stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הבריחה מסוביבור
הערות שוליים

↑  יעל אדמוני, "זה לא סרט לסדיסטים ומווכיסטים” -  ראיון, חדשות, 2 ביולי 1987
מאיר שניצר, פסטיבל הסרטים -  יום  גדוש יהודים, חדשות, 29 ביוני 1987
↑  רון מיברג, סנדול מוח, חדשות, 5 במאי 1989
| פרס גלובוס הזהב למיני-סדרה או סרט טלוויזיה הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1971‏-1989 | אווז השלג (1971) ‏•‏‏ הקיץ המסוים הזה (1972) ‏•‏‏ תיבת הצללים (1980) ‏•‏‏ ביל/קדמת עדן (1981) ‏•‏‏ בחזרה לבריידסהד (1982) ‏•‏‏ ציפורים מתות בסתר (1983) ‏•‏‏ משהו בקשר לאמיליה (1984) ‏•‏‏ היהלום שבכתר (1985) ‏•‏‏ הבטחה (1986) ‏•‏‏ הבריחה מסוביבור/ילדה עשירה קטנה: סיפור ברברה האטון (1987) ‏•‏‏ מלחמה וזיכרון (1988) ‏•‏‏ יונה בודדה (1989) |  |
| 1990‏-2009 | יום הקישוט (1990) ‏•‏‏ One Against the Wind‏ (1991) ‏•‏‏ סינטרה (1992) ‏•‏‏ ברברים בשער (1993) ‏•‏‏ העונה הבוערת (1994) ‏•‏‏ אישום: המשפט של מקמרטין (1995) ‏•‏‏ רספוטין (1996) ‏•‏‏ ג'ורג' וואלס (1997) ‏•‏‏ מכדור הארץ לירח (1998) ‏•‏‏ אר קיי או 281 (1999) ‏•‏‏ תמונות מלוכלכות (2000) ‏•‏‏ אחים לנשק (2001) ‏•‏‏ הסערה המתפרצת (2002) ‏•‏‏ מלאכים באמריקה (2003) ‏•‏‏ החיים על פי פיטר סלרס (2004) ‏•‏‏ אימפריות נופלות (2005) ‏•‏‏ אליזבת הראשונה (2006) ‏•‏‏ לונגפורד (2007) ‏•‏‏ ג'ון אדמס (2008) ‏•‏‏ גנים אפורים (2009) |  |
| 2010–היום | קרלוס (2010) ‏•‏‏ אחוזת דאונטון (2011) ‏•‏‏ חוקי המשחק (2012) ‏•‏‏ חיי עם ליברצ'ה (2013) ‏•‏‏ פארגו (2014) ‏•‏‏ וולף הול (2015) ‏•‏‏ אמריקה נגד או. ג'יי. סימפסון: סיפור פשע אמריקאי (2016) ‏•‏‏ שקרים קטנים גדולים (2017) ‏•‏‏ הרצח של ורסצ'ה: סיפור פשע אמריקאי (2018) ‏•‏‏ צ'רנוביל (2019) ‏•‏‏ גמביט המלכה (2020) ‏•‏‏ מחתרת המסילה (2021) ‏•‏‏ הלוטוס הלבן (2022) ‏•‏‏ עצבים (2023) ‏•‏‏ אייל קטן (2024) |  |
משחק הוגן (סרט, 1995)

| --- | --- |

 בימוי:  אנדרו סייפס 
 הופק בידי:  ג'ואל סילבר 
 תסריט:  פאולה גוסלינג (ספר) צ'ארלי פלטשר (סרט)
 עריכה:  סטיבן קמפר 
 שחקנים ראשיים:  סינדי קרופורד ויליאם בולדווין
 מוזיקה:  מארק מנקינה 
 צילום:  Richard Bowen 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  האחים וורנר 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  3 בנובמבר 1995
 משך הקרנה:  91 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פעולה, סרט ארוטי, סרט מתח, מותחן ארוטי, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  דרום פלורידה, מיאמי 
 הכנסות באתר מוג'ו:   fairgame
 דף הסרט ב־IMDb
 
משחק הוגן הוא סרט פעולה בבימויו של אנדרו סייפס (Andrew Sipes) אשר יצא לאקרנים בשנת 1995. כוכבי הסרט הם סינדי קרופורד שמגלמת את קייט מק'קווין, פרקליטת משפחה, וויליאם בולדווין שמגלם את מקס קירפטריק, שוטר במשטרת פלורידה.
עלילה

קירפטריק נאלץ להגן על מק'קווין לאחר שחבר לשעבר ב-ק.ג.ב. מנסה להתנקש בחייה, עקב רצונה של מק'קווין להשתלט על ספינה השייכת לאדם קובני שהפסיד במשפט גירושים אותו ניהלה. איש הק.ג.ב. לשעבר לא מוכן להשלים עם המצב שכן הספינה התמימה למראה היא בעצם הכלי שבאמצעותו הוא מתכוון להשתלט על כספים שונים, לאחר שהוא מוריד צוללנים שיתחברו לכבל נתונים המקשר בין בנקים ברחבי העולם, המונח על קרקעית הים.
שחקנים

ויליאם בולדווין - מקס קירפטריק
סינדי קרופורד - קייט מק'קווין
סטיבן ברקוף - קולונל איליה קאזק
כריסטופר מקדונלנד - ליטונט מיירסון
מיגל סנדובל - אמיליו חואנטרנה
חואן קרלו - ג'ודי קירפטריק
סלמה הייק - ריטה
ראו גם

קוברה (סרט), המבוסס על אותו ספר.
דייב הולנד

| --- | --- |

דייב הולנד, 1976
 לידה:  1 באוקטובר 1946 (בן 78) וולברהמפטון, הממלכה המאוחדת 
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1964
 מקום לימודים:  בית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה, הקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד 
 סוגה:  ג'אז 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  קונטרבס, בס, גיטרה בס אקוסטית 
 חברת תקליטים:  ECM, Dare2
 פרסים והוקרה:  אמני הג'אז של NEA 
 daveholland.com
 פרופיל ב-IMDb
 
דייב הולנד (באנגלית: Dave Holland; נולד ב-1 באוקטובר 1946) הוא נגן קונטרבס בריטי החי ופועל מאז סוף שנות השישים בארצות הברית. הולנד גם מוביל הרכב ביג בנד ובעל חברת תקליטים פרטית בשם Dare2.
ביוגרפיה

הולנד נולד בוולברהמפטון, עיר במערב אנגליה התיכונה. הוא לימד את עצמו נגינה בכלי מיתר, בתחילה ניגן על יוקולילי, לאחר מכן על גיטרה (בגיל עשר) וגיטרה בס (בגיל 13). הוא הופיע במספר מסגרות ולאחר שעבר ללונדון ב-1964 המשיך ללמוד קונטרבס עם נגן הקונטרבס הראשון של התזמורת הפילהרמונית של לונדון, ג'יימס אי. מריט. לפי עצת מורו פנה וקיבל מלגת לימודים מלאה לשלוש שנים והחל ללמוד בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון. במקביל ללימודים הקליט כנגן בס לצד אמנים שונים והופיע במועדון הג'אז של רוני סקוט, שם ניגן לצד אמנים אורחים כקולמן הוקינס ובן ובסטר.
ב-1968 שמע אותו מיילס דייוויס מנגן בהופעה אצל רוני סקוט והציע לו להצטרף אליו ולהחליף את רון קרטר, שהסתייג מהכיוון ה"חשמלי" אליו נטה דייוויס. הולנד הצטרף להרכב של דייוויס במהלך הקלטות התקליט החדשני Filles de Kilimanjaro, יחד עם מכרו הבריטי הגיטריסט ג'ון מקלפלין, הפסנתרן צ'יק קוריאה, נגן הקלידים האוסטרי ג'ו זאווינול, הסקסופוניסט ווין שורטר והמתופף טוני ויליאמס. הוא היה גם שותף לקלטת תקליטו של דייוויס In a Silent Way ולאחד האלבומים החשובים בתולדות הג'אז, Bitches' Brew, שיצר למעשה את סגנון הפיוז'ן.
בשנת 1969 נטש לתקופה קצרה את הקונטרבס לטובת נגינה בגיטרה בס חשמלית. בניגוד לרבים מהמוזיקאים שעבדו עם דייוויס באותה תקופה המשיך הולנד לנגן עמו גם בהופעות במסגרת "החמישייה האבודה" יחד עם ג'ק דז'ונט בתופים, ויין שורטר וצ'יק קוריאה.
לאחר שעזב את מיילס דייוויס ב-1970 פעל הולנד במסגרות שונות יחד עם צ'יק קוריאה, קית' ג'ארט, ג'ק דז'ונט ואחרים והחל להקליט בחברת ECM עמה שיתף פעולה במשך 34 השנים שלאחר מכן. ב-1972 יצא ב-ECM אלבומו Conference of the Birds, הראשון עם הולנד כמוביל (יחד עם סם ריברס ואנתוני ברקסטון בחלילים ובארי אלטשול בכלי הקשה) ועם לחנים פרי עטו. התקליט זכה להערכה ביקורתית רבה ונחשב לאחר מאלבומי האוונגארד החשובים של תקופתו.
הרכב נוסף (של ECM) בו היה שותף באותה תקופה הוא Gateway עם ג'ון אברקרומבי ודז'ונט.
בשנת 1983 הופיע עם החצוצרן קני ווילר ונגן הסקסופון סטיב קולמן והקליט עמם את התקליטים Jumpin' In, Seeds of Time, ו-, Razor's Edge שזכו לביקורות חיוביות. לאחר מכן יצר את שלישיית דייב הולנד עם דז'ונט והסקסופוניסט סטיב קולמן.
ב-1989 הצטרף לפסנתרן האנק ג'ונס ולמתופף בילי היגינס להקלטת האלבום The Oracle, אלבום בי בופ שונה למדי מהפרויקטים בהם השתתף עד אז.
בשנות התשעים היה הולנד פעיל במספר רב של פרויקטים, בהם עם הזמרת בטי קרטר (1992); בהקלטת אלבום מחווה למיילס דייוויס ((So Near (So Far); בהופעות והקלטות נפרדות עם: ביל פריזל, הרבי הנקוק, ג'ים הול, ג'ו לובנו, גארי ברטון ואחרים ובהוראה במספר מסגרות כולל כיתות אמן מבוקשות בפסטיבלי ג'אז ברחבי העולם. בנוסף הקים חמישיית דייב הולנד איתה הקליט את האלבומים: Points of View, Prime Directive, Not for Nothin ו-Extended Play.
בשנת 2000 יצר הולנד ביג בנד משלו עמה הקליט ב-2002 ב-ECM את התקליט What Goes Around, שזיכה אותו, לראשונה, בפרס גראמי. ב-2005 הקים הולנד חברת תקליטים פרטית בשם Dare2, התקליט הראשון שהקליט עם הרכבו בחברה זו, Overtime, זכה אף הוא בפרס גראמי. באותה שנה זכה במשאל קוראי דאון ביט בתואר "מוזיקאי השנה", הביג בנד הטוב של השנה ונגן הבס של השנה וזכה בעיטור מיילס דייוויס בפסטיבל הג'אז הבנילאומי במונטריאול. הוא קיבל גם מספר תוארי דוקטור לשם כבוד בהם ממכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון והוכרז עמית בית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
הערות שוליים

↑  ביקורת באתר Allmusic
↑  נתן ברנד, תקליטים - בעקבי קולטריין - שלישיית דייב הולנד, "triplicate״ סטיב קולמן, אלט סקסופון; דייב הולנד, באס; ג'אק דה־ג׳ונט, תופים;, כל העיר, 21 באוקטובר 1988
↑  אמיר הראל, מיתרים מתוחים, באתר הארץ, 4 בדצמבר 2001
↑  נעם בן זאב, המלצת השבוע: מפגש פסגה נדיר בין הפסנתרן הרבי הנקוק, הסקסופוניסט ויין שורטר, הבסיסט דייב הולנד והמתופף בריאן בלאד, באתר הארץ, 2 באוגוסט 2007
↑  אמיר הראל, הבנה הדדית, באתר הארץ, 22 באוקטובר 2001אמיר הראל, הבנה הדדית, באתר הארץ, 22 באוקטובר 2001
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007318317305171  PLWABN: 9810618573005606  BIBSYS: 5026169  BNE: XX972097  BnF: cb13895278h (data)  GND: 134409361  ICCU: TO0V270123  ISNI: 0000 0000 8412 0907  LCCN: n84163014  LNB: 000141700  MusicBrainz: 7ea233ad-c340-4f62-8678-dbad528aa58e  NKC: ola2002158604  NLA: 36111626  NTA: 097954667  RERO: 02-A003379373  SNAC: w6dn45cm  SUDOC: 077720857  VIAF: 115064351   WorldCat (עם VIAF): 115064351 
בהופעה ב-2007 (עם כריס פוטר בסקסופון)
כניסה להר הבית (הלכה)

ערך זה עוסק בסוגיה הלכתית. אם התכוונתם לעלייה להר הבית כתופעה חברתית, ראו .
| --- | --- |
 מקרא:  ספר במדבר, פרק ה', פסוק ב'
 משנה:  מסכת כלים, פרק א', משנה ח'
 תלמוד בבלי:  מסכת פסחים, דף ס"ז, עמוד א'
 משנה תורה:  ספר עבודה, הלכות ביאת מקדש, פרק ג'
 ספרי מניין המצוות:  ספר החינוך, מצווה קפ"ד, מצווה שס"ב, מצווה שס"ג, מצווה תקס"ה
 מקורות נוספים:  שו"ת הרדב"ז, תשובה תרצ"א; יביע אומר, חלק ה', יורה דעה, סימן כ"ו; הרב שלמה גורן, הר הבית
 
מבט על הר הבית מכיוון דרום. בלב הרחבה – כיפת הסלע. בדרום הרחבה – מסגד אל-אקצא (הכיפה הכסופה). למרגלות הר הבית, מדרום – הגן הארכאולוגי ירושלים.
כניסה להר הבית על פי ההלכה כוללת דינים מיוחדים, סייגים ואיסורים. ההלכה מתייחסת לשטח מוקף חומה בגודל 500 אמה על 500 אמה, שהיה בהר המוריה, בדרום-מזרח העיר העתיקה של ירושלים של היום. במתחם זה שכנו בית המקדש הראשון והשני, והוא המקום הקדוש ביותר לעם היהודי פרט למקום בית המקדש עצמו, שקדוש ממנו, ומקום קודש הקודשים, שהוא הקדוש ביותר בבית המקדש.
ההלכה מגדירה מספר דרגות של קדושה בחלקים שונים של ההר. בנסיבות מסוימות עשויה הכניסה להר הבית בכלל ולחלקים מסוימים שלו בפרט להיחשב כמצווה, אך בנסיבות אחרות, כמו כניסה בטומאה ללא היטהרות כדין, עלולה זו להיחשב לעבירה ובמקרים מסוימים אף לעבירה חמורה שעונשה כרת.
הגדרת הר הבית בהלכה

על פי המשנה, הר הבית היה ריבוע בן 500 אמה על 500 אמה, ומרבית השטח החיצון היה בדרום הסורג, כדברי המשנה במסכת מדות, פרק ב', משנה א': ”הַר הַבַּיִת הָיָה חֲמֵשׁ מֵאוֹת אַמָּה עַל חֲמֵשׁ מֵאוֹת אַמָּה. רֻבּוֹ מִן הַדָּרוֹם, שֵׁנִי לוֹ מִן הַמִּזְרָח, שְׁלִישִׁי לוֹ מִן הַצָּפוֹן, וּמֵעוּטוֹ מִן הַמַּעֲרָב.” המתחם המכונה כיום הר הבית, והמוקף בארבע רוחותיו חומות המשמשות כקירות תמך, גדול בהרבה מהשטח המוזכר במשנה. הוא בצורה דמוית טרפז שאורכו כ-480 מטר ורוחבו כ-300 מטר, ושטחו הוא כמאה וארבעים דונם. מיקומו המדויק של השטח ההלכתי בתוך מתחם הר הבית כיום נתון לספקות ומחלוקות בין אנשי ההלכה בדורנו.
הסיבה להפרש הגדול בין שטחו ההלכתי של הר הבית לבין השטח כיום, הוא בנייה שנעשתה על ידי החשמונאים ובעיקר על ידי הורדוס, בנייה שהרחיבה את ההר בעיקר לכיוון צפון ודרום. לפי הדעה המקובלת, בנייה זו הגדילה פיזית את שטחו של המתחם, אך לא השפיעה ושינתה מבחינה הלכתית את האזורים עליהם חלים דיני הקדושה השונים.
לפי המשנה: ”אין מוסיפין על העיר ועל העזרות אלא במלך ונביא ואורים ותמים ובסנהדרין של שבעים ואחד ובשתי תודות ובשיר. ובית דין מהלכין ושתי תודות אחריהם, וכל ישראל אחריהם. [...] וכל שלא נעשה בכל אלו, הנכנס לשם אין חיבין עליה” לפיכך בימי בית המקדש השני, שבהם לא היה מלך ולא אורים ותומים, לא התקיימו התנאים הנדרשים להרחבת השטח של העזרה. אמנם, בנוגע להר הבית לא נזכר במשנה כיצד מוסיפים על קדושתה. לדעת הרב יצחק שילת יש לחוש שגם שאר מתחם הר הבית שעד החומה ההרודיאנית התקדש מדרבנן בקדושת הר הבית. ואילו הרב יעקב אריאל סובר, שאין לחוש להרחבת הקדושה.
באשר לשטחים התת-קרקעיים, לפי פסק הרמב"ם, "המחילות הפתוחות לעזרה – קודש, והפתוחות להר הבית – חול". דין זה שימש להתרת עבודות לחשיפת אולם תת-קרקעי שמאחורי שער וורן בכותל המערבי בשנת 1981.
מחנה שכינה מחנה לוויה ומחנה ישראל

שטחו ההלכתי של הר הבית, מחולק לשני אזורים עיקריים: מחנה לוויה ובתוכו מחנה שכינה. כל מקום אחר בירושלים ובערים מוקפות החומה האחרות נקרא בהלכה מחנה ישראל. לכל אחד מאזורי קדושה אלה ישנם דינים ואיסורים שונים זה מזה. ככל שהאזור פנימי יותר כך הוא מקודש מחברו, הלכותיו חמורות יותר, ודיני הכניסה אליו נוקשים יותר.
מחנה שכינה מחנה לוויה ומחנה ישראל > מחנה לוויה

הר הבית: השטח המזרחי, החצר המערבית, הרחבה הדרומית והחלק הצפוני הסמוך לסורג והחיל מבחוץ.
הסורג: מחיצת אבנים נמוכה, שעד אליה מותרת הכניסה לגויים ולטמאי מתים. נמצא לפני החיל.
החיל: השטח בין הסורג לכותלי העזרות.
עזרת נשים: שטח שנמצא ממזרח לעזרה, ושימש לכינוסים ציבוריים ופעולות אחרות שלא נכללו בעבודת הקורבנות. מן התורה דינם של החיל ועזרת הנשים כהר הבית, אולם מדרבנן אסור לטמאי מתים להיכנס אליהם.
מחנה שכינה מחנה לוויה ומחנה ישראל > מחנה שכינה

עזרת ישראל: השטח הפנימי ביותר אליו הורשו ישראלים להיכנס שלא לצורך.
עזרת כהנים: שטח ששימש את הכהנים וכן ישראלים שנכנסו לצורך הקרבת קרבן.
בין האולם ולמזבח: השטח הפנימי ביותר אליו הורשו להיכנס כהנים בעלי מומים.
ההיכל: השטח הפנימי ביותר אליו הורשו להיכנס הכהנים.
הדביר או קודש הקודשים: אליו נכנס רק כהן גדול ביום הכיפורים.
מחנה שכינה מחנה לוויה ומחנה ישראל > בתקופת המשכן במדבר > שילוח טמאים מהמחנות

דיני הכניסה בטומאה לאזורי הקדושה השונים נלמדים על ידי חז"ל מפסוקים במקרא הנוגעים לשילוח והרחקת טמאים ממחנה בני ישראל במדבר. במקרא מוזכר איסור כניסת מצורעים, זבים, טמאי קרי וטמאי מתים לאזור הנקרא "מחנה":
חז"ל פירשו פסוקים אלו כעוסקים בשלושה מחנות שונים:
מחנה ישראל: שטח מחנות כל השבטים. אליו אסורים רק המצורעים בכניסה, אך בעלי טומאות אחרות היוצאות מן הגוף וטמאי מתים מותרים בו.
מחנה לוויה: מקום ישיבתם של בני שבט לוי סביב המשכן. אסור בכניסה לבעלי טומאה היוצאת מן הגוף (מצורעים, זבים וזבות, יולדות, נידות וטמאי קרי), אך מותר בכניסה לטמאי מת, ואפילו המת עצמו, ולמדו זאת חז"ל מכך שמשה רבנו, שישב במחנה לוויה, נשא עמו את עצמות יוסף.
מחנה שכינה: אוהל מועד. אליו אסורים בכניסה כל הטמאים: בעלי טומאה היוצאת מן הגוף (מצורעים, זבים וזבות, יולדות, נידות וטמאי קרי), טמאי מתים וכל הטמאים ממגע במשהו טמא (שרץ, נבלה, טמאים אחרים ועוד). כל הנכנס אליו בטומאה חייב כרת.
מחנה שכינה מחנה לוויה ומחנה ישראל > בתקופת המקדש בירושלים

כשנכנסו בני ישראל לארץ והחליף המקדש בירושלים את המשכן, הועתקו שלושת המחנות לירושלים, כדברי התוספתא:
וכשם שהיו במדבר שלש מחנות – מחנה שכינה, מחנה לויה, מחנה ישראל, כך היו בירושלים. מפתח ירושלים ועד פתח הר הבית – מחנה ישראל; מפתח הר הבית ועד שערי נקנור – מחנה לויה; משערי נקנור ולפנים – מחנה שכינה.
גם במקדש שבירושלים נותרו דיני שילוח מדאורייתא כדיני המשכן במדבר. אולם בימי בית ראשון ושני הוסיפו חז"ל סייגים ודינים מדרבנן בהלכות שילוח טמאים מן המחנות, הן על ישראל והן על הגויים. כדברי המשנה:
עֶשֶׂר קְדֻשּׁוֹת הֵן:

אֶרֶץ יִשְׂרָאֵל מְקֻדֶּשֶׁת מִכָּל הָאֲרָצוֹת. וּמַה הִיא קְדֻשָּׁתָהּ, שֶׁמְּבִיאִים מִמֶּנָּה הָעֹמֶר וְהַבִּכּוּרִים וּשְׁתֵּי הַלֶּחֶם, מַה שֶּׁאֵין מְבִיאִים כֵּן מִכָּל הָאֲרָצוֹת:

עֲיָרוֹת הַמֻּקָּפוֹת חוֹמָה מְקֻדָּשׁוֹת מִמֶּנָּה, שֶׁמְּשַׁלְּחִים מִתּוֹכָן אֶת הַמְּצֹרָעִים, וּמְסַבְּבִין לְתוֹכָן מֵת עַד שֶׁיִּרְצוּ. יָצָא, אֵין מַחֲזִירִין אוֹתוֹ:

לִפְנִים מִן הַחוֹמָה (=מחנה ישראל, העיר ירושלים) מְקֻדָּשׁ מֵהֶם, שֶׁאוֹכְלִים שָׁם קָדָשִׁים קַלִּים וּמַעֲשֵׂר שֵׁנִי.

הַר הַבַּיִת (=מחנה לוייה) מְקֻדָּשׁ מִמֶּנּוּ, שֶׁאֵין זָבִים וְזָבוֹת, נִדּוֹת וְיוֹלְדוֹת נִכְנָסִים לְשָׁם. (כמו כן, אסורה גם כניסת בעל קרי למחנה לוויה, על פי דרשת התלמוד במסכת פסחים).

הַחֵיל מְקֻדָּשׁ מִמֶּנּוּ, שֶׁאֵין גּוֹיִם וּטְמֵא מֵת נִכְנָסִים לְשָׁם.

עֶזְרַת נָשִׁים מְקֻדֶּשֶׁת מִמֶּנּוּ, שֶׁאֵין טְבוּל יוֹם נִכְנָס לְשָׁם, וְאֵין חַיָּבִים עָלֶיהָ חַטָּאת.

עֶזְרַת יִשְׂרָאֵל (=מחנה שכינה) מְקֻדֶּשֶׁת מִמֶּנָּה, שֶׁאֵין מְחֻסַּר כִּפּוּרִים נִכְנָס לְשָׁם, וְחַיָּבִין עָלֶיהָ חַטָּאת.

עֶזְרַת הַכֹּהֲנִים מְקֻדֶּשֶׁת מִמֶּנָּה, שֶׁאֵין יִשְׂרָאֵל נִכְנָסִים לְשָׁם אֶלָּא בִשְׁעַת צָרְכֵיהֶם, לִסְמִיכָה לִשְׁחִיטָה וְלִתְנוּפָה:

בֵּין הָאוּלָם וְלַמִּזְבֵּחַ מְקֻדָּשׁ מִמֶּנָּה, שֶׁאֵין בַּעֲלֵי מוּמִין וּפְרוּעֵי רֹאשׁ נִכְנָסִים לְשָׁם.

הַהֵיכָל מְקֻדָּשׁ מִמֶּנּוּ, שֶׁאֵין נִכְנָס לְשָׁם שֶׁלֹּא רְחוּץ יָדַיִם וְרַגְלָיִם.

קֹדֶשׁ הַקֳּדָשִׁים מְקֻדָּשׁ מֵהֶם, שֶׁאֵין נִכְנָס לְשָׁם אֶלָּא כֹּהֵן גָּדוֹל בְּיוֹם הַכִּפּוּרִים בִּשְׁעַת הָעֲבוֹדָה.
לפיכך, תחומי הכניסה האסורים לאזורי הקדושה השונים בטומאה הם:
למצורעים: אסורה הכניסה לכל ערי ישראל שהיו מוקפות חומה בימות יהושע בן נון ובכללן לשטח ירושלים הקדומה.
לטמאים בטומאה היוצאת מן הגוף, ובכללם: זב, זבה, יולדת, נידה ובעל קרי שלא נטהרו בטבילה: אסורה הכניסה להר הבית.
לגויים, וליהודים טמאי מת: אסורה הכניסה מבעד לסורג, אל החיל.
לטבול יום: אסורה הכניסה לעזרת נשים.
למחוסר כיפורים: אסורה הכניסה לעזרת ישראל.
מחנה שכינה מחנה לוויה ומחנה ישראל > כניסה בטומאה בהיתר

יש מקרים שהותרה הכניסה אפילו בטומאה, כגון שנצרכו לתקן דבר במקדש ואין טהורים שיעשו זאת. כמו כן, כאשר כל העם או רובו טמאי מתים, הותרה כניסה גם מעבר לחיל לצורך הקרבת קורבנות, לפי הכלל שטומאה הותרה בציבור.
מחנה שכינה מחנה לוויה ומחנה ישראל > ביאה ריקנית

הנכנס לעזרה שלא כדי לעבוד או להשתחוות, לוקה, והנכנס לקודש הקודשים חייב מיתה. במשנה מוזכר גם שאסור לעבור בהר הבית כקיצור דרך למקום אחר (קפנדריא), והרמב"ם הוסיף: ”לא יכנס לו אלא לדבר מצווה”. דין זה למד הרמב"ם, לפי הכסף משנה, בקל וחומר מבית כנסת.
הקדושה באין מקדש

בגמרא מופיעה מחלוקת האם קדושת מקום המקדש תקפה גם כאשר המקדש חרב. הראשונים נחלקו כמי ההלכה. הרמב"ם, פסק כרב הונא שקדושה ראשונה קידשה לעתיד לבוא ולכן הנכנס חייב כרת: ”וּבְמַה נִּתְקַדְּשָׁה? בִּקְדֻשָּׁה רִאשׁוֹנָה שֶׁקִּדְּשָׁהּ שְׁלֹמֹה, שֶׁהוּא קִדֵּשׁ הָעֲזָרָה וִירוּשָׁלַיִם לִשְׁעָתָן וְקִדְּשָׁן לֶעָתִיד לָבוֹא.” כשיטה זו סוברים גם התוספות, ספר יראים והריטב"א.
בדבריו מחלק הרמב"ם בין קדושת ארץ ישראל מימות יהושע בן נון, שלדעתו בטלה עם גלות בבל וחודשה עם שיבת ציון: ”כָּל שֶׁהֶחֱזִיקוּ עוֹלֵי מִצְרַיִם וְנִתְקַדֵּשׁ קְדֻשָּׁה רִאשׁוֹנָה כֵּיוָן שֶׁגָּלוּ בָּטְלָה קְדֻשָּׁתָן. שֶׁקְּדֻשָּׁה רִאשׁוֹנָה לְפִי שֶׁהָיְתָה מִפְּנֵי הַכִּבּוּשׁ בִּלְבַד קָדְשָׁה לִשְׁעָתָהּ וְלֹא קָדְשָׁה לֶעָתִיד לָבוֹא. כֵּיוָן שֶׁעָלוּ בְּנֵי הַגּוֹלָה וְהֶחֱזִיקוּ בְּמִקְצָת הָאָרֶץ קִדְּשׁוּהָ קְדֻשָּׁה שְׁנִיָּה הָעוֹמֶדֶת לְעוֹלָם לִשְׁעָתָהּ וְלֶעָתִיד לָבוֹא,” לבין קדושת מקדש שלמה, שקדושתו עומדת לעולם, אף בחורבן. את ההבדל מסביר הרמב"ם:
וְלָמָּה אֲנִי אוֹמֵר בַּמִּקְדָּשׁ וִירוּשָׁלַיִם קְדֻשָּׁה רִאשׁוֹנָה קָדְשָׁה לֶעָתִיד לָבוֹא, וּבִקְדֻשַּׁת שְׁאָר אֶרֶץ יִשְׂרָאֵל לְעִנְיַן שְׁבִיעִית וּמַעַשְׂרוֹת וְכַיּוֹצֵא בָּהֶן לֹא קָדְשָׁה לֶעָתִיד לָבוֹא? 
לְפִי שֶׁקְּדֻשַּׁת הַמִּקְדָּשׁ וִירוּשָׁלַיִם מִפְּנֵי הַשְּׁכִינָה, וּשְׁכִינָה אֵינָהּ בְּטֵלָה, וַהֲרֵי הוּא אוֹמֵר (ויקרא כו, לא) 'וַהֲשִׁמּוֹתִי אֶת מִקְדְּשֵׁיכֶם' וְאָמְרוּ חֲכָמִים "אַף עַל פִּי שֶׁשּׁוֹמְמִין בִּקְדֻשָּׁתָן הֵן עוֹמְדִים". אֲבָל חִיּוּב הָאָרֶץ בִּשְׁבִיעִית וּבְמַעַשְׂרוֹת אֵינוֹ אֶלָּא מִפְּנֵי שֶׁהוּא כִּבּוּשׁ רַבִּים, וְכֵיוָן שֶׁנִּלְקְחָה הָאָרֶץ מִידֵיהֶם בָּטַל הַכִּבּוּשׁ וְנִפְטְרָה מִן הַתּוֹרָה מִמַּעַשְׂרוֹת וּמִשְּׁבִיעִית שֶׁהֲרֵי אֵינָהּ מִן אֶרֶץ יִשְׂרָאֵל. וְכֵיוָן שֶׁעָלָה עֶזְרָא וְקִדְּשָׁהּ לֹא קִדְּשָׁהּ בְּכִבּוּשׁ אֶלָּא בַּחֲזָקָה שֶׁהֶחְזִיקוּ בָּהּ, וּלְפִיכָךְ כָּל מָקוֹם שֶׁהֶחְזִיקוּ בָּהּ עוֹלֵי בָּבֶל וְנִתְקַדֵּשׁ בִּקְדֻשַּׁת עֶזְרָא הַשְּׁנִיָּה הוּא מְקֻדָּשׁ הַיּוֹם וְאַף עַל פִּי שֶׁנִּלְקַח הָאָרֶץ מִמֶּנּוּ וְחַיָּב בִּשְׁבִיעִית וּבְמַעַשְׂרוֹת.
לעומת זאת, הראב"ד חולק על דברי הרמב"ם ואומר: ”סברת עצמו היא, ולא ידעתי מנין לו... לפיכך הנכנס עתה שם אין בו כרת”. המאירי, מאחרוני הראשונים, הבין מדברי הראב"ד שכוונתו להתיר כניסה למקום המקדש לאחר החורבן. ואף העיד ששמע שכך נוהגים בפועל: ”וגדולי המפרשים [הראב"ד] כתבו בהגהותיהם [השגות על הרמב"ם] שאף בקדושה שנייה לא נאמרה אלא לשאר ארץ ישראל, אבל ירושלם ומקדש – יודע היה עזרא שעתידין להשתנות ולהתקדש בכבוד עולמי. והנכנס עכשיו לשם אין בו כרת. והמנהג פשוט ליכנס שם לפי מה ששמענו”. לעומת זאת, יש שהסבירו שאמנם אין עונש כרת בכניסה למקום המקדש בזמן הזה, אולם איסור, כנראה איסור דאורייתא, יש בכניסה למקומות האסורים גם לפי הראב"ד.
מכל מקום, הפסיקה הרווחת בימינו חוששת לכך שקדושת המקדש עודה בתוקף אף לאחר החורבן.
זיהוי מקום המקדש

זיהוי מקום המקדש בתוך מתחם הר הבית הוא שאלה שדנו ועסקו בה רבות, הן רבנים ואנשי הלכה, והן במחקר הארכאולוגי, ויש בה כמה שיטות שונות. זיהוי מקום המקדש הוא בעל חשיבות גדולה לכניסה להר הבית על פי ההלכה, שכן יש מקומות בהר הבית אליהם הכניסה אסורה אפילו לאחר טבילה, המקומות אליהם טמא מת אסור בכניסה. כיום, כשאין בנמצא אפר פרה אדומה, ואי אפשר להיטהר מטומאת מת, מותרת הכניסה רק למחנה לוייה עד מקום החיל, וזאת לאחר טבילת היטהרות מטומאות היוצאות מגוף האדם. רק זיהוי מקום המקדש וידיעת מקום החיל, העזרה והדביר, יכול לאפשר כניסה להר הבית למקומות המותרים, והתרחקות מהמקומות האסורים בכניסה בטומאת מת.
כיום, יהודים שומרי הלכה העולים להר הבית בטהרה אוחזים כשיטה המרכזית, המזהה את קודש הקודשים במקומה של כיפת הסלע, ויש מהם החוששים לשיטתו של הרב שלמה גורן המזהה את כיפת הסלע כמקום המזבח. לפי שתי שיטות אלה, ניתן להיכנס להר הבית לאחר טבילה המטהרת מטומאות היוצאות מגוף האדם, וללכת בו במסלול היקפי, בהתרחקות מהאזור המוגבה במרכז ההר האסור לכניסה לטמא מת והיצמדות לכתלים, לפי מסלולים מוגדרים המותרים בהליכה ומפורסמים על ידי העמותות המעודדות עליית יהודים להר הבית.
זיהוי מקום המקדש > כיפת הסלע – מקום קודש הקודשים

השיטה המפורסמת והמקובלת ביותר היא זו המזהה את מקום קודש הקודשים במקומה של כיפת הסלע, ואת הסלע הנמצא שם כאבן השתייה. זיהוי זה מבוסס הן על עדויות ומסורות רבות, והן על מחקרים טופוגרפיים של הר הבית, ובזיהוי זה אוחזת הפסיקה ההלכתית המקובלת. הבסיס האיתן עליו עומד הזיהוי ההלכתי של קודש הקודשים במקום כיפת הסלע הוא תשובתו של הרדב"ז, המביא מסורת ברורה על מקום קודש הקודשים כמקום כיפת הסלע, ופוסק: ”כי הדבר ברור שתחת הכיפה – שם אבן השתייה בלי ספק הנקרא אצלם אל-סכרא”, וכן ”אין ספק כי האבן אשר תחת הכיפה היא אבן השתייה אשר עליה היה הארון בבית קדש הקדשים לצד מערב”. כדברי הרדב"ז פסקו החיד"א, החת"ם סופר, החפץ חיים והחזון איש. למסורת זו שפסק הרדב"ז נוספות עדותו של רבי בנימין מטודלה שביקר בירושלים בערך בשנת 1170, וכתב שעומאר בן אל-ח'טאב בנה כפה גדולה על מקום המקדש. כן מעיד גם רבי פתחיה מרגנשבורג כחמש שנים לאחריו. בראשית המאה ה-14 ביקר בירושלים תלמידו של הרמב"ן שכתב בין השאר: "על אבן שתייה בנו מלכי ישמעאל בנין מפואר מאוד". נוסף על כך, המחקר הטופוגרפי של ההר והתאמתו לדברי חז"ל במסכת מידות שקודש הקדשים היה במקום הגבוה ביותר בהר לא מותיר אפשרויות אלא להציב את קודש הקודשים במקום כיפת הסלע, כך על פי מחקרו של הרב זלמן מנחם קורן בספרו "חצרות בית ה'".
זיהוי מקום המקדש > כיפת הסלע – מקום מזבח העולה

שיטה נוספת היא שמקום כיפת הסלע הוא מקום המזבח, וזיהוי 'בור הרוחות', הנמצא במערה שתחת לאבן, כ"שיתין", הצינורות דרכם התנקז יין הנסכים. טענה זו הסתמכה בעיקר על עדותו של המהנדס והארכאולוג האיטלקי ארמטה פיירוטי כי הוא הצליח להגיע באמצעות אחד הבורות הנמצאים צפונית לאזור אל בור זה. הרב שלמה גורן הסכים עם שיטה זו בספרו "הר הבית". הרב גורן אף ביצע מדידות בהר הבית על ידי חיל ההנדסה של צה"ל בשבועות שלאחר כיבוש ההר במלחמת ששת הימים, זאת כדי לחשב את המרחקים בהר ולהגיע למסקנה לאן מותר להיכנס להר.
זיהוי מקום המקדש > שיטות אחרות

שיטות נוספות מזהות את מקום המקדש בדרומו של מתחם הר הבית, כשיטתו של האדריכל טוביה שגיב או כפי שמשתמע מעדותו של רבי אשתורי הפרחי מחבר ספר כפתור ופרח, כי שער המזרח נמצא בשליש הדרומי של הכותל המזרחי, ראיה לשיטתם הביאו גם מדברי האריז"ל שאין שום מבנה על מקום הבית. שיטה נוספת היא שיטתו של החוקר אשר קאופמן שהמקדש היה בצפונו של מתחם הר הבית, תחת כיפת הרוחות. אולם אלה שיטות יחידאיות במחקר.
כניסת יהודים להר לאחר חורבן בית המקדש > מחורבן בית שני עד התקופה הממלוכית

גם לאחר החורבן המשיכו יהודים להיכנס להר הבית ומקום המקדש. כך מפורש במקורות תנאיים ותלמודיים. לפי השערת בן-ציון דינור, בתקופה המוסלמית המוקדמת היה בית כנסת פעיל בהר, ובעדות הרמב"ם על עלייתו להר הבית נראה שמדבר על בית כנסת זה. כמו כן מובאת עדות סלמון בן ירוחם על תפילת יהודים בהר, וכן עדותם של רבי אברהם בר חייא הנשיא ורבי מנחם המאירי שנהגו היהודים להיכנס להר במאה ה-12. כניסת יהודים לעליות שבהר מתוארת בדברי הרדב"ז, עדות נוספת מביא רבי שמואל ב"ר שמשון שכותב שעלה להר יחד עם רבי יהונתן הכהן מלוניל.
השערותיו של די-נור אודות קיומו של בית כנסת עתיק בהר הבית שנויות במחלוקת, וכבר לאחר פרסומן העירו אלעזר ליפא סוקניק והיסטוריונים נוספים שלפי פרשנותו הכתבים שציטט מתארים בית כנסת עתיק, אבל סביר יותר להניח שהם תיארו את כיפת הסלע, שהתמוטטה ברעידת אדמה בשנת 1016 ונבנתה מחדש חמש שנים לאחר מכן. כמו כן, חפירות ארכאולוגיות שנעשו בהר הבית במאה ה-19 לא מצאו ממצא ארכאולוגי כלשהו שיתמוך בהשערותיו.
כניסת יהודים להר לאחר חורבן בית המקדש > התקופה הממלוכית והעות'מאנית

במשך התקופה המוסלמית המאוחרת, התקופה הממלוכית והתקופה העות'מאנית נאסר על לא-מוסלמים לבקר במקום. עם תום מלחמת קרים בשנת 1853 והתגברות השפעת המעצמות על השלטון העות'מאני, נפתח ההר למבקרים שאינם מוסלמים ורבני היישוב הישן אסרו את העלייה להר.
עליות מפורסמות להר באותן הימים הן עלייתו של משה מונטיפיורי בשנת 1855 בלוויית ד"ר אליעזר הלוי והקונסול הבריטי בירושלים, ג'יימס פין. צעד זה עורר זעם בקרב יהודי העיר, ויש שאף רצו להחרימו. לאחר שננזף בידי הרבנים פנו מונטיפיורי וד"ר הלוי אל רבני ירושלים והתנצלו, והלוי הסביר כי עשו זאת בתום לבב על-פי שיטת הראב"ד המתיר כניסה למחנה שכינה בטומאה בימינו.
בסוף 1855 הייתה בצורת שבעקבותיה עלו מחירי המזון ועניי ירושלים הגיעו למצוקת רעב. הפחה הודיע ליהודים כי יורשו להיכנס למתחם הר הבית כדי להתפלל לגשמים מול אבן השתייה, אולם היהודים דחו את ההצעה מהטעמים הדתיים.
ביקורו של הברון רוטשילד בהר עורר גם הוא תרעומת גדולה, ובשנת 1914 כתב עליו הרב קוק: ”שלבי נמחץ מאוד, מפני חלול השם של היותו במקום המקדש, וביותר על מה ששום איש לא העיר אותו שהוא דבר אסור. פגימה אחת בקדושת מקום בית חיינו, עולה לנו על כל מיליונים של יישובים מעשיים. ואף על פי שלא הפסיד בכל זאת את עברו הגדול בתור מייסד היישוב, ובשוגג או בדרך שהכל הוא בשגגה בא מעשה לידו, וד' הטוב יכפר.”