האישה החכמה מאבל בית מעכה
סיפור המעשה

שבע בן בכרי מרד בדוד המלך ורבים מישראל נהו אחריו. דוד ביקש לרדוף אחריו ולהורגו. בראש הצבא אשר רדף אחר שבע בן בכרי עמד יואב בן צרויה. בעת המרדף מגיעים יואב וצבאו לעיר אבל השוכנת בצפון מזרח הגליל העליון בין מטולה לכפר גלעדי של ימינו, שם הסתתר והתבצר שבע בן בכרי. יואב וצבאו מתכוננים לכיבוש העיר ולשם כך שפכו סוללות עפר מול חומותיה במטרה להפילם ולהילחם בתושביה.
אישה חכמה, אשר שמה אינו ידוע והיא מכונה חכמה. מחליטה להציל את העיר, בטרם תיפול בידי יואב ואנשיו.
וַתִּקְרָא אִשָּׁה חֲכָמָה מִן הָעִיר: 'שִׁמְעוּ שִׁמְעוּ, אִמְרוּ נָא אֶל יוֹאָב: קְרַב עַד הֵנָּה וַאֲדַבְּרָה אֵלֶיךָ'. וַיִּקְרַב אֵלֶיהָ וַתֹּאמֶר הָאִשָּׁה: 'הַאַתָּה יוֹאָב?', וַיֹּאמֶר: 'אָנִי', וַתֹּאמֶר לוֹ: 'שְׁמַע דִּבְרֵי אֲמָתֶךָ', וַיֹּאמֶר: 'שֹׁמֵעַ אָנֹכִי'. וַתֹּאמֶר לֵאמֹר: 'דַּבֵּר יְדַבְּרוּ בָרִאשֹׁנָה לֵאמֹר: 'שָׁאֹל יְשָׁאֲלוּ בְּאָבֵל', וְכֵן הֵתַמּוּ. אָנֹכִי שְׁלֻמֵי אֱמוּנֵי יִשְׂרָאֵל, אַתָּה מְבַקֵּשׁ לְהָמִית עִיר וְאֵם בְּיִשְׂרָאֵל, לָמָּה תְבַלַּע נַחֲלַת ה'? וַיַּעַן יוֹאָב וַיֹּאמַר: 'חָלִילָה חָלִילָה לִי אִם אֲבַלַּע וְאִם אַשְׁחִית. לֹא כֵן הַדָּבָר, כִּי אִישׁ מֵהַר אֶפְרַיִם – שֶׁבַע בֶּן בִּכְרִי שְׁמוֹ – נָשָׂא יָדוֹ בַּמֶּלֶךְ, בְּדָוִד – תְּנוּ אֹתוֹ לְבַדּוֹ וְאֵלְכָה מֵעַל הָעִיר', וַתֹּאמֶר הָאִשָּׁה אֶל יוֹאָב: 'הִנֵּה רֹאשׁוֹ מֻשְׁלָךְ אֵלֶיךָ בְּעַד הַחוֹמָה'. וַתָּבוֹא הָאִשָּׁה אֶל כָּל הָעָם בְּחָכְמָתָהּ וַיִּכְרְתוּ אֶת רֹאשׁ שֶׁבַע בֶּן בִּכְרִי וַיַּשְׁלִכוּ אֶל יוֹאָב וַיִּתְקַע בַּשּׁוֹפָר וַיָּפֻצוּ מֵעַל הָעִיר אִישׁ לְאֹהָלָיו, וְיוֹאָב שָׁב יְרוּשָׁלַ͏ִם אֶל הַמֶּלֶךְ.
אישה זו היא בעלת כושר דיבור ושכנוע. ברטוריקה של האישה בולטות במיוחד החזרות: "שִׁמְעוּ שִׁמְעוּ", "דַּבֵּר יְדַבְּרוּ", "שָׁאוֹל יְשָׁאֲלוּ". היא משתמשת במטפורה: במילה "תְבַלַּע" בהשוואה למובן - להשמיד. אמצעים אמנותיים אלו מעצימים את המסר של האישה אל יואב. היות שיואב הוא הדמות העיקרית, נמסרים דבריה בהרחבה. לעומת זאת, דבריה לאנשי העיר אינם נמסרים. האישה מוסיפה כי אבל בית מעכה היא "עִיר וְאֵם בְּיִשְׂרָאֵל" כלומר עיר גדולה, מטרופולין שסביבה כפרים קטנים. בכך היא מחזקת ומעצימה את דבריה.
בפסוק י"ט אומרת האישה כי היא מייצגת את השלמים והנאמנים בישראל. כנגד ה"אָנֹכִי" שלה מעמידה האישה את ה"אַתָּה" של יואב המבקש להשמיד את תושבי העיר, בכך היא פונה אל צו לבו.
יואב שולל את דברי האישה, בחזרו על המילה "חָלִילָה" ובנקיטת לשון השבועה ובחזקו את דבריו, בצמדי מילים "אִם אֲבַלַּע" "וְאִם אַשְׁחִית".
לפי חלק מהחוקרים, הפסוקים שמואל ב', כ', י"ח–י"ט נשתבשו כנראה, וניתן לשחזרם בעזרת תרגום השבעים: ”דבר ידברו לאמר: שאול ישאלו בראשנה באבל ובדן התמו, אשר שמו אמני ישראל.” כלומר, קודם שואלים בעצת אבל, ורק אחר-כך בדעת דן כי אבל-בית-מעכה חשובה מדן, היא "עיר ואם בישראל".
בפסוק כ"ב מסופר כי בעזרת חכמתה היא משכנעת את כל העם בעיר. בסיפור זה לא נמסרו לבטים מוסריים או אחרים, שהעסיקו את האישה. לא ידוע כיצד שכנעה את אנשי העיר, מה היו טיעוניה והשיקולים שהביאה בפניהם להרוג את שבע בן בכרי ולהשליך את ראשו אל יואב בן צרויה. יוסף בן מתתיהו בספרו קדמוניות היהודים, מצטט את נאומה של האישה אל תושבי העיר: ”כלום יש ברצונכם למות מיתה מנוולת כרשעים, אתם וטפכם ונשיכם בגלל אדם רע, שאינכם יודעים מי הוא, ולשים למלך עליכם במקום דוד, שהעניק לכם טובות רבות כל כך, ולהילחם עיר אחת נגד חיל גדול וכבד כזה?” בן מתתיהו מוסיף כי ”היא פיתתה אותם לכרות את ראשו של שבע בן בכרי מעליו ולהשליכו אל צבא יואב.”
האישה מאבל בית מעכה המוגדרת כ"חכמה", מקבילה לאישה חכמה אחרת - האישה החכמה מתקוע.
זו הפעם השנייה, שבא יואב בדברים עם אישה חכמה. השוני בין סיפור זה לבין הסיפור בשמואל ב' פרק י"ד הוא בכך, שבפרק זה פועלת האישה מיוזמתה. שתי הנשים ניחנות בכושר שכנוע ושתיהן רוצות למנוע שפיכות דמים.