מיתוסים של מבול
במחקר המדעי והאתנולוגי > סמליות ואוניברסליות

חוקרי מיתולוגיה השוואתית, וכן פסיכולוגים, אנתרופולוגים, אתנוגרפים והוגי דעות שונים, הציעו הסברים שונים לפופולריות הכמעט-אוניברסלית שזכה לה ארכיטיפ המבול בתרבויות רבות. רבים מהסברים אלו מתבססים על סמליות שבה מיתוסי מבול מתפקדים כמשלים או אלגוריות הממחישים מאפיינים נפוצים, ואולי אף אוניברסלים של התנהגות אנושית, והמוטיבים הפופולריים החוזרים בסיפורים אלו הם דימויים או מטפורות לרעיונות נפוצים.
הסבר מקובל מתבסס על כך שבני אדם מכל תרבויות העולם מתרחצים במים, ומרבית דתות העולם כוללות טקסי קדושה שונים של טהרה, טבילה או רחצה במים: מאמיני הדת ההינדואיסטית טובלים בנהרות קדושים, מאמיני הדת היהודית טובלים במקווה כדי להטהר, ומאמיני הדת הנוצרית מטבילים תינוקות נולדים ומומרים לנצרות. לפיכך סיפורי מחיית העולם או האנושות באמצעות הצפה, שיטפון או מטר גשם עשויים לסמל את מירוק חטאי האנושות, טיהור העולם הישן ולידתו מחדש כשהוא טוב, צעיר ורענן יותר. סמליות כזו אף מתחזקת במיתולוגיות רבות שבהן גם סיפור הבריאה המקורי כולל את עלייתה של היבשה מתוך מים קמאיים או מתוהו דמוי מים.
מים הם גם סמל מרכזי של חיים ופריון, ולפיכך עשויים לסמל כי המבול הוא לא רק אסון טבע, אלא גם ראשית של חיים חדשים. בתרבויות עתיקות רבות, בייחוד תרבויות חקלאיות, האל הבורא, ראש הפנתאון או האל האהוב ביותר היה אל פריון שפולחנו נועד להבטיח את רדת הגשם בעיתו, או את ההתמלאות השנתית של נהרות, נחלים, אגמים ומאגרי המים החיוניים לחקלאות שלחין. אל כזה תכופות הוצג כאל-סער השולט בשמיים, בעננים וברוחות, למשל אנליל השומרי, הדד/אדד המסופוטמי, בעל הכנעני, אלי סער אנטוליים, זאוס היווני, יופיטר הרומי ותור הנורדי. זעמו של אל כזה מוצג באופן הגיוני כסערות, ברקים ורעמים, מטר עז, ושיטפונות גדולים. מוטיב ספרותי קדום נפוץ במיתוסים על אלי-סער ואלים אחרים הוא מלחמתם באיתני טבע ואלי-ים קדומים המיוצגים על-ידי מפלצות, כמו תיאמת המסופוטמית וים הכנעני, מלחמה שתכופות מקושרת לאירועי בריאה ו/או לשיטפונות והצפות.
להצעת הסינולוג האמריקאי מארק אדוארד לואיס (Mark Edward Lewis) בספרו על מיתוסי מבול סינים, הצפת המים את היבשה היא דימוי של תוהו וערבוב תחומים, המהווה ניגוד חד לסדרי הטבע הרגילים, ומסמלת את טשטוש הגבול שבין המציאותי והספרותי. לפיכך המבול מסמל עולם מיתי עתיק ופלאי, שבו בני אדם שוחחו באופן יומיומי עם אלים, עם יצורים בלתי-טבעיים אחרים ועם בעלי-חיים, ואף קיימו איתם יחסי-מין והולידו איתם צאצאים משותפים. במיתולוגיות רבות מסמן המבול את סופו של תור זהב או עידן מיתי קדום, שבו בני אדם ואף בעלי-חיים חיו כמסופר שנים רבות מאוד כבני אלים, צד בצד עם ענקים, גמדים, מלאכים, רוחות טבע ויצורים מיתיים דומים. לואיס גם ציין שבסיפורי מבול סינים, כמו באלו של מסופוטמיה והמקרא, המבול משמש כמיתוס מוצא המצדיק את ביסוסו של סדר קוסמולוגי וחברתי חדש בעולם, תכופות אותו סדר חברתי שעל פיו חיו מספרי המיתוס.
חוקרים אחרים העלו הסברים מתחום הפסיכואנליזה. האתנולוג ההונגרי-יהודי גזה רוהיים סבר שמיתוסים מבוססים על חלומות, ופירש מיתוסי מבול כביטוי של חלומות המושפעים מהרטבת לילה והתמלאות שלפוחית השתן בעת השינה. הוא הסתמך על סיפורי מבול מאוקיאניה, אוסטרליה ואמריקה הפרה-קולומביאנית שקישרו את הסיפור עם חלומות, שינה ולילה, מהם אף כאלו שסיפרו כי המבול היה שתן. אלן דונדס (Alan Dundes), פולקלוריסט אמריקאי מאוניברסיטת ברקלי שערך את הספר האקדמי הנפוץ ביותר על מיתוסי מבול, הציע בו תאוריה פסיכואנליטית לפיה הם משמשים כפנטזיות של בריאה-מחדש, בין השאר כתוצאה מתסביך קנאה של גברים ביכולתן של הנשים ללדת. דונדס סבר שבריאתו הראשונית של העולם ו/או האדם תכופות הוצגה במיתוס כנקבית, בגלל קישורה עם תהליך הלידה, בעוד מיתוסים של בריאה-מחדש, כמו מיתוסי מבול, מייצגים סדר חדש בשליטה זכרית.