stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אורדנסבורג פוגלסנג
היסטוריה > טירה חינוכית של ה-NSDAP מאז 1936

ב-24 באפריל 1936, שלושת האורדנסבורגן נמסרו רשמית לידי אדולף היטלר, ו-500 צוערים (אורדן יונקרים) ראשונים עברו לפוגלסאנג מעט מאוחר יותר, והגיעו מכל רחבי גרמניה. רובם היו באמצע שנות העשרים לחייהם, ודרישות הקבלה כללו תקופת ניסיון, בריאות גופנית מושלמת, הוכחת מוצא והוכחת עבודה ושירות צבאי.
6:00 תרגילי בבוקר
7:00 מסדר
8:00–10:00 פרויקטים
10:00–12:00 הרצאה באודיטוריום הגדול
ספורט אחר הצהריים
17:00–18:30 קבוצות פרויקטים
22:00 מנוחה
הושם דגש על תיאוריות גזע נאציות, גאופוליטיקה וחינוך אינטנסיבי לספורט. דגש נוסף היה הכשרת טייסים, ושדות תעופה נבנו בכל שלושת אורדנסבורגן כדי להתאים לשלב זה של תוכנית הלימודים.
ה-Vogelsang Ordensburg שימש גם כמקום ראווה עבור כנסים פוליטיים בולטים.
אזור הכניסה לטירה
חצר פנימית של הטירה
לובי (וונדלהאל)
Thingplatz
היסטוריה > 1939–1945

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, יצאו יונקרס האורדן וטירת פוגלסאנג נמסרה לידי הצבא הגרמני, שהשתמש בה פעמיים לאירוח חיילים: ב-1940 במהלך המערכה המערבית, ובדצמבר 1944 במהלך מתקפת הארדנים (הקרב על הבליטה).
פוגלסאנג אירח כמה שיעורים של מה שנקרא בתי ספר אדולף-היטלר. ב-1944 התקיים במקום מחנה כושר צבאי לבני 15 ו-16 בני הנוער ההיטלראי. התקפות אוויריות של בעלות הברית הרסו חלק מהמבנים, כולל האגף המזרחי והגימנסיה.
היסטוריה > אזור אימונים צבאי מאז 1946

המבנים שנהרסו במהלך המלחמה שוחזרו על ידי שלטונות הצבא הבלגי, והמבנים ששרדו – שהצטמצמו ללבנים חשופות – קיבלו שימוש מעשי. קירות היסוד שנבנו עבור בית הדעת שימשו לבלוק צריף ואן דורן, והמרתף הסמוך, שנועד במקור לאודיטוריום, הפך לבית קולנוע ובו מקום למעל 200 איש. מבין העיטורים, הוסרו רק סמלי הרייך השלישי "צלבי הקרס".
היסטוריה > שימוש אזרחי מאז 2006

לאחר שתקופתה כאזור אימונים צבאי הגיעה לסיומה, אורדנסבורג לשעבר פתוחה לאזרחים מאז 1 בינואר 2006. ניתן לבקר בו בשעות היום. האזור שמסביב משמש למסלולי הליכה. המתחם יכיל בסופו של דבר את הנהלת הפארק הלאומי אייפל, מרכז המבקרים ותערוכה בטירה. גוש הצריפים "ואן דורן" מתוכנן להיהרס כי אין צורך יותר במקומות הלינה. הקולנוע וכל שאר המבנים עדיין קיימים.
בשנת 2016 הודיעה ממשלת גרמניה כי תשתמש בחלק מהבלוקים של צריף ווגלסאנג כדי לשכן מהגרים פליטים.
השלב האחרון של מתיחת פנים של 40 מיליון פאונד הוא פתיחת תערוכה, שמטרתה לחנך את הצעירים נגד הפשיזם. התצוגה מתארת כיצד גברים ונשים רגילים הותנו על ידי הנאצים לשנוא יהודים ואחרים שסומנו כנחותים.
לקריאה נוספת

Schmitz-Ehmke, Ruth: Die Ordensburg Vogelsang: Architektur – Bauplastik – Ausstattung . (Landschaftsverband Rheinland - Landeskonservator Rheinland. Arbeitsheft 41) Rheinland-Verlag, Köln. 2003. (2. veränd. und erw. Auflage)
Arntz, Hans-Dieter: Vogelsang - Geschichte der ehemaligen Ordensburg, Helios-Verlag, Aachen 2008,מסת"ב 978-3-938208-71-7
ארנץ, הנס-דיטר: Ordensburg Vogelsang... im Wandel der Zeiten. Helios-Verlag, Aachen 2007, 64 S0,מסת"ב 978-3-938208-51-9
Arntz, Hans-Dieter: Ordensburg Vogelsang 1934 – 1945, Beitrag zum Deutschland Archiv – Drittes Reich (Dokumente), Archiv Verlag Braunschweig 2009
Arntz, Hans-Dieter: Ordensburg Vogelsang 1934 bis 1945 – Erziehung zur politischen Führung im Dritten Reich. Verlag Landpresse Weilerswist, 6. Auflage, Helios Verlag Aachen 2010,מסת"ב 978-3-86933-018-1
Heinen, Franz A.: Vogelsang - Von der NS-Ordensburg zum Truppenübungsplatz in der Eifel. Eine kritische Documentation. Helios-Verlag, אאכן. 2005. (3. השפלה)מסת"ב 3-933608-46-5
היינן, פרנץ א.: פוגלסאנג. Im Herzen des Nationalparks Eifel. Ein Begleitheft durch die ehemalige "NS-Ordensburg". Gaasterland Verlag. דיסלדורף. 2006. מסת"ב 3-935873-11-5 ISBN 3-935873-11-5. 48 ש
הרצוג, מוניקה: Architekturführer Vogelsang. Ein Rundgang durch die historische Anlage im Nationalpark Eifel. מהדורה B, קלן 2007 מסת"ב 978-3-9807179-0-8 ISBN 978-3-9807179-0-8
קופנר, אלכסנדר: Zeitreiseführer. אייפל 1933–1945. Helios-Verlag, Aachen 2007, מסת"ב 978-3-938208-42-7
הערות שוליים

↑  Berlin, Allan Hall. "Boarding school for little Hitlers opens to the public".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007449245105171  GND: 4135614-7  LCCN: n88081191  VIAF: 157208244   WorldCat (עם VIAF): 157208244 
מגדל המים של האורדנסבורג (48 מ' גובה)
אזור אימונים צבאיים ווגלסנג
מבט מסכר אורפטאל
אורדת הזהב

| --- | --- |
דגל

 
 ממשל
 משטר:  חאנות
 שפה נפוצה:  מונגולית, טטרית
 עיר בירה:  בולגר, סראי
 רשות מחוקקת:  קורילטאי 
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירואסיה
 היסטוריה
 הקמה:   
 תאריך:  1242
 פירוק:   
 תאריך:  1502
 ישות קודמת:  האימפריה המונגולית האימפריה המונגולית    קומניה   בולגריה של הוולגה
 ישות יורשת:   חאנות קרים    חאנות קאזאן    חאנות קאזאח   חאנות סיביר   חאנות אסטרחאן
 שטח בעבר:  6,000,000 קמ"ר (נכון ל־1310)
 
אורדת הזהב (בטטרית: Altın Urda; במונגולית: Алтан Ордын улс) הייתה חאנות שנוסדה בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-13 על ידי באטו חאן, נכדו של ג'ינגיס חאן. מרכז המדינה היה במורד נהר הוולגה ובשיא התפשטותה השתרעה על שטח עצום מהמפרץ הפיני ומורד נהר דנובה במערב ועד מעבר להרי אורל במזרח. במהלך המאה ה-15 החל תהליך ההתפוררות של המדינה אשר הסתיים עם פירוקה בשנת 1502.
מקור השם

מקור השם במילה הטורקית ordu שפירושה ארמון, מפקדה, או מחנה צבאי (מילה זו עברה גם לאנגלית בצורת "horde" - "שבט נודד", "עדר", והיא גם מקור שם שפת האורדו).
הקמת המדינה

אורדת הזהב הוקמה כקונפדרציה של שבטים כתוצאה מפלישת המונגולים מערבה שהחלה בזמנו של ג'ינגיס חאן. לאחר שכבש את ממלכת ח'ווארזם נמסר חלקהּ המערבי כנחלה לבנו הבכור ג'וצ'י חאן, אביו של באטו חאן. באטו חאן המשיך את מדיניות הכיבושים של סבו והנהיג פלישת צבא מונגולי ענק מערבה. בנוסף לשטחי אסיה המרכזית (חלקים מקזחסטן, אוזבקיסטן וטורקמניסטן) שהיו בשליטתו הוא כבש שטחים גדולים במערב סיביר ואזורים שבין הנהרות וולגה ודון והקים בהם מדינה חדשה - אורדת הזהב. את בירתה הראשונה קבע בבולגר שעל גדת הוולגה, אשר שימשה קודם לכן כבירת בולגריה של הוולגה. בין השנים 1237–1242 הוא כבש גם את רוס של קייב והפך אותה למדינה וסאלית והמשיך ופלש למזרח ומרכז אירופה, אך כל השטחים האלה לא נכללו במדינתו החדשה.
תקופת הזוהר

אורדת הזהב נוסדה כמדינה בשטחים שנכבשו על ידי המונגולים, אך חיו בה מונגולים מעטים בלבד. היא הורכבה מעמים רבים, בהם בלטו השבטים הטורקיים אשר נדדו עם עדריהם על פני הערבה הגדולה. מונגולים היוו את העילית במדינה, אולם תוך זמן קצר יחסית הם נטמעו בתוך האוכלוסייה המקומית.
בראש המדינה עמד חאן, שליט מהאצולה הגבוהה, מצאצאיו של ג'ינגיס חאן. בתחילה הכירו שליטי אורדת הזהב בכפיפותם לחאן הגדול של כל המונגולים (החל מקובלאי חאן נשאו הקיסרים משושלת יואן הסינית גם בתואר זה), אולם כפיפות זו הייתה פורמלית בלבד: בתקופות מסוימות עלתה יוקרתו של שליט אורדת הזהב על זו של החאן הגדול.
אורדת הזהב הורכבה משני ענפים: האורדה הלבנה במערב, והאורדה הכחולה במזרח. בירת המדינה הייתה סאריי באטו (עיר בשפך הוולגה ליד אסטרחן). בתקופת שלטונו, הכניס ברקה חאן (אחיו של באטו חאן, 1257–1266) שינויים רבים בחיי המדינה: הוא הביא לפירוק המדינה המונגולית המאוחדת בכך שסירב להכיר בעליונותו של החאן הגדול (1266), ואף הכריז מלחמה על צאצאי ג'ינגיס חאן ששלטו באיראן. הכרזת מלחמה זו הביאה לברית עם הממלוכים ששלטו במצרים. ברקה חאן העביר את בירת הממלכה לסאריי ברקה (עיר שהוקמה על גדות הוולגה ליד וולגוגרד של היום). במחצית השנייה של המאה ה-13 החל האסלאם להתפשט בכל רחבי המדינה, עד שאכן הפך בתחילת המאה ה-14 לדת המדינה. אורדת הזהב הגיעה לשיאה בזמן שלטונו של אוזבק חאן, שהקים מדינה ריכוזית מפותחת הנשלטת כולה מעיר הבירה באמצעות פקידים בכל רחבי הארץ. בימיו שררו סדר וביטחון במדינה, הייתה צמיחה כלכלית ופרח המסחר הפנימי והבינלאומי. כן הכריז על האסלאם כדת המדינה ואסר על קיום האמונות המסורתיות, הן של השבטים הטורקיים הן של המונגולים.
התפוררות אורדת הזהב

בשנת 1294, הסתיים תהליך פיצול האימפריה המונגולית ואורדת הזהב נהייתה למדינה עצמאית.
אחרי הירצחו של ג'ניבק חאן, בנו של אוזבק חאן, החלה שקיעתה של אורדת הזהב: ב-23 השנים שלאחר מכן התחלפו 25 חאנים בראש המדינה; אזורים גדולים שהיו חלק מאורדת הזהב מרדו ופרקו את עולה: ח'ווארזם, שפך הוולגה ומורד הדנייפר שנכבש בידי הליטאים. בנוסף, תבוסה מידי ברית הנסיכים הרוסיים החלישה את אחיזתה של אורדת הזהב ברוסיה.
טוכטמיש חאן שעלה לשלטון ב-1380 עשה ניסיון אחרון לחזק את המדינה המתפוררת: הוא תפס את השלטון בעזרתו של טימור לנג, פעל לחיזוק המדינה ופלש שוב לרוסיה, אך בהמשך הסתכסך עם טימור לנג אשר השתלט על אורדת הזהב, הדיח את טוכטמיש מהשלטון והכתיר תחתיו את אידיגו.
אחרי מותו של האחרון הואצה התפוררות המדינה. בשנות ה-20 של המאה ה-15 פרשה סיביר, ועשרים שנה אחר כך גם האורדה של נוגאיים, קאזאן וקרים; בהמשך פרשו מהמדינה גם עמים ממרכז אסיה. בשנות ה-70 של המאה ה-15 התפרקה אורדת הזהב לגמרי ועל חלק משטחיה קמה האורדה הגדולה. בשנת 1480 פרקה רוסיה סופית את עולה של האורדה מעליה, וב-1502 חדלה האורדה מלהתקיים.
על שטחה של אורדת הזהב קמו מדינות חדשות של עמים טורקיים: החאנת של קרים, החאנת של קאזאן, החאנת של אסטרחן ואורדת הנוגאיים (קבוצה אתנית טורקית), אשר הוסיפו להתקיים עד שסופחו לאימפריה הרוסית.
בין הסיבות להתמוטטותה של אורדת הזהב אפשר לציין אוכלוסייה הטרוגנית, אי יציבות שלטונית, לחץ צבאי מתמיד ממזרח וממערב ומבנה כלכלי לא יציב.
שליטי אורדת הזהב > האימפריה המונגולית

שליטי האימפריה המונגולית עד לאורדת הזהב
ג'ינגיס חאן (1206—1227)
ג'וצ'י חאן (1221—1225)
טולוי (1227—1229; עוצר)
אוגדיי חאן (1229—1241)
גויוק חאן (1246—1248)
מונגקה חאן (1251—1259)
באטו חאן (1227—1256)
סרתק חאן (1256)
אוגלצ'י חאן (1256—1257)
ברקה חאן (1257—1266)
קובלאי חאן (1260—1294; עוצר)
שליטי אורדת הזהב > אורדת הזהב

שליטי אורדת הזהב מכונים חאן אורדת הזהב.
מנגו-טימור (1269—1282)
טודה-מנגו (1282—1287)
טולא בוגה (1287—1291)
טוחטה (1291—1312)
אוזבק חאן (1313—1341)
טיניבק (1341—1342)
ג'ניבק (1342—1357)
ברדיבק (1357—1359)
קולפה (1359—1360)
נאורוז חאן (1360)
חיזר-חאן (1360—1361)
טימור חוג'ה חאן (1361)
אורדומליק (1361)
קילדיבק (1361—1362)
מוראד חאן (1362—1364)
מיר פולאד (1364—1365)
עזיז שייח' (1365—1367)
עבדאללה חאן (1367—1368)
חסן חאן (1368—1369)
עבדאללה חאן (1369—1370)
מוחמד בולאק חאן (1370—1372)
אורוס חאן (1372—1374)
צ'רקס חאן (1374—1375)
מוחמד בולאק חאן (1375—1375)
אורוס חאן (1375)
מוחמד בולאק חאן (1375)
כגאנבק, אייבק חאן (1375—1377)
ארבשאח, קארי חאן (1377—1380)
טוכטמיש (1380—1395)
טימור קוטלוג (1395—1399)
שאדיבק (1399—1407)
פולאד חאן (1407—1411)
טימור חאן (1411—1412)
ג'לאל אדי-חאן (1412—1413)
כרימברדי (1413—1414)
קפק (1414)
צ'וקרה (1414—1416)
ג'באר ברדי (1416—1417)
דרוויש חאן (1417—1419)
כאדיר ברדי (1419)
חאג'י מוחמד (1419)
אולו מוחמד (1419—1423)
באראק חאן (1423—1426)
אולו מוחמד (1426—1427)
באראק חאן (1427—1428)
אולו מוחמד (1428)
קיצ'י מוחמד (1428)
אולו מוחמד (1428—1432)
קיצ'י מוחמד (1432—1459)
ראו גם

צ'יוצ'י
שושלת יואן
צ'אגאטאי (חאנות)
אילח'אן
קיפצ'אקים
הסולטנות הממלוכית
טימור לנג
חאנות קרים
איליה דרגונוב

| --- | --- |

 לידה:  10 באוקטובר 1993 (בן 30) מוסקבה, רוסיה
 שם במה:  איליה דרגונוב
 משקל:  90 ק"ג
 גובה:  1.78 מטר
 מקום מגורים:  דרזדן, גרמניה
 לאום:  אמריקאי
 קריירה מקצוענית:  21 באפריל 2012 – הווה (12 שנים)
 מאמנים:  אקסל טישר ריק באקסטר
 ליגות:  WWE
 תרגילי סיום:  Torpedo Moskau
 
איליה רוקובר (ברוסית: Илья Рукобер; נולד ב-10 באוקטובר 1993) הידוע יותר בשם הבמה שלו, איליה דרגונוב הוא מתאבק רוסי-גרמני, המופיע בארגון ההיאבקות WWE, בתוכנית הדגל Raw. לפני שחתם ב-WWE, דרגונוב התחרה בזירות הארגונים העצמאיים ברחבי אירופה כשאת עיקר זמנו בילה בארגון הגרמני, Westside Xtreme Wrestling‏ (wXw), שבו היה פעם אחת אלוף העולם המאוחד, שלוש פעמים אלוף הזוגות ופעמיים אלוף השוטגאן.
ביוגרפיה

דרגונוב נולד במוסקבה, רוסיה וכשהיה בן חמש, היגר לגרמניה עם אימו. לא הוא ולא אימו יכלו לדבר בשפה הגרמנית, מה שגרם להם לסבול מקשיים מילוליים. לפני שהחל להתאבק, דרגונוב עבד בסדרה של עבודות מגיל קטן כדי לספק פרנסה למשפחתו, כולל עבודה בדוכן פיצה ובתחנת דלק.
קריירת היאבקות מקצועית

דרגונוב החל להתאמן בבית הספר לאימונים של ארגון ההיאבקות הגרמני German Wrestling Federation‏ (GWF) תחת הדרכתם של ריק באקסטר ואקסל טישר (שידוע יותר בשם הבמה שלו ב-WWE, אלכסנדר וולף), כשאת הופעת הבכורה שלו בזירה ערך ב-21 באפריל 2012. שנה לאחר מכן, הוא הפך למתאבק קבוע בארגון ההיאבקות wXw, ונשאר בו עד שחתם ב-WWE.
קריירת היאבקות מקצועית > Progress Wrestling‏ (2018–היום)

ב-20 במאי 2018 במסגרת האירוע "פרק 69", דרגונוב הופיע לראשונה בארגון, כשהגיע לעימות נגד פיט דאן. שלושה אירועים לאחר מכן, דאן נענה בחיוב לקיום קרב ביניהם באירוע הבא בוומבלי. ב-1 באוקטובר, דרגונוב התאבק בקרב הראשון שלו בארגון כאשר בקרב זה הוא נחל הפסד לאחר שדאן נעל את ידו והכריח אותו להיכנע. דרגנוב פתח את שנת 2019 עם ניצחון על טימותי טאצ'ר במסגרת "פרק 83". הפעם הבאה שהוא הופיע הייתה ארבעה חודשים לאחר מכן בטורניר ה-Super Strong Style 16 לשנת 2019. הוא ניצח את כריס ברוקס בסיבוב הראשון, ברבע הגמר את טרבור לי. בחצי הגמר, הוא השתתף בקרב הדחות משולש נגד דייוויד סטאר וטראוויס בנקס. דרגונוב היה הראשון שהודח מהקרב, כשבנקס היה זה שהצמיד אותו. ב"פרק 91", הוא גבר על ג'ורדן דבלין בקרב אשר קבע את הטוען לכתר לאליפות העולם המאוחדת, אך באירוע לאחר מכן, הוא כשל בניסיונו לזכות בתואר זה, כשהפסיד לוולטר. ב"פרק 95", דרגונוב השתתף בקרב הראמבל על אליפות פרוטאוס, שהחליפה את אליפות Progress Atlas. דרגונוב נכנס כמספר השני, הספיק להדיח שלושה מתאבקים, עד שהודח בעצמו ביחד עם ויליאם איבר בו זמנית. באירועים שלאחר מכן, דרגונוב ניהל פיוד נגד קארה נויר, כאשר השניים השיגו ניצחון כל אחד ב"פרק 96" ובפרק שאחריו, עד שב"פרק 99" התקיים קרב 2 מתוך 3 הכרעות, שבו דרגונוב הפסיד ולמעשה סיים את הפיוד ביניהם.
אליפויות והישגים

הישגים ברשת הטלוויזיה CBS Sports
קרב השנה (2020)  - נגד וולטר
הישגים בארגון ההיאבקות German Wrestling Federation/Next Step Wrestling
אליפות במשקל כבד של NSW (פעם אחת)
אליפות אירופה של NSW (פעם אחת)
הישגים במגזין ההיאבקות Pro Wrestling Illustrated - PWI
PWI דירג אותו במקום ה-113 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2018
הישגים בארגון ההיאבקות Westside Xtreme Wrestling - wXw
האליפות המאוחדת של wXw (פעם אחת)
אליפות הזוגות של wXw‏ (3 פעמים)  - עם רוברט דרסיקר (1), דירטי דרגאן וג'וליאן נירו (1), וולטר (1)
אליפות שוטגאן של wXw (פעמיים)
טורניר 16 קרט זהב של wXw‏ (2017)
הישגים בארגון ההיאבקות World Wrestling Entertainment - WWE
אליפות ה-NXT (פעם אחת)
אליפות בריטניה של NXT (פעם אחת)
הערות שוליים

↑  NXT UK: כל מה שאתם צריכים לדעת על איליה דרגונוב
↑  איליה דרגונוב כנראה יחתום ב-WWE; יצטרף למותג NXT UK
↑  NXT UK מחתימים חמישה מתאבקים חדשים
↑  סזארו מציב אתגר פתוח בפני מתאבקי הרוסטר של NXT UK
אדולפו דה לה פארה

| --- | --- |

אדולפו דה לה פארה, יולי 2018
 לידה:  8 בפברואר 1946 (בן 78) מקסיקו סיטי, המדינות המקסיקניות המאוחדות 
 שם במה:  'פיטו'
 מוקד פעילות:  לוס אנג'לס, ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1958 
 סוגה:  בלוז רוק בוגי ווגי בלוז דלתא בלוז רוק קלאסי מוזיקה לטינית
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  תופים גיטרה בס
 חברת תקליטים:  ליברטי רקורדס
 שיתופי פעולה בולטים:  קנד היט ג'ון לי הוקר טי-בון ווקר ממפיס סלים
 אתר רשמי
 
אדולפו 'פיטו' דה לה פארה (בספרדית: Adolfo 'Fito' de la Parra; נולד ב-8 בפברואר 1946) הוא מתופף, מוזיקאי וסופר ממוצא מקסיקני. החבר היחיד בלהקת קנד היט שהיה שותף מאז ההרכב הקלאסי (1967) ועד התפרקות הלהקה (2019). בשנת 2010 פרסם דה לה פארה ספר המגולל את תולדות הלהקה, בשם "Living The Bluse", על שם אחד מאלבומי הלהקה הנושא שם זהה.
ביוגרפיה

אדולפו דה לה פארה נולד בשנת 1943 במקסיקו סיטי, והחל לנגן בתופים עוד כשהיה בן 14. בשנת 1958 הוא היה חבר בלהקה מקסיקנית בשם "לוס ספארקס". הוא ניגן עם כמה להקות רוק פופולריות במקסיקו, כמו לוס סינרס (ספ') וחאבייר באטיז (ספ'). בשנת 1967 דה לה פארה החליף את מתופף קנד היט המקורי, פרנק קוק, לאחר שזה הסתבך בפרשיות סמים. דה לה פארה הופיע לראשונה עם הלהקה ב־1 בדצמבר 1967. כבר מהצטרפותו החלו הוא והלהקה להקליט את אלבומם המצליח ביותר, "Boogie with Canned Heat" שעתיד היה להגיע לצמרות מצעדי המכירות במדינות רבות.
מאז הוחלפו חברים בלהקה, עזבו נגנים, חזרו נגנים וסולן הלהקה אלן וילסון מת, ועדיין דה לה פארה היה שותף כל העת בגלגולו הנוכחי של ההרכב. מלבד חברותו בלהקה שיתף דה לה פארה פעולה עם אמני בלוז חשובים כמו טי-בון ווקר, ואלברט קולינס. הטכניקה הייחודית והפנטסטית שלו לתיפוף בלוז עם מקצבים מקסיקנים לצד מקצבים המזוהים יותר עם עולם הרוק הוביל אותו להקליט עם אמנים מפורסמים כגון ג'ון לי הוקר וממפיס סלים. בשנת 2010 פרסם דה לה פארה ספר בשם "Living The Bluse" המגולל את תולדות הלהקה מהקמתה בשנת 1966 בידיי אלן וילסון ובוב הייט ועד לשנות האלפיים המאוחרות, כאשר היה דה לה פארה החבר המקורי היחיד בלהקה.
דיסקוגרפיה > עם קנד היט

(Boogie with Canned Heat (1968
(Living the Blues (1968
(Hallelujah (1969
(Future Blues (1970
(Vintage (1970
(Historical Figures and Ancient Heads (1971
(The New Age (1973
(One More River to Cross (1973
(Human Condition (1978
(Kings of the Boogie (Dog House Blues) (1981
(Reheated (1988
(Internal Combustion (1994
(Canned Heat Blues Band (1996
(Boogie (2000
(Friends in the Can (2003
(Christmas Album (2007
הערות שוליים

↑  Canned Heat | Biography & History, AllMusic (באנגלית)
| קנד היט |
| --- | --- |
לארי טיילור • בוב הייט • פרנק קוק • אלן וילסון • הנרי וסטין • הארווי מנדל • אדולפו דה לה פארה
אלבומי אולפן: Canned Heat • Boogie with Canned Heat • Living the Blues • Hallelujah • Future Blues • Vintage • Historical Figures and Ancient Heads • The New Age • One More River to Cross • Reheated • Hooker 'N Heat
סינגלים: "Rollin' and Tumblin'" • "On the Road Again" • "Going Up the Country" • "Let's Work Together"
אלבומי אוסף: Canned Heat Cookbook • Let's Work Together: The Best of Canned Heat • Uncanned! The Best of Canned Heat • the very best of canned heat
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb155290129 (data)  CANTIC: a1144261x  ISNI: 0000 0000 5339 4171  LCCN: no2003066267  MusicBrainz: 75a90c17-de5e-48b1-9e17-93bcc7c5d3b7  NTA: 203652975  SUDOC: 119628198  VIAF: 71703550   WorldCat (עם VIAF): 71703550
אלמדודלר

| --- | --- |

 סוג:  סימן מסחר 
 יצרן:  Almdudler Limonade A. & S. Klein GmbH & Co KG 
 מועד הכנה ראשוני:  1957 
 
אלמדודלר (בגרמנית: Almdudler) הוא משקה מוגז מאוסטריה, שם הוא נחשב ל"משקה הלאומי" ושני בפופולריות שלו במדינה רק לקוקה-קולה.
האלמדודלר פותח בשנת 1957 על ידי ארווין קליין. מקור השם מהביטוי הנפוץ auf der Alm dudeln, שפירושו "לשיר בשדות האלפים".
המשקה נפוץ גם בצ'כיה, שווייץ, גרמניה, הונגריה, בלגיה, הולנד, אוסטרליה ובארצות הברית.
הערות שוליים

↑  Anton Holzer, Eine Flasche Heimat, ‏5 באוגוסט 2006 (בגרמנית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא אוסטריה ובנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
איליה גראנדה

מפת האי
"חוף המכשפה" (Praia da Feiticeira)
איליה גראנדה (בפורטוגזית: Ilha Grande, מילולית "אי גדול") הוא אי הממוקם מול חופי מדינת ריו דה ז'ניירו, בברזיל, כ-160 קילומטרים מערבית לעיר ריו דה ז'ניירו. האי, שהוא חלק מהרשות העירונית אנגרה דוס חייס (אנ'), נותר ברובו לא מפותח. במשך כמעט מאה שנה סגרה ממשלת ברזיל את האי לתנועה חופשית או להתיישבות, כי תחילה שיכנה בו מושבת מצורעים ולאחר מכן בית כלא שמור היטב. בכלא קנג'ידו מנדס (Cândido Mendes) שוכנו כמה מהאסירים המסוכנים ביותר במערכת העונשין הברזילאית. הוא נסגר בשנת 1994. באי חיים כ-5,000 תושבים, כשהיישוב הגדול ביותר באי הוא "וילה דו אבראו" (Vila do Abraão) וחיים בו כ-1,900 תושבים. אל היישוב אפשר להגיע בשירות מעברות מאנגרה דוס חייס, כ-25 קילומטרים משם.
האי, ששטחו 193 קילומטרים רבועים, הוא יעד תיירותי פופולרי שידוע ביופי נופיו, 86 חופים טרופיים בתוליים, הצמחייה השופעת והנוף המפורץ שלו. הנקודה הגבוהה ביותר היא פיקו דה פדרה ד'אגווה בגובה 1,031 מטרים. ב-1971 הוקם באי הפארק המדינתי איליה גראנדה (Parque Estadual da Ilha Grande) שכלל בתחילה 55.94 קילומטרים רבועים, שכמעט מחציתם (47%) היו מכוסים ביער גשם אטלנטי צפוף, היער האטלנטי (Mata Atlântica). ב-2007 הורחב שטח הפארק ל-120.72 קילומטרים רבועים, כ-62.5% מכלל השטח של איליה גראנדה. שאר האי כפוף למגבלות פיתוח מחמירות.
ב-5 ביולי 2019, הוכרז איליה גראנדה אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, חלק מאתר המורשת העולמית "פאראטי ואיליה גראנדה – תרבות ומגוון ביולוגי", הכולל בנוסף לאי שני אזורים היסטוריים בעיר פאראטי ושני פארקים נוספים ביבשת.
היסטוריה

חפירות ארכאולוגיות באי חשפו עדויות לנוכחות של ציידים-לקטים באי מבערך 3,000 לפנה"ס. התגלו כלי אבן וערימות פסלות של קונכיות.
באמצע המאה ה-16 כתב שכיר החרב האנס שטאדן (אנ') את ספר המסע הראשון בו מוזכר האי. בשירות משפחת המלוכה הפורטוגלית הוא פיקד על מבצר קטן מצפון לסאו ויסנטה. בתחילת 1554 הוא נשבה על ידי אינדיאנים. בזמן המערכה עם שבטי הטופי הוא עבר באי.
לאחר יותר מתשעה חודשי מאסר, הוא שוחרר על ידי קפטן צרפתי בשנת 1555. הוא חזר לוולפהאגן (אנ') (הסן) ופרסם את הכרוניקה שלו במרבורג בשנת 1557 "Warhaftige Historia vnd beschreibung eyner Landtschetzt der Wilden / Nacketen / Grimmigen Menschfresser Leuthen" ( היסטוריה אמיתית ותיאור של נוף של אנשים פראיים, עירומים, אוכלי אדם אכזריים). הספר של שטאדן הוא התיאור הראשון של מנהגי האינדיאנים בברזיל.
מאגרי מים מתוקים גדולים, פירות טרופיים, יערות נרחבים של עץ ברזיל, עץ יקר ערך, אבל מעל הכל הקרבה לעיר הנמל פאראטי, ממנה נשלח הזהב הברזילאי לאירופה, הפכו את איליה גראנדה למקלט מועדף עבור שודדי ים ופריבטירים אירופאים לאחר פשיטה על ערים. כ-50 ספינות טרופות בין אנגרה דו חייס לאיליה גראנדה מעידות על הקרבות שהתרחשו בין פיראטים, אינדיאנים ופורטוגלים במאות ה-16 וה-17.
במאה ה-18, הפך איליה גראנדה למקום מרכזי בסחר העבדים. באחד הפרקים האפלים ביותר של ההיסטוריה הברזילאית, נחתו ספינות עם גברים, נשים וילדים מאפריקה על החופים של פלמאס ודויס חיוס במשך יותר מ-200 שנה, שנועדו לעבודה הקשה במטעי קני הסוכר ובפאזנדות (אנ') (חוות) של ריו דה ז'ניירו.
על מנת להצליח לעמוד בביקוש הגובר לעבודה לאחר ביטול העבדות ב-1888, פתחה ברזיל את שעריה למהגרים - בעיקר אירופיים ואסייתים. מכיוון שכמה מהמדינות הללו בתקופה זו סבלו מהתפרצויות של מגפות הכולרה הורה פדרו השני, קיסר ברזיל להקים באיליה גראנדה בית חולים שבו נאלצו המהגרים להיכנס להסגר לזמן מה, בטרם הורשו רשמית להיכנס לברזיל. יער גשם טרופי מכסה כיום את חורבות בית החולים, אך הן עדיין שם.
מאוחר יותר האי הוכרז כמושבה סגורה למצורעים (מחלת הנסן או Hanseníase בפורטוגזית) ונבנה בית הכלא "מושבת העונשין קנג'ידו מנדס" (Colônia Penal Cândido Mendes).
המקום נבחר כי בריחה מהאי נחשבה אז חסרת סיכוי, שכן היבשת נמצאת במרחק של כ-25 קילומטרים משם. משנת 1903 נכלאו שם עד 1,000 אסירים שנשפטו בשל פשיעה חמורה. לאחר מכן בתקופת "המדינה החדשה" ומאוחר יותר בתקופת הדיקטטורה הצבאית מ-1964, לצד אסירים מהפיקוד האדום, ובעיקר אסירים פוליטיים. בשנת 1993 החליטה ממשלת מדינת ריו דה ז'ניירו לסגור את הכלא. בשנת 1994 פוצץ מתחם הבניינים בהוראת מושל המדינה לאונל בריזולה (אנ'). בבניין שוכן כיום מוזיאון Museu do Cárcere.
לאחר מכן קיבלה אוניברסיטת המדינה של ריו דה ז'ניירו (אנ') אישור להקים מרכז ללימודי סביבה ופיתוח בר קיימא (Centro de Estudos Ambientais e Desenvolvimento Sustentável (CEADS)), שנחנך ב-1998.
ב-1 בינואר 2010 התרחשה מפולת הרסנית בחוף פראיה דו בננאל (Praia do Bananal). כמה מבנים של מלון פוסאדה סנקאי שנמצאו שם נהרסו, 26 אנשים איבדו את חייהם.
אקולוגיה

איליה גראנדה הוא אחד השרידים הראשוניים ביותר של יער הגשם האטלנטי של ברזיל, מה שהופך אותו לאחת המערכות האקולוגיות העשירות בעולם. כנקודה חמה למגוון ביולוגי ושימור, שוכנים בו כמה מהאוכלוסיות הגדולות שנותרו של מינים רבים בסכנת הכחדה, כולל עורב-פרי אדום-צוואר (Pyroderus scutatus), שאגן חום (Alouatta fusca), עצלן רעמתי (Bradypus torquatus), מין האמזונה Amazona rhodocorytha, קיימן רחב-חרטום (Caiman latirostris), צבי נהרות, מינים של נחשים ודולפין הנהרות. הים מסביב לאי, המוגן אף הוא, מכיל התכנסות ייחודית של בעלי חיים ימיים של אקלים טרופי, סובטרופי וממוזג, וייתכן שהוא המקום היחיד בעולם שבהם ניתן לראות אלמוגים ודגים טרופיים כולל כרישים יחד עם צבי ים, פינגווינים מגלניים ולווייתנאים כמו אובלנה דרומית, לווייתן גדול-סנפיר, לווייתן בריד, קטלן, ודולפינים.
האי שוכן בתוך "אזור הגנת הסביבה טאמויוס" (Área de Proteção Ambiental de Tamoios) בשטח של 124 קילומטרים רבועים, שנוצר ב-1982. האי (ואזור הגנת הסביבה) מכיל את "שמורת הפיתוח בר-קיימא אוונטוריירו" (Reserva de Desenvolvimento Sustentável do Aventureiro), שנוצרה בשנת 2014 מהפארק הלאומי הימי לשעבר אוונטוריירו, אשר היה משולב עם "השמורה הביולוגית המדינתית פראיה דו סול" (Reserva Biológica Estadual da Praia do Sul). 62.5% משטח האי מכוסה על ידי "הפארק המדינתי איליה גראנדה" (Parque Estadual da Ilha Grande), וביחד 87% משטח האי הם אזורים מוגנים.
תיירות

הממשלה מעודדת תיירות אקולוגית בקנה מידה קטן לאי. אף על פי שאין בו כבישים וחל איסור על כלי רכב ממונעים, יש באי יותר מ-150 קילומטרים של מסלולי הליכה המחברים את כל כפרי החוף והכפרירים. מקומות לינה (pousadas) זמינים ליד רבים מ-86 החופים הבתוליים של האי. לחלקם ניתן להגיע רק בסירה ולעיתים קרובות הם מרוהטים בפאר. אחת הפעילויות הפופולריות ביותר עבור המבקרים היא טרק לחוף לופס מנדס (Lopes Mendes), כשעתיים הליכה מהיישוב אבראו. מההר "פיקו דה פאפאגיו" (Pico do Papagaio, "פסגת התוכי", 982 מטרים) יש תצפית על כל האי ועם ראות טובה אל היבשת למנגרטיבה. חברות נסיעות מציעות כעת טיולי צפייה כדי לראות את החופים השונים של האי, שבילי ההרים והמפלים.
רוב מתקני המבקרים ומטה הפארק ממוקמים בווילה דו אבראו. ניתן להגיע אל הכפר מהיבשת באמצעות מעבורות מקומיות וקטמרנים מהירים. כאמור, ב-1 בינואר 2010 התרחשה מפולת הרסנית בחוף פראיה דו בננאל (Praia do Bananal). כמה מבנים של מלון פוסאדה סנקאי שנמצאו שם נהרסו, 26 אנשים איבדו את חייהם.
גלריה

כפר דייגים בפארק הטבע איליה גראנדה
פיקו דה פאפאגיו
דורס לילי באיליה גראנדה
דולפין סמוך לאי
צב ים שוחה סמוך לאי