stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כניעת האימפריה היפנית
הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי והפלישה הסובייטית > הטלת פצצת האטום על הירושימה

ב-6 באוגוסט בשעה 8:15 שעון יפן, הטיס קולונל פול טיבטס מפציץ מדגם בואינג B-29 סופרפורטרס, שקיבל את השם "אנולה גיי", מעל העיר הירושימה, וביחד עם צוותו, הטיל עליה פצצת אטום. אחר 43 שניות של נפילה התפוצצה הפצצה בגובה המתוכנן של כ-580 מטר מעל העיר. זמן קצר לאחר מכן, החל מטה הצבא היפני לקבל תשדורות מבולבלות מעדים שנמצאו כ-16 ק"מ מהירושימה, על פיצוץ גדול ממדים שאירע בעיר. דיווחים אלו הפתיעו את אנשי המטה הכללי היפני. המטה, שעקב מקרוב אחר ההפצצות האוויריות של ארצות הברית, ידע שאף הפצצה בהיקף משמעותי לא אירעה בעיר ולא שכנו בה חומרי נפץ בכמויות גדולות מספיק על מנת להביא לפיצוץ משני גדול. לאחר שהניסיונות ליצור קשר עם גורמים שונים בעיר כשלו, הוחלט לשלוח למקום קצין צעיר על מנת שיעביר מידע מהימן על המתרחש. הקצין יצא לדרך בטיסה זמן קצר לאחר מכן. כבר בהיותו 160 ק"מ מהירושימה, הבחין הקצין וטייס המטוס שלו, בענן עשן עצום מעל העיר. עם הגעתם, הם החלו לחוג מעל העיר והתקשו להאמין למראה עיניהם; במקום בו שכן מרכז העיר הירושימה הם מצאו שממה בוערת מכוסה בענן עשן כבד. השניים נחתו בחלק הדרומי של העיר והקצין העביר דיווח בהול לטוקיו והחל לארגן את כוחות ההצלה במקום. רק לאחר פרסום הודעה רשמית מטעם ממשל ארצות הברית, 16 שעות לאחר המתקפה, הבינו היפנים כי הירושימה נפגעה מפצצת אטום.
לאחר הטלת הפצצה, ארצות הברית פרסמה הודעה של טרומן בה נאמר:
אנו מוכנים כעת להחריב לחלוטין, בקצב מהיר יותר, כל מיזם יצרני שהיפנים מחזיקים מעל האדמה בעיר כלשהי. אנו נשמיד את הרציפים שלהם, את המפעלים שלהם ואת אמצעי התקשורת שלהם. שלא תהיה טעות, אנו נשמיד לחלוטין את יכולתה של יפן לנהל מלחמה. האולטימטום שפורסם ב-26 ביולי בפוטסדאם נועד כדי למנוע מהעם היפני הרס מוחלט. המנהיגים שלהם דחו באופן מיידי אולטימטום זה. אם הם לא יקבלו את תנאינו כעת, עליהם לצפות לגשם של הרס מהאוויר שלא נראה כמוהו בעולם הזה. מאחורי המתקפה האווירית הזו יגיעו כוחות ימיים ויבשתיים במספרים ובעוצמה כזו שהם עוד לא ראו ויכולת לחימה שהם כבר מודעים לה היטב.
מכיוון שהצבא היפני הפעיל פרויקט לפיתוח נשק גרעיני משלו, הבינו היפנים את האתגרים הרבים הכרוכים בבנייתה של פצצת אטום. מסיבה זו, אנשי ממשל וצבא יפנים רבים התקשו להאמין כי ארצות הברית הצליחה לבנות פצצה כזו. ב-7 באוגוסט, יום לאחר ההפצצה, ביקר בהירושימה ד"ר יושיאו נישינה, מבכירי מדעני האטום היפנים. נישינה סקר את נזקי ההפצצה ואישר כי הירושימה אכן נחרבה על ידי פצצת אטום. אף על פי כן, הוא העריך, בדומה למדעני אטום יפנים אחרים, כי ארצות הברית מחזיקה לכל היותר בשתי פצצות אטום מבצעיות נוספות. אדמירל סואמו טויודה, ראש המטה של הצי, היה שותף גם הוא להערכה זו וטען שאף אם ארצות הברית הצליחה ליצור פצצת אטום אחת, לא ייתכן שהיא ייצרה פצצות רבות כאלה נוספות. מסיבה זו, החליטו ראשי הצבא היפני לספוג גם את ההתקפות הגרעיניות הצפויות הבאות בהנחה שהם יגרמו נזק רב נוסף אולם יכולת הלחימה של הצבא היפני לא תשותק כתוצאה מכך. ארצות הברית שציפתה להערכה זו של היפנים תכננה מראש להטיל פצצת אטום נוספת זמן קצר לאחר הטלת פצצת האטום הראשונה, במטרה לשכנע את היפנים כי בידיה מלאי גדול של פצצות מסוג זה.
התערבותו של הקיסר וחילופי המסרים בין בעלות הברית ליפן > קבלת תנאי הכניעה של בעלות הברית על ידי יפן

בבוקר 14 באוגוסט, הבינו סוזוקי, קידו והירוהיטו כי אם לא יקבלו את תנאי הכניעה שהציעה ארצות הברית עד סוף היום, קיים סיכוי גבוה שתתרחש במדינה הפיכה צבאית במטרה למנוע מהקבינט להיכנע לבעלות הברית. במהלך אותו יום, נפגש הירוהיטו עם מרבית קציני הצבא והצי הבכירים. רובם הביעו תמיכה בהמשך הלחימה, עם זאת פילדמרשל שונרוקו האטה, הביע התנגדות לכך. כמפקד הארמייה הכללית השנייה שמפקדתה הייתה בהירושימה, האטה פיקד על החיילים שהיו אחראים על הגנת דרום יפן - אותם חיילים שהתכוננו להילחם ב"קרב המכריע". האטה אמר להירוהיטו, בעיניים דומעות, כי אין לו שום ביטחון שהוא יצליח להדוף את פלישת בעלות הברית למדינה וכי הוא לא חולק על החלטתו להיכנע. בסופו של המפגש ביקש הירוהיטו מהקצינים לשתף איתו פעולה בהבאת המלחמה לידי סיום.
הפגישה הבאה של הירוהיטו הייתה עם חברי קבינט המלחמה. אנאמי, טויודה ואומזו הציגו שוב את עמדתם על כך שיש להמשיך ולהילחם. לאחר שסיימו אמר הירוהיטו:
הקשבתי בתשומת לב לכל הטיעונים שהוצגו נגד קבלת תגובתן של בעלות הברית כפי שהיא וללא דרישה להבהרה נוספת או לביצוע שינויים, אולם דעתי לא השתנתה... על מנת שהעם ידע את החלטתי, אני מבקש מכם להכין ללא דיחוי הודעה קיסרית אותה אוכל לשדר לאומה. לבסוף, אני קורא לכל אחד ואחד מכם לעשות את מירב המאמצים עד גבול יכולתיכם כדי שנצליח לעמוד בימים המאתגרים הצפויים לנו.
זמן קצר לאחר מכן, התכנס הקבינט מחדש ואישר את בקשתו של הקיסר ללא דיחוי. בנוסף, החליטו חברי הקבינט להתחיל להשמיד מסמכים הנוגעים למעורבותם של בכירים בפשעי מלחמה ובניהול המלחמה בכלל. לאחר סיום הישיבה, שידר משרד החוץ היפני פקודה לשגרירויות יפן בשווייץ ובשוודיה לקבל את תנאי הכניעה של בעלות הברית. שידור זה נקלט על ידי ארצות הברית ב-14 באוגוסט מעט לפני השעה שלוש לפנות בוקר.
העברת ההודעה על ההחלטה להיכנע לקציני הצבא הבכירים שהוצבו בחזיתות רחוקות ושלא היו מעורבים בדיוני הקבינט, הייתה צפויה לעורר קשיים. מסיבה זו, הוחלט לשלוח באופן מיידי שלושה מחברי המשפחה הקיסרית, ששימשו גם כקצינים בצבא, להעביר להם את ההודעה באופן אישי ולדחוק בהם לקבל את החלטת הקבינט. הנסיך טסוניושי טקאדה נשלח לקוריאה ולצבא קוואנטונג במנצ'וריה, הנסיך יאסוהיקו אסאקה נשלח לצבא המשלוח לסין ולספינות הצי שהוצבו בסין והנסיך קאנייאן הארוהיטו נשלח לשאנגחאי, דרום סין, הודו-סין וסינגפור.
כניעת יפן לבעלות הברית > הודעת הרדיו של הקיסר לעם היפני

ב-15 באוגוסט בשעה 12 בצהריים שעון יפן, שידרו תחנות הרדיו ביפן את ההודעה הקיסרית של הירוהיטו בו הודיעה על הסכמת המדינה לקבל את תנאי הצהרת פוטסדאם ולמעשה להיכנע ללא תנאי לבעלות הברית. בנאום, שהוקלט שעות ספורות לפני כן, נשמע הירוהיטו קורא את ההודעה שהוכנה מראש. באמצעות ניסוח מוקפד הצליח הקיסר שלא להזכיר בכל הנאום את המילה "כניעה". כשמרביתם שומעים את קולו של הקיסר לראשונה בחייהם, שמעו אזרחי יפן את הירוהיטו אומר:
לאחר בחינה מעמיקה של המגמות הכלליות בעולם והמצב השורר באימפריה שלנו כיום, החלטנו להביא להסדרת המצב הנוכחי על ידי נקיטה בצעד יוצא דופן. הורנו לממשלה שלנו לשדר לממשלות ארצות הברית, בריטניה, סין וברית המועצות שהאימפריה שלנו מקבלת את תנאי ההצהרה המשותפת שלהן.
החתירה לשגשוג משותף ואושר לכל האומות, כמו גם הביטחון והרווחה של נתינינו, היא חובה נעלה שניתנה לנו על ידי אבותינו הקיסריים ושוכנת קרוב ללבנו. אכן, הכרזנו מלחמה על אמריקה ובריטניה מתוך רצוננו הכנה להבטיח את שימורה העצמי של יפן ואת ייצובה של מזרח אסיה, אך לא מתוך כוונה להפר את ריבונותן של מדינות אחרות או להתרחב טריטוריאלית. אולם כעת המלחמה נמשכת כבר קרוב לארבע שנים. למרות המיטב שנעשה על ידי כולם, הלחימה הכבירה של כוחות הצבא והצי, החריצות והשקדנות של עובדי המדינה שלנו והשירות המסור של מאה מיליון אנשינו – המלחמה לא התפתחה בהכרח לטובתה של יפן בעוד המגמות הכלליות בעולם הופנו כנגד האינטרסים שלה.
יתרה מכך, האויב החל לעשות שימוש בפצצה חדשה ואכזרית במיוחד שביכולתה לגרום נזק שהוא אכן לא ניתן לאמידה ושגובה את חייהם של אנשים חפים מפשע רבים. אם נמשיך להילחם, לא רק שהדבר יביא לקריסתה והכחדתה של האומה היפנית, אלא גם יוביל להכחדה מלאה של הציוויליזציה האנושית.
הואיל וזה המקרה, כיצד נוכל להציל את מיליוני נתינינו או לכפר על עצמנו בפני הרוחות המקודשות של אבותינו הקיסריים? זו הסיבה שהורינו לקבל את תנאי ההצהרה המשותפת של המעצמות...
התלאות והסבל שהאומה שלנו תהיה נתונה להם בימים שיבואו יהיו ללא ספק גדולים. אנו מודעים היטב לרגשות הפנימיים של כל אחד ואחד מכם, נתינינו. עם זאת, על פי תכתיבי הזמן והגורל, החלטנו לסלול את הדרך לשלום מלא לכל הדורות הבאים על ידי כך שנישא במה שאי אפשר לשאת ונסבול את מה שלא ניתן לסבול.
האיכות הנמוכה של ההקלטה בשילוב העובדה שהירוהיטו נשא את הנאום ביפנית קלאסית גרמה לכך שמאזינים רבים התקשו להבין את דבריו. נאומו של הירוהיטו מסמל את סופה של האידאולוגיה הלאומנית ששלטה ביפן עד אז והוא נחשב לנקודת מפנה בהיסטוריה של המדינה.
התגובות לנאום היו מגוונות. יפנים רבים המשיכו בחייהם כמיטב יכולתם בעוד קצינים אחדים משורות הצבא העדיפו לשים קץ לחייהם מאשר להיכנע. מול הארמון הקיסרי של טוקיו נאסף קהל קטן של אנשים שכרעו על ברכיהם ובכו בקולי קולות על כך שלא הצליחו לעמוד בציפיותיו של הקיסר.
ב-17 באוגוסט החליף הנסיך היגשיקוני, דודו של הירוהיטו, את סוזוקי בתפקיד ראש הממשלה בעוד ממורו שיגמיטסו החליף את טוגו בתפקיד שר החוץ. הדבר נעשה ככל הנראה כדי למנוע התנקשויות פוליטיות וניסיונות נוספים לביצוע הפיכה צבאית.
אף לאחר הודעת הרדיו של הירוהיטו, המשיכו כוחות צבא יפניים להילחם נגד כוחות סובייטים וסיניים. הקרב האווירי האחרון בין כוחות ארצות הברית ויפן התרחש ב-18 באוגוסט, עת מטוסי קרב יפניים תקפו מפציצים של צבא ארצות הברית. ברית המועצות המשיכה להילחם ביפנים עד שכבשה מהם את האיים הקוריליים בתחילת חודש ספטמבר.
כניעת יפן לבעלות הברית > טקס הכניעה הרשמי ותחילת הכיבוש ארצות הברית ביפן

עם פרסום ההודעה על כניעת יפן, נפתחו החגיגות בקרב קבוצת מדינות בעלות הברית. בוושינגטון, קהל נלהב ניסה לפרוץ למתחם הבית הלבן בצעקות "אנחנו רוצים את הארי (טרומן)!" וזאת ככל הנראה במטרה להביע את תמיכתם בו ובמעשיו בסן פרנסיסקו, אלפי חיילים שיכורים מצי ארצות הברית, רקדו עם נשים בנות העיר. חלק מהמעשים אף הגיעו לכדי ביזת חנויות מקומיות, ואלימות כלפי תושבים. גם בניו זילנד, החגיגות הגיעו עד כדי שכרות, וביזת חנויות והביאו לפציעתם של 51 איש. אחת החגיגות הגדולות ביותר התקיימה בכיכר טיימס, שם התכנסו מאות אלפים כדי לחגוג. המאורע הונצח בצילומו המפורסם של אלפרד אייזנשטאדט "יום הניצחון על יפן בכיכר טיימס" בו נראה מלח מחיל הים מנשק אישה שאינו מכיר.
ב-19 באוגוסט יצאה משלחת של נציגי ממשל יפניים לפיליפינים לפגישה עם המפקד העליון של כוחות הברית הגנרל דאגלס מקארתור. במהלך הפגישה קיבלו הנציגים היפניים הסבר ממקארתור לגבי הצעדים אותם הוא מתכוון להוציא לפועל כדי לבסס את כיבושה של המדינה. כיבוש ארצות הברית ביפן החל ב-28 באוגוסט עם הגעתם של 150 נציגים מארצות הברית למדינה. יומיים לאחר מכן הגיע גם מקארתור ליפן ומיד הוציא את פקודותיו הראשונות כמושל הצבאי של המדינה: איסור על חיילי ארצות הברית לפגוע בתושבים המקומיים ולאכול את מזונם המצומצם. בנוסף, אסר מקארתור על היפנים להניף את דגל ה"הינומארו" - דגל האימפריה היפנית.
טקס הכניעה הרשמי התקיים בבוקר 2 בספטמבר על סיפונה של אוניית המערכה "מיזורי". מהצד היפני חתמו על הסכם הכניעה ממורו שיגמיטסו, שר החוץ של יפן וגנרל יושיג'ירו אומזו, ראש המטה של הצבא היפני. מטעם בעלות הברית חתמו על ההסכם: גנרל דאגלס מקארתור ואדמירל צ'סטר נימיץ (ארצות הברית), אדמירל ברוס פרייזר (בריטניה), גנרל חסו יונג-צ'אנג (סין), גנרל קוזמה דרביאנקו (ברית המועצות), גנרל תומאס בליימי (אוסטרליה), גנרל פיליפ לקלרק (צרפת), קולונל לורנס קוסגרייב (קנדה), אדמירל קונרד הלפריך (הולנד), תת מרשל אוויר לאונרד איזיט (ניו זילנד).
חקירת פשעי המלחמה שביצעה יפן במהלך המלחמה החלה זמן קצר לאחר מכן. בפגישה שנערכה בין מקארתור להירוהיטו במהלך חודש ספטמבר, הציע הירוהיטו ליטול על עצמו את האשמה על פשעי המלחמה של יפן. הצעתו נדחתה והוא מעולם לא עמד למשפט. ב-19 בינואר 1946, הכריז מקארתור על הקמת בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק. למעלה מ-5,700 יפנים עמדו לדין על ביצוע פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות בהם היו גם 25 מנהיגים משורות הצבא והשלטון שעמדו לדין על פשעים כנגד השלום. בית הדין סיים את מלאכתו ב-12 בנובמבר 1948 כשהוא דן 984 איש למוות; 475 איש למאסר עולם ו-2,944 איש לתקופות מאסר קצובות.
במדינות רבות הן 14 ו-15 באוגוסט, היום בו הסכימה יפן לקבל את תנאי הכניעה והן 2 בספטמבר, היום בו חתמה יפן על הסכם כניעה רשמי, מוכרים כיום הניצחון על יפן. בבריטניה מוכר 15 באוגוסט כיום הניצחון על יפן בעוד בארצות הברית הוא מוכר ב-2 בספטמבר. ביפן, 15 באוגוסט מוכר לציבור הרחב בשם "שושן-קינבי" (終戦記念日) שמשמעותו (בתרגום חופשי) הוא "יום הזיכרון לסיום המלחמה". עם זאת, באופן רשמי, מוכר יום זה על ידי ממשלת יפן כ"יום האבל על הרוגי המלחמה והתפילה לשלום" (戦没者を追悼し平和を祈念する日).
טקסי כניעה נוספים וכיסים של התנגדות יפנית לאחר סיום המלחמה

טקס הכניעה של יפן על סיפונה של אוניית המערכה "מיזורי" היווה את אות הפתיחה לטקסי כניעה נוספים של כוחות הצבא היפני ששירתו בשטחים באוקיינוס השקט בהם שלטה האימפריה היפנית. כוחות הצבא היפני בפננג נכנעו ב-2 בספטמבר בעוד כוחות הצבא בלבואן, סראוואק ובסינגפור נכנעו ב-10 בספטמבר, 11 בספטמבר ו-12 בספטמבר בהתאמה. ב-25 באוקטובר, עברה השליטה באי טאיוואן מיפן בחזרה לסין.
בתוך זמן קצר מתחילת כיבושה של יפן, מצאו עצמן בעלות הברית בקשיים לוגיסטיים להאכיל עשרות מיליוני אזרחים יפניים ואת למעלה מ-7 מיליון החיילים והמלחים היפניים שנשבו על ידן. קשיים אלה התעצמו לאור הנזק העצום שנגרם לתשתיות ביפן כתוצאה מהמלחמה בשילוב עם רעב המוני שפקד את המדינה ב-1946.
ב-1947, שחררה ארצות הברית והממלכה המאוחדת את אחרון שבויי המלחמה היפנים בהם החזיקו. סין לעומת זאת, המשיכה להחזיק למעלה מ-60 אלף שבויי מלחמה יפניים גם במהלך שנת 1949. אחרוני שבויי המלחמה היפניים שוחררו על ידה רק במחצית השנייה של שנות ה-50.
מצב המלחמה בין יפן לבין בעלות הברית, להוציא ברית המועצות, הסתיים באופן רשמי עם כניסתו לתוקף של חוזה סן פרנסיסקו ב-28 באפריל 1952. ארבע שנים מאוחר יותר חתמו יפן וברית המועצות על הצהרה משותפת שסיימה את מצב המלחמה ביניהן. אף על פי כן, כיסי התנגדות יפניים, בעיקר באיים קטנים באוקיינוס השקט, המשיכו להתקיים אף לאחר סיומה של המלחמה. חלק מהחיילים בכיסים אלה סירבו להיכנע באמונם שההודעה על כניעתה של יפן היא תעמולה של האויב או מכיוון שחשו כי כניעה מנוגדת לעקרונותיהם. חיילים אחרים מעולם לא קיבלו את ההודעה על כניעתה של יפן. ב-18 בדצמבר 1974 נכנע טוראי טראו נקמורה באי מורוטאי שבאינדונזיה. הוא היה אחרון החיילים היפניים שנכנעו לאחר תום המלחמה.
טקסי כניעה נוספים וכיסים של התנגדות יפנית לאחר סיום המלחמה > גלריית תמונות מטקסי כניעה יפניים שונים בסיומה של המלחמה

מסטאנה קאנדה (יושב משמאל) חותם על הסכם הכניעה מטעם כוחות הצבא היפניים באי בוגנוויל שבפפואה גינאה החדשה.
קצין צבא יפני מוסר את חרבו לקצין צבא בריטי במהלך טקס כניעה שהתקיים בסייגון שבהודו-סין.
קצין מחיל הים היפני חותם על הסכם הכניעה מטעם כוחות הצבא היפניים בפננג על סיפונה של האונייה הבריטית "נלסון" ב-2 בספטמבר 1945. פננג שוחררה ביום שלמחרת על ידי חיל הנחתים המלכותי.
טקס הכניעה הרשמי של קבוצת ארמיות המשלוח הדרומית של יפן בבניין העירייה של סינגפור ב-12 בספטמבר 1945. במהלך הטקס, נכנע גנרל שאיישירו איטגאקי לאדמירל הצי לואי מאונטבאטן, נציג כוחות הצבא הבריטיים.
הפולמוס על הגורמים שהביאו להחלטתה של יפן להיכנע

מאז סיום מלחמת העולם השנייה ועד היום, קיים ויכוח על הגורמים שהביאו להסכמתה של יפן להיכנע לפי התנאים שהציבה לה ארצות הברית ובפרט על הנחיצות והלגיטימיות של הפצצת הירושימה ונגסאקי בנשק אטומי לשם כך.
ההיסטוריון צויושי הסגוואה, טען כי לא הטלת פצצות האטום, אלא פלישתה של ברית המועצות ליפן היוותה הגורם העיקרי לכניעתה. לפי התיזה של הסגוואה, היפנים קיוו להעביר כוחות מאזור הגבול עם ברית המועצות לחופי יפן, על מנת לחזק את מערך ההגנה מפני פלישתה של ארצות הברית. במקביל תלו תקוות בכך שברית המועצות תוכל לתווך בינם לבין ארצות הברית, להגיע להסכם שיאפשר לסיים את המלחמה בתנאים נוחים. הפלישה הסובייטית ניפצה את שתי תקוות אלה בבת אחת, אז הבינו היפנים כי אין להם ברירה אלא לקבל את תנאי הצהרת פוטסדאם ולהיכנע.
מנגד טענו מקבלי ההחלטות בארצות הברית, כי הטלת פצצות האטום היוותה את הגורם העיקרי לכניעתה של יפן, וכי המתקפות היו מהלך הכרחי שנועד להביא לסיום מהיר של המלחמה נגדה. מזכיר המלחמה של ארצות הברית, הנרי סטימסון, גרס כי רק ההלם שנגרם ליפנים מהטלת פצצות האטום ללא אזהרה מוקדמת, והפחד מפני פצצות אטום נוספות, היה יכול להביא לכניעתה ללא תנאי של יפן. וינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה בזמן מלחמת העולם השנייה, אמר כי הפצצה, שההתמודדות איתה היא למעלה מכוחותיה של אומה, יכולה הייתה לשמש מוצא של כבוד ליפנים להיכנע מבלי לחוש תחושת חרפה. תומכי ההחלטה לתקוף את יפן בנשק גרעיני, טוענים כי הטלת הפצצה על שטח ריק לא הייתה מביאה לסיום המלחמה, שכן היפנים לא נכנעו גם אחרי השמדת הירושימה, והצמרת הצבאית סירבה להיכנע גם אחרי הפצצה שהוטלה על נגסאקי, ושינתה דעתה רק בהתערבות הקיסר הירוהיטו. בעלי עמדה זו רואים את הכניעה כקשורה בהכרה היפנית, כי הפצצת הירושימה אינה מאורע מבודד וחד פעמי, ושאי כניעה תביא להמשך הרס יפן באמצעות נשק גרעיני.
לקריאה נוספת > בעברית

מירון מדזיני. מפורט ארתור עד הירושימה: עלייתו ונפילתו של המיליטריזם היפני. תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשס"ו, 2006.
ג'ון טולאנד, השמש העולה - שקיעתה ונפילתה של האימפריה היפנית, הוצאת "מערכות", 1985.
לקריאה נוספת > באנגלית

Cook, Haruko Taya; Theodore F. Cook (1992). Japan at War: An Oral History. New Press.
Feifer, George (2001). The Battle of Okinawa: The Blood and the Bomb. Guilford, CT: The Lyons Press.
Glantz, David M. (1995) "The Soviet Invasion of Japan". Quarterly Journal of Military History, vol. 7, no. 3, Spring 1995.
Glantz, David M. (2003). The Soviet Strategic Offensive in Manchuria, 1945 (Cass Series on Soviet (Russian) Military Experience, 7). Routledge..
Hewlett, Richard G.; Anderson, Oscar E. (1962). The New World, 1939–1946. A History of the United States Atomic Energy Commission. University Park, Pennsylvania: Pennsylvania State University Press.
Rhodes, Richard (1986). The Making of the Atomic Bomb. Simon and Schuster.
Schmitz, David F. (2001). Henry L. Stimson: The First Wise Man. Wilmington, Delaware: Rowman & Littlefield.
Skates, John Ray (1994). The Invasion of Japan: Alternative to the Bomb. Columbia, SC: University of South Carolina Press.
Smith, John B.; Malcolm McConnell (2002). The Last Mission: The Secret Story of World War II's Final Battle. New York: Broadway Books.
Wainstock, Dennis (1996). The Decision to Drop the Atomic Bomb. Greenwood Publishing Group.
Weinberg, Gerhard L. (1999). A World at Arms: A Global History of World War II. Cambridge University Press.
Weintraub, Stanley (1995). The Last Great Victory: The End of World War II. Dutton Adult.
לקריאה נוספת > ביפנית

Hidenari Terasaki (寺崎英成) (1991). Shōwa Tennō dokuhakuroku: Terasaki Hidenari, goyō-gakari nikki (昭和天皇独白録 寺崎英成・御用掛日記). Tokyo: Bungei Shunjū.
גבריאל בר

| --- | --- |

 לידה:  13 בינואר 1919 ברלין, גרמניה 
 פטירה:  22 בספטמבר 1982 (בגיל 63) ירושלים, ישראל 
 ענף מדעי:  היסטוריה 
 מקום מגורים:  ישראל ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  האוניברסיטה האמריקנית בביירות  בית הספר הריאלי העברי בחיפה 
 מנחה לדוקטורט:  אלפרד בונה 
 תלמידי דוקטורט:  ישראל גרשוני 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1976) 
 בן או בת זוג:  אווה באר 
 
גבריאל בֶּר (13 בינואר 1919 – 22 בספטמבר 1982) היה היסטוריון ומזרחן ישראלי, יהודי יליד גרמניה, פרופסור להיסטוריה וחוקר אסלאם ישראלי.
ביוגרפיה

בר נולד בברלין בירת גרמניה. דודו מצד אמו היה חוקר תולדות האמנות גרשם קורט פרייער. עלה לארץ ישראל ב-1933, ולמד בבית הספר הריאלי בחיפה. את לימודיו האקדמיים עשה באוניברסיטה האמריקנית בביירות ובאוניברסיטה העברית בירושלים, בה קיבל תואר מוסמך ב-1952 ותואר דוקטור ב-1957. עבודת הדוקטורט שלו, בהדרכתו של ד"ר אלפרד בונה, עסקה בנושא "הרכוש הקרקעי במצרים המודרנית, 1800–1950" ובה ניתח את תהליך ההפרטה של קרקעות המדינה והשפעתן על המעמדות במדינה והכלכלה במצרים. מחקריו שילבו ידע במזרחנות לצד תובנות סוציולוגיות וכלכליות, ובשנים מאוחרות יותר הוא עסק בחקר הווקף והשפעתו על פיתוח כלכלי.
בר לקח חלק בכתיבת האנציקלופדיה לנושאי אסלאם. עבודותיו זכו להתעניינות רבה בעיתונות בלבנון ובמצרים, וספריו תורגמו לשפה הערבית ונלמדו באוניברסיטאות דוברות השפה הערבית. הוא עמד בראש החברה המזרחית הישראלית, וייסד את הכנס הבינלאומי שלה. באוניברסיטה העברית שימש ראש המכון ללימודי אסיה ואפריקה. כמו כן הוא ערך את ביטאון האגודה "המזרח החדש", ובשנת 1965 התפרסם ביוזמתו לראשונה הביטאון Asian and African Studies.
לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, יזם בר את הקמת המרכז האקדמי הישראלי בקהיר.
בשנת 1976 הוענק לבר פרס ישראל לבלשנות ערבית. בשנת 1990 נוסד באוניברסיטת תל אביב "הפורום על שם גבריאל בר" לדיון אקדמי בנושאים הקשורים בחברות מזרח תיכוניות ואסלאמיות.
נפטר בירושלים ב-1982.
כתב עת לזכרו

המזרח החדש: מוקדש לגבריאל בר ז"ל, כרך ל', תשמ"א/1981, חוברת 4-1 (120-117).
מפרסומיו

הרכוש הקרקעי ושאלת הריפורמה האגררית במצרים, 1957.
מקורות לתולדות המזרח התיכון החדיש, 1960.
"כניעות" הפלאח הערבי: לתולדות המרידות האגראריות במצרים, 1962.
מבנה הגילדות הטורקיות: ומשמעותו להיסטוריה החברתית העות’מאנית, 1970.
מבוא לתולדות היחסים האגראריים במזרח התיכון: 1800-1970, 1972.
המוח’תאר הכפרי בארץ ישראל: תולדות מעמדו ותפקידיו, 1979.
לקריאה נוספת

נחמיה לבציון, ‏גבריאל בר ז"ל, המזרח החדש ל', 1981 (בתוך כתב העת לזכרו), עמ' 4-1.
אריה דבורצקי

| --- | --- |

 לידה:  3 במאי 1916 חורול, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  8 במאי 2008 (בגיל 92) ירושלים 
 ענף מדעי:  מתמטיקה
 מקום מגורים:  רוסיה, ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  בית הספר הריאלי העברי בחיפה (1933)  האוניברסיטה העברית בירושלים (1941) 
 מנחה לדוקטורט:  מיכאל פקטה 
 מוסדות:  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי  האוניברסיטה העברית בירושלים (1941–1985)  אוניברסיטת פרדו  אוניברסיטת קולומביה  מכון ויצמן למדע (1985–1988) 
 תלמידי דוקטורט:  יורם לינדנשטראוס, Oved Shisha, Paul Katz, Meir Smorodinsky, Naftali A. Langberg, Uri Fixman, אלדו לזר, מרדכי ציפין, ברנקו גרונבאום, שמואל גל, דן עמיר 
 פרסים והוקרה:  חתן פרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים לשנת 1952 ופרס ישראל במדעים מדויקים לשנת תשל"ג (1973)
 בן או בת זוג:  שרה דבורצקי 
 צאצאים:  גדעון דבורצקי 
 הערות:  ממייסדי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים  היה המדען הראשי של משרד הביטחון
 תרומות עיקריות
 נמנה עם מוכיחי אי-שוויון דבורצקי-קיפר-וולפוביץ, הוכיח את משפט דבורצקי
 
אריה דְבוֹרֶצְקי (Dvoretzky;‏ 3 במאי 1916 – 8 במאי 2008) היה פרופסור ישראלי למתמטיקה, המדען הראשי של משרד הביטחון, ממייסדי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, בה כיהן גם כנשיא, סגן נשיא האוניברסיטה העברית בירושלים, נשיאו השביעי של מכון ויצמן למדע וחתן פרס ישראל למדעים מדויקים.
תולדות חייו ופועלו

אריה דבורצקי נולד בשנת 1916 בעיירה חוֹרוֹל (Хорол) שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), ובגיל 6 עלה לארץ ישראל עם הוריו. הוא למד בבית הספר הריאלי בחיפה, ובהמשך למד מתמטיקה באוניברסיטה העברית. את עבודת הדוקטור, בנושא "מחקרים בתורת טורי דיריכלה כלליים", בהנחייתו של פרופ' מיכאל פקטה, הגיש בשנת 1941.
דבורצקי היה הבוגר הראשון של האוניברסיטה העברית שמונה לפרופסור מן המניין בה. בשנת 1956 נמנה עם מוכיחי אי-שוויון דבורצקי-קיפר-וולפוביץ, בתורת ההסתברות. בתחילת שנות השישים הוכיח את משפט דבורצקי, בתורה של מרחבי בנך, הקרוי על שמו. דבורצקי הנחה תלמידים רבים, וביניהם ברנקו גרונבאום, יורם לינדנשטראוס ומרדכי ציפין. דבורצקי היה הראשון שעסק בתורת המשחקים בישראל ועמד מאחורי היוזמה להזמין את ישראל אומן לאוניברסיטה העברית.
בין השנים 1955–1957 היה דיקן הפקולטה למתמטיקה ומדעי הטבע באוניברסיטה העברית. בשנים 1959–1961 היה סגן נשיא האוניברסיטה העברית. עם התפטרותו של מזר מנשיאות האוניברסיטה, עלה שמו של דבורצקי כמועמד לרשת אותו כרקטור ונשיא, אולם הסגל הצעיר בסנאט האוניברסיטה ביקש להפריד בין תפקידי הרקטור והנשיא, ולמנות לתפקיד הרקטור את פרופ' יואל רקח. לאחר שהצעת ההפרדה נתקבלה בסנאט, הסיר דבורצקי את מועמדותו לתפקיד. לאחר מלחמת ששת הימים ועד 1972 כיהן כמדען הראשי של מערכת הביטחון. ב-1972 מונה לחבר בוועדה לאנרגיה אטומית. בשנת 1975, ייסד את המכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית והיה מנהלו הראשון, ובשנת 1985 נבחר לנשיא מכון ויצמן למדע. בשנים 2006–2008 היה חבר תת-הוועדה לבחירת מדענים עולים מצטיינים של הות"ת.
דבורצקי היה ממניחי היסוד של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וחבר בולט בה מאז היווסדה. בסוף שנת 1958 נקרא להיות חבר בוועדה המכינה של האקדמיה. הוא היה יושב ראש החטיבה למדעי הטבע בשנים 1963–1968, סגן נשיא בשנים 1968–1974 ונשיא בשנים 1974‏-1980.
דבורצקי הוא חתן פרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים לשנת 1952, פרס קפלון לשנת 1969 ופרס ישראל במדעים מדויקים לשנת ה'תשל"ג (1973), הוא נבחר כחבר זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 1985. בשנת 1998 זכה בפרס בובליק מטעם האוניברסיטה העברית.
זכה בתואר דוקטור לשם כבוד לפילוסופיה מטעם אוניברסיטת תל אביב בשנת 1996.
נישא לשרה לבית שניאורסון, שהייתה מתרגמת ספרות קלאסית מלטינית לעברית (בשם שרה דבורצקי), ולזוג נולדו שני ילדים. בנם, גדעון דבורצקי, לחם במלחמת יום הכיפורים וקיבל את עיטור העוז עבור פינוי תחת אש של נפגעי החווה הסינית. מספר ימים לאחר קרב זה נהרג בפאיד.
אריה דבורצקי נפטר ב-8 במאי 2008 והובא לקבורה בהר המנוחות.
עמדותיו

כסגן נשיא האוניברסיטה העברית השתייך לקבוצה המובילה באוניברסיטה העברית שבקשה לשמר את המונופול שלה על ההשכלה הגבוהה בישראל ובין השאר לדאוג להכפפת אוניברסיטת תל אביב לאוניברסיטה העברית. משה ליסק ואורי כהן מונים את דבורצקי בין קבוצת המכונה על ידם "אסטרטגים מדעיים" שהייתה בעלת קשרים הדוקים עם ראשי המדינה וייעצה להם בתחומים רבים.
ספרים שכתב

הרחבות בחשבון אינפיניטסימלי, הוצאת אקדמון, ירושלים, 1970
מבוא לתורת ההסתברות, הוצאת אקדמון, ירושלים, תשי"ח