stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
החרם נגד גרמניה הנאצית (1933)
רקע: אירועי אנטישמיות בגרמניה

לאחר עליית הנאצים לשלטון ומינויו של אדולף היטלר לתפקיד קנצלר גרמניה בינואר 1933, המפלגה הנאצית עודדה אלימות נגד יהודים וקראה לחרם צרכנים על עסקים יהודיים. ממשלת גרמניה הנאצית סירבה לפעול נגד החרם, והרמן גרינג הצהיר: "אני אעסיק את המשטרה, ללא רחמים, בכל מקום שבו נפגעים אנשים גרמנים, אבל אני מסרב לאשר למשטרה להגן על חנויות של יהודים."
התאחדות יהודי גרמניה חשה מחויבת לפרסם הצהרת תמיכה בממשלת גרמניה הנאצית וקבעה כי "רשויות הממשל האחראיות אינן מודעות לחומרת המצב. אנחנו לא חושבים שאזרחי גרמניה ייסחפו ויפגעו ביהודים." גם אנשי עסקים יהודים בולטים פרסמו מכתבי תמיכה במשטר הנאצי, וקראו למנהיגי הארגונים היהודיים בעולם להימנע מחרם על גרמניה. הצהרה דומה פורסמה על ידי קבוצה שולית של יהודים שתמכו בהיטלר בשם "איגוד היהודים הגרמנים-לאומיים".
ההכנות לחרם בארצות הברית ובבריטניה

כתגובה לאירועים האנטישמיים בגרמניה, הקונגרס היהודי האמריקאי החל בהכנות לחרם על גרמניה הנאצית. מספר ארגונים יהודיים התנגדו לצעדים אלה, בטענה שהם עלולים לפגוע ביהודי גרמניה. בין המתנגדים נמנו ועד שליחי הקהילות בבריטניה, בני ברית והוועד היהודי-האמריקאי.
הימשכות ההתקפות הנאציות על יהודי גרמניה גרמו לבני ברית ולוועד היהודי-האמריקאי לשקול מחדש את עמדתם, והם החליטו לתמוך בחרם. ב-12 במרץ נפגשו בניו יורק מספר נציגים של ארגוני יהודים ודנו בהכנות לחרם. באותו יום נאצים תקפו ברחוב בברלין שני יהודים אמריקאים.
ב-20 במרץ 1933 נפגשו במלון אסטור בניו יורק 1,500 נציגים של ארגונים יהודיים שונים, והחליטו לארגן עצרת מחאה המונית באצטדיון בכיכר מדיסון ב-27 במרץ 1933. (האצטדיון בכיכר מדיסון נקרא אז "מדיסון סקוור גארדן", והוא נהרס בשנת 1968. כיום קרוי אצטדיון אחר בשם זה.)
ארגון ותיקי המלחמה היהודים של ארצות הברית (אנ') היה בין הבולטים בפעולות המחאה, ותכנן צעדה לבניין העירייה של ניו יורק בהשתתפות 20,000 חיילי מילואים יהודים במדים, ללא כרזות מלבד דגלי ארצות הברית, מגיני דוד וסממנים יהודיים. בפגישה ב-21 במרץ אמר ויליאם ו. כהן, אחד ממנהיגי הארגון: "יהודי שקונה מוצר מתוצרת גרמניה, אפילו בשווי פרוטה אחת, הוא בוגד בעמו."
הרב סטיבן שמואל וייז דחה טענות של מתנגדי החרם באומרו: "זה הזמן להפגנות המוניות. עבר זמנם של צעדים זהירים. עלינו לנהוג כמו גברים. אם נמשיך לשתוק, איך נוכל לבקש מחברינו הנוצרים להרים את קולם במחאה נגד העוולות הנגרמות ליהודי גרמניה? האירועים המתרחשים בגרמניה היום עלולים לקרות מחר בכל מדינה אחרת, אלא אם כן יגנו אותם ויעצרו אותם. זו איננה מתקפה על יהודי גרמניה, אלא על יהודי העולם." הוא קבע שהחרם הוא חובה מוסרית: "עלינו להשמיע את קולנו. אם זה לא יועיל, לפחות נדע שאמרנו את דעתנו."
על פי בקשת התאחדות יהודי גרמניה, שלחה הנהלת הסוכנות היהודית בירושלים מברק ללשכתו של היטלר, בו הבטיחה לו שהיהודים בארץ ישראל לא הכריזו ולא התכוונו להכריז חרם על גרמניה. על אף בקשת המנהיגים היהודים בגרמניה, הקונגרס היהודי האמריקאי החליט לקיים את פעולות המחאה.
מחאת ה-27 במרץ

ב-27 במרץ 1933 התקיימו עצרות מחאה המוניות של הארגונים היהודים באמריקה. באירוע המרכזי באצטדיון בכיכר מדיסון השתתפו 55,000 מפגינים, ובין היתר נאמו בו ראש עיריית ניו יורק אל סמית' והרב משה זבולון מרגליות. אירועי מחאה נוספים נערכו בבולטימור, בוסטון, פילדלפיה, קליבלנד, שיקגו ו-70 ערים נוספות בארצות הברית, בהשתתפות ראשי כנסיות ואיגודים מקצועיים. ההפגנות סוקרו ושודרו ברחבי העולם.
מארגני המחאה קראו לנשיא ארצות הברית, פרנקלין רוזוולט, לתקן את חוקי ההגירה ולאפשר ליהודי גרמניה להגר לארצות הברית.
החרם

החרם על גרמניה הנאצית החל במרץ 1933 באירופה, בארצות הברית ובארץ ישראל המנדטורית. הוא נמשך עד כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה ב-7 בדצמבר 1941.
במרץ–אפריל 1933 נערכו כינוסי מחאה בבתי כנסת בקאהיר, אלכסנדריה, ביירות, דמשק וחלב. באפריל 1933 הצטרפו יהודי מצרים לחרם שהוכרז נגד בתי מסחר ומוצרים גרמניים. אספות המחאה מנו כמה אלפי אנשים, שהתכנסו בבתי הכנסת ושלחו מברקי מחאה לחבר הלאומים ולנשיא גרמניה. במצרים ובלבנון הצטרפו אל המוחים גם אישים לא-יהודיים מקרב האוכלוסייה המוסלמית והנוצרית.
יהדות בריטניה, שהתנגדה בתחילה לחרם, הצטרפה בנובמבר 1933.
תוצאות החרם ניכרו בגרמניה. חברת הספנות הגדולה Hamburg America Line נקלעה לקשיים עקב החרם, וביולי 1933 נאלצה מועצת המנהלים להתפטר. הייצוא מגרמניה לארצות הברית ירד בכמעט רבע בהשוואה לשנה הקודמת, דבר שהדאיג את המשטר. יוזף גבלס אמר בנאום באתר הכינוסים של המפלגה הנאצית כי זו סיבה ל"דאגה רבה". החרם היה יעיל במיוחד בארץ ישראל, ורבים קראו לציבור היהודי להחרים את תוצרת גרמניה. בעיקר הוחרמו בארץ ישראל חברות תרופות גרמניות. כשני שלישים מתוך 652 הרופאים היהודים שהיו בארץ באותה עת הפסיקו לתת מרשמים לתרופות גרמניות.
ב-15 במרץ 1937 נערכה באצטדיון בכיכר מדיסון בניו יורק עצרת מחאה גדולה נוספת שתמכה בחרם על גרמניה הנאצית. מספר ניסיונות להפסיק את החרם, ולו רק באופן חלקי, נדחו.
הן בתוך גרמניה והן מחוצה לה, החרם נתפס כצעד "תגובתי ותוקפני" של הקהילה היהודית בתגובה לרדיפות המשטר הנאצי. העיתון הבריטי "דיילי אקספרס" פרסם ב-24 במרץ 1933 את הכותרת "יהודה מכריזה מלחמה על גרמניה".
תגובת הנאצים

ב-27 במרץ 1933 הכריז שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס על שורה של "צעדי נגד חריפים" נגד יהודי גרמניה בתגובה לחרם של יהדות ארצות הברית. הוא הכריז על חרם של יום אחד נגד עסקים יהודיים בגרמניה שיתרחש ב-1 באפריל 1933, שיבוטל אם יופסק החרם נגד גרמניה הנאצית. הוא אף הזהיר שאם המחאה נגד גרמניה לא תיפסק, אזי "החרם יחודש... עד שתושמד יהדות גרמניה."
בחרם אחד באפריל 1933 הוצבו אנשי אס אה ואס אס בחזית כל עסק שהוגדר יהודי, והודיעו לכל לקוח שביקש להיכנס כי זהו עסק יהודי, אולם ההחלטה אם להיכנס נותרה בידי הלקוח, וכך היה החרם מבחינה רשמית בגדר המלצה. לובשי החולצות החומות הציבו בפתחי חנויות, מרפאות ומשרדי עורכי דין, שלטים שהודפסו בנוסח אחיד וכרוזים עם סיסמאות מוכנות מראש. משאיות מלאות אנשי אס אה וחיילים משוחררים של אגודת "קסדת הפלדה" הלאומנית עברו ברחובות ודרשו לא לקנות אצל יהודים. בנוסף, ברבעים היהודיים הכו אנשי האס אה כמה עוברי אורח שניסו לעזור ליהודים. המשטרה התערבה רק לעיתים רחוקות.
תוצאות החרם

החרם לא הצליח לצמצם את ההתנכלויות ליהודים בגרמניה, ונחשב כיום לאחד האירועים שקדמו להשמדת היהודים במהלך השואה.
גרמניה הנאצית התגברה על הפגיעה הכלכלית הראשונית שחוותה עקב החרם, בעיקר בעזרת הסכם העברה ובתוכנית חשאית לחימוש צבא גרמניה הנאצית, שהתבססה על ייצור מקומי.
במהלך המאה ה-20 נהגו יהודים בישראל ובארצות הברית להחרים מפעם לפעם מוצרים של חברות ששיתפו פעולה עם המשטר הנאצי בגרמניה, בהן פולקסווגן, מרצדס-בנץ, ב.מ.וו ותאגידים נוספים.
ראו גם

הסכם העברה
הערות שוליים

↑  Max Wallace, In the Name of Humanity: The Secret Deal to End the Holocaust
↑  חרם על גרמניה באמריקה, דבר, 26 באוקטובר 1933.
↑  חרם על גרמניה באמריקה, הארץ, 3 באפריל 1934.
↑  ד"ר הגר הלל, "המיעוט היהודי בארצות המזרח התיכון 1920–1945 – אוריינטציה ורה-אוריינטציה", בתוך: המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ה, עמ' 410.
↑  ועידה בלונדון מכריזה חרם על גרמניה, דבר, 7 בנובמבר 1933.
↑  בתשובה לשריפת ספרי יהודים בגרמניה - נחרים כולנו כאיש אחד כל ספר, כל סרט, כל תוצרת גרמנית!, דואר היום, 11 במאי 1933.
↑  החלטות על חרם תוצרת גרמניה באמריקה, הצופה, 29 בדצמבר 1938.
↑  חרם על יהודי גרמניה, הארץ, 16 במרץ 1934.
↑  לוכלכו חנויות צעצועים בכתובת: כאן מוכרים תוצרת גרמנית, מעריב, 15 בספטמבר 1952.
היינריך הופמן (צלם)

| --- | --- |

 לידה:  12 בספטמבר 1885 פירט, ממלכת בוואריה, הקיסרות הגרמנית
 פטירה:  15 בדצמבר 1957  (בגיל 72) מינכן, גרמניה המערבית
 מדינה:  הקיסרות הגרמנית, רפובליקת ויימאר, גרמניה הנאצית, גרמניה המערבית
 מקום קבורה:  נורדפרידהוף (אנ'), מינכן, גרמניה
 ידוע בשל:  הצלם האישי של אדולף היטלר
 השכלה:  אוניברסיטת היידלברג
 תקופת הפעילות:  1903–1945 (כ־42 שנים)
 מקצוע:  צלם
 תפקיד:  חבר הרייכסטאג של גרמניה הנאצית חבר מועצת עיריית מינכן
 מפלגה:  המפלגה הנאצית
 השקפה דתית:  נצרות פרוטסטנטית
 בת זוג:  תרזה באומן ארנה גרובקה
 צאצאים:  הנרייטה הופמן שיראך היינריך הופמן
 מספר צאצאים:  2
היינריך הופמן (בגרמנית: Heinrich Hoffmann;‏ 12 בספטמבר 1885 – 15 בדצמבר 1957) היה צלם, פוליטיקאי, מוציא-לאור וחבר במפלגה הנאצית, מבכירי מעגלו הפנימי של אדולף היטלר, אשר שימש כצלמו האישי. תמונותיו היוו חלק משמעותי בקמפיין התעמולה של המשטר הנאצי וסייעו בהצגת הפיהרר ומפלגתו כתופעה חברתית יוצאת דופן ומיוחדת במינה.
צילומיו זכו לפרסום נרחב והופיעו על כרזות, ספרים ובולים, שימושים שבגינם קיבל תמלוגים גבוהים אשר הפכו אותו במהרה למיליונר. לאחר מלחמת העולם השנייה נשפט ונידון לארבע שנות מאסר באשמת ניצול רווחי מלחמה. חוקרי ביזת יצירות האמנות תייגו אותו כפושע בכיר אשר היה אחראי לשדידתם של יהודים רבים, הן כסוחר (אנ') והן כאספן, ואוספו הפרטי שהכיל יצירות רבות אשר היו שייכות בעבר ליהודים הוחרם. מאוחר יותר ציוו הרשויות במדינת בוואריה להשיב לידיו את כל היצירות שנלקחו ממנו בין אם היו גנובות ובין אם לא.
ביוגרפיה

נולד בפירט, בוואריה, ב-12 בספטמבר 1885, כבנם היחיד של רוברט הופמן ומריה קרגל. אביו היה צלם מצליח וניהל חנות קטנה ברגנסבורג בה השלים את הכשרתו המקצועית כשולייתו. מגיל צעיר חלם ללמוד אמנות, אולם אביו התנגד לכך בתוקף ובתום התמחותו נאלץ להמשיך בעל כורחו ללימודי צילום באוניברסיטת היידלברג, ומאוחר יותר לתקופת השתלמות בגלריית תיאובלד שבפרנקפורט.
בין השנים 1903–1906 עבד עבור תומאס ואיט, צלם אשר פעל בשירות הקיסרות הגרמנית בבאד הומבורג. לאחר שהועסק במשך זמן מה בתפקידים זוטרים אצל הצלם קמילו רוף בציריך ובגלריית אלבירה (אנ') שבמינכן, הצליח להתקבל לשירותו של צלם העיתונאות המפורסם אמיל אוטו הופ (אנ') בלונדון; בתקופה זו צילם תמונות שונות עבור הסקוטלנד יארד וכן תרם רבות לספרו של הופ, "מפורסמים בני זמננו, המאה ה-20".
הוא המשיך לרכוש ניסיון בתחום עד שלבסוף התיישב במינכן ב-1909 ופתח חנות צילום ברחוב שלינגשטראסה (אנ') מספר שלושים ושלוש, ממנה עבד כצלם עיתונאות, פרסום ודיוקנאות. עסקיו של הופמן שגשגו ובמהרה גילה כי הוא זקוק לעוזרים, ולכן שכר את שירותיה של אישה צעירה אשר ענתה לשם אווה בראון, לימים אשתו של אדולף היטלר, כעוזרת ונציגת מכירות. השניים אף נפגשו לראשונה כאשר ביקר היטלר בחנותו של הופמן באוקטובר 1929 והכיר את עצמו בתור ”מר. וולף”; בהמשך העסיק גם את אחותה הצעירה של אווה, גרטל, החל משנת 1932.
כעבור ארבע שנים ייסד הופמן את סוכנות הצילום "פוטובריכט הופמן" אשר עסקה בצילום תמונות דיוקן ומתן שירות מקצועי לעיתונים. כמו כן ניהל עסק גדול לייצור גלויות, בנוסף למעורבותו בניהול העיתון המאויר של מינכן, שמהדורותיו התפרסמו גם בברלין ובאוסטריה.
הופמן נישא לתרזה "נלי" באומן (15 בדצמבר 1886 – 11 באוגוסט 1928) ב-1911 במינכן, לימים מעריצה נלהבת של היטלר ומשטרו, ולזוג נולדו במהרה שני ילדים; בתם הנרייטה (2 בפברואר 1913 – 18 בינואר 1992), אשר התחתנה ב-31 במרץ 1932, עם מנהיג הנוער ההיטלראי באלדור פון שיראך, ובנם היינריך (24 באוקטובר 1916 – 14 בספטמבר 1988); לאחר מותה הפתאומי של אשתו ב-1928 נישא הופמן בשנית לארנה גרובקה כעבור שנה.
בשנים הבאות עבד הופמן כפרילנסר וכצלם מלחמה, עד שגויס באוגוסט 1917 וסופח ליחידת תעופה רזרבית בה שימש כלנדסטרום (אנ'), דהיינו מיליציית חיילים בעלת מקצועיות לחימתית ירודה, ונשלח אל החזית המערבית. בתום המלחמה שב לעבודתו כצלם עיתונאות וסיקר חדשות מהרפובליקה הסובייטית הבווארית.
ביוגרפיה > החיים לאחר המלחמה

הופמן נעצר בידי הצבא האמריקאי ב-10 במאי 1945, והועבר למאסר (גר') בבית המשפט הבינלאומי בנירנברג, שם התבקש לסדר את ארכיוני משרדו במטרה לאפשר את הפקתן של ראיות מפלילות כנגד בכירים נאצים אחרים אשר חיכו למשפטם. כאשר נפתחו בינואר 1946 תהליכי הדה-נאציפיקציה תואר הופמן כחברו הטוב של היטלר וכצלמו האישי, ובמסגרת תיוג הפושעים הנאצים שויך לקבוצה הראשונה אשר נקראה "עבריינים", ונשללה ממנו הפרופסורה שקיבל. לאחר שנאשם והורשע בניצול רווחי מלחמה נידון לעשר שנות מאסר, אולם הצליח להמתיק את גזר דינו לארבע שנים בעזרת מספר ערעורים שהגיש. כמו כן הורה בית המשפט על החרמת הונו ואוסף האמנות הפרטי שלו, אשר הכיל כ-278 פריטים והוערך בשווי של כשש מיליון רייכסמארקים.
לאחר שחרורו מבית הסוהר עתר הופמן לבית המשפט כנגד החרמת נכסיו, וזכה חזרה בעשרים אחוז מהונו המקורי, סכום שנאמד בכ-350 אלף מארקים. כעבור מספר חודשים הורה משרד האוצר הבווארי להשיב לידיו את כל יצירות האמנות אשר הוחרמו ממנו בעת הרשעתו ועדיין נמצאו ברשות המדינה. ב-1958 דרשה אוסטריה לקבל חזרה שני ציורים של פרדיננד גאורג ואלדמולר, אולם הם כבר נמסרו להופמן. חקירות מעמיקות בנוגע למעורבותו בביזת חפצי האמנות בידי גרמניה הנאצית מעולם לא התקיימו, ואף על פי שכל תוארי הכבוד שקיבל נשללו ממנו, המשיך להתייחס לעצמו כפרופסור, דבר שהסביר מאוחר יותר, ”תואר הפרופסור בו אני משתמש ובו השתמשתי עד עכשיו, לא כפי שאדם משתמש ברישיון המעניק לו את הפריווילגיות השייכות לרופא, לדוגמה, אלא פשוט כתואר”.
הופמן התיישב בכפר אפאך (אנ') שבדרום בוואריה, ונפטר בגיל 72. אשתו ארנה המשיכה לחיות בביתם לאורך שארית חייה יחד עם שחקנית הקולנוע האילם ורה אנגלס (אנ').
התמונה מכיכר אודאון

מעט לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה החל הופמן לצלם סדרת תמונות של מה שכונה באותה העת בשם ההתלהבות הגדולה (אנ'), קרי תחושת האיתנות וההתמסרות העמוקה שחשו הגרמנים כלפי המאמץ המלחמתי המשותף. אחת התמונות שצילם בכיכר אודאון (אנ') ב-2 באוגוסט 1914, זכתה לפרסום רחב ותהודה לאומית לאחר שבמבט מקרוב נראה עומד בקהל לא אחר מאשר אדולף היטלר, אשר הריע בשמחה.
הופמן טען כי גילה את פניו של היטלר בתמונה רק ב-1929 לאחר שביקר בגלריה שלו. כאשר סיפר לו שצילם את המתרחש בכיכר באותה העת, השיב לו היטלר שהיה נוכח בקהל; לאחר מכן עיין בלוחיות הנגטיב של צילומיו עד ששם את ידו על התמונה, ובבדיקה חוזרת הבחין לפתע בפניו של היטלר בולטות מבין שאר האנשים. התמונה פורסמה ב-12 במרץ 1932, בעיתון הנאצי האילוסטרייטר באובכטר (אנ'). עד סוף מלחמת העולם השנייה איבד הופמן את הנגטיב המקורי.
ההיסטוריון גרד קרומיך טען ב-2010 כי הופמן זייף את התמונה. קרומיך בחן מגוון תמונות אחרות אשר צולמו בכנס שהתרחש בכיכר אודאון באותו יום, ולא הצליח לאתר את היטלר במקום בו לכאורה צילם אותו הופמן. כמו כן, בגרסה אחרת של התמונה אשר נמצאה בארכיון מדינת בוואריה, נראו פניו של היטלר שונים במקצת מאשר אלו שבתמונה שפורסמה. בשל הספק שהתעורר בעקבות הסתירות הללו נוצרה מחלוקת בדבר האותנטיות של התמונה.
ארכיון צילומים

ארכיון הצילומים המרכזי שהיה בבעלות חברתו של הופמן עוקל בידי הממשלה הצבאית שהקימו בעלות הברית האמריקאיות עם כיבושה של גרמניה, ונלקח כשלל מלחמה. צילומים חשובים רבים נמצאים כיום ברשות הארכיון הלאומי של ארצות הברית, ומשמשים כמקור היסטורי עבור סטודנטים וגורמים חינוכיים אחרים. כלל התמונות שבאוסף נחשבות לנחלת הכלל, היות שהחוק בארצות הברית מגדיר שלל מלחמה נאצי כחופשי מזכויות יוצרים. חלק מהארכיון נותר באירופה ונמצא כיום בספריית מדינת בוואריה שבמינכן, גרמניה.
תשע תמונות שצילם הופמן חושפות את אהבתו של היטלר כלפי דמותו הפומבית, וכיצד נהג להתאמן בהצגת תנוחות ידיים והבעות פנים שונות לקראת נאומיו. הוא ביקש מהופמן שיצלם את עצמו כך שיוכל לראות איך נראה הדבר מצד הקהל, והשתמש בתוצאות בכדי לעצב את הופעתו, אותה אהב ללטש בכל פעם שהדבר התאפשר לו. לבסוף ביקש כי ישמיד את התמונות, בקשה אותה הופמן לא כיבד.
יצירות האמנות

יצירות אמנות רבות שנבזזו מידי אספנים יהודים עברו דרך ידיו של הופמן, אולם תביעות ועתירות שהוגשו לאחר המלחמה בכדי להשיבן נתקלו בהתנגדות רבה. ב-2020, לאחר משא ומתן ארוך שנים, ציורו של יאן ואן דר היידן, "נוף של כיכר הולנדית", הושב חזרה ליורשיהם של גוטליב ומתילדה קראוס, אשר נמלטו מווינה ב-1938. הופמן קיבל את הציור כמתנה מהנאצים. ממשלת בוואריה לא ביצעה כל מאמצים על מנת להשיבו למשפחת קראוס, אלא מכרה אותו תמורת סכום זעום ב-1962 לבתו של הופמן, הנרייטה.
עבודות ואוספים > במהלך המלחמה

תחת שלטונה של גרמניה הנאצית הרכיב הופמן ספרי תמונות רבים שעסקו בחייו של היטלר ובמשטרו, אחד הבולטים מביניהם היה "חייו הנסתרים של היטלר" מ-1933, אשר תואר בידי המבקר רון רוזנבלום (אנ') בתור ”גורם משמעותי במאמציו הממולחים והמוחשבים של הפיהרר לתכמן את דמותו, ולהפוך את מראהו הלא-נורדי והזר הידוע לשמצה, את מוזרותו הבולטת, לכדי נכסים העומדים ברשות הכריזמה שלו”.
בהמשך כתב הופמן שלושה ספרים; "היטלר באיטליה", "היטלר משחרר את חבל הסודטים", ו"היטלר במולדתו"; ב-1940 פרסם את הספר "היטלר במערב". ספרו האחרון מאותה תקופה, "פניו של הפיהרר", נכתב מעט לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. ב-1936 קיבל לידיו את השליטה על בית ההוצאה לאור של הסטריאוסקופ אוטו שנשטיין, רומבילד ורלאג (אנ'), ובכך הפך לאחד מאנשי המקצוע הבולטים ביותר בתחום בגרמניה עד לסוף המלחמה.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  1933 - ניצחון הרוח: מאבקם ועלייתם של אדולף היטלר ותנועתו  1933 - גרמניה מתעוררת  1934 - בני הנוער לצדו של היטלר - מאה ועשרים תמונות מסביבתו של המנהיג  1935 - היטלר כפי שמעולם לא נראה  1936 - אדולף היטלר, תמונות מחייו של הפיהרר  1937 - התערוכה העולמית של פריז ב-1937, מאה תמונות מרחביות  1937 - תמונות והדפסי עץ של הרייכסאוטובאן איי שתיים: הנובר - באד אוינהאוזן - בילפלד  1937 - היטלר הרחק מחיי היום-יום  1937 - חוויותיו של מוסליני בגרמניה  1938 - היטלר בונה את האימפריה הגרמנית הגדולה בניצחון, החל מקוניגסברג ועד וינה  1938 - היטלר בגימנסיה הגרמנית ובפסטיבל הספורט בברסלו |  1938 - היטלר מביא הביתה את הסאר  1938 - היטלר בהרים  1938 - היטלר במולדתו  1938 - מאה עשרים ושש תמונות של היטלר מאיטליה  1938 - הכנס המפלגתי של האימפריה הגרמנית: שבעים ותשעה צילומי תיעוד של כנס המפלגה הנאצית בנירנברג  1939 - פני הפיהרר  1939 - דוקטור רוברט ליי ודרכו אל הפיהרר, יחד עם הפועל הגרמני  1939 - מנחת העם למנהיגו  1939 - היטלר בבוהמיה - מורביה - ממל  1939 - עם היטלר בפולין  1939 - מינכן, בירת התנועה  1940 - עם היטלר במערב  1942 - פלדה מלוקסמבורג |  |  |  |  |  |  |
עבודות ואוספים > לאחר המלחמה

| עברית | English / Deutsch |
| --- | --- |
הופמן, היינריך; היטלר כפי שראיתי אותו: הערות מפי צלמו האישי; הרביג, מינכן וברלין, 1974 (מסת"ב: 3-7766-0668-1): Hoffmann, Heinrich; Hitler, Wie Ich Ihn Sah: Aufzeichnungen Seines Leibfotografen; Herbig, München und Berlin, 1974 (ISBN 3-7766-0668-1)
הופמן, היינריך; היטלר היה חברי הטוב: זיכרונות צלמו של היטלר; ספרי פרונטליין, 2012 (מסת"ב: 978-1848326088): Hoffmann, Heinrich; Hitler Was My Friend: The Memoirs Of Hitler's Photographer; Frontline Books, 2012 (ISBN 978-1848326088)
לקריאה נוספת

| עברית | English / Deutsch |
| --- | --- |
בולוק, אלן; היטלר: מחקר על רודנות; ספרי פינגווין, לונדון, 1962 (מסת"ב: 0-14-013564-2): Bullock, Alan; Hitler: A Study In Tyranny; Penguin, London, 1962 (ISBN 0-14-013564-2)
פסט, יואכים; פניו של הרייך השלישי; תורגם לאנגלית בידי בולוק, מייקל; ספרי פינגווין, ניו יורק, 1970 (מסת"ב: 978-0201407143): Fest, Joachim; The Face Of The Third Reich; Translated To English By Bullock, Michael; Penguin Books, New York, 1970 (ISBN 978-0201407143)
ס. לאנגר, וולטר; נפשו של אדולף היטלר; ספרי בייסיק, 1972 (מסת"ב: 0465046207): C. Langer, Walter; The Mind Of Adolf Hitler; Basic Books, 1972 (ISBN 0465046207)
סניידר, לואיס; אנציקלופדיית הרייך השלישי; הוצאת דה קאפו, 1976 (מסת"ב: 978-1-56924-917-8): Snyder, Louis; Encyclopedia Of The Third Reich; Da Capo Press, 1976 (ISBN 978-1-56924-917-8)
פסט, יואכים; היטלר; תורגם לאנגלית בידי וינסטון, ריצ'רד; וינסטון, קלרה; הוצאת ואנטג', ניו יורק, 1975 (מסת"ב: 0-394-72023-7): Fest, Joachim; Hitler; Translated To English By Winston, Richard; Winston, Clara; Vantage Press, New York, 1975 (ISBN 0-394-72023-7)
בולוק, אלן; היטלר וסטלין: חיים מקבילים; הוצאת קנופף, ניו יורק, 1992 (מסת"ב: 0-394-58601-8): Bullock, Alan; Hitler And Stalin: Parallel Lives; Knopf, New York, 1992 (ISBN 0-394-58601-8)
רוזנבאום, רון; להסביר את היטלר; הוצאת הרפר פרניאל, ניו יורק, 1998 (מסת"ב: 0-06-095339-X): Rosenbaum, Ron; Explaining Hitler; HarperPerennial, New York, 1998 (ISBN 0-06-095339-X)
יואכימסטלר, אנטון; ימיו האחרונים של היטלר: האגדות, הראיות והאמת; תורגם לאנגלית על ידי בוגלר, הלמוט; הוצאת ברוקהמפטון, לונדון, 1999 (מסת"ב: 978-1-86019-902-8): Joachimsthaler, Anton; The Last Days Of Hitler: The Legends, the Evidence, the Truth; Translated To English By Bögler, Helmut; Brockhampton Press, London, 1999 (ISBN 978-1-86019-902-8)
ספוטס, פרדריק; היטלר וכוחה של האסתטיקה; הוצאת אוברקיל, וודסטוק, ניו יורק, 2002 (מסת"ב: 1-58567-345-5): Spotts, Frederic; Hitler And The Power Of Aesthetics; Overkill Press, Woodstock, New York, 2002 (ISBN 1-58567-345-5)
לילה, יואכים; חלופיים במדים: חברי הרייכסטאג בשנים 1933–1945, ספר כיס ביוגרפי הכולל את נציגי פרלמנט העם והפרלמנט הנציונל-סוציאליסטי החל ממאי 1924; הוצאת דרוסט ורלאג, דיסלדורף, גרמניה, 2004 (מסת"ב: 978-3-7700-5254-7): Lilla, Joachim; Statisten in Uniform: Die Mitglieder des Reichstags 1933–1945. Ein biographisches Handbuch unter Einbeziehung der völkischen und nationalsozialistischen Reichstagsabgeordneten ab Mai 1924; Droste Verlag, Dusseldorf, Germany, 2004 (ISBN 978-3-7700-5254-7)
אוברי, ריצ'רד; הדיקטטורים: גרמניה של היטלר ורוסיה של סטלין; ספרי פינגווין, 2005 (מסת"ב: 0140281495): Overy, Richard; The Dictators: Hitler's Germany And Stalin's Russia; Penguin Books, 2005 (ISBN 0140281495)
אוונס, ריצ'רד ג'יי; הרייך השלישי בשיאו; ספרי פינגווין, 2005 (מסת"ב: 0-14-303790-0): Evans, Richard Jay; The Third Reich In Power; Penguin, 2005 (ISBN 0-14-303790-0)
קרשו, איאן; היטלר: ביוגרפיה; הוצאת נורטון וקומפני, ניו יורק, 2008 (מסת"ב: 978-0-393-06757-6): Kershaw, Ian; Hitler: A Biography; W. W. Norton And Company, New York, 2008 (ISBN 978-0-393-06757-6)
המחאה נגד רפורמת ההגירה בארצות הברית (2006)

בשנים 2006 ו-2007 השתתפו מיליוני אנשים במחאה נגד רפורמת ההגירה בארצות הברית. במחאה זו השתתפו לראשונה היספנים ולטינו אמריקאים רבים. הצעת החוק HR 4437 ביקשה להחמיר בעונשים על הגירה בלתי חוקית, ולהגדיר סיוע למסתננים לארצות הברית כעבירה פלילית. המחאה נגד הצעת החוק קראה לבטל אותה וכן לבצע רפורמה מקיפה בחוקי ההגירה ולהעניק אזרחות לכל מהגר.
בהפגנות השתתפו מיליוני אנשים, והן נחשבות לגדולות ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
רקע: הגירה בלתי חוקית בארצות הברית

עד לשנות ה-80 של המאה ה-20, חוקי ההגירה לארצות הברית אפשרו הגירה עצומה ממדינות אמריקה הלטינית, במיוחד ממקסיקו. בשנת 1986 נחקק חוק לפיו מותר להעסיק מהגרים רק אם יש ברשותם אישור הגירה חוקי. החוק לא הצליח לצמצם את ממדי ההגירה, והממשלה ניסתה להגדיל את המימון של משמר הגבול של ארצות הברית כאמצעי להתמודד עם זרם המהגרים. גם ניסיון זה נכשל, ובשנת 2006 שהו לפחות 11 מיליון מהגרים לטינו-אמריקאים בלתי-חוקיים בארצות הברית.
הצעת החוק HR 4437 (בשמה המלא, "חוק הגנת גבולות, מניעת טרור ובקרת הגירה בלתי-חוקית, 2005 (אנ')"), מיוזמתו של ג'ים סנסנברנר, ביקשה להחמיר בעונשים על הגירה בלתי חוקית, ולהגדיר סיוע למסתננים לארצות הברית כעבירה פלילית. הצעת חוק זו נתפסה כאיום ממשי על קהילת המהגרים הלטינו-אמריקאים, והחלה להתפתח מחאה נגדה.
תחילת המחאה

ב-10 במרץ 2006 נערכה הפגנה נגד הצעת החוק בשיקגו, בה השתתפו כ-100,000 איש. במהלך השבועות שלאחר מכן נערכו הפגנות דומות בערים נוספות, בהן הפגנה בדאלאס בה השתתפו כ-500,000 איש, והפגנה בלוס אנג'לס בה השתתפו על פי ההערכות הרשמיות כ-500,000 איש. לדברי המארגנים, בפועל השתתפו במחאה כ-1.5 מיליון איש, בהתבסס על תצלומי אוויר. הפגנות גדולות התקיימו גם בניו יורק, פיניקס, פרזנו וערים רבות בארצות הברית. ההפגנות במדינת קנזס היו הגדולות ביותר שהתקיימו אי פעם במדינה זו.
צעדות האחד במאי

המחאה הגיעו לשיאה בצעדות אחד במאי 2006, באירוע "יום ללא מהגרים". כינוי זה נועד לעודד מהגרים לעזוב את עבודתם ליום אחד ולהצטרף למחאה, כדי למשוך את תשומת הלב לתרומתם לשוק העבודה בארצות הברית.
כלי התקשורת הלטיניים בארצות הברית עודדו השתתפות במחאה, בהם עיתונים ותחנות רדיו וטלוויזיה. גם אנשי דת בכנסיות של לטינו-אמריקאים קראו בדרשותיהם לתמוך במחאה. הסיקור בכלי התקשורת הלטיניים נמשך במשך מספר חודשים.
ביקורת על המחאה

בחלק מהמחאות הונף דגל מקסיקו לצד דגל ארצות הברית, ועקב כך נמתחה ביקורת על הלגיטימיות של המחאה. בהפגנת-נגד שנערכה בטוסון, אריזונה, שרפו המפגינים את דגל מקסיקו.
רוב ההפגנות היו שלוות, ונרשמו רק מעט אירועים אלימים.
השפעת המחאה

הצעת החוק HR 4437 לא עברה בהצבעה בסנאט. ייתכן שהמחאה השפיעה על כך, אבל לאחר מכן חלה התדרדרות ביחסה של ממשלת ארצות הברית למהגרים:
באותה עת החלו פשיטות נרחבות על מגורי מהגרים מטעם אגף אכיפת מכס והגירה. פשיטות אלה החלו בתקופת ממשל בוש, ונמשכות עד היום. משנת 2006 עד 2008 גורשו מארצות הברית 300,000 מהגרים בלתי חוקיים, מספר כמעט כפול מזה שלפני אירועי המחאה.
אף על פי שהצעת החוק HR 4437 לא עברה, מספר מדינות העבירו חוקים דומים, בהן פנסילבניה ואריזונה.
ההשפעות העיקריות של המחאה היו בטווח הארוך. אחת הסיסמאות שהושמעה רבות בהפגנות הייתה "היום אנחנו צועדים, מחר אנחנו מצביעים." לאחר המחאה השתנו דפוסי ההצבעה בקרב היספנים ולטינו אמריקאים ורבים מהם הפסיקו לתמוך במפלגה הרפובליקנית.
המחאה היוותה השראה לתנועת כיבוש וול סטריט, שהשתמשה בשיטות דומות לגיוס מפגינים.
הערות שוליים

1 2  Measuring the Impact of Mass Movements - Dissent Magazine, באתר "Dissent Magazine", ‏28 בנובמבר 2011 (באנגלית).
↑  The Sleeping Giant Awakes: Latino voter registration numbers, באתר "Daily Kos", ‏17 באוקטובר 2008 (באנגלית).
↑  ניו יורק טיימס וטימותי איגן, נפתחה עונת המוות בגבול המדברי, באתר הארץ, 1 ביוני 2004.
↑  The immigration divide, באתר CNN, ‏2 באפריל 2006 (באנגלית).
↑  500,000 Pack Streets to Protest Immigration Bills, באתר הלוס אנג'לס טיימס, ‏26 במרץ 2006 (באנגלית).
↑  La Gran Marcha 2006 - Downtown Los Angeles - March to Defeat HR 4437, אתר הנצחה ותיעוד המחאה בלוס אנג'לס (באנגלית).
↑  US: Millions of immigrant workers join May 1st “boycott", באתר "World Socialist", ‏2 במאי 2006 (באנגלית).
↑  The foreign flag rule, באתר העיתון "The Baltimore Sun", ‏14 במאי 2006 (באנגלית).
↑  U.S. deported record number of illegal immigrants, באתר הלוס אנג'לס טיימס, ‏6 באוקטובר 2010 (באנגלית).
↑  OWS May Day 'General Strike' Planned, באתר האפינגטון פוסט, ‏1 במאי 2012 (באנגלית).