stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מבצע בגרטיון
סיכום המבצע והערכתו

הקרב תואר כדוגמה ליישום מוצלח של התאוריה הצבאית הסובייטית, אשר פותחה בשנות ה-30 (תאוריית "הקרב העמוק"), וכהצלחה גדולה של שיטות ההטעיה וההסוואה בהן השתמש הצבא הסובייטי. למרות היקף הכוחות העצום שנטל חלק במתקפה הסובייטית, הצליח הפיקוד הסובייטי להשיג הפתעה טקטית מושלמת, ולהטעות את הפיקוד הגרמני ביחס ליעדי מתקפת הקיץ הסובייטית, וכתוצאה מכך השיג עדיפות מכרעת על כוחות האויב בצירי המתקפה העיקריים.
מבצע בגרטיון היה אחד המבצעים ההתקפיים המוצלחים ביותר של הצבא הסובייטי במהלך המלחמה. במהלכו הושמדו חלק גדול מכוחות קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית והצבא האדום שחרר את רוב השטח שנותר בשליטת הנאצים בברית המועצות. הצבא האדום ספג אמנם אבדות כבדות במהלך המבצע, אך אבדות הצד הגרמני היו כמעט שקולות לאבדות הצד הסובייטי (בעוד שבמבצעים התקפיים קודמים אבדות הצבא הסובייטי עלו במידה רבה על אבדות הוורמאכט).
הצבא הגרמני ספג תבוסה קשה יותר מאשר תבוסתו בקרב סטלינגרד. בחודשים יוני-אוגוסט 1944 ספג הוורמאכט למעלה מ-900 אלף אבדות בחזית המזרחית, פי שניים לפחות מאבדותיו בחזית המערבית בתקופה המקבילה. מבין 47 מפקדי הדיוויזיות אשר השתתפו במבצע, 31 נהרגו נפלו בשבי, וגנרלים רבים התאבדו או נעדרו.
ראו גם

מסקירובקה
מבצע לבוב-סנדומייז'
לקריאה נוספת

אנטוני ביוור, מלחמת העולם השנייה, הוצאת ידיעות אחרונות, 2014.
אנדרו רוברטס, סערת המלחמה, הוצאת דביר, 2011.
מקס הייסטינגס, נפתחו שערי הגיהנום, הוצאת מודן, 2015.
אלכסנדר ורט, רוסיה במלחמה 1941 - 1945, תל אביב: הוצאת מערכות, 1968.
ריצ'רד אוברי, מלחמתה של רוסיה, הוצאת דביר, 2001.
הערות שוליים

↑  אוברי, עמ' 256.
1 2  אוברי, עמ' 257.
↑  אוברי, עמ' 258.
↑  השם נבחר בידי סטלין בעצמו. בגרטיון היה ממוצא גאורגי, כמו סטלין
1 2  רוברטס, עמ' 467.
↑  אוברי, עמ' 261.
↑  אוברי, עמ' 262.
↑  טוראי טולקצ'וב בשערי הגיהנום - עדותו של אמן משחרור מיידנק ואושוויץ, באתר יד ושם
↑  אוברי, עמ' 263-265.
1 2  רוברטס, עמ' 469.
↑  רוברטס, עמ' 470.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007544294905171  BNE: XX5280459  BnF: cb16902521c (data)  GND: 4803346-7  LCCN: sh96002196  NKC: ph1199503  SUDOC: 180214659 
מהלכי הצבא הסובייטי והשטחים שנכבשו על ידו ביוני-אוגוסט 1944
מלחמת האזרחים בסיירה לאון

מלחמת האזרחים בסיירה לאון פרצה ב-1991 ונמשכה כעשר שנים, עד ל-2002 לערך. היא הונהגה על ידי פודאי סנקו שנולד ומת בסיירה לאון, אך גם היה רב"ט בצבא הבריטי. עשרות אלפי בני אדם נהרגו במהלך מלחמה זו, ויותר משליש מהאוכלוסייה נעקרו מבתיהם. רבים מהם נעשו פליטים במדינות שכנות, ואלה שנשארו היו נתונים לעבדות. בשנת 1999 החלו מנהיגי העולם לנהל משא ומתן להפסקת המלחמה, ובשנת 2002 הוכנעו המורדים שנתמכו בידי ליבריה, והשליטה חזרה לממשל המרכזי בתמיכת בריטניה וכוחות האו"ם.
סיירה לאון התמודדה עם הפיכות צבאיות רבות מאז קיבלה עצמאות בשנת 1961. עם גילוי מרבצי יהלומים חדשים בסיירה לאון, באזורים הסמוכים לגבול ליבריה, החלו להתקומם קבוצות מורדים בליבריה על הקשיים הכלכליים מהם סבלו, וזה מה שהוביל בסופו של דבר למלחמת האזרחים בסיירה לאון.
הגורמים למלחמה > רקע פוליטי

בשנת 1985 פרש נשיא סיירה לאון סיאקה סטיבנס (Siaka Stevens), והוחלף בג'וזף סיידו מומו. מומו הכריז על מצב חירום כלכלי בתחילת שלטונו, והעניק לעצמו שליטה רבה יותר בכלכלת המדינה, שגרמה לשקיעתה. הוא פיזר סמכויות בידי יועציו המושחתים, הכלכלה נקלעה למשבר ואזרחי המדינה חיו בתנאי מחיה קשים, ללא דלק וחשמל. המשבר הכלכלי לא איפשר למומו לשלם משכורות לאנשי הצבא של המדינה, ולכן משנת 1991, הצבא החל להתפרק. ארגון מורדים בשם החזית המהפכנית המאוחדת (R.U.F), אשר פלש מליבריה, ניצל את המשבר והחל לתפוס את השליטה על שדות היהלומים של סיירה לאון, תוך שהוא משתמש בהכנסות מהיהלומים לצורכי אלימות ומלחמת אזרחים. בנקודה זו פרצה מלחמת האזרחים הידועה בין החזית המהפכנית המאוחדת לבין צבא סיירה לאון (SLA).
הגורמים למלחמה > יהלומי דמים

בשנות השלושים של המאה העשרים התגלה היהלום הראשון בסיירה לאון. מספר שנים לאחר מכן החלה להתפתח תעשיית היהלומים במדינה. ב-1968, עם עלייתו לשלטון של סיאקה סטיבנס, הוא הבחין ביתרון הפוליטי והכלכלי של כריית היהלומים, לכן הוא החל לקחת חלק בתהליכי כרייה בלתי חוקית. בשנת 1970, הוא הקים את החברה הלאומית לכריית יהלומים (NDMC). סיאקה ושותפו ג'מיל מוחמד, שהיה סוחר יהלומים לבנוני, השתלטו על תחום היהלומים בסיירה לאון עד פרישתו, בשנת 1985. במהלך שלטונו, מינה סיאקה קבוצות קטנות של סוחרים לבנונים כאחראים על חילוץ יהלומי הסחף, ובאמצעות המס שהוא גבה על היהלומים, יצר מקור הכנסה יציב עבור משטרו.
כאשר מומו החליף את סיאקה סטיבנס בנשיאות סיירה לאון, הניהול הכלכלי של המדינה התערער והמדינה איבדה את השליטה בענף היהלומים. מומו לא ידע לנהל את ענייני המדינה, הכלכלה של סיירה לאון החלה להתפורר בהדרגה, עד שמומו הכריז על מצב חירום כלכלי של המדינה. במקביל החזית המהפכנית המאוחדת ניצלה את חולשת הממשל להשתלט על שדות היהלומים של סיירה לאון, והעבירה את הבהכנסות מהיהלומים לצורכיה. עם גילוי מרבצי יהלומים חדשים בקרבת גבול ליבריה, החלה ליבריה ללטוש עיניים למרבצים אלו. בעקבות כך נשיא ליבריה צ'ארלס טיילור סיפק תמיכה פיננסית, אימון צבאי, נשק, כוח אדם לטובת החזית המהפכנית המאוחדת.
מלחמת האזרחים > מהלך המלחמה

מלחמת האזרחים בסיירה לאון הייתה אלימה במיוחד. החזית המהפכנית המאוחדת החל להילחם בכל שטחה של סיירה לאון. המורדים הרגו כ-50,000 בני אדם, גירשו כמחצית מהאוכלוסייה המקומית והרסו חלק משמעותי של תשתיות המדינה, וכל זאת בעזרת הרווחים מסחר ביהלומים. הם היו מעבידים את אזרחי המקום. הגברים היו עוסקים בחפירה והנשים בחקלאות וברוכלות, כאשר כולם היו עובדים עבודת פרך. הכורים, אשר פעלו לצדם של החופרים, היו כורים באופן ידני ומוכרים את היהלומים שמצאו לסוכנים מורשים או יצואנים. העבודה עצמה הייתה בכפייה של המממנים ולא היה להם חופש פעולה. במקביל לעבודות הכפייה, האזרחים היו נתונים לתנאי מחיה קשים ולאונס של הנשים, פעילויות טרור ורצח.
בשנת 1992 הפילה קבוצה של קצינים זוטרים את ממשלת APC, אותה ממשלה אשר שלטה בין השנים 1996 - 2007. בשנת 1996, נחתם הסכם שלום בינם לבין ממשלת ליבריה, ולמרות זאת המלחמה המשיכה להתקיים באזורים מסוימים במדינה. בשנת 1997 התקיימה הפיכה צבאית, אשר במהלכה הודח הנשיא המכהן אחמד טג'אן קבאח (Ahmad Tejan Kabbah). בשנת 1998, קבאח שב לנשיאות, ובשנת 1999 נחתם 'הסכם לומה'. הסכם זה נחתם בלומה, בירת טוגו, בין קבאח לבין פודאי סנקו. למרות ההסדר, שמטרתו לסיים את מעשי האיבה, המורדים המשיכו בפעילותם עד שנת 2001. בשנת 2000 מועצת הביטחון של האו"ם מינתה ועדת מומחים כדי להמליץ לאו"ם כיצד לאכוף את הסנקציות על החזית המהפכנית המאוחדת. המהלך הסופי התרחש בשנת 2002, עת ניסתה ליבריה לכבוש את פריטאון, בירת סיירה לאון. צעד זה הוביל להתערבות בריטית שבסיומה נכנעו המורדים ומלחמת האזרחים הסתיימה. הכוחות הבריטיים בפיקודו של ריצ'רד דייוויד (David Richards), אשר כללו את כוחות הקרקע, האוויר והיבשה, סייעו לסיירה לאון במלחמה והצליחו להדוף את כוחות המורדים משטחה.
מלחמת האזרחים > ילדים חיילים

מעבר לפעולות הטרור אשר ביצעו המורדים באזרחי המדינה ובמדינה עצמה, עודד נשיא ליבריה ציארלס טיילור שימוש בילדים חיילים. אנשיו חטפו ילדים, סיממו אותם והפכו אותם לרוצחים. הם כפו עליהם לבצע כרצונם במלחמה. הילדים אשר התנגדו להם, נענשו בגדיעת כפות ידיהם ולעיתים ידיהם נגדעו עד המרפק. כדי למנוע מהילדים לברוח ולחזור לבתיהם, הם היו הורגים את משפחותיהם ובני הכפר שלהם. להרג של בני המשפחה הייתה מטרה נוספת - לענות את אותם ילדים ולגרום להם לחוסן נפשי, מה שיהפוך אותם לרוצחים בעצמם, וכך בעצם הם ישרתו את מטרתם של ארגון המורדים. הילדים הצעירים יותר שימשו בתפקידי שמירה ונשיאת נשקים, ואחרים עסקו באיסוף מודיעין, זריקת רימונים וסיורים.
מלחמת האזרחים > סיום המלחמה

המלאכה הושלמה בתמיכת ממשלות ארצות הברית ובריטניה, כוח האו"ם לשמירת השלום (UNAMSIL) ותרומות מהבנק העולמי, קרן המטבע הבין-לאומית, ומגוון ארגונים לא ממשלתיים. משנת 2002 החלה נסיגת הכוחות מסיירה לאון, והסתיימה סופית בשנת 2005. במקביל, בשנת 2004, ועדת האמת והפיוס, אשר התקיימה כתנאי ל'הסכם לומה', כתבה דו"ח על ממשלת סיירה לאון ומועצת הביטחון של האו"ם. הדו"ח כלל את שמותיהם של העבריינים והמלצות הממשלה להמשך.
לאחר המלחמה > בית הדין המיוחד לסיירה לאון

בית הדין המיוחד לסיירה לאון (אנ') הוקם ב-16 בינואר 2002 על ידי ממשלת סיירה לאון והאומות המאוחדות כדי להעמיד לדין אנשים הנושאים באחריות להפרות חמורות של המשפט ההומניטארי הבינלאומי והחוק המקומי, שבוצעו בסיירה לאון לאחר ה-30 בנובמבר 1996 ובמהלך מלחמת האזרחים בסיירה לאון. בית המשפט חקר עבירות של פשע נגד האנושות, פשעי מלחמה והפרות חמורות של המשפט הבינלאומי והמקומי  13 חשודים הובאו לפני בית הדין, הידוע ביניהם הוא צ'ארלס טיילור, רודן ליבריה לשעבר, שהואשם ב-11 סעיפי אישום בפשעים נגד האנושות, פשעי מלחמה והפרות נוספות. בית הדין מצא אותו אשם הוא הורשע בכל הסעיפים ונדון לחמישים שנות מאסר. נאשם נוסף פודאי סנקו, שהיה מנהיג חזית המהפכנית המאוחדת (RUF), הואשם ב-17 סעיפי אישום בגין פשעי מלחמה שונים, כולל שימוש בילדים חיילים ופשעים נגד האנושות, כולל רצח עם, שעבוד, אונס ועבדות מינית.
לאחר המלחמה > תהליך השיקום

עם סיום המלחמה בשנת 2002, החל פיזור של הצבא ופירוקו מנשק. כמו כן, החל תהליך שבו הממשלה המרכזית מאצילה סמכויות על הצ'יפים המרכזיים. כלומר, רישיונות הכרייה הונפקו רק באישור הצ'יפים. בשלב זה ניכרת מדיניות ממשלתית עצמאית, כאשר היהלומים נחשבו לרכוש המדינה וכלי לפיתוח המחצבים שבאדמתה.
לאחר המלחמה > תהליך קימברלי

באותה שנה יצא לפועל 'תהליך קימברלי', שמטרתו לפקח על ענף היהלומים, הואיל וענף זה היה מקור לסכסוך שנמשך כעשור לערך. במסגרת התהליך, הדו"ח אשר נכתב על ידי ועדת המומחים לעניין סיירה לאון, דן בהגבלות על המדינה, תפקידי היהלומים והנשק אשר שימש הברחות במהלך סכסוכים. 'תהליך קימברלי', בראשיתו היה תהליך ייעוצי, אך מאוחר יותר הוחלט על הנפקת 'תעודת קימברלי'. התעודה עליה חתומות רבות ממדינות העולם, מאשרת את מקורו של כל משלוח יהלומי גלם, וכי משלוח זה אינו מכיל יהלומי סכסוך. למעשה, העקרונות הבסיסיים של 'תהליך קימברלי' קובעים, כי לכל משלוח של יהלומי גלם, גם ביבוא וגם ביצוא, חייבת להתלוות 'תעודת קימברלי' מקורית ורשמית של המדינה המייצאת.
לאחר המלחמה > ענף היהלומים

תרומתו העיקרית של 'תהליך קימברלי' הייתה במודעות שעלתה בזכותו, ובכך שהוא הפחית את השימוש ב'יהלומי הדמים' לפחות מאחוז אחד מכלל ייצור היהלומים בעולם. עם סיום מלחמת האזרחים ולאחר ש'תהליך קימברלי' נכנס לתוקף, החל ייעול של הכספים מכריית היהלומים הרחק מקבוצות מורדים, פעילי טרור ופוליטיקאים מושחתים, ובמקביל ניכרת תרומה נוספת בהגדלת סקטור המיסים, השקעה ופיתוח המדינה.
המלחמה בתרבות

בשנים האחרונות, עלתה המודעות ל'יהלומי הדמים'. הסרט 'לגעת ביהלום' הוא ראייה טובה לכך.
מדובר בסרט דרמה אמריקאי בכיכובם של לאונרדו דיקפריו, ג'ניפר קונלי ודג'ימון הונסו.
הסרט עוסק ביהלומים הנכרים בסיירה לאון על מנת לממן ארגוני מורדים לצורכי אלימות, הרג ומלחמות אזרחים.
מקורות ביבליוגרפיים

אבן זוהר, חיים, כריית יהלומים בעולם: מדיניות אסטרטגיה במרכזי הגלם, רמת גן: תייסי, 2007
Hilson, Gavin; Clifford, Martin J. (2010-04-28). "A 'Kimberley protest': Diamond Mining, Export Sanctions, and Poverty in Akwatia, Ghana". African Affairs. Oxford University Press (OUP). 109 (436): 431–450. doi:10.1093/afraf/adq020. ISSN 0001-9909.
Orogun, Paul (2004-01-01). ""Blood Diamonds" and Africa's Armed Conflicts in the Post-Cold War Era". World Affairs. SAGE Publications. 166 (3): 151–161. doi:10.3200/wafs.166.3.151-161. ISSN 0043-8200.
Snyder, Richard; Bhavnani, Ravi (2005). "Diamonds, Blood, and Taxes". Journal of Conflict Resolution. SAGE Publications. 49 (4): 563–597. doi:10.1177/0022002705277796. ISSN 0022-0027.
Utas, Mats; Jörgel, Magnus (2008-08-18). "The West Side Boys: Military Navigation in the Sierra Leone Civil War". The Journal of Modern African Studies. Cambridge University Press (CUP). 46 (3): 487–511. doi:10.1017/s0022278x08003388. ISSN 0022-278X.
Vines, Alex; Cargill, Tom (2010). "The Impact of UN Sanctions and Their Panels of Experts: Sierra Leone and Liberia". International Journal. SAGE Publications. 65 (1): 45–57. doi:10.1177/002070201006500104. ISSN 0020-7020.
* Zack‐Williams, A. B. (2001). "Child Soldiers in the Civil War in Sierra Leone". Review of African Political Economy. Informa UK Limited. 28 (87): 73–82. doi:10.1080/03056240108704504. ISSN 0305-6244.
לקריאה נוספת

Haufler, Virginia (2009). "The Kimberley Process Certification Scheme: An Innovation in Global Governance and Conflict Prevention". Journal of Business Ethics. Springer Nature. 89 (S4): 403–416. doi:10.1007/s10551-010-0401-9. ISSN 0167-4544.
Taylor, Ian. 2011. "Blood on the stone: greed, corruption and war in the global diamond trade by Ian Smillie; from blood diamonds to the Kimberley Process: how NGOs cleaned up the global diamond industry by Franziska Bieri", International Affairs. 87(1): 231-233.
הערות שוליים

1 2 3  אבן זוהר, 2007: 241–242
1 2  Snyder & Bhavnani 2005: 581-583
↑  אבן זוהר, 2007: 243
↑  Utas & Jörgel 2008: 491-492
↑  Vines & Cargill 2010: 50-52
↑  Zack-Williams 2001: 79-80
↑  Bringing Justice: the Special Court for Sierra Leone: Brief Overview of the Establishment of the Special Court, www.hrw.org
↑  אי-פי, 50 שנות מאסר נגזרו על נשיא ליבריה לשעבר, באתר הארץ, 30 במאי 2012
↑  Special Court for Sierra Leone, web.archive.org, ‏2012-07-19
↑  אבן זוהר, 2007: 236–237
↑  Vines & Cargill 2010: 50-52, 66-67
↑  תהליך קימברלי, באתר משרד הכלכלה והתעשייה, ‏8 במרץ 2016
↑  Gavin & Martin 2010: 435
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007292597805171  GND: 7540899-5  LCCN: sh00004248  NKC: ph276831
ספריית אסיף

ספריית אסיף היא מאגר תורני מקוון של כתבי עת וספרים תורניים מהדור הנוכחי, בעיקר מישיבות הציונות הדתית. הספרים מחולקים לפרקים וממופתחים, ומוגשים כקובצי PDF לעיון ולהורדה באופן חופשי. כמו כן, הספרייה כוללת מגוון עבודות תזה ודוקטורט בנושאים תורניים.
הספרייה מכילה למעלה מ־18,000 פריטים (מאמרים, עבודות אקדמיות, וספרים שמפאת אופיים לא חולקו למאמרים), הממוינים במספר דרכים: עץ קטגוריות הכולל כ-2,000 קטגוריות, כ-24,000 תגיות נושאים, מחברים, מוסדות, ואף מקורות שבהם המאמרים עוסקים, כגון פרק בתנ"ך, דף בתלמוד הבבלי או נושא בהלכה או באגדה. הספרייה אינה כוללת פרטים ביבליוגרפיים של ספרים ומאמרים שאינם נמצאים בה בפועל.
את הספרייה הקים הרב אייל רזניקוביץ' בשנת ה'תשע"ד (2014). הספרייה נתמכת על ידי איגוד ישיבות ההסדר.
תוכן הספרייה

חלק מהספרים הועלו מתוך גרסה דיגיטלית שמקבילה לספר המודפס, וחלקם נסרקו במיוחד לצורך העלאתם לספרייה. בין המחברים בולטים בספרייה: הרב יעקב אריאל, הרב יהודה זולדן, הרב זלמן נחמיה גולדברג, הרב יצחק שילת, הרב פרופ' נריה גוטל, הרב יעקב אפשטיין והרב אהרן ליכטנשטיין.
תוכן הספרייה > כתבי עת ישיבתיים

בספרייה מאמרים מתוך כתבי עת של כ-60 ישיבות ההסדר, שלרוב מובאים על כל גיליונותיהם. בין כתבי עת הבולטים: בלכתך בדרך (ישיבת כרם ביבנה), עלון שבות (ישיבת הר עציון), קול ברמה (ישיבת הגולן), אורות עציון (ישיבת אור עציון), מעליות (ישיבת ברכת משה), כתלנו (ישיבת הכותל), מישרים (ישיבת ירוחם). מלבד ישיבות הסדר, מצויים בספרייה גם כתבי עת ופרסומים של ישיבות גבוהות וכוללים, כגון: ניצני ארץ (ישיבת מרכז הרב), מאבני המקום (ישיבת בית אל), הכי אתמר (ישיבת איתמר), חמדת הארץ (כולל ארץ חמדה), מעלין בקודש (כולל בית הבחירה), מקדמי ארץ (ישיבת קדומים), ועוד.
תוכן הספרייה > מכונים וגופים תורניים

בספרייה מופיעים גם כתבי עת, קובצי מאמרים ופרסומים של מכוני מחקר תורני וגופים תורניים שונים, ובהם: מכון התורה והארץ (אמונת עתיך ועוד), מרכז תורה ומדינה, מכון המקדש, מכון שלזינגר (אסיא), מכון כת"ר, כושרות, מכון משפטי ארץ, מכון הרצי"ה, עמותת פתיל תכלת, ארגון רבני צהר, המזרחי העולמי, המכון לקידוש החודש ע"ש דרייזין, הרבנות הצבאית (מחניך, ועוד), תוכנית מאמינים במשטרה, מרכז ברקאי, הוצאת ראובן מס, הוצאת מגיד, המכון התורני אור עציון, מכון הר ברכה, אגודת אל הר המור, ירחון האוצר, כתב העת פשטות המתחדשים, מכון אורות הירושלמי, בית הרב קוק, עמותת מתנת חיים, ועוד. הספרייה כוללת גם קובצי מאמרים של מדרשות תורניות לנשים: המדרשה בבר-אילן, ומדרשת מגדל עוז.
תוכן הספרייה > אוניברסיטאות ומכללות

הספרייה כוללת גם כתבי עת מדעיים שעוסקים בנושאים תורניים, כגון בד"ד (אוניברסיטת בר-אילן), ליבי במזרח וספר עמדו"ת (מכללת אורות ישראל), ופרסומים נוספים בהוצאות אקדמיות (כגון ספרי פרופ' יעקב שמואל שפיגל בהוצאת בר אילן, וספרי פרופ' מיכה קליין בהוצאת מכללת שאנן). בנוסף, מופיעות בספרייה כ-200 עבודות אקדמיות בנושאים תורניים (בעיקר עבודות תזה ודוקטורט), שנכתבו על ידי סטודנטים באוניברסיטאות שונות בארץ.
תוכן הספרייה > ספרים נוספים

בספרייה מצויים מאמרים מתוך כ-70 ספרים שאינם כתבי עת ואינם שייכים למכון או מוסד אקדמי. חלק מהספרים הללו הם אסופות מאמרים של מחברים שונים (בעיקר ספרי זיכרון וספרי יובל), וחלקם מאת מחבר אחד.
ראו גם

רמב"י
רמבי"ש
הערות שוליים

↑  לראשונה: כתב עת אחד לכל ישיבות ההסדר, באתר ערוץ 7, ‏2013-11-14
↑  הרב אחיה בן פזי, אתר אסיף - שיעור על שימוש בספריות אינטרנטיות, ישיבת ירוחם, 24 בפברואר 2016
↑  בין היתר, כדי להעניק מענה לצרכים שתיאר בצמד מאמריו: אחדות בעולם התורה, מקור ראשון, ב' באייר תשע"ג; כתיבה תורנית בעולם הישיבות הציוני-דתי, דעות 74, אדר-ניסן תשע"ו
| ספריות דיגיטליות בנושאי יהדות |
| --- | --- | --- |
| ספרות מקור - טקסט | ויקיטקסט • ספריא • על התורה • פרויקט השו"ת • דעת • סנונית • אוצר הספרים היהודי השיתופי • המילון ההיסטורי ללשון העברית • מכון ממרא • פרויקט בן-יהודה • הזמנה לפיוט • Grimoar |  |
| ספרות מקור - סרוקה | היברובוקס • אוצר החכמה • הספרייה הלאומית • ספריית אסיף • אוצרות התורה |  |
| כתבי יד | המכון לתצלומי כתבי יד עבריים |  |
| ספרים סרוקים - כללי | ארכיון האינטרנט • גוגל ספרים • פרויקט גוטנברג |  |
| ביבליוגרפיה | מפעל הביבליוגרפיה העברית • רמב"י • רמבי"ש • הלכה ברורה ובירור הלכה |  |
ספריות דיגיטליות בנושאים נוספים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007397010605171  LCCN: no2019007450  VIAF: 34154800152956190432   WorldCat (עם VIAF): 34154800152956190432
מלחמת קונגו השנייה

השטחים שהוחזקו על ידי הפלגים השונים במהלך מלחמת קונגו השנייה, 2001–2003
מלחמת קונגו השנייה, הידועה גם בתור המלחמה הגדולה של אפריקה ומלחמת העולם של אפריקה, פרצה באוגוסט 1998 ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, מעט יותר משנה אחרי מלחמת קונגו הראשונה.
מלחמת קונגו השנייה היו מעורבות באופן ישיר תשע מדינות וכ-20 מיליציות. בעקבות המלחמה נהרגו כ-5.4 מיליון אנשים עד שנת 2008, מרביתם מרעב וממחלות, ואחרים נפלו קורבן למעשי זוועה דוגמת אונס וקניבליזם.
המלחמה הסתיימה באופן רשמי ביולי 2003.
רקע למלחמה

מלחמת קונגו השנייה הייתה המשך למלחמת קונגו הראשונה ולהפלת שלטון מובוטו ססה סקו בקונגו-זאיר, כשנשיא קונגו, לורן קבילה בקש להוציא מארצו את הכוחות הזרים שעזרו לו להפיל את משטר מבוטו.
הפלת משטרו של מבוטו התאפשרה על ידי "ברית הכוחות הדמוקרטיים לשחרור קונגו" (AFDL), קואליציה של גורמים מקומיים קונגואים, שהוקם בכינוס בלמרה שבדרום קיבו, ב-18 באוקטובר 1996. ה-AFDL כלל את: מיליצית ה-PRP הנוטה למרקסיסטית של קבילה, ה-ADP של הטוטסים הזאיריים, הבאניאמולנגה והבניאמסיסי, ה-MRLZ של שבט הבאשי מסביבת בוקאבו בדרום קיבו, וה-CNRD ממזרח קאשאי. המרד נתמך על ידי ממשלת רואנדה הטוטסית, שחששה מפני פליטי ההוטו, שברחו מרואנה למזרח קונגו אחר שכוחות הטוטסי (ה--RPF) הביסו את הממשל הרואנדי ההוטואי, בסיום רצח העם ברואנדה.
ממשלת בני הטוטסי, שחששה מפלישת ההוטו ממזרח זאיר, החלה לספק נשק למיליצית הטוטסי בניאמולנגה. ממשלת מובוטו ססה סקו, גינתה בתוקף את ההתערבות, אבל הייתה חסרת יכולת צבאית לעצור בעדם.
ב-7 באוקטובר 1996 הקציב סגן המושל של דרום קיבו לכ-200,000 הבאניאמולנגה בזאיר שבוע לעבור לרואנדה. בתגובה, פתחו באוקטובר 1996 בני הטוטסי בזאיר במרד, בתמיכת כוחות צבא של רואנדה, במטרה להשתלט על המחוזות המזרחיים של קיבו בזאיר, ולהתגבר על בני ההוטו.
מרבית הלוחמים של קבילה היו בני הטוטסי, ורבים מהם נלחמו באזור האגמים הגדולים של אפריקה. קבילה בעצמו היה יריב של מובוטו במשך זמן רב, ותומך של פטריס לומומבה – ראש הממשלה הראשון של קונגו העצמאית, שהוצא להורג ב-1961 והוחלף על ידי מובוטו ב-1965.
ה-ADFL התקדמו ממזרח למערב והגיעו לקינשאסה באמצע מאי 1997. קבוצה נוספת של ה־ADFL השתלטה על לובומבאשי. החלה תנועה אווירית לקינשאסה, מובוטו נמלט ממנה ב-16 במאי 1997 והבירה נכבשה ללא התנגדות משמעותית. קבילה הכריז על עצמו כנשיא ב-17 במאי 1997 ומיד ציווה על דיכוי אלים על מנת להחזיר את הסדר. לאחר מכן ניסה קבילה לארגן מחדש את המדינה וקרא לה הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. חילופי השלטון הביאו לסיום של מלחמת קונגו הראשונה.
קבילה ניסה לאחד מחדש את המדינה תוך שימוש בכוח. באוגוסט 1998, סילק קבילה את כל בני הטוטסי, שהיו בני בריתו, מממשלתו, והורה לכוחות הזרים לצאת לאלתר מקונגו. אירוע זה היה אות הפתיחה למלחמת קונגו השנייה.
הסיבות הכלכליות לפרוץ המלחמה

קיימת טענה כי אחת הסיבות שהובילו למלחמה היא הרצון לשלוט במשאבי הטבע בקונגו. ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו נמצא כ-80% ממלאי הקולטן בעולם. הקולטן הוא מקור לטנטלום, אבקה עמידה לחום שמסוגלת להוליך מטען חשמלי גבוה. תכונה שגורמת לו להיות מרכיב חיוני בקבלים אלקטרוניים.
בסוף שנות ה-90 ובתחילת שנות ה-2000, חלה עליה עצומה בביקוש לקולטן, בעקבות השימוש ההולך וגובר בטלפונים סלולריים ובמכשירים אלקטרוניים נוספים.
הסיבות הכלכליות לפרוץ המלחמה > חקירת האו"ם על שימוש לא חוקי במינרלים

צוות מומחים של האו"ם החל באפריל 2001 לחקור את השימוש הלא חוקי שנעשה ביהלומים, קובלט, קולטן, זהב ומשאבים יקרי ערך אחרים שהיו בקונגו. הדו"ח האשים את רואנדה, אוגנדה וזימון בשימוש סיסטמטי לרעה של משאבים שהיו שייכים לקונגו, והומלץ למועצת הביטחון להטיל עליהן סנקציות.
בנוסף לכך נטען כי עשרות חברות בינלאומיות הרוויחו מהלחימה באזור ומכריית הקולטן, וחלקן אף החריפו את הסכסוך כדי להבטיח גישה למחצב. האו"ם האשים 85 חברות זרות בליבוי הלחימה. כמה חודשים לאחר מכן הודיע האו"ם כי ההאשמות מול החברות נפתרו.
תמיכה ממדינות אפריקה השונות

כשהשלטון בקונגו עבר לידי לורן קבילה, במאי 1997, הוא שינה את שמה מזאיר, שם שניתן לה על ידי מבוטו, לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
קבילה חשש למעמדו, מכיוון שקצינים רואנדים עמדו בראש צבאו, והוא חשש שהוא יודח ויוחלף בבן שבט טוטסי שיכפיף את המדינה לרואנדה. ב-14 ביולי 1998 פיטר קבילה את הרמטכ"ל הרואנדי ג'יימס קאבארבה, והחליף אותו ביליד קונגו, סלסטין קיפוואה. המהלך גרם להתקררות ביחסים עם רואנדה. קאבארבה מונה ליועץ הרמטכ"ל החדש.
לאחר כשבועיים קבילה פקד על כל הצבאות הרואנדים והאוגנדים לעזוב את המדינה. היועצים הצבאיים הרואנדים שגרו בקינשאסה סולקו תוך פחות מ-24 שעות. האנשים שהוטרדו מפקודה זו יותר מכולם היו הקבוצה הבניאמולאנגית של טוטסי. כוחות רואנדים שהתרכזו במזרח קונגו ייסדו שם מיליציה בשם RCD. אוגנדה סייעה להקים מיליציה בשם MLC. שתי התנועות פתחו ב-1998 בלחימה נגד משטר קבילה, כשלצידן נלחמים הצבאות הסדירים של אוגנדה ורואנדה. ממשלת קבילה הזמינה כוחות תומכים מאנגולה, נמיביה וזימבבואה.
תמיכה ממדינות אפריקה השונות > זימבבואה

חלקים נרחבים מצבא זימבבואה הועברו לקונגו ב-1998, תחת ניהולו של רוברט מוגאבה. מוגאבה סיפק חיל אוויר. צבאה של זימבבואה נחשב לאחד הצבאות המתקדמים והמקצועיים באפריקה. האסטרטגיה של זימבבואה כללה הגנה על קבילה באופן אישי באמצעות צבא של בעלות ברית. בנוסף, הם התכוונו לכבוש מחדש התיישבויות, ולסלק את המורדים מאזור קינשאסה. מוגבה תכנן לשלוח לקינשאסה כוחות מיוחדים יחד עם כוחות צנחנים, ומספרם נע בין 600–1,000 חיילים. באוגוסט 1998 הוא שלח שני גדודים נוספים. היקף חיל המשלוח הגיע ל-12,000 חיילים בשנת 2001.
הזימבבואים התחילו לסגת ב-2002, ויצאו לחלוטין מהמלחמה עד סוף אותה השנה. לפני שהם נכנסו ללחימה, הם בנו לעצמם צבא ששילב גדודים שונים וגדולים, בעלי כוח תגובה רחב ותמיכה אווירית מספקת. על אף שהצבא הזימבבואי היה בכשירות גבוהה ומקצועית, המבצעים הממושכים בקונגו גרמו לנזק בכשירותם.
חיל האוויר הזימבבואי השתמש באופן יעיל בכוח האווירי שהיה לרשותו ופגע בצורה מדויקת בכוחות המורדים ובתוקפים הרואנדים, אך במהלך הלחימה איבד מסוקים ומטוסים רבים.
תמיכה ממדינות אפריקה השונות > נמיביה

נמיביה לקחה חלק בלחימה בקונגו בעקבות הוראתו של הנשיא סם נוג'ומה. נמיביה הייתה חברה בארגון "קהילת הפיתוח של צפון אפריקה" וזאת הייתה הסיבה העיקרית להתערבותה. נוג'ומה היה בעל ברית של קבילה זמן רב. המפלגה השולטת אז, SWAPO, הייתה בעלת אינטרסים זהים לאלו של מוגבה. קינשאסה הייתה חלק חשוב במסחר של נמיביה – יצוא דגים, וכרייה. בפברואר 1999, הצבא הנמיבי שהיה בקונגו מנה בקושי 1,000 חיילים. בשנים 2000 ו-2001 המספרים נעו בין 1,600 ל-2,000, על אף שלא היה צורך בהם. הם פרשו לחלוטין ב-2002. עד לאותה הנקודה נהרגו 30 חיילים בזמן לחימה, והמאמץ המלחמתי עלה לנמיביה 150,000$ ביום.
ההתערבות של נמיביה לוותה בביקורת קשה על ידי מפלגות האופוזיציה, דרום אפריקה, ומספר תורמים מערביים. האיחוד האירופאי הביע דאגה לכך שנוג'ומה השתמש לרעה בקרן הפיתוח של נמיביה לטובת קונגו. מדינות אחדות, ביניהן פינלנד, הפסיקו את תמיכתן הכספית.