קרב וינה
רקע

כיבוש העיר וינה היה זה מכבר שאיפה אסטרטגית של האימפריה העות'מאנית, בגלל שליטתה המשתלבת באזור הדנובה (הים השחור עד מערב אירופה) בדרום אירופה ובנתיבי הסחר היבשתיים (ממזרח הים התיכון לגרמניה). במהלך השנים שקדמו למצור השני הזה (הראשון היה המצור על וינה ב-1529), ביצעה האימפריה העות'מאנית, בחסות הווזיר הגדול קארה מוסטפא פאשה, הכנות לוגיסטיות נרחבות, כולל תיקון והקמת כבישים וגשרים המובילים אל תוך האימפריה הרומית הקדושה והמרכזים הלוגיסטיים שלה, כמו גם העברת אמצעי לחימה, תותחים ומשאבים אחרים מכל רחבי האימפריה למרכזים אלה ואל הבלקן. מאז 1679 השתוללה המגפה בווינה. הקרב היה נערך מוקדם יותר אלמלא קרב סיגטוואר ב-1566 שעצר את האימפריה העות'מאנית לזמן מה.
במישור המדיני, האימפריה העות'מאנית סיפקה סיוע צבאי להונגרים ולמיעוטים שאינם קתולים בחלקים של ממלכת הונגריה ההבסבורגית. שם, בשנים שקדמו למצור, גדלה תסיסה נרחבת למרד גלוי נגד החתירה של לאופולד הראשון לעקרונות הקונטרה-רפורמציה ורצונו לרסק את הפרוטסטנטיות. בשנת 1681 תוגברו פרוטסטנטים וכוחות אחרים אנטי-הבסבורגיים, בראשות אימרה ת'קיי, ביחידה צבאית משמעותית מהעות'מאנים,  שהכירו בתקיי כמלך "הונגריה העליונה" (החלק המזרחי של סלובקיה של היום וחלקים מצפון מזרח הונגריה, אותם כבש קודם לכן בכוח מהבסבורגים). תמיכה זו כללה הבטחה מפורשת של "ממלכת וינה" להונגרים אם תיפול לידיים עות'מאניות. אולם לפני המצור התקיים מצב של שלום במשך 20 שנה בין האימפריה הרומית הקדושה לבין האימפריה העות'מאנית כתוצאה משלום ואסוואר.
בשנים 1681 ו-1682 התגברו ההתנגשויות בין כוחותיו של אימרה תקיי והאימפריה הרומית הקדושה (שגבולה היה אז צפון הונגריה), והפלישות של כוחות הבסבורג למרכז הונגריה סיפקו את הטיעון המכריע של הווזיר הגדול קארה מוסטפא פאשה בשכנוע הסולטן מהמט הרביעי והדיוואן שלו כדי לאפשר את תנועת הצבא העות'מאני. מהמט הרביעי אישר למוסטפא פאשה לפעול עד גיור (שנודעה אז בשם יאנקלה, ובגרמנית כראאב) וקומארום (בטורקית קומרון, קומורן בגרמנית), שתיהן בצפון מערב הונגריה, ולצור עליהן. הצבא העות'מאני גויס ב-21 בינואר 1682 ומלחמה הוכרזה ב-6 באוגוסט 1682.
הלוגיסטיקה של אותה תקופה פירושה שזה היה מסוכן או בלתי אפשרי לפתוח בפלישה באוגוסט או בספטמבר 1682, שכן מערכה של שלושה חודשים הייתה מביאה את העות'מאנים לוינה בדיוק עם תחילת החורף. אבל הפער של 15 חודשים בין הגיוס והשקת פלישה בקנה מידה מלא סיפקה לווינה מספיק זמן להכין את הגנתה ולליאופולד להרכיב כוחות מהאימפריה הרומית הקדושה וליצור ברית עם פולין, ונציה והאפיפיור אינוקנטיוס האחד עשר. זה ללא ספק תרם לכישלון המערכה העות'מאנית. הברית המכרעת של האימפריה הרומית הקדושה עם פולין נחתמה בחוזה ורשה משנת 1683, שבאמצעותו הבטיח ליאופולד לתמוך בסובייסקי אם העות'מאנים יתקפו את קרקוב, ובתמורה יבוא הצבא הפולני לסייע לווינה אם תותקף.
ב-31 במרץ הגיעה הצהרה נוספת - שנשלחה על ידי הווזיר הגדול קארה מוסטפא פאשה בשמו של מהמט הרביעי - לבית המשפט הקיסרי בווינה. למחרת החלה הצעדה קדימה של גורמי הצבא העות'מאני מאדירנה ברומליה. כוחות עות'מאניים הגיעו לבלגרד בתחילת מאי. אליהם הצטרפו צבא טרנסילבניה בפיקודו של הנסיך מיהאי אפאפי וכוח הונגרי בפיקודו של אימרה תקיי; הם הטילו מצור על גיור והצבא שנותר שכלל 150,000 חיילים נע לכיוון העיר וינה. כ-40,000 חיילים טטרים מקרים הגיעו 40 ק"מ מזרחית לווינה ב-7 ביולי, פי שניים מהכוחות הקיסריים באזור. הקיסר לאופולד ברח מוינה לפסאו עם חצרו ו-60,000 וינאים, בעוד קרל החמישי, דוכס לורן, הוציא את כוחו שכלל 20,000 חיילים לכיוון לינץ. הצבא העות'מאני הראשי הגיע לווינה ב-14 ביולי; כוח ההגנה היחיד של העיר היה כעת 15,000 אנשיו של הרוזן ארנסט רידיגר פון שטארהמברג. המהנדס הסקסוני גאורג רימפלר, שהועסק על ידי האימפריה כדי להתכונן למלחמה עם הטורקים, מיהר להכין את וינה לקראת המצור בעתיד הקרוב - חלק גדול מהתוכניות של אוסטריה לפני המלחמה התחשב בלחימה בטורקים ליד העיר גיור, תוכנית שנעשתה בלתי אפשרית על ידי ההתקדמות הטורקית.
מלך פולין, יאן השלישי סובייסקי, הכין משלחת סיוע לווינה בקיץ 1683, ובכך כיבד את התחייבויותיו להסכם (הוא השאיר את האומה שלו כמעט ללא הגנה כשעזב את קרקוב ב-15 באוגוסט). הוא כיסה את זה באזהרה חמורה על אימרה תקיי, מנהיג הונגריה העליונה, עליו איים בהשמדה אם ינסה לנצל את המצב - שאותו תקיי למעשה ניסה. יאן קז'ימייז' סאפיה הצעיר עיכב את צעדת הצבא הליטאי, והרס במקום זאת את הרמה ההונגרית (כיום סלובקיה), והגיע לווינה רק לאחר שהסתיים המצור.
בעקבות כך התגברה המתיחות בין פולין למדינות גרמניה השונות - בעיקר אוסטריה - על רקע חילוץ העיר מהמצור. תשלום שכר החיילים והאספקה בזמן הצעדה היה המרכיב המרכזי בין אלה. סובייסקי עמד על כך שלא יצטרך לשלם עבור צעדתו לווינה, כיון שבמאמציו ניצלה העיר; גם הווינאים לא יכלו להזניח את הכוחות הגרמנים האחרים שצעדו. ההנהגה ההבסבורגית מיהרה למצוא כמה שיותר כסף לשלם עבור אלה וסידרה עסקאות עם הפולנים, כדי להגביל את עלויותיהם.