stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אה"מ אושן (1898)

| --- | --- |
אה"מ אושן
אה"מ אושן
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי
 סדרה:  קאנופוס
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  בסיס הצי המלכותי דבונפורט 
 תחילת הבנייה:  15 בפברואר 1897
 הושקה:  5 ביולי 1898
 תקופת הפעילות:  20 בפברואר 1900 – 18 במרץ 1915 (15 שנים)
 אחריתה:  פגעה במוקש ימי וטבעה
 מיקום:  40°01′00″N 26°17′59″E﻿ / ﻿40.0165443°N 26.2997913°E﻿ / 40.0165443; 26.2997913 
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 13,150 טון, מקסימלי: 14,500 טון
 אורך:  128.5 מטר
 רוחב:  22.6 מטר
 שוקע:  7.9 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  18 קשרים
 גודל הצוות:  750 איש
 טווח שיוט:  14,446 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  20 דוודים זוג מנועי 3 צילינדרים בהספק 15,400 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 152 מ"מ   מחיצות – 254-152 מ"מ   ברבטות – 305 מ"מ   צריחי תותחים – 203 מ"מ   קזמטים – 152 מ"מ   מגדל הניווט – 305 מ"מ   סיפונים – 51-25 מ"מ
 חימוש:  4 תותחי Mk VIII BL‏ 12 אינץ' (305 מ"מ)/35 קליבר   12 תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ)/40 קליבר   10 תותחי 12 פאונד(3 אינץ' (76 מ"מ))   6 תותחי 3 פאונד (47 מ"מ (1.9 אינץ'))   4 צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ)
 
אה"מ אושן הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי הבריטי מסדרת קאנופוס. אושן ואחיותיה שנועדו לשירות באסיה, היו קטנות ומהירות יותר מאשר אוניות המערכה מסדרת מג'סטיק, אך שמרו על אותה סוללה של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים). היא גם נשאה שריון דק יותר, אך שילבה פלדת קרופ חדשה, שהייתה יעילה יותר משריון הארווי ששימש בסדרת מג'סטיק. אושן הונחה בדצמבר 1897, הושקה ביולי 1898 והוכנסה לשירות בצי בפברואר 1900.
היא נכנסה לשירות בצי הים התיכון עד ינואר 1901, אז הועברה לתחנת סין. אושן הוחזרה מסין בשנת 1905 לשירות בצי התעלה לאחר תקופה שבילתה במילואים. משנת 1908 ועד תחילת 1910, היא שוב הוצבה בצי הים התיכון. היא שובצה לצי הבית ב-1910 וראתה פעילות מועטה עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914. בתחילת הסכסוך, היא שובצה בשייטת אוניות המערכה השמינית והוצבה באירלנד לתמוך בשייטת סיירות, אך באוקטובר היא הועברה לתחנת הודו המזרחית כדי להגן על שיירות כוחות מהודו.
בסוף 1914, אושן השתתפה בהתקפה על בצרה לפני שהועברה למצרים כדי להגן על תעלת סואץ. בפברואר 1915, היא שובצה למערכת הדרדנלים, והיא השתתפה במספר התקפות על הביצורים העות'מאניים המגינים על הדרדנלים. ב-18 במרץ, היא ניסתה לחלץ את אוניית המערכה אירזיסטיבל לאחר שזו נפגעה קשות ממוקש במפרץ ארנקוי, אך נאלצה לנטוש את מאמצי החילוץ שלה עקב ירי עות'מאני כבד. במקום זאת, היא פינתה את הצוות שנותר בחיים של אירזיסטיבל אך פגעה במוקש תוך כדי יציאה לים הפתוח. היא ניזוקה קשה, הצוות שלה והניצולים של אירזיסטיבל הורדו על ידי משחתות ואושן הושארה לשקוע במפרץ מורטו.
תכנון

אושן וחמש האחיות שלה תוכננו לשירות במזרח אסיה, שם המעצמה העולה החדשה יפן החלה לבנות צי רב עוצמה, אם כי תפקיד זה התייתר במהירות על ידי הברית האנגלו-יפנית של 1902. האוניות תוכננו להיות קטנות יותר, קלות יותר ומהירות יותר מקודמותיהן, אוניות המערכה מסדרת מג'סטיק. אושן הייתה באורך כולל של 421 רגל 6 אינץ' (128.47 מטרים), רוחב של 74 רגל (23 מטרים) ושוקע של 26 רגל 2 אינץ' (7.98 מטרים). הדחק האונייה היה 13,150 טונות ארוכות (13,360 טונות) בדרך כלל ועד 14,300 טונות ארוכות (14,500 טונות) בתפוסה מלאה. הצוות שלה מנה 682 קצינים ומלחים.
האוניות מסדרת קאנופוס הונעו על ידי זוג מנועי קיטור תלת דרגתיים עם 3 צילינדרים, עם קיטור שסופק על ידי עשרים דוודי בלוויל. הן היו אוניות המערכה הבריטיות הראשונות עם דוודי צינור מים, שיצרו יותר כוח בעלות נמוכה יותר במשקל בהשוואה לדוודי צינור האש ששימשו באוניות קודמות. הדוודים החדשים הובילו לאימוץ של ארובה קדמית ואחורית, ולא סידור הארובות זו לצד זו ששימשו בהרבה אוניות מערכה בריטיות קודמות. האוניות מסדרת קאנופוס התגלו כספינות קיטור טובות, עם מהירות גבוהה עבור אוניות מערכה של זמנן - 18 קשרים (33 קמ"ש) מ-13,500 כוחות סוס (10,100 קילוואט) - שני קשרים מלאים מהר יותר מאוניות סדרת מג'סטיק.
לאושן הייתה סוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) / 35 קליבר המורכבים בצריחי תותחים מקדימה ומאחור; תותחים אלו היו מותקנים בברבטות עגולות שאפשרו טעינה מסביב, אם כי בגובה קבוע. האוניות גם הרכיבו סוללה משנית של 12 תותחי 6 אינץ' (152 מילימטרים)/ 40 קליבר המורכבים בקזמטים, בנוסף לעשרה תותחי 12 פאונד ושישה תותחי 3 פאונד להגנה מפני סירות טורפדו. כמקובל באוניות מערכה של התקופה, היא צוידה גם בארבע צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ) שקועים בגוף, שניים בכל צד רוחב ליד הברבטה הקדמית והאחורית.
כדי לחסוך במשקל, אושן נשאה פחות שריון מאשר בסדרת מג'סטיק - 6 אינץ' (152 מילימטרים) בחגורת השריון לעומת 9 אינץ' (229 מילימטרים) - למרות שהשינוי משריון הארווי בסדרת מג'סטיק לשריון קרופ בסדרת קאנופוס פירושו שהאובדן בהגנה לא היה גדול כפי שהיה יכול להיות, לשריון קרופ היה ערך הגנה גדול יותר במשקל נתון מאשר המקבילה שלו להארווי. באופן דומה, השריון המשני המשמש להגנה על הספינה גם היה דק יותר; המחיצות משני קצות החגורה היו בעובי 6–10 אינץ' (152–254 מ"מ). צריחי הסוללה הראשיים היו בעובי של 10 אינץ', הברבטות היו בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ), וסוללת הקזמטים הייתה מוגנת ב-6 אינץ' מפלדת קרופ. למגדל הניווט שלה גם היה מיגון בעובי 12 אינץ'. היו לה שני סיפונים משוריינים, בעובי 1–2 אינץ' (25–51 מ"מ), בהתאמה.
היסטוריית שירות > לפני מלחמת העולם הראשונה

אושן הונחה במספנת דבונפורט ב-15 בדצמבר 1897, והייתה האונייה המשוריינת הגדולה הראשונה שנבנתה בדבונפורט. היא הושקה ב-5 ביולי 1898, כאשר הוטבלה על ידי הנסיכה לואיז, מרקיזת לורן בנוכחות הלורדים של האדמירליות. היא הושלמה בתחילת 1900, ונכנסה לשירות בדבונפורט ב-20 בפברואר 1900 תחת פיקודו של קפטן אשתון קורזון-האו לשירות עם צי הים התיכון. לאחר ניסויים ימיים, היא עזבה את דבונפורט ב-13 במרץ, והגיעה לגיברלטר ארבעה ימים לאחר מכן, שם החליפה את הוד. היא שירתה בצי הים התיכון עד ינואר 1901, אז הועברה לתחנת סין בתגובה למרד הבוקסרים. קפטן ריצ'רד ויליאם וייט מונה לפיקוד בסוף אוגוסט 1901. בשנה שלאחר מכן דווח שהיא ביקרה בפורט לזרף (בחצי האי הקוריאני) באוקטובר 1902, אך היא ספגה נזק בטייפון, ולאחר מכן עברה שיפוץ שנמשך עד 1903.
כאשר בריטניה ויפן אשררו הסכם ברית ב-1905, הצי המלכותי צמצם את נוכחותו בתחנת סין והחזיר את כל אוניות המערכה מהתחנה. כתוצאה מכך, אושן ואוניית המערכה סנטוריון עזבו את הונג קונג ביחד ב-7 ביוני 1905 והפליגו לסינגפור, שם הם נפגשו עם האוניות האחיות של אושן אלביון וונג'נס. ארבע אוניות המערכה יצאו מסינגפור ב-20 ביוני 1905 ויצאו יחד הביתה, והגיעו לפלימות' ב-2 באוגוסט 1905. אושן נכנסה למילואים במספנת צ'טם. אושן חזרה לתפקיד מלא ב-2 בינואר 1906 כדי לשרת בצי התעלה, ועברה שיפוצים בצ'טם מינואר-מרץ 1907 ומאפריל-יוני 1908. ב-2 ביוני 1908, אושן נכנסה מחדש לתפקיד בצי הים התיכון, ועברה שיפוץ במלטה בשנים 1908–1909, במהלכו קיבלה ציוד בקרת אש. אושן הועברה לפלגה הרביעית של צי הבית החדש ב-16 בפברואר 1910. היא עברה שיפוצים בצ'טם בשנים 1910 ו-1911–1912. בשנים 1913–1914, היא הוצבה במזח פמברוק, ויילס, כחלק מהצי השלישי.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה

כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה, אושן שובצה לשייטת אוניות המערכה השמינית, צי התעלה, אליה הצטרפה ב-14 באוגוסט 1914. היא נותקה לקווינסטאון, אירלנד ב-21 באוגוסט כדי לשרת שם כספינת שמירה ולתמוך בשייטת סיירות הפועלת באזור זה. בספטמבר 1914, היא קיבלה הוראה להחליף את אוניית האחות שלה אלביון בתחנת כף ורדה - האיים הקנריים, אך במהלך דרכה הוסטה, תחילה למדיירה ולאחר מכן לאיים האזוריים. האיום של שייטת מזרח אסיה הגרמנית והסיירת העצמאית SMS קניגסברג, שעדיין הסתובבו באופן חופשי, אילץ את האדמירליות להפנות את אושן שוב, לתחנת הודו המזרחית, כדי לתמוך בסיירות בליווי שיירות במזרח התיכון. הצטרפה אליה הסיירת הממוגנת מינרבה.
מאוקטובר-דצמבר 1914, היא שירתה כאוניית הדגל של השייטת במפרץ הפרסי ותמכה בפעולות נגד בצרה. במהלך תקופה זו, היא ליוותה שיירת חיילים הודיים לבחריין באמצע אוקטובר; השיירה עזבה את הודו ב-16 באוקטובר, ואושן פגשה את השיירה בים שלושה ימים לאחר מכן כדי להשתלט על תפקידי הליווי. לאחר הגעת השיירה ב-3 בנובמבר, החלה אושן בהכנות להתקפה על בצרה. כלי טיס קטנים רבים היו חמושים כדי להיכנס לשט אל-ערב, הנהר המוביל לבצרה. המטרה הראשונה הייתה לשתק את המבצר הישן באל-פאו. ב-5 בנובמבר, בריטניה הכריזה מלחמה על האימפריה העות'מאנית, ולמחרת בבוקר, אושן החלה בהפגזת אל-פאו. פלוגת נחיתה של 600 איש, שחלקם הגיעו מיחידת הנחתים המלכותיים של אושן, הסתערה על המבצר וכבשה אותו, לאחר שלא נתקלה בהתנגדות.
עד דצמבר 1914, הכוחות הקרקעיים שנתמכו באושן התקדמו לאל-קורנה, בצומת הפרת והחידקל, מה שאפשר לאדמירליות להחזיר את אושן למטרות אחרות. בהתאם לכך היא הוצבה בסואץ, מצרים, כדי לסייע בהגנה על תעלת סואץ, כשהיא הגיעה לשם ב-29 בדצמבר. היא עגנה בפתח הקצה הדרומי של התעלה ב-29 בדצמבר ונשארה באזור זה עד אמצע ינואר 1915, אז המשיכה צפונה במעלה התעלה. ב-3–4 בפברואר, היא וסיירת אוניית הסוחר החמושה הימלאיה תמכו בכוחות הקרקע נגד התקפה עות'מאנית על התעלה בסביבת אל קוברי. מאוחר יותר ב-3, לאחר שהובסה המתקפה העות'מאנית באל קוברי, אושן נשלח לדוורסואר כדי לספק תמיכה ארטילרית לחיל המצב שם, אך ההתקפות העות'מאניות היו חסרות חשיבות. עד למחרת, ההתקפה העות'מאנית התקלקלה לחלוטין.
אה"מ בלאק פרינס (1904)

| --- | --- |
אה"מ בלאק פרינס
אה"מ בלאק פרינס
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  סיירת משוריינת
 צי:  הצי המלכותי הבריטי
 דגל הצי:  
 סדרה:  דיוק אוף אדינבורו
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Thames Ironworks and Shipbuilding Company 
 תחילת הבנייה:  3 ביוני 1903
 הושקה:  8 בנובמבר 1904
 תקופת הפעילות:  17 במרץ 1906 – 1 ביוני 1916 (10 שנים)
 אחריתה:  הוטבעה בקרב יוטלנד
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 12,590 טון, מקסימלי: 13,965 טון
 אורך:  154.1 מטר
 רוחב:  22.4 מטר
 שוקע:  8.2 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  23 קשרים
 גודל הצוות:  789 איש
 הנעה:  26 דוודים המזינים 2 מנועי קיטור בהספק 23,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 76–152 מ"מ   שריון סיפון – 19–38 מ"מ   צריחי תותחים – 110–190 מ"מ   ברבטות – 76–152 מ"מ   מגדל הניווט – 250 מ"מ   מחיצות – 51–152 מ"מ
 חימוש:  6 תותחי 9.2 אינץ' (234 מ"מ)   10 תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ)   20 תותחי 3 פאונד (47 מ"מ (1.9 אינץ'))   3 צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ)
 
אה"מ בלאק פרינס הייתה סיירת משוריינת מסדרת דיוק אוף אדינבורו שנבנתה עבור הצי המלכותי בתחילת שנות ה-1900. היא הוצבה בים התיכון עם תחילת מלחמת העולם הראשונה והשתתפה במרדף אחר סיירת המערכה הגרמנית SMS גבן והסיירת הקלה SMS ברסלאו. לאחר שהגיעו הספינות הגרמניות למים העות'מאניים, נשלחה האונייה לים האדום באמצע אוגוסט כדי להגן על שיירות כוחות שהגיעו מהודו ולחפש ספינות סוחר גרמניות. לאחר לכידת שתי ספינות, בלאק פרינס הועברה לצי הגדול בדצמבר 1914. היא הוטבעה ב-1 ביוני 1916 במהלך קרב יוטלנד עם אובדן כל אנשי צוותה.
תכנון ותיאור

שתי סיירות משוריינות בעיצוב חדש, דיוק אוף אדינבורו ובלאק פרינס, שהאחרונה נקראה על שמו של אדוארד, הנסיך השחור, הוזמנו עבור הצי המלכותי כחלק מההערכות הימיות של 1902–1903. הן היו הספינות הראשונות שתוכננו עבור הצי המלכותי תחת פיקוחו של המנהל החדש של הבנייה הימית, סר פיליפ ווטס. התכנון החדש היה גדול משמעותית מהסיירות הקודמות מסדרת מונמאות' ומסדרת דבונשייר, עם חימוש ראשי כבד יותר של שישה תותחי 9.2 אינץ' (230 מילימטרים) בצריחים בודדים.
הדחק האונייה היה 12,590 טונות ארוכות (12,790 טונות) כתפוסה סטנדרטית ו-13,965 טונות ארוכות (14,189 טונות) בתפוסה מלאה. הספינה הייתה באורך כולל של 505 רגל 6 אינץ' (154.1 מטרים), רוחב של 73 רגל 6 אינץ' (22.4 מטרים) ושוקע של 27 רגל (8.2 מטרים). היא הונעה על ידי מנועי קיטור בעלי הרחבה משולשת בעלי ארבעה צילינדרים, שהניעו שני גלי הנע, שהפיקו סך של 23,000 כוחות סוס (17,000 קילוואט) והעניקו מהירות מרבית של 23 קשרים (43 קמ"ש). המנועים הונעו על ידי 20 דוודי צינור מים של Babcock & Wilcox ושישה דוודים גליליים. הספינה נשאה לכל היותר 2,150 טונות ארוכות (2,180 טונות) של פחם ועוד 600 טונות ארוכות (610 טונות) של מזוט שרוססו על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו. בתפוסה מלאה, היא יכלה להפליג למרחק של 8,130 מיילים ימיים (15,060 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). צוות הספינה כלל 789 קצינים ומלחים.
החימוש העיקרי שלה כלל שישה תותחי BL‏ 9.2 אינץ' Mk X בצריחים בודדים, שניים בקו המרכז ושניים בכל צד, מה שנותן צד רוחב של ארבעה תותחי 9.2 אינץ'. החימוש המשני שלה של עשרה תותחי BL‏ 6 אינץ' Mark XI היה מסודר בקזמטים בודדים. הם היו מוצבים באמצע הספינה על הסיפון הראשי וניתנו לשימוש רק במזג אוויר רגוע. 20 תותחי ויקרס QF‏ 3 פאונד הותקנו, שישה על גגות הצריח וארבעה עשר במבנה העילי. הספינה גם הרכיבה שלושה צינורות טורפדו שקועים בקוטר 18 אינץ'.
בנייה וקריירה

השדרית של בלאק פרינס הונחה ב-3 ביוני 1903 במספנה של חברת מפעלי הברזל והתמזה של התמזה בבלקוול, לונדון. היא הושקה ב-8 בנובמבר 1904 והושלמה ב-17 במרץ 1906. לאחר כניסתה לשירות, שירתה בלאק פרינס עם השייטת השנייה עד 1907, שייטת הסיירות הראשונה מ-1907 עד 1908, שייטת הסיירות החמישית (כחלק מהצי האטלנטי) מ-1908 עד 1912 ושייטת הסיירות השלישית מ-1912 עד 1913.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה, בלאק פרינס הייתה אחת מארבעת הסיירות המשוריינות ששירתו בשייטת הסיירות הראשונה של צי הים התיכון, בפיקודו של אדמירל משנה ארנסט צ'ארלס תומאס טרוברידג'. היא השתתפה במרדף אחר גבן וברסלאו. בעקבות בריחתן של שתי הספינות הגרמניות לטורקיה הנייטרלית, בלאק פרינס ודיוק אוף אדינבורו נשלחו לים האדום לחפש ספינות סוחר גרמניות, כאשר בלאק פרינס לכדה את ספינות האוקיינוס הגרמניות זידמארק ואיסטריה. ב-6 בנובמבר, היא קיבלה הוראה להפליג לגיברלטר להצטרף לשייטת של ספינות צרפתיות ובריטיות כדי לחפש ספינות מלחמה גרמניות שעדיין נמצאות בים מול חופי אפריקה. המבצע בוטל ב-19 בנובמבר לאחר שנחשף מיקומה של שייטת מזרח אסיה הגרמנית על ידי ניצולי קרב קורונל. בלאק פרינס הצטרפה לצי הגדול בדצמבר 1914 והוצבה בשייטת הסיירות הראשונה תחת אדמירל משנה סר רוברט קית' ארבת'נוט.
בלאק פרינס שונתה במרץ 1916 כתוצאה מהלקחים שנלמדו בקרב קורונל, כאשר תותחי ה-6 אינץ' הוסרו מהקזמטים שלהם והוחלפו בשישה תותחי 6 אינץ' שהותקנו בנפרד מאחורי מגנים בין צריחי הרוחב בקוטר 9.2 אינץ'.
בנייה וקריירה > אובדן הספינה

הספינה השתתפה בקרב יוטלנד, שם היא הוטבעה עם אובדן כל הצוות שלה. הנסיבות שבהן היא טבעה היו מסתוריות במשך כמה שנים לאחר מכן. מכיוון שהבריטים איבדו קשר ולא ראו את הספינה מושמדת, הם לא היו בטוחים אם צוללת או ספינת שטח אחראית להטבעת בלאק פרינס. במהלך הקרב נפרסה שייטת הסיירות הראשונה כחלק מכוח סיור מספר קילומטרים לפני הכוח הראשי של הצי הגדול, אך בלאק פרינס איבדה קשר עם שאר השייטת כשבאה במגע עם הכוחות הגרמניים, בערך בשעה 17:42. זמן קצר לאחר מכן, שתי אוניות נוספות משייטת הסיירות הראשונה, דיפנס ו-ווריור, היו מעורבות בקרב קשה נגד אוניות מערכה גרמניות וסיירות מערכה, כאשר דיפנס התפוצצה ו-ווריור ספגה נזק כבד, שגרם לה מאוחר יותר לטבוע.
לא היו תצפיות חיוביות של בלאק פרינס על ידי הצי הבריטי לאחר מכן, אם כי אות אלחוטי ממנה התקבל בשעה 20:45, המדווח על תצפית בצוללת. במהלך הלילה שבין 31 במאי ל-1 ביוני, ראתה המשחתת הבריטית ספיטפייר, שניזוקה קשות לאחר התנגשות באוניית המערכה הגרמנית נסאו, במה שנראה כמו סיירת מערכה גרמנית, עם שתי ארובות מרווחות, המתוארים כ"...מסה של אש מהתורן הראשי לתורן הראשי, על הסיפון ובין הסיפונים. להבות יצאו ממנה מכל פינה". ספינת המסתורין התפוצצה בסביבות חצות. מאוחר יותר חשבו שייתכן שהספינה הבוערת הייתה בלאק פרינס, כאשר שתי הארובות באמצע הספינה קרסו או נורו משם.
היסטוריונים אחרונים, לעומת זאת, מחזיקים בתיאור הגרמני של טביעת הספינה. בלאק פרינס נכנסה לקרב לזמן קצר נגד אוניית המערכה הגרמנית ריינלנד בערך בשעה 23:35 GMT, וקלעה שתי פגיעות עם פגזים של 6 אינץ'. בנפרד מיתר הצי הבריטי, התקרבה בלאק פרינס אל הקווים הגרמניים מעט לאחר חצות. היא פנתה מאוניות המערכה הגרמניות, אבל זה היה מאוחר מדי. אוניית המערכה הגרמנית תירינגן קיבעה את בלאק פרינס באורות הזרקורים שלה ופתחה באש. עד חמש ספינות גרמניות נוספות, כולל אוניות המערכה נסאו, אוסטפריזלנד ופרידריך דר גרוסה, הצטרפו להפגזה, כאשר האש שהשיבה בלאק פרינס לא הייתה יעילה. רוב הספינות הגרמניות היו במרחק בין 750–1,500 יארד (690–1,370 מטרים) מבלאק פרינס - למעשה טווח נקודתי עבור ירי ימי. הספינה שנפגעה על ידי לפחות שנים עשר פגזים כבדים וכמה קטנים יותר, טבעה תוך 15 דקות. לא היו ניצולים מהצוות שלה שמנה 857 איש.
אתר שרידי האונייה מוגדר כמקום מוגן על פי חוק ההגנה על שרידי צבא משנת 1986.
מבט על תותחי צד הרוחב שלה
בלאק פרינס עוגנת ב-1914
T-84

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  דגם רכב קרבי 
 מדינה מייצרת:  אוקראינה 
 יצרן:  מורוזוב
 משתמשים עיקריים:  אוקראינה אוקראינה
 שנת ייצור:  1994 - היום
 תקופת השימוש:  1999–הווה (כ־26 שנים) 
 דגם קודם:  T-80 
 דגם עוקב:  T-84 Oplot-M 
 מערכה מרכזית:  מלחמת רוסיה אוקראינה (2022)
 יחידות שיוצרו:  10 
 מידע טכני
 אורך:  9.72 מ' (תותח לפנים)
 רוחב:  3.78 מ'
 גובה:  2.3 מ'
 משקל:  46 טון
 מהירות:  65 קמ"ש
 טווח פעולה:  540 ק"מ
 מנוע:  דיזל, 1200-1000 כוחות סוס (תלוי בדגם)
 שריון:  שריון מרוכב וריאקטיבי.
 צוות:  3
 מערכות נשק
 חימוש עיקרי:  תותח/משגר טילים 125 מ"מ KAB-3
 חימוש משני:  מקלע מקביל 7.62 מ"מ, מקלע נ"מ 12.7 מ"מ
 
T-84 הוא טנק מערכה עיקרי מתוצרת אוקראינה. הוא פותח בחרקוב בסוף שנות ה-90 של המאה העשרים, כפיתוח של טנק ה-T-80 הסובייטי, ובפיתוחו שולבו לקחים ממלחמת צ'צ'ניה הראשונה.
מיגון

מיגונו של הטנק דומה לזה של ה-T-80 אם כי הצריח בנוי בצורה שונה (מכמה חלקים ולא יציקה אחת). בנוסף פלטות הבזוקה שונו כדי להגן על חלקים נוספים במזקו"ם. המיגון של ה-T-84 כולל גם מיגון ריאקטיבי מובנה KONTAKT-1 הרוסי. כמו כן מותקנת מערכת SHTORA הרוסית, היעילה במיוחד נגד טילי נ"ט מונחי לייזר.
בניגוד לרוב היצרנים בעולם השומרים בסוד את יכולות המיגון של הטנקים שלהם, מפעל חרקוב הציג את תוצאות הבדיקות בו הטנק התמודד מול מטענים חלולים ופגזים חודרי שריון. תוצאות הבדיקות (על פי דברי היצרן):
שריון הצריח הצליח להתמודד מול מטענים חלולים בעלי יכולת חדירה של עד 1100 מ"מ ופגזי חודר שריון בעלי יכולת חדירה של עד 800 מ"מ שריון.
שריון התובה (חלקו התחתון של הטנק) הצליח להתמודד מול מטענים חלולים בעלי חדירות שריון של עד 1000 מ"מ ופגזי חודר שריון בעלי חדירות של עד 740 מ"מ.
חימוש

בטנק מותקן תותח\משגר טילים KAB-3, תותח זה הוא חיקוי אוקראיני לתותח ה-2A46 הרוסי. הטילים מדגם KOMBAT הם חיקוי של טילי ה-COBRA הרוסיים שה-T-80 מסוגל לשגר, אולם טווח הירי שלהם הוגדל עד 5,000 מטר. לטנק יש מערכות בקרת אש מתוצרת מערבית, אך מערכות התצפית והאמצעים לראיית לילה של הטנק הם חיקויים אוקראיניים של מערכות רוסיות.
בטנק מוטענת מערכת טעינה אוטומטית הדומה למערכות בטנקים מזרח-אירופיים אחרים. 28 פגזים מוכנים לטעינה במערכת, 5 פגזים נמצאים בחלקו האחורי של הצריח לטעינה ידנית במקרה שהמערכת מתקלקלת או נפגעת, ועוד 7 פגזים נמצאים מצידו השמאלי. הפגזים שאינם נמצאים בתוך המערכת חשופים לפגיעה במקרה שהטנק נחדר, דבר העלול להוביל להתפוצצות התחמושת והשמדת הטנק.
מכירה וייצוא

רכיבים מפרויקט ה-T-84 הוכנסו לטנקי T-80UD שנמכרו על ידי אוקראינה לפקיסטן, בנוסף לרכיבים נוספים כגון המנוע ומערכת השיבוש של הטנק (מתוצרת עצמית) שנמכרו לפרויקט האל-חאליד
צבא טורקיה ערך ניסויים בגרסה של הטנק מוסבת לתותח\משגר טילים 120 מ"מ אך לא בחר בטנק.
גרסאות > טנק נושא גייסות

נבנה אב טיפוס עבור גרסה של טנק נושא גייסות הנושא את השם BTMP-84 ויכול לשאת בחלקו האחורי של הטנק 5 חיילי חי"ר הנכנסים דרך דלת אחורית.במצב כזה, ככל הנראה חטיבת הכוח עוברת לחלקו הקדמי של הטנק וישנה דלת כניסה אחורית לטנק. למעשה, המרכבה לדורותיו הוא הטנק היחיד מלבד ה-T-84 שלו יכולת לשאת חיילי רגלים בחלקו האחורי ובנוסף לשמש כטנק לוחם.
גרסאות > טנק גישור

על בסיס ה-T-84 נבנה אב טיפוס לטנק גישור לא ברור אם מדובר בטנק גישור שיישא גשר צמד קצר או גשר מספריים (מתקפל לשניים) ארוך יותר המאפשר לעבור מכשולים רציניים יותר.
גרסאות > טנק חילוץ

בדומה ל-T-84 שעל בסיסו נבנה טנק חילוץ משוריין, בשל העובדה כי לו עבירות מעולה ומנוע חזק, דבר המאפשר לטנק לשאת ציוד רב גם בתנאי שטח קשים ומזג אוויר סוער במיוחד.
T-84 Oplot-M

M=Modernized) Oplot-M T-84) הוא טנק מערכה מודרני מתוצרת אוקראינה המבוסס על ה-T-84. הטנק מצטיין בעבירות גבוהה ומנוע עוצמתי.
הערות שוליים

↑  ניתן לראות בתמונה של דגם הטנק את דלת הלוחמים בחלקו האחורי של הטנק
| רק"מ מדינות הגוש הסובייטי לאחר מלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| טנקים | T-84 Oplot-M • T-90 • T-84 • T-80 • T-72 • IT-1 • T-64 • T-62 • PT-76 • T-55 • T-10 • ארמטה T-14 |  |
| נגמ"שים | BTR-152 • BTR-94 • BPM-97 • BTR-90  • BTR-80 • BTR-70 • BTR-60 • BTR-40 • BTR-4 • BTR-3 • BTR-D • BTR-50 • MT-LB |  |
| נגמ"שי לחימה | BMPT • BTR-T • BMD-3 • BMD-2 • BMD-1 • BMP-3 • BMP-2 • BMP-1 • ‏T-15 ארמטה |  |
| תותחים מתנייעים | 2S1 גווזדיקה • ‏SO-152 • ‏2S4 טולפן • ‏2S5 גיאטסינט-S • ‏2S7 פיון • ‏2S9 נונה • ‏2S19 MSTA‏ • ‏‏2S23 נונה-SVK • ‏2S25 Sprut-SD • ‏2S31 וונה • ‏ASU-57 • ‏ASU-85 • ‏A-222 ברג |  |
| ארטילריה רקטית | BM-14 • ‏BM-21 גראד • ‏BM-24 • ‏BM-25 • ‏BM-27 אוראגן • ‏TOS-1 • ‏BM-30 סמרץ' |  |
| טילי קרקע-קרקע | 2K6 לונה • 9K52 לונה-M • ‏OTR-21 טוצ'קה • OTR-23 אוקה • 9K720 איסקנדר • K-300P בסטיון-P |  |
| רק"ם נ"מ | ‏SA-22 • SA-19  • ZSU-23-4 • ZSU-57-2 • BTR-152A\D\E • BTR-40A |  |
| מערכות קרקע-אוויר | SA-4 • ‏SA-6 • ‏SA-8 • ‏SA-9 • ‏‏SA-10 • ‏SA-11 • ‏‏SA-12 • ‏SA-13 • ‏SA-15 • ‏SA-17 • ‏SA-19 • ‏‏SA-20 • ‏‏SA-21 • ‏‏SA-22 |  |
אה"מ ג'ופיטר (1895)

| --- | --- |

אה"מ ג'ופיטר
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי
 סדרה:  מג'סטיק
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Clydebank Engineering and Shipbuilding Co. 
 תחילת הבנייה:  26 באפריל 1894
 הושקה:  18 בנובמבר 1895
 תקופת הפעילות:  8 ביוני 1897 – פברואר 1919 (כ־21 שנים)
 אחריתה:  נמכרה לגריטה ב-15 בינואר 1920
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  16,320 טון
 אורך:  128 מטר
 רוחב:  23 מטר
 שוקע:  8.2 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  16 קשרים
 גודל הצוות:  672 איש
 טווח שיוט:  13,000 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  8 דוודים המזינים 2 מנועי קיטור בהספק 10,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 229 מ"מ, שריון סיפון – 64–114 מ"מ, ברבטות – 356 מ"מ, מגדל הניווט – 356 מ"מ
 חימוש:  4 תותחים 12 אינץ' (305 מ"מ), 12 תותחים 6 אינץ' (152 מ"מ), 16 תותחים 12 ליטראות (3 אינץ', 76 מ"מ), 12 תותחים 3 פאונד (1.9 אינץ' (47 מ"מ)), 5 צינורות טורפדו 18 אינץ' (457 מ"מ)
 
אה"מ ג'ופיטר הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי מסדרת מג'סטיק. היא נכנסה לשירות בשנת 1897, ושובצה לצי התעלה עד 1905. לאחר שיפוץ, היא הוכנסה זמנית למילואים לפני שחזרה לשירות בצי התעלה בספטמבר 1905. בשנת 1908 לאחר שהתיישנה בעקבות הופעתן של אוניות המערכה הדרדנוט, היא חזרה שוב למילואים, הפעם עם צי הבית. לאחר שיפוץ נוסף, היא שירתה כספינת אימונים לתותחנים ב-1912.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה שירתה ג'ופיטר עם צי התעלה ולאחר מכן כספינת שמירה על נהר הטיין. היא נשלחה לרוסיה בפברואר 1915 כדי לשמש כשוברת קרח, ופינתה נתיבים לארכנגלסק בזמן ששוברת הקרח הרגילה עברה שיפוץ. היא עברה שיפוץ משלה מאוחר יותר ב-1915 ולאחר שסיימה, הועברה לסיירת תעלת סואץ. היא חזרה לאנגליה בסוף 1916, ובילתה את שארית המלחמה ב-דבונפורט. היא נגרטה ב-1920.
תכנון

ג'ופיטר הייתה באורך כולל של 421 רגל (128 מטרים), רוחב של 75 רגל (23 מטרים) ושוקע של 27 רגל (8.2 מטרים). הדחק האונייה היה עד 16,060 טונות ארוכות (16,320 טונות) במעמס מלא. מערכת ההנעה שלה כללה שני מנועי קיטור תלת דרגתיים של 3 צילינדרים, המונעים על ידי שמונה דוודי צינורות אש גליליים על בסיס פחם. עד 1907–1908, היא הונעה מחדש עם דגמים המופעלים על ידי נפט. המנועים שלה סיפקו מהירות מרבית של 16 קשרים (30 קמ"ש) במהירות של 10,000 כוחות סוס (7,500 קילוואט). האונייה נחשבה לאוניית ים טובה עם גלגול קל ויכולת הפלגה טובה, למרות שסבלה מצריכת דלק גבוהה. היה לה צוות של 672 קצינים ומלחים.
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחי BL 12 אינץ' (305 מ"מ) Mk VIII בצריחים עם תותחים, אחד מקדימה ואחד מאחורה. הצריחים הונחו על ברבטות בצורת אגס; לשש מאחיותיה היה אותו סידור, אבל לאחיותיה סיזאר ואילוסטריוס ולכל סדרות אוניות המערכה הבריטיות העתידיות היו ברבטות עגולות. מארס גם נשאה סוללה משנית של 12 תותחים QF 6 אינץ' (152 מ"מ)/40 קליבר. הם היו רכובים בקזמטים בשני סיפוני תותחים באמצע האונייה. היא גם נשאה 16 תותחי QF 12 פאונד ו-12 תותחי QF 2 פאונד להגנה מפני סירות טורפדו. היא הייתה מצוידת גם בחמישה צינורות טורפדו בקוטר 18 אינץ' (457 מ"מ), שארבעה מהם היו שקועים בגוף האונייה, כשהאחרון היה במשגר מותקן על הסיפון.
לג'ופיטר ולשאר האוניות בסדרה שלה הייתה חגורת שריון בעובי 9 אינץ' (229 מ"מ) מפלדת הארווי, שאיפשר הגנה שווה עם עלות נמוכה יותר במשקל בהשוואה לסוגי שריון קודמים. זה איפשר לג'ופיטר ולאחיותיה חגורת שריון עמוקה וקלה יותר מאשר אוניות מערכה קודמות ללא אובדן הגנה. הברבטים לסוללה הראשית היו מוגנים עם שריון בעובי 14 אינץ' (356 מילימטרים), ולמגדל הניווט היה אותו עובי פלדה בצדדים. הסיפון המשוריין של האונייה היה בעובי 2.5–4.5 אינץ' (64–114 מילימטרים).