stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דיינוסוכוס
תיאור ואנטומיה > גודל > קצב גדילה

על פי מחקר שערכו ד"ר גרגורי אריקסון ופרופ' כריסטופר ברוצ'ו ב-1999 קצב הגדילה של הדיינוסוכוס היה דומה לזה של תנינאים מודרניים, אך התקופה שבה המשיך לגדול הייתה ארוכה יותר. הערכתם התבססה על טבעות גדילה באוסטאודרמים (קשקשי השריון) שלהם. הם מצאו כי לקח לדיינוסוכוס למעלה מ-35 שנה כדי להגיע לגודלו המרבי ושהפרטים הזקנים ביותר חיו יותר מ-50 שנה. אסטרטגיית גדילה זו שונה לחלוטין מאסטרטגיית הגדילה של דינוזאורים גדולים שהתבססה על גדילה מהירה בשנים הראשונות והגעה לגודל מלא תוך זמן קצר יותר, אך מנגד גם מיתה בגיל צעיר יותר. כך שיוצא שדיינוסוכוס זקן ראה מספר דורות (בדרך כלל 2–3) של דינוזאורים בימי חלדו.
שווימר ציין כי הערכתם של אריקסון וברוצ'ו התבססה על ההנחה שטבעות הגדילה באוסטאודרמים משקפות תקופות גידול שנתיות, כלומר: כל שנה נוספת טבעת, כפי שקורה בתנינאים מודרניים. הוא תקף הנחה זו, ואמר שייתכן שקצב היווצרותן מושפע מגורמים שונים כמו הגירה אחר טרף, חילופי עונות, שינוי אקלים ומזג האוויר ועוד, דבר שיכול לשנות את ההערכות על קצב הגדילה ומשך זמן הגדילה.
תיאור ואנטומיה > מבנה הגולגולת, הלסת והשיניים

הגולגולת של הדיינוסוכוס הייתה גדולה, כבדה וארוכה. היא מציגה הן מאפיינים שקיימים באליגטוריים אבל גם מספר מאפיינים בסיסיים יותר. הגולגולת הייתה רחבה אך גם ארוכה. החוטם של הדיינוסוכוס היה רחב יחסית, בדומה לאליגטור, עם תפיחה בקצה. מאובנים שנתגלו בשנים האחרונות הראו שלדיינוסוכוס היו שני "חלונות" או חורים בעצם ה-Premaxilla בחלק הקדמי ביותר של הגולגולת (בנוסף לנחיריים) אך לא ידוע מה היה תפקידם.
עצם ה-Premaxilla המרכיבה את הקצה הקדמי של הלסת העליונה הכילה ארבע שיניים, כאשר הזוג הקדמי היה קטן יותר מהאחורי. עצמות ה-maxilla המהוות את רוב הלסת העליונה הכילו 21 או 22 שיניים. עצמות ה-dentary המהוות את עיקר הלסת התחתונה הכילו 22 שיניים כל אחת. כאשר הפה היה סגור, רק השן הרביעית בלסת התחתונה הייתה גלויה. כל שיניו של הדיינוסוכוס היו עבות וחסונות. השיניים שנמצאו בחלק האחורי של הלסת, קרוב למפרקים, היו נמוכות, עגולות וקהות. שיניים אלה נועדו לפצח שריונות של צבי ים, קשקשי דגים ועור עבה של בעלי חיים שאותם טרף הדיינוסוכוס. הן היו שיניים מרסקות: כאשר ננעצו בבשר הן גרמו לנזק רב לרקמות ושברים לעצמות שמתחתן, ובכך פגעו ביכולתו של הטרף להתנגד או להימלט ממלתעותיו של הדיינוסוכוס. במאמרי מדע פופולרי נכתב לעיתים ששיניו היו בגודל בננה.
שחזור הגולגולת על בסיס המאובנים מהפארק הלאומי ביג בנד בטקסס
שחזור של גולגולת דיינוסוכוס על בסיס השחזור הקלאסי ב-AMNH לפי פרופורציות של תנין קובני. הגולגולת מוצגת במוזיאון בניו ג'רזי.
שחזור מודרני של גולגולת דיינוסוכוס לפי פרופורציות של אליגטור אמריקני. הגולגולת מוצגת בפארק הלאומי ביג בנד בטקסס.
תיאור ואנטומיה > אוסטאודרמים

לקשקשי השריון של הדיינוסוכוס, הנקראים אוסטאודרמים (osteoderms), יש מבנה וצורה ייחודית מלבד גודלם הרב ועוביים הגדול. הם היו גדולים, כבדים ומצולקים, חלקם היו בצורה חצי-כדורית. למעשה, צורתם ייחודית מספיק כדי לאפשר זיהוי של הדיינוסוכוס גם בתערובת מאובנים של מספר בעלי חיים.
מאחר שהדיינוסוכוס היה טורף-על ובראש שרשרת המזון בתחום מחייתו, עיקר תפקידם של האוסטאודרמים לא היה להגן על גופו אלא לספק תמיכה נוספת לגופו ושריריו, בנוסף לעמוד השדרה, על מנת לאפשר "הליכה גבוהה" שבה הגפיים נמצאות מתחת לגוף והגב מתקמר לצורת קשת מתונה. כתוצאה ממנגנון תמיכה זה בגוף ובשרירים, היה הדיינוסוכוס זריז גם מחוץ למים, למרות גודלו הרב.
פלאואקולוגיה > אקלים ותפוצה

הדיינוסוכוס חי בתקופת הקמפן של הקרטיקון העליון שנמשכה מ-80 מיליון עד 73 מיליון שנה לפני זמננו. בתקופה זו האקלים היה חם למדי (ממוצע של 35 מעלות צלזיוס) ומפלס פני הים היה גבוה ב-100 מטר מהמפלס הנוכחי. כתוצאה מכך, חלקים נרחבים מארצות הברית וקנדה היו מכוסים בים, והים הפנימי המערבי חצה את אמריקה הצפונית לשני חלקים. הים הציף גם את החוף המזרחי, ויחד עם שפכי נהרות שהביאו סחף מהרי האפלצ'ים יצר שטחי ביצה ענקיים שהשתרעו לכל אורך החוף המזרחי, מניו ג'רזי של ימינו ועד מפרץ מקסיקו. באזורי הביצות גדלה צמחייה עבותה שכללה עצים, שיחים וצמחי מים. בשטחי ביצה אלה שגשגו התנינאים ובפרט הדיינוסוכוס הענק.
הדיינוסוכוס חי באמריקה הצפונית משני צידי הים הפנימי המערבי וכן בחוף האוקיינוס האטלנטי. מאובניו נמצאו מניו ג'רזי ומונטנה שבצפון, ועד טקסס וצפון מקסיקו בדרום. מאובניו התגלו עד כה ב-10 ממדינות ארצות הברית בהן אלבמה, ג'ורג'יה, מיסיסיפי, מונטנה, ניו ג'רזי, קרוליינה הצפונית, טקסס, ויומינג.
המקום שבו מאובני הדיינוסוכוס נפוצים ביותר הוא אזור מישור החוף של המפרץ (Gulf Coastal Plain) שחופף כיום לשטח מדינת ג'ורג'יה ליד הגבול עם אלבמה. כל מאובני הדיינוסוכוס נמצאו בשכבות סלע מגיל הקמפן של הקרטיקון עליון. המאובן הקדום ביותר של דיינוסוכוס מתוארך ל-80 מיליון שנה לפני זמננו והמאובן הצעיר ביותר מתוארך ל-73 מיליון שנה לפני זמננו.
מתפוצת המאובנים של דיינוסוכוס עולה שהוא העדיף בעיקר שפכי נהרות, דבר ששילב בין סביבה ימית למחצה לסביבה יבשתית למחצה וסיפק לדיינוסוכוס מסתור לצורך ביצוע מארבים נגד טרף ימי ויבשתי כאחד. תצורת אגוחה (Aguja Formation), בה נתגלו הפרטים הגדולים ביותר של דיינוסוכוס, הייתה כנראה סביבה של מפרץ מים מליחים.
על אף שנתגלו מאובני דיינוסוכוס גם בשכבות שיקוע ימיות, לא ברור האם דיינוסוכוס יצא לשחר לטרף גם בעומק הים, רחוק מהחוף, או שמדובר בשרידים שנסחפו מהחוף בתהליכים גאולוגיים אחרי שהחיה מתה. הדיינוסוכוס היה מרכיב חשוב ובולט לעין בסביבה בה הוא חי.
בתקופה שבה חי הדיינוסוכוס, בגיל הקמפן, הים הפנימי המערבי היה בשיא גודלו והמרחק בין החוף המזרחי לחוף המערבי היה כ-1,400 ק"מ. נשאלת השאלה כיצד הדיינוסוכוס, שככל הנראה לא היה תנינאי ימי של מים מלוחים, חצה את הים הפנימי המערבי והתפשט מהחוף המזרחי לחוף המערבי. כיום ידועים רק שני מיני תנינים שמבלים חלק ניכר מזמנם בים הפתוח: תנין הים (Crocodylus porosus) והתנין האמריקני (Crocodylus acutus). בלשונם ישנן בלוטות המפרישות מלחים ובכך עוזרות להם לשמור על מאזן הידרואוסמטי כאשר הם נמצאים בסביבת מים מלוחים או בתנאי יובש. עם זאת, בלוטות אלה אינן יעילות מספיק לחיים מלאים בים הפתוח. התאוריה המקובלת כיום היא שבחלק הדרומי של הים הפנימי המערבי יצרה פעילות וולקנית שרשרת איים ואטולים שאפשרה לבעלי חיים שונים, בהם הדיינוסוכוס, לחצות את הים. תאוריה זו נתמכת בממצאים גאולוגיים אך למרות זאת היא לא נותנת הסבר מלא להבדלים בין הפאונות משני צידי הים הפנימי המערבי.
פלאואקולוגיה > תזונה

הדיינוסוכוס היה טורף-על ובראש שרשרת המזון בתחום מחייתו. הוא טרף כל בעל חיים שהיה בסביבתו, לרבות דגים, צבי ים ודינוזאורים. בשל גודלו הרב הוא יכול היה לתקוף ולטרוף גם דינוזאורים גדולים דוגמת ההדרוזאוריים ואף תרופודים גדולים שהיו טורפי-על יבשתיים. שיניו של הדיינוסוכוס, בייחוד האחוריות שבהן, הותאמו לפיצוח טרף בעל מעטה קשה, כגון צבים בעלי שריון או דינוזאורים בעלי עור עבה, וגרמו נזק כבד לרקמות הנטרף כאשר מחצו את המעטה וננעצו בבשר. בתרבות הפופולרית זכה הדיינוסוכוס לפרסום בתור "התנינאי הענק שטרף דינוזאורים", כך למשל כתבה על הדיינוסוכוס ב-ynet זכתה לכותרת "התנין המפלצתי שטרף דינוזאורים".
ב-1954 שיער אדווין ה. קולברט שהדיינוסוכוס "כנראה צד וטרף כמה מהדינוזאורים שחיו בזמנו." ב-1961 חיזק השערה זו ואמר ש"בוודאי שתנין ענק זה היה טורף דינוזאורים; אחרת, למה הוא היה כל כך ענק? הוא צד במים שבהם תרופודים ענקיים לא יכלו לצעוד."
ב-2002 מצא דייוויד ר. שווימר חיזוק להשערה זו בדמות חוליות זנב של הדרוזאור עם סימני נשיכה של דיינוסוכוס שנמצאו בפארק הלאומי ביג בנד. כריסטופר ברוצ'ו הסכים גם הוא שדיינוסוכוס כנראה טרף אורניתופודים (תת-סדרה של דינוזאורים בעלי אגן דמוי עוף) מדי פעם. בנוסף מצא שווימר עצם שוקה (tibia) מעוכה ומרוסקת של תרופוד עם סימני נשיכה שככל הנראה נגרמו על ידי דיינוסוכוס.
המדענים סבורים שהדיינוסוכוס השתמש בשיטות ציד הדומות לאלה של התנינאים המודרניים: מארב לדינוזאורים וחיות יבשה אחרות ליד גדות וחופים של מקווי מים, כשהוא שקוע מתחת לפני המים ורק עיניו ואפו בולטים מעל פני המים, זינוק מהיר כאשר הקורבן מתקרב למים, לפיתתו בעוצמה רבה בזוג המלתעות ואז גרירתו למים והטבעתו.
ב-1996 פרסמו שווימר וויליאמס מאמר מדעי ובו הוצגה התזה שהדיינוסוכוס, בייחוד המין D. rugosus שחי בחוף המזרחי, טרף באופן נרחב צבי ים.
הדיינוסוכוס השתמש בשיניו העבות והחסונות, ובפרט בשיניים הקהות והעבות שבחלק האחורי של הלסת, כדי לפצח את השריון של הצבים. באותה תקופה היו צבי הים וכן צבים של מים מתוקים נפוצים מאוד. הסוג Bothremys (צב ים ממשפחת Bothremydidae) וקבוצת Pleurodira ("צבים מצודדי-צוואר") היו נפוצים במיוחד בחוף המזרחי בבית הגידול של הדיינוסוכוס. שווימר מצא מספר שברי שריון של צבים אלה ובהם סימני נשיכה שככל הנראה נגרמו משיניו של דיינוסוכוס. כמו כן מצא שווימר שיניים שבורות של דיינוסוכוס ומהן הסיק שהן נשברו כאשר נעץ אותן בחומר קשה כגון שריון צבים.
במונוגרפיה על הדיינוסוכוס שפורסמה ב-2002 כתב דייוויד ר. שווימר שהתזונה של הדיינוסוכוס השתנתה בהתאם לבית הגידול והמיקום הגאוגרפי. הדיינוסוכוסים מהמין D. rugosus, שהיו קטנים יותר וחיו בחוף המזרחי של אמריקה הצפונית, היו טורפים מנצלי-הזדמנויות שמילאו גומחה אקולוגית דומה לזו של האליגטור האמריקני המודרני. הם טרפו צבי ים, דגים גדולים ודינוזאורים קטנים עד בינוניים. הדיינוסוכוסים מהמין D. riograndensis, שהיו גדולים יותר וחיו בטקסס, מונטנה ובחצי המערבי של אמריקה הצפונית, היו ציידים מתמחים יותר שטרפו דינוזאורים, כולל דינוזאורים גדולים, דבר המסביר מדוע גדלו בממדיהם (10–12 מטר, הטורפים הגדולים בזמנם באזור זה). לדברי שווימר, הדיינוסוכוס היה טורף-על ובראש שרשרת המזון באזור מחייתו.
מחקר פלאונטולוגי > רשימת מינים

כיום (2020) מוכרים המינים הבאים של הדיינוסוכוס (Deinosuchus) כאשר חלק מהם מוטלים בספק ויש ויכוח מדעי על תקפותם.
דיינוסוכוס האטצ'רי D. hatcheri (הולנד, 1909) – מהצד המערבי של הים הפנימי המערבי, מאזור מונטנה. זהו מין הסוג (type species), כלומר המין שלפיו הוגדר הסוג. מאחר שחומר המאובנים שלו די חלקי, הועלתה הסברה שמדובר במין D. riograndensis, אך אחרים סבורים שמדובר במין תקף.
דיינוסוכוס רוגוסוס D. rugosus (אמונס, 1858, במקור פוליפטיכודון) – מהצד המזרחי של הים הפנימי המערבי. המאובן כלל רק מספר שיניים. ב-2020 קראו תיגר על תקפותו של מין זה והציעו להגדירו כטקסון לא תקף nomen dubium בשל חומר המאובנים החלקי ביותר.
דיינוסוכוס ריוגרנדאנסיס D. riograndensis (קולברט ובירד, 1954, במקור פובוסוכוס) – מהצד המערבי של הים הפנימי המערבי; נתגלה בעיקר באזור טקסס. בזכות חומר מאובנים טוב יחסית הציעו קוסט וברוצ'ו ב-2020 להגדירו כמין הסוג.
דיינוסוכוס שווימרי D. schwimmeri (קוסט וברוצ'ו, 2020) – מהצד המזרחי של הים הפנימי המערבי; ההולוטיפ כולל גולגולת חלקית ממדינת מיסיסיפי. מין זה מקיף את האוכלוסייה המזרחית ואמור להחליף בכך את המין D. rugosus. מין זה תואר על ידי קוסט וברוצ'ו ב-2020.
מחקר פלאונטולוגי > מיון

כאשר נתגלו המאובנים החלקיים הראשונים שזוהו כדיינוסוכוס, הפלאונטולוגים זיהו שמדובר בסוג של תנינאי. בהתחלה (1954) הוא שויך למשפחת התניניים בגלל מאפייני השיניים, אך ב-1999 ניתוח פילוגנטי וגילוי מאובנים חדשים מטקסס וג'ורג'יה הבהירו שמדובר דווקא בקרוב משפחה קדום של האליגטוריים מהענף דמויי אליגטור (Alligatoroidea). עוד תנינאי ששויך לענף זה הוא ליידיוסוכוס. קביעה זו זכתה לחיזוק כאשר נתגלתה ב-2005 קופסת מוח (החלק בגולגולת המגן על המוח) משומרת היטב של דיינוסוכוס מתצורת בלפטאון שבאלבמה בעלת מאפיינים דומים לזה של אליגטור אמריקאי מודרני. חשוב לציין שדיינוסוכוס איננו האב הקדמון של האליגטורים המודרניים.
לסיכום, המיון הפילוגנטי של הדיינוסוכוס הוא: בעלי חיים > מיתרניים > בעלי חוליות > בעלי ארבע רגליים > זאורופסידה > ארכוזאוריה > דמויי תנינאים > תנינאים > דמויי אליגטור.
מחקר פלאונטולוגי > קלדוגרמה

להלן קלדוגרמה, "עץ משפחה" פילוגנטי של דיינוסוכוס. העץ הוכן על בסיס טבלה 7.1 בשווימר 2002‏.
בתרבות הפופולרית

זכר דיינוסוכוס בשם "דיל" מופיע בסרט הרביעי של המסע לעמק החלומות.
דמות דיינוסוכוס בשם "סופרגטור" (Supergator) הוא הנבל הראשי של הסרט מ-2007‏ "Supergator", חלק מסרטי קינג קונג.
תנין ענק, המבוסס על שילוב בין תנין הים לדיינוסוכוס, הוא האויב העיקרי בסרט האגם השקט מ-1999 וסרטי ההמשך שלו.
בסרטי פארק היורה הוא לא מופיע אך בסרט עולם היורה: נפילת הממלכה הוא מופיע כהולוגרמה שמתארת את יצירת האינדונימוס רקס מהסרט הקודם, כך שהשתמשו ב-DNA שלו. הוא מופיע גם בשניים ממשחקי המחשב של הסדרה: "The Lost World Jurassic Park" וב-"Jurassic Park Builder".
הוא מופיע בסדרה פלאווורלד אך הגודל שלו לא מדויק.
דיינוסוכוס נראה בהולכים עם דינוזאורים בפרק השישי, כאויב של הקוואצלקואטלוס.
דיינוסוכוס מופיע בפארק פרהיסטורי של נייג'ל מארוון, גם כן בפרק השישי, בתפקיד עיקרי.
פרט של דיינוסוכוס מופיע בספר "אש ומים" מסדרת המדע הבדיוני בראשית. הפרטים בו מגיחים דרך "סטייה" במרחב-זמן אך נכלאים בביבר של אוליבר ליק. לא ידוע אם הם חזרו לתקופתם לאחר שהכלוב נפרץ.
כמה פרטים מופיעים ברכבת הדינוזאורים.
הדיינוסוכוס מופיע במשחק המחשב "The Isle" ובמשחקי המחשב "Dinosaur Simulator" וללכת עם דינוזאורים.
בנוסף הוא מופיע בסדרה דינו דן.
ב-2023 הוציאה חברת Rebor דגם תצוגה גדול (כ-45 ס"מ אורך) של דיינוסוכוס האטצ'רי בשתי סכמות צביעה: שפך הנהר (אפור כהה) וביצה (ירוק-זית וחאקי). לדגמים צורף ראש ופלג גוף עליון מבותר של אפלצ'יוזאורוס שמשמש כטרף לדיינוסוכוס וניתן להציבו בתוך מלתעותיו של התנינאי הענק.
גלריה

איור המשחזר את המראה של דיינוסוכוס
שחזור של השלד, המוזיאון להיסטוריה של הטבע ביוטה
"פובוסוכוס", 1954 – שחזור לא מדויק של הגולגולת של דיינוסוכוס
חוליה וקשקשי שריון של דיינוסוכוס, מוזיאון קרנגי להיסטוריה של הטבע
דגם של גולגולת דיינוסוכוס
ראו גם

תנינאים (Crocodylia)
סרקוסוכוס (Sarcosuchus)
פורוסזאורוס (Purussaurus)
מורסוכוס (Mourasuchus)
אאותקודון (Euthecodon)
דמויי אליגטור (Alligatoroidea)
אליגטוריים (Alligatoridae)
תנין הים (Crocodylus porosus)
חוקרים ידועים של הדיינוסוכוס:
ויליאם ג'ייקוב הולנד
אדווין קולברט
רולנד ט. בירד
ואן לאנגסטון הבן
דייוויד ר. שווימר
כריסטופר ברוצ'ו
גרגורי אריקסון
לקריאה נוספת

Schwimmer, David R. (2002). King of the Crocodylians: The Paleobiology of Deinosuchus. Indiana University Press. ISBN 0-253-34087-X. (שווימר 2002 בגוגל ספרים)
ביאורים

↑  התנינאים הם ענף (קבוצה פילוגנטית) הכולל את התנינים, האליגטורים, הקיימנים והגוויאלים בני ימינו, ואת קרוביהם שנכחדו. הם התפתחו בקרטיקון, כ-100 מיליון שנה לפני זמננו.
↑  מהמונח "דיינוס" נגזר גם השם דינוזאורים: "לטאות אימה" או ליתר דיוק "לטאות גדולות באופן מעורר אימה".
↑  מאחר שאין מאובנים של שלד דיינוסוכוס שלם, חלק מהשחזור נעשה באמצעות השוואה לתנינאים בני ימינו והשערות מלומדות. המאובנים מייצגים גם שונות ביולוגית באוכלוסיה (כגון אלו הנובעים מזוויג וגיל) כאשר יש פרטים גדולים וכבדים (המייצגים בדרך כלל את הזכרים הדומיננטיים) ופרטים קטנים ורזים יותר. בנוסף, ישנו מרחב של חופש באמנות פלאונטולוגית ואמנים שונים יכולים להציע שחזורים שונים.
↑  למעשה סרקוסוכוס הוא דמוי תנין ולא תנינאי אמיתי, אך במובנים רבים הוא היה דומה לתנינאים.
↑  היו עוד מספר תנינאים שאורכם הוערך בין 10 ל-12 מטר, אך הם פחות ידועים וגם פחות מסיביים במבנה גופם.
↑  לפי ספר השיאים של גינס, תנין ים שחי בפארק באודישה, הודו, הוא הזוחל הגדול ביותר כיום. אורכו הוערך כ-7.1 מטר ומשקלו כ-2 טונות, אך הערכות אלה טרם אושרו במדידה מדעית.
↑  ראו מגלודון: עוצמת הנשיכה לדיון מפורט ולנתונים מספריים.
↑  הם לא נראים בגולגולת המשוחזרת, הישנה יותר, שמופיעה כאן.
↑  ונקראים בקיצור scutes או derms.
תון (כדורגל)

תון (מגרמנית: FC Thun) הוא מועדון כדורגל שווייצרי מהעיר תון אשר משחק נכון לעונת 2024/2025 בליגה השווייצרית השנייה. הקבוצה משחקת בארנה תון, אצטדיון הקבוצה עם קיבולת של עד 10,000 צופים. מדי הקבוצה הם בצבעי אדום ולבן.
היסטוריה

פ.צ. תון נוסדה בתאריך 1 במאי 1898.
הקבוצה שיחקה בליגה השנייה בשווייץ בשנים 1946-50, 1953-54, 1955-70 ו-1997-2002. משנת 2002 עד 2008 שיחקה הקבוצה בליגת העל השווייצרית ואז ירדה שוב לליגה השנייה.
בעונת 2005/06 הצליחה הקבוצה לעלות לליגת האלופות והוגרלה עם הקבוצות ארסנל, אייאקס וספרטה פראג. תון החלה את קמפיין ליגת האלופות הראשון שלה אי פעם ב-14 בספטמבר 2005 במשחק חוץ נגד ארסנל, כאשר ארסנל הובילו בשער על תון, השווייצרי נלסון פריירה השווה את התוצאה ל-1:1, המשחק הסתיים בהפסד 2:1 של תון לאחר שער ניצחון בשניות הסיום של ההולנדי הידוע דניס ברגקאמפ. ב-27 בספטמבר תון אירחה את האלופה הצ'כית ספרטה פראג ב"משחק ביתי" באצטדיון סטאד דה סוויס ונקדורף של הקבוצה השווייצרית יאנג בויז ברן, בה נערכו כל משחקיה הבינלאומיים. הקבוצה ניצחה 1-0 את ספרטה פראג לאחר שער ניצחון של הודזיץ' הסלובני בדקה ה-80. תון סיימה את שלב הבתים במקום השלישי עקב הפסד 1-0 לארסנל במשחק בית והודחה מהמפעל. אולם, משחקה האחרון בקמפיין הסתיים בתוצאה 0-0 נגד ספרטה פראג, מה שעזר לה לעבור אל שלב 32 הגדולות של גביע אופ"א. הקבוצה הוגרלה נגד המבורג הגרמנית, שלושה ימים לפני המפגש בין הקבוצות פוטר מאמן תון ומונה מאמן חדש. למרות הכל, במשחק הבית תון הצליחה להפתיע את המבורג וניצחה 1-0. אולם, במשחק החוץ בפולקספארקשטדיון שבגרמניה המבורג הייתה חזקה יותר וניצחה 2-0 (2-1 בסיכום).
המועדון עלה חזרה מהליגה השנייה לליגת העל בעונת 2009/10.
בעונת 2019/2020 הקבוצה סיימה במקום התשעי בליגה הראשונה וירדה חזרה לליגה השנייה.
מבעד לעדשה

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  ספר של אנתוני פנרוז
 בימוי:  אלן קוראס 
 הופק בידי:  קייט וינסלט
 תסריט:  ליז האנה, ג'ון קולי, מריון אום
 עריכה:  מיקל נילסון 
 שחקנים ראשיים:  קייט וינסלט  אנדי סמברג אלכסנדר סקושגורד
 מוזיקה:  אלכסנדר דספלה
 צילום:  פאבל אדלמן 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 חברת הפקה:  RocketScience 
 חברה מפיצה:  Sky Cinema, StudioCanal UK
 הקרנת בכורה:  9 בספטמבר 2023
 משך הקרנה:  116 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית,
 סוגה:  סרט היסטורי, סרט מלחמה, סרט דרמה, סרט ביוגרפי 
 הכנסות:  23.2 מיליון דולר
 דף הסרט ב־IMDb
 
מבעד לעדשה (באנגלית: Lee) הוא סרט ביוגרפי בריטי משנת 2023 בבימויה של אלן קוראס, עם קייט וינסלט, אנדי סמברג ואלכסנדר סקושגורד בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על ספר הביוגרפיה של אנתוני פנרוז: "The Lives of Lee Miller" משנת 1985 על חיי אמו הצלמת לי מילר.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו.
הסרט מוקרן בשיטת פלאשבק. אנתוני פנרוז מראיין את אימו לי מילר והיא מספרת לו על עבודתה כצלמת במלחמת העולם השנייה.
קייט וינסלוט מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה. היא זכתה ביחד עם אלן קוראס בפרס הקריסטל.
הסרט היה מועמד לפרסי הקולנוע הבריטי העצמאי על הצילום, הסאונד והאפקטים.
תקציר העלילה

לי מילר (קייט וינסלט) הייתה צלמת מלחמה מפורסמת. בשנת 1977 מראיין אותה בנה אנתוני פנרוז (ג'וש אוקונור) זמן קצר לפני מותה.
לי הייתה דוגמנית מפורסמת במגזין האופנה ווג בניו יורק.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה היא גרה בלונדון יחד עם בעלה הצייר והצלם רונלד פנרוז (אלכסנדר סקושגורד). היא הייתה כבר מבוגרת לדוגמנות ולכן החלה לצלם את הפגיעות הקשות בתקופת הבליץ על לונדון ועורכת הווג הלונדוני אודרי וית'רס (אנדראה רייסבורו) הסכימה לפרסם אותן.
עם הפלישה לנורמנדי היא רצתה להמשיך לצלם בחזית אך השלטונות הבריטיים אסרו עליה. לפי עצתו של ידידה מהמגזין לייף דייוויד שרמן (אנדי סמברג) היא השתמשה בדרכונה האמריקאי וקבלה רשות מהאמריקאים להצטרף לכוחות הלוחמים ביחד עם דייוויד ובפיקוחו של קולונל ספנסר (ג'יימס מארי).
יחד עם שרמן היא מצלמת טיפול בפצועי מלחמה, לוחמים, ניתוחים בבית חולים שדה, קרבות בסן מאלו עם הטלת פצצות נאפלם, אנשים צוהלים בפריז. בפריז פגשה את ידידה סולאנז' (מריון קוטיאר) שנאסרה ועונתה על ידי הגסטפו וצילמה ונשים שגולחו בגלל יחסיהן עם גרמנים, היא ודייוויד המשיכו לדכאו שם צילמו גופות בקרונות ושורדים. לבסוף הם מצליחים לחדור לדירתו של היטלר במינכן ודייוויד מצלם אותה טובלת באמבט של היטלר עם תמונה של היטלר לצידה, צילום שהפך לאחד המפורסמים במלחמה זו.
עורכת הווג הבריטי מסרבת לפרסם את תמונות הזוועה מהמחנות אך הן מתפרסמות בווג האמריקאי.
צוות השחקנים

| שם השחקן | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| קייט וינסלט | לי מילר |  |
| אנדי סמברג | דייוויד שרמן |  |
| אלכסנדר סקושגורד | רונלד פנרוז |  |
| אנדראה רייסבורו | אודרי וית'רס |  |
| ג'וש או'קונור | אנתוני פנרוז |  |
| מריון קוטיאר | סולאנז' ד'איין | ידידה של לי |
| ג'יימס מארי | קולונל ספנסר |  |
פרסים ומועמדויות

| פרס | שנה | קטגוריה | עבור | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פרס גלובוס הזהב | 5 בינואר 2025 | השחקנית הטובה ביותר בסרט - דרמה | קייט וינסלט | מועמדות |  |
הערות שוליים

↑  Matthew Barnard, NOMINATIONS ANNOUNCED FOR 82nd ANNUAL GOLDEN GLOBES®, Golden Globes, ‏2024-12-09 (באנגלית אמריקאית)
וולסול (כדורגל)

מועדון הכדורגל וולסול (באנגלית: Walsall Football Club) הוא מועדון כדורגל אנגלי מהעיר וולסול שבמחוז וסט מידלנדס. נכון לעונת 2024/2025 המועדון משחק בליגת הפוטבול ליג השנייה (הרביעית בחשיבותה באנגליה).
המועדון הוקם ב-1888 ומשחק באצטדיון בסקוט, אליו עבר המועדון ב-1990. המשחק הראשון בתולדות המועדון היה מול היריבים המקומיים אסטון וילה, והסתיים בהפסד 0 - 4.
שיאים

מספר שיא של צופים: 25,453 במשחק מול ניוקאסל יונייטד (29 באוגוסט 1961)
מספר שיא של צופים במשחק בית: 11,049 במשחק מול רותרהאם יונייטד במסגרת הליגה הראשונה (9 במאי 2004)
ניצחון הליגה הגבוה ביותר: 10 - 0 על דארוון במסגרת הליגה השנייה (4 במרץ 1899)
הפסד הליגה הגבוה ביותר: 0 - 12 לסמול הית' במסגרת הליגה השנייה (17 בדצמבר 1892)
ניצחון הגביע הגבוה ביותר: 7 - 0 בחוץ על מקלספילד טאון במסגרת הסיבוב השני של גביע ה-FA‏ (6 בדצמבר 1997)
מספר ההופעות הגבוה ביותר בנבחרת לאומית: קלייטון אינס עם 63 הופעות בנבחרת טרינידד וטובגו
מספר משחקי הליגה הגבוה ביותר: קולין האריסון עם 467 (1964–1982)
מלך השערים בליגה: קולין טיילור (שלוש תקופות בין 1958 ל-1973) וטוני ריצ'רדס (1954–1963) עם 184 שערים
מלך שערי הליגה בעונה אחת: גילברט אלסופ עם 40 שערים בליגה השלישית הדרומית (1933/1934 ו-1934/1935)
סכום שיא עבור העברה מהמועדון: מיליון לירות שטרלינג מקובנטרי סיטי תמורת סקוט דאן (ינואר 2008)
סכום שיא עבור העברה אל המועדון: 175,000 לירות שטרלינג לברמינגהאם סיטי תמורת אלן באקלי
מונופטרוס קוצ'יה

| מונופטרוס קוצ'יה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: צלופחי ביצות
משפחה:: צלופחים ביצתיים
סוג:: Monopterus 
מין:: מונופטרוס קוצ'יה
שם מדעי
 Monopterus cuchia ‏המילטון, 1822

מונופטרוס קוצ'יה (שם מדעי: Monopterus cuchia) מין של צלופח בוץ הנפוץ באסיה ומשמש כדג מאכל. נפוץ בפקיסטן, צפון הודו, נפאל, בנגלדש ומיאנמר.
מאפיינים

גופו של הדג ארוך וצר, עד כ-80 ס"מ, זנבו הולך ומצר לקראת סופו. לדג אין סנפירי חזה, גחון או גב הקדמי. סנפיר הגב האחורי והשט מאוחים עם סנפיר הזנב למעין רצועה לאורכו של הזנב. צבעו חום, בעל נקודות דהויות על הזנב.
הדג נפוץ במקווי מים בוציים, מתוקים או מלוחים במקצת, בעלי תכולת חמצן נמוכה כגון שדות אורז או בריכות רדודות. בזמן מנוחה הוא נוהג להתחפר בבוץ במחילות ולצאת בלילה לטרף דגים קטנים, תולעים ורכיכות.
בשל טעמו של הדג, ערכו התזונתי ושימוש באבריו לצורכי רפואה בקרב המקומיים, הוא ניצוד במספרים גדולים וערכו בשווקים המקומיים גבוה. לאור זאת האוכלוסייה של הדג קטנה במידה ניכרת והדג הפך לנדיר במקומות בהם היה בעבר נפוץ.
כשרות

עובדת קיומם של קשקשים בגופו והעדר סנפירים מפותחים, עומדת בבסיס פולמוס דתי, יש הרואים בתופעה זו סתירה לכלל הלכתי ש"כל שיש לו קשקשת יש לו סנפיר", כלומר מספיקה הימצאותם של קשקשים כדי להניח שיש לו גם סנפירים ולפיכך להכשיר את הדג. מנגד יש טוענים שאין ודאות שקשקשיו נחשבים ככאלו בהיבט ההלכתי (הקשקשים שלו מחוברים לעורו ואינם ניתנים להורדה באמצעות שפשוף- חלק מההגדרה ההלכתית של קשקש), וכי בתקופות חייו המוקדמות עדיין יש לו סנפיר וכן מערערים על ההנחה שהכלל ההלכתי תקף אף למינים כדוגמתו.
הערות שוליים

↑  מונופטרוס קוצ'יה באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  לדג שרידים מנוונים. לראיה ניתן לראות את שרידי סנפיר הזנב ונוכחות של סנפיר גחון רק בהיותו עובר אשר נושר לאחר כ-10 ימים. לפי שולחן ערוך (פג, א) "סימני דגים מפורשים בתורה: כל שיש לו סנפיר וקשקשת, טהור. וסנפיר, הוא ששט בו." כלומר אף על פי שלדג קשקשים הוא אינו כשר מאחר שאינו בעל סנפירים מפותחים ובוודאי לא סנפירים בעזרתם הוא יכול ל"שוט". דרישה נוספת לסנפירים מפותחים ניתן למצוא במשנה, חולין ג, ז: "וסנפירין – הפורח בהן".
↑  ידיעת חכמים בסימני הדגים - אתר דעת אמת
↑  בבלי נידה
↑  אמנם כלל הלכתי זה לדעת חלק מהפוסקים נאמר "על פי רוב" ולא באופן גורף, שיטת הכרתי יו"ד סימן פ' שכל זה נאמר בחתיכת דג שאי אפשר לוודא קיום הסנפיר, ועל פי הכלל אחרי רבים להטות אך לא בדג שלם וללא סנפיר שאסור הוא באכילה. אך יש חולקים. אך גם להבנות האחרות בהלכה קשה לראות בדג זה הוכחה ברורה שכן המדע מתאר כי הוא בעל "שרידי" סנפירים אמנם אין ודאות למשמעותם ההלכתית.
↑  הרב יהושע ענבל בחוברת נגדית "תיק ידען" - כאן  עמ' 111  הביא הוכחות כי הדג בעל סנפיר גב יחיד ובקטנותו יש לו סנפרי חזה שנושרים בבגרות. וכן פקפק במהותם של הקשקשים עצמם האם עומדים בדרישת ההלכה וסביר שהם חלק מהעור כאצל זוחלים ושרצים
↑  נושא נוסף ומחודש העלה הרב ענבל כי ייתכן שהאבחנה המודרנית בין דג ליונק תקיפה אף לכלל חז"לי זה (אף שסימני הכשרות בתורה לא בדילים בין חיית מים לדג) ואינו נאמר על יצורים השונים בתפקודם מדגים. וכיון שדג זה נושם בצורה הקרובה לנשימת היונקים קשה להבטיח כי הוא בכלל הדגים.
יוהאן וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ

פסל רכוב של יוהאן וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ מאת גבריאל גרופלו בדיסלדורף
יוהאן וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ (גרמנית: Johann Wilhelm von der Pfalz; ‏19 באפריל 1658 - 8 ביוני 1716) היה הנסיך הבוחר מפפאלץ בין השנים 1690–1716.
חייו

יוהאן וילהלם נולד בדיסלדורף ב-19 באפריל 1658, לפיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ ואליזבת אמליה, רוזנת הסן-דרמשטדט, בתם של גאורג השני, רוזן הסן-דרמשטדט וסופיה אלאונורה מסקסוניה. בשנת 1678 התחתן יוהאן וילהלם עם מריה אנה יוזפה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואלאונורה גונזגה, ובשנת 1679 ויתר לו אביו על דוכסויות יוליך וברג. בשנת 1689 מתה אשתו ללא ילדים, ויוהאן וילהלם התחתן עם מריה אנה לואיזה דה מדיצ'י, בתם של קוזימו השלישי דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה ומרגריט לואיז ד'אורליאן, אך גם ממנה לא היו לו ילדים.
בשנת 1690 מת אביו פיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ, ויוהאן וילהלם עלה לשלטון במקומו. לאחר עלותו לשלטון, העביר יוהאן וילהלם את בירת הנסיכות מהיידלברג לדיסלדורף, ובשנת 1697 נחתם הסכם רייסווייק, ובו הסיר לואי הארבעה עשר, מלך צרפת את טענתו לבעלות על חלק מנסיכות הבוחר מפפאלץ. בשנת 1705 הכריז יוהאן וילהלם על סובלנות דתית בנסיכות, בהשפעת פילגשו דורותיאה פון ולן.
ב-8 ביוני 1716 מת יוהאן וילהלם בדיסלדורף ללא ילדים, ואחיו קרל השלישי פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ עלה במקומו לשלטון.