stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קירק דאגלס
קריירת משחק > שנות ה-60

בשנות 1960 גילם דאגלס את דמות הגלדיאטור התראקי המורד ספרטקוס בסרט "ספרטקוס", תפקיד שבעיני רבים נחשב לטוב והזכור ביותר שלו. הסרט "ספרטקוס" שיצא ב-1960 בבימויו של סטנלי קובריק, היה לשני אותו יצרו השניים יחד. זה הסרט הראשון של דאגלס בו היה גם המפיק הבכיר, דאגלס עצמו גייס 12 מיליון דולר להפקת הסרט והפך אותו לאחד הסרטים היקרים ביותר עד אז. עם צאת הסרט דאגלס נתן קרדיט מלא לתסריטאי שלו, דלטון טרמבו שהיה ב"רשימה השחורה" של הוליווד באותה התקופה ובכך למעשה הצליח לשקם את הקריירה של התסריטאי הצעיר. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר בשש קטגוריות וגרף ארבעה פרסים: הצילום, הניהול האמנותי, עיצוב התלבושות ושחקן המשנה.
דאגלס קנה את הזכויות לרומן "מעל קן הקוקיה" מחברו קן קיזי, ועיבד אותו למחזה בו כיכב בשנת 1963. מחזה זה רץ בברודוויי במשך חמישה חודשים והביקורות עליו היו מעורבות. דאגלס שמר על הזכויות הללו ובשנת 1975 הופקה גרסת הסרט על ידי בנו מייקל דאגלס ובו כיכב ג'ק ניקולסון מכיוון שדאגלס נחשב אז למבוגר. הסרט "קן הקוקייה" נחשב עד היום לאחד מהסרטים הטובים בהיסטוריה, הוא זכה בכל חמשת פרסי אוסקר הגדולים והוא השני בלבד שהצליח בכך. בין היתר זכה ניקולסון בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
דאגלס יצר שבעה סרטים עם ברט לנקסטר: "קרב יריות" (1948), "אני צועד לבד" (1957), "שבעה ימים במאי" (1964) "ניצחון באנטבה" (1976) ועוד. הצמד הזה היה ידוע בכל רחבי הוליווד, השניים אשר הגיעו בערך באותה התקופה להוליווד והופיעו יחד בסרט הרביעי של כל אחד, הפכו לשחקנים-מפיקים שחיפשו קריירות הוליוודיות עצמאיות והתנגדו לאולפנים הגדולים. ג'ון פרנקהיימר, שביים את המותחן הפוליטי "שבעה ימים במאי" בשנת 1964, לא עבד עם לנקסטר בעבר ובמקור כלל לא רצה אותו בסרט. דאגלס חשב שלנקסטר יתאים לתפקיד בסרט ו"התחנן שישקול מחדש", לבסוף פרנקהיימר אכן קיבל את לנקסטר לתפקיד והופתע לטובה לאור יכולת המשחק שלו.
ב-1963 כיכב בסרט רשימתו של אדריאן מסנג'ר בבימויו של ג'ון יוסטון.
בשנת 1967 כיכב דאגלס לצד ג'ון ויין במערבון "עגלת המלחמה" שביים ברנט קנדי. בשנת 1966 כיכב דאגלס בסרט "הטל צל ענק" שצולם ברובו בישראל ומספר את סיפורו של דוד מרכוס, קולונל בצבא ארצות הברית שהיה הראשון שהוענקה לו דרגת אלוף בצה"ל. בסרט כיכב דאגלס לצד השחקנים ג'ון ויין, יול ברינר, פרנק סינטרה ועוד. הסרט צולם באתרים שבהם התרחשו האירועים המקוריים.
בסרט "הסידור" משנת 1969, אשר בוים על ידי איליה קאזאן כיכב דאגלס כמנהל פרסום מיוסר כשפיי דאנאוויי שיחקה לצדו. הסרט לא הצליח בקופות וספג ביקורות שליליות ברובו.
קריירת משחק > שנות ה-70 – 2020

בין השנים 1970 ל-2008 השתתף דאגלס בכמעט 40 סרטים והופיע בעשרות תוכניות טלוויזיה. הוא כיכב במערבון "היה איש עקום" בשנת 1970, לצד השחקן הנרי פונדה. בשנת 1972 התארח דאגלס בסרט הטלוויזיה "ספיישל גשר לונדון" בכיכובו של טום ג'ונס.
בשנת 1973 ביים דאגלס את סרטו הראשון "סקאלוואג", הוא גם כיכב בסרט וגילם את דמותו של פג, שיחק לצד שחקנים כמו מארק לסטר ונוויל בראנד. עוד באותה השנה התאחד דאגלס עם הבמאי דייוויד וינטרס וביחד הם יצרו את הגרסה המוזיקלית לסיפור "המקרה המוזר של ד"ר ג'קיל ומר הייד", אשר הופיעה בתור תוכנית טלוויזיה ואף הועמדה לשלושה פרסי אמי.
דאגלס שב לתפקיד הבמאי בשנת 1975, כדי לביים את הסרט "פוזה" – מערבון בו כיכב דאגלס לצד ברוס דרן, דייוויד צ'רני ועוד. בשנת 1978 שיחק דאגלס בסרט האימה "הזעם" בבימויו של בריאן דה פלמה. בשנת 1980, הוא כיכב בסרט "ספירה לאחור" כששיחק את מפקד נושאת המטוסים USS Nimitz, העוברת בזמן לים לפני המתקפה על פרל הארבור ב-1941. סרט זה הופק על ידי בנו של דאגלס, פיטר דאגלס. בשנת 1982 כיכב בסרט "האיש מהנהר המושלג", סרט אוסטרלי בבימוי של ג'ורג טי מילר, שזכה לביקורות משבחות ופרסים רבים. בשנת 1986 התאחד דאגלס עם חברו הוותיק ברט לנקסטר, ושניהם הופיעו יחד בקומדיית הפשע "קשוחים שכאלה", עם צוות שחקנים שכלל בין היתר את צ'ארלס דרנינג ואלי וולך. סרט זה היה לשיתוף הפעולה האחרון בין השניים, אשר סיכם שותפות של יותר מ-40 שנה של יצירת קולנוע משובח.
בשנת 1986 אירח דאגלס יחד עם אנג'לה לאנסברי את האירוע לרגל 100 שנים לפסל החירות, בו השתתפו המקהלה הפילהרמונית של ניו יורק אותה ניהל באותה התקופה זובין מהטה.
בשנת 1988 כיכב דאגלס בעיבוד הטלוויזיוני של הסיפור "משפט הקופים", לצד ג'ייסון רוברדס וז'אן סימונס. הסדרה זכתה בשני פרסי אמי. בשנות התשעים המשיך דאגלס להשתתף בתוכניות טלוויזיה שונות. בהם היה סרט הטלוויזיה "הסוד" משנת 1992, המספר את סיפורם של סבא ונכד אשר נאבקים בדיסלקסיה. בסרט שיחק דאגלס לצד ברוס בוקסלייטנר. עוד באותה שנה גילם דאגלס את דודו של מייקל ג'יי פוקס בקומדיה "תאוות בצע". דאגלס השתתף בסרטון לשיר של דון הנלי "גן לאללה" בתור שטן.
בשנת 1995 הוענק לדאגלס פרס אוסקר לשם כבוד, הפרס הוענק לו על ידי הבמאי והמפיק סטיבן ספילברג במהלך טקס האוסקר ה-67.
בשנת 1996, לאחר שסבל משבץ מוחי שפגע ביכולתו לדבר, דאגלס לא חדל מעשית סרטים. הוא עבר טיפולי קול במשך שנים ובשנת 1999 השתתף בסרט "יהלומים", בו גילם לוחם זקן אשר מחלים משבץ מוחי. בסרט זה שיתף פעולה עם חברתו הוותיקה משנות לימודי המשחק שלו, לורן באקול.
בשנת 2003, יצרו מייקל וג'ואל דאגלס בניו של קירק דאגלס את הסרט "הכל עובר במשפחה". בני משפחה שונים כמו קירק ואשתו, אימם של הבנים, דיאנה דיל, כיכבו כמשפחה בסרט. הופעתו האחרונה של דאגלס בסרט עלילתי הייתה בסרט "אשליה" משנת 2004, בבימויו של מייקל גורז'אן. הסרט עוסק באחרית חייו של במאי קולנוע גוסס שנאלץ לצפות בפרקים מחייו של בן אותו סירב להכיר. הופעת המסך האחרונה של דאגלס הייתה בסרט טלוויזיה "הרציחות בבניין האמפייר סטייט" אשר יצא בשנת 2008. במרץ 2009 ערך דאגלס מופע יחיד אוטוביוגרפי אותו העלה בקבוצת התיאטרון במרכז קולבר סיטי קליפורניה. ארבע מן ההופעות אותן ערך צולמו והפכו לסרט תיעודי עליו אשר הוקרן לראשונה בינואר 2010, כעשור טרם פטירתו.
דאגלס הופיע בטקס גלובוס הזהב של שנת 2018, בגיל 101 יחד עם כלתו קתרין זיטה-ג'ונס. הופעה זו הייתה נדירה שכן הוא לא הרבה להיראות בפומבי בעשור האחרון בחייו. הוא העניק בטקס את פרס התסריט הטוב ביותר.
חיים אישיים > אישיות

לאחר שהשתתף בסרט "העסקה" משנת 1988, תיאר דאגלס את עצמו : "אני כנראה השחקן הכי לא אהוב בהוליווד. ואני מרגיש די נוח עם זה. כי זה אני. נולדתי אגרסיבי, אני מניח שאמות אגרסיבי". עמיתים לעבודה ומקורבים לדאגלס ציינו תכונות דומות, חברו הטוב ברט לנקסטר אמר פעם, "קירק יהיה הראשון שיגיד לך שהוא אדם קשה מאוד. ואני אהיה השני". אישיותו הסוערת של דאגלס מיוחסת לילדותו שעברה יחד עם אב אלכוהוליסט ותוקפני, ילדות קשה מוזנחת וענייה לצד 6 אחיות. לדברי דאגלס, "היה הרבה זעם נורא בתוכי, זעם שפחדתי לחשוף מכיוון שהיה כל כך הרבה יותר מזה, וכל כך חזק יותר, באבא שלי". עם כל האגרסיביות של דאגלס הוא היה אדם שנון וחוש ההומור שלו ניכר לעיתים קרובות.
חיים אישיים > נישואים וילדים

דאגלס ואשתו הראשונה, דיאנה דיל, נישאו ב-2 בנובמבר 1943. לזוג נולדו שני בנים, השחקן מייקל דאגלס והמפיק ג'ואל דאגלס. הזוג התגרש לאחר 8 שנות נישואים בשנת 1951. לאחר שהתגרש פגש דאגלס בפריז את המפיקה אן ביידנס. היא ברחה מהנאצים אשר הגיעו לביתה שבגרמניה, ושרדה בכך שהעמידה את כישוריה הרב לשוניים בעבודה באולפני הקולנוע, היא עסקה בתרגומי סרטים ובין היתר גם לעברית. דאגלס שהגיע לפריז עקב צילומי הסרט "תאווה לחיים", התחבב על המפיקה הצעירה והשניים נישאו ב-29 במאי 1954. בשנת 2014 חגגו בני הזוג 60 שנה לנישואיהם באחוזת גרייסטון בבוורלי הילס. לשניים נולדו שני בנים, פיטר מפיק קולנוע ואריק שחקן קולנוע אשר נפטר ממנת יתר ב-6 ביולי 2004. בשנת 2017 הוציאו בני הזוג ספר ששמו "קירק ואנה: מכתבי אהבה, צחוק וחיים בהוליווד", אשר חשף מכתבים אינטימיים אותם חלקו במהלך השנים. לאורך נישואיהם היו לדאגלס מערכות יחסים שונות עם נשים אחרות כולל כמה מכוכבות הקולנוע הגדולות בהוליווד, אם כי לעולם לא הסתיר את בגידותיו מאשתו שקיבלה אותן והסבירה, "כאירופית הבנתי שזה לא מציאותי לצפות לנאמנות מוחלטת בנישואים". אן דאגלס-ביידנס נפטרה ב-29 באפריל 2021 בביתה בבוורלי הילס.
חיים אישיים > יחסו ליהדות

בפברואר 1991 עבר דאגלס תאונת מסוק ונפצע באורח קשה כשהמסוק התנגש במטוס מעל לשדה התעופה של סנטה פאולה בקליפורניה. שני אנשים נוספים נפצעו ושניים נהרגו. חוויה זו של חיים ומוות עוררה בדאגלס את חיפוש היהדות בה גדל וההתקרבות אליה. מה שהוביל אותו לאחר מחקר רב, לחבק את היהדות בה גדל ולהוקיר אותה. הוא תיעד את המסע הרוחני הזה בספרו, "טיפוס על ההר: חיפושיי אחר משמעות" שיצא לאור בשנת 1997. באוטוביוגרפיה הקודמת שלו, נזכר כי "שנים אחורה ניסיתי לשכוח שאני יהודי, אך בהמשך הקריירה התחלתי להתמודד על המשמעות של להיות יהודי" נושא זה נהפך לנושא משמעותי בחייו. בריאיון שנתן בשנת 2000, הסביר דאגלס את השינוי שחווה:
"היהדות ואני נפרדנו מזמן מזמן, כשהייתי ילד מסכן שגדלתי באמסטרדם, ניו יורק. אז הייתי תלמיד די טוב, אז יהודי הקהילה שלנו חשבו שהם יעשו דבר נפלא אם יקבלו מספיק כסף כדי לשלח אותי לישיבה כדי להיות רב. משה הקדוש! זה הפחיד אותי לעזאזל. לא רציתי להיות רב. רציתי להיות שחקן. האמינו לי שבני ישראל היו מתמידים. היו לי סיוטים – ללכת עם פאות ארוכות וכובע שחור. הייתי צריך לעבוד קשה מאוד כדי לצאת מזה. אבל לקח לי הרבה זמן ללמוד שאתה לא צריך להיות רב כדי להיות יהודי".
דאגלס ציין כי הנושא העומד בבסיסם של חלק מסרטיו, כולל "הלהטוטן" (1953), "הטל צל ענק" (1966) ו"זיכרון אהבה" (1982), הוא על יהודי שלא חושב על עצמו כאחד אך בסופו של דבר מוצא את יהדותו, בדיוק כמו סיפורו של דאגלס עצמו. הסרט "הלהטוטן" הוא הסרט ההוליוודי הראשון שצולם בישראל. מדינת ישראל שקמה כ-5 שנים לפני צילומי הסרט הייתה מדינה ענייה וחסרת משאבים באותו התקופה ועל זה דאגלס מספר בספרו: "העוני היה קיצוני, ואוכל כמעט שלא היה", אך הוא סיפר שבסופו של דבר נפלא להיות ברוב כיהודי בין יהודים.
אף על פי שלילדיו לא היו אמהות יהודיות, דאגלס הצהיר כי הם "היו מודעים תרבותית" למורשתם היהודית וכי הוא מעולם לא ניסה להשפיע על החלטותיהם הדתיות. אשתו של דאגלס, אן ביידנס, התגיירה בשנת 2004, רגע לפני שהשניים חידשו את נדר הנישואין שלהם. דאגלס עצמו חגג את טקס בר המצווה שלו בשנת 1999, בגיל 83.
חיים אישיים > פילנתרופיה

דאגלס ואשתו תרמו במהלך השנים לאוכלוסיות רבות סכומי כסף שהגיעו עד לכדי 80 מיליון דולר לאורך השנים. ביניהן תרם לבית הספר התיכון בו למד. בספטמבר 2001, הוא סייע לממן את המחזמר של בית הספר התיכון בו למד, אמטוריו באמסטרדם ניו יורק. בשנת 2012 הוא תרם כ-5 מיליון דולרים למכללת סנט לורנס, בה למד את שיעורי המשחק שלו. המכללה השתמשה בתרומה לקרן המלגות שלה.
במהלך השנים תרם דאגלס לבתי ספר, למוסדות רפואיים ולעמותות בדרום קליפורניה. בין היתר תרם למעלה מ-400 גני שעשועים המפוזרים ברחבי לוס אנג'לס. הזוג הקים את מרכז אן דאגלס לנשים חסרות בית בלוס אנג'לס אשר עזר למאות נשים לשפר את חייהן. בקולבר סיטי הם פתחו את תיאטרון קירק דאגלס בשנת 2004. השניים הקימו את מרכז היולדות על שם אן דאגלס במרכז היהדות הקונסרבטיבית בווסטווד. במרץ 2015 תרמו קירק ואשתו 2.3 מיליון דולר לבית החולים לילדים בלוס אנג'לס.
מאז תחילת שנות התשעים, קירק ואן דאגלס תרמו באופן קבוע למכון מחקר אשר מפתח תרופות ואמצעי עזר לחולים במחלת אלצהיימר בוודלנד הילס, בדצמבר 2015, לקראת חגיגות ה-99 של קירק, תרמו השניים כ-15 מיליון דולר נוספים למקום, כדי לעזור ולהרחיב את המקום עם ביתן חדש הנקרא על שם דאגלס. לאורך השנים תרמו השניים למכון למעלה מ-50 מיליון דולרים.
דאגלס תרם כמה גני שעשועים ברחבי ירושלים, ותרם את אודיטוריום דאגלס במוסד "אש התורה" השוכן מול הכותל המערבי.
לאחר שנפטר הוריש דאגלס את כל הונו העומד על כ-61 מיליון דולר לצדקה, בין היתר כ-50 מיליון הועברו למרכז הצדקה אשר הקים עם אשתו ושאר הכסף חולק בין אוניברסיטת סנט לורנס, בית כנסת סיני, בית חולים לילדים בלוס אנג'לס ועוד.
חיים אישיים > פוליטיקה

לאורך חייהם של הזוג דאגלס, השניים ביקרו בלמעלה מ-40 מדינות על חשבונם, כדי לשמש שגרירים של רצון טוב עבור סוכנות ההסברה של ארצות הברית. בשנת 1980 ביקר דאגלס במצרים, שם ניפגש עם נשיא מצרים אנואר סאדאת. בזכות פעולתו הוענקה לדאגלס בשנת 1981 מדליית החירות הנשיאותית, שהיא האות הגבוה ביותר בחברה האמריקאית. בטקס אמר הנשיא ג'ימי קרטר, שהעניק לדאגלס את המדליה, כי דאגלס "עשה זאת בדרך של הקרבה, כמעט ללא תרועה ומבלי שתבע לעצמו קרדיט אישי או שבחים."
דאגלס היה חבר כל חייו במפלגה הדמוקרטית. לאורך השנים כתב מכתבים לפוליטיקאים אשר היו לו לחברים, אותם מכתבים פורסמו לבסוף בספר זיכרונותיו שיצא לאור בשנת 2007, ובו כתב לנשיא ג'ימי קרטר כי "ישראל היא הדמוקרטיה היחידה המצליחה במזרח התיכון, והייתה צריכה לסבול מלחמות רבות, כנגד כל הסיכויים היא הצליחה באופן אדיר. אם ישראל מפסידה במלחמה אחת, אין יותר ישראל".
חיים אישיים > תחביבים

דאגלס נהג לערוך בלוג אינטרנטי מעת לעת. במקור התארח בתוכנית "המרחב שלי", בה הציג פוסטים משלו. נכון לשנת 2018, דאגלס היה הבלוגר המבוגר ביותר בעולם.
סוגיות בריאותיות ופטירה

ב-28 בינואר 1996 לקה דאגלס בשבץ מוחי שפגע ביכולת הדיבור שלו. הרופאים אמרו לאשתו כי אלא אם כן יחול שיפור משמעותי, אובדן יכולת הדיבור שלו ככל הנראה קבוע. לאחר משטר טיפולים יום-יומי בדיבור שנמשך לאורך מספר חודשים, יכולת הדיבור שלו חזרה לאט לאט, אף על פי שנותרה מוגבלת. חודשיים לאחר המקרה זכה דאגלס בפרס אוסקר לשם כבוד בו הודה לקהל בשפתו. על חוויה זו כתב בספרו "משבר המזל שלי" משנת 2002, בו קיווה שיהיה "מדריך הפעלה" עבור אחרים כיצד להתמודד עם שבץ.
ב-5 בפברואר 2020, בגיל 103, קירק דאגלס נפטר בביתו שבבוורלי הילס, קליפורניה מוקף במשפחתו. הלווייתו נערכה בבית העלמין בפארק הזיכרון ווסטווד וילג' ב-7 בפברואר 2020.
הוקרות ופרסים

ב-1949, הועמד לפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר, על תפקידו בסרט "אלוף"
ב-1951, הועמד לפרס חוג מבקרי הקולנוע של ניו יורק, על תפקידו בסרט "סיפור בלשי"
ב-1952, הועמד לפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר, על תפקידו בסרט "הרע והיפה"
ב-1952, הועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר, על תפקידו בסרט "הרע והיפה"
ב-1956, הועמד לפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר, על תפקידו בסרט "בתאווה לחיים"
ב-1956, זכה בפרס חוג מבקרי הקולנוע של ניו יורק, על תפקידו בסרט "בתאווה לחיים"
ב-1957, זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר, על תפקידו בסרט "בתאווה לחיים"
ב-1957, זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל סאן סאביטין הבין-לאומי לסרטים, על תפקידו בסרט "ויקינגים"
ב-1963, הועמד לפרס באפט"א לקולנוע, על תפקידו בסרט "הבודד הוא הגאה"
ב-1968, זכה בפרס גלובוס הזהב לשם כבוד, על תרומתו לעלום הקולנוע
ב-1958, זכה לתואר כבוד לאומנות מאונברסיטת לוארנס
ב-1975, הועמד לפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין, על תפקידו בסרט "פוזה"
ב-1980, זכה בפרס סזאר לשם כבוד, על פועלו בעולם הסרטים ותרומתו לקולנוע
ב-1981, זכה במדליית החירות הנשיאותית, שהיא האות הגבוה ביותר בחברה האמריקאית, מהנשיא ג'ימי קרטר
ב-1983, זכה בפרס ג'פרסון לשירות הציבור
ב-1984, נכנס דאגלס להיכל התהילה של סרטי המערבונים במוזיאון הקאובוי והמורשת המערבית, באוקלהומה
ב-1986, הועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסרט טלוויזיה "עמוס"
ב-1986, הועמד לפרס אמי על השחקן הטוב ביותר בסרט טלוויזיה "עמוס"
ב-1988, זכה בפרס על מפעל חיים של מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית
ב-1990, זכה בפרס ליגון הכבוד הצרפתי עבור יצירת אמנות משובחת לאורך השנים
ב-1991, זכה בפרס על מפעל חיים של ה-AFI
ב-1992, הועמד לפרס אמי על השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה, "סיפורי הקריפטה"
ב-1994, זכה בפרס הכבוד השנתי של מרכז קנדי, על פועלו באומנויות הבמה בוושינגטון ובאמריקה
ב-1996, זכה בפרס אוסקר לשם כבוד, על 50 שנות קריירה קולנועית ותרומתו לעולם הקולנוע
ב-1997, זכה בפרס על מפעל חיים של פסטיבל הסרטים של הוליווד
ב-1998, זכה בפרס על מפעל חיים של גלידת שחקני המסך
ב-2001, זכה בפרס דוב הזהב לשם כבוד, של פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין
ב-2002, זכה במדליה הלאומית לאומנויות, שהיא האות הגבוה ביותר לאומנים בארצות הברית, מהנשיא בוש
ב-2002, הועמד לפרס אמי על שחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת דרמה, "ננגע על ידי מלאך"
ב-2004, נחנך "רחוב קירק דאגלס" הנמצא בקליפורניה
ב-2009, זכה בפרס על מפעל חיים של באפט"א
דאגלס זכה לאות כבוד משלל מדינות שונות הכוללת את, צפרת איטליה, פורטוגל, גרמניה וישראל. בעקבות תרומתו הרבה של דאגלס לקולנוע ההוליוודי, זכה לכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד, דאגלס הוא בין האנשים הבודדים שכוכבם נגנב ואחר כך הוחלף מחדש.
ספריו

בנו של ראגמן, 1988
ריקוד עם השטן, 1990
המתנה, 1992
הטנגו האחרון בברוקלין, 1994
המראה השחורה: הנובלה, 1999
הגיבורים הצעירים של התנ"ך, 1999
טיפוס על ההר: חיפושיי אחר משמעות, 2001
משבר המזל שלי, 2003
בואו נודה בזה: 90 שנות חיים, אהבה ולמידה, 2007
אני ספרטקוס!: יצירת סרטים ושבירת הרשימה השחורה, 2012
החיים עשויים להיות פסוקים: הרהורים על אהבה, אובדן ועל מה שבאמת חשוב, 2014
מסרטיו

אהבתה המוזרה של מרתה אייברס – 1946
מהעבר – 1947
אלוף – 1949
מכתב לשלוש נשים – 1949
ביבר הזכוכית – 1950
איש צעיר עם חצוצרה – 1950
הקרנבל הגדול – 1951
הרע והיפה – 1952
עושה הלהטים – 1953
סיפור שלוש אהבות – 1953
20,000 מיל מתחת למים – 1954
תאווה לחיים (חיי וינסנט ואן גוך) – 1956
דו-קרב באו. קיי. קוראל – 1957
שבילי התהילה – 1957
הוויקינגים – 1958
רכבת אחרונה מגאן היל – 1959
ספרטקוס – 1960
זרים כשאנו נפגשים – (1960)
השקיעה האחרונה – 1961
עיר ללא רחמים – 1961
שבועיים בעיר זרה – 1962
בדרכו של הארם – 1965
גיבורי טלמרק – 1965
הניצחון הראשון – 1965
האם פריז בוערת? – 1966
הטל צל ענק – 1966
מרכבות המלחמה – 1967
איש נוכל היה – 1970
בשבי הפיראטים – 1971
ניצחון באנטבה – 1976
הזעם – 1978
אוכפים מצחיקים – 1979
נערה בהזמנה – 1980
הנימיץ אינה עונה – 1980
שבתאי 3 – 1980
האיש מסנואי ריבר – 1982
שלוף! – 1984
קשוחים שכאלה – 1986
גרידי – 1994
יהלומים – 1999
הכל עובר במשפחה – 2003
אשליה – 2004
טרומבו – 2007
לקריאה נוספת

קירק דאגלס, בנו של סמרטוטר, מאנגלית: עדי גינצבורג, תל אביב: דביר, תשנ"ג 1992.
הארמייה השישית (האימפריה הגרמנית)

| --- | --- |

סמל המטה הכללי הגרמני
 פרטים
 מדינה:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 שיוך:   צבא הקיסרות הגרמנית
 סוג:  ארמייה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  2 באוגוסט 1914 – 29 בינואר 1919 (4 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה
 פיקוד
 מפקדים
הארמייה השישית הייתה ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית.
היסטוריה

מפקדה של הארמייה בתחילת הקרבות היה רופרכט, נסיך הכתר מבוואריה. הארמייה כללה בעיקר את יחידות הצבא הבווארי, בתוספת יחידות כלל-גרמניות. במסגרת תוכנית הפלישה הגרמנית לצרפת הוצבה הארמייה באגף השמאלי, באזור לורן. בקרב לורן שנערך באוגוסט 1914 בלמה הארמייה את המתקפה הצרפתית תוך שימוש בטקטיקת נסיגה ומשיכת הכוחות התוקפים לעמדות הגנה מוכנות מראש.
לאחר שהחזית המערבית קפאה על שמריה במלחמת חפירות ממושכת, הועברה הארמייה לאזור לוס שבצרפת, שם לחמה בקרב איפר הראשון. בהדרגה פוזרו היחידות הבוואריות בארמיות אחרות, והארמייה הפכה להיות כלל-גרמנית.
ב-24 בספטמבר 1915 הותקפה הארמייה השישית על ידי הצבא הבריטי בגז כלור. זו הייתה הפעם הראשונה במלחמה, שבה נעשה שימוש בגז כנשק התקפי. למרות האבדות הקטסטרופיות לגרמנים, לא השכילו הבריטים לנצל את יתרונם, והתקפתם נבלמה לאחר מספר ימים.
ב-28 באוגוסט 1916 מונה רופרכט למפקד קבוצת הארמיות רופרכט (שכללה את הארמיות ה-1, ה-2, ה-6, וה-7), ובמקומו מונה למפקד הארמייה גנרל לודוויג פון פלקנהאוזן.
באפריל 1917 הותקפה הארמייה השישית בידי כח בריטי-קנדי משולב בקרב רכס וימי, במהלך קרב אראס. הארמייה בפיקודו של גנרל לודוויג פון פלקנהאוזן ספגה יותר מ-20,000 אבדות ונהדפה מן הרכס, אותו החזיקו הגרמנים קרוב לשלוש שנים, לאחור.
בעקבות הכישלון בקרב רכס וימי, הודח גנרל פון פלקנהאוזן, ובמקומו מונה ב-23 באפריל 1917 גנרל אוטו פון בלוב. ב-9 בספטמבר 1917 עבר גנרל פון בלוב לפקד על הארמייה ה-14 בקרב קפורטו, ובמקומו מונה גנרל פרדיננד פון קוואסט, שפיקד על הארמייה עד לסיום המלחמה.
במהלך שנת 1918 פעלה הארמייה במסגרת קבוצת הארמיות של רופרכט, נסיך הכתר מבוואריה. ב-9 באפריל 1918 תקפה הארמייה את הכוחות הבריטיים בפלנדריה בקרב איפר הרביעי כחלק ממתקפת האביב הגרמנית, ובתחילה זכתה להצלחה מרובה, אך לבסוף נבלמה על ידי הבריטים. באוגוסט 1918 הותקפה הארמייה על ידי כוחות מדינות ההסכמה במסגרת מתקפת מאה הימים, ונאלצה לסגת מעמדותיה. נסיגת הארמייה נמשכה עד סיום המלחמה.
לאחר כניעת גרמניה בנובמבר 1918, הוחלט על פירוק הצבא הגרמני. בעקבות כך פורקה הארמייה השישית ב-29 בינואר 1919.
סדר הכוחות > אוגוסט 1914

בקרב לורן באוגוסט 1914, כללה הארמייה את היחידות הבאות:
| ארמייה | קורפוס | דיוויזיה |
| --- | --- | --- |
| הארמייה השישית | הקורפוס ה-21 | הדיוויזיה ה-31 |
| הארמייה השישית | הקורפוס ה-21 | הדיוויזיה ה-42 |
| הארמייה השישית | הקורפוס הבווארי ה-1 | הדיוויזיה הבווארית ה-1 |
| הארמייה השישית | הקורפוס הבווארי ה-1 | הדיוויזיה הבווארית ה-2 |
| הארמייה השישית | הקורפוס הבווארי ה-2 | הדיוויזיה הבווארית ה-3 |
| הארמייה השישית | הקורפוס הבווארי ה-2 | הדיוויזיה הבווארית ה-4 |
| הארמייה השישית | הקורפוס הבווארי ה-3 | הדיוויזיה הבווארית ה-5 |
| הארמייה השישית | הקורפוס הבווארי ה-3 | הדיוויזיה הבווארית ה-6 |
| הארמייה השישית | קורפוס המילואים הבווארי ה-1 | דיוויזיית המילואים הבווארית ה-1 |
| הארמייה השישית | קורפוס המילואים הבווארי ה-1 | דיוויזיית המילואים הבווארית ה-5 |
| הארמייה השישית | היחידות הארמיוניות | חטיבת הארטילריה הרגלית ה-1 |
| הארמייה השישית | היחידות הארמיוניות | גדוד ההנדסה הכללי ה-6 |
| הארמייה השישית | היחידות הארמיוניות | חטיבת הלאנדווהר המעורבת ה-5 |
סדר הכוחות > אוקטובר - נובמבר 1914

בקרב איפר הראשון באוקטובר - נובמבר 1914, כללה הארמייה את היחידות הבאות:
| ארמייה | קורפוס | דיוויזיה |
| --- | --- | --- |
| הארמייה השישית | הקורפוס הבווארי ה-2 | הדיוויזיה הבווארית ה-3 |
| הארמייה השישית | הקורפוס הבווארי ה-2 | הדיוויזיה הבווארית ה-4 |
| הארמייה השישית | הקורפוס הבווארי ה-2 | הדיוויזיה הבווארית ה-6 |
| הארמייה השישית | הקורפוס ה-13 (וירטמברג) | הדיוויזיה ה-26 |
| הארמייה השישית | הקורפוס ה-13 (וירטמברג) | דיוויזיית המילואים ה-25 |
| הארמייה השישית | קורפוס הפרשים ה-1 | דיוויזיית הפרשים של המשמר |
| הארמייה השישית | קורפוס הפרשים ה-1 | דיוויזיית הפרשים ה-4 |
| הארמייה השישית | קורפוס הפרשים ה-2 | דיוויזיית הפרשים ה-2 |
| הארמייה השישית | קורפוס הפרשים ה-2 | דיוויזיית הפרשים ה-7 |
| הארמייה השישית | קורפוס הפרשים ה-4 | דיוויזיית הפרשים ה-3 |
| הארמייה השישית | קורפוס הפרשים ה-4 | דיוויזיית הפרשים הבווארית |
| הארמייה השישית | הקורפוס ה-19 (הסקסוני ה-2) | הדיוויזיה ה-24 |
| הארמייה השישית | הקורפוס ה-19 (הסקסוני ה-2) | הדיוויזיה ה-40 |
| הארמייה השישית | הקורפוס ה-7 | הדיוויזיה ה-13 |
| הארמייה השישית | הקורפוס ה-7 | הדיוויזיה ה-14 |
| הארמייה השישית | הקורפוס ה-14 | הדיוויזיה ה-28 |
| הארמייה השישית | הקורפוס ה-14 | הדיוויזיה ה-29 |
סדר הכוחות > 30 באוקטובר 1918

בסוף המלחמה, כללה הארמייה את היחידות הבאות:
| ארמייה | קורפוס | דיוויזיה |
| --- | --- | --- |
| הארמייה השישית | הקורפוס ה-55 | הדיוויזיה ה-38 |
| הארמייה השישית | הקורפוס ה-55 | הדיוויזיה הבווארית ה-12 |
| הארמייה השישית | הקורפוס ה-55 | הדיוויזיה הבווארית ה-5 |
| הארמייה השישית | הקורפוס ה-55 | שני שלישים מדיוויזיית התחלופה ה-4 |
| הארמייה השישית | הקורפוס ה-55 | דיוויזיית המילואים ה-9 |
| הארמייה השישית | הקורפוס ה-4 | דיוויזיית המילואים של המשמר ה-2 |
| הארמייה השישית | הקורפוס ה-4 | שליש מדיוויזיית התחלופה ה-4 |
| הארמייה השישית | הקורפוס ה-4 | הדיוויזיה ה-36 |
| הארמייה השישית | קורפוס המילואים ה-40 | הדיוויזיה ה-16 |
| הארמייה השישית | קורפוס המילואים ה-40 | הדיוויזיה ה-8 |
| הארמייה השישית | הקורפוס ה-11 | ללא יחידות תחתיו |
מפקדים

רופרכט, נסיך הכתר מבוואריה (2 באוגוסט 1914 - 28 באוגוסט 1916)
לודוויג פון פלקנהאוזן (28 באוגוסט 1916 - 23 באפריל 1917)
אוטו פון בלוב (23 באפריל 1917 - 9 בספטמבר 1917)
פרדיננד פון קוואסט (9 בספטמבר 1917 - 29 בינואר 1919)
ראו גם

החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה
הארמייה השישית (וורמאכט)
קרב סאביס

קרב סאביס (הידוע גם בשם קרב סאמברה) התרחש בשנת 57 לפנה"ס במהלך מלחמת גאליה. בקרב זה ניצח הצבא הרומי תחת פיקודו של יוליוס קיסר את שרידי הקואליציה הבלגית שהתייצבה מולו בקרב אקסונה. אחרי הניצחון בקרב אקסונה, התפזר רוב הצבא הבלגי ונותרה רק שארית ממנו, שגרעינה העיקש היו שבט הנרווים שתרמו את חלק הארי של הכוח (60,000 מתוך 85,000 לפי יוליוס קיסר). ניצחונו בקרב פתח בפני יוליוס קיסר את גאליה בלגיקה ורק שבט האדוואטוקים המשיך להתנגד לכיבוש הרומי.