stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בלפור (עיר)
אתרים בעיר

פסל האריה מבלפור שפוסל על ידי פרדריק אוגוסט ברתולדי ומסמל את הגבורה הצרפתית במהלך המצור על בלפור במלחמת צרפת–פרוסיה.
מצודת בלפור (צר') שתוכננה על ידי סבסטיאן דה וובאן
קתדרלת בלפור שנבנתה במאה ה-18.
ערים תאומות

לבלפור יש חמש ערים תאומות:
אוקראינה זפוריז'יה, אוקראינה (מ־1967)
גרמניה לאונברג (אנ'), גרמניה (מ־1977)
שווייץ דלמונט, שווייץ
הממלכה המאוחדת סטפורד (אנ'), אנגליה, הממלכה המאוחדת
בורקינה פאסו טנגין-דסורי (צר'), בורקינה פאסו
הערות שוליים

↑  ערכי אקלים בשנים 1981–2010: בלפור, באתר lameteo.org (בצרפתית)
1 2 3 4  קהילת יהודי בלפור באתר בית התפוצות
↑  לפני 700 שנה: קהילה יהודית בבלפור באתר "יהדות אלזס-לורן" (בצרפתית)
1 2  בלפור באתר "יהדות אלזס-לורן" (בצרפתית)
↑  הקהילה היהודית בבלפור בתקופת השואה באתר "יהדות אלזס-לורן" (בצרפתית)
↑  היחסים הבינלאומיים באתר עיריית בלפור (בצרפתית); מאורכב מהכתובת המקורית.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550193405171  BnF: cb152799516 (data)  GND: 4087112-5  HDS: 007027  ISNI: 0000 0001 2238 5253  LCCN: n81018655  MusicBrainz: c4a74add-3ec0-4c77-b15b-81508abf4548  NKC: ge540913  SUDOC: 026498219  VIAF: 141899400   WorldCat (עם VIAF): 141899400 
פסל האריה מבלפור
בית הכנסת של בלפור.
אנדרטה לזכר קורבנות השואה בבית הקברות היהודי בבלפור.
המדור לחיפוש קרובים

המדור לחיפוש קרובים, 1947
המדור לחיפוש קרובים, 1957
המדור לחיפוש קרובים ולריכוז מענים (במסמכים שיצאו לאור מטעמו באנגלית כונה "Search Bureau for Missing Relatives") של הסוכנות היהודית פעל בין השנים 1945‏ ו-2002, ונועד לסייע לניצולי השואה לאתר קרובים ומכרים שאבדו בזוועות השואה.
את המדור ניהלה בתיה אונטרשץ משנת 1972 ועד לסגירתו.
פניות אל המדור

במהלך שנות קיומו של המדור תועדו בו למעלה ממיליון פניות. במדור נוהל רישום של הפניות, ובשנות ה-90 מוחשבו רשומות הבקשות. לאחר סגירת המדור הועבר מאגר נתונים של רשומות הבקשות משנות ה-40 עד שנות ה-70 אל הארכיון הציוני המרכזי.
פעילותו של המדור התרחבה במשך השנים לחיפוש קרובים נעדרים גם שלא בעקבות השואה. כך למשל פעל המדור בשנות ה-90, בעת העלייה ההמונית, לאיתור קרובים בישראל של יהודים מחבר המדינות.
פניותיהם של מחפשי הקרובים אל המדור תויקו. בקשות מידע אלו כללו נתונים לגבי הפונה (כדרך כלל שמו, כתובתו, תאריך לידה, ארץ מוצאו) ונתונים לגבי האנשים אותם יש לאתר. אם התקיימה תכתובת לגבי הבקשה או צורפו מסמכים, תויקו אף הם בתיק עם הפנייה המקורית.
תיקי הפניות שמורים בגנזך של הסוכנות היהודית. תיקי הפניות אינם פתוחים לעיון הציבור, אך ניתן לפנות אל הארכיון הציוני לקבלת מידע ממאגר הנתונים של רשומות הפניות ומתיקי המדור.
פרסום פניות לחיפוש ופרטי ניצולים

בקשות לחיפוש קרובים פורסמו בתקשורת בישראל ומחוצה לה. בישראל שודר המדור בתחנת הרדיו קול ירושלים שהפכה לקול ישראל לאחר קום המדינה. מחוץ לגבולות המדינה שודרו בקשות בתחנת קול ציון לגולה, תחנה שהוקמה במטרה לשדר מישראל ליהדות הגולה. השידורים הועברו בעברית וביידיש על מנת להגיע למספר רב ככל הניתן של מאזינים. אחת מקרייניות "המדור לחיפוש קרובים" בקול ישראל, יעל בן יהודה, סיפרה בשנת 2006 כי במשך שנים רבות לא קריינה פרסומות לחברות גרמניות בעקבות השתתפותה בתוכנית המדור לחיפוש קרובים.
בקשות איתור פורסמו גם בשבועון "לקרוב ולרחוק", שהופק בשיתוף עם ועד ההצלה. הידיעון כלל פרוט שמות הניצולים במחנות העקורים ובערים שונות באירופה, רשימות עולים, בקשות לאיתור קרובים, דרישות שלום שנמסרו ברדיו וכדומה. בסך הכול פורסמו 73 גליונות של העיתון (וגיליון תוספת מיוחד בין גליונות ל"ח-ל"ט) שכללו יותר מ-180,000 שמות של ניצולים.
המדור לחיפוש קרובים הוציא לאור חוברות של שמות ניצולים מהתופת - "פנקס הניצולים". בפנקס 1 פורסמו 60,000 שמות, בפנקס 2 - 58,000 שמות.
מקורות המידע לאיתור קרובים

בין מקורות המידע ששימשו את המדור בניסיון לאתר קרובים:
פנקסי עולים. החל משנת 1919 נוהלו פנקסי רשימות עולים, שתיעדו באופן כרונולוגי את העולים לארץ ישראל ומאוחר יותר למדינת ישראל. הרשימות כללו שמותיהם, גילם וארץ מוצאם של עולים לפי תאריך הגעתם באוניות, מטוסים או בחציה רגלית של מעברי הגבול. מלבד עולים נרשמו בפנקסים אלו גם נוסעים שהגיעו כתיירים או כתושבים חוזרים. נכללה גם עמודה "לא יהודים" או "נוצרים". כיום שמורים פנקסי עולים בארכיון הציוני המרכזי ובארכיון המדינה.
ארכיון ITS. שירות האיתור הבינלאומי (בראשי תיבות: ITS) קיים בגלגוליו השונים מאז 1943, החל מ-1954 מנוהל על ידי הצלב האדום, ומפוקח על ידי ועדה של נציגי הממשלות של המדינות החברות בארגון, ביניהן מדינת ישראל. בארכיון זה מצויים מיליוני מסמכים מגרמניה הנאצית, ביניהם מסמכים שנמצאו במחנות ריכוז לאחר שחרורם, מסמכים לגבי גירוש אזרחים, עובדי כפייה, פליטים וכדומה.
ממשיכי המדור לחיפוש קרובים

תוכנית רדיו במתכונת המדור לחיפוש קרובים שודרה גם בשנים 2000 ו-2002 בשיתוף פעולה בין קול ישראל, הסוכנות היהודית והארכיון הציוני המרכזי. החיפוש בארכיון הציוני, הכולל שמונה מיליון מסמכים, בוצע על ידי בנות השירות הלאומי המשרתות שם.
ב-2007 חודשה תוכנית רדיו של ירון אנוש ברשת ב' באותה מתכונת ובאותו שם: "המדור לחיפוש קרובים", המשודרת חמש פעמים בשבוע. הפינה ניזונה מפניות מאזינים, המגיעות אליה בקצב של כ-150 ביום. הפניות הן לאיתור נעדרים מתקופת השואה אך גם לאיתור נעדרים בקרב ואף ניסיונות לחידוש קשרים שנותקו בתקופות שונות ובנסיבות שונות. בחודש אפריל 2012 עברה הפינה להגשתו ועריכתו של איזי מן. לאחר מכן שודרה ברשת כאן תרבות שע״י תאגיד השידור הישראלי עד שנת 2021.
המשרד לקליטת עלייה מספק לעולים חדשים שירות לחיפוש קרוביהם בארץ.
יחידת האיתור הבינלאומית של מגן דוד אדום היא הממשיכה בהווה של המדור לחיפוש קרובים בסמכות הצלב האדום ושירות האיתור הבינלאומי.
המדור לחיפוש קרובים בספרות ובתרבות

בספרו של דויד גרוסמן "מומיק" (המבוסס על פרק מתוך עיין ערך: אהבה), מאזין הילד מומיק בשליחות הוריו לשידורי המדור לחיפוש קרובים ברדיו.
"באור התכלת העזה – ניצולי שואה בישראל: העשור הראשון" - תערוכה במוזיאון לאמנות של יד ושם, המתארת בין השאר את המדור לחיפוש קרובים.
בסרט "אלכס חולה אהבה" מגיעה לולה, בת דודתו של אלכס, לישראל כדי לחפש את אהובה לשעבר, והמדור לחיפוש קרובים מוצע כאחת מהאפשרויות לאיתורו.
תמונת האזנה למדור מופיעה בסרט "רובה חוליות" של אילן מושנזון (1979).
בספרה של אירית שושני "כוכב ניצל פעמיים" שתי חברות ילדות, כלנית וחוה, יוצרות קשר באמצעות המדור לחיפוש קרובים ברדיו (בפרק הראשון).
דרמת הטלוויזיה "דבר על מקום הימצאם" שנכתבה על ידי נאוה סמל, בהפקת הערוץ הראשון, עוסקת במציאות חייהם של בני שתי משפחות עולים חדשים, בראשית ימיה של המדינה. הקשר בין שתי המשפחות סובב סביב האזנה משותפת לפינת "המדור לחיפוש קרובים" ברדיו.
התייחסות הומוריסטית מופיעה בשירה של להקת כוורת "המגפיים של ברוך": ”כשפנה חסר אונים, למדור חיפוש קרובים, התרגז עליו פקיד הקבלה”.
הרכב הנגנים המלווה את המוזיקאי יובל גורביץ' מכונה "המדור לחיפוש קרובים", והוא ההרכב שהקליט עמו את אלבומו השני, עורב.
בשירה של חוה אלברשטיין "שרליה" (העוסק בשער העלייה) מוזכר המדור בשורות: ”ושוב הרדיו מנגן - מדור חיפוש קרובים / רשימות ארוכות, שמות, כתובות ומספרים / מי שהחליף את השם בעצם כבר ויתר / אינו מקשיב לתכנית אין בו כוח יותר”.
בסרט "הקיץ של אביה", המתרחש בישראל של שנות ה-50, מאזינות אביה ואימה הניה לפינת המדור לחיפוש קרובים בסופה של מהדורת החדשות ברדיו.
סדרת רשת הנושאת את שם התוכנית, "המדור לחיפוש קרובים", שודרה בכאן דיגיטל במאי 2019. הסדרה, בבימויו של אלון יששכר, ליוותה ארבעה סיפורים של אנשים אשר פנו לתוכנית, והיא כוללת גם סקירה היסטורית על פועלה של תוכנית הרדיו.
הערות שוליים

↑  אמנם באתר הארכיון הציוני מצוין כי המדור נוסד ב-1947 אך זו כנראה טעות - מסמכים בהוצאת המדור יצאו לאור ב-1945. ראו, למשל, שנת ההוצאה 1945 הרשומה על כריכת פנקס הניצולים.
↑  כריכת פנקס 1
↑  כריכת פנקס 2
↑  פנקסי העולים שבארכיון הציוני המרכזי ובארכיון המדינה נסרקו והועלו למחשב שבארכיון הציוני המרכזי והם ברי חיפוש (בחתך תאריכים, שמות ספינות ושמות עולים) לציבור המבקרים במקום
↑  ידיעות לגבי תוכנית הרדיו מתוך ידיעון הסוכנות היהודית: The Jewish Agency for Israel - U.S., The Jewish Agency for Israel - U.S. (באנגלית)
↑  מירב קריסטל, כל ישראל מחפשים, באתר ynet, 8 באפריל 2007
↑  הסדרה המדור לחיפוש קרובים באתר כאן דיגיטל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007380352905171
טאצ'י

טאצ'י: למעלה - הלהב, למטה - ניצב (חרב) ונדן תואמים
חרב טאצ'י ומתחתיה הנדן שלה
טאצ'י
איור של סמוראי עם שריון יפני נושא נשק מוט וחגור עם טאצ'י
טאצ'י (ביפנית: 太刀) היא חרב יפנית שהייתה בשימוש מעמד הסמוראים ביפן הפאודלית. הטאצ'י הייתה החרב הנפוצה ביותר בין השנים 900 ל-1596, אז הקטאנה עקפה אותה. הטאצ'י הייתה חרב מעוקלת ארוכה, ארוכה יותר מהקטאנה ולרוב גם יותר מעוקלת ממנה. האורך הממוצע של הלהב היה כ-80 סנטימטרים, בעוד שבקטאנה אורך הלהב היה 60–80 סנטימטרים. הטאצ'י נחגרה כך שהלהב פנה כלפי מטה, ההפך מהקטאנה.
בדרך כלל הסמוראים חגרו את הטאצ'י יחד עם קודאצ'י (חרב יפנית קצרה שקדמה לואקיזאשי). שילוב זה של שתי החרבות נקרא "דאישו" (daisho), וייצג את מעמדו החברתי של הסמוראי. הנדן של הטאצ'י נקרא "סאיה" (saya). היו קיימות חרבות טאצ'י ארוכות יותר, שבהן אורך הלהב היה 90–100 ס"מ והן נקראו אודאצ'י ונודאצ'י ולרוב נחגרו על הגב בשל גודלן.
השימוש הרגיל בחרב הוא לחיתוך ושיסוף, אם כי גם דקירות אפשריות. בדרך כלל מחזיקים את הטאצ'י בשתי ידיים, אך ניתן להחזיקה גם ביד אחת, וחוגרים אותה כך שהלהב פונה כלפי מטה.
השימוש העיקרי בטאצ'י לא היה בשדה הקרב - שם הסמוראים השתמשו בעיקר בחץ וקשת מסוג יומי ובחניתות מסוג יארי, והחרב הייתה נשק להגנה עצמית - אלא בחיים האזרחיים, שם שימשה כנשק מרכזי באמנויות לחימה רבות, ובדו-קרבות רבים בערים ובתוך מבנים כגון טירות. בסוף המאה ה-16 הוחלפה הטאצ'י בקטאנה בתור נשקו האישי של הסמוראי.
גלריה

National treasure tachi from the Kamakura period (Tokyo National Museum)
By Nagamitsu. Bizen Osafune school.
Okadagiri Yoshifusa, by Yoshifusa. Bizen Fukuoka-Ichimonji school. The name comes from the fact that Oda Nobuo killed his vassal Okada with this sword.
Nikkō Sukezane, by Sukezane. Bizen Fukuoka-Ichimonji school. This sword was owned by Tokugawa Ieyasu.
By Sukezane. This sword was owned by Kishū Tokugawa family.
Koryū Kagemitsu, by Kagemitsu. Bizen Osafune school. This sword was owned by Kusunoki Masashige.
לקריאה נוספת

Stephen Turnbull (Ph.D.), Katana: The Samurai Sword, אוספרי הוצאה לאור, 2010
איתן לונדנר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 במאי 1961 (בן 63)
 מדינה:  ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1990
 עיסוק:  שחקן, מדבב, תסריטאי, במאי
 מקום לימודים:  •אוניברסיטת תל אביב • משחק מול מצלמה בהנחיית רות דייכס • סדנת משחק "השיטה" בהנחיית אמיר אוריין
 פרופיל ב-IMDb
איתן לונדנר (נולד ב-1 במאי 1961) הוא שחקן, מדבב, תסריטאי, ובמאי ישראלי.
ביוגרפיה

לונדנר הוא בעל תואר ראשון בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב. לונדנר למד סדנת משחק מול מצלמה בהנחיית רות דייכס, וסדנת משחק "השיטה" בהנחיית אמיר אוריין.
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד |
| --- | --- | --- |
| 1990 | נייר עיתון - חשוד ברצח | יוני |
| 1992 | זהו זה! |  |
| 1995 | זהב של שוטים |  |
| 1996 | ג'ינג'י | שוטר |
| 1997 | חלומות נעורים | יואב |
| 1997 | קלינקה מיה |  |
| 1998–2001 | טירונות | סא"ל אורי |
| 2001 | הבורגנים | קובי |
| 2002 | לחיי האהבה | צביקה רוטמן |
| 2003 | הילדים מגבעת נפוליאון | עומר |
| 2007 | השמיניה | ד"ר בס |
| 2008 | דאוס | עמי מורג |
| 2011 | פלפלים צהובים | גונדר |
| 2013 | בני ערובה | ברזני |
| 2014 | מתים לרגע | בועז |
| 2021 | השוטרים |  |
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד |
| --- | --- | --- |
| 1990 | המחצבה | ששון |
| 1992 | אזרח אמריקאי | שחקן קבוצה |
| 1993 | כלא הנשים | שומר |
| 2003 | שתיקת הצופרים | אל"ם עמרם ריכטר |
| 2003 | באמצע הסרט | עידו |
| 2012 | להישאר בחיים | אילן |
| 2014 | חלונות | האפיזודה "אושר" |
| 2014 | טוביאנסקי | דוד שאלתיאל |
פילמוגרפיה > כמדבב

| שנה | פרויקט | תפקיד |
| --- | --- | --- |
| 1992 | המעופפים הנועזים | חמי |
| 1994 | ילדי החירות | ז'אק |
| 2000 | פאוור ריינג'רס הגלקסיה האבודה | סקורפיוס |
| 2005 | דרגון בול GT | מוטי מוטי |
פילמוגרפיה > כתסריטאי

| שנה | פרויקט |
| --- | --- |
1997: קלינקה מיה
2001: הבלדה על ארי ודרצ'י
2002: אבא שחור לבן
2003: משחק החיים
2005: עכשיו או לעולם לא
2013: איגור ומסע העגורים
פילמוגרפיה > כבמאי

| שנה | פרויקט |
| --- | --- |
1997: קלינקה מיה
2001: הבלדה על ארי ודרצ'י
2002: אבא שחור לבן
2005: עכשיו או לעולם לא
תוארי אצולה

טקס אקולייד, בו נסיכה מכתירה אביר. ציור מאת אדמונד בלייר לייטון.
תואר אצולה מבחין בין האריסטוקרטים לפי סולם דרגות מהגבוה ביותר לפשוט ביותר. לתואר עשויה להתלוות סמכות שלטונית והוא יכול להצביע על עושרו של בעל התואר, וכן על הטקסים הראויים לו.
תָּאֳרֵי־אצולה עשויים להינתן בירושה, במינוי, ולעיתים נדירות בהכרזה עצמית. לרוב, ככל שמנגנון האצולה מבוסס וותיק יותר, כך ההכרזה העצמית הולכת ונהיית נדירה יותר. כמו כן, ככל שמנגנון האצולה מבוסס יותר, כך הכללים והמשמעויות הנוגעים לתָּאֳרֵי־האצולה נוקשים ומוחלטים יותר.
תָּאֳרֵי-אצולה אירופיים-פיאודליים

בכל רחבי העולם העתיק הייתה אצולה – למשל, נובליטס ברומא או האריסטוקרטים ביוון העתיקה (מקור המילה בא משפה זו), אך עם כיבוש האימפריה הרומית המערבית על ידי הברברים והתפתחות המשטרים הפאודליים באירופה, נוספו והתקבעו תוארי האצולה השונים.
אפשר שאדם ישא יותר מתואר אצולה אחד, למשל: הנרי רוזן סמית ברון בראון. במקרה זה השם מציין שאותו הנרי הוא בעל הנחלה "סמית", הנותנת לו את הזכות להיקרא "רוזן" וגם בעל נחלה "בראון", הנותנת לו את הזכות להיקרא "ברון". במקרה כזה של ריבוי תוארי אצולה, בדרך כלל מציינים את התואר החשוב יותר.
אדם יכול לאבד את תוארו או לקבל אותו. הוא יכול לאבד את התואר כתוצאה מאיבוד הנחלה על ידי אביו – כך אביו עדיין נושא את התואר, אף על פי שהנחלה איננה שלו עוד, אך הבן מאבד את הזכות לתואר האצולה. עם זאת, הבן עדיין נחשב לאציל. מקרה נוסף של שלילת התואר יכול להיות על ידי המלך.

אדם יכול לזכות בתואר אצולה. הוא יכול לרכוש את הנחלה שמקנה את הזכות לתואר מסוים וכך הוא יקבל את התואר באופן אוטומטי. מקרה נוסף הוא קבלת התואר על ידי המלך. במקרה זה המלך מעניק לו נחלה כלשהי, שמקנה את הזכות לתואר – וכך האדם מקבל את התואר. במקרה של קנייה, אפילו פשוטי העם יכלו לקנות את התואר (למשל סוחרים עשירים).
תָּאֳרֵי־האצולה עשויים להעיד על אחד או יותר מהגורמים הבאים:
שליטה על קרקעות (כדוגמת "דוכס" באירופה ו"אמיר" בחצי האי ערב).
ממון רב (כדוגמת חלק מן הברונים באירופה).
ראו גם

קאסטה
אצולה
פיאודליזם
הרלדיקה
אריסטוקרטיה
מונרכיה
החברה המנוריאלית של בריטניה
פרד טראמפ

| --- | --- |

 לידה:  11 באוקטובר 1905 הברונקס, ארצות הברית 
 פטירה:  25 ביוני 1999 (בגיל 93) ניו היידפארק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Frederick Christ Trump 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום קבורה:  מידל וילג' 
 מקום מגורים:  קווינס, שיכוני ג'מייקה 
 פעילות בולטת:  מייסד קונצרן "Elizabeth Trump & Son"
 השכלה:  תיכון ריצ'מונד היל (1923) 
 מקצוע:  יזם נדל"ן
 בן או בת זוג:  מרי טראמפ 
 
פרדריק קרייסט "פרד" טראמפ (באנגלית: Frederick Christ "Fred" Trump‏; 11 באוקטובר 1905 – 25 ביוני 1999) היה יזם נדל"ן ופילנתרופ אמריקאי, ואביו של דונלד טראמפ, לימים נשיא ארצות הברית ה-45 וה-47.
ביוגרפיה

אביו של פרד טראמפ, פרידריך, נולד בקלשטאט (אנ') שבממלכת בוואריה, שבהמשך התמזגה לתוך הקיסרות הגרמנית. פרידריך היגר לארצות הברית ב-1885, ואינגלז את שמו הפרטי לפרדריק כשקיבל אזרחות אמריקאית ב-1892. בתקופת הבהלה לזהב ב-1897 הוא בנה שלוש מסעדות ומלון בדרכם של כורי הזהב שנהרו לקלונדייק שבקנדה, וכך הרוויח את הונו הראשון. הוא חזר לעיר מולדתו ב-1902, פגש את שכנת הילדות שלו, אליזבת (לבית קרייסט), ונישא לה. הם עברו לעיר ניו יורק באוגוסט באותה שנה, אך בשל געגועי אליזבת למולדתה, חזרה המשפחה למקום הולדתם. כשחזרו, קבעו הרשויות הגרמניות שפרדריק היגר לארצות הברית כדי להימנע מתשלומי מס ומשירות צבאי בצבא הקיסרות הגרמנית, וכן שהפר חוק שאוסר על הגירה לאמריקה הצפונית. בעקבות כך בוטלה אזרחותו הגרמנית. ערעוריו נכשלו, ובשנת 1905 חזר בלית ברירה עם משפחתו לארצות הברית.
פרד טראמפ, בנם של פרדריק ואליזבת', נולד ברובע קווינס שבניו יורק. בשנת 1918 מת אביו מדלקת ריאות. זמן קצר לאחר מכן, בגיל 13, החל לעבוד בעבודתו הראשונה: סחיבת בולי עץ באתר בנייה. בשנת 1920, בגיל 14 בלבד ובשל היותו קטין, הקים עם אמו אליזבת את חברת הבנייה "Elizabeth Trump & Son". בתחילה עסקה החברה בבניית מוסכים בבתים פרטיים ובהמשך החלה לעסוק בבניית בתים פרטיים ברחבי העיר ניו יורק.
בשנת 1927 דיווח עיתון "הניו יורק טיימס" כי נעצר בקווינס בזמן עצרת של ארגון ה"קו קלוקס קלאן" שבה השתתפו כאלף בני אדם. ברבות השנים הכחיש בנו, דונלד טראמפ, פרט זה בנוגע לאביו וטען כי המידע אינו נכון וכלל לא הוגשו כתבי אישום בפרשה. בשנת 1936 התחתן פרד עם מרי מקלוד ולזוג נולדו חמישה ילדים.
במהלך מלחמת העולם השנייה עסק פרד טראמפ בבניית מבני צבא ודירות לחיילי הצי האמריקאי לאורכו של החוף המזרחי בארצות הברית. תחת ניהולו, התפתחה החברה והפכה במהלך השנים לקונצרן החולש על נדל"ן רב. ככלל, הייתה אחראית החברה לבנייתן של 27,000 דירות ברחבי ניו יורק וכיוצא מכך השפיעה רבות על עיצובה האורבני של העיר, לרבות באזור ברוקלין וקווינס. עד לשנות ה-90 נהג לומר למכריו כי מוצא הוריו משוודיה, שכן רבים מדייריו היו יהודים, ולטענתו "לא היה זה דבר טוב להיות גרמני באותם ימים".
בשנת 1999 הוערך הונו האישי של טראמפ בכ-250–300 מיליון דולר, והועבר בירושה לילדיו, ובהם דונלד טראמפ, שהשקיע הון זה, הקים חברות, פשט רגל והתעשר בעיקר בזכות מוכרותו הציבורית שהייתה לנכס שיווקי.
על אף חשיבותו של פרד בניהול חברת הבנייה, שמו מונצח רק במתחם המגורים "טראמפ וילג'", הקרוי על שמו.
משפחה

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | 22 | 23 | 24 | 25 | 26 | 27 | 28 | 29 | 30 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   |   |   |   |  |  |  |  |   |   |  פרד טראמפ  פרד טראמפ     |  פרד טראמפ  פרד טראמפ     |  פרד טראמפ  פרד טראמפ     |     |  מרי טראמפ  מרי טראמפ     |  מרי טראמפ  מרי טראמפ     |  מרי טראמפ  מרי טראמפ     |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |   |   |
|   |   |   |   |  |  |  |  |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |     |   |  |  |
|   |   |   |   |  |  |  |  |  איוונה טראמפ  איוונה טראמפ     |  איוונה טראמפ  איוונה טראמפ     |  איוונה טראמפ  איוונה טראמפ     |     |  דונלד טראמפ  דונלד טראמפ     |  דונלד טראמפ  דונלד טראמפ     |  דונלד טראמפ  דונלד טראמפ     |   |   |   |   |   |   |     |   |   |  מרלה מייפלס  מרלה מייפלס     |  מרלה מייפלס  מרלה מייפלס     |  מרלה מייפלס  מרלה מייפלס     |   |  מלאניה טראמפ  מלאניה טראמפ     |  מלאניה טראמפ  מלאניה טראמפ     |  מלאניה טראמפ  מלאניה טראמפ     |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |     |   |     |   |   |   |   |   |   |   |  |  |   |   |  |  |  |  |   |   |   |  |
|  ונסה קיי היידון  ונסה קיי היידון     |  ונסה קיי היידון  ונסה קיי היידון     |  ונסה קיי היידון  ונסה קיי היידון     |   |  דונלד טראמפ ג'וניור  דונלד טראמפ ג'וניור     |  דונלד טראמפ ג'וניור  דונלד טראמפ ג'וניור     |  דונלד טראמפ ג'וניור  דונלד טראמפ ג'וניור     |   |  איוונקה טראמפ  איוונקה טראמפ     |  איוונקה טראמפ  איוונקה טראמפ     |  איוונקה טראמפ  איוונקה טראמפ     |   |  ג'ארד קושנר  ג'ארד קושנר     |  ג'ארד קושנר  ג'ארד קושנר     |  ג'ארד קושנר  ג'ארד קושנר     |   |  אריק טראמפ  אריק טראמפ     |  אריק טראמפ  אריק טראמפ     |  אריק טראמפ  אריק טראמפ     |   |  טיפאני טראמפ  טיפאני טראמפ     |  טיפאני טראמפ  טיפאני טראמפ     |  טיפאני טראמפ  טיפאני טראמפ     |   |  מייקל בולוס  מייקל בולוס     |  מייקל בולוס  מייקל בולוס     |  מייקל בולוס  מייקל בולוס     |   |  בארון טראמפ  בארון טראמפ     |  בארון טראמפ  בארון טראמפ     |  בארון טראמפ  בארון טראמפ     |
הערות שוליים

↑  "The story of Donald Trump's grandfather, who came to the U.S. as an unaccompanied minor". Washington Post (באנגלית אמריקאית). ISSN 0190-8286. נבדק ב-2022-04-11.
1 2 3  Tracie Rozhon, Fred C. Trump, Postwar Master Builder of Housing for Middle Class, Dies at 93, nytimes.com, June 26, 1999
↑  Gerald Synder, "Millionaire Calls Work His Hobby", The Bridgeport Post. Bridgeport, Connecticut. p. 65, via Newspapers.com (July 26, 1964)
↑   מישל דין, כדי להבין את טראמפ, יש להסתכל על מערכת היחסים עם אביו, באתר הארץ, 28 במרץ 2016
↑  Fred C. Trump, Postwar Master Builder of Housing for Middle Class, Dies at 93, The New York Times
| דונלד טראמפ |
| --- | --- | --- |
| הורים | פרד טראמפ • מרי טראמפ |  |
| אחים | מריאן טראמפ • פרד טראמפ (הבן) • אליזבת טראמפ • רוברט טראמפ |  |
| נשים | איוונה טראמפ • מרלה מייפלס • מלאניה טראמפ |  |
| ילדים | איוונקה טראמפ (הנשואה לג'ארד קושנר) • דונלד טראמפ ג'וניור • אריק טראמפ • טיפאני טראמפ • בארון ויליאם טראמפ |  |
| אירועים במהלך כהונתו הראשונה כנשיא ארצות הברית | השבעתו לנשיאות (2017) • עסקת הנשק האמריקאית–סעודית (2017) • התקיפה האמריקאית בסוריה (2017) • נאום ירושלים (2017) • פסגת ארצות הברית – קוריאה הצפונית בסינגפור (2018) • העברת שגרירות ארצות הברית בישראל לירושלים (2018) • פסגת האנוי (2019) • הכרת ארצות הברית בריבונות ישראל על רמת הגולן (2019) • הפסגה באזור המפורז הקוריאני (2019) • הליך הדחתו (2019) • התקיפה בנמל התעופה הבין-לאומי בבגדאד (2020) • עסקת המאה (2020) • מגפת הקורונה בארצות הברית (2020) • רצח ומחאות ג'ורג' פלויד (2020) • הסכמי אברהם (2020) • הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020 • ההסתערות על הקפיטול (2021) • הליך הדחתו ומשפט ההדחה השני (2021) |  |
| אירועים במהלך כהונתו השנייה כנשיא ארצות הברית | השבעתו לנשיאות (2025) |  |
| דברים בבעלותו או על שמו | ארגון טראמפ • מגדל טראמפ העולמי • בניין טראמפ • מגדל טראמפ • הספרייה הנשיאותית על שמו • רמת טראמפ • מיס תבל • מיס ארצות הברית • נאופלפה דונלדטראמפי • לרשימת עסקיו המלאה |  |
| ספריו | טראמפ: האמנות שלי – איך לעשות עסקים (1987) •  טראמפ: להישרד בצמרת (1990) • טראמפ: אמנות הקאמבק (1997) • אמריקה שמגיעה לנו (2000) • איך להתעשר (2004) • הדרך לפסגה (2004) • טראמפ 101 (2006) • רוצים שתהיו עשירים: שני אנשים - מסר אחד (2006) • לחשוב בגדול - להצליח בגדול: בעסקים ובחיים (2007) • תחשוב כמו מנצח (2009) • מגדל טראמפ (2011) • אמריקה הנכה (2015) |  |
| אחר | אש וזעם • פרשת טראמפ–אוקראינה • דו"ח מולר • מחאות נגד דונלד טראמפ • טראמפיזם |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007390215205171  PLWABN: 9810563300905606  GND: 1221185004  ISNI: 0000 0001 2129 4114  LCCN: n00089927  ULAN: 500266245  VIAF: 40608755   WorldCat (עם VIAF): 40608755
קטאנה

ערך זה עוסק בחרב יפנית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
חרב קטאנה
חלקי הקטאנה. הסברים בדף תיאור התמונה
חרב שינקן - חרב קטאנה מודרנית
קַטָאנַה (ביפנית: 刀; かたな) היא חרב יפנית ארוכה, אם כי בשפה היפנית המילה היא שם כללי לכל חרב, וגם לסכין.
כאשר דנים בקטאנה, לרוב הכוונה היא לאוצ'יגטאנה, החרב המסורתית שבה השתמשו הסמוראים – חרב מעוקלת, בעלת להב חד-צדדי וניצב ארוך המאפשר אחיזה בשתי הידיים, כיוון שמשקלה נע בין 1 קילוגרם עד 1.5 קילוגרם. אורך הלהב נע בדרך כלל בין 60 ל-80 סנטימטרים, אם כי היו חרבות קטאנה ארוכות יותר לשדה הקרב שנקראו אוגטאנה ("חרב ארוכה"). בדרך כלל הסמוראים חגרו את הקאטנה יחד עם ואקיזאשי (חרב יפנית קצרה). שילוב זה של שתי החרבות נקרא "דאישו" (daisho), וייצג את מעמדו החברתי של הסמוראי. הנדן של הקאטנה נקרא "סאיה" (saya). בדרך כלל מחזיקים את הקטאנה בשתי ידיים, אך ניתן להחזיקה גם ביד אחת, וחוגרים אותה כך שהלהב פונה כלפי מעלה. השימוש העיקרי בקטאנה לא היה בשדה הקרב - אליו הסמוראים יצאו חמושים ביומי (קשת יפנית) וביארי (חנית יפנית), בעוד החרב המעוקלת, שעיקולה משפר את יכולות השיסוף שלה אך מקשה עליה לחדור שריון, שימשה בעיקר כסמל סטטוס המסמל את מעמד הסמוראים כמו גם נשק להגנה עצמית בחיים האזרחיים.
הקטאנה פותחה ביפן במאה ה-14 והחליפה בהדרגה את חרב הטאצ'י (ביפנית "חרב גדולה") שדמתה לה במראה אך הייתה מעוקלת וארוכה יותר עם פה באורך 80 סנטימטר. פרט לגודל הן גם נבדלו באיכות המתכת ובאופן החגירה: הטאצ'י נחגרה כך שהלהבה פונה כלפי מטה. במהלך המעבר מהטאצ'י לקטאנה היו מקרים רבים בהם חרבות טאצ'י קוצרו והוסבו לחרבות קטאנה. ניתן לקבוע האם החרב חושלה כטאצ'י או כקטאנה לפי מיקום חתימת האומן שחישל את החרב ב-tang, בסיס הלהב שמושחל לתוך הניצב. על החתימה לפנות כלפי חוץ כשהחרב חגורה, ולכן אופן החגירה השונה של החרבות הוביל למיקום חתימה שונה.
תהליך חישול הקטאנה היה ארוך ומורכב ושוכלל לדרגת אמנות. הקטאנה מורכבת מפלדה ממספר סוגים: פי הלהב חושל מפלדה קשה המחזיקה חוד, בעוד שמעטפת הלהב חושלה מפלדה רכה וגמישה. שילוב זה יצר להב חזק וחד שיכל לעמוד בכוחות והמאמצים הנוצרים מחיתוך חומר קשה וספיגת מכות וזעזועים. הלהבים הטובים והאיכותיים ביותר, בידיהם של סמוראים חזקים ומיומנים, היו חזקים מספיק כדי לחתוך דרך קסדת הקאבוטו.
הקטאנה סימנה את מעמד הסמוראים עד רסטורציית מייג'י, שפגעה במעמד הסמוראי. אך החרב המשיכה לחיות בעולם אמנויות הלחימה, והיא מזוהה עם מספר אומניות לחימה, כגון קנדו, איאיידו ועוד. ישנם עדיין בתי ספר ללחימה המנסים לשמר את אמנות הקן ג'וטסו - הקוריו (koryu - האסכולה העתיקה) של השימוש בחרב, ובהם עדיין מתאמנים בטכניקות לחימה עתיקות.
בעבר, על מנת לתרגל את השימוש בקטאנה, ביצעו סמוראים רבים טסוג'יגירי. במהלך האקט התאמן הסמוראי בקטאנה על עובר אורח תמים.
עד היום מייצרים אומנים מומחים קטאנות בתהליכים מסורתיים בני מאות שנים. יצירת קטאנה אחת נמשכת כשלושה חודשים. מחירן של הקטאנות כיום עומד על אלפי עד עשרות אלפי דולרים ליחידה. קטאנות מודרניות, שמחשלים נפחים אומנים בימינו, משמשות כפריט אספנות וכן לאימוני אמנויות לחימה. חרבות קהות (חרבות לא חדות דמויות קטאנה) נקראות "איאייטו", והחרבות החדות (שהן למעשה קטאנה מודרנית) נקראות "שינקן".
ראו גם

חרב יפנית
שינקן (חרב)
טאצ'י
ואקיזאשי
סמוראי
טסוג'יגירי
לקריאה נוספת

Stephen Turnbull (Ph.D.), Katana: The Samurai Sword, אוספרי הוצאה לאור, 2010