stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
החומה השלישית
היסטוריה > ארכאולוגיה

הראשון מחוקרי ירושלים שעסק בתוואי החומה השלישית היה אדוארד רובינסון בשנת 1838, בסקר שערך על שרידי חומה גדולה שנמצאו מצפון לחומות העיר העתיקה, באזור מגרש הרוסים. סקר זה היה ראשיתה של מחלוקת מורכבת סביב מהלך בניית החומה השלישית. רובינסון סרטט מפה של השרידים שהיו מצויים על פני השטח, והציע שאלה הם חלק מקו החומה השלישית. במהלך השנים נעלמו השרידים הללו מן הנוף, והם לא הוזכרו בדיווחים מאוחרים יותר.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 חשפו אלעזר ליפא סוקניק ול"א מאיר שרידי חומה מצפון לשער שכם, וזיהו אותם כחלק מהחומה השלישית. לעומתם, קתלין קניון הציע לראות בשרידים אלו כקטע מהדייק שבנה טיטוס בשנת 70. רייך, בהתחשב בגודל הביצורים שנחשפו וברמת הבינוי הגבוהה שבהם, שולל את אפשרות זו.
למעשה שרידי חומה המקובלים על ידי הארכאולוגים כחלק מהחומה השלישית, הם ברחוב "החומה השלישית" בשכונת מורשה (מוסררה), לצד תחנת דלק ברח' חיל ההנדסה (שיח' ג'ראח), ושרידים נוספים שהתגלו מאוחר יותר על ידי רינה אבנר באזור מגרש הרוסים, כשלצידם שרידי קרב ההבקעה של הלגיון הרומאי בשנת 70 לספירה.
כחלק מן המחקר שערך יוסף שפייזר עוגנה המפה ההיסטורית שפרסם רובינסון בעזרת תוכנת ממ"ג (GIS), ושורטטו מפות המרכזות את כלל החפירות הארכאולוגיות שנערכו בתוואי החומה, וממקמות במדויק את תוואי קו החומה.
ראו גם

חומות ירושלים
ירושלים בתקופת בית שני
המרד הגדול
לקריאה נוספת

יוספוס פלאביוס, מלחמות היהודים, מתורגמים מן המקור היווני על ידי ד"ר יעקב נפתלי שמחוני, עם מבואות, הערות ומפתחות. הוצאת מסדה, 1968
מיכאל אבי יונה, שמואל ספראי (עורכים), אטלס כרטא לתקופת בית שני, המשנה והתלמוד, ירושלים, 1966
דן בהט, אטלס כרטא לתולדות ירושלים
מאיר בן-דב, ביצורי ירושלים, ירושלים, 1983
אליעזר ליפא סוקניק ,מאיר ל.א, חפירות החומה השלישית של ירושלים העתיקה, ירושלים, תרצ"א, 1930.
יוסף שפייזר, מבט על תוואי החומה השלישית של ירושלים באמצעות מיפוי מחודש, מחקרי יהודה ושומרון ל', 2021, עמ' 65–90
הערות שוליים

↑  גרשון בר-כוכבא, אהרן הורביץ ואייל מירון (עריכה מדעית), מקדש בלהבות, ספרי מגיד, הוצאת קורן, ירושלים, 2014. מסת"ב: 978-965-526-179-0, עמ' 62.
↑  יוסף שפייזר, מבט על תוואי החומה השלישית של ירושלים באמצעות מיפוי מחודש, מחקרי יהודה ושומרון ל, 2021, עמ' 68
↑  K. Kenyon, Digging Up Jerusalem, london 1974, p. 254-251.
↑  רוני רייך, ‏חורבן ירושלים בשנת 70 לסה"נ: תיאורו של יוסף בן מתתיהו והממצא הארכאולוגי, קתדרה 131, ניסן תש"ס, מרס 2009, עמ' 40
↑  איתי בלומנטל, התגלתה עמדה רומית ממנה שוגרו אבני בליסטראות על י-ם, באתר ynet, 20 באוקטובר 2016.
↑  ניר חסון, ממצאי חפירה במגרש הרוסים עשויים לפתור את חידת החומה השלישית, באתר הארץ, 20 באוקטובר 2016.
↑  יוסף שפייזר, מבט על תוואי החומה השלישית של ירושלים באמצעות מיפוי מחודש, מחקרי יהודה ושומרון ל, 2021, עמ' 69-86
דיפירון

| --- | --- |

 
 שם IUPAC
 Sodium [(2,3-dihydro- 1,5-dimethyl- 3-oxo- 2-phenyl- 1H- pyrazol- 4-yl) methylamino] methanesulfonate
 שמות מסחריים בישראל
 אופטלגין וי-דלגין- דיפרז.
 נתונים כימיים
 כתיב כימי:  C=13
 מסה מולרית:  311.358 גרם למול
 בטיחות
 מעמד חוקי:  P
 סיכון לתלות:  לא קיים
 דרכי מתן:  מתן פומי בקפליות, טיפות וסירופ ומתן בזריקה.
 מזהים
 קוד ATC:  N02BB02 
 מספר CAS:  68-89-3
 PubChem:  80254
 ChemSpider:  6000
 
דיפירון (Dipyrone) או מטאמיזול (Metamizole) היא תרופה המשמשת כמשכך כאבים (אנלגטיקה) ומוריד חום (אנטי-פיורטיקה) שאיננו מגיב לאמצעי טיפול אחרים. בישראל התרופה מוכרת בשמה המסחרי אופטלגין והיא אחת התרופות הנפוצות ביותר בשימוש[דרוש מקור].
לתרופה תופעת לוואי נדירה אך מסוכנת של אגרנולוציטוזיס. בשל החשש, משנות ה-70 של המאה ה-20 נאסר השימוש בדיפירון בארצות הברית, ובהמשך במדינות נוספות כגון אוסטרליה, יפן וחלק ממדינות האיחוד האירופי.
אגרנולוציטוזיס

הסיכון באוכלוסיית העולם מוערך כיום בכ-0.2-2 מקרים למיליון ימי שימוש, מתוכם 7% קטלניים. או במילים אחרות, במדינה של 6 מיליון תושבים שכל אחד מהם נוטל דיפירון יום בחודש, יתרחשו 1-10 מיתות בשנה. שכיחות התופעה משתנה על פי אזורים גאוגרפיים ונמוכה במיוחד במדינת ישראל, על אף שהשימוש בתרופה זו בה נפוץ ביותר.
למרות נתונים אלו, יש להדגיש שמספר מחקרים שנערכו בשנת 1998 והשוו בין מספר מקרי המוות למיליון איש כתוצאה מנטילת תרופות משככות כאבים שאינן ממכרות, הראו שאקמול ודיפירון בעלות סיכון דומה. במחקר ראשון מספר מקרי המוות למליון איש היו: דיקלופנק (וולטרן) = 592, אספירין = 185, דיפירון = 25 ופרצטמול (אקמול) = 20. במחקר השני הנתונים היו: דיקלופנק (וולטרן) = 592, אספירין = 202, פרצטמול (אקמול) = 25 ודיפירון = 20. בשנת 2015 נערך מחקר מטא-אנליזה שהתבסס על 79 ניסויים. המחקר מצא שאין הבדל בסיכון לאירועים שליליים ואירועים שליליים קיצוניים בין דיפריון לבין פרצטמול, נוגדי דלקת שאינם סטרואידים ופלצבו.
נתונים אלו מצביעים על כך שרמת הסיכון של דיפירון דומה לרמת הסיכון של אקמול, ובסיכום המחקר טענו החוקרים ש"הערכת הסיכון שפורסמה בשנות ה-70 הייתה מוגזמת".
יחד עם זאת, בקרב ילדים עד גיל 17 לא ניתן לומר שהתרופה בטוחה כמו נוגדי דלקת שאינם סטרואידים, ועל סמך תיאורי מקרה נראה שקיים סיכון לא זניח לאגרנולוציטוזיס. בשנת 2022 התפרסם לראשונה מקרה מוות בישראל מאגרנולציטוזיס שנגרם מאופטלגין בייצור חברת טבע.
היסטוריה

דיפירון סונתז לראשונה בגרמניה בשנת 1920, על ידי חברת Hoechst AG, ושיווקה החל בשנת 1922. התרופה הייתה בשימוש חופשי בכל העולם ללא מרשם עד שנות ה-70, אז עלה חשד כי היא גורמת לתופעת לוואי מסוכנת אך נדירה של אגרנלציטוזיס. בשנת 1974 נאסרה התרופה לשימוש בשוודיה, ב-1977 היא נאסרה בארצות הברית ולאחר מכן גם במדינות נוספות, בהן: יפן, ואוסטרליה. ברוב מדינות אירופה, התרופה ניתנת רק במרשם רופא. ברוסיה, בישראל, בברזיל, במקסיקו, בסין, במצרים ובמדינות נוספות התרופה נמכרת ללא מרשם. ברוסיה מהווה הדיפירון 80% משוק משככי הכאבים ללא מרשם.[דרוש מקור]
מנגנון פעולה

מנגנון הפעולה אינו מפוענח דיו. ידוע על עיכוב סינתזת פרוסטגלנדין במערכת העצבים המרכזית, עיכוב האנזים אדנילט ציקלאז (adenylate cyclase) המתווך כאב, תיתכן חסימה ישירה של יוני סידן.
מינון ואופן השימוש

המינון במבוגרים - 1000-500 מ"ג (2-1 טבליות) עד ארבע פעמים ביום ועד מינון מקסימלי של 4000 מ"ג ליממה.
הטיפות נתפסות בציבור בטעות כחזקות יותר משתי סיבות עיקריות:
נוזל נספג מהר יותר במחזור הדם ומשפיע מהר יותר על הכאב.
הנטייה לקחת מינון יתר בטיפות גבוהה יותר מבכדורים.
דיפירון אינו נחשב כתרופה מתאימה לשימוש בילדים קטנים, ואסור לתינוקות מתחת לגיל 3 חודשים או משקל של 5 ק"ג.
דיפירון, בניגוד למשככי כאבים רבים, אינו מגרה את מערכת העיכול, בטוח לשימוש במצבים שונים של חומציות בקיבה וניתן לקחת אותו על קיבה ריקה או מלאה.
התוויות נגד ותופעות לוואי

אסור לשימוש לרגישים לדיפירון או למי שסובל מאגרנולוציטוזיס.
אסור למדוכאי מח עצם.
אסור לסובלים מפורפיריה חמורה.
בטיחות בשימוש בהיריון והנקה לא הוכחה, אך לא הוכחה גם סכנה לעובר וליילוד בפועל ניתן בהריון ולאחר לידה לנשים מניקות[דרוש מקור].
בארצות הברית ובאנגליה ממליצים שלא להשתמש בתרופה זו אלא במצבים מיוחדים, וזאת עקב הסיכון של דיכוי מח העצם המלווה את השימוש בתרופה זו.
אין להשתמש בתרופה במשך יותר משבוע ללא ידיעת הרופא. אם מופיעים חום, כתמים בעור, צמרמורת או כאבי גרון, יש להפסיק את לקיחת התרופה מייד ולפנות לחדר מיון או לרופא.
בעבר היה מקובל שאסור לאנשים אשר רגישים לפול שנובע ממחסור באנזים G6PD, אך לפי הספרות הרפואית העדכנית אין מניעה מלתת דיפירון לחולי G6PD במינונים המקובלים.
ירידה חדה בלחץ הדם, שתסמיניה האופייניים הם קצב לב מהיר, חיוורון, רעד, סחרחורת, בחילות או עילפון.
הערות שוליים

↑  Andrade SE, Martinez C, Walker AM. Comparative safety evaluation of non-narcotic analgesics. J Clin Epidemiol 1998; 51: 1357-1365
1 2  CCIOMS WORKING GROUP IV – Geneva, 1998 – Benefit-Risk Balance of Marketed Drugs: Evaluating Drug Signals.
↑  Thomas Kötter, Bruno R. da Costa, Margrit Fässler, Eva Blozik, Metamizole-Associated Adverse Events: A Systematic Review and Meta-Analysis, PLOS ONE 10, 2015-04-13, עמ' e0122918 doi: 10.1371/journal.pone.0122918
↑  Thomas G. de Leeuw, Maaike Dirckx, Antonia Gonzalez Candel, Gail P. Scoones, The use of dipyrone (metamizol) as an analgesic in children: What is the evidence? A review, Pediatric Anesthesia 27, 2017-12, עמ' 1193–1201 doi: 10.1111/pan.13257
1 2 3  Mathias Lutz, Metamizole (Dipyrone) and the Liver: A Review of the Literature, The Journal of Clinical Pharmacology 59, 2019-11, עמ' 1433–1442 doi: 10.1002/jcph.1512
↑  הנחיות קליניות מעודכנות, Clinical Guidelines, קווים מנחים, המלצות וניירות עמדה לטיפול תרופתי באנשים חסרי האנזים G6PD
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4840288-6 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
הצהרת זכויות הנשים והאזרחיות

העמוד הראשון של הצהרת זכויות האישה והאזרחית
הצהרת זכויות הנשים והאזרחיות (בצרפתית: Déclaration des droits de la femme et de la citoyenne), המכונה גם הכרזת זכויות האישה, נכתבה ב־5 בספטמבר 1791 על ידי המחזאית והפעילה הפמיניסטית הצרפתייה אולמפ דה גוז' בתגובה ובהתכתבות עם הצהרת זכויות האדם והאזרח. בפרסום מסמך זה קיוותה דה גוז' לחשוף את כישלונות המהפכה הצרפתית בהכרה בשוויון מגדרי, אך לא הצליחה ליצור השפעה מתמשכת על תוצאות המהפכה. כתוצאה מכתביה, כולל הצהרה זאת, הואשמה דה גוז', נשפטה והורשעה בבגידה, מה שהביא להוצאתה המידית להורג, בימי הטרור שנלוו למהפכה. באופן זה הפכה דה גוז' לאחת משלוש הנשים שנערפו תחת שלטון הטרור - והיחידה שהוצאה להורג בשל כתיבתה הפוליטית.
הצהרת זכויות הנשים והאזרחיות שכתבה בעלת משמעות רבה בשל היותה פורצת דרך. היא הצליחה לראשונה למקד את תשומת הלב הציבורית במגוון נושאים פמיניסטים וזכתה להשפעה רבה.
הקשר היסטורי > ניסיונות קודמים לשוויון

הצהרת זכויות האדם והאזרח אומצה בשנת 1789 על ידי האספה המכוננת הלאומית (Assemblée nationale constituante), במהלך המהפכה הצרפתית. ההצהרה, שהוכנה והוצעה על ידי המרקיז דה לה פאייט, קבעה כי כל הגברים "נולדים ונשארים חופשיים ושווים בזכויות" וכי זכויות אלה היו אוניברסליות. הכרזת זכויות האדם והאזרח הפכה למסמך מפתח מרכזי לזכויות אדם ולניסוח קלסי של זכויות הפרט מול המדינה. ההצהרה חשפה חוסר עקביות בחוקים שהתייחסו לאזרחים באופן שונה על בסיס מין, גזע, מעמד או דת. בשנת 1791 נוספו לחוקה הצרפתית סעיפים חדשים שהרחיבו זכויות אזרחיות ופוליטיות לפרוטסטנטים ויהודים, שנרדפו בעבר בצרפת.
בשנת 1790, קראו ניקולא דה קונדקורט ואטה פאלם ד'אלדרס ללא הצלחה בפני האספה הלאומית להרחיב זכויות אזרחיות ופוליטיות לנשים. קונדקורקט הצהיר כי "מי שהצביע נגד זכותו של אחר, יהא דתו, צבעו או מינו של אותו אדם אחר, מעתה מעולם לא פגע בשלו".
באוקטובר 1789, נשים בשוקי פריז, שהתפרעו בגלל מחירם הגבוה ומיעוט הלחם, החלו לצעוד לוורסאי, בצעדה המכונה לעיתים "צעדת הנשים על ורסאי". אמנם הצעדה לא התבססה רק על ניסיון להרחיב את הזכויות הטבעיות והפוליטיות לנשים, אך המפגינות האמינו כי שוויון בין כל אזרחיה הצרפתים ירחיב את הזכויות הללו לנשים, מיעוטים פוליטיים ואזרחים חסרי אדמה. אף כי במהלך הצעדה, המלך הכיר בשינויים הקשורים במהפכה הצרפתית וכבר לא התנגד לרפורמות ליברליות כאלה, מנהיגי המהפכה לא הצליחו להכיר בכך שנשים הן הכוח הגדול ביותר במצעד, ולא הרחיבו זכויות טבעיות לנשים.
בנובמבר 1789, בתגובה הן ל"הצהרת זכויות האדם והאזרח" והן לכישלונה של האספה הלאומית להכיר בזכויות הטבעיות והפוליטיות של נשים, קבוצת נשים הגישה עתירה להרחבת "השוויון" לנשים, ופנתה לאספה הלאומית בבקשה להוספת נשים. בעוד שאלפי עצומות הוגשו שוב ושוב לאספה הלאומית, מעולם לא הועלתה או נדונה זו.[דרוש מקור]
המהפכה הצרפתית לא הובילה להכרה בזכויות האישה, והדבר הוביל את דה גוז' לפרסם את הצהרת זכויות האישה והאזרחית בתחילת שנת 1791.
הקשר היסטורי > הפוליטיקה של גוז'

אולימפה דה גוז' הייתה מחזאית ופעילה פוליטית צרפתית שכתביה הפמיניסטיים והאבוליסטיים הגיעו לקהלים גדולים. היא החלה את הקריירה שלה כמחזאי בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19, וככל שהמתחים הפוליטיים של המהפכה הצרפתית בנו, היא הפכה מעורבת יותר בפוליטיקה ובמשפט.
בשנת 1788 פרסמה את "Réflexions sur les hommes négres", אשר דרשה חמלה למצוקת העבדים במושבות הצרפתיות. מבחינת גוז' היה קשר ישיר בין המלוכה האוטוקרטית בצרפת לבין מוסד העבדות, היא טענה כי "גברים בכל מקום שווים ... מלכים שהם פשוט לא רוצים עבדים; הם יודעים שיש להם נושאים כנועים." היא הגיעה לידיעת הציבור עם המחזה "l'Esclavage des Noirs", שהועלה בקומדי פראנסז המפורסם בשנת 1785.
גוז' כתבה את הצהרתה המפורסמת "על זכויות האישה והאזרחיות" זמן קצר לאחר שאושרה החוקה הצרפתית של 1791 על ידי לואי השישה עשר, מלך צרפת, והקדישה אותה לאשתו מארי אנטואנט. החוקה הצרפתית סימנה את הולדתה של המלוכה החוקתית קצרת מועד ויישמה אזרחות מבוססת סטטוס. אזרחים הוגדרו כגברים מעל גיל 25, היו "עצמאיים" ושילמו את מס הגיוס. לאזרחים אלה הייתה זכות הבחירה. יתרה מזאת, אזרחות פעילה הייתה דו-שכבתית, עם אלה שיכולים להצביע ואלה שהיו כשירים לתפקיד ציבורי. בהגדרה, לא קיבלו נשים זכויות של אזרחות פעילה. כמו גברים שלא יכלו לשלם את מס המשאלים, ילדים, עובדי בית, עובדי יום כפריים ועבדים, יהודים, שחקנים ותליינים, גם לנשים לא היו זכויות פוליטיות. בהעברת הריבונות לאומה החוקה פירקה את המשטר הישן, אך גוז' טען שהיא לא הלכה מספיק רחוק. אחריה הגיעה "Contrat Social" שלה ("Social Contract, "על שם יצירה מפורסמת של ז'אן-ז'אק רוסו), והציע נישואין על בסיס שוויון מגדרי.
ההצהרה

הצהרת זכויות האישה והאזרחיות פורסמה בשנת 1791 והיא מבוססת על הצהרת זכויות האדם והאזרח בשנת 1789. אולימפה דה גוז' הקדישה את הטקסט למארי אנטואנט, שאותה תיארה כ"אשה הכי מתועבת". בהצהרה נאמר כי "מהפכה זו תיכנס לתוקף רק כאשר כל הנשים יכירו במצבן המצער, ובזכויות שאיבדו בחברה".
ההצהרה > קריאה לפעולה

דה גוז' פותחת ב"הכרזה" שהפכה עם השנים לציטוט מפורסם: "אדם, אתה מסוגל להיות הוגן? אישה שואלת: לפחות תאפשר לה את הזכות לשאול. תגיד לי? מה נתן לך את הזכות הריבונית לדכא את המין שלי?" היא דורשת כי האספה הלאומית תפסוק על "ההצהרה" כחלק מהחוק הצרפתי.
ההצהרה > בהקדמה להצהרה

במבוא ל"הכרזה" שלה, דה גוז' משקפת את השפה של "מגילת זכויות האדם" ומסבירה כי נשים, בדיוק כמו גברים, זכאיות לזכויות - וכי מוסדות פוליטיים צריכים להגן אלה זכויות טבעיות אלו. היא מסיימת את הקדמת הדברים בהצהרתה כי "המין המצטיין ביופיו ואומץ שלו, כפי שהדבר בא לידי ביטוי במהלך כאבי הלידה, מכיר ומצהיר, בנוכחות ובחסות הישות העליונה, את הזכויות הבאות של האישה והאזרחית."
ההצהרה > סעיפי ההצהרה > סעיף 1

הסעיף הראשון של הכרזת זכויות האדם והאזרח מכריז כי "גברים נולדים ונשארים חופשיים ושווים בזכויות." הסעיף הראשון של הצהרת זכויות האישה והאזרחיות נענה: "האישה נולדת חופשייה ונשארת שווה לגבר בזכויות."
ההצהרה > סעיפי ההצהרה > סעיף II וסעיף III

סעיפים II ו-III מרחיבים את סעיפי בהכרזת העצמאות כך שהם יכללו נשים וגברים כאחד בהצהרותיהם.
ההצהרה > סעיפי ההצהרה > סעיף IV

סעיף IV מכריז כי "הגבול היחיד למימוש הזכויות הטבעיות של האישה הוא העריצות התמידית של הגבר המתנגד לה" וכי "יש לשנות את גבולות אלה על ידי חוקי הטבע וההיגיון". בהצהרה זו, דה גוז' מציינת באופן ספציפי כי גברים התנגדו בעריצות לזכויות הטבעיות של נשים, וכי יש לשנות את הגבלות אלה על ידי חוקים של פוליטיות שנועדו ליצור חברה צודקת המגינה על הזכויות הטבעיות של כולם.
ההצהרה > סעיפי ההצהרה > סעיף ו

סעיף V אינו משתנה מהצהרת זכויות האדם.
דה גוז' מרחיבה את הסעיף השישי של הכרזת זכויות האדם והאזרח, שהצהיר על זכויותיהם של אזרחים לקחת חלק בגיבוש החוק, ל: "כל האזרחים כולל נשים קבילים באותה מידה לכל לזכיות כבוד ציבוריות של מעסיקים ללא הבחנה אחרת מזו של מעלותיהם וכישרונותיהם."
ההצהרה > סעיפי ההצהרה > סעיף V עד סעיף IX

הסעיפים V עד IX מרחיבים את הסעיפים בהצהרת זכויות האדם כך שהם יכללו נשים וגברים כאחד בהצהרותיהם.
ההצהרה > סעיפי ההצהרה > סעיף X

בסעיף X, דה גוז' מפנה את תשומת הלב לעובדה שעל פי החוק הצרפתי נשים היו נדונות לעונשים מלאים, ועם זאת שללו מהן זכויות שוות בהצהירה: "אם לנשים יש את הזכות לעלות על הפיגום [למעמד התלייה], עליהן לקבל גם את הזכות לעלות על דוכן הנואמים". אמירה זו הפכה נודעה והופצה לקהלים נרחבים.
ההצהרה > סעיפי ההצהרה > סעיף XI

דה גוז' מצהירה בסעיף XI כי יש לאפשר לאישה לזהות את אב ילדה / ילדיה. היסטוריונים מאמינים שהדבר יכול להתייחס לילדותה של דה גוז' כילדה לא חוקית, דבר שהוביל אותה להבנה שיש לאפשר לנשים לדרוש תמיכה מאבות לילדים לא חוקיים.
ההצהרה > סעיפי ההצהרה > סעיף XII

סעיף זה מסביר כי ההכרזה על זכויות אלה לנשים היא יתרון גדול לחברה, ואינה מועילה רק לאלה המוגנים על ידה. על פי דברי הביוגרף שלה, אוליבייה בלאן, דה גוז' כללה סעיף זה כדי להסביר לגברים את התועלת שהם יזכו בה באמצעות תמיכה בהצהרה זו.
ההצהרה > סעיפי ההצהרה > סעיף XIII עד סעיף XVI

סעיפים XIII עד XVI מרחיבים את האמור בהצהרת זכויות האדם כך שיכללו גם נשים וגם גברים בהצהרותיהם.
ההצהרה > סעיפי ההצהרה > סעיף XVII

הסעיף השבע עשרה ב"הצהרה" מבטא שוויון מיני בנישואין, וכי עם הנישואין, נשים וגברים נמצאים שווים בעיני החוק – פירוש הדבר כי בעת גירושין, רכוש מפוצל באופן שווה בין הצדדים המעורבים.
ההצהרה > נספח להצהרה

דה גוז' פותחת את נספח ההצהרה באמירה: "אישה, התעוררי; אזעקת התבונה מהדהדת בכל היקום: הכירי בזכויותיך." בפסקה הראשונה שלה היא מפצירה בנשים לשקול מה הם הרוויחו מהמהפכה - "זלזול גדול יותר, בוז גדול יותר". היא טוענת שלגברים ונשים יש הכול במשותף, וכי נשים חייבות "להתאחד תחת דגל הפילוסופיה". היא מצהירה כי בכוחן של נשים להתגבר על כל מחסומים שהן פוגשות בהם ולהתקדם בחברה. היא ממשיכה ומתארת ש"נישואין הם קבר האמון והאהבה "ומפצירה בגברים לשקול את הדבר הנכון מבחינה מוסרית שיש לעשות בעת יצירת המסגרת לחינוך נשים.
לאחר מכן כותבת דה גוז' מסגרת לחוזה חברתי (בהשראת רוסו) לגברים ונשים, ונכנסת לפרטים אודות הפרטים של ההשלכות החוקיות ושוויון בנישואין. במובנים רבים, היא מנסחת מחדש את "החוזה החברתי" של רוסו המבקש לחסל את התפיסה המגדרית של אזרח ויוצרת את התנאים הדרושים לשני הצדדים לפרוח.
על פי כתב העת של דה גוז', החולי של הממשל טמון בהיררכיות חברתיות קבועות. מה שעשוי לרפא את הדבר הם יחסי כוחות שווים וסגולה משותפת. דבר העולה בקנה אחד עם המשך מונרכיה חוקתית. נישואין אמורים להיות איגודים מרצון על ידי שותפים בעלי זכויות שוות המחזיקים ברכוש ובילדים הדדית ומפגרים אותם בהסכמה. לכל הילדים שהופקו במהלך איחוד זה יש את הזכות על שם אמם ואביהם, "מכל מיטה שהם באים".
תגובות להצהרה

בתגובה להצהרת זכויות האישה והאזרחית, רבים מהרדיקלים של המהפכה חשדו מיד בדה גוז' בבגידה. הג'ייקובינס (בראשות רובספייר), לאחר שראו כי ההצהרה הופנתה למלכה, חשדו כי דה גוז' (כמו גם בעלי בריתה בז'ירונדינים) היו מלוכניים. לאחר שדה גוז' ניסתה לפרסם פתק שדרש דרישה של מליאה להחלטה בין שלוש צורות שלטון (שכללו מונרכיה חוקתית), ניסו ג'ייקובינים במהירות והרשיעו אותה בבגידה. היא נידונה להוצאה להורג על ידי הגיליוטינה, והייתה אחד מרבים שהוכרזו "אויבים פוליטיים" למדינת צרפת שנטען על ידי שלטון הטרור.
בעת מותה, העיתונות הפריסאית כבר לא פיטרה אותה בלעג כבלתי מזיקה. בעוד שעיתונאים וכותבים טענו כי התוכניות והתוכניות שלה לצרפת לא היו הגיוניות, הם גם ציינו כי בהצעתם היא רצתה להיות "מדינאית". על פשעה, כך דווח ב"ציבור פויל דו סאלוט", הייתה שהיא "שכחה את המעלות שהיו שייכות למין שלה." בסביבה הלא גוגנית של פריז יעקוביאנית, הפמיניזם שלה וה"התערבות הפוליטית" שלה היו שילוב מסוכן.
תגובות להצהרה > תגובות במדינות אחרות > הממלכה המאוחדת

בשנת 1792 בבריטניה כתבה מרי וולסטונקראפט את ספרה "הגנה על זכויות האישה". זה היה בתגובה הן להצהרה של דה גוז' וכן לזו של שארל מוריס דה טלרן-ופריגור לאספה הלאומית הצרפתית, בו נאמר כי נשים צריכות רק לקבל חינוך ביתי. וולסטונקראפט כתבה את ביקורת נוקבת נגד אמות מידה כפולות בתחום המגדר והאשימה גברים בעידוד נשים להתמכרות לרגש מוגזם.
לעומת דה גוז', וולסטונקראפט אכן קראה לשוויון בין המינים בתחומי חיים מסוימים אך אינה מציינת במפורש שגברים ונשים שווים זה לזה. אמירותיה העמומות על שוויון המינים הקשו על סיווג וולסטונקראפט כפמיניסטית מודרנית. "זכויות האישה" התקבלו יחסית יפה בשנת 1792 באנגליה.
תגובות להצהרה > תגובות במדינות אחרות > ארצות הברית

אמנם לא היו השפעות מיידיות בארצות הברית עם פרסום "הכרזת זכויות האישה", אך היא שימשה רבות במודלים של "הצהרת הסנטימנטים", שנכתבה על ידי אליזבת קיידי סטנטון ואחרים בוועידת סנקה פולס, שנערך בקיץ 1848. הצהרת רגשות, ממש כמו מגילת זכויות האישה, נכתבה בסגנון של מגילת זכויות האדם, נכתבה בסגנון של הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
אנליזה

"ההצהרה" של דה גוז' נכתבה ברוח תקיפה ועוקצנית תוך שימוש בטון מיליטנטי. עבור דה גוז', הביטוי החשוב ביותר לחירות היה הזכות לדיבור חופשי; היא מימשה את הזכות הזאת כל חייה.
דה גוז' הסכימה לרוב עם ז'אן-ז'אק רוסו והבנתו כיצד חינוך של אומה יכול לשנות את החברה. עם זאת, היא הרחיבה הרבה מעבר לרוסו מבחינת מגדר, היא טענה כי כישלונה של החברה לחנך את הנשים שלה היה הגורם היחיד לשחיתות בממשל. החוזה החברתי שלה, ניכוס ישיר של רוסו, מכריז כי הזכות בנישואין לקניין שווה וזכויות הורים וירושה היא הדרך היחידה לבנות חברה של הרמוניה.
בזמן המהפכה הצרפתית, הנישואים היו המרכז לניצול פוליטי. בחוזה החברתי שלה מתארת דה גוז' את הנישואין כ"קבר האמון והאהבה "והמקום של" רודנות תמידית". האתר הנפוץ ביותר של אי שוויון מגדרי ממוסד, הנישואין יצר את התנאים להתפתחות חוסר האמינות של נשים ויכולת ההונאה. ב"חוזה החברתי" שלה ניכרים קווי דמיון רבים לתנועות ברחבי העולם. בדומה לאופן בו מרי וולסטונקרפט מסבירה את הנישואין ב-"A Finding of the Rights of Woman"‏ (1792), דה גוז' מצביעה על מלאכות נשית וחולשה כתוצאה ממקומה חסר הכוח של האישה בה. דה גוז', כמו וולסטונקראפט, מנסה להילחם בחסרונות חברתיים וחינוכיים: מעגל הקסמים שמזניח לחנך את נקבותיו ואז מציע את האינטרסים הצרים שלהם כסיבה לסירוב לאזרחות מלאה. עם זאת, שניהם רואים בעובדה שכתוצאה מכך "השחיתות וחולשת האש" של הנשים כמקור עיקרי לבעיות החברה – וכאן טמון גם הפתרון.
ראו גם

צעדת הנשים על ורסאי
משה לוי (ראש מועצה מקומית)

משה לוי (1919‏-1986) היה ראש המועצה המקומית נס ציונה בין השנים 1966‏-1968.
ביוגרפיה

לוי נולד בשנת תרע"ט (1919) בעיר בגדאד שבעיראק, בן למשפחה אמידה בת חמישה אחים ואחיות.
לוי שימש בארצו כעובד מדינה. הוא הגדיר את עצמו כיהודי ציוני נלהב, היה מראשי הקהילה היהודית בעיראק ואחת הדמויות במפעל הציוני של העלאת יהודי עיראק ארצה.
בשנת 1951 עלה משה לוי, יחד עם אשתו סעידה וחמשת ילדיהם, לארץ ישראל במסגרת מבצע עזרא ונחמיה, תוך שהם משאירים אחריהם ממון רב ונכסים בעיראק. בתחילה גרו במחנה עולים ואחר כך עברו למעברת נס ציונה, שם למד עברית ושם גם נולדה בתו הקטנה.
משה לוי נבחר ליו"ר הוועד במעברת נס ציונה, וכן כיהן כמזכיר סניף הפועל המזרחי וכמנהל המחלקה לעדה הבבלית.
בשנת 1954 הצטרף למפלגת המפד"ל בה שימש כפעיל מרכזי.
בין השנים 1954–1986 היה יו"ר לענייני מיעוטים מטעם המפד"ל ובמסגרת תפקידו זה היה לגורם מקשר בין בני המיעוטים במדינה לבין הממשלה. לימים, האמון והכבוד שרכשו לו בני קהילות המיעוטים (לרבות דרוזים צ'רקסים, ערבים ובדואים) סייעו בחיזוק מעמדה של מפלגת המפד"ל בקרב מגזרים אלו.
בשנים 1957–1966 שימש כיו"ר חברה קדישא בנס ציונה. בשנת 1955 נתמנה לחבר מועצה מטעם המפד"ל במועצת נס ציונה, ומשנת 1965 כיהן כסגן ראש מועצה.
ב-1966 נבחר לראשות המועצה המקומית. במשרה זו כיהן משה לוי עד לשנת 1968.
משה לוי נפטר בשנת 1986 בגיל 67, והובא למנוחות בבית העלמין של נס ציונה.
בשנת 2001, כהוקרה לפועלו, נקרא על שמו רחוב בחלקה המערבי של העיר.
לקריאה נוספת

אריה חשביה, נס-ציונה עיר עם לב של מושבה, יצא לאור על ידי עיריית נס ציונה באמצעות הוצאת מלוא בע"מ, תשס"ג 2003 (עמ' 156 בפרק "הקברניטים-ראשי היישוב מראשיתו").
רחוב הנושא את שמו של משה לוי בנס ציונה
כרמל סלע

כרמל סלע (27 בינואר 1950 – 19 בדצמבר 2021) היה חקלאי ופוליטיקאי ישראלי. כיהן כראש המועצה האזורית חוף הכרמל משנת 2004 עד 2018.
ביוגרפיה

כרמל סלע נולד בגבע כרמל. שמו נגזר משם המושב שבו נולד ובו גר כל חייו. אביו, מרדכי סלע היה ראש המועצה האזורית חוף הכרמל - תפקיד, שמאוחר יותר, כיהן בו כרמל סלע עצמו.
כרמל סלע למד בבית הספר בכרם מהר"ל ואחר כך בבית הספר התיכון כפר גלים. את שירותו הצבאי ביצע בחיל האוויר. עם שחרורו מהצבא בשנת 1973 השתלב כרמל במשק החקלאי המשפחתי שמרכזו מטע בננות.
כרמל סלע היה נשוי ונולדו לו בן ושתי בנות. נפטר ממחלת הסרטן ב-19 בדצמבר 2021, והובא למנוחות בבית העלמין המשותף למושבים גבע כרמל וצרופה.
ביוגרפיה > שירות ציבורי

שימש, החל משנת 1983 חבר הנהלה במושב, יו"ר ועד המושב וחבר מליאה. ביצע את פרויקט ההרחבה בגבע כרמל והוסיף כ-100 מגרשים חדשים ליישוב.
כיהן כיו"ר חגיגות 40 לגבע כרמל, יו"ר אירועי היובל של גבע כרמל, וב-2001 יו"ר אירועי יובל המועצה האזורית, וניהל את להקת המחול "כרמל מנשה".
ב-2004 נבחר סלע לראש המועצה האזורית חוף הכרמל. בתקופה זו מונה כרמל סלע ליו"ר הוועדה הכלכלית של מרכז המועצות האזוריות, ליו"ר רשות ניקוז כרמל, ליו"ר הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה וכחבר הוועדה לשמירת הסביבה החופית. בין היתר ביצע איחוד רשויות מוצלח עם היישוב עתלית ומחק גירעונות שהצטברו בקדנציות של קודמיו בסך כ-11 מיליון שקל.
ב-2009 נבחר כרמל בשנית לראשות המועצה. החל משנה זו הוא מכהן בוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה. בקדנציה זו פעל סלע בלהקמת היכל התרבות "מוזה" במרכז מיר"ב, ולצדו ספרייה ובית קפה, שיקום יישובים לאחר השרפה בכרמל, במאבק להרחקת מתקן קליטת הגז מבתי התושבים, להרחבת עתלית, להסדרת קרקעות בקיסריה, ולהקמת שני מכוני טיהור מתקדמים.
ב-2013 נבחר בפעם השלישית לראשות המועצה האזורית חוף הכרמל. ב-2018 הודיע שלא יתמודד לקדנציה נוספת בבחירות שהתקיימו באותה השנה.
הערות שוליים

↑  מהפך בבחירות לראשות המועצה האזורית חוף הכרמל; כרמל סלע ניצח את אריה שמחוני - כאן נעים
↑  כרמל סלע: מחפש אהבה בשיכון ג’ - מגזין המושבות
↑  היכל התרבות "מוזה" - גפן
↑  אחיה ראב"ד, תושבי חוף הכרמל: לא רוצים תחנת גז ליד הבית, באתר ynet, 15 במרץ 2010
↑  אודי אמסלם, בפעם השלישית: כרמל סלע נבחר כראש מועצת חוף הכרמל - ידיעות חיפה