stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוג'ר שרמן
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > קריירה פוליטית מוקדמת

למרות העובדה שלשרמן לא הייתה הכשרה משפטית רשמית, הוא נקרא לקרוא לבחינת הלשכה על ידי עורך דין מקומי והתקבל ללשכת עורכי הדין של ליצ'פילד, קונטיקט בשנת 1754, במהלכה כתב "סייג נגד אי צדק" ונבחר לייצג את ניו מילפורד בבית הנבחרים של קונטיקט מ-1755 עד 1758 ומ-1760 עד 1761. שרמן מונה לשופט השלום ב-1762 ולשופט של בית המשפט לתביעות משותפות ב-1765. במהלך 1766, שרמן נבחר לראשונה למועצת המושל של האספה הכללית של קונטיקט, שם כיהן עד 1785. מ-1784 עד 1785, הוא שימש גם כשופט של בית המשפט העליון לערעורים בקונטיקט. שרמן כיהן כשופט בית המשפט העליון של קונטיקט מ-1766 עד 1789.
שרמן מונה גם לגזבר של מכללת ייל, והוענק לו תואר שני של כבוד באמנויות. הוא היה פרופסור לדת במשך שנים רבות, ועסק בהתכתבויות ארוכות עם כמה מתאולוגים של אותה תקופה. במהלך פברואר 1776, שרמן, ג'ורג' ויית' וג'ון אדמס היו חברים בוועדה האחראית לקביעת קווים מנחים לפקידי הנציגות האמריקאית בקנדה עם הנחיות הוועדה שכללו: "אתם צריכים להכריז שאנו מחזיקים בזכויות המצפון המקודשות, ועשויים להבטיח לכל העם, חגיגי בשמנו, לממש את דתם החופשית והבלתי מופרעת ו... שכל זכויות האזרח והזכויות לכהן בתפקיד יורחבו לאנשים מכל עדה נוצרית. ב-1784 נבחר שרמן לראש עיריית ניו הייבן, ובתפקיד זה כיהן עד מותו.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > קונגרס הקונפדרציה והקונפדרציה

כחבר בקונגרס הקונטיננטלי הראשון, שרמן חתם על האגודה הקונטיננטלית להטלת חרם כלכלי על הסחר הבריטי. בקונגרס הקונטיננטלי השני, שרמן מונה לוועדת החמישה שניסחה את הכרזת העצמאות. שרמן היה גם חבר בוועדה של 13 שהייתה אחראית על הכנת טיוטת חוקה לאומה החדשה. במהלך הדיון, שרמן הציע בית מחוקקים לאומי דו-ביתי שבו המדינות ייוצגו באופן שווה. ועדת ה-13 דחתה את הצעתו של שרמן, ואימצה בית מחוקקים בית מחוקקים חד-ביתי ומה שיהפוך לתקנון הקונפדרציה. כחבר בקונגרס הקונפדרציה, שרמן היה חתום על חוזה פריז שסיים את מלחמת העצמאות.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > ועידת החוקה

שרמן נכנס לוועידה ללא כוונה לכונן חוקה חדשה. הוא ראה בוועידה אמצעי לשנות את הממשלה הקיימת ממילא. חלק מהעמדה שלו עסק בפנייה הציבורית. הוא הגן על תיקון הסעיפים והצהיר שזה לטובת העם והדרך הסבירה ביותר שהעם יקבל שינויים בחוקה. "הבעיה עם הממשלה הישנה לא הייתה שהיא פעלה בטיפשות או איימה על חירויותיו של מישהו, אלא שהיא פשוט לא הצליחה לאכוף את החוקים שלה". שרמן קידם את הרעיון שהממשלה הלאומית פשוט צריכה דרך להעלות הכנסות ולהסדיר את המסחר.
דעותיו של שרמן עוצבו במידה רבה על ידי עמדתה של קונטיקט כמדינה מבודדת במיוחד. קונטיקט פעלה כמעט ללא סיוע ממדינות אחרות, והשתמשה בנמלים משלה כדי לסחור עם איי הודו המערבית במקום להשתמש בנמלים בבוסטון, וחששה ש"...המוני האנשים חסרו חוכמה מספקת לשלוט בעצמם ולכן רצו שאף סניף של הממשל הפדרלי לא ייבחר ישירות על ידי העם".
דעותיו הושפעו גם מאמונותיו האישיות ומהשקפותיו הפוריטניות. שרמן התנגד לעבדות והשתמש בנושא ככלי למשא ומתן ולברית. הוא האמין שהעבדות כבר מתבטלת בהדרגה והמגמה נעה דרומה. שרמן ראה שנושא העבדות יכול להיות כזה שמאיים על הצלחת ועידת החוקה. לכן, שרמן עזר לעצב פשרות שהיטיבו עם מדינות העבדים על מנת להשיג בעלי ברית בלתי סבירים מהקרוליינות בשל הכלכלות של מדינות הבית שלהן.
שרמן ידוע גם בעמדתו נגד כספי נייר עם חיבורו של פרק I, סעיף 10 של חוקת ארצות הברית והתנגדותו המאוחרת לג'יימס מדיסון בשל מגילת הזכויות. הוא האמין שהתיקונים הללו יפחיתו את תפקידן וכוחן של המדינות על העם.
מר וילסון ומר שרמן עברו להוסיף אחרי המילים "כסף מטבעות" המילים "לא תפלוט שטרות אשראי, ולא תהפוך שום דבר מלבד מטבעות זהב וכסף למכרז לתשלום חובות" מה שהופך את האיסורים הללו למוחלטים, במקום להפוך את האמצעים למותרים (כמו באמנות XIII) בהסכמה של בית המחוקקים של ארצות הברית... מר שרמן חשב שזה משבר חיובי לריסוק כספי נייר. אם הסכמת בית המחוקקים הייתה יכולה לאשר פליטות ממנו, חברי כסף הנייר היו עושים כל מאמץ להיכנס לבית המחוקקים כדי לתת לו רישיון."
לשרמן גם היה מעט מאוד עניין בהקמת רשות מבצעת בעלת סמכות רבה. הוא הציע שאין צורך לקבוע הוראות חוקתיות לרשות המבצעת משום שהיא "לא יותר ממוסד לביצוע רצון הרשות המחוקקת".
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > ועידת החוקה > ייצוג

בדיונים עלו שתי אפשרויות מוצעות להקמת הרשות המחוקקת. אחד מהם היה להקים בית מחוקקים דו-ביתי שבו לשני הבתים יהיה ייצוג פרופורציונלי לאוכלוסיית המדינות, שנתמכה על ידי תוכנית וירג'יניה. השני היה לשנות את בית המחוקקים החד-ביתי שהיה לו ייצוג שווה מכל המדינות, אשר נתמך על ידי תוכנית ניו ג'רזי שהציג ויליאם פטרסון ששרמן עזר לחבר. שרמן לא ראה סיבה לבית מחוקקים דו-ביתי. הוא הגן על בית המחוקקים החד-ביתי של תקנון הקונפדרציה בכך שקבע שהמדינות המאוכלסות יותר לא "סבלו מידי מדינות פחות מאוכלסות בגלל שלטון שוויון ההצבעה". שרמן, אלברידג' גרי ואחרים היו בדעה משותפת כי ההרכב הנבחר של הממשלה הלאומית צריך להיות שמור להצבעה של פקידי מדינה ולא לבחירה לפי רצון העם. שרמן נזהר מלאפשר השתתפות של אזרחים רגילים בממשל הלאומי והצהיר שלאנשים "צריך לאפשר כמה שפחות מה לעשות לגבי הממשלה. הם רוצים מידע ועלולים להיות מוטעים כל הזמן".
בעוד שרמן היה תומך אדוק של בית מחוקקים חד-ביתי, הוא זיהה כי מטרה זו אינה ניתנת להשגה מכיוון שהיא לא תקבל את תמיכת המדינות המאוכלסות יותר. בעזרתו של אוליבר אלזוורת', שרמן הציע שוב ושוב פשרה דו-ביתית שבה לבית אחד יש ייצוג פרופורציונלי לאוכלוסייה, ולשני ייצוג שווה למדינות. כמה חוקרים זיהו את שרמן כנציג מרכזי בוועידה בגלל תפקידו ביישוב הוויכוח על ייצוג. ברגעים חשובים בדיונים, שרמן דחף בעקביות את האינטרסים של המדינות הפחות מאוכלסות. כאשר הנציגים לא הצליחו ליישב את ההבדלים בין תוכניתו לתוכנית וירג'יניה של מדיסון, שרמן עזר להביא את נושא הייצוג בקונגרס לוועדה גדולה שבה הוא לא רק היה חבר, אלא שחברותו הייתה אוהדת לדעותיהם של המדינות הפחות מאוכלסות.
התוכנית שעלתה מהוועדה הגדולה, שהוצגה במקור על ידי שרמן, ואשר הפכה לפשרת קונטיקט, נועדה להיות מקובלת הן על המדינות המאוכלסות יותר והן על המדינות הפחות מאוכלסות: העם ייוצג באופן יחסי בענף אחד של בית המחוקקים, אשר נקרא בית הנבחרים (בית המחוקקים התחתון). המדינות יהיו מיוצגות בבית אחר בשם הסנאט (הבית העליון). בבית התחתון, לכל מדינה יהיה נציג אחד לכל מחוז. בבית העליון הובטחו לכל מדינה שני סנאטורים, ללא קשר לגודלה. מבחינת דרכי הבחירה, שרמן תמך במתן אפשרות לכל בית מחוקקים במדינה לבחור סנאטורים משלו. בבית, שרמן הציע במקור שזכות הבחירה של הבית תהיה לפי "מספר התושבים החופשיים" בכל מדינה.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > קריירה מאוחרת יותר

שרמן נבחר כנציג ארצות הברית בקונגרס הראשון, ולאחר מכן לסנאט בקונגרס השני והשלישי עד מותו ב-1793. ב-1790 מונו שרמן וגם ריצ'רד לאו לתקן את חוקי קונטיקט המבולבלים והארכאיים, שהם השיגו. במשך כל חייו, שרמן היה נדיב מרכזי של מכללת ייל, שימש כגזבר האוניברסיטה במשך שנים רבות וקידם את בנייתה של קפלת מכללה.
שרמן התנגד למינוי של חבר החתימה גוברנר מוריס לשגריר בצרפת, משום שלדעתו אותו פטריוט ברמת חיים גבוהה הוא בעל "טבע לא דתי".
ביוגרפיה > מוות וקבורה

שרמן מת בשנתו ב-23 ביולי 1793, לאחר מחלה של חודשיים שאובחנה כמחלת הטיפוס. "העיתון של ארצות הברית" (פילדלפיה), 17 באוגוסט 1793, דיווח על אבחנה חלופית, "הוא חלה בערך באמצע חודש מאי האחרון, ומאז הדרדר מצבו עד מותו. הרופא שלו שיער שההפרעה שלו יושבת בכבד שלו." הוא נקבר בניו הייבן גרין. בשנת 1821, כאשר בית הקברות הועבר למקומו, שרידיו הועברו לבית הקברות ברחוב גרוב.
ג'ונתן אדוארדס הבן נשא הספד בטקס לשרמן ב-25 ביולי 1793. הוא שיבח את תרומתו לחבריו, למשפחתו, לעיר ולמדינתו, וציין את אדיקותו והצטיינותו של שרמן בלימודים.
מורשת

שרמן בולט במיוחד בהיסטוריה של ארצות הברית בהיותו האדם היחיד שחתם על כל ארבעת המסמכים הגדולים של ארצות הברית, תקנון ההתאגדות, הכרזת העצמאות של ארצות הברית, תקנון הקונפדרציה וחוקת ארצות הברית. רוברט מוריס, שלא חתם על התקנון, חתם על שלושת האחרים. ג'ון דיקינסון חתם גם על שלושה, האגודה הקונטיננטלית, תקנון הקונפדרציה וחוקת ארצות הברית. הוא היה מעורב בהכרזת העצמאות אך נמנע בתקווה לפיוס עם בריטניה.
שרמן הוא אחד החברים המשפיעים ביותר בוועידת החוקה. הוא אינו ידוע היטב במעשיו בוועידה מכיוון שהוא היה "נואם קצר וקולע" שמעולם לא שמר תיעוד אישי של ניסיונו, בניגוד לדמויות בולטות אחרות. בגיל 66, שרמן היה החבר השני הכי מבוגר בכנס לאחר בנג'מין פרנקלין (שהיה אז בן 81). עם זאת הוא היה יריב קריטי של ג'יימס מדיסון ושל המדינות המאוכלסות יותר. שרמן היה גם אחד החברים הפעילים ביותר בוועידה, שרמן העלה 160 הצעות (לעומת 177 הצעות של מדיסון).
העיירה שרמן, קונטיקט נקראה על שמו של רוג'ר שרמן. שרמן, כחבר בוועדת החמישה, מתואר על הגולם של אנדרטת ג'פרסון.
הערות שוליים

1 2  "Roger Sherman". Architect of the Capitol. נבדק ב-2019-08-13.
1 2  "Roger Sherman: The Only Man Who Signed All Four Founding Documents", Journal of the American Revolution, 2017 article
↑  "Handout A: Roger Sherman (1721–1793)".
↑  "A Biography of Roger Sherman (1721–1793)". let.rug.nl. נבדק ב-2019-08-13.
↑  Day, Thomas (1809). Reports of Cases Argued and Determined in the Supreme Court of Errors, of the State of Connecticut, in the years 1805, 1806, and 1807. Vol. 2. p. xii-xiii.
↑  Mangan, Gregg (10 באוקטובר 2020). "Roger Sherman, Revolutionary and Dedicated Public Servant". Connecticut History, a CT Humanities Project (באנגלית). נבדק ב-10 ביוני 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "A Century of Lawmaking for a New Nation: U.S. Congressional Documents and Debates, 1774–1875". memory.loc.gov. נבדק ב-2021-12-30.
↑  Schwarz, Frederic D. (בפברואר–במרץ 2006). "225 Years Ago". American Heritage. 57 (1). אורכב מ-המקור ב-1 ביוני 2009. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "A Vanished Port: Middletown & the Caribbean, 1750–1824". Middlesex County Historical Society. 2016-08-07. נבדק ב-2019-08-13.
↑  Cedrone, Sarajane (2017-03-01). "Connecticut in the Golden Age of Smuggling". Connecticut Explored. נבדק ב-2019-08-13.
↑  "Vanished Port: Middletown and the Great Era of West Indies Trade". Wesleyan University Magazine. 2011-01-15. נבדק ב-2019-08-13.
↑  "Discovering Connecticut's Old Port Cities". The New York Times. 1981-10-09. נבדק ב-2019-08-13.
↑  Shapiro, Deborah (2016-09-22). "'Vanished Port' Exhibit Introduces Speakers' Series". courant.com. נבדק ב-2019-08-13.
↑  Federal Writers' Project (2013). The WPA Guide to Connecticut: The Constitution State. Trinity University Press. p. 79. ISBN 978-1-59534-206-5.
↑  Foote, George; Silocka, Richard (2018). "New Haven: Maritime History and Arts". Yale-New Haven Teachers Institute. נבדק ב-2019-08-13.
↑  "sherman". Rutgers University History Department. נבדק ב-2019-08-13.
↑  "Roger Sherman". U.S. Army Center of Military History. נבדק ב-2019-08-13.
↑  Rommel, John G. (1979). Connecticut's Yankee patriot, Roger Sherman. Connecticut bicentennial series. Vol. 34. American Revolution Bicentennial Commission of Connecticut. p. 53. ISBN 978-0-918676-20-7. OCLC 651919763.
↑  Boardman (1938). Signer and Statesman. University of Pennsylvania Press. p. 336. ISBN 9781512800388.
↑  The Connecticut Magazine: An Illustrated Monthly. Connecticut Magazine Company. 1903. p. 334.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007446438705171  GND: 104343613  ISNI: 0000 0000 2032 1259  LCCN: n80090125  MusicBrainz: 1b072e9c-3a38-4486-bad6-487794a546a7  SNAC: w6d32ppk  SUDOC: 22982580X  US Congress: S000349  VIAF: 10281526   WorldCat (עם VIAF): 10281526 
"הכרזת העצמאות" מאת ג'ון טראמבל (1819) מתארת את ועדת החמישה מציגה את עבודתה בפני הקונגרס. שרמן שני משמאל.
קרן הממשל האמריקאי. רוג'ר שרמן הוא הקרוב ביותר מאחורי מוריס, שחתום על החוקה. ציור משנת 1925 מאת ג'ון הנרי הינטרמייסטר.
ועדת החמישה, כולל שרמן, מתוארת על הגולם של אנדרטת ג'פרסון בפסל של אדולף אלכסנדר ויינמן.
מארי אן פוקס

| --- | --- |

 לידה:  9 בדצמבר 1947 קנטון, אוהיו, ארצות הברית 
 פטירה:  9 במאי 2021 (בגיל 73) אוסטין, טקסס, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  כימיה 
 מקום לימודים:  Notre Dame College (1969)  דארטמות' קולג'  אוניברסיטת מרילנד 
 מוסדות:  אוניברסיטת טקסס באוסטין  אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו  אוניברסיטת המדינה של צפון קרוליינה 
 פרסים והוקרה:  מדליית הזהב על שם אותמר (2012)  המדליה הלאומית למדעים (2009)  פרס צ'ארלס לתרופ פרסונס (2005)  מדליית גרוון-אולין (1988)  פרס אגנס פיי מורגן למחקר (1984) 
 
מארי אן פוקס (באנגלית: Marye Anne Fox;‏ 9 בדצמבר 1947 – 9 במאי 2021) הייתה מדענית אמריקאית, שכיהנה כפרופסור לכימיה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו. מחקריה, ששילבו בין תחומי הכימיה האורגנית, הפוטוכימיה והאלקטרוכימיה זיכו אותה בפרסים רבים, לרבות המדליה הלאומית למדעים (2009). על שמה רשומים שלושה פטנטים. פוקס כיהנה כנשיאת אוניברסיטה המדינה של קרוליינה הצפונית בין השנים 1998–2004 וכנשיאת אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו (UCSD) בין השנים 2004–2012. כתבה ספרי לימוד בכימיה אורגנית, פרסמה למעלה מ-400 מאמרים מדעיים, וקיבלה 12 תוארי "דוקטור לשם כבוד".
ביוגרפיה > חייה האישיים

מארי אן פוקס נולדה בקנטון שבאוהיו. אביה, צ'ארלס פיין, עבד במפעל פלדה ואמה, לוסיל פיין, הייתה מורה. אווירת המלחמה הקרה והאיום הסובייטי על השליטה בחלל בשנות ילדותה של פוקס, הותירו חותם על שאיפותיה והתפתחותה בתחום המדע. בעודה בתיכון, שקלה פוקס להתמקצע כמורה, אך סוגיית השלטת משמעת בתלמידים הניאה אותה מלעשות כן והיא החליטה לנתב את התעניינותה במדע לתחום המחקר האקדמי.
ביוגרפיה > קריירה

ב-1969 סיימה פוקס את לימודי התואר הראשון בכימיה ב"נוטרה דם" קולג' (NDC), את לימודי התואר השני סיימה ב-1970 באוניברסיטת המדינה בקליבלנד (CSU), את הדוקטורט שלה בכימיה קיבלה ב-1974 מדארטמות' קולג' ואת מחקר הפוסט דוקטורט שלה עשתה באוניברסיטת מרילנד.
ב-1976 הצטרפה פוקס לאוניברסיטת טקסס באוסטין כמורה מן החוץ. ב-1981 מונתה לפרופסור חבר וב-1985 לפרופסור מן המניין. בשנת 1994 מונתה לסגנית נשיא המחקר באוניברסיטה. ב-1998 מונתה לנשיאה ה-12 של אוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית, הנשיאה האישה הראשונה ולפרופסורית מחקר בכימיה. במהלך כהונתה, התחזקה האוניברסיטה ברמה האקדמית.
מ-1995 עד 2000 שימשה פוקס כיועצת המדעית של ג'ורג' ווקר בוש.
ב-2004 התמנתה פוקס כנשיאה השביעית של אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, האשה הראשונה שהתמנתה לתפקיד זה, ושימשה כפרופסורית מחקר לכימיה.
במהלך כהונתה כנשיאה הוקמו מיזמי מחקר ושותפות חדשים, גויס סכום שאפתני של כמיליארד דולר, הורחבו תוכניות אקדמיות והאוניברסיטה זכתה לדירוג גבוה בין האוניברסיטאות הנחשבות. ביוני 2012 התפטרה פוקס מתפקידה כנשיאת האוניברסיטה וחזרה לעסוק במחקר ובהוראה.
בנוסף לתפקידיה הניהוליים ולעבודת המחקר, עסקה פוקס בחינוך הדור הבא ועוררה בתלמידיה השראה לחקור ולהניב השיגי מחקר משמעותיים.
פעילות מחקרית

פרופסור פוקס, שהייתה חוקרת מתחום הכימיה האורגנית הפיזיקלית, פרסמה מעל 400 מאמרים מדעיים. בעבודתה שילבה מחקר בינתחומי נרחב שהתמקד בקשר בין מבנם של חומרים חדשים לבין היכולת לווסת תהליכים באמצעים פוטוכימיים ושפעול אלקטרוכימי.
למחקריה של פוקס היו השלכות יישומיות בתחומי המרת אנרגיה סולרית, הנדסת חומרים וכימיה סביבתית, כגון: ניקוי רעלים סביבתיים, בניית התקנים אלקטרונים מולקולריים, סינתזה ואפיון של פולימרים פונקציונליים ושינוי משטחים לצורך זירוז תהליכים כימי.
כדי להשיג התקדמות בתחומים הללו, חקרה פוקס תגובות אורגניות חדשות והגדירה את מנגנוניהן.
בתחום אחד פורה במיוחד, חקרה פוקס תגובות אורגניות על פני שטח של מוליכים למחצה מוקרנים, ומצאה שהשליטה על מעבר אלקטרונים בתווכים בלתי הומוגניים כגון זאוליטים, סרטים דקים, או נוזלים סופר-קריטיים, מהווה צעד מפתח. בבסיסם של מחקרים אלה עמד אפיון של מצבים מעוררים, של רדיקלים ורדיקלים יוניים בתווכים האלו. לשם כך, בנוסף לשימוש בטכניקות רגילות מתחום הכימיה האורגנית, נעשה במחקריה גם שימוש בטכניקות מחקריות מיוחדות, כגון ספקטרוסקופיית לייזר, מתודולוגיה אלקטרוכימית ואנליזת פני-שטח.
בנוסף, התמקדה פוקס בהכנת מערכים מאקרו-מולקולריים (פולימרים, גבישים נוזליים וכו') שיאפשרו שליטה על תכונות מאקרוסקופיות (כגון כיווניות מעבר אלקטרונים, התפשטות תרמית או הולכה) בחומרים מעוצבים.
בין השאר, עבודת המחקר של פוקס תרמה להבנה של מצבים מעוררים ותהליכי מעבר-מטען, פוטוקטליזה של תגובות אורגניות בעזרת מוליכים-למחצה רחבי-פס, פוטואלקטרודות שעברו שינוי כימי ופוטוכימיה של אניונים אורגניים, וקידמה את ההבנה על אנרגיה מתחדשת.
פוקס רשמה על שמה שלושה פטנטים:
1988 – "תא פוטואלקטרוכימי מרובה-אלקטרודות לפוטוקטליזה ופוטוסינתזה ללא סיוע".
1994 – "אחסון מידע אלקטרו-אופטי הפיך בסרטים דקים בעלי פוטו-מוליכות אחידה".
1995 – "זיכרונות אופטואלקטריים עם סרטים דקים פוטו-מוליכים".
בשנותיה האחרונות אובחנה כחולת פרקינסון ונחשפה בסרטון להעלאת המודעות ועידוד המחקר על המחלה. היא נפטרה ב-9 במאי 2021. הותירה אחריה בעל, ג'יימס ווייטסל, פרופסור לכימיה, ושלושה ילדים.
פרסים ואותות הוקרה בולטים

מדליית גרוון-אולין,1988
מדליית הבינגה,1991
חברה ב"ארגון האמריקאי לקדמה מדעית" (AAAS), מ-1993
חברה ב"האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית)", מ-1994
חברה ב"האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים", מ-1994
חברה ב"החברה הפילוסופית האמריקאית", מ-1996
פרס ע"ש צ'ארלס לת'רד פרסונס,2005.
המדליה הלאומית למדעים,2009
מדליית הזהב אות'מר,2012
הפרס ע"ש קלארק קר,2014
לקריאה נוספת

מאמרים נבחרים של מארי פוקס:
v Gopidas, K. R., James K. Whitesell, and Marye Anne Fox. "Metal-core-organic shell dendrimers as unimolecular micelles." Journal of the American Chemical Society 125.46 (2003): 14168-14180.
v Gopidas, Karical R., James K. Whitesell, and Marye Anne Fox. "Nanoparticle-cored dendrimers: synthesis and characterization." Journal of the American Chemical Society 125.21 (2003): 6491-6502.
v Zhang, Jian, James K. Whitesell, and Marye Anne Fox. "Photophysical behavior of variously sized colloidal gold clusters capped with monolayers of an alkylstilbenethiolate." The Journal of Physical Chemistry B 107.25 (2003): 6051-6055.
v Gu, T., Ye, T., Simon, J. D., Whitesell, J. K., & Fox, M. A. (2003). "Subpicosecond transient dynamics in gold nanoparticles encapsulated by a fluorophore-terminated monolayer." The Journal of Physical Chemistry B, 107(8), 1765-1771.
v Gopidas, Karical R., James K. Whitesell, and Marye Anne Fox. "Synthesis, characterization, and catalytic applications of a palladium-nanoparticle-cored dendrimer." Nano Letters 3.12 (2003): 1757-1760.
v Canepa, Marina, Marye Anne Fox, and James K. Whitesell. "The influence of core size on electronic coupling in shell–core nanoparticles: gold clusters capped with pyrenoxylalkylthiolate." Photochemical & Photobiological Sciences 2.11 (2003): 1177-1180.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  NCSU LIBRERIES
1 2 3 4  UC San Diago
1 2 3 4  UC San Diago
1 2  NCSU LIBRERIES
1 2 3  NATIONAL SCIENCE TECHNOLOGY MEDALS FOUNDATION
1 2 3 4 5  UC San Diago
↑  Dartmouth College Commencement
↑  YouTube
↑  UC San Diago
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007422348805171  BIBSYS: 90374855  BnF: cb122997807 (data)  CiNii: DA01505319  ISNI: 0000 0001 1081 6300  LCCN: n84220413  NDL: 00760646  NKC: kup19940000028568  NTA: 07389253X  SELIBR: 315656  SNAC: w64j4z5x  SUDOC: 031861962  VIAF: 109047028   WorldCat (עם VIAF): 109047028
ניקולאי רימסקי-קורסקוב

| --- | --- |

 לידה:  6 במרץ 1844 (יוליאני) טיחווין, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  21 ביוני 1908 (בגיל 64) ליובנסק, האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  בית העלמין טיחווין 
 מוקד פעילות:  האימפריה הרוסית 
 מקום לימודים:  בית הספר לקציני צי 
 סוגה:  אופרה, סימפוניה, מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  רוסית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 בן או בת זוג:  Nadezhda Rimskaya-Korsakova 
 צאצאים:  Andrey Rimsky-Korsakov, Vladimir Rimsky-Korsakov, מיכאיל רימסקי-קורסאקוב, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מספר צאצאים:  7 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
נִיקוֹלַאי אַנְדְרֶיֶיבִיץ' רִימְסְקִי-קוֹרְסַקוֹב (ברוסית: Николай Андреевич Римский-Корсаков;‏ 18 במרץ 1844, טיחווין – 21 ביוני 1908, סנקט פטרבורג) היה מלחין רוסי, שנמנה עם חוג המוזיקאים הנודע בשם "החמישה" – אסכולה ששאפה ליצור סגנון מוזיקה לאומי-רוסי מובחן, המשלב מוטיבים מקומיים ועממיים מרוסיה. רימסקי-קורסקוב ניחן בכשרון לתזמור יצירות.
יצירותיו הידועות ביותר לתזמורת הן קפריצ'יו ספרדי, פתיחה לחג הפסחא הרוסי ושחרזאדה, אשר חולקות מקום מכובד ברפרטואר המוזיקה הקלאסית, יחד עם 15 האופרות שהלחין, מתוכן האופרה סיפורו של הצאר סלטאן, שבה נכללת יצירתו הפופולרית ביותר מעוף הדבורה.
רימסקי-קורסקוב, שהיה מלחין לאומי, האמין בפיתוח סגנון לאומני של מוזיקה קלאסית וכך גם חבריו, המלחין מילי באלאקירב והמבקר ולדימיר סטאסוב. סגנון זה כלל מוזיקה עממית רוסית, פולקלור יחד עם מוזיקה הרמונית, מלודית ואלמנטים הכוללים שיטה המכונה אוריינטליזם. רימסקי-קורסקוב העריך את טכניקות האוריינטליזם לאחר שהפך לפרופסור להלחנה ותזמור בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג בשנת 1871 בגיל 27. רימסקי-קורסקוב הושפע רבות ממלחינים כגון מיכאיל גלינקה וחבריו ל"חמישה". שיטות ההלחנה והתזמור של רימסקי-קורסקוב הועשרו עוד יותר על ידי חשיפתו של רימסקי-קורסקוב ליצירותיו של ריכרד וגנר.
בחלק ניכר מחייו, שילב רימסקי-קורסקוב את עיסוקיו בהלחנה ובהוראה במקביל לקריירה בצבא רוסיה. תחילה, שירת כקצין בצי הרוסי הקיסרי ואחר כך כמפקח להקות צבאיות ימיות ברוסיה. הוא פיתח תשוקה לאוקיינוס בילדותו, מקריאת ספרים ומסיפורים שסיפר לו אחיו הגדול. אהבת הים גרמה לו להלחין שתיים מיצירות התזמורת הידועות ביותר שלו, הפואמה הסימפונית סדקו (שלא להתבלבל עם האופרה סדקו מאת אותו מלחין) ושחרזאדה. בעת תפקידו בתור מפקח להקות צבאיות ימיות, הרחיב רימסקי-קורסקוב את ידיעותיו על כלי נשיפה מעץ וכלי נשיפה ממתכת, מה שהגביר את יכולותיו בתזמור. הוא העביר את הידע הזה לתלמידיו, וגם לאחר מותו באמצעות ספר לימוד בנושא תזמור.
רימסקי-קורסקוב הותיר אוסף לא מבוטל של יצירות לאומניות רוסיות מקוריות. הוא עיבד יצירות של החמישה לביצוע, ובזכותו הן זכו לכבוד ברפרטואר הקלאסי הפעיל. הוא עיצב דור של מלחינים ומוזיקאים צעירים במהלך עשרות שנותיו כמחנך. רימסקי-קורסקוב נחשב אפוא ל"אדריכל הראשי" של מה שציבור המוזיקה הקלאסית רואה ב"סגנון הרוסי". השפעתו על מלחינים צעירים הייתה חשובה במיוחד, שכן הוא שימש כדמות מעבר בין תקופתו של מיכאיל גלינקה המיושן, לבין דורות צעירים של מוזיקה מודרנית, שעברו הכשרה מקצועית והפכו למלחינים מפורסמים. סגנונו של רימסקי-קורסקוב שהתבסס על אלו של גלינקה, באלאקירב, הקטור ברליוז, פרנץ ליסט ולמשך תקופה קצרה גם ריכרד וגנר, הועבר ישירות לשני דורות של מלחינים רוסים והשפיע על מלחינים לא-רוסים כולל מוריס ראוול, קלוד דביסי, פול דיקא ואוטורינו רספיגי.
ביוגרפיה > משפחתו, ילדותו ונעוריו > ההיסטוריה של משפחתו

ניקולאי רימסקי-קורסקוב נולד למשפחה אריסטוקרטית ב-18 במרץ 1844 בטיחווין (שאז הייתה במחוז נובגורוד), כ-200 ק"מ ממזרח לסנקט פטרבורג. לאורך ההיסטוריה, שירתו בני המשפחה בממשלת רוסיה וכיהנו בתפקידים שונים כנגידים וגנרלים. על פי צו הצאר, ב-15 במאי 1677 קיבלה משפחת קורסקוב את הזכות להיקרא משפחת רימסקי-קורסקוב. שם התואר הרוסי:"רימסקי" פירושו "רומי", מכיוון שמוצא המשפחה היה מ"הספר הרומאי" - כלומר, מצ'כיה, שבתקופה זו הייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה.
אביו של ניקולאי רימסקי-קורסקוב, אנדריי פטרוביץ' רימסקי-קורסקוב (1784-1862), היה אחד מששת הבנים הבלתי חוקיים של הלוטננט גנרל פיטר ווינוביץ' רימסקי-קורסקוב. מכיוון שהוא לא יכול היה להתחתן עם אמם בגלל מעמדה החברתי הנמוך, באמצעות ידידותו עם אלכסיי ארקצ'ייב, הוא הצליח להעניק להם את כל הפריבילגיות של משפחת האצילים. אך בכל זאת לא התחתן עם האישה עמה הביא את כל ששת האחים. אביו של ניקולאי רימסקי-קורסקוב, אנדריי, כיהן במשרד הפנים של האימפריה הרוסית, כסגן מושל נובגורוד, ובמחוז ווהלין. אמו של המלחין, סופיה וסיליבאנה רימסקאיה-קורסאקובה (1802-1890) נולדה גם היא כבת לא חוקית של צמיתה ושל וסילי פדורוביץ' סקאריאטין, בעל בית עשיר שהשתייך למשפחה הרוסית אצילה שמקורה במאה ה-16. אביה גידל אותה בנוחות מלאה, אך עם שם משפחה מאולתר, וסיליבאנה, וללא מעמד חוקי. כשאנדריי פטרוביץ' פגש אותה, הוא כבר היה אלמן. אשתו הראשונה, קניאזה ושמה יקטרינה משצ'רסקאיה, מתה רק תשעה חודשים לאחר נישואיהם. מכיוון שסקריאטין מצא אותו לא מתאים לבתו, אנדריי "גנב" בסתר את כלתו מבית האב והביא אותה לסנקט פטרבורג, שם נישאו. למשפחת רימסקי-קורסקוב הייתה היסטוריה ארוכה של שירות צבאי בחיל הים הרוסי. אחיו הבכור של ניקולאי רימסקי-קורסקוב, ווין, המבוגר ממנו ב-22 שנה, היה נווט וחוקר ידוע ועל שמו נקרא ארכיפלג רימסקי-קורסקוב. אחיו ווין רימסקי-קורסקוב נולד בשנת 1822 וסיים את לימודיו בבית הספר למתמטיקה וניווט בסנקט פטרבורג. הוא שירת כקצין חיל הים ומפקד הסקונר "ווסטוק" בשייטת בניהולו של אדמירל יבפימי פוטיטין. ווין רימסקי-קורסקוב נפטר בגיל 49 בשנת 1871 בפיזה ונקבר בסנקט פטרבורג.
בנוסף לכך הייתה לו השפעה חזקה על חייו של ניקולאי. בשנים מאוחרות יותר בחייו של המלחין, הוא נזכר שאמו ניגנה מעט בפסנתר, ואביו יכול היה לנגן כמה שירים בפסנתר בעל-פה. החל מגיל שש, נלקח ניקולאי לשיעורי פסנתר אצל מורים מקומיים והראה כישרון למיומנויות שמיעה, אך הוא לא גילה עניין וניגן, כפי שכתב אחר כך, "בצורה גרועה, ברישול… גרוע בשמירת קצב".
ביוגרפיה > משפחתו, ילדותו ונעוריו > ילדות

הוא היה השני מבין שני אחים, הגדול היה ווין. ניסיונותיו הראשונים של רימסקי-קורסקוב להלחין קטעים משלו החלו מוקדם מאוד, כשהיה בן תשע. יצירתו הראשונה הייתה דואט בשם "פרפר". ניקולאי רימסקי-קורסקוב העדיף ספרות על פני מוזיקה. מאוחר יותר כתב כי מקריאתו וסיפוריו של אחיו, הוא פיתח אהבה פואטית לים "מבלי שראה אותו מעולם". בשנת 1856, נרשם ניקולאי בן השתים-עשרה לאקדמיה הימית בסנקט פטרבורג, שם הוא התחיל ללמוד שיעורי נגינה בצ'לו ולאחר מכן למד נגינה על פסנתר אצל אדם בשם אולייך. אחיו מימן את השיעורים הללו בתקווה שיעזרו לניקולאי להתגבר על ביישנותו. דבר זה עודד את הילד בן ה-12 להצטרף לצי הרוסי הקיסרי. הוא למד באקדמיה הימית בסנקט פטרבורג במשך שש שנים ובגיל 18 ניגש לבחינת הגמר שלו באפריל 1862.