stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ולנטינה איבנובסקה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 באפריל 1895 
 פטירה:  11 בינואר 1980 (בגיל 84) 
 מדינה:  פולין 
 מידע חסידת אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (26 באוקטובר 1978) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  ולנטינה איבנובסקה
 
ולנטינה איבנובסקה (ברוסית: Валентина Ивановская‏; 2 באפריל 1895 – 11 בינואר 1980) הייתה חסידת אומות העולם ממוצא רוסי שהצילה ילדה יהודיה בוורשה בפולין בתקופת השואה וקשרה את גורלה עם מדינת ישראל.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

ולנטינה עזבה את רוסיה לפולין בשנות ה-20 והתגוררה בוורשה בדירה קטנה אותה חלקה עם דיירים פולניים. ב-1943 פגשה ולנטינה בוורשה את אייזיק גוטמן, שפנה אליה בחיפוש אחר מקום מסתור לאחייניתו הניה רוזנמן בת ה-12 וחצי, אותה הבריח מגטו ביאליסטוק. כעבור מספר ימים ולנטינה מצאה מקום מסתור להניה אצל חברתה יקטרינה פנצ'נקו. הניה עזרה בעבודות משק הבית ליקטרינה שהשיגה עבורה תעודת זהות מזויפת. שמה של הניה הוחלף להלנה יגורוף כדי לא לעורר חשד. ולנטינה סייעה גם לדוד של הניה ולמשפחתו למצוא מקום מסתור ועזרה להם לשמור על קשר באמצעות העברת מסרים והודעות ביניהם.
בזמן מרד גטו ורשה באפריל 1943 ולנטינה נשארה בורשה, ולאחר מכן העבירו אותה למחנה פרושקוב, שם עזרה לבני משפחתה של הלנה, כולל דודה, למצוא מקום מסתור. תוך כדי כך ולנטינה עזרה לבני המשפחה לתקשר עם הלנה.
ביולי 1944, כאשר הצבא האדום החל להתקרב לוורשה, דאגה ולנטינה לכך שיקתרינה והניה יעברו לגרמניה, לרבנסבורג (Ravensburg). באוגוסט 1944, כאשר פרץ מרד ורשה, נשלחה ולנטינה לפרושקוב ומשם ביקשה העברה לרבנסבורג, שם התאחדה עם יקתרינה והניה. לאחר מותה של יקטרינה, ולנטינה לקחה חסות מלאה על הניה שהייתה כבר בת 14.
לאחר המלחמה

ולנטינה פעלה ממניע מוסרי להחזרת הניה לחיק משפחתה, ועזרה לה לשלוח מכתבים לאיתור קרובי משפחה. נמצאו שני דודים ששרדו והיגרו לארצות הברית ודודה נוספת במחנה עקורים באוסטריה. באמצעות תנועת הבריחה סייעה ולנטינה להניה לחצות את הגבול ולהתאחד עם דודתה באוסטריה. לאחר איחוד המשפחה הניה החליטה לעלות לארץ ישראל, וולנטינה שבה לגרמניה. ולנטינה שמרה על קשר הדוק עם הניה בעזרת מכתבים במהלך השנים וביקרה אותה בארץ. לבסוף השתכנעה לעלות ולעבור לגור עם הניה ובעלה בישראל. ב-1975 עברה להתגורר עמם בקריית מוצקין. ב-1978 עברה ולנטינה להתגורר בבית אבות לוקנר בנהריה. ולנטינה התנגדה לאורך כל השנים לקבל הכרה והוקרה על הצלת הניה.
הכרה והנצחה

ב-26.10.1978 הכיר יד ושם בוולנטינה כחסידת אומות העולם ושמה נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם ירושלים. ב־21.06.2022 נערך במרכז משמעו"ת בקריית מוצקין, טקס הוקרה לוולנטינה איבנובסקה על כך שהצילה את הניה (אילנה הראל). במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ליד ושם ושב"כ במהלך 2021, במסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורה של ולנטינה. קברה אותר בבית הקברות הנוצרי בעכו ונקבעה עליו לוחית זיכרון.
לקריאה נוספת

אריאלה ראובני, "הלנה והמצילה שלה", דבר, 7 בנובמבר 1978
אפרים דקל, שרידי חרב: הצלת ילדים בשואה ולאחריה. משרד הביטחון, 1963, עמ' 218–221 (אמהות)
הערות שוליים

1 2 3  ולנטינה איבנובסקה, באתר יד ושם
↑  פינצ'בסקי גרשון, חסד אחרון: סיפורם של חסידי אומות העולם בישראל, ירושלים: יד ושם 2023, עמוד 23
↑  עדות מאת הלנה הראל נמסרה לורה פראוסניץ, 22 באוגוסט 1978, ארכיון יד ושם, תיק 1468.
1 2  מרכז משמעות ולנטינה איבנובסקה
↑  אור הלר, "חסד אחרון": המבצע של שב"כ ויד ושם להנצחת חסידי אומות העולם, באתר חדשות 13, 7 באפריל 2021
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ולנטינה איבנובסקה".
היישוב הישן

פועלים יהודים בכרם אברהם, ירושלים, 1855
מפת ארץ ישראל וסביבתה, מעשה ידי הנרי ליבו, משנת 1729
מפת ארץ ישראל, מעשי ידי י"ב אלן, משנת 1851
המושג היישוב הישן מתייחס לחברה היהודית הוותיקה בארץ ישראל,  שהתעצמה דמוגרפית ברבע האחרון של המאה ה-18 ובמשך המאה ה-19 במהלך התקופה העות'מאנית בארץ ישראל. ההיסטוריוגרפיה הישראלית מתקפת את קיומה עד שנות מלחמת העולם הראשונה, וחלקים ממנה עד שנת תש"ח (1948). הכינוי "יישוב ישן" נטבע בשלהי המאה ה-19. כמו כן, הכינוי משמש עד היום בחברה החרדית, לתיאור פלג חרדי מצאצאי היישוב הישן, הייחודי בלבושו ובמנהגיו, שרובו מאורגן כיום במסגרת העדה החרדית (מכונים גם ירושלמים ובעגה המקומית צ'אלמרס).
בראשית שנות השמונים של המאה ה-19 החלה תקופה חדשה בדברי ימי היישוב, כאשר החל גל העלייה הראשונה בשנת תרמ"ב (1881), והתגברה צמיחתו של "היישוב היהודי החדש". בספרות המחקר מתוארת התרחבותו של היישוב היהודי בארץ על ידי שתי החברות; תחילתו ברוב "הישן" והוותיק, אשר אליו הצטרפו העולים החדשים יוצרי "החדש", והמשכו בצמיחה משותפת, תוך כדי עימות ויצירה הדדית של שתי הקהילות גם יחד.
רקע

החל משלהי המאה ה-18 ועד שנות השמונים של המאה ה-19 צמחה החברה היהודית, שהידלדלה בפגעי המאורעות והקשיים בארץ ישראל, מכ-6,000 נפש לכ-26,000 נפש. "היישוב הישן", היה רובו של היישוב היהודי עד העלייה השלישית, ואת שרידיו ניתן היה למצוא עד הקמת המדינה.
ב-1914, ערב פרוץ מלחמת העולם הראשונה, רוב האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל, 60 אלף מתוך 85 אלף, כללה את אנשי היישוב הישן וצאצאיהם. רובם התגוררו בארבע ערי הקודש: ירושלים, חברון, צפת וטבריה. לעומתם, 25 אלף אנשי היישוב החדש גרו בעיקר ביפו, בחיפה ובמושבות.
הכינוי "יישוב ישן" ניתן לחברה היישובית הוותיקה מתחילת העלייה הראשונה. ההיסטוריון ישראל ברטל הסביר, כי המושג "ישן" אינו בהכרח מושג כרונולוגי ודמוגרפי, מאחר שחלק מהיישוב האשכנזי בארץ ישראל בתקופה זו היה למעשה "חדש" ביחס לעדה הספרדית הוותיקה שהיוותה בו רוב בראשית המאה ה-18. מכאן, שקריטריון הוותק לחלוקה שבין "יישוב ישן" ל"יישוב חדש" לא התקיים באופן חד והוא אף מטעה. על פי ברטל, פירושו של היישוב הישן כמושג הוא, שזהו "יישוב ישן" ביחס לקבוצות העולים שהגיעו החל מהעלייה הראשונה, והגדילו מספרית את אוכלוסיית היישוב היהודי בארץ ישראל.
התפתחות היישוב וצמיחתו > המאה ה-18 > שלהי המאה ה-18

עליית החסידים בשלהי המאה ה-18, סימנה את ראשית התרחבותו של "היישוב הישן" בעת החדשה. לדעת ההיסטוריון יצחק בן-צבי: ”... נעשתה כעין חלוץ העלייה האשכנזית של מה שמתקרא בפינו 'הישוב הישן'”.
ראשוניה היו, כנראה, רבי אלעזר רוקח מבראד וחבורתו, שהתיישבו בשנת ת"ק (1740) בצפת, בטבריה, ואחר כך בירושלים.
ב-1747 עלה גיסו של הבעש"ט, רבי אברהם גרשון מקיטוב, והצטרף לישיבת המקובלים בית אל שנקראה אז בשם "מדרש חסידים", ונוסדה עשר שנים קודם לכן על ידי רבי גדליה חיון מטורקיה. רבי נחמן מהורדנקא, תלמידו של הבעש"ט, בא עם חבורת חסידים, יחד עם רבי מנחם מנדל מפרמישלן, באוניה באלול ה'תקכ"ד (1764). באותה שנה בנה הנדבן יעקב בן דוד זונאנה מקושטא אכסניה עבור עולי רגל יהודים ביפו, שבה יכלו לנוח לפני הטלטלם שוב בדרכים.
אולם גל העולים ששינה את פני היישוב הקטן החל עם עלייתה של חבורת תלמידי המגיד ממזריטש בשנת 1777. אחריהם הגיע גל עולים בראשותו של רבי מנחם מנדל מוויטבסק שמנה כ-300 חסידים. באותה שנה הגיעה גם קבוצה של כ-130 יהודים מצפון אפריקה. רוב החסידים התיישבו ביישובי הגליל: צפת, טבריה ופקיעין, בין השאר, כיוון שהישיבה בירושלים נמנעה אז מאשכנזים בשל חובותיה של חבורת רבי יהודה החסיד מראשית המאה. בנוסף, נתקלו העולים החסידים בדחייתם של מתנגדי החסידות בארץ, שחשדו בהם כמאמינים במשיחיותו של שבתאי צבי (שנפטר בשלהי המאה ה-17). בשנת 1788 הקים רבי שניאור זלמן מלאדי, מייסד תנועת חב"ד, את כולל חב"ד בארץ. רבי נחמן מברסלב הצליח להגיע לארץ בשנת 1798 ולשהות בה זמן קצר.
התפתחות היישוב וצמיחתו > המאה ה-19

במרוצת המאה ה-19 התחוללו תמורות רבות ביישוב היהודי, חלקן בעקבות התפתחות המדע, התחבורה, התיעוש והפוליטיקה העולמית, וחלקן בשל התגברות עלייתם של יהודים לארץ והתגוונות צורות התעסוקה שלהם. רוב היישוב התגורר ברובע היהודי בירושלים, שרובו היה עדיין חרב בראשית המאה ה-19, ושררו בו עזובה ועוני, אולם התאכלס בהדרגה. חלק ניכר מהיישוב התקיים על כספי החלוקה, שכן אפשרויות הפרנסה היו מצומצמות וכרוכות בקשיים רבים. במהלך המאה גדל בהתמדה מספר היהודים שעסקו במסחר, במלאכה, ובמקצועות חופשיים, כמו רפואה ורוקחות. רוב בעלי האומנויות היו "ספרדים".
התפתחות היישוב וצמיחתו > המאה ה-19 > שנות השלושים

ישראל ב"ק הקים בשנת תקצ"ד (1834) יישוב וחווה חקלאית על הר מירון, שנקרא אז "ג'רמק", ובו ישבו כחמש עשרה משפחות יהודיות. לאחר שנים ספורות פעל באזור רבי שמואל עבו, בסיוע מונטיפיורי. הוא רכש קרקעות בגליל, ואף את חלקת קבר רבי שמעון בר יוחאי, והקים עליה את מבנה בית הכנסת. עד ראשית שנות השמונים רכשו בני משפחת עבו קרקעות בשטח של אלפי דונם בגליל ובמורדות דרום הגולן, שרובן נמכרו אחר כך ליהודים מאירופה, ועליהן הוקמו בשנת תרמ"ב (1881) היישובים ראש פינה, יסוד המעלה, משמר הירדן, מחניים ועין זיתים.
אברהם שלמה זלמן צורף השיג בשנת תקצ"ו (1836), בעזרת הקונסולים של רוסיה ואוסטריה, פירמאן (צו מלכותי) ממוחמד עלי באשא שמאשר לאשכנזים להתיישב בירושלים. והללו הגישו כתב בקשה לקבלת רישיון לקנות נכסים וקרקעות לחקלאות. בקשתם נדחתה בהסתמך על דיני השריעה וכן על החלטה קודמת של מועצת המג'ליס הירושלמית שלא להתיר להם לרכוש אמצעי ייצור חקלאיים, ולאפשר להם רק זכויות של בני חסות, כמו עיסוק בייבוא ובייצוא של סחורות.
מונטיפיורי אף ניסה ליישב מספר משפחות איכרים בגליל. ההיסטוריון יצחק בן-צבי תיאר:
”בשעה שביקר מונטיפיורי בארץ-ישראל (בשנת תקצ"ט 1839) היו הדרכים משובשות בגייסות של שודדים וליסטים. יהודים אחדים מהכפרים הנזכרים (בגליל: ג'רמק-מירון, כפר כנא), ואיתם כמה אחיהם, התנדבו ללוותו בנסיעתו על פני הארץ. ואמנם ליוו אותו בשיירה, כשהם מזוינים בחרבות ובאקדחים, כל הדרך עד בירות”.
מרדכי סלומון חכר בשנת תקצ"ט (1839), יחד עם שותף מהעדה הספרדית, קרקעות בכפר הערבי אל מנסורה (בקרבתו הוקמה בהמשך המושבה עקרון-מזכרת בתיה), והקים בו חווה חקלאית. הוא תכנן תוכנית מפורטת בדבר ייסוד יישוב חקלאי לפרנסת יהודי ירושלים בארץ ישראל, והגיש אותה למשה מונטיפיורי שערך אז מסע בארץ, ובנוסף כתב שורה של תזכירים והצעות דומות.
התפתחות היישוב וצמיחתו > המאה ה-19 > שנות הארבעים

בעשור זה נוסדו מספר מוסדות ומפעלות נודעים בירושלים, בהם בית הדפוס העברי הראשון בירושלים של ישראל בק, שהוקם בשנת 1841. מלון "קאמיניץ", שראשיתו בשנת 1842, כאשר מנחם מנדל מקאמיניץ ורעייתו ציפה ייסדו את "בית הכנסת אורחים" ליד מגדל דוד, ולאחר מכן, בתוך העיר העתיקה, הקימו אכסניה גדולה ומאפייה ברחוב חברון (כיום רחוב מעלה חלדיה) ליד ישיבת תורת חיים. ב-1848 הוקמו יקבי משפחת שור.
על גדות נחל איילון (ואדי מוסררה) ניטע פרדס גדול על ידי רבי יהודה הלוי מרגוזה, רבה של העיר יפו, עם חכם אברהם פנסו וחכם יחיאל בכר, לאחר שרכשו שטח של 103 דונם. פרדס זה שכן בקרבת המשק והגן החקלאי שהקים גר הצדק פטר דוד בן אברהם קלאסן עוד קודם לכן. מאוחר יותר, בשנת ה'תרט"ו (1855), נרכש הפרדס על ידי משה מונטיפיורי במטרה להעסיק בו יהודים. ולפיכך כונה על שמו.
התפתחות היישוב וצמיחתו > המאה ה-19 > שנות החמישים

שנות החמישים התאפיינו בהמשך רכישת קרקעות ובבנייה. האחים שלמה, רפאל וחיים אמזלג רכשו קרקעות ברחבי הארץ, שנרשמו על שמו של נתין עות'מאני, בשל החקיקה העות'מאנית שמנעה זאת מנתינים זרים. לאחר הרפורמה בחוקי הקרקעות המשיכו ברכישותיהם.
בירושלים נרכשה קרקע מצפון-מערב לעיר העתיקה על ידי ג'יימס פין, הקונסול הבריטי, בשנת תרי"א (1851). הוקמה בה חווה חקלאית וכרם שהועסקו בהם יהודי ירושלים. באתר, שנקרא כרם אברהם, הוקם בית כנסת, וכן גת, מחצבה, וקולומבריום. בנוסף, נרכשו קרקעות בארטאס בקרבת בריכות שלמה ובמקום התקיימה חווה חקלאית בה עבדו יהודים מומרים במשך כ-13 שנה.
בימי מלחמת קרים (1853-1854) ואחריה גבר כוחם של הקונסולים והורחבה משמעות הקפיטולאציות עד כדי כך שיכלו לקבל תחת חסותם לא רק את נתיני ארצותיהם אלא גם קבוצות אנשים אחרות, מצב זה השפיע במידה רבה על ארגונם הפנימי של יהודי היישוב הישן. בעוד היהדות הספרדית שמרה על איחודה, האשכנזים התפצלו למספר רב של כוללים.
ב-1854 ערך אלברט כהן מנהל פעילות הצדקה של הברון ג'יימס מאיר רוטשילד, את מסעו הראשון בארץ ישראל ובארצות האזור לבקשת הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת לבחינת מצבם של היהודים בהן. בעקבות מסעותיו אלה ישפיע על בניית תשתיות קהילתיות חשובות כבתי חולים, מוסדות חינוך ומוסדות סיוע.
מפעל אריגה קטן בירושלים ללימוד מלאכה זו לצעירים ולצעירות הוקם בשנת 1854 על ידי מרדכי סלומון, לאחר שלמד באנגליה את מלאכת האריגה בעזרתם של משה מונטיפיורי והברון רוטשילד. באותה שנה, בשל פעילות המיסיון, הקים הברון ג'יימס מאיר רוטשילד בחסות ממשלת אוסטריה בית חולים יהודי בעיר העתיקה בירושלים, שנשא את שמו.
בשנת ה'תרט"ו (1855) רכש משה מונטיפיורי בהיתר מיוחד מהשלטון מגרש גדול מעל בריכת הסולטאן מול הר ציון, ובשנת 1860 נבנתה בו השכונה היהודית הראשונה מחוץ לחומות, משכנות שאננים. על פיקוח הפרויקט וביצועו הופקד יצחק פיתוחי חותם רוזנטל. סמוך לשכונה נבנתה טחנת הקמח. באותה שנה הוקם בית הספר למל על ידי ד"ר לודוויג אוגוסט פרנקל.
תמורה משמעותית התחוללה כשנחקק חוק עות'מאני ראשון שחייב הסדרת רישום זכויות היחיד במקרקעין בשנת תרי"ח (1858), ומאז החלו השלטונות ברישום מקרקעין בארץ ישראל. מאוחר יותר גם אושר לנתינים זרים יחידים לרכוש מקרקעין על שמם בארץ, אם כי גם אחר כך היו הגבלות שונות בנוגע לזכויות של בעלי קרקע ואופן השימוש בה בהתאם למעמדה המשפטי.
בשנת ה'תרי"ט (1859) החלו בני משפחת סלנט לגדל אתרוגים באופן מסחרי על מנת לשווקם ליהודי התפוצות. מאוחר יותר בשנות ה-70 התקיים פולמוס גדול בין מגדלי האתרוגים הירושלמים בני העדה האשכנזית לבין מגדלי האתרוגים מיפו בני העדה הספרדית.
התפתחות היישוב וצמיחתו > המאה ה-19 > שנות השמונים

בשנות השמונים של המאה ה-19 היה הרובע היהודי בירושלים מרכז החיים היהודיים בירושלים ובארץ בכלל. אולם הגידול באוכלוסייה היהודית והכללית הביא לצפיפות דיור רבה ולתנאי תברואה גרועים. התושבים היהודים סבלו מנגישׂתם של בעלי הדירות הערבים, ומהאמרה מתמידה במחירי השכירות של הדירות. כל אלה זירזו את תהליך היציאה מהרובע, תחילה לבתים ודירות שנרכשו ברבעים אחרים שבין החומות, במיוחד ברובע המוסלמי.
אט אט התגברה הבנייה היהודית בשכונות החדשות שנבנו מחוץ לחומות. היוצאים התגברו על התנגדות עקרונית לכך מצד רוב ראשי הכוללים, על הרגלים מימים ימימה, על בעיות ביטחון ללא הגנת החומות, ועל קשיי מימון להקמת השכונות החדשות. הם הצליחו לארגן קבוצות גדולות יחסית להתיישבות החדשה.
על פי האומדנים המקובלים במחקר, התגוררו בשנת תרמ"ט (1889) כ-6,240 יהודים בשכונות ירושלים שמחוץ לחומות.
אנשי ירושלים שלחו ידם גם בהקמת בתי עסק למלאכה ולתעשייה זעירה. כך למשל, בשנת 1880 הקימו יהושע ילין ויחיאל מיכל פינס מפעל לרעפים במוצא.
הכלכלה ו"החלוקה" > "החלוקה"

רוב אנשי היישוב הישן נשענו על מגבית מעות א"י, ונדבנות, אשר שלחו להם כתמיכה שנקראה "החלוקה" (משום שחוּלקה, אמנם באופן לא שווה, בין חברי הקהילות). יהודי הארץ ראו עצמם ראויים לכספי "החלוקה", בשל ישיבתם בארץ, עיסוקם הרוחני בלימוד התורה, ובשל תפילותיהם לשלום כל עם ישראל, שבכך, להשקפתם, הם מקרבים את הגאולה.
הסוציולוג מנחם פרידמן תיאר בספרו חברה ודת, האורתודוקסיה הלא ציונית בארץ ישראל את התפיסה הרווחת באשר לכספי החלוקה:
”היישוב הישן התבסס על התפיסה המסורתית שראתה ביישובה של ארץ-ישראל ערך דתי-רוחני לעם היהודי בכללו. ערך זה הוא פועל יוצא מתפיסת היסוד של המסורת היהודית, על כל מרכיביה, ביחס לקשר שבין העם היהודי וארצו. יישוב ארץ ישראל נקשר ליישוב המייחד את עצמו למלא תפקיד דתי-רוחני - לימוד תורה ותפילה, ודורש מן הגולה היהודית לקיימו מבחינה כלכלית. ספרות ההלכה והמדרש נתנה ביסוס מלא ליחסי הגומלין המיוחדים במינם שבין הגולה וארץ ישראל. על-פי תפיסה זו הגולה אמורה לספק את הצרכים הכלכליים-פיזיים ואילו היישוב בארץ-ישראל אמור להקדיש את עצמו לקיומם של הערכים המרכזיים של החברה היהודית-מסורתית - תפילה ולימוד תורה בארץ הקודש ולתרום בכך לקיומה ולרווחתה של הגולה. עקרונית, לא ראו עצמם בני היישוב הישן כאוכלי לחם חסד, אלא כזכאים לקבל תגמול במערכת חליפין”.
מוסד השד"רות, שבאמצעותו תמכו יהודי הגולה ביהודי ארץ ישראל, השתכלל בתקופה העות'מאנית, גם בהתאמה להתרחבותו של היישוב. שד"רים רבים נשלחו מארץ ישראל על ידי ראשי הקהילות בירושלים, בחברון, בצפת ובטבריה, אל קהילות הגולה כדי לאסוף כספים ולגייס תרומות למען קיום קהילותיהם בארץ, והיו שנשלחו אף לקהילות רחוקות, כגון למרכז אסיה, לארצות הברית, ואפילו לאוסטרליה. כספים אלו שימשו למימון הקמת מפעלי תורה וחסד, ישיבות, בתי יתומים, לבניית שכונות חדשות מחוץ לחומות העיר העתיקה בירושלים, ולגאולת קרקעות. במהלך המאות ה-18 וה-19 התחוללו תמורות משמעותיות במנגנון גיוס הכספים בעקבות הקמת גופים ייעודיים וריכוזיים בקהילות מרכזיות בגולה לשם כך.
בראש ועד העדה הספרדית בירושלים, שעל פי המסורת ראשיתו בהנהגת הרמב"ן, עמד ראש חכמי ירושלים, שבהמשך כונה בתואר הראשון לציון. נושא משרה זו הוכר, החל משנות הארבעים של המאה ה-19, כחכם באשי, היה לנציגו המוסמך של היישוב כולו כלפי השלטונות העות'מאניים, ונחשב כסמכות עליונה בכל ענייני הדת היהודית. סמכות זו העלתה את החכם באשי על פני רבנים אחרים וגם את מעמד העדה הספרדית על פני עדות אחרות.
ועד העדה השתדל לדאוג לקהילות ברחבי הארץ. כך למשל, עקב דלדולה של הקהילה היהודית בשכם, תיקנו רבני ירושלים, בסביבות שנת 1785, שכל עולה רגל המבקר בקבר יוסף ישלם לקהילה ארבעה גרושים, ומבקרים בירושלים שאינם עולים לשכם יתרמו לקהילת שכם גרוש וחצי. בנוסף, בשנת 1726 נוסד באיסטנבול ועד פקידי קושטא - גוף כלכלי שהוקם על מנת לתמוך ביהודי ארץ ישראל בכלל וביהודי ירושלים בפרט.
בין הספרדים לאשכנזים היו קיימים הבדלים באופן חלוקת כספי החלוקה, אשר נבעו מתפיסות עולם שונות. הספרדים מסרו את הכספים למנהיגים ולתלמידי חכמים, ואילו האשכנזים חילקו את הכספים על פי מספר הנפשות ועל פי מפתח שלפיו שליש מהכספים הועברו לנזקקים, שליש לתלמידי חכמים ושליש למוסדות ציבור.
הכלכלה ו"החלוקה" > ביקורת ויזמות ציבורית

במקביל לתמורות המדיניות, הכלכליות והטכנולוגיות של המאה ה-19, התחולל שינוי באופי התרומות שנאספו אצל יהודי אירופה, והחלה להישמע גם ביקורת על אנשי היישוב הישן, שברובם המשיכו להסתמך על תמיכה חיצונית ולא עבדו למחייתם. אצל יהודי מערב אירופה החלה ביקורת נגד החלוקה, ומשלחת שביקרה בארץ ישראל בשנת תרל"ה (1875) פרסמה דין-וחשבון קטלני על "כל צורת קיומו וניהולו של היישוב היהודי בירושלים".
גם בקרב אנשי היישוב הישן היו מי שתבעו להפסיק את מנהג החלוקה, לעבור ליצרנות ("פרודוקטיביזציה"), ולהתחיל להתבסס על עבודת כפיים, מלאכה וחקלאות. בין הבולטים שספגו ביקורת מצד ראשי החלוקה היה רבי עקיבא יוסף שלזינגר.
ברחבי העולם היהודי פעלו ארגונים ואישים יהודיים נוספים למען היישוב הישן, בין השאר כדי להשפיע על תרבותו, כמו הארגון היהודי-הצרפתי כי"ח, הנדבנים לבית רוטשילד, ועד שליחי הקהילות מאנגליה שבראשם עמד משה מונטיפיורי, משפחת ששון מבגדאד וממומבאי, ואחרים.
עם כינונה של התנועה הציונית הממוסדת, נתנו מנהיגיה את דעתם על המצב הכלכלי של יהודי ארץ ישראל, ובכלל זה על "החלוקה" בהיבטיה השונים. כך למשל, העסקן הציוני לאו מוצקין הרצה לפני קהל משתתפי הקונגרס הציוני השני ב-1898:
”לפי סטטיסטיקה שהוכנה במיוחד בשבילנו, נמצאים בקרב 15,215 יהודים אשכנזים של ירושלים רק 775 שאינם נהנים מהחלוקה. די, איפוא, לדעת את סכומי הכסף שמקבלים יהודי ירושלים, כדי להבין, שמתמיכות כאלו קשה לא רק לחיות אלא גם לרעוב. ... אכן, מאמצע המאה הנוכחית נסתמנו שאיפות להמתיק את גורלם של יהודי ירושלים. נוסדים בתי-חולים ובתי-ספר על-ידי חברת "כל ישראל חברים", משפחת רוטשילד ואחרים; נבנים על-ידי אנשים שונים, ומונטיפיורי בתוכם, בתים המכילים דירות זולות או דירות-חינם לבני עניים; אבל כל המוסדות האלה טבועים בחותם הצדקה, ואינם נוגעים אלא מגע שטחי במצוקת היהודים. לא נעשה דבר, כדי לבטל את התלישות הכלכלית”.
אולם כבר בשנות הארבעים של המאה ה-19, החלו להופיע יוזמות כלכליות ציבוריות, ובהן ייסוד הבנק הראשון, "בנק ולירו", שהוקם על ידי השותפים יעקב ולירו, חיים אמזלג אנשי היישוב הישן, וג'אוקומו פסקל הארמני. סניפו הראשי פעל בעיר העתיקה סמוך לשער יפו, וסניפים נוספים קמו בערים יפו ודמשק. הבנק נסגר בראשית מלחמת העולם הראשונה, עם כלל הבנקים, בפקודת השלטונות העות'מאניים.
החיד"א
משה מונטיפיורי
אהרן שלוש
יעקב ספיר
יהוסף שוורץ
יואל משה סלומון
יהושע שטמפפר
יהושע ילין
יחיאל מיכל פינס
חיים הירשנזון
יוסף חיים זוננפלד
ישראל דוב פרומקין
יהודה מרגוזה
אברהם משה לונץ
ישעיהו פרס
מגמות בהיסטוריוגרפיה

ההיסטוריוגרפיה הישראלית נחלקה בין כמה דעות. בראשיתה שררה בה הגישה מחברת, אינטגרטיבית, שהדגישה את ערכן של רובדי היישוב היהודי לתקופתיהם; מייצגיה היו ההיסטוריון יצחק בן-צבי ובן-ציון דינור. מאז שנות השישים התפלגו החוקרים, בדבר חשיבותו של "היישוב הישן" כמניח יסודות ותשתית ליישוב היהודי החדש שהחל להיבנות מתחילת העלייה הראשונה.
ההיסטוריוגרפיה הישראלית תיארה את היישוב הישן כחברה שראשיתה, לכל המוקדם בשנת 1700, ועל פי דעה מרכזית, בשנת 1777, עם עליית החסידים; והתפוררותה בשנות מלחמת העולם הראשונה; אף כי רקמות חברה המשיכו עד 1948. משנות ה-60 של המאה ה-20 נשמעו קולות ביקורת על ההיסטוריוגרפיה וגם מתוכה, ובין השאר הושמעה הטענה כי הספרדים ביישוב הישן לא נחקרו ותוארו די וביחס למקומם המרכזי ביישוב, לעומת העיסוק המחקרי באשכנזים, הגם שמבחינת ותק בארץ, העדה הספרדית הייתה ותיקה וגם גדולה יותר מבחינה מספרית בתקופה ההיא ועד לשנות השמונים של המאה ה-19.
בספרות המחקר תוארה תדמיתו הלא מחמיאה של "היישוב הישן" החלה כבר בראשית המאה ה-19, הגם כי ביקורתם של רבים שאבה מעולם הרעיונות והמהפכה המודרניים. ההצעות לתיקונו של "היישוב הישן" שהונחו על סדר יומה של הציבוריות היהודית, הושפעו מרעיונות הלאומיות היהודית החדשה, ציונות, יצרנות (פרודוקטיביות) ועבודה; אלה הונחו כיסודות הרעיוניים של אנשי העלייה הראשונה שביקשה לכונן בית לאומי ויצרני בארץ ישראל.
מאז שנות השבעים של המאה ה-20 טענו החוקרים כי יש להטיל ספק במונוליתיות של דימויים אלו, וכי יש צורך לעמוד על הגיוון, ואף על הדמיון, בין שתי קבוצות אלו. ההיסטוריון יוסף שלמון כותב על כך: "אין קו הגבול בין ה'יישוב הישן' ל'יישוב החדש' חד וברור... מערכת היחסים שבין שני היישובים הייתה בטיבה מערכת מתפתחת. נוכח עמדות עקרוניות ונסיבות הזמן".
המאבק העז בין שתי החברות או ה"יישובים", זו הוותיקה וזו שמקרוב באה עם אנשי העלייה הראשונה, תואר בספרות המחקר, הן כמאבק על אידאולוגיה, והן כמאבק על הגמוניה ביישוב היהודי; המאבק שהזין דימויים אלו, שהשתקפו בין השאר בספרות ובעיתונות מאז, ובהיסטוריוגרפיה שנכתבה אחריה. מאבק זה גרם להתמקדות מחקרית במרכיבים בולטים של קבוצות מרכזיות בשני ה"יישובים" עד כדי נטייה להתעלם ממרכיבים אחרים, חשובים, שיש בהם כדי לשפוך אור על הדימוי המקובל שלהן, כמו הגיוון החברתי והבדלי הדעות בכל אחת מהן.
ראו גם

שד"ר
עליות קדומות לארץ ישראל
העליות בשנים 1700–1881
עליות מראשית הציונות ועד קום מדינת ישראל
עיתונות יהודית היסטורית
מסעות ארץ ישראל
זכרונות ארץ ישראל
יהודים בירושלים במאה ה-15 וה-16
צפת במאה ה-16
עליית תלמידי הגר"א
הראשון לציון
מוזיאון חצר היישוב הישן
בית הכנסת של ראשוני החסידים בטבריה
לבוש מסורתי ביישוב הישן
ירושלים בתקופה העות'מאנית
עריצות שלטונית בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית
התקופה העות'מאנית בארץ ישראל
קטגוריה:אנשי עליות קדומות לארץ ישראל
קטגוריה:אנשי היישוב הוותיק ילידי ארץ ישראל
לקריאה נוספת > הדרכה

דן בהט, בנימין זאב קדר, זאב וילנאי, רציפות היישוב היהודי בארץ ישראל, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, תשל"ד-1974.(הספר בקטלוג ULI)
לקריאה נוספת > מחקרים > מאמרים

מרגלית שילה, זנותן של בנות ירושלים במוצאי מלחמת העולם הראשונה - מבט גברי ומבט נשי, ירושלים וארץ-ישראל, 1, תשס"ד, עמ' 173–196.
מרגלית שילה, הלבוש הנשי הירושלמי של ’היישוב הישן’ כביטוי אישי וביטוי ציבורי, בתוך: חידושים בחקר ירושלים, ה, תש"ס-1999, עמ' 141–150.
ביאורים

↑  יש לקחת בחשבון שבשנות ה-30 נספו כמה אלפי יהודים ברעש האדמה וצרות קשות אחרות שפקדו את הארץ בכלל ואת תושביה היהודים בפרט.
↑  מהם 19,000 התגוררו בעיר העתיקה.
↑  נכתב ופורסם שיר לכבודו, אשר הוגש לו מאת רבני ירושלים בחוברת מעוטרת זהב, כתובה עברית ואיטלקית.
↑  כמה ימים לפני שנפטר, הספיק רבי יהודה חסיד לרכוש את המגרש הסמוך לבית הכנסת הרמב"ן העתיק (שהיה ידוע כ"חצר האשכנזים" העתיקה בה התגוררו השל"ה הקדוש מפראג ותלמידיו שעלו לארץ כמאה שנים קודם לכן), כדי לבנות בית כנסת לעדה האשכנזית בעיר, אך
רק בשנת תקצ"ו 1836 הצליח רבי אברהם שלמה זלמן צורף מן היהודים האשכנזים שעלו בעליית תלמידי הגר"א להסדיר את החובות, ולהתיר ליהודים אשכנזים להתיישב בירושלים. אז נגאלה החצר ונבנה בה בית הכנסת האשכנזי הגדול שנודע בכינויו "חורבת רבי יהודה חסיד", כינוי שהשתמר גם לאחר שחרב בשנית במלחמת העצמאות.
↑  עלייתו הראשונה לארץ ישראל הייתה לפני שנת ה'ת"ק (1740), יחד עם בנו רבי שמשון חיים.
↑  מרבית חלקי הדפוס אותם הביא לארץ לשם הקמת בית הדפוס נהרסו על ידי ערבים, וגם מפעל הדפוס של ישראל בק נהרס במרד הפלחים. שילוב החלקים של שניהם ושל הידע שהיה לכל אחד מהם אפשר לייסד בית דפוס חדש.
↑  בית הדפוס הראשון בארץ הוקם בצפת בשנת 1577 על ידי ר' אברהם בן יצחק אשכנזי, והתקיים כ-10 שנים. בנוסף, השלטון העות'מאני אסר על היהודים הדפסה בשפה הערבית או העות'מאנית.
↑  בית הדפוס הראשון הוקם בצפת בשנת 1577 על ידי ר' אברהם בן יצחק אשכנזי, והתקיים כ-10 שנים.
↑  בבית מלון זה התארחו בהמשך נכבדי היישוב וראשי הציונות, הברון רוטשילד, ד"ר תיאודור הרצל, מנחם אוסישקין, דוד וולפסון, נחום סוקולוב והרב שמואל מוהליבר. בשנת 1898, כאשר הגיע לירושלים הקיסר הגרמני וילהלם השני, הועמד כל בית המלון לרשותו. למלון קמיניץ היו סניפים במספר מקומות בארץ: בחברון היה "בית אשל אברהם" בניהולו של אהרון מרדכי, וביפו "מלון פלשתינה קמיניץ" בניהולו של בצלאל אברהם.
↑  בפרדס ניטעו 5,310 עצים, מהם 2,210 עצי הדר.
↑  אלברט כהן היה מחנכם של שלושה מילדיו של ג'יימס מאיר רוטשילד בהם אדמונד ג'יימס דה רוטשילד המוכר בכינוי "הנדיב הידוע", מייסד החברות ליישוב ארץ ישראל בימי העלייה הראשונה יק"א ופיק"א.
↑  חלק מהשטח הופקע לאחר מכן לצורך סלילת הכביש הראשי – היום כביש 1.
↑  השד"רות הייתה נהוגה במשך הדורות בצורות שונות, החל מימי הסנהדרין בהנהגתו של רבן גמליאל דיבנה ועד תקומת מדינת ישראל.
חוט הזהבה

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  שירה גפן
 איורים:  מאיה שלייפר
 שפת המקור:  עברית 
 סוגה:  ספרות ילדים 
 הוצאה
 הוצאה:  כנרת זמורה
 תאריך הוצאה:  אפריל 2019
 עורך:  יעל מולצ'דסקי
 
חוט הזהבה הוא ספר ילדים עברי מאת שירה גפן. הספר מלווה באיוריה של מאיה שלייפר, ונערך על ידי יעל מולצ'דסקי. "חוט הזהבה" ראה אור באפריל 2019 בהוצאת כנרת זמורה. הספר עוסק באובדן, פרידה ומוות של אדם קרוב.
תקציר העלילה

הסיפור מתחיל עם מיה, שבכל יום אחרי הגן מגיעה לבדה לביתה של סבתא זהבה. סבתה יושבת בכורסה ורוקמת, שקועה במלאכת החוט והמחט בעוד שמיה לוגמת מהמרק החם שהוגש לה. ערב אחד התעייפה סבתה, ומיה לקחה על עצמה לרקום במקומה, מבלי לדעת מה. בסיפור מדובר על דעיכתה של סבתא זהבה ומראה כיצד מיה, נכדתה הצעירה, משלימה עם אובדן של אדם הקרוב אליה. הסיפור משלב בין התמודדות עם אובדן לעולם פנטזיה, כנאמר בעיתון הארץ.