stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דו מז'ור
יצירות בולטות שנכתבו בסולם

יוהאן סבסטיאן באך
פרלוד ופוגה בדו מז'ור, BWV 846
סונטה מס' 3, BWV 1005
סוויטה לצ'לו מס' 3, BWV 1009
יוזף היידן
קונצ'רטו לצ'לו מספר 1 (1761–1965)
הסימפוניה השביעית של היידן, Le Midi (1761)
סימפוניה מס' 60 (1774)
סימפוניה מס' 82, (1786)
רביעיית מיתרים מס' 32 (1781)
רביעיית מיתרים מס' 62 (1797–1798)
וולפגנג אמדאוס מוצרט
קונצ'רטו לחליל ולנבל KV 299/297c
קונצ'רטו לפסנתר מס' 8, KV 246 ("Lützow")
קונצ'רטו לפסנתר מס' 13, KV 415
קונצ'רטו לפסנתר מס' 21, KV 467
קונצ'רטו לפסנתר מס' 25, KV 503
סונאטה לפסנתר מס' 1, KV 279
סונאטה לפסנתר מס' 7, KV 309
סונאטה לפסנתר מס' 10, KV 330
סונאטה לפסנתר מס' 16, KV 545
רביעיית מיתרים מס' 19, KV 465 ("Dissonance")
סימפוניה מס' 16, KV 128
סימפוניה מס' 22, KV 162
סימפוניה מס' 28, KV 200
סימפוניה מס' 34, KV 338
סימפוניה מס' 36 KV 425 ("Linz")
סימפוניה מס' 41 KV 551 ("Jupiter")
לודוויג ואן בטהובן
סונאטה לפסנתר מס' 3, אופוס 2
קונצ'רטו לפסנתר מס' 1, אופוס 15
הסימפוניה הראשונה, אופוס 21
סונאטה מס' 21 (ולדשטיין), אופוס 53
רביעיית מיתרים מספר 9, אופוס 59/3 ("Rasumovsky")
מיסה בדו מז'ור, אופוס 86
פרנץ שוברט
פנטזיה לכינור ולפסנתר, D. 934
סונטה לארבע ידיים, D. 812 ("Grand Duo")
הסימפוניה השישית ("Little")
הסימפוניה התשיעית, D. 944 ("Great")
חמישיית מיתרים בדו מז'ור, D. 956
פליקס מנדלסון
מארש החתונה
פרדריק שופן
אטיוד אופוס 10 מס' 1 (המפל)
אטיוד אופוס 10 מס' 1 (טוקטה)
מזורקה אופוס 67 מס' 3
רוברט שומאן
טוקטה, אופוס 7
פנטזיה בדו מז'ור, אופוס 17
ארבסק, אופוס 18
הסימפוניה השנייה, אופוס 61
מוריס ראוול: בולרו
איגור סטרווינסקי: סימפוניה בדו מז'ור (אנ') (1940)
סרגיי פרוקופייב
קונצ'רטו לפסנתר מס' 3, אופוס 26 (1921)
הסימפוניה הרביעית (גרסה מקורית), אופוס 47 (1930)
הסימפוניה הרביעית (גרסה מחודשת), אופוס 112 (1947)
דמיטרי שוסטקוביץ': הסימפוניה השביעית, אופוס 60 ("Leningrad")
דיוק אלינגטון: "C Jam Blues"
הערות שוליים

↑  ה. צ'. רובינס לנדון, The Symphonies of JOSEPH HAYDN, ‏1961
↑  Wilfrid Mellers, Triumph of light, newhumanist.org.uk, ‏2007-06-14 (באנגלית בריטית)
↑  David Fanning, Shostakovich: 'The Present-Day Master of the C Major Key', Acta Musicologica 73, 2001, עמ' 101 doi: 10.2307/932894
↑  A quote by Bob Dylan, www.goodreads.com
תלמי השנים עשר

| --- | --- |

תלמי השנים עשר, שיש, מוזיאון הלובר
 לידה:  117 לפנה״ס 
 פטירה:  51 לפנה״ס (בגיל 66 בערך) אלכסנדריה, מצרים 
 בן או בת זוג:  קלאופטרה החמישית 
 
תלמי השנים עשר (שמו המלא תלמי נאוס דיוניסוס תאוס פילופטור תאוס פילדלפוס, ביוונית: Πτολεμαῖος Νέος Διόνυσος Θεός Φιλοπάτωρ Θεός Φιλάδελφος; משנת 117 לפנה"ס - 51 לפנה"ס) היה מלך מצרים בין השנים 80–58 לפנה"ס ותקופה נוספת בין השנים 51-55 לפנה"ס. היה ידוע בכינויו אָאוּלֶטֶס שפירושו חלילן. השם ניתן לו כי אהב לנגן בכלי זה. הוא היה המלך התלמיי הראשון שהוסיף את השם "אלהים" בשמו. השאלה לגבי הליגיטימיות של מעמדו כמלך הפכה אותו לתלוי בתמיכת הרפובליקה הרומית. בעקבות כך הפכה מצרים בתקופתו למדינה גרורה שלה.
משפחתו

תלמי השנים עשר היה בנו של תלמי התשיעי אמו הייתה פילגש של תלמי התשיעי ממוצא לא ידוע. ייתכן גם שאמו הייתה קלאופטרה הרביעית שהייתה גם אחותו של תלמי התשיעי. בשנת 103 לפנה"ס נשלח על ידי סבתו קלאופטרה השלישית יחד עם אחיו ובן דודו תלמי אלכסנדר (תלמי האחד עשר) לאי קוס בים האגאי לשם הגנתו. באותה עת היו סבתו ותלמי העשירי עסוקים בסיוע לאלכסנדר ינאי בארץ ישראל כנגד תלמי התשיעי שבא לסייע לתושבי עכו. בשנת 88 לפנה"ס נכבש האי על ידי מיתרידטס השישי מלך פונטוס. על פי קיקרו בשנת 80 בעת עלייתו לשלטון שהה בסוריה.
היו לו שתי נשים, בתחילה נשא את קלאופטרה טריפאינה הידועה כקלאופטרה החמישית שייתכן שהייתה אחותו או דודניתו בתו של תלמי העשירי. השם קלאופטרה טריפאינה לא מוזכר בפפירוסים ובכתובות בין שנת 69 לפנה"ס ושנת 58 לפנה"ס, ולכן כנראה לא הייתה אמם של שלושת ילדיו הצעירים.
קלאופטרה טריפאינה היא קלאופטרה השישית - לא בטוח שהייתה דמות כזאת ייתכן וקלאופטרה המוזכרת במקורות בשנים 57-58 לפנה"ס, הייתה קלאופטרה החמישית שהייתה אשתו.
ברניקי הרביעית - ( 77 עד 55 לפנה"ס)
קלאופטרה השביעית, מלכת מצרים (69 או 70 לפנה"ס - 30 לפנה"ס)
ארסינואי הרביעית (נולדה בין 68 עד 65 - 41 לפנה"ס)
תלמי השלושה עשר (61 או 62 - 47 לפנה"ס)
תלמי הארבעה עשר (59 או 60 - 44 לפנה"ס)
תלמי תואר במקורות כאדם חלש מפונק, שיכור, וחובב מוזיקה.
תקופת שלטון ראשונה, 80–58 לפנה"ס

תלמי השנים עשר עלה לשלטון בשנת 80 לפנה"ס, לאחר שתלמי האחד עשר בנו של תלמי העשירי רצח את ברניקי השלישית שהייתה בת דודו ומלכה לצדו 19 ימים לאחר נישואיהם. הרצח עורר את זעם העם המצרי, שמרד בתלמי האחד עשר ורצח אותו כנקמה כעבור ימים אחדים. לתלמי האחד עשר לא היו ילדים והיורשים היחידים האפשריים היו בניו הלא חוקיים של תלמי התשיעי שחיו בגלות. תלמי השנים עשר היה הבכור מבין האחים והוא הוכרז כמלך, ואחיו הפך למלך קפריסין. לאחר חזרתו למצרים התחתן עם אחותו (ואולי קרובת משפחה מקרבה אחרת) קלאופטרה טריפיאנה (החמישית) ומלך איתה במשותף, בהמשך הצטרפה גם בתו קלאופטרה טריפיאנה (השישית).
תלמי התשיעי השאיר בצוואתו את מצרים לרומא, ולכן תלמי השנים עשר לא היה היורש החוקי, אבל מכיוון שהסנאט הרומי לא היה מוכן לעסוק בנושא הרחבת שלטונה של רומא על מצרים, הם השאירו לו את השלטון.
טקס ההכתרה הרשמי התקיים בשנת 76 לפנה"ס באלכסנדריה על ידי כהן מהמקדש הגדול בממפיס.
המלומד היווני סטראבון כתב עליו ועל מלכים תלמיים נוספים וכתב שכל המלכים התלמיים לאחר תלמי השלישי הושחתו על ידי חיי פאר, ניהלו בצורה גרועה את ענייני הממלכה, אבל הגרועים מכל היו תלמי הרביעי השביעי והאחרון השנים עשר שמלבד הפריצות הכללית שלו נהג להתאמן בנגינת חליל עם מקהלות והיה גאה בכך שלא היה מהסס לארגן תחרויות נגינה בבית המלוכה תוך התמודדות עם מנגנים יריבים.
עד תקופת שלטונו של תלמי השנים עשר, אולי בגלל המרחק הגאוגרפי, רומא לא גילתה התעניינות גדולה בשלטון המצרים. לעומת זאת השליטים מבית תלמי נהגו לבקש מרומא ליישב סכסוכי ירושה ביניהם. תלמי השנים עשר שלא היה שליט חוקי על פי צוואת תלמי התשיעי ניסה לחזק את שלטונו ולאבטח את גורלו על ידי נקיטת מדיניות פרו-רומית. בשנת 63 לפנה"ס כשנראה היה שפומפיוס מתחזק ועתיד לנצח במאבק על השליטה ברומא, ניסה תלמי ליצור איתו מערכת יחסים במטרה להפוך את פומפיוס לפטרון שלו, הוא שלח אליו בעת היותו בארץ ישראל חיילים כדי לסייע לו בקרבות, ומתנות וכסף, והזמין אותו לבקר באלכסנדריה. פומפיוס קיבל את המתנות אבל דחה את ההזמנה לבקר בעיר. כדי להבטיח את שלטונו הוא נסע בשנת 59 לפנה"ס לרומא כדי לנהל משא ומתן להכרה רשמית במלכותו. הוא שילם שוחד של ששת אלפים טאלנטים ליוליוס קיסר ולפומפיוס ובתמורה הוקמה ביניהם ברית רשמית ושמו נחקק ברשימת החברים ובני הברית של רומא והוא הוכר כמלך מצרים. ההסכם לא התייחס לקפריסין, שהייתה בשליטת אחיו תלמי מלך קפריסין.
גלות ברומא שנים 55-58 לפנה"ס

בשנת 58 לפנה"ס העביר טריבון הפלבס פובליוס קלודיוס פולכר, שהיה בן חסותו של מרקוס ליקיניוס קראסוס, חוק ברומא ההופך את קפריסין לפרובינקיה של רומא. ההצדקה של רומא למעשיה הייתה שתלמי מלך קפריסין היה מאוד עשיר ולא השתמש בעושרו. כדי לדחוק את רגליו של מרקוס קאטו, שהתנגד לטריאומווירט, שקראסוס היה חלק ממנו, נשלח קאטו לקפריסין ומונה למושל האי. קאטו הציע למלך קפריסין בתמורה לממלכתו את תפקיד הכהן הגדול במקדש אפרודיטה בפאפוס. תלמי סירב להצעה והתאבד. כל אוצרותיו הועברו לרומא.
העם המצרי לא היה מרוצה מחוסר תמיכתו של תלמי השנים עשר באחיו ובמניעת הכיבוש ומרד בו. הרקע למרידות היו גם המיסים הגבוהים שהוטלו על העם המצרי כדי לשלם שוחד לרומא והגידול המשמעותי היוקר המחיה. המרד הביא לבריחתו של תלמי לרומא כנראה יחד עם בתו קלאופטרה השביעית כדי לחפש מקום מבטחים. במקומו עלתה לשלטון במצרים בתו ברניקי הרביעית היא שלטה ביחד עם אחותה (ואלי אמה) קלאופטרה השישית טריפיאנה. בשנת 57 לפנה"ס, שנה לאחר צאתו לגלות מתה קלאופטרה טריפיאנה וברניקי הרביעית שלטה לבדה עד שנת 55 לפנה"ס.
תלמי השנים עשר המשיך ברומא במאמציו (תוך מתן שוחד) לשכנע את הסנאט לעזור לו לחזור לשלטון ברומא. תלמי שכן בבית בעל בריתו הוותיק פומפיוס שסייע לו במאמציו להתגבר על ההתנגדות שהתגלתה בסנאט הרומי למהלך זה. הכסף הרב שנתן כשוחד הכניס אותו לחובות כבדים. בשנת 57 לפנה"ס הבינו הנושים של תלמי השנים עשר ברומא שאם לא יחזור לשלטון הם לא יקבלו את כספם בחזרה והפעילו לחץ על הסנאט. בשנת 57 לפנה"ס קיבל הסנאט הרומי החלטה לתמוך בו אבל בגלל נבואה של ספרי הסיבילות שאמרה שאם מלך מצרי יבקש מרומא להתערב צבאית לטובתו, תבוא על רומא סכנה גדולה וקשיים רבים, לא ניתן לו כל סיוע פעיל ולא היה כל רצון לפלוש למצרים. בעקבות כך עזב תלמי את רומא ויצא לעיר אפסוס שבאסיה הקטנה.
השמועות על פעולותיו של תלמי ועל התערבות אפשרית של רומא הגיעו למצרים. המצרים לא רצו בחזרתו של תלמי השנים עשר. על פי דיווח של ההיסטוריון הרומי דיו קסיוס, קבוצה של 100 גברים נשלחה לרומא כשליחים כדי לשכנע את הסנאט נגד חזרתו של תלמי למצרים, אבל תלמי הרעיל את המנהיג שלהם המכונה דיו איש אלכסנדריה ויתר השליחים נהרגו עוד לפני שהם הצליחו להגיע לרומא.
תקופת שלטון שנייה שנים 51-55 לפנה"ס

בשנת 55 לפנה"ס שילם תלמי למצביא הרומי אולוס גביניוס סך של 10,000 טאלנטים כדי שיפלוש למצרים, הוא עשה זאת למרות הנבואה של ספרי הסיביליות. גביניוס הביס את הכוחות המצרים ותקף את ארמון המלוכה באלכסנדריה, אבל המגינים נכנעו לפני תחילת הקרב.
המועד המדויק בו חזר תלמי לשלטון אינו ידוע, טווח התאריכים האפשרי הוא בין 4 בינואר עד 24 ביוני שנת 55 לפנה"ס. כשנכנס לארמון הוציא את ברניקי הרביעית ואת תומכיה להורג. כדי להבטיח את שלטונו צבא של שכירי חרב וחיילים רומים מצבאו של גביניוס נשארו באלכסנדריה. בתמורה לכך זכתה רומא לשליטה על תלמי. הוא המשיך למלוך על מצרים עד שחלה בשנת 51 לפנה"ס. לאחר מותו ועל פי צוואתו ירשו אותו בתו קלאופטרה השביעית בת ה-18 ואחיה הצעיר תלמי ה-13. בתקופת שלטונו של תלמי השנים עשר, עמדו תקבולי המס השנתיים של הכתר על 12,500 כיכרות בשנה.
הערות שוליים

↑  תלמי דיוניסוס החדש, אלוהים האהוב של אביו, אלוהים האהוב של אחיו
1 2 3 4  Ptolemy XII Auletes באנציקלופדיה בריטניקה
1 2 3 4 5  Berenice III, Ptolemy X Alexander II, Ptolemy XI Auletes ,Edwyn R. Bevan
↑  joseph g. manning in The Cambridge Economic History of the Greco-Roman World (edited by Walter Scheidel, Ian Morris, Richard Saller), Cambridge University Press, 2008 p 454
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: ברניקי השלישית  תלמי האחד עשר | בית תלמי  58-80 לפנה"ס  55–51 לפנה"ס  | הבא: קלאופטרה השביעית  תלמי השלושה עשר |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 118793578  ISNI: 0000 0000 4676 3178  LCCN: no2006060997  RERO: 02-A010137103  VcBA: 495/102018  VIAF: 45098366   WorldCat (עם VIAF): 45098366 
תלמי השנים עשר כפי שמתואר על חזיתו של הפילון במקדש אדפו כשהוא מכה את אויביו
פסל של תלמי השנים עשר, התגלה במקדש התנינים בפיום. אוסף המוזיאון היווני-רומי באלכסנדריה
המפלגה הכחולה (גרמניה)

| --- | --- |

 מדינה:  גרמניה
 מייסד:  פראוקה פטרי
 מנהיגים:  מיכאל מוסטר
 תקופת הפעילות:  2017 – דצמבר 2019 
 אידאולוגיות:  אירוסקפטיות, שמרנות
 מטה:  ברלין
 מיקום במפה הפוליטית:  מפלגת ימין
 צבעים רשמיים:  כחול
 נציגויות בפרלמנטים
 בונדסטאג:  2 / 709
 הפרלמנט האירופי:  0 / 9696 מושבים מוקצים לגרמניה
 blaue-wende.de
המפלגה הכחולה (בגרמנית: Die blaue Partei או Die Blauen, הכחולים) היא מפלגת ימין גרמנית שהוקמה ב-17 בספטמבר 2017 ביוזמת פראוקה פטרי שפרשה מתנועת אלטרנטיבה לגרמניה.
המפלגה ממתגת עצמה כ-Blaue Wende, כלומר "השינוי הכחול".
זוהי מפלגה שמרנית שהתפצלה מתוך אלטרנטיבה לגרמניה, ומנסה למשוך אליה שמרנים ובעלי דעות מתונות יותר מאלה של אלטרנטיבה לגרמניה. מנהיג המפלגה הוא מיכאל מוסטר.
היסטוריה

פראוקה פטרי הייתה מנהיגת אלטרנטיבה לגרמניה מיולי 2015 ועד ספטמבר 2017. אך בשל סכסוך עם שותפיה במפלגה החליטה ליזום את הקמת תנועת "השינוי הכחול".
בספטמבר 2017 פרשה ממפלגת האלטרנטיבה, והכריזה על הקמת המפלגה הכחולה.
היא הפכה לחברה הראשונה של המפלגה בבונדסטאג ובשל כך קיבלה גם מושב בלנדטאג של מדינת סקסוניה, ואליה הצטרף גם בעלה מרקוס פרטצל, כחבר בלנדסטאג של וסטפאליה ופורשים נוספים ממפלגת אלטרנטיבה לגרמניה.
אידאולוגיה

עמדות המפלגה דומות מאוד לאלה של אלטרנטיבה לגרמניה, אך היא מציגה עצמה כתנועה מתונה יותר, אם כי כלי תקשורת בגרמניה טוענים שהאידאולוגיה של המפלגות כמעט זהה ואין ביניהן הבדלים מהותיים. בדומה לאלטרנטיבה לגרמניה, הכחולים דורשים פיקוח גבולות מחמיר יותר, הגבלות על מתן מקלט לפליטים ואיסור על אזרחות כפולה.
הערות שוליים

↑  Die blaue Partei
↑  "Bundeswahlleiter bestätigt Gründung der "Blauen Partei"" (בגרמנית). Der Tagesspiegel. 11 באוקטובר 2017. נבדק ב-12 באוקטובר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Stoldt, Till-Reimer (22 באוקטובר 2017). "Die AfD-Erosion ist in vollem Gange" (בגרמנית). Welt. נבדק ב-23 באוקטובר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Petry bekennt sich öffentlich zur Gründung der "Blauen Partei"". MDR Sachsen. 13 באוקטובר 2017. אורכב מ-המקור ב-2017-10-13. נבדק ב-26 באוקטובר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Troianovski, Anton (23 באפריל 2017). "Head of Germany's Upstart Anti-Immigrant Party Pushed Aside" – via www.wsj.com. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "AfD defectors led by Frauke Petry hint at breakaway party". Deutsche Welle. 29 בספטמבר 2017. נבדק ב-23 באוקטובר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Party of one: Petry abandons AfD to enter Bundestag alone". Deutsche Welle. 29 בספטמבר 2017. נבדק ב-23 באוקטובר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Ex-AfD chief Frauke Petry unveils new conservative 'Blue party'". Deutsche Welle. 13 באוקטובר 2017. נבדק ב-23 באוקטובר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
מרקוס ליקיניוס קראסוס

מרקוס ליקיניוס קראסוס (בלטינית: Marcus Licinius Crassus;‏ 115 לפנה"ס – 53 לפנה"ס) היה פוליטיקאי ומצביא רומאי. היווה את הצלע השלישית בטריומווירט הראשון, לצד פומפיוס ויוליוס קיסר והיה אחד מהאנשים החזקים ביותר בפוליטיקה הרומאית. נודע כאיש העשיר ביותר ברומא, ובשל כך יצא לו שם של רודף בצע.
תולדות חייו > חיים וקריירה מוקדמת

קראסוס נולד בשנת 115 לפנה"ס למשפחת אצילים רומאית, ורבים מאבותיו שירתו במשרות בכירות ברפובליקה. אביו פובליוס ליקיניוס קראסוס שירת כקונסול של שנת 97 לפנה"ס והקנסור של שנת 89 לפנה"ס. קראסוס הצעיר התלווה אל אביו להיספניה (כיום ספרד) כשזה שירת שם כפרוקונסול; במהלך מלחמת בעלות הברית הוא שירת ככל הנראה כטריבון צבאי בצבאו של אביו שנלחם בדרום איטליה.
תחילה היה אביו של קראסוס איש סיעתו של גאיוס מריוס בתחילת מלחמת האזרחים שפרצה בשנת 88 לפנה"ס אולם עד מהרה הוא חצה את הקווים והפך לאיש סיעתו של לוקיוס קורנליוס סולה. בסופו של דבר אביו ואחיו של קראסוס מצאו את מותם בשנת 87 לפנה"ס מידיו של איש הסיעה הפופולרית לוקיוס קורנליוס קינה בשעה שתמכו באויבו גנאיוס אוקטביוס.
קראסוס ברח כשמריוס השתלט על רומא וביסס בה את שלטונו. הוא יצא להיספניה, שם היו למשפחתו קשרים טובים עם התושבים המקומיים. קראסוס ירד למחתרת למשך זמן של שבעה חודשים בהם התחבא במערה בעזרת אחד מידידיו, ככל הנראה בגלל איום מצד סוכניו של מריוס. קראסוס התחתן עם טרטולה (אנ') שהייתה אלמנת אחיו.
בעזרת כסף שקיבל בירושה מאחיו ובכספים מרכוש המשפחה בהיספניה, הצליח קראסוס לגייס צבא של 25,000 איש מבעלי בריתו המקומיים. עם צבאו עבר קראסוס לאפריקה ושם הצטרף לקווינטוס קאיקיליוס מטלוס פיוס שהיה מאנשי סיעת סולה. בעקבות סכסוך עם פיוס, עזב קראסוס את אפריקה בשנת 83 לפנה"ס והצטרף אל סולה ששהה ביוון עקב מלחמתו במיתרידטס השישי, מלך פונטוס. סולה שלח את קראסוס לגייס חיילים לצבאו, וכשהחלה המלחמה כעבור שנה, היא הביאה סדרה של ניצחונות מזהירים עבור סולה. קראסוס נלחם ביחד עם פומפיוס באזור ספולטיום (כיום ספולטו שבאיטליה) וביחד הם הצליחו להביס את גנאיוס פאפיריוס קארבו ולהטיל מצור על גאיוס קרינס. כמו כן, קראסוס הצליח לכבוש גם את העיר טודר (כיום טודי שבאיטליה).
קראסוס נטל חלק משמעותי בקרב שער קולין שבו הגן סולה על העיר רומא מפני צבא הסיעה הפופולרית בראשותו של קרניס: לאחר שהתמוטט האגף השמאלי שתחת פיקודו של סולה והוא הוכרח לסגת אל פנים העיר, הצליח קראסוס מן האגף השמאלי להדוף את האויב ולשנות את מפת הקרב, אשר הסתיים בסופו בניצחון מוחץ לכוחותיו של סולה.
כמו רבים מתומכיו של סולה גם קראסוס ניצל את הניצחון במלחמת האזרחים להגדלת הונו האישי: הוא רכש רכוש רב שהוחרם מנאשמי הטיהורים, בהם מכרות הכסף בהיספניה; הוא אף הואשם שהכניס שמות נוספים לרשימות הטיהורים כדי להשתלט על רכושם אך סביר שלא היה בכך יותר מאשר תעמולה פוליטית. קראסוס הגדיל את רכושו גם על ידי קניית נדל"ן. הוא נהג לקנות בתים שהתחוללו בהם שריפות או שהיו בסכנת שרפה בזול, ואז היה מכבה את האש בעזרת יחידה פרטית של כבאים שאותם הוא העסיק. במצב זה קראסוס היה משקם את הבתים ומוכר אותם ברווח. בנוסף, הוא גם היה בעל שטחי אדמה גדולים שנרכשו בזול בעקבות הטיהורים, אותם מכר ברווח גדול, או שעיבד בעזרת אלפי עבדים.
קראסוס החל בבניית בסיס כוחו הפוליטי בכך שהופיע באופן תדיר בבית משפט והגן על נאשמים רבים; עוד דרך להשגת הון פוליטי הייתה על ידי מתן הלוואות ללא ריבית לבעלי ברית פוטנציאלים.
תולדות חייו > מלחמת העבדים השלישית

בשנת 74 לפנה"ס ברחה קבוצת גלדיאטורים בראשות אדם בשם ספרטקוס משביה והחלה לתקוף את משעבדיה לשעבר, תחילה הרומאים לא התייחסו לכך ברצינות וראו בהם רק מטרד אולם עם הצלחתם הצטרפו אליהם עבדים נוספים, הם השיגו ציוד צבאי משופר והתחילו להוות איום משמעותי על רומא. הסנאט שלח את שני הקונסולים בראש שני לגיונות במטרה לעצור את ספרטקוס, אולם הם נכשלו במשימתם והובסו.
מכיוון שהמצביאים הרומאיים בעלי שיעור הקומה, עם צבאותיהם, היו מועסקים במלחמות מחוץ לאיטליה באותה העת, הסנאט הטיל בשנת 72 לפנה"ס את ניהול המלחמה נגד העבדים המורדים על קראסוס, שהציע עצמו לתפקיד, מכיוון שרצה לצבור תהילה צבאית שתסייע לו בקידום הקריירה הפוליטית שלו, ומכיוון שמרד העבדים איים לפגוע בהונו האישי שחלק גדול ממנו היה מושקע בעבדים. לקראסוס ניתן אימפריום פרוקונסולרי ופיקוד על שני הלגיונות, בנוסף לכך הוא גייס עוד שישה לגיונות מכספו האישי. רבים מהחיילים שגייס קראסוס היו ותיקי הלגיונות המנוסים של סולה. קראסוס הנהיג משמעת קפדנית בצבאו ואף החזיר את נוהג הדקימאטיו של המתת כל לגיונר עשירי מכוח צבאי שנמלט משדה הקרב.
ספרטקוס החל עושה את דרכו חזרה לצפון איטליה, קראסוס בעזרת שישה לגיונות ניסה לחסום אותו והקרב הראשוני ביניהם נערך בפיקניום. במקביל הוא שלח שני לגיונות תחת פיקודו של הלגאטוס מומיוס לנתק את דרכי הנסיגה של צבאו של ספרטקוס. האחרון תקף את ספרטקוס, בניגוד לפקודותיו של קראסוס, והובס על ידי צבאו.
למרות תבוסתו של מומיוס, הצליח קראסוס לנצח במספר עימותים צבאיים נגד כוחותיו של ספרטקוס, ולדחוק את צבאו דרומה. לבסוף הוא הצליח לבודד את צבא העבדים בנקודה הדרומית ביותר באיטליה, רגיום (כיום רג'ו די קלבריה). בשלב זה הורה הסנאט, על פי בקשתו של קראסוס, לפומפיוס ומרקוס לוקולוס, מושל מקדוניה, לחזור עם צבאותיהם לאיטליה, על מנת לסייע לקראסוס בחיסול מרד העבדים. ספרטקוס אומנם הצליח לפרוץ עם צבאו את המצור הרומאי ולנוע לכיוון ברונדיסיום (כיום ברינדיזי), אך צבאו של קראסוס הצליח לעצור אותו בלוקניה. ספרטקוס נהרג בקרב ליד נהר סילרוס ורוב צבאו הושמד. הניצולים מהקרב שברחו צפונה, חוסלו על ידי צבאו של פומפיוס, שהגיע מהיספניה בשלבי הסיום של המערכה נגד ספרטקוס.
קראסוס צלב כששת אלפים מהעבדים שנלכדו לאורך הויה אפיה מקפואה ועד רומא, ופקד לא להסיר את הגופות מהצלבים, כדי שהנוסעים בדרך ייאלצו לראות אותן זמן רב לאחר סיום הקרב. קראסוס חגג את ניצחונו ברוב פאר ועוטר בכתר הניצחון אף על פי שלא קיבל טריומף. ניצחונו של קראסוס במלחמה הגדיל את יוקרתו הפוליטית וסייע להאיץ את קידומו הפוליטי.
תולדות חייו > קריירה פוליטית

לאחר חגיגת הניצחון קראסוס כרת ברית פוליטית עם פומפיוס במטרה להביא לבחירתם כקונסולים של שנת 70 לפנה"ס, פומפיוס סייע לקראסוס להיבחר בעזרת הפופולריות שלו וקראסוס סייע לפומפיוס בעזרת קשריו הפוליטיים המרובים.
בפעילותם כקונסולים קראסוס ופומפיוס פעלו להחלשת כוחו של הסנאט - הם ביטלו את ההגבלות שהטילו הרפורמות של סולה על הטריבונים והחזירו את כוחה של המשרה למצבה לפני הרפורמות, הם ביטלו את הבלעדיות של מעמד הסנאטורים לכהן בבתי המשפט על ידי חוק שחייב צירוף חברים ממעמד הפרשים לחבר השופטים. כמו כן הם החיו מחדש את משרת הקנסור שלא הייתה מאוישת מאז שנת 86 לפנה"ס. עם סיום כהונתו כקונסול קראסוס בחר שלא לקבל פרובינקיה למשול בה ובמקום זאת העדיף להתרכז בשיקום עסקיו שנפגעו במלחמה.
בשנת 65 לפנה"ס קראסוס נבחר למשרת הקנסור ביחד עם קווינטוס לוטטיוס קטולוס, במסגרת תפקידו הוא הציע להעלות את מעמדם של הטרנספדנים מבעלי ברית לטיניים למעמד של אזרחים רומאים מלאים והציע לספח את מצרים על בסיס הטענה שמלכותו של תלמי השנים עשר היא לא חוקית מכיוון שאחד ממלכי מצרים הקודמים הוריש בצוואתו את מצרים לרומא. על ידי היוזמות האלו קראסוס קיווה להרחיב את בסיס התמיכה שלו בקרב הטרנספדנים ובקרב הפרשים והמוני העם על ידי השגת גישה לאוצרותיה וכן לאסמי התבואה של מצרים, אולם הוא כשל בניסיון להעביר את הצעותיו בשל התנגדות עמיתו קטולוס לכך, והסכסוך ביניהם בסופו של דבר אילץ את שניהם להתפטר לפני תום כהונתם.
לאחר התפטרותו, קראסוס ניסה לקדם את בני בריתו הפוליטיים, הוא הצליח להבטיח את בחירתו של לוקיוס יוליוס קיסר למשרת הקונסול של שנת 64 לפנה"ס. כמו כן, סייע קראסוס ללוקיוס סרגיוס קטילינה לטהר את שמו, לאחר שהועמד לדין בעוון סחיטת תושבי הפרובינקיות עליהן היה ממונה באפריקה; בהמשך, קראסוס נתן חסות למועמדותו למשרת הקונסול של שנת 63 לפנה"ס ביחד עם גאיוס אנטוניוס היברידה, אולם רק אנטוניוס הצליח להיבחר בסופו של דבר. כשהתגלה קשר קטילינה שנועד לאפשר השתלטות על המדינה והקמת משטר רודנות, בחר קראסוס לסייע לקונסול מרקוס טוליוס קיקרו לדכא את הקשר על ידי סיפוק ראיות מפלילות, אותן יכול היה להציג בפני הסנאט.
כמו כן, במשך כהונתו של קראסוס כקנסור ולאחריה, נוצר הקשר בינו לבין יוליוס קיסר; קיסר תמך במספר יוזמות שקראסוס ניסה להעביר, קראסוס מצידו הלווה לקיסר כסף שהיה נחוץ לו באופן נואש, שכן היה נתון במצוקה כלכלית והיה חייב לשלם לנושיו הרבים.
תדמיתו בחייו ולאחר מותו

למרות העושר הרב שצבר קראסוס, המשיך לחיות חיים צנועים. הוא התגורר בבית אחד ושמר אמונים לאשתו טרטולה. בזכות עושרו הצליח קראסוס לקנות השפעה רבה בקרב עמיתיו ברומא, והודות למנהגו לפעול מאחורי הקלעים כפוליטיקאי ערמומי הוא הצליח לשמר את תדמיתו הטובה תוך השגת מבוקשו. זאת, בעוד עמיתיו לטריומווירט הואשמו בהפרת החוק ונגרם נזק משמעותי לתדמיתם (כמו שקרה, למשל, לקיסר בעקבות התנהלותו במהלך כהונתו כקונסול בשנת 60 לפנה"ס).
בדורות הבאים נוצרה תדמיתו השלילית של קראסוס בעיקר בשל האשמתו בתאוות בצע ותפקודו בקרב חרן הכושל שניזכר בהיסטוריה של רומא העתיקה בשורה אחת עם קרב קאנאי וקרב יער טויטובורג כאחת התבוסות המשפילות ביותר של הצבא הרומאי. אולם נראה שבהשוואה לפוליטיקאים אחרים מובילים בני התקופה, כמו פומפיוס, עושרו של קראסוס לא היה יוצא דופן וכנראה האשמתו בתאוות בצע נולדה מתוך מניעים אפולוגטיים של היסטוריונים רומאים, שהאשימוהו בכך שתשוקתו לממון סימאה את עיניו וגרמה לכישלונו הצבאי כנגד הפרתים.
בנו היה הקווסטור מרקוס ליקיניוס קראסוס ונכדו היה מרקוס ליקיניוס קראסוס הצעיר ששימש כקונסול לצד אוקטביאנוס.
לקריאה נוספת

B.A Marshall, Crassus: A Political Biography, Adolf M. Hakkert, Amsterdam 1976
הערות שוליים

↑  סווטוניוס, חיי שנים-עשר הקיסרים, קיסר, 19.2 קישור לגרסה דיגיטלית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280285005171  PLWABN: 9810531370605606  BnF: cb12441809h (data)  GND: 118670476  ISNI: 0000 0001 1932 453X  LCCN: n86028327  NKC: jn20000700337  NSK: 000359016  NTA: 073017167  SELIBR: 363292  SUDOC: 033562229  VcBA: 495/143568  VIAF: 13101109   WorldCat (עם VIAF): 13101109
לודוויג פרדיננד מאייר

| --- | --- |
מאייר, 1932
מאייר, 1932
 לידה:  23 במאי 1879 ויסבאדן, גרמניה
 פטירה:  21 בספטמבר 1954 (בגיל 75) תל אביב
 תאריך עלייה:  1935
 לימודי רפואה:  אוניברסיטאות מינכן, בון וברלין, גרמניה
 התמחות:  ילדים, תזונה
 תואר:  פרופסור דוצנט
 תפקידים:  מנהל מחלקה בי"ח ע"ש הקייזר פרידריך;  מנהל מחלקה בבית החולים הדסה בתל אביב
 הנצחה:  אנדרטה במחלקה שניהל בברלין
לודוויג פרדיננד מאייר (מאיר) (Ludwig Ferdinand Meyer; על פי רוב: לודוויג פ' מאיר; 23 במאי 1879 – 21 בספטמבר 1954) היה רופא ילדים ומומחה ישראלי לתזונה ובעיקר תזונת תינוקות וילדים, יהודי יליד גרמניה. פרופסור לרפואה באוניברסיטת ברלין ואחר כך באוניברסיטה העברית בירושלים, מראשוני רפואת הילדים בישראל.
קורות חיים

מאייר נולד באביב 1879 בוויסבאדן שבגרמניה. למד רפואה במינכן, ברלין ובון, שם סיים לימודיו בשנת 1902. עבד שלוש שנים בבית חולים שָריטֶה בברלין תחת פרופ' אוטו הויבנר(אנ') ובמקביל בברסלאו תחת אדלברט צ'רני (אנ'). בשנת 1905 עבר לעבוד עם גדול רופאי הילדים הגרמניים של תחילת המאה העשרים, היהודי היינריך פינקלשטיין, איתו גם כתב מאמרים ופרקים בספרי רפואה רבים. מאייר התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת ברלין, ועם פרישתו של פינקלשטיין שימש מנהל מחלקת הילדים בבית החולים ע"ש הקייזר פרידריך (Kaiser- und Kaiserin-Friedrich-Kinderkrankenhauses) בברלין למשך שלושה חודשים בלבד עד שבמאי שנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון וחקיקת החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי אולץ להתפטר מהשירות הציבורי.
בשנת 1935 עלה מאייר לארץ ישראל יחד עם אשתו לוטה לבית הרץ, בתו אילזה וחתנו, פרופ' וולטר הירש ונכדו דניאל (לימים הפסיכיאטר וכותב רבי המכר ד"ר דניאל עופר). התיישב תחילה בירושלים, שם כיהן כמנהל מחלקת הילדים בבית חולים ביקור חולים במשך שנה. אחר כך עבר לתל אביב ורכש בית ברחוב אידלסון. הוא התמנה מנהל מחלקת הילדים בבית החולים הדסה בתל אביב (תפקיד אותו מילא עד שנת 1950-1 במשרה מלאה ואחר כל נשאר כיועץ על עד סמוך למותו בספטמבר שנת 1954). כמן כן שימש יועץ פדיאטרי בבית החולים צהלון (דג'אני).
מאייר היה מחשובי התזונאים לילדים בעולם, חקר את תכולת המלחים בתזונת פעוטות והמציא את אחד מתרכיבי המזון המלאכותי הראשונים בילדים על בסיס חלב פרה, היה הראשון שחקר ומצא את חשיבות המים והכמות הרצויה במזון תינוקות. הוא כתב עשרות מאמרים ומספר ספרים, הידוע שבהם, אותו כתב יחד עם סגנו אריך נסאו (אשר עלה ארצה באותה התקופה ושימש מנהל מחלקת הילדים בבית חולים העמק בעפולה), יצא לאור בגרמניה בשנות ה-20, זכה למהדורות רבות נוספות ואף תורגם לאנגלית.
מאייר היה מורם של רופאי ילדים ישראלים רבים ובראשם שלושה ממשיכי דרכו: פרופ' בן ציון ורבין, פרופ' ישראל הימן ופרופ' נחום בוגר.
יש לציין את הד"ר שרה קרפ שהייתה תלמידתו וגם עבדה כאסיסטנטית במרפאתו הפרטית.
נפטר בתל אביב בספטמבר 1954 בתום מחלה ממושכת, בן 75 במותו. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
הניח את אשתו, בתו שבישראל וילדיו שבחו"ל.
בשנת 1969 החליטו עיריית ברלין ובית החולים ע"ש הקייזר פרידריך על הנחת שלט זיכרון לפועלו במתחם המחלקה שניהל בשנות ה-30.