stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוד אודסון
ראש הממשלה > הקואליציה עם הסוציאל־דמוקרטים

ב־1983 נבחר ידידו ובעל בריתו של אודסון, ת'ורסטיין פאלסון, לתפקיד מנהיג מפלגת העצמאות וב־1989 נבחר אודסון עצמו לתפקיד סגן מנהיג המפלג. ב־1988, לאחר התפטרותו של פאלסון מתפקידו כראש הממשלה, בעקבות סכסוך שנתגלע בינו לבין מנהיגי שתי המפלגות השותפות לקואליציה, החלה להיות רווחת במפלגה תחושה שיש לבצע שינוי בזהות ההנהגה והוטל לחץ על אודסון להתמודד מול פאלסון וב־1991 הוא עשה זאת והפך להיות מנהיג מפלגת העצמאות. בהנהגתו של אודסון השיבה לעצמה המפלגה בבחירות שהתקיימו באותה שנה את רוב התמיכה הפרלמנטרית שהיא איבדה ב־1987. בזמן שיא הצליח אודסון להרכיב ממשלת קואליציה עם הסוציאל־דמוקרטים, כשמנהיגם, יון בלדווין הניבלסון, מונה לתפקיד שר החוץ. השניים החליטו שאיסלנד צריכה להיות המדינה הראשונה שתכיר בריבונותן ובעצמאותן של המדינות הבלטיות, אסטוניה, לטביה וליטא, לאחר התפרקות ברית המועצות.
ממשלתו של אודסון ירשה גירעון תקציבי ענק ומספר של נכסים בלתי מניבים. לדוגמה, כסף רב הוצא על חוות דיג שלא הניבו רווחים רבים. הלחצים האינפלציוניים התגברו גם הם בעוד שכמה מאזורי הדיג העשירים שבמימיה של איסלנד החלו להתדלדל. הגירעון התקציבי הפך ב־1996 לעודף, לא מעט בגלל שיתוף הפעולה ההדוק בין אולסון לבין שר האוצר שלו, פרידריק קלמנץ סופוסון, שהיה גם הוא ליברטריאן צעיר בולט. מאז המשיך תקציבה של איסלנד להיות כל השנים בעודף שנוצל להפחתת החוב הציבורי ולביצוע רפורמה במערכת תשלום הפנסיות, שהפכה למערכת שמחזיקה את עצמה. כמה חברות קטנות עברו הפרטה. הבנק המרכזי שוחרר מלחצים פוליטיים. דבר נוסף שסייע לממשלת אודסון היה ההסכמה בין האיגודים המקצועיים לבין המעסיקים שהאינפלציה הדוהרת של שנות השמונים, שלוותה בעליות בשכר ענקיות אך חסרות משמעות, לא תוכל להמשך. לפיכך, ב־1990 חתמו האיגודים והמעסיקים על הסכם על פיו עליות השכר תהיינה מתונות והממשלה תסייע בהורדת האינפלציה. החל מ־1991 השתוותה רמת האינפלציה באיסלנד לזו שבארצות השכנות.
פרישתו ומינויו כשר החוץ

לאחר הבחירות של 2003 הגיעו אודסון ושותפו לקואליציה, שר החוץ אלדור אסגרימסון, להסכמה שאודסון ימשיך לכהן כראש הממשלה עד 15 בספטמבר 2004, אז ימונה אסגרימסון לתפקיד ובתמורה תקבל מפלגת העצמאות תיקים נוספים בממשלה.
ב־2004 הייתה ממשלתו של אודסון מעורבת במחלוקת, כאשר היא הגישה הצעת חוק שימנע מחברות פרטיות גדולות להחזיק בבעלותן יותר מ־15% מחברות התקשורת ושיאסור על בעלות של עיתונים ושל תחנות טלוויזיה על ידי אותה חברה. אודסון טען שכוונת חוק זה למנוע ריכוז של שוק התקשורת בידיהם של אנשים מעטים, לאפשר לתקשורת להישאר עצמאית ולמתוח ביקורת לא רק כלפי הפוליטיקאים, אלא גם כלפי אילי ההון. עם זאת, מבקריו של אודסון טענו שההצעה הייתה מכוונת נגד קבוצת באוגור, שלטענתם ראה בהם אודסון כאויביו הפוליטיים. עד לאותה עת רכשה הקבוצה עיתון נוסף, את תחנת הטלוויזיה של יון אולפסון וכמה תחנות רדיו ושלטה ביותר ממחצית משוק התקשורת האיסלנדי. האלתי'ינגי אישר גרסה מרוככת הרבה יותר של החוק, אך בקיץ 2004 הפעיל נשיא איסלנד, אולפור רגנר גרימסון, בפעם הראשונה בהיסטוריה של איסלנד, את סמכותו לסרב לחתום על הצעת החוק ולמנוע את אישורה. אודסון מתח ביקורת על צעדו זה של הנשיא וציין שמנהל תחנת הטלוויזיה שהייתה קודם לכן בבעלותו של יון אולפסון ונרכשה זה מכבר על ידי קבוצת באוגור, זיגורור ג. גדיונסון, היה מנהל מערכת הבחירות של גרימסון בהתמודדותו הראשונה על כס הנשיאות ושבתו של הנשיא הועסקה על ידי באוגור. אף על פי כן, קבוצת באוגור נהנתה מאהדה ציבורית רחבה באיסלנד בשל המחירים הנמוכים שהציעו חנויותיה בהשוואה למתחריה, בעוד שבעלי הקבוצה נתפשו כהתגלמות חלום ההתעשרות האיסלנדי. רבים הסכימו שחוק התקשורת נראה היה כחלק מדו־קרב פוליטי יותר מאשר ניסיון לחוקק חוק. תוצאת המאבק הארוך הזה הייתה משיכת החוק על ידי אודסון כדי למנוע את עריכתו של משאל עם, כפי שהתחייב מחוקת איסלנד במקרה שהנשיא מסרב לחתום על נוסח החוק.
במהלך 14 שנות כהונתו כראש הממשלה, זכה אודסון להכיר מנהיגים מערביים רבים ולהתיידד איתם, כולל נשיאי ארצות הברית, ביל קלינטון וג'ורג' ווקר בוש, ראש ממשלת צ'כיה ולאחר מכן נשיאה, ואצלב קלאוס וראש ממשלת איטליה, סילביו ברלוסקוני. הוא נכח לעיתים קרובות בישיבות של קבוצת בילדרברג. הוא כיהן כשר החוץ של איסלנד במשך שנה אחת בלבד. בסתיו 2005 הכריז אודסון שהוא יפרוש מהחיים הפוליטיים באומרו שהוא חש שהגיע הזמן לפנות את המקום לדור חדש. בעל בריתו במשך שנים רבות, גייר הארדה, החליפו, הן כמנהיג מפלגת העצמאות והן כשר החוץ. גורם אפשרי להחלטה זו הייתה מחלת הסרטן שהוא לקה בה וככל הנראה החלים ממנה במהרה, זמן קצר לאחר משבר חוק התקשורת.
נגיד הבנק המרכזי

באוקטובר 2005 מונה אודסון לתפקיד נגיד הבנק המרכזי של איסלנד, למרות שלא הייתה לו השכלה פורמלית כלשהי בכלכלה. בעקבות המשבר הכלכלי באיסלנד שפרץ בסתיו 2008, נאלצה איסלנד לבקש סיוע פיננסי מקרן המטבע הבינלאומית וממדינות אחרות. היו כאלה שראו במדיניות הכלכלית של מפלגת העצמאות בהנהגתו של אודסון, כולל הסרת הפיקוח ותהליכי הליברליזציה וההפרטה של השוק, כגורמים למשבר. כתוצאה מכך, נשמעו קולות בציבוריות האיסלנדית לפיטוריו של אודסון. בעקבות הפגנות שנערכו בחזית בניין הבנק המרכזי, ביקשה ראש הממשלה החדשה יוהנה סיגורדרדוטיר מאודסון ומשני הנגידים הנוספים של הבנק, להגיש את התפטרותם. אודסון סירב לבקשה, וב־26 בפברואר 2009, לאחר שבוצעו שינויים בחוק הבנק המרכזי, הודח אודסון מתפקידו והוחלף בכלכלן הנורווגי סוון האראלד אויגרד.
באפריל 2009 טען אודסון שאיסלנד חייבת לקיים חקירה על ”ההלוואות החריגות והבלתי קונבנציונליות” שהבנקים נתנו לפוליטיקאים בכירים בשנים שלפני המשבר.
עורך העיתון מורגונבלדיד

ב־24 בספטמבר 2009 הכריז הבעלים החדשים של העיתון מורגונבלדיד (Morgunblaðið) שדוד אודסון והאלדור יוהנסן, העורך לשעבר של עיתון העסקים ”וידסקיפטבלדיד” (Viðskiptablaðið), יועסקו על ידו כעורכי העיתון. ההחלטה פורסמה לאחר מסכת ארוכה של השערות על זהות העורך הבא של העיתון לאחר פיטוריו של העורך הקודם, אולאפור סטפנסון. מאז מינויו של אודסון לתפקיד העורך, ביטלו כשליש מקוראי העיתון את המינויים שלהם. ב־2009 נרשמו לעיתון הפסדים בשיעור של 667 מיליון קורונות איסלנדיות. בדוח ועדת החקירה המיוחדת של האלת'ינגי, שפורסם באפריל 2010, נאמר שמינויו של אודסון לתפקיד עורך העיתון ופיטוריהם של עיתונאים מנוסים רבים שעבדו במערכת העיתון, מוזכרים כדוגמה אחת לאופן שבו בעליהם של אמצעי התקשורת באיסלנד מעורבים במניפולציות פוליטיות: ”נראה שמטרתם היא לקדם עיתונאים בעלי דעות אישיות ולהגן על אינטרסים מיוחדים יותר מאשר להבטיח דיווח מקצועי והוגן.”
הערות שוליים

↑  Davíð Oddsson, 'Kominn af dökkum þræl', Sunnudagsblað, 9. January 1994 (באיסלנדית)
↑  Gudni Jóhannesson,  The might of the weak? Icelandic support for Baltic independence, 1990‒1991, 5/8/2011
↑  "Taka undir Azoreyjayfirlýsingu". Morgunblaðið. 18 March 2003. Retrieved 28 February 2017. (באיסלנדית)
↑  Robert W. Kolb. Lessons from the Financial Crisis: Causes, Consequences, and Our Economic Future John Wiley and Son's NY 2010. p 555
↑  Time. 25 People to Blame for the Financial Crisis. Time Inc. 2011
↑    Colin Freeman, ‏Former Iceland bank governor David Oddsson defends role in meltdown, The Telegraph, 27 April 2009
↑   Iceland banking inquiry finds murky geysers runs deep, The Telegraph, 13 April 2009
↑  "Davíd and Haraldur editors". Morgunbladid. 24 September 2009. Retrieved 23 November 2011. (באיסלנדית)
↑  "A third of the subscribers of Morgunbladid have gone in just one year". Eyjan. 8 September 2010. Retrieved 23 November 2011. (באיסלנדית)
↑  "Arvakur publishing company operated with 667 million kronur loss". Morgunbladid. 21 October 2010. Retrieved 23 November 2011. (באיסלנדית)
| ראשי ממשלת איסלנד |
| --- | --- | --- |
| השר לענייני איסלנד | הנס הפסטין • ביורן יונסון • כריסטיאן יונסון • הנס הפסטין • זיגרדור אגרז • איינר ארנורסון |  |
| ממלכת איסלנד | יון מגנוססון • זיגרדור אגרז • יון מגנוססון • מגנוס גודמונדסון (בפועל) • יון תורלקסון • טריגווי תורהלסון • אאוסגייר אאוסגיירסון • הרמן יונסון • אולאפור תורס • ביורן תורדרסון |  |
| רפובליקת איסלנד | אולאפור תורס • סטפן יוהאן סטפנסון • אולאפור תורס • סטיינגרימור סטיינתורסון • אולאפור תורס • הרמן יונסון • אמיל יונסון • אולאפור תורס • ביארני בנדיקטסון (13) (בפועל) • אולאפור תורס • ביארני בנדיקטסון (13) • יוהאן הפסטין • אולאפור יוהאנסון • גייר הלגרימסון • אולאפור יוהאנסון • בנדיקט גרונדל • גונאר תורודסן • סטינגרימור הרמנסון • ת'ורסטיין פאלסון • סטינגרימור הרמנסון • דוד אודסון • הלדור אסגרימסון • גייר הארדה • יוהנה סיגורדרדוטיר • סיגמונדור דויד גונלאוגסון • סיגורדור אינגי יוהנסון • ביארני בנדיקטסון (27) • קתרין יקובסדוטיר • ביארני בנדיקטסון (27) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 123392985  ISNI: 0000 0000 7866 3550  LCCN: nr99014336  NTA: 235722774  VIAF: 79480467   WorldCat (עם VIAF): 79480467 
דוד אודסון עם קיירטן גונסון, מנכ”ל מפלגת העצמאות ואחד מחבריו ויועציו הקרובים
אודסון עם נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש, בבית הלבן, 6 ביולי 2004
דוד יזרעאלי

דוד יזרעאלי 1911
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
דוד יזרעאלי (רובין) (1886 יקטרינוסלאב, רוסיה – 1965, כנרת) היה מאנשי העלייה השנייה. עבד במנחמיה ובחוות סג'רה עד שהתיישב במושבה כנרת שם עסק בחקלאות. בשנותיו המאוחרות עסק ביצירת מוזיקה לפסוקים מהתנ"ך ולשירים עבריים.
ביוגרפיה

דוד יזרעאלי נולד כדוד רובין ב-1886 בעיר יקטרינוסלאב להוריו בנימין ומלכה (מבית חנה'לס). לדוד היו עוד 6 אחים ואחיות כשאחת מהן הייתה פולינה ז'מצ'וז'ינה שנישאה לויאצ'סלב מולוטוב. אביו, שהיה סופר סת"ם וחזן, קיים בית מסורתי ציוני ודוד הצטרף לתנועת ציוני ציון. ב-1905 עלה ארצה במסגרת העלייה השנייה עם עוד קבוצת חלוצים. הקבוצה הגיעה תחילה ליפו, המשיכה לחיפה ולבסוף הגיעה למנחמיה שם עבדו בחקלאות אצל איכרי המושבה. במנחמיה הכיר רובין את חנה בעלול, שהייתה מורה בגליל, ובהמשך נישא לה. ב-1908 עבר לעבוד בקולקטיב בחוות סג'רה עם מניה שוחט. ב-1909 חתם רובין על חוזה אריסות עם יק"א לקבלת משק במושבה כנרת ואז חזרה חנה ארצה משליחות חינוכית בעיר פלובדיב שבבולגריה והזוג נישא ב-1913. באותה שנה שינה את שמו ליזרעאלי. לאחר נישואיהם היו בני הזוג פעילים ציבורית במושבה כשדוד שימש, שנים רבות, כמוכתר ויו"ר ועד המושבה וחנה ניהלה את בית הספר המקומי. לזוג נולדו 4 ילדים (שמואל, עמנואל, ימינה ושלומית). נכדתם (ביתה של שלומית טישלר) היא פרופ' עירית עמית כהן ונכד אחר (בנה של ימינה איתן) הוא המשורר איתן איתן.
יצירתו המוזיקלית

בגיל מבוגר החל יזרעאלי ליצור מוזיקה לפסוקים מהתנ"ך ולשירים ישראליים. יצירותיו הוקלטו ונוגנו לא אחת ברשתות רדיו כמו קול ישראל וכן במקהלות, קונצרטים והופעות. יצירותיו הוצאו לאור על ידי המרכז לתרבות ולחנוך של ההסתדרות.
מיצירתיו:
הנה אלה מרחוק יבואו - מילים: מן המקורות, לחן: דוד יזרעאלי
למנצח על הגתית באתר רשות השידור (הקישור אינו פעיל)
שירה של רחל כנרת (שנים לפני שהשיר הולחן על ידי נעמי שמר)
העבודה עם דוד בן-גוריון

ב-1907 הגיע למנחמיה הפועל דוד גרין ועבד שכם אל שכם עם יזרעאלי בחקלאות. מעבודה משותפת זו צמחה חברות רבת שנים וגם כשדוד גרין הפך לראש הממשלה הוא לא שכח את שדות מנחמיה.
למר ב. שליטא ראש מועצת מנחמיה שלום וברכה. יובל מנחמיה, יש לי קצת חלק בו. זכיתי לעבוד במושבה זו לפני חמישים ושלוש שנים, בקיץ 1908, אצל האיכר קרניאל. זו הייתה עונת קטיף הפולים. היינו שלושה פועלים: יזרעאלי – אחר-כך איכר במושבת כנרת, אני והפועל הערבי. זכורני ששנינו, יזרעאלי ואני, עבדנו בחריצות כזו, שהפועל הערבי לא יכל להדביק אותנו וניגש והתחנן בדמעות שלא נמהר כל-כך בעבודתנו.
לקריאה נוספת

דוד יזרעאלי, לדוד, איש כנרת, מזמור : לחני דוד יזרעאלי, הוצאת מפעלי תרבות וחינוך, 1985
הערות שוליים

↑  פולינה מולוטובה ודוד יזרעאלי - על הקשר היהודי של אשתו של מולוטוב
↑  העיר פלובדיב נבחרה מכיוון ששם גרו רבים מבני משפחתה של חנה בעלול
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300182305171  RERO: 02-A017772806  VIAF: 297337230   WorldCat (עם VIAF): 297337230
דושאן מקבייב

| --- | --- |

מקבייב, 1989
 לידה:  13 באוקטובר 1932 בלגרד, ממלכת יוגוסלביה 
 פטירה:  25 בינואר 2019 (בגיל 86) בלגרד, סרביה 
 מדינה:  סרביה, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, סרביה ומונטנגרו, ממלכת יוגוסלביה 
 תקופת הפעילות:  מ-1953 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בלגרד (1955)  Jovan Jovanović Zmaj Gymnasium (Novi Sad) 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים  Награда Александар Лифка 
 פרופיל ב-IMDb
 
דושאן מקבייב (בסרבית: Душан Макавејев;‏ 13 באוקטובר 1932 – 25 בינואר 2019) היה במאי ותסריטאי קולנוע סרבי. מנהיג זרם "הגל השחור" בקולנוע היוגוסלבי בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20.
ביוגרפיה

מקבייב למד באוניברסיטה בבלגרד.
במשך שלושה עשורים ביים 10 סרטים באורך מלא. סרטיו כוללים ביקורת חברתית נוקבת והומור שחור.
סרטו המפורסם ביותר "מסתרי האורגניזם" (1971) הוחרם בארצו, בשל תכנים פוליטיים ומיניים בוטים, והוא נאלץ לעזוב את יוגוסלביה לגלות שנמשכה עד 1988.
באותה תקופה המשיך לביים בארצות שונות כגון קנדה, הולנד, צרפת ואוסטרליה.
נפטר בבלגרד ב-25 בינואר 2019.
פילמוגרפיה

אדם אינו ציפור (1965)
המרכזנית (1967)
(1968) Innocence Unprotected
מסתרי האורגניזם (1971)
סרט מתוק (1974)
קוקה קולה קיד (1985)
מונטנגרו (1981)
מניפסטו (1988)
גורילה מתרחצת בצהריים (1993)
חור בנפש (1994)
האגדה של דריזט

| --- | --- |
 
 מידע כללי
 מאת:  ר. א. סלבטורה 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  פנטזיה, פנטזיה אפית 
 פרסים
 100 ספרי המדע הבדיוני והפנטזיה הטובים ביותר של NPR 
 
האגדה של דריזט או אגדת דריזט (באנגלית: The Legend of Drizzt) היא סדרת ספרי פנטזיה מאת ר. א. סלבטורה, שהחלה להיכתב בשנת 1988, ונכון לשנת 2023 מונה 39 ספרים. הסדרה מתרחשת ביבשת פיירון בעולם המערכה "ממלכות נשכחות" - יקום של מבוכים ודרקונים המופץ על ידי חברת מכשפי החוף. הסדרה כוללת את הטרילוגיות האלף האפל ובקעת רוח-כפור, את רביעיית הספרים מורשת האלף האפל, וסדרות נוספות. הדמות הראשית ברוב הספרים היא דריזט דו'אורדן.
בסקר הקוראים של ה-NPR שנערך ב-2011, הסדרה נכנסה לרשימת 100 ספרי המדע הבדיוני והפנטזיה הטובים ביותר, במקום ה-73.
עלילה

הסדרה עוקבת בעיקר אחרי דריזט דו'אורדן, אלף אפל או דְרוּ, שבניגוד לסטראוטיפים על גזעו מתנגד לרשע אליו נולד. הוא עוזב את אופל-תחתיות, אזור צחיח של מנהרות בלתי מסומנות ואינסופיות שבהן אורבות מפלצות. מסעו מביא אותו אל פני השטח, שם הוא נתקל באפליה בכל צעד ושעל בשל מורשתו כאלף אפל. לבסוף דריזט מוצא חברים המעריכים את טוב לבו, ויחד הם נלחמים למען הצדק נגד אויבים מרושעים המפרים את השקט של מולדתו החדשה.
ספרי הסדרה

הסדרה כוללת מהדורות חדשות (עם כריכות חדשות) של ספרים, שבמקור פורסמו כחלק מסדרות עם כותרות אחרות. ברשימה להלן הספרים ממוספרים על פי הסדר הכרונולוגי של חיי דריזט, ולא לפי סדר פרסומם המקורי.
| שם הסדרה | מספור | שמות הכותרים | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| האלף האפל | 1-3 | מולדת, גלות, שהות | הסדרה תורגמה לעברית |
| בקעת רוח כפור | 4-6 | רסיס הקריסטל, נהרות של כסף, אבן החן של בן המחצית | הסדרה תורגמה לעברית |
| מורשת האלף האפל | 7-10 | מורשת, לילה נטול כוכבים, מצור האפלה, מסע אל השחר | הסדרה תורגמה לעברית |
| נתיבי האפלה | 11-13 | הלהב הנסתר, שדרת העולם, ים החרבות |  |
| שכירי החרב | 14-16 | עבד לרסיס, הבטחתו של המלך-ליץ', דרכו של הפטריארך |  |
| חרבות הצייד | 17-19 | אלף האורקים, הדרו הבודד, שתי החרבות | הטרילוגיה לא הוצאה מחדש כחלק מסדרת "האגדה של דריזט", אך פרסומים מאוחרים נחשבים כחלק ממנה[דרושה הבהרה] |
| המעברים | 20-22 | מלך האורקים, מלך הפיראטים, מלך הרפאים |  |
| סאגת אינ-חורף (neverwinter) | 23-26 | גונטלגרים, אינ-חורף, הטופר של כארון, הסף האחרון |  |
| השסע | 27 | הגיבורים |  |
| קודקס הגיבורים | 28-30 | ליל הצייד, נקמתו של גמד הברזל, עליית המלך |  |
| השיבה הביתה | 31-33 | ארכימג, מאסטרו, גיבור |  |
| דורות | 34-36 | נצחי, חסר גבולות, חסר רחמים |  |
| דרכם של הדרו | 37-39 | מובלעת של אור-כוכבים, קצה הקרחון, הלוחם של לולות' |  |
מלבד סדרות אלו, הסדרה כוללת מספר סיפורים קצרים המרחיבים על מורשתו של דריזט, שנאספו באנתלוגיה בשם "The Collected Stories: The Legend of Drizzt".
הערות שוליים

↑  Your Picks: Top 100 Science-Fiction, Fantasy Books, NPR, ‏11 באוגוסט 2011
דוכס קורנוול

| --- | --- |


 איוש נוכחי:  הנסיך ויליאם
 תאריך כניסה לתפקיד:  8 בספטמבר 2022
 תחום שיפוט:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 מעון:  בית קלרנס 
 ייסוד המשרה:  1337 
 איוש ראשון:  הנסיך אדוארד
 אתר רשמי
 
דוכס קורנוול (באנגלית: Duke of Cornwall) הוא תואר אצולה הניתן בממלכה המאוחדת. התואר ניתן לעומד בראש קורנוול – הדוכסות הראשונה שנוצרה באנגליה. נכון ל-2023, נושא בתואר זה הנסיך ויליאם, בנו הבכור של המלך צ'ארלס השלישי.
היסטוריה

היסטורית, דוכסות קורנוול תמיד הייתה בשליטתו של יורש העצר של בית המלוכה של בריטניה. הדוכסות נוצרה בשנת 1337 עבור אדוארד, הנסיך השחור והייתה הדוכסות הראשונה שנוצרה באנגליה. מאחר שאדוארד נפטר לפני שהומלך, שבה הדוכסות להיות רכוש הכתר, והוקמה מחדש עבור ריצ'רד השני, נכדו של המלך אדוארד השלישי.
על פי צו מלכותי משנת 1421 הדוכסות ניתנת תמיד לבן הבכור של המלך (שהוא יורש העצר). במקרה בו נפטר יורש העצר, בנו של יורש העצר לא יורש את הדוכסות, וזו חוזרת לכתר, ומועברת למעשה ליורש העצר הבא. מסיבה זו, רק בנו של המלך יכול להיות דוכס קורנוול. במצב בו אין למלך בנים, אמנם הבת הבכורה יורשת את הכתר, אולם היא אינה דוכסית קורנוול במהלך היותה יורשת העצר. ייתכן מצב בו יורש העצר הוא נסיך ויילס אך לא דוכס קורנוול – במצב בו נפטר בנו של המלך, ויורש העצר הוא למעשה בנו של יורש העצר שנפטר (נכדו של המלך), יורש העצר יהא נסיך ויילס, אם קיבל את התואר מהמונרך, אך מאחר שמדובר בנכדו של המלך ולא בבנו, לא יוכל לשאת בתואר דוכס קורנוול. למעשה, האדם היחיד שקיבל את התואר "נסיך ויילס" אך לא החזיק בתואר "דוכס קורנוול", מאז יצירת הדוכסות, הוא ג'ורג' ויליאם פרדריק הנובר – נכדו של ג'ורג' השני, מלך בריטניה, ולימים המלך ג'ורג' השלישי.
דוכסות קורנוול והדוכס

על פי המסורת, דוכס קורנוול זכאי לקבל מהוואסלים שלו בדוכסות מספר נכסים. הנכסים ניתנים לדוכס בטירת לונסטון, ולאחרונה ניתנו לדוכס בשנת 1973. בין הנכסים ניתן למנות: שתי כפפות לבנות, זוג כלבי גרייהאונד, כ-300 גרם פלפל שחור וכמון, זוג דורבנות מוזהבים ו-100 מטבעות שילינג כסף, קשת, חנית ועצי הסקה. כמו כן הדוכס זכאי לקבל הכנסות מאדמות הדוכסות.
בהיעדר דוכס, ההכנסות מהאדמות עוברות לכתר (ולאוצר המדינה). לדוכסות כ-570 קמ"ר של אדמות, מחציתן באזור דבון. בשנת 2003 הסתכמו הכנסות הדוכסות ב-9,943,000 ליש"ט – סכום הפטור ממס הכנסה. בפועל, בעת היותו הדוכס התנדב הנסיך צ'ארלס ושילם את המס, אף מבלי שהיה חייב לכך.
הדוכס הוא הממנה את השריף של קורנוול (העומד בראש המשטרה של הדוכסות) – וזה בניגוד ליתר מחוזות אנגליה וויילס בהם המונרך ממנה את השריף העליון.
סמל הדוכסות

שלט האצולה של הדוכסות, בדומה לנס הדוכסות כולל 15 עיגולי זהב על רקע שחור. העיגולים מסמלים מטבעות זהב.
דוכסי קורנוול

דוכסי קורנוול, הנסיבות בהם קיבלו את התואר והנסיבות בהם הפסיקו לשאת אותו:
| דוכס קורנוול | הורה | משנה | עד שנה |
| --- | --- | --- | --- |
| אדוארד, הנסיך השחור | אדוארד השלישי | 1337 (חוק פרלמנט) | 1376 (מוות) |
| ריצ'רד מבורדו | אדוארד הנסיך השחור | 1376 (צו מלכותי) | 1377 (המלכתו כריצ'רד השני) |
| הנרי ממונמאות' | הנרי הרביעי | 1399 (חוק פרלמנט) | 1413 (המלכתו כהנרי החמישי) |
| הנרי | הנרי החמישי | 1421 (לידה) | 1422 (המלכתו כהנרי השישי) |
| אדוארד מווסטמינסטר | הנרי השישי | 1453 (לידה) | 1471 (מוות) |
| אדוארד פלנטאג'נט | אדוארד הרביעי | 1470 (צו מלכותי) | 1483 (הומלך כאדוארד החמישי) |
| אדוארד ממידלהאם | ריצ'רד השלישי | 1483 (החלטת המונרך) | 1484 (מוות) |
| ארתור טיודור | הנרי השביעי | 1486 (לידה) | 1502 (מוות) |
| הנרי טיודור, דוכס יורק | הנרי השביעי | 1502 (מות אחיו ארתור) | 1509 (המלכתו כהנרי השמיני) |
| הנרי | הנרי השמיני | 1511 (לידה) | 1511 (מוות) |
| אדוארד טיודור | הנרי השמיני | 1537 (לידה) | 1547 (המלכתו כאדוארד השישי) |
| הנרי פרדריק, נסיך ויילס | ג'יימס הראשון | 1603 (המלכת אביו) | 1612 (מוות) |
| צ'ארלס סטיוארט, דוכס יורק | ג'יימס הראשון | 1612 (מות אחיו הנרי) | 1625 (המלכתו כצ'ארלס הראשון) |
| צ'ארלס ג'יימס סטיוארט | צ'ארלס הראשון | 1629 (לידה) | 1629 (מוות) |
| צ'ארלס סטיוארט | צ'ארלס הראשון | 1630 (לידה) | 1649 (המלכתו כצ'ארלס השני) |
| ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט | ג'יימס השני | 1688 (לידה) | 1689 (אובדן הכתר של אביו) |
| ג'ורג' אוגוסטוס | ג'ורג' הראשון | 1714 (המלכת אביו) | 1727 (המלכתו כג'ורג' השני) |
| פרדריק לואיס | ג'ורג' השני | 1727 (המלכת אביו) | 1751 (מוות) |
| ג'ורג' אוגוסטוס פרדריק | ג'ורג' השלישי | 1762 (לידה) | 1820 (המלכתו כג'ורג' הרביעי) |
| אלברט אדוארד | ויקטוריה | 1841 (לידה) | 1901 (המלכתו כאדוארד השביעי) |
| ג'ורג' | אדוארד השביעי | 1901 (המלכת אביו) | 1910 (המלכתו כג'ורג' החמישי) |
| אדוארד | ג'ורג' החמישי | 1910 (המלכת אביו) | 1936 (המלכתו כאדוארד השמיני) |
| צ'ארלס | אליזבת השנייה | 1952 (המלכת אימו) | 2022 (המלכתו כצ'ארלס השלישי) |
| ויליאם | צ'ארלס השלישי | 2022 (המלכת אביו) |  |
דושאן מאטוביץ'

דושאן מאטוביץ' (בסרבית: Душaн Maтoвић; נולד ב-8 ביולי 1983 בבלגרד) הוא כדורגלן עבר סרבי-ישראלי, ששיחק בעמדת המגן השמאלי, וכיום עוזר מאמן בהפועל תל אביב.
קריירה

מאטוביץ' החל את דרכו בקבוצה קטנה בסרביה, ולאחר מכן עבר לשחק בסלובקיה ובליטא. בקיץ 2011 הגיע לישראל וחתם בעירוני קריית שמונה, עמה זכה באליפות הראשונה בתולדות המועדון. עונה לאחר מכן העפיל עמה לגמר גביע המדינה הראשון בתולדות המועדון, אך קבוצתו נכנעה להפועל רמת גן בדו-קרב בעיטות עונשין. ב-30 בינואר 2014 חתם בבית"ר ירושלים. ב-15 בינואר 2015 כבש מאטוביץ' את שער הבכורה שלו במועדון, במשחק מול הפועל אשקלון במסגרת סיבוב ח' של גביע המדינה, שהסתיים בתיקו 3-3. ב-17 ביוני 2015 סיכם מאטוביץ' על הארכת חוזהו בבית"ר ירושלים בעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת. ב-19 בדצמבר, כבש מאטוביץ' שער הליגה הראשון שלו במדי בית"ר ירושלים, בניצחון 0–1 על מכבי נתניה.
ב-15 ביוני 2016 מאטוביץ' חתם בהפועל כפר סבא לעונה אחת. בתום עונה זו האריך את חוזהו בקבוצה לעונה נוספת.
בקיץ 2018 מאטוביץ' עזב את ישראל אחרי 7 שנים וחתם במינסק מליגת העל הבלארוסית. בינואר 2019 חזר לאחר 13 שנה לסרביה וחתם בווזדובאץ'. ב-19 בדצמבר 2019 חזר לאחר לישראל וחתם בבני לוד מהליגה הלאומית. בקיץ 2020 חתם בסקציה נס ציונה.
ב-4 ביוני 2021 הודיעה מאטוביץ' על פרישה מכדורגל.
בחודש ינואר 2024, קיבל מאטוביץ' אזרחות ישראלית.ב-2 ביולי 2024 חזר להפועל תל אביב בתור עוזר מאמן.
תארים

אליפות: 2011/2012
גביע הטוטו: 2011/2012
הערות שוליים

↑  דורון בן דור, ‏בחיפה נושמים לרווחה: מעמדו של מטוביץ' הוסדר, באתר ONE‏, 20 בינואר 2024
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגלנים סרבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דוכס רות'סיי

דוכס רות'סיי (באנגלית: Duke of Rothesay) הוא התואר הרשמי של יורש העצר של ממלכת סקוטלנד, בדומה לתואר נסיך ויילס שהוא התואר הרשמי של יורש העצר של המלוכה הבריטית.
מאחר שמאז חוקי האיחוד של 1707 אוחדו בית המלוכה של סקוטלנד עם בית המלוכה האנגלי ונוצר בכך בית המלוכה של בריטניה הגדולה, כיום יורש העצר של בריטניה נושא את שני התארים יחד – והוא הן נסיך ויילס והן דוכס רות'סיי.
בנוסף, דוכס רות'סיי נושא בתארים רוזן קאריק, בארון רנפרו, לורד האיים והנסיך והנאמן העליון של סקוטלנד.
הדוכסות נקראת על שם העיר רות'סיי, באי ביוט שבאזור ארגייל אנד ביוט, אולם אין מדובר באזור גאוגרפי (בניגוד לתואר האנגלי המקביל - דוכס קורנוול הניתן למעשה למי שעומד בראש דוכסות קורנוול).
היסטוריה

הראשון שנשא בתואר דוכס רות'סיי היה דייוויד סטיוארט, דוכס רות'סיי, בנו של רוברט השלישי, מלך סקוטלנד, בשנת 1398. לאחר מותו, אחיו ג'יימס, לימים המלך ג'יימס הראשון נשא בתואר עת המלכתו, ומאז הפך התואר לתואר הניתן לכל יורשי העצר. בשנת 1494 העביר הפרלמנט הסקוטי חקיקה המקבעת נוהג זה.
התואר "רוזן קאריק" מקורו במאה ה-12. בשנת 1306 רוברט דה ברוס, רוזן קאריק, הוכתר כרוברט הראשון ומאז הפכה הרוזנות לחלק מנכסי הכתר הסקוטי, והתואר לחלק מתארי המונרך, אשר ניתן לאחד מבני המונרך, ולרוב לבן הבכור. בשנת 1469 נחקק חוק הקובע כי התואר יינתן לבן הבכור של המונרך.
התואר ברון רנפרו ניתן לראשונה ליורש העצר בשנת 1404, וחוק משנת 1469 קיבע נוהג זה.
התואר הנאמן העליון של סקוטלנד מקורו במאה ה-12. תואר זה ניתן לראשונה לוולטר פיץ אלן. הנאמן העליון השביעי, רוברט, הוכתר בשנת 1371 כמלך רוברט השני ומאז ניתן התואר ליורשי העצר. החוק משנת 1469 מקבע נוהג זה.
התואר "אדון האיים" מקורו בתארם של משפחת מקדונלד, שהיו וסאלים של מלכי סקוטלנד ונורווגיה. המשפחה הייתה משפחת מלוכה ששלטה בהברידים החיצוניים. בשנת 1462 נחתם הסכם בין ג'ון מקדונלד השני, לורד האיים הרביעי לבין המלך אדוארד הרביעי, מלך אנגליה לפיו הוא יקבל עצמאות בתמורה לסיוע לאדוארד הרביעי במלחמתו בסקוטלנד. בשנת 1475 גילה מלך סקוטלנד ג'יימס השלישי את המזימה, וגזל את תואר הווסאל שבגד בו. התואר הושב לו לאחר זמן קצר, אולם נלקח בשנית על ידי המלך ג'יימס הרביעי בעקבות מרידה נוספת שפרצה באיים כנגדו, ובשנת 1540 המלך ג'יימס החמישי העניק את התואר ליורש העצר הסקוטי.
בין האיחוד של שנת 1603 ותקופת כהונתו של הנסיך אלברט אדוארד פסק השימוש בתואר "דוכס רות'סיי", ויורש העצר נשא בפועל בתואר "נסיך ויילס" בלבד. המלכה ויקטוריה הורתה שבזמן שהות יורש העצר בסקוטלנד הוא ישא בתואר דוכס רות'סיי ולא בתואר נסיך ויילס.
בסיס חוקי

חוק של הפרלמנט הסקוטי משנת 1469 קובע כי התארים האמורים יינתנו לבן הבכור של מלך סקוטלנד. במותו של הבן הבכור, התואר אינו עובר ליורש העצר הבא אחריו - שכן התואר מיועד רק לבן הבכור (ולא לבנות בכורות).
כיום, המחזיק בתואר דוכס רות'סיי הוא הנסיך ויליאם מהיותו הבן הבכור של המלך צ'ארלס השלישי.
סמל

שלט האצולה של דוכסות רות'סיי מורכב מארבעה רבעים - שני רבעים מציגים את סמל הנאמן העליון ושני רבעים מציגים את סמל לורד האיים. במרכז שלט האצולה נמצא הסמל של יורש העצר לכתר סקוטלנד, סמל סקוטלנד שעליו מוטבעת תגית שחורה עם שלושה קצוות.