האדם החד-ממדי
תקציר

מרקוזה מבקר בחריפות את הצרכנות ואת ה"חברה המתועשת" המודרנית, שלטענתו היא סוג של מערכת שליטה חברתית. הוא טוען שבעוד שהמערכת שבה חי המערב עשויה לטעון שהיא דמוקרטית, היא למעשה טוטליטרית.
לדבריו, "החברה המתועשת המפותחת" יצרה צרכים כוזבים, הגורמים לכך שאינדיבידואלים ישתלבו במערכת הייצור והצריכה הקיימת באמצעות תקשורת המונים, פרסום, ניהול התעשייה וקביעת אופני החשיבה העכשוויים. במילים של מרקוזה:
אנו יכולים להבחין בין צרכים אמיתיים לכוזבים. צרכים "כוזבים" הם אלה המוטלים-מגבוה על הפרט בשם אינטרסים חברתיים מיוחדים, הבאים לדכאו: הצרכים המנציחים את העמל והיגיעה, את התוקפנות, את המצוקה ואת אי-הצדק והעוול. סיפוקם עשוי להיות מהנה ביותר לגבי הפרט, אך הנאה ונחת אלו אינן בגדר מצב שיש לשמרו ולהגן עליו, אם הוא מסייע לבלימת התפתחותה של היכולת... להכיר בחולי בו נגוע המכלול כולו ולעמוד על הסיכויים לרפאו. התוצאה היא הרגשה טובה בעיצומה של אי-נחת. מרבית הצרכים שחשים אנו – הצורך להתפוגג, להתבדר, לנהוג ולצרוך בהתאם למודעות-הפרסומת, הצורך לאהוב ולשנוא מה שאחרים אוהבים ושונאים – שייכים לקאטגוריית הצרכים הכוזבים.
כתוצאה מכך נוצר יקום "חד-ממדי" של חשיבה והתנהגות, שבו היכולת למחשבה ביקורתית והתנהגות אופוזיציונית מתפוגגים. סוג של רציונליות טכנולוגית כפתה את עצמה על כל היבט של התרבות והחיים הציבוריים, והפכה להגמונית דרך ההזדהות שלנו עם האידאולוגיה של החברה התעשייתית המודרנית. אידאולוגיה זו אינה רק מייצגת סוג של "תודעה כוזבת", אלא גם הצליחה להשתלט על המציאות.
בנוסף, חברות תעשייתיות מודרניות יצרו "חברת שפע", אשר מסווה את האופי הנצלני של המערכת השלטונית באמצעות חיי נוחות, ובכך מחזקת את אמצעי השליטה. "חברת השפע" המודרנית מגבילה אפוא הזדמנויות למהפכה פוליטית נגד הקפיטליזם.
לטענתו של מרקוזה, בחברות בנות זמננו הנשענות על צרכנות, נבחרים מעטים מחזיקים בכוח לעצב את תפיסותינו לגבי חופש בכך שהם מציעים לנו חופש מדומה בעזרת אמצעים לרכוש אושר. במצב זה של "חוסר חופש", צרכנים פועלים באופן לא רציונלי בכך שהם עובדים יותר מכפי שהם חייבים לעבוד כדי למלא את צורכיהם הבסיסיים הממשיים, מתעלמים מההשפעות הנפשיות ההרסניות הנובעות מכך ומהפסולת והנזק לסביבה שהצרכנות המופרזת גורמת, ומזהים את עצמם באמצעות פריטים חומריים. במילים של מרקוזה: "הבריות מזהים את עצמם בסחורות ובמוצרים שלהם: הם מוצאים את 'הנשמה היתירה' שלהם במכוניתם, במערכת הסטריאופונית שלהם, בקוטג' הדו-מפלסי שלהם, בציוד המטבח החדיש שלהם..."
לצד הרציונליות הטכנולוגית, קיים בחברה התעשייתית המפותחת היבט של אי-רציונליות קיצוני, משום שיצירת מוצרים חדשים והעידוד להשלכת מוצרים ישנים מתדלקים את הכלכלה ואת הממסד ומעודדים את הצורך לעבוד יותר כדי לקנות יותר. אדם מאבד את אנושיותו וחירותו והופך לכלי במכונה התעשייתית ולגלגל שיניים במכונה הצרכנית. בנוסף, הפרסום מקיים את הצרכנות, שמפוררת את ההתנהגות החברתית, מועבר להמונים ויוצר את האשליה שאפשר לקנות אושר, רעיון שגוזל את חירותו של הפרט ומזיק לאדם מבחינה נפשית. בנוסף, מרקוזה מחשיב את הנטייה לביורוקרטיה במערב הקפיטליסטי כמתנגדת לחופש ותומכת בשעבוד של האדם בדיוק כמו במדינות מרקסיסטיות.
יש אלטרנטיבות להתמודדות עם אורח החיים הצרכני. אנטי צרכנות הוא אורח חיים המוותר על כל צריכה מיותרת, כמו גם עבודה מיותרת, בזבוז וכו'. אבל גם אלטרנטיבה זו מסובכת לאור החדירה הקיצונית לחיינו של הפרסום והסחורות, שכן הכול הוא סחורה, גם דברים שהם צרכים ממשיים. על רקע זה מקדם מרקוזה את "הסירוב הגדול" (המתואר בהרחבה בספר) כהתנגדות היחידה המתאימה למערכות שליטה כוללניות. חלק גדול מהספר הוא הגנה על "חשיבה שלילית" ככוח המשבש את הפוזיטיביזם הרווח.
מרקוזה מנתח גם את השילוב של מעמד הפועלים התעשייתי בחברה הקפיטליסטית ובצורות חדשות של ייצוב קפיטליסטי, ובכך מטיל ספק בהנחות המרקסיסטיות של הפרולטריון המהפכני ומראה כי המשבר הקפיטליסטי הוא בלתי נמנע. בניגוד למרקסיזם האורתודוקסי, מרקוזה דוגל בכוחות של מיעוטים, אאוטסיידרים ואליטות אינטלקטואליות רדיקליות שאינם משולבים במערכות הקיימות, בניסיון להזין מחשבה והתנהגות אופוזיציוניות באמצעות קידום חשיבה והתנגדות רדיקליות.