stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הכיבוש הרומי של בריטניה
מערכות לכיבוש בריטניה > פלישת קלאודיוס (43–47)

הגנרל הרומי אולוס פלאטיוס פיקד על כוח פלישה, שהורכב מארבע לגיונות חיל רגלים כבד (הלגיון השני אוגוסטה, הלגיון התשיעי היספנה, הלגיון הארבעה עשר גמינה והלגיון העשרים ולריה ויקטריקס) שמנו ביחד 20,000 חיילים, בנוסף למספר דומה של חיילי עזר ופרשים, מה שהביא את כוח הפלישה לכ-40,000. הארגון שנדרש להעביר כוח כה גדול של אנשים, חיות ואספקה היה עצום. הצי הרומי נזקק כנראה לצי של בין 700 ל-1,000 ספינות תובלה וספינות מלחמה לצורך המשימה.
הצבא הרומי נתקל בהתנגדות משמעותית מצד השבטים הברטונים, במיוחד שבט הקטובלאונים בראשות קרטקוס. עם זאת, הטקטיקה, המשמעת והציוד הנעלה של הכוחות הרומאים התבררו כמכריעים. בתוך חודשים חצו הרומאים את התמזה וכבשו את היישוב קמולודונום (כיום קולצ'סטר) מעוזם של שבט הקטובלאונים, שהפך לקולוניה הרומית הראשונה בבריטניה. הקיסר קלאודיוס עצמו ערך ביקור קצר בבריטניה בשלב הראשוני הזה של הכיבוש, נוכחותו הייתה בעיקרה כדי לקשור את עצמו לניצחון, אך היא הדגישה את החשיבות שייחסה רומא לפרוביניקה החדשה. לאחר כיבוש קמולודונום, חזר קלאודיוס לרומא כדי לחגוג את ניצחונו, והשאיר את אולוס פלאטיוס להמשיך במערכה.
במהלך השנים הבאות, השליטה הרומית התרחבה במהירות ברחבי דרום בריטניה. עד שנת 47 לספירה, חלק גדול מהשטח שממזרח לסוורן ומדרום להאמבר היה נתון לשליטה רומאית. עם זאת, במערב, האזורים ההרריים של ויילס התגלו כמאתגרים במיוחד, כאשר שבטים כמו הסילורים והאורדוביקים המשיכו בהתנגדות עזה כנגד ההתקדמות הרומאית. גבול הפרובינקיה הרומית בבריטניה התקבע סביב 47 לאורך דרך פוס, שככל הנראה כללה סוללת הגנה כנגד השבטים הקלטים ממערב ומצפון שטרם נכבשו.
מערכות לכיבוש בריטניה > התרחבות בצפון ובוויילס (47–60)

בסוף שנת 47 החל המושל החדש פובליוס אוסטוריוס סקאפולה, במערכה נגד השבטים במערב האי (בוויילס ואזור צ'שייר של ימינו. הסילורים של דרום מזרח ויילס גרמו לבעיות ניכרות לאוסטוריוס והגנו בחירוף נפש על גבול שטחם, קרטקוס עצמו הוביל מערכת גרילה אך הובס לבסוף בקרב בשטחי האורדוביקים (צפון-מערב ויילס). קרטקוס הצליח להמלט וחיפש מפלט אצל שבט הבריגנטים ששכנו בהרי הפניין, אך המלכה שלהם קרטימנדואה מסרה אותו לידי הרומאים.
אוסטוריוס מת ב-52 והוחלף על ידי אולוס דידיוס גאלוס שייצב את השליטה הרומית לאורך גבול ויילס (הגבול הנוכחי) ונמנע ממערכות צבאיות נוספות בשטחי פנים ויילס ההרריים, זאת משום שהקיסר קלאודיוס רצה להימנע ממלחמה קשה וממושכת עבור רווח חומרי מועט. כאשר נירון הפך לקיסר בשנת 54, הוא מינה את קווינטוס וראניוס כמושל שהיה בעל ניסיון בהתמודדות עם השבטים ההרריים באנטוליה. וראניוס ויורשו גאיוס סואטוניוס פאולינוס פתחו במערכה מוצלחת ברחבי צפון ויילס, והרגו דרואידים רבים כשפלש לאי אנגלסי בשנת 60. הכיבוש הסופי של ויילס נדחה עם זאת כאשר פרץ מרד נרחב בהנהגתה של בודיקה, מה שאילץ את הכוחות הרומים לחזור לדרום-מזרח.
מערכות לכיבוש בריטניה > מרד בודיקיאה (60–61)

אחד האתגרים המשמעותיים ביותר לשלטון הרומי הגיע בשנים 60-61 לספירה עם המרד בראשות בודיקיאה, מלכת שבט האיסני. בעקבות התעללות מצד פקידים רומיים, בודיקה גייסה כמה שבטים במרד שאיים לדחוף את הרומאים מחוץ לבריטניה. המורדים כבשו ושרפו את היישובים הרומאים החשובים בהם קמולודונום, לונדיניום (לונדון) וורולמיום (סנט אולבנס), והסבו אבדות כבדות לאוכלוסייה הרומית (עם הערכה של כ-75,000 הרוגים). עם זאת, המושל הרומי גאיוס סואטוניוס פאולינוס הביס בסופו של דבר את כוחותיה של בודיקיאה בקרב דרך ווטלינג.
מערכות לכיבוש בריטניה > מערכות גנאיוס אגריקולה (77–84)

גנאיוס יוליוס אגריקולה מילא תפקיד מכריע בכיבוש בריטניה, הוא כיהן כמושל משנת 77 עד 84. תחת פיקודו, הכוחות הרומאים יצאו למספר מערכות ברחבי האי שהרחיבו באופן משמעותי את השליטה על רוב בריטניה וחיזקו את האחיזה הרומאית באי. עם עלייתו לתפקיד מושל הפרובינקיה, גילה אגריקולה שהשבטים האורדוביקים ששכנו בצפון ויילס השמידו למעשה את כוחות הפרשים הרומיים שהוצבו בשטחם. מיד כשנודע לו על כך הוא נע לכיוונם והביס אותם. לאחר מכן, הפנה אגריקולה את מאמצי המלחמה אל עבר אנגלסי (צפון-מערב ויילס), הכניע את האי כולו והכפיף אותו למרותה של רומא, זאת לאחר שגאיוס סואטוניוס פאולינוס ניסה לבצע מהלך דומה שנעצר בשנת 60 עם פרוץ מרד בודיקיאה. אגריקולה גם הרחיב את תחומי השלטון הרומי צפונה אל תוך קלדוניה (כיום בסקוטלנד המודרנית). בקיץ 79, הוא קידם את צבאותיו אל שפך הנהר טאוס, והקים מספר מבצרים לאורכו.
אגריקולה הנהיג רומניזציה נרחבת של אוכלוסיית הפרובינקיה, עודד קהילות רבות לבנות עיירות על פי דגם העיר הרומית והדקומנוס והעניק חינוך רומי מסורתי לבני האצולה הילידית.
מערכות לכיבוש בריטניה > השלטון הרומי בצפון

בעקבות המערכה של אגריקולה, המאמצים הרומיים לאבטח את הצפון הרחוק של בריטניה היו אומנם מוצלחים, אך לא החזיקו לאורך זמן. במשך השנים הכוחות הרומים נסוגו בהדרגה מצפון סקוטלנד, ונטשו ביצורים מרכזיים כמו אינכטותיל ורכס גאסק. עד שנת 87 לספירה, רומא ביססה את אחיזתה בבריטניה על ידי ביסוס דרך סטנגייט כגבול וצמצמה בהדרגה את נוכחותה הצבאית מעבר לה. ההתפשטות הרומית צפונה התחדשה תחת הקיסר אנטונינוס פיוס, מה שהוביל לבניית חומת אנטונינוס ב-142, אך הרומאים חזרו בסופו של דבר לחומת אדריאנוס החזקה יותר.
ניסיונות מאוחרים יותר להכניע את סקוטלנד כללו משלחות גדולות של הקיסר ספטימיוס סוורוס בשנת 209, אך אלה התבררו כיקרות, והרומאים חזרו אל חומת אדריאנוס. השליטה הרומית מעבר לחומה הסתמכה על סחר, דיפלומטיה ופלישות צבאיות מדי פעם, זאת מבלי לבסס דומיננטיות רומית מתמשכת.
ראו גם

בריטניה (פרובינקיה רומית)
לקריאה נוספת

Graham Webster, The Roman Invasion of Britain, London: Routledge, 1993, ISBN 0-415-21828-4
Peter Wilcox, Men at Arms 158 - Rome's Enemies (2) - Gallic and British Celts, London: Osprey Publishing, 1985, ISBN 0-85045-606-1
הערות שוליים

1 2  The Roman invasion of Britain: The earliest campaigns, AD 43–7, English Heritage
1 2  N.S. Gill, Roman British Timeline, ToughtCo., ‏20 בפברואר 2020
↑  Webster, 1993, עמ' 123.
↑  Ben Johnson, Timeline of Roman Britain, Historic UK
1 2  Gnaeus Julius Agricola, Roman Britain
↑  Britannia, UNRV
מערכות עיקריות בשנים 43–60.
מערכות אגריקולה בצפון בריטניה, 80–84
רפי ביטון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 ביוני 1982 (בן 42) אנטוורפן, בלגיה
 מוקד פעילות:  ישראל 
 עיסוק:  מוזיקאי, מנצח, מלחין, מעבד, כותב שירים, זמר
 סוגה:  חזנות, מוזיקה יהודית, מוזיקה אנדלוסית קלאסית
 סוג קול:  קונטרה-טנור
 כלי נגינה:  פסנתר
 שיתופי פעולה בולטים:  מקהלת "קולות מן השמים"  התזמורת האנדלוסית הישראלית
 
רפי ביטון (נולד ב-10 ביוני 1982, ה'תשמ"ב, אנטוורפן) הוא מוזיקאי, מנצח, מלחין, מעבד, כותב שירים וזמר ישראלי.
קריירה

רפי ביטון החל את הקריירה בגיל 7 כילד פלא בעולם החזנות. הופיע ברחבי העולם עם גדולי החזנים ותחת שרביטם של מנצחים גדולים. בנערותו התחלף קולו לקונטרה-טנור ובתקופה זאת למד אצל המורים לפיתוח קול פאולין שורקי וביביאנה גולדנטל. בצה"ל שירת כמפקד להקת הרבנות הצבאית.
בגיל 22 הקים את מקהלת "קולות מן השמים" ע"ש שושנה זילברשטיין. המקהלה מופיעה בשבתות חזנות, בקונצרטים ובפסטיבלים ברחבי העולם. כיום מקהלה זו מונה כ־50 זמרים - מבוגרים וילדים. בגיל 27 הקים את סטודיו "מלאכים" – בית ספר לשירה יהודית אמנותית בו לומדים פיתוח קול, פיתוח שמיעה, שירת מקהלה.
למד ביטון את תורת הניצוח עם אלי יפה ואברהם עילם-אמזלג. לאחר מכן למד תואר ראשון ותואר שני בניצוח תזמורת בבבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב. מוריו לניצוח היו יואב תלמי, אי-אן שו, וואג פפיאן.
למד פיתוח שמיעה אצל בת-שבע רובינשטיין ותורת התזמור מהמלחינים שמעון כהן ויוסף ברדנשווילי.
ביטון ניצח על התזמורת הסימפונית של בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה בתל אביב, התזמורת הפילהרמונית של קרקוב, סימפונט רעננה, התזמורת הקאמרית רמת גן, התזמורת האנדלוסית הישראלית.
הערות שוליים

↑  רפי ביטון, צוות אמנותי | התזמורת האנדלוסית הישראלית אשדוד, באתר www.andalusit.co.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007318601505171  VIAF: 118149617080303751299   WorldCat (עם VIAF): 118149617080303751299
הדס דניאלי ילין

| --- | --- |

 לידה:  1973 (בת 52 בערך) ערד
 מדינה:  ישראל 
 פעילות בולטת:  מנכ"לית ומשנה למזכ"ל לשעבר של התנועה הקיבוצית  מנכ"לית לשעבר של שדולת הנשים
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים  הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל
 
הדס דניאלי ילין (נולדה ב-1973) היא מנכ"לית ומשנה למזכ"ל לשעבר של התנועה הקיבוצית ומנכ"לית לשעבר של שדולת הנשים.
ביוגרפיה

דניאלי ילין נולדה וגדלה בערד.
היא שירתה בצה"ל בין השנים 1991 ועד 1994, כמש"קית חינוך וידיעת הארץ ולאחר מכן כקצינת חינוך בכלא שש וביחידת חימוש מרחבית.
ב-1998 סיימה לימודי תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים וב-2000 סיימה לימודי תואר שני בפסיכולוגיה ארגונית-תעשייתית בטכניון.
קריירה

בין השנים 2000 עד 2015 שימשה דניאלי ילין כיועצת ארגונית במספר חברות: ברפא"ל (2001-2000), במכון ברנסקי למיון וייעוץ ארגוני (2002-1998), ובאבני דרך, חברה לייעוץ ארגוני, הדרכה וניהול. בשנים אלה ייעצה לקיבוצים, ארגונים וחברות.
בין השנים 2008-2006 שימשה כמנהלת משאבי אנוש בחברת אידאה מערכות מידע בקיבוץ משמר העמק, לאחר מכן (2009-2008) הקימה וניהלה את מחלקת משאבי האנוש של חברת פסקל טכנולוגיות בקיבוץ יראון ובין השנים 2009–2013 שימשה כמנהלת קהילה של האגודה החקלאית, האגודה הקהילתית והוועד המקומי של קיבוץ סער.
החל מ-2013 שימשה כיו"ר קיבוץ אלונים והחל משנת 2015 גם כיועצת ארגונית עצמאית.
ב-2017 מונתה כמנכ"לית התנועה הקיבוצית ולאחר מכן כמשנה למזכ"ל התנועה, תפקיד בו שימשה עד שנת 2022.
החל מנובמבר 2022 שימשה למשך שמונה חודשים כמנכ"לית שדולת הנשים במקומה של המנכ"לית הקבועה שיצאה לחופשת לידה.
שימשה כחברת דירקטוריון או ועד מנהל במגוון חברות, ביניהן לגין טובופלסט, סמינר אורנים, בינ"ה, להקת המחול הקיבוצית, הוצאת ספרים הקיבוץ המאוחד – ספריית הפועלים, הבונים דרור, המחנות העולים, תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, מכון יסודות, מכון שיטים והמרכז לייעוץ ושיקום של התנועה הקיבוצית.
בפברואר 2024 התמודדה לראשות התנועה הקיבוצית מול ליאור שמחה והפסידה, לאחר שקיבלה 46% מהקולות.
חיים אישיים

נשואה ואם לשלושה ילדים, מתגוררת בקיבוץ יגור. גיסתה היא הרטל ילין-גרשטיין, אלמנתו של תא"ל ארז גרשטיין.
הערות שוליים

↑  הדס דניאלי ילין נבחרה לתפקיד מנכ"לית שדולת הנשים בישראל, באתר התנועה הקיבוצית
↑  Ravit, דברי סיכם ופרידה - הדס דניאלי ילין, באתר שדולת הנשים בישראל, ‏2023-07-09
↑  הדס דניאלי ילין, באתר Supersonas - נוכחות נשית, נקודה • Supersonas - נוכחות נשית, נקודה
↑  "יישבנו גבולות, חרשנו את האדמה. נגמרו הימים שהורדנו את הראש" - וואלה! Sheee, באתר וואלה!, ‏2024-02-12
↑  טל שניידר, התנועה הקיבוצית יוצאת לבחור מזכ"ל ברגע הגורלי בתולדותיה, באתר זמן ישראל, 12 בפברואר 2024
↑   רותם שטרקמן, הדס דניאלי ילין: "נתניהו לא הכיר בכאב הקיבוצניקים. הוא לא היה שם בשבילם לפני, וגם לא עכשיו", באתר TheMarker‏, 5 בינואר 2024
↑  מזכ"ל חדש נבחר לתנועה הקיבוצית – ליאור שמחה מנצר סרני, באתר התנועה הקיבוצית
↑  מאיה רונן, ‏ליאור שמחה נבחר לתפקיד מזכ"ל התנועה הקיבוצית, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 13 בפברואר 2024
ניאגו ג'ובארה

| --- | --- |
צילום מ-2008
צילום מ-2008
 לידה:  31 באוגוסט 1916 בוקרשט, ממלכת רומניה 
 פטירה:  25 בינואר 2018  (בגיל 101) בוקרשט, רומניה 
 מדינה:  צרפת, רומניה, ממלכת רומניה 
 מקום קבורה:  בית הקברות בלו 
 מקום לימודים:  הפקולטה למשפטים בפריז 
 שפות היצירה:  צרפתית, רומנית 
 פרסים והוקרה:  פרס ברוקט-גונן (1976)  קצין מסדר האמנויות והספרות  עיטור הכוכב של רומניה 
 
ניאגו ג'ובארה (ברומנית מותאמת - Neagu Djuvara, ‏ 18 באוגוסט 1916 - 25 בינואר 2018) היה היסטוריון, דיפלומט, מסאי, עיתונאי וסופר רומני, ממוצא ארומני.
רקע משפחתי ושנות לימודיו

ניאגו ג'ובארה נולד בבוקרשט שברומניה למשפחה אריסטוקרטית ממוצא ארומני שהתיישבה בארצות הרומניות בשלהי המאה ה-18 ועם בניה נמנו פוליטיקאים, דיפלומטים ואקדמאים רבים. דודו, אלכסנדרו ג'ובארה, היה שר החוץ של רומניה בשנים 1909–1910.
אביו, מרצ'ל ג'ובארה, בוגר מצטיין (הראשון במחזור 1906 של בית הספר הפוליטכני בברלין-שרלוטנבורג, נפל בשנת 1918 קרבן למגפת השפעת הספרדית בזמן ששרת כקפטן בהנדסה קרבית בצבא הרומני. האם הייתה טינקה גרדישטיאנו, בת למשפחה של בויארים אמידים מחבל מונטניה.
מפני שנולד בימי מלחמת העולם הראשונה, אחרי כיבוש דרום רומניה על ידי כוחות מעצמות המרכז, נלקח כתינוק על ידי המשפחה לאזור החופשי ביאשי ואחר כך הועבר דרך רוסיה לבלגיה שם אחד מדודיו, טרנדפיר ג'ובארה, כיהן כציר. אחרי שלמד בתיכון בעיר ניס בצרפת, סיים ג'ובארה לימודי ספרות והיסטוריה בסורבון בפריז בשנת 1937. בשנות צעירותו ברומניה וצרפת התקרב לחוגים הפשיסטים של התנועה הלגיונרית ובפברואר 1934 השתתף בהפגנות של הימין הקיצוני הצרפתי נגד הממשלה הרדיקל-סוציאליסטית של אדואר דאלאדיה. ב-1940 גמר את התואר דוקטור במשפטים עם עבודה בעלת מבט אוהד על חוקי הגזע האנטישמיים שאומצו על ידי ממשלות רומניה בעת מלכותו של קרול השני.
באשר למשיכתו לאידאולוגיה הימנית הקיצונית בצעירותו הצהיר מאוחר יותר: "הייתי צעיר מטומטם ושחצן, מוקסם על ידי הרעיונות הפאשיסטים, כפי שאחרים בפריז, קצת יותר מאוחר, הוקסמו על ידי הרעיונות הקומוניסטים; רובנו עם ההתבגרות בשנים שינינו את דעותינו והיינו לדמוקרטים והומניסטים. לגבי, הלם המלחמה וזוועותיה פתחו את עיני."
השרות הצבאי וצעדיו הראשונים כדיפלומט

אחרי 1940 חזר ג'ובארה לרומניה, התחתן ונולד לו ילד. בימי המשטר "הנצינואל - לגיונרי" התגייס לצבא והוצב לפרק זמן בעיר פלוישט. כפרח קצונה במילואים שירת בצבא הרומני בעת המסע האנטי-סובייטי בבסרביה וטרנסניסטריה בחודשים יוני-נובמבר 1941 ונפצע בידו בקרבות בסביבות אודסה.
אחרי שהתקבל לעבודה באמצעות מכרז של משרד החוץ במאי 1943, נשלח על ידי שר החוץ מיכאי אנטונסקו לשוודיה בבוקר היום 23 באוגוסט 1944 (שעות ספורות לפני הדחת המשטר אנטונסקו) כשליח דיפלומטי, בקשר למגעי רומניה עם שגרירת ברה"ם בסטוקהולם, אלכסנדרה קולונטאי. לפי עדותו גישושים אלה האחרונים של המשטר אנטונסקו לא עמדו להביא למפנה מהותי בעמדת המנהיגים מבוקרשט. אחרי החזרת החוקה הדמוקרטית ברומניה, ממשלת סנטסקו מינתה את ג'ובארה למזכיר בצירות הרומנית ונשאר בשוודיה. לדברי ג'ובארה, היכרותו עם הדיפלומט ויקטור רדולסקו פוגוניאנו השפיעה עוד בשנת 1943 על שינוי השקפתו לכיוון התמיכה בדמוקרטיה פרלמנטרית. השתלטות נציגי המפלגה הקומוניסטית הרומנית על ניהול משרד החוץ הביאה לפיטוריו בשנת 1947.
חייו בגלות מערב ובאפריקה

בשל היותו קרוב בעבר לחוגים הימניים הקיצונים, שרותו בחזית האנטיסובייטית בסרביה ובטרנסניסטריה, שרותו כדיפלומט צעיר תחת המשטר אנטונסקו, מוצאו "הלא הבריא" במשפחה אמידה, ג'ובארה נהפך מהר לנתבע בכמה ממשפטי הראווה שאורגנו על ידי השלטונות הקומוניסטים ברומניה נגד נציגי "העולם של אתמול" הבורגני. הואשם בין היתר ב"ריגול בשרות האימפריאליזם" (במשפט הקרוי "פרשת טמדאו" Afacerea Tămădău). משום כך לא חזר בשנת 1947 למולדת. השתקע בפריז והיה פעיל בקהילת הגולים הרומנים שם. פעל כמזכיר כללי של ועד הסיוע לפליטים הרומנים, כמו כן במסגרת "הוועד הלאומי הרומני" והיה מעורב בארגון פעילויות מחתרתיות נגד המשטר ברומניה - כולל על ידי שליחת צנחנים מתנדבים אנטי-קומוניסטים. רוב מתנדבים אלה נתפסו על ידי הבולשת והצבא ברומניה. באותו זמן עבד ג'ובארה בכתב העת של הגולים הרומנים "קאסה רומניאסקה" (Casa Românească). כמו כן היה מזכיר של הקרן האוניברסיטאית ע"ש קרול הראשון.
בהמשך עבד בתחנת הרדיו, אירופה החופשית ששידרה לארצות שמעבר למסך הברזל. החל משנת 1961 החליט ג'ובארה לנסוע לאפריקה לניז'ר, מדינה שבה עבד במשך 23 שנה כיועץ משפטי וכפרופסור למשפט בינלאומי והיסטוריה כלכלית באוניברסיטת ניאמיי. בתקופה זו למד פילוסופיה בסורבון ובמאי 1972 סיים את עבודת הדוקטור שלו בהדרכתו של רמון ארון בנושא "ציוויליזציות וארכיטיפים היסטוריים". בהמשך בשנת 1984 שיתף פעולה עם המכון הלאומי לשפות ולתרבויות המזרח (INALCO (אנ')) בפריז.
שובו לרומניה

אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי ברומניה חזר ג'ובארה למולדתו ובשנת 1991 נהיה פרופסור באוניברסיטת בוקרשט וחבר לשם כבוד במכונים אוניברסיטאיים למחקרים היסטוריים ע"ש א.ד. קסנופול ביאשי וניקולאיה יורגה בבוקרשט. בשנת 1998 פרש לפנסיה והקדיש את עצמו לכתיבה. מבחינה פוליטית הצטרף למפלגה הלאומית-ליברלית. ניאגו ג'ובארה הפך לדמות פופולרית בתוכניות טלוויזיה ורדיו ותרם תרומה חשובה להפצת ידע בתחום ההיסטוריה של רומניה בקרב הנוער וכלל הציבור.
נפטר ב-25 בינואר 2018 בבוקרשט בגיל 101.
פרסים ואותות כבוד

הצלב הגדול של המסדר הלאומי "השרות הנאמן" של רומניה
מסדר האמנויות והספרות של צרפת - בדרגת קצין
ספרים ומאמרים חשובים

Le droit roumain en matière de nationalité (המשפט הרומני בתחום האזרחות), פריז 1940
(עבודת התואר דוקטור במשפטים)
Civilisations et lois historiques, Essai d'étude comparée des civilisations, Mouton, Paris - Haga, 1975 (ציוויליזציות וחוקים היסטוריים. מסה למחקר השוואתי של התרבויות, הוצאת מוטון, פריז, האג, 1975 ) זכה לפרס של האקדמיה הצרפתית
Démétrius Cantemir, philosophe de l'Histoire (דימיטריה קנטמיר, פילוסוף של ההיסטוריה)בRevue des études roumaines (כתב עת ללימודים רומניים), פריז 1973
* Între Orient și Occident. Țările române la începutul epocii moderne, Humanitas, 1995
(בין מזרח ובין מערב. הארצות הרומניות בתחילת העידן המודרני, הוצאת הומניטס
Aromânii: istorie, limbă, destin, ed. Fundației Culturale Române,
(הארומנים - היסטוריה, שפה, גורל, הוצאת קרן התרבות הרומנית
O scurtă istorie a românilor povestită celor tineri, seria Istorie, Humanitas
1999 (היסטוריה מקצורת של הרומנים מסופרת לנוער, בדרת היסטוריה, הוצאת הומניטס,(1999)
Cum s-a născut poporul român, seria Humanitas Junior, 2001
(איך נולד העם הרומני, סדרת הומניטס ג'וניור, 2001)
Mircea cel Bătrân și luptele cu turcii, seria Humanitas Junior, 2001
(מירצ'ה הזקן ומלחמותיו בטורקים, בסדרת הומניטס ז'וניור *
De la Vlad Țepeș la Dracula vampirul, Humanitas, 2003
(מוולאד המשפד ועד דרקולה הערפד, הוצאת הומניטס, 2003
Scrisorile spătarului Nicolae Milescu, roman, Humanitas, 2004
(אגרות הספטאר ניקולאיה מילסקו, רומן, הוצאת הומניטס, 2004
Există istorie adevărată?, Humanitas, 2004
(קיימת היסטוריה אמיתית? הומניטס, 2004)
Amintiri din pribegie, Humanitas, 2005
(זכרונות מנדודי) הומניטס, 2005
Thocomerius - Negru Vodă. Un voivod cuman la începuturile Țării Românești, Humanitas, 2007
(תוכומריוס - נגרו וודה. וויווד קומאני בתחית ולאכיה, הומניטב 2007
Războiul de șaptezeci și șapte de ani și premisele hegemoniei americane (1914 - 1991), Humanitas, 2008
(מלחמת שבעים ושבע השנים ויסודות ההגמוניה האמריקאית 1914-, הומניטס, 1991, 2008
Amintiri și povești mai deocheate, Humanitas, 2009 (זכרונות וסיפורים קצת מפולפלים)
Ce au fost boierii mari în Țara Românească? Saga Grădiștenilor, Humanitas, 2010
(מה היו הבויארים הגדולים בוולאכיה? הסאגה של משפחת גרדישטן), הומניטס 2010
Humanitas 2014, A Brief Illustrated History of Romanians
הכוחות המזוינים של הרפובליקה הקירגזית

הכוחות המזוינים של הרפובליקה הקירגזית (בקירגיזית: Кыргыз Республикасынын Куралдуу Күчтөрү) הוא השם הכולל עבור הכוחות המזוינים הפועלים ברפובליקת קירגיזסטן. הם מורכבים בעיקר משלושת הזרועות: יבשה, אוויר והמשמר הלאומי, לצד שני זרועות עצמאיות הכפוף מקצועית למשרד לביטחון פנים. תפקידם לשמור על ריבונות המדינה מפני איומים חיצוניים ולסייע בביטחון הפנים של המדינה. מפקדם העליון הוא נשיא הרפובליקה המסתייע במשרדי הביטחון.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הרחבת הפרטים על ההיסטוריה הצבאית.
ב-29 במאי 1992 חתם נשיא קירגיזסטן על צו להקמת 
הכוחות המזוינים על בסיס יחידות צבא סובייטיות שנכחו בשטח הרפובליקה, והכרזה על יום ההקמה כחג לאומי. ושנה לאחר מכן שונה גם שם "ועד ההגנה הממלכתי" למשרד הביטחון בקירגזי.
בשנת 2006 מוזג חיל ההגנה האווירית וחיל האוויר לזרוע האוויר, ובאותה השנה קוצר שירות החובה מ-18 חודש לשנה.
לאורך השנים הצבא היה מעורב במספר פעולות צבאיות ומאומות בפנים המדינה ומחוץ לה. כמו גם משימות בינלאומיות במדינות אחרות:
סכסוך באטקן
עימותי גבול טג'יקיסטן–קירגיזסטן (2021)
עימותי גבול טג'יקיסטן–קירגיזסטן (2022)
המהפכה הקירגזית (2010)
ועוד
מבנה וארגון > זרועות צבאיות

שלושת הזרועות הצבאיות המשמש את עיקר הכוח הלוחם כולל כ-25,000 שמתוכם מתוכם 3,000 תחת זרוע האוויר ו-3,000 תחת המשמר הלאומי, בעוד הנותרים תחת זרוע היבשה המחלוקת לשינה פיקודים מרחביים. ואלה מחולקים ליחידות הבאות:
זרוע היבשה
פיקוד צפון
2 חטיבות חי"ר ממונעת
חטיבת ארטילריה
גדוד ארטילריה עצמאי
גדוד תמיכה באש
גדוד הנדסה
יחידת כוח מיוחדים 25 (עקרב)
גדוד קשר
יחידות מיוחדות נוספות
פיקוד דרום
חטיבת ההרים
חטיבת חי"ר מוקטנת
גדוד שריון
גדוד תמיכה באש
גדוד הרים עצמאי
מחלקת אב"כ
גדוד הגנה אווירית
גדוד סיור
זרוע האוויר
מפקדת חיל האוויר
2 יחידות אוויר
יחידת קשר וזיהוי אוויר
2 גדודי ההגנה האווירית
המשמר הלאומי – יחידת המשמש לטקסים ואבטחה מתקנים ואישים חשובים.
מבנה וארגון > זרועות עצמאיות

הכוחות המזוינים כוללים עוד 55,000 חיילים תחת שני זרועות הכפופות מקצועית למשרד לביטחון פנים:
משמר הגבול – פועל לאבטחת את גבולות המדינה וטיפול במעברי הגבול.
החיל לביטחון פנים – משמש ככוח שיטור חצי צבאי לצורך פעילויות פנים.
מבנה וארגון > ציוד

הכוחות המזוינים של הרפובליקה הקירגזית מקבלים סיוע ואימון בעיקר מרוסיה וסין. ושם גם מגיע רוב ציודו שהינו די מיושן וכולל:
כ-200 טנקים (החדשים שביניהם הם בעיקר גרסאות מוקדמות של T-72)
כ-30 רכבי ארטילריה רקטית
כ-70 רכבי תומ"תים
עד 300 כלי ארטילריה נגררים
כ-3,000 כלי רכב משוריינים
כ-5 מטוסי תובלה
כ-5 מטוסים בעלי יכולות חימוש
כ-15 מסוקים – חלקם חמושים
עשרות בודדות של כטב"מים
כ-15 משגרי נ"מ (לצד תותחי נ"מ נוספים)
גלריה

רונלד חיל האוויר הקירגזי
סמל משמר הגבול הקירגזי
סמל המשמר הלאומי
סמל זרוע היבשה
סמל הכוחות המיוחדים של יחידת העקרב (יחידה 25)
חיילי המשמר הלאומי בכיכר אלא-טו בבישקק כחלק ממשמר כבוד
חיילי יחידת העקרב
אנדרטת מטוס מיג בכניסה למבנה המשמר הלאומי בבישקק
חיילי הנדסה כחלק מתרגיל רב לאומי
הערות שוליים

↑  Кыргыз Республикасынын Коргоо министрлиги, www.mil.gov.kg (בקירגיזית)
↑  {{{מחבר}}}, Kyrgyzstan, The World Factbook, Central Intelligence Agency, 2024-10-29
↑  2024 Kyrgyzstan Military Strength, www.globalfirepower.com (באנגלית אמריקאית)
הגישה החברתית בתקשורת

הגישה החברתית היא גישה בתחום חקר התקשורת אשר יוצאת מנקודת הנחה כי החברה היא המעצבת את הטכנולוגיה. הגישה נמנית יחד עם שתי גישות נוספות בחקר טכנולוגיות מידע ותקשורת: הגישה הטכנולוגית והגישה הסביבתית.
רקע

הגישה מזוהה עם ריימונד וויליאמס אשר טען כי יש לראות את הטכנולוגיה כשוות ערך לחברה. הסדרים חברתיים (חוקים, רגולציה, תרבות, צרכים כלכליים) הנובעים מצרכים, ערכים ותרבויות של יחידים, קבוצות וחברות, הם אלו שמעצבים, מייצרים ומפיצים טכנולוגיות מידע ותקשורת, כמו גם משפיעים על טכנולוגיות מידע ותקשורת קיימות. ההסדרים מושפעים ממהלכים פוליטיים וכלכליים, ועל כן ההסדרים משתנים בכל תקופה ובכל ציבור.
ההסדרים נחלקים לשתי קבוצות:
ארגונים, תאגידים, גורמים רשמיים ומוסדות.
אינדיבידואלים, צרכנים של הטכנולוגיות, הקהל.
הגישה קמה כביקורת לגישה הטכנולוגית וטענתה העיקרית היא כי הטכנולוגיה לבדה אינה מסבירה התפתחויות שונות בחברות בהן קיימת אותה טכנולוגיה.
הגישה לוקחת בחשבון את האנשים שמאחורי הטכנולוגיות- היוצרים והמשתמשים.
רקע > דוגמאות

המחאה החברתית בקיץ 2011: המחאה הופצה ברשת החברתית פייסבוק.
הראינוע שהיה קיים עשרות שנים לפני שהפך נגיש לאוכלוסייה, זאת כיוון שלא היו משקיעים ולא ראו בכך פוטנציאל כלכלי. בדוגמה זו ניתן לראות כי כאשר מסתכלים על ההיסטוריה של הטכנולוגיה ניתן לראות כי צורך קדם לטכנולוגיה, משמע שהחברה, בה הצרכנים, הם אלו המביאים לחידושים טכנולוגיים.
אסכולת פרנקפורט

הגישה החברתית אף יכולה לאפשר הסתכלות נאו-מרקסיסטית ולטעון כי לבעלי הכוח נגישות גבוהה יותר לטכנולוגיה ולכן באפשרותם לרתום את השימוש בטכנולוגיה לקידום האינטרסים שלהם. וויליאמס במאמרו מתייחס לאסכולת פרנקפורט ומתאר מצב מציאותי שבו פיתוח טכנולוגיה מסוימת יכול לעזור לקבוצת בעלי הון בחברה, לארגון או אף למדינה לשלוט על ההמונים.
השוואה לגישה הטכנולוגית

הגישה החברתית אינה סותרת את הגישה הטכנולוגית, אלא מציעה נקודת מבט שונה על החברה ועל התפתחות הטכנולוגיה.
הגישה החברתית מסתכלת בעין ביקורתית יותר על אופן השימוש של החברה בטכנולוגיה לעומת הגישה הטכנולוגית ומבטה החיובי יותר.
ההבדל העיקרי הוא שהגישה הטכנולוגית תראה בטכנולוגיה הגורם המשפיע על החברה, היא מסיקה על החברה מתוך הטכנולוגיה. הגישה החברתית מסתכלת על האנשים שמאחורי התאגידים, רואה את הפרטים בחברה כמשפיעים על התפתחות הטכנולוגיה ומתייחסת ליחידות הניתוח השונות בחברה.
וילי אליאס

| --- | --- |

וילי אליאס בסביבות 1970 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1933 בגדאד, ממלכת עיראק 
 פטירה:  2015 (בגיל 82 בערך) תל אביב-יפו, ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 
ויליאם (וילי) יהודה אליאס (על פי רוב: וילי י' אליאס; באנגלית: William Y. Elias;‏ 23 בינואר 1933 – 21 באוגוסט 2015) היה מוזיקולוג ומלחין ישראלי, המנכ"ל-המייסד של המכון למוסיקה ישראלית (ממ"י) (1961–1989) והעורך הראשי של המכון, מנכ"ל מקהלת רינת ומרצה במוסדות שונים להשכלה גבוהה.
ביוגרפיה

נולד בבגדאד שבעיראק וב-1951 עלה לישראל. רכש השכלה מוזיקלית נרחבת. עבד כמנהל מחלקה בבנק, עד שבשנת 1961 היה למנהלו הראשון של המכון למוזיקה ישראלית (ממ"י). הוא שימש כמנכ"ל המכון וכעורכו הראשי במשך קרוב ל-30 שנה, עד 1989. בשנים 1982–1987 כיהן כנשיא האיגוד הבינלאומי למרכזי מידע למוזיקה (International Association of Music Information Centres,‏ IAMIC), שבו חבר המכון למוזיקה ישראלית, המשמש גם כמרכז המידע למוזיקה בישראל.
בשנת תשל"ד קיבל תואר שני במוזיקולוגיה מאוניברסיטת תל אביב; עבודת הגמר שלו, שנערכה בהדרכת פרופ' הרצל שמואלי, הייתה בנושא "הריצ'רקאר למרדכי סתר: היבטים מוזיקליים ודרמטיים".
התמחה בתיווי מוזיקלי ובפונומטריקה של המבע. שיטה זו, שפיתח, מנתחת את דפוסיהן הפונטיים של שפות שונות על מנת ללמד אנשים העוברים משפה לשפה לדבר נכון.
אליאס התגורר בתל אביב. נפטר ב-2015, בגיל 82.