stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סיפור נישואים
ביקורת

באתר הביקורות "Rotten Tomatoes" הסרט קיבל את הציון 97% על סמך 205 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 9.11/10. הקונצנזוס של האתר כתב כי "כשהוא מביא איחוד שמתפצל בחמלה ובחן רב, סיפור נישואים העוצמתי הוא בין מיטב יצירותיו של הבמאי נוח באומבך." אתר הביקורות "Metacritic" נתן לסרט ציון משוקלל של 94 מתוך 100 על סמך 47 ביקורות, דבר המצביע על "שבחים אוניברסליים".
אוון גלייברמן מ"וראייטי" כתב: "[סרט ש]בבת אחת מצחיק, נוקב ומסעיר, שנבנה סביב שני מופעי בראווה של חדות ואנושיות מדהימה. זו יצירתו של אמן קולנוע גדול, כזה שמראה שהוא יכול לתפוס את החיים על כל הפרטים הרגשיים ומורכבותם - ובמהלך, נאמר אמירה נוקבת על אופן פעולתה של החברה שלנו כעת." אלונסו דוראלדה מ-"TheWrap" שיבח את ביצועיהם של השחקנים ואת תסריטו של באומבאך, באומרו "יש שתוהים אם באומבאך השאיר אזכורים לקרמר נגד קרמר או שניים לדרך על הרצפה בחדר העריכה, אך כך או כך, סיפור נישואים הוא סרט שראוי שיוזכר בחברתם. הוא הרסני, חיוני ועתיד לזכור אותו זמן רב לאחר סיום עונת הפרסים הנוכחית."
ברשימה השנתית ל"עשרת הביצועים הטובים ביותר לשנת 2019" שנכתבה על ידי סטפני זכארק עבור מגזין "טיים" ביצועיו של דרייבר צוינו בתור הביצועים השלישיים הטובים ביותר לשנת 2019.
אל סמית'

אל סמית'
סמית' ואשתו
סמית' נושא נאום
אלפרד אמנואל "אל" סמית' (באנגלית: Alfred Emanuel Smith;‏ 30 בדצמבר 1873 – 4 באוקטובר 1944) היה פוליטיקאי אמריקאי ומושל ניו יורק ה-42. סמית' שירת בתפקידו במשך ארבע קדנציות. ב-1928 היה מועמד לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית הוא היה מנהיג עירוני ופרוגרסיבי, והוביל רפורמות רחבות כמושל בשנות העשרים. בנוסף היה מקושר לטמאני הול, המנגנון המפלגתי הדמוקרטי ששלט בניו יורק סיטי. הוא התנגד לחוק היובש, בטענה שלא ניתן לאכוף אותו, והיה המועמד הקתולי הראשון לנשיאות ארצות הברית. מועמדותו זכתה לתמיכת הנשים והקתולים, אולם הוא עורר התנגדות אנטי קתולים בקרב דמוקרטים לבנים שמרנים בדרום.
סמית' היה מועמד שהתנגד לחוק היובש, ומשך מתנגדים אליו ומתנגדים רבים לשחיתות שהופיעה בעקבות החוק. הפרוטסטנטים חששו ממועמדותו, והאמינו שהאפיפיור ישלוט בו. בנוסף, השגשוג הרפובליקני הוביל להפסד גדול של סמית' מול המועמד הרפובליקני הרברט הובר, שאף ניצח בשש מדינות דרומיות. ב-1932, ניסה סמית' להיבחר שוב, אולם הובס בידי פרנקלין דלאנו רוזוולט, יורשו בתפקיד מושל ניו יורק. לאחר מכן נכנס לעסקים בניו יורק סיטי והתנגד לניו דיל של רוזוולט.
תחילת דרכו

סמית' נולד למשפחה ממעמד הפועלים במנהטן, שם התגורר כל חייו. למרות שמשפחתו הייתה ממוצא אירי, גרמני, איטלקי ובריטי, הוא הזדהה עם הקהילה האירית-אמריקאית ובשלב מאוחר יותר בחייו אף הפך לנציגה הפוליטי.
אביו של סמית', ותיק מלחמת האזרחים האמריקנית, מת כאשר הוא היה בן-13 בלבד. סמית' הצעיר נאלץ להפסיק את לימודיו כדי לכלכל את משפחתו, והחל לעבוד בשוק הדגים הוותיק פולטן (Fulton), שהוקם ב-1822. הוא לא למד בתיכון או במכללה. כישרון המשחק שלו הוביל להצלחה בקרב תיאטראות חובבים. הוא החל לפתח את סגנון הנאום שאיתו זוהה בקריירה הפוליטית שלו. ב-6 במאי 1900, התחתן עם קתרין אן דון, איתה היו לו חמישה ילדים.
קריירה פוליטית

סמית', במהלך הקריירה הפוליטית שלו, היה נציג מעמד הפועלים והמהגרים. הוא זכה לתמיכת הגוף הפוליטי העיקרי של המפלגה הדמוקרטית בניו יורק שהיה ידוע בשם טמאני הול (אנגלית: Tammany Hall), ובעיקר מהפוליטיקאי צ'ארלי מרפי "השקט". במשך כל חייו הפוליטיים נשאר סמית' נאמן למערך הפוליטי של מפלגת הדמוקרטים בניו יורק אך הצליח להתרחק מהמוניטין של הטמאני הול כגוף מושחת וכוחני. הוא לא היה מושחת באופן אישי ונחשב כפוליטיקאי ישיר ופרוגרסיבי. במשך כל הקריירה שלו, הוא נשאר פופוליסט ונציג העם ומעמד הפועלים. ב-1895 מונה לחוקר במועצת המושבעים של ניו יורק.
קריירה פוליטית > המועצה המחוקקת של ניו יורק

ב-1904 נבחר סמית' לבית הנבחרים של ניו יורק, בו הפך למנהיג של השמאל ושל התנועה הפרוגרסיבית בניו יורק. הוא שירת שם עד 1915. בתפקידו ניסה לשפר את תנאי העובדים במפעלים. הוא היה סגן יושב הראש של הוועדה לבחינת תנאי העסקה במפעלים. סמית' לחם כנגד תנאי העסקה מסוכנים ולא בריאים ותמך בחקיקה בנושא. בתפקידו הוביל סמית' חקירות רבות ברחבי המדינה, והעביר שלושים ושמונה חוקים לטובת הפועלים. ניו יורק הפכה למדינה המתקדמת ביותר בנושאי חוקי עבודה. החוקים החדשים הובילו לתקנים נגד שרפות, כהתקנת מטפים והתקנת מערכות אזעקה. בנוסף החוקים הגבילו את מספר שעות העבודה לנשים ולילדים. בין 1911 ל-1913, שישים חוקים חדשים עברו בתמיכת המושל.
ב-1911, הדמוקרטים השיגו רוב במועצה המחוקקת, וסמית' היה למנהיג הרוב. ב-1912, לאחר אובדן הרוב, הפך למנהיג המיעוט. ב-1913, הדמוקרטים שוב השיגו רוב, וסמית' הפך לדובר בית הנבחרים. ב-1914 ו-1915 שוב היה למנהיג המיעוט. בנובמבר 1915, נבחר לתפקיד השריף של מחוז ניו יורק.
קריירה פוליטית > מושל (1919–1920, 1923–1928)

ב-1917, מונה סמית' לנשיא ועדת חברי מועצת העיר. ב-1918, נבחר למושל ניו יורק ב-1918, והיה לאירי-אמריקאי הראשון לכהן בתפקיד זה.
ב-1919, נאם נאום כנגד ויליאם רנדולף הרסט, מו"ל דמוקרטי שתמך באגף השמאלי של המפלגה. הרסט, מנהיג האגף הפופוליסטי בעיר, תקף את סמית' על כך שלא הפחית את מחירי החלב לילדים. סמית' הפסיד בבחירות של 1920, אולם חזר לתפקיד המושל ב-1922. הוא נבחר שוב ב-1924 וב-1926. במהלך מסע הבחירות של 1922, התנגד לחוק היובש. הוא הציע אלכוהול לאורחיו באלבני, והתנגד לחוקי אכיפה נגד אלכוהול. הוא היה פרוגרסיבי שתמך ביעילות ממשלתית. סגנו הצעיר, רוברט מוזס, ייסד את מערכת הפארקים המדינית הראשונה והצליח להשיג רפורמה חשובה במערכת שירות האזרחית. סמית' חיזק חוקים שתמכו בפנסיה לפועלים ונשים, ואסרו על העסקת ילדים.
ב-1924, ניסה סמית' להיבחר לתפקיד מועמד המפלגה לנשיאות, כשהוא מתנגד לאלימות הגזענית. הוא ייצג את האגף העירוני והמזרחי של המפלגה, שהתנגד לחוק היובש. יריבו המרכזי, הסנאטור מקליפורניה ויליאם גיבס מקאדו, תמך בכפריים ובחוק היובש. המפלגה התפלגה בין שניהם, הוועידה לא הכריעה, ולבסוף שניהם פרשו והעניקו את המועמדות לג'ון ויליאם דייוויס. דייוויס הפסיד בבחירות לנשיא קלווין קולידג'. למרות זאת, החליט סמית' לנסות להיבחר שוב ב-1928.
הוא המשיך בתפקידו עד שנת 1928, עת הפך למועמד הדמוקרטי לנשיאות.
כמושל, זכה סמית' למוניטין בכל רחבי ארצות הברית כפרוגרסיבי שניסה לחזק את מדיניות הרווחה ולמלא את צורכי התושבים העניים מהמעד החברתי הנמוך. יתר על כן, הוא תמך בהתערבות בכל תחומי החברה. ב-1924 סמית ניסה לקבל את המועמדות הדמוקרטית לנשיאות אבל כשל. לעומת זאת, הוא שם נושאים כמו אלימות גזענית על השולחן לפעם הראשונה. אחד מתומכיו, פרנקלין רוזוולט שלימים ייבחר לנשיאות ארצות הברית, נתן נאום מפורסם שבו הוא קרא לסמית' "הלוחם השמח של שדה קרב הפוליטי."
הבחירות ב-1928

רבים טענו שסמית' הובס במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1928 בגלל "שלושת ה-P": חוק היובש, דעות קדומות ושגשוג (Prohibition, Prejudice and Prosperity). הבחירות התחרשו על רקע שגשוג כלכלי שנחשב לתוצאה של מדיניות המפלגה הרפובליקנית, שבאותן שנים זכתה לפופולריות רבה בקרב הציבור האמריקאי. המועמד הרפובליקני לנשיאות היה שר המסחר הרברט הובר, שזכה אף הוא לפופולריות רבה וניצחונו בבחירות נחשב כוודאי. בנוסף, העלייה באוכלוסייה העירונית לא השתקפה בשינוי מחוזות הבחירה.
בנוסף, ההתנגדות לדתו הקתולית של סמית' גרמה לתבוסתו, לאחר שזכה ב-40.8% בלבד מקולות הבוחרים, לעומת 58.2% של הובר, שזכה אף בחמש מדינות דרומיות. תוצאות הבחירות שמו קץ לקריירה הפוליטית של סמית', כשתבוסתו עוררה ביקורת רבה במפלגה הדמוקרטית.
העובדה שסמית' היה קתולי פגעה בו. העוינות בין הקתולים לפרוטסטנטים הייתה גבוהה, ונפוצו על סמית' דעות קדומות רבות. הפרוטסטנטים חששו מגלי ההגירה הקתוליים מאיטליה ומאירלנד. הם חששו שסמית' יהיה כפוף לאפיפיור. השמרנים הכפריים והלבנים האמינו שתמיכתו בטמאני הול תוביל לשחיתות. בנוסף, תמיכתו בהגמשת חוק היובש פגעה בו בדרום, שתמך בחוק.
סמית' תמך, כהובר, בממשלה יעילה. הוא הצליח לזכות ברוב הקתולים, שהתפלגו באופן שווה בין שתי המפלגות במהלך שנות העשרים. הוא משך קתולים רבים להצביע עבורו בפעם הראשונה, בעיקר נשים. הוא הפסיד במעוזים דמוקרטים רבים בדרום ובצפון הכפרי. הוא אמנם הצליח לנצח בכמה מדינות בדרום, הודות לתנועת כלב דמוקרטי צהוב שפעלה בדרום כנגד המפלגה הרפובליקנית, אולם הפסיד בחמש מדינות דרומיות להובר. הוא זכה בעשר הערים הגדולות ביותר בארצות הברית, והראה את כוחה הגובר של העיר. הוא לא ניהל מסע בחירות יעיל. הוא נחשב לעירוני מדי ולזר מדי עבור הכפריים. הוא הפסיד בהפרש קטן בניו יורק. לעומת זאת, ב-1928, פרנקלין רוזוולט (פרוטסטנטי ממוצא הולנדי), שנאם לכבודו של סמית' ב-1924, החליף אותו בתפקיד מושל ניו יורק לאחר הבחירות.
היסטוריונים רואים כיום בבחירות ב-1928 את תחילת השינוי בפוליטיקה האמריקנית. באותן בחירות הביא סמית' קבוצות רבות לתוך המפלגה הדמוקרטית, שעתידות למלא תפקיד חשוב במערכות הבחירות בעשורים שלאחר מכן: קתולים, מהגרים, פועלים, תושבי הערים הגדולות, מיעוטים גזעיים ודתיים ועוד. סמית' הציג את הכוח העולה של אמריקה העירונית והתעשייתית, שבעתיד תכבוש את השלטון.
הבחירות ב-1928 > התנגדות לרוזוולט ולניו דיל

סמית' הרגיש שרוזוולט המעיט בערכו במהלך כהונתו כמושל. ב-1932 שניהם ניסו להתמודד על המועמדות הדמוקרטית. במהלך הוועידה, עבד סמית' עם יריביו לשעבר, מקאדו והרסט, כדי לנסות לעצור את רוזוולט. כיוון שסמית' לא רצה למצוא מועמד פשרה אלא להיבחר בעצמו, הברית ביניהם התפרקה. ב-1932 תמך ברוזוולט ונאם לטובתו.
סמית' ביקר את הניו דיל והצטרף לליגת החירות האמריקנית שהתנגדה אליו. הוא טען שהניו דיל בגד בעקרונות הממשלה היעילה, שצריכה לשתף פעולה עם עסקים. הליגה טענה שהניו דיל הרס את החירות האישית, אולם לא הצליחה להשיג תמיכה משמעותית.
סמית' תמך באלף לנדון ובוונדל ווילקי כנגד רוזוולט. למרות ההתנגדות לרוזוולט, הוא נשאר קרוב אל אלינור רוזוולט. לאחר שנאם ברדיו כנגד הנשיא, ושהה בוושינגטון, הזמינה אותו הגברת הראשונה ללון בבית הלבן. הוא סירב מחשש להביך את רוזוולט.
לאחר הפרישה מהפוליטיקה

לאחר כישלונו בבחירות ב-1928 התמנה סמית' לנשיא חברת אמפייר סטייט שבנתה וניהלה את האמפייר סטייט בילדינג שנבנה ב-1931. הוא המשיך להיות איש ציבור, אולם ללא שום כוח פוליטי ומעט תשומת לב.
בניית הבניין החלה ב-17 במרץ 1930, ביום פטריק הקדוש. ב-1 במאי 1931, נכדיו גזרו את הסרט. הפרויקט הושלם בזמן שיא של 13 חודשים.
ב-1929 נבחר לנשיא ועדת נאמני הקולג' של ניו יורק.
סמית' תמך במעורבות אמריקנית במלחמת העולם השנייה.
ב-1939, קיבל תואר כבוד מהאפיפיור.
סמית' הלך לעולמו ב-4 באוקטובר 1944 בגיל 70, מהתקף לב. חמישה חודשים קודם לכן אשתו מתה מסרטן.
קו טלפון אדום

.
טלפון אדום חסר חוגה לשימוש עבור קו אדום. הפריט בצילום הוא אביזר המוצג בספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם ג'ימי קרטר, כביכול מייצג את הקו האדום בין מוסקבה לוושינגטון, אף כי קו זה לא היה קו טלפון
קו טלפון אדום הוא קו תקשורת להעברת שיחת טלפון אוטומטית אל יעד שהוגדר מראש ללא צורך בפעולה נוספת מצד המשתמש מלבד הרמת השפופרת. דוגמה לכך הוא טלפון המחייג אוטומטית לשירותי-חירום בהרמת השפופרת. כיוון שלא נדרשת פעולה נוספת על ידי המשתמש, מכשיר קו אדום אינו כולל חוגה או לוח מקשים.
קו אדום למקרי חירום

קו אדום במשמעות המקורית אינו מאפשר הוצאת שיחות אלא ליעדים שנקבעו מראש. עם זאת, בשימוש מושאל מתייחס המושג למוקדי שירות שניתן להתקשר אליהם על ידי מספר טלפון ייעודי. בפרט הכוונה למוקדי חירום המאוישים 24 שעות ביממה כגון מוקד החירום של המשטרה או קווי חירום למניעת התאבדויות.
קו אדום בין מדינות > ברית המועצות - ארצות הברית

הקו האדום המפורסם ביותר בין מדינות הוא הקו החם מוסקבה-וושינגטון, המכונה "הטלפון האדום", אם כי מעולם לא שימשו בקו זה מכשירי טלפון. ההסכם להקמת הקו הישיר נחתם ב-20 ביוני 1963 עקב משבר הטילים בקובה והוא החל לפעול ב-30 באוגוסט אותה שנה. נעשה בו שימוש בטכנולוגיה של טלפרינטר, שהוחלפה בהמשך בפקס ומאוחר יותר בדואר אלקטרוני.
קו אדום בין מדינות > ארצות הברית - הממלכה המאוחדת

במהלך מלחמת העולם השנייה התקיים קו אדום בין רחוב דאונינג 10 והבונקר בחדרי המלחמה של הקבינט לבין הבית הלבן בוושינגטון. בשנים 1943–1946 אובטח קו זה על ידי מכונת הצפנת הקול הראשונה שכונתה SIGSALY.
קו אדום בין מדינות > ברית המועצות - הרפובליקה העממית של סין

קו אדום בין מוסקבה לבייג'ינג היה בשימוש במהלך עימות הגבולות בין המדינות ב-1969, אולם הסינים סירבו למגעי השלום של הרוסים וגדעו את קו התקשורת. לאחר שהושג פיוס בין האויבות לשעבר, הקו הוחייה ב-1996.
קו אדום בין מדינות > ברית המועצות - צרפת

במהלך ביקורו של שארל דה גול בברית המועצות ב-1966 הוא הכריז על ייסוד קו אדום בין מוסקבה לפריז. הקו שודרג מטלפקס למכונת פקס מהירה ב-1989.
קו אדום בין מדינות > ברית המועצות - הממלכה המאוחדת

קו אדום בין לונדון למוסקבה נוסד בעקבות אמנת-ידידות בין המדינות ב-1992. שדרוג לקו זה הוכרז בעת ביקורו של מזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים ויליאם הייג במוסקבה ב-2011.
קו אדום בין מדינות > הודו - פקיסטן

באוגוסט 2005 הסכימו הודו ופקיסטן לייסד קו אדום בין משרדי החוץ של אסלאמאבאד וניו דלהי על מנת למנוע אי-הבנות שעלולות להוביל למלחמה גרעינית
.
קו אדום בין מדינות > ארצות הברית - סין

ארצות הברית וסין הקימו קו אדום הגנתי ב-2008 אך כמעט לא נעשה בו שימוש במקרי חירום.
קו אדום בין מדינות > סין - הודו

סין והודו הודיעו על הקמת קו אדום בין משרדי החוץ של מדינותיהם תוך הדגשת מחויבותם לחיזוק הקשרים ו"בניית אמון הדדי". נכון לאוגוסט 2015 הקו עדיין לא היה מבצעי
קו אדום בין מדינות > סין - יפן

בפברואר 2013 מחלוקת איי סנקאקו עוררה מחדש את הכוונה לייסד קו אדום, הנושא הוסכם אך עקב התגברות המתיחות לא יצא אל הפועל.
קו אדום בין מדינות > קוריאה הדרומית - קוריאה הצפונית

הקו האדום בין סיאול לפיונגיאנג הוקם ב-18 באוגוסט 1972 ותוחזק על ידי הצלב האדום. קוריאה הצפונית ביטלה את הקו ב-11 במרץ 2013, כחלק מהמתיחות הגואה בחצי האי של קוריאה. קוריאה הצפונית פתחה את הקו מחדש ב-7 ביוני 2013
.
קו אדום בין מדינות > ארצות הברית - הודו

באוגוסט 2015 החל לפעול קו אדום בין וושינגטון לניו דלהי. ההחלטה להקמת הקו התקבלה בעת ביקורו של ברק אובמה בהודו בינואר 2015. זהו הקו הראשון בין ראש ממשלת הודו לראש מדינה(הקווים האדומים האחרים של הודו הם בין משרדי חוץ).
הערות שוליים

↑  Egilsson Haraldur, Discussion Papers in Diplomacy, The Origins, Use and Development of Hotline Diplomacy
↑  Asia News, India e Pakistan: a hotline against nuclear risks, 08/11/2005
↑  The Independent, The shadow of the bomb still lingers after 60 years ,5 August 2005
↑  Bloomberg, China-U.S. Defense Hotline Shows Gulf Between Nations, 13 May 2011
↑  Ndtv.com, Finally, a hotline between India and China, 1 November 2010
1 2  PTI "Modi-Obama hotline becomes operational", The Indian Express, Washington, 21 August 2015.
↑  South China Morning Post, Japan suggests hotline to Beijing over island spat, 9 February 2013
↑  Thomson reuters, North Korea reopens hotline with South, seeks weekend talks, 7 June 2013
תמר אדרי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 בינואר 1948 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  14 ביוני 2014 (בגיל 66) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
תמר אדרי (לבית גז'בין) (4 בינואר 1948 – 14 ביוני 2014) הייתה מנכ"לית ועדת הבחירות המרכזית לכנסת.
ראשית חייה

תמר (תמי) אדרי נולדה בתל אביב להלנה ורפאל גז'בין, מנהלו הראשון של בית החולים רמב"ם בחיפה ומנכ"ל משרד הבריאות בשנים 1967 – 1971. תמר למדה בבית הספר "חוגים" בחיפה והיא בוגרת הגימנסיה העברית בירושלים. היא סיימה (1975) תואר ראשון בהיסטוריה כללית מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים. בשירותה הסדיר בצה"ל, 1966 – 1968, שירתה כמקפלת מצנחים.
קריירה

את עבודתה בוועדת הבחירות המרכזית לכנסת החלה באוקטובר 1969 כמזכירה ביחידה לתפקידים מיוחדים שעסקה במיקום קלפיות, בהצבעה בכלי שיט, ובהסיעי בוחרים לקלפיות. לאחר מכן התמנתה למזכירת הוועדה לצידו של רכז הוועדה דאז מנחם טרלו. ב – 1988 עם פטירתו של מנחם טרלו, נבחרה למחליפתו וכעבור שנה מונתה על ידי יו"ר הוועדה, שופט בית המשפט העליון, אליעזר גולדברג, למנכ"ל הוועדה. בתפקיד זה שימשה עד לפרישתה בתחילת 2010.
תמר ניהלה והייתה מעורבת, כמנכ"לית הוועדה, בשתים עשרה מערכות בחירות. היא הכירה את חוקי הבחירות, התקנות ונוהלי העבודה.
עם פרישתה ב–2010, מונתה במקומה כמנכ"לית הוועדה, מזכירתה אורלי עדס.
חייה האישיים

תמר אדרי הייתה נשואה לדוד אדרי והתגוררה במושב מבוא ביתר שבהרי יהודה. לזוג נולדו שלושה ילדים. היא קבורה בבית העלמין במושב.
מוני כץ

| --- | --- |

 לידה:  1965 (בן 60 בערך) בת ים, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1983–2021 (כ־38 שנים)
 דרגה:    אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד סיירת גבעתי  מפקד גדוד רותם  ראש ענף חי"ר במל"י  מפקד יחידת שלדג  מפקד חטיבה 5  מפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה  קצין אג"ם של פיקוד המרכז  מפקד חטיבת גבעתי  מפקד עוצבת המפץ  ראש מטה מפקדת העומק  מפקד עוצבת הגליל  מפקד המרכז הלאומי לאימונים ביבשה  מפקד מפקדת העומק
 פעולות ומבצעים
 האינתיפאדה הראשונה    המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה השנייה  מבצע חומת מגן    מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן  מבצע שובו אחים    מבצע צוק איתן
 
מוני כץ (נולד בשנת 1965) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף. שימש מפקד מפקדת העומק, מפקד המרכז הלאומי לאימונים ביבשה, מפקד עוצבת הגליל, מפקד עוצבת המפץ ובמקביל ראש מטה מפקדת העומק.
ביוגרפיה

כץ נולד בבת ים, גדל בירושלים ובהמשך בנוה מונוסון. התגייס לצה"ל בשנת 1983, ושובץ בחטיבה 500 בחיל השריון. בהיותו חניך בקורס מפקדי טנקים, החליט לפרוש מהקורס ולעבור ליחידת שלדג. השלים בה מסלול לוחם, ויצא לקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב ליחידה ומונה למפקד צוות. בהמשך שימש כמפקד פלגת לוחמים ביחידה. במסגרת היחידה השתתף במבצעים רבים, ובהם, מבצע עיניים ירוקות ובמספר מבצעים להעלאת יהודי אתיופיה. בשנת 1989 השתחרר מצה"ל, ועשה תואר ראשון בפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר לימודיו עבד כמתכנת בחברת אמדוקס במשך כשנה. בשנת 1993 חזר לשירות הקבע, כקצין בשלדג, והשתתף בין היתר במבצע דין וחשבון. בשנת 1994 מונה למפקד סיירת גבעתי, ושימש בתפקיד עד שנת 1996. בהמשך שירת כסגן מפקד גדוד שקד בין השנים 1996–1997. לאחר מכן יצא ללימודי תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1998 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד רותם, ושימש בתפקיד עד שנת 2000. בהמשך שירת כראש ענף חי"ר במל"י בין השנים 2000–2001. לאחר מכן מונה למפקד יחידת שלדג, ושימש בתפקיד בין השנים 2001–2003. במהלך תפקידו הוביל את היחידה בפעילות מבצעית כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה ביהודה ושומרון, בין היתר במבצע "שירת הברבור" בו היחידה יחד עם הימ"מ והשב"כ הרגו ארבעה מבכירי הזרוע הצבאית של החמאס בשכם[דרוש מקור].
בשנת 2003 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבה 5, ושימש בתפקיד עד שנת 2005, במקביל היה חניך במכללה לביטחון לאומי במחזור ל"ב (2005-2004). בהמשך מונה למפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה בין השנים 2005–2007. לאחר מכן מונה לקצין אג"ם של פיקוד המרכז בין השנים 2007–2009. ב-28 ביולי 2009 מונה למפקד חטיבת גבעתי, תפקיד בו שירת עד 15 ביוני 2011.
ב-7 ביולי 2011 הועלה לדרגת תא"ל ומונה למפקד עוצבת המפץ, בשנת 2012 מונה במקביל לראש מטה מפקדת העומק, והיה שותף להקמת המפקדה, בתפקידיו שימש עד שנת 2013. ב-28 בנובמבר 2013 מונה למפקד עוצבת הגליל, תפקיד אותו מילא עד 2 באוגוסט 2015. לאחר מכן יצא ללימודים בוושינגטון. ביולי 2016 מונה למפקד המרכז הלאומי לאימונים ביבשה, ושימש בתפקיד עד מאי 2017. ב-11 במאי 2017 הועלה לדרגת אלוף ומונה למפקד מפקדת העומק, ב-18 באוגוסט 2020 סיים את תפקידו ויצא לחופשת פרישה מצה"ל.
בסוף אפריל 2021 מונה לסמנכ"ל אסטרטגיה וישראל בתעשייה האווירית לישראל.
חיים אישיים

כץ אב לארבעה ילדים. בעל תואר ראשון בפיזיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב.
גלריה

מוני כץ בטקס מינויו למפקד מפקדת העומק, מאי 2017
מוני כץ משוחח עם אש קרטר. במרכז בוגי יעלון, יולי 2015
מוני כץ עם קצין המילואים הראשי, הושע פרידמן בן-שלום, יולי 2017
הערות שוליים

↑  אמיר בוחבוט‏, הרמטכ"ל הבא? מצעד תתי-האלופים המבטיחים בצה"ל, באתר וואלה, 16 בספטמבר 2012
↑  אלישיב רייכנר, רופא בדם, ידיעות ספרים, 2011, עמודים 65–66
↑  אהרל'ה ויסברג, סגול גאה, באתר ישראל היום, 24 באפריל 2011
↑  עמוס הראל, "בית הגידול" החדש לגנרלים: יחידת שלדג, באתר הארץ, 18 ביולי 2003
↑  אמיר בוחבוט, המשימה הבלתי אפשרית של "לונגו", באתר nrg‏, 9 ביוני 2006
↑  עדו בן פורת, תא"ל מוני כץ מונה למפקד עוצבת "הגליל", באתר ערוץ 7, 28 בנובמבר 2013
↑   יוסי יהושוע, הודעה מפתיעה: תת־אלוף אורן אבמן פורש מצה"ל, באתר "ידיעות אחרונות", 7 ביוני 2016
↑  עוזי ברוך, סגן הרמטכ"ל החדש: אלוף אביב כוכבי, באתר ערוץ 7, 3 בנובמבר 2016
↑  עמי רוחקס דומבה, הרכש החדש של תעשייה אווירית: אלוף (מיל') מוני כץ ואל"ם (מיל') אמיר גבע, באתר IsraelDefense,‏ 29 באפריל 2021
טקס מינויו של מוני כץ למפקד מפקדת העומק, מאי 2017
בני בית-אור

| --- | --- |
בני בנגה בית אור
בני בנגה בית אור
 לידה:  16 בנובמבר 1942 (בן 82) כפר סבא, פלשתינה (א"י)
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  בנגה
 צאצאים:  טל שניידר 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1961–1963   1969–1972   1978 – 1991
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 קצין צנחנים בגדוד 50 ובחטיבת מילואים צנחנים 80/266/317/939 בגדוד 57/9255  מהנדס במפקדת חיל חימוש - ענף שדה  מפקד גדוד שריון טנקים 433 בחטיבה 500  מפקד חטיבת מילואים שריון  ראש מחלקת אמצעי לחימה-מערכות יבשה במטכ"ל/מפא"ת  מפקד אגד 214 עצמאי, על חילי, לפני שהאגד הוכפף לחיל התותחנים  נספח יבשה בוושינגטון, ארצות הברית  מילואים בפיקוד צפון - חמ"מ ומיוחדים  מילואים במעבדת הקרב של מחלקת אמל"ח -זרוע היבשה
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים   מבצע שלום הגליל     המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה הראשונה
 תפקידים אזרחיים
 מנהל חברות היי טק
 
בני (בן-ציון; בֶּנגָה) בית-אור (נולד ב-16 בנובמבר 1942) הוא איש ציבור ששימש כממלא מקום (וסגן בכיר) של ראש עיריית ראש העין. הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, שירת כקצין צנחנים וכמפקד חטיבת שריון. יזם וניהל את פיתוח מערכות הנשק המדויק לכוחות היבשה והקים את מערך הנשק המדויק, ובכלל זה היחידות המובחרות מגלן, מורן ומיתר. ניהל חברות היי-טק ועסק בשיקום והבראת חברות תעשייתיות.
קורות חייו

נולד בכפר סבא לברוך בית אור (ליכטהויז) ולפנינה (פרל'ה טרובניאקובה), חברי "גדוד העבודה". דודו היה חיים שלי. עם גיוסו לצה"ל הצטרף לנח"ל ולאחר קורס מ"כים חי"ר עבר לצנחנים. בהמשך עבר קורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שימש כמפקד מחלקה בצנחנים. בשירות המילואים שימש בתפקידי פיקוד שונים בחטיבת הצנחנים הוותיקה 80 (/317/939/226) ולחם במלחמת ששת הימים בקרב אום-כתף, בו שימש כמפקד מחלקת החוד הגדודי. בהמשך לחם במלחמת ההתשה במלחמת המרדפים בבקעת הירדן, במלחמת יום הכיפורים, בה לקח חלק במבצע אבירי לב ובמלחמת שלום הגליל.
לאחר שרות קבע כמהנדס בחיל החימוש ושורת תפקידים ניהוליים בתעשייה, גויס ב-1978 למו"פ במטכ"ל בשירות קבע בצה"ל (יזם וניהל פרויקטים כמו "אכזרית" ו-"תמוז", מערכות לחימה לחי"ר, הנדסה, לוחמה בטרור, ומבצעים מיוחדים). בשנת 1981 עבר מסלול שריון מלא והסבה לשריון. במבצע שלום הגליל שימש בית אור כמפקד גדוד טנקים 433 בחטיבה 500 ונפצע קשה בקרב באזור ג'רג'וע (בציר המרכזי/הררי), במהלכו לחם נגד חוליית קומנדו סורית. עבר מספר ניתוחים ו-21 יום לאחר הפציעה שב לפקד על גדודו בקרבות ביירות. בשנת 1983 מונה למפקד חטיבת שריון במילואים.
שימש בתפקיד ראש חטיבת אמל"ח יבשה במפא"ת/מטכ"ל ולאחר מכן יזם, יסד ופיקד על אגד 214. במסגרת זו הקים את היחידות המובחרות המפעילות חימוש מונחה מדויק, ובהן יחידות מורן, מגלן ומיתר. ב-1989–1990 שימש כנספח צבאי (חילות היבשה) בארצות הברית.
לאחר פרישתו, ניהל חברות הייטק ביטחוניות. התמחה בשיקום והבראת חברות ובתיעוש חברות הזנק (סטארט-אפ). בשנת 2013 הצטרף לרשימתו של שלום בן משה בבחירות לראשות עיריית ראש העין. לאחר שבן משה זכה בראשות העיר מונה לסגן בכיר, ממלא מקום ראש העיר, יו"ר בפועל של דירקטוריון החברה הכלכלית לראש העין, יו"ר מנהלת בניית המתחמים החדשים בעיר ויו"ר ועדת הביטחון. ב-2024 התמודד על מקום בוועידת מפלגת העבודה הישראלית מטעם מחוז דן אך לא נבחר.
בני בית אור חבר בעמותות היסטוריה צבאית שונות, חבר במועצה לשלום ולביטחון, שימש כיו"ר עמותת "חץ דרוך", הקים את עמותת נש"ר לטיפול בנוער בסיכון בשיטת מיזמים עסקיים בשנת 2003 ושימש כיו"ר שלה כ-18 שנה.
בית אור הוא חבר קיבוץ ראש הנקרה לשעבר, מהנדס בוגר הנדסת תעשייה וניהול/מכונות בטכניון. היה נשוי לשופטת דרורה בית אור ולהם שלושה ילדים, ובהם טל שניידר. מנישואיו לאמירה (יועצת חינוכית), נולדו שלושה ילדים נוספים.
הערות שוליים

↑  עמית לרנר, טלטלה בצמרת העירייה: ממלא מקום ראש העירייה התפטר מתפקידו, באתר mynet‏ ראש העין, 5 באפריל 2017
↑  בני בית אור, חטיבה 500 ציינה 30 שנה למלחמת שלום הגליל, אתר "יד לשריון", ‏ 23.09.2012.
↑  גל פרל פינקל, ‏החטיבה שעמדה במשימה, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 21 בינואר 2017.
↑  גל פרל פינקל, היוזמה, הדבֵקות במשימה, חדות המחשבה הן שיביאו את הניצחון, הבלוג על הכוונת, ‏ 23 במאי 2022.
↑  יהורם אלוני, בני (בנגה) בית-אור מצטרף לרשימתו של שלום בן-משה, אתר "אינדקס אובייקטיבי", 08.08.2013.
↑  מחוז דן-2, באתר מפלגת העבודה הישראלית
שמעון אדלר למל

| --- | --- |

 לידה:  28 באוגוסט 1766 Město Touškov, צ'כיה 
 פטירה:  18 באפריל 1845 (בגיל 78) וינה, האימפריה האוסטרית 
 מדינה:  האימפריה האוסטרית 
 
שמעון האציל לבית לֶמֶל (משנת 1811 פון למל; בגרמנית: Simon Edler von Lämel‏; 28 באוגוסט 1776 – 18 באפריל 1845) היה איש עסקים יהודי אוסטרי.
ביוגרפיה

צאצא למשפחת למל נולד בעיר טושקו בבוהמיה, והתעסק בענף הצמר משלב גידולו, דרך המסחר בו ועד לתעשיית האריגים בבוהמיה ובאוסטריה.
בעת מלחמותיו של נפוליאון בונפרטה באימפריה האוסטרית קיים למל יחסי מסחר עם שני הצדדים, אך עיקר סיועו ניתן לקיסרות האוסטרית. למל אף הילווה לאוצר האוסטרי את כל הונו הנזיל למימון הוצאות המלחמה. כהוקרה למאמצי הסיוע שלו ניתן ללמל בשנת 1811 תואר אצולה, דבר שהיה נדיר מאוד בקרב יהודים באותה העת (בשנת 1821 היו בווינה רק כתשע משפחות יהודיות שזכו לתואר אצולה). ב-1813 מונה למל לשר הממונה על האספקה לצבא האוסטרי.
למל פעל כשתדלן לטובת היהודים, הן בתחום הקלת עול המס שהושת עליהם והן לשיפור מעמדם החוקי בארצות גרמניה ואוסטריה השונות.
הוא נפטר בווינה ב-1845, בגיל 69.
בשנת 1856 הקימה בתו אליזה הרץ לזכרו את בית הספר למל - בית ספר יסודי בירושלים.
משה בן-חורין

ערך זה עוסק בפרופסור אמריטוס למימון. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
אין תמונה חופשית
משה בן-חורין (נולד ב-1943, ירושלים) הוא פרופסור אמריטוס למימון באוניברסיטה העברית בירושלים ויו״ר הקריה האקדמית אונו.