stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רומיאו ויוליה
עיבודים למחזה > סצנות ואזכורים קצרים בפרקי טלוויזיה

סצנת המרפסת מתוך המחזה הופיעה בתוכנית "הקומדי סטור", כשאת רומיאו מגלם צביקה הדר ואת יוליה מגלם אסף אשתר.
סצנת המרפסת הוצגה בתוכנית "קריאת כיוון" בפרק שעסק בסיפורי אהבה על ידי שתי נשים שגילמו את הדמויות בהתאם.
אחד מפרקי הסדרה "השלישייה" עסק במחזה, כשבמקום קרב חרבות בין שתי המשפחות, היה משחק כדורגל.
בשנת 2003 בפרק האחרון של הטלנובלה "משחק החיים" הועלתה ההצגה רומיאו ויוליה בהשתתפותם של הדמויות של הסדרה בכיכובם של ליה ברגר (לירון ויסמן) ,ירון שר (גיא אריאלי), קובי גבע (ניר לוי) והניצבים של הסדרה.
בשנת 2014 שודר פרק המבוסס על רומיאו ויוליה בסדרה "סברי מרנן", כשאת רומיאו ויוליה מגלמים גיבורי הסדרה בכיכובם של שי רוזן המשחק דביר בנדק ושני חסון המשחקת רותם אבוהב. את תפקיד הכומר מגלם הבדרן חיים אוסדון. באותה שנה עלה עיבוד של המחזה שביים אוסקרס קרסונובס מליטא, בו שתי פיצריות מתחרות,  האהבה מבוטאת באמצעות בצק, ואילו הקמח מסמל את המוות.
בשנת 2015 שודר פרק מהסדרה "הפיג'מות" שמדבר בקטע קצר ממנו על המחזה בו ימית סול היא יוליה ואילן רוזנפלד הוא רומיאו.
בשנת 2021 שודר פרק מהסדרה "האחיין שלי בנץ"[דרושה הבהרה] בו כולו מדובר בעיוות מצחיק[דרושה הבהרה] של רומיאו ויוליה.
בשנת 2022 שודר פרק בסדרה "בלאדי מורי" (עונה 1, פרק 9) ובו אלמנטים שונים סביב רומיאו ויוליה לכל אורכו.
סצנת המרפסת הוצגה בסדרה "קסם של הורים" בפרק "מה ההבדל" שבו קוזמו הוא רומיאו וונדה היא יוליה.
באחד הפרקים של "האופנוברים ממאדים" שעסק במחזותיו של שייקספיר, צ'רלי הייתה בתפקיד יוליה וויני בתפקיד רומיאו.
באחד הפרקים של "ארתור" גילי הופיעה בקטע הפתיחה בתור יוליה, בהמשך לאותו פרק ארתור מספר לה בקצרה את המחזה.
באחד הפרקים של "צעירי בוורלי הילס" הועלתה הפקה של "רומאו ויוליה".
לקריאה נוספת

אברהם עוז, ‏היצירה השקספירית, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2006, פרק ה - רומיאו ויוליה, חלום ליל קיץ: תבונה ורגש, עמ' 91-78.
הקרן העולמית לשימור חיות הבר

| --- | --- |
פנדה, חיה בסכנת הכחדה לשעבר, היא הלוגו של הקרן. הפנדה שעל הלוגו היא צ'י צ'י - פנדה שהוצגה בגן החיות של לונדון

 מדינה:  שווייץ 
 מטה הארגון:  Gland 
 מייסדים:  Edward Max Nicholson, Guy Mountfort, ג'וליאן האקסלי, לוק הופמן, ברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד, הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו, פיטר סקוט 
 יושב ראש:  Adil Najam 
 מנכ"ל:  Kirsten Schuijt 
 עובדים:  12,000 (נכון ל־2126) 
 תקופת הפעילות:  29 באפריל 1961 – הווה (63 שנים) 
 פרסים והוקרה:  Reklame for Alvor (1990)  פרסי נסיכת אסטוריאס להסכמה (1988)  פרס פיבודי (1978) 
 wwf.org
 
הקרן העולמית לשימור חיות הבר (באנגלית: World Wildlife Fund, לרוב בקיצור WWF) היא קרן שהוקמה ב-11 בספטמבר 1961 באנגליה, במטרה לקדם את המאבק להגנה על הסביבה; בעיקר על חיות בר ובית גידולן.
הקרן אמונה על הפסקת ההתדרדרות במצב הסביבה הטבעית של כדור הארץ ובניית עתיד בו בני אדם יחיו בהרמוניה עם הטבע, על ידי:
שימור המגוון הביולוגי
הבטחת הקיימות של שימוש במשאבי טבע מתחדשים
קידום הפחתת זיהום וצריכה בזבזנית
כרגע, הקרן עובדת על שימור שלושה ביומים: יערות, מערכות אקלוגיות המבוססות על מים מתוקים, ואוקיינוסים וחופים. אזורים אלו כוללים את המסה העיקרית של המגוון הביולגי על פני כדור הארץ ומספקים את המשאבים והשירותים הטבעיים עליהם כל האורגניזמים החיים מסתמכים.
הקרן דוגלת בגישה מדעית-עובדתית לגבי שימור, ומתמקדת בשישה נושאים בעלי חשיבות עולמית: יערות, אוקיינוסים וחופים, מים מתוקים, מינים בסכנת הכחדה ואיומי הזיהום הכימיקלי והשינויים באקלים. לכל אחד מהנושאים הקרן פיתחה מטרות מוגדרות היטב, ומפעילה למעלה מ-1,200 פרויקטים אזוריים ברחבי העולם בכל שנה.
היסטוריה

הסניף הראשון של הארגון נפתח ב-11 בספטמבר 1961, בעיר מורג'ס שבשווייץ. הקרן נוסדה על ידי סיר ג'וליאן הקסלי - יו"ר אונסק"ו הראשון ונכדו של הביולוג הנודע תומאס הקסלי ועל ידי מקס ניקולסון - בעל שלושים שנות ניסיון בקישור אינטלקטואלים פרוגרסיביים עם עסקים גדולים באמצעות צוות החשיבה לתכנון פוליטי וכלכלי שהקים.
הקרן, שנקראה במקור הקרן העולמית לשימור חיות הבר, נקראת כיום, על פי ההסבר באתרה הרשמי, הקרן העולמית לשימור הטבע "World Wide Fund For Nature"
בשטר ההקמה, הוגדרה מטרת הארגון כ"שימור ממלכת החי, הצומח, היערות, האדמה, המים, הקרקעות ומשאבי טבע אחרים, באמצעות ניהול אדמות, מחקר וחקירה, ופרסום משותף של מאמצים, שיתוף פעולה עם צדדים מעוניינים נוספים וכל דרכים ראויות אחרות".
הארגון הקים סניפים פעילים ברחבי העולם. הפוקוס העיקרי היה הגנת זנים נכחדים של בעלי חיים. ככל שמשאבי הארגון גדלו, התפתח הארגון לתחומים נוספים וביניהם שימור הסביבה, מחקר וקידום נושאים סביבתיים עולמיים. ב-1986 שמה של הקרן העולמית שונה ל"קרן לשימור הטבע" כדי לשקף את השינוי במטרות הקרן, אך הסניף הקנדי והאמריקאי עדיין משתמשים בשם המקורי.
בין החברות שתרמו בעבר ניתן למצוא את שברון, אקסון, (אשר תרמו למעלה מ-50,000‏$ בשנת 1988), פיליפ מוריס, "מוביל" וקרן מורגן צ'ייס.
נשיאי הקרן

ברנהרד, נסיך הולנד מהולנד (1962–1976)
ג'ון ה. לודון (1976–1981)
הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו (1981–1996)
סיאד בבר עלי (1996–1999)
רואוד לוברס (ראש ממשלת הולנד) (2000)
השופטת שרה מוריסון (2000–2001)
ראש השבט אמקה אניאוקו, ניגרי משבט האיגבו (2001–2010)
יולנדה קקבדזה (משנת 2010–2018).
פבן סוכדב (2018–עד 2022).
עדיל נג'אם(2023-עד היום).
מועדון ה-1001

בתחילת שנות השבעים, הנסיך ברנרד והנסיך פיליפ חברו למספר חברים נוספים והקימו את קרן הטבע 1001. מטרת הקרן לכסות את עלויות המנהלה וגיוס הכספים של הקרן העולמית. המועדון אסף 1001 חברים אשר כל אחד מהם תרם 10,000‏$ לקרן.
מריבת השם

בשנת 2000, תבעה הקרן את הפדרציה העולמית להיאבקות (אז WWF), על נוהלי סחר לא הוגן. שני הצדדים נשאו את ראשי התיבות WWF מאז סתיו 1979. ארגון השימור טען שחברת ההיאבקות הפרה הסכם משנת 1994 לגבי השימוש הבינלאומי של ראשי התיבות.
ב-10 באוגוסט 2001, בית משפט בריטי פסק לטובת הקרן. חברת ההיאבקות ערערה על כך באוקטובר 2001. אף על פי כן, ב-5 במאי 2002 שינתה החברה את כתובת האתר שלה מ-WWF.Com ל-WWE.Com וכך עשתה לגבי כל אזכור של ראשי התיבות הקודמים.
בהמשך אותה שנה הגישו עורכי הדין של הקרן תביעת פיצויים בסך 360 מיליון דולר על מנת לפצות על הנזקים שנגרמו לארגון. במקרה זה זכתה חברת ההיאבקות. דרישה דומה נדחתה על ידי בית הדין האנגלי לערעורים ב-28 ביוני 2007.
בשנת 2003 זכתה חברת ההיאבקות במשפט שבו דרשו את הזכות להשתמש בראשי התיבות לגבי מספר מוצרים שקדמו לשינוי.
ביקורת

הקרן הואשמה על ידי מספר ארגונים סביבתיים, כגון Corporate Watch ו-PR Watch, בקרבת יתר לעסקים אשר פוגעת במהימנות וכנות טענותיה. הקרן טוענת כי שותפות עם חברות כגון קוקה-קולה, לפארג, ואיקאה תעזור לצמצם השפעתם השלילית על הסביבה. הקרן קיבלה סכום של 56 מיליון אירו מתאגידים בשנת 2010 (עליה של 8% בתמיכה מתאגידים בהשוואה לשנת 2009), שהיוותה כ-11% מרווחיה לאותה שנה.
הערות שוליים

↑  אתר הקרן שאלות ותשובות
↑  FAQ: What was the original motivation for WWF's founders?
1 2  WWF Finland - History of WWF International (English)
↑  WWF Presidents of the Organization over its history
↑  InternetNews Realtime IT News – Wildlife Fund Pins Wrestling Federation
↑  Text of the 1994 legal agreement with the World Wrestling Federation
↑  Changing the nature of business
| משבר האקלים |
| --- | --- | --- |
| מושגי יסוד | איכות הסביבה • התחממות עולמית • קיימות • שינוי אקלים |  |
| יוזמות מדיניות בינלאומיות בולטות | ועידות האומות המאוחדות לשינוי אקלים • הפאנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים • התוכנית הסביבתית של האו"ם • ועידת המסגרת של האו"ם בנושא שינויי אקלים  • אג'נדה 21 • פסי התחממות |  |
| הסכמים מדיניים בינלאומיים | פסגת כדור הארץ (1992) • פרוטוקול קיוטו (1999)  • הסכם קופנהגן (2009) • הסכם פריז (2015) |  |
| גופים וארגונים אזרחיים בולטים בעולם | גרינפיס • הקרן העולמית לשימור חיות הבר • המרד בהכחדה • אנדה גלנדה |  |
| ראו גם | אירוע ההכחדה בהולוקן • אפקט החממה • הקונצנזוס המדעי באשר לשינוי האקלים • חרדת אקלים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007605687205171  PLWABN: 9810582818705606  BIBSYS: 90595113  BNE: XX104090  BnF: cb118759809 (data)  CANTIC: a10086031  CiNii: DA04776243  GND: 3003049-3  HDS: 015291  ISNI: 0000 0001 1940 2980  LCCN: n85317279  LNB: 000142209  MusicBrainz: bfd61dc1-4850-44c8-9c87-f08f506cf58a  NDL: 001220440  NKC: ko2004219513  NLA: 35609351  NSK: 000585060  SELIBR: 135432  SUDOC: 026528649  VIAF: 137903980   WorldCat (עם VIAF): 137903980
ראובן בר יותם

| --- | --- |

בר-יותם, 1970
 לידה:  25 בדצמבר 1935 חיפה, פלשתינה (א"י) המנדט הבריטי
 פטירה:  8 בפברואר 2021 (בגיל 85) לוס אנג'לס, ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  ישראל ישראל ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1948–2021 (כ־73 שנים)
 עיסוק:  שחקן קולנוע שחקן טלוויזיה
 פרופיל ב-IMDb
ראובן בר-יותם (בריותי) (25 בדצמבר 1935 – 8 בפברואר 2021) היה שחקן קולנוע ותסריטאי ישראלי, בעל קריירה בינלאומית.
ביוגרפיה

בן לאב יוצא יוון ואם יוצאת טורקיה, גדל בחיפה. החל את הקריירה שלו בגיל 13 בתיאטרון הילדים של אליעזר אנסקי "במתנו", ולאחר מכן שיחק בתיאטרונים הרפרטוארים אהל ובתיאטרון חיפה שהוא היה מראשוניו. הגיח ללונדון ולרומא, שם שיחק בתפקיד קטן בסרט "שני אויבים" בו כיכבו דייוויד ניבן ואלברטו סורדי.
בר-יותם החל את דרכו בקולנוע הישראלי בסרטים "המטרה טיראן" ו"הוא הלך בשדות". בהמשך, הופיע בשמונה סרטים ישראלים, ביניהם "תעלת בלאומילך" מ-1969 ו"בלומפילד" מ-1971. השתתף בסרטים "סלומוניקו" ובסרט ההמשך, "יהיה טוב סלומוניקו", בתפקיד הראשי, כשאת ההשראה לדמות קיבל מהתבוננות באביו ומשפחתו יוצאי סלוניקי וחבלי קליטתם במדינת ישראל תוך הדגשת המתח בין האשכנזים למזרחים ופערים בין הורים לילדים. בר יותם הופיע ב"המשכנע בע"מ" משנת 1973, ב"בוא נפוצץ מיליון", וב"מבצע יונתן" משנת 1977.
ב-1980 היגר לארצות הברית והותיר בארץ אישה, שתי בנות ובן. הוא ניסה את מזלו בהוליווד, שם שיחק בתפקידים קטנים רבים בסרטים או במיני-סדרות, ביניהן "מצדה" מ-1981, כעורך "אל גומהוריה" ב"סאדאת" מ-1983, ועל פי רוב בתפקידי אורח בסדרות "פרקליטי אל איי", "ניקיטה", "בלוז לכחולי המדים", "פלקון קרסט", "מקגייוור", "רצח במשיכת קולמוס", "סיינפלד" וכן בסרט "אל תתעסקו עם הזוהן".
בר-יותם היה אב לשלושה מאשתו, בן ושתי בנות (אחת מהן הלכה לעולמה ממחלת הסרטן בשנת 2014).
בשנת 2016 יצא הסרט התיעודי "בריותי הקטנה" בבימוי שני ראסד. הסרט עוקב אחר מסע חיפוש אביה הבילוגי של הילה בר יותם, הטוענת שאביה הוא ראובן בר יותם, שהיה בקשר ארוך עם אימה, טרם עזיבתו את הארץ.
בסרט נפגשת הילה עם מכריו של בר יותם, ועוקבת אחר מהלכי הקריירה שלו, ואף זוכרת שהיה מגיע לבקר אותה כשהגיע לישראל, אך עם זאת ראובן בר יותם הכחיש את היותו אביה הביולוגי של הילה.
בר-יותם נפטר בלוס אנג'לס ב-8 בפברואר 2021, בגיל 85.
פילמוגרפיה

שני אויבים (1962)
הוא הלך בשדות (1967) בביומו של יוסף מילוא
טוביה ושבע בנותיו (1968) בביומו של מנחם גולן
המטרה טיראן (1968)
תעלת בלאומילך (1969) בבימויו של אפרים קישון
בלומפילד (1971)
סלומוניקו (1972) בבימויו של אלפרד שטיינהרדט
המשכנע בע"מ (1973)
יהיה טוב סלומוניקו (1975)
בוא נפוצץ מיליון (1977)
מבצע יונתן (1977) בבימויו של מנחם גולן
מצדה (1981)
סאדאת (1983)
מחץ הדלתא (1986)
ירח מעל פראדור (1988)
לגנוב את השמיים (1988)
הפייבוריט (1989)
ברכה בתחפושת (1995)
אל תתעסקו עם הזוהן (2008)
הערות שוליים

↑  השחקן ראובן בר יותם ("סלומוניקו") הלך לעולמו, באתר וואלה, 8 בפברואר 2021
↑  רן בוקר, השחקן ראובן בר יותם ("סלומוניקו") הלך לעולמו, באתר ynet, 8 בפברואר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305870205171  ISNI: 0000 0004 0305 9569  VIAF: 299106810   WorldCat (עם VIAF): 299106810
אריה פינק

אריה פינק (13 בספטמבר 1925 – 2 באוקטובר 2024) היה סמנכ"ל משרד הביטחון וראש אגף השיקום במשרד הביטחון. נחשב לאחד מאבות ספורט הנכים בישראל, ופעל רבות לקידומו.
ביוגרפיה

פינק נולד בפולין ב-13 בספטמבר 1925. הוא שרד את מחנה ההשמדה אושוויץ ואת צעדת המוות מאושוויץ למחנה בוכנוואלד, שם שוחרר על ידי הצבא האמריקאי ב-11 באפריל 1945. הוריו ואחותו נספו בשואה. לאחר המלחמה הכיר פינק את רבקה (לבית ידלובקר) במחנה העקורים בסנט אוטיליין שבגרמניה. הם נסעו יחד לצרפת, שם עבד תקופה קצרה בג'וינט, ולאחר מכן עלו לישראל ונישאו.
פינק התחיל את עבודתו בשירותי השיקום של משרד הביטחון בשנת 1952, ובשנת 1954 מונה לעמוד בראש שירותי השיקום במשרד הביטחון.
בשנת 1968 הקים את אגף השיקום במשרד הביטחון ומונה לעמוד בראשו. הוא כיהן כראש אגף השיקום עד לפרישתו בשנת 1990. בתקופת כהונתו הורחבה החקיקה בנושא השיקום, ובעקבותיה נוספו זכאים חדשים ושירותים רבים לאגף.
במסגרת תפקידו כראש אגף השיקום פעל לייסוד ספורט הנכים בישראל. הוא היה יו"ר הוועדה המארגנת של המשחקים הפאראלימפיים בתל אביב שהתקיימו ב-1968, שימש בהתנדבות כיו"ר ההתאחדות הישראלית לספורט נכים, שימש בהתנדבות כסגן יו"ר הפדרציה הבינלאומית לספורט נכים (סטוק מנדוויל), והיה נשיא קונגרס השיקום העולמי.
פינק נפטר ב-2 באוקטובר 2024, והותיר אחריו בת ובן.
הוקרה ופרסים

על פועלו בתחום ספורט הנכים זכה פינק לקבל את התואר יקיר ארגון נכי צה"ל ועמית כבוד של בית הלוחם.
פינק זכה ב"פרס השיקום הבינלאומי של ותיקי המלחמות" ב-1994. במעמד הטקס סיפר פינק כי שוחרר מבוכנוולד באפריל 1945 על ידי הצבא האמריקאי. נשיא ועדת הפרס, השופט הפדרלי האמריקאי היוברט וויל, סיפר בקול חנוק כי ב-11 באפריל 1945 הוא היה בין חיילי הצבא האמריקאי ששחררו את מחנה בוכנוולד. השניים התחבקו ארוכות ושמרו על קשר.
בשנת 2017 זכה פינק בפרס מפעל חיים מטעם הוועד הפראלימפי.
בשנת 2014 קיבל את אות מפעל חיים מטעם תנועת אומ"ץ.
הערות שוליים

↑  ⁨אריה פינק מונה ראש אגף השיקום ⁩ | ⁨מעריב⁩ | 8 דצמבר 1968 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  אורן אהרוני, כך התארגנה ישראל לאירוח המשחקים הפראלימפיים בתוך שנה, באתר ynet, 3 בדצמבר 2018
↑  אברהם תשובה, פרס מפעל חיים לאריה פינק ומשה רשקס, באתר ynet, 4 בינואר 2017
↑  עיטור כבוד – תרומה מיוחדת לקהילה, אריה פינק – מפעל חיים
↑  תנועת אומ"ץ, הודעה לעיתונות – הסופר אלי עמיר איש המופת של אומ"ץ 2014, 5 באוגוסט 2014
שלומית ליר

| --- | --- |

 לידה:  רמת גן
 ענף מדעי:  מגדר, תקשורת, תרבות
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן  אוניברסיטת תל אביב
שלומית אהרוני ליר היא חוקרת מגדר, תרבות, ותקשורת, יוצרת ופעילה פמיניסטית. ממייסדות פורום דבורה, "פועלות ברשת" - מיזם חממה לקידום נשים במדיה הדיגיטלית, ומיזם 1325 נשים ושלום. כתבה וערכה שבעה ספרים ואצרה תערוכות העוסקות בסוגיית קולותיהן של נשים במרחב הציבורי.
ביוגרפיה

אהרוני ליר בוגרת תואר ראשון מאוניברסיטת בר-אילן בחוג לספרות אנגלית ופילוסופיה, תואר שני מאוניברסיטת תל אביב בחוג לאנגלית ותואר שלישי מהתוכנית ללימודי מגדר באוניברסיטת בר-אילן. פוסט-דוקטורט עשתה כחוקרת אורחת באוניברסיטת ברנדייס. עם שובה לארץ, הפכה לחוקרת במעבדת מחקר במכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות ומרצה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנת 2020 התקבלה כעמיתת מחקר באוניברסיטת חיפה ואוניברסיטת בר-אילן. במהלך השנים, עשתה הסבה להדרכת תוכנה ומאוחר יותר לתחום ניהול פרויקטים והנדסת תוכנה.
ערכה מספר אנתולוגיות, בהן "דיו לבנה דיו שחורה" (כתב הוצאה לאור, 2023), המקבץ מסות של סופרות בנושא הכתיבה, "בגוף ראשון 8 נשים 8 סיפוריים חיים" (פרדס, 2015) והספר לאחותי, פוליטיקה פמיניסטית מזרחית (הוצאת בבל, 2007). ספרה "לפרוש כנף" (עיתון77, 2021) זיכה אותה במענק קרן י.ל. גולדברג לתרבות וספרות.
אהרוני ליר פרסמה מאמרי דעה רבים בהארץ, ג'רוזלם פוסט, ynet, מעריב ועוד.
החל ממרץ 2023 משמשת כיושבת ראש ועדת קשרי חוץ של אגודת הסופרות והסופרים העבריים בישראל.
פעילות אקדמית

כתבה וערכה שבעה ספרים, בהם, "עקבות האור על העדשה" אותו כתבה עם ליאת איילון (הוצאת רסלינג, 2023) הבוחן את היצירה הקולנועית כמשקפת מקום, תקופה והווי תרבותי. הספר מנתח את עולם הקולנוע בפריזמה שדרכה ניתן לראות תהליכים ושינויים חברתיים, אבל בה-בעת כמדיום בעל השפעה רבה על זהות החברה ועל חלוקת התפקידים הגילאית והמגדרית המקובלת.
מחקרים מדעיים פרי עטה פורסמו בכתבי עת בינלאומיים ובישראל, בהם מאמר איכותני העוסק בפער המגדרי בוויקיפדיה ישראל, הכולל הסבר למיעוט נשים עורכות באתר והצעות אופרטיביות לצמצום הפער. במחקר נוסף (הפורום הבינלאומי ללימודי נשים, 2023), היא מתמקדת בסוגיית הקול בקרב נשים בישראל, ומציגה מודל בן ארבעה מצבים, במסע של נשים לגילוי הקול שלהן והשמעתו: הקול החסר, בו נשים מרגישות שאין להן קול משלהן; הקול הבטוח, בו נשים שמצאו את קולן משמיעות אותו  במרחבים ציבוריים; הקול הנסתר, בו נשים בוחרות שלא להשמיע את עצמן בסביבות עוינות; והקול המאתגר, בו נשים מביעות דעות ביקורתיות מול התנגדות. לדבריה, שיעור גבוה של משתתפות ציינו שמצב השתיקה היה נקודת פתיחה בחייהן הבוגרים. גם לאחר גילוי האפשרות להשמעת קול, רוב משתתפות המחקר בחרו בשתיקה כאסטרטגיה להתמודדות עם מרחבי שיח שנתפסו כבלתי שוויוניים ומאיימים. רק מיעוט מן המשתתפות ציינו שהן משמיעות דעות ביקורתיות הקוראות תיגר על השיח הקיים. חלק ניכר מהמאמרים שפרסמה עוסקים בהצטלבות בין גיל ומגדר בקולנוע ובאמנות.
בנוסף למאמרים שפרסמה, כתבה פרקים במספר ספרי מחקר, בהם "פנתרה שחורה קובייה לבנה: התערוכה שלא הייתה" חזן ושטאנג (עורכות). אנתולוגיית תרבות חזותית ישראלית (תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד), "הקול קול רחל והידיים ידי לאה" כלב הנרייט (עורכת), בתוך א-מיתיות, פרשנות פמיניסטית למדרשי חז"ל, (תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות) ועוד.
פעילות ציבורית

אהרוני ליר הובילה קמפיינים ציבוריים. ב-2005 הובילה את קמפיין "1325 נשים עושות שלום" לקידום נשים בתהליכים מדיניים, ב-2006 את "פרויקט אקו פמיניזם" ליצירת ערים ידידותיות לנשים ולסביבה, ב־2007 הובילה קמפיין "נשיאה לישראל" למען בחירתה של אישה למוסד נשיאות, שכלל קואליציה של ארגונים שהתארגנה סביב בחירתה של קולט אביטל לנשיאות.
ב-2007 פעלה אהרוני ליר בשיתוף עם יולי תמיר לקידום תיקון 6 ג' בחוק שוויון זכויות האישה הקובע שבוועדות ציבוריות יינתן ביטוי הולם לייצוגן של נשים בתהליכים מדיניים. היא הובילה את עיקרון המגוון בשיתוף תהליכים מדיניים, דבר שהתבטא בכך שישראל היא המדינה היחידה המציינת את חשיבות שיתוף נשים ממגוון מיקומים בתהליכים מדיניים.
ב-2012 הקימה את פועלות ברשת, מיזם חממה הפועל לקידום נשים במדיה הדיגיטלית ובמרחב הציבורי.
ב-2015 הייתה בין המייסדות של פורום דבורה, עמותה שנועדה לקדם ייצוג שוויוני לנשים במוקדי קבלת החלטות, בממסד הביטחוני-מדיני הישראלי ובשיח הציבורי.
אהרוני ליר פעילה גם לקידום שוויון מגדרי בשפה. בשנת 2016 יזמה והנחתה פאנל בנושא "השפה הביטחונית והשפעתה על נשים" בכנס הרצליה. היא תיעדה את פועלה לשינוי שם הוועדה לזכויות הילד לשם המכליל גם ילדות במאמר אוטואתנוגרפי המתאר את התהליך. בנוסף, פעלה לשימור שם גשר יהודית והובילה צעדת מחאה ועצומה לשימור שם הגשר. כמו כן היא פעלה לשינוי שם אגודת הסופרים העבריים בישראל לאגודת הסופרות והסופרים העבריים בישראל.
בשנת 2021 יזמה וכתבה בשיתוף שולמית אלמוג את "הצהרת זכויות הנערה", הכוללת עשרה סעיפים העוסקים בזכויות של ילדות ונערות, בהם הזכות להגשמה עצמית, הזכות ליחס מכבד, הזכות לייצוגים ראויים בתקשורת, והזכות למרחב ציבורי בטוח. במהלך השנים 2022–2023 ניהלה "סדר פסח פמיניסטי"  במרחב החברתי  ובבית הסופר, המבוסס על ההגדה הפמיניסטית שכתבה.
בשנת 2024 כתבה דוח המבוסס על ניתוח תוכן וראיונות בנושא ההטיה נגד ישראל בוויקיפדיה האנגלית. הדוח נכתב עבור הקונגרס היהודי העולמי והוצג על ידי ד"ר ליר באירוע רב-משתתפים שהתקיים במטה האו"ם בז'נבה, דבר שהוביל להתייחסות תקשורתית ולפניות לקרן ויקימדיה כדי לקדם בדיקה של הנושא.
מענקים ופרסים נבחרים

זוכת פרס נעמת למחקרים פמיניסטיים פורצי דרך, 2014
מלגאית נשיא לדוקטורנטים מצטיינים, אוניברסיטת בר-אילן, 2011-2015
זוכת המקום הראשון לפוסטר מדעי, פסגת המגדר ברלין, 2015
זוכת מלגה על שם גולדה לקידום נשים במדעים ובטכנולוגיה, 2018
מענק קרן י.ל. גולדברג לתרבות וספרות עבור הספר "לפרוש כנף", 2021
ספריה > כעורכת וכותבת

לאחותי, פוליטיקה פמיניסטית מזרחית, הוצאת בבל, 2007
נשים משנות - ספר צילומים, הוצאת קרן רוזה לוקסמבורג, 2009
בגוף ראשון, 8 נשים 8 סיפורי חיים הוצאת פרדס, 2015
דיו לבנה דיו שחורה, עורכת שותפה עם דורית זילברמן, הוצאת כתב 2023
ספריה > ככותבת

הגדה פמיניסטית לסדר פה-סח, הוצאת פרדס, 2020
לפרוש כנף - ספר שירים, הוצאת עיתון 77, 2021
עקבות האור על העדשה – מגדר, גיל וזמן בקולנוע, בשיתוף ליאת איילון, הוצאת רסלינג, 2023
תערוכות נבחרות

בתערוכות הקבוצתיות השונות אותן אצרה, התמקדה אהרוני ליר בעיקר בסוגיית הקול בקרב נשים.
2014 - "נשים מעלות סטטוס" תערוכה קבוצתית נודדת. הוצגה לראשונה בגלריית ספריית בית אריאלה ולאחר מכן באוניברסיטת תל אביב ובמקומות נוספים. התערוכה מקשרת בין קירות הפייסבוק לבין הקירות הממשיים בהם היא מוצגת ומנכיחה את קולותיהן של נשים מהמרחב הווירטואלי למרחב הממשי.
2021 - "יש לי זכות" - תערוכה שהביאה מגוון קולותיהן של נערות ישראליות מתוך מטרה לאפשר להן להשמיע קול ולהביא את עצמן למרחב הציבורי. עולם הדימויים והדעות שמציגה התערוכה המקוונת מייצר פספס החושף את הסוגיות עמן מתמודדות נערות רבות בישראל.
2023 - "נשים משנות סטטוס" שהוצגה בגלריית בית הסופר. התערוכה שילבה בין צילום דיוקן עכשווי לצילום מלפני תשע שנים, של פעילות ציבור שהשתתפו בתערוכה "נשים מעלות סטטוס". כל דימוי בתערוכה כלל גם טקסט אישי הנוגע למשמעות תשע השנים שעברו המתערוכה הראשונה, הגיל והזמן החולף.
מאמרים נבחרים

Aharoni Lir, Shlomit (2023). "To Voice or Not to Voice? Israeli Women Activists’ Paths to Voice". Women's Studies International Forum.
Aharoni Lir, Shlomit (2023). "Scrubbing away the differences? Identity and othering in Israeli cleanliness education, past and present". Israel Affairs.
Aharoni Lir, Shlomit (2019). "Strangers in a Seemingly Open-to-all Website: The Gender Bias in Wikipedia". Equality, Diversity, and Inclusion - International Journal. 40.7, 801-818.
אהרוני ליר, שלומית (2019). "ביטוי לדיכוי או אקט של בחירה? השתיקה כתופעה חברתית בקרב פעילות ציבור בישראל". מגמות. נד(2), 253-276.
אהרוני ליר, שלומית (2022). "המסע למגדור מחדש של שם הוועדה לזכויות הילד כמראה ליחסי חברה אזרחית וממשל בישראל". גילוי דעת. כרך א. 19, 73-90. (עברית)
אהרוני ליר שלומית (2005). "אור גנוז – הזנות כתוצר חברתי בסרט 'אור'". נגה. גיליון 43.
איתי גרנק

| --- | --- |

 לידה:  18 במאי 1985 (בן 39) פתח תקווה
 מדינה:  ישראל 
 מקום מגורים:  גדרה
 השכלה:  תואר ראשון במנהל עסקים עם התמחות בשיווק מהקריה האקדמית אונו  תואר שני במינהל ציבורי במרכז הבינתחומי הרצליה עם התמחות במדיניות ציבורית וממשל
 
איתי גְרָנֶק (נולד ב־18 במאי 1985) הוא מנכ"ל משרד המורשת.
ביוגרפיה

איתי גרנק נולד בפתח תקווה לדוד ופסי גרנק. אביו הינו איש עסקים מתחום התיירות ואימו סגנית מנהל בית ספר.
גרנק גדל בכוכב יאיר, למד במכינה הקדם־צבאית "אלישע" בנווה צוף, שירת בגדס"ר נח"ל. לאחר השירות בצה"ל למד בישיבת "אורות אביב", היה ממייסדי הגרעין ביפו וניהל אותו מספר שנים.
הוא בעל תואר ראשון במנהל עסקים עם התמחות בשיווק מהקריה האקדמית אונו ותואר שני במינהל ציבורי עם התמחות במדיניות ציבורית וממשל מהמרכז הבינתחומי הרצליה. הוא בוגר קורס דירקטורים מטעם ביראד – יחידת החוץ של אוניברסיטת בר-אילן, ובוגר יסודות – בית המדרש הרב-דורי לבוגרי ולראשי מכינות קדם-צבאיות תורניות.
ביוגרפיה > עשייה ציבורית

גרנק היה ממייסדי הגרעין התורני ביפו, בשנים 2008–2012 שימש כמנכ"ל מוסדות הגרעינים התורניים ביפו. במסגרת תפקידו עזר להקים מעונות, גני ילדים ואף חנך עם שר החינוך גדעון סער בית ספר ממלכתי דתי ביפו.
בשנים 2012–2018 כיהן גרנק כמנכ"ל "זהות – איגוד המרכזים לזהות יהודית". בארגון חברות 40 עמותות הפועלות דרך 64 מרכזים ב־135 רשויות מקומיות ברחבי ישראל, ועיקר פעילותו בנושאים כדוגמת חיזוק הסולידריות והמכנה המשותף בעם, יצירת גשר וקשר בין חלקיו השונים, יציקת תוכן ומשמעות אל תוך המושג "זהות יהודית-ציונית", העמקת הידע של התלמידים בתולדות עם ישראל והגברת היכרותם עם התרבות היהודית – ערכיה, סמליה ומנהגיה תוך בחינת הרלוונטיות שלה לחיי היומיום של התלמידים. גרנק הוביל את מרכזי זהות מתקציב בסיסי של מאות אלפי שקלים לקרוב לעשרים מיליון שקלים בשנה. בנוסף, זהות הובילה את יום ההוקרה לפצועי מערכות ישראל ופעולות האיבה במערכת החינוך, את מיזם "דיבור טוב" ואת מיזם "יחד ירושלים", בחמישים רשויות בישראל ביום ירושלים.
בשנים 2014–2018 כיהן כחבר המועצה הדתית בתל אביב.
היה פעמיים מועמד לכנסת, במקומות לא ריאליים, מטעם מפלגת "הבית היהודי": בבחירות לכנסת ה-19 הוצב במקום ה-49 ובבחירות לכנסת ה-20 ב-2015 הוצב במקום ה-96.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע ב-2021 הציג את מועמדותו לראשות המפלגה בבחירות המקדימות בה, אך הסיר את מועמדותו ותמך בחגית משה. בבחירות לרשויות המקומיות בישראל בשנת 2024, התמודד למקום במועצת גדרה, בראש רשימת "מאוחדים בגדרה" שהייתה מזוהה עם עוצמה יהודית, אך לא נבחר.
במאי 2024 מונה למנכ"ל משרד המורשת.
ביוני 2024 מונה לחבר דריקטוריון ברשות העתיקות
ביוגרפיה > עסקיו

גרנק הוא בעלים של מספר חברות בתחום הנדל"ן, התקשורת והמלונאות.
בשנת 2021 הצטרף כשותף בעלון השבת "עולם קטן" והמגזין "מקום בעולם". בשנים 2021–2024 כיהן כמו"ל העיתון "עולם קטן".
בין השנים 2022–2024 הקים את חברת 'מיישבי הארץ', ומונה למנכ"ל החברה, שרכשה נדל"ן בהיקף משמעותי.
ביוגרפיה > חיים אישיים

גרנק נשוי לרעות ואב לארבעה ילדים. מתגורר בגדרה.
הערות שוליים

↑  בני טוקר, איתי גרנק, מראשי הגרעין התורני ביפו, מספר על היחסים המורכבים עם האוכלוסייה הערבית, על מחירי הדירות שהֶאֱמִירו ועל התכניות לעתיד, באתר ערוץ 7, 22 באפריל 2016
↑  גילי כהן, "איתי גרנק, הגרעין התורני מנסה לבנות התנחלות ביפו?", באתר הארץ, 31 בינואר 2011
↑  אתר האינטרנט של זהות – איגוד המרכזים לזהות יהודית
↑  בני משה, מרכזי 'זהות' חדשים נחנכו באזור ובאור עקיבא. מנכ"ל זהות איתי גרנק: העובדה שהתרחבנו מעידה – יש ביקוש גדול לתכנים של זהות יהודית, באתר ערוץ 7, 28 באוקטובר 2014
↑  המיזם הצליח: גם חילונים וחרדים חגגו את יום ירושלים, באתר "סרוגים", 24 במאי 2017
↑  איתי גרנק, העיר שאבדה לה, באתר ynet, 5 ביוני 2016
↑  עדיאל שביט, חדשות כיפה, ‏מתמודד שלישי לראשות הבית היהודי: איתי גרנק,  באתר כיפה, 7 בינואר, 2021 15:14
↑  איתן רום, הבחירות לעיריית גדרה תוצאות 2024 המועמדים הרשימות זכה בבחירות לראשות המועצה ולמועצת העיר, באתר נס ציונה נט
↑  גדרה אמרה לא לבן גביר, באתר גדרה היום, ‏2 במרץ 2024
↑   טלי חרותי-סובר, בעזרת הנציבות ובן גביר: מקורב לעוצמה יהודית מונה למנכ"ל משרד המורשת, באתר TheMarker‏, 5 במאי 2024
↑  ניהל את עלון השבת והתמודד לבית היהודי: מנכ"ל סרוג חדש למשרד המורשת,  באתר כיפה, 5 במאי 2024
↑  בן 30. תושב יפו. נשוי לרעות ואב לשלושה. מנכ"ל זהות – איגוד המרכזים להעמקת הזהות היהודית, באתר ערוץ 7, 11 בנובמבר 2015