stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מייק בונג'ורנו
אישיות וחיים פרטיים

סגנונו של בונג'ורנו היה ייחודי ואופייני. למרות פרסומו והצלחתו הרבה הוא ספג ביקורת רבה וזכה לאין ספור חיקויים, ששמו דגש על דברנותו הבלתי נלאית, על קריאתו האופיינית "Allegria!" ("שמחה!" או "ברכות!", שהוחלפה לעיתים בבוז בקריאה "Allergia!" - "אלרגיה!"), על נטייתו להאשים את הקהל או את המתחרים בטעויותיו שלו, וכן על פליטות הפה הרבות שלו, שהיו פעמים רבות מצחיקות, אך לעיתים מביכות ולא נעימות. הסופר האיטלקי אומברטו אקו ניתח את אישיותו ואת הצלחתו של בונג'ורנו בפרסומו "Diario Minimo" ב-1961, וטען כי הוא מתאפיין ב"בינוניות מוחלטת" (mediocrità assoluta), וכי:
"הצופה רואה (בבונג'ורנו) את מגבלותיו שלו עצמו, כשהן זוכות לתהילה ולכבוד כסמכות לאומית רשמית"
בונג'ורנו נישא שלוש פעמים, ומנישואיו השלישיים לדוגמנית העבר דניאלה זוקולי ב-1972, נולדו לו שלושה בנים. למרות שהתגורר באיטליה שנים רבות, רק בשנת 2003 רכש אזרחות איטלקית. בונג'ורנו נודע באהבתו הרבה לכדורגל והיה אוהד מסור של קבוצת הכדורגל הטורינזית יובנטוס. בשנת 2007 יצא לאור את ספרו האוטוביוגרפי "גרסת מייק" (La versione di Mike).
הערות שוליים

↑  Mike senza contratto lascia Mediaset
↑  Diaio Minimo
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007454279605171  BNE: XX4587264  BnF: cb14752514h (data)  GND: 119504669  ICCU: CFIV213664  ISNI: 0000 0001 1467 7651  LCCN: n98023593  MusicBrainz: 624151b4-8e7c-43e0-a006-7aa7f1b6c717  NSK: 000133663  ULAN: 500258385  VIAF: 10657395   WorldCat (עם VIAF): 10657395
רוז'ין

| --- | --- |
דגל רוז'יןדגל רוז'ין

 מדינה:  אוקראינה אוקראינה
 שפה רשמית:  אוקראינית 
 גובה:  214 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  4,325 (1 בינואר 2021)
 קואורדינטות:  49°43′24″N 29°13′17″E﻿ / ﻿49.723333333333°N 29.221388888889°E﻿ / 49.723333333333; 29.221388888889 
 אזור זמן:  UTC+2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אוקראינה מוגדלת) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםרוז'ין(למפת אוקראינה רגילה) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםרוז'ין  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
רוז'ין (נקראה בעבר שרביב) הוא יישוב עירוני במחוז ז'יטומיר, באוקראינה. עד 2020 שימשה כבירת הרובע המנהלי של רובע רוז'ין (אנ'). מספר התושבים בעיר הולך ופוחת, נכון ל-2021, האוכלוסייה מונה כ-4,325 איש.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
היסטוריה יהודית וחסידית

בתקופה המודרנית הפכה רוז'ין לאחד המרכזים החשובים ביותר של היהדות החסידית, היא התפרסמה ביותר בשל הקמת "חצר המלוכה" של המנהיג החסידי הרב ישראל פרידמן (1796–1850) (נינו של המגיד ממזריטש, ממשיך דרכו של הבעל שם טוב, מייסד החסידות) הרב פרידמן, הידוע בכינויו "הרוז'ינר", (תרגום "הרוז'ינאי")", היה מפורסם באורח חייו המפואר, שכונה "דרך המלכות", והפך את חצרו למוקד הערצה ועלייה לרגל של מאות רבות של חסידים, צדיקים רבים, וגם מבקרים זרים שאינם יהודים. בשנת 1838, בעקבות האשמות על כך שנתן את הסכמתו לרצח מוסרים, הוציא הצאר צו-מעצר לרבי. הוא נעצר ונכלא למשך 28 חודשים. בשושן פורים הוא שוחרר, מבלי שהואשם או הועמד לדין. מששמע כי הצאר הורה על מעצרו מחדש, ברח הרבי מהעיר ולא שב אליה עוד.
בשנת 1863 מנתה אוכלוסיית העיירה 2,663 תושבים, רובם יהודים. קיים תיעוד כי בשנת 1880 יקב הושכר ליהודי בשם יענקל שפירו ובניהולו של שיע קלצ'ני. בשנת 1896 חוזה השכירות עבר לבנו של יענקל - אברהם, שגם החכיר בית חרושת המופעל על ידי קיטור. מפעל הסוכר, הסמוך, היה בבעלותו של משה איזאביץ' גורוביץ (Moshe Isayevich Gorovitz) ונוהל על ידי, יוסף פרנצוביץ ליסל (Yosef Franzovich Lissel). בעיר נבנתה מבשלת בירה, ובית חולים עם 72 מיטות, ששימש ברובו לקהילה היהודית. בשנת 1897, מתוך אוכלוסייה כוללת של 5,016 איש, מנתה הקהילה היהודית 3,599 נפשות.
בשנת 1905 נשמע ברוז'ין הרעש הראשון של מה שיהפוך למהפכה הבולשביקית. צעירים עובדים יהודים ברוז'ין, המזוהים עם ה"בונד ", בראשות ס 'אוסטרובסקי הפיצו פרסומים סוציאליסטים וקראו לשביתה. באוקטובר אותה שנה נעצרו כמה שובתים (ש. אוסטרובסקי, י. מוגילבסקי, ל. פבלוצקי, ס. טרוסביץ 'ו. אורינובה-רבינוביץ') ונידונו לעונשי מאסר בארכנגלסק שבסיביר . עם כמה התלבטויות, הוריהם סידרו כי יתנו להם לצאת לחו"ל לשלוש שנים; מול עונש מאסר חדש אם הם צריכים לחזור לפני תום התקופה. עם זאת, כאשר הצאר טען בפראות כי 90% מהמהפכנים הם יהודים, פוגרומים סחפו את האימפריה הרוסית - בעיקר באוקראינה ובבסרביה (מולדובה). פוגרומים בהובלת קוזקים - שנקבעו מיד לאחר חג הפסחא האורתודוקסי - התרחשו בקהילות היהודיות ובמסגרתם נהרגו ונבזזו יהודים בערים ובכפרים. ברוז׳ין הקוזאקים נכנסו לחדר וזרקו את התלמידים החוצה לרחוב.
בשנים 1917–1919 ניהל שמואל שרירא גימנסיה עברית בעיר.
מלחמת העולם השנייה והשואה

ב-17 ביולי 1941 פלש צבא גרמניה הנאצית אל העיר. נציבות הרייך אוקראינה השאירה את הקולחוז והסיטה את כלל התוצרת המקומית לכוחות הכיבוש.
הגרמנים והאוקראינים המקומיים רצחו את יהודי העיר ביער הסמוך לעיר. ידוע שנחפרו ביער שלושה קברי אחים. שניים מהם מתוארכים ל-9 באוקטובר 1941 ו-5 בינואר 1942. הם סומנו באמצעות גדרות ואנדרטאות בפאתי העיר. מיקומו של קבר האחים השלישי אינו ידוע. כמו כן, ב-10 בספטמבר 1941 הרגו הנאצים בירי 750 יהודים בשדה התעופה הישן.
הגרמנים ארגנו שוטרים מקומיים, שכונו "פוליזי" לביצוע רצח היהודים. קבוצת רוצחים שכונתה ה"אום" הונהגה על ידי קוסטו סטפן מיכלאביץ'. את הקבוצה הגדולה ביותר של הרוצחים הוביל רודנקו.
העיר שוחררה בידי הצבא האדום במהלך מתקפת ז'יטומיר-ברדיצ'ב, שהחלה ב-24 בדצמבר 1943. במהלך שחרור העיר נהרגו בקרבות 504 חיילים בני לאומים שונים.
מעט מהרוצחים נתלו בידי הסובייטים לאחר המלחמה. רודנקו נעצר רק בשנות השבעים ומת בכלא, בהמתנה למשפטו.
יורופה (כדורגל)

מועדון הכדורגל יורופה (באנגלית: Europa Football Club או בקיצור Europa F.C.) הוא מועדון כדורגל, המשחק בליגת העל בגיברלטר. המועדון זכה ב-7 אליפויות וב-8 גביעים מקומיים. המועדון מפעיל גם קבוצת כדורגל נשים המשחקת בליגת העל המקבילה לנשים.
היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1925, והוא היה פעיל ברציפות עד 1970. המועדון התמזג עם קבוצת "קולג'" בשנות ה-80, שנקראה קולג' קוסמוס עד 2013, ובשנת 2015 התפצל שוב מקולג', והפך חזרה את שמו ליורופה חזרה, בעוד "קולג' 1975" נכנס לליגה השנייה של גיברלטר.
המועדון זכה להצלחה ניכרת בסוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30, שם זכה ב-4 מתוך 7 התארים שלו עד היום. עם זאת, נגד קבוצות חזקות כמו פרינס אוף ויילס, המועדון התקשה להפוך לקבוצה הטובה ביותר וזכה בתואר השישי והאחרון שלו בשנת 1951/1952. לאחר קשיים כלכליים נוספים, המועדון התמזג עם קבוצת "קולג'" ב-1970, אף על פי שהוא לא קידם אותו מבחינה כלכלית, שכן הוא המשיך להתנדנד בין שתי הליגות העליונות של הכדורגל הגיברלטרי במשך 40 השנים אחר כך, כשהיא חזרה לליגת העל בסיום עונת 2012/2013.
למרות סיום במקום הרביעי בליגת העל של גיברלטר 2013/2014, ב-2014 הם היו הקבוצה הראשונה מגיברלטר ששיחקה בליגה האירופית של אופ"א לאחר שסיימה סגנית האלופה בגביע רוק (גביע המדינה הגיברלטרי). הם הפסידו במשחק הראשון 0–3 נגד ואדוץ מליכטנשטיין. במשחק השני הם הפסידו 1–0 בבית, וכתוצאה מכך תבוסה מצטברת של 4–0. ב-2015 היה למועדון השחקן הראשון של גיברלטר שהופיע בטורניר בינלאומי גדול, כשצ'רלי ייצג את גינאה המשוונית בגביע אפריקה לאומות 2015.
בשנת 2015 שונה שמו של המועדון בחזרה לשמו המקורי "Europa FC". הקבוצה נכנסה שוב לליגה האירופית של אופ"א, ללא מאמן שכן דימאס קראסקו עדיין לא מונה. הקבוצה הפסידה 9–0 במצטבר לסלובן ברטיסלאבה עם סגל חדש שספג ביקורת מצד אוהדים בגלל המחסור בשחקנים גיברלטרים ומספר רב של החתמות של שחקנים ספרדים. עונה נוספת במקום השני הגיעה לאחר מכן, אם כי ביולי 2016 אכן זכתה הקבוצה בניצחון הראשון שלה במפעלים הבינלאומיים, כשהיא מנצחת 3–2 בסיכום מול פיוניק ירוואן בליגה האירופית 2016/2017.
השקעה נוספת בקבוצה תחת חואן חוזה גאלרדו ראתה זרם של שחקנים גיברלטרים צעירים שהצטרפו לירוקים כדי ליישר אותם עם חוק השחקנים הביתי החדש של הליגה, כולל בסופו של דבר סייקס גארו הבינלאומי, ובעיקר, שחקן המפתח ליאם ווקר מהיריבה לתואר לינקולן רד אימפס. ההשקעה בצד גררה דיבידנדים כאשר המירוץ לתואר בין לינקולן לאירופה ירד לסיבוב המשחקים האחרון. הניצחון מול גלאסיס יונייטד ב-21 במאי, הודות לשערים של ליאם ווקר וקייק גומז, ראה את המועדון זכה בתואר הראשון מאז 1952. שבוע לאחר מכן, הירוקים זכו בגביע רוק 2017, והשלימו טרבל מקומי של גביע פפה רייס (גביע הסופרקאפ המקומי). כאשר זכו בליגת העל וגביע הרוק בפעם הראשונה בתולדותיהם.
עם זאת, לאחר תבוסתם בתוספת הזמן לדה ניו סיינטס בליגת האלופות 2017/2018 ביולי 2017, גאלארדו פרש מתפקידו כמאמן כדי להתמקד בתפקידו כמנהל ספורטיבי. ג'ונתן פאראדו הובא לקחת על עצמו את ניהול הקבוצה. בהמשך הצליחה הקבוצה לזכות שוב בגביע פפה רייס בשנים 2019 ו-2021.
תארים

אליפות גיברלטר: 7
1928/1929, 1929/1930, 1931/1932, 1932/1933, 1937/1938, 1951/1952, 2016/2017
הגביע של גיברלטר: 3
1938, 1946, 1950, 1951, 1952, 2017, 2017/2018, 2019
גביע פפה רייס (גביע הסופרקאפ הגיברלטרי): 4
2016, 2018, 2019, 2021
מנצ'סטר 62

מנצ'סטר 62 (אנגלית: .Manchester 62 F.C) הוא מועדון כדורגל, המשחק בליגת העל  בגיברלטר. המועדון זכה ב-7 אליפויות וב-3 גביעים. המועדון הוקם כמועדון מחווה לקבוצת הכדורגל האנגלית מנצ'סטר יונייטד.
היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1962. שם המועדון היה מועדון כדורגל מנצ'סטר יונייטד גיברלטר. השם ניתן למועדון לאחר שהמנג'ר של מנצ'סטר יונייטד באנגליה מאט באזבי נתן אישור להשתמש בשם המועדון. בשנת 1975 זכה באליפות הראשונה. בשנת 1977 זכה באליפות ובגביע. בשנת 1979 זכה באליפות. בשנת 1980 זכה באליפות ובגביע. בשנים 1984, 1995, 1999 זכה באליפות.
בשנת 2000 שונה שם המועדון למועדון כדורגל מנצ'סטר יונייטד יורובט. בשנת 2002 שונה שם המועדון לשם המקורי מועדון כדורגל מנצ'סטר יונייטד גיברלטר. בשנת 2003 זכה בגביע של גיברלטר. בשנת 2009 שונה שם המועדון למועדון כדורגל מנצ'סטר יונייטד דיג'יבט. בשנת 2013 שונה שם המועדון לשם הנוכחי מועדון כדורגל מנצ'סטר 62.
בעונת 2013/2014 נערך בגיברלטר לראשונה טורניר גביע הליגה. המועדון הגיע לגמר גביע הליגה והפסיד לקבוצת לינקולן. בעונת 2014/2015 השתתף בשלב הבתים וסיים את הבית במקום האחרון ולא עלה לשלב חצי הגמר.
תארים

אליפות גיברלטר: 7
1974/1975, 1976/1977, 1978/1979, 1979/1980, 1983/1984, 1994/1995, 1998/1999
הגביע של גיברלטר: 3
1976/1977, 1979/1980, 2002/2003
גביע פפה רייס (גביע הסופרקאפ הגיברלטרי): 2
2003, 2006
רוברט גוטמן

| --- | --- |

 לידה:  20 באפריל 1880 סושיצה, בוהמיה (לימים צ'כיה)
 נרצח:  14 במרץ 1942 (בגיל 61) גטו לודז', פולין
 לאום:  יהודי-צ'כי
 זרם באמנות:  אומנות נאיבית
רוברט גוטמן (בצ'כית: Robert Guttmann;‏ 20 באפריל 1880 – 14 במרץ 1942) היה צייר יהודי-צ'כי, פעיל ציוני ופעיל למען הלאומיות הצ'כית. פעל בעיקר בצ'כיה והיה מעורב בתקומת שתי האומות. גוטמן יצר סביב אירועי השעה בתנועה הציונית והן תנועת השחרור הצ'כית בסגנון האומנות הנאיבית. נרצח בשואה בגטו לודז'.
ביוגרפיה

רוברט גוטמן נולד באפריל 1880 בסושיצה, דרום בוהמיה. אבותיו מצד אביו הגיעו ממרכז בוהמיה ומשפחת אימו, בית פישר, היו ממוראביה. גוטמן העביר את ילדותו בסושיצה ולמד בבית ספר יסודי בפלאנה נאד לוז'ניצ'י. הוא למד בבית ספר תיכון בצ'סקה בודייוביצה אך לאחר שנתיים בלבד חזר לבית אביו והוכנס לעסק המשפחתי. בנעוריו היה מהלך בטבע ומתעניין בעיקר בפרחים וסוסים, כך שעקב אופיו החולם-בהקיץ היו מכנים אותו "משורר הכפר".
גוטמן הגיע לפראג בשנת 1895, ולמד בבית הספר למנהל עסקים עקב דרישת הוריו. מאחר שהיה לו קול בריטון משובח רצה להיות חזן בבית הכנסת. כספורטאי נלהב הוא גם חלם להשתתף באולימפיאדה. במשך כמה שנים למד בבית ספר פרטי לאמנות בניהולו של צייר הנוף אלויס קירניג. שאיפות אלה נדחקו הצידה לאור חשיפתו לתנועת הנוער "אגודת הסטודנטים המכבי" (לא קשורה בארגון המכבי והמכבי הצעיר שהוקמו כמה עשורים לאחר מכן) החל משנת 1893. בשנת 1896 קרא את ספרו של תיאודור הרצל, מדינת היהודים, והחליט להקדיש את חייו למפעל הציוני. ב-1897 יצא לקונגרס הציוני הראשון בבזל. הוא החליט ללכת ברגל לבזל, ומימן את הטיול על ידי מכירת גלויות מצוירות ביד וקריקטורות. באופן זה השתכר גוטמן גם בשאר שנותיו: היה מצייר ומוכר קריקטורות ודיוקנאות. בשנת 1899 היה שותף-מייסד של חוגים ציוניים בפראג. הוא השתתף ברוב הקונגרסים הציוניים עד 1925, כאשר חזותו האקסצנטרית הבדילה אותו משאר צירי הקונגרסים.
גוטמן היה מצייר בבתי קפה וברחובות פראג והיה מוכר את יצירותיו בסכומים פעוטים. הופעתו הייחודית ומסעותיו ברחבי אירופה עזרו להפכו למפורסם ביותר, ורבים החשיבו אותו ל"אדם המצויר ביותר בפראג" לאור צילומים וקריקטורות רבות אשר הנציחו את דמותו ברחבי צ'כוסלובקיה. במסעותיו הוא נדד בסלובקיה ובאוקראינה הקרפטית וביקר בקהילות יהודיות באזורים אלה. היה מאייר את דיוקנאותיהם של מנהיגי התנועה הלאומית הצ'כית וביניהם את דמותו של טומאש מסריק.
כיבוש צ'כוסלובקיה על ידי גרמניה הנאצית הביא את מסעותיו לקיצם. גוטמן הורשה להגיע רק לבית הקפה אליו הורשו יהודים להגיע בשם "רוקסי", והיה מסתגר בביתו עם יצירותיו וגזרי עיתון. ובכל זאת היה מסתובב ברחוב לבוש במיטב בגדיו הבוהמיינים, לצד ענידת הטלאי הצהוב. ב-16 באוקטובר 1941 גורש גוטמן בטרנספורט הראשון שיצא מפראג לגטו לודז'. בגטו סבל מתנאים קשים מאוד של רעב וצפיפות, ונרצח ב-14 במרץ. לא ברור אם מת מרעב או אם נורה למוות תוך ניסיון הימלטות.
ביוגרפיה > סגנון ציור

סגנון הציור של גוטמן אינו משתלב בשיטות האמנות הקלאסיות. ניתן לראות בו צורה מקורית של פרימיטיביזם. כאמן, הגן על זכותו לחופש היצירה וביטויו העצמי תוך כדי סירוב והתנגדות לתפקיד האמן ה"משכפל" את המציאות במקום זה הנוקט עמדה כלפיה.
"אני עצמאי לחלוטין ושמח שנמלטתי מהפדנטיות של העולם האקדמי ושאני חופשי לחיות ולבעור!"
במהלך חייו, הוא נודע יותר כדמות בחיי הבוהמה של פראג מאשר כאמן. רק לאחר מלחמת העולם השנייה, יצירותיו זכו להערצה כיצירותיו של אמן נאיבי מקורי. כמה מיצירותיו ששרדו מתקופת השואה מופיעות באוסף המוזיאון היהודי בפראג, שאחד מסניפיו נפתח ב-2001 כגלריית רוברט גוטמן בעיר העתיקה של פראג, בצמוד לבית הכנסת הספרדי בעיר, עם תערוכת קבע של תמונותיו.
הערות שוליים

↑  Robert Guttmann | Database of victims | Holocaust, www.holocaust.cz
↑  Nux s.r.o. (www.nux.cz), Židovské muzeum v Praze, Robert Guttmann - Painter and Traveller of Prague | Židovské muzeum v Praze, jewishmuseum.cz (באנגלית)
1 2  Robert Guttmann: painter, globetrotting Zionist, and “most caricatured man” of 20th century Prague, Radio Prague International, ‏2019-12-04 (באנגלית)
↑  Andrzej1963, Czech Jewish painter Robert Guttmann (1880 - 1942) wearing the Star of David in Prague’s Old Town in 1941 (WW2). The artist died in the Litzmannstadt Ghetto the following year. [1280x918], r/HistoryPorn, ‏2020-07-27
↑  Guttmann, Robert, Encyclopedia.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262112305171  GND: 123677920  ISNI: 0000 0000 6680 7211  LCCN: nr2002010996  NKC: jn20020903059  VIAF: 18137591   WorldCat (עם VIAF): 18137591 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "רוברט גוטמן".
"חנוכה" (1941)
שלמה רייכנשטיין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 ביוני 1902 שצ'בז'שין, רפובליקת פולין 
 פטירה:  25 במאי 1942 (בגיל 39) עין חרוד, ישראל 
 מדינה:  פלשתינה (א"י) 
 מקום מגורים:  זמושץ' 
 שפות היצירה:  עברית 
 
שלמה רייכנשטיין (1902–1942) היה סופר עברי.
ביוגרפיה

רייכנשטיין נולד בשצ'בז'שין וגדל בזמושץ' שבפולין בשנת תרס"ב (1902). בגיל 17 עלה לארץ ישראל והיה בין מייסדי ביתניה עילית שבגליל התחתון. מאוחר יותר היה בין מקימי קיבוץ תל יוסף שבעמק יזרעאל ועבר לקיבוץ עין חרוד הסמוך.
שלמה רייכנשטיין היה מהסופרים העבריים הראשונים של התנועה הקיבוצית. חרף הקשיים הגדולים של חיי חלוץ בארץ באותן שנים, מצא את הכוח והזמן לכתוב סיפורים מראשית ההתיישבות הקיבוצית בעמק. היה בעל לשון ייחודית, רומנטית אך לא מליצית, והיה בין המתארים הראשונים של הנוף הארץ ישראלי מתוך מגע ישיר, ולא מתוך אוצר מליצות מקובל.
ספרו הראשון, "ראשית", סיפור, יצא כבר לאחר מותו, בשנת 1943. בשנת 1948 יצא לאור קובץ סיפוריו "בשבילי שדות". שלמה רייכנשטיין נזכר גם בספרי הזיכרון לקהילה היהודית של זאמושץ'.
רייכנשטיין חלה, נותח, ונפטר בקיבוץ עין חרוד בשנת תש"ב 1942. היה בן ארבעים במותו.
משפחת הטווני-דויטש

סמל האצולה של משפחת הטווני-דויטש
הדור הרביעי: הברון שאנדור הטווני-דויטש. תמונה מ-1903
משפחת הטווני-דויטש הייתה משפחה הונגרית-יהודית, שזכתה בתואר אצולה עד לתואר ברון. משפחת הטווני-דויטש הייתה במאות ה-19/20 אחת המשפחות העשירות ביותר בהונגריה ונודעה במיוחד לדורות המאוחרים יותר כמשפחה של אמנים ופטרוני אומנויות.
התפתחות שם

משנת 1879, לאחר קבלת תואר האצולה הבסיסי ותוספת קידומת האצולה לשם, הוא הפך ל: דויטש מִהטוון
משנת 1897, לאחר שהותר למשפחה השימוש בשם הכפול הפך ל: הטווני-דויטש מִהטוון (הטוון זו עיר בצפון הונגריה, מקום עסקי ואחוזת המשפחה)
משנת 1910, לאחר קבלת תואר הברון, השם הפך ל: ברון הטווני-דויטש מהטוון
בשנת 1911, לאחר שהותר למשפחה לשנות את שמה ולהוריד את השם "דויטש" הפך השם ל : הברון הטווני מהטוון
מוצא ועליית המשפחה

בן המשפחה הראשון הידוע היה אברהם דויטש שעבר מהעיר קֶסֶג בהונגריה לעיר אַרַד, שהיה אז מרכז אזור הדגנים המפורסם בדרום-מזרח הונגריה. שם פתח אברהם חנות מכולת וסחר גם בבדים, בכותנה, בתבואה ושאר גידולים. המלחמות הנפוליאוניות יצרו פריצה לביקוש לדגנים ואברהם דויטש הפנה את תשומת ליבו לסחר התבואה; עיסוק זה הניח את הבסיס לעושרה העתידי הגדול של המשפחה. בנו היחיד, איגנץ דויטש, נולד בארד.
איגנץ דויטש (1803-1873) נכנס תחילה כשותף בחנות של אביו. הוא לא היה אפילו בן עשרים כשהקים חברת סחר בתבואה בעיר הולדתו בשנת 1822. בנוסף, הוא שימש בתפקיד סוחר וגם נותן אשראי במשפחות אריסטוקרטיות שונות (כמו הרוזן זלנסקי), מה שכונה אז "יהודי הבית". בסוף שנות ה-30 של המאה ה-19 הוא היה כבר סוחר מקומי מכובד וכך קיבל את הנציגות היוקרתית של חברת הביטוח אסיקורציוני ג'נרלי מהעיר טריאסטה, והפך בכך למוביל של הכנסת עסקי הביטוח להונגריה. בשנת 1844 למנהל האשראי ומבקר הממסרים (שטרי חוב וכדומה) של "בנק החיסכון הראשון בארד". בשנים 49–1848 השתתף במהפכת 1848 בהונגריה כחבר במשמר הלאומי. אשתו של איגנאץ דויטש, טרז אבלסברג (1802–1863), נולדה גם היא במשפחת סוחרי תבואה עשירה. בנם הבכור של איגנץ דויטש וטרז אבלסברג היה יוז'ף דויטש (1824–1903), השני היה ברנאט דויטש (1826–1893). שתי בנותיהם היו, רוזה דויטש (1829–1915), אשתו של אדולף קופיי, וארנסטין דויטש, שנישאה לסמואל בריל (1825–1874). שני הבנים הצטרפו לעסק המשפחתי כבר בגיל צעיר.
בשנות ה-50 של המאה ה-19, כתוצאה מפיתוח רכבות הקיטור ואוניות הקיטור, השתנה באופן משמעותי מבנה הסחר ההונגרי: הובלת דגנים עלתה מדרגה והוזלה מאוד. המשפחה עברה אם כן לפשט, שם בשנת 1856 השיג איגנץ דויטש זכויות סיטונאיות מרשויות העיר. הוא הפך אז את בנו ברנאט דויטש לשותף גלוי שלו.
"אגודת טחנת הקיטור הראשונה של בודה" הוקמה בשנת 1864, בראשות חברת "דויטש איגנץ ובנו" שהייתה מיוצגת על ידי בנו יוז'ף של איגנץ דויטש. איגנץ דויטש השקיע את הונו בעיקר ברכישת קרקעות. לדוגמה, בשנת 1867 בעת בניית קו הרכבת בודפשט-הטוואן הוא קנה מבנק בבריסל את אחוזת משפחת הרוזן גרסלקוביץ' עם ארמון מוזנח ומט ליפול, ארמון ששיחק תפקיד חשוב בהמשך בחיי המשפחה עד מלחמת העולם השנייה. בתחילה שימשו הקרקעות באחוזה בעיקר לגידול תבואה לטחנות הקמח של המשפחה, אך מסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 הוסבו לגידולי סלק סוכר.
במותו של איגנץ דויטש הרכוש שהוריש הסתכם ב:
כל העיזבון הסתכם ב־2,371,570 פורינט הונגרי
העיזבון הנקי 1,936,703 פורינט
נכסי כל העסקים היו 1,301,092 פורינט שהם היו 54.86% מהעיזבון
מיטלטלין היוו 57.83% מכלל העיזבון
מקרקעין היוו 42.17% מכלל העיזבון.
אלה היו סכומים גדולים מאוד ורכוש עצום באותם הימים.
הדור השלישי > האחים:יוז'ף דויטש מהטוון וברנאט דויטש מהטאוון

לאחר מותו של איגנץ דויטש, קיבלו עליהם שני בניו, יוז'ף דויטש (1824-1903) וברנאט דויטש (1826-1893) את ניהול האימפריה העסקית המשפחתית. יוז'ף דויטש ייצג את המשפחה בהנהלת "חברת הקיטור הראשונה של בודה" (שנוסדה כאמור בשנת 1864) בשותפות עם משפחות וייס ובריל, ואילו ברנאט קיבל על עצמו את ניהול חברת "דויטש איגנץ ובנו".
יוז'ף דויטש נשא לאישה את פאולה קרישהאבר (1833–1899) ונולדו להם שלושה ילדים: שאנדור, לסלו והרמינה.
ב־15 בינואר 1879 העניק מלך הונגריה פרנץ יוזף תואר אצולה למשפחה, את האצולה "הטווני" (מהטוואן) ואת סמל המשפחתי הן ליוז'ף דויטש והן לאחיו ברנאט. ייתכן שקיבלו את האצולה כיוון שסיפקו תמיכה משמעותית לצבא הקיסרי בעת הסיפוח של בוסניה והרצגובינה (1878), אבל ייתכן שהם פשוט קנו אותו.
בשנת 1882 ברנאט דויטש נשא בתפקידים כלהלן:
סגן נשיא טחנת הקיטור של קונקורדיה,
ראש מחלקת האשראי בסניף פשט של הבנק הלאומי של אוסטריה
ראש מחלקת האשראי של הבנק המסחר ההונגרי של פשט,
חבר דירקטוריון בנק המשכנתאות ההונגרי,
חבר דירקטוריון של בנק החיסכון המאוחד של בודפשט,
חבר דירקטוריון של חברת המכרות: Salgótarján Coal Mining Co.
הדור הרביעי כבר השתלב בהנהלת החברות.
משנת 1880 ואילך השקיעה המשפחה בסלק סוכר. בשנת 1881 רכשה חברת "דויטש, קוהנר & בריל" את מפעל הסוכר בשוראני שפשט את הרגל (Nagy-Surányi Factory and Refinery Co) . המפעל החל לייצר בשנת 1882 עם הון מניות של 4.5 מיליון פורינט הונגרי, הניהול היה בראשות ברנאט. בעת מותו של ברנאט הסתכם עיזבונו שהוריש לאשתו לאורה וייס ולשבעת ילדיו שהבכור ביניהם היה שאנדור ב-4,391,653 פורינט הונגרי שנחלקו:
נכסי הניידא היו 95.80% מכלל העיזבון
נכסי הדלא ניידא היו 4.20% מכלל העיזבון.
הדור הרביעי > הברון שאנדור הטווני-דויטש

היה בנם של יוז'ף דויטש (1824–1903) ופולה קרישהאבר (1833–1899), שכבר היה להם תואר אצולה הונגרי. שאנדור דויטש (1852–1913) מהטוון, ובהמשך שאנדור הטווני-דויטש בגיל צעיר היה מתלמד בבנק בברלין. משנת 1873 היה מעורב בעסק המשפחתי. הוא התמנה למנהל הכללי בשנת 1877 ובעלים משותף ב־1879. עם אביו ודודו הקים כמה חברות דגן וגם חברות לזיקוק סוכר. בשנת 1894 התמנה לנשיא האיגוד הלאומי למפיקי סוכר.
הדור הרביעי > הברון יוז'ף הטווני-דויטש

נולד מנשואי ברנאט דויטש (1826–1893) ולאורה וייס (1837–1904). יוז'ף למד בצעירותו בבית הספר הגבוה בווינה Hochschule für Bodenkultur והיה בן דודו הראשון של הברון שאנדור הטווני-דויטש. בשנת 1884 הפך לבעלים המשותף של החברה "דויטש איגנץ ובנו", ומשנת 1888 היה מנהל מפעל הסוכר בהטוון.
הדור הרביעי > הברון קארוי הטווני-דויטש

קארוי היה בנם של ברנאט דויטש ולאורה וייס. קארוי הטווני-דויטש (1863–1944) נכנס לעסק המשפחתי של "איגנץ דויטש ובנו" (DIF) בשנת 1890. הוא היה חבר בדירקטוריון של מספר חברות גדולות בבעלות המשפחה. ב־23 באוקטובר 1908 הוא ואֶחיו קיבלו את התואר ברון מהמלך. הוא קיבל 16.38% מהכנסות חברת "דויטש איגנץ ובנו" בשנת 1921 וכבר 20% בשנת 1933. הברון קארוי הטוואני-דויטש התחתן עם רנה צ'אני ונולדו להם שני ילדים: מריאן הטווני ויאנוש הטווני.
הדור הרביעי > בלה הטווני-דויטש

בלה הטווני-דויטש (1866–1933) היה חבר בשותפות הכללית של "דויטש איגנץ ובנו" משנת 1897. בשנת 1913 הוא הפך לחבר מועצת המנהלים של מפעל הסוכר בבעלות המשפחתית בהטוון, ושירת גם בדירקטוריונים של שלושה מפעלי סוכר אוסטריים ובבנק האוסטרו-הונגרי. בשנת 1921 היה ברשותו 20.97% מהעסק המשפחתי. אשתו, קלרה טאוסיג, הייתה בתו של מנכ"ל הרכבות הממלכתיות האוסטריות. הם גרו בווינה ונולדו להם שני ילדים: פאל הטווני (1900–?) ), פטר הטווני (1936-1903).
הדור החמישי > הברון לאיוש הטווני מהטאוון

אביו של לאיוש היה הברון שאנדור הטווני-דויטש ואמו אמה (1858–1901). הברון לאיוש הטווני (בודפשט, 28 באוקטובר 1880 - בודפשט, 12 בינואר 1961) היה סופר, מבקר, היסטוריון ספרות, זוכה פרס קושוט (1959), חבר האקדמיה ההונגרית למדעים. כונה "הפטרון האחרון". רשמית היה חבר בעסק המשפחתי משנת 1916, אך בשנת 1918, בשל תפקידיו במהפכת 19–1918 המשפחה חששה לעסק שלה ולכן נתנה לו פיצויי פיטורים (אשר בשנת 1921 היו 9% משווי החברה).
הדור החמישי > הברון פרנץ הטווני מהטוון

אביו היה הברון שאנדור הטווני-דויטש, ואמו אמה. הברון פרנץ הטווני מהטאוון (בודפשט, 29 באוקטובר 1881 - לוזאן, 7 בפברואר 1958) היה צייר, למד אצל אדולף פניאש ושאנדור ביהארי בבודפשט, ואז המשיך את לימודיו בבאיה מארה ובפריז. הוא בילה שנים באיטליה, בגרמניה ובספרד. באופן רשמי היה חבר בעסק המשפחתי משנת 1916; חלקו בשנת 1921 היה 11%.
הדור החמישי > הברונית אירן הטווני מהטאוון

אביה היה הברון שאנדור הטווני-דויטש, ואמה אֶמָה. אירן (1885–1944) נישאה לאלברט הירש. בעלה הפך בשנת 1910 לחבר בשותפות הכללית ובשנת 1913 היה כבר חבר בדירקטוריון של כמה חברות שלחברה המשפחתית היה בהן עניין. חלקם בהכנסות העסק המשפחתי היה בשנת 1921: אלברט הירש 5%, אירן הטווני 9%. בשנת 1933: אלברט הירש 6.3%, אירן הטווני 10.8%.
הדור החמישי > אנדרה הטווני

אביו היה הברון יוז'ף הטווני-דויטש (1858–1913), ואמו הייתה פאני לאצקו (1888–1964). אנדרה הטווני (1892–1961) הפך לשותף בחברה "דויטש איגנץ ובנו" בשנת 1916. בסוף שנות העשרים של המאה הקודמת יזם את הקמת "מפעל המזון של שימורי עגבניות של הטוון". הוא היה חבר בבית העליון של הפרלמנט ההונגרי.
הדור החמישי > ברנאט הטווני

אביו היה הברון יוז'ף הטווני-דויטש, ואמו פאני לאצקו. ברנאט הטווני (בודפשט, 1900 - פריז, 1980), בשמות אחרים נקרא גם ברטלן הטווני, היה מזרחן. הוא למד כימיה ואז מסחר, אך עזב את שניהם. הוא עבד בטחנות הקמח קונקורדיה זמן מה, ואז היגר מהונגריה בשנת 1939. לאחר מסעותיו באסיה כתב ספר בשם "ההיסטוריה של השאלה הסינית". הוא תרגם ופרסם במינכן עם הסברים את קובץ השירים הפילוסופי דאו דה ג'ינג.
פעולות היורשים

במהלך מלחמת העולם השנייה התפזר רכוש המשפחה ובמיוחד דברי האומנות שחלקם הגיעו למוזיאונים. היורשים האמריקנים של המשפחה הגישו תביעות נגד כמה מדינות להשבת או לפיצוי בגין יצירות האמנות הנ"ל. תוצאת התביעות עדיין לא ידועות.
הערות שוליים

↑  משפחות ברונים יהודים-הונגרים
↑  K 19 - Király Személye Körüli Minisztérium Levéltára - Királyi könyvek - 68. kötet - 266 - 268. oldal
ארמון המשפחה בהטוון (קודם של הרוזן גרסלקוביץ')
בלה ואלן הטווני
לינקולן רד אימפס

לינקולן רד אימפס (באנגלית: Lincoln Red Imps; בתרגום מילולי: Red Imps – שדים אדומים) הוא מועדון כדורגל גיברלטרי המשחק בליגת העל. לזכות המועדון 28 אליפויות, מהן 14 רצופות בשנים 2003–2016, ו-20 גביעים. לינקולן הוא המועדון הראשון שייצג את גיברלטר במסגרת אירופית כלשהי, כשבעונת 2021/2022 העפילה לשלב הבתים של הקונפרנס ליג.