stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קלווין קולידג'
נשיא ארצות הברית (1923–1929) > תדמית ציבורית דרך התקשורת

כדי לבנות תמיכה ציבורית בתוכנית הכלכלה המתפתחת, כפי שהתייחס לכך, קולידג' עשה בחוכמה שימוש חלוצי ברדיו, תוך שהוא מדווח לציבור באופן קבוע כל חצי שנה בנושאי תקציב ומיסים. הרדיו אפשר לו לדבר ישירות עם העם האמריקני מעל ראשי פוליטיקאים ועורכי עיתונים. כדי לשפר את יעילותו בשידור באוויר, קולידג' הביא מומחה אל הבית הלבן שיעבוד איתו בנוכחותו בהקלטת הרדיו. לאורך כהונתו קולידג' העביר מעל 50 נאומים אל העם האמריקאי דרך הרדיו ולמעשה היה הנשיא האמריקאי הראשון שנאם ישירות דרך הרדיו. קולידג', אף על פי כן, לא הזניח את כלי התקשורת המודפסים, ושימש מקור פתוח לפרסום עיתונאי. כנשיא הוא יצא מגדרו כדי לתת מענה לצורכי חיל העיתונאים של הבית הלבן. למשל, הוא סיפק להם סיפורים בימי חדשות שקטות ובעיקר הוא הפך לנשיא הראשון שקיים מסיבות עיתונאים קבועות פעמיים בשבוע. לפיכך הוא הסתדר היטב עם מרבית אנשי החדשות, ובתורו, הוא זכה לסיקור חיובי בדרך כלל בדפי עיתוני המדינה. הוא גם סיפק ברצון את דרישותיהם של צלמים וחלוצי ההסרטה בתוך העיתונות, שרק זמן קצר קודם לכן קיבלו גישה לתוך הבית הלבן. כל מה שהוא ביקש מהם היה לא לצלם אותו בזמן שהוא נהג לעשן סיגרים. במהלך מסע הבחירות של 1924, הוא הפך לנשיא הראשון שהופיע בסדרת חדשות. התסריטאי לי דה פורסט הפיק את הסרט בו קרא קולידג' קטעים מנאומו כאשר הפך למועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות.
יומו הממוצע של הנשיא קולידג' עקב אחר שגרה מסודרת: ארוחת בוקר מוקדמת, עבודה עד אחר הצהריים, ארוחת צהריים ואחריה הליכה ושנת צהריים, המשך עבודה, אירועים חברתיים בערב, קריאה לפני השינה ושינה של בין שבע לשמונה שעות. עבור בילויים, הוא נהנה ביאכטה הנשיאותית, חופשות בטיולים בין הרים או בבית הוריו בפלימות' נוץ', רכיבה על סוס, גולף והליכות ארוכות. הסוס המכני הנייח שהנשיא קולידג' התקין בבית הלבן שעשע את אשתו ואחרים שצפו בו רוכב על המכונה. בשנתו הראשונה בבית הלבן, לקולידג' הייתה החברה של קלווין הבן, אך לאחר מותו, לא היו ילדים בבית הלבן. בנם הבכור של בני הזוג קולידג', ג'ון, היה בן שבע עשרה וחניך במחנה צבאי לאזרחים בפורט דוונס, מסצ'וסטס, כשקולידג' הפך לנשיא. את שנות נשיאותו של אביו הוא בילה כסטודנט במכללת אמהרסט.
נשיא ארצות הברית (1923–1929) > בחירות 1924

הוועידה הרפובליקנית הלאומית התרחשה בין 10 ל-12 ביוני 1924, בקליבלנד, אוהיו. קולידג' נבחר בסיבוב הראשון. הוועידה בחרה בפרנק לואדן מאילינוי להיות סגנו בסיבוב השני, אולם הוא סירב. במקומו, נבחר בסיבוב השלישי צ'ארלס דוז. הדמוקרטים ערכו את הוועידה שלהם כעבור חודש בניו יורק. הוועידה הגיעה למבוי סתום, ולאחר 103 סיבובים, הצירים הצליחו להתפשר על מועמד: ג'ון ויליאם דייוויס, כשסגנו הוא צ'ארלס ברייאן. הדמוקרטים חשו שיוכלו לנצח, בעיקר כשהסנאטור רוברט לה פולט הודיע על פרישתו מהמפלגה הרפובליקנית והקמת המפלגה הפרוגרסיבית. רבים האמינו שהפילוג הרפובליקני, כמו הפילוג ב-1912, יאפשר לדמוקרטים לנצח.
מסע הבחירות היה פחות סוער ממסעות בחירות קודמים. הדמוקרטים השיגו הישגים מרשימים בבחירות הבין-נשיאותיות לקונגרס בשנת 1922, והם קיוו שהצלחתם תתרחב לנשיאות לאור השערוריות הרבות של ממשל הרדינג. עם זאת, קרע מתמשך בין דמוקרטים כפריים ועירוניים מנע מהמפלגה להשיג את המומנטום הדרוש לה. דמוקרטים כפריים תמכו בויליאם גיבס מקאדו, פרוגרסיבי, למועמדותם לנשיאות. מקאדו היה מזכיר האוצר של וודרו וילסון והיה חתנו של וילסון. בין תומכיו של מקאדו היו אלה המזוהים עם ארגוני שנאה גזעניים שביצעו פעולות טרור בחפים משפע. דמוקרטים עירוניים תמכו במושל ניו יורק אל סמית', שנתמך על ידי מדינות עם אחוז הצבעה גבוהה. בוועידה הדמוקרטית, שנפתחה בסוף יוני בניו יורק, נוצר מבוי סתום בהצבעה. אף אחד מהמועמדים לא הצליח להשיג את הרוב של שני שלישים הדרושים כדי לזכות במועמדות, בין היתר בגלל המתח הקתולי - הפרוטסטנטי. לאחר שבועיים של התנצחות, מקאדו וסמית' נשרו מהמרוץ, וג'ון ויליאם דייוויס היה למועמד הדמוקרטי. המצע הדמוקרטי גינה את עבודת הילדים ודרש להעמיד לדין מונופולים ולהביא לסיוע פדרלי בחינוך.
המועמדים האחרים ניסו לפעול בצורה מודרנית יותר; מערכת הבחירות של 1924 הייתה בולטת בשימוש בשידורי רדיו ופרסומות ציבוריות למען צורכי תעמולה פוליטית. גדילת ההשפעה של הצילום העיתונאי התרחבה עוד יותר לנוכח הדרישות של מתמודדים להיות פתוחים יותר לראיית הקהל הרחב. קולידג' לא נסע הרבה במהלך הקמפיין שלו ונשא נאומים מעטים. למרות זאת, ליריביו היה סיכוי קטן נגדו. דייוויס והמפלגה הדמוקרטית לא הצליחו לגייס מספיק תמיכה בתוך מפלגתם המפוצלת, והמפלגה הפרוגרסיבית סבלה מחוסר סיקור עיתונאי וחוסר תמיכה כספית. התוצאות היו דומות לאלו מ-1920; קולידג' זכה ב-54% מהקולות העממיים (29% לדייוויס ו-17% ללה פולט), והוא קיבל 382 מושבים אלקטורים, יותר מושבים אלקטורלים משני המועמדים האחרים יחדיו - 136 לדייוויס, ורק 13 ללה פולט. לאחר הוועידות, ומות בנו הצעיר קלווין, הסתגר קולידג'. לאחר מכן הודה שלאחר מות בנו, כבר לא נמשך לתפקיד הנשיא. גם בתקופת האבל, ניהל קולידג' מסע בחירות, לא הכפיש את יריביו ונאם (בכמה נאומים ששודרו ברדיו) בזכות ממשלה מצומצמת.
נשיא ארצות הברית (1923–1929) > מדיניות פנים > מיסוי, אבטלה והוצאה ממשלתית

מדיניות המיסים של קולידג' הייתה המדיניות של מזכיר האוצר שלו, אנדרו ויליאם מלון, בטענה שמיסוי נמוך יוכל להעלות את גביית המיסים. הקונגרס הסכים, והמסים קוצצו במהלך כהונתו של קולידג'. בנוסף הקטין קולידג' את ההוצאה הממשלתית והפחית את החוב הלאומי. הרפובליקנים בקונגרס תמכו בו, וב-1924 עבר חוק שהפחית את שיעורי מס ההכנסה וביטל מיסוי של שני מיליון אמריקנים. המיסים ירדו שוב ב-1926 וב-1928, וכדי להפחית את החוב הלאומי, הוצאות הממשלה המשיכו לרדת. ב-1927, רק שני האחוזים העשירים ביותר מבין משלמי המיסים שילמו מס הכנסה. קולידג' לא הגדיל את ההוצאה הממשלתית, והפחית את החוב הלאומי ברבע. לעומת זאת, הממשלות המקומיות הגדילו את תקציבן, והוציאו יותר מהתקציב הממשלתי ב-1927.
אחד ההישגים הגדולים ביותר של נשיאותו של קולידג' היה שיצא מהנשיאות עם תקציב פדרלי בהוצאות נמוכות יותר מכפי שמצא אותו בהפיכתו לנשיא. קולידג' הפחית את ההוצאות הממשלתיות בכך שסירב להוציא לפועל חקיקות שלפי הידוע לו לא היו בעלות האמצעים להביא להכנסות גדולות מן ההוצאות, בהמשך הוא וידא שהקונגרס יפעל בדרכו בכך שהטיל וטו על חקיקות ש"ביזבזו" את כספי האוצר הפדרלי. באותה התקופה, המדיניות של התנועה הפרוגרסיבית הייתה להפוך את הממשלה לכמה שיותר פעלתנית: להגדיל את התמיכה הפדרלית הכספית במגזר החקלאי, להעלות את המיסים, להלאים תעשיות מרכזיות ולטפח איגודי פועלים. קולידג' מנע, דרך סמכויותיו הנשיאותיות, את ההתקדמות של התנועה הפרוגרסיבית לכדי קבלת החלטות על הממשל. אף על פי שהוא במקורו הגיע ממשפחת חקלאים קשת יום מורמונט, קולידג' הטיל פעמיים וטו על הצעות חוק בקונגרס שקראו להעברת כספים לתמיכה במגזר החקלאי. קולידג' למעשה העביר תשתיות רבות מבינוי בידי הממשל הפדרלי לחברות פרטיות שנותרו בפיקוח ממשלתי. בדרך זאת סך ההוצאות ירד ללא הפרעה לסך ההשקעות מטעם הממשלה.
תחת משמרו של קולידג', החוב הלאומי הופחת מ-22.3 מיליארד דולר ל-16.9 מיליארד דולר ושיעורי המס הופחתו משמעותית כאשר רוב האמריקאים בסופו של דבר לא שילמו מיסים פדרליים כמעט כלל. הכלכלה גדלה עם הייצור התעשייתי, אשר בתקופת נשיאותו של קולידג' גדל כדי 70%, הרווחים הממוצאים של מקבלי השכר גדלו ב-22%, והאבטלה עמדה על 3.3% בממוצע.
נשיא ארצות הברית (1923–1929) > מדיניות פנים > התנגדות למימון חקלאים

אחד מהנושאים המרכזיים בתקופת נשיאותו של קולידג' היה הסיוע לחקלאים. כמה חברי קונגרס הציעו חוק שנועד לעצור את הירידה במחירי התוצרת החקלאית, לאשר לממשלה לרכוש יבול ולייצא אותו במחירים נמוכים. מזכיר החקלאות, הנרי קנטוול וולאס (אביו של הנרי וולאס) ואחרים בממשל תמכו בחוק ב-1924. לאחר העלייה במחירי התוצרת החקלאית רבים שוכנעו שהחוק אינו נחוץ, והוא נעצר ממש לפני מערכת הבחירות. ב-1926, כששוב ירדו מחירי התוצרת החקלאית, הוחלט להעביר חוק סיוע לחקלאים. החוק הציע מועצת חוות פדרלית שתרכוש תוצרת עודפת בשנים עם יבול גבוה ותשמור אותו למכירה במועד מאוחר יותר או לייצוא. קולידג' התנגד לכך, בטענה שעל החקלאות לעמוד על "בסיס עסקי עצמאי", וטען שהשליטה הממשלתית היא מתכון בטוח לשליטה פוליטית. במקום שליטה במחירים, הוא תמך בתוכניתו של הרברט הובר, ליצור רווחיות בעזרת מודרניזציה לחקלאות. המזכיר מלון טען שהחוק אינו יציב ויגרום לאינפלציה. החוק לא עבר.
לאחר כישלון החוק, תמך קולידג' בחוק מתון יותר, שהיה אמור לייצר מועצה שתלווה כסף לקואופרטיבים חקלאיים בתקופות של עודף תקציבי. החוק לא עבר. בפברואר 1927, ניסה הקונגרס שוב להעביר את חוק הסיוע לחקלאים, שעבר על חודו של קול, אולם קולידג' הטיל עליו וטו. הוא טען שהחוק לא יעזור לחקלאים, אלא רק ליצואנים וירחיב את הביורוקרטיה. הקונגרס לא ביטל את הווטו, אולם במאי 1928, החוק עבר שוב. קולידג' ביטל את החוק שוב, בטענה שהחקלאים מעולם לא הרוויחו הרבה כסף, ואין מה שהממשלה תוכל לעשות בנוגע לכך.
קולידג' היה מודע לעובדה כי אין ביכולתו לפעול על הכלכלה הבינלאומית כך שהתוצרת החקלאית תשוב למחיריה קדם מלחמת העולם הראשונה. כמו כן, קולידג' היה ריאלי בעניין הדרישות של המגזר החקלאי והיה מודע לכך שהמחירים הנמוכים שנוצרו פגעו קשות במצבה של התעשייה החקלאית. עם זאת, בסקר העבודה והנתונים של החקלאות בכללותה, לא היה ספק שהנסיבות ומצבם הכללי של החקלאים השתפר עד סוף כהונתו מאז שיא השפל בשנת 1921. קולידג' חשש כי יציאה של הממשלה לפעילות על המערכת הכלכלית במטרה להביא לשינויים כלכליים רחבי היקף שישיבו את מחירי 1914 היא מסוכנת ובקנה מידה ארוך עלולה להזיק או לכל הפחות לערער את היציבות היחסית שנוצרה במחירים.
התנאים השתפרו בעוד אמת נצחית אחת נותרה ללא שינוי: החיים בחווה תמיד יהיו רצופים מצוקה כלכלית ביחס למגזרים עסקיים שונים. שום חוק לא יכול היה לפטור מישהו ממציאות זו. בנאומו טען קולידג': ”יש אנשים שהיו עניים על הר של זהב, בעוד שאחרים היו מתפרנסים היטב על סלע. איננו יכולים לכופף את מסלולנו כדי לעמוד בפני חריגות; עלינו להתייחס לחקלאות בכללה. ואם ככלל ניתן להציב את המגזר במצב משגשג, החריגים נוטים להפיל את עצמם [כלכלית].” נאום זה נעשה במסגרת המאבק להפחתת מיסים, כאשר הנשיא קידם את המדיניות הכלכלית שהייתה צריכה להיות מופנית כלפי כולם, ולא כלפי מעטים מועדפים, אם יש לכבד את הגבלת הסמכות הפדרלית של החוקה ל"רווחתם הכללית" של כל העם.
נשיא ארצות הברית (1923–1929) > מדיניות פנים > השיטפון הגדול בנהר המיסיסיפי 1927

קולידג' ספג ביקורת רבה על פעולותיו במהלך השיטפון בנהר המיסיסיפי ב-1927. היה זה אסון הטבע הנורא ביותר שפגע בחופי ארצות הברית עד ההוריקן קתרינה ב-2005. אף על פי שקבע שהובר יעמוד בראשות ועדה לסיוע, טוענים ההיסטוריונים שקולידג' התנגד לכל ניסיון להקים רשות פדרלית לטיפול השיטפונות. הוא סירב לבקר באופן אישי באזורים מוכי ההצפות, בטענה שדבר זה לא ישיג כלום, וייראה כפעולה פוליטית. בנוסף, לא רצה להשקיע כספים פדרליים בסיוע לקורבנות שיטפונות. הוא האמין שבעלי הרכוש צריכים לשאת בעול התשלום. מצד שני, הקונגרס רצה להעביר חוק שיסייע לנפגעי שיטפונות בחסות הממשל הפדרלי. לאחר שהקונגרס העביר חוק פשרה ב-1928, סירב קולידג' לקחת קרדיט על החוק, וחתם עליו באופן פרטי ב-15 במאי.
נשיא ארצות הברית (1923–1929) > מדיניות פנים > משפט הקופים

במהלך שנת 1925, ג'ון תומאס סקופס (John T. Scopes), מורה בבית ספר ציבורי בדייטון, מדינת טנסי, נעצר בגין שלימד את תורת האבולוציה של צ'ארלס דרווין נגד החוק המדיני בטנסי שאסר על כך. במרץ 1925 העבירה החקיקה המדינית בטנסי את חוק באטלר, שהכריז שלא כדין על הוראת כל דוקטרינה השוללת את הבריאה האלוהית של האדם כפי שמלומד בתנ"ך. משפטו ביולי אותה השנה תפס את תשומת הלב הלאומית כאשר הפוליטקאי הידוע ויליאם ג'נינגס ברייאן שימש כתובע וקלרנס סיוארד דרו, עורך הדין המוכר, מסכים לייצג את סקופס. הליכי המשפט, היוו עימות בין אמונה מילולית פונדמנטליסטית לבין פרשנות ליברלית של כתבי הקודש. אף על פי שבסופו של דבר סקופס הפסיד במשפט ושילם על פעולותיו קנס בסך 100 דולר, המשפט שימש בתור דיון לאומי בין דארו לבריאן, אודות המעמד הסותר של המדע והדת במערכת המשפט ובחברה בכלל, והניע פוליטיקאים בקונגרס, בהם גם קולידג' לקדם הליכי זכויות אזרח. לאחר המשפט, הממשל בטנסי אסר את הוראת האבולוציה בבתי ספר עד לביטול חוק באטלר בשנת 1967. בנוסף, המחוקקים של מיסיסיפי וארקנסו העבירו את איסוריהם על הוראת האבולוציה בשנים 1926 וב-1928, בהתאמה, שנמשכו גם כן במשך כמה עשורים לפני שבוטלו. קולידג', אשר הגיע מרקע דתי, התנגד לתורת האבולוציה מחד, אבל האמין בחופש הביטוי ועל כן בהתרת הדיון החברתי עליה מאידך.
נשיא ארצות הברית (1923–1929) > מדיניות פנים > מינויי שופטים

ב-25 באוקטובר 1926, בית המשפט העליון של ארצות הברית (בראשות הנשיא ויליאם הווארד טאפט) קבע כי לנשיא יש את הזכות להדיח את חברי הקבינט על פי שיקול דעתו. פסק הדין ביטל את חוק הגבלת הסמכות הנשיאותית משנת 1868, אשר הוצא לפועל במקור בידי לחץ הסנאט במטרה להגביל את סמכויותיו של הנשיא אנדרו ג'ונסון במסגרת תוכנית תקופת השיקום שלאחר מלחמת האזרחים האמריקנית. ב-7 במרץ 1927 התרחש משבר חוקתי כאשר בית המשפט העליון קבע כי החוק המדיני בתוך טקסס שאסר על אנשים שחורים להצביע בפריימריז למפלגה הדמוקרטית אינו חוקתי ועל כן מבוטל.
קולידג' מינה שופט אחד לבית המשפט העליון של ארצות הברית, הרלן סטון. סטון היה עורך דין מוול סטריט ורפובליקני שמרן. הוא היה דיקן בית הספר למשפטים של קולומביה כשמונה בידי קולידג' לתפקיד התובע הכללי ב-1924, כדי להחזיר את האמון בתפקיד. סטון האמין בריסון מערכת המשפט, והיה בין שלושה שופטים ליברלים שאישרו את חוקי הניו דיל. הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט מינה אותו לנשיא בית המשפט העליון. קולידג' מינה 17 שופטים לבית המשפט לערעורים, ו-61 שופטים לבתי המשפט המחוזיים. הוא מינה את השופטת הראשונה אי פעם, לבית המשפט לענייני מכס. בנוסף חתם על חוק שהגביר את הסודיות המשפטית.
נשיא ארצות הברית (1923–1929) > מדיניות פנים > מעמדו של צבא ארצות הברית

קולידג' החל להתעניין במעייני הצבא האמריקאי עוד בשנת 1899, כאשר עלתה ההצעה להעביר מוצב רגלים לנורת'המפטון. במהלך כהונתו שמר קולידג' על גודלו של הצבא האמריקאי ופעל לשמור על ההרתעה הצבאית גם בזמני שלום. ההתרכזות הגדולה ביותר של הממשל האמריקאי באותה העת נגעה לצי ארצות הברית, אשר נדרש להגן על הטריטוריות האמריקאיות הרחק באוקיינוס השקט, אשר הרחוקה ביותר מביניהן מהיבשת האמריקאית היא טריטוריית הפיליפינים. לא הכל היה שליו בתוך הצבא עצמו: מחלוקת השתוללה סביב קולונל ויליאם "בילי" מיצ'ל, תומך במה שהיה רעיונות מתקדמים אך שנוי במחלוקת באותה עת בנוגע לפיתוחה של תעשיית התעופה הצבאית האמריקאית. בהיעדר איפוק, מיצ'ל תקף את הממסד הצבאי בשל התנגדותו לפיתוח האווירי, והרחיק לכת עד כדי האשמת מנהיגיו ב"ממשל כמעט בוגדני להגנת האומה." מצב זה של הפרת ההכרה בממשל מצב הקצונה לא יכול היה להימשך. בסופו של דבר, בהוראתו הישירה של הנשיא קולידג', מיצ'ל הועמד לדין בבית משפט בגין חוסר-כפיפות. לאחר שנמצא אשם, והודח משירותו הצבאי.
קולידג' היה הנשיא האחרון שמעולם לא טס במטוס, אולם הוא הבין היטב את ערך התעופה ותמך בפיתוחה. אחד מהאירועים הזכורים ביותר בתודעה הציבורית מנשיאותו של קולידג', היה טקס האירוח מסביר הפנים בוושינגטון של צ'ארלס אוגוסטוס לינדברג ב-11 ביוני 1927. הוא התקיים בעקבות הטיסה של לינדברג מניו יורק ועד לפריז, שהייתה טיסת הסולו הראשונה מעל האוקיינוס האטלנטי. בגיבוי מנהלי מקולידג' המשיך לינדברג, שאותו הנשיא העלה לדרגת קולונל, לסיור אווירי ברחבי ארצות הברית לבניית תמיכה ציבורית בפיתוחו של תחום התעופה. ממשל קולידג' עודד אימונים צבאיים. בנו של קולידג', ג'ון, השתתף במחנה אימונים צבאי לאזרחים כשאביו הפך לנשיא. זו הייתה הבנתו של קולידג' כי החוב הלאומי הוא החוליה החלשה ביותר בהגנת האומה, מכיוון שהוא צמצם את הכספים הזמינים לצורך מענה לצרכים הצבאיים במשבר. לפיכך, תוכנית הפחתת החובות שלו הייתה בסיסית לחיזוק היסוד הצבאי של המדינה. יתר על כן, הוא הבין כי כוחה הגדול של המדינה נשען בסופו של דבר לא על כלי המלחמה שלה, אלא על תושביה, על החקלאות והמשאבים התעשייתיים שלה ועושרה אשר תדלקו את תעשיית המלחמה. זה הביא אותו להתמקד בעיקר בנושאים הקשורים לגיוס כוח האדם והתעשייה כגורם עקיף לפיתוח הצבאי. כמו כן, קולידג' השתמש בפיתוח התעשייתי העקיף במקום פיתוח צבאי ישיר מכיוון שבכך ארצות הברית לא נראתה כמבצעת התחמשות מרכזית שעלולה להעלות חשד בקרב הקהילה הבינלאומית.
קולידג' נהג לתת יחס רב אל ותיקי המלחמות ומשפחותיהם. כמושל ונשיא, הוא תמך בתוכניות לטיפוחם הכלכלי של לוחמים לשעבר במלחמות אמריקאיות, במיוחד בתשתיות המיועדות לנכים שנפצעו במהלך שירותם הצבאי. היוצא מן הכלל בהתנהלות זאת היה התנגדותו להצעת החוק לתוספת פנסייה מטעם המלחמה לחיילים לשעבר שהיו מעורבים במלחמת העולם הראשונה. הצעת חוק שנעצרה בשנת 1924 כאשר הטיל עליה וטו. מלבד איום על כספי המדינה לנוכח מצב פוליטי קריטי אפשרי, הוא האמין שהצעת החוק הזו, על ידי הכספים שלה, תפחית את הערך משירותם של החיילים לאומה שנאבקו במהלך מלחמות אחרות מלבד מלחמת העולם הראשונה. "אף אדם," ציין בתוקף בכוונתו לחיילים לשעבר בצבא האמריקאי, "מעולם לא זכה לכבוד על מה שקיבל. הכבוד היה הפרס על מה שהוא נתן."
נשיא ארצות הברית (1923–1929) > מדיניות חוץ

אף על פי שלא היה בדלן, סירב קולידג' להיכנס לבריתות חיצוניות. הוא טען שהניצחון של הרפובליקנים ב-1920 סימן שהעם דחה את מדיניותו של וודרו וילסון והתנגד להצטרפות אל חבר הלאומים. קולידג' לא התנגד לחבר הלאומים, אולם טען שהחבר לא ישרת אינטרסים אמריקניים, ולכן אין להצטרף אליו. הוא תמך בהצטרפות אל בית המשפט העולמי לצדק, בתנאי שהמדינה לא תיאלץ לקיים את המלצותיו. ב-1926, הסנאט אישר הצטרפות אל בית המשפט העולמי, בסייגים מסוימים. הסייגים התקבלו אצל חבר הלאומים, שהציע תיקונים משלו. הסנאט לא פעל וארצות הברית לא הצטרפה אל בית המשפט העולמי לצדק. בשנת 1927, כשל קולידג' בניסיון להביא להסדר בין המעצמות בנוגע להשפעה על האוקיינוס השקט במסגרת ועידת ז'נבה שהתקיימה באותה השנה ונדונה סביב הגבלת העוצמה הצבאית של כל מעצמה המקושרת לאוקיינוס השקט.
הישגו המרכזי של קולידג' היה הסכם קלוג-בריאן ב-1928, שנקרא על שם מזכיר המדינה שלו, פרנק קלוג, ושר החוץ הצרפתי אריסטיד בריאן. ההסכם, שאושרר ב-1929, חייב על החותמים עליו - ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, צרפת, גרמניה, איטליה ויפן - להתנגד למלחמות ככלי למדיניות לאומית ביחסיהן אחת עם השנייה. ההסכם לא הצליח להשיג את המצופה ממנו, אולם הניח את הבסיס לחוק הבינלאומי לאחר מלחמת העולם השנייה. קולידג' המשיך במדיניות הממשל הקודם ולא הכיר בברית המועצות בעיקר עקב החשד מהאידאולוגיה הקומוניסטית. כאשר עלה קולידג' לנשיאות, התערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה כבר הגיעה לסופה ברובה ורוב ההתנגדות הפנימית ברוסיה לממשל הסובייטי, מטעם הצבא הלבן, האנרכיסטים או קבוצות בדלנים, הגיע ברובו לסיום.
הרפובליקה הסינית הייתה מזה שנים במלחמת אזרחים ממושכת שנודעה בתור תקופת המצביאים. בשנת 1926, מפלגת הקְווֹמִינְטַנג הלאומית שהתרכזה בגואנגדונג (דרום סין), החלה במסע כיבוש לעבר נאנג'ינג ובייג'ינג שנודע בתור המשלחת הצפונית. לאחר כיבושה של בייג'ינג בידי צבא הקוומינטנג מידיו של איל המלחמה ג'אנג דזוו-לין, החלו מגעים בין הממשלה הלאומית של הקוומינטנג לבין וושינגטון. ב-25 ביולי 1928 הנשיא קולידג' הכיר בממשל הקוומינטנג בנאנג'ינג, תחת הנהגתו של הגנרליסימו צ'יאנג קאי שק, בתור הממשלה החוקית של הרפובליקה הסינית במקום ממשלת בייאנג שקדמה לה בבייג'ינג. שתי הממשלות חתמו בהמשך על הסכם סחר משותף אשר היווה נקודת מפתח ביחסי ארצות הברית–סין.
נשיא ארצות הברית (1923–1929) > מדיניות חוץ > מדיניות בין מדינות אמריקה

הנשיא קולידג' המשיך לתמוך בממשלה הנבחרת של מקסיקו מול המורדים, וביטל את האמברגו על מכירת נשק למדינה. 'ועדת התביעות האמריקאית-מקסיקנית' הייתה ועדה שהוקמה על ידי אמנה שפסקה תביעות של אזרחי ארצות הברית ומקסיקו בגין הפסדים שנגרמו עקב מעשי ממשלה אחת נגד האזרחים של הממשלה האחרת, בעיקר עקב המהפכה המקסיקנית. בעיקרון הוועדה שפטה את ארצות הברית על פעילות נגד אזרחים מקסיקנים במהלך מעורבותה במהפכה המקסיקנית ונבעה עקב דרישה אזרחית מקסיקנית לכך ורצון הממשל האמריקאי להגיע לפשרה עם מקסיקו. ועדה זאת הוקמה בשיתוף פעולה בין קולידג' לנשיא מקסיקו, אלווארו אוברגון. תחת נשיאותו של פלוטארקו אליאס קאייס בין 1924 ל-1928, התערערו יחסי ארצות הברית - מקסיקו והתפקוד של הוועדה הפך לחסר ערך בפועל. כאשר הקונגרס במקסיקו, ביטל את חוקת 1917, הוא העניק היתרים כלכליים ופוליטיים בלתי מוגבלים לזרים עבור נחלות בהן הם פעלו בתמיכת צדדים שונים בתוך המהפכה המקסיקנית. עם זאת, זמן קצר לאחר מכן, הממשלה ביטלה את כל הזכויות על שטחים עשירים כקורח, וגררה אחריה מחאה מצד עסקיהם של משקיעים אמריקאים. ממשל קולידג' הכיר בבחירתו המחודשת של הנשיא אלווארו אוברגון בתנאי שיעניק לחברות אמריקאיות זכויות על הקרקעות. תחת לחץ אמריקאי, בית המשפט העליון במקסיקו פסק שביטול החוק נעשה בצורה בלתי חוקתי, ועל כן היה חסר סמכות. ההחלטה השיבה את כל הזכויות לחברות אמריקאיות.
הכיבוש האמריקני בניקרגואה ובהאיטי המשיך תחת ממשלו, אולם קולידג' הוציא את החיילים האמריקנים מהרפובליקה הדומיניקנית ב-1924. הוא הוביל את המשלחת לוועידה הפן-אמריקנית השישית, בין 15 ל-17 בינואר 1928, בהוואנה, קובה. היה זה הטיול הבינלאומי היחיד שערך במהלך תקופת נשיאותו אשר הוביל למספר החלטות, הבולטת שבהן היא ההחלטה על קביעת רדיוס נייטרליות ימית מסביב ליבשות אמריקה הצפונית ואמריקה הדרומית, ברית הגנה בין המדינות וקביעת התייחסות למדינות נייטרליות במהלך מלחמות. הוא ניסה להתפייס עם מנהיגי אמריקה הלטינית שכעסו על ההתערבות האמריקנית במרכז אמריקה ובאיים הקריביים. במשך 88 שנים היה הנשיא היחיד שביקר בקובה, עד לביקורו של ברק אובמה ב-2016. ב-23 במרץ 1925 חוזה האי פינס אושר לבסוף על ידי הסנאט של ארצות הברית. החוזה, שהיה בהמתנה מאז 1904, היה לאמנה המכירה בהחזקה קובנית של האי פינס. ב-3 במאי 1924 נציגים מניקרגואה, גואטמלה ואל סלוודור חתמו על ברית אנאפלה עם ארצות הברית, והסכימו להפסיק את הסיוע לכוחות המורדים בהונדורס השכנה, שאיימו להפיל את הנשיא רפאל גוטיירז המכהן. היה זה אחד מניסיונות רבים של ארצות הברית, ששלחה לראשונה את הנחתים להונדורס כבר בשנת 1919, להשאיר את גוטיירז בשלטון. מאמצים אלה נכשלו בסופו של דבר כאשר נפל ממשלו של הנשיא גוטרייז מנהיג המורדים טיבוריו קאריאס הפך לדיקטטור השלט במדינה בשנת 1933.
נשיא ארצות הברית (1923–1929) > מדיניות חוץ > היחס למדינות אירופה

עוצמתה הכלכלית של אמריקה השפיעה על מדיניותה כלפי אירופה במהלך שנות העשרים המוקדמות. למעשה, אחד הנושאים הפוליטיים החשובים ביותר בתקופה זו אשר עמדו על הפרק היה הסיוע הכלכלי שסיפקה ארצות הברית למדינות אירופה במהלך מלחמת העולם הראשונה. אמריקאים הלוו לחברות מדינות ההסכמה שבעה מיליארד דולר במהלך המלחמה. זמן קצר לאחר המלחמה הם הלוו עוד שלושה מיליארד דולר. בעלות הברית הלוו את מרבית הכסף עבור ציוד צבאי, אספקת מזון וצרכים בסיסיים אחרים של בני עמם. מדינות בעלות הברית סבלו מהפסדים גדולים יותר של רכוש ואוכלוסייה מאשר ארצות הברית במהלך המלחמה. כשהגיעה המלחמה לסופה רוב המדינות הללו קראו לארצות הברית לבטל את דרישת ההחזר של ההלוואות שאמריקה העניקה. צרפת, בריטניה ושאר מדינות ההסכמה האירופאיות הנהיגו מדיניות שארצות הברית לא צריכה הייתה לצפות שתשלם מחדש את ההלוואות. ארצות הברית סירבה לבטל את החובות. הנשיא קולידג' דיבר בשם רוב האמריקאים כשאמר בפשטות: "הם הלוו את הכסף." הוא האמין שעל המעצמות האירופיות להחזיר את הלוואות המלחמה, אף על פי שכלכלתן סבלה מאוד במהלך הלחימה. עם זאת, למדינות אירופה היה מעט כסף לשלם את הלוואותיהן.
לאחר מלחמת העולם הראשונה חבל הריין הגרמני נכבש ל-15 שנים (לפי חוזה ורסאי) בידי הצבא הצרפתי והיה על רפובליקת ויימאר (גרמניה) לשלם 123 מיליארד גולדמרק בתשלומי פיצויים. גרמניה התקשתה לעמוד בשילומים שנדרשו ממנה עקב היפר-אינפלציה. בתגובה, ראש ממשלת צרפת, רמון פואנקרה, ראה זאת כתקדים לפעילות גרמנית נגד חוזה ורסאי. ביחד עם בלגיה, הצבא הצרפתי פלש לאזור חבל הרוהר, לבה התעשייתי של גרמניה, והחל בכיבוש חבל הרוהר. הממשלה הגרמנית הורתה לתושבי חבל הרוהר להוציא לפועל מאבק פסיבי נגד הכיבוש הצרפתי בכך שיסרבו לעבוד בתעשיות. לנוכח מספר התנכלויות של כוחות צרפתים לאזרחים גרמנים, שהובילו אף לירי באזרחים, דעת הקהל הבינלאומית פנתה נגד צרפת עם הזמן. בריטניה נקטה קו אנטי-צרפתי חריף וכינסה את ועידת לונדון אשר הביאה את הממשלה הצרפתית להורות על נסיגה מהכיבוש. קולידג', מעבר לעובדה שתמך בגרמניה במסגרת המאבק, תמך גם בהוצאה לפועל של תוכנית דוז (על שם סגן הנשיא צ'ארלס דוז). הייתה זאת תוכנית כלכלית שהוצאה לפועל בפיקוח ממשלתי של העברת השקעות נרחבות מארצות הברית לרפובליקת ויימאר ובכך קשירת הכלכלה הגרמנית בזאת האמריקאית. במקביל, התוכנית נועדה להביא לסיום משבר האינפלציה החריפה בגרמניה והביאה להורדת כלל תשלומי הפיצויים מאלו שנקבעו בחוזה ורסאי.
נשיא ארצות הברית (1923–1929) > בחירות 1928

בקיץ 1927, נפש קולידג' בדקוטה הדרומית, רכב על סוסו ונכח במופעי רודיאו. במהלך חופשתו, הודיע קולידג' בתמציתיות אופיינית "אינני בוחר לרוץ לנשיאות ב-1928". לאחר מכן טען שאם היה רץ, היה מכהן כעשר שנים, כלומר, כהונה ארוכה יותר מכל נשיא אחר. הוא הסביר שמסוכן לנסות להשיג את מה שמרגישים שנמצא מעבר ליכולות האדם. לאחר עזיבת התפקיד, חזר עם גרייס לנורת'המפטון וכתב את זיכרונותיו. מזכיר המסחר של ארצות הברית, הרברט הובר, נבחר לנשיאות. קולידג' לא שמח לתמוך בהובר, וטען שבמשך שש שנים הוא נתן לו עצות רעות בלבד. למרות זאת, הוא סירב לפלג את המפלגה ולהתנגד למועמדותו של הובר האהוד.
למרות ריצתו של הובר לנשיאות, סירב קולידג' לבקש ממנו להתפטר מתפקיד מזכיר המסחר של ממשל קולידג'. הובר התפטר רק ב-21 באוגוסט, חודשיים לאחר שנבחר להיות המועמד.
פרישה ומוות

לאחר פרישתו, פרש קולידג' אל ביתו בנורת'המפטון. הוא עסק בשיט. בנוסף שימש כיו"ר הוועדה הבלתי מפלגתית למסילות ברזל, והיה נשיא כבוד של הקרן למען העיוורים. לאחר מכן קיבל תואר דוקטור למשפטים לשם כבוד. קולידג' פרסם את האוטוביוגרפיה שלו ב-1929, וכתב טור בעיתונות. בעקבות חוסר האהדה להובר במהלך הבחירות ב-1932, רצו הרפובליקנים להעמיד את קולידג' לבחירה במקום הובר. קולידג' דחה את ההצעות. הובר נבחר להיות המועמד, וקולידג' נאם ברדיו לטובתו. הובר הפסיד בבחירות לפרנקלין דלאנו רוזוולט הדמוקרטי בהפרש גדול.