stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בן נוויס
היסטוריה > מרוץ בן נוויס

ב-27 בספטמבר 1895 נרשמה לראשונה העפלה כנגד השעון, וב-3 ביוני 1898 נערכה התחרות הראשונה, אליה התייצבו עשרה משתתפים. ב-1937 התחרות לבשה את הצורה הקיימת בימינו: מרוץ בן נוויס (Ben Nevis Race) נערך כל שנה בשבת הראשונה בספטמבר, בהשתתפות של עד 500 מתחרים, כולם מנוסים ומצוידים כיאות. אורכו 14 ק"מ תוך עלייה של 1,340 מטר. נקודת ההתחלה, שהיא גם נקודת הסיום, נמצאת בפורט ויליאם. השיא לגברים, נכון ל-2010, המוחזק על ידי קני סטיוארט (Stuart), הוא שעה, 25 דקות ו-34 שניות. השיא המקביל לנשים, המוחזק על ידי פולין האוורת' (Haworth), הוא שעה, 43 דקות ו-25 שניות.
גלריית תמונות

פניו הדרומיות התלולות של בן נוויס מן ההר "Sgùrr a' Mhàim"
תצפית ישנה וגלויה המראה את הדרך במעלה בן נוויס
מעלה ההר מכוסה שלג בתקופת האביב
אתרים מרכזיים של פני צפון פסגת בן נוויס
חלקו הצפוני של ההר
מטפס שלג בהר
דרך במעלה ההר
מרוץ טיפוס, 1979
לקריאה נוספת

Butterfield, Irvine (1986). The High Mountains of Britain and Ireland. London: Diadem Books. pp. 96–99. ISBN 0-906371-71-6.
Crocket, Ken; Richardson, Simon (2009). Ben Nevis: Britain's Highest Mountain: 2nd Edition. The Scottish Mountaineering Trust. ISBN 978-1-907233-10-4.
Hodgkiss, Peter (1994). The Central Highlands (5th ed.). Scottish Mountaineering Trust. pp. 116–134. ISBN 0-907521-44-4.
Irving, R. L. G. (1940). Ten Great Mountains. London: J. M. Dent & Sons.
Murray, W. H. (1977). The Companion Guide to the West Highlands of Scotland. London: Collins. pp. 218–221. ISBN 0-00-216813-8.
Richardson, Simon (2002). Ben Nevis: Rock and Ice Climbs. The Scottish Mountaineering Trust. ISBN 0-907521-73-8.
ג'יימס רותמן

| --- | --- |

 לידה:  3 בנובמבר 1950 (בן 73) הוורהיל, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  ביוכימיה
 מקום מגורים:  ארצות הברית
 מקום לימודים:  ברנפורד קולג' (1971)  בית הספר לרפואה של הרווארד (1976)  Pomfret School 
 מנחה לדוקטורט:  Eugene Kennedy 
 מוסדות:  אוניברסיטת פרינסטון  אוניברסיטת סטנפורד  אוניברסיטת קולומביה  בית הספר לרפואה באוניברסיטת ייל  יוניברסיטי קולג' לונדון 
 תלמידי דוקטורט:  סנדרה שמיד 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (2013)  פרס ריצ'רד לונסברי (1997)  מדליית א. ב. וילסון (2010)  פרס היינריך וילנד (1990)  חבר זר של החברה המלכותית (2019)  מדליית ון דינן (2016)  Clarivate Citation Laureates (2009)  פרס מסרי (2010)  פרס רוזנסטיל (1993)  פרס לואיזה גרוס הורביץ (2002)  פרס קוולי למדעי המוח (2010)  פרס אלברט לסקר למחקר רפואי בסיסי (2002)  פרס היינקן לביוכימיה וביופיזיקה (2000)  פרס קרן גיירדנר הבינלאומי (1996)  מדליית אוטו ורבורג (2001)  מדליית אוטו ורבורג (2001)  פרס המלך פייסל הבין-לאומי במדעים (1996)  פרס קמיל דרייפוס  סטרלינג פרופסור 
 אתר רשמי
 
ג'יימס רותמן מקבל מקבל את פרס נובל
ג'יימס רותמן (באנגלית: James Rothman, נולד ב-3 בנובמבר 1950) הוא ביוכימאי יהודי-אמריקאי ופרופסור באוניברסיטת ייל. רותמן עומד גם בראש המחלקה לביולוגיה תאית בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה ומנהל המכון לננוביולוגיה בקמפוס המערבי של ייל. בשנת 2013 זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, עבור מחקרו על תנועת בועיות, יחד עם רנדי שקמן (Randy Schekman) ותומאס סודהוף (Thomas C. Südhof). כמו כן הוא זכה ב-2002 בפרס לסקר למחקר בסיסי ברפואה.
קורות חיים

רותמן נולד במסצ'וסטס שבארצות הברית. ב-1971 קיבל רותמן תואר ראשון בפיזיקה מאוניברסיטת ייל וב-1976 עשה דוקטורט בכימיה ביולוגית באוניברסיטת הרווארד. מאוחר יותר עשה את הבתר-דוקטורט שלו במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בנושא גליקוזילציה של חלבונים ממברנליים. ב-1978 החל את המחקר על בועיות במחלקה לביוכימיה של אוניברסיטת סטנפורד. בשנות ה-80 וה-90 הוא חקר את התעבורה של בועיות בתאים של יונקים. בין השנים 1988–1991 עבר לאוניברסיטת פרינסטון. הוא קיבל בתחילת דרכו תמיכה מה-NIH. מאוחר יותר עבר לניו יורק והקים את המחלקות לביולוגיה תאית ולביופיזיקה במרכז הסרטן ממוריאל סלואן קטרינג, שם שימש גם כסגן נשיא. ב-2003 הפך לפרופסור לפיזיולוגיה באוניברסיטת קולומביה ועמד בראש המרכז לביולוגיה-כימית. ב-2008 הוא עבר לאוניברסיטת ייל.
מחקריו

מחקרו של רותמן עוסק בדרך בה בועיות מגיעות למיקום הנכון בממברנת התא ואיפה ומתי תוכנן משוחרר. הוא חקר את המנגנונים באמצעותם הבועיות מתאחות עם אזור המטרה בממברנה. הוא מצא את החלבונים שעוזרים לבועיות להינעץ בממברנה, ולאחר מכן להתאחות איתה. כמות החלבונים שקשורים לאותן בועיות ומבצעים בפועל את תהליך הנעיצה הוא רב, וכך מתאפשרת הספציפיות של הנעיצה בממברנה. בין היתר פיתח רותמן שיטה אין ויטרו בה משתמשים בתאים שעברו פירוק (lysates) למדידה של ההובלה מהגולג'י.
לתנועת הבועיות יש תפקידים פיזיולוגיים רבים, ובהם חלוקת תא, תקשורת בין-תאית ובפרט בין תאי עצב, הוצאה של הורמונים ועוד. יש קשר בין פגמים בתהליכים אלה לבין מחלות שונות, ובהן סוכרת ומחלות זיהומיות שונות. רותמן גם פיענח מעבר של חומרים בין מדורים שונים בתא באמצעות הבועיות, תהליך שאף לו יש חשיבות רבה לצורך הבנת המנגנון שבו משתחררים חומרים, ובהם נוירוטרנסמיטרים, חלבונים והורמונים מהתא ובהכנסה של חומרים לתא.
רותמן הוא חבר באקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית) מאז 1993 ובאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים מאז 1994.
בן נייטהורס קמפבל

בן נייטהורס קמפבל (באנגלית: Ben Nighthorse Campbell; נולד ב-13 באפריל 1933) הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כנציגה של מדינת קולורדו בסנאט של ארצות הברית בין השנים 1993 ל-2005, וקודם לכן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של קולורדו בשנים 1983–1987. קמפבל נבחר לראשונה אל הסנאט האמריקאי כחבר המפלגה הדמוקרטית, אך בראשית כהונתו עבר לשורות המפלגה הרפובליקנית ונבחר מטעמה לתקופת כהונה נוספת ב-1998. בשנת 2004 פרש מהפוליטיקה והחליט לעבור לתחום השדלנות, ונותר פעיל בקהילה האינדיאנית של שבט השאיין.
ביוגרפיה > ראשית חייו

קמפבל נולד בשם בני קמפבל באובורן שבקליפורניה. אמו, מרי ויירה, הייתה מהגרת פורטוגלית שהיגרה לארצות הברית עם אמה בגיל שש דרך אליס איילנד. לפי קמפבל, סבו מצד אמו הגיע לארצות הברית זמן מה לפני כן. משפחת ויירה התיישבה בקהילה הפורטוגלית הגדולה ליד סקרמנטו. כשמרי ויירה חלתה בשחפת בצעירותה היא נאלצה להחלים בבית חולים סמוך, לעיתים קרובות במשך חודשים אחדים לצורף טיפול רפואי. שם היא פגשה מטופל אינדיאני, אלברט קמפבל, שאושפז בבית החולים לצורך גמילה מאלכוהוליזם. אלברט קמפבל השתייך לשבט השאיין, אך לפי הביוגרף של קמפבל הרמן ויולה, אביו בילה חלק ניכר מנעוריו בפנימייה של בני שבט האפאצ'י והפואבלו. בנם, בן קמפבל, נולד ב-1933.
במהלך ילדותו של קמפבל אביו המשיך לסבול מבעיות אלכוהוליזם, ולעיתים קרובות עזב את המשפחה במשך שבועות וחודשים בכל פעם. אמו מצדה נאבקה במחלת השחפת, מחלה מידבקת שהגבילה את המגע שיכלה לקיים עם ילדיה מה שגרם לה להתאשפז שוב ושוב בבתי חולים לתקופות ממושכות. נסיבות חיים אלה הובילו את בן ואחותו, אלברטה (שלכאורה התאבדה בגיל 44), לבלות חלק ניכר מראשית חייהם בבתי יתומים קתולים סמוכים. כגבר צעיר החל קמפבל להתמחות בג'ודו אצל משפחות מהגרים יפנים שפגש בזמן שעבד בשדות חקלאיים מקומיים.
ביוגרפיה > שירות צבאי, השכלה, וספורט

קמפבל למד בבית הספר התיכון "פלייסר", ממנו נשר בשנת 1951 כדי להצטרף לחיל האוויר של ארצות הברית. הוא הוצב בחצי האי קוריאה במהלך מלחמת קוריאה כשוטר אווירי. ב-1953 השתחרר מחיל האוויר האמריקאי בדרגת אוויראי מדרגת שנייה, ועוטר במדליית השירות הקוריאני ובמדליית האוויר. בעת שירותו בחיל האוויר קיבל תעודת לימוד כללית (GED) ולאחר שחרורו למד באוניברסיטת המדינה של סן חוזה מכוח חוק G.I. ב-1957 השלים את לימודיו עם תואר ראשון בחינוך גופני ובאומנויות יפות.
הוא נרשם תחת השם בן מ. קמפבל בתיעודי לימודיו בקולג' ובשיאים שצבר כספורטאי, אבל קיבל את הכינוי "סוס לילה" (Nighthorse – נייטהורס) כששב לשמורה האינדיאנית של שבט השאיין הצפוני לטקס מתן השם שלו, כבן למשפחת אביו.
בקולג', קמפבל היה חבר בנבחרת הג'ודו של אוניברסיטת המדינה סן חוזה, בהדרכת המאמן האולימפי העתידי של ארצות הברית, יוש אוצ'ידה. במהלך אימון למשחקים האולימפיים, קמפבל למד באוניברסיטת מייג'י שבטוקיו כתלמיד מחקר מיוחד מ-1960 עד 1964. נבחרת אוניברסיטת מייג'י הייתה בעלת שם עולמי וקמפבל ניצל את המשמעת שלמד וההכנה שצבר במייג'י עבור התארים הלאומיים שהרוויח ב-1961, 1962, 1963 ועבור מדליית הזהב שקיבל במשחקים הפאן-אמריקאיים של 1963. בשנת 1964 התחרה קמפבל בג'ודו באולימפיאדת טוקיו. בכך נהפך לאינדיאני הראשון בנבחרת הג'ודו האולימפית של ארצות הברית. על אף שהתכונן זמן רב למשחקים האולימפיים, הוא סבל מפציעה בקרסול ונעדר לכשנתיים מפעילות ספורטיבית.
בשנים שלאחר שיבתו מהמשחקים האולימפיים, עבד קמפבל כסגן שריף במחוז סקרמנטו שבקליפורניה, אימן את נבחרת הג'ודו הלאומית של ארצות הברית, הפעיל דוג'ו משלו בסקרמנטו ולימד בתיכון חינוך גופני ושיעורי אמנות.
ביוגרפיה > תכשיטנות

בביוגרפיה "בן נייטהורס קמפבל: גיבור אמריקאי" מאת הרמן ויולה, קמפבל מספר על כך שלמד לצרוף תכשיטים מאביו והשטחת מטבעות דולרים על פסי רכבת עבור החומרים הדרושים. הוא גם השתמש בטכניקות שלמד מיצרני חרבות ביפן ובטכניקות לא-מסורתיות אחרות כדי לזכות בלמעלה מ-200 פרסים לאומיים ובין-לאומיים לעיצוב תכשיטים תחת השם "בן נייטהורס", ובסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 נכלל שמו במאמר מערכת של כתב העת "Arizona Highways" על אמנים אינדיאנים שמעצבים מחדש את תכשיטי החברה האינדיאנית.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > תחילת דרכו

קמפבל נבחר לבית המחוקקים של מדינת קולורדו מטעם המפלגה הדמוקרטית בנובמבר 1982, וכיהן שתי קדנציות בבית הנבחרים המדינתי. הוא נבחר לאחד מעשרת המחוקקים הטובים ביותר על ידי עמיתיו בסקר של העיתון "דנוור פוסט". בשנת 1986 נבחר קמפבל אל בית הנבחרים של ארצות הברית לאחר שהביס את חבר הקונגרס המכהן מייק סטראנג. הוא נבחר מחדש פעמיים למושב זה. ב-1989 חיבר את הצעת החוק "HR 2668" להקמת המוזיאון הלאומי לאינדיאנים אמריקאים.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > בסנאט של ארצות הברית

ראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 סימנה נקודת מפנה בקריירה הפוליטית של קמפבל. ב-1992, לאחר שהסנאטור טים וירת' הודיע על פרישתו מהסנאט, זכה קמפבל בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית בקרב תלת-ראשי מול מושל קולורדו לשעבר ריצ'רד לאם ונציבת מחוז בולדר ג'ודי הית', שאף הייתה מועמדת המפלגה בבחירות 1990. במהלך מערכת הבחירות המקדימות האשימו תומכי לאם כי הית' "משחיתה" את הבחירות בכך שהיא מפצלת את קולות האגף השמאלי של המפלגה. מטה הבחירות של הית' טען שזהו קמפבל שלא היה צריך להתמודד, מכיוון שדפוס הצבעותיו בקונגרס דומה לזה של עמיתיו מן המפלגה הרפובליקנית. לאחר שניצח בבחירות המקדימות, הוא גבר בבחירות הכלליות על יריבו טרי קונסידיין והיה לאינדיאני הראשון שנבחר לסנאט של ארצות הברית מאז צ'ארלס קרטיס בשנות ה-20 של המאה ה-20.
במרץ 1995, לאחר שנתיים בתפקיד, ערק קמפבל מהמפלגה הדמוקרטית אל המפלגה הרפובליקנית בעקבות סכסוכים מתוקשרים שהתגלעו בינו לבין המפלגה הדמוקרטית של קולורדו. קמפבל טען כי הקש ששבר את גב הגמל היה התבוסה של הסנאט בהעברת "תיקון התקציב המאוזן", שבו תמך מאז שהגיע לגבעת הקפיטול כחבר קונגרס ב-1987. אחרים ייחסו את המעבר לעוינות ממנה סבל בתוך המפלגה הדמוקרטית בקולורדו.
ב-1998 נבחר קמפבל מחדש לסנאט במה שהיה אז הניצחון הגדול ביותר בהיסטוריה של קולורדו למרוץ כלל-מדינתי. לאחר שנבחר לכהונתו השנייה הזדהה קמפבל כרפובליקני מתון, ואמר כי היבחרו מחדש "מראה כי הקולות המתונים בתוך המפלגה הרפובליקנית שולטים". במהלך משפט ההדחה של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון, הצביע קמפבל בעד הרשעת קלינטון בשני סעיפי ההדחה נגדו. בהצהרה האחרונה שלו לפני ההצבעה, אמר קמפבל: ”נשבעתי שבועה חגיגית, במילים פשוטות. גם הנשיא עשה זאת. וכך, למרות שאני מחבב אותו באופן אישי, אני מוצא שאני יכול להצביע רק בדרך אחת. וזה אשם בשני הסעיפים”. בסופו של דבר קלינטון זוכה משני הסעיפים ולא הודח מתפקידו.
בקונגרס ה-106 של ארצות הברית העביר קמפבל יותר חוקים ציבוריים מכל חבר קונגרס אחר. בכהונתו הוא גם היה האינדיאני-אמריקאי הראשון שכיהן כיושב ראש הוועדה לענייני אינדיאנים של הסנאט של ארצות הברית. במהלך שירותו בסנאט הצביע קמפבל בעד החלטה התומכת בפסק דין רו נגד וייד. בהדרגה נעשה קמפבל שמרן עוד ועוד, הפך את עמדתו לגבי הפלות והצביע בעד חוק הגנת הנישואין. עם זאת, בשנת 2004, הוא נמנה בין שישה רפובליקנים שהצביעו נגד תיקון הנישואים הפדרלי – תיקון חוקתי שנועד לאסור נישואים של זוגות מאותו המין, בטענה שיש להשאיר את ההכרעה בסוגיה בידי מדינות ארצות הברית.
ב-3 במרץ 2004 הודיע קמפבל כי לא יתמודד לתקופת כהונה שלישית בשל מצבו הבריאותי, לאחר שהחל טיפול בסרטן הערמונית ובצרבת כרונית. הוא פרש מתפקידו בינואר 2005 ומאוחר יותר אמר על החלטתו לפרוש: ”אני לא הולך למות במקום הזה”. הוא הרפובליקני האחרון שנבחר למושב זה של קולורדו בסנאט של ארצות הברית.
ביוגרפיה > לאחר הפוליטיקה

לאחר פרישתו מהפוליטיקה ייסד חברת שדלנות בבעלותו. הוא ממשיך לעצב תכשיטים מסורתיים אינדיאנים. במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 הכריז על תמיכתו במושל אוהיו ג'ון קייסיק. בשלהי 2018 חתם על מכתב ביחד עם מספר סנאטורים לשעבר, דמוקרטים ורפובליקנים כאחד, התומכים בפעולתו של התובע המיוחד רוברט מולר בחקירת התערבות רוסיה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016.
הערות שוליים

↑  ג'יימס ברוק, G.O.P. Senator Sees Victory in Colorado as Signal to Moderates, באתר הניו יורק טיימס, 13 באוגוסט 1998 (באנגלית)
↑  Same-sex marriage Senate battle over, war is not, באתר CNN‏, 15 ביולי 2004 (באנגלית)
↑  ריצ'רד סימון, Senate Says No to Marriage Amendment, באתר לוס אנג'לס טיימס, 15 ביולי 2004 (באנגלית)
↑  מייקל ג'נופסקי, G.O.P. Senator Campbell of Colorado Will Retire, באתר הניו יורק טיימס, 4 במרץ 2004 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 119197928  ISNI: 0000 0004 3076 0350  LCCN: n93028285  NARA: 10575244  SNAC: w62c9r7w  SUDOC: 115659528  ULAN: 500127248  US Congress: C000077  VIAF: 26271241   WorldCat (עם VIAF): 26271241 
בן קמפבל, סביבות 1991
קמבפל, בלבוש אינדיאני מסורתי, בחברת נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש בחדר המזרחי, 2004
בתי הכנסת של לבוב

בית הכנסת 'חסידים שול' בלבוב לאחר שנשרף בפוגרום בלבוב (1918)
יהודים מתגודדים ליד בית הכנסת 'חסידים שול' בלבוב לאחר שנשרף בפוגרום בלבוב (1918)
בתי הכנסת של לבוב היו מאות בתי כנסת שפעלו בלבוב למן המאה ה-15 ועד חורבן הקהילה היהודית בלבוב בשואת יהדות אירופה. שניים מהם שרדו: בית הכנסת צרי גלעד, המשמש את הקהילה כיום, ובית הכנסת 'חדשים' שמבנהו משמש כיום את חברת שלום עליכם לתרבות יהודית. בתי הכנסת היוו מרכיב חשוב בנוף העירוני של לבוב.
בית הכנסת העתיק ביותר המוכר כיום היה עשוי עץ, הוא היה קיים לפני 1441 ושרידיו, עמודי אלון עם כיתובים בעברית שעמדו במקור בקומת המרתף שלו, נמצאו בחפירות לקראת בניית בית דירות מודרני ב-1904 ברחוב בלכרסקה (כיום: רחוב פדורובה) 29 בעיר.
עד מלחמת העולם הראשונה וחורבן יהדות גליציה שימשו רבים מבתי הכנסת גם כ"חדרים" וישיבות.
בפנקסי הקהילה היהודית בלבוב היו רשומים קרוב ל-400 בתי כנסת רשמיים ובכללם כמה עשרות בתי כנסת ובתי מדרש גדולים, ועשרות רבות של בתי תפילה קטנים, "קלויזים". לפי זאב זוהר, נוסדו רוב בתי הכנסת של לבוב ביוזמתו של הרב יוסף שאול נתנזון שיזם הקמת קהילות קטנות בתוך הקהילה הגדולה, לפי משלח יד משותף של המתפללים, על בסיס דברי חז"ל במסכת סוכה. חלק מבתי כנסת אלו התפתחו וגדלו, והקטנים שבהם השתמשו תחילה במבני עץ, ולאחר שפסק השימוש במבני עץ, בחדרים ייעודיים במבנה בית הכנסת הגדול בעיר, במבנה בית הכנסת הגדול "מחוץ לעיר", ובמבני בתי המדרש הגדולים. מלבד בתי הכנסת הרשמיים התקיימו בעיר עשרות מנייני תפילה של אדמו"רים ונכדי אדמו"רים (בנש"קים).
בבתי הכנסת היה שפע גדול של ספרי תורה ותשמישי קדושה, כתרים ורימונים, פרוכות ומעילים מפוארים. ברשימה של חפצי קודש שנבזזו בפרעות ב-1664 מופיעים 72 ספרי תורה, 24 כתרים ו-60 פרוכות שנלקחו מבית הכנסת הגדול "מחוץ לעיר" ו-65 ספרי תורה, 34 כתרים, 12 פרוכות ו-136 מעילים לספר תורה מבית הכנסת של נחמנוביץ', הוא בית הכנסת "שושנת הזהב". מספרים אלו ממחישים את היקף האוצרות בבתי הכנסת בלבוב.
לקריאה נוספת

זאב זהר, בתי כנסת ו"קלויזן", בתוך: ד"ר נ.מ. גלבר (עורך), אנציקלופדיה של גלויות, כרך לבוב, באתר ספריית העיר ניו יורק עמ' 451–476 (תמונה מס.56794452 ואילך)
יעקב פינקרפלד, ארכיטקטורה ואמנות בבתי־הכנסת, בתוך אנציקלופדיה של גלויות, כרך לבוב, הנ"ל. עמ' 477–480 (וביבליוגרפיה מפורטת בסוף המאמר)
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת סוכה, דף נ"א, עמוד ב':”ולא היו יושבין מעורבין, אלא זהבין בפני עצמן וכספין בפני עצמן ונפחין בפני עצמן וטרסיים בפני עצמן וגרדיים בפני עצמן”.
ג'נסיס רובינסון

| --- | --- |

 לידה:  22 באפריל 1950 (בת 74) קרלייל, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 השכלה:  סנט אן קולג' (אוקספורד) 
 בן או בת זוג:  ניקולאס לנדר 
 פרסים והוקרה:  קצינה במסדר האימפריה הבריטית (2003)  מפקדת במסדר ההצטיינות ביזמות (2011)  מסדר ההצטיינות החקלאית (2010)  מאסטר ביין 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  jancisrobinson
 טוויטר:  JancisRobinson
 www.jancisrobinson.com
 
ג'נסיס מארי רובינסון (באנגלית: Jancis Mary Robinson, נולדה בקאמבריה ב-22 באפריל 1950) היא מבקרת יין בריטית, עיתונאית ועורכת ספרות בנושא יין. כיום היא כותבת טור שבועי בFinancial Times. היא גם מעניקה ייעוץ למרתף היין של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת.
היא בעלת תואר "מאסטר ביין" והיא חברת מסדר האימפריה הבריטית.
ביוגרפיה

רובינסון למדה מתמטיקה ופילוסופיה באוניברסיטת אוקספורד ועבדה בסוכנות נסיעות אחרי שסיימה ללמוד באוניברסיטה. רובינסון התחילה לכתוב על יין ב-1 בדצמבר 1975 כשהיא התמנתה לעורכת של כתב העת של האיגוד Wine & Spirit.

ב-1984 היא הייתה האדם הראשון מחוץ לתעשיית היין שזכתה בתואר. היא גם משמשת כיועצת היין של חברת התעופה בריטיש איירווייז ופיקחה על בחירת מרתף היוקרה של מטוס הקונקורד של החברה.
כסופרת יין, היא נעשתה לאחת מסופרי היין המובילים בעולם בחומר חינוכי ואנציקלופדי על יין. הספר The Oxford Companion to Wine, אותו ערכה רובינסון, נחשב בעיני כל כאנציקלופדיית היין המקיפה ביותר בעולם.

המהדורה הראשונה פורסמה ב-1994, ולקח לה חמש שנים לכתוב אותו אחרי שהיא התמנתה לעורכת ב-1988.

בנוסף לכך, הספר The World Atlas of Wine שכתבו יו ג'ונסון ורובינסון הוא אחד מאטלסי היין המובילים בעולם.
ב-1995 הופיעה ג'נסיס רובינסון בקורס יין בן 10 פרקים בערוץ הטלוויזיה BBC 2. הסדרה הוצאה מחדש מאוחר יותר ב-DVD. הספר Jancis Robinson's Wine Course נכתב כדי ללוות את הסדרה וראה אור במספר מהדורות.
היא זכתה בתואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הפתוחה (אנגליה), ונתמנתה לחברת מסדר האימפריה הבריטית ב-2003, בנוסף לפרסים רבים אחרים שהיא קיבלה על כתיבתה. היא זכתה בפרסי גלנפידיך ובפרסי זיכרון על שם אנדרה סימון, ונבחרה בידי מגזין הדקנטר כ"אשת השנה לשנת 1999".
רובינסון ניהלה ויכוח ער עם רוברט פארקר לגבי בציר 2003 של שאטו פאבייה (לו פארקר העניק ציון גבוה ורובינסון נתנה ציון נמוך), שזכה לכיסוי נרחב בכלי התקשורת ותואר כ"מלחמת מילים" בין שני המבקרים.
למרות הוויכוח, רובינסון ופארקר הם ביחסי ידידות.
ג'נסיס רובינסון נשואה למבקר האוכל ניק לאנדר, ולהם שלושה ילדים.
ספריה

Robinson, Jancis. Confessions of a Wine Lover. ISBN 0-14-023529-9.
Robinson, Jancis (Editor). The Oxford Companion to Wine (3rd edition ed.). ISBN 0-19-860990-6.
Johnson, Hugh; Robinson, Jancis. The World Atlas of Wine (6th edition ed.). ISBN 1845333012.
Robinson, Jancis. Vines, Grapes and Wines. ISBN 1-85732-999-6.
Robinson, Jancis. Jancis Robinson's Wine Course. ISBN 0-563-37098-X.
הערות שוליים

1 2 3  Robinson, Jancis, jancisrobinson.com
Who on earth are we?,
↑  Hall, Lisa Shara, Wine Business Monthly (3 March 2002). 
"Wine Flies".
1 2  Asimov, Eric, The New York Times (1 November 2006).
"A Master of Wine Takes a Fresh Look".
↑  gremolata.com: Jancis Robinson Interview
↑  Styles, Oliver, Decanter (14 April 2004).
"Parker and Robinson in war of words".
↑  Voss, Roger, San Francisco Chronicle (27 May 2004).
"Robinson, Parker have a row over Bordeaux".
↑  Robinson, Jancis, jancisrobinson.com (31 March 2008).
"Parker and Robinson in clinch".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007454822805171  PLWABN: 9812479971805606  BIBSYS: 98003715  BnF: cb12093597m (data)  CiNii: DA10485405  GND: 11155327X  ICCU: TO0V160460  ISNI: 0000 0001 0858 5718  LCCN: n82043828  LNB: 000038657  NDL: 00719061  NKC: xx0003575  NLA: 36539288  NLK: KAC200901804  NSK: 000292106  NTA: 072288825  RERO: 02-A003752120  SUDOC: 029274176  Trove: 1280515  VIAF: 73880681   WorldCat (עם VIAF): 73880681
בית המשקם

| --- | --- |

האגף המערבי של בית המשקם
 מידע כללי
 סוג:  מבנה
 כתובת:  פרוג 6 חולון 
 מיקום:   חולון
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1940
 תאריך פתיחה רשמי:  1940 
 קואורדינטות:  32°01′23″N 34°46′50″E﻿ / ﻿32.023083333333°N 34.780555555556°E﻿ / 32.023083333333; 34.780555555556
 אתר רשמי
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) בית המשקם(למפת גוש דן רגילה) בית המשקם(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית המשקם(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית המשקם  he בית המשקםhe בית המשקםמפת  __ חולון (in English: Holon)  __ אזור (in English: Area) [‌גוש דן וסביבותיו‌]מצפון: __ תל אביב-יפו (in English: Tel Aviv), __ פארק אריאל שרון (in English: Ariel Sharon Park) ממזרח: __ מועצה אזורית שדות דן (in English: Sdot Dan Regional Council) ממזרח ומדרום: __ ראשון לציון (in English: Rishon LeZion) ממערב: __ בת ים (in English: Bat Yam)  ^ כיום שטחי מקוה ישראל (in English: Mikveh Israel) הם חלק מפארק אריאל שרון   tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בית המשקם הוא מבנה תעשייתי במרכז העיר חולון אשר הוקם בסוף שנות השלושים כמחסן ספרים של הוצאת אמנות. בתקופת מלחמת העולם השנייה נתפס המבנה על ידי הצבא הבריטי ושימש כחלק מהמחנה הצבאי שהוקם לצד בתי המועצה המקומית חולון. בתחילת שנות החמישים נרכש המבנה על ידי מדינת ישראל ושימש את משרד העבודה כמרכז הכשרה וכמפעל מוגן של חברת המשקם. בשנת 2010 נמכר המבנה ליזם פרטי, אשר שימר את חלקו המערבי ובנה בית מגורים חדש על חורבות חלקו המזרחי של המבנה.
הרקע להקמת המבנה > הוצאת אמנות ברוסיה ובגרמניה

בשנת 1917, לרגל מלאת 50 שנה להלל זלוטופולסקי, נוסדה הוצאת הספרים אמנות על ידי שושנה פרסיץ.הייתה זו תקופת המהפיכה ברוסיה, ובפני מקימי הוצאת הספרים עמדו קשיים רבים וסכנות. בשנת 1923 עזבה הוצאת אמנות את רוסיה בכוונה לעלות לארץ ישראל, אולם בעקבות מחלתה של שושנה פרסיץ עברו בני הזוג להתגורר בעיר המבורג שבגרמניה, שם התגבשה סביבם קהילה של סופרים יהודים שעזבו את רוסיה הוצאת הספרים הוקמה מחדש בעיר הגדולה פרנקפורט שבקרבת המבורג, שם הוצאו לאור ספרים חדשים רבים. תנאי האינפלציה הקשים בגרמניה בתקופת הרפובליקה איפשרה להדפיס ספרים במחירים זולים מאוד, ועובדה זו אפשרה להוצאת אמנות להדפיס גם ספרי ילדים מתורגמים שזכו לפופולריות רבה. בשנת 1925 ביקשו בני הזוג פרסיץ לעלות לארץ ישראל, אולם יוסף פרסיץ נפטר באופן פתאומי בעיר פריז לשם נסע על מנת למכור את רכושו. יוסף פרסיץ הובא למנוחות על הר הזיתים בירושלים, ואלמנתו שושנה עלתה עם ילדיה לארץ ישראל.
הרקע להקמת המבנה > הוצאת אמנות בתל אביב

הוצאת אמנות הייתה בעלת מוניטין רב כאשר הגיעה לארץ ישראל, והיו שניסו להתחזות אליה על מנת ליהנות ממוניטין זה.
בחודש פברואר 1926 התיישבה הוצאת אמנות בבית לב שברחוב רוטשילד בתל אביב, והתארגנה לקראת חידוש פעילותה. הנהלת הוצאת הספרים יזמה תוכנית מינויים שנתית אשר הציעה ללקוחותיה לרכוש מנוי במחיר של 120 גרוש מצרי אשר יעניק לו 12 ספרים בשנה.
אגודת הסופרים בארץ ישראל קיבלה בברכה את הוצאת אמנות, אשר נודעה בפעילותה לקידום הספר העברי, ואת מנהלתה שושנה פרסיץ.
בסוף חודש ינואר 1930 החלה הוצאת אמנות להקים מבנה חדש ברחוב שינקין פינת רחוב פיארברג בתל אביב. המבנה, שעלות הקמתו הוערכה בסכום של 15 אלף לא"י, כלל שתי קומות כשבקומה הראשונה הוצבו מכונות הדפוס ובקומה השנייה ישבה מערכת ההוצאה.
אנשי הוצאת אמנות, ושושנה פרסיץ שעמדה בראשם, ראו בהדפסת הספרים העבריים מעשה של שליחות ציונית, ולא אמצעי להפקת רווחים. לא אחת הודפסו הספרים ונמכרו במחירי הפסד על מנת לקדם את מטרות הרעיון הציוני. ניהול גרעוני פגע במצבה העסקי של הוצאת אמנות, חייב אותה ליזום ביוזמות שיווק חריגות שעוררו נגדה ביקורת מצד אנשי ציבור שמרניים, ויכול היה להימשך אך ורק בזכות תרומות שהתקבלו מבני משפחתה של שושנה פרסיץ.
הרקע להקמת המבנה > מעבר הוצאת אמנות לחולון

בתקופת מלחמת העולם השנייה הוחרם בית אמנות בתל אביב על ידי הצבא הבריטי, ומחסני הספרים הועברו לחולון. זמן קצר לאחר מכן החרים הצבא הבריטי גם את בית אמנות בחולון, ובית ההוצאה נאלץ לפזר את מחסני הספרים בין תשעה אתרים ברחבי תל אביב. המחסן העיקרי הועבר ליפו, שם הוצת בשנת 1946 על ידי פורעים ערבים. אנשי הוצאת אמנות הצליחו להוציא את הגלופות מן המחסן ולהעבירן לתל אביב מספר ימים לפני השריפה, אולם למעלה משלושה מיליון ספרים הושמדו באש.
המבנה בשימוש הצבא הבריטי > המחנה הצבאי הבריטי

שלטונות הצבא הבריטי הקימו את המחנה הצבאי בשטח הפנוי שהיה מדרום לבתי שכונת אגרובנק. בחלקו המערבי גבל המחנה עם רחוב אוסישקין ובמזרח עם רחוב אז"ר, בצפון עם רחוב הפלמ"ח ובדרום עם רחוב סוקולוב. על מרבית השטח, שהוקף בגדר, הוקמו אוהלים בהם התגוררו החיילים. המבנה של הוצאת אמנות לשעבר, אשר היה ממוקם מחוץ לגדר, בפינה הדרום מזרחית של המחנה, שימש את מפקדת המחנה.
בית המגורים המודרני הבנוי ברחוב אוסישקין מספר 5
שרידי שער המחנה הבריטי משולבים בגדר הבית המודרני
המבנה היה מורכב משני חלקים עיקריים. חלקו המזרחי הכיל אולם גדול, שם עמדו במקור מכונות הדפוס של הוצאת אמנות ומחסני הספרים. הבריטים מיקמו באולם זה את המטבחים, חדרי האוכל ואת מחסן הנשק של המחנה. חלקו המערבי של המבנה היה בן שתי קומות, ובמשרדים שבקומה השנייה, אשר שימשו במקור את משרדי הוצאת אמנות, שיכנו הבריטים את מגורי הקצינים. "היה זה אולם מאורך בעל שתי כניסות... באולם היה מזנון, כורסאות ורדיו, ומשני צדדיו דלתות לחדריהם של הקצינים ולחדרי השימוש והרחצה שלהם".
בראשית בשנת 1946 ישבו במחנה הצבא בחולון חיילים מחטיבת רובאי המלך האפריקנים. החיילים האפריקאים לא הורשו להיכנס אל המבנה ששימש את הקצינים הבריטים, למעט קבוצה בת שישה חיילים ששמרה בשעות הלילה על מחסן הנשק שהיה בקומת הקרקע של המבנה.