stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קליבר

ערך זה עוסק בקוטר פנימי של קנה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
המונח קליבר מציין את הקוטר הפנימי של צינור או הקוטר החיצוני של תיל, מוט וגופים גליליים אחרים.
המילה נגזרה מהמילה הערבית "קאליב" - תבנית.
המונח נפוץ בעיקר בהקשר של כלי ירייה, אך נעשה בו שימוש גם בתחומים אחרים.
כלי ירייה

בכלי ירייה, הקליבר הוא הקוטר הפנימי של הקנה. בקנה מחורק נמדד הקוטר בנקודה הרחבה ביותר. הקליבר של כלי ירייה מתוצרת בריטניה וארצות הברית מצוין באינצ'ים, ובמרבית המדינות האחרות - במילימטרים.
הקליבר משמש גם כיחידת מידה לאורך קנים (בעיקר בתותחים). במקרים אלו, יחולק אורך הקנה בקוטרו. למשל, קנה שאורכו 800 אינץ' וקוטרו 16 אינץ', יסומן כקליבר 50/ "16, קרי קוטר "16 ואורך "800 = 50 * "16. לעיתים מצוין האורך באמצעות האות "L": למשל, תותח 75mm/L48 הוא תותח בקוטר 75 מילימטר ובאורך 3,600 מילימטר.
בנוגע לנשק קל, המונח "קליבר" מתייחס גם לסוג הכדור, Cartridge, ולא רק לקוטר הרובה. כך למשל כדור 7.62 מ"מ נאט"ו וכדור 0.30 קרבין שניהם בקוטר 7.62 מילימטרים (0.300 אינץ') אך מדובר בתחמושת שונה, ולכן הם דורשים קנה ומכלולים שונים.
כלי ירייה > שיטת הסימון

ישנן שלוש שיטות לסימון קליברים של כלי ירייה. השתיים הנפוצות מבניהן הן:
השיטה האירופאית - ציון הקליבר במילימטרים:
בשיטה האירופאית יצוין ראשית קוטר הקנה (ולא הקליע, כפי שמקובל לחשוב; רובה M16 מוגדר כ-5.56 מ"מ אבל זהו קוטר הקנה, בעוד קוטרו של הקליע הוא 5.70 מ"מ, והוא נדחס אל הקנה מעצמת הדחף שיוצרים הגזים תוצרי שריפת חומר הנפץ). אחריו יופיע אורך התרמיל. למשל:
5.56x45 מ"מ נאט"ו. כלומר - קנה בקוטר 5.56 מ"מ, ותרמיל באורך 45 מ"מ.
השיטה האמריקאית - ציון הקליבר באינץ'.
בשיטה האמריקאית כלל לא יצוין התרמיל, וקוטר הקנה יוצג באינץ', למשל:
0.338", כלומר - קנה בקוטר 0.338 אינץ' (8.6 מילימטרים).
כך ניתן, למשל, להתקל בשני הסימונים .308" ו-7.62x51 מ"מ נאט"ו, כאשר בעצם מדובר באותו כדור (גרסה אזרחית וגרסה צבאית).
כמו כן קיימת שיטה שלישית, בריטית.
כלי ירייה > מדידת הקליבר של רובה Shotgun

רובה Shotgun (נקרא בעברית פעמים רבות גם "רובה ציד") הוא רובה חלק-קדח היורה תחמושת שונה מרובים מחורקי-קדח. את קוטר הקנה (gauge) מודדים ביחידת ה-gauge. יחידה זו מודדת את קוטר הקדח (החלק הפנימי של הקנה) לפי המשקל של כדור עופרת שקוטרו כקוטר הקנה. משקלו של כדור עופרת של 2 gauge חצי פאונד, ואילו משקלו של כדור של 10 gauge הוא עשירית פאונד, וקטן יותר. רובה שהקליבר שלו הוא 2 gauge הוא כזה שכדור עופרת שקוטרה כקוטר קנהו הוא חצי פאונד, ואילו רובה שהקליבר שלו הוא 10 gauge הוא כזה שכדור עופרת שקוטרה כקוטר קנהו הוא עשירית פאונד. לכן, הרובה בקליבר 2 gauge בעל קנה עבה ורחב יותר מאשר רובה בקליבר 10 gauge. ההמרה מ-gauge למילימטרים היא מהצורה  d_{n}=c\cdot n^{-1/3} כאשר c הוא קבוע מספרי שכולל יחידות,  d_{n} הוא קוטר הרובה במילימטרים ו-n הוא מספר ה-gauge. בדרך כלל, ככל שהקליבר גדול יותר, עוצמת הירייה גדולה יותר.
כלי ירייה > קליברים נפוצים

5.56x45 מ"מ נאט"ו - זהו הקליבר התקני של תחמושת לרובי סער בברית נאט"ו. זה הקליבר של רובי סער דוגמת סדרת ה-M-16. יעיל לטווחים של עד 500 מטר.
0.22 אינץ' (5.59 מ"מ) - קליבר הבא לשימוש באקדחים קטניים אשר פחות משמשים להגנה עצמית (לרוב צייד של חיות קטנות או הכשרת יורים חדשים), ברובה הרוגר 10/22, ועוד.
7.62x51 מ"מ נאט"ו - הקליבר התקני של תחמושת ברית נאט"ו לרובי צלפים (דוגמת הרמינגטון M-24) ומקלעים (דוגמת ה-FN MAG 58). בעבר שימש גם כתחמושת התקנית לרובי הסער של ברית נאט"ו (עד למעבר ל-5.56 מ"מ). זהו הקליבר של רובה M-14. יעיל לטווחים של עד 800 מטר.
7.62x39 מ"מ, קליבר "מזרחי" (משויך בעיקר למדינות ברית ורשה) - בו עושים שימוש הדגמים המוקדמים של רובה הקלשניקוב, יעיל עד לטווחים של כ-300 מטר.
5.45x39 מ"מ נחשב כקליבר "מזרחי" אף הוא, ובו עושים שימוש חלק מהדגמים המאוחרים של רובה הקלשניקוב.
0.338 לפואה מגנום (8.58x70 מ"מ לפואה מגנום) - קליע בקוטר 8.58 מ"מ או 8.6 מ"מ. הקליבר של רובי צלפים לטווחים ארוכים, ויעיל גם בטווחים של 1,200–1,500 מטרים.
7.92 מ"מ - הקליבר של כלי נשק גרמניים עד לשנת 1945.
9x19 מ"מ פרבלום - קליבר של אקדחים ותת-מקלעים שונים. נפוצות גם גרסאות 9 מ"מ באורכי תרמיל 17 (מכונה "9 קצר"), 18 ("9 מאקארוב) ו-21 (ייצור מיוחד על ידי ישראל המיוצא לשווקים במדינות בהן החוק אוסר על אזרחים שימוש בכלי נשק בעלי קליבר "צבאי", דוגמת האחרונים, לדוגמה באיטליה).
12.7 מ"מ נאט"ו הידוע כ-0.50 BMG - זהו הקליבר של מקלע כבד בראונינג מדגם M2 ומספר רובי צלפים כבדים, בהם הבארט M82A1. יעיל עד לטווחים של 1,500–2,000 מטר.
‎.30-06 ספרינגפילד - קליבר של כלי נשק אמריקניים, היה בשימוש מסוף מלחמת העולם הראשונה ועד לשנות ה-60 של המאה ה-20. עדיין משמש לשימושים אזרחיים (ציד). דוגמאות לכלי נשק שהשתמשו בקליבר זה: רובה M1 גאראנד, רובה אוטומטי בראונינג.
0.300 בלקאאוט (0.300 BLK) - כדור בקוטר 7.62x35 מ"מ שפותח במקור לשימוש כוחות מיוחדים כדי להחליף את השימוש בתת-מקלע בקליבר 9 מ"מ ששומש בעיקר ללוחמה בשטח בנוי ולעבודה עם מעמעם (משתיק קול). מיועד לשימוש יעיל עם אורך קנה קצר וקליע תת-קולי על מנת לקבל רעש מאוד נמוך בשימוש מעמעם ובמידת הצורך לעבור לתחמושת על קולית לעוצמת אש גבוהה וטווח משמעותי.
שימושים אחרים

באדריכלות - משמש המונח קליבר לציון קוטרם של עמודים.
בימאות - הקליבר של שרשרת הוא הקוטר של המתכת ממנה כופפו החוליות.
בחקלאות - ישנם מספר מוצרים שקוטרם מצוין בקליבר כגון זיתים, אפונה וביצים.
מכשיר למדידת קוטר ומרחק המכונה בעברית קליבר (תרגום רשמי: מד זחיח), שיבוש של המונח האנגלי Calipers.
ראו גם

קנה (נשק)
כדור (תחמושת)
פגז
מדידת אורך קנה בקליבר
הכיבוש היפני בקוריאה

הכיבוש היפני בקוריאה הוא הכינוי לתקופה בת 35 שנה בה שלטה האימפריה היפנית בקוריאה. הסיפוח, שהחל בהדרגה לאחר מלחמת סין–יפן הראשונה, התחזק בסיום מלחמת רוסיה–יפן, והושלם לאחר רצח איטו הירובומי בהסכם כפוי ב-1910. השלטון היפני בקוריאה הסתיים בהצהרת פוטסדאם שנחתמה באוגוסט 1945 ונתנה תוקף לכניעתה של יפן במלחמת העולם השנייה.
השליטה היפנית בחצי האי הקוריאני הייתה למעשה סיפוח ולא כיבוש אך עם השנים התקבע השם "הכיבוש היפני בקוריאה".
רקע

השפעת היפנים בקוריאה החלה כבר בסוף המאה ה-19, כאשר מעצמות קולוניאליות מאירופה, בהן בריטניה, צרפת והולנד, התחרו ביניהן על השפעה באמצעות קולוניות מעבר לים. יפן, שרצתה גם היא לגרוף השפעה, ראתה בקוריאה טריטוריה חשובה להבטחת האינטרס היפני, במיוחד כאשר הייתה קוריאה במאה ה-19 חלק מאזור השפעה סיני. ב-27 בפברואר 1876 נחתם "הסכם גנגווה" (강화도조약, Ganghwa Treaty) בין האימפריה היפנית לקוריאה, שמטרתו הייתה לפתוח את השוק הקוריאני למסחר של מוצרים יפניים. במשך השנים צברו היפנים השפעה אדירה בקוריאה.
ב-22 באוגוסט 1910 נחתם הסכם סיפוח הדדי בין ראש ממשלת קוריאה אן צ'ונג-גון לבין המושל היפני של קוריאה בשם קיסר יפן (שנכנס לתוקף ב-29 באוגוסט 1910), שעיקרו הסכמה הדדית לסיפוח מלא של חצי האי הקוריאני לשלטון יפני. צורת הממשל החדשה הייתה באמצעות ממשלת בובות, שכן בקוריאה שלט מושל שהיה כפוף לחלוטין למרותו של הקיסר היפני, וקיבל מעשית הוראות מטוקיו. ההסכם המביך נחשב בקוריאה כהסכם משפיל מאין כמותו. כינויו של ההסכם, שנחתם בשנת הכלב לפי לוח השנה הקוריאני, הוא "ההשפלה הלאומית בשנת הכלב" (경술국치). היום בו הוא נחתם מכונה בקוריאה "יום ההשפלה הלאומי".
תקופת סיפוח קוריאה

בתקופת הסיפוח היפני התפתחה קוריאה הודות לשיפורים טכנולוגיים ולתמורות כלכליות שחלו בעולם בכלל וביפן בפרט. כבישים נסללו, רשתות תקשורת החלו לפעול ותחבורה ציבורית ענפה התפתחה במהירות. לרוב, שימשו האלמנטים המודרניים הללו את צורכיהם של היפנים ואת משטרם הריכוזי. היפנים הדיחו מן השלטון את שושלת ג'וסון,, הרסו את ארמון קיונגבוק (경복궁, Gyeongbokgung) בסיאול בשטחו בנו את מבנה הממשל ששימש אותם, ובנו מערכת מיסים חדשה שהתבססה על גידול תוצרת חקלאית וייצואה ליפן, וכללה גם רציחות שקטות של איכרים מהפריפריה שסירבו לשלם מיסים.
הקיסר גוג'ונג מת בינואר 1919. הוא ככל הנראה הורעל. קצת לאחר מותו הפתאומי, ב-1 במרץ, הפתיעו הקוריאנים את היפנים בהצהרת עצמאות ומייד החלו ברחבי המדינה להפגין נגד הנוכחות של הפולשים היפנים. היפנים דיכאו את ההתנגדות בכוח. כ-7,509 מפגינים נהרגו מאש הצבא והמשטרה היפניים שנכחו במקום על פי מקורות קוריאניים (553 הרוגים לפי היפנים). מתנגדים בכפרים של נוצרים-קוריאנים נצלבו ונשרפו חיים בכנסיות על ידי הכוחות היפניים. תנועות ההתנגדות לשחרור קוריאה מעול הכיבוש היפני נשענו בין היתר על תוכנית 14 הנקודות בנאומו המפורסם של נשיא ארצות הברית דאז, וודרו וילסון, שקרא לסיום הכיבוש הקולוניאלי (שהיה בעיקרו אירופי) ברחבי העולם ולמען הזכות להגדרה עצמית של העמים הכבושים. הנשיא נמנע מלהזכיר את המצב בקוריאה ככל הנראה בשל האינטרסים שהיו לו באזור, בעיקר קשרי מסחר עם הסינים.
ההתנגדות לסיפוח

בהשפעת תנועות ההתנגדות שקמו ב-1 במרץ 1919, הוקמה ממשלה קוריאנית גולה בשאנגחאי, סין, שדגלה בסיום השליטה היפני בקוריאה ובהתנגדות פעילה לנוכחות הצבא האימפריאלי היפני בחצי האי. לממשלה הגולה היו שני הישגים זעירים במאבקם נגד הכובשים היפנים. הבולט שבהם היה ניצחון של מיליציות חמושות ששלחו על גדודים של הצבא האימפריאלי היפני בצ'ינגשאנלי (青山里 במנדרינית תקנית) שבמנצ'וריה - הישג שהתרחש במסגרת ניסיונם של היפנים לכבוש את המחוז המיוער ג'יאנדאו שבצפון סין ב-1920, וגרם לכמעט 1,000 אבדות בנפש בצבא היפני. ההישג השני היה מארב מוצלח שתכננו מצביאי הממשלה הגולה ב-1932 נגד הקצונה הבכירה של הצבא היפני בסין. הממשלה הגולה שהוקמה ב-1919 נחשבה כלגיטימית בעיני העם הקוריאני, ועובדה זו אפילו מעוגנת בחוקה המודרנית של קוריאה הדרומית.
ההתנגדות לסיפוח היפני לא פסקה לאורך תקופת שלטונם של היפנים. התקוממויות רבות, שהמפורסמת שבהן התרחשה על ידי סטודנטים של קואנגג'ו ב-1929, הובילה בסופו של דבר להידוק החבל סביב צווארה של קוריאה ב-1931. הממשל הצבאי שהחילו היפנים בחצי האי הפך לדומיננטי יותר וחזק יותר. פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה ב-1937 שנמשכה לאורך מלחמת העולם השנייה, הביאה לניסיונם של היפנים למחוק את התרבות הקוריאנית. השלטון היפני הפך את התפילות במקדשים של דת השינטו היפנית כחובה בקוריאה, הפסיק את השימוש בשפה הקוריאנית בבתי הספר וביטל את חוקיותם של אלמנטים עיקריים בתרבות הקוריאנית. התרבות והכלכלה הקוריאנית ספגו מכות קשות בעקבות התקנות החדשות. השפה הקוריאנית נאסרה לשימוש גם מחוץ לבתי הספר ובעיתונות הכתובה, והתושבים אולצו לאמץ להם שמות יפניים. חפצי נוי רבים הושמדו או נלקחו ליפן, ועד היום ניתן למצוא חפצים תרבותיים שמקורם בקוריאה במוזיאונים ואוספים פרטיים, בעיקר ביפן ובארצות הברית.
במהלך מלחמת סין–יפן השנייה ומלחמת העולם השנייה אולצו קוריאנים רבים להשתתף במאמץ המלחמתי היפני. עשרות אלפי גברים גויסו ליחידות הלוחמות של הצבא היפנים, וכ-200,000 נשים ונערות צעירות ("נשות ניחומים"), בעיקר מקוריאה ומסין, גויסו כשפחות מין לצבא היפני עבור החיילים בחזית.
גלי הגירה קוריאנית יצאו מחצי האי הקוריאני, בעיקר למנצ'וריה ומחוז פרימורסקאיה שבחלקה הדרום-מזרחי של ברית המועצות. חלק מהמהגרים הללו ייסדו תנועות שחרור שלחמו למען עצמאות קוריאה, שלהן מיליציות חמושות שלחמו מלחמת גרילה נגד כוחות יפניים מחוץ לגבולות חצי האי הקוריאני. בשנות הארבעים של המאה ה-20 התאחדו תנועות השחרור לכדי גוף אחד שנקרא "צבא השחרור של קוריאה". רבים מהלוחמים והקצינים של צבא השחרור הקוריאני הצטרפו לימים לצבא השחרור העממי הסיני.
תום הנוכחות היפנית בקוריאה

סיום השליטה היפנית הגיע עם כניעתה של יפן לבעלות הברית ב-15 באוגוסט 1945, עם חתימת מנהיגיה של יפן על הצהרת פוטסדאם, המקבלת את תנאיה של בעלות הברית. ניצחון בעלות הברית במלחמת העולם השנייה שם קץ ל-35 שנות שלטון יפני בקוריאה. ברית המועצות קיבלה את כניעת יפן בחלקו של חצי האי הקוריאני שמצפון לקו הרוחב 38, ואילו ארצות הברית קיבלה את כניעת יפן בחלקו שמדרום לקו הרוחב 38. החלוקה אמורה הייתה להיות זמנית, כאשר בתום ההליכים אמורה הייתה לקום מדינה קוריאנית מאוחדת אחת משני צדי קו הרוחב. ברית המועצות הצליחה לחזק את המרכיבים הקוריאניים הדוגלים בעקרונות הקומוניזם בקוריאה הצפונית, אך כשלה בניסיון חיזוק הקומוניזם בדרום. במאבק בין הקומוניסטים המקומיים, הקומוניסטים ששבו לאחר השחרור מסין ואלה שהגיעו מרוסיה, העלו את הקומוניסטים הנאמנים לברית המועצות בראשות קים איל-סונג, בעוד שבדרום, האמריקאים דיכאו את הוועדות העממיות אותם ראו כסוציאליסטיות, והצניחו לשלטון פוליטיקאי אמריקני זקן ממוצא קוריאני, סינגמן רי, אותו ראו כבעל גישה דומה לשלהם.
לאחר מלחמת קוריאה הפך הסדר החלוקה לקבוע, שכן חצי האי הקוריאני מחולק בין קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית, על אף שיש הסבורים שאין זה המצב הטבעי של העם הקוריאני - שחי כיום משני צדי הגבול.
השליטה של היפנים, בקוריאה, בטאיוואן וגם בסין, ידועה כתקופה של פריחה בהתפתחות המודרנה בקוריאה אך מלווה בהפרות בוטות של זכויות אדם. ישנם גם היסטוריונים בעלי עמדה אפולוגטית לסיפוח היפני. כיום, הנושא הזה עדיין פתוח ונידון בין ממשלות יפן וקוריאה. הרגש האנטי-יפני עדיין חזק בקוריאה, וביבשת אסיה בכלל, כתוצאה מהשלטון היפני והאכזריות בה נודעו החיילים היפנים.
לאחר השחרור

תקוות לקוריאה אחת, עצמאית ומאוחדת ("חופשייה ועצמאית") ירדו לטמיון במהירות, כאשר הפוליטיקה של ראשית ימי המלחמה הקרה וההתנגדות הפנימית לתוכנית הנאמנות של המעצמות לקוריאה גרמו ב-1948 להקמתן של שתי ממשלות נפרדות - אחת בדרום בהשפעה אמריקנית ואחת בצפון בהשפעה סובייטית. המערכת הפוליטית שהונהגה בקוריאה הדרומית הושפעה מהקפיטליזם האמריקני, ואילו המערכת הפוליטית בקוריאה הצפונית הושתתה על עקרונות הקומוניזם. מערכות השלטון השונות בתכלית, ורצונה של כל אחת מהן לאחד את חצי האי הקוריאני כולו, הובילו בסופו של דבר לתקיפתה של קוריאה הצפונית את הדרומית בפריצתה של מלחמת קוריאה ביוני 1950, שהייתה אחד הביטויים הצבאיים הקשים ביותר למלחמה הקרה בין ארצות הברית, שתמכה בדרום הקפיטליסטי, לבין ברית המועצות וסין, שתמכו בצפון הקומוניסטי.
ראו גם

היסטוריה של קוריאה
האימפריה היפנית
הערות שוליים

↑  שושלת צ'וסון הייתה השושלת השלטת בקוריאה ערב פלישת היפנים לחצי האי. פרטים נוספים ניתן לקרוא בערך היסטוריה של קוריאה.
↑  ד״ר אלון לבקוביץ׳, חג "תנועת האחד במרס" בקוריאה, באתר ״הקוריאנים״ - המדריך לקוריאה מאת איציק יונה, ‏1 במרס, 2021
↑  לפרטים נוספים ראו כאן
↑  ממצאיו של תחקיר שערכה ממשלת קוריאה הדרומית שפכו אור על המדיניות הזו. 34,369 חפצי נוי קוריאניים בתקופת הכיבוש היפני נמצאו ביפן, ו-17,803 נמצאו בארצות הברית. 네이버 :: 페이지를 찾을 수 없습니다., www.naver.com
↑  http://countrystudies.us/south-korea/8.htm
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007546084305171  BnF: cb15375476c (data)  LCCN: sh85073038  NDL: 00573700  NKC: ph620210  NLK: KSH2001025579 
שער הניצחון בפיונגיאנג המנציח את ההתנגדות הקוריאנית לכיבוש היפני
נוסיבקה

נוסיבקה (אוקראינית: Носівка) היא עיר במחוז צ'רניהיב אוקראינה.
היישוב מוזכר לראשונה במסמכים משנת 1147. החל מ-1471 הוא חלק ממלכת ליטא, והחל מ-1569 חלק מממלכת פולין. ב-1662 ושוב ב-1679 נשרפה בפלישות של הטטרים.
ב-1866 היו בנוסיבקה 1,991 בתי אב ו-11,123 תושבים, ב-1897 היו 3,155 בתי אב ו-16,947 תושבים.
החל מ-1917 היא חלק של הרפובליקה העממית של אוקראינה, ב-1921 הפכה לחלק מברית המועצות.
ב-1960 נוסיבקה קיבלה מעמד של עיר.
יורי יאקובלב

| --- | --- |

 לידה:  25 באפריל 1928 מוסקבה, ברה"מ 
 פטירה:  30 בנובמבר 2013 (בגיל 85) מוסקבה, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 תקופת הפעילות:  1952–2013 (כ־61 שנים) 
 מקום לימודים:  המכון לתיאטרון על שם בוריס שצ'וקין (1952) 
 בן או בת זוג:  Catherine Raikina (1961–1964)  Kira Machulskaya (1952–1961)  Irina Sergeeva 
 צאצאים:  אליונה יאקובלבה, Aleksey Yakovlev, אנטון יאקובלב 
 פרסים והוקרה:  פרס ברית המועצות (1979)  עיטור מסדר המולדת דרגה שלישית (17 באוקטובר 1996)  פרס פיגארו (2011)  Stanislavsky State Prize of the RSFSR (1970)  הקריסטל של טורנדוט (1998)  תעודת הוקרה נשיאותית של הפדרציה הרוסית (25 באפריל 1998)  פרס הפדרציה הרוסית (1994)  העיטור על השירות למען המולדת דרגה שנייה (10 ביוני 2008)  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (2 ביולי 1968)  עיטור לנין (1988)  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית (28 באפריל 1961)  עיטור הדגל האדום של העמל (1978)  אמן העם של ברית המועצות (12 באוקטובר 1976)  מדליה להנצחת 850 שנים לייסוד מוסקבה  פרס נשיא הפדרציה הרוסית 
 פרופיל ב-IMDb
 
יורי יאקובלב (ברוסית: Юрий Яковлев; ‏25 באפריל 1928, מוסקבה – 30 בנובמבר 2013, מוסקבה) היה שחקן תיאטרון וקולנוע רוסי וסובייטי. הוא זכה בפרס ברית המועצות, פרס הפדרציה הרוסית ובשנת 1976 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות. על פעילותו בתחום התיאטרון הוא קיבל מספר עיטורים בתקופת ברית המועצות ורוסיה.
חייו

יורי יאקובלב נולד במוסקבה למשפחת משפטן. בשנת 1937, במהלך הטיהורים הגדולים, חלק גדול מקרוביו אבדו. לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה המשפחה נמלטה לאופה. בהיותו באופה יאקובלב החל לעזור לאימו בבית חולים צבאי. בשנת 1943 הם חזרו למוסקבה ויאקובלב החל לעבוד במוסך. בשנת 1948 הוא ניסה להתקבל ללימודים ב-VGIK ללא הצלחה, אך התקבל לבית הספר למשחק ליד תיאטרון וכטנגוב. את שנת הלימודים הראשונה הוא סיים בין הסטודנטים החלשים והיה על סף סילוקו מלימודים. בהמשך הישגיו השתפרו, ובשנת 1952, לאחר סיום לימודיו, התקבל לתיאטרון ווכטנגוב. יאקובלב שיחק על במתו של התיאטרון במשך כל חייו. במספר הצגות הוא שיחק לצד מיכאיל אוליינוב.
את התפקיד הראשון בקולנוע יאקובלב גילם כבר בשנת 1953, בהיותו סטודנט. בשנת 1958 הוא שיחק באחד התפקידים הראשיים בסרט של איוואן פירייב, "אידיוט", על פי ספרו של פיודור דוסטויבסקי. ההצלחה הגדולה הגיעה ליאקובלב לאחר השתתפותו בסרטיו של אלדר ריאזנוב, הבלדה הגוסארית וצחוק הגורל (ואף הופיע בסרט ההמשך משנת 2007, צחוק הגורל 2,) ובסרטיו של לאוניד גאידאי, כדוגמת איוואן וסילייביץ' מסב את מקצועו.
במקביל לקולנוע, בו יאקובלב שיחק בכ-70 סרטים, הוא המשיך להופיע בתיאטרון ווכטנגוב והיה בין שחקניו המובילים. יאקובלב עסק גם בדיבוב סרטים מצוירים ובקריינות.
בשנותיו האחרונות חדל להצטלם בקולנוע ובתיאטרון השתתף רק בהצגה אחת. יאקובלב נפטר ממחלה ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.
יאובקלב היה נשוי 3 פעמים ולו שלושה ילדים, כולם עוסקים במשחק.
אינוקנטי סמוקטונובסקי

| --- | --- |

 לידה:  28 במרץ 1925 Tatyanovka, רוסיה 
 פטירה:  3 באוגוסט 1994 (בגיל 69) קובינבקה, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 שם לידה:  Иннокентий Михайлович Смоктунович 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 תקופת הפעילות:  1946–1994 (כ־48 שנים) 
 מקום לימודים:  Pushkin Drama Theatre 
 פרסים והוקרה:  מדליית העוז (19 באוקטובר 1943)  דרגה שנייה במסדר המלחמה הפטריוטית (6 בנובמבר 1985)  צדפת הכסף לשחקן הטוב ביותר (1970)  מדליית העוז (18 בפברואר 1945)  פרס לנין (1965)  עיטור הידידות בין העמים  מדליה לציון 60 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה להנצחת 50 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה להנצחת 30 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 20 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 70 שנה לכוחות המזוינים של ברית המועצות  Badge "25 Years of Victory in the Great Patriotic War"  עיטור לנין  סרג'נט (דרגה)  המשמר הסובייטי  עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה דרגה ראשונה  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין  גיבור העמל הסוציאליסטי  מדליית ותיק העמל  מדליה על שחרור ורשה  אמן העם של ברית המועצות  מדליה להנצחת 40 שנים לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941־1945  מדליה על כיבוש ברלין  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית  פרס האחים וסילייב של הרפובליקה הסובייטית הרוסית  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
אינוקנטי סמוקטונובסקי בשנות ה-70
אינוקנטי סמוקטונובסקי (ברוסית: Иннокентий Смоктуновский; ‏28 במרץ 1925– 3 באוגוסט 1994, מוסקבה) היה שחקן תיאטרון וקולנוע רוסי וסובייטי. הוא זכה בפרס לנין והוענק לו התואר  האמן העממי של ברית המועצות (1974). על גבורתו בשדה הקרב קיבל מספר עיטורים, על פעילותו בתחום התיאטרון והקולנוע הוא קיבל עיטורים נוספים כולל עיטור לנין וכן תואר גיבור העמל הסוציאליסטי בשנת 1990.
ביוגרפיה

אינוקנטי סמוקטונובסקי נולד למשפחת איכר בכפר בקרבת העיר טומסק שבדרום סיביר. משפחתו שהייתה ממוצא בלארוסי נקראה "סמוקטונוביץ'". בשנת 1929 המשפחה עברה לטומסק ואחר כך לקרסנויארסק. בתחילת מלחמת העולם השנייה אביו גויס ונהרג במהלך שנת 1942.
לאחר גיוס ראש המשפחה לצבא, אינוקנטי הצעיר עזב את בית הספר, סיים קורס חובשים ועבד בבית חולים צבאי. בינואר 1943 הוא גויס ולאחר סיום הטירונות השתתף בקרב קורסק. בדצמבר 1943 נפל בשבי אך הצליח להימלט בינואר 1944. אינוקנטי סמוקטונובסקי הוסתר על ידי משפחה מקומית ובפברואר 1944 הצטרף לקבוצת פרטיזנים. במאי 1944 הצטרף לכוחות הצבא האדום, השתתף בקרבות סביב ורשה וסיים את המלחמה בשטח גרמניה. על השתתפות בקרבות הוענק לו פעמיים עיטור האומץ.
לאחר שחרור מהצבא סמוקטונובסקי חזר לקרסנויארסק. תחילה רצה ללמוד במכון ליערנות אך בסופו של דבר החל ללמוד משחק בסטודיו למשחק ליד התיאטרון המקומי. כיוון שתקופת מה הוא היה בשבי הגרמני, סמוקטונובסקי היה מוגבל מלהגיע לערים הגדולות. לכן ביקש להתקבל כשחקן בתיאטרון עירוני בעיר נורילסק שבצפון סיביר. רוב שחקני התיאטרון שם היו משוחררי גולג. בשנת 1951 בלחץ הנהלת התיאטרון הוא החליף את שמו ל"סמוקטונובסקי".
בשנת 1952 סמוקטונובסקי עבר למחצ'קלה בקווקז ואחר כך לוולגוגרד בהם שיחק בתיאטרון המקומי.
לאחר מותו של יוסיף סטלין בוטלו המגבלות על שבויים לשעבר וסמוקטונובסקי יכול היה להגיע למוסקבה. הוא ניסה להתקבל בתיאטראות העיר אך ללא הצלחה יתרה. הוא הצליח להתקבל לתיאטרון זוטר וקיבל תפקידים משניים בלבד. בהיותו במוסקבה הוא התחיל להופיע גם בקולנוע.
התפתחות הקריירה

בשנת 1957 גאורגי טובסטונוגוב הזמין את סמוקטונובסקי לתיאטרון הדרמה הגדול בלנינגרד. התפקיד הראשון שלו בלנינגרד היה הרוזן מישקין ב"אידיוט" על פי פיודור דוסטויבסקי. הצגת בכורה התקיימה ב-31 בדצמבר 1957 והייתה הצלחה גדולה. עד עכשיו תפקיד זה נחשב לאחד משיאי הקריירה של השחקן.
במקביל להצגות חדשות בתיאטרון סמוקטונובסקי המשיך לשחק בקולנוע. לאור לוח הזמנים הצפוף יחסיו עם טובסטונוגוב התקררו ובשנת 1960 סמוקטונובסקי עזב את התיאטרון.
במהלך שנות ה-60 סמוקטונובסקי שיחק במספר סרטים של מיכאיל רום, גריגורי קוזינצב ואלדר ריאזנוב שזכו להצלחה גדולה. כתוצאה מכך הוא זכה לפופולריות כלל ארצית בברית המועצות. על השתתפותו בסרט הזהר מהמכונית זכה בשנת 1966 בתואר "שחקן השנה".
בשנת 1972 סמוקטונובסקי הוזמן לתיאטרון מאלי במוסקבה ושיחק בו מספר שנים. בשנת 1976 הוזמן על ידי אולג יפרמוב לתיאטרון האמנותי. תוך זמן קצר הוא הפך לשחקן מוביל של התיאטרון.
בנוסף הוא היה קריין שירים. ביחד עם מיכאיל קוזקוב וסרגיי יורסקי השתתף בהכנת סדרת תקליטים "שירה רוסית במאה ה-18 - מאה ה-20".
סמוקטונובסקי המשיך לעבוד בקולנוע, בין היתר שיחק בסרט הרוסי-איטלקי "עיניים שחורות" משנת 1987 של הבמאי ניקיטה מיכאלקוב לצד שחקנים איטלקים מובילים כמו מרצ'לו מסטרויאני, סילבנה מנגנו ואיזבלה רוסליני.
הסרטים האחרונים בהשתתפותו צולמו בתחילת שנות ה-90. בסך הכול הוא שיחק בכ-90 סרטים.
הוא נפטר ב-3 באוגוסט 1994 ממחלת לב ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.
המשפחה

סמוקטונובסקי היה נשוי לשלומית קושניר (ביתה של שירה גורשמן). מנישואים אלו נולדו לזוג שלושה ילדים. הבת הבכורה נפטרה כחצי שנה לאחר לידתה.
פילמוגרפיה חלקית

1961 תשעה ימים של שנה אחת
1964 המלט
1966 היזהר מהמכונית
1980 מוסקבה אינה מאמינה בדמעות
1987 עיניים שחורות
1988 צוערי הצי, קדימה!
יצחק חנקין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 בנובמבר 1911 רחובות
 פטירה:  17 בינואר 1995 (בגיל 83) כפר גלעדי
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   ההגנה  פלמ"ח  צבא הגנה לישראל
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות
 
יצחק חנקין (1 בנובמבר 1911 רחובות - 17 בינואר 1995 כפר גלעדי) היה בנו של השומר יחזקאל חנקין. עסק בפעילות ביטחונית כבר מגיל צעיר, תחילה בארגון ההגנה בהמשך במסגרת הפלמ"ח ולבסוף בצה"ל. נכלא למספר שנים על הריגת ערבי במהלך סכסוך קרקעות. הוציא לפועל את נקמת רצח אלכסנדר זייד. הקים את המחלקה הערבית בפלמ"ח ואת יחידת המיעוטים של צה"ל. גר בשנותיו האחרונות בקיבוץ כפר גלעדי.
ביוגרפיה

יצחק נולד ב-1911 ליחזקאל חנקין ולחיה שרה (לבית בלומין). בתקופת ילדותו נדד אביו ברחבי הארץ לצורך משימות שמירה וממנו ספג חנקין את הרוח הביטחונית. כבר בגיל צעיר עלה צפונה והחל לעסוק בשמירה בגליל ובעמק יזרעאל. במהלך חייו היה מעורב במספר אירועים ביטחוניים משמעותיים.
ביוגרפיה > הריגת הבדואי

באוגוסט 1935 אבטחו 4 שומרים של חברת "משק" את אנשי קיבוץ גניגר שיצאו לחרוש את אדמתם בקוסקוס טבעון. הארבעה היו חנקין, אריה אברמזון, יוסף דומאי ומרדכי מזרחי. קבוצה של בדואים התנפלה על החורשים, נורו יריות ונהרג אחד הבדואים. חנקין, שהיה הצעיר מביניהם והיחיד שלא היה נשוי באותה תקופה, לקח על עצמו את האחריות להריגה ונדון ל-10 שנות מאסר עם עבודת פרך ואיסור לשאת נשק במשך 15 שנה (כל השאר נדונו לשנתיים מאסר). בעזרת עו"ד יווני בשם נסיב אבקריוס ביי ערער חנקין על גזר דינו בפני בית הדין העליון (בראשות השופט בייקר) אך זה לא התרשם והוסיף לחנקין 6 חודשי מאסר נוספים.
בשנת 1938, לאחר רצח אלכסנדר זייד, פנתה אלמנת זייד, ציפורה, לעורך הדין אהרון חוטר ישי על מנת שיפעל לשחרור של חנקין. יחד ניסחו פניה לנציב העליון באותה תקופה הרולד מקמייקל על מנת שיבטל את העונש. שנתיים עברו עד שב-1940 הגיע מכתב החנינה וחנקין שוחרר.
ביוגרפיה > נקמת רצח אלכסנדר זייד

אלכסנדר זייד נרצח בשנת 1938 על ידי בדואים משבט ערב אל חילף. היישוב בארץ ובמיוחד הרשויות הביטחוניות התלבטו רבות האם לבצע נקמת דם הן מהסיבות המוסריות והן בגלל חוסר הידיעה על זהות הרוצח. לאחר שהתברר שהרוצח הוא קאסם אל-טבאש החליטה ההגנה ב-1942 לפעול ושלחה חולית לוחמים (מפלוגה א' של הפלמ"ח) בראשותו של חנקין אל מאהל השבט שם הוצא אל-טבאש להורג.
ביוגרפיה > רצח ארלוזורוב

בתקופה שחנקין ישב בכלא עכו (1935-1941) הוא היה שותף לתא עם האחים עבדול מג`יד ועבדול חמיד. האחים סיפרו לו שיחד עם עיסא דרוויש רצחו את חיים ארלוזורוב ב-1933. האחים טענו שכשסיפרו את גרסתם קיבלו איומים שיחזרו בהם או שיוצאו להורג. לאחר שחרורו מהכלא סיפר חנקין את הגרסה הזאת והיא רשומה כאחת הגרסאות לרצח ארלוזורוב.
ביוגרפיה > הקמת המחלקה הערבית

חנקין גויס לפלמ"ח ב-1941. ב-1942 כינס 12 לוחמי פלמ"ח בח'רייבה (אתר המחצבות הראשונות של מפעל המלט "נשר" בהר הכרמל) והקים את המחלקה הערבית. אנשי המחלקה עבדו באזור חיפה ושהו בכפרי הדרוזים כדי ללמוד את אורחותיהם. בהמשך התאחדו עם אנשי יחידת המסתערבים שהקים ירוחם כהן על בסיס יוצאי המחלקה הסורית, ופעלו כיחידה מאוחדת תחת השם 'מחלקת השחר'.
ביוגרפיה > הקמת היחידה הבדואית

בשנת 1948 עמד חנקין בראש יחידה בדואית ראשונה שהוקמה במסגרת הפלמ"ח. היחידה נקראה פלהיב (או פלה"ב) והורכבה מבני שבט אל-הייב מהכפר טובא-זנגרייה בהנהגתו של שייך אבו יוסוף (הוא חוסיין איבן מוחמד אל עלי). לאחר מלחמת העצמאות מוזגה היחידה ביחידת המיעוטים של צה"ל.