רוברט גרייבס
קריירה ספרותית

ב-1927 פרסם את "לורנס והערבים", ביוגרפיה של תומאס אדוארד לורנס שהייתה לרב מכר. ב-1929 פרסם גרייבס את האוטוביוגרפיה שלו "שלום ולא להתראות" (Goodbye to All That). למרות הצלחת האוטוביוגרפיה, היא עלתה לו במחיר כמה מחבריו, בעיקר חברו מגדוד הרובאים המלכותיים סיגפריד ששון.
ב-1934 פרסם גרייבס את ספרו המצליח ביותר, "אני, קלאודיוס". הוא השתמש במקורות קלאסיים, ובנה עלילה מורכבת ומושכת על חיי הקיסר הרומי קלאודיוס, עלילה שהורחבה בספר ההמשך "קלאודיוס האל" (1935). ב-1976 הופקה סדרת טלוויזיה של ה-BBC כעיבוד של הספר "אני, קלאודיוס". רומן היסטורי נוסף שלו, "הרוזן בליסאריוס" (1938), מספר על חייו של הגנרל הביזנטיני בליסאריוס.
ב-1944 פרסם את הספר "גיזת הזהב" רומן המבוסס על סיפור "גיזת הזהב" מהמיתולוגיה היוונית על הארגונאוטים, קבוצת גיבורים יוונים שערכו מסע בים, בהנהגת יאסון, להבאת גיזת הזהב מקולכיס, ממלכה קדומה ששכנה בדרום הקווקז לחופי הים השחור (באזור גאורגיה של היום) ליולקוס שבתאסליה (העיר וולוס שביוון של ימינו). הספר תורגם לעברית ב-1959 והיה לרב מכר.
ב-1946 פרסם את הספר "המלך ישוע", רומן המתייחס לישו לא כאל בן האלוהים, אלא כאל פילוסוף בעל תביעה לגיטימית לכס המלכות של יהודה באמצעות הורדוס, כמו גם מלכות דוד; ומטפל במספר רב של סיפורי הברית החדשה בצורה לא דתית.
ב-1948 פרסם את הספר פורץ הדרך "האלה הלבנה" (אנ'), בנושא המיתוסים, המיתולוגיות ומוצא הדתות של התרבות המערבית. הספר הוא חיבור מדעי, אך במשך השנים הפך לרב מכר בקרב הציבור הרחב. בספר גרייבס, בהתבסס על מיתוסים וכתבים שמקורם באירופה, באגן הים התיכון ובאזור הסהר הפורה, ועל מקורות התרבות הפגאנית, היהודית והנוצרית, מציעה את קיומה של אלוהות נשית ראשונית, "אלת הלידה, האהבה והמוות של הלבנה", הדומה במהותה לאלה האם, היא נוצרה בהשראת ומיוצגת על ידי שלבי הירח, והיא המקור לאלות השונות במיתולוגיות של תרבויות הים התיכון ואירופה בתקופה הפגאנית. ב-1961 עדכן את הספר והוא תורגם לעברית על יד טלה בר, שערכה במקומות שונים את הכתוב למען הקורא העברי, בהסכמת ובתיאום עם גרייבס עצמו. הספר יצא במהדורה חדשה ב-2002.
ב-1949 פרסם ספר מדע בדיוני - "רוח מצפון".
ב-1955 פרסם את הספר "המיתוסים היווניים", מחקר מקיף של מספר רב של מיתוסים יווניים, עם פרשנות נרחבת של כל אחד מהם.
ב-1961 פרסם קובץ של אוסף משיריו שזכה לשבחי הביקורת. באותה שנה גם הציג מחקר שערך על סיפורי המקרא, ומשווה ביניהם לבין המיתולוגיה היוונית. המחקר מצא כי התנ"ך, התלמוד והמדרש, מלאים אגדות המתייחסות לאלים ואלות, לפולחנים ולמנהגים פגאניים שעטו לבוש מונותיאיסטי רק מאוחר יותר. כך לדוגמה את סיפור חוה הוא זיהה עם דמות האלה חבת. שבעת קני המנורה, סימלו שבע אלוהויות שאולות מן המיתוסים של בבל ומצרים. מקורו של חג סוכות בחג כנעני שהעבריים טיהרו אותו ממשמעותו המינית ועשוהו לחג לאל־עליון. לדעתו של גרייבס התנ"ך הוא מיתולוגיה, כלומר סיפור המאוכלס אלים ואלות רבים המתערבים בחיי בני האדם ולא חיבור תאולוגי, שיש בו הכרה באל אחד. למרות העריכה שנעשתה בו החל מהמאה ה-6 לפנה"ס ואילך, נותרו בו עדיין הסיפורים על מעשי האלילים כשהם מחופשים בדמות אנשים, נשים, מלאכים ורוחות. רק לאחר חורבן ממלכת ישראל על ידי אשור, נהפכו המיתוסים לתפיסה דתית אחידה שמרכזה היה בירושלים וזאת כדי לשמור על עצמאותה המדינית של ממלכת יהודה הקטנה, בין אשור ומצרים. עד אז, דבקו העבריים בפולחנים מיניים כנעניים שאלילות מילאו בהן את התפקיד הראשי.
ב-1964 פרסם יחד עם האנתרופולוג והיסטוריון הישראלי רפאל פטאי, איתו היה בקשרי ידידות במשך שנים רבות, את הספר "מיתוסיים עבריים: ספר בראשית". בספר נערכת השוואה בין סיפורי ספר בראשית לבין מיתולוגיה יוונית ומיתוסים אחרים במיתולוגיה של המזרח הקדום. בהם סיפורי גן עדן ומיתוסים של מבול שהיו משותפים לכל תרבויות האזור. לטענתם סיפורי הבריאה דומים בקוויהם הכלליים לסיפורים דומים מעמי בבל וכנען. בסיפורי האבות מתגלים סימני היכר של תרבויות קדומות, לדוגמה האגדה על בני יעקב שנולדו כביכול כל אחד עם אחות תאומה שאיתה התחתן כל אחד, מעידה על תקופה בה סגדו לאלים ואלות באופן שווה. הם גם קשרו את בית אל (אבן קדושה) עם המלה היוונית, "בייטילוס", המציינת עמוד בצורת חרוט, שהיו מושחים אותו לעיתים בשמן, ביין או בדם ואשר האל היה שוכן בתוכו. לדעתם עבר השם "בייטילוס" ליוונית מפיניקית. טקסים מסוג זה מוזכרים גם בתנ"ך. ב-1989 פרסם פטאי מהדורה חדשה ומורחבת של הספר בשם "מיתוסיים עבריים" (Hebrew myths).
ב-1967 גרייבס הוציא לאור, יחד עם עומר אלי-שאה, תרגום חדש של "רבאעיאת" מאת עומר ח'יאם. מהר מאוד נהיה התרגום שנוי במחלוקת. היו שתקפו את גרייבס בטענה שהוא מנסה לשבור את הקסם של התרגום המפורסם של אדוארד פיצג'רלד מהתקופה הוויקטוריאנית. בנוסף הייתה מחלוקת סביב כתב היד ששימש לתרגום: עלי-שאה ואחיו אידריס שאה אמרו שכתב היד נשמר אצל משפחתם במשך 800 שנים, בעוד L.P. Elwell-Sutton, חוקר המזרח מאוניברסיטת אדינבורו, טען שכתב היד הוא למעשה זיוף. הביקורת על התרגום פגעה קשות בשמו של גרייבס והוא נתפס כמי שהלך שולל אחרי האחים שאה.