stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אילהאן עומאר
עמדות פוליטיות > הגירה

במרץ 2019 פורסם באתר החדשות האמריקאי, פוליטיקו כי עומאר מתחה ביקורת חריפה על "כלובי הילדים" של אובמה שהוקמו בגבול ארצות הברית–מקסיקו, עומאר התייחסה למתקני מעצר שנבנו למהגרים על מנת למנוע משבר הגירה בארצות הברית ולאחר מכן טענה כי הנשיא ברק אובמה לא היה שונה ממחליפו, דונלד טראמפ בעניין (טראמפ ידוע בהנהגת מדיניות ההפרדה המשפחתית (אנ') שחשופה להרבה ביקורת מצד פעילי זכויות אדם ואנשי המפלגה הדמוקרטית).
עמדות פוליטיות > שיטור

במהלך ההפגנות שנערכו בעקבות רצח ג'ורג' פלויד הכריזה עומאר כי היא תומכת בפירוק משטרת מיניאפוליס והקמת מחלקה במשטרה שתהיה אחראית על אזור העיר במקום משטרה מקומית.
עמדות פוליטיות > שכר מינימום

עומאר תומכת בכך ששכר מינימום יעמוד על סכום של כ-15 דולר לשעה.
עמדות פוליטיות > דעות על ישראל

עומאר הביעה ביקורת על מדיניות ישראל. בשנת 2012, היא קראה לישראל "מדינת אפרטהייד" אשר "הפנטה את העולם כדי שיתעלם מהפצצות אזרחים". היא הביעה ביקורת על חוק אשר נועד להגביל את פעילות תנועת ה-BDS. לאחר שהואשמה באנטישמיות, היא ציינה כי הביקורת נגד ישראל אינה נובעת משנאת יהודים. במהלך מפגש עם פעילים בבית כנסת במהלך בחירות 2018, ציינה עומאר כי חרם על ישראל יפגע בהשגת פתרון שתי המדינות. בעקבות גל חקיקות נגד תנועת ה-BDS הגישה ב-2019, יחד עם חברי הקונגרס רשידה טליב וג'ון לואיס, הצעת החלטה שתומכת בזכות לנקוט בחרם על מנת לקדם זכויות אדם וזכויות אזרח בארצות הברית ומחוצה לה.
באוגוסט 2019, אסרו ראש ממשלת ישראל ושר הפנים הישראלי על כניסתה לישראל עקב תמיכתה ב-BDS, וזאת בהתבסס על סעיף 2 לחוק הכניסה לישראל, ולכן בוטל ביקורה המתוכנן יחד עם חברת הקונגרס רשידה טליב. לאחר ביקורת אושר מטעמים הומניטריים ביקור של טליב אצל סבתה בכפר בית עור אל-פוקא בתנאי שתכבד את החוק הישראלי ותימנע מתמיכה בחרם בעת הביקור, אך היא סרבה לתנאים.
חיים אישיים

עומאר היא מוסלמית. בשנת 2002 התארסה לאחמד הירסי, והם הגישו בקשה לרישיון נישואים אולם לא השלימו את התהליך לטענתה היא אמרה "שהיו להם נישואים אסלאמיים לא רשמיים". לזוג נולדו שני ילדים טרם פרידתם בשנת 2008. בשנת 2009 התחתנה עומאר עם אזרח בריטי בשם אחמד נור סעיד אלמי. בשנת 2011 התגרשו בני הזוג לפי חוקי האסלאם, ואלמי חזר לבריטניה. עומאר והירסי חזרו להיות יחדיו ב-2011 והתחתנו לפי חוקי האסלאם. לזוג נולד בן שלישי ב-2012. עומאר ואלמי התגרשו רשמית (לפי חוקי ארצות הברית) ב-2017, והיא התחתנה רשמית עם הירסי ב-2018. נושא נישואיה עלה במרוצים לבית הנבחרים של מינסוטה ולבית הנבחרים של ארצות הברית ועומאר הואשמה בביגמיה, ולכן נאלצה לצאת בהצהרות הבהרה בנושא.
במרץ 2020 התחתנה עומאר עם טים מיינט, יועץ פוליטי שחברת הייעוץ הפוליטי שלו, E Street Group, קיבלה חוזים בשווי של 2.78 מיליון דולר מהקמפיין של עומאר במהלך שנת 2020. החוזה של הקמפיין עם המשרד של Mynett הפך למוקד ביקורת הן מצד יריבתה הדמוקרטית בבחירות המקדימות והן מבקרים שמרנים שזכו לתשומת לב תקשורתית מקומית וארצית משמעותית. ב-17 בנובמבר 2020 עומאר סיימה את החוזה שלו עם החברה של מיינט.
ב-2020 פרסם הרפרקולינס את ספר הזיכרונות של עומאר, This Is What America Looks Like, שנכתב עם רבקה פיילי.
הערות שוליים

1 2  O'Grady, Siobhán (2018-11-07). "Trump demonized Somali refugees in Minnesota. One of them just won a seat in Congress". Washington Post (באנגלית). נבדק ב-2018-11-07.
↑  קייט סליבן, Here are the 4 congresswomen known as 'The Squad' targeted by Trump's racist tweets, באתר CNN‏, 16 ביולי 2019 (באנגלית)
1 2 3  Zurowski, Cory (7 בנובמבר 2016). "Ilhan Omar's improbable journey from refugee camp to Minnesota Legislature". City Pages. Minneapolis: Star Tribune Media Company. נבדק ב-7 בנובמבר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  אודות אילהאן עומאר נציגת בית הנבחרים של מדינת מינסוטה
1 2 3  פרופיל הלינקדאין של אילהאן עומאר
↑  Coolican, J. Patrick; Klecker, Mara (10 באוגוסט 2016). "Ilhan Omar makes history with victory over long-serving Rep. Phyllis Kahn". Star Tribune. Minneapolis. נבדק ב-7 בנובמבר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Blair, Olivia (9 בנובמבר 2016). "Ilhan Omar: Former refugee is elected as America's first Somali American Muslim woman legislator". The Independent. London. נבדק ב-7 בנובמבר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Who’s afraid of Ilhan Omar? Saudi Arabia, for one, באתר המינסוטה פוסט, 18 בדצמבר 2018
↑  נאום בבית הנבחרים בערוץ של עומאר בטוויטר, 23 במאי 2019
↑  ILHAN OMAR ACCUSED OF SUPPORTING AIPAC AFTER CRITIQUING ASSAD, באתר הג'רוזלם פוסט, 18 במרץ 2019
↑  Omar introduces bill sanctioning Brunei over anti-homosexuality law, באתר The Hill,‏16 במאי 2019
↑  Pesce, Nicole Lyn (8 במרץ 2019). "Rep. Ilhan Omar criticizes Obama and past presidents' 'really bad policies'". MarketWatch. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Le Miere, Jason (8 במרץ 2019). "Ilhan Omar Rebukes Barack Obama for 'Caging of Kids' and 'Droning of Countries Around the World'". Newsweek. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  https://www.nbcnews.com/news/us-news/calls-reform-defund-dismantle-abolish-police-explained-n1227676
1 2  מועמדת מוסלמית לקונגרס קוראת לישראל מדינת אפרטהייד, הארץ, 9 ביולי 2018
↑  Ilhan Omar, who once called Israel an ‘apartheid regime,’ wins congressional primary in Minnesota רון קמפס, 15 באוגוסט 2018
↑  Omar Introduces Pro-BDS Resolution and Compares BDS to Boston Tea Party, באתר Jewish Journal, ‏ 17 ביולי 2019
↑  אלדד ממן, נתניהו החליט: תימנע כניסתן לישראל של חברות הקונגרס המסיתות ערוץ 14
↑  גיא אלסטר‏, "מביך וחסר תקדים": תגובות חריפות על ביטול ביקור חברות הקונגרס, באתר וואלה, 15 באוגוסט 2019
↑  אורלי אזולאי, סערת חברות הקונגרס: כשטראמפ מבקש – נתניהו מציית, באתר ynet, 15 באוגוסט 2019
↑  נציגת מפלגת DFL אילהאן עומר עונה לשאלות לגבי נישואיה בהצהרה רשמית, Fox9 מ-18 באוגוסט 2016
↑  Minnesota House hopeful calls marriage, fraud claims ‘lies אימי פורטלי, 17 באוקטובר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008914684705171  PLWABN: 9810594056305606  GND: 1118960807  ISNI: 0000 0005 0039 6743  LCCN: no2019080398  SNAC: w6cd1r0v  US Congress: O000173  VIAF: 4513147967359684200000   WorldCat (עם VIAF): 4513147967359684200000 
עומאר במצעד הגאווה של "הערים התאומות" מינאפוליס וסיינט פול ב-2018
עומאר בעצרת תמיכה במועמד לנשיאות ברני סנדרס, 2020
עומאר נואמת במהלך קמפיין הבחירות שלה ב-2020
עלווים

| --- | --- |

ריכוזי עלווים באזור הלבנט
 אוכלוסייה
 כ-3,000,000
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 סוריה סוריה כ-2,000,000 טורקיה טורקיה כ-1,000,000 ארגנטינה ארגנטינה כ-180,000 לבנון לבנון כ-100,000 גרמניה גרמניה כ-70,000 ישראל ישראל כ-2,845 (כולם בכפר ע'ג'ר) אוסטרליה אוסטרליה כ-1,500
 שפות
 ערבית, טורקית
 דת
 הדת העלווית (אסלאם שיעי)
 קבוצות אתניות קשורות
 ערבים, פיניקים
ד'ו אלפקאר, הייצוג המסוגנן של חרבו של עלי, הוא הסמל ההיסטורי גם של העלווים וגם של שיעים-מוסלמים
עַלַווים (בערבית: علويون, בתעתיק מדויק לעברית: עלויון. מקובל גם הכתיב עלאווים) הם קבוצה אתנו-דתית שמקורה באסלאם, המרוכזת באזור הלבנט. מבחינה דתית יש הרואים בדת העלווית כדת עצמאית, ויש הרואים בה פלג אזוטרי באסלאם השיעי. מרכזה של הקבוצה בסוריה, בה מתגוררים כ-3 מיליון עלווים (כ-11% מהאוכלוסייה הסורית) מתוך כ-4.6 מיליון עלווים בעולם.
המונח "עלווי" הוא מונח חדש יחסית, והופיע רק במהלך המאה ה-19. המונח מתייחס לזיקתם של העלווים אל בן דודו של הנביא מוחמד, האימאם עלי בן אבי טאלב, שתומכיו ייסדו את האמונה השיעית, בעוד שלאורך הדורות הם כונו "נוס'יירים" (نصيرية, נהגה גם נֹצֵירים).
הנשיאים הסורים חאפז אל-אסד ובנו בשאר אל-אסד ששלטו בסוריה מאז שנת 1970 ועד 8 בדצמבר 2024, היו ממוצא עלווי, וכן רבים מן האוליגרכיה הצבאית והפוליטית של סוריה.
הדת העלווית בסוריה

חאפז אל-אסד ניסה לקרב את העלווים לאסלאם. נסיונותיו כללו בניית מסגדים בערים עלוויות, שבהם כוהני הדת הורו לצאן מרעיתם להתפלל בקביעות ולקיים את המצוות הבסיסיות של האסלאם. בשאר אל-אסד הלך בעקבות אביו ועודד את העלווים להתרחק ממנהגיהם המסורתיים ומהתאולוגיה הייחודית להם, לכפור באלוהותו של עלי, ולהכריז על עצמם כמוסלמים שיעים. כיום מערכת החינוך הסורית מלמדת את הדת הסונית בבית הספר היסודי והתיכון. בוגר עלווי של מערכת זו יודע את יסודות האסלאם הסוני, ויודע כי דתו שונה מאסלאם זה, אך אינו יודע בדיוק כיצד. רבים מבדילים בין הסונים ובין העלווים רק בשל מנהגים מסורתיים עלווים שנשמרו, כגון קברי קדושים, לבישת קמעות, והקרבת כבשים.
גישתם המשתלבת מאפשרת לעלווים ליהנות מהטבות שונות. על פי החוקה הסורית רק מוסלמי יכול להיות נשיא, וזה זמן רב נשיא סוריה היה עלווי. עם זאת העלווים שילמו מחיר יקר על השתלבותם באסלאם, ולמעשה המירו את דתם עבור חלקם בשלטון. יש הרואים בהתנהגותם של חאפז אל-אסד ובנו מעשה תקייה אופייני של הסתרת האמונה בסביבה עוינת, דבר המקובל בקרב העלווים.
העלווים לעומת האַלֶווים

לעתים נוצר בלבול בין שתי קבוצות דתיות בעלות שם דומה, העלווים והאַלֶווים, למרות שמדובר בשתי קבוצות בלתי קשורות. שתיהן התפלגו מהאסלאם השיעי אך הן שונות בשמן, במנהגיהן ובאמונתן.
העלווים נחשבים בעיני רוב המוסלמים, בעיקר בעיני הסונים, ככופרים לכל דבר, היות שהם מאמינים בהתגלמותו של האל בבני האדם. על פי העלווים, האל התגלם בבני אדם במשך שבעה שילושים קדושים לאורך ההיסטוריה, בדומה לנצרות. הדת האלווית, לעומת זאת, משלבת בין האמונה השיעית למיסטיקה המוסלמית, הסופיות. בניגוד לעלווים, האלווים אינם מאמינים בשילוש או בהתגלמות האל בבני אדם, אלא שמוחמד ועלי הם שליחיו של האל. האלווים נחשבים כיותר קרובים לשיעים מאשר העלווים, שעליהם נטען לעיתים קרובות שהם למעשה בני דת נפרדת.
האלווים התבססו בטורקיה (כעשרים אחוזים מהאוכלוסייה), בעוד העלווים התבססו באזור סוריה של ימינו ומהווים פחות מרבע אחוז מהאוכלוסייה הטורקית.
אוכלוסייה

בסוריה, העלווים גרים בהרים שלאורך חוף הים התיכון. לטקיה וטרטוס הן הערים המרכזיות באזור. הם מרוכזים גם במישורים שליד חמה וחומס. העלווים כיום חיים בכל עריה המרכזיות של סוריה. מעריכים את מספרם בכ-3 מיליון המהווים כ-11% מאוכלוסיית סוריה. יחד עם שאר העדות השיעיות, הם מהווים כ-13% מהאוכלוסייה.
ישנם גם כמאה אלף עלווים החיים בלבנון, וכמיליון בטורקיה, בעיקר בנפת האטיי בדרום טורקיה.
אוכלוסייה > עלווים בישראל

כ-2,845 עלווים חיים בישראל בכפר ע'ג'ר שברמת הגולן, ורובם בעלי אזרחות כפולה לבנונית. בשנים 1972–1973 הכין הממשל הצבאי ברמת הגולן ביחד עם משרד הדתות חוקים להסדרת ענייני המעמד האישי של תושבי הכפר והם הוכפפו לקאדי (שופט באסלאם) בחיפה.
לקריאה נוספת

פטריק סיל, אסד, הוצאת מערכות, 1993
האסלאם – מבוא להיסטוריה של הדת – כרך א'. האוניברסיטה הפתוחה
מאיר בר-אשר, "הדת הנוציירית-עלווית", בתוך האסלאם: היסטוריה, דת, תרבות, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2017, עמ' 383-367
מאיר בר אשר ואריה קופסקי, הדת העלווית: אנתולוגיה (תרגמו מערבית בצירוף מבוא והערות), תל אביב: אדרא, 2021
יחסי ארצות הברית – יפן

| יחסי ארצות הברית – יפן |
| --- | --- |
ארצות הברית: יפן


ארצות הברית: יפן
שטח (בקילומטר רבוע)
9,833,517: 377,915
אוכלוסייה
346,656,608: 123,320,213
תמ"ג (במיליוני דולרים)
27,360,935: 4,212,945
תמ"ג לנפש (בדולרים)
78,928: 34,163
משטר
רפובליקה נשיאותית פדרלית: מונרכיה חוקתית

ראש ממשלת יפן שינזו אבה (משמאל) ונשיא ארצות הברית דונלד טראמפ (מימין) נפגשים בוושינגטון בפברואר 2017
שגרירות ארצות הברית ביפן
שגרירות יפן בארצות הברית
היחסים בין יפן לארצות הברית (日 米 関係) החלו בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, עם משלחות דיפלומטיות מגובות בכוח של קברניטי הספינות האמריקאיות, ג'יימס גלין ומת'יו פרי לשוגונות טוקוגאווה. המדינות שמרו על יחסים ידידותיים לאחר מכן ובעשורים הראשונים של המאה העשרים. המתיחות בין המדינות גברה בשנות ה-30, כאשר פעולות יפניות במהלך מלחמת סין–יפן השנייה גרמו לארצות הברית להטיל סנקציות קשות על יפן. המתיחות הובילה למתקפת הפתע היפנית נגד בסיס חיל הים האמריקני פרל הארבור, אשר היוותה את פתיחת המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט של מלחמת העולם השנייה. ארצות הברית ובעלות בריתה הביסו בסופו של דבר את יפן, והמלחמה הסתיימה בהטלת פצצות האטום על הערים היפניות הירושימה ונגסאקי. יפן נכנעה, והייתה נתונה לשבע שנים של כיבוש צבאי על ידי ארצות הברית, במהלכן סייעו הכובשים האמריקאים לבנייה מחדש של המדינה וביצעו רפורמות פוליטיות וכלכליות נרחבות במטרה להפוך את יפן לדמוקרטיה ולכוח נגד הקומוניזם. לאחר סיום הכיבוש, שוב שגשגו היחסים בין שתי המדינות. כריתת בריתות בנושא הצבאי, וחילופי הטכנולוגיה והתרבות יצרו שיתוף פעולה והתקרבות בין המדינות וכן לשגשוג של המסחר בין המדינות.
החל מסוף המאה ה-20 ואילך, ארצות הברית ויפן מקיימות קשרים פוליטיים, כלכליים וצבאיים יציבים וקרובים. ארצות הברית רואה ביפן את אחת מבעלות בריתה ושותפותיה הקרובות. יפן היא אחת המדינות הפרו-אמריקאיות ביותר בעולם, כאשר 85% מהתושבים היפנים רואים את ארצות הברית בחיוב ו-87% צופים באמריקאים באורח חיובי ב-2011, 73% צופים באמריקנים בחיוב ו-69% רואים את ארצות הברית בחיוב ב-2013. רוב האמריקנים תופסים את יפן באופן חיובי, כאשר 81% צופים ביפן לטובה בשנת 2013, התפיסה החיובית ביותר ליפן בעולם, אחרי אינדונזיה.
השוואה מדינית

|  |  יפן |  ארצות הברית |
| --- | --- | --- |
סמל: 
דגל: 
| אוכלוסייה | 127,412,000 | 325,013,000 |
| שטח | 377,873 קמ"ר | 9,826,630 קמ"ר |
| עיר בירה | טוקיו | וושינגטון די. סי. |
| העיר הגדולה ביותר | טוקיו – 12,790,000 | ניו יורק סיטי – 8,491,079 |
| שלטון | דמוקרטיה פרלמנטרית   יחידתית, מונרכיה חוקתית | רפובליקה פדרלית נשיאותית |
| המנהיג הראשון | הקיסר ג'ימו (אגדתי) | הנשיא ג'ורג' וושינגטון |
| המנהיג הנוכחי | אקיהיטו, קיסר יפן | הנשיא ג'ו ביידן |
| ראש הממשל הראשון | ראש הממשלה איטו הירובומי | הנשיא ג'ורג' וושינגטון |
| ראש הממשל הנוכחי | ראש הממשלה יושיהידה סוגה | הנשיא ג'ו ביידן |
| שפות רשמיות | אין (יפנית דה פקטו) | ללא ברמה הפדרלית   (אנגלית דה פקטו) |
| דת | שינטו, בודהיזם או חוסר דת | נצרות בעיקר |
| צפיפות אוכלוסין  | 337.6 לקמ"ר | 31 לקמ"ר |
| יבשת | אסיה | אמריקה הצפונית |
| הוצאות צבאיות | $48.86 מיליארד (נכון ל-2008) | $663.7 מיליארד (נכון ל-2010) |
רקע היסטורי > מסעות אמריקניים מוקדמים ליפן

בשנת 1791, שתי ספינות אמריקאיות בפיקודו של החוקר האמריקאי ג'ון קנדריק שהו במשך 11 ימים על האי קי שימה, מדרום חצי האי קיאי. קנדריק הוא האמריקאי הידוע הראשון אשר ביקר ביפן. הוא הציב ככל הנראה דגל אמריקאי באי, אך אין כלל דיווח יפני על ביקורו.
בשנת 1846 נשלח המפקד ג'יימס בידל על ידי ממשלת ארצות-הברית לפתיחת הסחר במפרץ טוקיו עם שתי אניות, שאחת מהן הייתה חמושה בשבעים ושניים תותחים. למרות זאת, דרישותיו להסכם הסחר לא זכו להצלחה.
בשנת 1848 הפליג הקפטן האמריקאי ג'יימס גלין אל נגסאקי, והוביל למשא ומתן מוצלח ראשון עם יפן, שאימצה באותה עת את מדיניות הסאקוקו הבדלנית. עם שובו לארצות הברית, המליץ גלין לקונגרס לגבות בהפגנת כוח כל משא ומתן מול יפן; התפתחויות אלו סללו את הדרך למשלחת של הקומודור והסגן מת'יו פרי.
רקע היסטורי > הקומודור פרי

ב-1852, הקומודור אמריקני, מת'יו ס. פרי, יצא מנורפוק, וירג'יניה, ליפן, בפיקוד על שייטת ספינות קיטור שחורות לנהל משא ומתן על הסכם סחר עם יפן. הוא הגיע עם ארבע ספינות, מיסיסיפי, פלימאות', סאראטוגה וסוסקהאנה, לנמל אורגה ליד אדו (כיום טוקיו) ב-8 ביולי 1853, ונפגש עם נציגי שוגונות טוקוגאווה. הם הורו לו להמשיך לנגסאקי, שם חוקי הסאקוקו כבר אפשרו להולנדים סחר מוגבל עם יפן. פרי סירב לעזוב, ודרש להציג מכתב מהנשיא מילרד פילמור. יפן סלדה במשך מאות שנים מהקידמה המערבית, שכללה גם פיתוחים טכנולוגים מודרניים, והצבא היפני לא היה יכול לעמוד בפני ספינותיו של פרי; "ספינות שחורות" אלה יהפכו מאוחר יותר לסמל של איום של הטכנולוגיה המערבית ביפן. פרי חזר במרץ 1854 עם שתי ספינות, ומצא כי הנציגים הכינו חוזה המכיל כמעט את כל הדרישות במכתב של פילמור; פרי חתם על הסכם השלום בין ארצות הברית ליפן ב-31 במרץ 1854, ועזב.
התקופה שלפני מלחמת העולם השנייה > שגרירות יפנית לארצות הברית

שבע שנים לאחר מכן, ב־19 בינואר 1860, שלח השוגון את קאנרין מארו בראש משלחת שיצאה אל ארצות הברית, מתוך כוונה להציג את שליטתה של יפן בטכניקות ניווט והנדסה ימית. המשלחת כללה את קטסו קאישו כקפטן הספינה, נקהמה מניירו ופוקוזאווה יוקיצ'י, והיא יצאה אל סן פרנסיסקו ומשם המשיכה בספינות אמריקאיות דרך פנמה אל וושינגטון הבירה.
היעד הרשמי של המשלחת היפנית היה לשלוח את השגרירות הראשונה שלה לארצות הברית ולאשר את האמנה החדשה שמסדירה קשרי ידידות, מסחר וניווט בין שתי הממשלות. נציגי קאנרין מארו ניסו לשנות חלק מהסעיפים הלא שוויוניים בחוזים של פרי, אך ללא הצלחה.
השגריר הראשון של ארצות הברית היה טאונסנד האריס, שהיה נוכח ביפן משנת 1856 עד 1862, אך לא הורשה להציג את תעודותיו לשוגון עד שנת 1858. ממשיכו, רוברט ה. פרוין, היה פוליטיקאי מניו יורק, והיה ידיד קרוב ובעל ברית של מזכיר המדינה ויליאם הנרי סיוורד. פרוין שירת בין השנים 1862 ו-1865, וניהל משא ומתן מוצלח, שלווה בעימות האלים של הפצצת שימונוסקי (אנ').
התקופה שלפני מלחמת העולם השנייה > משנת 1865 ועד 1914

בסוף המאה ה-19 פיתוחם של מטעי הסוכר בממלכת הוואי הובילה להגירה של מספר רב של יפנים. הוואי הפכה לחלק מארצות הברית בשנת 1898, והיפנים היוו את המרכיב הגדול ביותר באוכלוסייה כבר מאז.
היו מספר חיכוכים על השליטה בהוואי ובפיליפינים. שתי המדינות שיתפו פעולה עם המעצמות האירופיות בדיכוי מרד הבוקסרים בסין בשנת 1900, אך ארצות הברית הייתה מוטרדת יותר ויותר מהתכחשותה של יפן למדיניות הדלת הפתוחה שתבטיח שכל המדינות יוכלו לעשות עסקים עם סין באופן שווה. הנשיא תיאודור רוזוולט מילא תפקיד מרכזי במשא ומתן על סיום המלחמה בין רוסיה ליפן בשנים 6–1905.
הסנטימנט האנטי-יפני (במיוחד בחוף המערבי) חיזק את היחסים בעידן של 1907-24.
וושינגטון לא רצתה להכעיס את יפן על ידי העברת חקיקה שתעלה על ההגירה היפנית לארצות הברית, כפי שנעשה על ההגירה הסינית. תחת זאת, נחתם הסכם הלא רשמי "ההסכם הג'נטלמני" (1907-8) בין ארצות הברית ליפן, שלפיו ארצות הברית לא תטיל מגבלות על ההגירה היפנית לתחומה ואילו יפן מצדה לא תתיר הגירה נוספת ממנה אל ארצות הברית. ההסכם אסר על הגירה של פועלים יפניים לארצות הברית או להוואי, וביטל את סדר ההפרדה של מועצת בית הספר בסן פרנסיסקו בקליפורניה, שהשפיל והרגיז את היפנים. ההסכמים נשארו בתוקף עד 1924, כאשר הקונגרס אסר על כל ההגירה מיפן.
צ'ארלס ניו מסכם שמדיניותו של רוזוולט הייתה הצלחה:
בשנת 1912 שלחו תושבי יפן 3,020 עצי דובדבן לארצות הברית כמתנת ידידות. הגברת הראשונה של ארצות הברית, הלן הרון טאפט, והוויסקונטה צ'ינדה, אשת השגריר היפני, שתלה את שני עצי הדובדבן הראשונים על הגדה הצפונית של אגן הגאות. שני עצים מקוריים אלה עדיין עומדים היום בקצה הדרומי של רחוב 17. פועלים נטעו את שארית העצים סביב אגן הגאות והשפל בפארק הפוטומק המזרחי.
המיסיונרים הפרוטסטנטים האמריקאים היו פעילים מאוד ביפן, אף על פי שביצעו מספר מועט של המרות דת.
אולם, הם הקימו ארגונים כגון אוניברסיטאות וקבוצות אזרחיות. ההיסטוריון ג'ון דוידן טוען כי המיסיונרים האמריקנים האוונגליסטים של ימק"א קשרו את הפרוטסטאנטיות עם הלאומיות, ואף רמזו שהאמריקאים הם העם הנבחר של אלוהים. הם רצו ממיר לבחור "ישוע על יפן". הנוצרים ביפן, אם כי מיעוטים קטנים, קיימו זיקה חזקה למסורת "הבושידו" העתיקה של האתיקה הלוחמת, שעסקה ביסוד הלאומיות היפנית.
התקופה שלפני מלחמת העולם השנייה > מלחמת העולם הראשונה 1920

שתי המדינות לצד בעלות הברית. צבא יפן השתלט על בסיסים גרמניים בסין ובאוקיינוס השקט, ובשנת 1919 קיבלה אישור אמריקאי שניתן לה המנדט של החבר הלאומים על האיים הגרמניים מצפון לקו המשווה, כאשר אוסטרליה קיבלה את השאר. ארצות הברית לא רצתה אף מנדט.
עם זאת, היה סכסוך חריף בין יפן מצד אחד לבין סין, בריטניה וארצות הברית על עשרים ואחת הדרישות של יפן שנעשו על סין בשנת 1915. דרישות אלה אילצו את סין להכיר בחזקתה של יפן באחזקות הגרמניות לשעבר ובדומיננטיות הכלכלית שלה במנצ'וריה, והיה לה פוטנציאל להפוך את סין למדינת בובה. וושינגטון ביטאה תגובות שליליות חריפות לדחייתה של יפן את מדיניות הדלת הפתוחה. בהודעת שהוציא מזכיר המדינה ויליאם ג'נינגס ברייאן ב-13 במרץ 1915, ארצות הברית, תוך שאישרה את "האינטרסים המיוחדים" של יפן במנצ'וריה, מונגוליה ושאנדונג, הביעה דאגה מפני הפרות נוספות לריבונות הסינית.
הנשיא וילסון נלחם נחרצות נגד דרישות יפן בפריז ב-1919, אך הוא הפסיד משום שבריטניה וצרפת תמכו ביפן. בסין נוצר זעם רב, והסנטימנט האנטי-יפני הסלים. ועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית אישרה הסתייגות מחוזה ורסאי, "למסור את שאנדונג לסין", אך וילסון אמר לתומכיו בסנאט להצביע נגד כל הסתייגות מהותית. ב-1922 ארה " ב בתיווך פתרון של שאנדונג בעיה. סין קיבלה ריבונות נומינלית על כל שאנדונג, כולל האחזקות הגרמניות לשעבר, בעוד שבפועל נמשכה הדומיננטיות הכלכלית של יפן.
יפן וארצות הברית הסכימו על תנאי המגבלות הימיות בוועידת וושינגטון ב-1921, כאשר היחס של חיל הים הוא 5-5-3 עבור ארצות הברית, בריטניה ויפן. המתחים התעוררו עם חוק ההגירה האמריקני משנת 1924 שאסר על הגירה נוספת מיפן.
1929-1937: מיליטריזם ומתיחות בין המלחמות

בשנות ה-20, האינטלקטואלים היפנים הדגישו את הירידה לכאורה של אירופה כמעצמה עולמית, ויותר ויותר ראתה ביפן את המנהיגה הטבעית של כל מזרח אסיה. עם זאת, הם זיהו איום ארוך טווח מצד המעצמות הקולוניאליות, בייחוד בריטניה, ארצות הברית, הולנד וצרפת, תוך חסימה מכוונת של שאיפותיה של יפן, במיוחד בנוגע לשליטה על סין. המטרה הפכה "אסיה לאסיאתים", כאשר יפן החלה לגייס סנטימנט אנטי קולוניאלי בהודו ובדרום מזרח אסיה. יפן השתלטה על מנצ'וריה ב-1931 על רקע ההתנגדות החריפה של חבר הלאומים, בריטניה ובמיוחד ארצות הברית. ב-1937 היא השתלטה על הערים הגדולות בחוף המזרחי של סין. מנהיגים יפנים סברו כי הציוויליזציה האסייתית שלהם העניקה לה זכות טבעית לשליטה זו וסירבה לשאת ולתת על דרישות המערב, לסגת ממנה.
1937-1941

היחסים בין יפן לארצות הברית הפכו מתוחים יותר ויותר לאחר תקרית מאנצ'וריאן / מוקדן ובעקבותיה התרחשה תקיפה צבאית של הצבא היפני על חלק ניכר מסין בשנים 1937–1939. הזעם האמריקאי התמקד בהתקפה היפנית על סירת-הנשק האמריקנית "פנאי" במימי סין בסוף שנת 1937 (יפן התנצלה), ובזוועות של הטבח בננקינג בעת ובעונה אחת. ארצות הברית החזיקה בחיל רב עוצמה באוקיינוס השקט, והוא פעל בשיתוף פעולה הדוק עם הבריטים ועם ממשלות הולנד. כאשר התקיפה יפן את אינדוצ'ינה (כיום וייטנאם) בשנים 1940–1941, ארצות הברית, יחד עם אוסטרליה, בריטניה והממשלה ההולנדית בגלות, החרימה את יפן באמצעות אמברגו מסחרי. הם חתכו 90% מאספקת הנפט ביפן, ויפן נאלצה לסגת מסין או לצאת למלחמה עם ארצות הברית ובריטניה, וכן בסין כדי לקבל את הנפט.
על פי הסכם וושינגטון הימי של 1922 והסכם הצי הימי, הצי האמריקני היה שווה לצבא היפני בשיעור של 10 : 6. עם זאת, מאז 1934, היפנים סיימו את מדיניות פירוק הנשק שלהם ואפשרו את מדיניות החימוש מחדש ללא מגבלות. הממשלה בטוקיו עודכנה היטב בנושא חולשתה הצבאית באוקיינוס השקט ביחס לצי האמריקני. הגורם החשוב ביותר בהתאמת המדיניות הצבאית שלהם היה הצורך של יפן להשתלט על בארות נפט בריטיות והולנדיות.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, צבא יפן הזדקק לייבוא נפט למטוסים ולספינות מלחמה. זה היה תלוי ב-90% על היבוא, כאשר 80% ממנו מגיע מארצות הברית. יתר על כן, הרוב המכריע של ייבוא הנפט כוון כלפי הצי והצבא. אמריקה התנגדה למדיניות ההתפשטות של טוקיו בסין ובאינדוצ'ינה וב-1940–1941 החליטה להפסיק את אספקת הנפט ששימשה את יפן להרחבת כוחות צבא נגד בעלות הברית האמריקנית. ב - 26 ביולי 1940 חוקקה ממשלת ארצות הברית את חוק הפיקוח על הייצוא, אשר קיצץ את ייצוא הנפט, הברזל והפלדה ליפן. מדיניות ההכלה הזאת נתפסה על ידי וושינגטון כאזהרה ליפן שכל התרחבות צבאית נוספת תביא לעיצומים נוספים. עם זאת, טוקיו ראתה את זה בתור מצור כדי להתמודד עם הצבא היפני והכוח הכלכלי. לפיכך, עד שארצות הברית כפתה את חוק הייצוא, יפן החזיקה בכ-54 מיליון חביות נפט. וושינגטון הטילה אמברגו נפט מלא שהוטל על יפן ביולי 1941.