סם רייברן
ביוגרפיה > חבר בית הנבחרים של ארצות הברית

בשל שרשרת אירועים מוצלחת עבור רייברן, מחוז בית הנבחרים של מחוז מגוריו, מחוז פנין (Fannin County) שבטקסס, היה פנוי עבורו להתמודד אליו. הסנאטור ג'וזף ולדון ביילי נקלע לשערורייה בעקבות האשמות בשחיתות ובשוחד הקשורות לחברות נפט, ובעקבות כך הודיע על פרישתו בינואר 1913. נציג המחוז הוותיק בבית הנבחרים, צ'ויס ב. רנדל, החליט לרוץ למושב הסנאט שהתפנה בפריימריז הדמוקרטיים ביולי 1912, אך הפסיד. רייברן התמודד לבית הנבחרים בבחירות של 1912 וניצח לאחר קרב צמוד בפריימריז הדמוקרטיים, בהפרש של 490 קולות בלבד. לאחר מכן זכה בבחירות הכלליות והפך לחבר קונגרס. הוא החל לכהן בשנת 1913, בתחילת נשיאותו של וודרו וילסון, וכיהן בתפקיד במשך כמעט 49 שנים (למעלה מ-24 כהונות), עד לתחילת נשיאותו של ג'ון פ. קנדי.
רייברן היה בן טיפוחיו של חבר הקונגרס, ג'ון נאנס גארנר. על אף היותו נציג חדש, הצליח גארנר לסייע לו להתמנות לוועדה רבת-העוצמה של בית הנבחרים, הוועדה לסחר בינלאומי ובין-מדינתי, אשר טיפלה בנושאים כמו מסחר, גשרים, פחם, נפט, תקשורת, קולנוע, בורסות ניירות ערך, חברות אחזקה ומשמר החופים. בשנותיו הראשונות בקונגרס למד רייברן כיצד לנווט בזירה הפוליטית ולהתמודד עם אתגרים. כחבר קונגרס צעיר, הוא הציג וסייע להעביר חוקים משמעותיים נגד מונופולים ולפיקוח על תעשיית הרכבות, בהם חוק קלייטון למניעת מונופולים (1914), חוק נציבות הסחר הפדרלית (1914) וחוק אסץ'-קאמינס להסדרת התחבורה (1920), שהיה החוק המרכזי הראשון שרייברן יזם והוביל.
רייברן הפגין כישרון פוליטי יוצא דופן, וכבר לאחר שמונה שנים בלבד בבית הנבחרים נבחר לכהן כיושב ראש הסיעה הדמוקרטית (House Democratic Caucus Chairman). הוא כיהן בתפקיד בין השנים 1921–1923, והיה האדם הצעיר ביותר שנבחר לתפקיד זה, בגיל 39 בלבד. לאורך שנות ה-20 שמר על פרופיל נמוך, בשל השליטה הרפובליקנית בקונגרס ובנשיאות תחת וורן הרדינג, קלווין קולידג' והרברט הובר. עם זאת, הישגו הגדול ביותר באותן שנים היה תרומתו להקמת מערכת הכבישים הבין-מדינתית בארצות הברית בשנת 1926 – צעד משמעותי בדרך להגשמת חזונו לספק כבישים סלולים לכלל האמריקאים.
בשנת 1932 שימש כמנהל הקמפיין של גארנר לנשיאות, אך לבסוף שחרר את הצירים של גארנר כדי לתמוך בפרנקלין דלאנו רוזוולט, במסגרת עסקה שהעניקה לגארנר את מועמדות סגן הנשיא.
בין השנים 1931–1937 כיהן רייברן כיושב ראש ועדת הסחר הבין-מדינתי והבינלאומי של בית הנבחרים, תפקיד שסיפק לו השפעה רבה על חקיקה כלכלית מרכזית. הוא מילא תפקיד מפתח בהעברת חוקים במסגרת הניו דיל, כגון חוק גילוי האמת בניירות ערך, החוקים שהובילו להקמת רשות ניירות הערך (SEC) ורשות התקשורת הפדרלית (FCC), חוק פיקוח על חברות אחזקה, חוק החירום להסדרת הרכבות וחוק החשמל הכפרי.
רייברן היה תומך נלהב בפרויקטים שנועדו לשפר את חייהם של חקלאים ותושבי אזורים כפריים, כמו הקמת סכרים וסלילת כבישי גישה לשווקים. פרויקטים אלו, כולל יצירת אגם טקסומה ומערכת כבישים סלולים, זיכו אותו באהדה מתמשכת מצד בוחריו. הסכרים באזורים הכפריים לא רק מנעו הצפות, אלא גם ייצרו חשמל. חוק בקרת השיטפונות של 1936, יחד עם חוק החשמל הכפרי, הביאו לכך שעד שנת 1959, 90% מהאזורים הכפריים בארצות הברית זכו לחשמל – עלייה משמעותית לעומת 3% בלבד בתחילת שנות ה-30. בשנים 1943–1944 סייע רייברן להקמת מינהל החשמל הדרום-מערבי (Southwestern Power Administration) במדינות טקסס, אוקלהומה, ארקנסו, מיזורי, קנזס ולואיזיאנה – מערכת שסיפקה חשמל לאזורים כפריים בדומה לרשות עמק טנסי (TVA), אך בהתמקדות בסכרים פדרליים שנבנו על ידי חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית. כמו כן, הוא קידם חוקים שהובילו להקמת שירות שימור הקרקע ולגיוס האזרחי לשימור הסביבה (CCC), שהתמודדו עם נזקי הסחף החקלאי אשר הובילו לאסון אקולוגי כמו אגן האבק.