stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טוביה פרידמן
קורות חייו > נעוריו והמלחמה

פרידמן נולד ליעקב פרידמן וחיה שרה לבית לנדר, כילד שני מתוך ארבעה, במשפחה מסורתית ומבוססת בעיר ראדום שבפולין. אביו, היה בעל בית דפוס בעיר ואמו הייתה בעלת מתפרה. הצבא הגרמני כבש את ראדום ב-8 בספטמבר 1939 והחרים את כל בתי הדפוס היהודיים בעיר ובהם גם את זה של משפחת פרידמן. באוגוסט 1940 נשלח פרידמן עם עוד כ-1,000 יהודים למחנה עבודה בצ'שאנוב, שם עסק בחפירת שוחות נגד טנקים באזור הגבול הגרמני-סובייטי. לאחר כמה שבועות התנדב לעבודה בלובלין ועם הגיעו לעיר הצליח לברוח מן המחנה בו הוחזק ולחזור לראדום. הוא ומשפחתו הועברו לגטו ראדום עם הקמתו באביב 1941. זמן קצר לאחר מכן נפטר אביו מתת-תזונה.
באוגוסט 1942 נערכה אקציה בגטו ואף על פי שאמו ואחותו הצעירה הועסקו כתופרות, נשלחו שתיהן לטרבלינקה. אחותו הגדולה פגשה אותן בתחנת הרכבת והספיקה להפרד מהן. במהלך האקציה נעלם אחיו הצעיר, שהיה כבן 14. פרידמן ואחותו הגדולה הועברו למחנה העבודה ברחוב שווארליקובסקה משם היה יוצא לעבודות כפייה במרכז רפואי צבאי גרמני.
באביב 1943 הודיע קצין האס אס אובר-שטורמפיהרר פרנץ שיפרס (Franz Schipers) ועוזריו אונטר-שטורמפיהרר אריך קאפקה וריכרד שייגל על האפשרות לעזוב את הגטו תוך חילופי שבויים עם הבריטים. פרידמן ואחותו המבוגרת בלה יצאו עם אחרים באוטובוס. אלא שהאוטובוס נסע לבית הקברות, ורק בזכות הקצין קאפקה לא נורו למוות כשאר יושבי האוטובוס. שניהם הוחזרו למחנה לאחר מכן.
באוקטובר 1943 הועברו פרידמן ואחותו למחנה ברחוב שקולנה (Szkolna). במחנה זה החליט לנסות ולברוח והצטרף לעוד ארבעה שהחלו בחפירת מנהרה. לאחר מספר שבועות נזנח רעיון המנהרה לאחר שבדק את האפשרות לברוח דרך תעלת ביוב ומצאה כממשית. ביוני 1944, כאשר נראה היה שהגרמנים עומדים לפנות את המחנה הצליחו פרידמן ועוד שניים מיושביו, טוביה רוטשטיין ואיצ'ה ביק, לברוח דרך תעלת הביוב. השלושה הסתתרו בבית הקברות היהודי במשך כמה שבועות וניזונו בהתחלה מלחם שקנו בכפר ואחר כך מתפוחי אדמה שגנבו משדה. הם ניסו פעמיים לעבור לצד הרוסי של החזית אולם נתפסו על ידי הגרמנים, הם התחזו לאיכרים פולנים שטעו בדרכם ושוחררו. בשלב מסוים אף פגשו פרטיזן פולני שהזהירם מלהצטרף לפרטיזנים הפולנים מכיוון שאלה ברובם שנאו יהודים. בנובמבר 1944 ניסה פרידמן לחצות את החזית לבדו ונתפס על ידי הגרמנים, שחשדו בו שהוא פרטיזן ורצו להוציאו להורג ביום המחרת. באותו לילה הוחזק בבונקר, אולם משהבחין פרידמן שהחייל השומר עליו נרדם, ניצל את הרגע, הרג אותו, לקח את נשקו וברח.
בינואר 1945, בעקבות כיבוש ראדום על ידי הצבא הסובייטי, הגיע לעיר קצין משטרה מלובלין וארגן את הקמתה מחדש של המשטרה המקומית. פרידמן רצה לרדוף את הנאצים ולנקום בכך את מותם של בני משפחתו לכן הוא יצא ממקום המסתור שלו והחליט להצטרף למשטרה הפולנית בזהות חדשה (לא-יהודית) – טאדק ישינסקי.
בחודש מרץ 1945 נשלח פרידמן ממשטרת ראדום לעיר דנציג, שזה עתה נכבשה על ידי הצבא האדום, לשמש כקצין חקירות בדרגת לוטננט במשרד הביטחון הפולני. במסגרת תפקידו הוא עצר כמה מאות גרמנים נאצים, חקר אותם והביא להעמדתם לדין. במסגרת עבודתו זו למד רבות על הדרכים והשיטות איך לאתר פושעי מלחמה וכיצד יש לתחקרם. בקיץ 1945 קיבל הודעה שאחותו בלה שרדה את המחנות ושבה לראדום. הוא לקח אותה אליו לדנציג.
פרידמן חש שכיהודי אין לו עתיד בפולין משום שהאנטישמיות בקרב הפולנים הייתה רבה אך הרשויות ניסו להתעלם מכך. בעקבות כך הוא החליט במרץ 1946 לעזוב את תפקידו, את חברתו הלא-יהודייה, שהכיר בדנציג, ואת פולין ולעלות לארץ. הוא התפטר, עזב את דנציג וחבר לקבוצת יהודים שיצאה מפולין, באופן בלתי-חוקי, עברה דרך צ'כיה והגיעה לווינה. הקבוצה הסתייעה בארגון "הבריחה".
קורות חייו > פעילותו בישראל

פרידמן עלה לישראל בקיץ 1952, התיישב בחיפה והחל לעבוד כעיתונאי, תחילה במקומון ולאחר מכן בעיתון היידי "לעצטע נייעס".
בשנת 1954 מונה לנהל את הסניף החיפאי של "יד ושם".
בתקופה זו, במקביל לעיסוקו בלכידת פושעי מלחמה, פעל רבות לתיעוד עדויות של ניצולי שואה.
בשנת 1956 כינס פרידמן בסיוע ראש הנציגות הישראלית של הקונגרס הציוני העולמי, פרופ' אריה טרטקובר, שתי מסיבות עיתונאים בירושלים ובתל אביב. במסיבות עיתונאים אלו הוצגו מסמכים רבים, שאסף פרידמן בזמן שהותו בווינה, המרשיעים פושעי מלחמה נאצים רבים. אלה לא הועמדו לדין עד אז ומדינת ישראל לא עשתה דבר על מנת לדרוש הסגרתם. בעקבות אירוע זה הסתכסך פרידמן עם "יד ושם" שעיקר עיסוקה בעת ההיא התמקד בתיעוד עדויות ורשימות של נספים ולא ברדיפת פושעי מלחמה.
ביולי 1957 נאלץ לעזוב את "יד ושם" והחליט לייסד מכון עצמאי שימשיך את הפעילות לאיתור ולכידת הפושעים הנאציים. מאוחר יותר באותה שנה ייסד פרידמן את המכון לדוקומנטציה בישראל לחקר פעולות הפושעים הנאציים. 

עיקרי פעילות המכון הן:
פנייה למדינות שונות בתביעה להשיב רכוש שנגזל בשואה לבעליהם היהודים
חיבור ספרים וחוברות בנושא השואה, הדפסתם והפצתם
עריכת תערוכות והרצאות בנושא השואה בישראל ומחוצה לה
למכון לא היו כל משאבים כספיים חיצוניים לכן עבד פרידמן בהתנדבות עד אפריל 1958, כאשר הקונגרס הציוני העולמי החליט לאשר מימון חודשי של 200 לירות לפעילות המכון.
בדצמבר 1958 הוקם בלודוויגסבורג שבגרמניה "המרכז הפדרלי לחקירת פשעי הנאצים" (Zentrale Stelle der Landesjustizverwaltungen zur Aufklärung nationalsozialistischerVerbrechen). פרידמן יצר קשר עם מנהל המרכז ארווין שילה (Erwin Schüle) והעביר לו תיעוד רב לצורך איתור והעמדה לדין של פושעים נאצים.
קורות חייו > סיועו בעניין אייכמן

בסוף אוגוסט 1959 קיבל פרידמן מכתב מארווין שילה, לפיו אותרו עקבותיו של אייכמן בכווית. לאחר כמה שבועות בהם לא הצליח לגרום לשום פעילות ממלכתית בנושא הוא פנה לעיתונאי שאול מייזלס ובערב יום הכיפורים הופיעה כתבה בעמוד הראשון במעריב על כך שאייכמן אותר בכווית.
בעקבות הכתבה נוצר לחץ ציבורי על הממשלה לפעול לתפיסתו של אייכמן. פרידמן הוזמן למשרד החוץ לדווח על ממצאיו והתבקש להפסיק כל פרסום נוסף בעניין.
ביוזמתו הוא החל לפרסם מודעות בעיתונים זרים בהם הוצע פרס כספי של 10,000 דולר למוסרי מידע על מקום הימצאו של אייכמן.
בעקבות כך הוצף פרידמן במבול של מכתבים ממדינות רבות. אחד המכתבים שהגיע באוקטובר 1959 ונראה כאמין טען שאייכמן התגורר בקרבת בואנוס איירס שבארגנטינה. כותב המכתב היה לותר הרמן (Lothar Herrmann), ארגנטינאי ממוצא גרמני (חצי יהודי) שנרדף על ידי הנאצים ונמלט לארגנטינה עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
פרידמן פנה למוסד וענה בכתב להרמן שסוכן המוסד ייצור עמו קשר.
בסוף מרץ 1960 כתב הרמן לפרידמן שאכן זכה לביקור של סוכן המוסד בסוף השנה הקודמת והעביר לו פרטים מדויקים על מקום מגוריו של אייכמן.
מכתב נוסף מהרמן הגיע בסוף אפריל ובו נאמר שסוכן המוסד עדיין מחכה לתגובת הממונים עליו.
ב-23 במאי הכריז בן-גוריון מעל בימת הכנסת שאייכמן נתפס והובא לישראל. יומיים לאחר מכן מסר פרידמן למשטרת ישראל תיק שהכיל 400 עמודים של חומר על אייכמן. על איסוף חומר זה שקד פרידמן במשך קרוב ל-15 שנה.
בשנת 1961 פרסם את ספרו האוטוביוגרפי "הצייד". הספר תורגם לחמש שפות ויצא בכמה מהדורות.
משנת 1960 פעל לביטול ההתיישנות בחוק הגרמני על פשעי הנאצים. מאבקו הוכתר בהצלחה בשנת 1979, כאשר הוחלט בבונדסטאג לבטל את ההתיישנות על פשעי רצח ורצח עם. משנה זו גם החל לצאת להרצאות בארצות הברית ובאירופה, אותן ערך גם על מנת לאסוף תרומות למימון עבודת המכון לדוקומנטציה.
בסוף שנות ה-60 פתח המרכז לחקירת פשעי הנאצים בגרמניה בחקירות בעניין ביצוע פשעי מלחמה במחוז ראדום. צעד זה נבע מיוזמתו של פרידמן, אשר סיפק גם ראיות בנדון. בשנת 1972 נפתח בהמבורג משפט כנגד קציני האס אס והמשטרה שפעלו במחוז ראדום. במשפט הורשעו רק קצינים בדרגות בכירות.
נכון לשנת 2005 הוציא המכון לדוקומנטציה למעלה מ-150 פרסומים וכ-20 ספרים בנושא השואה.
טוביה פרידמן נפטר בינואר 2011, בבית אחותו בלה רחלה פרידמן קנגון בחולון והובא לקבורה בחיפה.
הוקרה

בשנת 2002 העניקה לו עיריית חיפה את תואר יקיר העיר.
בשנת 2007 הפיק ערוץ הטלוויזיה הצרפתי France 5 סרט תיעודי בשם Chasseur de nazis (צייד הנאצים) באורך של 117 דקות בבימויו של גיום מוסקוביץ (Guillaume Moscovitz) על פרידמן ופעילותו.
בשנת 2008 העניק שגריר אוסטריה בישראל לטוביה פרידמן ולאשר בן נתן אות הוקרה (Großes Ehrenzeichen) מטעם נשיא אוסטריה, היינץ פישר, על פעילותם לאיתור פושעי מלחמה נאצים.
ב 25 ביוני 2007, בטקס שנערך בכנסת בנוכחות ממלאת מקום הנשיא דליה איציק וחבר הכנסת רפי איתן, העניק מאיר דגן לטוביה פרידמן, את מגן המוסד ותעודה כהוקרה על חלקו בחטיפת אייכמן.[דרוש מקור: לא צלח ניסיון למצוא אישוש למידע הזה בארכיון הכנסת]
משפחתו

פרידמן נישא, לאחר עלייתו לישראל ב-1952, לאנה לבית גוטמן, ילידת 1927, שהחלה לעבוד במשרדו בווינה כקלדנית בתחילת 1948, ועבדה מאוחר יותר בקונסוליה הישראלית בווינה. היא סיימה לימודי רפואה בווינה ועבדה כרופאת עיניים בבית חולים בחיפה. בנו היחיד רוני נולד במרץ 1959 וטבע בתאונת צלילה בפסח 1978 בסיני. אשתו נפטרה בשנת 1984.
אחותו הגדולה בלה שרדה את השואה והגיעה בקיץ 1946 לווינה, שם הכירה את בעלה בוריס קנגון, שעמד בראש המוסד לעלייה בווינה ואיש הקשר היחידי עם מפקדת הצבא האדום ששכנה במלון אימפריאל. השניים עלו לישראל ב-1952.
פרסומיו > מפרסומי המכון לדוקומנטציה

50 שנה צייד הנאצים: ספר היסטורי-דוקומנטרי, 1997
מקץ 40 שנה למרד גטו ורשה (1983-1943): אוסף דוקו, 1983
מחנה השמדה בלז'ץ: אוסף דוקומנטרי, 1982
מקץ עשרים שנה לרצח יהדות אירופה. משפטו של הצורר הנאצי אדולף אייכמן בירושלים, 1965
פרסומיו > פרסומים אחרים

חמש עשרה שנים רדפתי אחרי אייכמן, בעריכת משה מייזלס ורפאל בשן, הוצאת אחיאסף, 1961
Tuvia Friedman, The Hunter, Kessinger Publishing, 2007. ISBN 0-548-43837-4
לקריאה נוספת

מיכאל בר-זוהר, הנוקמים, הוצאת א. לוין אפשטיין, תל אביב, 1969.
אל תעצור כעת, מתוך הסיפור שלי – 41 סיפורים ומעוררי השראה על הרבי מלובביץ', עמוד 35–40, בהוצאת JEM תשע"ט
הערות שוליים

↑  קובי מנדל‏, טוביה פרידמן, ממסייעי לכידת אייכמן, הלך לעולמו, באתר וואלה, 13 בינואר 2011
↑  גנרל ס.ס. וסגנו נתפסו ונתלו, דבר, 29 ביוני 1956
↑  גליה ריצ'לר-גרבלר, מימוש הצוואה, באתר ynet, 15 במאי 2008
↑   פרידמן מספר על הבאת ארונות משפחת הרצל לקבורה בישראל, סרטון  באתר יוטיוב
↑  Le programme du cycle - Exposition Les archives Ringelblum - Memorial de la Shoah, www.memorialdelashoah.org
↑  קובי מנדל‏, ציידי נאצים קיבלו אות הוקרה מאוסטריה - וואלה חדשות, באתר וואלה, 30 באפריל 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261335205171  PLWABN: 9810586474705606  BIBSYS: 90933761  BnF: cb12497279h (data)  CiNii: DA04831272  GND: 118953311  ISNI: 0000 0000 1808 7491  LCCN: n94056970  NTA: 121609332  SUDOC: 034189149  VIAF: 79113256   WorldCat (עם VIAF): 79113256 
שלט הנצחה בגינה בקמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם שתרם טוביה פרידמן לזכר בני משפחתו
בילטונג

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  בשר מיובש 
 מוצא:  דרום אפריקה 
 מרכיבים עיקריים:  בשר בקר 
 
רצועות בילטונג
בילטונג (אנגלית: Biltong) הוא סוג של בשר מיובש שמקורו בבוטסואנה, דרום אפריקה, זימבבואה ונמיביה.
הבילטונג הוא נתח ארוך של שריר בשר בקר ממולח ומתובל שמיוצר כחטיף. המתיישבים הראשונים בדרום אפריקה נהגו לייבש רצועות בשר עם תבלינים, כך שניתן היה ללעוס את רצועות הבילטונג במשך שעות רבות. עם השנים הפך הבילטונג למאכל לאומי, והוא מיוצר ממגוון רחב של סוגי בשר ובטעמים שונים.
מקור המילה "בילטונג" באפריקאנס - הלחם בסיסים של המילה bil שפירושה עכוז (הנתח שבו היו משתמשים) עם המילה tong שפירושה לשון או רצועה ומרמזת על צורת הבילטונג.
רקע

שימור של בשר החל כטכניקה הישרדותית שתחילתה בימי קדם. עמים ילידים של דרום אפריקה כגון קויקוי שימרו את הבשר על ידי חיתוך לרצועות, תיבול במלח, ותלייתו לייבוש. ימאים אירופאיים שימרו בשר למסעותיהם הארוכים על ידי המלחתו במלח או במי מלח. המתיישבים האירופיים (ההולנדים, הגרמנים והצרפתים) שהגיעו לדרום אפריקה בתחילת המאה ה-17 השתמשו בחומץ לתהליך השימור, כמו גם במלח המיועד לשימור (אשלגן חנקתי). אשלגן חנקתי בתהליך המלחה הורג את הקלוסטרידיום בוטולינום (Clostridium botulinum), חיידק קטלני הגורם לבוטוליזם (Botulism), בעוד שחומציות של חומץ מעכבת את הצמיחה שלו. בוטוליזם היא הרעלה נדירה הגורמת לשיבוש חמור במערכת העצבים ועלול לגרום לשיתוק נשימתי ושל שרירי השלד. על פי ארגון הבריאות העולמי קולסטרידיום בוטולינום לא יגדל בתנאים חומציים (PH פחות מ-4.6), ולכן הרעלן לא ייווצר במזונות חומציים.תכונות מיקרוביאלית של תבלינים מסוימים נמצאים גם מאז ימי קדם. התבלינים שהוכנו על ידי ההולנדים כוללים פלפל, כוסברה וציפורן. בינואר 2017, קבוצת מחקר של אוניברסיטת Beira Interior בפורטוגל פרסמה מחקר על תכונות מיקרוביאלית של שמן כוסברה (כוסברה הוא אחד התבלינים העיקריים במתכונים הבסיסיים ביותר של בילטונג). מבין 12 זני חיידקים נמצא כי 10 סוגים של חיידקים מתו עם ריכוז קל של שמן כוסברה (1.6%). בשני הזנים שלא מתו לחלוטין- Bacillus cereus ו-Enterococcus faecalis, שמן הכוסברה הפחית משמעותית את הצמיחה שלהם.
הצורך בשימור מזון במושבה החדשה היה דחוף. בניית עדרים של בעלי חיים לקחה זמן רב, ובעקבות השינויים בשפע בדרום אפריקה, נאלצו להשתמש בשיטות מסורתיות על מנת לשמר את בשרם של בעלי חיים אפריקאים גדולים באקלים החם, כיוון שמקררים עדיין לא הומצאו. הבילטונג כפי שהוא היום התפתח מהבשר המיובש שנשאו טרקבורים (Trekboeren) על עגלות, כאשר היו זקוקים למלאי מזון עמיד בזמן שהיגרו מן המושבה קייפ צפונה וצפון מזרחה (הרחק מהשלטון הבריטי) לתוך דרום אפריקה במהלך הטרק הגדול. הבשר השתמר ונתלה לייבוש במשך שבועיים במשך החורף הקר, כאשר הטמפרטורות הקרות סייעו לעכב עוד יותר את הגידול החיידקי ופטרייתי. לאחר שהתייבש כראוי, היה הבילטונג מוכן ונארז בשקיות בד, שאפשרו את זרימת האוויר כדי למנוע עובש.
רכיבים

המרכיבים הנפוצים ביותר של בילטונג הם בשר, פלפל שחור, כוסברה, מלח וחומץ.
היום מוסיפים לעיתים חומץ בלסמי או חומץ מאלט, סוכר, פלפלת צ'ילי יבש, אגוז מוסקט, פפריקה, מיץ לימון, שום, אבקת בצל ומלח.
לפני תחילת השימוש בקירור, תהליך ייבוש הבשר שימש כדי לשמר סוגים שונים של בשר בדרום אפריקה. אולם למעשה היום בילטונג נפוץ יותר מבשר, בעיקר בשל זמינותו ומחירו בשוק. לקבלת החתיכות הטובות ביותר משתמשים בפילה, סינטה, או סטייקים חתוכים מן הירך. ניתן להשתמש גם בנתחים אחרים, אבל הם לא יהיו באותה האיכות.
בילטונג יכול גם להיות מיוצר מכמה מיני חיות: עוף מכונה עוף בילטונג, מיני דגים, סוגי בשר אקזוטים כגון איילים או דלגן, קודו וגנו ומבשר יען.
אופן הכנה

בילטונג באופן מסורתי נעשה רק במהלך חודשי החורף הקרים, כאשר יש פחות סיכון של צמיחת חיידקים ועובש. חלק מהמתכונים דורשים להשרות את הבשר בחומץ (חומץ ענבים בעיקר, אבל חומץ בלסמי וסיידר גם אפשריים) במשך כמה שעות, ולאחר מכן מפזרים תערובת תבלינים בנדיבות על הבשר ומחדירים אותה פנימה. ניתן להוסיף גם פלפל כחומר משמר נוסף. לבסוף יש להשאיר את הבשר כך לכמה שעות נוספות או לקירור בלילה.
מתכונים נוספים שהועברו מדור לדור מחייבים להשאיר את הבשר בלילה בתוך תמיסת חומץ, מלח ותבלינים (בין 12 ל-24 שעות).
תערובת התבלינים מורכבת באופן מסורתי מכמויות שוות של מלח, כוסברה קלויה מעט, פלפל שחור גס וסוכר חום.
תהליך ההכנה חייב להיות מוקפד, עם הרכיבים הטריים ביותר, תוך הקפדה יתרה על העדר מעופפים וחרקים בחדר בזמן ההכנה. מעופפים הנוחתים על הבשר בזמן ההכנה יובילו להטלת ביצים ולרימות שיצאו בזמן הייבוש.
ייבוש הבשר

באופן מסורתי בילטונג נעשה במהלך החורפים הקרים של דרום אפריקה לקבלת התוצאות הטובות ביותר. אוויר קר ייבש בדרך כלל את הבילטונג בצורה הרבה יותר יעילה, והוא הסביבה הטובה ביותר האפשרית לשמירה על בטיחות המזון. הסיכויים להתפתחות עובש הם פחותים, וניתן לתלות חתיכות עבות של בילטונג להתייבש לאט עבור מרקם עשיר, טעים ויצירת צבע אדום כהה. תהליך חימום הבשר התחיל רק בשנים האחרונות, והמכינים המסורתיים של הבילטונג סבורים שהחום גורם לתוצאה נחותה ופחות טעימה. בשל הסיכון המוגבר לצמיחה של חיידקים ופטריות, לא ניתן להשתמש בשיטה המחוממת ללא תוספת אשלגן חנקתי.
ייצור בילטונג יכול גם להתבצע באקלים קר יותר באמצעות נורה חשמלית לייבש את הבשר, אבל חשוב לדאוג לאוורר אותו, כדי שלא ייווצר עובש על הבשר.
בילטונג ובשר מיובש (אנ') נבדלים בשלושה אופנים שונים:
עובי הבשר- בשר המשמש לבילטונג יכול להיות הרבה יותר עבה עקב זמן ייבוש איטי יותר בתנאי אוויר יבש. בדרך כלל בשר בילטונג נחתך ברצועות ברוחב של 25 מ"מ - אבל יכול להיות עבה יותר. בשר מיובש הוא בדרך כלל בשר דק מאוד.
תהליך השימור- בהכנת בילטונג משתמשים בחומץ, מלח ותבלינים, יחד עם תהליך ייבוש כדי להכשיר את הבשר לאכילה, כמו גם הוספת מרקם וטעם. בהכנת בשר מיובש באופן מסורתי משתמשים במלח ולא בחומץ.
תהליך העישון- בשר מיובש לרוב הוא מעושן, בעוד שבהכנת בילטונג לא משתמשים בטכניקת עישון ליצירתו.
מכירת הבילטונג

הבילטונג הוא מוצר נפוץ בחנויות המכולת בדרום אפריקה, וניתן לקנות אותו בצורה של רצועות רחבות (המכונות stokkies, כלומר "מקלות קטנים").
ישנם גם קמעונאים שמוכרים בילטונג. חנויות אלה עשויות למכור אותו בכמה מצבים כמו "רטוב" (לח), "בינוני" או "יבש". בנוסף, ישנם לקוחות המעדיפים את זה עם הרבה שומן, בעוד אחרים מעדיפים אותו רזה ככל האפשר.
אכילה

בילטונג נאכל בדרך כלל כחטיף, אך יכול לשמש גם בתבשילים, להתווסף למאפינס או לסירי לחם. בנוסף יוצרו גם חטיפי צ'יפס וממרחי גבינה בטעם בילטונג. בילטונג יכול לעזור לתינוקות עם כאבי שיניים. בילטונג הוא מזון עם אחוז חלבון גבוה. לרוב נדרשת כמות של 200 גרם בשר בקר על מנת לעשות 100 גרם של בילטונג, ותהליך יצירתו משמר את רוב התוכן של חלבון. על כן בילטונג יכול להיות מורכב מ-67% חלבון.
בילטונג בישראל

הבילטונג בישראל חווה פופולריות שעולה ככל שהזמן חולף. המודעות לחטיף הייתה רדומה שנים רבות, ולמעשה רק קומץ קטן באוכלוסייה היה מודע לקיומו. על אוכלוסייה הזו נמנים קהילת הדרום אפריקאים שחיים בישראל, וכאלה שאימצו את דיאטת הפלאו והקטו, ובשר מהווה את עיקר התפריט היומי שלהם. כיום בעקבות קבוצות פייסבוק שונות העוסקות בתחום ישנה עלייה במודעות לחטיף. עם עליית המודעות, החל גם ייצור מקומי.
בילטונג בעולם

הפופולריות של הבילטונג התפשטה למדינות רבות אחרות מלבד דרום אפריקה, בעיקר בקנדה, בריטניה, אוסטרליה, ניו זילנד, אירלנד וארצות הברית שבהן יש אוכלוסיות גדולות של תושבים דרום אפריקאים, וגם להודו. בילטונג מופק גם בתוך קהילות דרום אפריקאיות בעולם, למשל בגרמניה, אירלנד ואפילו דרום קוריאה.
בילטונג המיוצר בדרום אפריקה לא ניתן לייבא לתוך בריטניה, על פי הכללים המסדירים את ייבוא של מוצרים מבוססי בשר ממדינות שאינן האיחוד האירופי שנקבעו על ידי HM Customs and Excise ויורשו HM Revenue and Customs, ולכן הוא נעשה בבריטניה.
בארצות הברית בילטונג הוא נדיר יחסית לעומת ה"ג'רקי" (אנ'), הגרסה המקומית לבשר מיובש.
ראו גם

המטבח הדרום אפריקאי
היסטוריה של דרום אפריקה
הערות שוליים

↑  Definition of BILTONG, Merriam-Webster (באנגלית)
↑  http://www.who.int/mediacentre/factsheets/fs270/en
↑  Beinart, William (2008-05-29). The Rise of Conservation in South Africa. Oxford University Press. ISBN 9780199541225
↑  Silva, Filomena; Domingues, Fernanda C (2015). "Antimicrobial Activity of Coriander Oil and Its Effectiveness as Food Preservative". Critical Reviews in Food Science and Nutrition. 57 (1): 35–47
↑  Fernanda Domingues PhD, Coriander: The Spice That Fights Food Poisoning, Bottom Line Inc, ‏2014-06-26
↑  Rockland, Louis B.; Beuchat, Larry R. (1987). "Intermediate Moister Foods". Water Activity: Theory and Applications to Food. CRC Press. p. 318. ISBN 978-0-8247-7759-3. Retrieved 2008-09-29.
↑  Arora, Dilip K.; Arora, Bharat Rai (1991). "Xerophilic Fungi in Intermediate and Low Moisture Foods". Handbook of Applied Mycology. CRC Press. p. 74. ISBN 978-0-8247-8491-1. Retrieved 2008-09-29
↑  http://www.sa-austin.com/blog/2014/04/making-traditional-south-african-biltong-1400.html[full citation needed]
↑  Examine the World Snack Foods Markets, Reportlinker.com, 29 April 2008, archived from the original on 24 September 2008, retrieved 2008-09-29, Simba Launches Lay's Potato Chips in Biltong Flavor
↑  http://www.clover.co.za/product-view/360/processed-cheese-slices-biltong
↑  Boase, Tessa (10 January 2005). "African snackshot". The Daily Telegraph. London. Retrieved 2008-09-29. [Biltong is] particularly good for teething babies
בילטונג מוצג לראווה בחנות בדרום אפריקה
בילטונג
ייבוש בשר הבילטונג
בילטונג בחנויות
קאפו נאגאי

| --- | --- |

צילום מ-1927
 לידה:  3 בדצמבר 1879 טוקיו, יפן 
 פטירה:  30 באפריל 1959 (בגיל 79) איצ'יקאווה, יפן 
 שם לידה:  永井 壮吉 
 מדינה:  האימפריה היפנית, יפן 
 מקום קבורה:  בית הקברות זושיגאיה 
 מקום לימודים:  קולג' קאלאמזו, אוניברסיטת היטוצובאשי 
 שפות היצירה:  יפנית 
 זרם ספרותי:  התנועה האסתטית 
 תקופת הפעילות:  1900–1959 (כ־59 שנים) 
 פרסים והוקרה:  מסדר התרבות (1952)  פרס ההצטיינות בתרבות (1952) 
 
קאפו נאגאי (ביפנית: 永井 荷風, בכתב לטיני: Kafū Nagai,‏ 3 בדצמבר 1879 טוקיו – 30 באפריל 1959 איצ'יגאווה) הוא שם העט של הסופר, המחזאי, המתרגם, המסאי וכותב הזיכרונות היפני נאגאי סוקיצ'י (ביפנית: 永井 壮吉). הוא תיאר ביצירותיו את חיי טוקיו בראשית המאה ה-20, במיוחד עולמם של הגישות, הזונות, רקדני הקברט ושל תושבים אחרים שפקדו את שכונות השעשועים התוססות של העיר. קאפו נאגאי נחשב נציג של "האסכולה האסתטיסטית" בספרות היפנית. בחלק מכתביו השתמש בשפה היפנית הקלאסית - בונגו - וחלק האחר - בשפה בת זמנו.
ילדותו וצעירותו

סוקיצ'י נאגאי נולד ב-1879 במשפחת סוחרים אמידים ברחוב קאנטומי-צ'ו 45, בשכונת קוישיקאווה (בימינו קאסוגה-צ'ו, ברובע בונקיו) בטוקיו. אביו, קיויצ'ירו נאגאי (永井 久一郎), אז בן 28, היה מלומד ואיש עסקים, צאצא למשפחת סמוראים ומילא תפקיד מנהלי. מאוחר יותר התפרסם בעצמו על ידי שיריו בסגנון סיני. האם נקראה צונה נאגאי (永井 恆). סוקוצ'י היה בנו הבכור ואחריו נולדו עוד שלושה אחים ואחות. בגיל 4, כשנולד האח השני, נשלח סוקיצ'י למשך שנתיים למשפחת אמו והחל מ-1884 ביקר בגן הילדים שעל יד מדרשת המורות אוצ'נומיזו. אביו נסע באותן השנים לאירופה מטעם הממשלה היפנית. בינואר 1886 חזר הילד לבית הוריו ונרשם לבית הספר היסודי. החל משנת 1891 למד נאגאי בבית ספר פרטי בשפה האנגלית בשכונת קאנדה. בגיל 15 שהה למשך חודשים רבים בבית חולים של אודאווארה, קרוב לוודאי בגלל שחפת.
אחרי סיום התיכון ב-1896 נכשל בכניסה לאוניברסיטה. למד לנגן בשאקוהאצ'י והתחיל להשתלם בשירה הסינית. באותה שנה החל לפקוד תכופות את בתי הזונות בפרוור יושיווארה של טוקיו. כמו כן ביקר יחד עם אמו ואחיו אצל אביו שעבד בשאנגחאי בשביל חברת הספנות "ניפון יוסן". בחזרתו ליפן בסתיו 1896 התקבל לעבודה במחלקה לשפה הסינית של המוסדות לשפות זרות המסונפים לבית הספר למסחר, בימינו - אוניברסיטת היטוצובאשי.
החל משנת 1898 התחיל לכתוב סיפורים קצרים, כשהראשון ביניהם פורסם ב-1900. במקביל למד אצל הסופר הירוצו ריורי. ב-1899 עזב את משרתו בבית הספר לשפות והתחיל לעבוד כסופר עצמאי ובמופעי ראקוגו. ב-1901 עבד זמן קצר גם ככתב בעיתון ולמד צרפתית.
בארצות הברית ובצרפת

בשנת 1903 נשלח על ידי אביו לארצות הברית לצורך עסקי המשפחה. אולם באמריקה לא התעניין נאגאי בעסקים כמו בצבירת חוויות אישיות ששימשו לו בעתיד הקרוב בכתיבת סיפוריו. ב-1904 התחיל לימודי ספרות במכללת קאלאמזו במדינת מישיגן אותם השלים מאוחר יותר בשנים 1908–1911. חרש את ארצות הברית - ביקר, בין השאר, בטקומה, וושינגטון, בתערוכה בסנט לואיס. בסופו של דבר ב-1905 התיישב בניו יורק ועבד שם בקונסוליה היפנית ובשלוחה המקומית של הבנק היפני "שוגין". ב-1908 אחרי שהות בליון, שבה עבד שמונה חדשים כעובד של בנק שוגין, חודשיים בפריז וביקור בלונדון, שב לזמן קצר למולדתו.
המשך פעילותו ביפן

בהשראת שהותו בחו"ל והשפעות ממופסאן ואלפרד דה מיסה פרסם שני קובצי סיפורים ורשימות - "סיפורים אמריקאים" (あめりか物語 - Amerika monogatari) ו"סיפורים צרפתיים" (Furansu monogatari ふらんす物語).
היה נשוי פעמיים ב-1912 וב-1914 והתגרש כל פעם, אחר כך חי עם מספר מאהבות. ב-1916 הקים את המגזין ספרותי "מיטה בונגאקו". כרך ראשון ליצירותיו הופיע ב-1918. עוד שני כרכים התווספו בעקבותיו ב-1919. ב-1920 הוצג מחזה שלו בתיאטרון הקיסרי ובשנים הבאות הוצגו מחזות נוספים.
התמנה בהמשך פרופסור לספרות באוניברסיטת קייו. בשנים 1921–1937 פרסם יצירות מועטות. בעת מלחמת העולם השנייה כשהשלטונות ביפן דרשו מהאמנים להתמקד ביצירותיהם במאמץ המלחמתי, נאגאי לא שמע בקולם והמשיך לכתוב לפי רצונו ושמר את הפופולריות שלו כמחבר רומנים גם בתקופה קשה זו. עם זאת, מרבית כתביו, שלא יכלו להתפרסם בימי המלחמה, יצאו לאור רק אחרי תבוסת יפן. ביתו בטוקיו ואחר כך דירה נוספת שלו נהרסו בעת ההפגזות האוויריות על טוקיו בשנת 1945.
קאפו נאגאי הלך לעולמו באפריל 1959 בגלל סיבוכים של כיב קיבה. קברו נמצא בבית הקברות זושיגאיה ריין (Zoshigaya Reien) בטוקיו בשכונת Minami-Ikebukuro, Toshima-ku.
בשנות ה-90 הוציא איוונאמי שוטן לאור את יצירותיו ב-30 כרכים.
סגנון כתיבתו

נאגאי היה שונה את סגנונו בהתאם לסוגה ולקהל קוראיו. יומניו וכמה ממסותיו כתובים ביפנית ספרותית גבוהה - בונגו, שהסופר שלט בה גם הודות להיכרותו המעמיקה עם הספרות הסינית הקלאסית והטקסטים היפניים הישנים. לעומת זאת רוב מחזותיו והרומנים שלו נכתבו בשפת זמנו, והדיאלוגים בהם נראים טבעיים ביותר.
פרסים ואותות הוקרה

1952 - עיטור מסדר התרבות של יפן
1952 - פרס ההצטיינות בתרבות
1956 - חבר האקדמיה היפנית לאמנות
יצירות

1902地獄の花 (פרח הגיהנום, Jigoku no Hana)
1908 - Amerika Monogatari)  あめりか物語 - סיפורים מאמריקה)
1909 - Furansu monogatari) ふらんす物語'- סיפורים מצרפת), נאסרו בזמנו לפרסום על ידי הצנזורה
冷笑 Ricanements, 1910
すみだ川 Sumidagawa, 1911 (הנהר סומידה)
1917-1916 Ude Kurabe' 腕くらべ' (זרוע ברזל, או בתרגומים - יריבות של גיישות)
おかめ笹 1920, הבמבוק הגמד
1931, Tsuyu no Atosaki) つゆのあとさき לפני ואחרי עונת הגשמים)
הרקדנית - Odoriko
1937 -Bokutō Kidan 濹東綺譚 - (סיפור מוזר ממזרח לנהר)
1959-1917 יומן - כולל Danchōtei Nichijō 断腸亭日乗, פורסם אחרי 1947
פרחים בצל
יצירות > מסות

日和下駄 קבקבים נמוכים למזג אוויר נאה 1915
יצירות > תרגומים

1913 - 珊瑚集 אנתולוגיית האלמוג - תרגומים מן השירה הצרפתית, כולל שירים מאת שארל בודלר
שמן חמניות

| --- | --- |

חמנית ושמן חמניות לא מזוקק
 
 מאכלים
 סוג:  שמן זרעים, שמן בישול 
 ממציא:  דניאיל בוקרב 
 
שמן חמניות הוא שמן צמחי לא נדיף המופק מזרעי חמנית מצויה. שמן חמניות מצוי בשימוש תדיר במזון כשמן בישול וטיגון וכמתחלב במוצרי קוסמטיקה. בשנת 2018 יוצרו בעולם כ-18.4 מיליון טונות שמן חמניות, והמדינות המובילות בייצור שמן חמניות הן אוקראינה ורוסיה.
שמן חמניות הוא תערובת המורכבת ברובה מחומצה לינולאית (כ-59%) וחומצה אולאית (כ-30%). שיעור השמן בגרעיני חמניות נע בין 22 ל-36 אחוז (בממוצע 28%), שיעור השמן בזרע הוא 45-55%. השמן המופק הוא בצבע ענברי בהיר וטעמו עדין. שמן חמניות מזוקק הוא בצבע צהוב בהיר. השמן מאבד רק מעט מתכונותיו בתהליך הזיקוק. בשמן כמויות מדידות של ויטמין E, סטרולים, סקוואלן ופחמימנים אליפטיים אחרים.
בעשור השני של המאה ה-21 מתבצעים מחקרים, בהם ניתוח גנומי ופיתוח זנים היברידיים של חמניות, במטרה לספק את הדרישה הגוברת לשמן חמניות.