stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טבח סימל
רקע

לאחר מלחמת העולם הראשונה, החלו להתבסס מדינות לאום בחסות קולוניאלית בריטית וצרפתית בשטחי המזרח התיכון שהיו לפניהם שטחי האימפריה העות'מאנית. בחלק מהמקרים, נוצרו מדינות אלו בדרכי שלום על-ידי משא ומתן והסכמה בין הצדדים, ובחלק האחר, על-ידי פעולות טרור מצד מיעוטים וקהילות מקומיות אוטונומיות שלא מצא חן בעינהם שלילת העצמאות השלטונית שלהן.
בשנים שלאחר פירוק האימפריה העות'מאנית, שאפה התנועה הלאומית הערבית ליצור במרחב דובר הערבית זהות לאומית ערבית מאוחדת. אולם, לממשלת עיראק החדשה ולבריטים שהיו בעלי המנדט על המדינה הייתה מטרה אחרת – ליצוק אומה אחת מאוכלוסייה מגוונת, שחבריה היו מופרדים על-ידי חלוקות אתניות, דתיות ותרבותיות. אוכלוסייתה של עיראק כללה ערבים סונים ושיעים, כורדים, טורקמנים, נוצרים, יהודים ושבטים נוצרים-סורים נוודיים למחצה, שכללו את האשורים. לאור המגוון האתני והדתי במדינה, היה קושי גדול בגישור על כל הפערים ובמציאת מכנה משותף לכלל הקבוצות האלו, שיגרום לכולן להיות חלק ולחוש שייכות כלפי האומה החדשה שניסו הממשל המלוכני העיראקי והבריטים ליצוק.
האשורים > הזהות האשורית

האשורים הם קהילה נוצרית עתיקה ששכנה היסטורית בצפון מסופוטמיה, בשטחים שעליהם יושבות כיום טורקיה, עיראק וסוריה. שמם המודרני "אשורים" מנסה בעצם לייצר זיקה לממלכת אשור הקדומה שישבה בעבר בשטחים אלו, וכך ליצור זיקה של הקהילה לעבר מפואר, לקשור אותה לטריטוריה קדומה ולייצר עבורה מסגרת קהילתית קדומה שיש לה התמשכות לתוך ההווה הפוסט-אימפריאלי של ראשית המאה ה-20. קהילה זו מדברת אשורית וארמית, שתי שפות שהיו שפות רשמיות באימפריה הנאו-אשורית העתיקה, ששגשגה משנת 600 עד שנת 934 לפני הספירה.
תחת הקהילה של הנוצרים דוברי הארמית של צפון מספוטומיה המוגדרת אשורית, מקובל לכלול אנשים המשתייכים לכמה כנסיות שונות, אשר ידועים יותר בכינוייהם הכנסייתיים: הכנסייה האשורית של המזרח (המכונה נסטוריאנית), הכנסייה הכּלדאית הקתולית, הכנסייה הסורית-אורתודוקסית והכנסייה הקתולית-סורית.
כמו כן, האשורים רואים בעצמם כיום קהילה לאומית נפרדת, ולכן הם עשו מאמצים ניכרים לאורך השנים לבדל את עצמם מן העמים והלאומים שביניהם חיו, לא רק מבחינה דתית אלא גם מבחינה לאומית. לשם כך, אימצו לעצמם האשורים סמליות לאומית הקושרת אותם לממלכת אשור, שלפחות על חלק מהשטחים שבהם התקיימה יושבות כיום קהילות אשוריות-נוצריות-דוברות ארמית רבות.
האשורים > האשורים במדינה העיראקית הצעירה

הרפובליקה העיראקית דירגה קהילות שונות לפי מגדר, מעמד, מוצא אתני וזהות דתית, עובדה שגרמה עוד יותר להתגבשות האשורים כמיעוט תחת מדינת המנדט. כתוצאה מכך, השתבש הקשר הקהילתי של האשורים עם שכניהם המוסלמים, מה שהוביל לחשדנות רבה בין הקהילות, להסתגרות קהילתית ובמקרים קיצוניים גם לאלימות בפועל. כמו כן, גיבוש אידאולוגיות לאומיות שנועדו לטפח את תחושת האזרח ותפיסת הזהות, העמיק עוד יותר את תחושת המיעוט של קהילות פריפריאליות, כמו המיעוט האשורי.
עם זאת, תחת השלטון המלוכני, האשורים הצליחו להתנגד למיעוט על-ידי הצטרפות לתנועות אינטלקטואליות ופוליטיות שמאליות. אלה כללו קומוניזם, שמשך עיראקים בני קהילות מיעוט דתיות, אתניות ולשוניות שונות, ששיתפו איתם פעולה כוחות אופוזיציה אזוריים. כמו כן, היו פעמים שהאשורים אף הצליחו לנצל את מדיניות הממשלה באופן זמני ולהעניק להם את המרחב לפעול, להנכיח את תרבותם הקהילתית ולנהל משא ומתן למען הגדלת זכויות תרבותיות ופוליטיות.
האשורים > המגויסים האשורים

המגויסים האשורים הוא כינויה של יחידה צבאית שלחמה לצד הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה. הכח הוקם במהלך מלחמת העולם הראשונה כמליציה של מתנדבים אשר מטרתו הייתה להילחם במהלך המרד הערבי ובסכסוכי הגבול שקרו בעקבותיו, לצד הצבא הבריטי. במהלך שנות ה-20 הכח שימש לדיכוי מרידות מקומיות בעיראק של מוסלמים וכורדים. בסוף שנות ה-30 הכח עבר לפיקודו של ה-RAF, חיל האוויר המלכותי של בריטניה, כשמטרתו לשמור על בסיסי ה-RAF בעיראק.
האשורים נתפסו בקרב חלקים גדולים באוכלוסייה העיראקית כזרועו של המשטר הבריטי כנגד האוכלוסייה המקומית. על כן, כל עוד שלט הצבא הבריטי בעיראק, האשורים נתפשׂו כבני חסותו ונהנו מהגנה שלו מפגיעה כלשהי מצד המקומיים שראו בהם משתפי פעולה של הבריטים. עם זאת, לאחר שעיראק קיבלה את עצמאותה בשנת 1932, הפסיקו האשורים ליהנות מחסותו של הצבא הבריטי והחלו להיחשף להתנכלויות מצד המקומיים.
טבח סימל > התקופה שקדמה לטבח והתגברות המתח בין הקהילה האשורית לממשלת עיראק

בשנת 1933, שנה אחת לאחר שעיראק קיבלה את עצמאותה, הקהילה האשורית עדיין חתרה לאוטונומיה. בשנה זו, הפטריארך של כנסיית המזרח, חידש את הדיונים עם הרשויות הבריטיות והעיראקיות על ההמלצות של ועדת מוסול, שכללו הקמה של אזור אוטונומי עבור קהילתו האשורית בצפון עיראק. ועדת חבר הלאומים של מוסול קבעה מספר המלצות, בהן המליצה להבטיח השבה מחדש של השטחים האשורים שבהן החזיקו בעבר, גם אם לא באופן רשמי, לפני מלחמת העולם הראשונה. מה שלא יהיה, לדעת הוועדה, על עיראק להעניק לאשורים טריטוריה מסוימת לאוטונומיה והכרה בזכותם לחיות כישות עצמאית ריבונית.
סדרה שלמה של פגישות שהתקיימו במאי 1933 בין הפטריארך לבין נציגי ממשלת עיראק בעניין האוטונומיה האשורית הגיעה למבוי סתום וממשלת עיראק החליטה לעצור את הפטריארך. פעולה זאת הכעיסה את קהילת האשורים והגבירה את המתיחות בין קהילה זו לממשלת עיראק. כשהמתיחות בין הממשלה העיראקית לאשורים החריפה בין מאי ליוני בשנת 1933, יצאה הממשלה העיראקית בקמפיינים ממשלתיים שמטרתם לעודד אנשים לתרום כספים עבור אספקה צבאית שתשמש כדי לדכא את התסיסה האשורית. בכירים עיראקים נשאו נאומי הסתה בפרלמנט, ונאומיהם הופצו בעיתונים השונים. יתר על כן, משרד החינוך העיראקי ביקש מתלמידים וממורים לתרום כסף לרכישת טנקים שישמשו נגד האשורים.
לאור המציאות המתוחה שנוצרה בעיראק, הבינו רבים מהאשורים כי עליהם להגר מעיראק, ולכן רבים מהם ניסו לחצות את הגבול לסוריה כדי להתיישב באגן נהר הח'בור. אלא שהשלטונות הצרפתיים בסוריה החזירו את האשורים בחזרה לעיראק ולא איפשרו להם להשתקע בתחומי סוריה המנדטורית. עם שובם לעיראק, פגשו האשורים שניסו לעזוב כוחות עיראקים עוינים שהיו נחושים לחסלם. במהלך העימותים נהרגו עשרות אשורים וכן חיילים מצבא עיראק. מעשה זה זכה להתעלמות מוחלטת מצד הבריטים ולמעשה מצד הקהילה הבינלאומית כולה, לרבות חבר הלאומים.
במפלגה הלאומנית הערבית, שהוקמה על-ידי רשיד עאלי אל-כּילאני, לאומן ערבי וראש ממשלת עיראק לעתיד, התפתחו רגשות עזים נגד אשורים שהובילו לעיתים להתבטאויות חריפות, להסתה ואף לאלימות בפועל. בעוד שהדבר יצר בעיות רבות במדינה, הוא הביא גם פתרון אפשרי לתיקון סוגיית האחדות הלאומית של עיראק. הממשלה העיראקית השתמשה באשורים כאויב זר שאפשר היה לאחד סביבו את כל המוסלמים בעיראק, כולל גורמים שהיו עד אותה עת בדלניים. הרטוריקה הזאת הובילה למצב שבו ההתנגשות עם האשורים הייתה כמעט בלתי נמנעת.
טבח סימל > אירועי הטבח

באותה תקופה המלך פייסל שהה בשווייץ לצורך טיפולים רפואיים. במהלך שהותו הממלכה העיראקית התנהלה בהפקרות רבה. בנוסף לכך, הבריטים ראו בחומרה רבה את עזיבתו של המלך את עיראק ואף איימו על המשך כהונתו בשל כך. מי שהחליף אותו הוא יורש העצר שלו, הנסיך ראזי, אשר באותה תקופה נתן רשות למנהיג הכוחות השלטוניים, קולונל בכּר סדקי, לחסל את הקהילה האשורית. זאת פקודה שמטרתה הייתה ביסוס כוחו השלטוני בממלכה. כך בעצם אושר רשמית תחילתו של טבח.
במהלך השבועות שקדמו לטבח, אשורים מדרום לכפר סימל החלו לעבור לכפר היות שסבלו מפשיטות מתמשכות של שבטים סמוכים אשר מטרתן היה לקדם את העימות האלים עם האשורים. כפר סימל הפך למקלט האחרון לאשורים שנמלטו מהכפרים שנבזזו. בתאריך 7 באוגוסט 1933, החלה כניסה של הצבא העיראקי לכפר סימל וסביבתו על מנת לחפש נשק בקרב האשורים המתגוררים שם ולהחרימו, זאת במקביל לפשיטות ולביזה. ביום שישי, 11 באוגוסט 1933 סיירו שתי משאיות של שוטרים חמושים בכפר סימל. באותו בוקר, שהו בכפר בין 300–500 אשורים אשר התבקשו למסור את נשקם לצבא העיראקי, שהחל מצידו לפתוח עליהם באש. מלבד פצוע אחד, לא היו ניצולים וכל הגברים הבוגרים בכפר באותו יום נהרגו.
הטבח נמשך מספר ימים אשר במהלכו למעלה ממאה כפרים אשוריים נהרסו ונבזזו. בכפר סימל עצמו, על פי הערכות, 300 איש נרצחו, ובאופן כללי באזור נרצחו כשש אלף אשורים. כמו כן, הממשלה הסיתה לוחמים שבטיים כורדים לתקוף אזורים אשוריים ולכן, ההרג, האונס והביזה לא פסקו במשך חודש שלם.
בעקבות הטבח

האשורים שניצלו מהטבח הועברו למחנות בסימל. הממשלה העיראקית ניסתה להסתיר את הטבח מאזרחיה ומהעולם, אך כאשר התגלה הדבר, עשתה הממשלה העיראקית, בלחץ בריטי כבד, מאמצים רבים למנוע התפרצויות זעם ומעשי רצח נוספים. הבריטים, שהעריכו את האשורים לאור התנדבותם בעבר ליחידת "המגויסים האשורים" בחיל האוויר הבריטי, כעסו על הטבח ודרשו מהממשלה העיראקית למנוע התנכלויות נוספות. למרות זאת, לאחר הטבח בוצעו מספר מקרים בודדים של הרג או ביזה של אשורים, בעיקר על-ידי כורדים. המספר הכולל של הקורבנות האשורים באירועים אלו הוערך על-ידי הבריטים בכ-600 אנשים, אך מקורות אשורים העריכו אותו בכמה אלפים.
בעקבות הטבח > לקיחת אחריות

לאחר המעשה, הכחישה ממשלת עיראק את מעורבותה במעשי הטבח. כשחזר המלך פייסל משהותו מחוץ למדינה, הוא התייחס לנושא וציין כי לא בוצע שום מעשה טבח ואף אישה אשורית לא עברה התעללות. יתר על כן, ממשלת עיראק העבירה חוק חירום לגירוש משפחתו של פטריארך הכנסייה המזרחית, מנהיג האשורים. כמו כן, ממשלת עיראק ביצעה חקירה רשמית לגבי מעשי הטבח, אך על אף גורם רשמי לא הוטלה האחריות למעשה. מפקד המבצע, הקולונל סדקי, הועלה בדרגה וזכה למצעד ניצחון שנערך לכבודו עם שובו לבגדאד.
בעקבות הטבח > השלכות הטבח על המדינה העיראקית

בעקבות הטבח, עסקה מועצת חבר הלאומים בנושא האשורי והחליטה לדון ביישובם מחדש בגינאה החדשה או בברזיל. לא נעשו ניסיונות לפייס בין האשורים והמדינה העיראקית, והתפיסה הרווחת הייתה כי הקונפליקט בין המדינה המוסלמית לקהילה הנוצרית והמיעוטים הוא שורשי ותמידי. כמו כן, לטראומה הקשה שחוותה הקהילה האשורית במהלך טבח סימל היו השלכות ארוכות טווח, במיוחד עבור אלה שפחות משני עשורים קודם לכן שרדו את רצח העם האשורי.
לקריאה נוספת

Kakovitch, I (2002). Mount Semele. Alexandria, VA: Mandrill. ISBN 978-1-931633-70-3 ‏ איוואן קאקוביץ'
הערות שוליים

1 2 3  Sami Zubaida, Contested nations: Iraq and the Assyrians, Nations and Nationalism, 2000
↑  Russell A. Hopkins, The Simele Massacre as a Cause of Iraqi Nationalism: How an Assyrian Genocide Created Iraqi Martial Nationalism, Ohio: OhioLink ETD Center, 2016
1 2 3 4 5 6 7 8 9  Sargon Donabed, Reforging a forgotten history: Iraq and the Assyrians in the twentieth century, Edinburgh: Edinburgh University Press, 2015
1 2 3 4  Sargon Donabed, Iraq and the Assyrian Unimagining: Illuminating Scaled Suffering and a Hierarchy of Genocide from Simele to Anfa, Toronto: University of Toronto, 2010
1 2 3 4 5  Alda Benjamen, Assyrians in modern Iraq: negotiating political and cultural space, New York: Cambridge University Press, 2022
1 2  יבין כץ, החיל האשורי האחרון בארץ ישראל, עת-מול 209
סמל הטבח שמכיל את המילה ܛܒܚ (טָבַּח) שמשמעותה "אוגוסט" והספרה 7, כלומר "7 באוגוסט"
הקולונל בכּר סידקי, שהוביל את הכוחות העיראקיים בטבח סימל
יחסי אוקראינה–לטביה

| יחסי אוקראינה–לטביה |
| --- | --- |
אוקראינה: לטביה


אוקראינה: לטביה
שטח (בקילומטר רבוע)
603,550: 64,589
אוכלוסייה
38,516,082: 1,861,063
תמ"ג (במיליוני דולרים)
178,757: 43,627
תמ"ג לנפש (בדולרים)
4,641: 23,442
משטר
רפובליקה

יחסי אוקראינה–לטביה הם יחסי החוץ בין לטביה לבין אוקראינה.
היסטוריה

שתי המדינות היו חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי, ובמהלך חלוקת פולין הועברו לשליטת האימפריה הרוסית, והיו תחת שלטונה עד לשנת 1918. במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשו שתי המדינות על ידי גרמניה הנאצית, ולאחר המלחמה הם היו חלק מברית המועצות. בשנת 1991 בעקבות אירועי סתיו העמים הכריזו שתי המדינות על עצמאותם, וב-12 בפברואר 1992 שתי המדינות כוננו את היחסים הדיפלומטיים ביניהם.
בלטביה חיים 45,699 אוקראינים (2011), המהווים 2,2% מהאוכלוסייה.
יחסים דיפלומטיים

אוקראינה מחזיקה בלטביה שגרירות בריגה בלבד, ואילו, לטביה מחזיקה באוקראינה שגרירות בקייב ו-3 קונסוליות בצ'רניהיב, לבוב ואודסה.
יחסי אורוגוואי–יוון

| יחסי אורוגוואי–יוון |
| --- | --- |
אורוגוואי: יוון


אורוגוואי: יוון
שטח (בקילומטר רבוע)
176,215: 131,957
אוכלוסייה
3,385,468: 9,983,484
תמ"ג (במיליוני דולרים)
77,241: 238,206
תמ"ג לנפש (בדולרים)
22,815: 23,860
משטר
רפובליקה: דמוקרטיה

יחסי אורוגוואי–יוון הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה ההלנית לבין הרפובליקה האוריינטלית של אורוגוואי. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1928. יוון מיוצגת באורוגוואי באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה במונטווידאו, בירת המדינה. אורוגוואי מיוצגת ביוון באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה באתונה, בירת המדינה.
הסכמים בילטרליים

הסכם תרבותי (1957, כניסתו לתוקף - 1967).
הסכם בנושא ביטחון חברתי (1994, כניסתו לתוקף - 1997).
הסכם על ביטול הדדי של אשרות דיפלומטיות (1994, כניסתו לתוקף - 1997).
החזית הירדנית במלחמת ששת הימים

החזית הירדנית במלחמת ששת הימים הייתה חלק ממלחמת ששת הימים, שבה ניצחה ישראל את מצרים, סוריה, ירדן ועיראק. עבור ישראל, החזית הייתה המשמעותית ביותר במלחמה[דרושה הבהרה][דרוש מקור], ובמסגרתה שוחררו על יד צה"ל העיר ירושלים, ורוב האתרים הקדושים ליהדות.
שדה הקרב > קו שביתת הנשק

קו שביתת הנשק שהיה בין ישראל לירדן מתחלק מבחינה טופוגרפית ל-11 גזרות עיקריות:
גזרת הערבה - מאילת עד נאות הכיכר - התחומה בהר הנגב במערב ובהרי מואב במזרח.
מרחב סדום - אזור בעל חשיבות מדינית וכלכלית רבה, בשל מפעלי ים המלח השוכנים בו.
גזרת ים המלח - ממצד זוהר עד עין גדי.
הר חברון - עד חבל אדוריים וחבל עדולם - שטח הררי המאפשר תנועת רק"ם גם מחוץ לדרכים הסלולות.
אזור ירושלים ופרוזדור ירושלים - שטח הררי המגביל את התנועה לדרכים הקיימות בלבד, והנתון לשליטת מוצבי האויב בקרבת הגבול.
עמק איילון - שטח מישורי נרחב, המאפשר פריסת שריון ללא מגבלות והתקדמות ממנו מערבה.
השטח הגביע מנחל איילון עד נחל הירקון - עביר ברובו לרק"ם, ומעניק שליטה על הדרכים היורדות מגב ההר.
מישור החוף - מהירקון בדרום עד נחל חדרה בצפון - שטח מישורי נוח, המתאים ברובו לפריסת רק"ם ופיתוח מאמצים משוריינים, המאפשר את ביתור מדינת ישראל בקלות. בעלת חשיבות אסטרטגית רבה, בשל ריכוזי האוכלוסייה והתעשייה המצויים בה.
גזרת נחל עירון - שטח הררי המגביל את התנועה לדרכים הקיימות בלבד.
גזרת עמק יזרעאל - ממגידו עד הגלבוע - שטח מישורי נרחב המאפשר פריסת שריון ללא מגבלות, אך נשלט מהרי צפון השומרון והגלבוע.
בקעת בית שאן ועמק הירדן - שטח מישורי המוגבל מאוד ביהירותו בשל בריכות הדגים והמטעים הרבים המצויים בו. השטח תחום ממזרחו על ידי נהר הירדן ונשלט על ידי רמת אירביד, המתנשאת בתלילות מעל השטח הישראלי.
שדה הקרב > עבר הירדן המערבי

עבר הירדן המערבי התחום על ידי נהר הירדן במזרח וקו שביתת הנשק במערב, כולל ארבעה אזורים עיקריים:
הרי יהודה, כולל הר חברון - אזור המשתרע מבקעת באר שבע ומקורות נחל צאלים ונחל מצדה בדרום עד קו המחבר בין נחל ייט"ב דרך הר בעל חצור לנחל שילה. במזרח תחומים ההרים על ידי בקעת ים המלח ומדבר יהודה מהווה שטח מעבר ביניהם. ההרים מתחלקים לשלושה גושים:
הר חברון - מהגבול הדרומי עד בריכות שלמה.
גוש הרי ירושלים - מבריכות שלמה עד א-רם, המהווים כעין אוכף הנמוך ב-100 עד 300 מטר מהר חברון שמדרום לו ומהרי בית אל מצפון לו.
גוש הרי בית אל - מא-רם עד הגבול הצפוני.
הר שומרון הדרומי - אזור המשתרע מהקו המחבר בין נחל ייט"ב דרך הר בעל חצור לנחל שילה ועד לקו העמקים - עמק שכם, בקעת עין סוכר ועמק נחל תרצה. באזור זה במת ההר לא רצופה, אלא מבותרת לשני גושים מזרחי ומערבי שביניהם מערכת בקעות בכיוונים שונים.
הר שומרון הצפוני - אזור הגובל בדרום בציר טול כרם-שכם, עמק שכם, עמק נחל תרצה ומרגלותיו הדרומיים של הר כביר, ובצפון הוא נתחם על ידי בקעת עירון, בקעת ג'נין, עמק חרוד ועמק יזרעאל, מורדות הר הגלבוע ורכסי אזור הברך. האזור מבותר על ידי עמק דותן, בקעת סנור ועמק א-זבאבדה הגדול לשלושה גושים נפרדים; גוש פארעה, גוש עיבל-ג'נין-הגלבוע וגוש אום אל פאחם.
בקעת הירדן - אזור המשתרע מהכנרת לים המלח, אורכה 110 ק"מ ורוחבה נע בין 5 ק"מ ל-23 ק"מ.
סדר הכוחות > צבא ירדן

עם שחר 5 ביוני 1967 היו פרוסים ביהודה ושומרון ובבקעת הירדן, משני עברי נהר הירדן 7 חטיבות חי"ר ירדניות, שני גדודי קומנדו וגדוד משמר, שתי חטיבות שריון ושני גדודי שריון חזיתיים, חמישה גדודי תותחי שדה (תותחי 25 ליטראות), גדוד כבד (תותחי 155 מ"מ), שני גדודי תומ"תים, גדוד נ"מ מתנייע וסוללת מרגמות כבדות (מרגמות M-30‏ 107 מ"מ).
הכוחות היו ערוכים לפי הפירוט הבא:
גזרת הר חברון - חטיבת החי"ר 29, שתוגברה בגדוד הטנקים החזיתי 10 וגדוד תותחי שדה 5.
גזרת ירושלים - חטיבת החי"ר 3, שתוגברה בגדוד 31 מחטיבה 27 וגדוד תותחי שדה 9.
מרחב לטרון-רמאללה - חטיבת החי"ר 2, שתוגברה בשתי סוללות מגדוד תותחי שדה 1 וסוללת תותחים מגדוד כבד 6, וגדוד הקומנדו המצרי 53.
גזרת מרכז המשולש - חטיבת החי"ר 1, שתוגברה בשתי סוללות מגדוד כבד 6, סוללה מגדוד תותחי שדה 1 וסוללה מגדוד תותחי שדה 2.
גזרת צפון המשולש - חטיבת החי"ר 25, שתוגברה בגדוד הטנקים החזיתי 12, גדוד תותחי שדה 2 וסוללה מגדוד כבד 6.
המורדות המזרחיים ובקעת הירדן - חטיבת החי"ר 36, שתוגברה בפלוגת טנקים מגדוד 12 וגדוד תותחי שדה 3.
כוחות העתודה החזיתיים:
מתחם מעלה אדומים - חטיבת החי"ר 27.
צפון ים המלח - החטיבה המשוריינת 60, שתוגברה בגדוד תומ”תים 7 וגדוד נ"מ מתנייע 4.
ציר אל-בוקיעה צפונית לכרם א-סמרא - גדוד מהחטיבה המשוריינת 60.
צומת אל-מצרי - החטיבה המשוריינת 40, שתוגברה בגדוד תומ”תים 8 וסוללה מגדוד נ"מ מתנייע 4.
בעבר הירדן המזרחי:
גזרת עקבה-כרכ - חטיבת החי"ר 4, שתוגברה בפלוגת טנקי צנטוריון מגדוד 10, סוללת מכמ"ת 2 וסוללת מכמ"ת 5.
צפון ירדן - חטיבת החי"ר 12, שתוגברה בסוללה מגדוד תותחי שדה 3, סוללת מכמ"ת 1 וסוללת מכמ"ת 3.
גבול ירדן–סוריה - יחידת הסיור המדברית.
אזור עמאן-זרקא - חטיבת "המשמר המלכותי", שתוגברה בגדוד נ"מ 10 וסוללות מכמ"ת 7 ו-8.
אזור מפרק - החטיבה הממוכנת העיראקית 8, גדוד צש"פ 421 וגדוד הטנקים העיראקי 6.
חבוך (בסעודיה, ליד הגבול הירדני) - חטיבת החי"ר המוגברת הסעודית 11.
סדר הכוחות > צה"ל

תחת פיקוד צפון בפיקוד אלוף דוד אלעזר עמדו היחידות הבאות:
אוגדה 36, בפיקוד אלוף אלעד פלד - האוגדה כללה את היחידות הבאות:
חטיבה ממוכנת 45 (חטיבת ברק), בפיקוד סא"ל משה בר כוכבא
חטיבת חי"ר מוקטנת 9 (חטיבת עודד), בפיקוד אל"ם אהרן אבנון
חטיבת שריון מוקטנת 37 (עוצבת ראם), בפיקוד אל"ם אורי רום
אגד ארטילרי 212, בפיקוד אל"ם ברוך ברוכין
תחת פיקוד מרכז בפיקוד אלוף עוזי נרקיס עמדו היחידות הבאות:
חטיבת חי"ר מוגברת 16 (חטיבת ירושלים), בפיקוד אל"ם אליעזר אמיתי
חטיבה ממוכנת 10 (חטיבת הראל), בפיקוד אל"ם אורי בן ארי
חטיבת צנחנים 55 (עוצבת חוד החנית), בפיקוד אל"ם מרדכי גור
חטיבת חי"ר 4 (חטיבת קרייתי), בפיקוד אל"ם משה יטבת, ולאחר פציעתו החליפו אל"ם יוסף הרפז
חטיבת חי"ר 5 (חטיבת גבעתי), בפיקוד אל"ם זאב שחם
המערכה > המערכה האווירית

החל מהשעה 11:40, ביום הראשון של מלחמת ששת הימים, החל הצבא הירדני להפגיז את שדות התעופה הישראלים שהיו בטווח תותחיו. תחילה הופגז שדה התעופה רמת דוד ובהמשך הופגזו גם שדה התעופה במחנה סירקין, נמל התעופה הבינלאומי בלוד ושדה התעופה עקרון. בשדה התעופה של עקרון נפגע מההפגזה זנבו של מטוס תובלה מסוג DC-3 דקוטה.
במקביל להתפשטות ההפגזות גם המטוסים הירדניים יצאו להתקפה. שני מטוסי הנטר תקפו את נתניה ומטוסי הנטר אחרים תקפו את שדה התעופה סירקין, העלו באש מטוס תובלה מסוג נורד וכמה חיילים נפגעו. ההנטרים שתקפו בסירקין נפגשו בדרכם חזרה במיראז'ים שהפילו אותם.
חיל האוויר העיראקי הקצה למשימת המלחמה בישראל, במסגרת חיל המשלוח העיראקי, טייסת של מטוסי הוקר הנטר, טייסת של מטוסי מיג 21 ומטוסי הפצצה מסוג טופולב 16. מטוסי הקרב העיראקיים פעלו משדה התעופה H-3, הקרוב לגבול הירדני, והמפציצים פעלו מתוך עומק הטריטוריה העיראקית.
ב-5 ביוני, בשעה 14:30, תקף מבנה של מטוסי הנטר את מושב נהלל. למחרת בבוקר תקף מבנה של מטוסי הנטר את חטיבת ברק ופצע חמישה חיילים. למחרת, הפציץ מטוס טופולב 16 את העיר נתניה והרג אזרחית אחת. בדרכו חזרה הפציץ את מבואות עפולה, אך פצצותיו לא התפוצצו (שני חיילים ישראלים נהרגו כשניסו לנטרל אותן) והמשיך לאזור רמת דוד, שם נפגע מאש נ"מ והתרסק מעל מחנה עמוס. פיצוצו גרם למותם של 14 חיילים ישראלים ופציעתם של שמונה נוספים (ראו פירוט בערך תקיפת מטוס טופולב עיראקי בישראל).
בתגובה לפעילות חיל האוויר העיראקי תקף חיל האוויר הישראלי את שדה התעופה H-3 שלוש פעמים, שבמהלכן בוצעו 11 גיחות של מטוסי ווטור ו-8 גיחות של מטוסי מיראז' 3. במהלך התקיפות הושמדו על הקרקע 8 מטוסי מיג 21, 10 מטוסי הנטר ומטוס תובלה אחד. בפעילות הזאת איבד חיל האוויר הישראלי שני מטוסי ווטור ומיראז' אחד.
פחות ממחצית השעה אחרי התקיפות הסוריות והירדניות יצאו מטוסי חיל האוויר הישראלי להפצצת שדות התעופה מהם יצאו ההתקפות. במהלך 288 גיחות ישראליות הופצצו שדות התעופה של סוריה, ירדן וגם שדה התעופה H-3 שבעיראק. בתקיפות אלה לא היה למטוסי חיל האוויר הישראלי את יתרון ההפתעה, לכן נערכו קרבות אוויר והופעלה נגדם אש נ"מ כבדה. מספר מטוסים ישראלים נפגעו בקרבות אוויר ועל ידי אש מהקרקע וחלק מהטייסים נטשו את מטוסיהם. אחד הטייסים נרצח על ידי המון סורי ואחרים נלקחו בשבי. מטוס אוראגן ישראלי, שמערכת הקשר שלו נפגעה במפגש עם חוטי חשמל שנכרכו סביב גוף המטוס, נפגע בדרכו חזרה, לאחר שסטה מנתיבו, על ידי טיל קרקע-אוויר ישראלי מסוג הוק, שהוצב בהגנה על הקריה למחקר גרעיני - נגב בדימונה וטייסו יורם הרפז נהרג.
החל מהיום השני הופנתה טייסת 147 לסייע בחזית הירדנית. לאור העובדה שמטוסים רבים שלה נפגעו ביום הראשון מאש מנשק קל הוחלט על תקיפות מגובה רב יותר. במהלך התקיפות ביום זה תקפה הטייסת בעיקר כוחות שריון ירדניים, בין השאר בציר ירושלים-יריחו ובצפון מערב השומרון. ביום זה נהרג טייס אחד ליד מנזר מאר אליאס, מדרום לירושלים. גם ביום השלישי תקפה הטייסת כוחות שריון בחזית הירדנית, בהם כוחות של דיוויזיית שריון עיראקית שהגיעה ממזרח לסיוע.
תוצאות המערכה

700 ירדנים ועשרה עיראקים נהרגו וכ-2,500 ירדנים וכ-30 עיראקים נפצעו, בעוד שכ-250–300 ישראלים נהרגו וכ-2,400 נפצעו. בנוסף, הירדנים איבדו במלחמה 179 טנקים, 480 תותחים, 53 נגמ"שים, 3,166 כלי רכב וכמעט 20,000 כלי נשק שונים.
במהלך המערכה כבשה ישראל את כל שטחי יהודה ושומרון, כולל ירושלים המזרחית, ושחררה את האתרים הקדושים ליהדות; הכותל המערבי, מערת המכפלה וקבר רחל.
לאחר מכן

הכוחות הישראלים המשיכו אל רמת הגולן, שהייתה אז תחת השלטון הסורי. לאחר קרבות קשים עם חיילים סורים, הצליחו הישראלים לכבוש את רמת הגולן.
לאחר המלחמה נוצר ויכוח ער, בו חלק משרי הממשלה צידדו בהחזרת האזורים שנכבשו, וחלקם האחר צידדו להחזיק בהם כפיקדון עד שייחתם הסכם שלום. על מזרח ירושלים החליטה הממשלה בשנת 1967 להחיל בצו את "המשפט, השיפוט והמינהל הישראליים" – בפועל, לספחה לישראל ולתת לתושביה תושבות קבע בישראל. בהמשך ניתנה להם הזכות להיעשות אזרחי המדינה. בספטמבר אותה השנה נערך ביהודה ושומרון (להוציא מזרח ירושלים) מפקד אוכלוסין, בו נמנו 595,900 נפש. כבר בשנים הראשונות לשלטון הישראלי, 1967–1969, נערכו בערי הגדה פעולות חבלה וניסיונות למרי אזרחי, שכללו שביתות, הפגנות והתפרעויות.
תחת הממשל הצבאי הישראלי, חולקו יהודה ושומרון לשבע נפות: ג'נין, טולכרם, שכם, רמאללה, ירדן (רצועה ממזרח לגב ההר לאורך בקעת הירדן), בית לחם וחברון.
בעקבות המהפך בשנת 1977 החלה ממשלת מנחם בגין להאיץ את הקמת ההתנחלויות בשטחי יהודה ושומרון וחבל עזה, וכן לחזק את הקשר של מזרח ירושלים לישראל. משרדי ממשלה והמטה הארצי של המשטרה נבנו בכוונה תחילה במזרח ירושלים. המונח "השטחים המוחזקים" הוחלף ברדיו בשנות ה־80 ל"יהודה ושומרון", והוחל שידור מזג האוויר באזור. בשנת 1980 נחקק חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל המדגיש ש"ירושלים השלמה והמאוחדת היא בירת ישראל". יתר שטחי יהודה ושומרון מוחזקים עד היום בתפיסה לוחמתית, חלים עליהם ממשל צבאי וחקיקה צבאית ומעמדם הסופי לא הוכרע.
לקריאה נוספת

מיכאל אורן, שישה ימים של מלחמה, הוצאת דביר, 2017
צה"ל המחלקה להיסטוריה, לכבוש את ההר, הוצאת מודן, 2017
ביאורים

↑  "מחטף - כינוי לפעולה התקפית מהירה וקצרה של השתלטות על שטח בשעת כושר, כדי לקבוע עובדה פוליטית-צבאית בשטח." מתוך: יאיר בורלא, לקסיקון למונחים צבאיים, דביר, 1988.
אמונות ימאים

סמליל הסירנה
סירנה מפתה ימאי לאי שלה, ציור של ג'ון ויליאם ווטרהאוס.
אמונות ימאים הן מקבץ מידע מהתחום האי רציונלי, המהווה חלק מההשכלה הימית של אנשי הים. אשר בדרך כלל היו נפוצים ברחבי העולם. חלק מהאמונות הללו הן אמונות טפלות פופולריות, בעוד שאחרות מתוארות בצורה טובה יותר כמסורות, פולקלור, מיתוסים, אגדות, או תופעות שלא נמצא להן הסבר רציונלי.
מקור ותפוצה

מקורן של אמונות הימאים נובע מהסיכונים הטבועים בכל הפלגה, וחשיבות המזל, טוב או רע, שיינתנו משמעות אסוציאטיבית ביחס לחיים של ימאי, דייג או צוות בכלל. גם במאה ה-21 ימאים והדייגים מבצעים משימות מסוכנות ביותר, בתנאי סביבה קשים, עם שיעור תאונות קטלניות גבוה ביותר.
האמונות נפוצות בתרבות של עמים שונים על פני תבל עם הדגשים שונים בין התרבויות. המונח "אמונות טפלות" שגור בפי אנשי היבשה. הימאים בני דתות שונות אולי אינם מקיימים את הלכות הדת אך ניתן להגדיר את מרביתם כ"יראי שמים".
טקסים

במסורת הימאים מקובלים מספר טקסים. חלקם היתוליים לשבור את חד-גוניות ההפלגה הארוכה וחלקם עלולים להיות קשורים לאמונה כל שהיא.
טקסים > טקס חציית משווה

חציית קו המשווה באוניות סוחר ובחיל הים הישראלי נחוג כמחזה היתולי עם כללי לבוש וצורת דיבור ומסתיים בתעודה אישית מאוירת וחתומה על ידי נפטון בכבודו ובעצמו.
טקס חציית המשווה באניית צים "יהודה" א/מ 70, בשנת 1955.
תעודת "אביר הים" שהוצאה למפליגי אח"י משגב בהפלגת מבצע משווה 1955.
טקסים > טקס השקת אונייה

בטקס השקת אונייה ניתנת תשומת לב רבה למסורת. הכרזה מוקדמת על שם האונייה אינה רצויה ורק במהלך הטקס ניתן השם. כאשר בקבוק השמפניה לא נשבר במכה הראשונה או עף מעבר לגוף האוניה, רואים בכך סימן רע לבאות.
בהשקת ספינת סער 4 הראשונה במספנות ישראל, אח"י רשף, הטילה גב' גולדה מאיר את בקבוק השמפניה שהיה קשור כמטוטלת. העוצמה לא הייתה מספיק חזקה ודופן המבנה העלי של הספינה הייתה גמישה וכך הבקבוק נותר שלם. מפקד הספינה מיכה רם תפס את הבקבוק ושבר אותו על הדופן לתשואות הקהל. אח"י רשף שירתה שנים רבות בחיל הים ללא פגע או רבב.
קורבן אדם - בתקופה הקלאסית שררה אמונה טפלה שכדי להצליח בקרבות, ספינת המלחמה חייבת לטעום דם אנוש במהלך השקתה. היה מנהג באזור הים התיכון וכן בהשקות ספינות הוויקינגים שיועדו למלחמה לפיו עבד או שבוי נקשר על גושי תמיכת השדרית כך שכשגוף הספינה מחליק, ואוסף מהירות בדרכו לים, גופתו נמחצה. לאחר מכן קבעו את ראשו שניתק על עמוד החרטום. באיי שלמה המשיך המנהג למאה העשרים עד שמאוחר יותר הוחלף בהתזת דם תרנגול.
טקס השקת אח"י רשף - בקבוק השמפניה לא נשבר בפעם הראשונה. מיכה רם סינן ברכה משלו והטיח את הבקבוק בחוזקה שיישבר, 19 בפברואר 1973.