stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנטנה (סרט)
עלילה

יהושע, ניצול שואה, מגלה כי השכן התקין אנטנה על גג הבניין שהוא מתנגד לכך עקב הקרינה שהאנטנה יכולה לגרום, בעקבות זאת הוא מחליט לצאת למלחמה כנגד שכנו, אל תוך מערבולת זו נסחפים אשתו ושלושת בניו, הבן הבכור הוא קצין בצה"ל, הבן השני הוא מרצה באוניברסיטה והבן הצעיר הוא תקליטן וסוחר סמים.
שחקנים ודמויות

| שם השחקן/ית | שם הדמות | אודות הדמות |
| --- | --- | --- |
| מיקי לאון | איציק גרשון |  |
| ישי גולן | לאון גרשון |  |
| מיכאל אלוני | אפי גרשון |  |
| אלכס פלג | יהושע גרשון |  |
| גילה אלמגור | שרה גרשון |  |
| הילה פלדמן | נטע גרשון |  |
Voice over (סרט)

| --- | --- |

 מבוסס על:  לאט יותר
 בימוי:  מאיה קניג סיגלית ליפשיץ אורית פוקס רותם איתן ענר ניר ברגמן וערן בר-גיל תום שובל
 הופק בידי:  רנן שור גל גרינשפן רועי קורלנד - גרין פרודקשנס
 מוזיקה:  רן בגנו
 מדינה:  ישראל 
 הקרנת בכורה:  2018
 שפת הסרט:  עברית 
 דף הסרט ב־IMDb
 
Voice Over הוא סרט משנת 2018, המהווה מחווה קולנועית של בוגרי בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה לסרט "לאט יותר" של אברהם הפנר, לציון חמישים שנה ליציאתו. Voice Over הוא הפרק השני ב"טרילוגיה הירושלמית של בוגרי סם שפיגל" שיזם רנן שור, מייסד ומנהל בית הספר, המוקדשת ליצירות המופת הקצרות של הקולנוע הישראלי בשנות השישים, הכוללת גם את "עקבות בירושלים".
המחווה

הסרט הקצר "לאט יותר", זוכה פסטיבל ונציה 1968, הוערך בידי רבים כסרט הישראלי הקצר הטוב בכל הזמנים.[דרוש מקור] חמישים שנה לאחר צאת הסרט, שישה במאים ובמאיות בוגרי בית הספר סם שפיגל, ערכו לסרט מחווה קולנועית.
Voice Over כולל רסטורציה דיגיטלית לסרט המקורי ושישה סרטים קצרים שנעשו בהשראתו.
הבכורה לסרט נערכה בפסטיבל הקולנוע ירושלים ביולי 2018. הוא הופץ בסינמטקים ברחבי הארץ בידי חברת יונייטד קינג. הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים בסרייבו, הפסטיבל היהודי בבוסטון, ועוד.
הסרטים המשתתפים

| שם הסרט | בימוי ותסריט | משחק | אורך |
| --- | --- | --- | --- |
| בצל כפות תמר | מאיה קניג | יעל פינקל, ישראל ברייט, נעמה פרייס, עלא דקה | 13 דק' |
| רעבעצן | סיגלית ליפשיץ | גילה אלמגור, אילן דר, אריה צ'רנר | 14 דק' |
| ואתה שותק | אורית פוקס רותם | אברהם סלקטר, אלמה דישי | 8 דק' |
| 30 כדורי שינה | איתן ענר | מכרם ח'ורי | 11 דק' |
| העץ | ניר ברגמן וערן בר-גיל | גילה אלמגור, אלכס פלג | 6 דק' |
| כישוף | תום שובל | דאנה איבגי, משה אברמוביץ', אריק זילברמן, הגר בן דוד | 12 דק' |
אדי קינג

ערך זה עוסק בסרט קולנוע ישראלי. אם התכוונתם למחזה מאת ניסים אלוני, ראו .
| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  גידי דר
 הופק בידי:  גידי דר, רפי בוקאי
 תסריט:  גידי דר, איתן בלום
 עריכה:  דני יצחקי
 שחקנים ראשיים:  איתן בלום רונית אלקבץ שולי רנד
 מוזיקה:  חן הרפז
 צילום:  אריאל סמל
 מדינה:  ישראל 
 חברה מפיצה:  חברת ההפקה "אדי קינג"
 הקרנת בכורה:  1992
 משך הקרנה:  92 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 פרסים:  ברדלס הברונזה בפסטיבל לוקרנו 1992
 דף הסרט ב־IMDb
 
אדי קינג הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1992, שכתב וביים גידי דר. הסרט זכה ב"נמר הברונזה" בפסטיבל לוקרנו 1992 ופתח את פסטיבל הסרטים הבינלאומי השמיני חיפה.
עלילה

אדי קינג (איתן בלום) הוא שחקן מובטל שאביו גוסס, שנוסע ברכבת מחיפה לירושלים, במושב לידו יושבת חבורת אנשים מפוקפקים: מוריס (שולי רנד), אחיו יאקוש (אלברט אילוז) ואהובתו היפהפייה יוליה (רונית אלקבץ). אדי עד להיתקלות השלישייה בקולמן (שלמה בסן), טייקון טלוויזיה אמריקאי מושחת שזומם להשתלט על ערוץ 2. קולמן היה מאהבה של יוליה בניו יורק, ויש בידו תרופה למחלה המסתורית שיוליה חולה בה. אדי מזומן לחקירה, בה מבקש ממנו פקד ירון זהבי (יצחק (פיצ'ו) בן צור) להתרחק מהחבורה. אדי, שמאוהב ביוליה, מנסה להתערות בחבורה. הפושעים מבצעים פשעים בלתי ברורים, גונבים מסמכים ומשוחחים בטלפון. אדי מסתובב ביניהם בניסיון לתת לחייו משמעות, ולשכב עם יוליה. תוכניותיו כושלות, הפושעים אינם באמת פושעים, המסמכים חסרי חשיבות, החוטפים לא חטפו איש. עם יוליה אדי אמנם שכב, אבל היא בחורה לא נאמנה. אדי כושל בלמצוא משמעות לחייו וחי בפנטזיה ללא קשר למציאות.
אודות ההפקה

הפקת הסרט ארכה שנתיים וחצי, בשנים 1992-1989, כשגידי דר היה בגילאי 28-25.
דר הגיש סקיצה לתסריט לקרן לעידוד סרטי איכות, עליה קיבל חוות דעת קטלניות. הוא נסע לגייס כסף בניו יורק, הראה את סרטו "המשורר" וזכה לתגובות חיוביות, אולם לא הצליח לגייס כסף ולכן שב לישראל. במסיבה בניו יורק פגש את אריאל סמל והפך אותו לעוזר הפקה. הוא גייס צוות מקצועי, בין השאר את הצלם אמנון זלאייט וסיכם איתם על עבודה תמורת אחוזים. הם צילמו יחד שוט אחד מ"אדי קינג", עם השחקן אלון אבוטבול (לפני שאיתן בלום הצטרף). אחרי שאנשי הצוות נרתעו משיטת עבודתו, דר פיטר אותם ולקח צוות צעיר ופחות מקצועי. בסרט התחלפו שלושה מפיקים שונים.
אחרי שהצוות התפרק הפך דר את סמל למעצב אומנותי. השחקנים היחידים שהיו לו בשלב זה היו שולי רנד ורונית אלקבץ. ברגע מסוים הפך את סמל לצלם. סמל היה בעברו צלם סטילס, בלי כל הבנה ונגיעה בקולנוע. בלום הגיע להפקה (לאחר שאלון אבוטבול ושולי רנד סירבו לשחק בתפקיד הראשי כיוון שהתסריט שלו לא היה מגובש ולא היו דיאלוגים) שבועיים לפני התחלת הצילומים. הסיבה העיקרית לבחירתו הייתה יכולת הכתיבה שלו (לבלום יש חמישים אחוז מזכויות התסריט).
הם קיבלו אתר צילומים שנמצא על כביש ראשי, אף טכנאי קול לא היה מוכן להקליט שם, לכן הקליטו ערוץ מנחה, אלא שגם אותו היה קשה להבין בגלל הרעש מסביב. לבסוף עבדו באולפן דיגיטלי, בו מחשב מקינטוש מחובר לוידאו והקליטו את כל הסאונד מחדש. זו הפעם הראשונה שנעשה בישראל סאונד שכולו עבודת מחשב ודיגיטלי. הפסקול הוא שילוב של סוגות מוזיקליות שונות לחלוטין ובהן אום כולתום וברהמס.
דר מצא דרכים שונות על מנת לחסוך בתקציב. חומרי הצילום הגיעו בצורת שאריות מהסרט "נשר הברזל" שצולם בישראל, מייק ברנט, שהיה אז מנהל FTS, חברת הציוד המרכזית בארץ השאיל לדר ציוד בחינם. הוא קיבל אשראי ממעבדות הסאונד בלונדון, מכר מראש את זכויות ההפקה בישראל, מצא אמריקאי שהשקיע בסרט וקיבלו חסות מחברת "דלק". בשלב העריכה קיבל 6,000 דולר מקרן תל אביב. במהלך ההפקה דר פנה מספר פעמים לקרן הקולנוע ונענה בכל פעם בשלילה, רק לאחר הזכייה בפסטיבל לוקרנו, קיבל 15,000 דולר.
הסרט צולם במשך חמישה שבועות וכעבור שנה נערכו צילומים נוספים לצורך השלמה. היה שלב בו חשבו לצלם את ההתחלה והסוף בניו יורק, אבל הסתבכו בכך חצי שנה מכיוון שלא מצאו את הכסף הדרוש לכך. הסרט נוצר תוך כדי עבודה, בלי תסריט כתוב. התסריט והדיאלוגים נכתבו על ידי דר ובלום בכל בוקר צילומים מחדש.
זהו סרטם העלילתי הארוך הראשון של ארבעת יוצריו העיקריים: הבמאי גידי דר, שעד אז ביים את "המשורר", סרט קצר בן 30 דקות, בכיכובם של משה איבגי ושולי רנד; הצלם אריאל סמל, שהגיע מצילום סטילס; העורך דני יצחקי, שעד אז ביים כמה סרטים קצרים; חן הרפז, עורך הסאונד וסרטו הארוך הראשון של איתן בלום, שמגלם את דמותו של אדי קינג, הגיבור הראשי, שהיה שותף עם דר בכתיבת התסריט והדיאלוגים.
הפצת הסרט לוותה בסיוע וידאו קליפ אותו ביים דני יצחקי.
גידי דר אמר:
"הייתה לי הנחה כמעט מיסטית שהצורה שבה אני עובד תשפיע על איך שהסרט ייראה, באופן כזה שיהיה מוחשי גם לצופה. אני חושב שב"אדי קינג" הלכנו על זה בצורה קיצונית. יש לי הצורך לחפש דרכים חדשות להתבטא כדי לעורר סוג חדש של רגשות."
יוצרים

במאי – גידי דר
מפיקים – רפי בוקאי וגידי דר
צילום ותפאורה – אריאל סמל
עיצוב פסקול – חן הרפז
עורך – דני יצחקי
דיאלוגים – גידי דר ואיתן בלום
מפיקים בפועל – רוני פלדמן ויפתח גבאי
שחקנים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
איתן בלום: אדי קינג
שולי רנד: מוריס
רונית אלקבץ: שושנה כהן, המכונה יוליה
שלמה בסן: קולמן
גבי שושן: שושן, נהגם של המאפיונרים
אלברט אילוז: יאקוש, אחיו של מוריס
יצחק (פיצ'ו) בן צור: פקד ירון זהבי
רפי בוקאי: בלש
יוסף אל-דרור:
לקריאה נוספת

עדנה ודן פיינרו, 'הבמאי מצהיר מראש שזה "כאילו" (ריאיון עם גידי דר), מגזין "סינמטק תל אביב" מס' 66, ינואר-פברואר 1993, עמ' 12-9.
Hillel Tryster, "Surrealistic comedy has elusive charm", The Entertainment Supplement of The Jerusalem Post, Jauary 1-7, 1993, pg 5.
רוני פרצ'ק, "סרט על התשוקה לעשות סרט אחר", מוסף גלריה של העיתון "הארץ", 29 בדצמבר 1992, ב-6.
אורי קליין, "אם רוצים, גם זאת אלגוריה", מוסף גלריה של העיתון "הארץ", 29 בדצמבר 1992, ב-6.
אורי שין, "לא צריך לחפש היגיון בסיפור הזה", בעיתון "דבר", 22 בדצמבר 1992, עמ' 12.
חגי לוי, "איך לעשות סרט ולהצליח" (ריאיון עם גידי דר), מוסף "חדשות", 18 בדצמבר 1992. עמ' 52, 54.
שמי זרחין, "הפלספנות המנותקת והמצחיקה מאוד", (ריאיון עם גידי דר), "כלבו", 16 באוקטובר 1992, עמ' 40.
Dan Fainaru, "Eddie King", "Variety", August 31, 1992.
ורד שפירא, "הממסד נגד הבועה", בעיתון "חדשות", 21 באוגוסט 1992, עמ' 5,
אלונה קמחי, "קומדיה סוריאליסטית על עגבנייה ופטרוזיליה", "עיתון תל אביב", 1992, עמ' 70, 73.
הערות שוליים

↑  עדנה ודן פיינרו, 'הבמאי מצהיר מראש שזה "כאילו"', סינמטק תל אביב מס' 66, ינואר-פברואר 1993, עמ' 9.
↑  חגי לוי, "איך לעשות סרט ולהצליח" (ריאיון עם גידי דר), מוסף "חדשות", 18 בדצמבר 1992. עמ' 52.
↑  עדנה ודן פיינרו, 'הבמאי מצהיר מראש שזה "כאילו"', סינמטק תל אביב מס' 66, ינואר-פברואר 1993, עמ' 9.
↑  אורי שין, "לא צריך לחפש היגיון בסיפור הזה", בעיתון "דבר", 22 בדצמבר 1992, עמ' 12.
↑  עדנה ודן פיינרו, 'הבמאי מצהיר מראש שזה "כאילו"', סינמטק תל אביב מס' 66, ינואר-פברואר 1993, עמ' 11.
↑  עדנה ודן פיינרו, 'הבמאי מצהיר מראש שזה "כאילו"', סינמטק תל אביב מס' 66, ינואר-פברואר 1993, עמ' 11.
↑  רוני פרצ'ק, "סרט על התשוקה לעשות סרט אחר", מוסף גלריה של העיתון "הארץ", 29 בדצמבר 1992, ב-6.
↑  אלונה קמחי, "קומדיה סוריאליסטית על עגבנייה ופטרוזיליה", "עיתון תל אביב", 1992, עמ' 70.
מדינת הגמדים (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  יניב ברמן 
 הופק בידי:  טוני קופטי 
 תסריט:  יניב ברמן 
 עריכה:  עוז גוטמן
 שחקנים ראשיים:  מאור שוויצר עופר חיון נמרוד הוכנברג ליאור רוכמן מישל פרוז'נסקי עמית הכטר עידו קסטלר
 מוזיקה:  Gad Emile Zeitune 
 צילום:  רמי קצב 
 מדינה:  ישראל 
 חברה מפיצה:  סרטי יונייטד קינג
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  8 בספטמבר 2017
 משך הקרנה:  88 דקות
 שפת הסרט:  עברית 
 סוגה:  מתח
 דף הסרט ב־IMDb
 
מדינת הגמדים (באנגלית: Land of the Little People) הוא סרט מתח ישראלי, שיצא לאקרנים ב-8 בספטמבר 2017
אותו כתב וביים יניב ברמן ומככבים בו מאור שוויצר, עופר חיון, נמרוד הוכנברג, מישל פרוז'נסקי ועוד.
הסרט זכה והשתתף בעשרות פסטיבלים ברחבי העולם, ביניהם: פסטיבל ברלין, פסטיבל רומא, פסטיבל שנגחאי, פסטיבל הקולנוע בוורשה ועוד.
הסרט הופץ והוקרן במדינות שונות ברחבי העולם ואף נמכר לפריים וידאו האמריקאית.
תקציר העלילה

סיפורה של חבורת ילדים, המתגוררים בשכונה של אנשי מילואים. החבורה הקימה מחנה סודי בשטחו של בסיס צבאי נטוש. פורצת מלחמה והאבות נשלחים לחזית והאימהות צמודות לדיווחי החדשות. הילדים מוצאים את עצמם כמעט ללא השגחה. כאשר הילדים חוזרים אל המחנה שלהם, הם מגלים שני חיילים עריקים אשר מסתתרים בשטחו. מכאן מתחילה מלחמה בין הילדים, המבקשים להשיב לידיהם את המחנה, לבין החיילים, המחפשים בו מקלט. הילדים, שהתחנכו על ברכיהם של אנשי הצבא, מכירים רק דרך אחת להשיג את מבוקשם, והחיילים, המעוניינים להתחבא במקום עד שתסתיים המלחמה, נקלעים לסיטואציה שבה דווקא הם הופכים לניצודים.
צוות השחקנים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
מאור שוויצר: ירון
עופר חיון: עומר
נמרוד הוכנברג: ג'קי
ליאור רוכמן: חמי
מישל פרוז'נסקי: טלי
עמית הכטר: יונתן
עידו קסטלר: לואי
אף פעם לא מאוחר מדי

| --- | --- |

 בימוי:  עידו פלוק 
 הופק בידי:  עדו פלוק, גל גרינשפן ורועי קורלנד (גרין פרודקשן)
 תסריט:  עידו פלוק 
 עריכה:  אסף לפיד
 שחקנים ראשיים:  נוני גפן פירה קנטור קרן ברגר  עמי ויינברג
 מוזיקה:  אשר גולדשמיט
 צילום:  איתי מרום
 מדינה:  ישראל 
 חברה מפיצה:  גרין פרודקשן
 הקרנת בכורה:  3 באוגוסט 2012
 משך הקרנה:  93 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט עצמאי 
 תקציב:  1,200,000 ש"ח
 הכנסות:  38,000 ש"ח
 פרסים:  פרס "מבט הזהב" בפסטיבל פרייבורג, פרס מה"סינמרקט" בפסטיבל חיפה, הבחירה הרשמית בפסטיבל המבורג, הבחירה הרשמית בפסטיבל אדינבורו,
 דף הסרט ב־IMDb
 
אף פעם לא מאוחר מדי הוא סרט קולנוע ישראלי עצמאי מאת ובבימויו של עדו פלוק, שיצא לבתי הקולנוע בישראל בשנת 2012.
עלילה

הרצל (נוני גפן), בחור ישראלי שהתגורר 8 שנים בדרום אמריקה ובגיל 28 שב לישראל. הוא מוצא עבודה כמדביק פוסטרים, לוקח את הוולוו הישנה של אביו (עמי ויינברג) ויוצא למסע חוצה ישראל, במהלכו הוא מדביק פוסטרים על לוחות מודעות, פוגש אנשים שונים.
אודות ההפקה

עדו פלוק, שב לישראל מניו יורק ב-2001, שם עשה תואר ראשון בהפקת סרטים וטלוויזיה בבית בספר טיש לאמנויות באוניברסיטת ניו יורק.
הוא כתב תסריט והגיש בקשה לקרן הקולנוע הישראלי לתמיכה בסרט. הקרן הציעה לו למנות עורך תסריט שיעבוד איתו, אבל לפלוק אצה הדרך והוא החליט לעבוד לבדו.
המפיקים היו עדו פלוק, גל גרינשפן ורועי קורלנד, לתפקיד הראשי נבחר נוני גפן, שאחר-כך ביים את הסרט "לא בתל אביב". מישהו תרם לסרט את המצלמה שלו, חלק גדול מהצוות עבד בהתנדבות.
קרן הקולנוע העניקה 50 אלף דולר לעשיית הסרט, 50 אלף דולר נוספים גויסו באמצעות הפייסבוק, ממאות משקיעים. בתום הצילומים קיבלו סכומים נוספים ממפעל הפיס, קרן הקולנוע. הם זכו גם בפרס מה"סינמרקט" בפסטיבל חיפה, להשלמת העבודה בברלין.
בכורת הסרט הייתה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, לאחריו הוקרן בפסטיבל פרייבורג, שם זכה בפרס הראשון, בפסטיבל אדינבורו ובפסטיבל בהמבורג.
בנובמבר 2011 נכתבה בעיתון "וראייטי" ביקורת משבחת לסרט. בעקבותיה פנו אליו אנשים שונים בחו"ל בהצעות עבודה. אחת מהן הייתה מוונדי ג'אפט, המפיקה בפועל של הסרטים "הג'וב האיטלקי" ו"אני לא שם זין". היא קראה תסריט באנגלית שפלוק כתב ואמרה לו שהיא מעוניינת לביים אותו. פלוק מתגורר בניו יורק ועובד על סרטו החדש "הכרטיס" (The Ticket).
שחקנים

| שם שחקן | שם דמות |
| --- | --- |
נוני גפן: הרצל
קרן ברגר: דליה
עמי ויינברג: אביו של הרצלך
דינה בליי-שור: נורית
אלי מנשה: גדי
אברהים עדאסי: 
אוריה מלכה: איריס
פירה קנטור: 
אייל רוזלס: 
זאב שמשוני:
הערות שוליים

1 2  מתן שירם, ‏דרוש קהל: אכזבה מהכנסות הסרטים הישראליים ב-2012, באתר גלובס, 8 בפברואר 2013
אנחנו לא לבד

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  ליאור הר-לב
 הופק בידי:  אילון רצ'קובסקי, יוסי עוזרד, גיא יקואל, אילן בן דב, יוחנן קרדו, ליאור הר-לב, גלעד שניידר
 תסריט:  יזהר הר-לב, ליאור הר-לב
 עריכה:  מיכל כהן
 שחקנים ראשיים:  אוהד קנולר אפרת בן יעקב
 מוזיקה:  ישי אדר
 צילום:  שי גולדמן
 מדינה:  ישראל 
 חברה מפיצה:  יונייטד קינג
 הקרנת בכורה:  15 במרץ 2012
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 תקציב:  3,054,600 ש"ח
 הכנסות:  53,960 ש"ח
 פרסים:  זכה בפרס Remi gold award בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי ביוסטון, טקסס.
 דף הסרט ב־IMDb
 
אדי (אוהד קנולר ) ומאי (אפרת בן יעקב)
אדי (אוהד קנולר)
אנחנו לא לבד הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2012 בבימויו של ליאור הר-לב. זוהי דרמה קומית רומנטית בעלת אופי של סרטי אינדי העוסקת בבדידות וניכור אורבני.
הסרט הופק בעזרת "קרן הקולנוע הישראלי" והופץ על ידי יונייטד קינג.
הקרנת הבכורה שלו הייתה בפסטיבל חיפה שנערך באוקטובר 2011 והוא עלה לאקרנים בפברואר 2012.
עלילה

אדי (אוהד קנולר), הוא איש ביטחון בודד ותמהוני הבודק את הנכנסים בשערי הקניון הגדול בו הוא עובד (דיזנגוף סנטר). אדי מאמין בכל ליבו בתאוריה המבוססת על נבואה עתיקה, אשר חוזה את קיצה הקרוב מאוד של התרבות האנושית. אותה תאוריה מבטיחה כי אלו שיגיעו לאי הפסחא בתאריך ה-23 במאי, יינצלו על ידי תרבות חוצנית מתקדמת.
בזמן שאדי עסוק בהכנות האחרונות לקראת הנסיעה בה הוא תולה את תקוותו להינצל, הוא פוגש במאי (אפרת בן יעקב), צעירה מרדנית וחסרת בית אשר משתכנת זמנית בקניון. בימים המעטים שנותרו לו לפני נסיעתו המיועדת מכניסה את עצמה מאי בהדרגה לחייו ולליבו עד שלבסוף על אדי לבחור האם להישאר איתה ולוותר על תקוותו להימלט מהקץ הקרב, או לצאת לדרכו לעתיד חדש ולוותר על האפשרות לאהבה וקשר אמיתי.
הפסטיבלים בהם הסרט השתתף

45th Annual WorldFest-Houston International Film Festival won a gold Remi award
Festoria Film Festival, Portugal
UK JFF
Boston JFF
Nice JFF
San Francisco JFF
Singapore Israeli FF
השחקנים

| שם דמות | שם שחקן |
| --- | --- |
אדי: אוהד קנולר
מאי: אפרת בן יעקב
רונלד: רון ריכטר
ניסו: רוני בליץ
סוכנת נסיעות: איריס אברמוביץ'
גבר בבדיקה ביטחונית: עמוס שוב
מוכר בחנות צעצועים: אמיתי קדר
מוכר בחנות מזוודות: גיל וסרמן
קריינית: ליאת לשם
בחור בשירותים: דייוויד בלאו
לקוח מכה: אמיר פרידריך
בחור מחבק: ליאור כהן
שומר א': דניס ויסלפו
שומר ב': אלי סיקורסקי
הערות שוליים

1 2  מתן שירם, ‏דרוש קהל: אכזבה מהכנסות הסרטים הישראליים ב-2012, באתר גלובס, 8 בפברואר 2013
סרק סרק

| --- | --- |
 בימוי:  חיים בוזגלו
 הופק בידי:  חיים בוזגלו, יניב חממה
 תסריט:  דוד אקרמן, חיים בוזגלו
 עריכה:  טל קלר
 שחקנים ראשיים:  עמוס לביא ריימונד אמסלם לירון לבו  שרון זליקובסקי  אריה צ'רנר
 מוזיקה:  קסבייר אורו (Xavier Oro), פפ סולורזאנו (Pep Solorzano)
 צילום:  חיים אסייס
 מדינה:  ישראל 
 חברה מפיצה:  חיים בוזגלו
 הקרנת בכורה:  9 בפברואר 2012
 משך הקרנה:  100 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט מתח, סרט דרמה 
 תקציב:  2,508,000 ש"ח
 הכנסות:  45,600 ש"ח
 דף הסרט ב־IMDb
 
סרק סרק הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של חיים בוזגלו משנת 2012. הסרט הוא קופרודוקציה של ישראל וספרד.
עלילה

ראש השב"כ עמוס שניר (עמוס לביא), מכנס צוות של מומחי ביטחון כדי למנוע התנקשות עתידית בראש הממשלה אריאל שרון, זמן קצר לפני ששרון עומד לבצע את תוכנית ההתנתקות. שרון נענה לאזהרות האבטחה, נמנע מלהופיע באירועים פומביים, למעט העצרת הממלכתית לציון יום הזיכרון לשואה ולגבורה שתיערך ביד ושם. עמוס שניר משוכנע שבאירוע זה תתבצע ההתנקשות בשרון. הוא מכנס את הצוות, 60 שעות לפני קיום הטקס. הם בודקים את הפרופיל של כל אחד מהמשתתפים בכנס, כדי לנסות לזהות מי ביניהם הוא המתנקש הפוטנציאלי. בין המומחים: הקרימינולוגית עדי כהן (שרון זליקובסקי), איש השירות איתן (אריה צ'רנר); איש השירות דני פדידה (לירון לבו); ארז אליצור (אייל שכטר), בעל חברת אבטחה שהוא איש ביטחון בגמלאות ועוד.
צוות המומחים בודק מספר חשודים בהם: איתמר אורן (אייל אהרונוביץ'), מתנחל ראש ארגון יהודי קיצוני. אשתו נפגעה בהתקפת טרור שבמהלכה הם איבדו את תינוקם, שעמד להיוולד. חשודים נוספים הם: קרן אדרי (ריימונד אמסלם), עולה מצרפת שכותבת דוקטורט על השואה, ומנהלת רומן עם מנהיג ארגון טרור פלסטיני. ד"ר מיכאל לנגה (ג'ולי פברגאס), רופא, עולה חדש מספרד. ראש השב"כ שניר, השוקד על מטלות הביטחון, טרוד גם בדאגות משפחתיות: הוא חושד שאשתו, נירית (אליזבט קדם), בוגדת בו עם בני השכן (אלברט אילוז). בנוסף לכך, בנו נתפס גונב בבית הספר ואביו, חיים, (שמוליק שילה) חולה מאוד, אך גם הוא עומד להשתתף בטקס ביד ושם, שבו עומדת להתרחש ההתנקשות באריק שרון.
השחקנים

| שחקן | דמות |
| --- | --- |
עמוס לביא: עמוס שניר
ריימונד אמסלם: קרן אדרי
לירון לבו: דני פדידה
ג'ולי פברגאס: ד"ר מיכאל לנגה
אייל אהרונוביץ': איתמר אורן
ג'ורג' סקנדר: דאוד
אריה צ'רנר: איתן
אייל שכטר: ארז אליצור
שרון זליקובסקי: עדי כהן
שמוליק שילה: חיים שניר
ג'וני ארביד: עריף
פארס חנאניא: ג'יהאד
מיכאל כורש: אברהם אורן
פירה קנטר: מרים אורן
אליזבט קדם: נירית שניר
ריטה שוקרון: רחל אדרי
אברהים סלאח: חסן
הילה סעדה: מאיה
משה שומלק: רופא
לירית מאש: סיון
אלברט אילוז: בני
דוינה קבלסון: רושל אורן
אלי טייב: יוסי אדרי
פלורי אלקסלסי: אחות
חנה רז: עוה"ד של מיכאל
זבולון מושיאשווילי: רופא
גסאן אשקר: טרוריסט
ליר לביא: בנו של עמוס
חן יאני: מנהלת הלשכה של עמוס
סמדר קילצ'ינסקי: חוקרת שב"כ
ביאטריס כרמי: אשתו של איתן
רפאל גונן: מנהל חברת אבטחה
מרסה רובירה: אשתו של ד"ר לנגה
שרה קטלן: בתו של ד"ר לנגה
מנחם ברקת: איש שב"כ
שמעון אלימלך: הנהג של עמוס
ירדן גונן: שומר ראשו של עמוס
אלה בוזגלו: בתו של בני
אביב בוזגלו: בנו של עמוס
אוריאל גדעוני: כפילו של ראש הממשלה
שם הסרט

שם הסרט, "סרק סרק", נלקח מקריאה שנשמעה בעקבות הירי ברצח יצחק רבין, והובילה לתאוריות קשר על משמעותה לגבי הרצח. מי הוא זה שקרא "סרק סרק" ומדוע.
הערות שוליים

1 2  מתן שירם, ‏דרוש קהל: אכזבה מהכנסות הסרטים הישראליים ב-2012, באתר גלובס, 8 בפברואר 2013
שרקייה (סרט)

| --- | --- |
 בימוי:  עמי ליבנה
 הופק בידי:  אייל שיראי- גולדן סינמה, אלי מאירוביץ'- אי.זי. פילמס, איתי תמיר - לילה סרטים
 תסריט:  גיא עפרן
 עריכה:  זוהר סלע 
 מוזיקה:  אסיף צחר
 צילום:  בועז יהונתן יעקב 
 מדינה:  קופרודוקציה ישראלית-גרמנית-צרפתית
 הקרנת בכורה:  פברואר 2012 (פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין)
 שפת הסרט:  עברית, ערבית
 סוגה:  סרט דרמה 
 פרסים:  זוכה פרס הסרט הטוב ביותר פסטיבל ירושלים 2012, פרס הצילום ופרס העריכה  זוכה פרס השלום פסטיבל אוסנברוק - גרמניה  זוכה פרס הסרט הטוב ביותר ובפרס התסריט בפסטיבל ורשה לקולנוע היהודי  זוכה פרס הסרט הטוב ביותר פסטיבל ז'נבה לזכויות אדם (FIFDH), שווייץ, 2013  ציון לשבח בפסטיבל פסארו - איטליה
 דף הסרט ב־IMDb
 
שַׁרְקִייה הוא סרט קולנוע מאת ובבימויו של עמי ליבנה. הסרט יצא לאקרנים בשנת 2013.
עלילה

קאמל נאג'ר מתגורר בכפר בלתי מוכר הממוקם לצד הכביש שבין באר שבע לדימונה ועובד כמאבטח בתחנה המרכזית של באר שבע.
את הכפר מנהל אחיו חאלד, אשר עובד לפרנסתו בעבודות בניין ונשוי לנאדיה שמתכוננת ללימודים באוניברסיטה.
באחד הימים, חוזר קאמל מהעבודה ומגלה שעל דלת אחד הצריפים בכפר הודבק צו הריסה. הדבר מכניס למתח רב את כל המשפחה. חאלד מפסיק לעבוד, נשאר בכפר על מנת לשמור ולהיות מוכן לכוחות הפינוי העתידים להופיע. קאמל מנסה להסדיר את העניין במשרדי הרשויות אך ללא המסמכים המתאימים כל שמוצע לו הוא לקבל פיצוי ולפנות את האדמה. קאמל יודע שגורל הכפר מצוי בידיו, הוא מחליט לקחת סיכון ולעשות מעשה.
אודות ההפקה

שמו המקורי של התסריט היה "תחנה מרכזית", החלפת השם ל"שרקייה" הגיע בעקבות רוח השרקייה שהגיחה בבוקר יום הצילומים האחרון והעניקה לסרט אפקט רוח טבעי וגם את שמו.
הסרט צולם במשך 12 יום ולאחר עריכת ראף קאט צולמו עוד יומיים השלמות.
תהליך הליהוק נמשך תקופה של כשנתיים וכלל חיפוש נרחב אחר שחקנים בדואים לא מקצועיים עד אשר אותרו עדנן אבו ואדי (שמגלם את קאמל), ועדנן אבו מוחרב (שמגלם את חאלד).
הסרט צולם בתחנה המרכזית בבאר שבע ולצורך סצנת המטען קיימה הנהלת התחנה תרגיל ביטחוני. בפזורת תל ערד הוקם במיוחד לצורך הצילומים כפר בדואי לא מוכר וסצנת הריסתו מופיעה בסרט.
היוצרים

מפיקים שותפים: דיטייל פילם - פביאן גסימה, הניג קאם
עריכת פסקול: אלכס קלוד
קרנות: קרן הקולנוע הישראלי, קרן גן (צרפת), קרן המבורג (גרמניה), קרן ישראל אחרת
שחקנים

עדנן אבו ואדי, עדנן אבו מוחרב, מאיסה עבד אלהאדי, אלי מנשה, סבטלנה דמידוב, אנטון אוסטרובסקי-קלין, יוסף אבו עמר, עמית רוזנברג, ג'וש שגיא, ליאון נונין, עמר זיאדנה ותמר רוזנבלט.
קשר חופשי

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  עמיאור ארציאל הילה ארציאל (בימוי שחקניות)
 הופק בידי:  איתן אלפרט - בית ההפקות "תורת החיים", נעם מרצבך (מפיק בפועל)
 תסריט:  עמיאור ארציאל, מעין חיים, יעקב נתנאל
 עריכה:  איתי בית און
 שחקנים ראשיים:  חגי מולודיק, דוד לייזרוביץ'
 מוזיקה:  יצחק אזולאי, אלישע אזולאי
 צילום:  אורי גרודר
 מדינה:  ישראל
 הקרנת בכורה:  2012 
 משך הקרנה:  74 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 תקציב:  150 אלף ש"ח[דרוש מקור]
 
קשר חופשי הוא סרט עלילתי באורך מלא מבית ההפקות שעל יד תורת החיים - בית הספר לקולנוע יהודי בבימויו של עמיאור ארציאל, הראשון מסוגו אשר עוסק בלבטים והתמודדויות של הנוער הדתי לאומי.
על הסרט

הסרט מהווה הצצה לעולמו הפנימי של הצעיר הדתי לאומי המתבגר, מערכות היחסים של המתבגר - בינו לבין הוריו, והאתגרים המלווים אותו בתחום הצניעות ושמירת הברית.
הסרט עוסק בסיפורם של שני חברים טובים: יאיר ואושיק, החולקים תחביב משותף: סנפלינג. יאיר, נער יתום מבית דתי-לאומי, כמעט נהרג בגלישת סנפלינג, ובעקבות כך נודר נדר להתחזק מבחינה דתית. לעומתו אושיק, עושה את הדרך ההפוכה - מתרחק מכל סממן דתי ויוצא בשאלה. את תהליך "הורדת הכיפה", מעצים אביו השתלטן של אושיק, ואימו הנקרעת בין בנה לאב השתלטן.
הסרט מתפתח כאשר יאיר נאלץ לבחור בין דרכו החדשה להתחזקות דתית, לבין המשך חברותו עם חברו הטוב אושיק. לבסוף, יאיר ממשיך בדרכו החדשה, לישיבה גבוהה. בישיבה, יאיר מגלה עולם רוחני חדש ועשיר. כתוצאה מהתחזקותו, חש אושיק נבגד.
עוצמת החברות בין שני הנערים, עולה פעם אחר פעם למבחן בסרט, המעניק התייחסות רחבת אופק למערכות היחסים בין ההורים למתבגרים הדתיים לאומיים. בסרט משתקפים המתחים בין אושיק לבין הוריו, לאחר שהוא מתחיל לזלזל בשמירת המצוות ואף נוטש את הדרך היהודית שבה חונך, ולעומתו, המתחים בין יאיר שמתחזק מבחינה דתית ורוחנית, לבין הוריו.
בהמשך, נאבק יאיר ביצר המין ושמירת הברית, בעקבות נדרו להתחזק מבחינה דתית. יאיר, נאבק באביו החורג, להוציא את האינטרנט מהבית, משום שהוא גורם ליאיר לגלוש באתרים לא צנועים. יאיר אף מאיים על אביו החורג שיפוצץ את חדרו - אם לא יוציא את האינטרנט מהבית.
מתוך יאושו, יאיר מתחיל לדבר עם ה' באופן אישי, זאת לאחר שהוא מתוודע באקראי לשיחה אינטימית שמנהל עובדיה עם ה' במהלך התבודדות לילית. לאחר שיאיר שומע את השיחה, הוא מבין שהוא מזדהה עם הכמיהה לקשר אישי וישיר עם ה', ומתחיל גם הוא להתבודד ולשוחח עם ה'.
את מהלך ההתלבטויות בסרט, מלווים סצנות ותמונות אודות הקשיים של הנוער הדתי לאומי עם עולם האינטרנט, הפיתויים המוצבים מולו, והאתגרים הייחודיים לעולם הדתי לאומי.
לעיתים הסרט נוגע בנקודות רגישות בציבור הדתי-לאומי, וגם עוקץ ומעביר ביקורת סמויה על חוסר ההקשבה למתבגר הדתי לאומי, דבר שמתבטא בדמות ראש ישיבה ודמויות ההורים המרוכזים בעצמם ובצערם ולא שואלים את המתבגר מה הוא עובר. נושא נוסף שהסרט נוגע בו הוא בנים הגדלים במשפחות מורכבות, וחוסר ההבנה של הצורך ביחס ראוי לילדים, כאשר הוריהם בפועל, אינם הוריהם הביולוגיים. כמו כן עוקץ הסרט את נושא ההטפות והאמירות החינוכיות בהקשר לשמירת והקפדת הדת.
יצירת הסרט והפצתו

הרעיון לסרט נולד בחג חנוכה בשנת תש"ע (2010), על ידי עמיאור ארציאל ויעקב נתנאל, שגם כתבו יחד את התסריט. הסרט בוים על ידי עמיאור ארציאל ואשתו הילה, במאית סרטים במגזר החרדי, והופק על ידי איתן אלפרט; כולם בוגרי תורת החיים - בית הספר לקולנוע יהודי.
לאחר שהוחלט שהסרט יעסוק גם בנושאי הורים - מתבגרים והורים חורגים, החליט עמיאור ארציאל לראיין את חגי מולודיק, יתום מגיל שנה וחצי, ומדריך נוער. מאחר שהסרט טעון בתוכן גבולי בהקשרים של קשרים בין בנות לבנים, ובעיות הלכתיות מבחינת ההלכה היהודית - יוצרי הסרט שיתפו בכל מהלך צילום והקרנת הסרט רבנים ומחנכים שתיקנו, שיפרו ויעצו לגבי תוכן הסרט.
כמו כן, עלתה הצעה להגביל את צפיית הסרט לבנות מעל גיל 17, משום שתכניו מיועדים ועוסקים בעיקר בבנים ובקשייהם מבחינת צניעות. לבסוף נדחתה ההצעה, לאחר שהיוצרים נועצו עם מספר גורמים, בהם בכירה במשרד החינוך.
הסרט צולם בישיבת "צביה קטיף" ובישיבת תורת החיים ששוכנות ביד בנימין. הסרט צולם במצלמת DSLR של חברת קנון והוא אחד מהסרטים הראשונים שצולמו במצלמות רפלקס בישראל.
בשנים הראשונות ליציאת הסרט הוא הופץ על ידי הקרנות ייעודיות שנערכו במקומות שונים ברחבי ארץ. בחנוכה תשע"ח הוא הועלה לצפייה ישירה ללא תשלום באינטרנט
בביקורת על הסט שפורסמה באתר כיפה נמתחה ביקורת על צמצום קהל היעד ל"דתיים לאומיים" על ידי שימוש בסרט במוטיב החילוני כדבר רע, שירי רקע המזוהים עם הדת, שפת דיבור "דתית".