צ'ארלס ריד
כתביו

ריד החל את הקריירה הספרותית שלו כמחזאי, והוא בחר שהתואר "מחזאי" יעמוד ראשון ברשימת עיסוקיו על מצבתו. כסופר, תמיד הייתה לו עין לאפקט הבימתי בסצנות ובמצבים כמו גם בדיאלוג. הקומדיה הראשונה שלו, "קרב הנשים" (The Ladies' Battle), הוצגה בתיאטרון אולימפיק (אנ') במאי 1851. אחריה הגיעו "אנג'לה" (Angela‏; 1851), "סיפור כפר" (A Village Tale‏; 1852), "הבעל האבוד" (The Lost Husband‏; 1852) ו"זהב" (Gold‏; 1853).
אבל המוניטין של ריד נולד מהקומדיה בת שתי המערכות, "מסכות ופנים" (Masks and Faces), שבה הוא שיתף פעולה עם טום טיילור (אנ'). היא הוצגה בנובמבר 1852, ולאחר מכן הורחבה לשלוש מערכות בעצת השחקנית, לורה סימור. הוא הפך את המחזה לסיפור פרוזה שהופיע ב-1853 בתור "פג וופינגטון" (Peg Woffington). באותה שנה הוא כתב את "כריסטי ג'ונסטון" (Christie Johnstone), מחקר מקרוב על דייגים סקוטים. בשנת 1854 הוא כתב, בשיתוף עם טום טיילור, את "שתי אהבות וחיים" (Two Loves and a Life), ואת "יריבו של המלך" (The King's Rival), ולבד את "השליח מליון" (The Courier of Lyons, הידוע היטב תחת שמו המאוחר, "הדואר של ליון" The Lyons Mail), ואת העיבוד שלו ל"פרגרין פיקל" (Peregrine Pickle) של טוביאס סמולט. בשנה שלאחר מכן הופיע "אמנות" (Art‏; 1855), שלאחר מכן ידוע בשם "ננס אולדפילד" (Nance Oldfield).
הוא התפרסם כסופר בשנת 1856, כאשר יצא לאור "זה אף פעם לא מאוחר מדי לתקן" (It Is Never Too Late to Mend), רומן שנכתב במטרה לבצע רפורמה במשמעת החמורה, בהתעללות ובטיפול בפושעים בכלא . על מהימנותם של כמה פרטים ברומן היה ערעור, וריד הגן על עצמו במרץ. חמישה רומנים נוספים יצאו לאור ברצף מהיר: "מהלך האהבה האמיתית מעולם לא התנהל חלק" (The Course of True Love Never Did Run Smooth‏, 1857), "שקרים לבנים" (White Lies‏, 1857), "ג'ק של כל המקצועות" (Jack of all Trades, כלומר "כָּלְבּוֹיְנִיק", 1858), "האוטוביוגרפיה של גנב" (The Autobiography of a Thief‏, 1858), ו"אהוב אותי מעט, אהוב אותי הרבה" (Love Me Little, Love Me Long‏, 1859). "שקרים לבנים" התחיל בתור תרגום למחזה של אוגוסט מקה "טירת גרנטייה" (Le Château de Grantier). לאחר שמנהלים דחו את כתב היד, ריד עיבד את הסיפור, ושזר אותו לרומן שהועלה בסדרה בשבועון The London Journal (אנ') והוציא אותו לאור בשלושה כרכים באותה שנה. הוא הפיק עיבוד לרומן על הבמה בתור "הנישואים הכפולים" (The Double Marriage) ב-1867.
ב-1861 פרסם ריד את מה שיהפוך ליצירתו המפורסמת ביותר, בהתבסס על כמה שורות של ארסמוס ההומניסט מימי הביניים על חיי הוריו. הרומן החל את חייו כסדרה בשבועון Once a Week (אנ') בשנת 1859 תחת הכותרת "קרב טוב" ("A Good Fight"), אך כאשר ריד לא הסכים עם בעלי כתב העת בנוגע לחלק מהנושאים השנויים במחלוקת (בעיקר ההיריון של הגיבורה הרווקה), הוא צמצם בפתאומיות את הסדרה עם סוף טוב שקרי. ריד המשיך לעבוד על הרומן, שתוקן והורחב ביסודיות, ופרסם אותו בשנת 1861 בשם "המנזר והאח" (The Cloister and the Hearth). הספר זכה להכרה כאחד הרומנים ההיסטוריים המצליחים ביותר. לאחר מכן חזר ריד מהמאה ה-15 לחיים האנגלים של תקופתו וכתב את "מזומן" (Hard Cash, פורסם במקור בשם Very Hard Cash‏, 1863), שבו הדגיש את ההתעללות בבתי מחסה למשוגעים. שלושה רומנים נוספים כאלה באו בעקבותיו: "בוגדנות" (Foul Play‏, 1869), שבו חשף את עוולותיהם של מפרקי ספינות, וסלל בכך את הדרך לפועלו של סמיואל פלימסול (אנ'); "שים את עצמך במקומו" (Put Yourself in His Place‏, 1870), שבו עסק באיגודים מקצועיים; ו"שונא אישה" (A Woman-Hater‏, 1877), שבו המשיך את פרשנותו על איגודי עובדים תוך התמודדות עם הנושא של נשים רופאות. פרשת טיצ'בורן (אנ') הייתה המקור לרומן "היורש הנודד" (The Wandering Heir‏, 1875), שעליו כתב גם גרסה לבמה.
ריד פרסם גם שלושה מחקרים מפורטים על אופי: "גריפית גונט" (Griffith Gaunt‏, 1866), "פיתוי נורא" (A Terrible Temptation‏, 1871), ו"שוטה" (A Simpleton‏, 1873). הוא דירג את הראשון שבהם כרומן הטוב ביותר שלו. במרווחי זמן לאורך הקריירה הספרותית שלו, הוא ביקש להגשים את חלומו, שכירת תיאטרון והשתתפותו בחברה להפקת מחזותיו. דוגמה להתמדה שלו נראתה במקרה של הרומן "בוגדנות". הוא כתב אותו ב-1869 בשילוב עם השחקן והמחזאי האירי דיון בוסיקולט (אנ') במטרה לעבד אותו לבימה. המחזה היה כישלון; אבל הוא הפיק גרסה אחרת לבדו ב-1877, תחת הכותרת "ספינה טבועה" (A Scuttled Ship), שהיה כישלון בולט. הצלחתו הגדולה כמחזאי הייתה בניסיונו האחרון – "שכרות" (Drink) - עיבוד לרומן המלכודת של אמיל זולא, שנכתב ב-1879, ונעשה לסרט באותו שם ב-1917.
באותה שנה מתה חברתו לורה סימור, שאולי הייתה פילגשו ושמרה עבורו בית מאז 1854. בריאותו של ריד החלה להידרדר מאותה תקופה. עם מותו, הוא הותיר אחריו רומן שלם, "סוד מסוכן" (A Perilous Secret), שהראה שהוא עדיין מיומן באומנויות של טווית עלילה מסובכת והמצאת מצבים מרתקים. ריד היה כנר חובב, ובין יצירותיו חיבור על מסורת בניית כינורות בקרמונה שכותרתו "אמנות אבודה התחדשה" (A Lost Art Revived). ריד קבור לצד לורה סימור, בחצר הכנסייה של כנסיית סנט מרי, וילסדן, בצפון מערב לונדון.
ריד כתב את כותרת המשנה "רומנטיקה עניינית" למספר רומנים שלו; זה התייחס לנוהג שלו לבסס את הרומנים שלו בעיקר על גזרי עיתונים, אותם החל לאסוף למטרה זו בשנת 1848. הוא גם ערך מחקר משלו, התבונן בבתי כלא באופן אישי, למשל, וכן שאל לעיתים רבות מיצירותיהם של סופרים אחרים. הוא הודה לציבור בחופשיות בסודות שיטת החיבור שלו: הוא דיבר על שיטתו בהקדמותיו, הוא הציג את עצמו באחד הרומנים שלו, כד"ר רולף ב"פיתוי נורא", ובצוואתו הוא הותיר את בית המלאכה שלו והחומרים שצבר פתוחים לבדיקה למשך שנתיים לאחר מותו. האוסף היה נרחב ומאורגן היטב, והוא תכנן להשתמש בו כבסיס לעבודה לא ממומשת ב"חוכמתם ואיוולת העמים", העוסקת בפרטים חברתיים, פוליטיים ומקומיים.
הרומנים של ריד היו פופולריים, והוא היה בין הסופרים בעלי השכר הגבוה ביותר באנגליה. עם זאת, ספריות רבות סירבו לכלול את יצירותיו בטענה שהן לא מוסריות.