stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נשים בפוליטיקה הישראלית
לאחר קום המדינה > ייצוג הולם של נשים במפלגות פוליטיות

תת ייצוג של נשים במערכת פוליטית נתונה יכול לנבוע מכמה גורמים. אחד מהם הוא שיטת הבחירות הנהוגה במערכת הפוליטית. בדרך כלל, השיטה היחסית מקלה את כניסתן של נשים לבתי המחוקקים יותר מזו הרובית. גורם נוסף המשפיע על בחירתן של נשים הוא התחרות הפוליטית של חברה נתונה. בהקשר זה, מידת שמרנותה או פתיחותה כלפי שילובן של נשים בחיים הפוליטיים ומקומן בעמדות השפעה. מדינות ומפלגות רבות הגיעו בעשרים השנים האחרונות לכלל מסקנה כי עליהן לנקוט אמצעים שונים כדי להבטיח את העלאת ייצוגן של נשים במוסדותיהן הפוליטיים. עשרות מפלגות שונות בעולם אימצו תקנות וכללים פנימיים הקובעים מכסות ייצוג מינימליות לנשים. לעיתים הדבר נעשה בהיעדר חקיקה לאומית בעניין זה, ולעיתים במקביל לקיומה של חקיקה כזאת.
בישראל לא נקבעו עד היום (2021) מכסות ייצוג לנשים במפלגות בחקיקה. בעבר הוגשו כמה הצעות חוק בעניין זה, אך אף אחת מהן לא הבשילה לכלל חקיקה ממשית. כך למשל, שר המשפטים מאיר שטרית הגיש את הצעת חוק מימון מפלגות התשס"ב-2002. הצעת חוק אשר ביקשה לעודד ייצוג הולם של נשים בכנסת באמצעות קביעה שלפיה סיעה אשר 30% לפחות מכלל חבריה הם נשים, תקבלנה מימון גדול יותר. מימון זה נועד להיות תמריץ חיובי להגדלת מספר הנשים המתמודדות בבחירות לכנסת, ולדעת יוזמי ההצעה הוא אמצעי אפקטיבי יותר מחיוב הסיעות לשריין מקום לנשים.
אף על פי שהמחוקק הישראלי נמנע מקביעת מכסות ייצוג לנשים בחקיקה, מפלגות בישראל עשו זאת בתקנונים וכללים פנימיים שקבעו לעצמן.
בתקנון מפלגת הליכוד, שתוקן ב-6 בינואר 2005, מובטח ייצוג לנשים ברשימת מועמדי המפלגה לכנסת כדלקמן: "אם לא נבחרו מועמדות לחמישה מ-40 המקומות הראשונים ברשימת המפלגה לכנסת ישובצו חמש מועמדות במקומות האלה ברשימה: המקום ה-10, המקום ה-20, המקום ה-30, המקום ה-35 והמקום ה-40..."
חוקת הליכוד אף מבטיחה ייצוג לנשים גם במוסדות המפלגה – במזכירות ובלשכה. הבחירות למזכירות הליכוד נערכות ב-11 מחוזות בחירה. החוקה קובעת כי אם לא נבחרה אישה בין נציגיו של מחוז כלשהו, הרי במחוז זה תקודם המועמדת שצברה את מספר הקולות הרב ביותר מן המועמדים שלא נבחרו, ותתפוס את מקומו של אחרון הנבחרים מהמחוז. בדרך זו מובטח במזכירות המפלגה ייצוג של אישה אחת מכל מחוז לפחות, ובסך הכול מובטח ייצוגן של 11 נשים.
מפלגת העבודה הבטיחה לנשים לקראת הבחירות לכנסת ה-13 מקום אחד בכל קבוצה של עשרה מועמדים. גם ברשימת מועמדיה לכנסת ה-14 הייתה מכסת הייצוג לנשים 10% בשליש העליון של הרשימה. ב-1999 עלה מספר המקומות שהובטחו לנשים לחמישה מקומות עד למקום השלושים ברשימת מועמדיה. נכון לשנת 2005 מכסת הייצוג של נשים בקרב מועמדי המפלגה לכנסת היא 25%. בשנת 2021, הורכבה בשיטת רוכסן שהגדילה את הייצוג חצי מהרשימה.
במפלגת המפד"ל, המפלגה הדתית לאומית, הנשים התמודדו בבחירות מקדימות במרכז המפלגה. המתמודדת שהשיגה את מספר הקולות הרב ביותר מבין המתמודדות מקודמת למקום ששוריין לה ברשימת המועמדים הכללית של המפלגה. לקראת הבחירות לכנסת ה-16 הצליחו נשות המפד"ל לקדם את השריון אל המקום החמישי ברשימת מועמדי המפלגה (לעומת המקום השמיני בבחירות לכנסת ה-15). מאחר שהמפלגה זכתה בבחירות בשישה מנדטים, נבחרה לכנסת גם אישה אחת מטעמה.
לפי חוקת מרצ, בכל חמישה מקומות ברשימת המפלגה לכנסת, שניים ישוריינו לנשים (מה שמוביל ל-40% ייצוג לפחות). זוהי הסיבה העיקרית לכך שמרצ הייתה המפלגה בעלת ייצוג הנשים הגבוה ביותר בכנסת ה-19 עם שלוש נשים מתוך שישה חברי כנסת – ייצוג של 50%.
לאחר קום המדינה > הדרת נשים במפלגות פוליטיות

מספר מפלגות מדירות נשים. מפלגת יהדות התורה אוסרת בתקנון על חברות נשים במפלגה ומפלגת ש"ס נמנעת משיבוצן ברשימתה לכנסת. על בסיס התקנונים המפלים הוגשה לוועדת הבחירות המרכזית בקשה לפסילת המפלגות מהתמודדות בבחירות של 2013, אך הבקשה נדחתה.
תנועת לא נבחרות לא בוחרות היא תנועת מחאה שקמה ב-2012 וקראה לציבור החרדי להימנע מהצבעה למפלגות המדירות נשים. בכך העצימה את הדיון הציבורי בשאלת מעמדן של נשים במגזר החרדי וזכותן לייצוג ולהשפעה במוקדי קבלת החלטות.
נשים ישראליות ערביות בפוליטיקה

נשים ערביות הן הקבוצה החלשה ביותר בקרב ציבור הנשים, בהשוואה לגברים הערבים הזוכים לנתח כוח במערכת הפוליטית. ח'אולה אבו בכר (בספרה "בדרך לא סלולה", 1998) הצביעה על האופן שבו פועל המנגנון החמולתי כדי לשמר את הכוח הפוליטי בידי הגברים על חשבון הנשים. הוא עושה זאת באמצעות המבנה החמולתי, שהוא משמרו לצרכיו.
בשנת 1948, ייסדו נשים ערביות מישראל את תנועת "אל-נהדה אל-ניסאאיה" (התקומה הנשית), שהובילה בשנת 1973 להקמת תנועת רחבה יותר, שכללה גם נשים יהודיות – תנד"י – "תנועת נשים דמוקרטיות בישראל". תנד"י מראשיתה פעלה למען שלום באזור המזרח-התיכון ובעולם, למען דו-קיום בין ישראל לפלסטינים, ולמען זכויות שוות לנשים בכל תחומי החיים: בחברה, בפוליטיקה ובעבודה. מרבית הסטודנטים שהשתתפו במאבק הסטודנטים הערבים בשנת 2000 היו נשים.
עד הכנסת ה-18 לא ישבה בכנסת אישה ערבייה מטעם המפלגות הערביות, עד לבחירתה של חנין זועבי מטעם מפלגת בל"ד. התקדים להכנסת אישה ערבייה לכנסת, חוסניה ג'בארה (ערביה מוסלמית), נזקף לזכותה של מפלגת מרצ. בחירתה של ג'בארה למקום ריאלי ברשימה לכנסת התאפשרה במידה רבה בשל שיטת השריונים שהונהגה במרצ באותה תקופה. השיטה חייבה קידום מועמד ערבי למקום ריאלי וקידום מועמדות נשים – חוסניה ג'בארה ששילבה את שתי התכונות, אישה וערביה, "חסכה" בכמות המקומות המשוריינים, לכן קואליציה של מועמדים גברים, לא ערבים, דחפה לבחירתה.
נאדיה חילו הייתה חברת-הכנסת הערבייה הנוצרייה הראשונה בתולדות הכנסת. היא כיהנה כחברת כנסת מטעם מפלגת העבודה בכנסת ה-17, והייתה שותפה בוועדות שונות. לפני שנבחרה לכנסת, הייתה היועצת הארצית למעמד האישה הערבייה והדרוזית במרכז השלטון המקומי, ולאחר מכן אף היועצת הכלל ארצית למעמד האישה.
נשים רבות השייכות למפלגת חד"ש ולמוסדותיה פעילות בחברה הערבית במיוחד ובחברה הישראלית בכלל – במפלגות הפוליטיות, בהסתדרות, באיגודים שונים, בעמותות נשים ובתנועות לקידום מעמד האישה הערבייה, בקואליציות למען צדק חברתי, בעמותות למען קידום מעמד האזרח הערבי במדינה, בתנועות שלום ישראליות, בתנועות הסטודנטים ובכל הזירות הציבוריות החשובות בישראל.
ייצוג נשים בפוליטיקה ובמוסדות השלטון בישראל ובעולם

מספר הנשים שמיוצגות בכנסת ישראל נמוך מאוד מהממוצע האירופי ואף מהממוצע העולמי. המדד נמדד באחוזים כאשר 100% משמעו צימצום מלא של אי השוויון מגדרי בכוח הפוליטי ואפס משמעו אי שוויון מלא. בישראל אי השוויון הפוליטי 25% בעוד הממוצע בעולם הוא 33% והממוצע בארופה הוא 36%. נכון לשנת 2024 ישראל ממוקמת במקום ה-106 מתוך 190 מדינות ואוטונומיות במדרג המדינות לפי ייצוג נשים בפרלמנט.
קיימת ירידה משמעותית בקטגוריית זו של מידת הכוח הפוליטי לנשים ביחס למדינות העולם המפותחות. ישראל דורגה בשנת 2006 במקום ה-35, בשנת 2020 במקום ה-64, בשנת 2023 במקום ה-96 ובשנת 2024 במקום ה-106 בלבד.
בישראל חל שיפור כללי ביצוג פרלמנטרי מלבד ירידה בשנת 2024. ייצוג פרלמנטרי של 7-11 נשים מקום המדינה עד 1996, עליה משמעותית מ-14 ל-27 נשים משנת 1996 עד שנת 2013, התייצבות על 29-30 נשים מ-2013 עד 2021, עליה ל-35 נשים בשנת 2022 וירידה ל-30 נשים בשנת 2023.
ניתן להבין את הפער בין הירידה בדירוג העולמי לבין העלייה בייצוג בארץ בכך שיחסית למדינות אחרות מגמת השיפור בישראל איטית יותר.
ייצוג נשים בפוליטיקה ובמוסדות השלטון בישראל ובעולם > מנכ"ליות במשרדי ממשלה

האשה הראשונה להתמנות למנהלת כללית של משרד ממשלתי הייתה רננה גוטמן שמונתה למנכ"לית משרד מבקר המדינה ב-1 באוגוסט 1972. בשנת 1996, בעקבות הקמת ממשלת ישראל העשרים ושבע, בראשות בנימין נתניהו, מונו שלוש נשים למנכ"ליות משרדים ממשלתיים. אלו היו שלומית כנען שמונתה למנכ"לית משרד העלייה והקליטה על ידי השר יולי אדלשטיין, נילי ארד שמונתה למנכ"לית משרד המשפטים על ידי יעקב נאמן וכיהנה גם תחת השר צחי הנגבי, ונחמה רונן שמונתה למנכ"לית המשרד להגנת הסביבה על ידי השר רפאל איתן.
מראשית ימי הממשלה ה-30 בשנת 2003 ועד יולי 2024 מונו 38 נשים מתוך 235 לתפקיד מנכ"לית משרד ממשלתי, כלומר כ-16% בלבד. 11 מהמינויים של מנכ"ליות התבצעו בממשלה ה-36 ("ממשלת השינוי") כך שבממשלה זו שיעור המנכ"ליות שמונו עמד על 39%.
בניכוי הממשלה הזאת עמד שיעור הנשים שכיהנו בתפקיד מנכ"ל על כ-13%. בממשלת ישראל השלושים ושבע, 2 נשים הן מנכ"ליות (5%) כממלאות מקום. בעתירה של ארגוני נשים כנגד הייצוג החסר של נשים בקרב מנכ"לי משרדי הממשלה, קבע בית המשפט כי הדבר מהווה עבירה על החוק וכי על הממשלה לקבוע תוך שישה חודשים הנחיות שיבטיחו מינוי נשים לתפקידי מנכ"ל. כשבועיים לאחר הפסיקה, מונו עוד ארבעה מנכ"לים גברים למשרדי ממשלה.
ייצוג נשים בפוליטיקה ובמוסדות השלטון בישראל ובעולם > תפקידי ניהול בכירים בשירות המדינה

בשנת 2024, 46.6% ממשרות הניהול הבכיר ו-56.2% ממשרות ניהול הביניים בשירות המדינה היו מאוישות על-ידי נשים. נשים איישו 33.7% מהמשרות ברמה 1 (הגבוהה ביותר), 40.8% מהמשרות ברמה 2 ו-42.1% מהמשרות ברמה 3.
ראו גם

נשים בממשלות ישראל
נשים ראשונות בתפקידים ציבוריים בישראל
התמודדות נשים בבחירות מוניציפליות בישראל
שירות נשים בצה"ל
עמותת כ"ן - כוח נשים לקידום מנהיגות נשים בישראל
לקריאה נוספת

שרון גבע, האשה מה אומרת? נשים בישראל בשנות המדינה הראשונות, מאגנס 2020
חנה הרצוג, נשים בפוליטיקה ופוליטיקה של נשים. בתוך: דפנה יזרעאלי, אריאלה פרידמן, הנרייט דהאן-כלב, חנה הרצוג, מנאר חסן, חנה נוה, וסילביה פוגל-ביז'אווי (עורכים). מן מגדר פוליטיקה. תל אביב; הקיבוץ המאוחד 2006 (הדפסה רביעית. ראשונה 1999)
מעמד האישה בפוליטיקה ובמנהל הציבור. דברים מיום עיון לזכרו של ד"ר משה שני ז"ל, חיפה; החוג למדע המדינה – אוניברסיטת חיפה 2003
חנה הרצוג, רובי נתנזון, אירנה קוגן, נשים נבחרות לרשויות המקומיות - בחירות 1998, תל אביב; המכון הישראלי למחקר כלכלי וחברתי 1999
גדעון דורון, דניאלה שנקר-שרק, מח"כות לייצוג. תל אביב; הקיבוץ המאוחד 1998
מגדה הנוש סרוג'י, נשים ערביות ישראליות בפוליטיקה, חיפה: הוצאת רים, 1995
חנה הרצוג, נשים ריאליות – נשים בפוליטיקה המקומית בישראל. ירושלים; מכון ירושלים לחקר ישראל, 1994
דפנה יזרעאלי, מין מגדר ופוליטיקה, תל אביב; הקיבוץ המאוחד 1991
דפנה שרפמן, נשים ופוליטיקה, חיפה; הוצאת תמר 1988
נורית כהנא, השתתפות נשים בפוליטיקה: המקרה של המאבק על זכות ההצבעה לנשים בתקופת היישוב, חיפה; אוניברסיטת חיפה, תזה לתואר שני במדע המדינה 1984
הערות שוליים

↑  סילביה פוגל ביז'אווי, דמוקרטיה ופמיניזם, האוניברסיטה הפתוחה, 2011, עמ' 113-136
↑  בניטה ומזרחי סימון, ייצוג הולם לנשים בשלטון המקומי - תמונת מצב בישראל ומבט משווה, באתר הכנסת מרכז המחקר והמידע, ‏5 במרץ 2018
↑  צוות המשרוקית של גלובס, ‏האם רשימת העבודה היא הראשונה עם שוויון מגדרי מלא?, באתר גלובס, 3 בפברואר 2021
1 2  טל שניידר, בחסות המדינה: מפלגות לגברים בלבד, הארץ, 9 בדצמבר 2012
↑  משרד הפנים, מעמד האישה ברשויות המקומיות, באתר משרד הפנים, ‏פברואר 2014
↑  Shavit Consulting, Research and Content Managament, shavit (באנגלית)
↑  יותר מתמיד: נשים מתמודדות על תפקיד ראש מועצה(הקישור אינו פעיל, 21.6.2021)
↑  מתוך ח. הרצוג, ר. נתנזון וא. קוגן. (1999), "נשים נבחרות לרשויות המקומיות – בחירות 1998". הנתונים אינם כוללים יישובים ערביים ומועצות אזוריות.
↑  רינה בניטה, שלי מזרחי סימון, ‏ייצוג הולם לנשים בשלטון המקומי: תמונת מצב בישראל ומבט משווה – ממצאים עיקריים, באתר מרכז המחקר והמידע (ממ"מ) של הכנסת, 5 במרץ 2018
↑  Global Gender Gap Report 2024
↑   שירה מייקין, מעמד הנשים בישראל קורס: הידרדרה ל-91 בדירוג העולמי, באתר TheMarker‏, 12 ביוני 2024
↑  יום האישה הבינלאומי 2022: מה מצבן של הנשים בפוליטיקה הישראלית?, באתר www.idi.org.il, ‏2022-08
↑  יחיאל לימור, האתגר: להגיע לחקר האמת, מעריב, 27 ביולי 1972
↑  ניתוח מגדרי של מנכ"לים במשרדי הממשלה, 2024-2003, באתר www.idi.org.il, ‏2024
↑  בג"ץ 1363/23 שדולת הנשים בישראל ואחרים נ' הממשלה ו33- אח', ניתן ב־24 בפברואר 2025
נטעאל בנדל, בג"ץ: הממשלה לא מינתה נשים למנכ"ליות משרדי הממשלה, זו הפרה של החוק, באתר ynet, 24 בפברואר 2025
↑  הדס יום טוב, ימים לאחר הפסיקה למינוי מנכ"ליות: הממשלה תאשר מינוי 4 מנכ"לים גברים, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, ‏2025-03-09
↑  ארגוני הנשים לממשלה: "קיימו את פסיקת בג"ץ ומנו מנכ"ליות למשרדים" | ישראל היום, באתר www.israelhayom.co.il, ‏2025-03-13
↑  ורד פלמן, זעם בארגוני נשים: מונו ארבעה מנכ"לים למשרדי ממשלה - בניגוד לפסיקת בג"ץ, באתר כאן | תאגיד השידור הישראלי
↑  בג"ץ 1363/23 שדולת הנשים בישראל ואחרים נ' הממשלה ו33- אח', ניתן ב־24 בפברואר 2025, סעיף 6
מספר חברות הכנסת בכל כנסת בעת כינונה עד 2015. 29 נשים נבחרו ב-2015 לכנסת העשרים, שיא של כל הזמנים, ובמהלך כהונת הכנסת היו 35 (שמהוות 29.16% מבית הנבחרים).
גולדה מאיר, בעת כהונתה כשרת העבודה בממשלת ישראל הראשונה, לימים הייתה לראש ממשלת ישראל.
טל אוחנה, ראש מועצת ירוחם
מרים פיירברג-איכר, ראש עיריית נתניה
טלי פלוסקוב, ראש עיריית ערד לשעבר
טמסוס

| --- | --- |

הממלכות העתיקות בקפריסין, ביניהן טמסוס
 מדינה:  קפריסין קפריסין
 קואורדינטות:  35°01′30″N 33°14′30″E﻿ / ﻿35.025°N 33.24166667°E﻿ / 35.025; 33.24166667 
 he
טמסוס (ביוונית: Ταμασσός או Τἀμασος) או תמש (בפיניקית: 𐤕𐤌𐤔, באשורית: Ta-me-si או Ta-me-su) הייתה עיר־מדינה בקפריסין העתיקה, אחת מעשר הממלכות של קפריסין.
היסטוריה

מכיוון שהיו מכרות נחושת באזור, קרוב לוודאי שמדובר ב־Τεμέσην (טֶמֶסִי) שהוזכרה באודיסיאה. במאה ה־8 לפנה"ס הייתה קפריסין כולה נתונה תחת שלטונה ההגמוני שלל צור. בתחילת המאה הבאה נחלשה אחיזת צור באי, והאימפריה האשורית החדשה קיבלה את השליטה עליו; בכתובת אשורית מסביבות 673 לפנה"ס (מנסרת אסרחדון (הול')) מוזכרת העיר Ta-me-si ומלכהּ Ád-me-e-su (אדמסוס, שם יווני) בין עשר ערי־הממלכה הקפריסאיות המוזכרות כמגישות מנחה לבניית הארמון בנינוה; בכתובת אשורבניפל על מסעו הראשון נגד מצרים, עשרים ושניים מלכי הלבנט וקפריסין באו אליו להגיש לו מנחות ולנשק את רגליו, וביניהם Ád-me-su מלך Ta-me-su, והוא הכריחם ללוות עם כוחותיהם ואניותיהם את חייליו בים וביבשה.
בסוף תקופת השלטון הפרסי על קפריסין סופחה טמסוס לממלכת כתי ואדיל הפיניקית. מלכהּ האחרון של אותה ממלכה, פמייתן, ששלט בסביבות 361–312, היה ככל הנראה זה שכבש את טמסוס או קנה אותה ממלכהּ פסיקיפרוס, אף שכבר בימי מלכיתן הוקדשו בה כתובות בפיניקית על־ידי פיניקים ולפי מניין שנות מלך כתיון – הכתובות הדו-לשוניות מטמסוס, שתי כתובות דו־לשוניות פיניקיות־יווניות (בכתב קיפרי הברתי (אנ')). לאחר המצור על צור ב־332 לפנה"ס העביר אלכסנדר הגדול מפמייתן אחד מחבלי שליטתו לפניטגורס (אנ'); ואכן, בכתובת משנת 21 למלכותו (לפני המצור על צור) נשא פמייתן את התואר "מלך כתי ואדיל ותמש" ("תמש" היא טמסוס בפיניקית), ואילו בכתובת משנת 37 למלכותו (אחרי המצור על צור) נשא רק את התואר "מלך כתי ואדיל" – שינוי זה הביא חוקרים להאמין שאותו חבל היה חבל טמסוס.
הערות שוליים

↑  Lewis & Short: Tămăsŏs
1 2  Erle Leichty, The Royal Inscriptions of Esarhaddon, King of Assyria (680-669 BC), Eisenbrauns, 2011, עמ' 23
1 2  Jamie Novotny, Joshua Jeffers, The Royal Inscriptions of Ashurbanipal (668–631 BC), Aššur-etel-ilāni (630–627 BC), and Sîn-šarra-iškun (626–612 BC), Kings of Assyria, Part 1, Eisenbrauns, 2018, עמ' 117 (הקטע חוזר בעמ' 142). יש לציין שחלק זה מהמסע הראשון של אשורבניפל לא מופיע בתיאורי המסע המוקדמים, והוא נוסף לאחר שהמלך ערך מחדש את הספרי שנותיו, בסביבות 648 לפנה"ס (על כך ראו בעמ' 107).
↑  Madeleine Mumcuoglu, Yosef Garfinkel, Royal Architecture in the Iron Age Levant, Jerusalem Journal of Archaeology 1, 2021, עמ' 450–481
↑  הומרוס, אודיסיה: שיר ראשון, שורה 184, ויקיטקסט ביוונית
↑  הומרוס (בתרגום טשרניחובסקי), אודיסיה: שיר ראשון, שורה 184, ויקיטקסט
↑  Sophrone Pétridès, "Tamassus" in Catholic Encyclopedia (New York 1912)
↑  Nadav Na'aman, Sargon II and the Rebellion of the Cypriote Kings against Shilṭa of Tyre, Orientalia 67, 1998, עמ' 244
↑  Karen Radner, The many kingdoms of Cyprus, Assyrian empire builders (University College London), ‏2012
↑  Maria Iacovou, "Cyprus: from migration to Hellenization", In: Gocha R. Tsetskhladze (ed.), Greek colonisation: an account of Greek colonies and other settlements overseas, כרך 2, Leiden: Brill, 2008, עמ' 261, ISBN 978-90-04-12204-8
↑  George Francis Hill, Catalogue of the Greek Coins of Cyprus, Bologna, 1964, עמ' xxxiii–xxxiv
1 2  נחום סלושץ, אוצר הכתובות הפניקיות, דביר, 1942, עמ' 70
1 2  אתנאיוס, משתה המלומדים, 1.63
↑  נחום סלושץ, אוצר הכתובות הפניקיות, דביר, 1942, עמ' 113
↑  RÉS 1212 (KAI 41), RÉS 1213; במוזיאון הבריטי BM 125321 ו־BM 125322
↑  KAI 32, CIS I 10
↑  KAI 33
↑  Mark Lidzbarski, Kanaanäische Inschriften (moabitisch, althebräisch, phönizisch, punisch), A. Töpelmann, 1907, עמ' 25
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12479255k (data)  GND: 4433226-9  VIAF: 315167357   WorldCat (עם VIAF): 315167357 
פתח קבר מלכותי בטמסוס, עם כותרת תימורה
פרנסיס קטאני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 בנובמבר 1897 ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  30 במרץ 1976 (בגיל 78) 
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית, ארצות הברית 
 השכלה:  האוניברסיטה האמריקנית בביירות 
 מספר צאצאים:  4 
 
פרנסיס אנתוני ברנרד קטאני (באנגלית: Francis Anthony Bernard Kettaneh‏; 7 בנובמבר 1897 – 30 במרץ 1976) היה איש עסקים ערבי קתולי יליד ארץ ישראל, שהיגר לארצות הברית. הוא שהביא לדוד בן-גוריון בשנת 1942 את הידיעה כי בפולין מתבצע הפתרון הסופי של השמדת העם היהודי.
במזרח התיכון

פרנסיס קטאני נולד בירושלים. בצעירותו למד הנדסה באוניברסיטה האמריקאית בביירות וקיבל תואר ראשון בשנת 1914, ותואר בהנדסה אזרחית בשנת 1919. לאחר גמר לימודיו הקים ביחד עם שלושת אחיו חברה למסחר במוצרים של תעשיית הרכב. עסקיהם התרחבו לערי בירה נוספות במזרח התיכון, לדמשק, לבגדאד ולטהראן. בשנות השלושים נבחר למזכיר מועדון הרוטרי ובהמשך הופקד על כל מועדוני הארגון במזרח התיכון.
התיישבותו בארצות הברית

בשנת 1942 הגיע קטאני עם משפחתו לארצות הברית, התיישב בה לצמיתות ונתמנה למנהל רוטרי הבינלאומי. באותה שנה הופיע בביטאון הארגון מאמר פרי עטו בו ציין לשבח את הדו-קיום בין היהודים והערבים, ששרר במועדוני רוטרי בארץ ישראל בזמן  מאורעות 1936–1939, חרף שפיכות הדמים שהתחוללה אז בארץ.
פגישתו עם דוד בן-גוריון

בין 9 במאי ל-11 במאי 1942 התכנסה בניו יורק ועידת בילטמור. הוועידה כונסה בהיעדר אפשרות לקיים את הקונגרס הציוני בתקופת מלחמת העולם השנייה, והתוכנית שהתקבלה בוועידה, כללה הצעת פתרון בת שלושה סעיפים לשאלת ארץ ישראל: פתיחת שערי הארץ לעלייה יהודית חופשית, מסירת הפיקוח על העלייה ועל פיתוח הארץ לסוכנות היהודית ודרישה להקים בתום המלחמה "קהיליה יהודית" ("Jewish Commonwealth"), כשהכוונה למעשה, למדינה יהודית ריבונית.
ביולי 1942 נועד בן-גוריון בניו יורק עם פרנסיס קטאני אשר הציג בפניו תוכנית שלום שביסודה חלוקת הארץ לקַנטונים. בפגישתם סיפר קטאני לבן-גוריון על שיחות שניהל באחרונה עם אנשי הממשלה הפולנית הגולה בלונדון. לדברי קטאני אמרו לו הפולנים שהם סומכים על היטלר שיפתור את בעיית היהודים בפולין על ידי כך שעד סיום המלחמה יחסל את כולם והביעו תקוה כי בפולין לא יישארו יהודים, ואם הגרמנים לא יחסלו את כל היהודים כי אז הפולנים ישלימו את המשימה. קטאני עשה על בן-גוריון רושם של אדם הגון, ולא אנטישמי, בן-גוריון נחרד מדבריו. זו הייתה הפעם הראשונה ששמע על התוכנית להשמדת יהודי פולין ממקור לא־יהודי. בן-גוריון הניח שבהיות קטאני קתולי כמוהם דיברו עימו הפולנים בגילוי לב.
בחודש נובמבר 1942 הגיע לידיעת אנשי הנהגת היישוב האימות למידע שמסר קטאני לדוד בן-גוריון. המידע הגיע מפי עדי ראייה. במסגרת עסקת חליפין בין הבריטים לגרמנים, בה הוחלפו יהודים נתיני ארץ ישראל שנקלעו לפולין והושבו לארץ, כנגד גרמנים מאנשי הקהילה הטמפלרית שהושבו לגרמניה. במהלך החילופין חזרו לארץ, בחמישה משלוחים, יהודים מארץ ישראל. במשלוח השני שהגיע לארץ 16 בנובמבר 1942 היו שישים ותשעה יהודים. אנשי הקבוצה יצאו ברכבת מווינה בדרכם לארץ. הרכבת עשתה דרכה דרך סופיה בירת בולגריה ומשם לאיסטנבול שבטורקיה, בה בוצעו החילופים, כשקבוצת טמפלרים יצאה במקביל בכיוון ההפוך בדרכה לאירופה הכבושה. מטורקיה המשיכה הרכבת בדרכה לסוריה. ממנה חצתה את הגבול לארץ ישראל והגיעה לתחנתה הסופית בתחנת הרכבת של עפולה, ממנה יצאו אנשי הקבוצה באוטובוסים בדרכם למחנה המעצר בעתלית. לאחר חקירה על ידי המודיעין הצבאי הבריטי, נלקחו אנשי הקבוצה למחנה המעצר בעתלית, ובו נחקרו על ידי אנשי הסוכנות היהודית. הם מסרו מידע, מפי עדי ראייה, שאישרו את עובדת ההשמדה, שעד אז הגיעו לארץ רק שמועות אודותיה. עדויותיהם של אנשי הקבוצה חשפו את עובדת ההשמדה והיקפה. הם סיפרו על רציחות המוניות, שלאחריהן נותרו ניצולים ספורים מקהילות של רבבות יהודים. אחת החוזרות, אשה שבאה מהעיר סוסנוביץ הסמוכה לאושוויץ סיפרה על שלושה כבשנים לשריפת יהודים שהוקמו במחנה הסמוך לאושוויץ. בעקבות עדויותיהם פרסמה הנהלת הסוכנות ב-23 בנובמבר 1942 הודעה לפיה נתקבלו ידיעות "ממקורות מהימנים ומוסמכים" שהנאצים החלו במסע השמדה שיטתי של יהודי פולין. הוכרזו שלושה ימי אבל ביישוב, נערכו הפגנות ועצרות עם ברחבי הארץ, והעיתונים הופיעו כשעמודיהם הראשונים נתונים במסגרות שחורות.
בעיית יחסי היהודים והערבים בארץ ישראל המשיכה להעסיק את קטאני גם לאחר פגישתו עם בן-גוריון. באפריל 1943, כאשר עלו הצעות לפתור את בעיית יחסי הערבים והיהודים בארץ ישראל על ידי יישובם של ערביי הארץ בעיראק, הגיש קטאני תזכיר לשר החוץ הבריטי אנתוני אידן, שבו הציע להקים בית לאומי יהודי בחלק הבריטי של קמרון שבמרכז אפריקה.
פעילותו העסקית בארצות הברית

פעילתו העסקית של פרנסיס קטאני בארצות הברית הייתה נרחבת. הוא יסד חברה בשם חברת ההובלה המזרחית (Eastern Tarnsport Limited Co) והיה שותף בחברה שייצאה למזרח התיכון כלי רכב ומוצרי חשמל ואלקטרוניקה. היה חבר באגודת מהנדסי הרכב, באיגוד משווקי הרכב ללבנון ולסוריה, במועצה ליחסי חוץ, באקדמיה למדע המדינה, ולכלכלה של ניו יורק, באקדמיה האמריקנית למדע המדינה.
חיים אישיים

פרנסיס קטאני נפטר בשנת 1976, בגיל 79 שנים. הוא הותיר אחריו שני בנים ושתי בנות שהמשיכו לנהל את עסקיו במסגרת תאגיד שנקרא קבוצת קטאני (Kettaneh Group), הממשיך לפעול במאה העשרים ואחת בלבנון, ירדן ובאיחוד האמירויות הערביות. כן פועל התאגיד בערב הסעודית במסגרת חברת בנייה בשם Kettaneh Gonstruction הבונה בנייני מגורים ומבני תעשייה.
לקריאה נוספת

תום שגב, מדינה בכל מחיר - סיפור חייו של דוד בן-גוריון,  הוצאת כתר, 2018, עמודים 313–330.
שבתי טבת, קנאת דוד, הוצאת שוקן, 2004, חלק 4 עמ' 160.
הערות שוליים

↑   חנוך מרמרי, על הספר "מדינה בכל מחיר", באתר הארץ, 22 במרץ 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0005 0062 1891  LCCN: no2019127756  VIAF: 16156809408445120253   WorldCat (עם VIAF): 16156809408445120253 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "פרנסיס קטאני".
מייג'ור גנרל

מייג'ור גנרל (באנגלית: Major general; בגרמנית: Generalmajor גנרל-מיור; ברוסית: Генерал-майор, גנרל-מאיור; בצרפתית: major général מאיור-ז'נרל; ערבית: لواء ליווא; סימול נאט"ו: OF-7) היא דרגה צבאית בכירה, מקבילה לדרגת אלוף בצה"ל.
דרגות מקבילות בצבאות שונים

בצבאות חבר העמים הבריטי וארצות הברית מייג'ור גנרל הוא קצין ("גנרל שני כוכבים") הנמצא בין דרגת לוטננט גנרל (הבכירה ממנה) לדרגת בריגדיר גנרל (הנמוכה ממנה). בדרך כלל בצבאות אלה זוהי דרגתו של מפקד אוגדה (דיוויזיה).
בצבא צרפת הדרגה המקבילה היא מינוי לעוזר ראש מטה וקיימים חמישה קצינים בדרגה זו, אחד במטה הכללי ואחד במטות כל אחת מהזרועות (זרוע האוויר, זרוע הים, זרוע היבשה והז'נדרמריה). בנוסף, יש בצבא צרפת דרגה למפקד דיוויזיה général de division.
בחלק ממדינות מזרח אירופה דרגה זו מקבילה לדרגת מפקד בריגדה ונמצאת ישירות מתחת לדרגת הגנרל.
במספר מדינות המחזיקות בצבא קטן זוהי הדרגה הגבוהה ביותר בפועל. כך זה בונואטו, טוגו, פפואה גינאה החדשה, מלטה ועוד.
סימולי דרגה בצבאות של מדינות אחרות > צבאות

צבא אוגנדה - מייג'ור גנרל
צבא אוסטריה - מייג'ור גנרל
צבא אוסטרליה - מייג'ור גנרל
צבא אזרבייג'ן - מייג'ור גנרל
צבא איטליה - generale di divisione
צבא איראן - سرلشکر (סרלשקר)
צבא אלבניה - מייג'ור גנרל
צבא אלג'יריה - لواء
צבא ארמניה - գեներալ-մայոր
צבא ארצות הברית - מייג'ור גנרל
צבא בהוטן -מייג'ור גנרל
צבא בוסניה והרצגובינה - מייג'ור גנרל
צבא בלארוס - Ґенэрал-маёр G̀jeneral-major
צבא בלגיה - מייג'ור גנרל
צבא בליז - אלוף
צבא בנגלדש - মেজর জেনারেল ,
צבא ברבדוס - מייג'ור גנרל
צבא בריטניה - מייג'ור גנרל
צבא גרמניה - גנרל-מיור
צבא יוון - Υποστράτηγος
צבא ההגנה לישראל - אלוף
צבא מצרים - لواء (ליווא)
צבא ספרד - general de división
צבא פולין - generał dywizji
צבא צרפת - génral de division
צבא רוסיה - גנרל מאיור
צבא בוטסואנה - מייג'ור גנרל
צבא ברוניי - מייג'ור גנרל
צבא בולגריה - Генерал-майор
צבא בורונדי - Jenerai majoro
צבא כף ורדה - אלוף
צבא קנדה - מייג'ור גנרל
צבא קולמביה - Brigadier general
צבא הרפובליקה הדומיניקנית - גנרל מייג'ור
צבא קונגו - מייג'ור גנרל
צבא קרואטיה - General bojnik
צבא צ'כיה - Generalmajor
צבא דנמרק - מייג'ור גנרל
צבא אריתריאה - מייג'ור גנרל
צבא אסטוניה - Kindralmajor
צבא אסוואטיני - מייג'ור גנרל
בתרבות

באופרטה "הפירטים מפנזאנס" מאת גילברט וסאליבן מופיעה דמותו של "המייג'ור גנרל המודרני" סטנלי, המופיע בשיר המייג'ור-גנרל הקומי (I Am the Very Model of a Modern Major-General)‏
בסדרה סטארגייט SG-1 מפקד פיקוד סטארגייט בעונות 1–7, ג'ורג' האמונד, מחזיק בדרגת מייג'ור גנרל. ג'ק או'ניל מקודם לדרגת מייג'ור גנרל בעונה 9
בסרט המצור (The Siege) משנת 1998 מגלם ברוס ויליס את דמותו של הגיבור מייג'ור ג'נרל ויליאם דווארו
הערות שוליים

↑  דרגות נאט"ו, תקן STANAG 2116
↑  הגדרת תפקידבאתר צבא היבשה של משרד ההגנה הצרפתי
↑  על השיר וביצועים שונים שלו באתר TV Tropes (אנ') (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4664235-3