stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פאנצר סימן 4
שירות מבצעי > החזית המזרחית (1941 - 1945)

עם הופעתם המפתיעה של טנקי T-34 ו-KV-1 הסובייטיים בעת הפלישה לברית המועצות ביוני 1941, התגלתה במלואה נחיתות כוח האש של הפאנצר סימן 4. הטנקים הסובייטיים היו חסינים כמעט לחלוטין מפני תותח ה-L/24 הקצר, בעוד תותחי ה-76.2 מ"מ שלהם לא התקשו לחדור את שריון הפאנצרים. מתוך 426 הטנקים מדגם זה שהיו לוורמאכט בחזית המזרחית ביום הפלישה, 378 הושמדו כבר לקראת סוף 1941. כאמור, כתוצאה מלקחי המערכה בברית המועצות פותח דגם חדש של הטנק, דגם F2, שצויד בתותח ה-KwK 40 L/43 ארוך הקנה. דגמי F2 נשלחו לראשונה במספרים קטנים לחזית המזרחית באביב 1942, ועם תחילת מתקפת הקיץ הגרמנית ב-28 ביוני 1942 עמדו לרשות קבוצת ארמיות דרום 135 טנקי F2 בלבד. באותה עת, היו אלו הטנקים היחידים בארסנל הגרמני שהיו מסוגלים להתמודד כנגד טנקי T-34 ו-KV הסובייטיים. תותח L/43 היה מסוגל לחדור עם פגז חודר שריון את השריון של T-34 ממרחק של 1,200 מטרים בכל זווית פגיעה.
פאנצר סימן 4 המשיך למלא תפקיד חשוב גם בקרבות של 1943 בחזית המזרחית, אף על פי שקצב הייצור שלו עדיין היה איטי מכדי להחליף את האבדות שנגרמו לכוחות השריון הגרמניים ב-1942. לקראת קרב קורסק ביולי 1943, היו בחזית המזרחית כ-950 טנקים מדגם זה, מתוכם 56 פאנצרים סימן 4 עם תותח L/24, ‏583 עם תותח L/43 ו-302 עם תותח L/48. מאחר שטנקי הטיגר החדישים היו מעטים למדי, וטנקי הפנתר סבלו מבעיות מכניות קשות, טנקי פאנצר סימן 4 מילאו תפקיד מרכזי במהלך המתקפה הגרמנית על בליטת קורסק. האבדות הקשות שספג הוורמאכט ב-1943 - 2,396 טנקי פאנצר סימן 4 בכל החזיתות, מרביתם בחזית המזרחית - גרמו לכך שבחלק מדיוויזיות הפאנצר הגרמניות נותרו רק 12 עד 18 טנקים מבצעיים מדגם זה. הפאנצר סימן 4 המשיך למלא תפקיד מרכזי בלחימת כוחות השריון הגרמניים בחזית המזרחית גם בשלבים המאוחרים של המלחמה, בהם התמודד, בין השאר, נגד טנקים סובייטיים מדגמים מתקדמים יותר, כגון ה-T34/85 וה-IS-2, וגרם להם אבדות כבדות.
שירות מבצעי > החזית המערבית (1944 - 1945)

ב-10 יוני 1944, ארבעה ימים לאחר הפלישה לנורמנדי, היו זמינים 863 טנקי פאנצר סימן 4 ב-11 דיוויזיות הפאנצר שהוצבו במערב, קרוב למחצית כוח השריון של הצבא הגרמני בצרפת באותו זמן. במערכה בנורמנדי נמצאו אומנם הגרמנים בנחיתות מספרית גדולה מול כוחות השריון של בעלות הברית המערביות, אולם לגרמנים עמד היתרון בחימוש העדיף, לצד הקשיים שגרמה הלחימה באזור ה"בוקאז'" לכוחות בעלות הברית. באזור זה הצליחו הגרמנים - על אף העליונות האווירית של בעלות הברית - להסב אבדות כבדות ליריביהם, והשיגו לעיתים יחס אבדות של 4:1 לטובתם. מאידך, מרבית התקפות הנגד של הפאנצרים בבוקאז' הסתיימו בכישלון; עדיפות החימוש שלהם לא באה לידי ביטוי, הם היו פגיעים לירי מטולי בזוקה ותותחי נ"ט מטווח קרוב, וספגו אבדות כבדות מתקיפות מהאוויר ומהפגזות של תותחים כבדים.
במהלך החודשים הראשונים לאחר פלישת בעלות הברית לצרפת, מרבית טנקי השרמן האמריקאים (הטנק העיקרי של צבא ארצות הברית במהלך המלחמה) עדיין צוידו בתותח M3 בקוטר 75 מ"מ, אשר התקשה לחדור את שריון החזית של דגמי הפאנצר סימן 4 המאוחרים ממרחק העולה על 100 מטר. באותו זמן, דגמי הטנקים היחידים שיכלו להשמיד את הפאנצר סימן 4 מטווח ארוך, היו שרמן פיירפלי ("גחלילית") ומשחית הטנקים אכילס הבריטי, שניהם חמושים בתותח 17 ליטראות, ומשחית הטנקים M10 חמוש בתותח 76 מ"מ. ביולי 1944 החלו אומנם להיכנס לשירות הצבא האמריקאי טנקי שרמן חמושים בתותח 76 מ"מ, שהיה שווה בביצועיו ל-L/48, אולם בראשית ינואר 1945 היו עדיין רק כרבע מכלל השרמנים ששירתו בצבא האמריקני במערב אירופה מדגם זה.
עם תום המערכה בנורמנדי, דיוויזיות הפאנצר הפגועות שסבלו ממחסור תמידי בתגבורות ובכלי רכב חלופיים כותרו בכיס פאלז על ידי הכוחות האנגלו-אמריקאיים. טנקים רבים אבדו לאחר שהושמדו או ננטשו על ידי צוותיהם עקב מחסור בדלק. במתקפה הגדולה האחרונה של הגרמנים במערב בארדנים בדצמבר 1944, היה הפאנצר סימן 4 הטנק הנפוץ ביותר בקרב דיוויזיות הפאנצר המדולדלות; עם תחילת המתקפה ב-16 בדצמבר היו לכוח הגרמני התוקף 349 טנקים מבצעיים מדגם זה. לאחר כישלון המתקפה בארדנים המשיך הטנק לשרת במספרים קטנים יותר בחזית המערבית.
שירות מבצעי > שירות בצבאות זרים

טנקי פאנצר סימן 4 סופקו לבעלות בריתה של גרמניה במהלך המלחמה בתמורה לחומרי גלם ולחיזוק הארסנל של מדינות אלה. הונגריה רכשה 22 טנקי פאנצר סימן 4 דגם F1 עם תותח ה-L/24 ב-1942. אלה סווגו כטנקים כבדים והשתתפו בקרבות ברוסיה תחת הדיוויזיה המשוריינת הראשונה. בספטמבר 1942 נשלחו להונגריה 10 טנקים עם תותח ה-L/43, בנוסף ל-10 פאנצר 3 וחמישה משחיתי טנקים מסוג מארדר 2 (אנ'). ב-1944, בניסיון לתגבר את הצבא ההונגרי המוכה, נשלחו עוד כ-50 דגמי H ו-J.
רומניה קיבלה 127 פאנצר סימן 4 בין החודשים נובמבר 1943 לאוגוסט 1944. 91 נמסרו לבולגריה במהלך המלחמה, מספיק כדי לצייד גדוד שלם עם ארבע פלוגות בנות 22 פאנצר סימן 4 כל אחת. 20 פאנצר סימן 4 F1 וחמישה מדגם H נשלחו לקרואטיה בסתיו 1944; אלה לקחו חלק בקרבות כנגד הסובייטים והבולגרים בקרואטיה ב-1945. 15 טנקים מדגם G נמכרו לטורקיה ו-20 מדגם H ניתנו במתנה לספרד.
כחלק מהסכם ריטי-ריבנטרופ, הפינים רכשו מגרמניה 15 פאנצר סימן 4 דגם J בסכום של 5 מיליון מארק פיני ליחידה באוגוסט 1944, כחודש בלבד לפני שחתמו הפינים על הסכם שביתת נשק עם הסובייטים ובה התחייבו לגרש את הכוחות הגרמנים מפינלנד, דבר שהביא לקרבות המכונים מלחמת לפלנד. ב-1949–1950 הוסבו מספר מהם לרכבי פינוי מוקשים לא מוצלחים ומ-1951 עד 1962 שימשו הטנקים למטרות אימונים. הפאנצר סימן 4 לא היו פופולריים במיוחד בצבא הפיני עקב בעיות במתלים ובהיגוי.
טנקי פאנצר סימן 4 שנפלו שלל בידי הצבא האדום במהלך המלחמה סווגו תחת השם T-4. חלק קטן מהם הופעלו נגד הנאצים, אחרים שימשו לאימונים. מאחר שכלים רבים כל כך נתפסו, עלתה סוגיית חימושם מחדש (וכך גם טנקים גרמנים אחרים שנפלו שלל) בתותחי טנקים סובייטים כדי לפתור את בעיית המחסור בתחמושת, אולם מאוחר יותר הפרויקט נזנח. לאחר מלחמת העולם השנייה הועברו על ידי ברית המועצות כ-170 טנקים מהדגם הזה לצבא צ'כוסלובקיה, שם שירתו עד אמצע שנות ה-50 והוחלפו על ידי טנקי T-34.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 רכשה סוריה כמה עשרות טנקים כאלה מצרפת, מספרד ומצ'כוסלובקיה (המספר המדויק איננו ידוע). קציני הוורמאכט לשעבר נשכרו על ידי הסורים כדי ללמדם על אופן השימוש בטנקים. השינוי היחיד שבוצע בטנק היה התקנתו של מקלע סובייטי כבד מדגם  DShK בקוטר 12.7 מ"מ על צריחון המפקד. הסורים הפעילו את הטנקים מעמדות ירי קבועות במלחמה על המים בשנים 1964–1965, בה הושמדו מרביתם על ידי טנקי צנטוריון ישראלים מטווחים ארוכים. טנקי פאנצר סימן 4 הנותרים השתתפו במלחמת ששת הימים שם הושמדו על ידי טנקי סופר-שרמן ישראלים או נתפסו על ידי חיילי צה"ל. אחד מהם, שנפל שלל בידי צה"ל, מוצג כיום במוזיאון "יד לשריון" בלטרון.
טבלת אבדות

להלן טבלה המציגה את אבדות הטנקים מדגם פאנצר סימן 4 בשירות הצבא הנאצי במהלך מלחמת העולם השנייה. המספרים מתייחסים לטנקים שהושמדו או נפגעו קשות בקרב, ולא ניתן היה לתקנם בסדנאות שדה.
| תאריך | אבדות | תאריך | אבדות | תאריך | אבדות | תאריך | אבדות | תאריך | אבדות | תאריך | אבדות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ספט' 39 | 19 | ספט' 40 |  | ספט' 41 | 23 | ספט' 42 | 48 | ספט' 43 | 184 | ספט' 44 | 752 |
| אוק' 39 |  | אוק' 40 |  | אוק' 41 | 55 | אוק' 42 | 54 | אוק' 43 | 199 | אוק' 44 | 141 |
| נוב' 39 |  | נוב' 40 |  | נוב' 41 | 38 | נוב' 42 | 57 | נוב' 43 | 262 | נוב' 44 | 81 |
| דצמ' 39 |  | דצמ' 40 |  | דצמ' 41 | 65 | דצמ' 42 | 45 | דצמ' 43 | 316 | דצמ' 44 | 158 |
| ינו' 40 |  | ינו' 41 |  | ינו' 42 | 48 | ינו' 43 | 93 | ינו' 44 | 274 | ינו' 45 | 287 |
| פבר' 40 | 5 | פבר' 41 |  | פבר' 42 | 49 | פבר' 43 | 345 | פבר' 44 | 152 | פבר' 45 |  ? |
| מרץ 40 |  | מרץ 41 | 55 | מרץ 42 | 10 | מרץ 43 | 136 | מרץ 44 | 121 | מרץ 45 |  ? |
| אפר' 40 | 1 | אפר' 41 |  | אפר' 42 | 22 | אפר' 43 | 130 | אפר' 44 | 277 | אפר' 45 |  ? |
| מאי 40 | 77 | מאי 41 | 1 | מאי 42 | 8 | מאי 43 | 156 | מאי 44 | 83 | סה"כ | 6,822 |
| יוני 40 | 20 | יוני 41 | 16 | יוני 42 | 41 | יוני 43 | 5 | יוני 44 | 270 |  |  |
| יולי 40 |  | יולי 41 | 111 | יולי 42 | 61 | יולי 43 | 290 | יולי 44 | 426 |  |  |
| אוג' 40 |  | אוג' 41 | 70 | אוג' 42 | 37 | אוג' 43 | 280 | אוג' 44 | 368 |  |  |
לקריאה נוספת

Heinz Guderian Achtung - Panzer! The Development of Tank Warfare, Cassell Military Classics 1999.
Thomas Jentz & Hilary Doyle, Panzer Tracts 4: Panzerkampfwagen IV - Grosstraktor to Panzerbefehlswagen IV, Darlington, MD: Darlington Productions 1997.
Horst Scheibert, The Panzer IV Family, West Chester, PA: Schiffer Military History 1991.
White B.T. German Tanks and Armored Vehicles 1914-1945, Acro Publishing 1968
Leland Ness Jane's World War II Tanks and Fighting Vehicles, Harper Collins 2002
George Forty Panzer IV: Pzkpfw Ausf a - J, Ian Allan Publishing 2002
Bob Carruthers Panzer IV: The Workhorse of the Panzerwaffe, Coda Books 2012
Hans Schaufler Panzer Warfare on the Eastern Front Stackpole Books 2012
הסכם השלום בין ישראל למצרים

| --- | --- |

לחיצת יד משולשת בין ראש ממשלת ישראל מנחם בגין (מימין), נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר ונשיא מצרים אנואר סאדאת, לאחר טקס חתימת חוזה השלום בין ישראל למצרים על מדשאות הבית הלבן בוושינגטון, ארצות הברית, 26 במרץ 1979
 נושא:  הסכם שלום
 מטרה:  הבטחת שלום בין ישראל למצרים
 חותמים:  מצרים (1972-1984) נשיא מצרים אנואר סאדאת  ישראל ראש ממשלת ישראל מנחם בגין
 מתווכים:  ארצות הברית נשיא ארצות הברית, ג'ימי קרטר
 מקום חתימה:  הבית הלבן
 מקום יצירה:  הבית הלבן 
 תאריך יצירה:  26 במרץ 1979
 תאריך כניסה לתוקף:  ינואר 1980
 שפות:  אנגלית
 
הסכם השלום בין ישראל למצרים הוא הסכם שנחתם על ידי נשיא מצרים אנואר סאדאת, ראש ממשלת ישראל מנחם בגין ונשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר, על מדשאות הבית הלבן ב-26 במרץ 1979. חתימת ההסכם הייתה אחד מרגעי השיא בתהליך שהחל עם ביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל בנובמבר 1977 ונאומו בכנסת, והסתיים ב-1982 עם השלמת פינוי חצי האי סיני והעברתו לידי מצרים. בהסכם השלום נקבע הגבול בין ישראל למצרים והוא כיום גבול בין-לאומי.
רקע

מהקמת המדינה עד לחתימת הסכם השלום, שרר בין ישראל למצרים מצב מלחמה שנבע ממדיניות מצרים של אי הכרה בזכותה של ישראל להתקיים. ישראל נאלצה להתמודד עם פלישה של צבא מצרים במלחמת העצמאות, ובעקבות מדיניות מצרים לאפשר אלפי פיגועי טרור בשנותיה הראשונות של ישראל, ובעיקר לאחר "עסקת הנשק הצ'כית" בספטמבר 1955, נאלצה ישראל לצאת למלחמת מנע (מבצע קדש). גם נסיגה חד צדדית ומלאה של ישראל במרץ 1957 לא הביאה לשינוי מדיניותה של מצרים, שנשיאה הנערץ גמל עבדול נאצר הוביל אותה על בסיס ההבטחה למחוק את ישראל מעל למפה. מדיניות זו הביאה את ישראל שוב לצאת למלחמת מנע (מלחמת ששת הימים). גם הניצחון הצבאי המוחץ לא שינה את עמדת מצרים, שבין השאר הייתה שותפה ל"שלושת הלאווים של חרטום", וכמה שבועות אחרי סוף מלחמת ששת הימים פתחה נגד ישראל במלחמת ההתשה שהסתיימה רשמית באוגוסט 1970 אך הופרה עוד ביום חתימת ההסכם על ידי מצרים שהזיזה את מערך הנ"מ שלה כך שבפרוץ מלחמה נוספת, ישראל לא תוכל לממש את יתרונה באוויר. זה היה הרקע למלחמה ביוזמת מצרים באוקטובר 1973: מלחמת יום הכיפורים. טרם מלחמת יום הכיפורים נוהלו מגעים בין ישראל למצרים בתיווך ארצות הברית ובפרט על ידי הנרי קיסינג'ר, שאף היו אמורים להתחדש אחרי הבחירות לכנסת בישראל (שלבסוף נדחו) – אך אז פרצה המלחמה ושמה סוף למגעים. לאחריה, ב-11 בנובמבר 1973, נחתם רשמית הסכם הפסקת אש בין שתי המדינות, שהמשיך את ההסכם בפועל מאוקטובר ששם קץ למלחמה. ב-21 בדצמבר באותה השנה נערכה בז'נבה ועידה בין-לאומית שבעקבותיה נחתמו הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים.
רקע > הסכם הביניים

בספטמבר 1975, בתקופת ממשלתו הראשונה של יצחק רבין, חתמו ישראל ומצרים על הסכם הביניים, שבו הצהירו המדינות כי "הן נחושות בהחלטתן להגיע לכלל הסדר שלום סופי וצודק באמצעות משא-ומתן". כן התחייבו המדינות שלא לנקוט באיום בשימוש בכוח והצהירו כי הסכסוך ביניהן ובמזרח התיכון לא ייפתר בכוח אלא בדרכי שלום. ישראל התחייבה להעביר למצרים את שדה הנפט באבו רודס. בהצבעה בכנסת 70 ח"כים תמכו בהסכם זה ו-43 התנגדו; בראש המתנגדים עמד מנחם בגין.
רקע > ביקור סאדאת בישראל

ב-9 בנובמבר 1977 הודיע סאדאת בנאום ארוך בפני חברי מועצת העם המצרי על נכונותו להגיע לכנסת בירושלים כדי לדון על שלום עם ישראל. הצהרתו של נשיא מצרים עוררה תגובות סוערות בעולם הערבי, בעיקר במדינות שהוגדרו מאוחר יותר כחזית הסירוב: סוריה, לוב, עיראק ואלג'יריה. גם מבית נתקל הנשיא סאדאת בהתנגדות, שבאה לידי ביטוי בהתפטרות שר החוץ שלו. יומיים אחר כך הזמין ראש הממשלה מנחם בגין באופן רשמי את הנשיא סאדאת לבקר בירושלים.
להכרזה זו קדמו מגעים החשאיים שנוהלו עם מצרים על ידי ראש הממשלה מנחם בגין, "המוסד" הכפוף לו ושר החוץ משה דיין. מגעים אלו הוסתרו מראש אמ"ן שלמה גזית (שהיה אחראי להעריך את כוונות סאדאת ומשמעות פעולותיו), מהרמטכ"ל מוטה גור, ומשר הביטחון עזר ויצמן. הסתרת מידע חיוני זה תרמה להתרעה של חטיבת המחקר שהעריכה כי ביקור סאדאת יסודו במזימה מצרית נוספת. הערכה זאת הובילה את הרמטכ"ל, מוטה גור, להזהיר את ראש הממשלה מנחם בגין מפני כוונותיו התוקפניות של סאדאת, יומיים לפני הגעתו. בעקבות אזהרתו המוטעית ספג הרמטכ"ל מוטה גור נזיפה רועמת ופומבית מפיו של שר הביטחון עזר ויצמן.
ישראל כולה נערכה לביקור, שזכה לשם הקוד "מבצע שער". עשרות אלפי שוטרים ואנשי צבא איבטחו אותו. ב-19 בנובמבר 1977, בשעה 20:06 בערב, נחת סאדאת בישראל והפך בכך למנהיג הערבי הראשון שבא לביקור רשמי בישראל. סאדאת זכה לקבלת פנים רשמית על אף ששתי המדינות היו עדיין, פורמלית, במצב של מלחמה. ב-20 בנובמבר 1977, נאם הנשיא סאדאת במליאת הכנסת. במהלך שלושת הימים בהם שהה סאדאת בישראל ביקר ב"יד ושם", השתתף בישיבות של סיעות הכנסת, התפלל במסגד אל-אקצא ונפגש מספר פעמים עם מנחם בגין. לפני חזרתו למצרים קיים מסיבת עיתונאים משותפת עם מנחם בגין.
רקע > הסכמי קמפ דייוויד

לאחר ביקורו של סאדאת בישראל נפתחה ב-14 בדצמבר 1977 ועידת שלום במלון 'מינה האוס' בקהיר בהשתתפות נציגי ישראל, מצרים, ארצות הברית ומשקיף מהאו"ם (ראש המשלחת הישראלית היה אליהו בן-אלישר). לאחר סיום הוועידה יצא מנחם בגין לביקור גומלין בעיר אסמאעיליה ב-25 בדצמבר 1977 ושם נערכה ועידת פסגה בהשתתפותם של בגין וסאדאת. לאחר מכן החלו שיחות שלום ישירות בין ישראל ומצרים בתיווך ארצות הברית. שיחות אלה נשאו פרי וב-17 בספטמבר 1978 נחתמו הסכמי קמפ דייוויד; הסכם מסגרת לשלום במזרח התיכון והסכם מסגרת לכריתת חוזה שלום בין מצרים וישראל. הכנסת אישרה את הסכמי קמפ דייוויד ב-27 בספטמבר 1978 כש-84 חברי כנסת (בהם רוב חברי המערך) תמכו, 19 התנגדו ו-17 נמנעו.
הסכם השלום

ההסכם מורה על סיום מצב המלחמה בין ישראל למצרים וקובע את הגבול המוסכם הקבוע בין שתי המדינות.
הנספח הצבאי להסכם מורה על פירוז אזור הגבול משני צידיו ועל דילול כוחות הצבא המצרי בסיני בפיקוח כוח צבאי רב-לאומי לשמירה על השלום.
עוד מורה ההסכם על כינון יחסי שכנות נורמליים כמקובל במשפט הבין-לאומי, סעיף שהופר על ידי מצרים מיומו הראשון של ההסכם, למרות מאמציו של סאדאת לממשו. אחרי רצח סאדאת אימצה מצרים את עקרונות התרבות המוסלמית בנושא, המבחינות עקרונית בין "סלאם" (שהוא הסכם שלום בין מדינות, הסכם שאיננו מחייב כלל את החברה לנקוט נורמליזציה עם האויב לשעבר), לבין "צלח" (שלום אמת קבוע, שייתכן רק ואך ורק לאחר שכל בני האדם יקבלו עליהם את עקרונות האסלאם).
ההסכם מכיל נספח העוסק במתן שלטון עצמי לפלסטינים ברצועת עזה וביהודה והשומרון. נספח זה הוא החלק היחיד בהסכם שלא יושם בסופו של דבר.
הכנסת אישרה את ההסכם ב-22 במרץ 1979 ברוב של 95 בעד ו-18 נגד. שבועיים קודם לכן ביקר בישראל נשיא ארצות הברית, ג'ימי קרטר, ונאם בכנסת אודות מחויבותה של ארצות הברית לסיוע בהשגת ההסכם ובשמירה עליו.
טקס החתימה על חוזה השלום בין ישראל למצרים נערך ב-26 במרץ 1979 על המדשאה הצפונית של הבית הלבן, בנוכחותם של כ-1,500 מוזמנים ובמעמדם של ג'ימי קרטר נשיא ארצות הברית, מנחם בגין ראש ממשלת ישראל ואנואר סאדאת נשיא מצרים. הטקס החל בנגינת ההמנונים של שלוש המדינות ונמשך כ-45 דקות. אחרי הטקס נערכה ארוחת ערב ממלכתית עבור מנהיגי ישראל ומצרים בבית הלבן, והמשתתפים נהנו ממופע תזמורת של יצחק פרלמן, פנחס צוקרמן ולאונטין פרייס.
ביקור סאדאת בבאר שבע

ב-27 במאי 1979 הגיע סאדאת לבאר שבע יחד עם סגנו חוסני מובארכ וראש הממשלה המצרי, מוסטפא ח'ליל. הוא התקבל על ידי נשיא המדינה, יצחק נבון, וראש הממשלה, מנחם בגין. לאחר קבלת פנים בכניסה לבניין העירייה, התכנסה הפמליה המצרית באולם מועצת העירייה למפגש משותף עם חברי מועצת העירייה, ששיאו היה חתימה משותפת על מגילת השלום. בהמשך ביקר סאדאת גם באוניברסיטת בן-גוריון.
ביקור סאדאת בחיפה

בספטמבר 1979 ערך הנשיא המצרי אנואר סאדאת ביקור נוסף בישראל,
שבמהלכו הגיע ביאכטה הנשיאותית אל-חוריה עם אשתו ג'יהן ובתו לנמל חיפה. והתקבל על ידי הנשיא יצחק נבון וראש הממשלה מנחם בגין. הנשיא סאדאת ביקר בעיר ונאם במלון דן כרמל. אנשי חיל הים המצרי מהיאכטה בליווי משחתת וספינת טילים התקבלו כאורחים של חיל הים הישראלי ונערך לכבודם נשף במועדון הוועד למען החייל בהר הכרמל.
קביעת הגבול ופינוי סיני

פינוי סיני על ידי ישראל על פי הסכם השלום נעשה בשני שלבים: בינואר 1980 נסוגה ישראל מן הקווים בהם ניצבה בעקבות הסכם הביניים עם מצרים מ-1975 אל מעבר לקו שנמתח לאורך חצי האי, מאל עריש שבצפונו ועד לראס מוחמד שליד שארם א-שייח' שבדרומו. באפריל 1982 פינתה ישראל את יתרת שטח סיני, למעט אזור טאבה (שפונה מספר שנים מאוחר יותר – ראו להלן).
קביעת הגבול ופינוי סיני > הסכסוך על טאבה

קושי מיוחד התעורר בקביעת הגבול במפרץ אילת. סימון הגבול במפות משנת 1906 לא היה ברור. לדעת ישראל האזור המכונה טאבה ונמצא דרומית לאילת נמצא בשטחה, ולכן היא לא נסוגה ממנו, ואפשרה בו הקמת בית מלון ומתקני תיירות ישראליים. מצרים טענה כי הגבול עובר ממזרח לטאבה ותבעה נסיגה ישראלית מהאזור. אף על פי שמדובר בשטח קטן ביותר, הפך הסכסוך עליו למשבר בין המדינות. הפתרון היה בוררות בין-לאומית, שקבעה שהשטח שייך למצרים. ישראל הגיעה להסכם עם מצרים על-פיו המלון ומתקני התיירות יישארו בידי בעליהם הישראלים, אולם אלה הזדרזו למכור אותם זמן קצר לאחר העברת השטח למצרים. ישראל נסוגה באופן סופי מטאבה ב־26 בפברואר 1989. הסכם נוסף שהושג בעקבות משבר טאבה הביא להקמת מעבר גבול במקום שפתוח 24 שעות ביממה ומאפשר מעבר חופשי של תיירים מסיני לאילת. על-פי הסכם זה רשאים ישראלים לבקר במזרח סיני בדרכון בלבד, בלא צורך בוויזה, לתקופה של עד 14 יום. המלון הישראלי וכפר הנופש של רפי נלסון מהווים במשותף את המתחם של הילטון טאבה.
קביעת הגבול ופינוי סיני > אנדרטאות

שתי אנדרטאות לזכר החייל המצרי הוקמו בישראל כחלק מהסכם השלום, אחת בסמוך לכביש 35 ומצודת יואב ואחת בפארק "עד הלום" ליד אשדוד, הקמת האנדרטאות סוכמה במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים לזכר החיילים המצרים שנפלו בקרבות במלחמת העצמאות. במסגרת ההסכם התחייבה ישראל לשמור על אנדרטאות אלו, ובמקביל התחייבו המצרים לשמור ולאפשר גישה לישראלים לאנדרטאות שהוקמו לזכר חיילים ישראלים בסיני בטרם נחתם ההסכם, האנדרטה המרכזית שבהן היא אנדרטה העשרה שהוקמה בחבל ימית
מעמדה של רצועת עזה > מעמד משפטי יוצא דופן

רצועת עזה נשארה בידי ישראל, אף על פי שהייתה בשליטת מצרים לפני מלחמת ששת הימים. המצרים כבשו את רצועת עזה במלחמת העצמאות, אולם לא סיפחו אותה למצרים, ולא ראו בה חלק ממצרים. לפיכך, הם לא היו מעוניינים בהחזרתה לשלטון מצרי במסגרת הסכמי השלום. גם ישראל לא סיפחה את רצועת עזה לשטחה, לא לפני הסכמי השלום ולא אחריהם, ולמעשה נוצר מצב שבו רצועת עזה אינה שייכת לשום מדינה ריבונית, אף כי היא נשלטת בידי הממשל הצבאי של צה"ל. הסכם השלום הכיל נספח שהורה על הקמת שלטון עצמי אוטונומי ברצועת עזה, אולם נספח זה לא יושם בסופו של דבר. מצב זה המשיך להתקיים עד לחתימת הסכם אוסלו א' בשנת 1993, שבו הונהגה אוטונומיה פלסטינית ברוב שטח הרצועה, במתכונת שונה מזו שנוסחה בהסכם השלום עם מצרים.
מעמדה של רצועת עזה > מעמד משפטי יוצא דופן > חלוקת העיר רפיח

בעיה מיוחדת נוצרה בעיר הפלסטינית רפיח. עיר זו הלכה וגדלה והתפשטה אל מעבר לגבול הבין-לאומי, כיוון שמיקומו היה חסר משמעות בין השנים 1948–1982. עם נסיגת ישראל מסיני נחצתה העיר ונחלקה בין מצרים לרצועת עזה. תחילה הוצבה גדר פשוטה במרכזו של הרחוב שנקבע כקו הגבול ואשר עבר בלב העיר רפיח. בהמשך, עקב הפיכת קו הגבול למוקד מתיחות על רקע האינתיפאדה (ראו להלן) ועל רקע ההברחות הרבות שהתבצעו במקום, הורחבה רצועת הגבול, הוקמו מכשולים לאורכה ואזור זה הפך לחלק מרכזי מציר פילדלפי.
מעמדה של רצועת עזה > מעמד משפטי יוצא דופן > תוכנית ההתנתקות

במסגרת "תוכנית ההתנתקות" הסיגה ישראל את כל כוחות הצבא והאזרחים הישראלים מרצועת עזה וביטלה את הממשל הצבאי בה (אוגוסט–ספטמבר 2005). השליטה ברצועת עזה נותרה של הרשות הפלסטינית באופן בלעדי, אף־על־פי שהיא אינה מוכרת כמדינה. מעמדה הבין-לאומי של רצועת עזה מאז לא ברור. על-פי הסכם מיוחד שנחתם בין ישראל למצרים, הוצבו על הגבול בין רצועת עזה למצרים ("ציר פילדלפי") 750 שוטרים מצרים, שתפקידם למנוע הברחות של נשק וסמים או מעבר של "מבוקשים" בין מצרים לרצועה. בימים הראשונים לביצוע ההסכם, נפרץ הגבול לחלוטין, והכוחות המצריים לא הצליחו להשתלט על הפלסטינים שעברו בין שני חלקי העיר רפיח. בישראל היו שמתחו ביקורת על ההסכם בטענה שהוא משנה את הסטטוס קוו שעוצב בהסכמי השלום, ופותח פתח לשינויים לא-רצויים אחרים בעתיד.
השלכות ההסכם > מצרים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מבחינת מצרים סימן הסכם השלום שינוי דרמטי במדיניות החוץ והביטחון. מצרים ניתקה את עצמה מהעולם הערבי, הן בעצם ההכרה בישראל והן בהחלטתה לדאוג לאינטרסים שלה במנותק מהאינטרסים של יתר מדינות ערב. ההסכם יצר נתק בין מצרים לברית המועצות, שהיו עד אז בעלות ברית, והביא להתקרבות בין מצרים לארצות הברית, שהתבטאה בסיוע כלכלי וצבאי נרחב. ההסכם גרם נזק רב למעמדה של מצרים בעולם הערבי, ואף לסילוקה של מצרים מהליגה הערבית, אולם שיפר את יחסיה עם ארצות המערב ולפיכך גם את מצבה הכלכלי. הציבור המצרי התקשה לקבל את ההכרה במדינת ישראל ואת הניתוק מהעולם הערבי, במיוחד לאור העובדה שמצרים הובילה עד אז מדיניות פאן-ערבית. בתוך מצרים עצמה התפתח ארגון טרור אסלאמי בשם הג'יהאד האסלאמי. סאדאת נלחם בו וב-1981 נעצרו 1,600 פעילי הארגון.
בסוף אותה שנה, בעת שצפה במצעד השנתי שציין את "ניצחון מלחמת אוקטובר" נרצח סאדאת על ידי טרוריסטים של הג'יהאד האסלאמי המצרי, שהשתתפו במצעד כשהם לובשים מדי צבא, וכשהגיעו לבימת הכבוד קפצו מן המשאית הצבאית בה נסעו והתנפלו ביריות על בימת הכבוד. סאדאת נהרג, וסגנו חוסני מובארכ, שישב גם הוא על בימת המצעד ונפצע בלבד, התמנה לנשיא במקומו.
ב-1989 התקבלה מצרים חזרה כחברה בליגה הערבית וגם מקומם של מוסדות הליגה הוחזר לקהיר.
הפרת הסכם השלום

גם לאחר הסכם השלום, מצרים לא הפסיקה לראות בישראל אויבת. איום הייחוס לצבא המצרי בסיני מתייחס לישראל והמצרים מכשירים את כוחותיהם תוך הדגשת נקודות התורפה של השריון הצה"לי ושימוש במטרות המדמות את צה"ל לאימונים. בשנת 2012 ביטלה מצרים באופן חד צדדי את הסכם הגז עם ישראל, שהוביל לגינויה בידי שאול מופז שקרא להתערבות האמריקאים בגין הפרה של הסכם השלום. בשנת 2015 שיפצה מצרים את שדה התעופה האזרחי שנבנה על בסיס רפידים והסבה אותו לצבאי למרות שלפי ההסכם בסיני מותרים רק שדות אזרחיים. לפי מחקריו של איש המודיעין אלי דקל, מצרים מכרסמת בשיטתיות את הסכם השלום. מכניסה לסיני נשק אסטרטגי, בונה ביצורים ודרכי גישה מהירות לכיוון הגבול עם ישראל. לדבריו "לא נשאר מהסכם השלום שום שורה שלא הופרה".
ראו גם

יחסי ישראל–מצרים
קו 100 לקהיר
סולפיקיוס סוורוס

| --- | --- |

 לידה:  360? גאליה אקוויטניה, רומא העתיקה 
 פטירה:  420? (בגיל 60 בערך) גאליה, איטליה 
 מדינה:  האימפריה הרומית 
 שפות היצירה:  לטינית 
 יצירות בולטות:  Chronicle 
 
סולפיקיוס סוורוס (בלטינית: Sulpicius Severus;‏ 363 – 425 לספירה לערך) היה סופר נוצרי יליד אקיטניה שבצרפת. שימש ככרונולוג היסטוריית הנצרות וחיבר ספר ביוגרפיה על מרטין מטור.
חיים אישיים

כמעט כל המידע שיש בידינו על חייו של סוורוס מגיע מכמה רמיזות בכתביו, וכן כמה קטעים במכתבי חברו פאולינוס, בישוף נולה, וביוגרפיה קצרה מאת ההיסטוריון גנאדיוס ממסיליה (אנ').
סולפיקיוס, שנולד מהורים אצילים באקוויטיין, נהנה מחינוך טוב כיאה למעמד הוריו. הוא למד משפטים בבורדיגאלה (בורדו של היום) והיה ידוע כעורך דין רהוט, הידע שלו על המשפט הרומי בא לידי ביטוי בחלקים מכתביו. הוא התחתן עם בת למשפחה קונסולרית עשירה, שמתה צעירה, ולא הותירה לו ילדים.
סולפיקיוס, תחת השפעתו החזקה של סנט מרטין, בישוף טורס, הקדיש את כל כספו לעניים הנוצרים, ואת עצמו לנזירות. בחירה זו עוררה את מורת רוחו של אביו, אך עודדה בקביעתו על ידי חמותו. כדי לעשות כעצת חברו פאולינוס, הוא נפרד מאביו, עקב אחר ישו וקבע את תורתם של "הדייגים" הרבה מעל לכל "לימוד טוליאן". גנאדיוס קיבל את הסמכתו, אך שום פרט על פעילותו הכוהנית לא הגיע אלינו. אומרים שהוא הובל משם בזקנתו על ידי פלגיאניזם, אך חזר בתשובה והטיל על עצמו מאסר ממושך. זמנו עבר בעיקר בשכונת טולוז, ומאמצים ספרותיים שהוא הרשה לעצמו לעשות נעשו לטובת הנצרות.
שני אנשים אלו היו שונים מאוד באופיים. סולפיקיוס, מלומד והמחולל, בקי בדרכי העולם, ומרטין, הבישוף הפאנוני מחוספס, אלוף החיים הנזירים, הרואה ועובד הנסים. עם זאת רוחו של הנזיר המחוספס הכניעה את רוחו של המלומד המלוטש, ויצירותיו של סוורוס חשובות מכיוון שהן משקפות את רעיונותיו, השפעתו ושאיפותיו של מרטין, על הכמורה של גאליה.
פועלו > כתביו על מרטין מטור

פופולרי אף יותר במהלך ימי הביניים היה ספרו על חייו של סנט מרטין, כמו גם הדיאלוגים והמכתבים הנוגעים לו. עבודות אלה ביססו את המוניטין הרב אותו שמר לאורך כל ימי הביניים. הספר אינו ביוגרפיה, אלא קטלוג של ניסים, המסופר בפשטות האמונה המוחלטת. הנחתו היא כי הכוח לעבד סימנים מופלאים נמצא בקדושה, והוא סולפיקיוס מוערך רק כעדות לקדושה, אותה הוא משוכנע שניתן להשיג רק באמצעות חיים של בידוד מהעולם, שהוא השיג. בראשון הדיאלוגים שלו (דוגמניות הוגנות של קיקרו), הוא מכניס לפיו של בן שיח (פוסטומיאנוס) תיאור נעים לחיי הקנוויבים והמטפלים במדבריות הגובלים במצרים, העדויות העיקריות לסגולה שהושגה על ידם טמונה בכפיפות מרצונן אל החיות הפראיות שביניהן חיו. אבל סולפיקיוס לא תמך בדבר ללא הבחנה, אותו דיאלוג מראה שהוא חי לסכנותיו ולפגמיו. הדיאלוג השני הוא נספח גדול לחיי מרטין, ומספק מידע על חייו כבישוף ועל השקפותיו יותר מאשר היצירה הנושאת את התואר ויטה ס' מרטיני. שני הדיאלוגים מפנים מדי פעם התייחסויות מעניינות לדמויות העידן. קיימת תמונה של המחלוקות שהשתוללו באלכסנדריה על יצירותיו של אוריגנס. פסק דינו של סולפיקיוס שהוא עצמו מכניס לפיו של בן שיחו פוסטומיאנוס: "אני נדהם שאדם אחד יכל להבדיל עד כה מעצמו שבחלק המאושר של עבודותיו אין לו שום שווה וביצע טעויות, בעוד שבאותו חלק שהוא מאשים אותו בצדק, הוכח שאיש לא ביצע טעויות בלתי נראות". שלוש כתובות על מותו של מרטין משלימות את רשימת היצירות של סולפיקיוס. מכתבים אחרים (לאחותו), על אהבת ה' וויתור על העולם, לא שרדו.