stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרשת האחים בוגדנוב
רקע

האחים בוגדנוב, איגור וגריצ'קה, נולדו בשנת 1949 בכפר סן-לארי שבאזור גסקוניה בדרום-מערב צרפת. שניהם למדו מתמטיקה שימושית בפריז, אך פנו לקריירות בטלוויזיה והנחו מספר תוכניות פופולריות בנושאי מדע ומדע בדיוני. תוכניתם הראשונה, "Temps X" ("זמן X"), שודרה בין השנים 1979 ל-1989.
בשנת 1991 פרסמו האחים ספר בשם "Dieu et la Science" ("אלוהים והמדע"), שהתבסס על ראיונות עם הפילוסוף הקתולי ז'אן גיטון והפך לרב-מכר בצרפת. הספר עורר מחלוקת כאשר פרופסור לאסטרונומיה מאוניברסיטת וירג'יניה, טרין סואן, האשים את האחים בגנבה ספרותית מספרו "The Secret Melody: And Man Created the Universe" משנת 1988. לאחר מאבק משפטי בצרפת, בו השופט פסק בתחילה לטובת סואן, הגיעו הצדדים להסדר מחוץ לבית המשפט, והאחים בוגדנוב הכחישו כל עוולה. סואן טען כי התביעה לחצה על האחים להשיג דוקטורט במהירות, מאחר שנטען על גב הספר שהאחים הם בעלי דוקטורטים למרות שלא היו.
בשנת 1993 החלו האחים לעבוד על דוקטורטים תחת הפיזיקאי המתמטי משה פלאטו מאוניברסיטת בורגון. לאחר מותו של פלאטו בשנת 1998, עמיתו דניאל שטרנהיימר המשיך להדריך את האחים. שטרנהיימר תיאר את האחים כ"מבריקים".
גריצ'קה בוגדנוב קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת בורגונדי (דיז'ון) בשנת 1999. במקור הוא הגיש בקשה לתואר דוקטור בפיזיקה, אך לאחר שנדרש לשכתב את התזה ולהסיר את הדגשת הפיזיקה, הוא קיבל את התואר במתמטיקה. בערך באותו זמן, איגור בוגדנוב נכשל בהגנה על התזה שלו. יועציו הסכימו לאחר מכן לאפשר לו לקבל תואר דוקטור אם יפרסם שלושה מאמרים בכתבי עת בביקורת עמיתים. בשנת 2002, לאחר פרסום המאמרים הנדרשים, קיבל איגור תואר דוקטור בפיזיקה תאורטית מאוניברסיטת בורגונדי. שני האחים קיבלו את ציון המעבר הנמוך ביותר של "מכובד", כפי שציין דניאל שטרנהיימר לכתב המדע של הניו יורק טיימס, דניס אוברבי. בהצדקת הענקת הדוקטורטים אמר שטרנהיימר ל"טיימס": "החבר'ה האלה עבדו 10 שנים ללא שכר. יש להם את הזכות שעבודתם תוכר עם דיפלומה, וזה לא הרבה בימינו."
במהלך השנים 2001 ו-2002 פרסמו האחים חמישה מאמרים בכתבי עת לפיזיקה עם ביקורת עמיתים, כולל "Annals of Physics" ו-"Classical and Quantum Gravity".
המחלוקת סביב עבודתם החלה ב-22 באוקטובר 2002 כאשר הפיזיקאי מקס נידרמאייר שלח דוא"ל לפיזיקאי עזרא טי. ניומן מאוניברסיטת פיטסבורג בו טען כי התזות והמאמרים של האחים בוגדנוב הם "בלופים" שנוצרו על ידי חיבור מונחים מתורת המיתרים ללא כל משמעות אמיתית. תוכל המייל התפשט באינטרנט והגיע עד לפיזיקאי ג'ון באז שפתח על כך דיון בפורום מדעי תחת הכותרת "פיזיקה ננשכה על ידי תרמית סוקל הפוכה?"
הדיון הפך לנושא פופולרי, כאשר רוב המשתתפים הסכימו שהמאמרים פגומים. הסיפור התפשט בתקשורת, ונידרמאייר התנצל בפני האחים בוגדנוב, תוך שהוא מודה שלא קרא את המאמרים ממקור ראשון. הרקע הבידורי של האחים תרם לאפשרות שהם ניסו לבצע תרמית מכוונת, אך איגור בוגדנוב הכחיש במהרה את ההאשמה.
האחים השתתפו בדיונים המקוונים, לפעמים תוך שימוש בכינויים או באמצעות חברים שפעלו כסוכנים. הם השתמשו בשיטות אלו כדי להגן על עבודתם ולפעמים להעליב את מבקריהם, ביניהם חתן פרס נובל לפיזיקה ז'ורז' שרפק.
במהלך המחלוקת, שחררו האחים דוא"ל שכלל לכאורה הצהרות תומכות מאת לורן פריידל, פרופסור אורח במכון פרימטר לפיזיקה תאורטית. פריידל הכחיש שכתב את ההערות ואמר שהן נשלחו ממנו לחבר. האחים ייחסו את ההצהרות לפריידל, אשר אמר: "אני מאוד כועס כי קיבלתי דוא"ל מאנשים בקהילה ששאלו אותי מדוע הגנתי על האחים בוגדנוב. כאשר שמך משמש ללא הסכמתך, זהו הפרה."
השפעות והשלכות על מערכת הביקורת המדעית

הפרשה גרמה לבחינה מחודשת של תהליכי הביקורת המדעית במגוון כתבי עת. לדוגמה, בכתב העת "Classical and Quantum Gravity" התקיימו דיונים על הדרכים לשיפור תהליך הביקורת כדי למנוע מקרים דומים בעתיד. כמו כן, האחים בוגדנוב פרסמו מאמרים נוספים בכתבי עת אחרים, אך רבים מהם נדחו לאחר ביקורת מעמיקה יותר.
הפרשה זכתה לתשומת לב רבה בתקשורת, כאשר מגזינים כמו "The Register" והניו יורק טיימס דיווחו בהרחבה על הפרשה. דיווחים אלו כללו ראיונות עם מדענים והביאו לתגובות נוספות מצד הקהילה המדעית. חלק מהכתבות הצביעו על כך שהאחים בוגדנוב ניסו לחשוף את הכשלים במערכת הביקורת המדעית, בעוד אחרים טענו כי מדובר במאמרים חסרי ערך שנכתבו מתוך חוסר הבנה אמיתי של התחום.
תגובות המדענים והתקשורת

התגובות הראשוניות של המדענים היו קשות ונוקבות. ד"ר רומן ג'קייו מ-MIT, שאישר את עבודת הדוקטורט של איגור בוגדנוב, הביע לאחר מכן צער על החלטתו והודה כי לא הבין את התוכן במלואו. ד"ר איגנטיוס אנטוניאדיס מה-École Polytechnique, שאישר את עבודת הדוקטורט של גריצ'קה בוגדנוב, חזר בו מהחלטתו והודה כי מדובר בעבודה חסרת ערך מדעי.
השוואה לפרשת סוקל

פרשת סוקל התרחשה בשנת 1996 כאשר הפיזיקאי אלן סוקל פרסם מאמר מגוחך בכתב עת לפילוסופיה פוסטמודרנית בכוונה להראות את חוסר הקפדנות של מערכת הביקורת האקדמית. המאמר התקבל לפרסום ולאחר מכן חשף סוקל את התרמית, מה שגרם לביקורת חריפה על כתבי העת האקדמיים בתחום הפילוסופיה והפוסטמודרניזם.
בניגוד לפרשת סוקל, האחים בוגדנוב טענו כי עבודותיהם היו רציניות ומבוססות. הם הגנו על מחקריהם וטענו כי הם ניסו להביא תיאוריות חדשניות ופורצות דרך. עם זאת, הביקורת החריפה על עבודותיהם והתגלות הכשלים הרבים במאמרים שלהם הצביעו על כך שלא הייתה זו פגיעה מכוונת אלא חוסר הבנה אמיתי של התחום.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  Overbye, Dennis (2002-11-09). "Are They a) Geniuses or b) Jokers?; French Physicists' Cosmic Theory Creates a Big Bang of Its Own". The New York Times. p. B2.
1 2 3 4 5  John Baez, The Bogdanov Affair
1 2 3 4 5 6 7  Richard Monastersky (5 בנובמבר 2002). "The Emperor's New Science: French TV Stars Rock the World of Theoretical Physics". The Chronicle of Higher Education. נבדק ב-11 בינואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Johnson, George (2002-11-17). "Ideas & Trends: In Theory, It's True (Or Not)". The New York Times. p. 4004004.
↑  Muir, Hazel (2002-11-16). "Twins raise ruckus". New Scientist. p. 6. נבדק ב-2019-07-11.
↑   (תיזה). {{cite thesis}}: חסר או ריק |title= (עזרה)
↑  Hervé Morin (19 בדצמבר 2002). "La réputation scientifique contestée des frères Bogdanov". Le Monde (בצרפתית). נבדק ב-11 בינואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "INSPIRE-HEP citation information for Bogdanov papers". INSPIRE-HEP. נבדק ב-2018-02-24.
1 2  "Publish and perish". The Economist. 2002-11-16.
↑  Baez, John (22 באוקטובר 2010). "The Bogdanoff Affair". Baez' review of the affair on his webpage at math.ucr.edu. נבדק ב-20 בינואר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  תבנית:Cite newsgroup
1 2  About: Bogdanov affair, dbpedia.org
אנטון וברן

| --- | --- |

 לידה:  3 בדצמבר 1883 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 נהרג:  15 בספטמבר 1945 (בגיל 61) מיטרזיל, אוסטריה 
 שם לידה:  Anton Friedrich Wilhelm von Webern 
 מקום קבורה:  מיטרזיל 
 מוקד פעילות:  אוסטריה 
 תקופת הפעילות:  מ-1908 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וינה 
 סוגה:  מוזיקה אימפרסיוניסטית 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 www.antonwebern.com
 פרופיל ב-IMDb
 
אנטון וברן (בגרמנית: Anton Webern,‏ 3 בדצמבר 1883 - 15 בספטמבר 1945) היה מלחין אוסטרי, חבר בקבוצת המלחינים שכונתה "האסכולה הווינאית השנייה". נולד כאנטון פרידריך וילהלם פון וברן, אולם מעולם לא השתמש בשמותיו האמצעיים, ואת ה"פון" שבשמו הסיר באופן רשמי בשנת 1918.
הנצחה

ב-1998 נקראה לזכרו הככר (הככר "אנטון פון וברן") שבה נמצאת האוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה
יצירותיו של וברן > יצירות בעלות מספר אופוס

היצירות המופיעות ברשימה זו (בעלות ספרור אופוס) הן היצירות אותן ראה וברן לנכון לפרסם במהלך חייו, בנוסף למספר יצירות מאוחרות אשר פורסמו לאחר מותו. יצירות אלו מהוות את עיקר יצירתו, על אף שיש בנמצא עוד מספר יצירות מתקופת נערותו וכן יצירות ספורות מתקופה מאוחרת יותר אשר אינן בעלות מספר אופוס.
פסקאליה לתזמורת, אופוס 1 (1908)
א קפלה למקהלה, אופוס 2 (1908)
5 לידר לזמר ופסנתר, אופוס 3 (1907-8)
5 לידר לזמר ופסנתר, אופוס 4 (1908-9)
5 פרקים לרביעיית מיתרים, אופוס 5 (1909)
4 קטעים לכינור ופסנתר, אופוס 7 (1910)
2 לידר לזמר ופסנתר, אופוס 8 (1910)
6 באגאטלה לרביעיית מיתרים, אופוס 9 (1913)
5 קטעים לתזמורת, אופוס 10 (1911-13)
3 קטעים לצ'לו ופסנתר, אופוס 11 (1914)
4 לידר לזמר ופסנתר, אופוס 12 (1915-17)
4 לידר לזמר ופסנתר, אופוס 13 (1914-18)
6 לידר לזמר, קלרינט, קלרינט בס, כינור וצ'לו, אופוס 14 (1917-21)
5 שירי קודש לזמר והרכב קטן, אופוס 15, (1917-22)
5 קאנונים לסופרן, קלרינט וקלרינט בס, אופוס 16 (1923-4)
3 לחנים לשירים עממיים לזמר, כינור, ויולה, קלרינט וקלרינט בס, אופוס 17 (1924)
3 לידר לזמר, קלרינט וגיטרה, אופוס 18 (1925)
2 שירים למקהלה, צ'לסטה, גיטרה, כינור, קלרינט וקלרינט בס, אופוס 19 (1926)
שלישיית מיתרים, אופוס 20 (1927)
סימפוניה, אופוס 21 (1928)
קוורטט לכינור, קלרינט, סקסופון טנור ופסנתר, אופוס 22 (1930)
3 לידר לזמר ופסנתר, אופוס 23 (1934)
קונצ'רטו לחליל, אבוב, קלרינט, קרן יער, חצוצרה, כינור, ויולה ופסנתר, אופוס 24 (1934)
3 לידר לזמר ופסנתר, אופוס 25 (1934-5)
"Das Augenlicht" (מאור עיניים) לתזמורת ומקהלה, אופוס 26 (1935)
וריאציות לפסנתר, אופוס 27 (1936)
רביעיית מיתרים, אופוס 28 (1937-8)
קנטטה מספר 1 לסופרן מקהלה ותזמורת, אופוס 29 (1938-9)
וריאציות לתזמורת, אופוס 30 (1940)
קנטטה מספר 2 לסופרן, באס, מקהלה ותזמורת, אופוס 31 (1941-3)
עיבודים

הריצ'רקר לשישה קולות (פוגה) מתוך המנחה המוזיקלית מאת באך - 1935 - עיבוד לתזמורת קטנה
הערות שוליים

↑   אוריאל קון, עלילות מוסיקליות | מיתות טיפשיות של מלחינים גדולים, באתר הארץ, 7 בדצמבר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271496105171  PLWABN: 9810598537105606  BIBSYS: 90075451  BNE: XX879441  BnF: cb13901057b (data)  CANTIC: a10275101  CiNii: DA01566029  GND: 118629786  ICCU: RAVV029840  ISNI: 0000 0001 2123 9051  LCCN: n79075510  LNB: 000025414  MusicBrainz: 7be0b588-030c-4904-836f-71ff43a2dfec  NDL: 00460385  NKC: jn20000605538  NLK: KAC199629460  NTA: 069333769  RKD: 294894  SELIBR: 206346  SNAC: w60c4vk3  SUDOC: 027194078  Trove: 1224533  VcBA: 495/284380  VIAF: 22329168   WorldCat (עם VIAF): 22329168
וולטר וינצ'ל

| --- | --- |

 לידה:  7 באפריל 1897 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  20 בפברואר 1972 (בגיל 74) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Greenwood/Memory Lawn Mortuary & Cemetery 
 פרסים והוקרה:  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 
וולטר וינצ'ל (באנגלית: Walter Winchell; ‏7 באפריל 1897 – 20 בפברואר 1972) היה עיתונאי יהודי-אמריקאי ששילב דיווח עיתונאי ופובליציסטיקה מקורית, עוקצנית ונוקבת. החל את דרכו ככתב רכילות והיה בין ראשי וראשוני המדברים נגד גזענות, אנטישמיות ונאציזם. לאחר מלחמת העולם השנייה פנה בתוקף נגד הקומוניזם ותמך במקרתיזם. הוא נודע כבעל מקורות עיתונאיים יוצאי דופן ובעל השפעה גדולה מ-1929 ועד שנות החמישים.
תולדות חייו

נולד וגדל בניו יורק. בנעוריו עבד כשחקן וודוויל. במקביל לעבודתו על הבמה כתב דיווחים וסיפורים "מאחורי הקלעים" לעיתונים שונים, בהם הטבלואיד New York Graphic. ב-1929 נשכר על ידי New York Daily Mirror ככתב רכילות-הבמה של סינדיקט העיתונות של ויליאם רנדולף הרסט. שנה לאחר מכן החל לשדר תוכנית אישית ברדיו WABC הניו-יורקי בימי ראשון בערב, (בדצמבר 1932 עבר לשדר ב-NBC Blue). וינצ'ל פיתח רשת קשרים ומקורות בחוגי החברה הניו-יורקית, מסדרונות התיאטרון והשלטון ובחוגי הגנגסטרים והמאפיונרים, ולא חסך מאיש פרסום ידיעות מביכות בעט מושחז. כתוצאה מכך הפך לעיתונאי פופולרי שרשימותיו הופיעו בסינדיקציה בכ-2,000 עיתונים, נקראו על ידי מיליוני אמריקאים ושידורי הרדיו שלו הגיעו לאוזניהם של 50 מיליון מאזינים. קיימת טענה לפיה השתמש וינצ'ל בסחיטה על מנת להשיג מידע וללחוץ על בעלי השפעה וידוענים. בין 1932 ל-1935 סיקר את פרשת חטיפת בנו התינוק של חלוץ התעופה צ'ארלס לינדברג, מציאת החוטף והרוצח ומשפטו של האחרון, תוך הסתייעות בהדלפות מראש ה-FBI ג'יי אדגר הובר. וינצ'ל המשיך לקבל מהובר מידע גם לאחר מכן.
וינצ'ל תמך בנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ותוכנית הניו דיל, תמיכה שזיכתה אותו בהזמנה לבית הלבן ולקשר עם הנשיא. ב-1933 החל וינצ'ל לתקוף באופן נחרץ בתוכניתו את אדולף היטלר, והיה העיתונאי הראשון באמריקה שהסב את תשומת הלב הציבורית לסכנה הנאצית. בפרט תקף התארגנויות נאציות, גזעניות ואנטישמיות אמריקאיות כגון האיגוד הגרמני אמריקאי (ה"בונד") והקו קלוקס קלאן והשתלח בהתבטאויותיהם האנטישמיות של צ'ארלס לינדברג והסנאטור ברטון ק. וילר (Burton K. Wheeler) ובבדלנות של ונדל וילקי (Wendell Willkie) וג'רלד ניי (Gerald Nye). וינצ'ל ביקש ליצור דעת קהל שתמריץ את רוזוולט לשנות את מדיניות הבדלנות הנייטרלית של ארצות הברית ולהיכנס למלחמה נגד מדינות הציר והפשיזם.
לאחר מלחמת העולם השנייה תקף כל גילוי או נטייה לקומוניזם בארצות הברית, הן בקרב איגודי עובדים והן בקרב שחקנים וידוענים שהתבטאו באופן "שמאלני מדי" לדעתו. הוא הפך לתומך נלהב של הסנאטור ג'וזף מקארתי ורדיפותיו אחר גילויי קומוניזם, וחשף בתוכניותיו קומוניסטים. כאשר פנתה דעת הקהל נגד מקארתי, דעך במהירות גם כוכבו של וינצ'ל והתעשייה אותה סיקר פנתה נגדו. לירידתו תרמה גם עליית הטלוויזיה, שבה לא השתלב, אם כי הגיש תוכנית קצרת-ימים בשם The Walter Winchell Show‏. תוכניתו השבועית ברדיו בוטלה ב-1955, ועם הפסקת הופעת ה-New York Daily Mirror ב-1963, בו הופיע טורו שהתיישן, נשכח וינצ'ל כליל.
בשנותיו האחרונות התבודד במלון בלוס אנג'לס.
סגנון

דיבורו של וינצ'ל היה מהיר ודחוף. תוכנית הרדיו שלו נפתחה באיתות מורס עצבני, שהשרה תחושה של מתיחות ודריכות (שליווה גם את קריאת הידיעות עצמן), ובמילים:
ערב טוב, מר וגברת אמריקה מגבול לגבול ומחוף לחוף וכל הספינות שבים. הבה נעבור לדפוס.
המקור באנגלית
Good evening, Mr. and Mrs. America from border to border and coast to coast and all the ships at sea. Let's go to press.
לאחר הפתיחה עבר וינצ'ל לקריאת ידיעות טלגרפיות בקצב של סטקטו מהיר, לאחר הקראת חלק מהידיעות עבר לפרשנות עוקצנית על תוכנן, תוך פניה אישית למאזיניו. דברי הפרשנות תובלו ברמיזות לידע בלעדי נוסף שיש בידיו ובלעג למתנגדים פוליטיים ובפרט לגזענים, אנטישמים ונאצים-אמריקאים.
וינצ'ל המציא ביטויים, בעיקר במטרה להעליב את שנואי-נפשו כגון razis (הלחם של "עכברוש" ו"נאצים"), ו-swastinkers (צלב קרס + שטינקר).
חייו האישיים

וינצ'ל נישא ב-1919 לשחקנית ריטה גרין (Rita Greene) ששיחקה לצידו. הם התגרשו ב-1928. לאחר מכן חי ללא נישואין עם ג'ון מגי (June Magee). וינצ'ל וג'ון אימצו בת שנפטרה מדלקת ריאות בגיל 9. בתם המשותפת ולדה הייתה חולה במחלת נפש, ובנם וולטר הבן עבד כעיתונאי והתאבד ב-1968.
בתרבות

וינצ'ל מוזכר בשירם של רוג'רס והארט "The Lady Is a Tramp" בשורה שאומרת ה"גברת העממית" ובאה לאפיין אותה: "I follow Winchell, and read every line" ("אני עוקבת אחרי וינצ'ל וקוראת כל מילה").
ברומן ההיסטוריה החלופית "הקנוניה נגד אמריקה" מציג פיליפ רות מציאות שבה נבחר צ'ארלס לינדברג הפרו-נאצי לנשיא ארצות הברית ב-1940, כנגדו מציב עצמו וינצ'ל כמועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות. רות מציג ברומן את חרדת-הקודש האמיתית שבה האזינו יהודי ניו ג'רזי לשידורי הרדיו של וינצ'ל בימי ילדותו בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1998 הופק על ידי HBO סרט טלוויזיה ביוגרפי בשם "וינצ'ל" לפי הספר Walter Winchell: His Life and Times מאת הרמן קלרפלד. השחקן סטנלי טוצ'י שגילם את דמותו של וינצ'ל זכה בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב על תפקידו.
בשנת 2004 נבחר להיכל התהילה של הרדיו.
לקריאה נוספת

פיליפ רות, הקנוניה נגד אמריקה, זמורה-ביתן 2007, הנספח ההיסטורי
הערות שוליים

↑  לוח זיכרון לזכרו
↑  וולטר וינצ'ל, באתר "Find a Grave" (באנגלית).
↑  פיליפ רות, הקנוניה נגד אמריקה, הנספח ההיסטורי עמ' 397
↑   "The Walter Winchell Show", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
↑  להקשבה: קטעי ארכיון
↑   וולטר וינצ'ל, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
↑  דף באתר היכל התהילה של הרדיו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270061105171  BNE: XX5717131  BnF: cb17097737z (data)  GND: 119350963  ISNI: 0000 0000 6677 5715  LCCN: n80086237  MusicBrainz: eb1a56cd-8599-4498-ba4e-223e3d1b1e53  NARA: 10570115  NLA: 64451601  NTA: 081595697  SNAC: w67p9g6s  VIAF: 52497127   WorldCat (עם VIAF): 52497127
גדעון רייכר

| --- | --- |

 לידה:  25 באוקטובר 1936 (בן 88) המנדט הבריטי חיפה, פלשתינה (א"י)
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1961
 עיסוק:  עיתונאי, שדרן רדיו
 מעסיק:  גלי צה"ל
דוגמת קול גדעון רייכר, 2019
גדעון רייכר (נולד ב-25 באוקטובר 1936) הוא עיתונאי, שדרן רדיו, פובליציסט ומחזאי ישראלי. מתמחה בסיקור ענייני משפט, צרכנות ובירוקרטיה ובבירור תלונות מאת צרכני התקשורת על גופים ציבוריים.
ביוגרפיה

רייכר גדל כילד יחיד, במשפחה דתית ולמד עד כיתה ב' במסגרות חינוך חרדיות.
בהיותו בן 9, שלח לעיתון "משמר לילדים" שיר שפורסם:
בגן קטן צמח אילן
והאילן היה יפה וכל הגן היה נאה
יום אחד נגדע אילן בגלל הרוח הרגזן
ופתאום כל הגן היה עצוב היה עצוב
כי נגדע האילן
גדעון רייכר, בן 9, חיפה
את דרכו העיתונאית החל ככתב בבית המשפט בשנת 1961. הוא נתפס כעיתונאי בולט מאז שהגיש פינה קבועה בכלבוטק בשנות ה-70 ושנות ה-80. בשנות ה-80 אף שימש כאחד המגישים של התוכנית ערב חדש בטלוויזיה החינוכית. מאז הנחה רייכר תוכניות רבות וכתב טורים בעיתונים רבים: "סקנדל", "יש כתובת", "רייכר בשטח", "הפרלמנט של רייכר", "יש עם מי לדבר", "רייכר מתרגז" וכן תוכנית הטלוויזיה "למבוגרים בלבד" המיועדת לבני הגיל השלישי. בנוסף, הנחה גם את תוכנית ההומור "סתם בצחוק" בערוץ 1.
רייכר הוצב במקום השני ברשימת מפלגת הגמלאים בבחירות לכנסת השמונה עשרה, בהן לא עברה המפלגה את אחוז החסימה.
בשנת 2011 חזר רייכר להגיש בהתנדבות תוכנית לילה בגלי צה"ל, במתכונת דומה לזו של התוכנית שהנחה בעבר, "ציפורי לילה משוחחות". התוכנית החדשה, המשודרת במוצאי שבת, בין השעות 02:00-04:00, זכתה לשם "נדודי שינה עם גדעון רייכר", ובה מתעניין רייכר בסיפורים של מאזינים המתקשרים לאולפן.
מחזה בשם "היריקה", שכתב רייכר בעקבות אירוע שחווה, החל להיות מוצג בתיאטרון הבימה בשנת 2013, לאחר שהוצג עוד קודם על במות אחרות.
רייכר הגיש את התוכנית "למבוגרים בלבד" בתחנת הרדיו 103fm. הוא עזב את הרדיו ובכללי את התקשורת בספטמבר 2024.
רייכר עוסק גם בהוראת מקצוע העיתונות ועושה זאת במכללות שונות.
רייכר נשוי לנילי רייכר ולזוג שלושה ילדים.
ספריו

ללא גלימה: (משפט מלחי) / גדעון רייכר. רמת גן: מסדה, 1968. על משפטו של השופט אליעזר מלחי.
דרך גבר בעלמא / גדעון רייכר וחיים שפירא; איורים: יוחנן לייקיצביץ. ירושלים: ספרי עידן, 1977.
שגעון: יומן שתחילתו במוסד לחולי-רוח והמשכו - החיים עצמם / גדעון רייכר. תל אביב: זמורה ביתן, מודן, תשמ"א 1980.
יחסים עם הצבור: איך בונים תדמית חיובית בתקשורת בעסקים וביחסי אנוש / גדעון רייכר; איורים - איציק רנרט. תל אביב: דביר, 1993 תשנ"ג.
הערות שוליים

↑  עידן יוסף, גדעון רייכר: "מצעד הגאווה - מגוחך, דוחה ומרגיז", באתר News1 מחלקה ראשונה, 15 בדצמבר 2008
↑  פורסם במגזין "מדור לדור" בתאריך 29.3.2015
↑  לי-אור אברבך, העיתונאי גדעון רייכר הצטרף לגמלאים, באתר nrg‏, 15 בדצמבר 2008
↑  נדודי שינה, באתר גלי צה"ל
↑  צבי גורן, היריקה – מחיר העלבון, באתר הבמה, 19 בדצמבר 2012
↑  גלית עדות, גדעון רייכר חטף סטירה לפנים והחליט לכתוב על זה מחזה, באתר "The Post"‏, 13 בנובמבר 2013
↑   היריקה, באתר עכבר העיר, דצמבר 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007570845605171  LCCN: n89135148  VIAF: 21269385   WorldCat (עם VIAF): 21269385 
גדעון רייכר (מימין) עם יעקב אחימאיר
ועדת עציוני (שחיתות במשחקי כדורגל)

ועדת עציוני, בשמה המלא "ועדת החקירה בעניין השמועות בדבר מתן תשלומי כסף כדי להטות משחקים בליגה הלאומית בכדורגל", הייתה ועדת חקירה ממלכתית בראשות שופט בית המשפט העליון ד"ר משה עציוני. תפקיד הוועדה היה חקירת שחיתויות והטיות תוצאות משחקים בכדורגל.
רקע

ברקע להקמת הוועדה הייתה חשיפה של סדרת הטיות תוצאות של משחקים בליגה הלאומית בכדורגל (שהייתה אז הליגה הבכירה ביותר) ובליגות נמוכות יותר. בין היתר התגלה כי:
אנשי הפועל חדרה העבירו הצעות (מגובות בהמחאות שחתמו עליהן ראשי הקבוצה) ל"מכירת משחק" (הפסד מכוון של הקבוצה נגד הפועל חדרה) תמורת כסף. הקבוצה הורדה ליגה בעקבות הגילויים.
הפועל חולון לא הופיעה במכוון למשחק, ספגה "הפסד טכני" וקבעה בכך, לטובת המהמרים, מי תרד ליגה.
שחקנים ואנשי סגל מכבי רמת עמידר מכרו משחקים; שמונה מן השחקנים הושעו בעקבות השערורייה, שלושה מהם הושעו לצמיתות (לאחר מכן ערערו על עונשם שנקבע ל-5 שנים, ממנו אף חלקם הושעו בפועל רק לשנתיים בלבד).
בעקבות חשיפה זו ואירועים שונים אחרים הועלו מספר שאילתות בכנסת בנושא ומספר פעילים - בהם הפוליטיקאי יוסי שריד והכדורגלן יוחנן וולך דחפו לבירור ציבורי וממשלתי של הנושא. ביוני 1971 החליט שר החינוך יגאל אלון להעלות הצעה לממשלה להקמת ועדת חקירה.
מסקנות הוועדה

פרסום תוצאות הוועדה ב-21 בספטמבר 1971 זעזע את ענף הספורט בישראל, וכתוצאה מכך שונה עד היסוד ענף הכדורגל והימורי הטוטו. לדעת הוועדה, "השחיתות על תופעותיה השונות הוכחה הרבה מעבר למשחקי הליגה הלאומית בעונת המשחקים 1970/71". הוועדה המליצה לאסור על גורמים מסוימים כמו מאמנים, שופטי כדורגל ושחקני כדורגל  להמר, או להפעיל, או להיות שותפים, במישרין או בעקיפין, בכל הליך של הפעלת הימורים. הוועדה גם קראה ליתר שקיפות ופיקוח על ניהול הכספים בקבוצות הכדורגל השונות.
מספר אישים שהיו מעורבים בשחיתויות הועמדו לדין, בהם יעקב מליחי, שחקן קבוצת בית"ר רחובות-עקרון (שנידון לארבעה חודשי מאסר וקנס כספי על מעורבותו במכירת משחק למהמר). הכנסת אף אישרה תיקון לדיני העונשין הקובע עונש של שלוש שנות מאסר במקרה של הטיית משחק הקשורה למתן או קבלת שוחד. בנוסף, השר יגאל אלון החליט שיש להחליף את כל ראשי ההתאחדות לכדורגל והפעיל לחץ על מרכזי הספורט להחליף את ההנהגה בעקבות מסקנות הוועדה.
ב-2002 הוקמה ועדה שבחנה שנית בעיות בענף הכדורגל בישראל, בראשותו של השופט בדימוס אמנון סטרשנוב.
הערות שוליים

1 2  שחר בן-הלוי, ‏אין שוער בשער, באתר גלובס, 13 בדצמבר 2001
↑  יהושע שגיא, שוב קהו חושיהם, באתר הארץ, 12 במאי 2002
↑  יהושע שגיא, ועדת סטרשנוב: יש מסקנות, אין למי להגיש, באתר הארץ, 17 בנובמבר 2002
↑  לפח האשפה, באתר הארץ, 25 בנובמבר 2002
הודים בריטים

הודים בריטים (באנגלית: British Indians) הם אנשים ממוצא הודי אזרחי הממלכה המאוחדת. מונח זה כולל לא רק אנשים שהיגרו מהודו, אלא את כל הקבוצה האתנית ההודית, כולל אנשים שנולדו בממלכה המאוחדת למשפחות ממוצא הודי.
כיום חיים בממלכה המאוחדת כ-1.4 מיליון הודים (לא כולל מעורבים), והיא הקהילה השישית בגודלה מבין הקהילות של התפוצה ההודית, ובנוסף היא מהווה את הקהילה הגדולה ביותר מתוך הקהילה האסייתית בריטית (British Asians) הכוללת מדינות נוספות בדרום אסייה כמו פקיסטן ובנגלדש שהיו תחת החוק הקולוניאלי הבריטי.
הקהילה ההודית הגדולה ביותר היא קהילת פנג'אבי (Punjabi), המונה 45 אחוז מכלל אוכלוסיית ההודים בריטים (מבוסס על נתוני אנגליה וויילס). אחרי הקהילות גוג'ראטי (Gujarati), מלאיאלאמי (Malayali) ומאראטי (Marathi).
היסטוריה > המאות ה-18–19

אנשים מהודו התחילו ליישב את בריטניה הגדולה עוד מתקופת "חברת הודו המזרחית הבריטית". אלה היו בעיקר גברים מהקהילות האינדו-פורטוגזית או לוסו-אסיאתית, וגברים מבומבאי, גואה, קוצ'י, צ'נאי שנשכרו לעבודה. רבים מהם סירבו לחזור בחזרה, ולא הייתה להם אלטרנטיבה אלא להתיישב בלונדון. כמו כן, פעמים רבות חיילים בריטים היו מתחתנים עם נשים הודיות ולקחו את הילדים המעורבים בחזרה לבריטניה, בעוד הנשים בדרך כלל נשארו בהודו.
כמו כן, במהלך תקופה זו הודים רבים התחילו לעבוד בחברת הודו המזרחית על אוניות. חוק השכר הימי מ-1660 הגביל את העסקתם של מלחים שאינם אנגלים לרבע מהצוות באוניות הפלוגה של חברת הודו המזרחית. ברישומים שונים במזרח גריניץ, עולה כי מספר צעירים הודים נשכרו כמשרתי בתים בסוף המאה ה-17, ורישומי ה"חברת הודו המזרחית" מראים כי נשכרו גם טבחים הודו-פורטוגזים על ידי הקברניטים.
במאה ה19, חברת הודו המזרחית הביאה אלפי הודים מלחם ועובדים אחרים לבריטניה לעבודה על ספינות ובנמלים. חלקם התיישבו בבריטניה ולקחו לעצמם נשים בריטיות מקומיות. ההערכה היא כי 8,000 הודים חיו בבריטניה לצמיתות כתוצאה מהגירת העבודה, שרובה הגיעה בעקבות חוק השכר הימי.
היסטוריה > המאה ה-20

במפקד האוכלוסין של שנת 1931 בהודו, נאמדו לפחות 2,000 סטודנטים באוניברסיטאות בריטיות וסקוטיות באותה הזמן. האומדן עמד על 9,243 דרום אסייתים על אדמת בריטניה הגדולה, מתוכם 7,128 באנגליה ווילס, כאלפיים בסקוטלנד, אלף בצפון אירלנד ואחד באי מאן.
בשנת 1932 סקר הקונגרס הלאומי ההודי את "כל התושבים מחוץ להודו" (שאז כלל גם את טריטוריות פקיסטן ובנגלדש של היום) ואמד 7,128 הודים שגרים בממלכה המאוחדת, הכולל סטודנטים, מלחים ואנשי מקצוע כמו רופאים.
בשנת 1939 בבירמינגהם, העיר השנייה באוכלוסייתה בממלכה המאוחדת, עמד אומדן האוכלוסייה ממוצא הודי על 100 אנשים, כאשר בשנת 1945 האומדן עמד על 1,000.
דמוגרפיה > אוכלוסייה

נכון למפקד האוכלוסין של שנת 2011, חיים בממלכה המאוחדת 1,451,862 מיליון הודים והם מהווים 2.3% מכלל אוכלוסיית הממלכה (לא כולל הודים מעורבים, כאשר אוכלוסיית המעורבים בממלכה על פי מפקד אוכלוסין ב-2011 עמדה על 1.25 מיליון תושבים ולא כולל הודים לא חוקיים או אלה שלא מלאו טופסי מפקד אוכלוסין).
הודים בבריטניה מהווים את התת-קהילה הגדולה ביותר בקהילת ה"אסייתים בריטים" (ידועים גם בתור "דרום אסייתים בריטים"), הכוללת את יוצאי הודו, פקיסטן, בנגלדש, מלדיביים וסרי לנקה כאשר על פי מפקד אוכלוסין של שנת 2011 הם מהווים 1,451,862 מתוך 3,078,374 מתוך הקהילה הדרום אסייתית בריטית.