stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסף תמיר
ביוגרפיה > פועלו בתחום איכות הסביבה

תמיר כונה "מר סביבה הישראלי" בזכות פועלו למען איכות הסביבה. כחבר הכנסת, עמד בראש ועדת המשנה לאיכות הסביבה ובראש ועדת הפנים והגנת הסביבה. ב־1968 יזם את הקמתה של המועצה לישראל יפה הפועלת למניעת מפגעים סביבתיים, הוכר כיקיר המועצה, ואף זכה להשיא משואה בערב יום העצמאות בשל פועלו למען הסביבה.
ב־1970 ייסד את הוועד העל־סיעתי לאקולוגיה. בשנת 1972 ייצג את הכנסת בוועדת האו"ם הראשונה על סביבת האדם שהתקיימה בסטוקהולם, ובשנת 1975 הקים את ארגון הגג של שוחרי איכות החיים והסביבה, "חיים וסביבה", בראשו עמד. באותה שנה גם יזם והשתתף בוועידה להצלת ים התיכון מכליה אקולוגית, שנערכה במונקו. ופעל נגד הפעלת תחנת הכוח של חדרה בפחם מזהם.
ב-1977 זכה ב"פרס צימרמן לאיכות הסביבה". וב-1979 זכה באות "יקיר ארץ ישראל היפה" מטעם המועצה לישראל יפה.
ב־1991 יזם את הקמת פורום המשק והכלכלה למען איכות הסביבה ושימש כנשיאו. נמנה עם מייסדי הביטאון "ירוק כחול לבן", ושימש חבר במוסדות בינלאומיים הפועלים למען איכות הסביבה. בשנת 1983 זכה בפרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים. ב־2008 נמנה עם הזוכים ב"אות מפעל חיים להגנה על הסביבה" מטעם המשרד להגנת הסביבה.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה תמך בהקמת המפלגה הירוקה והוצב במקום ה־119 האחרון והסמלי ברשימת "התנועה הירוקה־מימד" לכנסת.
הנצחתו

בשנת 2008 נעשה סרט קצר אודותיו. הסרט "זעקי ארץ אהובה" (בבימויו של יגאל לרנר), מגולל את סיפורו של יוסף תמיר, שכבר בשנות החמישים והשישים התריע על הנזק שגורם הפיתוח הבלתי-מרוסן לסביבה בישראל ולבריאות התושבים.
במרץ 2014 הוחלט לקרוא על שמו את בית הספר הירוק שבשכונת "מרום ראשון" החדשה שבראשון לציון. ביולי 2014 נקראה על שמו רחבה בצפון תל אביב.
כתביו

"איכות הסביבה בכנסת" (1974)
"מנשר איכות הסביבה" (1978)
חבר כנסת, ירושלים: אחיעבר, 1985 (זיכרונות מימיו כחבר הכנסת).
מאחורי הקלעים: איגרות אישיות מהכנסת, תל אביב: יחדיו, תשנ"א-1991.
"ענני המחר" (1996)
דיני ניירות ערך ואתיקה מקצועית, תל אביב: המכון למחקרי משפט וכלכלה, תשס"ב-2002.
האויב הפנימי: 50 שנות מאבק של "מר סביבה" במידבור האקולוגי והחברתי, בשחיתות המימסדית, בפשיעה ובאלימות הגואה, בתקשורת האלקטרונית המתירנית ובממשלות ישראל שהתעלמו מהחלטות הכנסת, תל אביב: [חמו"ל] (חיים וסביבה - ארגון גג של שוחרי איכות החיים והסביבה), 2006.
בעריכתו:
ספר תמיר / בעריכת יוסף תמיר, אורה הירש; עורך טכני: שלמה פרץ, תל אביב: בורסי, תש"ס-1999 (ספר לזכרו של שמואל תמיר).
לקריאה נוספת

יוסי גולדשטיין, הבגידה בארץ הבחירה: האיום הסביבתי-חברתי, ירושלים: כתר, 2002 (פרק בביוגרפיה של יוסף תמיר).
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "ד"ר נפתלי קבנצל", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ה (1952), עמ' 2184.
1 2  יהודה הגדרתי, יוסף תמיר בן 50, הַבֹּקֶר, 9 באפריל 1965
↑   ארבעים שנות משכן הכנסת, 2006-1966, סרטון בערוץ "הכנסת", באתר יוטיוב (אורך: 22:27), 22 בינואר 2018
↑  "יסוד עליונות החוק והסדר קודם להתנחלות באזור שכם", מעריב, 28 ביולי 1974
↑  יהושע ביצור, צבי זינגר, "המפלגה הליברלית חוסלה למעשה, הכל מתפורר ואין עוד הנהגה", מעריב, 18 בדצמבר 1979
↑  אריה כנרתי, יוסף תמיר - "הכבשה השחורה" של הליברלים, דבר, 2 בספטמבר 1979
↑  הערבים הצטרפו למאמצי ח"כ יוסף תמיר להצלת ים התיכון מכליה אקולוגית, מעריב, 6 בנובמבר 1975
↑  "זיהום סביבתי ייגרם ע"י שימוש בפחם בתחנת הכוח בחדרה", מעריב, 27 באפריל 1975
↑  פרס איכות הסביבה לח"כ יוסף תמיר, דבר, 26 במאי 1977
↑  יוסף תמיר ודבורה גד - "יקירי ארץ־ישראל היפה", דבר, 27 באפריל 1979
↑  צפריר רינת, אות מפעל חיים ל-12 "אבירי הסביבה", באתר הארץ, 4 באוגוסט 2008.
↑  אייל דץ‏, הירוקה החדשה, באתר וואלה, 30 בנובמבר 2008
↑  הקרנת בכורה "זעקי ארץ אהובה" באתר "הסביבה", 24 בנובמבר 2008
↑  בית הספר "תמיר"
| יושבי ראש ועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת |
| --- | --- | --- |
| יושבי ראש ועדת הפנים (1949–1974): | בנימין מינץ • יוסף ספיר • נחום חת • יעקב ריפתין • מרדכי סורקיס |  |
| יושבי ראש ועדת הפנים ואיכות הסביבה (1974–2006): | יוסף תמיר • יורם ארידור • שלמה הלל • שושנה ארבלי-אלמוזלינו • דב שילנסקי • יהושע מצא • סאלח טריף • מיכה גולדמן • דוד אזולאי • משה גפני • יורי שטרן • ראלב מג'אדלה |  |
| יושבי ראש ועדת הפנים והגנת הסביבה (מ־2006): | ראלב מג'אדלה • אופיר פינס-פז • דוד אזולאי • אמנון כהן • מירי רגב • דודי אמסלם • יואב קיש • מיקי חיימוביץ' • סעיד אלחרומי • וליד טאהא • יעקב אשר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298421905171  ISNI: 0000 0001 0814 2757  LCCN: nr91037008  SNAC: w69p5ccw  VIAF: 37328731   WorldCat (עם VIAF): 37328731
ז'ורז' ברסנס

| --- | --- |

צילום מ-1966 ב-Théatre National Populaire
 לידה:  22 באוקטובר 1921 סט, צרפת 
 פטירה:  29 באוקטובר 1981 (בגיל 60) Saint-Gély-du-Fesc, צרפת 
 שם לידה:  Georges Charles Brassens 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  Sete (Le Py) Cemetery 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 סוגה:  שאנסון 
 תקופת הפעילות:  1951–1981 (כ־30 שנה) 
 פרסים והוקרה:  פרס הפיוט הגדול של האקדמיה הצרפתית (1967)  פרס וינסנט סקוטו (1963)  פרס טנקו 
 חתימה:   
 
ז'ורז' שארל ברסנס (בצרפתית: Georges-Charles Brassens;‏ 22 באוקטובר 1921 – 29 באוקטובר 1981) היה משורר, מלחין וזמר שאנסון צרפתי. נחשב לאחד המשוררים הפופולריים ביותר בצרפת, בזכות סגנון שיריו הפשוט והישיר אך עם זאת אלגנטי ומגוון.
ביוגרפיה

ברסנס נולד בשנת 1921 בעיר סט (Sète) שבדרום צרפת לז'אן-לואי ברסנס ולאלבירה, בת למשפחת דאגרוזה האיטלקית. הסבים מצד האם, מיקלה דאגרוזה ומריה דולצ'ה היו מן היישוב מארסיקו נואובו מחבל בזיליקטה.
ברסנס התחיל את הקריירה בשנות ה-40. שיריו מתפרשים על קשת של נושאים. מידידות ואהבה ועד מוות וזנות. בשיריו מובעת ביקורת חברתית נוקבת וברבים מהם מוצבת מראה מול החברה, גם אם אינם כוללים מילות תוכחה מפורשות. בשירים אחרים מציב ברסנס מול הקהל את עובדות החיים המשמעותיות ביותר, כגון מוות ובגידה, וקובע שעל אף שאירועים מסוימים הם חשובים ביותר לפרט, הרי שעל החברה בכללותה ואף על הסביבה הקרובה הם אינם מותירים רושם.
בשיריו הרבה ברסנס להדגיש את האדישות של החברה כלפי סבל ואי צדק והתייחס רבות לסטנדרטים הכפולים הנהוגים בה. הוא הופיע מחוץ לצרפת אך לעיתים נדירות וזכורה במיוחד הופעתו בלונדון בשנת 1973.
סגנון שירתו בפני קהל מאופיין בהופעה נקייה של זמר עם גיטרה, כאשר הדגש העיקרי ניתן למילים. לחניו מונוטוניים (חד-גווניים), מעין דקלום, ומובילים את המאזין לשורה התחתונה של המסר מבלי שהלחן מסגיר את העובדה שהשורה התחתונה מתקרבת. צורת הלחנה זו תורמת להבנת תחושת האפסיות של הסבל מול שגרת העולם.
ברסנס נפטר ב-29 באוקטובר 1981 מסיבוכים של סרטן המעי הגס.
ברסנס פופולרי עד היום בצרפת ובאירופה ותקליטים עם ביצועים משיריו יוצאים בכל תקופה על ידי אמנים צעירים. בין המבצעים: קרלה ברוני ומקסים לפורסטיה בצרפתית ושל פאקו איבנז בספרדית.
השפעת ברסנס בישראל

רבים משיריו של ברסנס תורגמו לשפה העברית, רבים מהם בוצעו על ידי יוסי בנאי. בין המתרגמים בולטים נעמי שמר ודן אלמגור. בשנת 1969 ובשנת 1974 הקליט יוסי בנאי שני תקליטים משיריו של ברסנס בעברית ובשנות התשעים חזר בנאי והקליט שוב חלק מאותם שירים בעיבוד חדש. בין השירים הבולטים של ברסנס ששר בנאי בעברית היו "אין אהבות שמחות" ("Il n'y a pas d'amour heureux", תרגמה נעמי שמר), "הגורילה" ("Le Gorille", תרגם דן אלמגור), "לא אבקש את ידך" ("La non demande en mariage", תרגמה שמר) ו"לאיש חסדי" ("Chanson Pour L'auvergnat", תרגמה שמר).
בשנת 1958 כתב הפזמונאי הישראלי דן אלמגור שיר על פי הלחן של "אשתו של הקטור" (la femme d'Hector) מאותה שנה. לא היה זה תרגום אלא מילים עצמאיות והשיר נקרא "ויויו גם", שרה אותו להקת הנח"ל. – השיר הצרפתי המקורי תורגם מאוחר יותר לעברית הן על ידי יוסי בנאי ("אשתו של בנץ"), והן על ידי דן אלמגור עצמו ("אשתו של מר ז'וזו").
שירים בולטים אחרים של ברסנס שתורגמו לעברית הם שני שירים על נערה בשם מרגו. האחד "מרגו" (על ידי נעמי שמר) והשני "כי אני פרחח" (תרגום של דן אלמגור לשיר Je suis un voyou), "הספסל הציבורי" בביצועה של יעל שרז ("Les amoureux des bancs publics", תרגם דן אלמגור), "אי שם בלב" בביצוע קורין אלאל ("Au bois de mon cœur", תרגם אהוד מנור) ו"להוליך שולל את המוות" בביצוע שלומי שבן ("Trompe la mort", תרגם דורי מנור).
לקריאה נוספת

ראובן וימר (מתרגם), ז'ורז' ברסאנס שר בעברית, הוצאת דורון ספרים, 2011
Luis-Jean Calvet, Georges Brassens, petite Bibliothèque Payot, 1991
הערות שוליים

↑  מילות השיר "מארגו", באתר שירונט – בתרגומה של נעמי שמר
↑  מילות השיר "כי אני פרחח", באתר שירונט – בתרגומו של דן אלמגור
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300334305171  PLWABN: 9810695866205606  BIBSYS: 90320444  BNE: XX983757  BnF: cb11893806j (data)  CiNii: DA02659941  GND: 118514520  ICCU: LO1V036241  ISNI: 0000 0000 8348 9112  LCCN: n50043234  LNB: 000299453  MusicBrainz: b58165ba-ac55-49a1-8855-caf16c68f5f2  NKC: js20020218010  NLA: 35021422  NLG: 87445  NSK: 000457962  NTA: 070343225  RERO: 02-A003038709  SELIBR: 179019  SNAC: w6k93b48  SUDOC: 027272842  Trove: 795587  VIAF: 8148   WorldCat (עם VIAF): 8148
מאיה מרון

| --- | --- |

 לידה:  12 במאי 1980 (בת 44) תל אביב, ישראל 
 סוגה מועדפת:  דרמה 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1996
 עיסוק:  שחקנית קולנוע וטלוויזיה
 מקום לימודים:  תלמה ילין  בית הספר לאמנויות תל אביב 
 מספר צאצאים:  2
 פרסים והוקרה:  2002 - פרס אופיר - שחקנית המשנה הטובה ביותר 2010 - פרס בפסטיבל Fipa שבביאריץ על תפקידה ב"סוזנה הבוכייה".
 פרופיל ב-IMDb
 
מאיה מרון (נולדה ב-12 במאי 1980) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה ישראלית. זוכת פרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 2002 על תפקידה בסרט "כנפיים שבורות".
ביוגרפיה

מרון גדלה בתל אביב, כבת זקונים מבין ארבעה אחים ואחיות לאם מנהלת משרד ולאב יהלומן. כשהייתה בת 12 התגרשו הוריה. למדה מכיתה א' עד ט' בבית הספר לאמנויות תל אביב. לאחר מכן, למדה במגמת תיאטרון בתלמה ילין, אך לאחר שנה עברה לתיכון עירוני ה'. לא גויסה לצה"ל עקב תת-משקל.
קריירה

ב-1996, בגיל 16 שיחקה בסרט הקולנוע זוכה פרס אופיר "קלרה הקדושה". כמו כן, באותה שנה הופיעה בווידאו קליפ "חכם בשמש" של ערוץ הילדים.
ב-1998 שיחקה בסרטו של ניר ברגמן "סוסי ים", שהופק כסרט הגמר שלו בסם שפיגל.
ב-2002 גילמה מרון את מאיה אולמן בסרט הקולנוע הדרמטי של ניר ברגמן "כנפיים שבורות", לצד אורלי זילברשץ-בנאי ודאנה איבגי. גילום דמותה של אולמן זיכה אותה, וכן את הסרט, בפרס אופיר בקטגוריית "שחקנית המשנה הטובה ביותר".
ב-2003 שיחקה בסרט הדרמה "לא בת 17", לצד דליה שימקו.
ב-2004 שיחקה בסרט הקולנוע "מדורת השבט" בתור אסתי גרליק, ובסרט הסטודנטים "בעיניים עצומות" בתור מאיה.
ב-2005 השתתפה בשני תפקידים טלוויזיוניים דרמטיים: בסדרה "מילואים" בתפקיד דריה, ובסדרה "בטיפול" בתפקיד איילה.
בשנים 2007–2014 שיחקה בסדרה "הבורר" מבית HOT, אשר שודרה במשך 4 עונות.
ב-2008 שיחקה בסדרה "חמישה גברים וחתונה" בערוץ 10, בתור ניבה.
ב-2009 שיחקה את התפקיד הראשי במיני-סדרה "סוזנה הבוכייה" של הוט, אותה יצרו לינה צ'פלין וסלבה צ'פלין (על-פי ספרה של אלונה קמחי).
ב-2009 שיחקה גם בעונה השנייה של "מסכים" (פרילנד).
ב-2014 שיחקה בעבודת הווידאו ארט של טליה הופמן, "גויאבה".
ב-2015 גילמה את דמותה של הדסה לוי, אמנית דתייה, בעונה השנייה של סדרת הדרמה "שטיסל" מבית yes.
פרסים

2002 - פרס אופיר בקטגוריית "שחקנית המשנה הטובה ביותר".
2010 - פרס בפסטיבל Fipa שבביאריץ על תפקידה.
חיים אישיים

מרון בזוגיות ואם לבת שנולדה בשנת 2016 וילד שנולד בשנת 2020. מתגוררת במושב בית שערים. בראיון ל"הארץ" סיפרה שבבחירות לכנסת השמונה עשרה הצביעה למפלגת חד"ש.
הערות שוליים

1 2 3    רז שכניק, "מה זה בא לי שיהיה לי כסף. כבר לא מגניב ורומנטי להיות עני", באתר "ידיעות אחרונות", 17 בנובמבר 2015
1 2  דורון חלוץ, מאיה מרון כבר לא מפחדת להתפשט, באתר הארץ, 8 במאי 2009
↑  מרב יודילוביץ', פרס למאיה מרון בפסטיבל Fipa, באתר ynet, 31 בינואר 2010
| פרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1990–1999 | מילי אביטל (1991) • אביטל דיקר (1992) • דבורה קידר (1993) • אורלי זילברשץ (1994) • אסתי זקהיים (1995) • דנה רז (1996) • אורלי פרל (1997) • אסי לוי (1998) • דליה פרידלנד (1999) |  |
| 2000–2009 | דלית קהן (2000) • לילי קוסאשווילי (2001) • מאיה מרון (2002) • ענת וקסמן (2003) • רונית אלקבץ (2004) • רבקה מיכאלי (2005) • רותם אבוהב (2006) • ענת וקסמן (2006) • אוולין הגואל (2008) • לבנה פינקלשטיין (2009) |  |
| 2010–2019 | רוזינה קמבוס (2010) • ריימונד אמסלם (2011) • עירית שלג (2012) • לאורה ריבלין (2013) • דאנה איבגי (2014) • דבורה קידר (2015) • רובא בלאל-עספור (2016) • מונא חוא (2017) • שירה האס (2018) • הדס בן ארויה (2019) |  |
| 2020 ואילך | שירה האס (2020) • ריימונד אמסלם (2021) • ג'ואנה סעיד (2022) • תיקי דיין (2023) • בת אל מוסרי (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007448337305171  BnF: cb15101822s (data)  GND: 1068559063  ISNI: 0000 0000 0501 6467  LCCN: no2007024546  SUDOC: 176041427  VIAF: 29826772   WorldCat (עם VIAF): 29826772 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אלכסנדר מקווין

| --- | --- |

 לידה:  17 במרץ 1969 לואישאם, הממלכה המאוחדת 
 התאבד:  11 בפברואר 2010 (בגיל 40) מייפייר, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  Kilmuir 
 מקום לימודים:  סט. מרטינ'ס סקול אוף ארט (מרץ 1992)  Rokeby School 
 תקופת הפעילות:  1992–2009 (כ־17 שנים) 
 תחום יצירה:  עיצוב אופנה 
 יצירות ידועות:  No. 13 Climax, Dante 
 פרסים והוקרה:  מפקד במסדר האימפריה הבריטית (2003)  פרס האפנה הבריטי (2001)  פרס האפנה הבריטי (1997)  פרס האפנה הבריטי (1996)  פרס האפנה הבריטי (2003) 
 www.alexandermcqueen.com
 
הלוגו של אלכסנדר מקווין על חנותו בלונדון
שמלה בעיצוב אלכסנדר מקווין בתצוגת סתיו 2008
אלכסנדר מקווין (באנגלית: Alexander McQueen;‏ 17 במרץ 1969 – 11 בפברואר 2010) היה מעצב אופנה אנגלי הידוע בזכות עיצוביו יוצאי הדופן. מקווין עבד חמש שנים כמעצב הראשי בבית האופנה ז'יבנשי (Givenchy) בטרם פתח בית אופנה ומותג משלו. עיצוביו הדרמטיים של מקווין, אותם לבשו ידועניות בולטות כריהאנה, ביורק וליידי גאגא, זכו להערכת מבקרי האופנה. מקווין זכה ארבע פעמים בפרס המעצב הבריטי של השנה.
ילדותו וחינוכו

מקווין נולד ברובע לואישהאם בלונדון. בן חמישי לרונלד, נהג מונית וג'ויס, מורה למדעי החברה. הוא גדל בבית משותף צנוע בבעלות הרשות המקומית. כבר בגיל צעיר החל לעצב לבוש לשלוש אחיותיו, והכריז כי הוא רוצה להיות מעצב אופנה. בגיל 16 עזב את לימודיו בבית הספר והחל לעבוד כשוליה בבית אופנת עילית Anderson & Sheppard. לאחר מכן עבד בבית אופנת עילית לגברים Gieves & Hawkes ואצל מעצבי תלבושות התיאטרון Angels and Bermans.
קריירה

עוד בעודו שוליה בלונדון זכה לשרת לקוחות בולטים, בהם מיכאל גורבצ'וב והנסיך צ'ארלס. בגיל 20 הוא עבד אצל מעצב האופנה קוג'י טאטסומו ונסע למילאנו שם עבד אצל רומאו גילי. בשנת 1994 שב ללונדון וביקש להתקבל לעבודה כמתרגל גזירה, לבית הספר היוקרתי לאופנה Central Saint Martins College of Art and Design. לאור תיק העבודות המרשים שהציג הוא שוכנע על ידי מנהל בית הספר להתקבל כתלמיד ללימודי תואר שני במוסד. הוא קיבל תואר שני בעיצוב אופנה ואוסף הבגדים שהציג בסיום לימודיו נקנה בשלמותו על ידי מעצבת האופנה הבולטת איזבלה בלאו.
קריירה > דרכו כמעצב

תצוגותיו המוקדמות של מקווין יצרו את תדמיתו כמעצב מעורר מחלוקת, והיוצר תדהמה בצופיו, עם מכנסיים אותם כינה bumsters (כינוי באנגלית לזונות ממין זכר), ואוסף שאותו כינה Highland Rape (מילולית: אונס בהרים). מקווין נודע בזכות תצוגות אופנה ראוותניות, יוצאות דופן. כך למשל, תפאורת תצוגת אביב 2003 הייתה ספינה שטבעה, בתצוגת אביב 2005 משחק שח אנושי, ובתצוגת אביב 2006 הולוגרמות בגודל אנושי של הדוגמנית קייט מוס, הלבושה בבד ארוך ומסתלסל.
קריירה > עבודתו בז'יבנשי

בשנת 1996 רעש עולם האופנה כאשר נשיא LVMH, ברנרד ארנו, מינה את מקווין למעצב הראשי של בית האופנה העילית ז'יבנשי (Givenchy), לאחר פרישת ג'ון גליאנו. מיד עם הגיעו למקום עבודתו החדש העליב מקווין את מייסד בית האופנה וקרא לו "לא רלוונטי". תצוגת האופנה הראשונה שלו בבית ז'יבנשי הייתה בגדר כישלון, ואפילו מקווין, בראיון שנתן בשנת 1997, כינה אותה "זבל". עיצוביו של מקווין בז'יבנשי התמתנו, אולם עדיין המשיכו להפגין את רוח המרדנות שליוותה אותו והוא גרם למחלוקת כאשר בתצוגת סתיו 1998 כלל רובוטים להרכבת מכוניות אשר התיזו צבע על בדי כותנה לבנים, ודוגמנית קטועת הרגליים - איימי מולינס - צעדה בתצוגה על רגלי עץ מעוצבות. מקווין נותר בבית האופנה ז'יבנשי עד תום חוזהו במרץ 2001.
קריירה > הישגיו

מקווין היה אחד ממעצבי האופנה הצעירים ביותר בבריטניה שזכה בפרס המעצב הבריטי של השנה, בו זכה ארבע פעמים בין השנים 1996–2003. בזכות עבודתו זכה בתואר האבירות CBE וכן בתואר מעצב האופנה הבינלאומי של השנה לשנת 2003‏. בדצמבר 2000 יצר מקווין שותפות עם קבוצת האופנה גוצ'י, אשר רכשה 51% מחברתו ומקווין מונה כמנהל קריאטיבי. החברה תכננה לפתוח חנויות של המותג בלונדון, מילאנו, וניו יורק, וכן להתחיל בשיווק בשמים. בשנת 2005 נוצר שיתוף פעולה בין מקווין לחברת הלבשת והנעלת הספורט פומה, והוא עיצב סדרת מיזעים לחברה. נכון לסוף שנת 2007 פעלו תחת המותג אלכסנדר מקווין בוטיקים בלונדון, לוס אנג'לס, מילאנו, ולאס וגאס. בין לקוחותיו נמנו הידועניות ניקול קידמן, פנלופה קרוז, שרה ג'סיקה פרקר, וריהנה. ליידי גאגא לובשת את בגדי מקווין לעיתים קרובות במופעיה ובסרטי וידאו שהקליטה.
חייו הפרטיים

מקווין היה הומוסקסואל, וטען כי גילה את זהותו המינית עוד בהיותו בן שש. הוא סיפר למשפחתו על נטיותיו המיניות בגיל 18 ולאחר תקופה סוערת, השלימה משפחתו עם זהותו המינית. הוא לא הסתיר מן הציבור את היותו הומוסקסואל, ובקיץ 2000 התחתן באופן לא-רשמי עם חברו ג'ורג' פורסיית, בן 24, מפיק סרטים דוקומנטריים במקצועו. יחסיהם הסתיימו לאחר שנים ספורות.
בחודש מאי 2007 זכה מקווין לתשומת לב בתקשורת לאחר שידידתו הקרובה, איזבלה בלאו, התאבדה. בלאו עקבה אחר הקריירה של מקווין לאורך שנים ארוכות.
מקווין היה צולל נלהב, אשר הירבה לצלול באיים המלדיביים, ואף שאב השראה לעבודתו האומנותית מצלילותיו. כך למשל, את תצוגת סתיו 2009 קרא בשם "אטלנטיס של אפלטון".
מקווין התאבד בביתו ב-11 בפברואר 2010, כשבוע לאחר שאימו נפטרה.
הערות שוליים

↑  Boy done good. guardian.co.uk 19/9/2005
↑  Alexander McQueen has died, aged 40
↑  קתי הורין, ניו יורק טיימס, החברים של אלכס, באתר הארץ, 29 בספטמבר 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007458857005171  PLWABN: 9810642242005606  BnF: cb16574674g (data)  CiNii: DA16913986  GND: 128568429  ICCU: VEAV475223  ISNI: 0000 0000 8276 651X  LCCN: no2007055234  LNB: 000181590  MusicBrainz: 4539bfdf-6ec3-40b6-8ee5-4cb1d07aa575  NDL: 001131553  NKC: xx0099198  NLK: KAC201903343  NTA: 328669245  RKD: 223349  SELIBR: 383269  SNAC: w6vr0kc4  SUDOC: 151019983  ULAN: 500294231  VIAF: 91218186   WorldCat (עם VIAF): 91218186
פרדריק נורת'

פרדריק נורת', הרוזן השני מגילופורד (באנגלית: Frederick North, 2nd Earl of Guilford, ידוע בעיקר בתוארו הלורד נורת' - Lord North;‏ 13 באפריל 1732 – 5 באוגוסט 1792) היה מדינאי בריטי מהמפלגה הטורית שכיהן כראש ממשלת בריטניה בין השנים 1770 עד 1782 ובתקופה זו הנהיג את בריטניה במשך רובה של מלחמת העצמאות של ארצות הברית. כמו כן הוא מילא שורה של תפקידים בממשלה כמו שר הפנים ושר האוצר.
ראשית חייו

פרדריק נורת' נולד בלונדון ב-13 באפריל 1732 בבית משפחתו שליד רחוב פיקדילי, אם כי את רוב ימי ילדותו ונעוריו בילה באחוזה במחוז אוקספורדשייר. אביו שימש כלורד חדר השינה (Lord of the Bedchamber) של פרדריק, נסיך ויילס אשר היה הסנדק של פרדריק.
נורת' היה צאצאו של רוזן סנדוויץ' הראשון וכן קרוב משפחה לסמיואל פיפס ולג'ון סטיוארט, הרוזן מביוט. בתקופה מסוימת היו לו יחסים סוערים עם אביו, אך הם היו מאוד קרובים זה לזה. בשנותיו הראשונות לא הייתה משפחתו עשירה, אך מצבם השתפר ב-1735 כאשר אביו קיבל ירושה מבן דודו. אימו של פרדריק, ליידי לוסי מונטגיו, מתה ב-1734 ואביו נישא בשנית אך התאלמן שוב ב-1745 כאשר פרדריק היה בין 13. אחד מאחיו החורגים היה הלורד דרטמות' (Dartmouth) והשניים נותרו ידידים קרובים במשך כל ימי חייהם.
נורת' התחנך באיטון קולג' בין השנים 1742-1748 ולמד בקולג' טריניטי באוקספורד ממנו קיבל תואר שני ב-1750. לאחר שעזב את אוקספורד, הוא סייר באירופה במסגרת "הטיול הגדול" יחד עם דרטמות'. הוא ביקר בלייפציג, שם למד באוניברסיטת לייפציג וכן בווינה, במילאנו, בפריז ושב לבריטניה ב-1753.
ראשית הקריירה הפוליטית

ב-15 באפריל 1754 נבחר נורת' בן ה-23 לפרלמנט כנציג מחוז הבחירה של בנברי (Banbury). הוא שירת כחבר פרלמנט מ-1754 ועד 1790 והצטרף לממשלה כלורד של האוצר (Lord of the Treasury) ב-2 ביוני 1759 במסגרת הקואליציה של ניוקאסל-פיט. עד מהרה זכה במוניטין של איש מנהל ופרלמנטר טוב וזכה לחיבה מצדם של עמיתיו. אף על פי שבתחילת הקריירה שלו החשיב את עצמו כוויגי, הוא לא היה מקורב לאף אחד מהסיעות הוויגיות בפרלמנט ולרבים מבני הדור היה זה ברור שאהדתו נתונה לטורים.
בנובמבר 1763 נבחר לנאום בשם הממשלה בעניינו של ג'ון וילקס, חבר פרלמנט שרבים חשו שהוא השמיץ הן את ראש הממשלה והן את המלך בהוצאה מיוחדת של עיתונו "הבריטי הצפוני" (The North Briton). הצעתו של נורת' שווילקס יורחק מבית הנבחרים התקבלה ברוב של 273 תומכים מול 111 מתנגדים. ההחלטה על הרחקתו של וילקס התקבלה כבר בהיעדרו, שכן הוא נמלט לצרפת לאחר שהשתתף בדו-קרב.
כאשר הממשלה הונהגה בידי המנהיג הוויגי רב העוצמה הלורד רוקינגהם ב-1765, התפטר נורת' מתפקידו ותקופה מסוימת שירת כחבר פרלמנט מן השורה. הוא סירב להצעתו של רוקינגהם לחזור לממשלה, בעיקר בשל חששו להיות מקושר לחוגי האצולה הוויגית העשירה ששלטה בממשלה.
נורת' שב לכהן בממשלה כאשר הקים פיט ממשלה שנייה ב-1766, התמנה לתפקיד גזבר הצבא והתקבל גם למועצה המלכותית. כאשר התרופפה בריאותו של פיט ניהל את הממשלה בפועל אוגוסטוס פיצרוי, דוכס גרפטון כשנורת' משמש כאחד משריו הבכירים.
שר האוצר

בדצמבר 1767 מונה נורת' לשר האוצר ועם התפטרותו של הנרי סימור מתפקיד מנהיג בית הנבחרים, מונה נורת' תחתיו כתפקיד נוסף. בתפקידיו אלה המשיך לכהן בממשלת יורשו של פיט, הדוכס מגרפטון.
ראש ממשלה

כאשר התפטר גרפטון, הרכיב נורת' ממשלה שהחלה לכהן ב-28 בינואר 1770 שרי ממשלתו ותומכיו היו ידועים כטורים, אף שהם לא התאגדו בצורה רשמית ורבים מהם היו בעבר וויגים. בריטניה הייתה אז מדינה שנחלה ניצחון במלחמת שבע השנים שלאחריה הגיע שטח האימפריה הבריטית הראשונה לשיא כאשר השתלטה בריטניה על טריטוריות בכמה יבשות. הנסיבות אילצו את נורת' להשאיר חברים רבים מהממשלה הקודמת בתפקידיהם, למרות חוסר ההסכמה שלו איתם. בניגוד לרבים מקודמיו, היו לנורת' יחסים טובים עם המלך ג'ורג' השלישי, בעיקר עקב דעותיהם הפטריוטיות המשותפות ושאיפתם לחיים פרטיים בעלי צביון הגון.
ראש ממשלה > משבר פוקלנד

ממשלתו של נורת' נחלה הצלחה כאשר התמודדה עם ניסיונה של ספרד לכבוש את איי פוקלנד ב-1770 וכמעט ופרצה מלחמה בין שתי המדינות. הן צרפת והן ספרד לא היו שבעות רצון מהדומיננטיות של בריטניה בעקבות ניצחונה במלחמת שבע השנים. כוחות ספרדים השתלטו על יישוב בריטי באיים וגרשו משם את חיל המצב הבריטי. היה זה שלב ראשון במה שנראה אז כתוכנית משותפת של צרפת וספרד לפלישה לבריטניה. אף על פי כן לואי החמישה עשר, מלך צרפת לא האמין שארצו מוכנה למלחמה ולנוכח יכולת ההתגייסות המסיבית של הצי המלכותי הבריטי, הוא כפה על הספרדים לסגת. לואי פיטר את ראש ממשלתו הניצי שהוביל את התמיכה במלחמה ובפלישה לבריטניה.
יוקרתה של ממשלת בריטניה והתמיכה הציבורית בה עלתה כתוצאה מהתקרית. הם הצליחו לתקוע טריז בין צרפת לבין ספרד וכוחו של הצי המלכותי הופגן לעיני כל. למרות זאת ספג נורת' ביקורת על כך שהתקרית גרמה לו לשאננות ולאמונה שהמעצמות האירופאיות לא תתערבנה בענייניה הקולוניאליים של בריטניה. הפרשה היוותה ניגוד לכישלונה של קודמתה במניעת הסיפוח הצרפתי של הרפובליקה הקורסיקנית, בעלת ברית של בריטניה, שנתיים קודם לכן. בהסתמכו על הפופולריות שלו, ניצל נורת' את הזדמנות ומינה את הלורד סנדוויץ' כלורד הראשון של האדמירליות.
ראש ממשלה > מלחמת העצמאות של ארצות הברית

עיקר תשומת לבה של ממשלתו של נורת' התמקדה בבעיות שהחלו להיווצר במושבות בצפון אמריקה שמאוחר יותר הפכו למלחמת העצמאות של ארצות הברית. בעקבות מסיבת התה של בוסטון, הציע נורת' כמה צעדים תחיקתיים שנועדו להעניש את תושבי בוסטון. צעדים אלה נודעו כחוקי הכפייה. על ידי פיזורו של הממשל בבוסטון וניתוקה מהסחר, קיווה נורת' לשמור על השקט ולדכא את רוח המרד של אנשי המושבה. תחת זאת הציתו צעדים אלו את אש המרד במסצ'וסטס ובשאר המושבות והובילו לפרוץ הקרבות בלקסינגטון ובקונקורד. למרות ההצלחות לכבוש את ניו יורק ואת פילדלפיה לא היו הבריטים מסוגלים להבטיח ניצחון החלטי. ב-1778 הצטרפו הצרפתים למלחמה כבעלי ברית של האמריקנים וב-1779 עשו כן הספרדים. שנה לאחר מכן הצטרפה גם הרפובליקה ההולנדית והבריטים מצאו עצמם נלחמים במלחמה גלובלית בארבע יבשות ללא בעל ברית של ממש לצדם. לאחר 1778 העבירו הבריטים את המאמץ העיקרי שלהם להגן על שלטונם באיי הודו המערבית, שעושרם של מטעי קנה הסוכר שם היו חשובים לבריטים יותר מאשר שלוש עשרה המושבות. ב-1779 ניצבה בריטניה מול האפשרות של פלישה צרפתית-ספרדית רבתי, אך כוח הפלישה היה כישלון. כמה יוזמות שלום הסתיימו בכישלון וניסיון לנהל משא ומתן נפרד לשלום עם ספרד נחל אכזבה.
לצרותיה של בריטניה נוספה גם הליגה הנייטרלית המזוינת הראשונה שנוצרה כדי לעמוד מול אסטרטגיית הסגר הבריטית, שהיוותה איום לאספקה הבריטית שעברה דרך הים הבלטי. עקב מחסור חמור בכוח אדם, העבירה ממשלת נורת' חוק שאפשר לקתולים לשרת בצבא. צעד זה גרם לפרץ רגשות אנטי-קתוליים שהובילו לפריצתן של מהומות גורדון ב-1780. במשך שבוע הייתה לונדון בשליטתם של ההמונים עד אשר הוטל משטר צבאי על העיר. למרות זאת החל מצבה של בריטניה בצפון אמריקה להשתפר, בעקבות כישלון ההתקפה המשותפת לאמריקנים ולצרפתים על ניופורט ובעקבות ההצלחה הבריטית במצור על צ'ארלסטון. בשנים 1780 ו-1781 עלתה התמיכה בפרלמנט בממשלתו של נורת'.
ראש ממשלה > התפטרות

נורת' היה ראש הממשלה הראשון בבריטניה שאולץ לסיים את תפקידו עקב הצעת אי אמון: הוא התפטר ב-20 במרץ 1782 על רקע התבוסה הבריטית בקרב יורקטאון שנה קודם לכן. בניסיון לסיים את המלחמה, הציע תוכנית פיוס שלפיה בריטניה תבטל את כל החוקים אם אנשי המושבות יפסיקו את הלחימה. אלה האחרונים דחו את התוכנית, שכן שאיפתם בשלב זה כבר הייתה עצמאות מלאה. התפטרותו של נורת' באה בהפתעה והוא הגיש אותה בראשיתו של דיון בבית הנבחרים שבו תכננו חברי האופוזיציה לתקוף אותו שוב.
באפריל 1782 הועלתה הצעה בממשלתו של ויליאם פטי שנורת' יעמוד למשפט ציבורי על הדרך בה ניהל את המלחמה, אך ההצעה ירדה בסופו של דבר מסדר היום. ב-1782 נטתה הכף במלחמה לטובה של בריטניה עקב שורה של ניצחונות בזירה הימית שאירעו בעיקר עקב כך שאומצו הגישות של נורת' ושל סנדוויץ'. ניצחונו של הצי המלכותי בקרב הקדושים אירע זמן קצר לאחר נפילת ממשלתו של נורת'. באופן דומה החזיקה גיברלטר מעמד למרות כל התחזיות השליליות. נורת' היה מאוד ביקורתי ביחסו לתנאים שהשיגה ממשלתו של פטי בהרגישו שהמעיטו ביכולת ניהול המשא ומתן של בריטניה.