stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איתי ורד
ביוגרפיה

נולד בכפר הס. שירת כקצין בהנדסה קרבית. בעל תואר ראשון במדעי המדינה והיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת תל אביב.
שימש כתחקירן בתוכנית "המשקיפים" בטלעד, ולאחר מכן כתחקירן ב"עובדה" בין 2002 ל-2005.
ב-2005 כתב תסריט ותחקיר לסרט התיעודי "שדות אדומים", של הבמאית אילת הלר, שזכה בפרס "דרך החופש" בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
בין 2005 ל-2015 שימש ככתב ומגיש בערוץ 1, בתוכניות "מבט", "יומן". היה העיתונאי הישראלי הראשון שסיקר את המהפכה במצרים ב-2011. כמו כן, תיעד את הצונאמי ביפן, רעידת האדמה בנפאל, זרם הפליטים בגבול סוריה-טורקיה, סיקר את המשחקים האולימפיים בביג'יינג וערך סדרת כתבות מדרום אפריקה לקראת מונדיאל 2010. שימש כמגיש תוכנית המדע "המעבדה" ותוכנית הטיולים "על הדרך", וכן היה ממגישי חדשות הלילה "מהיום למחר".
הצטרף לחדשות 10 ב-2015, ככתב התוכנית "שישי". יצר את סדרת הכתבות "צונאמי" ששודרה בינואר 2017, שבה הצטרף לספינת ההצלה "אקווריוס" ותיעד את הצלתם של פליטים ומהגרים מאפריקה ומאסיה בדרכם לאירופה, על גבול המים הטריטוריאליים של לוב. שימש כשליח הערוץ לחילוץ הנערים מהמערה בתאילנד ביוני 2018. עבר לערוץ 13 בינואר 2019.
ב-5 ביולי 2020 פוטר מערוץ 13 כתוצאה מקיצוצים בערוץ.
ביים וצילם את הסרט הדוקומנטרי "Hope without Boundaries" על בית החולים שדה שהקימה ישראל בעיירה מוסטיצקה במזרח אוקראינה, בתחילת מלחמת אוקראינה רוסיה. בעקבות הסרט החל ללמוד סיעוד בבית הספר האקדמי לאחיות ע"ש זיווה טל במרכז הרפואי שיבא.
נשוי לנעמי ואב לשלושה ילדים. אחיה של עיתונאית האוכל רונית ורד.
לקריאה נוספת

מאחורי המצלמה – בלוג אישי
הערות שוליים

↑  By HANNAH BROWN, Jerusalem celebrates Jewish life in film, The Jerusalem Post, ‏8 בדצמבר 2023
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים ובנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קבורה בישראל

קבורה בקומות לצד קבורה רגילה, בית עלמין גני אסתר
קבורה במדינת ישראל נעשית ברובה על ידי גופים דתיים, וממומנת בבסיסה על ידי המוסד לביטוח לאומי. בתי העלמין מופעלים, בעיקר, על ידי ארגוני קבורה דתיים (חברה קדישא ליהודים והגופים המקבילים בעדות הדתיות האחרות), ומיעוטם על ידי חברות קבורה חילוניות אשר פועלות בבתי עלמין אזרחיים.
נכון ל-2020, בישראל כ-44 אלף נפטרים בשנה, ו-940 בתי עלמין פעילים.
הבסיס החוקי

אין במדינת ישראל חוק מפורש המחייב קבורה של גופות או בכלל מסדיר את דרך הטיפול בגופות. אולם ישנם הרואים חובה כזאת בסעיף 8(2) של פקודת בריאות העם 1940, הקובע:
רוב מוחלט של תושבי  ישראל מביאים את מתיהם לקבורה. ישנם מעטים הבוחרים בתרומת גופה למדע או בשרפת גווייה. בקשה של אדם שלא להיקבר אלא להיות מושלך על פני השדה טרף לחיות נדחתה על ידי בג"ץ. בפסק דין מאוחר יותר של בית המשפט המחוזי, ניתנה הרשות להשליך את גופתו לים (על מנת שתהיה מאכל לדגי הים), בתנאי שיתקבלו כלל האישורים על פי החוקים הרלוונטיים.
החוק העות'מאני שהתגלגל למשפט המנדטורי וממנו לתוך המשפט הישראלי, קבע כי כמו ביתר נושאי הדת, קבורתו של אדם תתבצע על פי השתייכותו הדתית. בשנת 1971 חוקק חוק שירותי דת היהודיים [נוסח משולב], התשל"א-1971, המתייחס בין השאר לשירותי קבורה, ואף הוא מסדיר את הקבורה בהתאם לדתו של אדם. בהתאם לכך, קבורת יהודים בערי ישראל נערכת על ידי חברה קדישא מקומית, שדורשת שהקבורה תעשה על פי ההלכה. עם זאת, לקיבוצים ומושבים רבים יש בתי קברות משלהם, וחלקם מקיימים טקסי קבורה לא דתיים, בהתאם לאופי היישוב. חלק מיישובים אלו מסכימים לקבור נפטרים שלא מאזור מגוריהם (לעיתים תמורת תשלום).
קבורה אזרחית

בשנת 1986 הוקמה עמותה לקבורה אזרחית בשם "מנוחה נכונה", שמטרתה בין היתר לאפשר לכל אדם בישראל להיקבר בטקס ובצורה התואמים את רצונו, בסמוך למקום מגוריו. בשנת 1992 קבע בג"ץ בדיונו בעתירה של העמותה כי על המדינה להכיר בעמותה כחברת קבורה ולהקצות לה קרקע עבור בית עלמין. בשנת 1996, לאחר מאבקים של העמותה, נחקק חוק הזכות לקבורה אזרחית חלופית, התשנ"ו-1996, שבו נקבע כי אדם זכאי להיקבר על פי השקפתו בבית עלמין אזרחי חלופי אם בחר בכך, וכי הבחירה יכול שתהיה בצוואה או בכל דרך אחרת. עוד נקבע בחוק כי המדינה תקים בתי עלמין לקבורה אזרחית חלופית או תקצה לכך שטחים בבתי עלמין קיימים. ככל קבורה אחרת, הקבורה בבתי העלמין האזרחיים ממומנת על ידי המוסד לביטוח לאומי. בהמשך הוקמה ועדת שרים בין משרדית לענייני קבורה, המקצה קרקעות לבתי קברות יהודים ולמי שאינם יהודים ולקבורה אזרחית חלופית. עד כה הוקמו שלושה בתי עלמין אזרחיים: הראשון בבאר שבע, שנחנך בשנת 1999, והשני בקריית טבעון, שנחנך בשנת 2005, בית העלמין השלישי, מנוחה נכונה כפר סבא, נחנך בשנת 2009 והוא הראשון שהוקם בתוך עיר גדולה. עם זאת, פסיקות שונות של בתי המשפט ומספר דוחות של מבקר המדינה לאורך השנים טענו כי המדינה לא השכילה להביא את החוק לכדי מימוש כך שאף שעברו למעלה מעשרים שנים מאז עבר החוק בכנסת הרי שהאפשרויות לקבורה אזרחית במימון המדינה הן מעטות מאוד, ובשנת 2014 אף חייב בשל כך בית המשפט את המשרד לשירותי דת להשתתף במימון קבורה אזרחית של שני תובעים.
מימון

תושב ישראל זכאי להיקבר במימון המוסד לביטוח לאומי בסמוך לאזור מגוריו, בין אם נפטר בישראל ובין אם נפטר בחוץ לארץ. המוסד לביטוח לאומי מעביר סכום של דמי קבורה לארגון הקבורה, כדי לכסות את מלוא ההוצאות בגין הקבורה:
רכישת קרקע עבור הקבר;
טהרה ורחיצת המת;
תכריכים פשוטים;
כריית קבר;
בניית דפנות קבר;
כיסוי הקבר ושילוט, כולל הצבת מצבה;
הובלת המת ועריכת טקס הלוויה.
לארגון קבורה מותר לגבות תשלום נוסף כאשר הנפטר או בני משפחתו מבקשים "חלקה מוגדרת" או "חלקה חריגה", למשל בבית עלמין שאינו בתחום מגוריו של הנפטר, בחלקת קבורה שנשמרה לנפטר בימי חייו או בבית עלמין שהוכרז כבית עלמין סגור.
עד שנת 2005 דמי הקבורה ששולמו על ידי הביטוח הלאומי היו תלויים בגודלו של היישוב, כך שיישובים קטנים קיבלו פחות כסף על קבורה. בשנה זו, בעקבות עתירה לבג"ץ, הוחל בתהליך שינוי כללי התשלום והושוו דמי התשלום ליישובים גדולים וקטנים.
בתי קברות צבאיים

בשנת 1949 החל משרד הביטחון לפעול להקמתם של מספר בתי קברות צבאיים מרכזיים שבהם יובאו לקבורה חלליה הרבים של מלחמת העצמאות. במספר ערים נבחרו שטחים שבהם יוקמו בתי הקברות הצבאיים. בירושלים יועדו לכך מורדותיו הצפוניים של הר הרצל, שבראשו קבור חוזה המדינה בנימין זאב הרצל, מתוך מודעות לסמליות הרבה בבחירת האתר. לאחר שנבחר האתר, החליטו ראשי מערכת הביטחון להפוך את המקום לבית העלמין הצבאי הממלכתי ובכך לחזק את הקשר הסמלי החזק בין הנופלים במערכות ישראל לבין המדינה הריבונית המיוצגת באמצעות הר הרצל. בתוך כך נקברו במקום גם נופלים מהתקופה שלפני הקמת המדינה – נופלי המחתרות, לוחמי הבריגדה היהודית, צנחני היישוב באירופה הכבושה וכדומה, והוקמו בו אנדרטות מרכזיות לחללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע.
בשנת 2010 התקיימו בישראל 42 בתי קברות צבאיים, וב-93 בתי קברות אזרחיים בה הוקמו חלקות מיוחדות לקבורתם של חללי מערכת הביטחון.
הכשרת קברנים בישראל

הכשרת קברנים בישראל נערכת על ידי משרד הדתות ופורום חברות קדישא. החל משנת 2014 פועלת בארץ תוכנית "מורשת בנימין" כמסלול לימודי תעודה ללימוד מקצוע הקבורה. בקורס נלמדים נושאים הלכתיים רלוונטיים לתחום הקברנות וכן מיומנויות רגשיות ובינאישיות הנחוצות לעוסקים במקצוע. בפורום חברות קדישא עורכים מחזורי קורסים שנתיים במסגרת התכנית, להכשרת עובדי שטח ומשרד וכן להכשרת מנהלים בתחום הקבורה. העובדים יכולים גם ללמוד בהשתלמויות וימי רענון לאחר תום לימודי התעודה המוצעים על ידי פורום חברות קדישא.
מצוקת מקומות קבורה

כבר בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 עלה החשש שתוך שנים ספורות יהיה בישראל מחסור בשטחים לקבורה, כאשר המקום הפנוי בבתי הקברות הקיימים בערים ירושלים, תל אביב, חיפה וטבריה החל לאזול. הפתרון שנבחר היה הרחבת שטחי בתי הקברות הקיימים או בנייה של בתי קברות חדשים.
ב-1985 התבקשה הרבנות הראשית לפסוק האם להתיר לקבור בקומות. פסיקת הלכה משנות ה-70 קבע שהדבר נוגד את ההלכה. הרבנות פסקה שמותר לקבור בקומות וחברה קדישא תל אביב החל לקדם תוכנית להקמת בית קברות חדש ברמת אביב, שיהיה מבוסס על קבורה בקומות, אך ראש העירייה שלמה להט התנגד לתוכנית. ב-1987 הודיע יגאל ביבי ראש עיריית טבריה כי בית הקברות החדש המתוכנן בעיר יכלול קבורה בקומות.
בתחילת 1989 הייתה חברת־קדישא קהילת־ירושלים הראשונה לבנות קיר קבורה בקומות בישראל, בהר המנוחות, בעקבות פסיקת הרבנים הראשיים והרבנים הראשיים לירושלים. אולם בשנים הראשונות סירבו משפחות לקבור את יקריהם בקיר והמתחם שימש לקבורה לנפטרים שנוטל ספק ביהדותם. באוגוסט 1989 הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה אישרה הקמת מתחם של קבורה בקומות גם בבית העלמין קריית שאול.
ב-2012 אושרה הקמתו של מתחם קבורה תת-קרקעי שנחצב בהר המנוחות בירושלים. המתחם נחנך ב-2019.
על פי תחזיות מ-2019, תוך כ-40 שנה לא יהיה מספיק מקום לקבור את כל מי שמת בישראל, ונדרשים פתרונות קבורה חדשים. בין החלופות האפשריות: קבורה רוויה, קבורה של מספר אנשים באותו קבר, מתחמי ליקוט עצמות או שרפת גופות החוסכת שטחי קרקע רבים ויקרים שמוקצים לבתי קברות.
הערות שוליים

↑  מערך הקבורה בישראל, באתר www.mevaker.gov.il (ארכיון)
↑  מיכאל ויגודה, לשרפת גופות בהלכה ובמשפט, פרשת השבוע 250 (תשס"ו)
↑  ראו דברי השופטת אילה פרוקצ'יה בבג"ץ 52/06 חברת אלאקסא נ' מרכז ויזנטל, סעיף 146
↑   פקודת בריאות העם, ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט
↑  בג"ץ 6167/09 שלמה אבני נ' מדינת ישראל
↑  ה"פ 39654-08-10 שלמה אבני נגד מדינת ישראל, ניתן ב-16 בינואר 2014
↑  Burial and Memorial Services, Progressive Judaism in Israel
↑  יאיר ברלין ואריאל פינקלשטיין, הקבורה האזרחית בישראל: עשרים שנה לחוק הזכות לקבורה אזרחית חלופית התשנ"ו-1996, המכון לאסטרטגיה ציונית, ספטמבר 2016, עמ' 22-7
↑  תא"מ 12-05-29187, חוה לב נ' המשרד לשירותי דת
↑  בג"ץ 10357/04 - ט"ז
↑  תכנית מורשת בנימין לעובדי חברה קדישא, באתר המשרד לשירותי דת, אתר השירותים והמידע הממשלתי
↑  לראשונה: קורס אקדמי למקצועות הקבורה, באתר nrg
↑  תוכנית הכשרת עובדים, באתר פורום חברות הקדישא
↑  מחסור במקומות קבורה בבית־העלמין בחיפה, מעריב, 9 במרץ 1971
אריה מאיר, כתב עתי"ם, חיפה, סכנת מחסור במקומות קבורה צפוייה לחיפה, על המשמר, 27 בדצמבר 1978
↑  מחסור גובר במקומות קבורה בירושלים, דבר, 5 במרץ 1971
↑  מחסור במקומות קבורה בטבריה, דבר, 25 במרץ 1983
↑  אברהם רותם, עירית תד־אבוב נגד בית הקברות החדש, מעריב, 7 בנובמבר 1977
↑  יוסף צוריאל, הרבנות שוקלת אם להתיר קבורה בקומות, מעריב, 11 בנובמבר 1985
↑  "הילטון" למתים, על המשמר, 9 ביולי 1973
↑  שרה פרידמן, ,אל תאיים עלי' צעק שר הפנים יצחק פרץ על ראש העיר להט, מעריב, 7 בדצמבר 1986
↑  עתי"ם, בטבריה יקברו בקומות, חדשות, 6 באוגוסט 1987
↑  אליעזר שולמן, קברים פורחים באוויר, חדשות, 21 בפברואר 1989
שחר אילן, קבר תלת־מיפלסי - מתחילים בבניית פרויקט הקבורה בקומות הראשון בארץ, כל העיר, 10 בפברואר 1989
↑  דב אלבוים, מקומות מסמלים, חדשות, 9 ביולי 1993
↑  יגאל לביב, בניין ערים - גוררי שחקים בקרית שאול, חדשות, 6 באוגוסט 1989
↑  גיא קצוביץ', ‏לראשונה בישראל: רשת מנהרות קבורה תת קרקעיות, באתר גלובס, 25 ביוני 2012
↑  נעמה ריבה, עמוק בתוך אדמת ירושלים נבנה מתחם חריג. לא כולם ימותו עליו, אבל חלק ימותו בו, באתר הארץ, 13 באוגוסט 2019
↑  נועה רויכמן, ‏יש פתרון לבעיית הנדל"ן: הגיע הזמן להזיז את המתים, באתר ‏מאקו‏, 1 באפריל 2021
↑  דליה טל, ‏המינהל מתכנן הקמת בית-עלמין חדשני: קבורה רוויה של 6 קומות, באתר גלובס, 12 באוגוסט 1999
↑  מיכל מרגלית, ‏"בגוש דן קוברים אנשים על חשבון שטחים ציבוריים וירוקים", באתר גלובס, 11 ביוני 2012
↑  אלון נתיב, שריפה במקום קבורה תציל את הקרקע, באתר TheMarker‏, 10 במאי 2006
נרי ליבנה, בן אדם זה 4-2 ק"ג אפר, באתר הארץ, 5 באוקטובר 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007474084005171 
החלקה הצבאית בבית הקברות בנגבה
חוק מוות מוחי-נשימתי

חוק מוות מוחי-נשימתי, התשס"ח-2008 הוא חוק שקובע את התנאים לקביעת מוות מוחי נשימתי בישראל, שיקבעו על פי מעמדם, זכויותיהם, דתם ואמונתם של המטופל ומשפחתו.
החוק אושר בכנסת ב-23 במרץ 2008 ביוזמת חבר הכנסת לשעבר עתניאל שנלר, ונכנס לתוקף בתחילת יוני 2009. בשנת 2009 יצא חוזר מנכ"ל משרד הבריאות, שמפרט את הנהלים בפועל ליישום החוק.
עיקרי החוק

חוק מוות מוחי נשימתי קובע כי עת קביעת מותו של אדם היא כאשר נקבע מוות מוחי נשימתי או לבבי,ומסדיר את התנאים וההוראות לקביעת מוות מוחי נשימתי בישראל תוך התחשבות בדתם, מעמדם, זכויותיהם ואמונותיהם של המטופל ומשפחתו.
על פי החוק, קביעת מוות מוחי נשימתי תבוצע בידי שני רופאים מוסמכים שמינתה ועדת הסמכה רפואית מיוחדת שתורכב על ידי מנכ"ל משרד הבריאות, ותכלול רופאים מההסתדרות הרפואית בישראל, רבנים, נציג דעת המיעוט, ונציגים מתחום האתיקה, פילוסופיה ומשפט. על הרופאים החברים בוועדה לא להתערב בטיפול באופן ישיר ולא לעסוק בהשתלת איברים.
כחלק מהנוהל לקביעת מוות מוחי נשימתי, הרופא המטפל יודיע לקרוביו של המטופל כי קיים חשד שהמטופל סובל ממוות מוחי נשימתי. רק לאחר מכן הרופאים שהוסמכו על ידי הוועדה יפעלו לקביעת המוות המוחי נשימתי בתנאי שבני משפחתו של המטופל רוצים בכך.
הליך קביעת המוות המוחי נשימתי יבוצע בתנאי שבבית החולים קיים מכשיר לעריכת בדיקות מכשירניות מיוחדות, הקובעות אם תפקוד המוח הופסק באופן מלא ובלתי הפיך, לרבות גזע המוח. במצב כזה, אם הגורם הרפואי למצב ברור לחלוטין ויש עדויות קליניות להפסקת הנשימה העצמאית, ניתן לקבוע כי המצב הוא מוות מוחי נשימתי.
אם נקבע מוות מוחי נשימתי, המשפחה על פי דתה ואמונתה יכולה לקבוע אם להמשיך את הטיפול בחולה או להפסיקו, כלומר, לנתק את המטופל מהמכשירים ולקבל את מסמכיו הרפואיים.
יישום החוק והשלכותיו > שינויים בחוק

השינויים של החוק נקבעו על ידי שר הבריאות ובהסכמת ועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת. התוספת הראשונה נמצאת בסעיף 1 והיא הגדרת "מכשיר רפואי" והתוספת השנייה נמצאת בסעיף 3(1) והיא שתחומי המומחיות הרפואית של הרופאים שבחרה ועדת ההסמכה הרפואית המיוחדת הם: הרדמה, טיפול נמרץ כללי, טיפול נמרץ לילדים, נוירולוגיה, נוירוכירורגיה, רפואה דחופה, רפואת ילדים, רפואה פנימית, וקרדיולוגיה.
יישום החוק והשלכותיו > השלכות החוק

בעקבות החוק, מספר רבנים הסכימו לוותר על העמדת משגיח דת בעת קביעה של מוות מוחי נשימתי בבתי חולים ואנשים מהמגזר הדתי החלו לתמוך בחוק ולהסכים לתרום איברים, למרות זרמים מסוימים שנשארו תקפים בדעתם נגד החוק כמו הזרם הליטאי בציבור החרדי המונהג בידי הרב יוסף שלום אלישיב שמתנגד לחוק בחריפות וחושב כי ניתוק אדם ממכונות כאשר הוא סובל ממוות מוחי נשימתי או לבבי נחשב לרצח.
הבדיקה המכשירנית המיוחדת שתתבצע בעקבות החוק הקובעת כי המוח הפסיק לעבוד לרבות גזע המוח, וועדת ההיגוי המסמיכה את הרופאים הקובעים את המוות, הם אמצעים שלא בוצע בהם שימוש לפני חקיקת החוק.
יישום החוק והשלכותיו > ביקורות ודיונים שהתעוררו בעקבות החוק

החוק קיבל ביקורות שונות ממספר גורמים ועורר דיונים. על פי דבריו של ח"כ שנלר, החוק קודם במטרה להכניס למעגל תורמי האיברים להשתלה גם את האוכלוסייה הדתית, ויושב ראש המרכז הלאומי להשתלות, פרופ' גבריאל גורמן, ציפה לעלייה במספר התורמים. לדעת איגוד הרופאים לטיפול נמרץ לעומת זאת, החוק עלול דווקא להקטין את מספר השתלות האיברים בגלל המגבלות הקשות שהוא מטיל בדרך לקביעת המוות המוחי-נשימתי.
יהדות התורה התנגדה לחוק ואף קבעה כי הוא מהווה סיבה להצבעת אי-אימון בממשלה. לדעתו של משה גפני, חבר כנסת יהדות התורה: "חוק זה הוא בניגוד מוחלט להלכה כאשר ע"פ ההלכה מוות מוחי אינו מוות אלא רק מוות לבבי ואילו ע"פ חוק זה יוכלו לנתק חולה מהמכשירים גם כאשר אירע אצלו מוות מוחי והוא בעצם עדיין חי". בניגוד לכך, הרב שלמה משה עמאר תמך בחוק ובכך גרם גם לתמיכתם של חברי כנסת מש"ס והצבעתם בעד החוק.
הערות שוליים

1 2 3  חוק מוות מוחי נשימתי, באתר כל זכות
1 2 3 4 5  בנדר, א. אבן, ד. הר - נוי, א, הרופאים נגד חוק המוות המוחי, באתר nrg
1 2 3 4  מירוני, ש, 'חוק מוות מוחי נשימתי' אושר סופית בכנסת, באתר בחדרי החרדים, ‏2008
↑  פלישמן, י, השקפת ההלכה בעניין מוות מוחי, באתר דין, ‏2012
משה שילת

| --- | --- |

 לידה:  15 בנובמבר 1975 (בן 49) כ"א בכסלו תשל"ו קריית משה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  ישיבת ירושלים לצעירים  ישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית – 770 
 אב:  יצחק שילת 
 אם:  יהודית שילת 
 
הרב משה שילת (נולד בכ"א בכסלו תשל"ו, 15 בנובמבר 1975) הוא רב, סופר ועסקן חב"די. מנהל את "חב"ד בקמפוס - ישראל" ו"חב"ד לנוער - ישראל", יו"ר ארגון תורת חב"ד לבני הישיבות, הוצאת הספרים מעיינותיך ועוד.
ביוגרפיה

נולד בשכונת קריית משה בירושלים, לרב יצחק וליהודית שילת. בשנת תשל"ז היה אביו ממקימי ישיבת ברכת משה והמשפחה עברה לגור במעלה אדומים. למד בתלמוד תורה מורשה בקריית משה וישיבת ירושלים לצעירים שעל ידי מרכז הרב.
בילדותו נחשף לשליח חב"ד במעלה אדומים. לקראת הבר מצווה שלו שלח הזמנה לרבי מנחם מנדל שניאורסון וקיבל ממנו מכתב ברכה. בשנת תש"נ כשהיה בכיתה י', נסע לביקור אצל הרבי והיה לחסיד חב"ד. בשנת תשנ"א עבר ללמוד בישיבת תומכי תמימים בקריית גת. בתשנ"ו נסע ללמוד בישיבת תומכי תמימים המרכזית 770 בניו יורק. התגייס לחטיבה 7 של השריון במסגרת 'הסדר מרכז'.
בשנת תשנ"ט נישא לברכה ליבי לבית קירשנבאום ולמד בכולל בנתניה. בשנים תשנ"ט-תשס"ג היה מחנך בתלמוד תורה חב"ד בעיר נתניה. מתשס"ד מתגורר בכפר חב"ד. נשוי ואב לשמונה.
פעילותו

בתשס"א הקים את ארגון תורת חב"ד לבני הישיבות, במטרה להפיץ את תורת החסידות בעיקר בציבור הציוני דתי, בעזרת שיעורים והוצאה לאור של עלונים וספרים. הארגון מקיים גם התוועדויות, בפרט בי"ט בכסלו, שבו מקיים הארגון התוועדויות רבות בישראל לצד התוועדות מרכזית רבת משתתפים במסגרת יריד החסידות ומופעי צמאה בבנייני האומה בירושלים.
שילת יזם את הוצאת סדרת האלבומים "צמאה" שבהם מבוצעים ניגוני חב"ד. משנת תש"ע מפעיל הארגון תוכנית רב-שנתית ללימוד עצמאי בתורת החסידות בשם "לב לדעת". התוכנית כוללת מבחנים שעל פיהם מקבלים המשתתפים מלגות לקניית ספרים ועוד. בתוכנית זו מופעלת גם רשת כוללי ערב ארצית לאברכים ללימוד חסידות בעיון. בשנת תשע"ב מינהו הנגיד יצחק מירילשוילי לנהל את קרן מרומים, המסייעת למוסדות תורה והחזרה בתשובה.
בתשע"ג הקים עם מנחם מנדל דיסקין את "ארגון פעילי חב"ד" במטרה לסייע לחסידי חב"ד שאינם שליחים להפיץ את מבצעי הרבי מלובביץ' בערבי חגים ומועדים. במסגרת הפעילות מבקרים החסידים אצל משפחות באזור מגוריהם ומעניקים להן ערכה הקשורה לחג הקרוב שהם מקבלים מטעם הארגון, וכן עוסקים בהכשרת מטבחים, קביעת מזוזות ושיעורי תורה. בשנת תשע"ח עבר הארגון לידי צעירי אגודת חב"ד.
בתשע"ג הקים את פרויקט "חב"ד בקמפוס" המקיים פעילות ב-36 אוניברסיטאות ומכללות בישראל. השלוחים עורכים סעודות שבת, מפעילים מערך לימודי נושא מלגות, ומקיימים שלל פעילויות חברתיות.
במקביל הקים את ארגון "חב"ד לנוער - ישראל", ובו פועלים קרוב ל-40 שלוחי חב"ד בעשרות ערים בישראל. הארגון כולל פעילות לנוער, מיזמים חברתיים והעשרת הזהות היהודית וערכיה בקרב הנוער הישראלי.
בתשע"ב התחיל לכתוב טור שבועי ברעיונות מתורת החסידות, בעלון "שבת בשבתו". בשנת תשע"ד יסד את הוצאת עלון "קרוב אליך". בכסלו תשע"ט החל להוציא את העיתון "כי קרוב" בעריכת בנימין ליפקין. העיתונים נפוצים כיום בעשרות אלפי עותקים מדי שבוע, בכל רחבי הארץ.
ספריו

טעימות - אוסף טורים במחשבת חב"ד שהתפרסמו בעלון 'שבת בשבתו', תשע"ג
שווה לכל נפש - סדרת מאמרי חסידות בלשון עברית עכשווית, חגים - תשע"ו, תפילה - תשע"ז, עבודת ה' - תשע"ח, פרקי אבות - תש"ף, הגדה של פסח - תשפ"ג
סוגיות בחסידות - אחדות השם, תש"ע
מנחם איתן, אהרון ברנשטיין ומשה שילת, פשוט חסידות נושאים מרכזיים בחיי היהודי מונגשים על פי השקפת החסידות: תפילה, שמחה, אהבת ישראל, תשובה, שבת ומועדים, 2 כרכים הוצאת מעיינותיך, תשע"ט, 300-350 עמ' כל כרך.
ספריו > ספרי ליקוט

י"ט כסלו - ענייני דיומא מבית מדרשו של הרבי מליובאוויטש, תשע"ו
שמחת תורה - ענייני דיומא מבית מדרשו של הרבי מליובאוויטש, תשע"ז
פורים - ענייני דיומא מבית מדרשו של הרבי מליובאוויטש
שביעי של פסח - ענייני דיומא מבית מדרשו של הרבי מליובאוויטש
את עלית - אוצר שיחות מהרבי מליובאוויטש לנשים ונערות, תשע"ו
על כֻּלָנה - אוצר מכתבים מהרבי מליובאוויטש לנשים ונערות, תשע"ז
הרב שילת פרסם גם חומרי לימוד וכן השתתף בעריכת ספרים נוספים.
לקריאה נוספת

כתבת פרופיל, עיתון כפר חב"ד, גיליון 1535, כ"ו כסלו תשע"ד
בנימין ליפקין, התוועדות לכל האומה, עיתון כפר חב"ד, גיליון 1682, י"ז בחשוון תשע"ז
יוסי אליטוב, ואריה ארליך, צומת שילת, עיתון משפחה, גיליון 1287, ט"ו בכסלו תשע"ז
הערות שוליים

↑   ארגון פעילי חב"ד: הרב משה שילת מדבר
↑  אתר הבית של חב"ד בקמפוס
↑  עמוד הפייסבוק של חב"ד לנוער
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306187205171  ISNI: 0000 0004 0282 2542  LCCN: n2014032882  VIAF: 299064041   WorldCat (עם VIAF): 299064041
רחובות ברוקלין

| --- | --- |

 בימוי:  אנטואן פוקואה 
 הופק בידי:  ג'ו נפוליטנו, John Langley 
 תסריט:  Michael C. Martin 
 עריכה:  ברברה טוליבר 
 שחקנים ראשיים:  ריצ'רד גיר John D'Leo ג'סי ויליאמס לוגאן מרשל-גרין ארמנדו ריסקו שרה תומפסון רוברט ג'ון בורק טוני קייפרס ראקל קסטרו Stella Maeve אלן בארקין בריאן אוביין וסלי סנייפס אית'ן הוק דון צ'ידל מייקל קנת' ויליאמס ויל פטון שאנון קיין וינסנט ד'אונופריו לילי טיילור אייזיאה וייטלוק ג'וניור 
 מוזיקה:  מרסלו זרבוס 
 צילום:  Patrick Murguía 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Millennium Films  Thunder Road Pictures  Nu Image
 חברה מפיצה:  Overture Films 
 הקרנת בכורה:  16 בינואר 2009 
 משך הקרנה:  132 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פשע, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  ניו יורק, ברוקלין 
 תקציב:  17 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   brooklynsfinest
 דף הסרט ב־IMDb
 
רחובות ברוקלין (באנגלית: Brooklyn's Finest) הוא סרט דרמת פשע אמריקאי משנת 2009 בבימויו של אנטואן פוקואה, שנכתב על ידי מייקל מרטין, ובכיכובם של ריצ'רד גיר, דון צ'ידל, אית'ן הוק ווסלי סנייפס. הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל סאנדנס בשנת 2009 ויצא לאקרנים בארצות הברית ב-5 במרץ 2010.
עלילה

בובי "קרלו" פאורס והבלש סלבטורה "סאל" פרוצידה מנהלים שיחה במכונית כאשר סאל יורה במפתיע בקרלו, תופס שק של כסף מחיקו של קרלו ונמלט. בהמשך מודה סאל על הרצח בפני כומר ומבקש עזרה במצבו הקשה: אשתו בהריון תאומים והם גרים בבית שקטן מדי לארבעת ילדיהם; יש גם עובש המסכן את בריאות משפחתו.
כשהוא נואש לעבור, סאל קובע רכישה של בית גדול יותר באמצעות אישה שחייבת לו טובה. המקדמה מתבצעת ביום שלישי שלאחר מכן וסאל עדיין קצר בכסף. סאל הוא בלש מיומן מאוד במחלק הסמים של משטרת ניו יורק, אך החל לגנוב כסף מפשיטות סמים.
הקצין אדוארד "אדי" דוגן נמצא שבוע מפרישה לאחר 22 שנות שירות מצטיין. אדי מונה לפקח על טירונים בשכונות הקשות של העיר. עם זאת, חייו האישיים במצב נורא; כשהוא שותה ויסקי בבוקר כדי לצאת מהמיטה, והאדם היחיד שהוא יכול לדבר איתו בכנות היא שאנטל, עובדת מין שהוא שוכר באופן קבוע.
הבלש קלרנס "טנגו" באטלר הוא שוטר סמוי שעובד בכנופיות הסמים. לאחר שאיבד את עצמו בתפקידו כסוחר סמים, טנגו עייף מסוג תשומת הלב שמושך אדם שחור שנוהג בב.מ.וו שחורה. לאחר שהובטח לו קידום הכולל משרה משרדית במשך שנים, לבאטלר מוצע סוף סוף דרך לצאת ממעגל העבודה הסמויה אם הוא יבגוד בחברו הקרוב קזאנובה "קז" פיליפס, עבריין ידוע אשר שוחרר לאחרונה מהכלא הפדרלי. הסוכן הפדרלי סמית' מורה לטנגו ליזום עסקת סמים שתבטיח את מעצרו של קז והחזרתו לכלא הפדרלי.
שותפו הטירון הראשון של אדי הוא חייל חיל הנחתים לשעבר, שנגעל מהפחדנות ותפיסתו הצינית של אדי. הטירון מבקש שותף חדש, אך הוא נהרג במשימה הבאה שלו. בן הזוג טירון השני של אדי יורה בטעות באקדחו ליד נער במהלך חקירת גנבה קטנונית. הנער מתחרש ומותיר את משטרת ניו יורק בפני סיוט יחסי ציבור כשהוא מפיץ את הסיפור בכלי התקשורת. במהלך החקירה אדי מתחרט על מה שקרה אך מסרב לשחק לניסיונות הממונים עליו לרמוז שהנער היה סוחר סמים.
כאשר טנגו מזהיר את קז לבטל את עסקת הסמים הקרובה, הם נופלים למארב. קז נורה בפקודתו של רד, גנגסטר שטנגו השפיל בעבר. אחרי שסמית' מעיר הערה גזענית ומסרב לרדוף אחרי רד, טנגו זועם עליו אך קצינים עמיתים מרסנים אותו.
הפשיטה האחרונה של סאל על מתחם מבוטלת אך הוא עוזב כדי לשדוד את הכסף הדרוש לביתו. אחד מחברי הצוות שלו, הבלש רוני רוסאריו, מנסה אך לא מצליח לעצור את סאל לבצע את הפשיטה. כשהוא מתקרב לבניין, סאל מעביר לידי השוטרים את טנגו שהגיע לשם להרוג את רד. סאל פושט על הדירה ואחרי שהרג שלושה סוחרי סמים, מגלה את מאגר המזומנים שלהם. לרוע המזל סאל נורה ונהרג על ידי צעיר שחשד כשהבחין בסאל נכנס לבניין.
לאחר שטנגו מקבל את נקמתו ברד, רוזסריו שמגיע מזהה אותו בטעות כגנגסטר ויורה בו בהגנה עצמית. רק לאחר שירה בטנגו, רוסאריו מבין שהוא ירה בקצין אחר. רוסאריו, שעדיין נחוש לעצור את סאל, משאיר את טנגו פצוע כדי להמשיך בחיפושיו אחר סאל. רוסאריו עד לצעיר שירה בסאל שברח מזירת הפשע והוא מתמוטט כשהוא מוצא את גופתו של סאל בדירה.
בינתיים, אדי פורש ומבקר את שאנטל, שמסרבת להצעתו לעבור לקונטיקט. בדרכו הביתה, אדי רואה אישה שדיווחה על גנבה שהיא החליפה את רכבה במכונית מסחרית. הוא עוקב אחר הרכב לפרויקטים של שיכון ואן דייק, שם הוא מאתר צינוק במרתף לעבדי מין. אדי מרתק את אחד הגברים ומתעמת עם השני.
כאשר האיש השני אינו ממלא אחר הוראותיו לשכב על הרצפה, אדי יורה בו פעם אחת בחזה, מתחיל בקטטה אלימה שמסתיימת בכך שאדי חונק את יריבו באזיקון. אדי מוצא גאולה בכך שהוא מציל את הנערות הנעדרות.
שחקנים ודמויות

ריצ'רד גיר בתפקיד אדוארד "אדי" דוגן
דון צ'ידל בתפקיד הבלש קלרנס "טנגו" באטלר
איתן הוק בתפקיד הבלש סלבטורה "סאל" פרוצידה
וסלי סנייפס בתפקיד קזאנובה "קז" פיליפס
וינסנט ד'אונפריו בתפקיד בובי "קרלו" פאורס
בריאן פ. או'בירן בתפקיד רוני רוסאריו
ויל פטון בתפקיד ביל הובארטס
מייקל קנת' וויליאמס בתור רד
לילי טיילור בתפקיד אנג'לה פרוצידה
שאנון קיין בתפקיד שאנטל
אלן ברקין בתפקיד הסוכן סמית'
ווס סטיבנס בתפקיד הבלש פטריק לירי
ארמנדו ריזקו בתפקיד הבלש ג'ורג' מונטרס
ווייד אלן-מרקוס בתפקיד סי-רייז
לוגן מרשל-גרין בתפקיד מלווין פנטון
ג'סי ויליאמס בתפקיד אדי קינלן
חסן איניקו ג'ונסון בתפקיד בימר
ג'ס אנדרסון בתפקיד ק. רוק
ראקל קסטרו בתפקיד קתרין
טוביאס טרויליון בתפקיד גוטה
ללה רושון בתפקיד חוקרת מספר 1
הפקה

הסרט צולם בשלושת מחוזות העיר ניו-יורק במנהטן, קווינס וברוקלין ביולי 2008. בברוקלין, המקומות כללו את בראונסוויל ושם, בין היתר, צילמו גם בבתי ואן דייק. בקווינס, המיקומים כללו את רג'ו פארק. התסריט של מייקל מרטין התרחש במקור בעיקר בבתי לואי הוורוד במזרח ניו יורק, שהיו בקרבת מקום בו גדלו התסריטאי וזוג מחבריו.
התקציב הכולל לסרט היה בטווח של 17 מיליון דולר, ורבים מהשחקנים נקטו קיצוצים בשכר כדי לסייע להפקת הסרט. החלק של מן מן ניתן לזייר פייג, חבר כנופיה מהשכונה; שלושה חודשים לאחר הצילומים הוא היה מעורב ברצח לת'אניה גרסיה, שבגינו נידון ל-107 שנות מאסר בפועל.
עיבוד בוליוודי

במאי 2013 אישרה חברת Original Entertainment כי חתמה על עסקה בת סרטי מילניום כדי לייצר גרסאות מחודשות של בוליווד של "רמבו", "בלתי נשכחים", "16 רחובות", "88 דקות" ו"רחובות ברוקלין".