים; גבעות שטופות שמש, כרי דשא, שדות תלתן, מישורים, ערבות שוממות, גדות נחל מכוסות שיחים במדבר למחצה; ולמעשה כל ארץ פתוחה משובצת בצומח, כגון יערות אלון השעם, מטעי זיתים, אשל, שדות אורז, דגניים וגידולי שורש, ומאקי שיחים ים-תיכוני. באפריקה המין נצפה גם בסוואנות, חופי אגמים ואדמות חקלאיות.
אקולוגיה > קינון

במהלך החיזור, הזכר מאכיל את הנקבה בפריטי טרף גדולים, כשהוא עצמו אוכל את הקטנים יותר. לרוב הזכרים מונוגמיים, אך ישנם גם מקרים של ביגמיה.
עונת הקינון מתרחשת ממאי עד יוני באירופה. הקן הוא מחילה שנחפרת בקרקע חולית שטוחה או משופעת, או לעיתים קרובות יותר בגדות נהר על מצוק עפר או אבן גיר, שם ניתן למצוא מושבות קינון של זוגות רבים. מחילת הקינון בנויה אופקית, ואורכה יכול להגיע אף לשני מטרים. בקצה שלה נחפר תא הטלה שקוטרו כ-20 ס"מ. השרקרקים אינם מרפדים את התא, הם לנים בו, פולטים בו את צנפותיהם, וכך מצטברת בקרקעיתו שכבת שיירי חרקים (בעיקר כנפיים ורגליים) עליה מוטלות הביצים. שני בני הזוג משתתפים בחפירת המחילה, עם קצב התקדמות של בין 10 ל-30 ס"מ ביום, כשהחפירה נשלמת כעבור כשבועיים.
התטולה מכילה בין ארבע לעשר ביצים כדוריות ולבנות. הדגירה נמשכת כעשרים יום, ובסופה בוקעים הגוזלים באופן א-סינכרוני (כלומר יש הפרש של מספר ימים בין בקיעת הגוזל הראשון והאחרון). שני בני הזוג מטפלים בגוזלים. קצב האכלת הגוזלים הולך ועולה עם גדילתם והוא מגיע לכ-50 האכלות בשעה לקראת סוף גידולם. הגוזלים פורחים מהקן בגיל 30 יום, והם מואכלים על ידי הוריהם עוד כשלושה שבועות לאחר הפריחה.
הורה מאכיל את צאצאו במחילת הקינון
גוזל שרקרק מצוי, צרפת
ביצי שרקרק מצוי, אוסף מוזיאון טולוז
קיר קינון של מושבת שרקרקים, המורכבת ממחילות רבות שנחפרו באבן גיר. מודיעין, ישראל
אקולוגיה > תזונה

כפי שניתן לדעת משמו האנגלי (Bee-eater), השרקרק אוכל בין השאר דבורים, צרעות ושאר מיני חרקים. בין השאר הוא ניזון גם מלטאות ומצפרדעים. הוא מסיר את העוקץ ממיני הדבורים והצרעות שהוא אוכל על ידי חבטה שלהם על ענף. השרקרק פולט בצורת צנפה את החלקים הקשים יותר לעיכול, כמו הכנפיים והשלד החיצוני הנוקשה. הדבורים והצרעות אהובים עליו במיוחד - נצפו שרקרקים שאכלו 250 דבורים ביום.
המרכיב החשוב ביותר בתזונה של השרקרק הוא דבוראים, בעיקר דבורת הדבש האירופית. מחקר בספרד מצא כי דבורים אלה מהוות 69.4% עד 82% מהתזונה של השרקרק המצוי. על-אף זאת, השפעתם על אוכלוסיות הדבורים קטנה. הם אוכלים פחות מ-1% מהדבורים הפועלות באזורים בהם הם חיים. מחקר מצא כי השרקרקים "ממירים מזון למשקל גוף בצורה יעילה יותר אם הם ניזונים מתערובת של דבורים ושפיריות מאשר אם הם אוכלים רק דבורים או רק שפיריות".
עם ציקדה במקורו, צרפת
הנקבה (בחזית) ממתינה לזכר שיציע  לה מזון
עם שפיריות במקור
אקולוגיה > טרף של דבורי דבש

אם מכוורת מוקמת קרוב למושבת קינון של שרקרקים, השרקרקים אוכלים מספר גדול יותר של דבורי דבש מכיוון שהן מצויות בשפע רב יותר. עם זאת, מחקרים מראים שהשרקרקים אינם עפים בכוונה לתוך שטח המכוורת, אלא הם ניזונים מחרקים שנלכדו בשטחי מרעה וכרי דשא ברדיוס של 12 ק"מ מהמושבה, כאשר מרחק מרבי זה מגיע רק כאשר יש מחסור באוכל. תצפיות מראות שהשרקרקים נכנסים לשטח המכוורת רק בתקופות קרות וגשומות, כאשר הדבורים אינן עוזבות את הכוורת ולשרקרקים קשה יותר לזהות טרף אחר.
כוורנים רבים מאמינים שהשרקרקים מהווים את המכשול העיקרי הגורם לדבורים הפועלות לא לחפש מזון, ולהישאר במקום זאת בתוך הכוורות במשך רוב היום בין מאי לסוף אוגוסט. עם זאת, מחקר שנערך ביער אקליפטוסים באזור אלאלוס, 80 ק"מ מזרחית לטריפולי שבלוב, הראה שהשרקרקים לא היו המכשול העיקרי של חיפוש מזון לדבורים, אלא ההפך ממה שחושבים כוורנים. שיעור חיפוש המזון בחלק מהמקרים היה אף גבוה יותר בנוכחות השרקרקים מאשר בהיעדרם. תזונה ממוצעת כללה 90.8% דבורי דבש ו-9.2% חיפושיות.
סבירות גבוהה יותר לטריפה כאשר קיימת כאש הדבורים מתנחלות מחדש או במהלך שיא הנדידה, מסוף מרץ עד אמצע אפריל, ובאמצע ספטמבר. כוורות הקרובות לעצים או כבלי חשמל עיליים נמצאות גם הן בסיכון מוגבר כאשר השרקרקים מסתערים על דבורים מעופפות מעמדות הציד הללו.
סטטוס

זהו מין בעל תחום תפוצה נרחב ואוכלוסייה גדולה ויציבה, ולכן הIUCN סיווג אותו במצב שימור "ללא חשש" ברשימה האדומה שלו.
גודל האוכלוסייה המקננת באירופה הוערך בשנת 2015 בכ-2,800,000–5,050,000 זוגות, מה שמתרגם ל-5,600,000–10,100,000 פרטים בוגרים. אירופה מהווה כ-40% מטווח התפוצה העולמי של המין, כך שאומדן ראשוני של האוכלוסייה העולמית עומד על 14,000,000–25,250,000 פרטים בוגרים, אם כי נדרשים אישושים נוספים להערכה זו.
גלריה

זוג יושב על ענף
מבט מהגב. הפארק הלאומי קרוגר, דרום אפריקה
מונטאז' של שלוש תמונות המדגים את תצורת המעוף האופיינית של השרקרק, שווייץ
הצללית האופיינית ניכרת בתעופה, עם הכנפיים המחודדות בעלות שפת הזרימה הכהה, מקורו המוארך, וזנבו הארוך בעל הבליטה. גילגיט-בלטיסטן, פקיסטן
שרקרק נוחת על ענף, הונגריה
זוג שרקרקים בהזדווגות, איטליה
פרט צעיר עם ניצוי דהוי וקשתית כהה. ישראל
מגוון זוויות וניצויים במגדיר קרוסלי
סרטון של שרקרקים בקרבת קיר קינון בספרד. ניתן לצפות בזכר מחזר אחר נקבה על-ידי האכלתה, הזדווגות, והכאה בדבורה עד ליציאת העוקץ