stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גבריאל מיליטו

גבריאל אלחנדרו מיליטו (בספרדית: Gabriel Alejandro Milito; נולד ב-7 בספטמבר 1980) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בקבוצות אינדפנדיינטה, ריאל סרגוסה, ברצלונה ובנבחרת ארגנטינה. כיום הוא מאמן את ארחנטינוס ג'וניורס. גבריאל הוא אחיו של דייגו מיליטו, כדורגלן אף הוא.
קריירת מועדונים

מיליטו, יליד ברנל שבמחוז בואנוס איירס, החל את הקריירה בקבוצת אינדפנדיינטה בעוד שאחיו שיחק ביריבתה הגדולה של אינדפנדיינטה, ראסינג קלוב. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בגיל 17. כבר מהשנה הראשונה שלו בקבוצה סומן מיליטו כאחד מבלמי העתיד של ארגנטינה, בנוסף ליכולתו הגבוהה הוא ניחן בכושר מנהיגות ובמהרה הפך גם לקפטן הקבוצה. במרץ 2001 נפצע בברכו הימנית, ומשום כך הושבת לתשעה חודשים. זמן קצר לאחר חזרתו למשחק, נפצע בשנית. הוא זכה בתואר כדורגלן השנה בארגנטינה ב-2002 וזכה יחד עם קבוצתו באליפות ארגנטינה.
בקיץ 2003 הוא היה על סף חתימה בקבוצת הפאר ריאל מדריד שהחליטה לבסוף לא להחתימו בטענה שהשחקן אינו כשיר גופנית עקב שתי הפציעות. על המציאה עטה סראגוסה שהחתימה את השחקן. במדיה הפך מיליטו לאחד הבלמים הטובים בליגה הספרדית. הוא זכה עם סראגוסה בגביע המלך הספרדי, כאשר בגמר ניצחה סראגוסה את ריאל מדריד, ובסופר קאפ הספרדי ב-2004. שמו נקשר בעבר למעבר אפשרי לקבוצות הפאר של אירופה ביניהן ברצלונה וליברפול. בשתיים מתוך ארבע עונותיו בסראגוסה שיחק לצד אחיו הגדול, החלוץ דייגו מיליטו.
בשנת 2007 עבר גבי מילטו לקבוצת הכדורגל ברצלונה תמורת סכום של 20 מיליון אירו. מיליטו חתם על חוזה לארבע שנים. מיליטו התאקלם מצוין בקבוצה ונחשב לאחד ממצטייניה. בחצי גמר ליגת האלופות, בתום משחק הגומלין מול מנצ'סטר יונייטד חש מיליטו בבעיה בברכו הימנית. לאחר כשבוע, אובחנה חומרת הבעיה: פציעה ברצועה הצולבת הקדמית. מיליטו נאלץ להיעדר מהמגרשים למשך כ-600 ימים - שנה ושבעה חודשים. השתקמותו של מיליטו מן הפציעה הייתה ארוכה מן הרגיל, שכן מיליטו חש כאבים בכל פעם שהחל להתאמן. הוא חזר להתאמן עם הקבוצה רק בנובמבר 2009, ובדצמבר השתתף במשחק ידידות של ברצלונה בכווית.
בשנת 2011 עבר מיליטו לאינדפנדיינטה, קבוצת נעוריו.
ב- 13 ביוני 2012 הודיע מיליטו על פרישה מכדורגל בשל פציעות טורדניות שתקפו אותו בתקופה האחרונה.
נבחרת ארגנטינה

מיליטו ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ארגנטינה בדצמבר 2000 במשחק הידידות מול מקסיקו. למרות ההערכה המקצועית הרבה לה הוא זוכה בארגנטינה, מיליטו התקשה לתפוס מקום בהרכב הנבחרת, בעיקר בשל התחרות מצידם של בלמים בכירים ומנוסים יותר כדוגמת וולטר סמואל.
מיליטו היה בסגל ארגנטינה לגביע הקונפדרציות ולמונדיאל 2006. עם מינויו של אלפיו באסילה לתפקיד המאמן הפך מיליטו לשחקן הרכב ונחשב ליורשו של רוברטו אז'אלה כמנהיג הנבחרת.
תארים

עם אינדפנדיינטה:
אליפות ארגנטינה - 2002/03
עם סראגוסה:
גביע המלך הספרדי - 2003/04
הסופרקאפ הספרדי - 2004
עם ברצלונה:
אליפות ספרד - 2008/09, 2009/2010, 2010/2011
גביע המלך הספרדי - 2008/2009, 2010/2011
ליגת האלופות - 2008/2009
הסופרקאפ הספרדי - 2009, 2010
הסופרקאפ האירופי - 2009
גביע העולם לקבוצות - 2009
הערות שוליים

↑  Shared joy at Milito return האתר הרשמי של מועדון הכדורגל ברצלונה, 22.12.09
| נבחרת ארגנטינה – מונדיאל 2006 |
| --- | --- | --- |
|  1 אבונדנסיירי •  2 אז'אלה •  3 סורין •  4 קולוצ'יני •  5 קמביאסו •  6 היינצה •  7 סביולה •  8 מסצ'ראנו •  9 קרספו •  10 ריקלמה •   11 טבס •  12 פרנקו • 13 סקאלוני •  14 פלאסיו • 15 מיליטו • 16 איימר • 17 קופרה • 18 רודריגס • 19 מסי • 20 קרוס • 21 בורדיסו • 22 לוצ'ו גונזאלס • 23 אוסטארי • מאמן: פקרמן |  1 אבונדנסיירי •  2 אז'אלה •  3 סורין •  4 קולוצ'יני •  5 קמביאסו •  6 היינצה •  7 סביולה •  8 מסצ'ראנו •  9 קרספו •  10 ריקלמה •   11 טבס •  12 פרנקו • 13 סקאלוני •  14 פלאסיו • 15 מיליטו • 16 איימר • 17 קופרה • 18 רודריגס • 19 מסי • 20 קרוס • 21 בורדיסו • 22 לוצ'ו גונזאלס • 23 אוסטארי • מאמן: פקרמן | ארגנטינה |
| נבחרת ארגנטינה – קופה אמריקה 2007 (מקום שני) |
| --- | --- | --- |
|  1 אבונדנסיירי •  2 אז'אלה •  3 דיאס •  4 איבארה •  5 גאגו •  6 היינצה •  7 פלאסיו •  8 זאנטי •  9 קרספו •  10 ריקלמה •   11 טבס •  12 קאריסו • 13 גונסאלס •  14 מסצ'ראנו • 15 ג. מיליטו • 16 איימר • 17 בורדיסו • 18 מסי • 19 קמביאסו • 20 ורון • 21 ד. מיליטו • 22 אוריון • מאמן: באסילה |  1 אבונדנסיירי •  2 אז'אלה •  3 דיאס •  4 איבארה •  5 גאגו •  6 היינצה •  7 פלאסיו •  8 זאנטי •  9 קרספו •  10 ריקלמה •   11 טבס •  12 קאריסו • 13 גונסאלס •  14 מסצ'ראנו • 15 ג. מיליטו • 16 איימר • 17 בורדיסו • 18 מסי • 19 קמביאסו • 20 ורון • 21 ד. מיליטו • 22 אוריון • מאמן: באסילה | ארגנטינה |
| נבחרת ארגנטינה – קופה אמריקה 2011 |
| --- | --- | --- |
|  1 קאריסו •  2 גאראי •  3 סבאלטה •  4 בורדיסו •  5 קמביאסו •  6 ג. מיליטו •  7 די מריה •  8 זאנטי •  9 היגוואין •  10 מסי •   11 טבס •  12 אנדוחר • 13 פארחה •  14 מסצ'ראנו • 15 ביגליה • 16 אגוארו • 17 רוחו • 18 פסטורה • 19 באנגה • 20 גאגו • 21 לאבסי • 22 ד. מיליטו • 23 רומרו • מאמן: בטיסטה |  1 קאריסו •  2 גאראי •  3 סבאלטה •  4 בורדיסו •  5 קמביאסו •  6 ג. מיליטו •  7 די מריה •  8 זאנטי •  9 היגוואין •  10 מסי •   11 טבס •  12 אנדוחר • 13 פארחה •  14 מסצ'ראנו • 15 ביגליה • 16 אגוארו • 17 רוחו • 18 פסטורה • 19 באנגה • 20 גאגו • 21 לאבסי • 22 ד. מיליטו • 23 רומרו • מאמן: בטיסטה | ארגנטינה |
מיליטו במדי ארגנטינה, 2011
דגל וושינגטון

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל מדיני ואזרחי
 יחס אורך/גובה:  1:1.6
 קבלת מעמד רשמי:  1923
 מוטיבים עיצוביים:  דגל ירוק במרכזו חותם המדינה
דגל מדינת וושינגטון (באנגלית: Flag of the state of Washington) מציג את סמל המדינה, עליה תמונתו של ג'ורג' וושינגטון, במרכז של רקע ירוק.
דגל וושינגטון הוא הדגל היחיד של מדינה בארצות הברית עם רקע ירוק, והיחיד בו מוצגת תמונה של אדם מסוים.
דגל וולטה העילית

| --- | --- |

 סוג הדגל:    דגל לאומי  היסטורי
 יחס אורך/גובה:  2:3
 קבלת מעמד רשמי:  9 בדצמבר 1959
 הונף לאחרונה:  4 באוגוסט 1984
 מוטיבים עיצוביים:  טריקולור אופקי שחור, לבן, אדום
דגל וולטה העילית הוא טריקולור אופקי בצבעים שחור, לבן ואדום. מקור הצבעים הוא בשלושת הנהרות הראשיים של המדינה: הוולטה השחור, הוולטה הלבן והוולטה האדום. דגל זה אומץ לאחר שקיבלה המדינה שלטון ריבוני מצרפת בשנת 1958. הדגל דומה לדגל גרמניה הישן בו השתמשו בזמן הקיסרות, שהוחלף בשנת 1918.
הדגל הוחלף כאשר וולטה העילית הפכה לבורקינה פאסו ב-4 באוגוסט 1984.
ראו גם

דגל בורקינה פאסו
ג'ון הנרי טוואצ'טמן

| --- | --- |

 לידה:  4 באוגוסט 1853 סינסינטי, ארצות הברית 
 פטירה:  8 באוגוסט 1902 (בגיל 49) גלוסטר, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנות יפה, מינכן  אקדמיה ז'וליאן 
 תחום יצירה:  אימפרסיוניזם, ציור, גרפיקה 
 זרם באמנות:  אימפרסיוניזם 
 הושפע על ידי:  ג'יימס אבוט מקניל ויסלר, Jules Bastien-Lepage 
 יצירות ידועות:  נחל הורסנק 
 www.johnhenrytwachtman.org
 
ג'ון הנרי טוואצ'טמן (באנגלית: John Henry Twachtman;‏ 4 באוגוסט 1853 – 8 באוגוסט 1902) היה צייר אמריקני שנודע בזכות ציוריו האימפרסיוניסטיים, למרות שבמהלך חייו יצר יצירות בסגנונות שונים. נחשב כחלק מ"העשירייה", קבוצת אמנים אמריקניים בני התקופה שציירו ויצרו בסגנון האימפרסיוניסטי והציגו את יצירותיהם כגוף מאוחד.
ביוגרפיה

טוואצ'טמן, יליד סינסינטי שבאוהיו, למד בצעירותו אצל פרנק דובנק, צייר פורטרטים אמריקאי-גרמני, ולאחר מכן המשיך כמו אמנים רבים בני התקופה ללימודי אמנות באירופה. הוא למד באקדמיה לאמנות יפה במינכן (שם למד גם מורו, דובנק) בין השנים 1875-77. בהמשך ביקר בוונציה, והתמחה גם בתצריב. לאחר ביקור קצר באמריקה, המשיך את לימודיו באקדמיה ז'וליאן בפריז בין השנים 1883–1885. במהלך תקופה זו השתנה סגנון ציורו בצורה דרמטית, כשהוא עזב את הסגנון שנלמד באקדמיה במינכן אל הטונליזם. תקופה זו הייתה מבורכת ביצירה, ובה צייר טוואצ'טמן את מרבית יצירותיו הגדולות, כולל Arques-la-Bataille (במוזיאון המטרופוליטן לאמנות) ו-Springtime (במוזיאון האמנות סינסינטי).
טוואצ'טמן חזר לאמריקה ב-1886, והתיישב בקונטיקט, כשלבסוף קנה חווה בגריניץ'. הוא הציג רבות מיצירותיו יחד עם ג'וליאן אלדן ווייר, ובילה רבות במושבת אמנים בקוס קוב הסמוכה. בנוסף לימד משנת 1889 בבית הספר לאמנות Art Students League שבניו יורק עד למותו. בשנת 1893, במסגרת התערוכה העולמית של שיקגו קיבל מדליית כסף על ציוריו. באותה שנה הציג בניו יורק, יחד עם קלוד מונה תערוכה מציוריו.
טוואצ'טמן מת במפתיע ממפרצת במוח במהלך ביקורו בגלוסטר, מסצ'וסטס, בגיל 49.
"הגשר הלבן" (1895)
"ספינות דיג בגלוסטר" (1901)
ג'ון האן

ג'ון האן (באנגלית: John Hunn;‏ 23 ביוני 1849 –  1 בספטמבר 1926) היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל דלאוור ה-51 בשנים 1901–1905.
ראשית חייו

ג'ון האן נולד בעיירה אודסה שבדלאוור, כבנם של הכומר הקווייקרי והחוואי ג'ון האן ומרי סוואלו האן. אביו היה תומך בולט בביטול העבדות ופעיל במסילת הרכבת המחתרתית בדלמרווה שמדרום לוילמינגטון, הנקודה הדרומית ביותר בארצות הברית בה פעלה הרשת. זמן קצר לאחר לידתו של ג'ון הצעיר, איבדה המשפחה את "האפי ואלי", חוותם במחוז ניו קאסל, שנמכרה בשל קנס של 2,500 דולר שהוטל עליהם על ידי נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית רוג'ר טוני ב-1848 בשל סיוע שהגישו למשפחה של שבע נפשות של עבדים נמלטים ושל אביהם שהיה עבד משוחרר, אף על פי שנשיא בית המשפט העליון של דלאוור שחרר את העבדים הנמלטים ואת תומך ביטול העבדות הנוסף תומאס גארט בתיק המקורי מ-1846 באמצעות מתן צו הביאס קורפוס והוראה להעבירם בכרכרה לפנסילבניה. לאחר מכן עברה משפחת האן להתגורר אצל קרובי משפחה בעיירה מגנוליה שבדלאוור, שם התחנך ג'ון האן הצעיר בבית ספר הקווייקרי בעיירה קמדן ובהמשך בבית הספר הקווייקרי בבורדנטאון שבניו ג'רזי.
לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית, בה הקווייקרים לא היו מוכנים לשרת בצבא, עברה משפחת האן לאיי הים (Sea Islands) של קרוליינה הדרומית, שם סייעו ג'ון האן האב ובתו המורה אליזה לעבדים משוחררים. במקביל עבד האב בגביית מכס בעיר ביפורט. ב-1874 נשא ג'ון האן הצעיר את שרה קאוגיל אמרסון, ולשניים נולדה בת אחד בשם אליס. ב-1876 הוא שב לדלאוור, והתיישב בקמדן. הוא החל לעסוק בשיווק פירות, עצים וייצור סיד בעיר וויומינג הסמוכה.
רקע פוליטי

עם פרוס המאה ה-20, עברה המערכת הפוליטית של דלאוור שינויים. המהלך הבולט ביותר היה הפילוג חסר התקדים בשורות המפלגה הרפובליקנית, שנגרם בין השאר בעקבות שאיפותיו של ג'. אדוארד אדיקס, בעל חברת גז מפילדלפיה להיבחר לסנאט של ארצות הברית, שהוציא סכומים גדולים על בניית המפלגה הרפובליקנית בדלאוור כך שתהיה נאמנה לו. הוא הצליח בעיקר במחוזות קנט וסאסקס שהיו מעוזי המפלגה הדמוקרטית, ונוצרה סיעה שנודעה כ"רפובליקנים של האיחוד". בינתיים הוא רכש אויבים מרים במחוז ניו קאסל שהיו ל"רפובליקנים הרגילים", והחשיבו אותו ללא יותר מ"ציקלונאי" (Carpetbagger) מפילדלפיה.
אולם מאחורי הכותרות, כל המאמצים היו מכוונים להבהרת הנוהגים הארכאיים והמושחתים שאפיינו את הבחירות בדלאוור ואת ממשלתה. מצב זה הוביל לקונצנזוס על כך שנדרשה רפורמה משמעותית בכל תחומי הממשל, אך בעיקר בהליכי ההצבעה, המינויים ומתן סמכויות שונות למושל, לבית המחוקקים ולבתי המשפט. התוצאה של כל אלו הייתה כינונה של חוקת 1897 של דלאוור ושובה למדינה של המערכת הדו-מפלגתית. הם גם הובילו ליצירת המפלגה הרפובליקנית כמפלגה פעילה ברחבי המדינה, ופרוגרסיבית במתינות, אשר הפכה לרוב בדלאוור, במיוחד לאחר שהמחלוקות האישיות בנוגע לאדיקס תמו ב-1905.
מושל דלאוור

האן היה מראשוני הנהנים בשלבים הראשונים של התפתחויות אלו. כחדש בפוליטיקה, אך כבן למשפחה מכובדת וותיקה בדלאוור, וכאיש עסקים מצליח בזכות עצמו, הוא הפך למועמד של פשרה שהיה מקובל על כל הרפובליקנים. כמי שהתמודד מול סוחר העור הקתולי מווילמינגטון, פיטר ג'. פורד, הצליח האן לנצל את אי-הנוחות של הדמוקרטים השמרנים כלפי הקתוליות, וכן את סלידתם מהמועמד הארצי של מפלגתם לנשיאות, הפופוליסט ויליאם ג'נינגס ברייאן. בבחירות של 1900 ניצח האן בקלות והחל תקופה ממושכת של מושלים רפובליקנים, שלמעט שמונה שנים, נמשכה ברציפות במשך שישים השנים הבאות.
האן היה ראשון מושלי דלאוור שנבחר על פי חוקת דלאוור החדשה שכוננה ב-1897. ככזה הוא נהנה מסמכויות שלא ניתנו למושלי המדינה מאז התקופה הקולוניאלית. הוא גם היה המושל הראשון שהיה זכאי להיבחר לכהן במשך שתי תקופות. יותר מכך, הוא היה המושל הראשון שהחזיק בסמכות להטיל וטו על הצעות החוק שהתקבלו באספה הכללית של המדינה, כולל הטלת וטו על סעיפים ספציפיים בחוקים בעלי השלכה כספית. האן גם היה המושל הראשון שתחתיו כיהן סגן מושל נבחר.
בנוסף לשינויים בסמכויות המושל, הגדירה החוקה החדשה את תפקידי האספה הכללית כך שגם היא נעשתה לגוף משפיע יותר. לבסוף, האחריות לאישור גירושים הועברה לבית המשפט. בית המחוקקים חוקק בסופו של דבר חוק תאגידים שהניח את הבסיס להיותה של דלאוור מיקום מועדף ברמה הלאומית לתאגידים עם כל המשתמע מכך להכנסות המדינה. במהלך תקופה זו, אשררה לבסוף האספה הכללית של דלאוור את התיקון ה-13, את התיקון ה-14 ואת התיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית, 31 שנים לאחר שהם נכנסו לתוקף. על אף כל ההתקדמות הזאת, לא עלה בידי האספה הכללית לפתור את הסוגיות בעניינו של אדיקס עד 1903, כאשר נגרמה למדינה מבוכה ברמה הלאומית כשבמשך שנתיים היא לא הייתה מיוצגת כלל בסנאט של ארצות הברית. בנוסף, האן מינה את אחד מתומכיו של אדיקס, ד"ר קיילב ר. לייטון, לתפקיד מזכיר המדינה, מינוי שהיה שנוי במחלוקת, אף על פי שלייטון ביצע את תפקידו היטב, ובהמשך עבד עבור מחלקת המדינה של ארצות הברית ונבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית.
האן היה ראשון מושלי דלאוור שקידם את כניסתן של נשים לדלאוור קולג', כיום אוניברסיטת דלאוור, והמליץ על סלילת כביש לכל אורך המדינה. הוא גם חתם על חוק שהתקבל בבית המחוקקים שהבטיח את ההגנה על חיי הבר, ועל חוק נוסף שיזם את הקמתן של ספריות ציבוריות.
שנותיו האחרונות

לאחר תום כהונתו כמושל, שב האן לעסקיו באופן מלא. הוא היה לסגן נשיא הבנק הלאומי הראשון של דובר, וחבר בחבר המנהלים של אגודת הבניין וההלוואות הלאומית.
ג'ון האן נפטר בקמדן ב-1 בספטמבר 1926. הוא נטמן בבית הקברות של הקווייקרים שבעיר לצד רעייתו והוריו. על שמו קרויים שלוחה של כביש 13 הארצי בדלאוור ורחוב בדובר ובמאנור פארק. הבית הישן של משפחתו, אחוזת ויילדקט, היה ב-2016 לחלק מפארק האן, שמנוהל על ידי מחוז קנט. המקום הוא גם חלק משלוחה של מסילת הרכבת המחתרתית על שם הארייט טאבמן, שמנציח את סבו של האן שסייע להארייט טאבמן, וכן את פועלו של אביו.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, p. 235.
הערות שוליים

↑  JOHN HUNN - Friends of Wildcat.
↑  "Trail through time: Hunn Park comes back from brownfields".
↑  Former Site of the Alston and Hunn Farms - THE HISTORICAL MARKER DATABASE
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 119489478X  LCCN: no2021018625  VIAF: 759156919245954970005   WorldCat (עם VIAF): 759156919245954970005
ג'ון האמונד

| --- | --- |

 לידה:  15 בדצמבר 1910 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  10 ביולי 1987 (בגיל 76) ניו יורק, ארצות הברית 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ייל, בית ספר הוטצ'קיס, St. Bernard's School 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 בן או בת זוג:  Esme O'Brien (1949–?) Jemison McBride (8 במרץ 1941–?) 
 צאצאים:  ג'ון המונד, Jason Hammond, Douglas Hammond 
 פרסים והוקרה:  פרס גראמי של חבר הנאמנים (1971)  היכל התהילה של הרוק אנד רול (1986) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ון הנרי האמונד השני (באנגלית: John Henry Hammond II; ‏ 15 בדצמבר 1910 - 10 ביולי 1987) היה אמרגן ומפיק מוזיקלי, מחשובי מגלי הכישרונות במאה ה-20 בתחומי הג'אז, בלוז, מוזיקת פולק ורוק אנד רול. בין היתר גילה או נתן פומבי לכשרונותיהם של בילי הולידיי, צ'ארלי כריסטיאן, בני גודמן, קאונט בייסי, ליונל המפטון, ארית'ה פרנקלין, פיט סיגר, בוב דילן, ג'ורג' בנסון, לאונרד כהן, ברוס ספרינגסטין וסטיבי ריי ווהן. בשנת 1986 נמנה עם קבוצת האמנים הראשונה שנבחרה להיכל התהילה של הרוק אנד רול. על מנת להבדיל בינו ובין בנו, זמר הבלוז ג'ון פ. האמונד, נקרא לעיתים "ג'ון האמונד הבוגר" (.John Hammond, Sr).
ביוגרפיה > משפחה ושנים ראשונות

האמונד נולד לאחת המשפחות העשירות והמכובדות בניו יורק. סבו מצד אביו (שנקרא באותו שם) היה גנרל ג'ון הנרי האמונד שלחם בצבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקאית, אמו, אמילי לבית סלואן, הייתה נכדתו של איל ההון ויליאם הנרי ואנדרבילט. הוא היה בן יחיד ולו ארבע אחיות שאחת מהן, אליס, נישאה ב-1942 למוזיקאי בני גודמן.
בילדותו למד האמונד מוזיקה קלאסית וניגן בכינור ובויולה, אולם נמשך לנגינה ולזמרת הספיריטואלס והבלוז של משרתי המשפחה, שהיו אפרו-אמריקאים ברובם. כאשר בגר ביקר בחשאי במועדוני הג'אז בהארלם. בשנת 1927 שמע לראשונה את בסי סמית בהופעה חיה, ששבתה את ליבו.
ביוגרפיה > עד מלחמת העולם השנייה

בשנת 1928 החל האמונד ללמוד מוזיקה באוניברסיטת ייל, אך בשנת 1931 עזב את לימודיו והחל לסקר את המוזיקה של ניו יורק, ובפרט את סצנת הג'אז, עבור מגזין המוזיקה הבריטי "מלודי מייקר", והיה בכך לכתב העיתון האמריקאי הראשון. ב-1933 עבר להתגורר בגריניץ' וילג', על מנת להיות קרוב למוזיקאים ואמנים. באותה שנה החל לממן הקלטות אמנים שאהב והפך למפיק ואמרגן בפועל. הוא יצר קשר עם חברת תקליטי קולומביה רקורדס הבריטית וארגן עבורה הקלטות של פלטשר הנדרסון, בני גודמן וג'ו ונוטי. כך חשף לראשונה אמנים אלה לקהל בריטי לבן.
במיוחד התרשם האמונד מבני גודמן, הוא סייע לו להקים את להקתו ושכנע אותו לשלב מוזיקאים אפרו-אמריקאים (צעד יוצא דופן בעידן מדיניות ההפרדה), בהם ליונל המפטון וצ'ארלי כריסטיאן. לאחר ששמע את בילי הולידיי בת ה-17 במועדון בהארלם החליט האמונד לנהל את הקריירה שלה וחיבר אותה לבני גודמן. האמונד ארגן הקלטות להרכבו של גודמן ולהרכבים נוספים, אליהם התוודע באמצעות האזנה לרדיו בגלים קצרים. כך שמע את להקתו של קאונט בייסי מקנזס סיטי ונסע להקליטם (הקלטה המהווה את ההקלטה הראשונה של ההרכב ובה תיעודו הראשון של הסקסופוניסט לסטר יאנג).
ב-1938 הפיק את המופע "מספיריטואלז לסווינג" בקרנגי הול, מופע חלוצי  של מוזיקה שחורה באולם קונצרטים "לבן". במופע השתתפו בין היתר תזמורתו של קאונט בייסי, סידני בשה, ג'יימס פ. ג'ונסון, ביג ביל ברונזי ואחרים.
במקביל כתב האמונד באותה תקופה טורים במגזין דאון ביט. הוא לא הסתיר את דעותיו הפוליטיות והחברתיות בכתיבתו. למשל, הוא ביקר את דיוק אלינגטון לא על המוזיקה שלו אלא על אדישותו למדיניות ההפרדה בין לבנים ואפרו-אמריקאים, מדיניות לפיה הוא ותזמורתו, האפרו-אמריקאים, הופיעו באולמות שהכניסה אליהם הותרה ללבנים בלבד. בהשפעתו הפך דאון ביט לנושא דגל רעיון ביטול מדיניות ההפרדה, עודד תזמורות מעורבות והדגיש את המקוריות והתרומה של יוצרים אפרו-אמריקאים לג'אז (דבר שלא היה ברור מאליו באותה תקופה).
ביוגרפיה > ממלחמת העולם השנייה ועד מותו

במלחמת העולם השנייה שירת האמונד בצבא ארצות הברית. כשחזר, לא אהב את הכיוון אליו נטה הג'אז לאחר מהפכת הבי בופ והחליט לטפח סגנונות מוזיקה נוספים.
ב-1950 חבר שנית לקולומביה רקורדס וגילה את סצנת מוזיקת הפולק של ניו יורק. הוא הקליט את פיט סיגר ואמנים נוספים, שהבולט בהם היה בוב דילן הצעיר (ב-1961) עבורו הפיק את תקליטו הראשון והשני הכולל את השירים "Blowin' in the Wind" ו-"A Hard Rain's a-Gonna Fall". עוד גילה באותה תקופה זמרת גוספל בת 18 בשם ארית'ה פרנקלין, שהייתה לאחת מזמרות מוזיקת הנשמה הגדולות והחשובות ביותר.
פרויקט נוסף של האמונד ב-1961 היה הוצאתן מחדש של כל הקלטותיו של חלוץ הדלתא בלוז הנשכח רוברט ג'ונסון, באלבום King of the Delta Blues Singers, דבר שהחזיר את ג'ונסון לידיעת הציבור. ב-1971 הוציא האמונד מחדש את הקלטותיה של בסי סמית, על פרויקט זה זכה לפרס גראמי.
ב-1975 פרש האמונד מ"קולומביה", לאחר שהחתים את לאונרד כהן וברוס ספרינגסטין. ב-1983 החתים לחברה, לאחר פרישתו, את סטיבי ריי ווהן. ב-1987 נפטר משבץ.
חייו הפרטיים

ב-1941 נשא לאשה את ג'מיסון מקברייד (Jemison McBride), לזוג נולדו שני בנים, זמר הבלוז ג'ון פ. האמונד וג'ייסון המונד. בן נוסף, דאגלס, נפטר בסמוך ללידתו. ב-1948 התגרשו.
בשנת 1949 נשא האמונד לאשה את אסמה סארנוף, אשתו לשעבר של יו"ר NBC, רוברט סארנוף. יחד גידלו את בתה רוזיטה. אסמה נפטרה ב-1988 מסיבוך של מחלת איידס בה לקתה עקב עירוי דם מזוהם.
לקריאה נוספת

John Hammond with Irving Townsend (1977), John Hammond On Record: An Autobiography, Ridge Press - Summit Books, ISBN 0-671-40003-7אוטוביוגרפיה
Dunstan Prial (2006), The Producer: John Hammond and the Soul of American Music, Farrar, Straus and Giroux, ISBN 0-374-11304-1
הערות שוליים

↑  על התקליט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310757105171  BIBSYS: 7007964  BnF: cb12405813w (data)  GND: 132669234  ICCU: UBOV510034  ISNI: 0000 0001 1068 3501  LCCN: n88628968  MusicBrainz: 7cbf5d10-e341-4b20-9514-e16f622cf6aa  NDL: 00442338  NKC: xx0151343  NTA: 097896128  SNAC: w6pz74s9  SUDOC: 033163588  VIAF: 66552549   WorldCat (עם VIAF): 66552549
ג'ון האבליצ'ק

| --- | --- |

האבליצ'ק במדי בוסטון סלטיקס
 לידה:  8 באפריל 1940 מרטינס פארי, ארצות הברית
 פטירה:  25 באפריל 2019 (בגיל 79) ג'ופיטר, ארצות הברית 
 עמדה:  סמול פורוורד
 גובה:  1.96
 מספר:  17
 מכללה:  אוניברסיטת המדינה של אוהיו
 דראפט:  בחירה מספר 7, 1962 בוסטון סלטיקס
 היכל התהילה:  נבחר בשנת 1984
 קבוצות כשחקן
 1962-1978:  בוסטון סלטיקס
 הישגים כשחקן
 8 אליפויות NBA‏ (1963–1966, 1968–1969, 1974, 1976)   MVP של סדרת הגמר (1974)   13 בחירות למשחק האולסטאר (1966–1978)   4 בחירות לחמישיית העונה הראשונה (1971–1974)  7 בחירות לחמישיית העונה השנייה (1964, 1966, 1968–1970, 1975, 1976)   5 בחירות לחמישיית ההגנה הראשונה (1972–1976)   3 בחירות לחמישיית ההגנה השנייה (1969–1971)   חמישיית הרוקיז הראשונה (1963)   אליפות ליגת המכללות (1960)   אחד מ-50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA
 
ג'ון ג'וזף "הונדו" האבליצ'ק (באנגלית: John Joseph "Hondo" Havlicek;‏ 8 באפריל 1940 - 25 באפריל 2019) היה כדורסלן אמריקאי. שיחק במשך כל הקריירה בקבוצת בוסטון סלטיקס, זכה עימה בשמונה אליפויות והוא הקלע המוביל של הקבוצה בכל הזמנים.
ביוגרפיה

האבליצ'ק נולד באוהיו והחל את הקריירה שלו באוניברסיטת המדינה של אוהיו, וביחד עם ג'רי לוקאס (שחקן NBA לעתיד) זכה באליפות המכללות ב-1960. ב-1962 נבחר בדראפט על ידי בוסטון סלטיקס בבחירה השביעית. עם הסלטיקס זכה האבליצ'ק ב-8 אליפויות, ב-1965 חטף כדור בשניות האחרונות של גמר המזרח נגד פילדלפיה 76' והבטיח את ניצחון הקבוצה, תיאור החטיפה על ידי שדר הבית של הסלטיקס נכנס להיסטוריה של הכדורסל האמריקאי. האבליצ'ק פרש מכדורסל ב-1978, באותה שנה גופייה עם המספר 17 אותו נשא נתלתה בתקרת הבוסטון גארדן והוחלט שאף שחקן בבוסטון סלטיקס לא ילבש עוד את מספרו. ב-1984 נבחר להיכל התהילה של הכדורסל. ב-2014 בחר בו עיתון הארץ לשחקן הכדורסל הלבן השלישי הטוב ביותר אי פעם.
בשנים האחרונות לחייו התמודד עם מחלת פרקינסון. האבליצ'ק נפטר ב-25 באפריל 2019, בביתו שבג'ופיטר, פלורידה.
תארים בהם זכה

8 אליפויות NBA ב-1963, 1964, 1965, 1966, 1968, 1969, 1974 ו-1976.
פעם אחת MVP של סדרת הגמר ב-NBA ב-1974.
4 פעמים בחמישיית העונה הראשונה מ-1971 עד 1974.
7 פעמים בחמישיית העונה השנייה ב-1964, 1966, 1968-1970, 1975 ו-1976.
חמש פעמים בחמישיית ההגנה הראשונה מ-1972 עד 1976.
שלוש פעמים בחמישיית ההגנה השנייה מ-1969 עד 1971.
13 הופעות ב-משחק האולסטאר של ה-NBA מ-1966 עד 1978.
אחד מחמישים הכדורסלנים הטובים בתולדות ה-NBA שנבחרו ב-1996.
חבר בהיכל התהילה של הכדורסל.
סטטיסטיקות הקריירה

| --- | --- |
: = זכה באליפות ה-NBA בעונה זו
מודגש: = שיא קריירה
סטטיסטיקות הקריירה > בעונה הסדירה של ה-NBA

| עונה | קבוצה | משחקים | דקות |  % מהשדה |  % מהקו | ריבאונדים | אסיסטים | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1962/1963 | בוסטון | 80 | 27.5 | 0.445 | 0.728 | 6.7 | 2.2 | 14.3 |
| 1963/1964 | בוסטון | 80 | 32.3 | 0.417 | 0.746 | 5.4 | 3.0 | 19.9 |
| 1964/1965 | בוסטון | 75 | 28.9 | 0.401 | 0.744 | 4.9 | 2.7 | 18.3 |
| 1965/1966 | בוסטון | 71 | 30.6 | 0.399 | 0.785 | 6.0 | 3.0 | 18.8 |
| 1966/1967 | בוסטון | 81 | 32.1 | 0.444 | 0.828 | 6.6 | 3.4 | 21.4 |
| 1967/1968 | בוסטון | 82 | 35.6 | 0.429 | 0.812 | 6.7 | 4.7 | 20.7 |
| 1968/1969 | בוסטון | 82 | 38.7 | 0.405 | 0.780 | 7.0 | 5.4 | 21.6 |
| 1969/1970 | בוסטון | 81 | 41.6 | 0.464 | 0.844 | 7.8 | 6.8 | 24.2 |
| 1970/1971 | בוסטון | 81 | 45.4 | 0.450 | 0.818 | 9.0 | 7.5 | 28.9 |
| 1971/1972 | בוסטון | 82 | 45.1 | 0.458 | 0.834 | 8.2 | 7.5 | 27.5 |
| 1972/1973 | בוסטון | 80 | 42.1 | 0.450 | 0.858 | 7.1 | 6.6 | 23.8 |
| 1973/1974 | בוסטון | 76 | 40.7 | 0.456 | 0.832 | 6.4 | 5.9 | 22.6 |
| 1974/1975 | בוסטון | 82 | 38.2 | 0.455 | 0.870 | 5.9 | 5.3 | 19.2 |
| 1975/1976 | בוסטון | 76 | 34.2 | 0.450 | 0.844 | 4.1 | 3.7 | 17.0 |
| 1976/1977 | בוסטון | 79 | 36.9 | 0.452 | 0.816 | 4.8 | 5.1 | 17.7 |
| 1977/1978 | בוסטון | 82 | 34.1 | 0.449 | 0.855 | 4.0 | 4.0 | 16.1 |
| קריירה |  | 1,270 | 36.6 | 0.439 | 0.815 | 6.3 | 4.8 | 20.8 |
| אולסטאר |  | 13 | 23.3 | 0.481 | 0.756 | 3.5 | 2.6 | 13.8 |
סטטיסטיקות הקריירה > בפלייאוף ה-NBA

| עונה | קבוצה | משחקים | דקות |  % מהשדה |  % מהקו | ריבאונדים | אסיסטים | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1962/1963 | בוסטון | 11 | 23.1 | 0.448 | 0.667 | 4.8 | 1.5 | 11.8 |
| 1963/1964 | בוסטון | 10 | 28.9 | 0.384 | 0.795 | 4.3 | 3.2 | 15.7 |
| 1964/1965 | בוסטון | 12 | 33.8 | 0.352 | 0.836 | 7.3 | 2.4 | 18.5 |
| 1965/1966 | בוסטון | 17 | 42.3 | 0.409 | 0.841 | 9.1 | 4.1 | 23.6 |
| 1966/1967 | בוסטון | 9 | 36.7 | 0.448 | 0.803 | 8.1 | 3.1 | 27.4 |
| 1967/1968 | בוסטון | 19 | 45.4 | 0.452 | 0.828 | 8.6 | 7.5 | 25.9 |
| 1968/1969 | בוסטון | 18 | 47.2 | 0.445 | 0.855 | 9.9 | 5.6 | 25.4 |
| 1971/1972 | בוסטון | 11 | 47.0 | 0.460 | 0.859 | 8.4 | 6.4 | 27.4 |
| 1972/1973 | בוסטון | 12 | 39.9 | 0.477 | 0.824 | 5.2 | 5.4 | 23.8 |
| 1973/1974 | בוסטון | 18 | 45.1 | 0.484 | 0.881 | 6.4 | 6.0 | 27.1 |
| 1974/1975 | בוסטון | 11 | 42.2 | 0.432 | 0.868 | 5.2 | 4.6 | 21.1 |
| 1975/1976 | בוסטון | 15 | 33.7 | 0.444 | 0.809 | 3.7 | 3.4 | 13.2 |
| 1976/1977 | בוסטון | 9 | 41.7 | 0.371 | 0.820 | 5.4 | 6.9 | 18.3 |
| קריירה |  | 172 | 39.9 | 0.436 | 0.836 | 6.9 | 4.8 | 22.0 |
הערות שוליים

↑  אלעד זאבי, השחקנים הלבנים הטובים בכל הזמנים, באתר הארץ, 29 באוקטובר 2013
↑  מותה של אגדה: ג'ון האבליצ'ק הלך לעולמו, באתר ONE‏, 26 באפריל 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2019023265  VIAF: 4374155708719222580006   WorldCat (עם VIAF): 4374155708719222580006