stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בלן (ליסבון)
היסטוריה > מלוכה

האזור הפך בהדרגה לפופולרי לאחר שהמלך ז'ואאו החמישי רכש אחוזות ונכסים באזור, מתוך כוונה לבצר את האזור. קרווליו דה קושטה (פור') ציין כי ”מיד מול הז'ונקריה (Junqueira). נמצא אזור בלן, כל כך בריא ומוערך, שבני המקום ומבקרים, רוצים להתגורר שם; ואלו שבשל חוסר נוחיות אינם גרים שם, נאבקים באופן רצוף על האתר. בו יש בתים, אחוזות של אצילים, אצולה, אצילים מהדרגה הראשונה בממלכה; ואם הקרקע מאפשרת ארמונות נוספים, או בניינים, היו ממשיכים לבנות את העיר עד לאותו אתר” (מתוך ה-Corografia Portuguesa)
ב-1770 הוקמה הפרגזיה סאו פדרו דה אלקנטרה (אנ') שכללה את השטחים מזרחית לנהר האלקנטרה שנלקחו מאז'ודה. בתקופת שלטונו של ז'וזה הראשון (שלט 1750–1777) כונן הרובע בלן רשמית (מבחינה משפטית ומנהלית), והוא כלל את הפרגזיה אז'ודה, חלק מאלקנטרה וסנטה איסבל, כמו גם הפרגזיות בנפיקה, בלאש (פור'), ברקרנה (פור') וקרנאשידה (אנ').
במהלך רעידת האדמה בליסבון ב-1 בנובמבר 1755 היו בלן ואז'ודה האזורים שנפגו בצורה הקלה ביותר מרעידת האדמה ומהצונאמי. למעשה, רבים מהניצולים שאיבדו את בתיהם שוכנו באוהלים ובבקתות באזור. המלך ז'וזה העביר את החצר המלכותית לבתקתות שברחבי האחוזות המלכותיות באזור שאחר כך נבנה בו הארמון הלאומי אז'ודה (אנ'). המעבר של המלך, ראש הממשלה ושר הממלכה (סבשטיאאו דה מלו מרקיז פומבל) לאזור, הפכה את הציר אז'ודה-בלן למרכז המנהל בשליש מהמאה ה-18 ולמרכז מסחרי. נוכחות צבאית גם היא הייתה חשובה, בתקופה זו פעלו באזור שני קסרקטינים: של גדוד של חיל רגלים, בפיקודו של הרוזן מליפה וגדוד פרשים בפיקודו של מקלנבורג (Mecklenburg). אירועים אלו זירזו את שילובם של בלן-אז'ודה בעיר ליסבון.
בשלהי המאה ה-18 החלה משפחת המלוכה לעקור באיטיות מאזור בלן-אז'ודה. ב-1794 נשרפה הבקתה המלוכותית באז'ודה, ואלצה את משפחת המלוכה לנטוש את האתר ולעבור להשתכן בטירת קואלוז' (אנ'). גם בניית הארמון הלאומי אז'ודה לא סייעה בחזרתם של בני המשפחה לאזור. מאחר שקשיים פיננסיים עכבו את השלמתו והפלישה הצרפתית לפורטוגל ב-1807 גרמה לבריחה של המשפחה המלכותית לריו דה ז'ניירו. אבל, אפילו כשהם חזרו (ב-1821) המלך ז'ואאו השישי שיכן את משפחתו בארמונות נססידאדש (אנ') ובמפוסטה (אנ').
בלן התפתחה לאזור תעשייתי, והוקמו בה בתי חרושת ואזורי מסחר, בייחוד באזורים של פדרוסוש (Pedrouços) ובום סוססו (Bom Sucesso – "הצלחה טובה"), כדוגמת בתי מלאכה לעיבוד עורות, מפעלים לעיבוד מתכות, לייצור זכוכית, להכנת כלי חרס, יצרנים של טקסטיל וצמר וכו'.
ב-28 בדצמבר 1833 כוננה הפרגזיה של סנטה מריה דה בלן, שמושב המנהל נקבע במנזר ז'רונימוש (שכללה גם את אז'ודה). התיעוש שהחל בתקופה זו המשיך במהלך המאה ה-19. ועדת חקירה שפעלה ב-1881 קבעה שבאזור בלן-אלקנטרה פעלו 25 מפעלי תעשייה שהעסיקו 1,125 גברים, 812 נשים ו-432 נערים. הגידול בפעילות הכלכלית משכה לאזור דיירים חדשים והחלו להיבנות שיכונים עבור הפועלים בתעשייה. בין 11 בספטמבר 1852 ל-18 ביוני 1885 פעלה בלן כעיר נפרדת שבראשה עמד ראש העיר, ההיסטוריון והסופר אלכסנדר הרקולאנו (אנ'). העיר כללה את הפרגזיות של נוסה סניורה דה אז'ודה (Nossa Senhora da Ajuda), סנטה מריה דה בלן, חלק מסאו פדרו דה אלקנטרה, סנטה איסבל וסאו סבשטיאו דה פדרירה (אנ'), בנוסף לנוסה סניורה דו אמפרו דה בנפיקה (Nossa Senhora do Amparo de Benfica), סאו לורנסו דה קרנידה (São Lourenço de Carnide) ומנינו ז'סוש דה אודיו ולאש (Menino Jesus de Odivelas). במקביל עברו לואיש הראשון, מלך פורטוגל ואשתו המלכה מריה פיה מסבויה, להתגורר בארמון הלאומי אז'ודה.
היסטוריה > רפובליקה

בלן הייתה אתר פיתוח לפרויקטים אורבניים רבים, כדוגמת בניית מטמנה, בניית מזחים רבים ופתיחת קו רכבת לקסקאיש (אנ'), שיצא תחילה מפדרוסוש. חברתית, הוקמו ארגוני הנופש והתרבות הראשונים, והאזור שימש מקום לפעולות הפנאי. במעבר למאה ה-20 גדלה בלן באופן ניכר, יחד חשמול האזור ובייחוד עם פתיחת התערוכה המוקדשת למושבות פורטוגל בעולם (אנ') בין ה-23 ביוני ל-2 בדצמבר 1940. לשם התערוכה נהרס הגרעין הישן של בלן, הפרסה דו אימפרו (אנ') והחל השלב של הקמת המבנים המונומטליים, שיחד עם המבנים ההיסטוריים שהיו קיימים קודם לכן (כדוגמת מנזר ז'רונימוש, מגדל בלן וארמון בלן), השתלטו על קו החוף. בהם נכללה אנדרטת התגליות והמרכז התרבותי של בלן (אנ') שסייעו לקדם תיירות מצפון לטז'ו.
גאוגרפיה

בלן מהווה את גבולה הדרומי של העיר ליסבון. היא גובלת מדרום בשפך הנהר טז'ו ובנהרות אלז'ש (אנ') ואלקנטרה, ממערב וממזרח בהתאמה. ממזרח לה שוכנת הפרגזיה אלקנטרה (אנ'), מצפון מזרח אז'ודה, מצפון סאו פרנסישקו שווייר (אנ') ובמערב העיר אויראש (אנ').
בנוסף למבנים ההיסטוריים שוכן בבלן הגן הבוטני הטרופי (פור'), כמה רחובות של אזורים ירוקים הכוללים את הגנים של כיכר האימפריה (פור'), את גן ואסקו דה גאמה (פור'), ואת כיכר אפונסו דה אלבוקרקי (אנ'). גנים אלו מכסים חלק גדול מאזור קו החוף כשהם מקיפים את המבנים של רחוב בלן, ומאחוריהם הגנים של ארמון בלן (אנ'), כיום משכן נשיא פורטוגל.
אדריכלות

בלן ידועה בשל ריכוז המונומנטים הלאומיים והמרחבים הציבוריים, כולל תערובת של מבנים היסטוריים וסמלים מודרניים של התרבות הפורטוגזית. תערובת זו של סמלי תרבות מפורסמים מקורה במיקומה הצבאי החשוב של בלן לאורך השפך של הטז'ו; תפקידה בחקר הודו והמזרח (Caminho das Índias "קמינו דאש אינדיאש" - הדרך להודו) ובניית המשכנות המלכותיים ואחוזות האצילים במאות ה-17 וה-18 בעקבות ההרס שמקורו ברעידת האדמה ובצונאמי של 1755.
הרחוב הראשי ההיסטורי של בלן הוא "רואה דה בלן" (Rua de Belém – רחוב בלן), רצועה של מבנים בני 160 שנים ששרדו שנים רבות של שינויים ומודרניזציה. אלו כוללים את בית המאפה הידוע "פבריקה דה פשטאיש דה בלן" (Fábrica de Pasteis de Belém – מפעל הפסטלים של בלן) המוכר בשל קינוח פורטוגזי ייחודי: "פשטאיש דה בלן" (Pasteis de Belém – הפסטל של בלן), טארט ביצים עשוי מבצק פתיתים.
בלב בלן שוכנת כיכר האימפריה, שדרה של שטחים פתוחים וגנים, ובמרכזה מזרקה, שהוקמה במהלך מלחמת העולם השנייה. ממערב לגנים שוכן "סנטרו קולטורל דה בלן" (Centro Cultural de Belém – המרכז התרבותי של בלן) שנבנה ב-1992 בתקופה שפורטוגל שימשה נשיאת האיחוד האירופי. כיום זהו מרכז אמנות, הכולל את מוזיאון אוסף בררדו (אנ') לדרום מזרח הגנים שוכן ארמון בלן (1770), המשכן הרשמי של נשיא פורטוגל. חמש מאות מטרים ממזרח לפראסה דו אימפריו שוכנת הכיכר המרכזית האחרת של בלן - כיכר אפונסו דה אלבוקרקי.
בלן היא משכן לכמה מוזיאונים: מוזיאון החשמל (פור'), "מוזיאון התרבות של מקאו" (אנ'), "מוזיאון האמנות העממית" (אנ'), מוזיאון המרכבות (אנ') ומוזיאון נשיא הרפובליקה (פור').
בלננסש הוא מועדון ספורט ידוע מליסבון שמשכנו בבלן.
אדריכלות > מבנים ציבוריים

מגדל בלן – נבנה על אי סלעי לאורך השפה הצפונית של נהר הטז'ו כחלק ממערכת הגנה על מנת להגן על הגישה לשפך הטז'ו כפי שתכנן ז'ואאו השני, מלך פורטוגל. זהו אחד מסמלי התרבות הידועים של בלן. במקור "מגדל ויסנטה הקדוש" (Torre de São Vicente), הוא שופר בתקופת המלך מנואל הראשון (1520-1515) על מנת לשמור על הכניסה לנמל בלן. המבנה הוכרז אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
אנדרטת התגליות – שוכנת בקצה הצפוני של שפך הטז'ו, מגדל בטון בגובה 52 מטרים שהוקם ב-1940 לכבוד תערוכת העולם הפורטוגזי ושופץ ב-1960 על מנת לחגוג 500 שנים למותו של אנריקה הספן. האנדרטה מפוסלת בדמות חרטום ספינה המקיף את המגדל שעל סיפונה עשרות פסלים של דמויות מההיסטוריה הפורטוגזית הפוסעים בעקבות פסל האינפנטה הניצב בראש החרטום. בסמוך לאנדרטה כיכר המרוצפת בריצוף פורטוגזי (אנ') בצורת מפה, המראה את נתיביהם של חוקרי ארצות פורטוגזים שונים, במהלך עידן התגליות.
אדריכלות > מבנים דתיים

מנזר ז'רונימוש – שוכן לאורך "פראסה דו אימפריו" מול אנדרטת התגליות. המנזר נבנה במקור ביוזמת אנריקה הספן במטרה לאכסן צליינים שהגיעו לאזור. המנזר הורחב ושופר מ-1501 על ידי האדריכלים של המלך מנואל הראשון לשמש כמשכו קבורתם של חברי בית אביש, וככנסייה להרפתקנים יורדי הים שיצאו מבלן במהלך עידן התגליות לאחר מסעו המוצלח של ואסקו דה גאמה להודו. הבנייה מומנה ממיסוי על תבלינים מהמזרח, ובמשך השנים הפך המנזר למייצג התגליות ההיסטוריות הפורטוגזיות, מונומנט לאומי ואתר מורשת עולמית של אונסק"ו, המאכסן בין קירותיו (בנוסף לאמנות דתית ורהיטים מעברו) תערוכות ומוזיאונים דוגמת המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה (אנ') והמוזיאון הימי (אנ').
הערות שוליים

↑  אזור בליסבון
↑  The Portuguese World Exhibition of 1940
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531038505171  LCCN: n2006058754  NKC: ge587071  VIAF: 159659677   WorldCat (עם VIAF): 159659677 
מגדל בלן, מוצב שמירה שנועד להגן על שפך הטז'ו מפיראטים והתקפות אויב
המשפחה המלכותית עולה על אוניה בבלן בדרכה לריו דה ז'ניירו לאחר הפלישה הצרפתית
מאחת המרפסות בארמון בלן קורא סידוניו פאיש מברק ממלך אנגליה המברך על השתתפות פורטוגל בניצחון מדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה
מבט על נמל בום סוססו, המדגים את התיעוש המהיר שעברה בלן מתחילת המאה ה-20
רחוב בבלן
ג'ו סלובו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 במאי 1926 אובלאי, ליטא 
 פטירה:  6 בינואר 1995 (בגיל 68) יוהנסבורג, דרום אפריקה 
 מדינה:  דרום אפריקה 
 השכלה:  אוניברסיטת ויטווטרסראנד 
 מפלגה:  הקונגרס הלאומי האפריקני 
 בן או בת זוג:  רות פירסט (1949–17 באוגוסט 1982) 
 פרסים והוקרה
 מסדר הידידות (2 באוקטובר 1986) 
 
ג'ו סלובו (באנגלית: Joe Slovo, במקור: יוס'ל משה'ל סלובו; 23 במאי 1926 – 6 בינואר 1995) היה פעיל קומוניסטי, איש ציבור וטרוריסט יהודי דרום אפריקאי יליד ליטא. הוא כיהן כמפקד הזרוע הצבאית של הקונגרס הלאומי האפריקאי, כמזכ"ל המפלגה הקומוניסטית של דרום אפריקה, וכשר השיכון בממשלתו של נלסון מנדלה.
קורות חיים > שנים מוקדמות

יוס'ל משה'ל סלובו נולד באובלאי שבליטא, לוולף (בליטאית, וולפַס) ולאשתו חיה לבית זקס. הייתה לו אחות גדולה, סוניה. כשהיה בן שנתיים נסע אביו לארגנטינה, כשהוא מתכנן להרוויח די כסף כדי שמשפחתו תוכל לעבור לשם גם היא. לבסוף בחר להגר ליוהנסבורג שבדרום אפריקה, והתפרנס מרוכלות. ב-1936, כשסלובו היה בן עשר, הצטרפו האם וילדיה לוולף. ההורים פתחו חנות לממכר פירות, ונולדה להם עוד בת, ריינה. ב-1938 מתה חיה בעת לידה נוספת, יחד עם העובר. ללא עזרת אשתו לא יכל וולף להמשיך להפעיל את החנות והחל לעבוד כנהג משאית לחלוקת לחם. בהשפעת מורהו בבית-הספר ג'ון או'מיארה, שהיה חבר המפלגה הקומוניסטית, החל ג'ו הצעיר להימשך לסוציאליזם ולמרקסיזם. מאחר שאביו לא יכל עוד לעמוד בתשלום שכר הלימוד, נאלץ ג'ו לעזוב את בית הספר בגיל ארבע-עשרה לטובת עבודה כמחסנאי. באותה תקופה נטש את אורח חייו הדתי ונעשה בהדרגה לאתאיסט.
בגיל שש-עשרה התקבל כמועמד לחברות במפלגה הקומוניסטית של דרא"פ. באותה שנה הוא הצטרף לוועד הארצי לעובדי מכירות (שחברות בו הייתה מוגבלת ללבנים בלבד) והשתתף בארגון שביתה מוצלחת באוקטובר 1942, שהניבה שיפור בתנאי ההעסקה. מרבית תומכי העבודה המאורגנת הלבנים דרשו אז למנוע משחורים להשתלב במשרות נחשקות יחסית, כדי לשמור על רמות השכר; סלובו היה אחד הבודדים שפנה לפעילות סוציאליסטית גם בין השחורים. הוא חילק פרסומים של המפלגה וסייע להקים את "ועד פועלי תעשיית הכימיה השחורים". בעלי החברה בה עבד, שהיו יהודים, הרבו להסתכסך עמו על רקע זה, ולבסוף הוא פוטר.
קורות חיים > פעילות פוליטית

ב-1944 התגייס סלובו לצבא ושירת ביחידת קשר באוגדה הדרום-אפריקנית המשוריינת ה-6, שהשתתפה בלחימה בזירה האיטלקית במלחמת העולם השנייה. בדרכו חזרה לארצו ב-1946 ביקר בארץ ישראל למספר ימים, ושהה בקיבוץ; הוא כתב מאוחר יותר שעקב רשמיו נעשה אנטי-ציוני. סלובו קיבל מלגת חייל משוחרר והחל ללמוד משפטים באוניברסיטת ויטווטרסראנד ביוהנסבורג, אף שמעולם לא סיים את בית-הספר. סלובו היה חבר גם ב"לגיון ספרינגבוק", ארגון ותיקי מלחמה פרוגרסיבי. במהלך לימודיו הכיר סטודנטים אחדים שחלקו את השקפותיו הפוליטיות, ביניהם הארי שוורץ, ולתר סיסולו ונלסון מנדלה. סיסולו, מנדלה ואחרים נעשו לשותפיו לדרך, והם החלו לעסוק בפעילות פוליטית נגד המפלגה הלאומית וחוקי האפרטהייד שהנהיגה. באוגוסט 1949 נשא לאישה את רות פירסט, פעילה רדיקלית ויהודייה, שהוריה היו ממייסדי המפלגה הקומוניסטית של דרא"פ. במהלך השנים נולדו להן שלוש בנות. הוא הוסמך כעורך-דין ב-1951, והרבה לייצג שחורים שהואשמו בעבירה על חוקי הגזע החדשים.
בראשית 1953 היו סלובו ואשתו בין מארגניה של המפלגה הקומוניסטית המחודשת, שקמה במחתרת לאחר שהארגון הפוליטי המקורי פורק בידי השלטונות בקיץ 1950. הוא היה סטליניסט מושבע, וסירב לגנות את המנהיג הסובייטי המנוח עד לנפילת הגוש המזרחי ב-1990. באוקטובר 1953 השתתף בייסוד "קונגרס הדמוקרטים" שאיגד גופים פוליטיים לבנים שונים שהתנגדו למשטר, והתקבל לוועד הפועל שלו. ב-1955 עזר לנסח את "מגילת החירות" שפורסמה במשותף על ידי קונגרס הדמוקרטים, הקונגרס הלאומי האפריקני וקבוצות אופוזיציה אחרות, ותבעה את ביטול האפרטהייד, זכויות סוציאליות לכל וחלוקת קרקעות לחסרי האדמה. בדצמבר 1956 נעצרו ג'ו ורות יחד עם עוד 154 פעילי אופוזיציה, כולל מנדלה, והואשמו בבגידה. בעוד שאשתו שוחררה בערבות כעבור מספר ימים, הוא הוחזק למשך חודשיים. משפטם של העצורים החל בינואר 1958, וסלובו שימש גם כחלק מצוות ההגנה. ההאשמות נגדו בוטלו עוד באותה שנה; אחרוני העצורים שוחררו ב-29 במרץ 1961. בית המשפט הכריז כי לא היו ראיות לכך שהקונגרס הלאומי האפריקני היה כלי שרת בידי ברית המועצות.
ב-21 במרץ 1960 נורו 69 מפגינים שחורים בידי המשטרה בטבח שארפוויל. מצב חירום הוכרז במדינה; ב-8 באפריל הוצאו הקונגרס הלאומי האפריקני וארגוני אופוזיציה אחרים אל מחוץ לחוק. סלובו, שנעצר זמן קצר אחרי הטבח, בילה את ששת החודשים בהם שרר המשטר המיוחד במאסר. רות נמלטה לסווזילנד עם ילדיהם, וחזרה כשמצב החירום בוטל. לאחר שחרורו, סלובו, מנדלה ומנהיגים אחרים החליטו לעבור להפעלת טרור. ביוני 1961 הם ייסדו את הזרוע הצבאית של הקל"א, "חנית האומה" (אוּמְקוֹנְטוֹ וֶה סִיזוֶוה; או"ס), שביצעה את התקפתה הראשונה ב-16 בדצמבר וערכה למעלה ממאה פיגועים בשנה וחצי הבאות. מנדלה היה יושב-הראש וסלובו היה ראש המטה. הארגון עמד בקשר עם ארגוני מחתרת ברודזיה, מוזמביק ונמיביה ועם מדינות הגוש המזרחי. בתגובה לידיעות על הקמת "חנית האומה", ניתנו לשר המשפטים ג'ון פורסטר סמכויות רחבות לטפל כראות עיניו באיום החדש, והעימות בין השלטון לאופוזיציה הקצין ונעשה אלים בהרבה.
קורות חיים > גלות

"חנית האומה" והקל"א פעלו מלילייסליף, חווה בפרבר ריבוניה ביוהנסבורג, שהייתה שייכת לארטור גולדרייך. בקיץ 1963 יצא סלובו בחשאי לדאר א-סלאם בטנזניה כדי לדון עם אוליבר טמבו, מזכ"ל הקל"א הגולה, על האפשרות לפתוח במלחמת גרילה כוללת. ב-11 ביולי, בטרם חזר, פשטו שירותי הביטחון על החווה ועצרו את תשעה-עשר מנהיגי התנועה ששהו במקום; הם הורשעו במה שנודע לאחר מכן כ"משפט ריבוניה", ונשלחו לתקופות מאסר ארוכות. בכך הצטרפו למנדלה, ששהה בכלא מ-1962. הנזק הארגוני היה אדיר, והמחתרת חדלה למעשה להתקיים. בשבועות לאחר מכן נערך גל מעצרים נרחב. טמבו וסלובו לקחו על עצמם את ארגון ההנהגה הגולה של "חנית האומה", עד שהתשתית בדרא"פ תוכל לקום מחדש. ג'ו נסע ללונדון. רות, שנעצרה ב-9 באוגוסט, הוחזקה בכלא במשך 117 יום ללא משפט תחת החוקים החדשים של פורסטר. לאחר שחרורה עזבה את דרום אפריקה, והצטרפה לבעלה בבריטניה במרץ 1964. ב-1966 הוא סיים לימודי תואר שני במשפטים בבית הספר לכלכלה של לונדון. בשנים הבאות עבר מרכז הכובד של או"ס לבירת בריטניה, וועדה מיוחדת בראשות סלובו, שכללה גם את רוני כתריאלס, הנחתה את פעילותו.
בין 25 באפריל ל-1 במאי 1969 נערכה ועידת הקל"א במורוגורו, טנזניה, בה שוקמה המסגרת הארגונית לאחר ששרידיו עברו לגולה. במפגש זה הוסרו ההתנגדויות האחרונות של הנהגת הארגון - שרבים מחבריו היו לאומנים שחורים, שחשדו עמוקות בקומוניזם ובפעילים הלבנים - למיזוג מלא-למעשה עם מפלגתו של סלובו. הוקמה מועצה מהפכנית מיוחדת שכללה לראשונה גם לא-שחורים, והוא מונה לאחד מחבריה. כמו כן, הובעה תמיכה מלאה בגוש המזרחי. מאות מאנשי "חנית האומה" נשלחו לאימונים בברית המועצות באותה שנה. בהיעדר תשתית בתוך דרא"פ, אימץ סלובו את "אסטרטגיית המיקוד" (פוקיזם) של רז'י דברה, עוזרו של צ'ה גווארה: הוא הורה לחוליות או"ס להסתנן למדינה מבסיסים במוזמביק, זמביה ואנגולה ואף דרך האוקיינוס ההודי, לבצע פעולות ולהסית את האוכלוסייה למרד. אף כי הנהגתו את "חנית האומה" הקנתה לו פרסום והפכה אותו ללבן האהוד ביותר בקרב השחורים בדרום אפריקה - הוא נודע כ"או'סלובו אי'קומנדו" (סלובו איש הקומנדו) - לא הצליח או"ס לבצע פעולות מוצלחות בראשית שנות ה-70. חשיבותו של ראש המטה התבטאה יותר כתאורטיקן פוליטי: פיטר לימב כתב כי במאמריו ובמדיניותו, הוא התאים את העקרונות המרקסיסטיים-לניניסטיים למצב בדרום אפריקה, ושילב עמם את מאבק השחרור הפרטיקולרי האפריקאי. כך הבטיח את חיוניותה של המפלגה הקומוניסטית ואת הצלחת שיתוף הפעולה בינה ובין הקל"א לאורך שנים, הישג נדיר במערכות היחסים בין תנועות שחרור לאומי לקומוניסטים בעולם השלישי.
ב-16 ביוני 1976, לפחות 176 מוחים נורו למוות על ידי המשטרה בעיירה סווטו. התקרית עוררה מחדש את ההתנגדות לאפרטהייד, ואלפי צעירים נהרו לארגוני מחתרת בתוך המדינה. לאו"ס ולקל"א נוצרה שוב תשתית. סלובו היה מסוגל עתה להורות על פעולות כשעומד לרשותו בסיס תמיכה גדול בדרא"פ, ומאות כאלו נערכו בשנים הבאות. הוא התפרסם עתה גם בקרב הציבור הלבן במדינה, והממשלה - שהציגה את מערכת הטרור ואת ניסיונות הקל"א לגייס נגדה את העולם הרחב כחלק ממזימה קומוניסטית - הפכה אותו ל"אויב הציבור מספר אחת."
קורות חיים > סיום האפרטהייד

ב-17 באוגוסט 1982 התנקש המודיעין הדרום-אפריקאי בחייה של אשתו רות, באמצעות מכתב נפץ שנשלח למשרדה באוניברסיטת מפוטו. בתגובה על הריגתה, ועל הרג 42 חברי קל"א בלסוטו בפשיטה צבאית, פוצץ או"ס מכונית תופת בפרטוריה ב-20 במאי 1983; 19 אזרחים נהרגו ו-217 נפצעו. ב-1984 סלובו נשא מחדש את הכלכלנית הלנה דולני, שהייתה בת 30. ב-1985 היה ללבן הראשון שנבחר לוועד הפועל של הקונגרס הלאומי האפריקאי. במרץ 1986, לאחר מותו של מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית מוזס מהבידה, הוא ירש אותו בתפקידו, ונאלץ להעביר את ראשות או"ס לכריס האני. ב-1991 ירש אותו האני גם בתפקיד המזכ"ל.
ב-1989, בעקבות קריסת הקומוניזם במזרח אירופה, הוא פרסם מאמר תחת הכותרת "האם הסוציאליזם נכשל?", ובו התנער לראשונה מסטלין והבטיח כי מפלגתו מחויבת לעקרונות דמוקרטיים. הוא גם הביע צער על תמיכתו בפלישה לצ'כוסלובקיה ובצעדי דיכוי סובייטיים אחרים. ב-2 בפברואר 1990 הכריז הנשיא פרדריק וילם דה קלרק על שחרור מנדלה, ועל ביטול האיסור על מפלגות האופוזיציה הרדיקליות. סלובו חזר לדרא"פ והיה אחד ממובילי המשא ומתן לסיום האפרטהייד. הוא מילא תפקיד מכריע בהצלחת המשא ומתן כשהציע ב-1992 כי לאחר הבחירות החופשיות תקוים תקופת מעבר בת חמש שנים, ותוכניתו זכתה לתמיכת שני הצדדים. בבחירות, שוריינו לקומוניסטים מקומות ברשימת הקל"א. ב-9 במאי 1994, לאחר הבחירות וכינון ממשלת מנדלה הראשונה, הוא מונה לשר השיכון. פטריק בונד כתב כי בחצי השנה בה הספיק לכהן בתפקיד בטרם מותו, הוא זנח לחלוטין את האידאולוגיה שדגל בה קודם וביצע "פניית פרסה לנאו-ליברליזם". הוא ביטל את התוכניות לבניית שיכונים ציבוריים ושיקום העיירות השחורות, שהוצעו קודם על ידי הקל"א, ואימץ את המלצות הבנק העולמי. בדצמבר 1994 העניק לו מנדלה את העיטור הגבוה ביותר של הקונגרס הלאומי האפריקאי, "מסדר עוטה עור הברדלס".
ב-6 בינואר 1995 מת סלובו לאחר מאבק ממושך במחלת הלוקמיה. נלסון מנדלה הספיד אותו במילים: "החבר ג'ו סלובו לימד אותנו שיחידים אינם עושים היסטוריה. אך בכל דור ישנם כאלה שיכולותיהם מאפשרות להם להנחות את התפתחות האירועים." מספר בתי-ספר ושיכונים ציבוריים נקראו על שמו.
הערות שוליים

↑  אוית באנגלית: Yossel Mashel Slovo.
↑  Joe Slovo. Slovo, The Unfinished Autobiography. Ocean Press, 1997. עמ' 36-40.
↑  Gidon Shimʻoni. Community and Conscience: The Jews in Apartheid South Africa. UPNE, 2003. עמ' 79-80.
↑  Alan Wieder. Ruth First and Joe Slovo in the War Against Apartheid. Monthly Review Press, 2013. עמ' 47-52.
↑  Elizabeth J. Verwey. New Dictionary of South African Biography: Volume 1. HSRC Press, 1995. עמ' 69-71.
↑  Barry Botha. The Afrikaner's Emancipation: Freeing South Africans from Their Apartheid Mindset. iUniverse, 2008. עמ' 81-82.
↑  Luli Callinicos. Oliver Tambo: Beyond the Engeli Mountains. New Africa Books, 2004. עמ' 291-292.
↑  F. Abiola Irele,Biodun Jeyifo (עורכים). The Oxford Encyclopedia of African Thought: Volume 1. Oxford University Press, 2010. עמ' 346-347.
↑  Colin Barker (עורך). Marxism and Social Movements. Brill, 2013. עמ' 284.
↑  Nelson Mandela's Address at Joe Slovo's Funeral, 01/15/95.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280368605171  BnF: cb14523568q (data)  GND: 120390841  ISNI: 0000 0000 8374 5331  LCCN: n90624176  NTA: 071995064  SELIBR: 308484  SNAC: w6bd929b  SUDOC: 123273323  VIAF: 39612084   WorldCat (עם VIAF): 39612084 
שלט זיכרון לזכרם של רות פירסט וג'ו סלובו בבית בו התגוררו ב
בניטו וילגאס

| --- | --- |

בניטו וילגאס
 לידה:  11 בינואר 1877 מורון, ארגנטינה 
 פטירה:  27 באפריל 1952 (בגיל 75)
 הישג בולט:  היה מס' 75 בעולם בשנת 1942
 מד כושר מרבי:  2520 (בספטמבר 1942)
 מדינה:  ארגנטינה
 פרסים והוקרה:  זכה באליפות ארגנטינה בשנת 1922.
 
בניטו וילגאס (בספרדית: Benito Higinio Villegas;‏ 11 בינואר 1877 – 27 באפריל 1952) היה שחמטאי ארגנטינאי.
וילגאס באליפויות ארגנטינה

וילגאס היה האלוף הראשון של מועדון השחמט של ארגנטינה בבואנוס איירס בשנים 1906-1907. לאחר מלחמת העולם הראשונה זכה וילגאס באליפות ארגנטינה בשנת 1922. בשנים 1921, 1923 ו-1931 הגיע למקום השני.  (ניצח: דמיאן רקה). בשנת 1923 ניצח וילגאס בדו-קרב את מולינה קרנצה 6.5-1.5. בשנת 1924 הגיע וילגאס למקום השלישי (ניצח: ריכרד רטי), על תוצאה זו חזר גם בשנת 1928 (ניצח: ישעיהו פלצ'י). וילגאס המשיך להשתתף באליפות ארגנטינה עד שנת 1943.
תחרויות אחרות

וילגאס השתתף מספר פעמים באליפות השחמט של דרום אמריקה. בשנת 1921/22 חלק מקום שני-רביעי בתחרות שהתקיימה במונטבידיאו  (ניצח: רוברטו גראו). בשנת 1925 חלק מקום שישי בתחרות שהתקיימה במונטבידיאו  ניצח: לואיס פאלאו). בשנת 1928 הגיע וילגאס למקום השביעי בתחרות מר דל פלטה (ניצח: רוברטו גראו) . בשנת 1931 הגיע וילגאס למקום ה-11 בתחרות בואנוס איירס (ניצח: קרלוס מדרנה). בתחרות מר דל פלטה בשנת 1934 הגיע וילגאס למקום העשירי (ניצח: אהרון שוורצמן) , בתחרות בואנוס איירס 1934/5 חלק וילגאס מקום 11-12 (ניצח: לואיס פיאציני), וחלק מקום 13-14 בתחרות מר דל פלטה 1936 (ניצח: ישעיהו פלצ'י).
במהלך מלחמת העולם השנייה שיחק וילגאס בתחרויות בינלאומיות במר דל פלטה. חלק מקום 8 בשנת 1942 (ניצח: מיגל ניידורף), הגיע למקום ה-14 בשנת 1943 (ניצח: גדעון סטולברג) והגיע למקום ה-16 בשנת 1944 (ניצחו: הרמן פילניק ומיגל ניידורף). בשנת 1944 הגיע למקום ה-17 בתחרות לה פלטה (ניצח: מיגל ניידורף).
בניטו סטפנלי

| --- | --- |

 לידה:  2 בספטמבר 1928 רומא, ממלכת איטליה 
 פטירה:  18 בדצמבר 1999 (בגיל 71) רומא, איטליה 
 סוגה מועדפת:  מערבון 
 מדינה:  איטליה, ממלכת איטליה 
 תקופת הפעילות:  מ-1954 
 פרופיל ב-IMDb
 
בניטו סטפנלי (באיטלקית: Benito Stefanelli; 2 בספטמבר 1928 –  18 בדצמבר 1999) היה שחקן קולנוע איטלקי. הופיע ביותר מ-60 סרטים בין השנים 1955 ל-1990.
קריירה

סטפנלי מוכר בעיקר בשל התפקידים ששיחק במערבוני הספגטי בבימויו של סרג'ו לאונה: "בעבור חופן דולרים" (1964) "הצלפים" (1965) ו"הטוב, הרע והמכוער" (1966). הוא הופיע גם בסרטו של לאונה "היו זמנים במערב" ב-1968.
במהלך הקריירה שלו הופיע סטפנלי בעשרות מערבונים במיוחד בין השנים 1960–1970. בנוסף לתפקידו בטרילוגיה של לאונה שימש סטפנלי גם כמתורגמן של קלינט איסטווד במהלך צילום הטרילוגיה, בשל בקיאותו בשפה האנגלית.
פילמוגרפיה חלקית

השריף (1959)
רמוס ורומולוס (סרט) (1961)
בנו של ספרטקוס (1962)
טבח גרנד קניון (1963)
בעבור חופן דולרים (1964)
הצלפים (1965)
הטוב, הרע והמכוער (1966)
האכזרי (1967)
קוראים לי אף אחד (1973)
השוחד (1978)
ברטה פרלמוטר-הימן

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  4 בפברואר 1916 מינכן, גרמניה גרמניה 
 פטירה:  3 בנובמבר 2003 (בגיל 87) ירושלים, ישראל ישראל
 עיסוק:  כימאית פיזיקלית
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 מנחה לדוקטורט:  לדיסלאוס פרקש
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 תרומות עיקריות
 חקר קינטיקה של תמיסות חומציות ומתכתיות, חקר תגובות כימיות כאוטיות באמצעות מחשב
 
ברטה (ברטי) פרלמוטר-הימן (4 בפברואר 1916 – 3 בנובמבר 2003) הייתה כימאית פיזיקלית ישראלית שכיהנה כפרופסור במכון לכימיה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה

ברטה פרלמוטר נולדה במינכן, בתם היחידה של ד"ר אלפרד (אפרים) פרלמוטר, ביולוג ומומחה לדיג, וסיסי (מטילדה) לבית זליגמן. אביה נולד בגרמניה ואמה נולדה בדרום אפריקה. דודתה מצד אביה היא הסופרג'יסטית פאולין פרלמוטר סטיינם (אנ'), סבתה של הפעילה הפמיניסטית גלוריה סטיינם.
עלתה לארץ ישראל בסוף שנות ה-30. נישאה לג'ון (צבי) הימן, יליד לונדון ולימים פרופסור. לזוג לא נולדו ילדים.
פרלמוטר-הימן עשתה את כל לימודיה באוניברסיטה העברית. את לימודי הדוקטורט בכימיה פיזיקלית השלימה ב-1947 בהנחיית לדיסלאוס פרקש. עבודת הדוקטורט שלה עסקה בריאקציה בין ברום וכהלים שונים.
ב-1954 הצטרפה לשורות המכון לכימיה כחברת סגל, עניין נדיר באותם ימים. ב-1958 מונתה למרצה בכירה, וב-1964 קודמה לדרגת פרופסור חבר. ב-1976 הייתה לפרופסור מן המניין. ב-1989 יצאה לגמלאות. עם תלמידיה נמנים הפרופסורים אסא ליפשיץ מהאוניברסיטה העברית, רות קורן מאוניברסיטת תל אביב ורות שנער מאוניברסיטת המדינה של איווה.
מחקרה של פרלמוטר-הימן עסק בקינטיקה של תמיסות חומציות ומתכתיות ובחקר ההשפעה של בליעת גלי קול בתגובות כימיות. בשנותיה המאוחרות כחוקרת השתמשה במחשבים ובממשקים גרפיים לחקר תהליכים כימיים הקשורים לכאוס, בדגש על תגובות אוסצילטוריות.
הערות שוליים

1 2 3 4  Professor Emerita Berta Perlmutter-Hayman, האוניברסיטה העברית בירושלים
↑  יוש, לילה בחברת דגים ודייגים, באתר זמנים, ‏14 באוקטובר 1955
1 2  Prof. Berta Berti Hayman (Perlmutter), Geni
↑  ספר הייקים, באתר ארגון יוצאי מרכז אירופה
↑  ברטה פרלמוטער, הריאקציה בין ברום וכהלים שונים, באתר הספרייה הלאומית, ‏תש"ח 1947
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 97209935   WorldCat (עם VIAF): 97209935
ברינדזה

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  גבינה 
 אזור מוצא:  הרי הקרפטים 
 מרכיבים עיקריים:  חלב 
 
ברינדזה או ברינצה (בפולנית ובסלובקית: Bryndza או Brynza) היא גבינה מחלב כבשים המיוצרת בחלק גדול ממזרח-מרכז אירופה, כולל אוקראינה וסלובקיה. הגבינה בצבע שמנת, ידועה בריחה העז ובטעמה האופייני. הגבינה לבנה, חריפה, פירורית ומעט לחה. יש לה ריח וטעם בולט של חומצה בוטירית. תחושת הטעם הכללית מתחילה כמעט עדינה, ואז מתחזקת ולבסוף מתפוגגת עד לסיומת מלוחה. המתכונים שונים מעט בין המדינות.
ברינזה היא מרכיב חיוני בהכנת באנוש.
אטימולוגיה

מקור המילה Bryndza או Brynza, היא המילה הרומנית brânză (שפירושה סתם "גבינה" ולא גבינה מסוימת), שנמצאת בשימוש במדינות שונות באירופה, בשל הכנסתה לשימוש על ידי ולאכים נודדים. המילה ברנזה כאמור היא פשוט המילה הגנרית ל"גבינה" ברומנית ואין סוג מיוחד של גבינה הקשורה אליה. במקור התייחסה המילה לגבינות שהוכנו בקיבת כבש על ידי תגובה עם אנזים ההגבנה שבה. מחוץ לסלובקיה, רומניה ודרום פולין, גבינה זו עדיין פופולרית בימינו בצ'כיה באיות הצ'כי "brynza".
שמות אזוריים נוספים למוצר כוללים juhtúró (בהונגרית פירושה: "גבינה לבנה מחלב כבשים"), брынза ברוסית, ברנקה בסרבית, ברימסן בגרמנית, бринза ו-бринзя באוקראינית וברינזע ביידיש.