stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עמנואל מרקס
מאמרים נבחרים

1972 Some Social Contexts of Personal Violence. In The Allocation of Responsibility, ed. Max Gluckman. Manchester: Manchester University Press, pp. 281-321.
1973 Circumcision Feasts among the Negev Bedouins. International Journal of Middle East Studies 4(4): 411-427.
1977 The Tribe as a Unit of Subsistence. American Anthropologist 79(2): 343-363.
1980 On the Anthropological Study of Nations. In A Composite Portrait of Israel, ed. Emanuel Marx. London: Academic Press, pp. 15-28.
1980 Wage Labor and Tribal Economy of the Bedouin in South Sinai. In When Nomads Settle: Processes of Sedentarization as Adaptation and Response, ed. Philip C. Salzman. New York: Bergin, pp. 111-123.
1987 Relations between Spouses among Negev Bedouin. Ethnos 52(1-2): 156-179.
1987 Labour Migrants with a Secure Base: Bedouin of South Sinai. In Migrants, Workers and the Social Order, ed. Jeremy S. Eades. London: Tavistock (ASA Monograph 26), pp. 148-164.
1990 The Social World of Refugees: A Conceptual Framework (Colson lecture). Journal of Refugee Studies 3(3): 189-203.
1992 Palestinian Refugee Camps in the West Bank and the Gaza Strip. Middle Eastern Studies 28(2): 281-294.
1996 Are there Pastoral Nomads in the Arab Middle East? In The Anthropology of Tribal and Peasant Pastoral Societies, eds Ugo Fabietti and Philip C. Salzman. Pavia: Collegio Ghislieri; Como: Ibis, pp. 101-115. (Italian translation by Ugo Fabietti, pp. 116-128).
1996 Suq al-sharq al-awsat; man yaksab minha? (Who stands to gain from a Middle Eastern Market?). In Al-sharq awsatiyah, ed. Salama Ahmad Salama. Cairo: Ahram Press, pp. 93-101.
2001 Land and Work: Negev Bedouin Struggle with Israeli Bureaucracies. Nomadic Peoples 4(2): 106-121.
2001 Refugee Compensation: Why the Parties have been Unable to Agree and Why it is Important to Compensate Refugees for Losses. In The Palestinian Refugees: Old Problems – New Solutions, eds. Joseph Ginat and Edward J. Perkins. Norman: University of Oklahoma Press, pp. 102-108.
2004 Dilemmas of Prolonged Humanitarian Aid Operations: The Case of UNRWA (UN Relief and Work Agency for the Palestinian
Refugees), by Emanuel Marx and Nitza Nachmias. Journal for Humanitarian Assistance, posted June 22, 2004 https://web.archive.org/web/20071024192927/http://jha.ac/articles/a135.htm
2005 Land, Towns and Planning: The Negev Bedouin and the State of Israel, by Emanuel Marx and Avinoam Meir. Geography Research Forum 25: 43-61.
2005 Nomads and Cities: The Development of a Conception. In Shifts and Drifts in Nomad-Sedentary Relations, eds Stefan Leder and Bernhard Streck. Wiesbaden: Ludwig Reichert, pp. 3-15.
2006 The Political Economy of Middle Eastern and North African Pastoral Nomads. In Nomadic Societies in the Middle East and North Africa: Entering the 21st Century, ed. Dawn Chatty. Leiden: Brill, pp. 78-97.
הערות שוליים

↑ שאלת הפיצויים לפליטים הפלסטיניים, סוציולוגיה ישראלית 3(2), (2001), 371-381.
Refugee Compensation: Why the Parties have been Unable to Agree and Why it is Important to Compensate Refugees for Losses. In The Palestinian Refugees: Old Problems – New Solutions, eds. Joseph Ginat and Edward J. Perkins. Norman: University of Oklahoma Press, (2001), pp. 102-108.
↑  Bands and Other Corporate Hominid Groups in Acheulian Culture. In Human Paleoecology in the Levantine Corridor, eds Naama Goren-Inbar and John D. Speth. Oxford: Oxbow Books, (2004), pp. 89-104.
↑  The Bedouin’s Lifeline: Roving Traders in South Sinai. In Social Critique and Commitment: Essays in Honor of Henry Rosenfeld, eds Majid Al-Haj, Michael Saltman and Zvi Sobel. Lanham, MD: University Press of America. (2005), pp. 193-206.
↑  Hashish Smuggling by Bedouin in South Sinai. In Organized Crime: Culture, Markets and Policies, eds Dina Siegel and Hans Nelen. New York: Springer, (2008), pp. 29-40.
↑  Oases in South Sinai. Human Ecology 27(2), (1999), pp. 341-357.
↑  Advocacy in a Bedouin Resettlement Project. In Anthropology and Rural Development in North Africa and the Middle East, eds. Muneera Salem-Murdock and Michael M. Horowitz. Boulder, CO: Westview, (1990), pp. 228-244.
↑  משה רביד. תוכנית מיתאר רהט, 11. רמת-גן: רביד, 1999.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274277405171  PLWABN: 9811266032505606  BIBSYS: 90115422  BnF: cb13492877d (data)  CiNii: DA01462861  GND: 1070077429  ICCU: PALV006877  ISNI: 0000 0001 0968 7740  LCCN: n50040954  NTA: 067633978  RERO: 02-A003568875  SUDOC: 050278398  VIAF: 46914531   WorldCat (עם VIAF): 46914531
פיברפאב אוונג'ר GT

| --- | --- |

Fiberfab Avenger GT
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  Fiberfab (אנ')  Fiberfab Canada Limited (FCL) (בקנדה, משנת 1970)
 שנות ייצור:  1965 – 1978
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית  קנדה קנדה
 מודל קודם:  Aztec
 סיווג:  מכונית ערכה בתצורה מכונית ספורט קופה
 מרכב:  מנוע אחורי, הנעה אחורית
 מפרט טכני
 מנוע:  V8 צילינדרים
פיברפאב אוונג'ר GT (באנגלית: Fiberfab Avenger GT) היא "מכונית ערכה" בתצורה מכונית ספורט מתוצרת יצרנית "מכוניות ערכה" Fiberfab (אנ') אשר יוצרה בין השנים 1965–1978 בארצות הברית.
בין השנים 1970–1978 "פיברפאב אוונג'ר GT" יוצרה בקנדה על ידי Fiberfab Canada Limited (FCL).
"פיברפאב אוונג'ר GT" מוגדרת כ"מכונית ערכה" ("Kit car" (אנ')).
דגמים

"GT-12" - שלדת הדגם נלקחה מחיפושית או מפולקסווגן קארמאן גיאה.
"GT-15" - שלדת הדגם ורכיבי המתלים נלקחו משברולט קורווייר.
"GT-15X" ,"GT-12X" - דגמים מאוחרים יותר של ה-"פיברפאב אוונג'ר GT" יועדו עם X וזכו לתיקוני גוף קלים. אלה כללו בדרך כלל דלתות בסגנון ארוך, קשתות גלגלים מתרחבות וספוילר קדמי.
"GTE" - מהנדסי נאס"א השתמשו ב"פיברפאב אוונג'ר GT" כרכב בסיס בפיתוח טכנולוגיית סוללות חשמליות. מארז הסוללות תפס את המנהרה המרכזית של השלדה וחלק גדול ממפרץ המנוע. כמה בונים פרטיים ייצרו מנועים חשמליים שהורכבו ב"פיברפאב אוונג'ר GT".
"פיברפאב אוונג'ר GT"

העיצוב של "פיברפאב אוונג'ר GT" מזכיר את עיצוב דגם מכונית הספורט והמרוץ "Ford GT40" (אנ') מתוצרת פורד.
"פיברפאב אוונג'ר GT" הייתה בעלת שלדה מותאמת אישית עם מקום למנוע V8.
מנוע אחורי.
סוג הנעה: הנעה אחורית.
מספר מושבים: 2+2.
גלריה

"פיברפאב אוונג'ר GT"
"פיברפאב אוונג'ר GT"
"פיברפאב אוונג'ר GT"
"פיברפאב אוונג'ר GT"
הערות שוליים

↑  דגם Aztec coachbuilt.com/bui/f/fiberfab/fiberfab
↑  ערכה - מערכת פריטים לביצוע עבודה מסוימת ארוזים יחד
↑  "פיברפאב אוונג'ר GT" barnfinds.com/gt40-wannabe-1968-fiberfab-avenger-gt
↑  Kit car - הוא רכב זמין כמערכת של חלקים, חלק מחלקי הרכב מיוצרים על ידי יצרניות רכב אחרות (כגון: מנוע, תמסורת, שמשות, פנסים). הקונה מרכיב את החלקים לרכב תפעולי לחלוטין. הערכות משתנות במלואן, מורכבות על פי ספר תוכניות
↑  דגם "GT-12" .rcnmag.com/fresh-finds/fiberfab-avenger-gt
תומאזו בושטה

| --- | --- |

 לידה:  13 ביולי 1928 פלרמו, איטליה 
 פטירה:  2 באפריל 2000 (בגיל 71) פלורידה, ארצות הברית 
 מדינה:  איטליה, ממלכת איטליה 
 
תומאזו בושטה (באיטלקית: Tommaso Buscetta;‏ 13 ביולי 1928 – 2 באפריל 2000) היה מאפיונר איטלקי, שנודע בכינוי דון מאסינו ו"בוס של שני העולמות" מפני שהיה בוס גם במאפיה הסיציליאנית וגם במאפיה האמריקאית, והיה אחד הראשונים שהפך למודיע ("פנטיטו") והסביר לרשויות את דרכי הפעולה של הארגון.
בושטה השתתף בפעילות פלילית באיטליה, ארצות הברית וברזיל לפני שנעצר והוסגר מברזיל לאיטליה. הוא התפכח מהמאפיה לאחר רציחתם של כמה מבני משפחתו, וב-1984 החליט לשתף פעולה עם הרשויות. הוא סיפק עדות חשובה במשפט מקסי 1986/87, המשפט הגדול ביותר נגד המאפיה בהיסטוריה. לאחר רצח השופטים ג'ובאני פלקונה ופאולו בורסלינו מסר בושטה עדות נוספת לוועדה למלחמה במאפיה שקשרה בין פוליטיקאים איטלקים למאפיה. בושטה נכנס לתוכנית הגנת העדים בארצות הברית, שם שהה עד מותו בשנת 2000.
חיים מוקדמים

תומאזו נולד ב-13 ביולי 1928 בפלרמו שבסיציליה, הצעיר מבין 17 ילדים; אביו היה זגג. בושטה גדל באזור מוכה עוני בפלרמו, ממנו הוא נמלט על ידי הסתבכות עם פשע בגיל צעיר. הוא היה מעורב לראשונה במאפיה הסיציליאנית בשנת 1945 ובשנים שלאחר מכן הפך לחבר מן המניין במנדמנטו פורטה נואובה, שם עבד בעיקר בהברחות סיגריות.
בושטה התחתן עם אשתו הראשונה מלכיאורה קוואלארו בשנת 1944 ונולדו לו שלושה ילדים. בשנת 1949 עבר לארגנטינה ולאחר מכן לברזיל, שם פתח חנות לייצור זכוכית, אך בשנת 1956 חזר לפלרמו ושם הצטרף לאנג'לו לה ברברה וסלבטורה "סיאסצ'יטדו" גרקו יחד עם המאפיונרים אנטונינו סורסי, פייטרו דווי וגטאנו בדלמנטי, שעסקו בהברחת סיגריות וסמים. הוא התחתן עם אשתו השנייה ורה ג'ירוטי בשנת 1966 ונולד לו ילד אחד. שנתיים לאחר מכן הוא התחתן עם אשתו השלישית כריסטינה דה אלמיידה גימאראס לאחר שעבר לברזיל ונולדו לו עוד ארבעה ילדים. בשנת 1958 הוא נעצר באשמת הברחת סיגריות וחברות בהתאגדות פלילית במהלך חקירה שערכה הגווארדיה הפיננסית נגד קורסיקה פסקל מולינלי ויליד טנג'יר סלומון גוזאל, שסומנו כספקים העיקריים של סיגריות וסמים עבור כנופיות סיציליאניות; בינואר 1959 נעצר שוב על הברחת שתי טונות סיגריות לספק יוגוסלבי.
מעצר ראשון

לאחר טבח צ'יאקולי בשנת 1963, חלק מסכסוך מאפיה פנימי המכונה מלחמת המאפיה הראשונה, הוא היה מבוקש על ידי המשטרה. בושטה ברח לשווייץ, מקסיקו, קנדה ולבסוף לארצות הברית. בשנת 1968 הורשע בהיעדרו ידי בית משפט באיטליה בשני מעשי רצח הקשורים לטבח צ'יאקולי.
ב-25 באוגוסט 1970, נעצר בברוקלין, ניו יורק, אך שוחרר ב-4 בדצמבר 1970. ב-21 ביולי 1971 הוצא צו מעצר על ידי המשטרה האיטלקית. בושטה עבר לברזיל, לאחר שעבר ניתוחים פלסטיים וניתוחים במיתרי הקול, הוא הקים רשת סחר בסמים, אך ב-3 בנובמבר 1972 נעצר על ידי ממשלת צבא ברזיל ובעקבות זאת הוסגר לאיטליה בדיוק חודש לאחר מכן שהחל להרצות עונש מאסר של עשר שנים בכלא אוצ'יארדון בפאלרמו בגין סחר בסמים, שהופחת לשמונה שנים לאחר ערעור. מאוחר יותר הוא הועבר לכלא לה נואובה בטורינו.
מעצר שני

בפברואר 1980 הוענקה לו "חנינה חלקית" ומיד נמלט חזרה לברזיל כדי להימלט ממלחמת המאפיה השנייה המתבשלת שהניע סלווטורה ריינה. ב-11 בספטמבר 1982 נעלמו שני בניו מאשתו הראשונה, בנדטו ואנטוניו, ולא נמצאו שוב, מה שגרם לשיתוף הפעולה שלו עם הרשויות האיטלקיות, אך גם בעקבות מות אחיו וינצ'נזו, חתנו ג'וזפה ג'נובה, גיסו פייטרו וארבעה מאחייניו, דומניקו ובנדטו בושטה, ואורציו ואנטוניו ד'אמיקו. המלחמה הובילה לאחר מכן למותם של רבים מבני בריתו של בושטה, כולל סטפנו בונטאדה. בושטה נעצר בסאו פאולו, ברזיל, שוב ב-23 באוקטובר 1983. הוא הוסגר לאיטליה ב-28 ביוני 1984, שם ניסה להתאבד באמצעות בליעת ברביטורטים; כשניסיון זה נכשל, הוא החליט שהוא מאוכזב לחלוטין מהמאפיה. בושטה ביקש לשוחח עם השופט במשפט נגד המאפיה ג'ובאני פלקונה והחל את חייו כמודיע, המכונה "פנטיטו".
פנטיטו

בושטה חשף מידע לפלקונה במשך 45 יום והסביר את פעולתו הפנימית והמבנים ההירארכיים של קוזה נוסטרה, כולל ועדת המאפיה הסיציליאנית, שעד אז לא היו ברורים דרכי פעולתה בשל קוד השתיקה הקפדני. זה נודע בכינוי "תאוריית בושטה". הוא גם חשף טקסי חניכה של המאפיה. עם זאת, בושטה סירב לדבר עם פלקונה על קשריה הפוליטיים של קוזה נוסטרה מכיוון שלדעתו המדינה לא הייתה מוכנה להצהרות בסדר גודל כזה והוכיחה שגישתה כללית למדי בנושא זה.
בדצמבר 1984 הוסגר לארצות הברית ושם קיבל זהות חדשה מהממשל, אזרחות אמריקאית והוצב בתוכנית להגנת העדים בתמורה לגילויים חדשים נגד המאפיה האמריקאית. הוא העיד במשפט חיבור הפיצה, שהתקיים בשנת 1985 בניו יורק וראה את הנאשמים גטאנו בדלמנטי ומאפיונר סיציליאני-אמריקני אחר שהואשמו בסחר בסמים. הוא העיד גם בשנת 1986 במשפט הגדול ביותר נגד המאפיה בהיסטוריה, משפט מקסי בפלרמו, שנבע מההצהרות שהושמעו בפני פלקונה, בושטה סייע לשופטים פלקונה ופאולו בורסלינו להשיג הצלחה משמעותית במאבק בפשע המאורגן שהוביל להגשת כתב אישום כנגד 475 חברי מאפיה, ו-338 הרשעות, שהתקבלו בשנת 1992.
באמצע 1992, בעקבות פיגועים שבהם נהרגו פלקונה ובורסלינו, החל בושטה לדבר על קשריה הפוליטיים של קוזה נוסטרה עם שופטים והאשים את סלבו לימה, שנהרג כמה חודשים קודם לכן וג'וליו אנדראוטי בהיותם ראשי הקשרים הפוליטי הראשי של הארגון; בפרט, הוא דיווח כי הכיר את לימה באופן אישי מאז סוף שנות החמישים ופגש אותו לאחרונה בשנת 1980, וכן דיווח כי נודע לו כי רצח העיתונאי מינו פקורלי בשנת 1979 התבצע על פי אינטרס של אנדראוטי. בושטה היה אחד העדים המרכזיים במשפטים נגד אנדראוטי על קשריו עם המאפיה ולרצח פקורלי. אולם אנדראוטי זוכה בסופו של דבר, בשנת 1999, מהאשמה שהזמין את חיסולו של פקורלי.
בבית המשפט פירט בושטה בפירוט רב את חילופי הדברים החבויים שקשרו בין פוליטיקאים למאפיה. הוא הצהיר:
לא קוזה נוסטרה פונה לפוליטיקאי; במקום זאת חבר בקוזה נוסטרה אומר כי הנשיא הוא שלי (è cosa mia), ואם אתה זקוק לטובה, עליך לעבור דרכי. במילים אחרות, דמות הקוזה נוסטרה שומרת על סוג של מונופול על אותו פוליטיקאי. כל ראש משפחה במאפיה בוחר אדם שתכונותיו כבר גורמות לו להראות נגיש. תשכחו מהרעיון שאליו מושגת תחילה ברית כלשהי. נהפוך הוא, ניגשים לאותו מועמד ואומרים, "אונורבול, אני יכול לעשות זאת וכך בשבילך עכשיו, ואנחנו מקווים שכאשר תיבחר תזכור אותנו." המועמד זוכה והוא צריך להחזיר משהו. אתה אומר לו, "אנחנו צריכים את זה, האם תעשה את זה או לא?" הפוליטיקאי מבין מיד ופועל תמיד.
במהלך משפט בשנת 1993, חבר המאפיה סלבטורה קנצ'מי התוודה בפני בושטה כי חנק למוות שניים מבניו של בושטה. לאחר המשפט, בוסקטה חיבק את קנצ'מי ואמר: "אתה לא יכול לסרב לפקודה. אני סולח לך כי אני יודע מה המשמעות של להיות בקוזה נוסטרה."
מותו

בושטה מת ממחלת הסרטן ב-2 באפריל 2000, בהיותו בן 71, לאחר שחי את מרבית חייו עם אשתו השלישית ומשפחתו בפלורידה, ארצות הברית בשמות בדויים. הוא נקבר בשם בדוי בצפון מיאמי, פלורידה.
בתרבות הפופולרית

הוא גולם על ידי פ. מארי אברהם בסרט "גוויות מצוינות" משנת 1999 ועל ידי וינסנט ריוטה במיני-סדרה "איל קאפו דיי קאפי" משנת 2007. הוא גולם על ידי סרג'יו וספרטינו בסדרת הטלוויזיה האיטלקית משנת 2016 "המאפיה הורגת רק בקיץ".
הוא גולם על ידי פיירפרנצ'סקו פאבינו בסרט "הבוגד" משנת 2019, בבימויו של מרקו בלוקיו ונבחר להתמודד על פרס דקל הזהב בפסטיבל קאן 2019. "הסנדק שלנו", שיצא גם הוא בשנת 2019, הוא סרט תיעודי מאת מארק פרנצ'טי ואנדרו מאייר, הכולל עדות של אשתו השלישית של בושטה וילדיה ששרדו "שעדיין חיים באנונימיות בשל חשש לנקמה" על פי סקירה אחת.
לקריאה נוספת

Dickie, John (2004). Cosa Nostra. A history of the Sicilian Mafia, London: Coronet, ISBN 0-340-82435-2
Jamieson, Alison (2000). The Antimafia. Italy’s Fight Against Organized Crime, London: MacMillan Press ISBN 0-333-80158-X
Stille, Alexander (1995). Excellent Cadavers. The Mafia and the Death of the First Italian Republic, New York: Vintage ISBN 0-09-959491-9
יוסוף ח'מיס

יוסוף ח'מיס (בערבית: يوسف خميس; 10 במאי 1921 – 22 בספטמבר 1986) היה איש ציבור ערבי-ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפ"ם.
ביוגרפיה

ח'מיס נולד בכפר ריינה שליד נצרת. בסיום לימודיו התיכוניים למד באוניברסיטה האמריקנית בביירות.
בעקבות פטירתו של יצחק יצחקי הושבע ח'מיס כחבר הכנסת השלישית. כהונתו בכנסת נמשכה עשר שנים, עם בחירתו מחדש לכנסת הרביעית והחמישית, הוא כיהן בכנסת עד 1965.
ח'מיס הצטרף למפ"ם ב-1949, ושימש חבר מרכז המפלגה וחבר מזכירות סניף חיפה. בשנת 1966 החל לעבוד בוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית ובשנת 1977 נבחר לוועדה המרכזת של ההסתדרות. הוא כיהן כסגן יו"ר המחלקה הערבית בהסתדרות והחזיק בתפקידיו אלו עד לפטירתו. בנוסף היה חבר הנהלת המכללה האקדמית בית ברל וחבר מרכז הפועל.
סטיבן קוקר

סטיבן רוי קוקר (באנגלית: Steven Roy Caulker; נולד ב-29 בדצמבר 1991 בפלטהאם שבאנגליה) הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת הבלם בנבחרת סיירה לאון.
קריירת מועדונים

בין השנים 2009–2013 שיחק קוקר בטוטנהאם הוטספר מהפרמייר ליג, והושאל ליאוביל טאון, לבריסטול סיטי ולסוונסי סיטי.
ב-31 ביולי 2013 חתם קוקר על חוזה לארבע עונות בקרדיף סיטי, העולה החדשה לפרמייר ליג.
ב-22 ביולי 2014 חתם קוקר על חוזה לארבע עונות בקווינס פארק ריינג'רס. ב-29 ביולי 2015 הושאל לסאות'המפטון למשך עונה. ב-12 בינואר 2016 בוטלה השאלתו של קוקר לסאות'המפטון, והוא הושאל לליברפול עד לתום עונת 2015/2016.
ב-8 בפברואר 2018 חתם קוקר על חוזה לעונה וחצי בדנדי מליגת העל הסקוטית.
ב-15 בינואר 2019 חתם קוקר באלניהספור מליגת העל הטורקית. ב-19 באפריל הוא היה יחד עם חברי קבוצתו על מיניבוס שהתהפך באלניה, בתאונה בה נהרג חברו לקבוצה יוזף שוראל. קוקר ומספר מחברי קבוצתו הועברו לבית החולים עם פציעות לא מסכנות חיים.
ב-30 ביוני 2021 חתם קוקר בפנרבחצ'ה מליגת העל הטורקית.
ב-8 בספטמבר 2021 חתם בגזיאנטפ מליגת העל הטורקית.
קריירה בינלאומית

קוקר שיחק בנבחרות הצעירות של אנגליה.
קריירה בינלאומית > אולימפיאדת לונדון 2012

ב-13 בינואר 2012 נכלל קוקר ברשימת המועדונים לסגל נבחרת בריטניה במסגרת טורניר הכדורגל באולימפיאדת לונדון 2012. ב-2 ביולי 2012 אושר כי קוקר הוא חלק מסגל נבחרת בריטניה בטורניר. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות קדם אולימפי, בו הפסידה נבחרת בריטניה לנבחרת האולימפית של ברזיל. הוא פתח בכל שלושת משחקי נבחרתו בשלב הבתים של הטורניר האולימפי, וסייע לשמירה על רשת נקייה במשחק מול הנבחרת האולימפית של אורוגוואי, ונבחרתו העפילה לשלבים המכריעים של הטורניר. בסך הכל ערך קוקר חמש הופעות בטורניר האולימפי, שהסתיים עבור נבחרת בריטניה בהפסד בדו-קרב בעיטות עונשין לנבחרת האולימפית של קוריאה הדרומית בשלב רבע הגמר.
קריירה בינלאומית > נבחרת אנגליה

ב-10 באוגוסט 2012, כחלק מריענון סגל נבחרת אנגליה הבוגרת, זומן קוקר לסגל הנבחרת לקראת משחק ידידות נגד נבחרת איטליה, אך לא שיחק בו. ב-8 בנובמבר זומן בפעם השנייה על-ידי מאמן נבחרת אנגליה רוי הודג'סון לסגל הנבחרת, לקראת משחק ידידות נגד נבחרת שוודיה. ב-14 בנובמבר הוא פתח בהרכב במשחק נגד נבחרת שוודיה, ואף הבקיע את שערו היחיד בנבחרת. הוא שיחק 74 דקות במשחק, בו הפסידה נבחרת אנגליה בתוצאה 2–4. זו הייתה הופעתו היחידה בנבחרת.
קריירה בינלאומית > נבחרת סקוטלנד

בחודש נובמבר 2013 אישר עוזר מאמן נבחרת סקוטלנד מארק מקגי את התעניינות הנבחרת בשירותיו של קוקר, אשר רשאי לשחק עבור נבחרת סקוטלנד בשל מוצאה של סבתו. מכיוון שהופעתו היחידה בנבחרת אנגליה הייתה במשחק ידידות, הוא קיבל אישור להחליף נבחרת. בחודש מרץ 2018 הביע קוקר את רצונו לשחק עבור נבחרת סקוטלנד. בחודש אוקטובר 2019 יצר קוקר קשר עם עוזר מאמן נבחרת סקוטלנד סטיבן ריד והביע את רצונו לשחק בנבחרת.
בחודש דצמבר 2020 הביע קוקר את רצונו לשחק ברמה הבינלאומית, בין אם עבור נבחרת אנגליה ובין אם עבור נבחרת סקוטלנד.
קריירה בינלאומית > נבחרת סיירה לאון

בחודש אוקטובר 2021 הודיע קוקר כי הוא מחכה לאישור של פיפ"א על-מנת לעבור לנבחרת סיירה לאון. הוא שיחק עבור הנבחרת במשחק לא רשמי במרוקו נגד שחקנים מקומיים, בו הפסידה נבחרתו בתוצאה 1–2. ב-17 בדצמבר קיבל קוקר אישור מפיפ"א עבור מעברו לנבחרת סיירה לאון, והפך זמין עבור הנבחרת לקראת טורניר גביע אפריקה לאומות 2021. שלושה ימים לאחר מכן, נכלל קוקר בסגל המורחב של נבחרת סיירה לאון לקראת הטורניר. ב-11 בינואר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 0–0 נגד נבחרת אלג'יריה במשחק הראשון בשלב הבתים של הטורניר.
ישראל גרשוני

| --- | --- |

 לידה:  11 באוקטובר 1946 (בן 78) חולתה, פלשתינה (א"י) 
 ענף מדעי:  היסטוריה
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מנחה לדוקטורט:  גבריאל בר, יהושע פורת
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 תלמידי דוקטורט:  מוסטפא כבהא 
 פרסים והוקרה:  פרס לנדאו (2007) 
 תרומות עיקריות
 חקר ההיסטוריה המודרנית של המזרח התיכון
 
ישראל גרשוני (נולד ב-11 באוקטובר 1946) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב וזוכה פרס לנדאו למדעים ולמחקר לשנת 2007.
ביוגרפיה וקריירה

ישראל גרשוני נולד וגדל בקיבוץ חולתה, שם למד בבית הספר העממי ובתיכון. אביו, מוסא גרשוני (ג'רשי) (1919–2007), עלה לישראל ב-1929 מצנעא שבתימן, התיישב בירושלים והיה ממקימי קיבוץ חולתה בשנת 1936. אמו, חיה שפיגל גרשוני, נולדה ב-1918 בפולין, בעיירה הנמצאת כיום באוקראינה. גרשוני שירת בסיירת גולני והיה קצין בשנות השישים. הוא לחם במלחמת ששת הימים והשתתף בקרבות מרכזיים ברמת הגולן ובגדה המערבית.
גרשוני עשה את חוק לימודיו בהיסטוריה של ארצות האסלאם באוניברסיטה העברית בשנים 1969–1977. לאחר שסיים את התואר הראשון עשה מסלול ישיר לדוקטורט, אותו הגיש ב-1977. נושא העבודה היה "התפתחות הזהות הלאומית במצרים 1919-1948", והוא נעשה בהנחייתם של פרופסור גבריאל בר ופרופסור יהושע פורת. בשנים 1976–1978 שימש כמדריך וכמרצה במחלקה להיסטוריה של המזרח התיכון שבאוניברסיטת חיפה. החל מ-1978 מרצה גרשוני בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב. החל מ-1994 כיהן כפרופסור מן המניין באוניברסיטה, עד יציאתו לגמלאות בשנת 2014. שימש כעמית מחקר במכון ללימודים מתקדמים שבאוניברסיטה העברית. שהה בשבתונים באוניברסיטת קולורדו, אוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטת פנסילבניה ובמכון ללימודים מתקדמים של לימודי היהדות והאסלאם שבאוניברסיטת פנסילבניה ולאחרונה במכון מחקר ללימודים הומאניים שבארצות הברית.
באוניברסיטת תל אביב העביר פרופ' גרשוני קורסי מבוא בתולדות המזרח התיכון המודרני והיסטוריה אינטלקטואלית. בשנת 2014 פרש לגמלאות והפך לפרופסור אמרטוס.
נשוי לשני כץ-גרשוני, אב לפסיכוטרפיסטית, עו"ס קלינית מיכל גרשוני והאמן נמרוד גרשוני וסב לשלושה נכדים.
בבחירות בשנת 2015 היה חלק מרשימת אנשי אקדמיה ואנשי תרבות ישראלים שהצביעו לרשימה המשותפת.
מחקריו

מחקריו של ישראל גרשוני עוסקים בהיסטוריה המודרנית של המזרח התיכון במאתיים השנים האחרונות, עם התמקדות במצרים. הוא מתמחה בהיסטוריה אינטלקטואלית, היסטוריה של לאומיות והתנועות הלאומיות, היסטוריה של היחסים בין תנועות אינטלקטואליות ותנועות ספרותיות ופוליטיות, המקורות של האחים המוסלמים והיסטוריה של הזהות הלאומית והתרבותית. כעת עוסק בפרויקט גדול בו הוא חוקר את יחסו של העולם הערבי, במיוחד מצרים לפאשיזם ולנאציזם, הוציא ספר אחד בנושא ומתעתד להוציא ספרים נוספים.
מחקריו > ספרים נבחרים > מצרים בין ייחוד לאחדות: החיפוש אחר זהות לאומית 1919-1948

ספר זה שראה אור ב-1980 בהוצאת הקיבוץ המאוחד הוא עיבוד של עבודת הדוקטורט של ישראל גרשוני. הספר מתחקה אחר התפתחות הזהות הלאומית והתרבות במצרים בעידן הפורמטיבי של 1900–1952. הוא דן בעשרות אינטלקטואלים ועשרות עיתונים, כתבי עת וספרים, בוויכוח הציבורי הגדול במצרים על איך וכיצד יוצרים את האומה המצרית. הספר מתאר את קשרי הגומלין בין ההתפתחויות האינטלקטואליות להתפתחויות פוליטיות וחברתיות מובהקות. הוא חושף בפעם הראשונה את תהליכי כינון הזהות הלאומית המצרית ומזהה את הסוכנים האינטלקטואלים: עיתונאים, משוררים, סופרים ופוליטיקאים שיצרו זהות זו.
מחקריו > ספרים נבחרים > התפתחות הלאומיות הפן-ערבית במצרים

ספרו זה של גרשוני התפתחות הלאומיות הפן-ערבית במצרים
The Emergence of Pan-Arabism in Egypt, ראה אור ב-1981 בהוצאת מכון שילוח ואוניברסיטת סירקיוז. הספר חושף לראשונה את השורשים הרעיוניים של הזהות הערבית במצרים. הוא מזהה את התנועות האינטלקטואליות והפוליטיות שחתרו לקרב את מצרים לעולם הערבי בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20. הוא מראה שהזהות הלאומית הערבית עלתה במצרים מסוף שנות העשרים ואילך והגיעה להבשלה ראשונית לאחר מלחמת העולם השנייה. למרות מאמצי הנאצריזם לטעון שהוא היה חלוץ הערביות של מצרים, טוען גרשוני כי ניתן להבחין בבירור כי נאצר היה יורש וממשיך ולא חלוץ של הערביות במצרים. הספר מטפל גם בגיבוש הזהות הערבית התרבותית במצרים.
מחקריו > ספרים נבחרים > מצרים, האסלאם והערבים 1900-1930

ישראל גרשוני כתב ב-1986 את ספרו "מצרים, האסלאם והערבים"
Egypt, Islam and the Arabs 1900-1930 ביחד עם פרופסור ינקובסקי Jankowski מאוניברסיטת קולורדו והוא ראה אור בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד. הספר עוסק בעיקרו בכינון הזהות הלאומית המצרית הטריטוריאלית הייחודית. הוא מטפל במיוחד בקשרים שבין ההתפתחויות האינטלקטואליות והספרותיות לבין ההתפתחויות המוסדיות והפוליטיות באותה תקופה במצרים. מקום מיוחד הוא מקדיש לעיצוב הזהות הנאו-פרעונית של מצרים בשנות ה-20. הוא מבקש להראות שזרמים מרכזיים בתרבות ובפוליטיקה המצרית ביקשו להחיות את עטרת מצרים הקדומה, במצרים העכשווית, על מנת ליצור תוכן מצרי פרעוני לאומה המצרית. מאמץ זה לווה בניסיון לנתק את מצרים מהאסלאם ומהזהות הערבית. הספר תורגם לשפה הערבית ויצא לאור בקהיר ב-1999.
מחקריו > ספרים נבחרים > ההגדרה המחודשת של האומה המצרית 1930-1945

ספרם של גרשוני וינקובסקי "ההגדרה המחודשת של האומה המצרית"
Redefining the Egyptian Nation, 1930-1945 הוא ספר המשך לספר הקודם "מצרים, האסלאם והערבים" והוא ראה אור בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1995. הספר מנסה לעקוב אחר המפנה בעיצוב הזהות הלאומית במצרים. הוא מנתח את שקיעת המגמה הנאו-פרעונית בתרבות, בחברה ובפוליטיקה. כנגד שקיעת המגמה הפרעונית מתפתחים זרמים וכוחות לאומיים, אסלאמיים וערביים. הספר מנסה להראות שעליית כוחות צעירים חדשים, במיוחד קבוצות מעמד בינוני משכיל (אפנדייה) היא שחוללה את המפנה האידאולוגי והפוליטי בהבנת הזהות הלאומית. הכוחות הללו היו חיל חלוץ של תפישה חדשה שטענה שמצרים איננה מהות טריטוריאלית ייחודית ניאו פרעונית בלבד, אלא היא קשורה בטבורה לעולם הערבי והעולם האסלאמי; כי הזהות הלאומית המצרית איננה רק ישות גאוגרפית הקשורה לעמק הנילוס, אלא גם ישות לשונית כל-ערבית וישות דתית כל-אסלאמית. וכך במהלך השנים הללו 1930–1945 הונח הבסיס לזהות לאומית על-טריטוריאלית, ערבית ואסלאמית במצרים.
מחקריו > ספרים נבחרים > הלאומיות במזרח התיכון הערבי – הערכה מחדש

ספר זה "הלאומיות במזרח התיכון הערבי – הערכה מחדש" Rethinking Nationalism in the Arab Middle East הוא אסופת מאמרים בעריכת גרשוני וינקובסקי והוא ראה אור בהוצאת אוניברסיטת קולומביה ב-1997. האסופה מקבצת את מיטב החוקרים העוסקים בתופעה הלאומית במזרח התיכון הערבי. הוא מציע בחינה מחדש של היבטים שונים של התפתחות הלאומיות כתופעה רעיונית, פוליטית, חברתית וכלכלית. הוא בוחן עמדות של גברים ונשים, מוסלמים ונוצרים, קבוצות עילית וקבוצות המוניות לשאלת הזהות הלאומית והמאבק הלאומי כנגד השלטון הקולוניאלי. הספר מעדכן את הספרות בנושא על ידי שימושו במתודות ובתאוריות האחרונות שהוצעו באקדמיה המערבית לשאלת מהות הלאומיות. המאמרים מקיפים את מצרים, סוריה, פלסטין, עיראק וצפון אפריקה. לצד מאמרים העוסקים בארצות ספציפיות, נמצאים בו מאמרים העוסקים בלאומיות הערבית הכללית.