מלחמת העצמאות של טורקיה
עליית התנועה הלאומית הטורקית והקמת האספה הלאומית הגדולה של טורקיה: יוני 1919 – מרץ 1920

מאדירנה ועד ארדהאן, ארץ מרחקים נמשכת 

תורים אפורי-כנף מעל עפים 

מאדרהאן לאדירנה, מאדירנה ועד ארדהאן

אדמה זו ביתנו היא, לב רוגש לרוממה משתוקק

תור בודד מגיע, חג ומסתלק 

מאדרהאן לאדירנה, מאדירנה ועד ארדהאן

...
המקור בטורקית
Edirne'den Ardahan'a kadar, bir toprak uzanır

Boz kanatlı üveyikler üstünden uçar

Ardahan'dan Edirne'ye, Edirne'den Ardahan'a kadar

Bu toprak bizim yurdumuzdur, deli gonül yücesine çıkar

Bir üveyik olur uçar gider

Ardahan'dan Edirne'ye, Edirne'den Ardahan'a kadar

...
בראשותו של מוסטפא כמאל התכנסה ב-21 ביוני 1919 ועידה באמסיה, ולמחרת פרסמה את "חוזר אמסיה" (Amasya Genelgesi) הנחשב למסמך הכתוב הראשון אשר הניע את גלגליה של מלחמת העצמאות של טורקיה. חוזר אמסיה הופץ ברחבי אסיה הקטנה והכריז על הסכנה שנשקפת לעצמאותה של טורקיה ולשלמותה, וקרא לכינוס שתי ועידות – ועידת ארזורום וועידת סיוואס. בכך הביע מוסטפא כמאל ברבים את כוונותיו האמיתיות שהיו מנוגדות בתכלית לתפקיד הרשמי שנשא. הבריטים ששמעו על כך פנו לממשלה העות'מאנית באיסטנבול, וזו הורתה על מעצרו של מוסטפא כמאל ודנה אותו למוות. הידיעה הגיעה לאוזניו של מוסטפא כמאל בהיותו בארזורום ובתגובה הוא התפטר מתפקידו הרשמי ב-8 ביולי 1919.
בד בבד התכנסה ועידה בבלקסיר במערב אסיה הקטנה ב-28 ביוני 1919 ובה דנו מהפכנים טורקים בהתפתחויות. הוועידה הובילה לוועידה נוספת שהתכנסה באלאשהיר ליד מניסה, ואשר בה החליטו המשתתפים לקחת חלק בוועידת סיוואס. ב-23 ביולי 1919 התכנסה ועידת ארזורום במזרח אנטוליה. הוועידה שנמשכה עד 4 באוגוסט 1919 הכריזה על ארבעה עקרונות – המולדת היא אחת ואינה נתנת לחלוקה, האומה תהא חופשית מכל שלטון זר, יש להפעיל את מלוא כוחו של העם אגב אחדות, וכן כי לא ניתן יהיה לצפות לפיקוח או להגנה מצד אחרים. כחודש לאחר מכן, ב-4 בספטמבר 1919, התכנסה ועידת סיוואס בעיר סיוואס ולראשונה נטלו בה חלק נציגים מכל רחבי אסיה הקטנה ובכך חשיבותה. הוועידה נמשכה עד 11 בספטמבר 1919 ובין היתר אשררה את ההחלטה להקים "ועדת נציגים" אשר תוכל להפוך לממשלה אם יחליטו מדינות ההסכמה על פיזור הממשלה העות'מאנית באיסטנבול. עוד אשררה ועידת סיווס את ההחלטות שנתקבלו בוועידת ארזורום שקדמה לה אגב מספר שינויים, כמו הוספת התנגדות מפורשת לקיומה של ישות עצמאית יוונית במערב אנטוליה, וכן שינתה את שמה של התנועה הלאומית המתהווה ל"האגודה להגנה על זכויות אנטוליה ותראקיה" (Anadolu ve Rumeli Müdafaa-i Hukuk Cemiyeti). חודש וחצי לאחר מכן, ב-22 באוקטובר 1919, נפגשו מוסטפא כמאל ובכירי מפלגתו עם שר הימייה העות'מאני באמסיה, וזאת במטרה לאתר דרכים לשמירה על השלמות הלאומית. הצדדים חתמו על מזכר הבנות שנודע לימים כ"פרוטוקול אמסיה" וחשיבותו העיקרית הייתה בכך ששימש ראיה להכרתה הזמנית של הממשלה העות'מאנית באיסטנבול בתנועה הלאומית המתהווה באנטוליה.
בלחצה של "האגודה להגנה על זכויות אנטוליה ותראקיה" נערכו הבחירות האחרונות לפרלמנט העות'מאני בדצמבר 1919. רוב 140 חברי הפרלמנט הרביעי והאחרון של האימפריה העות'מאנית נמנו עם חברי האגודה, אף כי מוסטפא כמאל עצמו לא הגיע לאיסטנבול, אלא התמקם באנקרה החל ב-27 בדצמבר 1919 ואף העביר אליה את מרכז הניהול של התנועה הלאומית מארזורום.
על אף שהפרלמנט העות'מאני הרביעי היה קצר ימים, הוא לא הכיר בכיבוש איסטנבול, ואף הספיק לקבל שש החלטות חשובות אשר זכו לשם הכולל "מיסק-אה מילי" (Misak-ı Millî – "שבועת הלאום") ולאשרר את החלטות ועידות ארזורום וסיווס. ההחלטות שפורסמו ביום 12 בפברואר 1920, התייחסו לגבולותיה העתידיים של טורקיה, והיו לבסיס לדרישותיה העתידיות לקראת חתימת הסכם לוזאן ב-1923:
עתיד השטחים הכבושים שרוב אוכלוסייתם ערבית יוכרע במשאל עם, אך השטחים שלא נכבשו ואשר בהם מתגוררת אוכלוסייה טורקית מוסלמית הם ביתה הלאומי של האומה הטורקית.
עתידן של קארס, ארדהאן ובתומי יוכרע במשאל עם.
גורלה של תראקיה המערבית יוכרע על ידי תושביה.
יש להבטיח את ביטחונם של איסטנבול ואזור ים השיש. זכויות השיט והסחר החופשי במצרי הבוספורוס והדרדנלים יוכרעו על ידי טורקיה והמדינות האחרות הנוגעות בדבר.
זכויות המיעוטים בטורקיה יובטחו ובלבד שזכויותיהם של מיעוטים מוסלמים במדינות השכנות יזכו להגנה.
על המדינה להיות חופשית ועצמאית וכל ההגבלות הפוליטיות, הצבאיות והכלכליות יוסרו.
אולם פעולתו העצמאית של הפרלמנט לא נשאה חן בעיני מינהל הכיבוש, ובליל 15 במרץ 1920 החלו כוחות בריטים להשתלט על בנייני מפתח בעיר וכן עצרו חמישה חברי פרלמנט. ב-18 במרץ 1920 התכנס הפרלמנט העות'מאני בפעם האחרונה ומחה על מעצר חבריו. בתגובה הכריז מוסטפא כמאל ב-19 במרץ 1920 כי "ועדת הנציגים" באנקרה היא הממשלה החוקית של טורקיה וכי יש לציית לה ולה בלבד, וכן הודיע כי ייערכו בחירות לפרלמנט חדש. ב-5 באפריל 1920, תחת לחץ המינהל הצבאי, הורה הסולטאן מהמט השישי על פיזורו של הפרלמנט. המחלוקת בין התנועה הלאומית באנקרה לבין הממשלה העות'מאנית באיסטנבול החמירה ונגלתה עתה לעיני כל. הממשלה העות'מאנית פרסמה פתווה ב-10 באפריל 1920 לפיה יש להתנגד לתנועה הלאומית, וכן גזרה גזר דין מוות על מוסטפא כמאל ועל מנהיגים נוספים של התנועה הלאומית. מנגד הוציא המופתי של אנקרה בו ביום פתווה נוגדת התומכת בתנועה הלאומית ומגדירה את מטרתה כשחרור הסולטאן והח'ליפה מאויביה. בתמיכת הבריטים, קמה תנועת נגד לתנועה הלאומית ב-18 באפריל 1920 בעיר דיזג'ה הסמוכה לאיזמיט בצפון-מערב אסיה הקטנה. השפעת התנועה, שזכתה לשם "כוחות הסדר" בעות'מאנית (Kuvâ-i İnzibâtiyye) או "צבא הח'ליפה" בטורקית (Hilafet Ordusu), התפשטה בביתיניה ובאסיה הקטנה וזכתה למעמד מעין רשמי מאת הממשלה העות'מאנית. עם זאת תנועה זו הייתה קצרת ימים ופוזרה לאחר כחודשיים ולאחר שהובסה על ידי התנועה הלאומית.
ב-23 באפריל 1920 הכריז מוסטפא כמאל על הקמתו של הפרלמנט הטורקי החדש באנקרה, אשר כונה "האספה הלאומית הגדולה של טורקיה" (Türkiye Büyük Millet Meclisi – TBMM). כמאה מחברי הפרלמנט העות'מאני האחרון הצליחו להגיע מאיסטנבול לאנקרה ולהצטרף ל-190 חברי הפרלמנט שכבר שהו בה ואשר נבחרו על ידי חברי התנועה הלאומית ברחבי המדינה. האספה הכריזה על מוסטפא כמאל כנשיאה ועל איסמט פשה לראש המטות המשולבים של טורקיה. ב-19 בנובמבר 1920 החלה האספה לדון בניסוחה של חוקה וזו אושרה ב-20 בינואר 1921 ועמדה בתוקף עד החלפתה ב-1924. החוקה שכללה 23 סעיפים בלבד התייחסה לעקרונותיה של המדינה העתידית ולרשות המחוקקת והמבצעת בלבד שבשתיהן גם יחד נשאה האספה הלאומית. החוקה לא התייחסה כלל לתפקידו של הסולטאן במדינה זו, דבר שנעשה במכוון כדי להשאיר את הדלת פתוחה להקמתה של מונרכיה חוקתית שבראשה יעמוד הסולטאן, ובנוסף לא אוזכרו בה זכויות אזרחיות ומעמדה של הרשות השופטת במדינה העתידית.