stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פליפה מאסה
קריירת מרוצים > פורמולה 1 > 2002-2005: סאובר

בעונת 2002, עונתו הראשונה של מאסה בפורמולה 1, הוא חבר לניק היידפלד כנהג השני של קבוצת סאובר והצליח לזכות ב-4 נקודות אליפות. בעונת 2003, בעקבות חזרתו של היינץ הארלד פרנצן לסאובר, עבר מאסה לקבוצת פרארי, שם שימש כנהג מבחן. בעונת 2004, לאחר שצבר מעט ניסיון בפרארי, שב מאסה לסאובר וזכה ב-12 נקודות אליפות כאשר המרוץ הטוב ביותר שלו באותה עונה היה הגרנד פרי הבלגי, בו סיים במקום הרביעי. ג'אנקרלו פיסיקלה, הנהג השני של סאובר, צבר באותה עונה 22 נקודות. בעונת 2005 זכה מאסה ב-11 נקודות אך הקדים במרבית המרוצים את חברו לקבוצה ז'אק וילנב ואף דורג לפניו באליפות הנהגים בסיום העונה.
בעונת 2006 הצטרף מאסה בשנית לפרארי, הפעם כנהג מרוצים לצידו של מיכאל שומאכר. במרוץ החמישי של העונה, הגרנד פרי האירופי שנערך בנורבורגרינג, סיים מאסה על הפודיום לראשונה בקריירת הפורמולה 1 שלו. הוא סיים את המרוץ במקום השלישי, אחרי שומאכר ופרננדו אלונסו, שזכה באליפות באותה עונה. בהמשך העונה הוא סיים על הפודיום בשלושה מרוצים רצופים, בארצות הברית, בצרפת, גרמניה ויפן, לפני שהצליח לזכות גם בניצחונו הראשון בגרנד פרי טורקיה. גם את המרוץ האחרון של העונה בברזיל סיים מאסה במקום הראשון והפך לנהג הברזילאי הראשון מאז איירטון סנה בעונת 1993 שמנצח בגרנד פרי בברזיל. במהלך העונה צבר מאסה 80 נקודות אליפות וסיים במקום השלישי הכללי, לאחר אלונסו ושומאכר.
קריירת מרוצים > פורמולה 1 > 2014-2017: ויליאמס

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
בגרנד פרי איטליה של עונת 2016 הודיעה מאסה על פרישתו ממרוצי הפורמולה 1. אך עקב עזיבתו של בן קבוצתו ולטרי בוטאס למרצדס קבוצת וויליאמס הודיעה בינואר שמאסה חזר בהחלטתו מפרישה וימשיך להתחרות בוויליאמס עונה נוספת.
לאחר פרישתו נבחר כנשיא המועצה לענייני קארטיג של הפדרציה הבינלאומית לרכב (CIK-FIA).
קריירת מרוצים > פורמולה אי

כחצי שנה לאחר שפרש מאליפות הפורמולה 1 הצטרף מאסה לקבוצת ונטורי המתחרה באליפות הפורמולה אי לקראת העונה החמישית של האליפות.
מרוצים > פורמולה אי

| שנה | קבוצה | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | מיקום | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2018/2019 | ונטורי | ערב הסעודית 17 | מרוקו 18 | צ'ילה פרש | מקסיקו 8 | הונג קונג 5 | הרפובליקה העממית של סין 10 | איטליה פרש | צרפת 9 | מונקו 3 | גרמניה 15 | שווייץ 8 | ארצות הברית 16 | ארצות הברית 15 | 15 | 36 |
| 2019/2020 | ונטורי | ערב הסעודית 12 | ערב הסעודית 18 | צ'ילה 9 | מקסיקו פרש | מרוקו 17 | גרמניה פרש | גרמניה | גרמניה 19 | גרמניה 9 | גרמניה 13 | גרמניה 16 |  |  | 22 | 3 |
הערות שוליים

↑  ניצן פלד, שומאכר: פרשתי כדי שמאסה לא יהיה מובטל, אתר ערוץ הספורט, 16.07.08
↑  מאסה יישאר תחת הרדמה ביומיים הקרובים, באתר וואלה, 26 ביולי 2009
↑  Felipe Massa becomes the new President of the CIK-FIA, Motrsport.com, 11 December 2017
↑  Venturi announces Massa for season five, E-racing.net, 15 May 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LNB: 000350387 
מאסה בגרנד פרי הקנדי של עונת 2008
קוקה (1992)

ערך זה עוסק בקשר כדורגל ספרדי. אם התכוונתם לכדורגלן אחר, ראו .
חורחה רסורציון מרודיו (בספרדית: Jorge Resurrección Merodio,‏ נולד ב-8 בינואר 1992; מדריד) הידוע כקוקה הוא כדורגלן ספרדי המשחק באתלטיקו מדריד ובנבחרת ספרד בעמדת הקשר. קוקה יכול לשחק הן כקשר מרכזי והן כקשר צד, בשני צדי המגרש, והוא ידוע בשל יכולת המסירה הטובה שלו, הרמותיו המדויקות וקריאת המשחק הטובה שלו.
קריירה

קוקה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אתלטיקו מדריד אליה הצטרף בגיל 8. ב-19 בספטמבר 2009 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 2–5 לברצלונה. ב-26 בפברואר 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו בתיקו 2-2 נגד סביליה. בעונתו הראשונה כשחקן הקבוצה הראשונה של המועדון שיחק 17 משחקים וסיים עם הקבוצה במקום ה-7 שמוביל לליגה האירופית. בעונת 2011/2012 הפך לשחקן הרכב קבוע, כאשר שיחק ב-25 משחקים ליגה וב-13 נוספים בליגה האירופית. באותה עונה אף זכה עם המועדון בתואר, כאשר קוקה נכנס כמחליף בתוספת הזמן של משחק הגמר. בעונת 2012/2013 פתח קוקה ב-38 משחקים מתוך 48 בהם שותף. קוקה היה חלק משמעותי בזכייתה של אתלטיקו מדריד באליפות ספרד בשנת 2013/14 כאשר הוא כבש 6 שערים ובישל 14. באותה עונה הוא גם היה חלק מהגעתה של אתלטיקו לגמר ליגת האלופות שם הפסידה 1–4 לריאל מדריד.
קוקה השתתף עם הנבחרת האולימפית של ספרד באולימפיאדת לונדון שנערכה בשנת 2012, הוא שיחק בכל שלושת המשחקים שנערכו אך לא סייע לנבחרת לעבור את שלב הבתים. ביוני 2013 השתתף עם הנבחרת הצעירה באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2013 והיה אחד השחקנים החשובים בדרך לזכייה בטורניר. ב-14 באוגוסט 2013, ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הבוגרת במשחק ידידות נגד אקוודור אותו ניצחה ספרד 0–2.
נכלל בסגל נבחרת ספרד לטורניר מונדיאל 2022.
תארים > קבוצתיים

אתלטיקו מדריד
אליפות ספרד - 2013/2014, 2020/2021
גביע המלך הספרדי - 2012/2013
הסופר קאפ הספרדי - 2014
הליגה האירופית - 2011/2012, 2017/2018
הסופרקאפ האירופי - 2012
ליגת האלופות - סגנית אלופה 2013/2014 2015/2016
תארים > בינלאומיים

אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2013
גביע העולם בכדורגל עד גיל 17 - מקום שלישי 2009
רג'ינלד דוהרטי

רג'ינלד דוהרטי (באנגלית: Reginald "Reggie" or "R. F." Frank Doherty; ‏ 14 באוקטובר 1872 – 29 בדצמבר 1910) היה  טניסאי בריטי. הוא זכה 4 פעמים באליפות וימבלדון בתחרות גברים ו-8 פעמים בתחרות זוגות. באליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס הוא פעמיים זכה בתחרויות זוגות. במשחקים האולימפיים הוא זכה ב-3 מדליות זהב ובמדליית ארד.
ביוגרפיה

רג'ינלד דוהרטי נולד בוימבלדון בשנת 1872. אחיו הצעיר לורנס דוהרטי היה טניסאי בולט ובמשחקי זוגות הם שיחקו יחד.
דוהרטי החל לשחק טניס בגיל צעיר בהמלצת אביו. בגיל 14 הוא ניצח בתחרות לילדים. הוא למד באוניברסיטת קיימברידג' והיה חלק של נבחרתה.
תחרויות גרנאד סלאם

רג'ינלד דוהרטי שיחק לראשונה באליפות וימבלדון בשנת 1894 והודח בסיבוב הראשון של תחרות הגברים. בשנת 1897 הוא ניצח בתחרות יחידים ובהמשך עשה זאת עוד 3 פעמים ברציפות. בתחרויות זוגות גברים רג'ינלד דוהרטי זכה 8 פעמים (כולם עם אחיו לורנס דוהרטי).
באליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס של שנת 1902 דוהרטי הפסיד המשחק על התואר. ביחד עם אחיו הוא ניצח בתחרות זוגות גברים בשנים 1902 ו-1903.
דוהרטי שיחק ב-3 משחקים אולימפיים. ב-1900 הוא זכה במדליית ארד בתחרות גברים ובמדליות זהב במשחקי זוגות גברים עם אחיו לורנס דוהרטי ובתחרות זוגות מעורבים עם שרלוט קופר. ב-1908 הוא זכה במדליית זהב במשחקי זוגות גברים עם אחיו לורנס דוהרטי
דוהרטי היה חבר נבחרת במשחקי גביע דייוויס בשנים 1902–1906 ועם הנבחרת הוא זכה בתואר בשנים 1904–1906.
רג'ינלד דוהרטי נפטר בשנת 1910 ממחלה.
הישגים

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| שנה | יריב בגמר | תוצאה |
| אליפות וימבלדון 1897 | הממלכה המאוחדת הרולד מהוני | 6–4, 6–4, 6–3 |
| אליפות וימבלדון 1898 | הממלכה המאוחדת לורנס דוהרטי | 6–3, 6–3, 2–6, 5-7, 6-1 |
| אליפות וימבלדון 1899 | הממלכה המאוחדת ארתור גור | 1–6, 4–6, 6–3, 6-3, 6-3 |
| אליפות וימבלדון 1900 | הממלכה המאוחדת סידני סמית | 6–8, 6–3, 6–1, 5-7, 11-9 |
| אליפות וימבלדון 1901 | הממלכה המאוחדת ארתור גור | 6–4, 5–7, 4–6, 4-6 |
| ארצות הברית 1902 | ארצות הברית ויליאם לרנד | 6–4, 2–6, 4–6, 6-8 |
קצירת איברים

קצירת איברים (וכן נטילת איברים) היא הליך כירורגי שבו מסירים איבר מגוף אדם, על מנת להשתילו באדם אחר. זוהי פרקטיקה רפואית מקובלת, ועם זאת כרוכות בה בעיות אתיות רבות.
המונח

המונח "קצירת איברים" (לעיתים "קציר איברים") הוא תרגום מילולי מאנגלית של "Organ harvesting", אך המונח הרשמי כיום הוא "Organ procurement". המונח "נטילת איברים" הוצע על ידי האקדמיה ללשון העברית כחלופה עדינה יותר, שכן ל"קצירת איברים" משמעות לוואי שלילית (כמו במקרה של קצירת איברים ממתרגלי הפאלון גונג בסין).
תהליך קצירת האיברים

האיברים בהם משתמשים להשתלות מגיעים מתרומת איברים, מאנשים חיים או מתים. סחר באיברים הוא מקרה שבו נתרם איבר תמורת תשלום.
לפני הסרת האיבר, מוודאים שהוא נמצא במצב בריאותי תקין. במקרים של מוות אפשר להשתמש באיברים רק זמן קצר לאחר שהלב חדל לפעום. בדרך כלל מסירים איברים זמן קצר לאחר אירוע של שבץ מוחי או אוטם שריר הלב שבו התורם מת.
במקרה של תורם חי, האיברים מוסרים בדרך כלל כאשר האדם מונשם ומחובר למערכת החייאה, אבל עדיין קיימת פעילות מוחית. כמו כן נדרשת התאמה בין המקור (התורם) לבין היעד (המקבל) כדי להפחית תגובה אלרגית. בארצות הברית קיים ארגון בשם "רשת שיתוף איברים" המתאם בין תורמי איברים להשתלה לבין הנזקקים לאיברים.
לאחר הסרת האיבר בהליך כירורגי הוא מועבר במהירות למושתל. לעיתים האיבר נשמר בקירור להשתלה מאוחרת יותר, או לצורכי מחקר.
בעיות אתיות בקצירת איברים

נושא קצירת איברים כרוך בבעיות אתיות רבות.
בדרך כלל לא מתעוררת בעיה במקרים של תרומת איברים מרצון על ידי קרוב משפחה או בן זוג, או במקרים של תרומה מרצון על ידי אדם חי. הבעיה מתעוררת במקרים של סחר לא חוקי באיברים, או תרומת איברים מתוך מצוקה כלכלית.
בעיה אתית חמורה מתעוררת בהסרת איבר בכפייה, כמו במקרה של קצירת איברים ממתרגלי הפאלון גונג בסין. איבריהם נקצרים בכפייה בעודם בחיים, ולמעשה בפועל משמעות הדבר הוא שמתרגלי פאלון גונג כמו גם אסירי מצפון אחרים בסין, נרצחים בעבור איבריהם.
בנוסף לבעיות האתיות, יש דתות האוסרות על השתלת איברים.
קצירת איברים בישראל

עמותת אדי מחתימה אנשים על כרטיס תורם כדי להקל על הליך קציר איבריו באם יגיע למצב של מוות קליני. בארץ חתומים על כרטיס אדי רק 8% מן האוכלוסייה לעומת 15% בממוצע בארצות מפותחות.
בשנת 2008 עבר בישראל "חוק השתלת איברים התשס"ח". חוק זה בא להסדיר תרומות איברים מן החי ומן המת. לגבי תורמים חיים, החוק בא לתגמל את מי שבחר לתרום מאיבריו בעודו בחיים. החוק מנוסח באופן שאינו מעודד סחר באיברים בישראל.
בגלל ריבוי מקרים של קצירת איברים בכפייה בסין, רוב ארגוני הבריאות בעולם אוסרים על השתלת איברים שמקורם בסין. חרף זאת, בשנת 2006 אישר בית המשפט לחולה אנוש לבצע השתלת לב בסין.
הערות שוליים

↑  ראו מונחים חדשים ברפואה ובטכנולוגיית המידע והחלטות בדקדוק (תשע"ד, 2014), באתר האקדמיה ללשון העברית.
↑  תרמת איברים? קבל/י ביטוח בריאות חינם, באתר אינטרנט בנושאי סחר באיברים בישראל, ‏2 ביולי 2017 (ארכיון).
↑  אבינועם רכס, קציר האיברים, באתר הארץ, 30 ביולי 2006.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph688345 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
קדילאק פלייס

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גורד שחקים 
 שימוש:  משרדי ממשלת מישיגן
 כתובת:  שדרת וסט גרנד 3044, דטרויט, מישיגן
 מיקום:  דטרויט 
 מדינה:  ארצות הברית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1919–1923 (כ־4 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1922 
 אדריכל:  אלברט קאן 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו-קלאסית 
 מידות
 גובה:  67.1 מ' 
 קומות:  15 
 
 קואורדינטות:  42°22′6.96″N 83°4′32.16″W﻿ / ﻿42.3686000°N 83.0756000°W﻿ / 42.3686000; -83.0756000
  (למפת מישיגן מוגדלת) לאנסינג גרנד ראפידס וורן פלינט סגינו מארקט אוהיו אינדיאנה אילינוי ויסקונסין מינ. קנדה ימת סופיריור ימת מישיגן  ימת יורון  איריקדילאק פלייס(למפת מישיגן רגילה) לאנסינג גרנד ראפידס וורן פלינט סגינו מארקט אוהיו אינדיאנה אילינוי ויסקונסין מינ. קנדה ימת סופיריור ימת מישיגן  ימת יורון  איריקדילאק פלייס
 
קדילאק פלייס (באנגלית: Cadillac Place), המוכר גם בשמו הקודם בניין ג'נרל מוטורס, הוא גורד שחקים הממוקם בשדרת וסט גרנד 3044, דטרויט, מישיגן, ארצות הברית. הבניין מתנשא לגובה של 67.1 מטרים והוא בעל 15 קומות. הוא תוכנן בידי האדריכל אלברט קאהן ונבנה בין השנים 1919-1923.
הבניין הוא בעל מעמד של אתר היסטורי לאומי משנת 1985.
היסטוריה

לאחר לחץ מצד דירקטוריון חברת ג'נרל מוטורס, הסכים ויליאם דוראנט לבנות בשנת 1919 מטה משרדים קבוע בדטרויט. בעקבות זאת רכשה החברה חלקה בשדרת וסט גרנד, הרסה את 48 הבניינים שהיו עליה והחלה בהקמת מטה המשרדים. הבניין שימש את חברת ג'נרל מוטורס מיום סיום בנייתו, בשנת 1923, עד שנת 2001.
כיום, הבניין הוא ביתן של מספר נציגויות של ממשלת מדינת מישיגן, תחת חוזה ל-20 שנה שנחתם בשנת 1998. בתום תקופת החוזה ניתנה האפשרות למדינת מישיגן לרכוש את הבניין תמורת דולר אמריקאי אחד. בנוסף, השיפוץ שבוצע בבניין, כדי להתאימו למשרדי ממשלה, היה אחד מפרויקטי השיפוץ הממשלתיים היקרים ביותר.
בקדילאק פלייס עובדים כ-2,000 עובדי ממשל והוא כולל את בית המשפט לערעורים של מישיגן של מחוז 1. כמו כן נמצאים בו משרדיהם של מושל מישיגן, היועץ המשפטי לממשלה ומספר שופטים.
אדריכלות

בניין קדילאק פלייס בעל 15 קומות וגובה כולל של 67.1 מטרים. רצפת הקומה הגבוהה ביותר שלו היא במפלס 57 מטרים ובו 31 מעליות. במקור נבנה בשטח של 110,000 מ"ר והורחב ל-130,000 מ"ר. הוא תוכנן ועוצב בסגנון אדריכלות נאו-קלאסית בידי האדריכל אלברט קאהן. לבניין שתי קומות כניסה מהן צומחים 4 מבננים מקבילים. צורה זו תוכננה במטרה לאפשר לאור השמש והרוח לחדור אל מאות המשרדים שבו, למטרת הארה ואוורור. בניין קדילאק פלייס מחופה כולו באבן גיר ובראשו קולונדה קורינתית. הוא נפתח לציבור בשנת 1923 והיה לבניין המשרדים השני בגודלו בעולם דאז (אחרי בניין אקוויטבל). בסיסו מוקף קשתות הנתמכות על עמודים איוניים.
גלריה

הכניסה הראשית משדרת וסט גרנד
ארקדה פנימית
חזית צד
אכסדרת הכניסה
חזית אחורית
מבט מצומת שדרת וסט גרנד ושדרת וודוורד
קולונדה
קדילאק פלייס (משמאל) ובניין פישר
.
הכניסה הראשית לבניין
ראו גם

גורדי שחקים מוקדמים
לקריאה נוספת

Fogelman, Randall (2004). Detroit's New Center. Arcadia. ISBN 0-7385-3271-1.
Hill, Eric J. and John Gallagher (2002). AIA Detroit: The American Institute of Architects Guide to Detroit Architecture. Wayne State University Press. ISBN 0-8143-3120-3.
Meyer, Katherine Mattingly and Martin C.P. McElroy with Introduction by W. Hawkins Ferry, Hon A.I.A. (1980). Detroit Architecture A.I.A. Guide Revised Edition. Wayne State University Press. ISBN 0-8143-1651-4.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
Sharoff, Robert (2005). American City: Detroit Architecture. Wayne State University Press. ISBN 0-8143-3270-6.
הערות שוליים

↑  בניין קדילאק פלייס באתר Emporis
↑  בניין קדילאק פלייס באתר skyscraperpage
↑  "General Motors Building". National Historic Landmark summary listing. National Park Service. אורכב מ-המקור ב-2012-10-06. נבדק ב-27 ביוני 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ">Amy Lane and Robert Ankeny (30 בנובמבר 1998). "State Might Use All of GM Building". Crain's Detroit Business. Crains Detroit. נבדק ב-2011-02-04. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Hill, Eric J. and John Gallagher (2002). AIA Detroit: The American Institute of Architects Guide to Detroit Architecture. Detroit: Wayne State University Press. ISBN 0-8143-3120-3.
רודולפו קרדוסו

רודולפו אסטבן קרדוסו (בספרדית: Rodolfo Esteban Cardoso, נולד ב-17 באוקטובר 1968 באסול שבארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי. פרט למספר שנים בודדות בליגה הארגנטינאית, העביר קרדוסו את רוב הקריירה שלו בליגת הבונדסליגה הגרמנית. לזכותו 8 הופעות במדי נבחרת ארגנטינה.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל עבר קרדוסו לעסוק באימון, ובין השנים 2008 ו-2014 אימן את קבוצת המילואים של המבורג.
קריירת מועדונים

קרדוסו שיחק בנוער של אסטודיאנטס לה פלאטה הארגנטינאית, ובשנת 1987 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון. בשנת 1989 חתם בפ.צ. הומבורג, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה, ונשר עמה אל הבונדסליגה השנייה. קרדוסו נשאר בהומבורג שלוש עונות נוספות והציג יכולת טובה מאוד, אך לא הצליח להעפיל עם המועדון בחזרה אל הבונדסליגה. לקראת עונת 1993/94 חתם קרדוסו בשורות פרייבורג שרק עלתה לבונדסליגה, והחל להציג יכולת גבוהה ולהבקיע במספרים דו ספרתיים. בעונתו הראשונה בפרייבורג, 1993/94, קרדוסו הבקיע 12 שערים, ופרייבורג ניצלה מירידה בזכות הפרש שערים טוב יותר משל נירנברג שירדה. בעונת 1994/95 הפכה פרייבורג להפתעה הגדולה של העונה, כאשר קרדוסו, שהבקיע 16 שערים באותה עונה, בצוותא עם חבריו לקישור ולהתקפה, ירג היינריך, אובה שפייס וינס טוט, סיימו במקום השלישי בבונדסליגה, ואף השיגו ניצחון יוקרתי בתוצאה 5-1 על באיירן מינכן, במשחק בו קרדוסו הבקיע שער.
לקראת עונת 1995/96 חתם קרדוסו בוורדר ברמן, אך עונה זו הייתה מאכזבת הן עבור קרדוסו, שהבקיע שני שערים בלבד, והן עבור הקבוצה שסיימה רק במקום התשיעי בבונדסליגה, לאחר מספר עונות בצמרת הגבוהה. את עונת 1996/97 החל קרדוסו בורדר ברמן, אך עבר במהלכה להמבורג. בשתי העונות הראשונות קרדוסו פתח בהרכב במרבית המשחקים, אך לא הצליח להגיע למספרים מפרייבורג, וחזר לארגנטינה, שם הושאל מהמבורג תחילה לבוקה ג'וניורס, ואחר כך לאסטודיאנטס לה פלאטה. לקראת עונת 1999/00 חזר קרדוסו להמבורג, ובעונת החזרה שלו הבקיע שמונה שערים, וסייע לקבוצה לסיים במקום השלישי בבונדסליגה. בשתי העונות הבאות קרדוסו סבל מפציעות ומיעט מאוד לשחק, אך בעונת 2002/03 הופיע 22 פעמים וסייע להמבורג לסיים רביעית בבונדסליגה. בתום עונת 2003/04 פרש קרדוסו ממשחק פעיל לאחר 111 הופעות ליגה ו-17 שערים במדי המבורג, והשתלב בצוות האימון של המועדון.
קריירה בינלאומית

לקרדוסו שמונה הופעות במדי נבחרת ארגנטינה, עמה השתתף בקופה אמריקה 1997, ממנו הודחה ארגנטינה ברבע הגמר לאחר הפסד 2-1 לנבחרת פרו.
קריירת אימון

עם פרישתו ממשחק פעיל, השתלב קרדוסו בצוות האימון של המבורג, ומילא בו מספר תפקידים. בין השנים 2008 ו-2014 שימש בתור מאמן קבוצת המילואים של המבורג, ולתקופה קצרה גם אימן את הקבוצה הבכירה. לאחר מכן אימן קבוצות נוער של המבורג.
ראלי מונטה קרלו

אנרי רוגייה (מימין) ומכנואי לפני הזינוק למרוץ הבכורה של ראלי מונטה קרלו (1911)
ראלי מונטה קרלו הוא מרוץ ראלי המאורגן על ידי מועדון הרכב של מונטה קרלו (Automobile Club de Monaco). המרוץ, אחד הוותיקים בספורט המוטורי, התקיים לראשונה בשנת 1911 ביוזמתו של אלבר הראשון, נסיך מונקו. המרוץ מתקיים לאורך הריביירה הצרפתית בתחומי נסיכות מונקו ודרום-מזרח צרפת.
היסטוריה > המרוץ הראשון

מועדון הרכב של מונטה קרלו החל לתכנן את המרוץ בשנת 1909 בעקבות צו שהוצא על ידי אלבר הראשון, נסיך מונקו. המרוץ תוכנן כך שהמתחרים יוזנקו מנקודות שונות ברחבי היבשת ויגיעו לנקודת הסיום במונטה קרלו. בינואר 1911 יצא המרוץ לדרך. 23 נהגים התחילו את המרוץ ב-11 מקומות שונים. אנרי רוגייה, זינק יחד תשעה נהגים נוספים מפריז וניצח את המרוץ לאחר שעבר מרחק של 1,020 קילומטרים. השיפוט במרוץ היה שרירותי והתייחס גם לקריטריונים כמו אלגנטיות המכונית, הנוחות לנוסעים והמצב בו הגיעה לנקודת הסיום.
היסטוריה > 1966: הראלי השנוי במחלוקת

הראלי של שנת 1966 נחשב לאחד המרוצים השנויים במחלוקת בתולדות הספורט המוטורי. ארבעת הנהגים שסיימו את המרוץ ראשונים (טימו מקינן, רנו אלטונן, פאדי הופקירק שנהגו במיני קופר ורוג'ר קלארק שהתחרה בפורד קורטינה) נפסלו בשל העובדה שהנורות בפנסים הקדמיים של הרכב לא היו זהים לנורות שנמצאו בדגמים מייצור סדרתי של אותם הרכבים. כתוצאה מהפסילה הוכרז פאולי טיבונן, שנהג בסיטרואן ID, כמנצח במרוץ. רוזמרי סמית', שהגיעה במקום השישי וזכתה בגביע הנשים (Coupe des Dames), נפסלה גם היא. בסך הכל נפסלו עשרה נהגים מאותה הסיבה.
היסטוריה > השנים המאוחרות

בין השנים 1973–2008 התקיים הראלי במהלך חודש ינואר כמרוץ הפתיחה של עונת אליפות העולם בראלי. בשנת 2009 הפך המרוץ לחלק מאליפות האינטרנשיונל ראלי צ'אלנג'. בשנת 2012 שב להיות חלק מאליפות העולם. עד לשנת 1991 יכלו הנהגים לבחור את נקודת ההתחלה של המרוץ מתוך חמש אפשרויות.
תוואי המרוץ עובר במגוון תנאי שטח: אספלט יבש, אספלט רטוב, שלג וקרח. ההצלחה במרוץ תלויה, במידה רבה מאוד, בבחירת הצמיגים כך שיאפשרו אחיזה גם בכביש רטוב וגם בקרח.
הערות שוליים

↑  Circuits: Monaco, Grandprix.com
↑  Le rallye de Monaco 1911 (בצרפתית)
↑  1966: Future of Monte Carlo rally in doubt, BBC
↑  The Monte Carlo Fiasco, MotorSport Magazine, March 1966, Page 44
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12011645h (data) 
מרקוס גרונהולם נוהג בפז'ו 307 בראלי של עונת 2004
פירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית

פירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית היה אירוע גאופוליטי גדול שהתרחש כתוצאה מצמיחתן של סתירות חברתיות פנימיות והפרדה בין חלקים שונים של האימפריה האוסטרו-הונגרית. הסיבות המיידיות יותר להתמוטטות האימפריה היו מלחמת העולם הראשונה, יבול דל בחקלאות של 1918, רעב כללי ומשבר כלכלי.[דרוש מקור] האימפריה האוסטרו-הונגרית אף נחלשה, לאורך תקופה ממושכת יותר, בגלל פער שגדל בין האינטרסים ההונגריים והאוסטריים. יתר על כן, היסטוריה של מדיניות מחויבות-יתר מתמדת, שמקורה בקונגרס וינה ב-1815, בו התחייב מטרניך כי אוסטריה תמלא תפקיד שחייב כוח צבאי אוסטרי בלתי מעורער, מעבר לכוחותיה. על הבסיס מעורער זה, גורמי מערערים נוספים במהלך מלחמת העולם הראשונה זירזו את קריסת האימפריה. מהפכת אוקטובר 1917 והצהרות השלום של וודרו וילסון מינואר 1918 ואילך עודדו סוציאליזם מחד, ולאומיות מאידך, או לחלופין שילוב של שתי ההשקפות, בקרב כל העמים תחת שלטון בית הבסבורג.
השטחים הנותרים אוכלסו על ידי עמים שפוצלו בין מספר מדינות קיימות, או מדינות שזה עתה נוצרו. מבחינה משפטית, התמוטטות האימפריה נעשתה רשמית בחוזה סן-ז'רמן בספטמבר 1919 עם אוסטריה, שהיווה גם חוזה שלום לאחר מלחמת העולם הראשונה, ובחוזה טריאנון, מיוני 1920, עם הונגריה. מאוחר יותר, רבות מאדמות אוסטריה והונגריה הועברו למדינות אחרות.
תהליך > נפילת האימפריה

ב-1918 הייתה האימפריה במשבר כלכלי לאחר התדרדרות ממושכת. הממשלה כשלה קשות בניהול העורף. כתב ההיסטוריון אלכסנדר ווטסון:
ברחבי מרכז אירופה, באביב 1918 רוב התושבים חיו במצב של אומללות מתקדמת ותנאי חייהם רק הורעו לכשהגיע הקיץ של 1918, אז היתה ירידה בשרשרת אספקת המזון, בדומה למציאות ב"חורף הלפת", ותחילת מגפת השפעת של 1918 אשר קטלה לפחות 20 מיליון איש ברחבי תבל. החברה היתה מותשת והשתוקקה לשלום.
ככל שקרסה כלכלת האימפריה למצוקה קשה ואפילו לרעב, הצבא אשר הורכב מבני לאומים שונים איבד את המורל והתקשה לשמור על קו החזית. יתרה מכך, המרכיבים הלאומנים באימפריה נעשו יותר ויותר ממורמרים שכן, תחת סמכויות מורחבות של השלטון בזמן מלחמה, הצבא השעה באופן שגרתי את זכויות האזרח והתייחס לקבוצות לאומיות שונות בדרגות משתנות של בוז בתחומי החלק האוסטרי של האימפריה. במתקפה האיטלקית האחרונה, הצבא האוסטרו-הונגרי יצא לשדה ללא כל אספקת מזון ותחמושת ונלחם ללא כל תמיכה פוליטית להגנה על אימפריה שלא הייתה קיימת אותה עת הלכה למעשה.
בית המלוכה האוסטרו-הונגרי התמוטט במהירות דרמטית בסתיו 1918. תנועות פוליטיות שמאלניות ופציפיסטיות ארגנו שביתות במפעלים, ותופעות של מרד בצבא הפכו לדבר שבשגרה. מפלגות שמאל, או שמאל-ליברליות, אלה התנגדו למלוכה כצורת ממשל וראו את עצמן אינטרנציונליסטיות ולא פטריוטיות. בסופו של דבר, התבוסה הגרמנית והמהפכות הקטנות בווינה ובבודפשט העניקו כוח פוליטי למפלגות השמאל-ליברליות.
תהליך > סיום המלוכה

אלכסנדר ווטסון טוען כי "גורלו של המשטר ההבסבורגי נחתם כאשר תגובתו של וילסון להודעה, שנשלחה שבועיים וחצי קודם לכן (על ידי שר החוץ הברון איסטבן בוריאן פון ראג'ץ', ב-14 באוקטובר 1918), הגיעה ב-20 באוקטובר." וילסון דחה את האפשרות כי המשך המונרכיה הכפולה פתוח למשא ומתן.
ב-17 באוקטובר 1918 הצביע הפרלמנט ההונגרי בעד סיום האיחוד עם אוסטריה והכרזה על עצמאות המדינה. המתנגד הבולט ביותר להמשך האיחוד עם אוסטריה, הרוזן מיהאי קארואי, תפס את השלטון במהפכת החרציות ב-31 באוקטובר. על קרל הראשון נכפה למנות את קארואי לראש ממשלת הונגריה מטעמו. אחד ממעשיו הראשונים של קארואי היה לדחות את הסכם הפשרה ב-31 באוקטובר, ולמעשה הדבר הוביל לסיום האיחוד עם אוסטריה ובכך הביא רשמית לפירוק המלוכה והמדינה האוסטרו-הונגרית.
עד סוף אוקטובר לא נותר דבר מהממלכה ההבסבורגית מלבד המחוזות הדנוביים והאלפינים הגרמניים, וסמכותו של קרל הראשון ומועצת המדינה הגרמנית-אוסטרית ערערה על סמכותו אפילו שם. ראש ממשלת אוסטריה האחרון מטעם קרל הראשון, היינריך למאש, הגיע למסקנה שקרל הראשון נמצא במצב בלתי אפשרי, ושכנע את קרל הראשון שהדרך הטובה ביותר היא לוותר, לפחות זמנית, על זכותו להפעיל סמכות ריבונית.
ב-11 בנובמבר פרסם קרל הראשון כרוז מנוסח בקפידה, בו הכיר בזכותו של העם האוסטרי לקבוע את צורת השלטון. הוא גם ויתר על הזכות להשתתף בענייני המדינה האוסטריים. הוא גם פיטר את לאמאש ואת ממשלתו מתפקידם ושחרר את הפקידים שפעלו מטעמו, במחצית האוסטרית של האימפריה, משבועת נאמנותם אליו. יומיים לאחר מכן, הוא פרסם כרוז דומה להונגריה. עם זאת, הוא לא ויתר על כס המלוכה, ונשאר זמין למקרה שאנשי אחת מהמדינות יפנו אליו. לכל דבר ועניין, זה היה סוף השלטון ההבסבורגי.
סירובו של קרל הראשון לוותר על כס המלכות היה בסופו של דבר לא רלוונטי. ביום שלאחר שהכריז על פרישתו מענייני השלטון של אוסטריה, הכריזה המועצה הלאומית הגרמנית-אוסטרית על הרפובליקה של אוסטריה הגרמנית. קארואי נקט בצעד דומה ב-16 בנובמבר, והכריז על הרפובליקה ההונגרית הראשונה.
אחרי פירוק האימפריה > מדינות יורשות

מבחינה משפטית היו שתי מדינות יורשות לאימפריה האוסטרו-הונגרית:
אוסטריה הגרמנית (שהפכה לרפובליקה האוסטרית הראשונה)
הרפובליקה ההונגרית הראשונה (שאחרי כמה שינויים קצרי-מועד הפכה לממלכת הונגריה)
חוזה סן-ז'רמן (בין מנצחי מלחמת העולם הראשונה ואוסטריה) וחוזה טריאנון (בין המנצחים להונגריה) הסדירו את הגבולות החדשים של אוסטריה והונגריה, והקטינו את שטחן למדינות קטנות ללא מוצא לים. בכל הנוגע לאזורים ללא רוב לאומי מכריע, מעצמות ההסכמה פסקו במקרים רבים לטובת מדינות הלאום העצמאיות החדשות, מה שאפשר להן לתבוע שטחים עצומים המכילים אוכלוסיות גדולות דוברות גרמנית והונגרית.
להחלטות הכלולות באמנות היו השפעות פוליטיות וכלכליות מרחיקות לכת. הצמיחה הכלכלית המהירה שידעו בעבר השטחים האימפריאליים נעצרה תחילה מכיוון שהגבולות החדשים הפכו למחסומים כלכליים מרכזיים. רבות מן התעשיות המבוססות שהיו בשטחי מדינות חדשות אלה ומרכיבי תשתית רבים נועדו לספק את הצרכים של האימפריה. כתוצאה מכך, המדינות שנוצרו נאלצו לעיתים קרובות להקריב קורבנות ניכרים כדי לשנות את כלכלתן. בעקבות קשיים כלכליים אלה נוצרה תסיסה חברתית באזורים שנפגעו, אשר הזינה בחלק מהמקרים תנועות קיצוניות.
אחרי פירוק האימפריה > מדינות יורשות > אוסטריה

לאחר התפרקות האימפריה איבדה הרפובליקה האוסטרית הראשונה כ-60% משטחה של האימפריה האוסטרית הישנה. היא גם נאלצה לבטל את תוכניותיה לאיחוד עם גרמניה, מכיוון שלא הורשתה להתאחד עם גרמניה ללא אישור חבר הלאומים.
המדינה האוסטרית החדשה הייתה במצב גרוע מהונגריה. בניגוד לשותפה ההונגרית לשעבר, אוסטריה מעולם לא הייתה אומה במובן המלא של המונח. בעוד שהמדינה האוסטרית התקיימה במתכונות שונות במשך 700 שנה, המרכיב המאחד בה היה הנאמנות לבית הבסבורג. עם אובדן של 60% משטחה של האימפריה האוסטרית לפני המלחמה, וינה נותרה בירה גדולה ומפוארת לאימפריה שלא הייתה קיימת עוד וכונתה בציניות "הידרוצפלוס לאומי".
עם זאת, לאחר תקופה קצרה של תהפוכות וסירובן של בעלות הברית לשקול איחוד עם גרמניה, אוסטריה ביססה את עצמה כרפובליקה פדרלית. למרות האנשלוס הזמני עם גרמניה הנאצית, אוסטריה מעולם לא התאחדה לצמיתות עם גרמניה.