חבל הסקלרים
היסטוריה > התקופה הנוכחית

בדצמבר 1918 בעקבות תבוסתן של מעצמות המרכז, לרבות האימפריה האוסטרו-הונגרית, במלחמת העולם הראשונה, נציגי הרומנים בטרנסילבניה הצביעו בעד סיפוחה של טרנסילבניה לממלכת רומניה. באודווארהיי ב-9 בינואר 1919 התחולל ניסיון לא מוצלח להקים "רפובליקה סקלרית". ב-1920 הסכם טריאנון קבע שטרנסילבניה על כל מרכיביה תסופח לממלכת רומניה. השפה הרומנית הפכה לשפה רשמית באזור, כמו בכל טרנסילבניה. גבולות חבל הסקלרים נשמרו והמחוזות הסקלרים יכלו לבחור בנציגיהם ברמה מקומית ולשמור על מוסדות חינוך בשפה ההונגרית.
אחרי 1930 החריפה מדיניות ה"רומניזציה" גם בחבל הסקלרים כשהשלטון צמצם את ייצוג המיעוטים, לרבות הונגרים וסקלרים, בחיים הפוליטיים.
שמות היישובים והמקומות שונו לשמות רומניים או גרסאות רומניות של השמות ההונגריים. קוצץ השימוש בשפות המיעוטים בחיים הרשמיים וניהול הרשויות המקומיות עבר במידה רבה לידי רומנים אתניים.
ב-1940 כתוצאה מתכתיב וינה השני חזר צפונה של טרנסילבניה להיות חלק מהונגריה. השטח שסופח בחזרה להונגריה כלל את מרבית שטחי חבל הסקלרים. השלטונות ההונגריים החזירו את החלוקה המנהלית מלפני הסכם טריאנון עם שינויים קלים.
חוקי הגזע האנטישמיים של ממשלת יון ג'יגורטו הרומנית הוחלפו בחוקים הונגריים תואמים. על יהודי חבל הסקלרים הוטלו גזרות כולל בדיקה מחודשת של אזרחותם. עשרות משפחות יהודיות בעיר צ'יקסרדה גורשו. גברים יהודים בחבל גויסו לגדודי עבודות פרך בשירות הצבא ההונגרי. 1,200 יהודים מהעיר טרגו מורש גויסו בשנים 1941–1944 ומחציתם מתו מהוצאות להורג ומחלות באוקראינה, פולין והונגריה.
עם זאת על אף הרדיפות והקרבנות, רוב הקהילות היהודיות חיו בביטחון יחסי עד מרץ 1944 כשהונגריה נכבשה על ידי צבא גרמניה הנאצית שהיה בן בריתה. ב-28 באפריל בימי הממשלה הפרו-נאצית הקיצונית של דמה סטויאי בחסות גרמניה, התקיימה ועידה שדנה בגירוש היהודים במחוזות צ'יק, הארומסק, מארוש-טורדה ואודווארהיי. תוך שבוע החל מ-3 במאי 1944 היהודים רוכזו בגטאות בערים סאסרגן (רגין), ספנטו גאורגה (שפשיסנטג'רג') וטרגו מורש. הרשויות ההונגריות השתתפו באופן פעיל במהלכים אלו. היהודים שרוכזו בגטו שפשיסנטג'רג' נשלחו מאוחר יותר לסאסרגן וב-4 ביוני 1944, 3,149 יהודים נשלחו להשמדה באושוויץ. מטרגו מורש יצאו שלושה טרנספורטים של יהודים לאושוויץ - ב-27 במאי, 30 במאי ו-8 ביוני 1944, בסך הכל 7,549 יהודים.
ב-12 בספטמבר 1944 במסגרת שביתת הנשק עם רומניה בוטל תכתיב וינה השני על ידי ועידת מעצמות הברית וכוחות רומניים וסובייטיים כבשו את האזור בסתיו אותה שנה. באוקטובר עקב פעילות נקם נגד ההונגרים של כמה קבוצות פארא-צבאיות רומניות (כמו "משמרות יוליו מאניו" והקמת מחנה ריכוז בפלדיוארה), מעשים שביקשו לנקום על מעשים אנטי רומניים אלימים של ההונגרים בימי השלטון ההונגרי בצפון טרנסילבניה, הסובייטים הגבילו זמנית את המנהל הרומני בשטחים אלה.
במרץ 1945 ברית המועצות החזירה את השלטון בטרנסילבניה לידי הרומנים. ועידת השלום ב-1947 בפריז החזירה רשמית את צפון טרנסילבניה לרומניה.
אחרי הקמת השלטון הקומוניסטי ברומניה ב-1952, בלחץ ברית המועצות, הוקם האזור האוטונומי ההונגרי שכלל את רוב חבל הסקלרים. ב-1960 שונה שמו ל"אזור מורש האוטונומי ההונגרי" והוא בוטל ב-1968 כשרומניה חזרה לחלוקה למחוזות יותר קטנים הקרויים "ז'ודץ". המחוז הרגיטה העכשווי כולל בערך את הכיסאות לשעבר אודווארהיי וצ'יק (כולל ג'רג'וסק). 
המחוז קובסנה כולל בערך את :שלושת הכיסאות" לשעבר - הארומסק, והכיסא מרוש-טורדה לשעבר מהווה כיום חלק גדול מהמחוז מורש. הכיסא אראניוש לשעבר התחלק בין המחוז קלוז' למחוז אלבה.
אחרי 1965 בימי שלטונו של ניקולאה צ'אושסקו גברו צעדי הרומניזציה ומספר גדול של רומנים התיישבו בחבל הסקלרים. אקדמאים הונגרים סקלרים רבים נשלחו לעבוד באזורים אחרים של רומניה. אחרי המהפכה הרומנית מ-1989 שהפילה את השלטון הדיקטטורי הקומוניסטי, התחדשה הרוח הלאומית בקרב הסקלרים. במרץ 1990 התחוללו בעיר טרגו מורש עימותי רחוב אלימים בין רומנים לסקלרים-הונגרים.
בקרב האוכלוסייה הסקלרית עלו התקוות והדרישות להקמתו מחדש של אזור אוטונומי הונגרי או סקלרי.