stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הכנסת השמונה עשרה
חלוקת המושבים בכנסת השמונה עשרה > גושים פוליטיים

| גוש | רשימות | מושבים בכנסת |
| --- | --- | --- |
| גוש הימין | הליכוד, האיחוד הלאומי, הבית היהודי, ישראל ביתנו. | 49 מושבים |
| גוש המרכז | קדימה, העצמאות. | 33 מושבים |
| חרדים | ש"ס, יהדות התורה. | 16 מושבים |
| ערבים | חד"ש, רע"ם-תע"ל, בל"ד. | 11 מושבים |
| גוש השמאל | העבודה, מרצ-יחד. | 11 מושבים |
חלוקת המושבים בכנסת השמונה עשרה > לקראת הבחירות לכנסת ה-19

לאחר התפצלות סיעת העצמאות מסיעת העבודה, איחוד הרשימות ליכוד וישראל ביתנו, פיצול סיעת איחוד הלאומי לסיעה נוספת, עוצמה לישראל, וחלק מהאיחוד הלאומי שהתאחדה בהמשך עם סיעת הבית היהודי, פרישת ח"כ חיים אמסלם מסיעת ש"ס, פרישת ח"כ טלב א-סאנע מסיעת רע"ם-תע"ל (והקמת סיעת היחיד "מד"ע"), וכן התפצלות סיעת "התנועה" מסיעת קדימה, שהתרחשו במהלך כהונת הכנסת, תמונת המצב הייתה כדלהלן:
סיעת הליכוד וסיעת ישראל ביתנו – 42 מושבים
סיעת קדימה – 21 מושבים
סיעת ש"ס – 10 מושבים
סיעת העבודה – 8 מושבים
סיעת התנועה – 7 מושבים
סיעת העצמאות – 5 מושבים
סיעת יהדות התורה – 5 מושבים
סיעת הבית היהודי – 5 מושבים
סיעת חד"ש – 4 מושבים
סיעת רע"ם תע"ל – 3 מושבים
סיעת מרצ – 3 מושבים
סיעת בל"ד – 3 מושבים
סיעת עוצמה לישראל – 2 מושבים
סיעת מד"ע – מושב אחד
חיים אמסלם – ח"כ יחיד – מושב אחד
חברי הכנסת

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הליכוד |  | בנימין נתניהו, גדעון סער, גלעד ארדן, ראובן ריבלין, זאב בנימין בגין, משה כחלון, סילבן שלום, משה יעלון, יובל שטייניץ, לאה נס, ישראל כץ, יולי אדלשטיין, לימור לבנת, חיים כץ, יוסי פלד, מיכאל איתן, דן מרידור, ציפי חוטובלי, גילה גמליאל, זאב אלקין, יריב לוין, ציון פיניאן, איוב קרא, דני דנון, כרמל שאמה הכהן, אופיר אקוניס, מירי רגב, אללי אדמסו |
| קדימה |  | ציפי לבני, שאול מופז, דליה איציק, צחי הנגבי, רוני בר-און, זאב בוים, מאיר שטרית, רוחמה אברהם, אבי דיכטר, מרינה סולודקין, גדעון עזרא, יעקב אדרי, אלי אפללו, זאב בילסקי, רונית תירוש, חיים רמון, נחמן שי, יוחנן פלסנר, שי חרמש, ישראל חסון, אריה ביבי, עתניאל שנלר, יוליה שמאלוב-ברקוביץ', נינו אבסדזה, דורון אביטל, אבי דואן, יובל צלנר, אכרם חסון, אחמד דבאח |
| ישראל ביתנו |  | אביגדור ליברמן, עוזי לנדאו, סטס מיסז'ניקוב, יצחק אהרונוביץ', סופה לנדבר, אורלי לוי-אבקסיס, דני אילון, דוד רותם, אנסטסיה מיכאלי, פאינה קירשנבאום, רוברט אילטוב, חמד עמאר, משה מטלון, ליה שמטוב אלכס מילר |
| ש"ס |  | אלי ישי, אריאל אטיאס, יצחק כהן, אמנון כהן, משולם נהרי, יעקב מרגי, דוד אזולאי, יצחק וקנין, נסים זאב, אברהם מיכאלי |
| העבודה |  | יצחק הרצוג, אופיר פינס-פז, אבישי ברוורמן, שלי יחימוביץ', איתן כבל, בנימין בן אליעזר, יולי תמיר, עמיר פרץ, דניאל בן סימון, ראלב מג'אדלה, יורם מרציאנו |
| התנועה |  | מאיר שטרית, יואל חסון, שלמה מולה, רוברט טיבייב, מג'לי והבה, רחל אדטו, אורית זוארץ |
| העצמאות |  | אהוד ברק, מתן וילנאי, שלום שמחון, אורית נוקד, עינת וילף, שכיב שנאן |
| יהדות התורה |  | יעקב ליצמן, משה גפני, מאיר פרוש, אורי מקלב, מנחם אליעזר מוזס, ישראל אייכלר |
| רע"מ-תע"ל-מד"ע |  | אבראהים צרצור, אחמד טיבי, טלב א-סאנע, מסעוד גנאים, |
| חד"ש |  | מוחמד ברכה, חנא סוויד, דב חנין, עפו אגבאריה |
| מרצ |  | חיים אורון, אילן גילאון, ניצן הורוביץ, זהבה גלאון |
| הבית היהודי |  | דניאל הרשקוביץ, זבולון אורלב, אורי אורבך |
| בל"ד |  | ג'מאל זחאלקה, סעיד נפאע, חנין זועבי |
| האיחוד הלאומי |  | יעקב כץ, אורי אריאל |
| עוצמה לישראל |  | אריה אלדד, מיכאל בן-ארי |
| סיעת יחיד |  | חיים אמסלם |
חברי הכנסת > חילופי גברי

| תאריך | חבר הכנסת היוצא | חבר הכנסת המחליף | רשימה | סיבה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2 ביולי 2009 | חיים רמון | יוליה שמאלוב-ברקוביץ' | קדימה | התפטרות |
| 10 בינואר 2010 | אופיר פינס-פז | עינת וילף | העבודה | התפטרות |
| 13 באפריל 2010 | יולי תמיר | ראלב מג'אדלה | העבודה | התפטרות (נבחרה לנשיאת מכללת שנקר) |
| 9 בנובמבר 2010 | צחי הנגבי | נינו אבסדזה | קדימה | התפטרות (לאחר שנגזר עליו קלון בעקבות עדות שקר) |
| 6 בפברואר 2011 | מאיר פרוש | ישראל אייכלר | יהדות התורה | התפטרות (במסגרת הסכם רוטציה) |
| 18 במרץ 2011 | זאב בוים | דורון אביטל | קדימה | נפטר |
| 25 במרץ 2011 | חיים אורון | זהבה גלאון | מרצ | התפטרות (המשיך לכהן כיו"ר מרצ עד פברואר 2012) |
| 25 בינואר 2012 | אלי אפללו | אבי דואן | קדימה | התפטרות (מונה ליו"ר עמית של הקרן הקיימת לישראל) |
| 14 בפברואר 2012 | מתן וילנאי | שכיב שנאן | העצמאות | התפטרות (מונה לשגריר ישראל בסין אך נשאר חבר בממשלה) |
| 3 במאי 2012 | ציפי לבני | יובל צלנר | קדימה | התפטרות |
| 17 במאי 2012 | גדעון עזרא | אכרם חסון | קדימה | נפטר |
| 16 באוגוסט 2012 | אבי דיכטר | אחמד דבאח | קדימה | התפטרות (עקב מינויו לשר להגנת העורף ומעברו לליכוד) |
| 16 בספטמבר 2012 | יוסי פלד | אללי אדמסו | הליכוד | התפטרות (מונה ליו"ר חברת קו צינור אילת אשקלון) |
| 9 בדצמבר 2012 | עמיר פרץ | יורם מרציאנו | העבודה | התפטרות (עבר למפלגת התנועה) |
חברי הכנסת > מאפייני חברי הכנסת

לכנסת ה-18 נבחרו 31 חברי כנסת חדשים,  עשרה חברי כנסת ערבים, ארבעה דרוזים ועשרה המתגוררים מעבר לקו הירוק. ותיק חברי הכנסת בעת השבעת הכנסת היה חיים רמון מקדימה, שהחל לכהן ב-1983 (פרש במהלך כהונת הכנסת ה-18, ביום 2 ביולי 2009). את הישיבה הראשונה של הכנסת פתח, כנהוג, נשיא מדינת ישראל שמעון פרס. את הישיבות הבאות בכנסת ה-18, עד לבחירת יושב ראש קבוע, ניהל חבר הכנסת הוותיק ביותר שאינו מכהן כשר, מיכאל איתן מהליכוד, שנבחר לראשונה ב-1984. (רמון, ותיק חברי הכנסת, ובנימין בן אליעזר, הזהה בוותק לאיתן, אך מבוגר ממנו, הוסיפו באותה עת לכהן כשרים מטעם ממשלת ישראל השלושים ואחת). ביום השבעת הכנסת צעירת הח"כים הייתה ציפי חוטובלי מהליכוד, ילידת 1978, וזקן הח"כים היה בנימין בן-אליעזר, יליד 1936. עקב מינויו של ח"כ מתן וילנאי לשגריר ישראל בסין בפברואר 2012 ופטירתו של ח"כ גדעון עזרא במאי 2012, עלה מניינם של הח"כים הדרוזים לשישה.
לתפקיד יושב ראש הכנסת נבחר ראובן ריבלין ממפלגת הליכוד. זו הייתה כהונתו השנייה של ריבלין כיו"ר הכנסת, לאחר שכיהן בתפקיד זה במהלך כהונת הכנסת השש עשרה.
חברי הכנסת > מאפייני חברי הכנסת > נשים

בכנסת זו כיהנו 25 חברות כנסת, השיא של מספר חברות הכנסת שכיהנו במקביל היה 24:
קדימה (9): ציפי לבני, דליה איציק, רוחמה אברהם בלילא, מרינה סולודקין, רונית תירוש, רחל אדטו, אורית זוארץ, יוליה שמאלוב-ברקוביץ', נינו אבסדזה
הליכוד (5): לאה נס, לימור לבנת, גילה גמליאל, ציפי חוטובלי, מירי רגב
ישראל ביתנו (5): ליה שמטוב, סופה לנדבר, פאינה קירשנבאום, אורלי לוי-אבקסיס, אנסטסיה מיכאלי
העבודה (2): שלי יחימוביץ', יולי תמיר
העצמאות (2): אורית נוקד, עינת וילף
מרצ (1):  זהבה גלאון
בל"ד (1): חנין זועבי
פילוגים בסיעות הכנסת

ב-17 בינואר 2011 התפלגה סיעת העצמאות מסיעת העבודה.
ב-19 בנובמבר 2012 התפלגה סיעת עוצמה לישראל מסיעת האיחוד הלאומי.
ב-3 בדצמבר 2012:
התפלגה סיעת התנועה מסיעת קדימה.
חיים אמסלם פרש מש"ס והפך לסיעת יחיד.
כהונת הכנסת

הבחירות לכנסת התשע עשרה נערכו ב-22 בינואר 2013. תקופת כהונתה של הכנסת השמונה עשרה הייתה כמעט ארבע שנים.
אם הייתה הכנסת משלימה את כהונתה, הבחירות היו נערכות ב-22 באוקטובר 2013, והכנסת השמונה עשרה הייתה מכהנת כארבע שנים ושמונה חודשים.
הרכבת הממשלה

לאחר ש-65 חברי כנסת המליצו על בנימין נתניהו לראשות הממשלה, ורק 28 חברי מפלגת קדימה המליצו על ציפי לבני לראשות הממשלה, הטיל הנשיא שמעון פרס ב-20 בפברואר 2009 את הרכבת הממשלה על נתניהו. לרשות נתניהו עמדו 42 ימים (28 ימים לאחר הטלת המשימה על ידי הנשיא ועוד 14 ימי הארכת זמן שביקש מן הנשיא). נתניהו הודיע כי יעשה מאמץ להרכיב ממשלה רחבה, אך בתום שבוע ומספר פגישות עם אנשי קדימה, הודיעה ציפי לבני כי לא תצטרף לממשלתו של נתניהו בשל דרישתה להסכם רוטציה. לבסוף, נתניהו הצליח לצרף את מפלגת העבודה לממשלה, וב-31 במרץ הושבעה ממשלתו, הממשלה ה-32.
פילוג מפלגת העבודה

ב-17 בינואר 2011 הודיעו אהוד ברק וארבע חברי כנסת נוספים (מתן וילנאי, עינת וילף, אורית נוקד ושלום שמחון), במכתב לחברי מפלגת העבודה, על פרישתם מהמפלגה והקמת סיעה עצמאית בשם "עצמאות". ועדת הכנסת אישרה את המהלך. בעקבות המהלך, התפטרו מהממשלה שלושת שרי מפלגת העבודה: יצחק (בוז'י) הרצוג, אבישי ברוורמן ובנימין בן אליעזר.
הצטרפות קדימה לממשלה

בתחילת חודש מאי 2012 הוחל בהכנות להקדמת הבחירות, כאשר חוק הקדמת הבחירות שיזמה הממשלה אף עבר ב-7 במאי בקריאה ראשונה, אך למחרת הודיעה מפלגת קדימה בראשות שאול מופז על הצטרפותה לממשלה ותהליך פיזור הכנסת נעצר. במסגרת ההצטרפות של קדימה לא מונו שרים מטעם הסיעה. לאחר קצת יותר מחודשיים (70 יום) פרשה קדימה מהממשלה ב-17 ביולי 2012.
פיזור הכנסת והקדמת הבחירות

ב-9 באוקטובר 2012 בערב הכריז ראש הממשלה בנימין נתניהו על כוונתו להקדים את הבחירות על ידי פיזורה של הכנסת. הסיבה שציין היא רצונו להעביר "תקציב אחראי עם ראייה ארוכת טווח" לאור האתגרים בפניה ניצבת המדינה. נתניהו הסביר כי לאחר שקיים סבב שיחות עם ראשי הקואליציה הגיע למסקנה "כי בעת הזאת לא ניתן להעביר תקציב אחראי. אנחנו עומדים בפתח שנת בחירות ולצערי בשנת בחירות קשה למפלגות לשים את האינטרס הלאומי מעל האינטרס המפלגתי. התוצאה עלולה להיות פריצה תקציבית והגדלה מאסיבית של הגירעון מה שידרדר אותנו מהר מאוד למצב של הכלכלות הקורסות באירופה."
ביאורים

↑  התפלגה ממפלגה העבודה במהלך הכהונה
↑  לפני התפלגות העצמאות ממפלגת העבודה מנה גוש המרכז 28 מנדטים
↑  לפני התפלגות מפלגת העצמאות ממפלגת העבודה, הגוש מנה 16 מנדטים
הערות שוליים

↑  פרס החליט: נתניהו ירכיב את הממשלה הבאה, אתר "רשת"
↑  אטילה שומפלבי, לבני: ביבי לא מחויב למשא ומתן; נתניהו: אין בה נכונות, באתר ynet, 27 בפברואר 2009
↑  אטילה שומפלבי, אהוד ברק כתב: נמשיך את מסורת מפא"י, באתר ynet, 17 בינואר 2011
↑  יהונתן ליס, השרים יצחק הרצוג, בנימין בן אליעזר ואבישי ברוורמן הודיעו על התפטרותם מהממשלה, באתר הארץ, 17 בינואר 2011
↑  מורן אזולאי, פיזור הכנסת אושר בקריאה ראשונה, באתר ynet, 8 במאי 2012
הצעת חוק התפזרות הכנסת השמונה עשרה, התשע"ב-2012, ה"ח הממשלה 685 מיום 7 במאי 2012
↑  אטילה שומפלבי ומורן אזולאי, נתניהו הפתיע: אין בחירות, אחדות עם קדימה, באתר ynet, 8 במאי 2012
↑  אטילה שומפלבי ומורן אזולאי, מופז פרש מהממשלה: "נתניהו בחר במשתמטים", באתר ynet, 17 ביולי 2012
↑  אטילה שומפלבי ומורן אזולאי, בנימין נתניהו הכריז על הקדמת הבחירות, באתר ynet, 9 באוקטובר 2012
ראובן ריבלין - יו"ר הכנסת השמונה עשרה
חליל-סלים ג'בארה

ח'ליל-סלים ג'בארה (בערבית: خليل سليم جبارة; 1913–1999) היה איש ציבור ערבי-ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם אחדות העבודה - פועלי ציון בכנסת החמישית.
ביוגרפיה

ג'בארה נולד בשנת 1913 בטייבה ולמד בקולג' הערבי בירושלים.
בשנים 1932–1948 עבד ג'בארה במחלקת המדידות של ממשלת המנדט הבריטי. לאחר קום המדינה החזיק בתפקידים ציבוריים שונים, בהם מנהל אגף מס הכנסה במשולש (1951–1955) ומנהל סניף קופת חולים בטייבה (1955 - 1958).
היה פעיל במחלקה הערבית של מפלגת "אחדות העבודה - פועלי ציון", מטעמה התמודד לכנסת. לאחר התפטרותו של יצחק בן-אהרן, בשנת 1964, נכנס לכנסת החמישית ופעל בוועדת השירותים הציבוריים.
אמי פלנט

| --- | --- |

 לידה:  16 במאי 1951 מגשימים, ישראל
 פטירה:  15 באוגוסט 2022 (בגיל 71) מגשימים, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1969–1995 (כ־26 שנים)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 82 וגדוד 53 בחטיבה 188  מפקד חטיבת קרייתי  מפקד עוצבת מרכבות האש  מפקד חטיבה 7  מפקד חטיבה 460  מפקד עוצבת המפץ  מפקד באלי"ש  קצין שריון ראשי
 פעולות ומבצעים
   מלחמת יום הכיפורים     מבצע שלום הגליל   האינתיפאדה הראשונה     המערכה ברצועת הביטחון
 עיטורים
   עיטור העוז
 תפקידים אזרחיים
 מנכ"ל המשרד לביטחון פנים  יו"ר מועצת המנהלים של חברת אוצר מפעלי ים  מנכ"ל חברת מאיקה אחזקות
אֶמִי פָּלַנְט (אברהם כוכב) (16 במאי 1951 – 15 באוגוסט 2022) היה איש צבא ישראלי ששירת כקצין שריון ראשי וכמפקד אוגדה בדרגת תת-אלוף, ולאחר שחרורו היה איש עסקים. קיבל את עיטור העוז במלחמת יום הכיפורים.
ביוגרפיה

אמי פלנט נולד במושב מגשימים. הוא התגייס לצה"ל בנובמבר 1969 ושובץ בחיל השריון. לאחר קורס קצינים שירת כמפקד מחלקה בגדוד 77 בסיני וכסגן מפקד פלוגת חרמ"ש בגדוד 75. במלחמת יום הכיפורים היה פלנט מפקד פלוגה ח' בגדוד 77 בחטיבה 7, שבלמה את התקפות השריון הסורי כחלק מקרב עמק הבכא, תחת פיקודו של אביגדור קהלני. בהמשך נפצע פלנט במהלך מלחמת ההתשה במובלעת הסורית. על חלקו במלחמת יום הכיפורים עוטר בעיטור העוז. לאחר המלחמה שימש סגן מפקד גדוד 77.
ב-1974 השתחרר מצה"ל ושירת במילואים כסגן מפקד גדוד. חזר לשירות הקבע ב-1977 ולמד בפו"ם. בשנת 1979 מונה כמג"ד 53 בחטיבה 188. בשנת 1980 מונה למג"ד גדוד 82, שקלט בצה"ל את טנק המרכבה. לאחר מכן יצא ללימודים מחוץ לישראל. במלחמת לבנון הראשונה שימש סמח"ט ומח"ט חטיבת קרייתי. כמח"ט הקים את חטיבת המילואים הראשונה שהורכבה מטנקי מרכבה, עוצבת מרכבות האש (חטיבה 263) ופיקד עלייה בשנים 1983 עד 1986.
פלנט פיקד על חטיבה 7, בזמן שקלטה את טנקי מרכבה סימן 2, ולאחר מכן על חטיבה 460. בשנת 1990 הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד עוצבת המפץ, אוגדת מילואים משוריינת בפיקוד צפון. ב-1993 מונה למפקד באלי"ש ובמקביל קיבל מינוי בחירום כמפקד אוגדה בפיקוד הדרום. כיהן כקצין שריון ראשי מאוגוסט 1993 עד יולי 1995.
לאחר שירותו הצבאי, כיהן פלנט במספר תפקידים: מנכ"ל מפלגת הדרך השלישית והמשרד לביטחון פנים (1996–1999), יו"ר מועצת המנהלים של חברת אוצר מפעלי ים ומנכ"ל חברת מאיקה אחזקות.
נפטר ב-15 באוגוסט 2022 ונקבר ביישוב מגשימים.
הערות שוליים

↑  אורי מילשטיין, עמק הבכא; מן האש מי הוציא את הערמונים, דבר, 23 בספטמבר 1983
↑  בן כספית, ‏כיכר מלאה נגד מכונת התעמולה: קמפיין של פייק ניוז "בוזבז" על עצרת המחאה, באתר מעריב אונליין, 5 באוגוסט 2018
↑  אריאלה רינגל־הופמן, נא להכיר: האנשים שיובילו את צה"ל ביובל ה־75 למדינה, ידיעות אחרונות המוסף לחג,‏ 24 באפריל 1998, עמ' 17
↑  עיקר החדשות, ביטחון, חדשות, 18 באוגוסט 1993
↑  רענן בן צור, המ"פ שבלם את הסורים: נפטר אמי פלנט, גיבור ישראל במלחמת יום הכיפורים, באתר ynet, 16 באוגוסט 2022
ז'אן-פייר סר

| --- | --- |

ז'אן-פייר סר במהלך שיעור
 לידה:  15 בספטמבר 1926 (בן 98) Bages, צרפת 
 שם לידה:  Jean-Pierre Albert Achille Serre 
 ענף מדעי:  מתמטיקה; תורת המספרים, גאומטריה אלגברית, קוהומולוגיית גלואה וטופולוגיה
 מקום מגורים:  צרפת צרפת
 מקום לימודים:  Lycée Alphonse Daudet (1945)  אקול נורמל סופרייר (1948)  סורבון (1951)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מנחה לדוקטורט:  אנרי קרטן 
 מוסדות:  קולז' דה פראנס (1956–1994)  המרכז הלאומי למחקר מדעי (1948–1954)  אוניברסיטת נאנסי (1954–1956) 
 תלמידי דוקטורט:  ז'אן-מארק פונטיין, מישל ברואה, John Paul Labute, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרסים והוקרה
 בן או בת זוג:  ז'וזיאן סר 
 אתר רשמי
 
ז'אן-פייר סר (בצרפתית: Jean-Pierre Serre; ‏נולד ב-15 בספטמבר 1926) הוא מתמטיקאי צרפתי שזכה בפרסים רבים. היה הזוכה הצעיר ביותר במדליית פילדס ב-1954 והזוכה הראשון בפרס אבל ב-2003.
ביוגרפיה

ז'אן-פייר סר נולד ב-15 בספטמבר 1926 בבאג, פירנה-אוריאנטל, צרפת להורים רוקחים. את הפרס הראשון קיבל במסגרת לימודיו בתיכון אלפונס דודה, כאשר זכה במקום הראשון במתמטיקה בקונקור ג'נרל (Concours général). ב-1945 התחיל את לימודיו באקול נורמל סופרייר, ב-1951 הגן על הדוקטורט שלו בטופולוגיה אלגברית בסורבון בהנחייתו של אנרי קרטן. הוא התקבל לקבוצת בורבאקי שאותה יסד קרטן.
ב-1954, בגיל 27, זכה במדליית פילדס. ב-1958 מונה לפרופסור בקולז' דה פראנס שם פעל עד שיצא לפנסיה ב-1994. בנוסף פעל באוניברסיטת הרווארד ובמכון למחקר מתקדם שבפרינסטון. הוא חבר האקדמיה הצרפתית למדעים, החברה המלכותית של בריטניה, האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, האקדמיה המלכותית השוודית למדעים והאקדמיה הרוסית למדעים וכן קיבל מעשרות אוניברסיטאות תואר דוקטור לשם כבוד.
עבודתו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
פרסים והוקרה

צלב גדול של לגיון הכבוד (31 בדצמבר 2012)
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת טסינגואה (2017)
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מדריד (2006)
קונקור ז'נרל (1944)
חבר זר של החברה המלכותית (25 באפריל 1974)
הרצאת פקו (1954)
פרס סטיל למחקר מתמטי (1995)
עמית האגודה האמריקאית למתמטיקה (2013)
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ברצלונה (2004)
הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות הלאומי (2008)
פרס וולף למתמטיקה (2000)
מדליית הזהב של המרכז הלאומי הצרפתי למחקר מדעי (1987)
מדליית פילדס (1954)
קצין גבוה בלגיון הכבוד (27 בנובמבר 2003)
פרס אבל (2003)
פרס בלצן (1985)
מדליית אמיל פיקאר (1971)
פרס גסטון ג'וליה (1970)
בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה
נטלי קליפורד בארני

| --- | --- |

 לידה:  31 באוקטובר 1876 דייטון, ארצות הברית 
 פטירה:  2 בפברואר 1972 (בגיל 95) הרובע הראשון של פריז, צרפת 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות פאסי 
 שפות היצירה:  צרפתית, אנגלית 
 יצירות בולטות:  Quelques Portraits-Sonnets de Femmes 
 בן או בת זוג:  דורותי ויילד  רנה ויויין  אוליב קאסטנס  אליזבת דה גראמון   רומיין ברוקס 
 חתימה:   
 
נטלי קליפורד בארני
נטלי קליפורד בארני (באנגלית: Natalie Clifford Barney; 31 באוקטובר 1876 – 2 בפברואר 1972),  הייתה סופרת ומשוררת אמריקאית שהתגוררה בפריז.
ביוגרפיה

נטלי קליפורד בארני נולדה בדייטון שבאוהיו למשפחה עשירה של יצרני קרונות רכבת. כאשר הייתה בת שש בילתה את הקיץ עם הוריה בלונג איילנד שבמדינת ניו יורק, שם הופיע אוסקר ויילד כחלק ממסע הרצאות. ויילד הציע לאמה, אליס, ללמוד ציור. מאוחר יותר, אליס למדה אצל הציירים קארולוס דוראן וג'יימס מקניל ויסלר, וציורים שלה מוצגים במוזיאון סמית'סוניאן לאמנות אמריקאית בבירה וושינגטון.
בארני נסעה לצרפת בחברת אמה ואחותה, לורה קליפורד ברני, ולמדה שם צרפתית בבית ספר לבנות. כתוצאה, דיברה צרפתית שוטפת וכמעט כל יצירותיה נכתבו בלשון הצרפתית. מאוחר יותר, החליטה להשתקע בפריז.
כבר בהיותה בת שתים עשרה שנה הייתה מודעת לנטיותיה המיניות, אך החליטה לא להסתירן. ב-1899 פגשה בשחקנית הצרפתייה המפורסמת ליאן דה פוגי והפכה למאהבתה. ב-1901 פרסמה דה פוגי רומן מפתח בשם "אידיליה סאפית" (על שם סאפפו מלסבוס) שבו תיארה את יחסיה עם נטלי בארני. ספר זה הפך לשם דבר בפריז והודפס מחדש 69 פעמים בשנה הראשונה. נטלי בארני עצמה תרמה פרק לספר זה שבו היא מתארת את ביקורה בחברת מאהבתה במחזה "המלט" בכיכובה של שרה ברנאר היא משווה את גורלן של הנשים לזה של המלט וכותבת: "איזה חופש פעולה נשאר לנשים אם הגורל אסר אותן בכבלים? הגורל עשה אותנו נשים בעוד שרק חוקי הגברים מוכרים." היא כתבה נובלה משלה על יחסיה עם דה פוגי, שאם כי לא זכתה לפרסום, נודעה בשל התייחסותה להומוסקסואליות, שאותה ראתה נטלי בארני כטבעית לחלוטין בדומה ללבקנות: "ההומוסקסואליות שלי איננה פשע, היא איננה נעשית מתוך כוונה ואינה פוגעת באיש."
בנובמבר 1899 פגשה ברנה ויוויאן - משוררת בריטית שכתבה בלשון הצרפתית ברוח תנועת הסימבוליזם - והפכה למאהבתה. כמודל של אהבה בין נשים הן העריצו את סאפפו מלסבוס ולמדו יוונית כדי לקרוא את מה ששרד משירתה של משוררת יווניה עתיקה זו בשפת המקור. שתיהן כתבו מחזות על חייה של סאפפו. הן נסעו לאי לסבוס שביוון והקימו שם בית ספר לשירה לנשים, כפי שעשתה זאת סאפפו 2500 שנה לפניהן.
ב-1902, עם מות אביה, השתמשה בכספי הירושה כדי לקנות בית בנואי-סור-סן (כיום פרבר של פריז). ב-1909 עברה להתגורר בגדה השמאלית של פריז (רו ז'אקוב 20). בבית זה ניהלה במשך כשישים שנה חוגים ספרותיים שבהם השתתפו במשך הזמן אוגוסט רודן, ריינר מריה רילקה, ג'יימס ג'ויס, קולט, פול ואלרי, פייר לואיס, אנטול פראנס, גרטרוד שטיין, ז'אן קוקטו, עזרא פאונד, סומרסט מוהם, מקס ז'אקוב, אנדרה ז'יד, פול קלודל, סינקלר לואיס, טרומן קפוטה, פרנסואז סאגאן, מרגריט יורסנאר ורבים אחרים.
לנטלי בארני היו שורשים יהודיים, והיות שבילתה את תקופת מלחמת העולם השנייה באיטליה עם מאהבתה, הציירת הבריטית רומן ברוקס, הייתה סכנה שתילקח למחנה ריכוז. כדי להוכיח שהיא נוצרייה ביקשה מאחותה לשלוח לה מכתב המעיד על כך שעברה טקס קונפירמציה. היא האמינה בתעמולה הנאצית שתיארה את בנות הברית כתוקפניות. בתקופה זו כתבה מאמר, שלא פורסם, שהצביע על תמיכתה באנטישמיות והכיל ציטוטים מדבריו של היטלר. ייתכן שעשתה זאת על מנת להתכחש לשורשיה היהודיים, או משום שהאזינה לשידורי הרדיו האנטישמיים של עזרא פאונד. מאידך, עזרה לזוג יהודי להימלט מאיטליה לארצות הברית. עם סיום המלחמה שינתה את דעתה וראתה בצבא בנות הברית כוח משחרר. אחרי המלחמה סירבה רומן ברוקס לשוב לפריז ונשארה באיטליה, אך הן ביקרו זו אצל זו לעיתים קרובות. באמצע שנות החמישים פגשה נטלי בארני במאהבתה האחרונה - ז'נין לאובארי - שהייתה אשתו של דיפלומט רומני.
נטלי קליפורד בארני מתה בפריז ב-1972 כתוצאה מהתקף לב.
יצירתה

ב-1904 כתבה את ספרה "אני זוכרת" בפרוזה ובחרוזים המתארים את יחסיה עם מאהבתה רנה ויוויאן. ב-1910 פרסמה את הספר "תפזורת" - לקט של אמרות ופתגמים. לקט זה הבטיח את פרסומה הספרותי ומשך את תשומת לבו של הסופר והמשורר הצרפתי רמי דה גורמון, שהתאהב בה וכתב לה מכתבי אהבה נלהבים שנודעו בשם "מכתבים לאמזונה". ב-1920 פרסמה את הספר "מחשבותיה של אמזונה" שבו פיתחה את נושאי הפמיניזם והפציפיזם ותיארה את המלחמה כהתאבדות קולקטיבית. ב-1939 פרסמה את הספר "מחשבותיה החדשות של אמזונה". ב-1960 הופיע ספרה "זיכרונות" וב-1963 - הספר "דמויות". בשני ספרים אלה היא מתארת את חייהם ואת יצירותיהם של סופרים שהכירה. אחרי מותה נשכחו יצירותיה, אך הייתה לה השפעה על הספרות באמצעות החוגים הספרותיים שקיימה בביתה בפריז. סופרים רבים מתארים אותה ביצירותיהם.
לקריאה נוספת

Jean Chalon, Portrait of a Seductress: the World of Natalie Barney, Crown, 1979 (הספר בקטלוג ULI)
Karla Jay, The Amazon and the Page: Natalie Clifford Barney and Renee Vivien, Indiana University Press, 1988 (הספר בקטלוג ULI)
Diana Souhami, Wild Girls: Paris, Sappho and Art: the Lives and Loves of Natalie Barney and Romaine Brooks, Weidenfeld & Nicolson, 2004 (הספר בקטלוג ULI)
Elizabeth English, Lesbian Modernism: Censorship, Sexuality and Genre Fiction, Edinburgh University Press, 2015 (הספר בקטלוג ULI)
Melanie Hawthorne, Women, Citizenship, and Sexuality: the Transnational Lives of Renee Vivien, Romaine Brooks, and Natalie Barney, Liverpool University Press, 2021 (הספר בקטלוג ULI)
מיכל ניב

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  5 באוקטובר 1965 
 התאבדה:  21 בינואר 2000 (בגיל 34) תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום קבורה:  עינת 
 מדינה:  ישראל ישראל
 פרסים והוקרה:  פרס סוקולוב (2000) 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  Michal.Niv
 
מיכל ניב (5 באוקטובר 1965 - 21 בינואר 2000) הייתה עיתונאית, מנחה ושדרנית רדיו ישראלית.
הוקרה והנצחה

בשנת 2000, לאחר מותה, הוענק לה אות הוקרה וזיכרון מטעם ועדת פרס סוקולוב.
בשנת 2002, לציון שנתיים למותה, עלה באתר האינטרנט של רדיו תל אביב, בו שידרה, עמוד מיוחד לזכרה, בו התאפשר לצפות בראיון שנערך איתה ולהאזין לקטעים מהתוכניות השונות שהגישה. כמו כן, הקדישו באותו יום בתחנה, יום שידורים מיוחד, בו השמיעו קטעים נבחרים מהתוכנית "היפות והאמיצות".
ב-2009 הופק במסגרת בית הספר לקולנוע "סם שפיגל" סרט קצר לזכרה, בכיכובן של יעל טל ורותם זיסמן כהן. הסרט עוקב אחר שתי גרופיות צעירות של תוכנית הרדיו של ניב ועינב גלילי - "היפות והאמיצות".
בינואר 2014, 14 שנה לאחר ששמה קץ לחייה, הפיק צוות של קולנוענים צעירים קליפ לזכרה, שהתבסס על השיר "מיכלי, תראי כמה באו" של היוצר ירון אחר. הקליפ, שמופיעה בו בתפקיד הראשי השחקנית נועה צפריר, המזכירה בחזותה את מיכל - עוקב אחר שדרנית רדיו ה'מדלגת' בין שני עולמות: שידורי אולפן מבודחים ושיחות עליצות עם מאזינים מחד, ותחושות קשות ו'הליכה על הקצה' מאידך, עד הסוף המרומז.
מדי שנה, בתאריך הסמוך למועד פטירתה בינואר, מקדיש אייל פרידמן ("קוואמי") תוכנית מיוחדת לזכרה של ניב ברדיו "הקצה", ובשנים האחרונות, מאז חזר לשדר מדי שבוע בגלגלצ ב-2017, גם שם. בראיון שנתן לידיעות אחרונות בשנת 2010 הוא סיפר על ההשפעה הגדולה שלה, לצד יואב קוטנר, בעיצוב טעמו המוזיקלי: "גדלתי על שדרנים כמו יואב קוטנר ומיכל ניב, שמה שמשך אותי אליהם היה הטעם המוזיקלי שלהם".
לציון 20 שנה למותה, הקדישו תחנות רדיו שונות, וביניהן רדיו "הקצה", רדיו תל אביב וגלגלצ, תוכניות מיוחדות לזכרה עם המוזיקה שאהבה ושידרה. ברדיו הקצה שידרו, בין השאר, הקלטה מתוכנית מיוחדת בהגשתה (עורך: עוזי פרויס) ממרתון ניק קייב, ששודר במקור בגלי צה"ל, בשנת 1990.
שי גולדשטיין, שעבד לצידה לתקופה ברדיו בתל אביב, בתוכנית "היפות והאמיצות", סיפר עליה בתוכניתו בתחנת 103fm ואמר: "אני בטוח שהיא הייתה עדיין מכוכבות הגדולות ברדיו, היא הייתה פנומן רדיו, היא הייתה האמא מקצועית שלי".
שרון מולדאבי, שערך לצידה של ניב את התוכנית "הפסקת עשר", הגיש ברדיו תל אביב תוכנית מיוחדת בת שלוש שעות עם סיפורים ושירים במתכונת התוכנית המקורית. בפוסט מקדים שעלה לפייסבוק הוא כתב "...ההון הסמלי שהותירה קשור בעיקר למוזיקה שהיא קידמה, ונדמה לי שמעולם לא היה מישהו או מישהי שקידמו שנים ספורות כל כך מוזיקה איזוטרית ונשאר\ה כה חרותים, כה נערצים, אחרי עשורים."
ראו גם

לאה עוז
הערות שוליים

1 2 3 4  על פי הנאמר בכתבה שפורסמה בעיתון תל אביב מספר ימים לאחר התאבדותה, ינואר 2000
↑  לוח שידורי הטלויזיה והרדיו | יום חמישי 18.12.1986, מעריב, 12 בדצמבר 1986
↑  שרון מולדאבי, עוצמה אפלה, באתר ynet, 22 בינואר 2010
↑  לוח שידורי הטלויזיה והרדיו | קבוע ברדיו, מעריב, 8 ביוני 1990
↑  עינב שיף‏, הפסקת עשר, באתר וואלה, 21 בינואר 2010
↑  מיקסטייפ "לא ניפרד עוד - למיכל ניב", שגיא בן-צדף, באתר suan.fm
↑   Tuxedomoon - מיכל ניב - עד פופ 1988, סרטון  באתר יוטיוב
↑  אנה וגנר, נחמה ואוכל, באתר ynet, 21 בינואר 2003
↑  אריאנה מלמד, קיסר הקולינריה הישראלית: פרידה משאול אברון, באתר ynet, 4 בנובמבר 2012
↑  מערכת וואלה! NEWS‏, השדרנית מיכל ניב הובאה היום למנוחות בקיבוץ עינת, באתר וואלה, 23 בינואר 2000
↑  אירועי תקשורת, באתר העין השביעית, 1 בספטמבר 2000
↑  עמוד זיכרון (בעיצוב מקורי), באתר רדיו תל אביב 102fm | ארכיון האינטרנט
↑  אורי אילון, רדיו 102 יציין היום שנתיים למות מיכל ניב, באתר הארץ, 20 בינואר 2002
↑   היפות והאמיצות - The Beautiful and the Bold, סרטון  באתר יוטיוב
↑  תרבות ובידור נענע10, לנצח יפה ואמיצה: קליפ לזכרה של מיכל ניב, באתר nana10‏, 26 בינואר 2014
↑  פוסט של אייל פרידמן על מיכל ניב, בדף הפייסבוק של גלגלצ
↑  קוואמי בתוכנית שמוקדשת למיכל ניב, באתר של גלגלצ, 2017
↑  התוכנית השנתית של קוואמי לזכרה של מיכל ניב, באתר של גלגלצ, 2019
↑    צחי כהן, ‏קוואמי? מאמי!, באתר "ידיעות אחרונות", 10 בדצמבר 2010 (הקישור אינו פעיל)(הקישור אינו פעיל, 24.1.2020)
↑  לקריאת הפוסט לציון 20 שנה למותה עם קישורים לתוכניות המיוחדות, בדף הפייסבוק של הקצה
↑    רז שכניק, 20 שנה אחרי: זוכרים את מיכל ניב, באתר "ידיעות אחרונות", 20 בינואר 2020
↑  להאזנה: מרתון ניק קייב עם מיכל ניב ועוזי פרויס, 1990
↑  להאזנה: היום (ג') מציינים את יום השנה למותה של שדרנית הרדיו מיכל ניב ז"ל • שי גולדשטיין סיפר על מי שהייתה אמו הרוחנית וחברתו הטובה
↑  לקריאת הפוסט, בדף הפייסבוק של רדיו תל אביב