stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הזכות למזון
הזכות למזון במשפט הבין לאומי

בשנת 1948 הוכרה הזכות למזון בסעיף 25 להצהרה האוניברסלית בדבר זכויות האדם (UDHR).
האמנה הבינלאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות מכירה בזכות "לרמת חיים נאותה, כולל מזון הולם", וכן בזכות היסוד "להיות חופשי מרעב". הקשר בין שני המושגים אינו פשוט. "חירות מרעב" יכולה להיות נמדדת במספר האנשים הסובלים מתת-תזונה. לעומת זאת, "הזכות למזון הולם" הוא סטנדרט גבוה בהרבה, הכולל לא רק היעדר תת-תזונה, אלא גם את מלוא התכונות של מזון- בטיחות, גיוון, יציבות. משמע, כל אותם מרכיבים הדרושים כדי לאפשר פעילות אקטיבית ובריאה של בני אדם.השליח המיוחד של האו"ם לגבי הזכות למזון, הגדיר בשנת 2002 את הזכות: "הזכות לקבל גישה קבועה ובלתי מוגבלת, בין במישרין ובין באמצעות רכישות פיננסיות, למזון כמותי, איכותי ומספיק, בהתאם למסורות התרבותיות של האנשים שאליהם שייך הצרכן, ואשר מבטיחות בריאות פיזית ונפשית, פרטית וקולקטיבית".
על פי המשפט הבין-לאומי, מדינות מחויבות לכבד את הזכות למזון, להגן עליה ולממשה. מדינות שהן צד לאמנה מחויבות לנקוט בצעדים עד למקסימום המשאבים העומדים לרשותן כדי להשיג בהדרגה את מימושה המלא של הזכות למזון הולם : "מדינות שהן צד באמנה זו, בהכירן בזכותו הבסיסית של כל אדם להיות מוגן מפני רעב, ינקטו כל אחת לחוד ותוך שיתוף-פעולה בינלאומי, את האמצעים הדרושים כדי:
א. לשפר שיטות יצור, שימור וחלוקת מצרכי מזון, אגב ניצולו המלא של ידע טכני ומדעי, הפצת ידע בדביר עקרונות תזונה, ובאמצעות פיתוחם או תיקונם של שיטות חקלאיות, באופן אשר יבטיח את פיתוחם ואת ניצולם היעילים ביותר של משאבי הטבע.
ב. להבטיח חלוקה צודקת של מלאי המזון העולמיים בזיקה לצרכים, בהתחשב בבעיות הניצבות לפני ארצות המייבאות מזון ואלה המייצאות מזון כאחד".האמנה מחייבת שיפור של שיטות הייצור, השימור וההפצה של מזון כדי למנוע רעב, הקניית ידע בנושאי תזונה ופיתוח חקלאי המכוון לניצול היעיל ביותר של המשאבים הטבעיים (ס' 11.2 א' לאמנה). מתוך 160 המדינות החתומות על האמנה, ב-106 מדינות חלים הסדרי חוק המגנים על הזכות למזון, אם באמצעות תחולה ישירה של האמנה הבינלאומית או באמצעות חוקים מקומיים.
הזכות למזון אינה מחייבת ממשלות להעניק או לספק מזון חופשי לכל מי שרוצה בכך, אך עם זאת, במקרים בהם נשללת מבני אדם הגישה למזון מסיבות שאינן בשליטתם, למשל, משום שהם נמצאים במעצר, במלחמה או לאחר אסונות טבע, ישנה דרישה מהממשלה להספקת מזון.
בפסגת המזון העולמית ב-1996, הממשלות אישרו מחדש את הזכות למזון והתחייבו לצמצם למחצית את מספר הרעבים והסובלים מתת-תזונה מ-840 ל-420 מיליון בשנת 2015.  עם זאת, מספרם של הסובלים מרעב המוני הגיע בשנת 2009 לשיא של יותר ממיליארד בני אדם הסובלים מתת-תזונה ברחבי העולם.בנוסף לכך, הערכות מדברות על כך שישנם יותר מ-2 מיליארד בני אדם הסובלים מחוסרים תזונתיים משמעותיים.
הקשיים המעשיים בהשגת זכות זו מתבטאים בחוסר ביטחון תזונתי הנפוץ מאוד באזורים רבים בעולם, בעיקר באזורים עניים כמו הודו. בנוסף, ישנן יבשות כמו אפריקה, אסיה ואמריקה הלטינית – שבהן יש לא רק מחסור במזון, אלא גם מחסור בתשתית ראויה לחלוקת מזון ובגישה למזון.
הזכות למזון לעומת ביטחון תזונתי

המושג "ביטחון תזונתי" התפתח באופן משמעותי מאז שנות השבעים של המאה העשרים. טיוטות מוקדמות שמו את הדגש על זמינות המזון. לדוגמה, ההצהרה האוניברסלית על חיסול הרעב ותת-התזונה (1974) מתייחס למערכת של ביטחון תזונתי אשר תבטיח זמינות נאותה ומחירים סבירים של מזון בכל עת, ללא קשר לתנודות תקופתיות וגחמות של מזג האוויר או של לחצים פוליטיים וכלכליים. בפסגת המזון העולמית ב-1996 נקבע, כי ביטחון תזונתי מתקיים כאשר לכל האנשים בכל עת יש גישה פיזית וכלכלית למזון מזין ומספק על מנת לענות על הצרכים התזונתיים וכדי לנהל חיים בריאים ופעילים. ארבעת היסודות הבסיסיים של הביטחון התזונתי הם: זמינות, נגישות, יציבות וניצול המזון.
ביטחון תזונתי הוא מושג המבוסס על צרכים, אשר קובע מטרה המושגת באמצעות מדיניות ותוכניות. לעומת זאת, הזכות למזון היא מושג משפטי של בעלי זכויות (אנשים) ונושאי חובה (מדינות וממשלות).
הזכות למזון בישראל

ישראל חתמה על האמנה הבינלאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות ואשררה אותה ב-1991, ובשל כך מחויבות להבטיח גם את לזכות למזון. לאורך השנים, היו ניסיונות לעגן את הזכות למזון ביחד עם הזכות לרמת חיים נאותה כחוק יסוד, אך הדבר לא צלח. בהיעדר חקיקה ייחודית, הגישה הרווחת בפסיקה היא כי ניתן להגן על מספר זכויות סוציאליות בסיסיות כנגזרת של חוק יסוד כבוד האדם וחירותו, כפי שגרס אהרון ברק בבג"ץ גמזו: "כבוד האדם כולל... הגנה על קיום אנושי מינימלי.. אדם החי מחוץ לבית, שאין לו דיור, הוא אדם שכבודו הופר. אדם שרעב ללחם הוא אדם שכבודו הופר. אדם שאין לו גישה לשירותי בריאות בסיסים הוא אדם שכבודו הופר". עם זאת, אספקטים אלו הוכרו רק ברמה הבסיסית ביותר של "מחסור קיומי" ועל כן נטה בג"ץ לפסול עתירות בנושא זה. על אף האמור, בישראל קיים חוק ארוחה יומית, לפיו ארוחה חמה יומית תינתן לתלמידים במוסדות החינוך בהם מתקיים שבוע לימודים בן 41 שעות לימוד לפחות, בימים בהם מתקיימות במוסד החינוך שמונה שעות לימוד לפחות.
מטרתו של חוק זה היא לקיים מפעל הזנה במוסדות חינוך בעבור תלמידים בגן חובה ובבית ספר יסודי על מנת להבטיח ביטחון תזונתי. לפי דו"ח של מרכז המחקר ומידע של הכנסת, שבא לבדוק את יישומו של החוק, עולה כי ב-2009 מספר התלמידים המקבלים הזנה בפועל מתוקף חוק ארוחה יומית לתלמיד הוא 118,047,שהם כ-77% מכלל התלמידים שמשרד החינוך קבע כאוכלוסיית היעד ליישום החוק. עם זאת, בדו"ח מבקר המדינה משנת 2008 לגבי יישום החוק, קבע המבקר כי במצב הקיים אין ודאות שהתלמידים הנזקקים והזכאים להזנה אומנם זוכים לקבלה.
ראו גם

ביטחון תזונתי
תת תזונה
Food systems.
הערות שוליים

↑  בסעיף 11 לאמנה הבינלאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות
↑  https://www.webcitation.org/68CmO1PyB Jean Ziegler, PROMOTION AND PROTECTION OF ALL HUMAN RIGHTS, CIVIL POLITICAL, ECONOMIC, SOCIAL AND CULTURAL RIGHTS,  INCLUDING THE RIGHT TO DEVELOPMENT (2008
↑  https://www.nevo.co.il/law_word/Law09/amana-1037.pdf
↑  https://www.webcitation.org/68CmQt5OS
↑  https://www.webcitation.org/69IfZvFdH
↑  http://www.magazine.isees.org.il/ArticlePage.aspx?ArticleId=592
↑  https://www.webcitation.org/68CmSsT1C  אתר השליח לשעבר של האום בנושא הזכות למזון, המסביר מהי הזכות למזון.
↑  Aadhaar vs. right to food, MALANCHA CHAKRABARTY http://www.orfonline.org/expert-speaks/aadhaar-right-to-food/
↑  http://www.fao.org/3/a-i3448e.pdf Food and Agriculture Organization of the United Nations, The right to food within the international framework of human rights and country constitutions, (2004).
↑  Human Security Unit, HUMAN SECURITY IN THEORY AND PRACTICE, (2009 ) http://www.un.org/humansecurity/sites/www.un.org.humansecurity/files/human_security_in_theory_and_practice_english.pdf
↑  חוק יסוד: זכויות חברתיות, התשעא, ה"ח ה2011  3783/18 פ. https://www.acri.org.il/he/wp-content/uploads/2011/08/ACRI-social-rights-bill.pdf
↑  בג"ץ 366/03 עמותת מחויבות לשלום וצדק חברתי ואחרים נ' שר האוצר ואחרים, ניתן ב־12 בדצמבר 2005
↑  בג"ץ 108/70 מנור נ' שר האוצר.
↑  חוק ארוחה יומית לתלמיד, התשס"ה-2005 https://webcache.googleusercontent.com/search?q=cache:NFE_AE3PaV4J:https://www.nevo.co.il/Law_Word/law01/999_376.doc+&cd=1&hl=iw&ct=clnk&gl=il
↑  יובל וורגן, "יישום חוק ארוחה יומית לתלמיד – תמונת מצב  “מרכז המידע והמחקר של הכנסת  (2009)  https://www.knesset.gov.il/mmm/data/pdf/m02382.pdf
↑  דו"ח מבקר המדינה, "יישום חוק ארוחה יומית - מפעל ההזנה" http://www.mevaker.gov.il/he/Reports/Report_336/38ebc0d6-bcdd-4078-bbdb-060ac65068dc/103-meal.pdf?AspxAutoDetectCookieSupport=1
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554453605171  LCCN: sh2008003918
מבצר ברסט ליטובסק

.
| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוצב, סימן נוף, אטרקציה תיירותית, מוזיאון 
 כתובת:  ברסט 
 מיקום:  ברסט 
 מדינה:  בלארוס 
 מייסדים:  האימפריה הרוסית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1836
 תאריך פתיחה רשמי:  1836 
 חומרי בנייה:  לבנה 
 
 קואורדינטות:  52°05′00″N 23°39′10″E﻿ / ﻿52.083333333333°N 23.652777777778°E﻿ / 52.083333333333; 23.652777777778
 www.brest-fortress.by
 he
 
אחד משערי הכניסה למבצר
מבצר ברסט ליטובסק (החל מספטמבר 1939 – מבצר ברסט) הוא מערכת מצודות שנבנתה בשנות ה-30 של המאה ה-19 על ידי האימפריה הרוסית בעיר ברסט ליטובסק (כיום ברסט בבלארוס). המבצר נמצא במקום בו נהר מוחבץ נשפך אל תוך נהר הבוג המערבי.
המבצר היה זירת קרבות קשים בין הצבא האדום לבין הוורמאכט בימים הראשונים של הפלישה הנאצית לברית המועצות. כיום משמשים שרידי המבצר כאתר הנצחה למגיני המבצר ביוני-יולי 1941.
היסטוריה

בניית המבצר החלה ב-1 ביוני 1836, אז נערך טקס הנחת אבן פינה למבצר. הבנייה הסתיימה ב-26 באפריל 1842. המבצר הורכב ממצודה מרכזית ושלוש מצודות משנה, שהגנו על המצודה המרכזית. המצודה המרכזית הייתה מבנה דו-קומתי עגול בקוטר של 1,800 מטר, בנוי מלבנים אדומות. עובי הקירות החיצוניים של המצודה היה כ-2 מטר. בתוך הקירות ישנם חרכי ירי לתותחים ולנשק קל. מבנה המצודה תוכנן לאכלס עד 12,000 חיילים. המצודה ממוקמת על אי שנוצר כתוצאה מהתפצלות עורקו של הנהר מוחבץ לפני שהוא נשפך אל תוך נהר הבוג המערבי.
גם מצודות המשנה נבנו על האיים בתוך הנהר, אך לעומת האי של המצודה המרכזית הם אינם איים "טבעיים", אלא איים שיוצרו באופן מלאכותי על ידי בוני המבצר. המצודות הוקפו בסוללת עפר בגובה של כ-10 מטר ועליה חומת מגן מאבן. השטח הכולל של המבצר היה כ-4 קמ"ר והיקף החומה החיצונית – כ-6,400 מטר. בתוך החומה היו 4 שערי כניסה למבצר (שלושה מהם השתמרו עד היום).
בשנים 1864–1888 בוצעו שיפורים נוספים במערכי ההגנה של המבצר, ונבנה קו הגנה נוסף (מעבר לחומות החיצוניות) – טבעת מוצבים בעלת היקף של 32 קילומטר.
באוגוסט 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, ננטש המבצר על ידי הצבא הרוסי במסגרת הנסיגה הכללית מפולין. לפני הנסיגה פוצץ חלק מהמבצר.
במרץ 1918 נחתם בתוך הארמון הלבן (כך כונה מבנה מועדון הקצינים בתוך המבצר) של המבצר הסכם השלום בין גרמניה לבין רוסיה הסובייטית (חוזה ברסט-ליטובסק).
בדצמבר 1918, לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה, עזבו יחידות הצבא הגרמני את המבצר והוא הועבר לשליטה פולנית. במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית נתפס המבצר על ידי הצבא האדום לפרק זמן קצר. לאחר התבוסה בקרב על הויסלה חזר שוב לידי הפולנים. בשנות ה-30 הפכו הפולנים חלק מהמבצר לבית סוהר לאסירים פוליטיים.
היסטוריה > קרבות לכיבוש המבצר בספטמבר 1939

במסגרת הפלישה הגרמנית לפולין כבש בקלות הקורפוס הממונע ה-19 בפיקודו של גנרל היינץ גודריאן את המבצר ב-17 בספטמבר 1939. הגנרל הסובייטי סמיון קריבושיין מפקד חטיבת שריון ה-29 הגיע לפאתי העיר ברסט ליטובסק, שם נתקל בכוחות הצבא הגרמני, אשר הספיקו לכבוש את העיר. לפי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב נכללה העיר בתחומי השטח הפולני, שאמור להיות מועבר לשליטת ברית המועצות. לאחר משא ומתן קצר בין הפיקוד הצבאי הבכיר הסובייטי והגרמני הוחלט כי הצבא הגרמני יעזוב את העיר והצבא האדום יתפוס את מקומו. הפיקוד הגרמני החליט לערוך מצעד צבאי משותף, במהלכו כוחות גרמניים, העוזבים את העיר וכוחות סובייטים הנכנסים יעברו דרך הרחוב המרכזי של העיר. סמיון קריבושיין נשלח מטעם הצבא האדום לפקד על המצעד ומן הצד הגרמני פיקד על המצעד גנרל היינץ גודריאן. השניים הכירו אחד את השני עוד מקודם - בשנת 1931 שניהם למדו בקורס שריון משותף לקציני הצבא האדום ולקציני הצבא הגרמני, אשר נערך בעיר קאזאן. המצעד נערך ב-23 בספטמבר 1939.
היסטוריה > קרבות לכיבוש המבצר ביוני-יולי 1941

ב-22 ביוני 1941 שהו במבצר כ-7-8 אלף חיילים סובייטים. הגרמנים ריכזו נגדם כוח בהיקף של כ-17 אלף חיילים. למרות גבורת מגני המבצר, ההגנה המאורגנת למעשה הסתיימה לקראת 30 ביוני. לפי עדויות התושבים המקומיים, בתחילת אוגוסט 1941 עוד נשמעו יריות מכיוון המבצר.
לפי הסיפור מתקופת המלחמה, הלוחם הסובייטי האחרון של המבצר הוצא על ידי זלמן סטבסקי, יהודי מגטו ברסט אשר הובא במיוחד לצורכי כך מהגטו. סטבסקי עצמו נספה ב-1942. הדבר נכנס לספרו של בוריס וסילייב "לא נמצא ברשימות".
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
היסטוריה > המבצר לאחר מלחמת העולם השנייה

כבר בתחילת שנות ה-50 החלו להתפרסם עדויות על גבורת מגני המבצר. בשנת 1965 למקום ניתן תואר מבצר גיבור ובשנת 1971 נפתח במקום מוזיאון.
הקרב על המבצר הונצח במספר ספרים וסרטים, בהם הסרט הרוסי-בלארוסי "מצודת ברסט" מ-2010.
סמיון קריבושיין (מימין) והיינץ גודריאן (במרכז) משוחחים ביניהם בעת קבלת המצעד הצבאי המשותף בעיר ברסט-ליטובסק ב-23 בספטמבר 1939
שמחה חינקיס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 ביולי 1907 רובנו, אוקראינה 
 פטירה:  5 במרץ 1988 (בגיל 80) 
 מדינה:  ישראל 
 
שמחה חינקיס (11 ביולי 1907 - 5 במרץ 1988) היה שוטר במשטרת המנדט שהורשע במעשה נקמה באבו כביר במהלך מאורעות תרפ"ט. הוא נידון למוות, אך גזר הדין שונה ל-15 שנות מאסר, והוא השתחרר לאחר שש שנים.
תולדות חייו

נולד ברובנה שבווהלין, אוקראינה, לציפורה גורודקו וחנן חינקיס. למד בחדר, וכבר בגיל צעיר ייסד עם חבריו קבוצת כדורגל מקומית בשם מאיאק. ב-1924 השתתף בהכשרה בקלוואן, וב-1925 עלה לארץ ישראל והשתקע בתל אביב. הוא עבד כפועל בנין וכצבע, ובמקביל שיחק כדורגל בקבוצת "הכח" ואחריה ב"אלנבי הפועל" והתגייס למשטרת המנדט ב-1927.
בזמן מאורעות תרפ"ט הוא היה מוצב בתחנת המשטרה באבו כביר. ב-25 באוגוסט 1929, כשפרצו המהומות עמד חינקיס על המשמר בתחנה, וחיפה ביריות רובהו על אוטובוס שבו נסעו אנשי ההגנה שבאו מכיוון מקוה ישראל להציל שני פועלים יהודים שנשארו מבודדים בבית חרושת לכוהל ליד אבו כביר. אנשי ההגנה נתקלו בתגובה אלימה של ערביי המקום שירו מפרדס שבקרבת גבעת הרצל. אחד מהם קרא לערבים "אין אנו חורשים נגדכם כל רעה, תנונו לעבור", אבל הערבים ירו עליהם וארבעה מאנשי ההגנה נהרגו. ברקוביץ, פיינגולד, והררי, נהרגו במקום, ובנימין זאב גולדברג, בנו של "הנדיב" יצחק לייב גולדברג, וחברו של חינקיס, הספיק לברוח אך נורה בראשו ולפי המתואר "נפל מתבוסס בדמו" לזרועותיו של חינקיס.
בהמשך ניסו התוקפים להמשיך בהתקפה לעבר תל אביב מכיוון הפרדס. חינקיס אסף שלושה חברים מתנדבים בתחנה ביפו, שהיו מצוידים באקדח (הוא היה היחיד עם רובה), ויחד הם חדרו לבית בפרדס, אליו סברו שנסוגו אחדים מהתוקפים, והרגו בבית חמישה מבני משפחת אל-עון, בהם שייח'. לאחר מכן ניקה את רובהו ואף חזר לעבודתו, אך נעצר בעקבות הלשנה בה היו מעורבים יהודים.
מפקד משטרת יפו, אלפרד ריגס, עצר את חינקיס. הסוכנות היהודית והוועד הלאומי העמידו לחינקיס חמישה סנגורים, בהם מרדכי עליאש, מנחם דונקלבלום, ויצחק אולשן. הוא הועמד לדין ביחד עם יהודי נוסף בשם יוסף אורפלי באשמת רצח. ב–6 בנובמבר 1929 הואשם חינקיס בהריגת שלושה גברים ושתי נשים ערבים, ובניסיון רצח של ילד בן 5 ותינוק בן שנתיים שנפצעו (ילד שלישי שכב מתחת לאמו ההרוגה וניצל). בתחילת פברואר 1930 נידון למוות בתלייה. לאחר גזר הדין נלקח חינקיס לצינוק בבית הסוהר המרכזי בירושלים, רותק בשלשלאות, והולבש במדים אדומים. גזר הדין עורר זעם רב ביישוב היהודי, ובעיתון "דבר" פורסם מאמר מערכת שהביע אי אמון במערכת המשפט הבריטית. בעקבות המאמר הוגשה תביעה נגד העיתון על ביזיון בית המשפט, וסגן העורך דאז, זלמן שזר, ישב על כס הנאשמים, ויוצג על ידי משה זמורה. העיתון נקנס ב-80 לירות אותן תרמו קוראיו.
בערעור, טענו עורכי דינו של חינקיס שהרצח לא תוכנן מראש, וכי קודם לכן חברו הטוב גולדברג מת בידיו. עונשו הופחת ל-15 שנות עבודת פרך, לאחר שנקבע שלא הוכח שעשה את מעשיו במחשבה תחילה. חינקיס טען שפרץ לבית במהלך מרדף אחר פורעים וכי פגע בפורעים, אך טענתו לא נתקבלה על ידי בית המשפט וגם בקרב היישוב העברי זכה רק לאמון חלקי.
ב-3 ביוני 1935, במסגרת חנינה כללית של השלטון הבריטי, שוחרר חינקיס. לאחר שחרורו נתקבל בשמחה על ידי ההמון בתל אביב והוועד הלאומי ערך לכבודו קבלת פנים חגיגית. חבריו בהפועל הזמינוהו לבעוט את בעיטת הפתיחה במשחק כדורגל נגד נבחרת מצרית, וכיבדוהו בזר פרחים. יצחק לייב גולדברג העניק לחינקיס מגרש בשכונת "תל בנימין" שנקראה לזכר בנו.
זמן מה לאחר שחרורו נישא לחנה בתו של נתן שטראוס, יוצאת גרמניה, והחל לעבוד במחלקת המים של עיריית תל אביב-יפו. בהמשך הקריירה שלו כיהן גם כמזכ"ל התאחדות הספורט. בשנת 1956 הוא נישא בנישואים שניים לחנה צ'פ לבית פרנק.
נפטר בשנת 1988, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ כפר גלעדי.
היחס לחינקיס ביישוב היהודי

היחס כלפי חינקיס מצד היישוב היהודי היה מורכב. למחרת השחרור נכתב ב"דבר":
לאחר שנגזר דינו לתלייה, המשורר עמנואל הרוסי חיבר שיר הלל לכבודו, שהודפס עם תמונתו על גלויה, אך המשטרה הבריטית החרימה את הגלויות מהקיוסקים.
ספר ההגנה תיאר את המקרה:
בשני ראיונות עם חינקיס, ב-1959 ב"מעריב" וב-1985 ב"הארץ", הוצגה גרסתו שלו. בהארץ נכתב: "קנה את עולמו במהלך מאורעות תרפ”ט באומץ הלב שגילה... נשפט למוות על רצח פורעים חמושים”.
הלל כהן תיאר באריכות את מקרהו של שמחה חינקיס בספרו "תרפ"ט: שנת האפס בסכסוך היהודי-ערבי", וטען שהוא התקבל כגיבור ביישוב היהודי. אחרים שללו פרשנות זאת.
הנצחה

עיריית תל אביב הקימה שלט זיכרון לשמחה חינקיס במקום הקרב בו השתתף, בדרך בן צבי פינת גרינבוים, בכניסה לשכונת נווה עופר.
הערות שוליים

↑  כ"ה שנים לקבוצת הכדורגל אלנבי הפועל, דבר, 24 בפברואר 1950
↑  השוטר שמחה חינקיס נידון למיתה, דואר היום, 6 בפברואר 1930
↑  אי אמון, דבר, 7 בפברואר 1930
↑  פסה"ד הקודם של חינקיס בוטל, דואר היום, 12 במרץ 1930
↑  מאמר המערכת בדבר, לאחר שחרורו מביא את גרסתו בלא כל מילות תמיכה. כדוגמה לתמיכה בגרסתו ראו: "ממשלת המנדט התנקמה בהפועל בהאשימה את חברו שמחה חינקיס ב"הריגת משפחה ערבית"" באוהל בקיבוץ אפיקים, דבר, 29 באפריל 1966
↑  חינקיס שוחרר, דבר, 3 ביוני 1935
↑  תחרויות כדורגל, דבר, 11 ביוני 1935
↑  בני מוריס, ביקורת ספר: תרפ"ט, שנת האפס בסכסוך היהודי-ערבי, אתר מידה, 22 בנובמבר 2013
↑  נרשמו לנשואין במשרד הרבנות רמת בן, הצופה, 11 ביוני 1956

חנה צ'פ, דבר, 12 ביוני 1956
↑  בשער, דבר, 4 ביוני 1935
1 2  מ' היימן, חינקיס לא היה גיבור, באתר הארץ, 5 ביולי 2005
↑   דליה קרפל, מה באמת קרה בתרפ״ט? בחזרה לשורשי הסכסוך, באתר הארץ, 24 באוקטובר 2013
שלט זיכרון לשמחה חינקיס בכניסה לנווה עופר
יחסי ירדן–מצרים

| יחסי ירדן–מצרים |
| --- | --- |
ירדן: מצרים


ירדן: מצרים
שטח (בקילומטר רבוע)
89,342: 1,001,450
אוכלוסייה
11,539,371: 117,300,944
תמ"ג (במיליוני דולרים)
50,814: 395,926
תמ"ג לנפש (בדולרים)
4,404: 3,375
משטר
מונרכיה חוקתית: רפובליקה

יחסי ירדן–מצרים ידעו עליות ומורדות במשך השנים לאור האינטרסים השונים של מנהיגי הממלכה הירדנית ההאשמית ומנהיגי הרפובליקה הערבית המצרית מצד אחד והרצון להציג אחווה ערבית בפני תושבי המדינות, מצד שני. שתי המדינות החברות בארגונים: הליגה הערבית, ארגון הסחר העולמי, הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי, המועצה לאחדות כלכלית ערבית והאומות המאוחדות. היחסים בין שתי המדינות כוננו לראשונה בשנת העצמאות של ירדן, 1946, ימים ספורים לאחר הכרזת העצמאות.
היסטוריה

הצהרתו של עבדאללה על סיפוח הגדה המערבית לממלכתו, בניגוד לעמדת מדינות ערב האחרות, העיבה על היחסים בין ירדן ומצרים. עם זאת, בשנים הראשונות שלאחר הסיפוח הגיבה אליה מצרים במתינות. בפברואר 1956 הורעו היחסים לאור כוונת ירדן להצטרף לברית בגדד.
בימיה הראשונים של הרפובליקה הערבית המאוחדת, בשנת 1958, נעשה ניסיון להציג "ירח דבש" בין ירדן לרפובליקה, אולם סירובה של הרפובליקה להכיר בסיפוח הגדה המערבית על ידי ירדן והצהרת נאצר על הצורך להקים צבא פלשתינאי בירדן, העיבו על היחסים.
למחרת פרסום תוכנית הפדרציה על ידי המלך חוסיין, נרמז בעיתון מצרי על כוונה של מצרים לנתק את היחסים עם ירדן וב-6 באפריל 1972 הכריז נשיא מצרים אנואר סאדאת על ניתוק הקשרים הדיפלומטיים עם ירדן בעקבות פרסום התוכנית שלא לקחה בחשבון את האינטרסים של אש"ף. היחסים כוננו מחדש ב-11 בספטמבר 1973 לקראת מלחמת יום הכיפורים. היחסים נותקו שוב ב-1979, הפעם על ידי ממשלת ירדן, במחאה על הסכמי קמפ דייוויד בין ישראל למצרים. בעקבות פרוץ מלחמת לבנון הראשונה ב-1982, הפעילה ממשלת ארצות הברית לחץ על שתי הממשלות להגיע להסדר במטרה לגבש אסטרטגיית שלום משותפת מול ממשלת ישראל, והיחסים כוננו בשלישית ב-25 בספטמבר 1984.
דן אבנון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1954 (בן 70 בערך) סטוקהולם, שוודיה 
 ענף מדעי:  מדע המדינה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים (1 באפריל 1991) 
 
דן אבנון (נולד ב-1954) הוא פרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית בירושלים, מופקד קתדרת ליאון בלום במדע המדינה, בשנים 2017-2021 כיהן כראש המחלקה למדע המדינה. הוא מומחה למחשבה מדינית ולחינוך אזרחי.
ביוגרפיה

דן אבנון נולד בסטוקהולם, שוודיה, בן ליעקב אבנון (לשעבר קמיניצקי), דיפלומט ישראלי יוצא וילנה, ולפוריה אבנון (לשעבר רפאלי), ילידת חיפה, נצר למשפחת ישראל ב"ק.  
אבנון  גדל בארצות הברית, בסיירה לאון ובירושלים. למד  בפנימייה הצבאית ליד הגימנסיה הרצליה בתל אביב, ובגימנסיה העברית בירושלים. 

שירת כלוחם בסיירת מטכ"ל.  במלחמת יום כיפור לחם בקרבות הפלישה הסורית לרמת הגולן תחת פיקודו של יוני נתניהו והשתתף בקרבות באזור תעלת סואץ.

במסגרת שירות מילואים פיקד על צוות של סיירת שלדג שלחם במלחמת לבנון הראשונה (1982).
ב-1979 כיהן אבנון כמנכ"ל יריד הספרים הבינלאומי בירושלים, לצדו של טדי קולק, ראש העיר ירושלים.

תוך כדי שירות המילואים בלבנון 1982 הצטרף לנחום ברנע בהקמת העיתון כותרת ראשית, וכיהן כמנכ"ל העיתון.
ב-1984 כיהן כממונה על ארגון המטה של יצחק נבון (מפלגת העבודה) במסגרת מערכת הבחירות הכלליות לכנסת ה–11.
בשנת 1990 סיים לימודי דוקטורט במדע המדינה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. לאחר תקופה בה כיהן כחבר סגל אוניברסיטת סטנפורד, החליט לחזור לישראל, זכה במלגת אלון לחוקרים צעירים והצטרף לסגל האוניברסיטה העברית.
אבנון לקח חלק בצוות האקדמי שהקים את המכון הישראלי לדמוקרטיה והחל מ-1993 עמד בראש התוכנית לרפורמה פוליטית של המכון.
בשנת 2001 ייסד באוניברסיטה העברית את "מרכז גילה לחינוך אזרחי ודמוקרטיה". בעבודתו כראש המרכז הקים מגוון תוכניות לימודים ופעל למעורבות האוניברסיטה בקהילה ובמערכות החינוך הממלכתי.
בשנת 2007 זכה במגן הוקרה מטעם מחלקת החינוך של עיריית קריית גת עבור תרומתו לקידום מערכת החינוך בעיר ובמגן הוקרה מבית הספר "נווה מדבר" של הכפר הבדואי הלא-מוכר, אבו קוידר.
בשנים 2009-11 עמד בראש בית הספר למדיניות וממשל ע"ש פדרמן באוניברסיטה העברית. במסגרת זו הוביל את המכרז לפתיחת תוכנית צוערים לשירות המדינה וכן היה מייסד שותף של תוכנית התואר השני לפיתוח קהילות ("תוכנית גלוקל") בפקולטה למדעי החברה של האוניברסיטה העברית.
בשנת 2017 מונה לראש המחלקה למדע המדינה.
במהלך השנים שימש כעמית מחקר או מרצה אורח באוניברסיטאות הרווארד, טורונטו, סינגפור וסידני. זכה בפרסי הוראה באוניברסיטאות ברקלי וסטנפורד ופעמים רבות נבחר למורה מצטיין באוניברסיטה העברית.
מחקר

אבנון חוקר שלושה תחומים עיקריים:
הראשון: פילוסופיה פוליטית כללית, בה הוא מתמקד בקשר בין ידע עצמי לתאוריות של קהילה פוליטית. כנגזרת של עניין זה אבנון מתעניין בקשרים בין שפה לפוליטיקה.
השני: מחשבה חברתית-יהודית עם התמחות במשנתו המדינית והחברתית של מרטין בובר.
השלישי: משטר מדיני דמוקרטי, חינוך אזרחי, הוראת אזרחות בישראל וכתיבת תוכניות לימודים באזרחות ומדע המדינה. במסגרת זו כתב מאמרים על חוק המפלגות בישראל ובעולם, על פריימריז בישראל ובעולם, על מושג 'הציבור הנאור' בפסיקות של אהרן ברק, על המושג 'אזרח' בשפה המדינית בישראל ועוד.
אבנון הנחה לדוקטורט סטודנטים לא מעטים. בין תלמידיו נמנים פרופ' נחשון פרז (מדע המדינה, בר-אילן), ד"ר נעמי מנדל לוי (קרן מנדל) ואחרים.
פעילות ציבורית

שימש כחבר הנהלה בעמותה לחינוך הדו-לשוני "יד ביד: המרכז לחינוך יהודי ערבי בישראל" (2007-2003).
לקח חלק בהקמת "צופן - מרכזי טכנולוגיה עילית" - לקידום ההשתלבות של אזרחי ישראל הערבים בתעשיית ההייטק והיה חבר בהנהלת הארגון (2010-2007).
היה מייסד שותף וחבר הנהלה ב"עמותה לאזרחות פעילה" (2012-2004).
מאז 2016 מכהן בראש ועדת מקצוע מדע המדינה במשרד החינוך וכראש ועדת מינוח מדע המדינה באקדמיה ללשון עברית.
ב-2016 כתב אבנון חוות דעת בעתירה לבג"ץ נגד משרד החינוך בדרישה להפסיק את השימוש בחוברת המושגים החדשה באזרחות. בג"ץ קיבל את טענות העותרים והוציא צו על תנאי על פי בקשת העותרים.
פרסומים > ספרים שכתב וערך

מיזוג אופקים : מחשבה מדינית יהודית-ישראלית, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס (עם דוד מ' פויכטוונגר), 2016.
חינוך אזרחי בישראל, עם עובד, 2013.
Plurality and citizenship in Israel: moving beyond the Jewish/Palestinian civil divide (with Yotam Benziman), Routledge, 2009.
שפת אזרח בישראל, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2006.
Liberalism and Its Practice (with Avner de-Shalit), Routledge, 1999.
Dan Avnon, Martin Buber: The Hidden Dialogue (Twentieth-century political thinkers), Lanham:  Rowman & Littlefield, 1998.
הספר תורגם לעברית:
מרטין בובר — הדיאלוג הנסתר, תרגמה מאנגלית דפנה בר-און, עם עובד, 2012.
חוק המפלגות בישראל, הוצאת הקבוץ המאוחד, 1993.
מבחר מאמרים

2018, “BDS and Self-Righteous Moralists.” In Andrew Pessin & Doron Ben-Attar (eds.), Anti-Zionism on Campus: The University, Free Speech and BDS. Bloomington: Indiana University Press, pp. 43 – 57.
2013, "חינוך אזרחי בישראל." מתוך חינוך אזרחי בישראל, עמ' 11- 32.
2010, Dan Avnon, "Is There a 'Jewish' Morality? Amalek as a Touchstone." In Jonathan Frankel and Ezra Mendelsohn (eds.) Studies in Contemporary Judaism Annual XXIV, pp, 206-215.
2009, "Plurality of Self and Pluralism." In Avnon and Benziman (eds.), Plurality and Citizenship in Israel, pp. 15-30.
2008, Dan Avnon, "Autocracy: The Schabertian Way." In Karl-Heinz Nusser, Matthias Riedel and Theresia Ritter,  Politikos – Vom Element des Persönlichen in der Politik. Berlin: Dunker & Humblot, pp. 23-41.
2006, "ה'אזרח' במקרא כמסד בתודעת האזרח היהודי בישראל". מתוך שפת אזרח בישראל, עמ' 23 – 43.
2002, “'Limmud' and 'Limmudim': Guiding Words of Martin Buber’s Prophetic Teaching.” In Paul Mends-Flohr (ed.) Martin Buber: A Contemporary Perspective. New York: Syracuse University Press and Jerusalem: The Israel Academy of Sciences and Humanities, pp. 101-119.
1998, “The Israeli Basic Laws' (Potentially) Fatal Flaw.” Israel Law Review 32; 4, autumn, 535-566.
1995, "Parties Laws in Democratic Systems of Government."  Journal of Legislative Studies, 1:2, summer 1995, 283-30.
1996, "הציבור הנאור": יהודי ודמוקרטי או ליברלי ודמוקרטי?, משפט וממשל ג:2, עמ' 417–451.
1995, "'Know Thyself': Socratic Companionship and Platonic Community." Political Theory, May 1995, 304-329.