stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דאונטאון דיסני (פלורידה)
אזורים > הצד המערבי

הצד המערבי משמש כמקום התכנסות לאירועי תרבות ובין היתר כולל שירותי הסעדה וחנויות גדולות. בנוסף ישנם 24 אולמות קולנוע, חנות של רשת וירג'ין מגסטור והמופע של להקת קרקס השמש – לה נובה. כמו כן מצוי במקום מבנה דיסניקווסט ובו חמש קומות של משחקי מחשב ומשחקי הנפשה, בתי קפה ובהם בתי קפה מרשתות פלנט הוליווד בה ניתן למצוא את הסירה "ג'ני" שלקחה חלק בסרט "פורסט ג'אמפ", האוס אוף בלוז ווולפגנג פק וחנויות נוספות.
אטרקציות:
אי.אמ.סי דאון טאון דיסני הכולל 24 אולמות קולנוע
דמויות בטיסה
קרקס השמש – לה נובה
דיסניקווסט
מסעדות:
קפה קובני בונגוס
בית השוורים
האוס אוף בלוס
The Smokehouse
פלאנט הוליווד
וולפגנג פאק קפה
טי רקס קפה
סטארבקס קפה
וורצל פרצל
דוכן גלידת האגן דאז
חנויות:
חנות משקפי שמש Sunglass Hut
רידמרקס
דוכנים נוספים
היסטוריה

האתר נפתח ב-22 במרץ 1975. בשנת 1984 כאשר מיכאל אייזנר מונה לתפקיד מנכ"ל וולט דיסני, החליט שעל מנת לגרום לתיירים לשהות יותר זמן במתחמי וולט דיסני באזור עליהם להמשיך ולפתח אותו וב-21 ביולי 1986, הוכרז על הקמת אי התענוגות בדגש על חיי הלילה בו על מנת להוות תחרות למועדונים שבאזור תחנת צ'רץ' סטרייט שבדאטון טאון אורלנדו. המתחם נפתח רשמית במאי 1989.
עד שנת 1989 היה קיים באתר רק אזור השוק שכונה "כפר הקניות בואנה ויסטה" (Lake Buena Vista Shopping Village) ומאוחר יותר "השוק של כפר דיסני" (Disney Village Marketplace). ב-15 בספטמבר בשנת 1997 הוחלט על מיתוג מחדש למתחם ונפתח אזור שלישי של מסעדות ומקומות בילוי בצידו המערבי של הפארק, בשנת 1997 שונה שם האזור ל"דאונטאון דיסני".
ב-27 בספטמבר 2008 נסגר אי התענוגות במסגרת תוכנית שיפוץ הכוללת הרס האי ובנייתו מחדש כאתר קניות והסעדה על מנת להגביר את הפופולריות של האתר ובנוסף באפריל 2013 החלו שיפוצים למען בניית מתחם חדש שיקרא דיסני ספרינגס הצפוי להיחנך בשנת 2016.
המבנה בו מוצג המופע לה נובה של קרקס השמש
הויובה גורקה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מיקום:  קרקוב 
 מדינה:  פולין 
 
 קואורדינטות:  50°01′49″N 19°57′56″E﻿ / ﻿50.03027778°N 19.96555556°E﻿ / 50.03027778; 19.96555556
  (למפת קרקוב מוגדלת) הויובה גורקה(למפת קרקוב רגילה) הויובה גורקה
 
הויובה גורקה, 2008
הויובה גורקה (בפולנית: Hujowa Górka; לפעמים Chujowa Górka או Koziej Górce) הוא מקום בסמוך לפלאשוב, שם הוציאו באפריל 1944 הגרמנים מהקבר אפר גופותיהם של כעשרת אלפים יהודים שהרגו, כדי להסתיר את הראיות לפשע לפני שנסוגו מהאזור. המקום קיבל את שמו משם המשפחה של אונטרשארפיהרר אלברט הויאר (Hujar וגם Huyar) שפיקד על ההוצאות להורג. (זהו גם לעג על שם משפחתו, המבוטא בדומה לביטוי בפולנית וולגרית ל"פין" (המקבילה האנגלית שלו היא "זין"), ומכאן השם הפולני "גבעת הזין". הויאר, ששירת באס אס, משוחק בסרט רשימת שינדלר משנת 1993 על ידי נורברט וייסר.
הרציחות החלו בספטמבר 1943. אסירי מחנה פלאשוב ושבויים ועצורים מבית הכלא מונטלופיך הוצאו להורג. רוב הקורבנות היו יהודים. נורו שם גם פולנים ובני לאומים אחרים. ההוצאות להורג התרבו באביב 1944.
הויובה גורקה שוכנת על גבעה קטנה. במקום זה היה מבצר שהוקם על ידי האוסטרים במחצית השנייה של המאה ה-19, עת נבנתה מערכת ביצורים סביב קרקוב. המבצר שימש במהלך מלחמת העולם הראשונה. מקום ההוצאה להורג עצמו היה בור, רוחבו 6 מטר, היקפו 50 מטר ועומקו 5 מטר.
קרקוב נכבשה על ידי הוורמאכט ב-6 בספטמבר 1939, וב-10 בספטמבר 1939 ביצעו הגרמנים את ההוצאה ההמונית הראשונה של פולנים במקום זה. באותה תקופה נורו 13 תושבי קרקוב ליד חומת בית העלמין היהודי החדש בפודגוז'ה. לאחר מכן הובלו יהודים מהגטו בבוכניה להירצח בהויובה גורקה בסוף אוגוסט או בתחילת ספטמבר 1943. מלבד אסירי מחנה פלשוב ושבויי כלא מונטלופיך נהרגו בהויובה גורקה גם יהודים. רציחות בוצעו כמעט כל יום עד אמצע פברואר 1944. הקורבנות נאלצו להתפשט ונורו בקבוצות. הגופות הונחו בשכבות, לסירוגין (ראש-רגליים), ואז כוסו בשכבת אדמה ואבנים. כאשר התעלה התמלאה לחלוטין הוקמו צריפי מחנה מעבר, והחל מ-15 בפברואר 1944 בוצעו הוצאות להורג בחצר השנייה. אתר ההוצאה להורג החדש היה 300 מטר מערבה. כיום יש אנדרטאות באתר זה.
האתר החדש של ההוצאה להורג היה גלוי לעיני אסירים שעבדו בסדנאות המחנה. בתחילה נעשו מאמצים למנוע מאסירים להתבונן בהוצאה להורג, אך בהמשך לא הוקדשה לכך תשומת לב. הגופות נשרפו במקום על ידי קבוצה מיוחדת של אסירים. בין אוגוסט לספטמבר 1944 נורו למוות קבוצות של יהודים שהובאו מסלובקיה והונגריה, יהודים שנתפסו בעיקר במהלך חיסול המרד בסלובקיה. ההוצאות להורג נערכו לרוב על ידי אנשי אס אס ממונטלופיך, בהנהגתו של איש האס אס הויאר, ולעיתים על ידי אמון גת. ההוצאות להורג של קורבנות לא יהודים, בעיקר פולנים, היו מעטות. גם חיילים גרמנים, ככל הנראה עריקים, נורו שם. מספר הקורבנות מוערך בכ-10,000, כולל 7,000 אסירי מחנה פלאשוב וכ-3,000 ממונטלופיך וממקומות אחרים. הערכות שמרניות יותר הן 5–6 אלפים. גת, במשפטו בפני בית הדין הלאומי העליון, העריך את מספר הקורבנות בכ-8,000.
בקיץ 1944, כשהחזית קרבה, החלו ההכנות לפינוי האזור. המפקד העליון של האס אס והמשטרה, וילהלם קופה, הורה על פתיחת קברי אחים ועל שריפת גופות הנרצחים. כדי לפקח על ערימת הגופות ושריפתם, מינה גת עבריין מורשע. במהלך החפירה נבזזו הגופות, ושיני זהב נעקרו מהן. פעולה זו נמשכה חודשיים. אסירים יהודים שאולצו לעבוד על הוצאת הגופות מהקבר ושריפתן קיבלו מנות מזון וודקה נוספות. בסך הכל הוצאו מהקבר ונשרפו אלפי גוויות ופוזרו 17 עגלות אפר אדם ברחבי האזור.
הנצחה

באתר ההוצאה להורג הוקם צלב, זרועותיו עטופות בצרור תיל.
הערות שוליים

↑  Offen, Sam (2005). When Hope Prevails: The Personal Triumph of a Holocaust Survivor. Nelson Publishing. p. 42. ISBN 1-928623-59-X. נבדק ב-26 ביולי 2013. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Józef Bau (1991). "Czas Zbeszczeszczenia" (בפולנית). Dekada Literacka. נבדק ב-31 במרץ 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
דילבת

| --- | --- |

לוח שנמצא בדילבת
 היסטוריה
 תרבויות:  שומר 
 מיקום
 מדינה:  עיראק 
 קואורדינטות:  32°09′N 44°30′E﻿ / ﻿32.15°N 44.5°E﻿ / 32.15; 44.5
  (למפת עיראק מוגדלת) בגדאד מוסול בצרה ארביל כירכוכ פלוג'ה סולימאניה כרבלא נג'ף רמאדי טורקיה סוריה יר. ערב הסעודית כווית איראן המ. הפ. דילבת(למפת עיראק רגילה) בגדאד מוסול בצרה ארביל כירכוכ פלוג'ה סולימאניה כרבלא נג'ף רמאדי טורקיה סוריה יר. ערב הסעודית כווית איראן המ. הפ. דילבת
 
דילבת והערים השכנות בתקופת עובייד
דילבת הייתה עיר שומרית עתיקה קטנה, ששכנה מדרום-מזרח לבבל, על הגדה המזרחית של הזרוע המערבית של הפרת. מקומה של העיר זוהה באתר תל א(ל)-דַּיְלַם (Tell al-Deylam) במחוז אל-קאדסיה בעיראק, כ-25 ק"מ מבבל. בחפירות הארכאולוגיות בעיר זוהה הזיגוראת של אוראש, אלת האדמה השומרית, המופיע בעלילות גילגמש. האלה אוראש הייתה האלה הפטרונית של העיר.
היסטוריה

דילבת נוסדה בשומר בתקופת השושלת הקדומה בשנת 2700 לפנה"ס לערך. העיר הייתה מיושבת בתקופה האכדית, בתקופה הבבלית הקדומה, בתקופה הכשית, בתקופת האימפריה הסאסאנית ובתקופה האסלאמית הקדומה. העיר שימשה כמרכז חקלאי קדום שטיפח את חיטת איינקורן (einkorn wheat) וייצור מוצרים מסוף. העיר שכנה לגדות תעלת ארחתום (Arahtum).
ההיסטוריה של העיר הייתה משולבת בהיסטוריה של הישויות המדיניות הגדולות יותר שהתקיימו בסביבתה. המלך הבבלי שומו-אבו, שייסד את השושלת הראשונה של בבל ומלך במאה ה-19 לפנה"ס, טען שהוא שלט על העיר. אבל עד שלטונו של בנו שומו-ל-אל, היא נשלטה כנראה על ידי כאזאלו, עיר מדינה שומרית שבדרום מסופוטמיה. בכתובות שנשארו מהמלך הבבלי שומו-ל-אל, הוא ציין שהוא בנה את חומות העיר. הוא העבירה לתחום השפעתו בשנה ה-12 למלכותו.
ארכאולוגיה

האתר כולל שתי תלוליות. בתלולית המערבית הקטנה נמצאו שרידים מהאלף הראשון לפנה"ס והתקופה האיסלאמית הקדומה. בתלולית המזרחית הגדולה, שהיקפה הכולל הוא כ-500 מטר, נמצאו שרידים מהאלף השלישי ועד האלף הראשון לפנה"ס. האתר נחפר לתקופה קצרה על ידי הארכאולוג האשורי הורמוזד רסאם. הוא גילה באתר מספר לוחות בכתב יתדות בעיקר מהתקופה הנאו-בבלית. האתר נחפר ב-1989 על ידי ג'. א. ארמסטרונג (J. A. Armstrong) מהמכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו. למרות שהאתר נחפר מעט, הגיעו לאורך השנים לשוק העתיקות לוחות בכתב יתדות שהגיעו לשם כתוצאה משוד עתיקות. הלוחות שנחפרו באתר שוכנים באוסף מוזיאון אשמוליאן.
הערות שוליים

↑  Old Babylonian Tablets from Dilbat in the Ashmolean Museum באתר המכון הבריטי ללימודי עיראק
המקדש המוזהב

ערך זה עוסק במקדש זן ביפן. אם התכוונתם למקום הקדוש ביותר לסיקיזם, בעיר אמריטסר שבפנג'אב, הודו, ראו .
המקדש המוזהב (ביפנית: 金閣寺, ‏Kinkaku-ji) הוא השם הלא רשמי של "מקדש גן הצבאים" (Rokuon-ji) בקיוטו שביפן.
היסטוריה

האדמה שעליה יושב המקדש הייתה ב-1220 וילה של סיונג'י קינצונה (Saionji Kintsune), והמקדש נבנה במקור ב-1397 כדי לשמש וילה לפרישת השוגון אשיקגה יושימיצו (Ashikaga Yoshimitsu), והיה כחלק מרכושו שנודע בתור קיטאימה.
בנו הוא זה אשר המיר את המבנה למקדש זן של כת הרינזאי. המקדש נשרף מספר פעמים במהלך מלחמת אונין (Ōnin War).
המקדש המוזהב הוא בניין בעל שלוש קומות, שתי הקומות העליונות מחופות בזהב טהור. הביתן משמש גם בתור מקום אחסון לשרידים ולמזכרות של הבודהה. על גג המקדש עומד הפיניקס הסיני (פנגאהואנג).
ה"מקדש המוזהב" שימש את נכדו של יושימיצו כהשראה ל"מקדש הכסוף" (Ginkaku-ji), מקדש בודהיסטי אף הוא, שהנכד תכנן לחפותו בכסף.
למקדש המוזהב יש גן יפני שצמוד אליו והאגם שבקדמתו נקרא אגם המראה (Kyōko-chi). בתוך האגם יש הרבה איים ואבנים אשר מספרים את סיפור הבריאה הבודהיסטי.
ב-1950 המקדש נשרף על ידי נזיר שלקה בנפשו. גרסה פיקטיבית של האירועים נמצאת במרכז ספרו של הסופר יוקיאו מישימה מ-1956 "The Temple of the Golden Pavilion".
ב-1984 נתגלה שציפוי הלכה רקוב ומתקלף ולכן הוחלף בחדש, שנראה בדיוק כמו הישן, אך יותר עבה ממנו. הציפוי הושלם ב-1987. בנוסף לחידוש הציפוי, פנים המקדש והציורים שוחזרו. ב-2003 סיימו את העבודות בשיפוץ גג המבנה.
גלריה

המקדש המוזהב כשמולו אגם המראה
המקדש המוזהב כשמולו אגם המראה
המקדש המוזהב
האיש שבקיר (תבליט)

| --- | --- |

 היסטוריה
 תקופות:  התקופה ההלניסטית בארץ ישראל 
 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  33°02′36″N 35°16′01″E﻿ / ﻿33.0432°N 35.267°E﻿ / 33.0432; 35.267
  (למפת הגליל המערבי מוגדלת) האיש שבקיר(למפת הגליל המערבי רגילה) האיש שבקיר(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום האיש שבקיר(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום האיש שבקיר
 
האיש שבקיר הוא כינויו של תבליט ייחודי בסגנון הלניסטי החקוק בסלע ליד מערת המקדש מעל נחל כזיב, ליד היישוב אבירים.
תיאור

התבליט חקוק בגובה של כ-3 מטר על מחשוף הסלע מימין לפתח מערת אל-ג'לילה (מערת המקדש) הממוקמת במדרון הצפוני התלול מעל נחל כזיב, כשני קילומטרים ממערב ליישוב אבירים.
התבליט מתאר דמות גבר, ספק לוחם רומאי, לבוש בשמלת קפלים אופיינית המופשלת על זרועו. רגליו שריריות וידו הימנית מונפת קדימה. לשמאלו מסתמן נדן של פגיון, ולראשו כנראה קסדה. גובה הדמות כמטר וחצי. לא ידוע מי מתואר בתבליט ומי חקק אותו, אך על פי החרסים שנמצאו במערת המקדש הסמוכה, מתוארך התבליט לתקופה ההלניסטית בארץ ישראל. תבליטים דומים התגלו בלבנון ובסוריה, אך לא בתחומי ארץ ישראל.
היסטוריה

התבליט התגלה בשנת 1985 על ידי שמואל באר שערך סקר אריכאולוגי של המערות במצוק נחל כזיב. מתוך כתביו של שמואל:
" בעודי סוקר במבטי את המצוקים הצפוניים של הנחל, צפיתי בצוק מרשים שבו נעוצה מערה והיא מוקפת במעל 20 כוכים בגדלים ובגבהים שונים. המערה המרכזית נראתה כמין שקע ענק במצוק, כמו הייתה קורצת והיא קורנת יופי עוצמה וחשיבות. נרגש ומוקסם ממראה עיני המערה מולי כאילו צופנת סוד כמוס... אני נושם ונושף בטפסי במדרון התלול לעברה, הולך בשביל עזים, נאחז בשורשים וזיזי סלע, על הגב תרמיל ובלב תקווה. מה מרגש אותי כך כך? רודפת אותי הרגשה משונה כאילו שמישהו מסתכל בי. הגעתי והתיישבתי בצל המצוק לפוש ממאמץ העלייה ולגמוע מהמימיה ולתכנן את הצעד הבא... קודם סקרתי את המערה המרכזית הגדולה, שמשמשת מדי פעם לאכלס עדרי עיזים. נדחקתי לכול החורים והמחילות, הארתי עם הפנס על הקירות והתקרה. קרקעית המערה הייתה מלאה בשברי חרסים, מתקופות שונות. אני ממשיך ועובר לכוכים שממעל למערה, מטפס בטיפוס מייגע ומפחיד על קיר המצוק, עלי להתרכז היטב ולשים לב היכן אני שם יד ורגל, ואז זה קרה... כמו בסרט מתח העיניים כבר הגיעו לקצה המצוק אבל השכל נשאר תקוע בחצי הדרך, כי נדמה לי שראיתי משהו, במהירות החזרתי את העדשות לאותה נקודה במצוק עליה דיווח השכל ומה שראו עיני הייתה דמות אדם קדמון בגובה טבעי, חצוב בסלע המצוק ברור ושלם, זקוף וגאה, מושיט יד אחת קדימה ועל אמת יד שמאל מונח עודף הגלימה העוטפת את מותניו. הבעת דמותו אירופאית, הוא קירח, מגולח למשעי ויחף פניו פונים מערבה, אל פתחי המערות. אז זה הוא שהסתכל בי ואני כמעט חזרתי הביתה מבלי לגלות תגלית זו... "
במשך שנים מספר נשמר מיקום התבליט בסוד, אולם בסופו של דבר סומן אליו שביל של הוועדה לסימון שבילים והוא הפך לנחלת הכלל. בשנת 1992 הוכן העתק של התבליט על ידי רשות העתיקות.
הערות שוליים

↑  האיש שבקיר, חדשות, 16 ביוני 1992
השמורה הקווקזית

שטחה של השמורה
השמורה הקווקזית  (ברוסית: Кавказский заповедник) היא שמורת טבע. שמה המלא: שמורת הטבע הביוספרית הקווקזית הממלכתית על שם ח. ג. שאפושניקוב. זו הגדולה והוותיקה שבשמורות הטבע באזור צפון הקווקז. ממוקמת בשלושה סובייקטים של הפדרציה הרוסית — מחוז קרסנודר, רפובליקות אדיגיה וקאראצ'אי-צ'רקסיה.
הקווקז הוא אזור מדהים ביופיו. ממוקם בצומת של שני אזורי אקלים, האזור מהווה מגוון של נופים וחיות מעולם החי. השמורה מתנשאת מעל הים לגובה של 3.5 ק"מ. מדרום מוקפת במדרונות תלולים, תלולים מאוד, ובצפון שטחו משופע. שמורת הקווקז היא האזור המוגן העתיק ביותר בקווקז ונמצאת ברשימה של אובייקטים בעלי ערך מיוחד של אונסק"ו והיא אחת הגדולות באירופה. החלק הארי של שטחה ממוקם הרבה יותר גבוה מאשר גובה הים (כ-2,000 מטר), ובכמה מקומות עולה על 4,000 מטרים. האקלים דומה לים, ובשמורה בעלי חיים האופייניים למרכז אסיה, מערב אירופה והים התיכון והם זוכים להגנת המדינה.
השמורה נועדה לשמר אובייקטים טבעיים, אקלים, צמחייה ובעלי חיים. אבטחת הפארקים והשמורה, שמסופקת על ידי המדינה, משמשים כערובה להישרדות בעלי החיים. בשטחי השמורה עוברים 11 שבילי הליכה מסומנים ואחד מהם הוא שביל 30, שנקרא בשם "שביל התיירות האקולוגי 1". הכניסה לשמורה מותנה בקבלת אישור ועל המטיילים נעצר לפגוע בטבע ולהבעיר אש.
השמורה מהווה לממשיכתה של שמורת הביזון הקווקזית שהוקמה ב-12 במאי 1924 במערב הקווקז, על גבול אקלים סובטרופי. זו שמורת ההר הגדולה ביותר באירופה. השטח הכולל של השמורה — יותר מ-280 אלף דונם, מהם במחוז קרסנודר — 177,3 אלף דונם.
ב-19 בפברואר 1979, בהחלטת אונסק"ו, הוענק לשמורה סטטוס של שמורה ביוספרית ובינואר 2008, נקראה על שם ח. ג. שאפושניקוב.
הערות שוליים

↑  Кавказский государственный природный биосферный заповедник. Справка, РИА Новости
↑  «Заповеднику присвоили имя», Деловой Петербург, ISSN 1606-1829 (Online)
ארזי האל

יער ארזי האל (בערבית: أرز الربّ; קרי: אַרְזְ אַ-רַּבּ, תעתיק מדויק: ארז אלרּבּ) הוא אחד השרידים האחרונים מיערות הארזים של לבנון, אשר שגשגו ברחבי הר הלבנון בימי קדם. האתר מוגדר כיום כשמורת טבע ומאז 1998 הוא מוכר, יחד עם עמק קדישה הסמוך, כאתר מורשת עולמית.
היער שוכן בחלקו הצפוני של הר הלבנון ממזרח לעיירה בשרי, על מורדות הר מקמל, בגובה שבין 1,900 ו-2,050 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה > רקע

בעבר היה הר הלבנון מכוסה כולו יערות ארזים עבותים. כיום, לאחר מאות שנים של כריתת העצים והרס היערות, היקף היערות הצטמצם במידה ניכרת.
היער נזכר כבר במיתולוגיה השומרית, מתואר שם קרב שהתרחש בין האל שומר היער חוואווא (חומבבה באכדית) לבין גלגמש, מלך אורוך, ואנכידו על יער הארזים היפה והשמימי. בסיפור מתואר גם שגילגמש השתמש בעץ הארז האדיר ביותר ביער על מנת לבנות את דלת המקדש בעיר אורוך.
לאורך השנים השתמשו עמים רבים בעצים, וביניהם הפיניקים, בני ישראל, המצרים, האשורים, הבבלים, הפרסים, הרומאים והטורקים הפיניקים השתמשו בארזים לבניית ציי הסוחר שלהם. הם נזקקו לעצים לצורך בניית הספינות, ועצי הארז הפכו אותם ל"אומת הסחר הימי הראשונה בעולם". המצרים השתמשו בשרף העץ בתהליך חניטת והכנת המומיות, ובעץ הארז עצמו בשביל לגלול כמה ממגילות הפפירוס הראשונות שלהם.
בספר מלכים א' (פרק ה') מסופר כי שלמה המלך ביקש מחירם מלך צור עצי ארזים לבניית בית המקדש הראשון, וחירם נענה לבקשתו בשמחה ושלח לו עצי ארזים וברושים. בתמורה נתן שלמה לחירם עשרים אלף כור חיטים, ועשרים אלף כור שמן כתית. הקיסר הרומאי אדריאנוס הכריז על יערות אלה כעל שטח רומאי, ובעקבות זאת פסק הרס יערות הארזים באופן זמני.
השנים שחלפו, יחד עם הכריתה המתמשכת של עצי הארז, הובילו לירידה במספר של עצי הארז בלבנון. עם זאת, לבנון עדיין ידועה בשל עצי הארז שגדלו בה בעבר. העץ הוא הסמל הלאומי של המדינה ומופיע על דגלה. העצים ששרדו גדלים כיום באזורים הרריים, שם הם מהווים את מין העצים העיקרי.
היסטוריה > שימור יער "ארזי האל"

המאמץ לשימור יער ארזי האל התחילה כבר ב-1876, כאשר המלכה ויקטוריה בנתה חומת אבן גבוהה סביב חורשת ארזים בת 250 דונם על מנת למנוע מהעיזים לאכול את העצים. עם זאת, במהלך מלחמת העולם הראשונה השתמשו חיילים בריטים בארזים כדי לבנות מסילות רכבת.
כיום נשמר היער בקפדנות. ישנה אפשרות לסייר ביער בליווי מדריך מוסמך. כחלק מעבודות השימור, לאחר השלב הראשוני שבו ניקו את האדמה מפסולת, טיפלו בצמחים החולים, ודישנו את האדמה. בשנת 1985 יזם "איגוד חברי יער הארזים" תוכנית לייעור מחדש. השפעת המאמצים אמורה לבוא לידי ביטוי רק בעוד כמה עשרות שנים, בשל צמיחתם האיטית של הארזים.
קיימים שרידים גדולים יותר של יערות הארז בלבנון, בין השאר בשמורת הטבע של הרי השוף, אך ביער ארזי האל מצויים העצים העתיקים ביותר שהשתמרו. ארבעה מהעצים הגדולים ביותר מתנשאים לגובה של כ-35 מטרים, כאשר היקף הגזעים שלהם מגיע ל-12–14 מטרים.
אזכורים ספרותיים

אלפונס דה למרטין ביקר במקום במהלך נסיעתו ללבנון בשנים 1832–1833, והזכיר את הארזים בכמה מרשומותיו. הנרי בורדו בא למקום בשנת 1922, וכתב את Yamilé, סיפור על המקום.
ראו גם

לבנון
ארז (פירושונים)
דגל לבנון
ארז הלבנון
הערות שוליים

↑  "Cedars for Ever". נבדק ב-19 ביולי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Cedars", MiddleEast.com
↑  "Tourism @ Lebanon.com". נבדק ב-19 ביולי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Welcome to Our Lady Of Lebanon Maronite Church's Homepage". אורכב מ-המקור ב-2009-06-02. נבדק ב-19 ביולי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
ארז הלבנון
חורבת דנעילה

| --- | --- |

 היסטוריה
 תקופות:  התקופה הרומית בארץ ישראל, התקופה הביזנטית בארץ ישראל 
 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  33°03′58″N 35°14′46″E﻿ / ﻿33.066136°N 35.246218°E﻿ / 33.066136; 35.246218
  (למפת הגליל המערבי מוגדלת) חורבת דנעילה(למפת הגליל המערבי רגילה) חורבת דנעילה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חורבת דנעילה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חורבת דנעילה
 
חורבת דנעילה היא אתר ארכאולוגי בגליל העליון. האתר נמצא ליד חניון נחל שרך, בתוך מתחם יער הילד היהודי. למקום מוביל כביש אספלט היוצא מכביש 899 (כביש הצפון), כ-100 מטר מזרחית ליישוב גורנות הגליל.
במקום נערכו חפירות ב-1984 וב-1986. ממצאי הסקר הארכאולוגי והחפירות שבוצעו במקום מעידים על כפר גדול ששרידיו המרכזיים משתרעים על פני חמישה דונמים.
נראה כי גרעין היישוב החל בתקופה הרומית והוא התרחב בתקופה הביזנטית. בתקופה הצלבנית והממלוכית האתר יושב מחדש והמבנים ומפלסי הרצפות הקדומים שופצו.
במקום נחשפו חמישה בתי בד לייצור שמן זית שעליהם התבססה כלכלת היישוב.
בשנים 2000–2001 החלה הקרן הקיימת ורשות העתיקות במיזם שימור ושחזור של בתי הבד בחורבה. שוקמו קירות, מפתנים ובתי בד, נפתחו סמטאות והוכשר מסלול מעגלי לסיור בחורבה.
מהמקום יוצא שביל הליכה מסומן בנחל שרך המגיע למערת שרך ולנחל בצת. במקום יש אתר זיכרון לחללי המועצה האזורית מעלה יוסף שנפלו במערכות ישראל.
דומוזטפה

דומוזטפה, מכיוון צפון-מזרח
דומוזטפה (בטורקית: Domuztepe Höyüğü, שפירושו "גבעת החזיר") היה יישוב גדול בתקופה הנאוליתית. התל שוכן בדרום מזרח טורקיה, 30 ק"מ מדרום מזרח לעיר קהרמאנמרש. האתר היה מיושב בין השנים 5450-6200 לפנה"ס, בעיקר בתקופת חלף. שטחו של התל הוא 200 דונם, והוא היישוב הגדול ביותר הידוע מתקופה זאת.
המחקר הארכאולוגי

האתר התגלה במהלך סקר ארכאולוגי שבוצע באזור. האתר נחקר בין השנים 2006-1995 על ידי משלחת חפירות משותפת של אוניברסיטת מנצ'סטר מאנגליה ואוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס מארצות הברית. בשנת 2008 חודשה העבודה על התל במשלחת משותפת של אוניברסיטת מנצ'סטר והמוזיאון הבריטי ובחסות המכון הבריטי באנקרה. מנהלי המשלחת הם סטיוארט קמפבל (Stuart Campbell) מאוניברסיטת מנצ'סטר ואלכסנדרה פלטשר (Alexandra Fletcher) מהמוזיאון הבריטי.
ממצאים שנחפרו באתר מוצגים במוזיאון הארכאולוגי של קהרמאנמרש שהקדיש לאתר אולם תצוגה.
היסטורית התיישבות

תחילת ההתיישבות באתר החלה בתקופה הנאוליתית הקרמית. בתקופת חלף המאוחרת כל 200 הדונם של התל היו כנראה מיושבים. ההתיישבות של התקופה הפרהיסטורית הסתיימה בסוף תקופת חלף בשנת 5450 לפנה"ס. האתר יושב שוב בתקופה הלניסטית. התיישבות נוספת על התל התקיימה במאה הראשונה לספירה. באתר נמצאו שרידי כנסייה ונחפר גם בית קברות נוצרי קטן.
החפירות התקיימו בשכבות שונות. הנמוכה ביותר היא השכבה שבה נמצאו שרידים השייכים לתקופת המעבר בין התקופה הנאוליתית הקרמית לתחילת תקופת חלף 6100 לפנה"ס והשכבה הגבוהה ביותר המתוארכת לתקופה הפרהיסטורית מסתיימת ב-5450 לפנה"ס. בשכבות מתקופת חלף נמצאו תעלות שחצו את האתר, מבנים עגולים ומבנים מלבניים, קרמיקת "כלי חלף", קערות אבן, צלמיות, חרוזים, כלים מעצם וחותמות טביעה. באתר נמצא גם אובסידיאן שהובא ממקומות כמו קפדוקיה ומזרח טורקיה של היום. נמצא גם אובסידיאן שהובא ממקומות רחוקים יותר, כמו אזור ארמניה של היום. האובסידיאן שימש לייצור פריטי יוקרה כמו תכשיטים וכלים.
בדיקות גאומורפולוגיות של האזור הראו שהיישוב בעת העתיקה שכן באזור מעבר בין אדמה יבשה לאזור ביצתי. ייתכן וגיוון זה אפשר לתמוך באוכלוסייה גדולה לאורך השנה. השרידים הבוטניים שנמצאו באתר כללו חיטת איינקורן, חיטת אמר, שעורה, עדשים, אפונה ופשתן. הם גם אספו או גדלו שקדים, תאנים, פיסטוקים ושזיפים או דובדבנים. האזור הביצתי סיפק להם קנים ששימשו לבניין, מחצלות וסלים. נמצאו באתר עצמות בעלי חיים כמו כבשים, עזים, בקר וחזירים. נמצאו גם שרידי חיות בר כגון, איילים, דובים ונמרים. בבור קבורה נמצאו שרידי כלבים, דבר המעיד על כך שהכלבים חיו עם בני האדם והיו חשובים להם.
בור המוות

בין השנים 2003-1997 נחפר מתחם קבורה גדול שנקרא על ידי החופרים "בור המוות" מעין קבר פיר. קוטרו של הבור היה מעל 3 מטר ועומקו כ-1.5 מטר. הבור היה מלא בשכבות של עצמות אדם ובעלי חיים, שברי קרמיקה וחפצים נוספים.
להערכת החוקרים, הקבורה בבור ארכה מספר שבועות והתרחשה במספר שלבים. השכבה הראשונה, העמוקה ביותר של בור המוות, הכילה שרידי עצמות של שמונה ראשי בקר, כנראה שרידים של ארוחה מאוד גדולה. כמות כזאת יכולה להאכיל כ-2,000 אנשים. השכבות העליונות יותר הכילו שרידי שלדים של כ-40 אנשים וגולגולת של כלב. השלדים היו מקוטעים ופגועים מאוד, הבשר הוסר וגורד עם כלי צור. בחלק מהשלדים הראש הוסר והונח לצידם. לאחר שהעצמות הונחו, הם כוסו בשכבת אפר. שרידים נוספים של עצמות אדם הונחו סביב קצות הבור.
הערות שוליים

↑  Landscape and environment באתר משלחת החפירות
↑  Death at Domuztepe באתר משלחת החפירות
ממצאים מדומוזטפה במוזיאון הארכאולוגי של קהרמאנמרש
דייר מאר אליה

| --- | --- |

שרידי המנזר ב-2005
 מידע כללי
 סוג:  חורבות, מנזר 
 מיקום:  מחוז נינוה 
 מדינה:  עיראק 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–595
 תאריך פתיחה רשמי:  595 
 
 קואורדינטות:  36°17′33″N 43°07′52″E﻿ / ﻿36.2924°N 43.131°E﻿ / 36.2924; 43.131
 דייר מאר אליה (למפת עיראק מוגדלת) בגדאד מוסול בצרה ארביל כירכוכ פלוג'ה סולימאניה כרבלא נג'ף רמאדי טורקיה סוריה יר. ערב הסעודית כווית איראן המ. הפ. דייר מאר אליה(למפת עיראק רגילה) בגדאד מוסול בצרה ארביל כירכוכ פלוג'ה סולימאניה כרבלא נג'ף רמאדי טורקיה סוריה יר. ערב הסעודית כווית איראן המ. הפ. דייר מאר אליה
 
דָּיִיר מָאר אֶלְיָה (בארמית סורית: ܕܝܪܐ ܕܡܪܝ ܐܝܠܝܐ, בערבית: دير مار إيليا, ידוע גם בשם מנזר אליהו הקדוש), היה מנזר  נוצרי ששכן כ-7 ק"מ דרומית מערבית לעיר מוסול, במחוז נינוה בעיראק. המנזר נוסד בסוף המאה ה-6, והוא היה אחד המנזרים העתיקים בעיראק. המנזר היה שייך לכנסייה המזרחית (אנ'), ענף עתיק של הנצרות המזרחית (Eastern Christianity). המנזר נסגר ב-1743 לאחר שנזיריו נרצחו על ידי כוח פרסי. שרידי המנזר נפגעו בעת הפלישה לעיראק ב-2014 והוא נהרס על ידי ארגון המדינה האסלאמית באוגוסט או ספטמבר 2014.
היסטוריה

המנזר נוסד ב-595 לספירה לערך על ידי הנזיר מאר אליה, שלמד לפני כן באל-חירה (אנ'), עיר עתיקה בחלקה הדרומי של עיראק של היום, ולאחר מכן למד במנזר הגדול בהר איזלה (אנ'), השוכן בטורקיה של היום והיה שייך לכנסייה הקתולית הכלדאית (אנ'). המנזר שימש כמרכז לקהילה נוצרית מקומית, ובמשך מאות בשנים, אלפי מאמינים נוצרים ביקרו במנזר כדי לחגוג את "חג מאר אליה", המתקיים כל שנה ביום הרביעי האחרון של חודש נובמבר.
חלקו המרכזי של המנזר נבנה במאה ה-11 והוא שופץ במאה ה-17 על ידי הורמיזד אלקושנייה (Hurmizd Alqushnaya), שמוצאו מהעיר אלקוש בצפון עיראק. ב-1743 פגע השאה הפרסי, נאדר שאה (אנ') מהשושלת האפשארית, במבנה המנזר והרג 150 נזירים שחיו בו, בגלל סירובם להתאסלם. המנזר נשאר בהריסותיו עד תחילת המאה ה-20, עת מספר חדרים ואולמות שופצו. במהלך מלחמת העולם הראשונה, שימש מבנה המנזר כמקום מקלט שבעקבותיו נבנו מחדש חלקים מהמנזר. מבנה המנזר, מאגר המים השכן והמעיין בסביבה, טופלו על ידי הכנסייה הקתולית הכלדאית. עולי רגל נוצרים המשיכו לבקר במנזר ובשרידיו. בשנות ה-70 של המאה ה-20, הפך מבנה המנזר להיות בסיס למשמר הלאומי העיראקי (אנ').