ארי שביט
ביוגרפיה > שנות התשעים עד שנות ה-2000: עיתונאי בולט ב"הארץ"

ב-1990 פרסם לראשונה בעיתון "הארץ", תחילה כפרילנסר. כתבתו הראשונה לעיתון הייתה ראיון עומק עם הסופר עמוס עוז. במרץ 1991 פרסם במוסף "הארץ" כתבה על חוויותיו כחייל מילואים ששימש סוהר במתקן הכליאה "אנצאר 2" בחוף עזה. שר המשפטים דן מרידור ופרקליטת המדינה דורית בייניש עשו שימוש בכתבה של שביט כדי להקים את ועדת לנדוי אשר בדקה את האופן שבו נערכות חקירות שבוים ואסירים בישראל – ואף שינתה את ההנחיות הממשלתיות בעניין. גרסה באנגלית של הכתבה פורסמה בקיץ 1991 ב-"The New York Review of Books".
בסוף שנות השמונים ובראשית שנות התשעים פרסם שביט כמה וכמה מאמרים מקיפים בעיתון פוליטיקה שבהם מתח ביקורת נוקבת על אופן ההתנהלות של השמאל הישראלי. ב-1994 הוא התחיל לעבוד בעיתון הארץ. סדרת כתבות-הענק שראתה אור במוסף הארץ "ידיעת הארץ" תיארה באופן ייחודי את המצב הישראלי בשלהי המאה העשרים. בלטו במיוחד הכתבות שלו על הר הרצל (אחרי רצח רבין), על קריסת ההסתדרות, על כביש חוצה ישראל ועל עוטף-עזה (מיד אחרי היישום של הסכמי אוסלו). בה בשעה מאמרי הדעה של שביט התייחסו בספקנות ובביקורתיות להסכמי השלום עם הפלסטינים. שביט התנגד להם לא בגלל הוויתורים הטריטוריאליים שנבעו מהם אלא מפני שהם לא כללו הכרה מפורשת בעם היהודי ובמדינה היהודית. ב-1995 נהיה לחבר מערכת ובעל טור קבוע ב"הארץ".
עד לראשית שנות התשעים נחשב לאחד הדוברים המרכזיים של השמאל הישראלי. באמצע שנות התשעים החלה תזוזה מסוימת לכיוון מרכז בעמדותיו, כשהחל לפקפק בתהליך אוסלו ב-1996, לאחר פיגועי טרור פלסטיני שחשפו, לדעתו, את הצביעות הפלסטינית בניהול התהליך. בשנים הבאות המשיך להעלות סימני שאלה באשר לדרך המרכזית של השמאל הישראלי.
ב-1994 התמנה שביט לחבר הנהלה של האגודה לזכויות האזרח. וב-1998 הוא נבחר להיות יושב הראש של האגודה. אבל למרות שהחזיק בתפישת עולם ליברלית שביט היה הראשון לתת במה למבקרים של המהפכה החוקתית של אהרון ברק: ב-1999 הוא פרסם ראיון מקיף עם פרופסור רות גביזון וב-2000 ראיון חסר תקדים עם השופט משה לנדוי. שניהם הזהירו כי האקטיביזם המשפטי הרחיק לכת וכי הוא עלול להביא בעקבותיו לתגובת נגד כוחנית אשר תסכן את עצמאותה של מערכת המשפט.
בנובמבר 1996 שביט היה לעיתונאי הישראלי הראשון אשר ערך ראיון-עומק עם ראש הממשלה החדש בנימין נתניהו. שנה מאוחר יותר הוא פרסם כתבת-ענק בת שלושה חלקים בשם שנאת נתניהו אשר עוררה מהומה ציבורית. למרות שהוא מעולם לא תמך במנהיג הימין הישראלי, יחסו של שביט אל נתניהו היה חריג בנוף התקשורתי. מצד אחד הוא התייחס בכבוד אל כישוריו יוצאי הדופן של נתניהו ומתח ביקורת על רודפיו, אך מצד שני הוא חלק על עמדותיו בנושאים מדינים, חברתיים וכלכליים.
גם עם ראש הממשלה אהוד ברק ערך שביט כמה וכמה ראיונות עומק. למרות שבין השניים הייתה קירבה רעיונית, שביט לא האמין שוועידת השלום בקמפ דייוויד יכולה להצליח ודרש להכין תוכנית מדינית חלופית למקרה שתיכשל. אחרי שהוועידה אכן כשלה והאינתיפאדה השנייה פרצה, פרסם שביט מסה-מכוננת במוסף הארץ בשם "המהפכה הקופרניקאית של ברק". הטענה המרכזית של שביט הייתה שהאירועים הדרמטיים של שנות אלפיים הביאו לקריסתן של דת השלום ושל כנסיית השלום.
ב-1999 שביט פרסם בעיתון הארץ את "סוף המאה הציונית": סדרת כתבות שטח רחבות-יריעה אשר עסקה בין היתר בהתפרקות הקיבוץ (נגבה), בכור הגרעיני בדימונה ובסצנה של חיי הלילה בתל אביב. עם תחילתם של פיגועי ההתאבדות שביט הרבה לכתוב עליהם ולתעד אותם. רשימה קצרה שלו אשר תיעדה את ההרס ואת ההרג בקפה-מומנט בירושלים עוררה ויכוח ציבורי עז.
בשנת 2001 ארי שביט גיבש וניסח את אמנת כנרת. יחד עם מובילי דעה מהימין, המרכז והשמאל (ובהם עוזי דין, ישראל הראל, יעקוב עמידרור, יורם חזוני, יולי תמיר, ענת גוב והרב מרדכי קרליץ) הוא ניסה להגדיר את הליבה הערכית המשותפת של הקהילה היהודית הישראלית. אף על פי שעל האמנה נמתחה ביקורת נוקבת של קיצוניים בכל המחנות – היא היוותה ניסיון ראשון מסוגו להתמודד עם האיום של הפילוג הפנימי בישראל.
אחרי שאריאל שרון נבחר לראש ממשלה שביט קיים אתו ראיון עומק ראשון שבו הוא הצהיר שדין נצרים כדין תל אביב. שנתיים מאוחר יותר שביט היה מהראשונים להציע נסיגה חד צדדית מרצועת עזה. כאשר שרון יזם את תוכנית ההתנתקות בפברואר 2004, שביט תמך בה וכתב בזכותה. אבל כאשר זיהה כי בתקשורת הישראלית לא מתנהל דיון ציבורי פתוח וראוי בנושא הוא החליט לכתוב ספר אשר ייתן ביטוי לקולות השונים ולדעות הסותרות. חלוקת הארץ, אשר פורסם בראשית 2005, הביא את דעותיהם של 33 מומחים שונים – מהימין, המרכז והשמאל. במסה הארוכה אשר חותמת את הספר (בין איום לכיבוש) הציע שביט גישה משולבת להתמודדות עם הסכסכוך הישראלי-פלסטיני, המבוססת על ההנחה שלא ייתכן שלום אך יש הכרח לחלק את הארץ – בהדרגתיות, בזהירות ובתבונה.
ביולי 2005 שביט ירד לגוש קטיף והתגורר במשך שבועות אחדים ביישוב נצר חזני. ברשימות שאותן פרסם בהארץ הוא תיאר באהדה ובכאב את גוויעתו של הגוש ואת חורבנו. שביט עצמו פונה על ידי חיילי צה"ל מנצר חזני וליווה את תושביו בדרכם לירושלים אחרי שאיבדו את ביתם.
בנובמבר 2005 שביט תמך בהקמתה של מפלגת המרכז קדימה. אבל אחרי שאהוד אולמרט החליף את שרון הוא גילה יחס ביקורתי כלפי ראש הממשלה החדש. שביט התנגד לתוכנית ההתכנסות של אולמרט כיוון שחשב שנסיגה חד צדדית כוללת ונמהרת מיהודה ושומרון עלולה לסכן את הביטחון הלאומי ולערער את היציבות. שביט גם הסתייג מהשתיקה של התקשורת הישראלית בכל הנוגע לפרשות השחיתות שנקשרו בשמו של אולמרט.
כאשר מלחמת לבנון השנייה פרצה ביולי 2006 שביט היה אחד מהעיתונאים היחידים שמתחו מייד ביקורת חריפה על האופן שבו היא התנהלה. כבר במהלך המלחמה הוא טען כי לא יהיה מנוס מהקמתה של ועדת חקירה אשר תבדוק את מחדליה. לקראת סיום המלחמה כתב שביט כי הכשלים שנחשפו במהלך מלחמת לבנון השנייה מעידים על בעיית עומק של החברה הישראלית אשר אינה ערוכה עוד למצב של עימות ולרגעים של מבחן לאומי עליון.
במשך כחמש עשרה שנים שביט פרסם ראיונות עומק לא רק עם ראשי ממשלה אלא עם שורה של דמויות מפתח ישראליות ובינלאומיות: עמוס עוז, א.ב יהושע, חיים גורי, דוד גרוסמן, אהרון אפלפלד, בן ציון נתניהו, עזמי בשארה, אדוארד סעיד, מיקיס תיאודורקיס, מיט רמני, אמנון אברמוביץ, ציפי לבני, יולי תמיר, ראובן רבלין, יצחק הרצוג, בוגי יעלון, דב ויסגלס, יוסי ביילין, אילנה דיין, מירון בנבנשתי, שלמה בן עמי, זאב שטרנהל, טומי לפיד ורבים אחרים. כמעט כל הראיונות הללו היו רחבי יריעה והיו לאירועים ציבוריים מכי גלים. במקביל טורי הדעה של שביט עוררו עניין רב בין היתר כיוון שהשמיעו קול יוצא דופן בעיתון הארץ ובתקשורת הישראלית. העמדות העצמאיות של שביט זכו לתמיכה רחבה מזה ולהתנגדות עזה מזה. גם המו"ל של עיתון הארץ עמוס שוקן וגם אחדים מהעורכים והכותבים הבכירים גילו עוינות כלפי הקו הציוני העקבי והנחרץ של שביט.
באביב 2006 פרסם הניו יורקר כתבת פרופיל ארוכה ויוצאת דופן של שביט על אריאל שרון. בעקבות ההדים שהיא עוררה פנו אליו כמה וכמה הוצאות ספרים אמריקניות בבקשה שיכתוב ספר תיעודי-אישי על ישראל. אחרי שחתם על הסכם עם הוצאת רנדום האוז שביט התחיל לכתוב את הספר שהוא מעין ביוגרפיה של הציונות, ישראל והסכסוך הישראלי פלסטיני. במקביל הוא המשיך לכתוב בעיתון הארץ ואף החל להיות פרשן טלוויזיה קבוע בערוץ 11. ב-2007 שביט היה אחד העיתונאים הראשונים לכתוב על האיום הגרעיני-האיראני. גם בשנים הבאות שביט שב ונדרש לנושא ואף הותקף על כך שהוא מייחס לו חשיבות מוגזמת.
אחרי שבנימין נתניהו חזר להיות ראש ממשלה, והנשיא ברק אובמה דרש ממנו לקבל את הרעיון של פתרון שתי המדינות, שביט הציע לראש הממשלה לאמץ את נוסחת שבע המילים: מדינה פלסטינית מפורזת לצד ישראל כמדינה יהודית. המאמר שפרסם בעניין זה בעיתון "הארץ" פורסם ב-11 ביוני 2009, והנוסחה עצמה עמדה במרכז נאום בר-אילן, שאותו נשא נתניהו ב-14 ביוני 2009. עוד באותו ערב הודה נתניהו לשביט על תרומתו לנאום. אולם בהמשך כהונתו של נתניהו, שביט הביע אכזבה מכך שאינו מקדם תהליך מדיני כלשהו ואף פנה אליו במכתב פומבי תקיף בנידון.
כאשר המתיחות מול איראן גאתה ב-2012 וממשלת ישראל דנה באפשרות של תקיפה צבאית של מתקני הגרעין - שביט פרסם סדרה של ראיונות עם מיטב המומחים הישראלים אשר צידדו או התנגדו לתקיפה. הבולט שבהם היה ראיון אנונימי עם "מקבל ההחלטות" אשר יוחס לאהוד ברק ואשר הביא את המשבר לשיא.
בנובמבר 2013 יצא לאור בניו יורק ספרו של שביט My Promised Land. הספר עושה שימוש בהיסטוריה משפחתית, בראיונות, בסיפורים אנושיים ובחומרים אישים כל מנת לספר את סיפורה של ישראל. הוא עוסק בהיסטוריה מבלי להיות ספר הסטורי והוא נוגע בפוליטיקה מבלי להיות ספר פוליטי. תחילתו בעלייה לרגל של סבא רבא של שביט לנמל יפו ב-1897 וסופו בתיאור מצבה של המדינה במאה העשרים ואחת. כותרת המשנה של הספר היא הניצחון והטרגדיה של ישראל – והוא היה לרב מכר באופן מיידי. גם הביקורות להן הוא זכה היו נלהבות באופן יוצא דופן. ניק קייב הכניס אותו לרשימת חמישים הספרים הטובים ביותר שנכתבו אי פעם. בה בשעה שבארצות הברית נמכרו כחצי מיליון עותקים של My Promised Land - הספר תורגם לתריסר שפות ויצא לאור גם בקנדה, בריטניה, אוסטרליה, גרמניה, צרפת, איטליה, הולנד, ספרד, דנמרק, קוריאה, וייטנאם, סין וארצות רבות נוספות.
בעקבות ההצלחה חסרת התקדים של ספרו, שביט יצא ב-2014 למסע הרצאות בצפון אמריקה. בעשרות קהילות יהודיות הוא התקבל בהתרגשות ובהתלהבות. אל רבים מהאירועים שאותם הוביל הגיע קהל של מאות רבות ואף אלפים. ב-2015 יצא שביט למסע הרצאות אינטנסיבי בכחמישים אוניברסיטאות אמריקניות. מתוך ניסיון להילחם ב־BDS, לקרב את הצעירים היהודים ולספר כראוי את סיפורה של ישראל – שביט קיים מאות התכנסויות בקמפוסים בכל רחבי ארצות הברית.
במקביל, שביט נעתר לפנייתה של קרן יד הנדיב והקים צוות חשיבה אשר ניסה לנתח את בעיות העומק של מדינת ישראל. הצוות כלל את היזם שלמה דברת, פרופסור מנו טרכטנברג, פרופסור יונינה אלדר ועו"ד צביקה האוזר. המסקנה העיקרית של הדו"ח שלו אשר נכתב בראשית 2015 הייתה שהאיום הקיומי החדש הנשקף לישראל הוא הפילוג הפנימי לשבטים. כפועל יוצא של המסקנה הזאת שביט חבר לשלמה דברת ולשי פירון וביחד הם הקימו ארגון אזרחי אשר נועד לגשר על פערים ושסעים בחברה הישראלית: פנימה.
בשנת 2016 שביט ודברת חברו לעמוס ידלין ולמכון ה-INSS בניסיון לקדם יוזמה מדינית חדשה, יצירתית ומציאותית. שביט ריכז את צוות ההיגוי של היוזמה אשר כלל את הרמטכ"לים לשעבר גבי אשכנזי ובני גנץ, את האלופים לשעבר אליעזר שקדי ושלמה ינאי ואת דן מרידור. אחרי ששביט כבר פרסם תוכנית מדינית משלו בעיתון הניו ריפבליק בקיץ 2015, יוזמת ה-INSS יצאה לאור בספטמבר 2018. העקרונות המרכזיים שעמדו בבסיסה היו הקפאת ההתנחלויות מעבר לגדר ההפרדה, יצירת מרחב פלסטיני-אוטונומי שישתרע על 60% משטחי יהודה ושומרון ושמירה על שליטה ביטחונית ישראלית בכל השטח שממערב לירדן.
באוקטובר 2016 פרסמה העיתונאית האמריקאית דניאל ברין שעיתונאי ישראלי בכיר תקף אותה מינית שלוש שנים קודם לכן, בעת שבאה לראיין אותו בלובי של בית המלון שבו התאכסן. העיתונאי יואב יצחק חשף שמדובר בארי שביט. בתגובה פרסם שביט התנצלות בפני העיתונאית וטען שמעשיו היו ניסיון חיזור ולא כוונה להטריד מינית, אך ברין דחתה את התנצלותו, והגדירה את טענתו בדבר חיזור כאבסורדית. בעקבות זאת לא הופיע שביט בפאנל של התוכנית "שישי", וארגון "הלל" העולמי השעה את סבב ההרצאות שתוכנן לשביט. ימים מספר לאחר הפרסום הראשון, פורסמה בעיתון "הפורוורד" האמריקאי-יהודי עדות נוספת להטרדה מינית של עובדת השדולה היהודית "ג'יי סטריט". בהמשך לפרסום זה, פרסם שביט שהוא לקה בעיוורון ומתבייש במעשיו והתפטר מעבודתו בעיתון "הארץ" ובערוץ 10.
בדצמבר 2017 העידו שתי נשים נוספות על התנהגות לא הולמת מצידו. בעקבות העדויות, בוטלה השתתפותו של שביט באירוע לקידום ספרו בניו יורק.
בספטמבר 2019 ארי שביט חידש את פעילותו העיתונאית. תחילה הוא הפך לבעל טור בעיתון מקור ראשון ואחר כך לפרשן טלוויזיה מוביל בערוץ 13. כמו כן הוא התחיל לפרסם מאמרי דעה בעיתון ידיעות אחרונות.
בראשית 2020 כתב שביט סידרה חדשה של כתבות-ענק בשם ארץ הבחירה. הבולטות שבהן עסקו בהתיישבות ביהודה ושומרון ובעיר-הליכוד טבריה. בעקבות המסע לטבריה שביט גילה יותר ויותר עניין ביחסים הכאובים בין ישראל הראשונה לבין ישראל השנייה. הוא גם מתח ביקורת חריפה על האופן שבו התנהלו החקירות נגד בנימין נתניהו וכלפי חלק מכתבי האישום שהוגשו בעניינו. שביט צידד בהקמתה של ממשלת האחדות של נתניהו-גנץ, היה מהראשונים לתמוך בהתלהבות בהסכמי אברהם ואף שיבח את פרויקט החיסון של ישראל בזמן הקורונה. מאידך הוא ביקר בתקיפות את התקפותיו של נתניהו על מערכת המשפט ועל השמאל. היה לו חלק בארגונה של ההפגנה הראשונה להגנה על הדמוקרטיה שנערכה ברחבת מוזיאון ישראל.
באביב 2021 יצא לאור ספרו השלישי של ארי שביט: בית שלישי – מעם לשבטים לעם. הספר מתאר את חשיבותה של ממלכתיות-בן-גוריון, את התפרקותה של ישראל לשבטים ואת היווצרותה של צנטריפוגה ישראלית המפוררת את החברה ומחלישה את המדינה. הספר גם מציע מתווה לגיבושה של ממלכתיות חדשה ההולמת את הערכים ואת הצרכים של המאה העשרים ואחת. בית שלישי היה לרב מכר ישראלי וזכה לברכותיהם של נשיא המדינה יצחק הרצוג, שר הביטחון גנץ ורבים אחרים.
במהלך 2021–2022 ארי שביט היה מהמייסדים של יוזמת-המאה. יחד עם פולי ברנשטיין, רן שריג, דורון לבנת, תהלה פרידמן, מיכל מזרחי-טאבביאן, יאיר טל ואפי כהן הוא הקים את הארגון האזרחי אשר נועד להעניק חזון, תוכן, מדיניות ושפה למרכז הישראלי.
ערב בחירות 2022 שביט פרסם בידיעות אחרונות שני מאמרים נחרצים אשר הזהירו מפני התוצאות הרות האסון של ניצחון אפשרי של גוש הימין. ב-8 בדצמבר 2022, חודש לפני הופעתה של תנועת המחאה, הוא פרסם את המאמר "מחאת המיליון" אשר קרא ליציאה המונית לרחובות במסגרת מחאה נכונה וכלל ישראלית אשר תישא את הדגל הכחול לבן.