stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית אלפא
בתרבות העברית

בבית אלפא חיו ויצרו במהלך השנים אנשי ונשות תרבות רבים, והקיבוץ עצמו זכה לאזכורים שונים ביצירות מגוונות. המוכר מכולם הוא שיר העמק של נתן אלתרמן (לחן: דניאל סמבורסקי), שנכתב ב-1934 ומוכר בשורה החוזרת "מבית אלפא עד נהלל". מתתיהו שלם, שהיה רועה צאן בבית אלפא, שאב השראה ממשלח ידו ומהנופים והמראות של הקיבוץ, והרבה לכתוב על כך בשיריו. אחד המוכרים שבהם הוא יוחנן וגבריאל, שנכתב על גבריאל רפפורט מבית אלפא ויוחנן להמן מחפציבה. אזכורים בולטים נוספים לבית אלפא הם בשירו של עמנואל הרוסי שכב בני, שנכתב בעקבות מאורעות תרפ"ט וכולל את השורה: "בוערת הגורן בתל יוסף, וגם מבית אלפא עולה עשן"; ובשיר ארבע אחרי הצהריים שכתב יורם טהרלב: "בחמש, בשש, בשבע, עין חרוד, בית אלפא, גבע".
בשנים 1960–1967 פעלה בבית אלפא חמישיית גלבוע, בניהולו המוזיקלי של נחום היימן. ההרכב הופיע והקליט בתוכניות רדיו רבות, ליווה להקות זמר וזמרים ידועי שם והוציאה שורה של אלבומים. בשנת 1965 יצרו הסופרת לאה נאור ונחום היימן את המחזמר "זרעים של מסטיק" עבור הצגת הסיום של ילדי כיתה ו' בחברת הילדים בבית אלפא. כשנה לאחר מכן הופק תקליט עם כל שירי המחזמר בביצוע דליה פרידלנד ובליווי ילדי בית אלפא. בעקבות ההצלחה הוא הפך לתקליט ילדים מוכר ואף זכה לביצועים מחודשים ברבות השנים.
סי היימן, שנולדה וגדלה בבית אלפא, כתבה ושרה את השיר "בדרך לבית אלפא" - שיר של אדם השב בבגרותו אל מחוזות ילדותו ומשקיף על המקום במבט עכשווי וביקורתי: "בדרך לבית אלפא עוברים את ואדי עארה, ומבית אלפא לבית שאן - אותו מרחק קיים... בדרך לבית אלפא רואה מקומות לא שלי, והר הגלבוע שותק, השקט כאן מקרי".
בשנת 1977 הוקמה חבורת הזמר של קיבוץ בית אלפא, לימים היא נקראה "האירוסים". הלהקה הוציאה חמישה אלבומים. המנהל המוזיקלי הראשון היה רפי פסחזון, שנפטר בשנת 1991. משנת 1994 המנהל המוזיקלי הוא עוזי אסנר. אחד משיריה הוא השיר "בית אלפא ביתי" (מילים: תלמה אליגון, לחן: רפי פסחזון): "ביתי, ביתי, כאן עצי צאלון ושלווה אמיתית, על הדשא יושבים סבי ובִתי, בית אלפא ביתי". בקיבוץ התגוררו גם המוזיקאים שלמה יפה ודוד עורי. מזה כשלושים שנה, מתקיים סמוך ליום העצמאות ערב השירה הגדול בבית אלפא שמושך קהל רב מרחבי הארץ.
משנות ה-50 עד שנות ה-70, קבוצת הכדורסל "הפועל בית אלפא" (מסוף שנות ה-60 "בית אלפא-ניר דוד") שיחקה בליגה הלאומית בכדורסל לסירוגין 11 עונות.
חברים ידועים

בין מקימי הקיבוץ שעזבו בשנים הראשונות להקמתו היו ראש הקיבוץ הארצי ומפ"ם מאיר יערי, נגיד בנק ישראל הראשון דוד הורביץ, ראש עיריית חיפה אבא חושי, איש החינוך והתעשייה מרדכי שנהבי, הסופר יהודה יערי, המפיק סם שפיגל, הצייר אליעזר הלבני (לוזר) והפסל משה ציפר. הפזמונאי מתתיהו שלם, הרקדנית והכוריאוגרפית לאה ברגשטיין, איש השומר צבי וולף, המשוררת אנדה עמיר-פינקרפלד, יעקב חזן ואיש התיאטרון יהושע ברנדשטטר אף הם היו מראשוני המקום. בחברת הילדים התחנכו כילדי חוץ יגאל מוסינזון, רחל מרקובסקי לנדאו וחיים גורי. בהשלמת גדוד השדה שהגיעה לבית אלפא היו חברים בין היתר הסופר נתן שחם, הבמאי והכוריאוגרף זאב חבצלת, הסופר והמתרגם אריה אהרוני, המוזיקאי תאודור הולדהיים ואיש הפלמ"ח והקיבוץ הארצי גידי אילת. עוד התגוררו בקיבוץ הסופרת נעמי פרנקל, טייס הניסוי אברהם הכהן, העיתונאי והסופר ישראל זמיר, הפסל עזרא אוריון, המוזיקאי דוד עורי, איש הפלמ"ח ומייסד יחידת החילוץ וההצלה הארצית גבריאל רפפורט ("גברוש"). הרמטכ"ל משה לוי ("מוֹיְשֶה וָחצי") היה תושב הקיבוץ ונשוי לחברת הקיבוץ. נחום היימן וביתו סי גרו בקיבוץ בעבר, עם משפחתם. הכדורסלן ארז חזן גר בקיבוץ מספר שנים בילדותו. הוריו של השחקן ההוליוודי סת' רוגן הכירו בקיבוץ בתור מתנדבים. בקיבוץ גר גם מאיר יעקובי, לוחם יחידה 101 שנפל בשבי יחד עם אורי אילן ואחרים במבצע צרצר. לאחר שחזר מהשבי נשפט על כך שנפל בשבי ללא קרב. למרות זאת חזר לשירות והיה סגן מפקד סיירת צנחנים. נפל במבצע קדש. בקיבוץ מתגוררים היוצרים מאיה (בת קיבוץ) ויהודה דביר, שסדרת ציורי הקומיקס שלהם One of Those Days זיכתה אותם במיליוני עוקבים ברשתות החברתיות.
ראו גם

בית הכנסת בבית אלפא
ביתניה עילית
קהליתנו
השומר הצעיר
הקיבוץ הארצי
לקריאה נוספת

אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל, כרך ב', פרק קטו: "לקראת התיישבות בבית אלפא", מדברי המתיישבים, תרפ"ו (1922), עמ' 1211–1212.
נתן שחם, ההר והבית, תל אביב: ספרית פועלים, 1984.
דוד כהנא (עורך), פרשת בית אלפא, רמת יוחנן, 1942.
אפרים רייזנר, מוקדמות ומאוחרות: כתבים נבחרים, רמת יוחנן: איחוד הקבוצות והקיבוצים, 1984.
שאול סלומניצקי, אומגה בואדי קקאו, קיבוץ בית אלפא, 2002.
יצחק יהלום, מבעד למשקפיים שלי, תל אביב: הקיבוץ הארצי, 1959.
משה גולדנברג, והקרן עודנה קיימת, תל אביב: ספרית פועלים, 1965.
זאב בלוך, במערכות הקיבוץ: ראשי-פרקים לתולדות הקיבוץ-הארצי, תל אביב: ספרית פועלים, 1952.
דוד הורוביץ, האתמול שלי, תל אביב: שוקן, 1969.
מתתיהו מינץ, חבלי נעורים: התנועה השומרית 1911-1921, ירושלים: הספרייה הציונית על יד ההסתדרות הציונית העולמית, 1995
דוד זית, החולם והמגשים: פרקי חייו של מרדכי שנהבי, גבעת חביבה: יד יערי, 2005.
דוד זית, חלוצים במבוך הפוליטי: התנועה הקיבוצית 1927-1948, ירושלים: יד יצחק בן צבי, 1993.
משה שביט, "חינוך בצל עימות": החינוך המשותף בקבוץ בית אלפא על רקע עימות אידאולוגי חברתי ואישי תרפ"ג-ת"ש (1922-1940), עבודת מאסטר באוניברסיטת תל אביב, 1990.
נתן ביסטריצקי, ימים ולילות, 1926.
יהודה יערי, כאור יהל, 1937.
צבי קרניאל, ימי בראשית, הוצאת קיבוץ רמת יוחנן, 1992.
מיכאל יעקובסון: סיבוב בחדר האוכל בקיבוץ בית אלפא, באתר 'חלון אחורי', 23 במאי 2020
עומר עינב, נישאר פה לעולם, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2022
נמל התעופה לונדון סיטי

נמל התעופה לונדון סיטי (באנגלית: London City Airport) הוא נמל תעופה בינלאומי הממוקם במזרח מטרופולין לונדון, בירת בריטניה. הוא נמל התעופה היחיד מבין ששת נמלי התעופה העיקריים המשרתים את המטרופולין אשר ממוקם בתוכו. בשל מיקומו של הנמל בינות לבנייניה של לונדון ואורכו הקצר של מסלול הטיסה שבו הוא מוגבל מבחינת גודל המטוסים שביכולתו לשרת.
בשנת 2018 עברו בנמל 4,820,292 מיליון נוסעים במסגרת 78,036 תנועות מטוסים, והוא דורג בעומס פעילות במקום החמישי מבין ששת שדות התעופה של לונדון ובמקום ה-14 בבריטניה.
היסטוריה

נמל התעופה הוקם במעגנים המלכותיים שברובע ניוהאם בגדה הצפונית של נהר התמזה, בסמוך ממערב לחצי האי גריניץ' שבגדה הדרומית של הנהר. הוא ממוקם כ-11 קילומטר ממזרח לסיטי של לונדון וכ-5 קילומטר ממזרח לקנרי וורף - שני מרכזים גדולים של המגזר הפיננסי של לונדון, שהוא משתמש מרכזי בשירותי הנמל.
הרעיון להקמת נמל תעופה במעגנים המלכותיים הועלה לראשונה ב-1981 על ידי רג' וורד, שהיה מנכ"ל תאגיד הפיתוח של הדוקלנדס (LDDC), שהוקם מעט לפני כן על מנת לפתח את האזור. ב-27 ביוני 1982 הנחית טייס מחברת התעופה ברימון (Brymon) מטוס דאש 7 ברציפי הרון (Heron Quays) הסמוכים (נמצאים היום בקנרי וורף) על מנת להדגים את היתכנות הקמתו של נמל תעופה במקום. בשנת 1986 החלה בניית הנמל. המטוס הראשון נחת בנמל התעופה ב-31 במאי 1987. הנמל נפתח רשמית על ידי מלכת בריטניה אליזבת השנייה בחודש נובמבר 1987.
בראשית ימיו היה בנמל מסלול טיסה באורך של 1,080 מטר והנחיתה בו הייתה בזווית גלישה של 7.5 מעלות. עובדות אלו הגבילו מאוד את מגוון דגמי המטוסים שהיו מסוגלים להשתמש בנמל. מספר הנוסעים שעברו בנמל היה נמוך (133,000 ב-1988, ‏230,000 ב-1990) ואף צנח בעקבות מלחמת המפרץ. במרץ 1992 נפתח לשימוש בנמל מסלול מוארך, אשר הקטין את זווית הגלישה ל-5.5 מעלות, באופן שדגמים רבים יותר של מטוסים היו מסוגלים לנצלו. ב-1995 עברו בנמל חצי מיליון נוסעים, וכעבור חמש שנים הגיע מספרם ל-1.58 מיליון.
בדצמבר 2005 חובר הנמל למערכת התחבורה הציבורית של לונדון באמצעות תחנת הרכבת הקלה דוקלנדס. ב-2008 נפתחו בנמל הארכה נוספת למסלול הטיסה, וכן שערי עליה למטוס נוספים ורחבות חניה נוספות למטוסים, שנבנו על גבי שטח שיובש בתעלות המקיפות את הנמל. באותה שנה עברו בנמל 3.27 מיליון נוסעים.[דרוש מקור] בספטמבר 2009 ערכה בריטיש איירווייז את הטיסה הטרנס־אטלנטית הראשונה מהנמל אל נמל התעופה קנדי בניו יורק במטוס איירבוס A318 (עם חניית ביניים בשאנון שבאירלנד). בשנת 2015 עברו בנמל 4.319 מיליון נוסעים.
הבעלות על הנמל החליפה ידיים מספר פעמים ומאז 2016 היא מצויה בידי קונסורציום של חברות מקנדה ומכווית. שווי עסקת הקנייה שלה היה כ-2 מיליארד לירות.[דרוש מקור]
ב-13 בפברואר 2009 קרס גלגל החרטום של מטוס חברת BA סיטיפלייר במהלך נחיתתו בנמל. שלושה נוסעים נפצעו קל והמטוס ניזוק ללא תקנה.
ב-21 באוקטובר 2016 פונה הנמל וטיסות רבות בוטלו לאחר שאלמונים ריססו גז מדמיע בתוך הטרמינל על מנת לשבש את הפעילות בו. 27 אנשים נפגעו מהגז, שניים מהם באופן קשה, ומאות אחרים הראו סימנים קלים של חשיפה לגז.
מתקני הנמל

בנמל קיים מסלול טיסה אחד בכיוון מזרח-מערב ובאורך של 1,508 מטר. המסלול גובל בתעלות מים לכל אורך צידו הצפוני ובמחצית המערבית של צידו הדרומי. הטרמינל היחיד בנמל ממוקם מדרום למחציתו המזרחית של המסלול, כאשר רחבות החניה למטוסים ממוקמות בין שניהם.
בטרמינל יש שני מפלסים - מפלס תחתון לבידוק ומפלס עליון המיועד לבידוק ביטחוני, לאולם המתנה לנוסעים יוצאים ולחנויות. שלוחה צרה מתמשכת ממבנה הטרמינל העיקרי מזרחה ובה ממוקמים שערי העלייה למטוסים. אין בטרמינל גשרי עלייה למטוס ותנועת הנוסעים אל המטוסים החונים ומהם נעשית ברגל ואל חלק מרחבות החניה - באמצעות אוטובוסים.
בנמל מצויה כאמור תחנה של הרכבת הקלה דוקלנדס, ומשרתים אותו מספר קווי אוטובוסים. כמו כן קיימות בו חנייה למכוניות לטווח קצר ולטווח ארוך.
מגבלות הפעלה

למטוסים הנוחתים בנמל ממערב למזרח יש יכולת לפנות דרך מסלולי הסעה קצרים בחציו המזרחי של המסלול אל תוך אזור רחבות החניה. לעומת זאת, עובדת אי קיומו של מסלול הסעה מקביל למסלול הטיסה מחייב מטוס הנוחת ממזרח למערב להסתובב על לולאה שנבנתה מדרום לקצה המערבי של המסלול ולהסיע מזרחה על מסלול הטיסה אל רחבות החניה (ובהתאם הסעה לקראת המראה ממערב למזרח מחייבת הסעה על מסלול הטיסה). עובדה זו מאריכה את משך השימוש במסלול למטוס בודד ומקטינה את מספר המטוסים המסוגלים להשתמש בו בזמן נתון.
בשל אורכו המוגבל מתאים השימוש במסלול הטיסה רק למספר מועט של דגמי מטוסי נוסעים, שהמשותף להם הוא היותם צרי גוף ודו-מנועיים. המטוס הגדול ביותר המורשה להשתמש בנמל הוא איירבוס A318. הנמל סגור לשימוש של מטוסים חד מנועיים ומסוקים.
בשל הגבלות רעש לרווחת האוכלוסייה המתגוררת בקרבת הנמל מותרות בו תנועות מטוסים רק מהשעה 06:30 ועד 22:30 ולפרקי זמן קצרים יותר בימי שבת וראשון.
סוגי המטוסים המותאמים לשימוש בנמל כוללים את ATR 42, (דגמים 300, ו-500), ATR 72, איירבוס A318, בומברדיה דאש 8 - Q400, בריטיש אירוספייס 146, Dornier 328, אמבראר ERJ 135, אמבראר E-Jets (דגמים אמבראר 170, ו-אמבראר 190, ופוקר 50. ב-30 בינואר 2009, הניסויים הושלמו בהצלחה עם מטוס ATR 72, הוביל לאישורו להשתמש בשדה התעופה. האמבראר 190SR עבר בהצלחה ב-28 במרץ 2009, ולאחר מכן קיבלו אישור. הפוקר 70, BAe Jetstream 41, סאאב 340, וסאאב 2000 להשתמש בנמל התעופה. מספר חברות תעופה כגון: סוויס ואודיסי הוזמנו על ידי איירבוס A220 מתוך כוונה להפעיל אותו בנמל התעופה לאחר מסירה ואישור. איירבוס A220 מפעילה עבור סוויס בנמל התעופה שהתחילה מאוחר יותר ב-2017. ב-22-23 במרץ 2017, המבחנים של האיירבוס A220-100 שהושלמו עבור הנמכה של 5.5 מעלות בויצ'יטה וסלינה, קנזס. האיירבוס A220-100 הוסמך לגישה התלולה לנחיתה בנמל באפריל 2017. חברות תעופה ארגוניות כוללות את: קינג אייר, Cessna CitaitonJet, Hawker 400, Hawker 800, Piaggio Avanti וסוגים של מטוסי עסקים Dassult Falcon נפוצים יותר ויותר. גודלו של נמל התעופה, מוגבל על ידי מכלי מים של רציפי Royal Albert ו-King George V לכיוון צפון ודרום בהתאמה, גם אומר שאין מתקני תחזוקה מכוסים למטוסים. בסוף שנת 2000, נמל התעופה היה צפוי לשימוש בבסיס למטוס ימי על ידי AirSea Lines. ב-25 ביולי 2022 התרחש בנמל התעופה נחיתה והמראה של מטוס ממשפחת אמבראר E-Jet E2 .
יעדי טיסה

הנמל משרת עשר חברות תעופה ומהווה לשתיים מהן בסיס פעולה - בריטיש איירווייז ו-Flybe. יש ממנו ואליו קווי טיסה ליעדים בבריטניה, אירלנד, צרפת, הולנד, לוקסמבורג, גרמניה, שווייץ, צ'כיה, הונגריה, פולין, איטליה, ספרד, פורטוגל וארצות הברית (ניו יורק).
בשנת 2018 היו הקווים העמוסים ביותר אל הנמל וממנו ליעדים אמסטרדם, אדינבורו, דבלין, ציריך ומילאנו.
המבנה הראשי של הטרמינל
צילום ממזרח של רחבות החניה ומאחוריהן הטרמינל, 2011
הר אלכסנדר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  518 מטר
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  אום אל-פחם
 רכס הרים:  רכס אמיר 
 קואורדינטות:  32°30′49″N 35°09′52″E﻿ / ﻿32.5136111°N 35.1644444°E﻿ / 32.5136111; 35.1644444
  (למפת הכרמל מוגדלת) הר אלכסנדר(למפת הכרמל רגילה) הר אלכסנדר(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הר אלכסנדר(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הר אלכסנדר
 
הר אלכסנדר הוא פסגתו של רכס אמיר המצוי בצפון-מערב השומרון בין מישור החוף לעמק יזרעאל. גובהו של ההר 518 מטר מעל פני הים.
נקודות ציון

על פסגת ההר ניצבים בית תפילה מוסלמי וקברו של שייח' איסכנדר. לכן ההר נקרא גם ג'בל שייח' איסכנדר והר אלכסנדר בעברית על שמו. חוקרי הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל שביקרו במקום בשלהי המאה ה-19 כתבו כי קאדי מקומי העיד כי שייח' איסכנדר היה אחד ממלכי בני ישראל, אולם אחרים טענו כי שייח' איסכנדר הוא אלכסנדר הגדול. בנוסף לבית התפילה וקבר השייח', מוצב על הפסגה מכל מים עבור השכונות הגבוהות של העיר הסמוכה אום אל-פחם.
באזור ההר מספר גדול של כפרים ערביים וחלק גדול ממדרונותיו מכוסים מטעי זית נרחבים בשל הקרקע הרכה והפורייה שלו.  פסגת ההר מאפשרת תצפית לכל רוחות השמיים: צפונה על אזור הכרמל, רמת מנשה וגבעת אלונים. מזרחה על הרי נצרת, הר תבור, עמק יזרעאל, רמות הגליל התחתון, הגלבוע והגלעד. דרומה על צפון השומרון ואזור ג'נין. מערבה על מישור החוף.
עד למלחמת ששת הימים עבר קו שביתת נשק לאורך כיפת הרכס.
גאולוגיה

להר צורת כיפה המורכבת רובה מאבן גיר מתקופת הקנומן-טורון ובמרכזה מסלעים קשים של הקנומן התיכון ומורם מעל לקימור הכיפה. שולי ההתרוממות מסומנים על ידי נביעות של לבה וטוף וולקני.
צמחייה

הצמחייה באזור ההר מורכבת בעיקר מאלון מצוי (40%), בר-זית בינוני (27%) ואלה ארצישראלית (8%). מצויים גם עצים נוספים במינון נמוך יחסית. בשכבת השיחים מצויה אלת המסטיק (75%) עם מעט אשחר ארצישראלי וקידה שעירה. במורדות ההר לכיוון נחל עירון יש כיסוי ניכר של אלון התבור.
הערות שוליים

↑  יהודה קרמון, ארץ ישראל, גיאוגרפיה של הארץ ואזוריה, יבנה, 1980, עמ' 220
↑  Conder & Kitchener, 1882, SWP II, p. 73
↑  אנציקלופדיה מפה, כרך 1, מפה-מיפוי, 2000, עמ' 40
↑  מדריך ישראל החדש - שומרון ובקעת הירדן, כתר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007568675705171  VIAF: 3148268029205111118   WorldCat (עם VIAF): 3148268029205111118
טיליקום (קטלן)

| --- | --- |

טיליקום בתפקיד "שאמוּ", סיוורלד אורלנדו, 2009.
 לידה:  1981 איסלנד
 מוות:  6 בינואר 2017  (בגיל 36 בערך) סיוורלד, אורלנדו, ארצות הברית 
 כינויים:  טילי
 מין:  לווייתן קטלן
 זוויג:  זכר
 בעלים:  סיוורלד
 ידוע בשל:  הריגת 3 בני אדם
 תקופת הפעילות:  1983 – 6 בינואר 2017 (כ־34 שנים)
 
טיליקוּם (באנגלית: Tilikum, דצמבר 1981 - 6 בינואר 2017), שכינויו "טילי" (Tilly), היה לווייתן קטלן זכר.
טיליקום נולד בסביבות נובמבר 1981, נשבה בשנת 1983 מול חופי איסלנד והועבר לגן חיות ימי ליד רייקיאוויק; לאחר שנה הוא הועבר לפארק הימי "סילנד של הפסיפיק" (אנ') שבקולומביה הבריטית. בשנת 1992 הועבר לסיוורלד, אורלנדו שבפלורידה.
טיליקום היה מעורב במותם של שלושה אנשים: שחיינית ב"סילנד של הפסיפיק", אדם שהתגנב לשטח "סיוורלד אורלנדו" (SeaWorld Orlando), ומאלפת בסיוורלד, אורלנדו. טיליקום "מככב" בסרט התיעודי "בלאקפיש".
בז'רגון צ'ינוק (אנ') של התושבים הילידים (אנ') של אזור הפסיפיק נורת' ווסט, משמעות שמו היא: "חברים, יחסים, שבט, אומה, עם".
תיאורו

אורכו של טיליקום הגיע ל-6.9 מטרים ומשקלו למעל ל-5,700 קילוגרמים. אורך סנפירי החזה שלו היה 2.1 מטרים, אונת הזנב שלו מסתלסלת תחתיו וסנפיר הגב שלו, בגובה 2.0 מטרים, היה מקופל לגמרי לצדו השמאלי. טיליקום היה הקטלן הגדול ביותר המוחזק בשבי (אנ').
חייו > מוצאו

טיליקום נתפס בנובמבר 1983, כאשר היה בן שנתיים, יחד עם שני קטלנים צעירים אחרים, על ידי רשת דייגים מסוג סיינה (אנ') מול ברופיורדור (Berufjördur), איסלנד, והועבר לגן החיות הימי האפנארפיורור (Hafnarfjörður), ליד רייקיאוויק. לאחר כמעט כשנה במכל מים בגן החיות, הוא הועבר ל"סילנד של הפסיפיק" (נסגר ב-1992), בדרום אוק ביי, בקולומביה הבריטית, ליד העיר ויקטוריה באי ונקובר, קנדה.
בסילנד הוא חי יחד עם שתי קטלניות בוגרות, "היידה ה-2" (Haida II) ו"נוטקה ה-4" (Nootka IV). טיליקום היה בתחתית המבנה החברתי, והיידה ונוטקה התנהגו כלפיו באגרסיביות, ובעקבות זאת נאלצו המאלפים להעבירו לבריכה רפואית קטנה יותר, שם הוחזק להגנתו.
חייו > מקרה המוות הראשון

ב-20 בפברואר 1991, החליקה קלטי בירן (Keltie Byrne), סטודנטית לביולוגיה ימית ושחיינית מקצועית בת 21, לבריכה שהכילה את טיליקום, היידה ונוטקה, בזמן שעבדה כמאלפת במשרה חלקית בסילנד. שלושת הקטלנים הטביעו אותה, גררו אותה סביב הבריכה ומנעו ממנה לעלות מעל פני המים. בשלב מסוים היא הצליחה להגיע אל שפת הבריכה וניסתה לטפס החוצה, אולם, אל מול המבקרים המבועתים שצפו באירוע, הקטלנים משכו אותה בעודה צורחת בחזרה לתוך הבריכה. מאלפים אחרים, ששמעו את צעקותיה, זרקו לה גלגל הצלה, אולם הקטלנים הרחיקו אותה ממנו. היא עלתה מעל פני המים שלוש פעמים, כשהיא זועקת לעזרה, עד שטבעה. חלפו מספר שעות עד שניתן היה לשלות את גופתה מהבריכה.
ב-9 בינואר 1992, הועבר טיליקום ל"סיוורלד אורלנדו", פלורידה. "סילנד של הפסיפיק" נסגר מעט לאחר מכן.
חייו > מקרה המוות השני

ב-6 ביולי 1999, נמצא דניאל דיוקס (Daniel P. Dukes) בן ה-27 מת על גבו של טיליקום. דיוקס ביקר בסיוורלד ביום הקודם, נשאר בפארק לאחר שנסגר למבקרים, חמק מהאבטחה ונכנס למכל הקטלנים. בניתוח לאחר המוות נמצאו פצעים, חבלות ושריטות רבות המכסות את גופו, שנגרמו על ידי טיליקום. בניתוח נקבע שסיבת מותו של דיוקס הייתה טביעה. הרופא הבודק דיווח שלא נמצאו סמים או אלכוהול בגופו של דיוקס.
חייו > מקרה המוות השלישי

ב-24 בפברואר 2010, הרג טיליקום את דון בראנשו (Dawn Brancheau) (אנ'), מאלפת בת 40. בראנשו נהרגה לאחר מופע של "Dine with Shamu" (אנ') ("שאמו" היה שמה של קטלנית שהופיעה בסיוורלד בשנות ה-60). המאלפת המנוסה שפשפה את טיליקום כחלק מקטע קבוע של סוף המופע, אז תפס אותה הקטלן בזרועה השמאלית ומשך אותה אל תוך המים. בניתוח שלאחר המוות נמצא שבראנשו מתה מטביעה וטראומה מתקיפה פיזית (אנ').
חייו > חזרתו למופעים

ב-30 במרץ 2011, חזר טיליקום להופיע. צינורות מים בעלי עוצמה חזקה החליפו את ידי המאלפים לעיסוי גופו, ומחסומים ניידים הוכנסו לשימוש על הרציפים. הוא צוות לנכדו, "טרואה" (Trua) (אנ'), וניתן היה לראותו מופיע לעיתים קרובות לצדו בקטע הסיום של המופע החדש "אוקיינוס אחד" (One Ocean). לפעמים הוחזק עם בתו "מאליה" (Malia), או עם מאליה וטרואה ביחד.
בדצמבר 2011 הוצא לפגרה מהמופעים עקב מחלה שלא נחשפה זהותה. באפריל 2012 חזר להופיע בסיוורלד אורלנדו.
במרץ 2016 הודיעה סיוורלד שבריאותו של טיליקום מדרדרת וקיים חשד לזיהום ריאותיו שנגרם על ידי חיידק נדיר וחסין. במאי 2016 פורסם כי בריאותו של טיליקום משתפרת.
לטיליקום נולדו 21 צאצאים בשבי, 10 מהם עדיין בחיים.
ב-6 בינואר 2017, הודיעה סיוורלד אורלנדו על מותו של טיליקום מוקדם יותר באותו בוקר.
מחלוקת

ב-7 בדצמבר 2010, דיווח אתר החדשות TMZ (אנ') שנשיא סיוורלד, טרי פראת'ר (Terry Prather) קיבל מכתב מ"אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים" (PETA) ומטומי לי (אנ'), חבר להקת מוטלי קרו, המתייחס להודעת סיוורלד על הגבלה של מגע אדם עם טיליקום. במכתב, מתייחס לי לטיליקום כ"בנק הזרע הראשי" של סיוורלד, וטוען ש"אנחנו יודעים ממנהל הבטיחות של סיוורלד עצמו (כמו גם מקטעי וידאו ברשת)" שסיוורלד משיגה זרע מטיליקום על ידי אדם ש"נכנס לבריכה ומבצע בו אוננות בעזרת וגינה של פרה מלאה במים חמים", דבר המהווה המשך של מגע אדם. המכתב מפציר בסיוורלד לשחרר את טיליקום מהמכל שלו, ואומר: "אני מקוה שאין צורך במוות טראגי נוסף כדי שסיוורלד תבין שאל לה לגרום לתסכול בעלי החיים הנבונים הללו על ידי החזקתם סגורים במכלים". ב-8 בדצמבר 2010, הגיב סגן-נשיא יחסי הציבור של סיוורלד למכתבו של לי דרך התוכנית "חדשות E!" (אנ'), בה הודיע שהעובדות שהציגה PETA לא רק שאינן מדויקות, אלא שמאלפי סיוורלד "אינם נכנסים ומעולם לא נכנסו למים עם טיליקום למטרה זו".
טיליקום והחזקתם בשבי של קטלנים נוספים הם נושאו העיקרי של סרט התעודה "בלאקפיש", שהוקרן לראשונה בפסטיבל סאנדנס בינואר 2013. הסרט ועצומה ברשת שבאה בעקבותיו, הביאה מספר להקות פופולריות לבטל את הופעותיהן באירוע "Bands, Brew & BBQ" בסיוורלד וב"בוש גארדנס טמפה" (אנ') בשנת 2014.
הערות שוליים

↑  תאריך משוער
↑  Damien Cave, Intentions of Whale in Killing Are Debated, באתר הניו יורק טיימס, 25 בפברואר 2010.
1 2  Tim Zimmermann, The Killer in the Pool, באתר outsideonline.com,‏ 30 ביולי 2010.
↑  ז'רגון צ'ינוק, באתר מוזיאון עמק הנהר הלבן
1 2  Inside Seaworld: The Tilikum Transaction, באתר PBS
↑  Erich Hoyt, Dangers to Trainers, באתר PBS,‏ 1992
↑  מזכר בטיחות של סיוורלד המזכיר את טיליקום.
↑  Corpse Is Found on Whale, באתר הניו יורק טיימס, 7 ביולי 1999.
↑  דו"ח הניתוח לאחר המוות של דניאל דיוקס
↑  SeaWorld trainer killed by killer whale, באתר CNN,‏ 25 בפברואר 2010.
↑  New details emerge in death of SeaWorld Orlando trainer in orca incident,‏ 24 בפברואר 2010.
↑  דו"ח הניתוח לאחר המוות של דון בראנשו
↑  He's so dangerous trainers can't work with him directly... but SeaWorld puts Tilikum the whale who killed his trainer back on show, באתר הדיילי מייל, 30 במרץ 2011.
↑  Jason Garcia, SeaWorld whale Tilikum battles illness, אורלנדו סנטינל, 22 בדצמבר 2011.
↑  Caring for Tilikum The Killer Whale, באתר של סיוורלד, מרץ 2016
↑  Tilikum, Subject of Documentary ‘Blackfish,’ Very Ill, באתר Seaworld of Hurt,‏ 8 במרץ 2016.
↑  SeaWorld: Tilikum, orca that killed trainer, has died,‏ 6 בינואר 2017
↑  המכתב של טומי לי לנשיא סיוורלד
↑  'Janet Kinosian, Director Gabriela Cowperthwaite gets in deep with 'Blackfish, לוס אנג'לס טיימס, 12 בדצמבר 2013.
טיליקום בתפקיד "שאמוּ", סיוורלד אורלנדו, 2009.
המחוז הפדרלי של ברזיל

המחוז הפדרלי של ברזיל (בפורטוגזית: Distrito Federal) הוא מחוז בברזיל הכולל את שטחה של העיר ברזיליה, בירת ברזיל, ואינו שייך לאף מדינה בברזיל. בעבר היה המחוז חלק ממדינת גויאס.
היסטוריה

הממשלה הפדרלית של ברזיל עברה למחוז הפדרלי ב-21 באפריל 1960, ואז פוצל המחוז ממדינת גויאס. לפני המעבר היה המחוז הפדרלי בברזיל שטחה של העיר ריו דה ז'אנירו. לאחריו, הפך שטח העיר ריו דה ז'אנירו למדינה בשם גואנברה, שהתקיימה בין 1960 ל-1975, עד שהתאחדה עם מדינת ריו דה ז'אנירו.
בתחילה הורכבה אוכלוסיית המחוז מהפועלים שעסקו בבניית העיר ברזיליה, שנבנתה מן היסוד בתקופת כהונת הנשיא ז'וסלינו קוביצ'ק, בין שנת 1956 ל-1960. פועלים אלו כונו "קנדנגוס". לאחר מכן הגיעו לעיר פקידי הממשלה הפדרלית ומשפחותיהם. העיר ברזיליה היא עיר מתוכננת ובה אזורי מגורים, עסקים, לימודים וכיוצא בזה. לרחובות אין שמות, אלא הם מזוהים באמצעות אותיות ומספרים הערוכים בצורה גאוגרפית. בתחילה תוכננה העיר להגיע לאוכלוסייה של מיליון איש, אך כיום היא מונה (נכון ל-2019) למעלה מ-3 מיליון תושבים. בשל המבנה המורכב של העיר, היה גידולה איטי, והדבר חייב רבים להתיישב בערים הסמוכות לה, המהוות כיום חלק ניכר מאוכלוסיית המחוז הפדרלי.
דגל

הצבע הלבן מסמל את השלום, בעוד שהצבעים הירוק והצהוב הם צבעיה הלאומיים של ברזיל. ארבעת החצים הצהובים מסמלים את אוכלוסייתה הילידה של ברזיל, והם מצביעים אל ארבעת כיווני השמיים, כדי להצביע על כך שהכוח נובע מן המרכז. החצים אף יוצרים צלב, שיש בו כדי להזכיר את צלב הדרום, אזכור נוסף לדגלה של ברזיל.
הדגל עוצב על ידי המשורר גיירמה דה אלמיידה, ואומץ על ידי הממשלה ב-25 באוגוסט 1969.
רוקדים עם כוכבים (רשת)

ערך זה עוסק בעונות התכנית בזכיינית רשת. אם התכוונתם לעונות התכנית בזכיינית קשת, ראו .
| --- | --- |

סמליל התכנית בעונותיה הראשונות בזכיינית רשת בערוץ 2
 מבוסס על:  "Strictly Come Dancing" (הממלכה המאוחדת)
 סוגה:  ריאליטי
 יוצרים:  BBC, גיל הפקות, אסף גיל, דואניאס הפקות
 מנחים:  אבי קושניר (עונות 1–6) הילה נחשון (עונות 1–6)   גיא זו ארץ (עונה 7) ירדן הראל (עונה 7)
 שופטים:  אלי מזרחי (עונות 1–7) מיכל אמדורסקי (עונה 7) אורי פסטר (עונה 7) חנה לסלאו (עונה 6) קלוד דדיה (עונות 1–4, 6) אמיר פרישר גוטמן (עונה 5) גברי לוי (עונות 1–2, 4–5) דנה פרנס (עונה 5) אילנית תדמור (עונה 4) יוסי יונגמן (עונה 3) סאלי אן פרידלנד (עונה 3) גבי אלדור (עונות 1–2)
 זוכים:  אליענה בקייר ואורון דהן (עונה 1)  גיא אריאלי ומאשה טרויאנסקי (עונה 2)   רודריגו גונזלס ונעמה תבורי (עונה 3)   גלית גיאת וקיריל סיבולפוב (עונה 4)   מייקל לואיס ואנה ארונוב (עונה 5)   שלומי קוריאט והדס פישר (עונה 6)  אסף הרץ ומאשה טרויאנסקי (עונה 7)
 פרסים:  כסף לתרומה
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 מספר עונות:  7
 מספר פרקים:  50
 תוכנית המשך:  רוקדים עם כוכבים (קשת)
 הפקה
 אורך פרק:  כשעה
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 2 (רשת)
 תקופת שידור מקורית:  1 בנובמבר 2005 – 21 ביולי 2012
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
רוקדים עם כוכבים הייתה תוכנית מציאות ישראלית ששודרה בשנים 2005–2012 במסגרת שידורי הזכיינית "רשת" בערוץ 2. הפורמט שלה לקוח מהתוכנית הבריטית "Strictly Come Dancing" המקורית של רשת BBC, ושמה לקוח מהגרסה האמריקאית "Dancing with the Stars".
בשנת 2022, חזרה "רוקדים עם כוכבים" בעונתה השמינית והמחודשת בישראל, לאחר שעברה מרשת לזכיינית קשת.
הפורמט

התוכנית עוקבת אחר תחרות ריקודים של מספר זוגות, המורכבים מרקדן מקצועי ומכוכב בידור מוכר וחסר ניסיון בריקודים סלוניים, אשר מתחרים על התואר "מלך ומלכת רחבת הריקודים". הזוגות, אשר במהלך התוכנית מספרם מצטמצם עקב ניפוי על בסיס שבועי, מופיעים עם ריקוד חדש עליו התאמנו במהלך השבוע. על הריקוד מוערכים המתמודדים על ידי שופטים מקצועיים בתחום וכן על ידי הקהל בבית, הבוחר באמצעות מסרונים. הזוג שקיבל את הניקוד הנמוך ביותר באותו השבוע, על סמך שקלול ניקוד השופטים והצבעות הקהל בבית (באופן שווה), מודח מהתוכנית וכך עד לזוג שנותר אחרון בתוכנית, שהוא "הזוג הזוכה", התוכנית מלווה בתזמורת ששרה ומנגנת את שירי התוכנית בניצוח אלדד שרים ובהשתתפות בין היתר של דורון אורן (יוצא להקת עדן) וכרמי שימרון, ובכל עונה של התוכנית התקיימה גם תוכנית ספיישל.
אבי קושניר הנחה את התוכנית ובסיום כל ריקוד, הילה נחשון ראיינה את המתמודדים ב"גרין רום" (חדר האמנים) שקיבלו את תוצאות השופטים.
את התלבושות בתוכנית עיצבה אפרת קליג.