stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'יימס סולטר
קריירת כתיבה

במהלך שנותיו פרסם סולטר שישה רומאנים, שני קובצי סיפורים, ממואר, קובץ מסות, וספר קולינריה בשם "החיים הם ארוחות: היומן לאוהבי האוכל" (בשיתוף אשתו השנייה, קיי סולטר). כמו כן כתב מספר תסריטים לקולנוע ואת אחד מהם גם ביים.
ספרו הראשון הוסרט בשנת 1958 והסרט זכה לשבחי המבקרים.
תורגמו לעברית הרומן משנת 1967, "משחקים ושעשועי שווא" (באנגלית: A Sport and a Passtime), שיצא לאור כחצי שנה לאחר מותו בהוצאת עם עובד, בתרגום יונתן דה-שליט, וקובץ סיפורים קצרים, "אמש, לילה אחרון" (באנגלית: Last Night: Stories) משנת 2005, בהוצאת "נהר ספרים", אף הוא בתרגום יונתן דה-שליט.
ברנקו וייס

ערך זה עוסק ביזם ופילנתרופ יהודי-שווייצרי. אם התכוונתם לרשת בתי ספר שהקים, ראו .
| --- | --- |

ברנקו וייס, 2009
 לידה:  23 באפריל 1929 זאגרב, ממלכת יוגוסלביה 
 פטירה:  31 באוקטובר 2010 (בגיל 81) צוליקון, שווייץ 
 מדינה:  שווייץ 
 פרסים והוקרה:  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב  דוקטור לשם כבוד מהמכון הטכנולוגי של ציריך 
 
בְּרַנְקוֹ וַייס (Branco Weiss;‏ 23 באפריל 1929 – 31 באוקטובר 2010) היה יזם ופילנתרופ יהודי-שווייצרי. בישראל נודע בעיקר בזכות מכון ברנקו וייס שהקים.
קורות חיים

ברנקו וייס נולד בזאגרב למשפחה יהודית מאזור בורגנלנד, שבהמשך התיישבה בקרואטיה. אביו נרצח על ידי הפשיסטים. בהיותו ילד עבר לאיטליה, ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיע לשווייץ. ב-1944 סיים שם את בחינות הבגרות. ב-1947 החל ללמוד במכון הטכנולוגי של ציריך (ETH) בעזרת מלגה שקיבל, ועבד במקביל כלבורנט. סיים את לימודיו ב-1951 כמהנדס כימיה. לאחר מכן כתב דיסרטציה על ניתוח עלות-תועלת בנוגע לטכניקות סינון.
יזם, הקים וניהל מספר חברות היי-טק. "קונטרון" (Kontron), שהקים ב-1959, נרכשה בשנת 1974 על ידי ענקית התרופות "הופמן לה רוש". כפילנתרופ, תמך במספר אוניברסיטאות ובמיזמי תרבות רבים. קיבל ארבעה תוארי דוקטור לשם כבוד: מאוניברסיטת תל אביב (1993), מהאקול פוליטכניק פדרל בלוזאן (EPFL)‏ (1998), מהמכון הטכנולוגי של ציריך (ETH)‏ (1998) ומאוניברסיטת בזל (2005; על תרומתו היוצאת-דופן להקמת המכון למדעי היהדות). מ-1985 עד 1994 העביר במכון הטכנולוגי של ציריך את הקורסים "מבוא לאסטרטגיות טכנולוגיות" ו"תכנון, הקמה, בנייה וניהול מיזמים חדשים". מ-2002 מעניק ה-ETH את מִלגת ברנקו וייס (Society in Science - The Branco Weiss Fellowship). ב-2004 תרם וייס לפרויקט "Science City" של ה-ETH‏ 23 מיליון פרנקים שווייצריים. היה חבר של כבוד באיגוד המהנדסים והארכיטקטים השווייצרי (SIA) וכן חבר מועצת המנהלים וחבר של כבוד באקדמיה השווייצרית למדעי הטכנולוגיה (SATW).
הוא הקים את ארגון "דוד" שפעל נגד תופעות אנטישמיות ותרם להקמת מכון ללימודי יהדות באוניברסיטת בזל.
ברנקו וייס היה אספן נלהב של אמנות מודרנית.
בישראל פועל משנת 1990 מכון ברנקו וייס לטיפוח החשיבה, הכולל 33 בתי ספר ברחבי הארץ. מטרת המכון היא "לקדם יכולות למידה וחשיבה טובה בקרב תלמידים ומורים בישראל". ביחד עם עיריית תל אביב המכון מקדם פרויקט פורצי דרך.
ברנקו וייס נפטר ב-31 באוקטובר 2010 בציריך.
פרסומיו

Branco Weiss u. a.: Der Strukturwandel der Schweizer Wirtschaft: Herausforderung oder Krise? [Referate gehalten anlässlich der Zürcher Konferenz vom 8. September 1988]. In: Swiss values. Nr. 11, Royal Trust Bank, Zürich 1988 (ohne ISBN).
Branco Weiss (Hrsg.): Praxis des Venture Capital. Verlag Moderne Industrie, Zürich 1991, ISBN 3-478-31610-3.
Branco Weiss: Entrepreneurship. Ramot Publishing, Tel Aviv University, Tel Aviv 1994, ISBN 96-527-4160-4.
Jean-Claude Badoux, Dario R. Barberis, Branco Weiss: Sieben Jahre Fund SATW - Branco Weiss. Ein Austauschprogramm für junge Ingenieure/innen aus der der Gemeinschaft der Unabhängigen Staaten, GUS und der Schweiz ; 1992 - 1999 / Sem' let fonda ŠATN - Branko Vejss.  SATW, Schweizerische Akademie der Technischen Wissenschaften, Zürich 1999, ISBN 3-908235-02-2 (deutsch und russisch).
Bruno Fritsch, Branco Weiss: Die Podiumsdiskussion – Zukunftsgestaltung im Chaos emotionaler Intelligenzen. Eine Satire. Olzog, München 2000, ISBN 3-7892-8030-5.
ראו גם

בית הספר ברנקו וייס רמלה
בית הספר ברנקו וייס בית שמש
ג'ו בלאס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1966 (בן 58 בערך) עיראק בגדאד, עיראק 
 מדינה:  קנדה 
 עיסוק:  יוצר סרטים
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ו בלאס (באנגלית: Joe Balass; נולד ב-1966) הוא יוצר סרטים עיראקי-קנדי ממוצא יהודי. הוא הומוסקסואל.
הוא ידוע בעיקר מעבודתו על Nana, George & Me, סרטון אוטוביוגרפי בו יוצר סרטים יהודי-עיראקי הומוסקסואל שמעיף מבט על חייהם של שלושה יהודים עיראקים; על חייו שלו, על סבתו בת ה-92 ועל חברו בן ה-73, ג'ורג'. הוא הוקרן בתיאטרון קסטרו.
ביוגרפיה

בלאס, יליד בגדאד, ברח מעיראק עם משפחתו בגיל 4, ובסופו של דבר התיישב לקנדה. הוא עבד בעבר בתור עורך, צלם ומפיק עצמאי. הוא ביים מספר סרטים קצרים וסרטונים, ביניהם "Tattoo Needle Pricks",‏ "On a Very Violet Night in the Apartements Daphne",‏ "Nana",‏ "George & me", שזכה בפרס טלה-קוויבק בפסטיבל Rendez-vous du cinéma québécois‏ (RVCQ) לקולנוע צרפתי-קנדי במונטריאול, ו-"The Devil in the Holy Water".
סרטו "Baghdad Twist" משנת 2008 הוא סרט תיעודי של המכון הקנדי הלאומי לקולנוע על היעלמותה של הקהילה היהודית בעיראק על אף ההיסטוריה של משפחתו. אימו של יוצר הסרט מספרת על חוויות המשפחה, והסרט מלווה בסרטים ותמונות וחומרי ארכיון נדירים של משפחת בלאס מעיראק.
בשנת 2012 הוא ביים את הסרט התיעודי השני שלו, "JOY! Portrait of a Nun" בהשתתפות הנזירה המיסיונרית פ. דילייט, אחת המייסדות של Sisters of Perpetual Indulgence.
בשנת 2013 הוא ביים את הסרט התיעודי "La longueur de l'alphabet avec Naïm Kattan" העוסק בנעים קטן, סופר קנדי ממוצא יהודי-עיראקי.
בשנת 2014 הוא זכה לרטרוספקטיבה מהאגודה לשימור סרטים, Cinémathèque québécoise.
פילמוגרפיה

1998 – Nana, George and Me
2002 – The Devil in the Holy Water
2006 – Derniers mots/Parting Words
2007 – Baghdad Twist
2012 – JOY! Portrait of a Nun
2013 – La longueur de l'alphabet avec Naïm Kattan
הערות שוליים

↑  "Joe Balass Canadian Iraqi Jew". sfjff.org. אורכב מ-המקור ב-2007-09-28. נבדק ב-2007-08-18.
↑  "Joe Balass's short film Baghdad Twist".
↑  "Joe Balass Canadian Iraqi Jew". sfjff.org. אורכב מ-המקור ב-2010-11-29. נבדק ב-2007-08-18.
↑  Loreto, Frank (22 בינואר 2010). "Baghdad Twist" (Review). Canadian Materials. Manitoba Library Association. XVI (19). ISSN 1201-9364. נבדק ב-27 באוגוסט 2012. {{cite journal}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0003 5736 1053  LCCN: no2008169833  SUDOC: 147173345  VIAF: 196268339   WorldCat (עם VIAF): 196268339
ג'ון ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס העשירי ממרלבורו

ערך זה עוסק בלוטננט-קולונל בריטי שלחם במלחמת העולם השנייה ושימש כראש העיירה וודסטוק שבאוקספורדשייר. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  18 בספטמבר 1897 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  11 במרץ 1972 (בגיל 74) ארמון בלנהיים, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  ארמון בלנהיים 
 השכלה:  איטון קולג' 
 מפלגה:  המפלגה השמרנית 
 בן או בת זוג:  Alexandra Cadogan (17 בפברואר 1920–?) Laura Spencer-Churchill, Duchess of Marlborough (26 בינואר 1972–?) 
 
ג'ון אלברט ויליאם ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס העשירי ממרלבורו (אנגלית: John Albert William Spencer-Churchill, 10th Duke of Marlborough‏; 18 בספטמבר 1897 - 11 במרץ 1972) היה פוליטיקאי מוניציפלי, קצין בכיר בעל אות גבורה ואציל אנגלי.
קורות חיים

צ'רצ'יל הוא בנו הבכור של צ'ארלס ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס התשיעי ממרלבורו, ושל אשתו הראשונה קונסואלו ואנדרבילט שהייתה אמריקנית יורשת הון. ב-1909 הוא החל ללמוד באיטון קולג'. ב-1914 קיבל דרגת לוטננט כששירת ברגימנט משמר החיים הראשון של הצבא הבריטי לאורך כל מלחמת העולם הראשונה. לאחר מכן למד במכללת כרייסטצ'רץ' שבאוניברסיטת אוקספורד. ב-30 ביוני 1934 מת אביו, והוא הפך לדוכס מרלבורו העשירי, הרוזן ה-12 מסנדרלנד, המרקיז העשירי מבלנדפורד, והברון ספנסר מוורמלייטון ה-14.
בין 1937 ל-1942 עמד בראשות העיירה וודסטוק שבאוקספורדשייר. בשנה האחרונה לכהונתו מונה לתפקיד לוטננט-קולונל ברגימנט משמר החיים, ושימש קצין קישור לכוחות האמריקניים. על חלקו בלחימה הוענק לו עיטור כוכב הארד האמריקני. תוך כדי מלחמת העולם השנייה התיר לארח באחוזת בלנהיים את בית הספר התיכון מלוורן קולג', ואת MI5 לאחר שבית הספר הועבר למקום אחר.
ב-1920 נישא לאשתו הראשונה, אלכסנדרה מרי קאדוגאן (1900–1961). היא הייתה בתו של הנרי קדוגאן, ויסקונט צ'לסי, שהיה בנו ויורשו של ג'ורג' הנרי קדוגאן, רוזן קדוגאן החמישי. לזוג נולדו שני בנים ושלוש בנות:
ליידי שרה קונסואלו ספנסר-צ'רצ'יל (1921–2000): נישאה והתגרשה מאדווין ראסל, גאיס בורגוס ותאו רובאניס.
ליידי קרולין ספנסר-צ'רצ'יל (1923–1992): נישאה למייג'ור צ'ארלס הוגנוט ווטרהאוס
ג'ון ג'ורג' ואנדרבילט הנרי ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס האחד-עשר ממרלבורו (2014-1926)
ליידי רוזמרי מילדרד ספנסר-צ'רצ'יל (נולדה ב-1929): נישאה לצ'ארלס רוברט מיור והייתה בת לוויה למלכה אליזבת השנייה.
לורד צ'ארלס ג'ורג' ויליאם קולין ספנסר-צ'רצ'יל (נולד ב-1940): נישא לג'יליאן ספרקלס פולר ולאחר מכן לאליזבת ג'יין וינדהאם.
בחג הפסחא של 1950 החליט להתיר לתיירים להיכנס לארמון, לראשונה בתולדותיו.
שישה שבועות לפני מותו ב-1972 הוא נישא לאשתו השנייה פרנסס לאורה קאנפילד (1915–1990), אלמנתו של המו"ל האמריקני מייקל טמפל קאנפילד (אשתו הראשונה הייתה קרוליין לי בובייה, אחותה של ז'קלין קנדי-אונאסיס), קאנפילד הייתה אף היא צאצאית למשפחת אצולה וגיסתו של הסופר איאן פלמינג. במותו ירש אותו בנו ג'ון ספנסר-צ'רצ'יל, המרקיז מבלנדפורד. הוא קבור מתחת לקמרון שבקפלה בארמון בלנהיים.
ג'ו בייקר

ג'וזף הנרי "ג'ו" בייקר (אנגלית: Joseph Henry "Joe" Baker;‏ 17 ביולי 1940 - 6 באוקטובר 2003) היה כדורגלן אנגלי בינלאומי.
קריירה

בייקר נולד בעיר ליברפול, ולאורך רוב ילדותו התגורר במאת'רוול שבסקוטלנד. הוא התפרסם בזכות היותו השחקן הראשון בהיסטוריה ששיחק במדי נבחרת אנגליה מבלי לשחק קודם לכן במערך ליגות הכדורגל האנגליות, ובכך שהבקיע 100 שערים בליגה האנגלית ו-100 שערים בליגה הסקוטית.
בייקר החל את הקריירה שלו כחלוץ מרכזי במדי קבוצת הנוער ארמדייל ת'יסל, ולאחר מכן חתם אל חוזה מקצועני והצטרף למועדון היברניאן, שבמדיו הבקיע 102 שערים ב-117 משחקים. בגיל 17 הוא הבקיע את ארבעת השערים בניצחון 4 - 3 על הארט אוף מידלות'יאן, במסגרת רבע-גמר הגביע הסקוטי ב-1958. בייקר היה המבקיע המצטיין של היברניאן במשך ארבע עונות, כאשר בעונת 1959/1960 הוא מבקיע למעלה מ-40 שערים.
בייקר החל לשחק עבור נבחרת אנגליה בחוסר רצון. למרות מוצאו הסקוטי והעובדה שגדל בסקוטלנד, הוא יכול היה לשחק רק עבור אנגליה כתוצאה מהחוקים שהיו בתוקף באותה תקופה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק נגד נבחרת צפון אירלנד ב-1959, והפך לשחקן הראשון ששיחק עבור הנבחרת מבלי לשחק קודם לכן עבור מועדון כדורגל אנגלי. אואן הארגריבס הוא השחקן היחיד שעשה זאת מאז. בייקר הופיע שמונה פעמים במדי הנבחרת, ולמרות שהבקיע בניצחון 2 - 0 על נבחרת ספרד ב-1965, הוא לא זומן לסגל האנגלי לקראת מונדיאל 1966.
ב-1961 עבר בייקר לטורינו, שם שיתף פעולה עם דניס לאו. אולם, למרות שהצליח להבקיע בדרבי נגד יובנטוס הוא שיחק בטורינו זמן קצר מאוד, שכמעט והסתיים בטרגדיה; בייקר היה מעורב בתאונת דרכים קשה ב-7 בפברואר 1962. הוא ניסה לחצות כיכר עירונית נגד כיוון התנועה, ותוך כדי כך המכונית פגעה באבן שפה והתהפכה. כתוצאה מההתהפכות נפצע גם דניס לאו שנסע עם בייקר ברכב.
בייקר החלים מהפציעה שנגרמה בתאונה, וביולי 1962 הוא חזר לאנגליה והצטרף לארסנל של בילי רייט תמורת שיא מועדו של 72,500 £. בייקר ערך את הופעת הבכורה שלו בארסנל במשחק נגד לייטון אוריינט ב-18 באוגוסט 1962, ובסך הכל שיחק עבור ארסנל ארבע עונות. בשלוש מהעונות שבהן שיחק הוא היה המבקיע המצטיין של המועדון, ובסך הכל כבש 100 שערים ב-156 משחקים בכל המסגרות, והפך לאחד המבקיעים המצטיינים בהיסטוריה של ארסנל.
קצב המשחק והמהירות של בייקר הפכו אותו לשחקן תוקף יעיל ודינמי, והוא שיחק באותה רמה עם רגליו ועם ראשו, למרות שלא היה שחקן גבוה. בייקר וג'ף סטרונג, ששיחק איתו בארסנל, היו צמד התקפי פורה ביותר, אך ההגנה של ארסנל באותה תקופה לא הייתה טובה, כך שהמועדון התקשה להתחרות על אליפות הליגה או על מקום בטורניר אירופאי. במרץ 1966 עזב בייקר את ארסנל ועבר לנוטינגהאם פורסט, לאחר עונה לא טובה של המועדון שבסיומה פוטר המאמן בילי רייט.
בייקר עבר לסנדרלנד לאחר שלוש במדי פורסט, שבהן הבקיע 41 שערים ב-118 משחקים. לאחר שתי עונות בסנדרלנד הוא חזר להיברניאן ב-1971, אך לאחר 30 משחקים שבהם הבקיע 12 שערים הוא עזב את היברניאן, וב-1971 עבר לשחק עבור ריית' רוברס.
בייקר פרש ממשחק פעיל ב-1974, ובמהלך הקריירה שלו הבקיע 294 שערי ליגה בלמעלה מ-500 משחקים. בייקר הוא אחיו הצעיר של הכדורגלן גרי בייקר, ששיחק עבור מנצ'סטר סיטי, איפסוויץ' טאון וקובנטרי סיטי.
בייקר אימן לאחר פרישתו את אלביון רוברס בשתי קדנציות, אך מעולם לא עסק באימון באופן מלא, ובמקום זאת פנה לעסקים פרטיים ולפעילות למטרות צדקה. הוא מת בגיל 63 לאחר שלקה בהתקף לב בזמן טורניר גולף שנערך למטרות צדקה.
לקריאה נוספת

Harris, Jeff & Hogg, Tony (ed.) (1995). Arsenal Who's Who, Independent UK Sports. ISBN 1-899429-03-4.
Jeffrey, Jim (2005). The Men Who Made Hibernian F.C. since 1946, Tempus Publishing Ltd. ISBN 0-7524-3091-2.
הערות שוליים

↑  דיווח על המשחק באתר אוהדים לונדוני של הארט אוף מידלות'יאן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: nb2009021467  VIAF: 96794230   WorldCat (עם VIAF): 96794230
בני לוין

ערך זה עוסק במאייר, גרפיקאי ומעצב ישראלי. אם התכוונתם למנכ"ל נייס, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  1946 (בן 78 בערך) בית השיטה, ישראל 
 מקום לימודים:  אקדמיה המלכותית לאמנות (1982) 
 תקופת הפעילות:  מ-1974
 תחום יצירה:  עיצוב גרפי, איור
 האתר של בני לוין
 
בני לוין (נולד ב-1946) הוא מאייר, גרפיקאי, קריקטוריסט ומעצב ישראלי.
ביוגרפיה

יליד קיבוץ בית השיטה שבעמק עין חרוד. התגייס לנח"ל המוצנח ושירת בחטיבת הצנחנים במילואים. השתתף בקרב על ירושלים במלחמת ששת-הימים ומעבר לתעלה במלחמת יום הכיפורים.
בין השנים 1968–1972 למד תקשורת חזותית בבצלאל. לאחר לימודיו עבד בהוצאת הקיבוץ המאוחד בעיצוב עטיפות ספרים ואלבומים ואיור ספרי ילדים. במקביל פרסם איורים במגזין הנשים "את".
בשנת 1974 החל לעבוד ברשות השידור כמעצב הראשי של מחלקת החדשות של הערוץ הראשון. לוין היה זה שעיצב את סמליל הערוץ הראשון המוכר, וכן יצר באנימציה קלאסית כמה מהפתיחים האייקוניים והמוכרים ביותר של הערוץ, כמו הפתיח לתוכניות "כלבוטק", "נקודת חן" ו"לקראת שידור".
בשנת 1981 יצא לשנת לימודים באקדמיה המלכותית לאמנות באמסטרדם (Rijksakademie).
בשנת 1982 חזר לערוץ הראשון והמשיך ליצור פתיחים ואנימציות לתוכניות שונות ובמקביל פרסם איורים וקריקטורות בעיתונים שונים, בהם המקומון "קול ירושלים", "ידיעות אחרונות", "מעריב", עיתון הילדים "אותיות" ו"מסע אחר". עבד ברשות השידור עד לשנת 2013.
בשנת 2001 זכה, יחד עם עוד שלושה יוצרים נוספים, במקום הראשון בתחרות סרטי "יהדות בדקה", שהתקיימה במסגרת פסטיבל "ימי קולנוע יהודי" בירושלים.
מפרסם באופן קבוע בכתב העת של איגוד הקריקטוריסטים הישראלי, "שפיץ", במהדורה האלקטרונית של הדו-ירחון "פרה-דוקס" וכן טור יומי של קריקטורות בנושאים אקטואליים המלוות בטקסטים קצרים ומחורזים.
חיים אישיים

אב לשלושה ילדים.
עבודות נבחרות > ספרים שכתב ואייר

האף של אסף, הוצאת blurb, 2012
התולעת זוללת, הוצאת blurb, 2012
לא אותו מקום-דמיון ושוני בשמות יישובים בישראל, הוצאת blurb, 2012
הרצל אמר: לצחוק (ספר קריקטורות), הוצאת blurb, 2012
הופה הופה רייטר, הוצאת blurb, 2012
חי, צומח, דומם, הוצאת blurb, 2012
על הדרך, הוצאת blurb, 2013
עבודות נבחרות > ספרי ילדים שאייר

שולמית רוזינר, דגן בגן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1974
יצחק מראס, מול פנס הרחוב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1974
עליזה רון, פזית של אבא ואמא, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1974
עמוס בר, עלילות תומרודדנה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1975
עבודות נבחרות > סמלים וסמלילים

סמליל הערוץ הראשון, רשות השידור
סמל טייסת "האחת" (טייסת 201)
סמליל חטיבת התביעות במשטרת ישראל
סמל חברת ההשקעות GTI
סמליל התוכנית "פוליטיקה" בערוץ הראשון
סמליל התוכנית "תוססס" בערוץ הראשון
סמליל התוכנית "על גלגלים" בערוץ הראשון
סמליל התוכנית "הופה היי" בערוץ הראשון
עבודות נבחרות > אנימציות ופתיחים

פתיח התוכנית "כלבוטק" בהנחיית דניאל פאר ורפי גינת
פתיח התוכנית "על גלגלים" בהנחיית דניאל פאר
פתיח התוכנית "פוליטיקה" בהנחיית דן מרגלית
פתיח התוכנית "לקראת שידור" בהנחיית דן כנר
פתיח "נקודת חן" בהנחיית אורי דביר
פתיח מבט לחדשות
פתיח החדשות בערבית
פתיח תוכניות הספורט משחק השבת ומבט ספורט
פתיח אולימפיאדת סידני 2000
תערוכות

עבודותיו של לוין פורסמו במספר תערוכות, בהן תערוכות יחיד בגלריה תל-אור בירושלים ובמוזיאון משה קסטל לאמנות, וכן מספר תערוכות קבוצתיות במוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס בחולון, מוזיאון ישראל בירושלים ובסינמטק תל אביב.
תערוכות > תערוכות יחיד

"רישומים" – גלריה תל אור, ירושלים, 1978
"פוסטמודרני" – מוזיאון משה קסטל לאמנות, מעלה אדומים, 2018. אוצר: אלי רז
איורים וטקסטים מחורזים – מרחב, בית השיטה. אוצרת: רוני יוניש
תערוכות > תערוכות קבוצתיות

"תערוכת בוגרי בצלאל" – מוזיאון ישראל, ירושלים, 1988
"בין חופש הביטוי לחזירות", הפסטיבל הבין-לאומי לאנימציה קומיקס וקריקטורה, סינמטק תל אביב, 2018. אוצר: ניסים חזקיהו
"יידישפיץ", המוזיאון הישראלי לקריקטורה וקומיקס, חולון, 2021. אוצרת: רחל אחונוב
"חג המשק", מוזיאון משה קסטל לאמנות, מעלה אדומים, 2021. אוצר: אלי רז
"סיכום ממוקד" – מיטב הקריקטורות והקומיקס בישראל 2021, תערוכה קבוצתית, בית אריאלה, תל אביב, 2022
גלריה

איור השער לעיתון הנשים את, 1975
סמליל שידורי המשחקים הפראלימפיים, 2008
סמליל התכנית פוליטיקה, 1992
מופעי סמליל הערוץ הראשון בתוכניות שונות
סמליל הערוץ הראשון וסמלי תוכניות מחלקת החדשות, 1974
סמל חטיבת התביעות במשטרת ישראל
סמליל טייסת הפנטומים - האחת (טייסת 201)
קריקטורה לעיתון קול ירושלים, 1994
הערות שוליים

↑  יעל בדרשי‏, הקולנוע הישראלי מקבל פרס ניחומים, באתר וואלה, 13 בדצמבר 2001
↑  בני לוין, דף אמן באתר מוזיאון ישראל ירושלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 280564  NLI: 987007398738905171  LCCN: no96039665  ULAN: 500485275  VIAF: 46356639   WorldCat (עם VIAF): 46356639 
איור לספר חי צומח דומם, בני לוין, 2016
איור לעיתון הילדים אותיות, 1989
איור לעיתון ידיעות אחרונות, 1996
ג'. קרול נאייש

| --- | --- |

ג'. קארול נאייש בסרט "הזמיר מניו אורלינס", 1950
 לידה:  21 בינואר 1896 ניו יורק סיטי, ניו יורק, ארצות הברית
 פטירה:  24 בינואר 1973 (בגיל 77) לה חויה, קליפורניה, ארצות הברית
 מקום קבורה:  Calvary Cemetery 
 סוגה מועדפת:  מערבון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1926–1971 (כ־45 שנים)
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  פרס גלובוס הזהב
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'וזף פטריק קרול נאייש (באנגלית: Joseph Patrick Carroll Naish;‏ 21 בינואר 1896 – 24 בינואר 1973) היה שחקן קולנוע אמריקאי זוכה פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר ומועמד שני פרסי אוסקר על הופעותיו בסרטים "סהרה" ו"מדליה לבני".
ביוגרפיה

נאייש נולד בניו יורק סיטי לקתרין מורן ופטריק נאייש. והחל לשחק מגיל צעיר בתחילה במופעי וודוויל ולאחר מכן על בימות תיאטרון בכל רחבי העולם, בעיקר בפריס ובניו יורק שם רכש את ניסיונו הראשוני.
קריירת משחק

נאייש החל את דרכו בקולנוע בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 בתפקידי משנה עבור האוורד הוקס בדרמה "נמר כריש, מרווין לרוי בדרמה "שתי שניות" ועבור הבמאי מייקל קורטיז איתו עבד נאייש במספר סרטים כשהבולטים היו "קפטן דם, "The Charge of the Light Brigade" ו-"Front Page Woman". כמו כן שיחק בסרטו של ויליאם ולמן "בו ג'סט" בתפקיד חייל הלגיון הצרפתי רסינוף.
בתחילת שנות ה-40 זכה לחשיפה רבה יותר בזכות תפקידיו בסרטים "במורד הדרך ארגנטינה", " The Corsican Brothers" ו"דם וחול" בתפקיד לוחם השוורים גראבטו.
בשנת 1943 היה נאייש מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בתור האסיר האיטלקי ג'וזפה בדרמת המלחמה " סהרה", כמו כן שיחק בתפקיד הנבל ד"ר טקה בעיבוד הקולנועי הראשון שנעשה לקומיקס "באטמן".
ב-1945 זכה נאייש בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר והועמד בפעם השנייה לאוסקר על תפקידו בתור צ'ארלי מרטין בסרט "מדליה לבני", בשנה זו שיחק גם בדרמה של הבמאי הצרפתי ז'אן רנואר "איש הדרום" בתפקיד עובד האדמה הנרי דוורס.
בהמשך שנות ה-40 שיחק בדרמה ההיסטורית המצליחה של ויקטור פלמינג "ז'אן ד'ארק" בתפקיד ג'ון רוזן מלוקסמבורג השובה של ז'אן ד'ארק (אינגריד ברגמן), בדרמה של ג'ון פורד "הנמלט" בתור סוכן המשטרה הסמוי ובדרמה של ג'ין נגולסקו "Humoresqu".
בשנת 1950 הופיע נאייש בקומדיה המוזיקלית "אנני אוקלי אשת לפידות" בתפקיד הצ'יף האינדיאני פר רובץ, במערבון "ריו גרנאדה" בתפקיד מפקד צבא האיחוד של ארצות הברית פיליפ שרידן ובמיוזיקל של נורמן טאורוג "הזמיר מניו אורלינס".
חיים אישיים

נאייש היה נשוי משנת 1929 עד למותו לשחקנית גליידיס האני, לזוג נולדה ילדה אחת ביחד.
נאייש מת ב-24 בינואר 1973 ממחלת ריאות חסימתית כרונית כשהוא בן 77. נקבר ב"בית הקברות קלאברי" שבמזרח לוס אנג'לס.
על פועלו כשחקן הונצח שמו של נאייש על כוכב קולנוע בשדרת הכוכבים של הוליווד.
פילמוגרפיה

המיטה המלכותית (1931)
החיה של העיר (1932)
הילד מספרד (1932)
פריסקו ג'ני (1932)
נמר כריש (1932)
שתי שניות (1932)
אף אישה אחרת (1933)
שדה תעופה מרכזי (1933)
העולם השתגע (1933)
אן ויקרס (1933)
סוכן בריטי (1934)
חייו של הפרש הבנגלי (1935)
סוכן מיוחד (1935)
זעם שחור (1935)
קפטן דם (1935)
ימות סין (1935)
תשוקה (1936)
רמונה (1936)
צ'ארלי צ'אן בקרקס (1936)
אנתוני אדוורס (1936)
תחשוב מהר, מר מוטו (1937)
בולדוג דרומונד חוזר (1937)
הבת של שנגחאי (1937)
בולדוג דרומונד באפריקה (1938)
בו גסט (1939)
כפפות הזהב (1940)
במורד הדרך ארגנטינה (1940)
דם וחול (1941)
מעשיות מנהטן (1942)
החלילן (1942)
הסוד של ד"ר רנולט (1942)
מאחורי השמש הזורחת (1943)
סהרה (1943)
באטמן (1943)
לקרוא לד"ר מוות (1943)
גאנג-הו! (1943)
קול ברוח (1944)
השורק (1944)
יוצר המפלצת (1944)
אשת ג'ונגל (1944)
זרע דרקון (1944)
ביתו של פרנקנשטיין (1944)
מדליה לבני (1945)
המרוויח הדרומי (1945)
התוודות מוזרה (1945)
כוכב בלילה (1945)
הנמלט (1947)
ז'אן ד'ארק (1948)
קנדי פסיפי (1949)
נשיקת חצות (1949)
יד שחורה (1950)
בבקשה תאמין לי (1950)
אנני אוקלי אשת לפידות (1950)
הזמיר מניו אורלינס (1950)
ריו גראנדה (1950)
לאורך מיזורי הפרועה (1951)
דנבר וריו גרנדה (1951)
זעם עם שחר (1955)
שבת האלים (1955)
הפקודה האחרונה (1955)
הצי משתעשע (1955)
מורד בעיר (1956)
זה יכול להיות הלילה (1957)
דרקולה נגד פרנקנשטיין (1971)
ברנקו איליץ'

ברנקו איליץ' (בסלובנית: Branko Ilič; נולד ב-6 בפברואר 1983) הוא כדורגלן עבר סלובני ששיחק בעמדת הבלם.
קריירה

איליץ' גדל במחלקת הנוער של אולימפיה ליובליאנה, וערך את הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בעונת 2002/2003 נגד קופר. באותה עונה זכה עם הקבוצה בגביע. איליץ' שוחרר מאולימפיה ליובליאנה בינואר 2005 בשל בעיות כספיות במועדון, ועזב לדומז'אלה, שם שיחק במשך שנתיים.
בינואר 2007 הושאל איליץ' לריאל בטיס והפך לסלובני הראשון שמשחק בליגה הספרדית. ההופעה הרשמית הראשונה שלו הייתה במשחק הדרבי נגד היריבה העירונית סביליה במסגרת רבע גמר גביע המלך הספרדי. ב-4 בינואר 2007 הוא שיחק לראשונה במסגרת הליגה הספרדית נגד אתלטיק בילבאו, ובישל שער בניצחון 1-2. לאחר חצי עונה במועדון, במהלכה שותף ב-13 משחקים, נרכש איליץ' על ידי ריאל בטיס תמורת 1.5 מיליון אירו. בעונת 2007/2008 שותף ב-18 משחקי ליגה, אך בעונת 2008/2009 לא קיבל הרבה הזדמנויות ושיחק רק בשלושה משחקים.
ב-6 בספטמבר 2009 הושאל איליץ' למועדון הכדורגל מוסקבה מליגת העל הרוסית. כשחזר לבטיס בינואר 2010, שוחרר איליץ' וחתם מיד בלוקומוטיב מוסקבה. בעונת 2012/2013 שיחק באנורתוסיס פמגוסטה מליגת העל הקפריסאית, תחת הדרכתו של רוני לוי.
ב-6 ביוני 2013 הגיע איליץ' לישראל, יחד עם חברו מאנורתוסיס, הבלם ההולנדי יורגן קולין, וחתם על חוזה לשנתיים בקבוצת הפועל תל אביב. ב-18 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשפתח בהרכב בניצחון 1-4 על ברואה בבולגריה, במסגרת מוקדמות הליגה האירופית. ב-9 בדצמבר כבש בדקה ה-89 את שער הניצחון (1-2) מול מועדון ספורט אשדוד במסגרת המחזור ה-12 של ליגת העל, שהיה לשערו היחיד בהפועל תל אביב.
ב-10 ביולי 2014 חתם איליץ' בקבוצת פרטיזן בלגרד מליגת העל הסרבית. בעונתו הראשונה בקבוצה זכה עמה באליפות וכבש ארבעה שערי ליגה ב-27 הופעות.
ב-6 ביולי 2015 חתם איליץ' בקבוצת אסטנה מליגת העל הקזחית. ב-6 בינואר 2016 חתם בקבוצת אוראווה רד דיימונדס מליגת העל היפנית. בפברואר 2017 חזר לסלובניה וחתם באולימפיה ליובליאנה. ב-15 בינואר 2019 חתם בויילה בולדקלאב הדנית.
קריירה > נבחרת סלובניה

איליץ' ערך את הבכורה שלו במדי נבחרת סלובניה ב-18 באוגוסט 2004, במשחק ידידות נגד נבחרת סרביה. איליץ' זומן לסגל נבחרתו למונדיאל 2010 בדרום אפריקה, אך לא זכה לשחק במהלך הטורניר. ב-27 במרץ 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0-6 נגד סן מרינו במסגרת מוקדמות יורו 2016.
תארים

הגביע הסלובני: 2002/2003
אליפות סרביה: 2014/2015
הערות שוליים

↑  שירי אלג'ם, ‏יורגן קולין וברנקו איליץ' חתמו לשנתיים בהפועל, באתר ONE‏, 6 ביוני 2013
| נבחרת סלובניה – מונדיאל 2010 |
| --- | --- | --- |
|  1 ס. הנדנוביץ' •  2 ברצ'קו •  3 דז'יניץ' •  4 שולר •  5 צסאר •  6 איליץ' •  7 פצ'ניק •  8 קורן •  9 לובליאנקיץ' •  10 בירסה •   11 נובאקוביץ' •  12 י. הנדנוביץ' • 13 יוקיץ' •  14 דדיץ' • 15 קרהין • 16 שליגה • 17 קירם • 18 רדוסבלייביץ' • 19 פילקוביץ' • 20 קומאץ • 21 סטבנוביץ' • 22 מאבריץ' • 23 מטאבז' • מאמן: קק |  1 ס. הנדנוביץ' •  2 ברצ'קו •  3 דז'יניץ' •  4 שולר •  5 צסאר •  6 איליץ' •  7 פצ'ניק •  8 קורן •  9 לובליאנקיץ' •  10 בירסה •   11 נובאקוביץ' •  12 י. הנדנוביץ' • 13 יוקיץ' •  14 דדיץ' • 15 קרהין • 16 שליגה • 17 קירם • 18 רדוסבלייביץ' • 19 פילקוביץ' • 20 קומאץ • 21 סטבנוביץ' • 22 מאבריץ' • 23 מטאבז' • מאמן: קק | סלובניה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 5979 0394  LCCN: no2009071465  SUDOC: 228514657  VIAF: 116154440162835341754   WorldCat (עם VIAF): 116154440162835341754
ג' בחשוון

ג' בחשוון הוא היום השלישי בחודש השני 
בשנה העברית, למניין החודשים מתשרי, והיום השלישי בחודש השמיני 
למניין החודשים מניסן. ג' בחשוון לעולם לא יחול, בלוח העברי הקבוע, בימים ראשון, שלישי וחמישי, ועל כן הוא משתייך לקבוצת הימים הנקראת "לא אגה".
פרשת בר המצווה של ילד שנולד בג' חשוון היא פרשת לך לך, אם בר המצוה חל בשנה המתחילה ביום חמישי, או פרשת נח אם בר המצוה חל בשנה המתחילה בימים שני, שלישי או שבת.
חגים ומועדים

לדעת תנא קמא במשנה, מסכת תענית, פרק א', משנה ג' (בתוספתא זו דעת רבי מאיר), שלא נפסקה להלכה, מתחילים לבקש גשם בברכת השנים של תפילת שמונה עשרה בג' מרחשוון.