stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מכשיר קשר
היסטוריה > המעבר לשידורי קול

בשנת 1906 שודר לראשונה שידור של קול בעזרת גלי רדיו - האנגלי רג'ינלד אוברי פסנדן הצליח לשדר קול מתחנת שידור נסיונית במסצ'וסטס. עם זאת, איכות השידור הייתה ירודה מאוד ופסנדן לא הצליח לקדם את המצאתו. התפתחות חשובה חלה בשנת 1907, עם פיתוח הטריודה (שפופרת הריק) על ידי לי דה-פורסט, שאפשרה להגביר את עוצמת האותות המשודרים והנקלטים. פיתוח זה איפשר את המעבר לשידורי קול. דחיפה נוספת הביאה מלחמת העולם הראשונה, שפרצה בשנת 1914, שגרמה לביקוש עצום למכשירי הקשר ולשכלולם.
היסטוריה > עידן מכשירי הקשר הניידים

בשנת 1933 רשם אדווין ארמסטרונג את שיטת איפנון התדר (FM) כפטנט. שיטה זו איפשרה איכות שידורים גבוהה וצלולה יותר משיטת השידור שהייתה נהוגה עד אז, איפנון המשרעת (AM). על בסיס שיטה זו, פיתחה חברת מוטורולה בשנת 1943 את מכשיר הקשר הנייד הראשון, תחת השם המסחרי Walkie-Talkie. המכשיר נכנס לשימוש נרחב במהלך מלחמת העולם השנייה שהתרחשה באותה עת. בשנת 1947 נפתח עידן חדש בטכנולוגיית הקשר עם המצאת הטרנזיסטור במעבדות בל. הטרנזיסטור החליף את שפופרות הריק, שסבלו מקשיי אמינות, גודל, וגרמו לחימום של המכשיר בזמן הפעולה.
מרכיבים כלליים

למרות שקיימים סוגים רבים מאוד של מכשירי קשר, הרי שלכולם משותפים מספר מרכיבים בסיסיים: מרכיבי תקשורת ו-RF, מרכיבי שמע ותקשורת, ומרכיבי אנרגיה. דוגמאות למרכיבים:
מרכיבי תקשורת ו-RF
מתנד
מגבר RF - מגביר את עוצמת הגלים הנקלטים והמשודרים, ומאפשר את שידורי הקול. בדגמים הראשונים, דמויי הטלגרף, לא היה קיים רכיב זה. עד שנת 1947 שימשה הטריודה בתפקיד זה, ואז החליף אותה הטרנזיסטור.
אנטנה - רכיב חשמלי המתמיר בין זרמים חשמליים לגלי רדיו.
מעגלי קליטה
מעגלי שידור
מרכיבי שמע ותקשורת
מערכת שמיעה ודיבור - מערכת המאפשרת למשתמש לשמוע ולדבר - מיקרופון, שפופרת, רמקול, PTT וכיוצא בזה.
מיקרופון או רמקול עצמאיים
חיבור למערכת שמע (כגון רמקולים של רכב)
מחבר נתונים כגון RS-232, RJ-45 או מחברים מיוחדים על פי צורך ושימוש
מרכיבי אנרגיה:
סוללה או מצבר
חיבור לרשת החשמל או למקור אנרגיה בכלי רכב, כלי שיט, כלי טיס וכו'
תדר רדיו

לכל מכשיר קשר מוקצב תדר רדיו שבו ניתן להאזין לו ולשוחח אתו. מכשירי קשר אחדים המשתייכים לאותה רשת פועלים כולם באותו תדר. בכל המוניות של תחנת מוניות מסוימת, למשל, מותקנים מכשירי קשר המכוונים לתדר של התחנה, כך שניתן ליצור קשר עם כל אחת מהמוניות. קשר זה אינו אישי - כל שיחה ברשת זו נשמעת בכל מכשירי הקשר שלה, גם אם נועדה למונית מסוימת.
כיוון שהרוחב הכולל של גלי הרדיו סופי, ולכל משדר נדרש רוחב פס מינימלי, הרי מספרם הכולל של תדרי הרדיו מוגבל. העובדה למשדר יש טווח מסוים, התלוי בעוצמת השידור ובצורת ההתפשטות של גלי הרדיו, ניתן להקצות אותו תדר לשני משדרים המרוחקים במידה מספקת.
אופי השימוש במכשירי קשר הוא לרוב שימוש מזדמן, שקורה בפרקי זמן מסוימים, ובשאר הזמן אין שימוש במכשיר. מערכות קשר ומכשירי קשר מתקדמים עושים שימוש נרחב בעובדה הזאת. הם אינם קושרים בין רשת לתדר מסוים, אלא מחזיקים מאגר קטן של מספר תדרים, המשרתים מספר גדול יותר של רשתות. כאשר אדם מעוניין לדבר במכשיר הקשר שלו, מערכת הקשר מקצה לו תדר פנוי מתוך כלל התדרים שלרשותה, ומודיעה על כך למכשיר של הדובר ולמכשירים של שאר החברים שלו ברשת. כל התהליך מתבצע באופן אוטומטי ושקוף למשתמש מבלי להפריע לרשתות קשר אחרות. כאשר האדם מסיים לדבר במכשיר הקשר, התדר שהוקצה לו מתפנה ומישהו אחר, ואף רשת אחרת במערכת יכולים לקבל הקצאה עליו.
ראו גם

טלפון
נדב"ר
ווקי-טוקי
מבנה פנימי של מכשיר קשר
מושל סנקט פטרבורג

מושל סנקט פטרבורג (ברוסית: Губернатор Санкт-Петербурга) הוא ראש הרשות המבצעת של סנקט פטרבורג העומד בראש ממשלת סנקט פטרבורג, מאז 1996. בעת השלטון הקומוניסטי כונה ראש עיריית לנינגרד (שמה של סנקט פטרבורג בזמן השלטון הסובייטי) "המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית". עם שינוי שמה של העיר לסנקט פטרבורג הוקמה עיריית סנקט פטרבורג, ובראשה עמד אנאטולי סובצ'אק.
ב-1996 הועלה מעמד העיר למעמד שווה לזה של הבירה מוסקבה, ותפקיד ראש העיר הפך למושל עם הפיכת העירייה לממשלת העיר.
ב-2002 הפכה סנקט פטרבורג לעיר פדרלית לצד מוסקבה, וב-2003 מונתה ולנטינה מטוויינקו למושלת העיר, האישה הראשונה בתפקיד ראש העיר סנקט פטרבורג והמושלת האישה היחידה ברוסיה.
עד 2014 הייתה העיר סנקט פטרבורג העיר היחידה ברוסיה שבראשה עמד מושל (מאז סיפוח חצי האי קרים הוחלט כי ראש עיריית סבסטופול יכונה רשמית "מושל העיר"). מינוי מושל התאפשר עקב היותה הבירה ההיסטורית של רוסיה, ולכן זהו גם התפקיד היוקרתי ביותר בממשל המקומי ברוסיה, ורק תפקיד ראש עיריית מוסקבה משתווה לו.
מושל העיר הנוכחי הוא אלכסנדר בגלוב, המכהן ברציפות מאז 3 באוקטובר 2018.
סמכויות

מושל העיר אחראי למגוון סמכויות מהיותו מושל העיר סנקט פטרבורג. על פי ספר החוקים העירוני (Устав Санкт Петербурга) הוא אחראי ל:
ייצוג העיר מול הממשל הפדרלי, ארגוני ממשל מקומי אחרים ומנהל את יחסי החוץ הכלכליים של העיר. כמו כן חותם על הסכמים בשם העיר;
חתימת חוקים עירוניים שהתקבלו באספה המחוקקת של סנקט פטרבורג. בסמכותו אף לסרב ולדחות חוקים מטעמה;
מכנס את האספה המחוקקת לאסיפות חירום אם רואה בכך צורך;
נוטל חלק בהליכי החקיקה של האספה המחוקקת;
עומד בראש ממשלת העיר ומנהל את ישיבותיה, אחראי להרכבתה ובסמכותו לפזרה בעת הצורך;
ממנה את נציגי העיר במועצת הפדרציה של רוסיה;
ממנה מחצית מחברי ועדת הבחירות העירונית;
ביטול חוקים הנוגדים את החוקה או חוקים פדרליים וצווים נשיאותיים;
תיאום בין רשויות העיר וגופי ממשל הפדרלי;
הבחירות לראשות העיר

מאז פירוק ברית המועצות נערכו חמש מערכות בחירות לראשות העיר.
בשנת 1991 נבחר אנטולי סובצ'אק לראש העירייה לאחר שזכה ב-66,1% מקולות הבוחרים. ב-1996 הוא ניסה להיבחר שוב אך הפסיד לולדימיר יאקובלב שנבחר למושל העיר לאחר שניצח בסיבוב השני וזכה ב-47,49%.
בשנת 2000 יאקובלב זכה שוב, הפעם ברוב של 72,69% מהקולות והוא המשיך לכהן כמושל העיר עד שנת 2003.
בשנת 2003 נערכו הבחירות בשני סיבובים לאחר שאף אחד מהמועמדים לא הצליח לזכות ברוב קולות. בסיבוב השני זכתה ולנטינה מטוויינקו לאחר שזכתה ב-63% מקולות הבוחרים. היא כיהנה כמושלת העיר גם לאחר ביטול הבחירות לרשויות המקומיות ומחליפה, גאורגי פולטאבצ'נקו, מונה לתפקיד על ידי הנשיא, אך בשנת 2012 הבחירות הישירות לראשות הערים והמחוזות הושבו על כנן ובשנת 2014 נערכו שוב הבחירות לראשות העיר. פולטאבצ'נקו זכה ב-79,3% מקולות הבוחרים, כשאחוז ההצבעה הכללי היה נמוך ועמד על 39% בלבד מכלל בעלי זכות ההצבעה.
מערכת הבחירות הששית נערכה בספטמבר 2019 ובה זכה אלכסנדר בגלוב ברוב קולות.
היסטוריה > בתקופת האימפריה הרוסית

ראש העיר הראשון של סנקט פטרבורג היה אלכסנדר מנשיקוב, ידידו הקרוב של פיוטר הגדול שהיה מהמדינאים הבולטים בתקופת האימפריה הרוסית, מעונו הרשמי היה מבנה האבן הראשון שנבנה בסנקט פטרבורג והוא פיקח על בנייתה של העיר, לאחר כיבוש השטח מידי השוודים.
פעמים רבות, תפקיד ראש העיר (תחת הכינוי "גנרל-מושל") כלל גם פיקוד על כוחות הצבא שהוצבו בסמוך לעיר. ראש העיר היה גם האובר-פוליצמייסטר - מפקד משטרת סנקט פטרבורג; כך למשל אנטון דיווער כיהן כמפקד משטרת העיר, שעסק גם בניהול העיר.
בשנים 1802 -1816 ראש העיר היה מפקד המחוז הצבאי וראש העיר באותה עת, סרגיי ויאזמיטינוב כונה בשם המפקד העליון של סנקט פטרבורג (Главнокомандующий в Санкт-Петербурге). אולם עד 1917 תפקיד המושל הכללי לא בוטל ולעיתים חפף תפקידי ניהול מקבילים.
היסטוריה > בתקופת ברית המועצות

ב-1917 כל תפקידי המושל הכללי במוסקבה, פטרוגרד, קייב, אודסה ובשאר הערים הגדולות בוטלו. במקום המושל הכללי של העיר מונה יושב ראש הוועד הפועל של המפלגה הבולשביקית בפטרוגרד תחילה ואחר כך בלנינגרד, החל מ-1924. ראש העיר לנינגרד היה רשמית המזכיר הראשון של הוועדה העירונית והמחוזית של המפלגה הקומוניסטית בלנינגרד.
ראש העיר לנינגרד הנודע ביותר היה סרגיי קירוב שנרצח ב-1 בדצמבר 1934 על ידי צעיר בשם לאוניד ניקולאייב - ברצח שהיה לאחת הרציחות הפוליטיות המסתוריות בתולדות העיר, לצד רצח הנזיר רספוטין בתחילת המאה ה-20.
הגרסה הרשמית לרצח קירוב הייתה כי המתנקש פעל בשליחותם של אויבי סטלין וסטלין אף נקט בגינוני אבל לאומי כבד על מותו של קירוב - אולם היה זה למעשה רצח פוליטי שהיווה ציון דרך בבניית שלטון האימים של סטלין ויש הטוענים כי סטלין חשש מעלייה בפופולריות של קירוב עצמו. במשך כל תקופת מלחמת העולם השנייה ובתקופת המצור על לנינגרד בראש העיר עמד אנדריי ז'דאנוב. העיר השיבה לעצמה את כבודה רק לאחר המלחמה ואוכלוסיית העיר שבה למספר האוכלוסייה שהיה קודם למלחמה רק ב-1960.
היסטוריה > לאחר פירוק ברית המועצות

ב-1990 הוקם הוועד הפועל העירוני של לנינגרד שהפך ללנסובייט - מועצת העיר, אך עד מהרה העיר לנינגרד שוב נקראה סנקט פטרבורג והוקמה עירייה שבראשה עמד הדמוקרט והמשפטן אנאטולי סובצ'אק שהיה מרצה למשפטים באוניברסיטת סנקט פטרבורג. בתקופתו חוותה העיר את אחד המשברים הגדולים בתולדותיה, מאז המצור על לנינגרד.
חרף ניסיונותיו לקדם את פיתוח העיר באמצעות משיכת מוסדות פיננסיים לעיר והקלה במס לחברות זרות, העיר סבלה מעלייה דרסטית ברמת הפשיעה ונמל סנקט פטרבורג ששימש כשערהּ הימי של העיר נשלט על ידי המאפיה הרוסית והעירייה שכל חבריה הואשמו בשחיתות לא ניסתה לעשות דבר בעניין. לנסובייט המשיכה לתפקד כמועצה מחוקקת ופרלמנט עירוני עד 1993 כשהפכה לאספה המחוקקת של סנקט פטרבורג.
לכן, ב-1996 תפקיד ראש עיריית סנקט פטרבורג בוטל ובמקומו נבחר מושל סנקט פטרבורג - העומד בראש ממשלת העיר.
ב-2003 - לאחר הרפורמה בשלטון המקומי והחלטתו של הנשיא לבטל את הבחירות לרשויות המקומיות, מונתה ולנטינה מטוויינקו למושלת אישה הראשונה בתולדות הפדרציה הרוסית ולראש העיר הראשונה של סנקט פטרבורג שהיא אישה.
בתקופתה של מטוויינקו, העיר התפתחה מאוד מבחינה כלכלית ויזמים פרטיים רבים החלו להשקיע בה. תוכניות גרנדיוזיות לשיקום השכונות ההיסטוריות של העיר יצאו לדרך ונחקק חוק מקומי על ידי המועצה המחוקקת של העיר לפיו נאסר להרוס מבנים היסטוריים. העיר שינתה פניה והחלה להשקיע בבניית פרויקטים תחבורתיים רבים ככביש הטבעת של סנקט פטרבורג ופיתוח הרכבת הקלה של סנקט פטרבורג, לצד שיקום המבנה הגדול להגנת העיר מפני שיטפונות. אולם לצד זה, הועלתה ביקורת כנגד ממשלת העיר לפיה, העירייה מבצעת תוכניות פיתוח מבלי להתחשב בסביבה והפרויקט לבניית אוחטה סנטר, רובע העסקים של סנקט פטרבורג, נמצא תחת ביקורת מתמדת. הפרויקט שמתרכז בבניית משרדים חדשים עבור תאגיד גזפרום מאיים על הריסת מבנים היסטוריים אחרים וזאת חרף החוק העירוני שנחקק.
אולם הפיתוח הכלכלי שהגיע אל העיר, בשילוב עם פיטוריו של סרגיי מירונוב מתפקיד יושב ראש מועצת הפדרציה של רוסיה, גרמו לכמה ראשי מחוזות ברוסיה לבקש מן הנשיא למנות את מטוויינקו לראש מועצת הפדרציה החדשה, וכך ב-22 באוגוסט 2011 היא הגישה את התפטרותה מתפקיד המושלת ולממלא מקומה מונה גאורגי פולטאבצ'נקו.
לקראת הבחירות למושל העיר, פולטאבצ'נקו פוטר ובמקומו מונה אלכסנדר בגלוב לממלא מקום, באוקטובר 2018.
מושלי העיר > המושל הכללי

| מ | שם | תאריך מינוי | תאריך עזיבה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | אלכסנדר מנשיקוב | 1703 | 1727 |
| 2 | כריסטופור מיניך | 1728 | 1734 |
| 3 | ואסילי סלטיקוב | 1732 | 1740 |
| 4 | פיודור נאומוב | 1740 | 1744 |
| 5 | אלכסיי טטישצ'ב | 1745 | 1760 |
| 6 | ניקולאי קורף | 1760 | 1766 |
| 7 | ניקולאי צ'יצ'רין | 1764 | 1778 |
| 8 | דמיטרי וולקוב | 1778 | 1782 |
| 9 | אלכסנדר גוליצין | 1778 | 1782 |
| 10 | יעקב ברוס | 1786 | 1791 |
| 11 | ניקיטה רילייב | 1784 | 1794 |
| 12 | ניקיטה רילייב | 1795 | 1797 |
| 13 | פיודור בוקסהוודן | 1797 | 1798 |
| 14 | פיוטר פאלן | 1798 | 1801 |
| 15 | מיכאיל גולנישצ'ב-קוטוזוב | 1801 | 1802 |
| 16 | מיכאיל קאמנסקי | 1802 | 1802 |
| 17 | פיוטר אלכסנדרוביץ' טולסטוי | 1802 | 1805 |
| 18 | סרגיי ויאזמיטינוב | 1805 | 1808 |
| 19 | דמיטרי לובאנוב-רוסטובסקי | 1808 | 1809 |
| 20 | אלכסנדר בלאשוב | 1809 | 1812 |
| 21 | סרגיי ויאזמיטינוב | 1812 | 1818 |
| 22 | מיכאיל מילוראדוביץ' מבית הְראברנוביץ' | 1819 | 1825 |
| 23 | פאבל גולנישצ'ב-קוטוזוב | 1826 | 1830 |
| 24 | פיוטר אסן | 1830 | 1842 |
| 25 | אלכסנדר קאוולין | 1842 | 1846 |
| 26 | מאטוויי חרפוביצקי | 1846 | 1847 |
| 27 | דמיטרי שולגין | 1847 | 1854 |
| 28 | פאבל איגנאטייב | 1854 | 1861 |
| 29 | אלכסנדר ארקדייביץ' סובורוב | 1861 | 1866 |
| 30 | פיודור טרפוב | 1866 | 1878 |
| 31 | אלכסנדר זורוב | 1878 | 1880 |
| 32 | יוסיף רומייקו-גורקו | 1879 | 1880 |
| 33 | מיכאיל לוריס מליקוב | 1880 | 1881 |
| 34 | ניקולאי בראנוב | 1881 | 1881 |
| 35 | אלכסנדר קוזלוב | 1881 | 1882 |
| 36 | פיוטר גרסר | 1882 | 1892 |
| 37 | ויקטור פון ואל | 1892 | 1895 |
| 38 | ניקולאי קלייהלס | 1895 | 1904 |
| 39 | איוואן פולון | 1904 | 1905 |
| 40 | דמיטרי טרפוב | 1905 | 1905 |
| 41 | ולדימיר דדיולין | 1905 | 1906 |
| 42 | ולדימיר פון דר לאוניץ | 1906 | 1907 |
| 43 | דניאיל דראצ'בסקי | 1907 | 1914 |
| 44 | אלכסנדר אובולנסקי | 1914 | 1916 |
| 45 | אלכסנדר באלק | 1916 | 1917 |
מושלי העיר > יו"ר סובייט פטרוגרד

| מ | שם | תאריך מינוי | תאריך עזיבה | מפלגה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | ניקולאי שכיידזה | מרץ 1917 | ספטמבר 1917 | מנשביקים |
| 2 | לב טרוצקי-ברונשטיין | ספטמבר 1917 | דצמבר 1917 | מנשביקים |
| 3 | גריגורי זינובייב-רומיסלבסקי | דצמבר 1917 | 1926 | מנשביקים |
מושלי העיר > יו"ר הוועד הפועל של לנינגרד

| מ | שם | תאריך מינוי | תאריך עזיבה | מפלגה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | סרגיי קירוב | 1926 | 1 בדצמבר 1934 | המפלגה הבולשביקית |
| 2 | אנדריי ז'דאנוב | 1934 | 1944 | המפלגה הבולשביקית |
| 3 | פיוטר פופקוב | 1946 | 1949 | המפלגה הבולשביקית |
| 4 | ואסילי אדריאנוב | 1949 | 1953 | המפלגה הקומוניסטית |
| 5 | פרול קוזלוב | 1953 | 1957 | המפלגה הקומוניסטית |
| 6 | איוואן ספירידונוב | 1957 | 1962 | המפלגה הקומוניסטית |
| 7 | ואסילי טולסטיקוב | 1962 | 1970 | המפלגה הקומוניסטית |
| 8 | גריגורי רומנוב | 1970 | 1983 | המפלגה הקומוניסטית |
| 9 | לב זייקוב | 1983 | 1985 | המפלגה הקומוניסטית |
| 10 | יורי סולובייב | 1985 | 1989 | המפלגה הקומוניסטית |
| 11 | בוריס גידאספוב | 1989 | 1990 | המפלגה הקומוניסטית |
| 12 | אלכסנדר שצ'לקאנוב | 1990 | 1991 | המפלגה הקומוניסטית |
מושלי העיר > ראש עיריית סנקט פטרבורג

| מ | שם | תאריך מינוי | תאריך עזיבה | מפלגה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | אנאטולי סובצ'אק | 21 ביוני 1991 | יוני 1996 | התנועה הרוסית לרפורמות דמוקרטיות |
מושלי העיר > מושלי סנקט פטרבורג

| מ | שם | תאריך מינוי | תאריך עזיבה | מפלגה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | ולדימיר יאקובלב | 2 ביוני 1996 | יוני 2003 | אין |
| 2 | אלכסנדר בגלוב | יוני 2003 | אוקטובר 2003 | אין |
| 3 | ולנטינה מטוויינקו | 5 באוקטובר 2003 | 22 באוגוסט 2011 | רוסיה המאוחדת |
| 4 | גאורגי פולטאבצ'נקו | 22 באוגוסט 2011 | 3 באוקטובר 2018 | רוסיה המאוחדת |
| 5 | אלכסנדר בגלוב | 3 באוקטובר 2018 | מכהן | אין |
סמל ועדת הבחירות של סנקט פטרבורג
מיתולוגיה יפנית

אלת השמש אמטראסו יוצאת מן המערה
המיתולוגיה היפנית מתייחסת לאסופות של רשומות היסטוריות, מיתוסים ואגדות מאזור יפן, אשר הועלו על הכתב במאה השמינית, אך מקורם קדום הרבה יותר. הגדרה נרחבת של מיתוסים יפנים עשויה לכלול גם טקסטים, אגדות, וסיפורי פולקלור מאוחרים למאה השמינית, כגון דמויות שהתקדשו בפולחנים מקומיים שונים על סמך מסורות בעל פה.
במשך שנים רבות המיתוסים ביפן הועברו בעל פה. בשנת 712 לוקטה גרסה כתובה של המיתולוגיה אשר נקראה קוג'יקי ("רשומות הדברים העתיקים"), עבור חצר הקיסרות היפנית. בקוג'יקי מסופר על בריאת העולם, מקור האלים והשושלת של הקיסרים היפנים מאלת השמש אמטראסו.
מקור מוקדם נוסף של המיתולוגיה היפנית הוא הניהון שוקי (דברי ימי יפן) אשר הושלם בשנת 720. הוא כולל מיתוסים שונים ואגדות, ומבסס את אילן היוחסין של משפחת הקיסרות. הניהון שוקי הושפע רבות מההיסטוריה והמיתולוגיה הסינית והוא מכיל אלמנטים של טאואיזם.
סיפורי המיתולוגיה מתארים ומסבירים מנהגים הקשורים ל: טהרה, חקלאות, ולאומיות, המאפיינים את הדת הקדומה של יפן שזכתה בתקופות מאוחרות יותר לשם הכולל שינטו (מילולית: דרך האלים). אמונה זו מתבססת על ההנחה שלכל דבר בטבע יש קאמי, שהם אלוהויות טבע. בנוסף לאלוהויות המופיעות במיתולוגיה, ישנן גם אלוהויות טבע מקומיות, דמויות היסטוריות שהתקדשו ורוחות המופיעות בסיפורי פולקלור. כתוצאה מכך, מספר האלוהויות במיתולוגיה היפנית הוא כמעט אינסופי.
החל מהמאה השמונה עשרה החל ביפן עניין מחודש בפרשנות וניתוח הרשומות הקדומות של הקוג'יקי והניהון שוקי, ומאז המאה התשע-עשרה הם קיבלו את מקומם כמיתוסים מכוננים של האומה היפנית. במסגרת זו נתפסו שני האלים איזאנגי ואחותו איזאנמי כחשובים ביותר. על-פי המיתוסים הם יצרו את האיים היפנים ורבים מן האלים והאלות.
האלה היפנית המוכרת ביותר היא אלת השמש אמטראסו, מהיותה האם הקדמונית של משפחת הקיסרות. היא מביאה אור לעולם ואחראית לפריון. מקדש איסה במחוז מיאה הוא מקום הפולחן הראשי שלה, וככזה הוא החשוב ביותר ביפן.
סיפור "ירידת האלים מהשמים" מעניק לגיטימציה למעמדו של הקיסר כאל בדמות אדם, וכצאצא ישיר של אלת השמש.
אלוהויות בולטות

אלוהויות שקיבלו מקום של כבוד במיתולוגיה היפנית, אינם בהכרח אלו שזכו במהלך ההיסטוריה לפולחן מיוחד.
אלוהויות המוזכרות ברשומות ההיסטוריות מהמאה השמינית:
אוקונינושי – אל הארץ, בנו של אל הסערה.
איזאנגי – האל הזכר בסיפור בריאת העולם. אביהם של אלת השמש ואל הסערה.
איזאנמי – האלה הנקבה בסיפור בריאת העולם.
אמה-נו-אוזומה – האלה השמאנית שהוציאה בריקודים שלה את אלת השמש מהמערה.
אמטראסו – אלת השמש, והאלה הראשית בפנתיאון האלים, בעלת צורה של כלבה או זאבה.
סוסאנו – אל הסערה ושליט הים.
טסוקיומי - אל הירח.
אלוהויות עממיות נוספות:
אביסו – אל הדיג, השומר על דיירי הבית.
אינארי – אל האורז שבתקופות מאוחרות יותר התקדש גם כאלוהות המביאה הצלחה כלכלית.
אוגצו-נו-הימה - אלת המזון.
טנגו – הוא אל הלימודים והקליגרפיה.
דמויות היסטוריות (או מעין היסטוריות) שהיו לאלים:
הקיסר אוג'ין (מת בערך בשנת 394) הפך לאל המלחמה - האצ'ימן
מיתוסים עיקריים

הסיפורים החשובים ביותר במיתולוגיה היפנית עוסקים בבריאה ובאלת השמש אמטראסו. הסיפורים מתארים בצורה חיה וססגונית את היווצרות הנוף ואת מקור האלמנטים אש, רוח ואור.
מיתוסים עיקריים > היווצרות איי יפן

כאשר נולדו איזאנגי ואיזאנמי ציוו עליהם האלים האחרים ליצור שטח מוצק מהחומרים הנמצאים בים. איזאנגי ואיזאנמי עמדו על גשר מרחף בשמיים ובחשו את הים הקדמוני בעזרת חנית המשובצת באבני חן. כאשר הם משו את החנית על מנת לראות אם חומר כלשהו נאסף על החנית, טפטפו טיפות של מים מלוחים אל תוך הים ויצרו אי שנקרא אונוגורו. איזאנגי ואיזאנמי עזבו את השמיים ועברו לגור על האי. הם התחתנו והולידו 8 ילדים אשר הפכו להיות איי יפן.
מיתוסים עיקריים > יומי - ארץ המוות

כאשר איזאנמי כרעה ללדת את אל האש היא נכוותה באורח קשה. לאחר פטירתה היא עברה ליומי - ארץ החושך והמוות. איזאנגי עקב אחרי איזאנמי ורצה להחזירה אל עולם החיים. הוא הצליח לאתרה אבל לא הצליח לראותה מכיוון שהצללים הסתירו את דמותה. איזאנגי ביקש מאיזאנמי לחזור עמו אך היא סרבה, היא טענה כי מאוחר מידי מכיוון שהיא כבר הספיקה לאכול מהאוכל של ארץ המוות ולכן עכשיו היא חלק ממנה ואין באפשרותה לחזור לארץ החיים. איזאנגי סירב לקבל זאת ואיזאנמי הסכימה לחזור עמו אך ביקשה קצת זמן לנוח בחדרה והנחתה את איזאנגי לא להיכנס לחדרה. לאחר זמן מה איזאנגי החל לדאוג מכיוון שאיזאנמי טרם יצאה מחדרה. איזאנגי לקח את המסרק אשר החזיק את שערו הארוך והצית אותו על-מנת שישמש לו כלפיד. תחת האור איזאנגי ראה את גופתה הנרקבת של אשתו האהובה. הוא לא הצליח לשלוט בפחדו והחל לרוץ לעבר ארץ החיים תוך כוונה לנטוש את אשתו המתה. איזאנמי התעוררה והחלה לרדוף אחריו. איזאנגי הצליח להימלט ולאחר שיצא מארץ המתים הוא אטם את הכניסה באמצעות סלע. איזאנמי צעקה לאיזאנגי מעברו השני של הסלע שאם הוא יעזוב אותה היא תמית 1,000 אנשים בכל יום. איזאנגי ענה לה בכעס שהוא יעניק 1,500 חיים בכל יום. איזאנמי נשארה ביומי לשלוט על המתים.
איזאנגי הרגיש טמא לאחר מגעו עם המתים והלך לנהר על מנת להיטהר. כאשר הוא התפשט כל פרט אשר נזרק לאדמה הפך להיות אל. האלים החשובים ביותר נוצרו כאשר הוא רחץ את פניו - אמטראסו אלת השמש והשמיים נוצרה מעינו השמאלית, טסוקיומי אל הירח נולד מעינו הימנית וסוסאנו אל הסערה ושליט הים נוצר מאפו.
מיתוסים עיקריים > אמטראסו וסוסאנו

כאשר עייף איזאנגי מההתנהגות הבלתי מרוסנת של בנו, ססאנו, הוא גירש אותו ליומי. סוסאנו קיבל את הגזירה באי רצון, ולפני שהלך ליומי ניגש לאחותו, אמטראסו, על מנת להיפרד ממנה. אמטראסו, אשר הכירה את אחיה וידעה כי כוונותיו אינן טהורות, התכוננה למאבק. כאשר הגיע סוסאנו להיפרד ממנה היא לא האמינה לו שזאת כל כוונתו וביקשה ליצור תחרות על מנת שיוכיח לה כי רצונו טוב. האתגר שנקבע היה לראות מי ייצר יותר צאצאים אציליים ונשגבים. אמטראסו יצרה שלוש נשים מחרבו של סוסאנו בזמן שסוסאנו יצר חמישה גברים מהשרשרת של אמטראסו. אמטראסו טענה לניצחון מכיוון שחמשת הגברים נוצרו מפריט השייך לה ולכן הנשים שייכות לסוסאנו. סוסאנו לא קיבל זאת וטען לניצחונו. התעקשותה של אמאטראסו גרמה לסוסאנו לנהוג באלימות שהגיעה לשיאה כאשר השליך את הפוני בעל הכנפיים, חיה אשר הייתה קדושה לאמטראסו, וגרם למותו של אחד ממשרתיה. אמטראסו ברחה והתחבאה במערה, ובזמן שהותה שם חשכה כיסתה את העולם. כל האלים והאלות שאפו בתורם לשדל את אמטראסו לצאת מן המערה אבל היא התעלמה מכולם. בסופו של דבר רקחה הקאמי של השמחה תוכנית: היא הניחה מראת ברונזה שפנתה לכיוון אמטראסו על העץ, כיסתה עצמה בפרחים ועלים והחלה לרקוד על גיגית הפוכה כאשר היא מתופפת על הגיגית בעזרת רגליה. לאחר מכן הקאמי פשטה את הפרחים והעלים מעליה והחלה לרקוד בעירום. כל האלים הזכרים החלו לצחוק, דבר שעורר את סקרנותה של אמטראסו. כאשר הציצה החוצה קרן אור שנקראה זריחה ברחה מן המערה ואמטראסו הוקסמה מהשתקפותה במראה. לאחר מכן, אחד האלים משך את אמטראסו מהמערה והמערה נאטמה. כאשר היא מוקפת בשמחה, שכך דיכאונה של אמטראסו והיא הסכימה להחזיר את אורה לעולם.
מורשת המיתולוגיה היפנית

המיתולוגיה היפנית ממלאת תפקיד חלקי בלבד בחיי היפנים כיום. המיתוסים והאגדות המקומיים מלאו תפקיד משני בלבד בציור ובפיסול עד המאה ה-19, אם כי השפעת השינטו על אדריכלות מקדשים ועל ריקודים פולחניים הייתה משמעותית. אנשים עדיין לומדים ומספרים סיפורים על האלים והאלות.
ריקודי הקאגורה (kagura) המסורתיים מבוצעים על מנת לכבד את האלים במקדשי השינטו (האגדה מקשרת את מקור ריקודי הקאגורה בריקוד אשר משך את אלת השמש אמטראסו מהמערה).
לקריאה נוספת

יעקב רז, המיתולוגיה היפנית, הוצאת מפה.
רוי ויליס, המיתולוגיה של עמי העולם, הד ארצי הוצאה לאור, עמ' 110–123
מחזור שער המוות

| --- | --- |

הלוגו העברי של סדרת הספרים
 
 ספרי הסדרה
 כנף הדרקון  כוכב הרפאים  ים האש  קוסם הנחש  יד הכאוס  אל תוך המבוך  השער השביעי
 מידע כללי
 מאת:  מרגרט וייס וטרייסי היקמן
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  פנטזיה
 הוצאה
 הוצאה:  ספרי בנטם 
 תאריך הוצאה:  פברואר 1990-ספטמבר 1994
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  אופוס
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001305491
 
מחזור שער המוות (באנגלית: The Death Gate Cycle) היא סדרה בת שבעה ספרי פנטזיה, שנכתבה על ידי מרגרט וייס וטרייסי היקמן. מחזור שער המוות מתקיים בחמישה עולמות בדיונים השונים זה מזה.
כל שבעת הספרים תורגמו לעברית בהוצאת אופוס.
היוצרים

מחזור שער המוות היא היצירה השלישית המשותפת למרגרט וייס וטרייסי היקמן, שכתבו גם את הסדרות "רומח הדרקון" ו"עלילות חרב האופל". סדרת "מחזור שער המוות" מראה את התבגרותם של וייס והיקמן כסופרים, והתעסקותם בדברים הבסיסיים כמו התנהלות הדמויות והעלילה השתפרו באופן משמעותי מאז הספר הראשון שכתבו ביחד אחרי רומח הדרקון.
בדומה לעבודותיהם הקודמות, הם המשיכו לחקור את נושא האיזון, וכיצד היקום פועל בטבעיות לתקן חוסר-איזון. אולם, שלא כמו ברומח הדרקון, שם לאיזון היקום כוח גדול יותר אפילו משל האלים, קיומם של אל או אלים ב"מחזור שער המוות" אינו ידוע, והאיזון האוניברסלי הוא הדבר הקרוב ביותר לאלוהות. כמו כן, הם גם המשיכו לחקור את נושא בני האדם שנהפכים לאלים, במקרה זה באמצעות כלל גזע הפיטרינים וגזע הסארטן המקבלים על עצמם את התואר.
דמויות > האפלו

האפלו הוא אחת מדמויות המפתח בסדרה, ואחד משני הגיבורים הראשיים בה (לצד אלפרד). הוא מופיע לראשונה בספר הראשון בסדרה, "כנף הדרקון", ומופיע בכל שאר הספרים בסדרה. האפלו הוא פיטרין, הפיטרין הראשון שעבר דרך שער המוות לאחר חלוקת העולמות. במסעו הוא עובר פעמים רבות דרך שער המוות, תחילה על מנת לחקור את העולמות האחרים ולזרוע בהם כאוס כדי להכינם לפלישת קסר, אדון הנקסוס. קסר הוא הפיטרין שגילה את סוד שער המוות, הראשון שחקר את הנושא על פי ספרים שנכתבו על ידי סאראטן (או על פי דיווחו של פיזבן, הקוסם המבולבל שאחר כך טוען שהוא אל, נכתבו על ידיו) וגילה איך לעבור דרך שער המוות. האפלו יקר לאדון הנקסוס כבן, והוא הפיטרין שבו קסר בוטח ללא סייג. האפלו יצר כלב, שהוא ההתגלמות של הרגשות הטובים שלו. האפלו לא מודע לכך שהכלב הוא חלק מנשמתו, ומי שמסביר זאת בסופו של דבר הוא אלפרד. במשימותיו של האפלו משתנה אופיו והוא הופך מאיש קר אנוכי שהאנשים היחידים שחשובים לו הם שאר הפיטרינים וקסר, לאדם מתחשב שדואג לכל המנצ'ים (כינוי לבני אדם, אלפים, וגמדים). הוא מבין שלפיטרינים ולסאראטן אין זכות לקבוע לאחרים מה לעשות מכיוון שהם לא אלים. שינוי זה נגרם בעקבות מסעותיו בעולמות השונים, ופגישתו עם אלפרד, הסאראטן האחרון שנשאר חי (בהמשך העלילה מתברר שהוא לא האחרון). בספר הראשון האפלו רוצה להביא את אלפרד לקסר בתור מתנה על מנת שקסר יענה אותו, אך הוא נאלץ לעזוב אותו מכורח הנסיבות. במקום זאת הוא מביא לקסר את הנסיך ביין. האפלו מחליט שבפעם הבאה שיפגשו הוא לא יכשל ויביא את אלפרד לקסר, אך בעקבות המסע בשער המוות האפלו ואלפרד מתחלפים בתודעתם והדבר מסמן את תחילת השינוי באישיותו של האפלו. לאחר מכן, בספר השלישי (ים האש), האפלו ואלפרד מגלים את קיומו של "כוח עליון", אך לוקח להאפלו זמן רב להבין מה הוא חווה. בספר הרביעי הוא נתקל בנחשים, המגלמים את הרוע המוחלט. בעקבות זאת האפלו מחליט שהפיטרנים והסאראטן הם לא אלים וזונח את התוכניות שלו ושל אדונו להשתלט על כל העולמות. הוא מנסה לשכנע את קסר כי הנחשים הם הסכנה האמיתית. האפלו מבין כי הפיטרינית שהכיר במבוך (מריט) היא אהבת חייו, וכי הוא רוצה לחזור למבוך למצוא אותה ואת בתם. האפלו ומריט מחדשים את אהבתם בספר השישי. בסוף הספר השביעי האפלו מקבל החלטה גורלית, שמשיבה את הגל לאיזונו.