הרשל גרינשפן
ההתנקשות והשלכותיה

מצב היהודים בגרמניה הנאצית הלך והחמיר בינתיים. באוקטובר 1938 הוחלט על התחלת גירוש שיטתי של יהודים חסרי נתינות גרמנית, וכצעד ראשון גורשו כ-12,000 יהודים ממוצא פולני לגבול גרמניה-פולין. יהודים אלו הוסעו ברכבות משא, ללא כל רכוש או כסף. בהגיעם לקרבת הגבול נאלצו ללכת רגלית כשני קילומטרים לעיירה זבונשין (בנטשין בגרמנית). הפולנים סירבו לקבל את היהודים המגורשים, בטענה שאזרחותם הפולנית פקעה, לפי התקנה שהתקבלה לאחרונה. בשל כך נותרו שם המגורשים במשך שבועות ארוכים בתנאים קשים, ללא מחסה בחורף הקר, אם כי קיבלו הקצבת מזון וציוד רפואי מהג'וינט (JDC), מהצלב האדום הפולני ומארגונים יהודיים פולנים. בין המגורשים במבצע זה, שלימים נודע כגירוש זבונשין, היו הוריו של הרשל גרינשפן, אחותו ברטה (אסתר), ואחיו מרדכי אליעזר, שגויס מאוחר יותר לצבא הרוסי.
הרחוב היה מלא אזרחים גרמנים שקראו וצעקו אלינו: "יודן ראוס! גט נאך פלסטינה! (יהודים החוצה! לכו לפלשתינה!). אנחנו נסענו כל הלילה. הגענו לאיזו עיירה, והם התחילו לרדוף אותנו בכלבים, במקלות, ואמרו "לאופן, לאופן, מהר יותר לעבור את הגבול. מהר, יותר מהר! יותר מהר!" לא הייתה לנו בררה, ואנחנו עברנו את הגבול.
ב-31 באוקטובר שלחה ברטה (אסתר) לאחיה הרשל גלויה המתארת את מצבם, וביקשה ממנו להשתדל לקבל עבורם אשרות לארצות הברית, דבר שהיה מעל לכוחותיו. הוא קיבל את הגלויה ב-3 בנובמבר. בשבת, 5 בנובמבר, קרא הרשל בעיתון יידיש פריזאי דיווח של כתב העיתון בזבונשין, שבו הוא מתאר בצורה קורעת לב את מצוקת המגורשים שם, ונמלא חמת זעם. הוא היה אז בן 17, וחי במחתרת מאימת משטרת ההגירה הצרפתית. למחרת, יום ראשון, 6 בנובמבר, ביקש מדודו כסף לסיוע למשפחתו. אברהם ענה לו שאין בידו כסף, ושגם כך הוא מסתכן בהחזיקו בנער ללא אשרת שהייה וללא פרנסה. הרשל עזב בכעס רב, כשבכיסו כ-300 פרנק צרפתי,[דרושה הבהרה] ולן באותו לילה במלון זול.
ביום שני, 7 בנובמבר 1938, י"ג בחשון תרצ"ט בבוקר, כתב הרשל מכתב פרידה להוריו ושם אותו בכיסו. הוא ניגש לחנות נשק ברחוב פובור-סן-מרטן, שם רכש אקדח בקוטר 6.35 מ"מ עם 25 כדורים תמורת 235 פרנק. בשעה 21:45 הגיע גרינשפן לשער השגרירות הגרמנית בפריז ברח' דה ליל 78, ופגש שם אדם מבוגר לבוש בגדי ספורט, שעמד לצאת לטיול הבוקר שלו, ושאל אותו אם זוהי השגרירות. הלה ענה בחיוב, ויצא לדרכו. אותו אדם היה השגריר, והעובדה שגרינשפן לא ידע זאת הצילה ככל הנראה את חיי הדיפלומט. גרינשפן ניגש לדלפק הקבלה, שם ביקש לראות פקיד בכיר כלשהו בתואנה כי בידיו מסמך עם מידע חשוב למסירה. הוא לא נקב בשם כלשהו - פרט משמעותי להמשך האירועים. הפקיד הפנה אותו למשרדו של דיפלומט גרמני זוטר, המזכיר השלישי של השגרירות, ארנסט פוֹם רָאט. עם כניסתו לחדר ירה בו חמישה כדורים ושניים מהם פגעו בבטנו. לפי רישומי משטרת צרפת הוא צעק: "אתה חתיכת בוש (כינוי לגרמני בצרפתית) מלוכלך. הנה לך בשם עשרת אלפים יהודים!". לפי גרסה אחרת הוא קרא: "אתה גרמני מזוהם והנה המסמך שלך בשמם של 12,000 יהודים נרדפים".
גרינשפן לא ניסה להימלט או להטעות את השלטונות, ומסר את שמו הנכון למשטרת צרפת. באותה עת שכב פוֹם רָאט בבית החולים, פצוע קשה. הוא הודה בניסיון לפגוע ברָאט ומסר את המניע שלו: מחאה על הרדיפות נגד היהודים. הוא הראה להם את המכתב אותו נשא בכיסו:
בעזרת ה' [- בעברית]

הוריי היקרים. לא יכולתי אחרת, ה' יסלח לי. 

הלב מדמם בשומעי את גורלכם המר עם עוד רבבת יהודים. 

אני מוכרח למחות, כך שכל העולם ישמע את מחאתי. 

וכן אעשה. אנא סלחו לי.
הרמן [שמו הגרמני]
פוֹם רָאט מת מפצעיו כעבור יומיים, למרות ניסיונותיהם של ד"ר קרל ברנדט ורופאים צרפתים להציל את חייו. ברנדט היה רופאו האישי של היטלר ולימים הנאשם הראשי במשפט הרופאים במשפטי נירנברג. רָאט נקבר בדיסלדורף בטקס ממלכתי שזכה לפרסום נרחב בתקשורת, בהשתתפות היטלר ויואכים פון ריבנטרופ. ההלוויה התקיימה ביום החשוב ביותר בלוח השנה הנאצי: יום השנה של הפוטש במרתף הבירה של 1923 (או "יום התנועה", כפי שקראו לו בגרמנית). במהלך ההספדים אמר ריבנטרופ: "זוהי התקפה של היהודים נגד העם הגרמני כולו. אנו מבינים את האתגר ומקבלים אותו".[דרוש מקור] בהוראתו של שר התעמולה יוזף גבלס קיבל מעשה הרצח פרסום נרחב בעמודים הראשיים של כל עיתוני גרמניה הנאצית. גבלס הודיע בנאום מתוקשר היטב לפני בית הבירה שבו החל המשטר הנאצי את דרכו כי:
יהיה זה מפתיע מאוד אם העם הגרמני לא יתרגז על כך שמדינאי גרמני נרצח בידי יהודי, עד כדי כך שהעם ייקח את החוק לידיים, ויתקיף בתי עסק יהודים, מרכזי קהילה ובתי כנסת. ברור שאסור שהמפלגה הנאצית תארגן פרצי אלימות ספונטנית מסוג כזה, אך לא נוכל לגנות אותם אם הם יקרו.[דרוש מקור]
הסימנים המוקדמים לפוגרום הגדול המתוכנן בגרמניה התממשו. גבלס ניצל את מקרה הרצח לארגון פרץ האלימות, הספונטני לכאורה, של ליל 9 בנובמבר 1938, שנודע כליל הבדולח - מסע הרס שנמשך כל הלילה ואל תוך יום המחרת. 30,000 יהודים נעצרו ונשלחו למחנות ריכוז (כ-1,000 מהם נפטרו עד לשחרורם כמה חודשים לאחר מכן). יותר מ-90 איש נהרגו, ונזקים של יותר ממיליארד רייכסמארק הוסבו לאלפי עסקים, תוך מניעה מהיהודים את האפשרות לתבוע את חברות הביטוח על כך. אלפי בתי כנסת נחרבו (רשמית דובר במשך שנים רבות על 200), והחל גל הגירה גדול של יהודים הבורחים מגרמניה. ב-12 בנובמבר סיכם גבלס את האירועים בעיתון ה"פולקישר ביאובכטר":
היהודי גרינשפן היה נציג היהדות. הגרמני פום ראט היה נציג העם הגרמני. בפריס ירתה אפוא היהדות בעם הגרמני. ממשלת גרמניה תגיב בדרך חוקית אבל בחומרה.
גרינשפן הצטער על העילה שנוצלה בידי הגרמנים במתקפה רחבה כל כך נגד יהודי גרמניה, אף שבאופן פרדוקסלי הוריו ניצלו מפרץ אלימות זה בשל גירושם לגבול פולין. משפחתו נאלצה להתחבא ולברוח לרוסיה. ההורים והאח מיכאל הגיעו לארץ. האב, זונדל, מסר עדות במשפט אייכמן.