stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון הנרי (סנאטור)
הערות שוליים

1 2 3 4  "HENRY, John - Biographical Information". bioguide.congress.gov. Biographical Directory of the United States Congress. נבדק ב-29 באוגוסט 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5  Capace, Nancy (1999). Encyclopedia of Maryland (באנגלית). Somerset Publishers, Inc. ISBN 9780403098224. נבדק ב-29 באוגוסט 2017. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Buchholz, Heinrich Ewald (1908). Governors of Maryland: from the revolution to the year 1908 (באנגלית). Williams & Wilkins Company. p. 237. נבדק ב-29 באוגוסט 2017. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  The National Cyclopedia of American Biography Vol. 1 (באנגלית). J. T. White. 1899. pp. 294–295. נבדק ב-29 באוגוסט 2017. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  McDonald, Robert M. S. (2016). Confounding Father: Thomas Jefferson's Image in His Own Time (באנגלית). University of Virginia Press. ISBN 9780813938974. נבדק ב-29 באוגוסט 2017. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2 3 4  Henry, John (1904). Letters and Papers of Governor John Henry of Maryland: Member of Continental Congress 1777–1788, Member of United States Senate 1789–1797, Governor of Maryland, 1797–1798. With Some Account of His Life, Genealogy and Descendants, as Shown by Extracts from Records and Papers in the Maryland Historical Society, and Original Letters and Memoranda in the Hands of the Compiler, One of His Great-grandsons, J. Winfield Henry (באנגלית). G. W. King Printing Company. נבדק ב-29 באוגוסט 2017. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2 3  Jones, Elias (1902). History of Dorchester County, Maryland (באנגלית). Williams & Wilkins. p. 304. נבדק ב-29 באוגוסט 2017. {{cite book}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n89625430  SNAC: w6f27s7v  US Congress: H000508  VIAF: 31141769   WorldCat (עם VIAF): 31141769
ג'ון סלייטון

ג'ון מרשל "ג'ק" סלייטון (באנגלית: John Marshall "Jack" Slaton‏; 25 בדצמבר 1866 – 11 בינואר 1955) היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי שכיהן שתי קדנציות לא רצופות כמושל ג'ורג'יה ה-60.
הקריירה הפוליטית שלו נגדעה בשנת 1915, לאחר שהמיר את עונש המוות שניתן ליהודי, ליאו פרנק, שהורשע ברצח נערה צעירה במאסר עולם לאחר שהשתכנע שהמשפט התנהל בצורה לא הוגנת. בגלל שותפות של משרד עורכי הדין של סלייטון עם סנגורו של פרנק, נטען כי מעורבותו בנושא הייתה למעשה ניגוד עניינים. זמן קצר לאחר שסלייטון המיר את עונש המוות למאסר עולם, המון גברים צעירים ביצע לינץ' אכזרי בפרנק. לאחר סיום תקופת כהונתו כמושל, הוא ואשתו עזבו את ג'ורג'יה לתקופה של עשר שנים. מאוחר יותר שימש סלייטון כנשיא לשכת עורכי הדין של מדינת ג'ורג'יה.
סלייטון ואשתו, שרה פרנסס גרנט
ביוגרפיה

סלייטון נולד ב-25 בדצמבר 1866 בסמוך לעיר גרינוויל שבמחוז מריוות'ר, ג'ורג'יה, לננסי ג'יין מרטין וויליאם פרנקלין סלייטון. אביו היה המפקח על בתי הספר באטלנטה. הוא סיים את לימודיו בתיכון באטלנטה בשנת 1880. סלייטון סיים תואר שני במשפטים בהצטיינות מאוניברסיטת ג'ורג'יה בשנת 1886. הוא עבר את בחינת ההסמכה של לשכת עורכי הדין של ג'ורג'יה ב-1887.
סלייטון הצטרף לג'ון ט. גלן והקים את משרד עורכי הדין "גלן אנד סלייטון". סלייטון ייצג את מחוז פולטון בבית הנבחרים של ג'ורג'יה בין השנים 1896–1909. הוא היה יושב ראש בית הנבחרים של ג'ורג'יה בין השנים 1905–1909. הוא ייצג את המחוז ה-35 בסנאט של ג'ורג'יה בין השנים 1909–1913 וכיהן גם כנשיא הסנאט בין השנים 1909–1911.
לאחר שהמושל מייקל הוק סמית' נבחר לסנאט האמריקאי בשנת 1911, מונה סלייטון לתפקיד המושל בפועל ושימש בתפקיד זה בין השנים 1911–1912. מאוחר יותר נבחר סלייטון לתפקיד המושל לכהונה נוספת בין השנים 1913–1915.
ביוגרפיה > משפטו של ליאו פרנק

בשנת 1915, סלייטון המיר את גזר דינו של היהודי ליאו פרנק מעונש מוות למאסר עולם. בגלל העוינות הכללית כלפי ליאו פרנק בקרב הציבור הרחב בג'ורג'יה, החלטתו של המושל סלייטון להמיר את גזר דינו ממוות למאסר עולם, זכתה לגינויים נרחבים. חוסר השביעות הציבורית כלפי סלייטון בעקבות ההחלטה נמשכה לאורך זמן רב לאחר ההחלטה. הצלת חייו של פרנק עלתה לסלייטון בקריירה הפוליטית שלו – כפי שחזה בעצמו.
אחדים סבורים שהמרת העונש של פרנק על ידי סלייטון מהווה ניגוד אינטרסים, בשל שותפות בין משרד עורכי הדין של סלייטון עם סנגורו של פרנק. פעולותיו של סלייטון הובילו לאיומים על חייו, והמשמר הלאומי של ג'ורג'יה והמשטרה המקומית נאלצו לספק לו הגנה מפניהם. החשש מאלימות נגדו ונגד אשתו, הביא אותם לעזוב את ג'ורג'יה, ולא לשוב לשם במשך עשור.
לאחר שסיים את חייו הפוליטיים שימש סלייטון כנשיא לשכת עורכי הדין של מדינת ג'ורג'יה (1928–1929) וכחבר במועצה הכללית של לשכת עורכי הדין האמריקאית.
חיים אישיים ומותו

סלייטון התחתן עם שרה פרנסס גרנט ב-12 ביולי 1898. שרה הייתה בתו של קפטן וויליאם ד. גרנט.
סלייטון נפטר באטלנטה ב-11 בינואר 1955 ונקבר עם אשתו שרה פרנסס גרנט סלייטון (1870–1945) במאוזוליאום של משפחת גרנט בבית הקברות באוקלנד, אטלנטה.
בשנת 1939 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד למשפטים מאוניברסיטת ג'ורג'יה ומאוניברסיטת אוגלת'ורפ. הוא קיבל את אות לגיון הכבוד מממשלת צרפת בשל העניין שרכש בשפה הצרפתית.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  "Sketches of Nominees". American Bar Association. 1940.
↑  "A Political Suicide". Time. 24 בינואר 1955. אורכב מ-המקור ב-17 באוקטובר 2007. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Leonard Dinnerstein, The Leo Frank Case, 1999, page 124
↑  The Outlook magazine, A Courageous Governor, June 30, 1915, pages 492 to 493
↑  Catherine Cocks, Peter C. Holloran, Alan Lessoff, The A to Z of the Progressive Era, 2009, page 153
↑  George C. Kohn, The, New Encyclopedia of American Scandal, 2001, page 146
↑  , Kirby, Bill; (2010, May 15), "A lawyer you want on your side",The Augusta Chronicle
↑  Matthew Bernstein, Screening a Lynching: The Leo Frank Case on Film and Television, 2009, page 143
↑  "Sarah Frances Grant Slaton". Atlanta History Photograph Collection, Atlanta Historyk Center. Digital Library of Georgia. אורכב מ-4 המקור ב-25 ביוני 2016. נבדק ב-20 ביוני 2016. {{cite web}}:  (עזרה); Check |url= value (עזרה)
↑  Ren Davis, Helen Davis, Timothy J. Crimmins, Atlanta's Oakland Cemetery: An Illustrated History and Guide, 2012, page 96
↑  Cathy Kaemmerlen, CDEQ6AEwAA#v=onepage&q=%22john%20m%20slaton%22%20oakland%20cemetery&f=false The Historic Oakland Cemetery, 2007, pages 107 to 108
↑  "Honorary Degrees Awarded by Oglethorpe University". Oglethorpe University. אורכב מ-המקור ב-2015-03-19. נבדק ב-2015-03-20.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1193673844  ISNI: 0000 0004 4887 5762  LCCN: n83217430  VIAF: 58001235   WorldCat (עם VIAF): 58001235
האספה של טורקמניסטן

| --- | --- |

 מדינה:  טורקמניסטן
 סוג:  בית מחוקקים חד-ביתי
 הרכב
 מספר מושבים:  125
 
 קבוצות פוליטיות       TDP‏ (65) אחרים‏ (60)       ‏TAP‏ (24)       ‏TSTP‏ (18)       עצמאיים (18)
 בחירות
 בחירות קודמות:  26 במרץ 2023
 מנהיגים
 יושב ראש:  דוניגוזל גולמנווה (Dünýägözel Gulmanowa), דמוקרטים החל מ-6 באפריל 2023
 משכן
  
 אשגבאט, טורקמניסטן
 קואורדינטות:  37°55′51″N 58°22′46″E﻿ / ﻿37.93077778°N 58.37938889°E﻿ / 37.93077778; 58.37938889
 אתר אינטרנט
 mejlis.gov.tm
 
האספה של טורקמניסטן (מג'לס) היא הרשות המחוקקת והפרלמנט של טורקמניסטן המונה 125 נציגים הנבחרים בבחירות אחת לחמש שנים במחוזות בחירה (כל מחוז בוחר נציג אחד. הפרלמנט בנוי בשיטת בית מחוקקים חד-ביתי, כתוצאה מרפורמה שנערכה בשנת 2008. המפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט היא המפלגה הדמוקרטית של טורקמניסטן (DPT) המונה מטעמה 65 נציגים. הבחירות האחרונות נערכו ב-26 במרץ 2023.
הפרלמנט יושב באשגבאט, בירתה של טורקמניסטן.
סמכויות

לפי החוקה, סמכויות הפרלמנט הן:
תהליכי חקיקה, מעקב אחרי ביצוע ופירוש החוקים.
אישור קיום התוכניות של קבינט השרים.
בחינת שאלות הקשורות לאישור תקציב המדינה ודוחות על יישומו.
קביעת משאל עם.
הכרזה על בחירתו של נשיא טורקמניסטן, ומינויים נוספים.
שיקול והמלצות לנשיא בנושאים הקשורים למינוי ופיטור של יו"ר בית המשפט העליון, התובע הכללי, שר הפנים, שר המשפטים.
קביעת חתני פרסים לאומיים
פיקוח על יחס הממשלה לחוקה.
אשרור והגנה אמנות בינלאומיות.
דיונים הקשורים לשינויי גבולות מדינה או שינוי המבנה ניהולי הטריטוריאלי של טורקמניסטן.
דיונים הקשורים על נושאי שלום וביטחון.
איור של הפרלמנט הטורקמני על גבי שטר של 50 מנאט טורקמני
ג'ונתן אלמר

ג'ונתן אלמר (באנגלית: Jonathan Elmer‏; 29 בנובמבר 1745 – 3 בספטמבר 1817) היה פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הפרו-אדמיניסטרטיבית (הפדרליסטית).
ביוגרפיה > ראשית חייו

ג'ונתן אלמר נולד בסידרוויל, פרובינציית ניו ג'רזי, ב-29 בנובמבר 1745. הוא היה בנם של הכומר דניאל אלמר ואביגיל (לורנס) אלמר. הוא קיבל שיעורים פרטיים עד 1765, אז החל ללמוד בכיתה הראשונה של סטודנטים לרפואה באוניברסיטת פנסילבניה. הוא קיבל את התואר הראשון ברפואה בשנת 1768, וב-1771 קיבל את תואר הדוקטור שלו ברפואה, הראשון שהוענק על ידי אמריקן יוניברסיטי.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

אלמר עסק ברפואה בברידג'טון והיה פעיל בממשל ובפוליטיקה. מ-1772 עד 1775, הוא שימש שריף של מחוז קמברלנד. במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית הוא היה קצין מיליציה והגיע לדרגת קפטן כמפקד פלוגה. הוא נבחר לאגודת הפילוסופיה האמריקאית בשנת 1774.
ביוגרפיה > קריירה מאוחרת יותר

אלמר היה ציר בקונגרס הקונטיננטלי שלוש פעמים: 1777 עד 1778, 1781 עד 1783 ו-1787 עד 1788. בשנים 1780 ו-1784 הוא ייצג את מחוז קמברלנד במועצה המחוקקת של ניו ג'רזי. המכללה של ניו ג'רזי (הידועה כיום כאוניברסיטת פרינסטון) הפכה את אלמר לנאמן ב-1782. הוא כיהן בתפקיד זה עד 1795. בית המחוקקים של ניו ג'רזי מינה את אלמר לסנאט של ארצות הברית והוא כיהן מ-4 במרץ 1789 עד 3 במרץ 1791.
בריאותו הדרדרה לאחר מכן, והוא מת ב-3 בספטמבר 1817, ונקבר בבית הקברות של הכנסייה הפרסביטריאנית באולד ברוד סטריט בברידג'טון.
משפחתו

בשנת 1769 נישא אלמר למרי סילי, בתו של קולונל אפרים סילי מברידג'טון. הם היו הורים לשמונה ילדים.
אחיו הצעיר של אלמר, אבנעזר אלמר, ובנו של אבנעזר לוציוס אלמר היו חברים בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הערות שוליים

↑  David J. Fowler. "Elmer, Jonathan". American National Biography Online Feb. 2000. Access Date: Tue Dec 25 15:45:44 EST 2007
↑  "APS Member History". search.amphilsoc.org. נבדק ב-2021-03-30.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 104191503  ISNI: 0000 0000 2529 232X  LCCN: n85024208  NARA: 10570239  NTA: 181779927  SNAC: w6c932dp  US Congress: E000155  VIAF: 57044132   WorldCat (עם VIAF): 57044132
מאני מאריץ

| --- | --- |

 לידה:  1876 קימברלי, דרום אפריקה 
 נהרג:  20 בדצמבר 1940 (בגיל 64 בערך) פרטוריה, דרום אפריקה 
 מדינה:  דרום אפריקה 
 דרגה:  מייג'ור גנרל 
 
סולומון חרהרדוס 'מאני' מאריץ (באפריקאנס: Solomon Gerhardus 'Manie' Maritz, ‏26 ביולי 1876 - 20 בדצמבר 1940), היה מפקד קומנדו במלחמת הבורים השנייה. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה עמד בראש מרידת מאריץ על רקע התנגדות חוגים בקרב האפריקאנרים (מכונים גם בורים, באפריקאנס: Boere) להצטרפות דרום אפריקה למדינות ההסכמה. המרידה דוכאה בידי כוחות הממשלה. לאחר תקופת גלות באירופה חזר מאריץ לדרום אפריקה ועמד בראש תנועה לאומנית ואנטישמית.
ביוגרפיה > שנותיו המוקדמות

מאני מאריץ נולד בקימברלי (אז במושבת הכף הבריטית, כיום במושבת הכף הצפוני) בשנת 1876. אבותיו היו ממשתתפי הטרק הגדול. בגיל 19 עקר ליוהנסבורג, בה הועסק כנהג על ידי דודו. במהלך פשיטת ג'יימסון (באנגלית: Jameson Raid, באפריקאנס: Jameson-inval, ניסיון של כוחות קולוניאליים בריטים לערעור רפובליקת טרנסוול, בה נכללה אז יוהנסבורג, 29 בדצמבר 1895 עד 2 בינואר 1896), התנדב מאריץ לכוחות המגינים על מצודת העיר. מעשה זה הקנה לו זכות, אותה ניצל, לאזרחות בטרנסוול, ואף אפשר לו להצטרף לכוח המשטרה המקומי.
ביוגרפיה > מלחמת הבורים השנייה

בעת מלחמת הבורים השנייה הצטרף מאריץ לאחת מקבוצות הקומנדו אשר פעלה באזור נטאל. בהמשך הצטרף ליחידת סיור, ובלט כמפקד. ב-7 באוגוסט 1901 מאריץ פשט בראש כוחותיו על ואנרינסדורפ (Vanrhynsdorp) במושבת הכף (כיום במושבת הכף המערבי), ונטל שלל רב. לטענתו, אף קודם על ידי יאן כריסטיאן סמאטס לדרגת גנרל, אלא שלטענה זו אין אישור, ככל הידוע. מאריץ נודע בקשיחותו - גם כלפי עצמו - בכוחו הפיזי הרב, ובאכזריותו. בין היתר, מאריץ פיקד על פשיטה נועזת למושבת הכף, וכן שרד פציעה חמורה. ב-31 בינואר 1902 מאריץ עמד בראש הכוח אשר ביצע את 'טבח ליליפונטיין' (Liliefontein), בו הוצאו להורג 35 ילידים, והיישוב נשרף, בתגובה לכך שהילידים במקום התקיפו את כוחו, אשר עבר בסמוך לתחנת המיסיון בליליפונטיין (אז במושבת הכף, כיום במושבת הכף הצפוני), יום קודם לכן.
ביוגרפיה > אחרי מלחמת הבורים ועד מלחמת העולם הראשונה

אחרי הסכם השלום בפרייניחינג (Vereeniging), אשר סיים ב-31 במאי 1902 את המלחמה, עבר מאריץ, שלא השלים עם התבוסה, ועם המרות הבריטית, לדרום-מערב אפריקה הגרמנית, ומשם לאירופה. בהמשך, בצוותא עם דניס רייץ (Reitz), לוחם קומנדו בורי אחר, עבר למדגסקר. באי הם התקבלו יפה על ידי המושל הצרפתי ז'וזף גליאני ומצאו פרנסתם בליווי עגלות שוורים. לאחר שהות במדגסקר, בה לא הצליחו השניים לתקוע יתד, לתחושתם, מאריץ עקר שוב לאירופה. לאחר זמן קצר, מאריץ חזר לדרום אפריקה. תחילה עסק בגידול סוסים במושבת הכף. עם פרוץ התקוממות הילידים בדרום-מערב אפריקה הגרמנית, סייע לגרמנים בדיכוייה, אליה נלווה רצח העם של ההררו והנאמה. בהמשך, עשה דרכו לטרנסוול, שם נעצר כיוון שלא חתם, כנדרש, על שבועת נאמנות. כיוון שכך, עבר תחילה למושבת הכף, ולבסוף, כאשר דרום אפריקה הפכה לעצמאית במעמד דומיניון, קבע את מגוריו במדינת אורנג' החופשית. כאשר טרנסוול כוננה ממשלה, במסגרת ברית דרום אפריקה, מאריץ הצטרף לכוחות המשטרה המקומית, וגם בשורותיה עשה לו שם כאלים ואכזר. לאחר מכן מאריץ עזב את שורות המשטרה ועבר לשרת בצבא, וזאת חרף העובדה שאגב כך, בהיות דרום אפריקה דומיניון, היה צריך להישבע אמונים למלך הבריטי. מאריץ חבש את ספסלי בית הספר הצבאי בבלומפונטיין ובאוגוסט 1914 קיבל דרגת לייטננט קולונל.
באותה תקופה מאריץ נישא, ובהמשך נולדו לו שתי בנות ואחר כך שני בנים.
ביוגרפיה > מרידת מאריץ

דרום אפריקה, כחלק מן האימפריה הבריטית, הצטרפה למדינות ההסכמה כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה. מאני מאריץ היה בעת פרוץ המלחמה אחד ממפקדי הכוחות הדרום אפריקנים על הגבול עם דרום-מערב אפריקה הגרמנית. הממשלה, שבצדק חששה לנאמנותו העתידית, ביקשה להחליפו, אלא שמאריץ הקדים והכריז על תמיכתו בגרמניה ועל הקמת 'ממשלה זמנית' בדומיננטיות של מפקדי הקומנדו הבורי ממלחמת הבורים השנייה כמו מאריץ, רודולף דה וט (de Wet), קמפ (Kemp) ובאיירס (Beyers), שלאחר היסוסים הצטרף לבסוף למורדים. כן הכריז על עצמאות המדינות המרכיבות את ברית דרום אפריקה, ועל שחרורן משליטה בריטית. הוא פנה לכל תושב 'לבן' באותן מדינות, התומך ברעיונות אלה, לאחוז בנשק, ומצד שני איים שכל תושב שחור או צבעוני שיפנה כנגד המורדים, דינו מוות. רוב חייליו של מאריץ אכן הלכו אחריו, והמורדים בראשות מאריץ, בתיאום עם הגרמנים, תפסו את הכפר קיימוס (Keimoes) שבאזור אפינגטון, בצפון מושבת הכף.
קריאתו של מאריץ נענתה גם מחוץ למעגל החיילים שבפיקודו, כאשר מספר המורדים הגיע בשיאו לכ-12,000, לעומת כ-32,000 שעמדו לרשות הממשלה, שלנוכח המרידה הכריזה על מצב צבאי ב-14 באוקטובר. מבין אלה האחרונים, כ-20,000 היו אפריקאנרים ששמרו על נאמנותם לממשלה, אשר, במידת מה, הפעילה אותם במתכוון כדי שדיכוי המרד לא ייראה כמאבק בין דוברי האנגלית לאפריקאנרים. יתרה מזו, חלק ממפקדי הקומנדו הבורי במלחמת הבורים השנייה היו בין ראשי צבא הממשלה, כמו שר ההגנה יאן סמאטס, ראש הממשלה לואי בותה עצמו, יאקוב ון דבנטר (Van Deventer), דניס רייץ ואחרים. הן מפקדי המורדים, הן מפקדי צבא הממשלה, הסתמכו רבות על הנאמנות של חייליהם לשעבר ובהווה, עת פנו אליהם בכוונה לגייסם למאבק. וכך, אחים לנשק לשעבר, ולעיתים ידידים אישיים, פנו כעת זה כנגד זה. כוחות הממשלה, עם בותה, שלמרות תפקידו פקד על כוחותיו בשדה, וסמאטס כשר ההגנה, דיכאו את המרד תוך מספר חודשים. כוח בראשות ון דבנטר התגבר על המורדים שבראשות מאריץ באזור אפינגטון כבר באוקטובר, ואלה נמלטו לדרום-מערב אפריקה הגרמנית.
מרידת מאריץ גרמה לאיחור ניכר בהצטרפותם של כוחות דרום אפריקניים לצבאות האימפריה הבריטית ולסיוע למדינות ההסכמה במלחמה.
ביוגרפיה > המשך חייו

לאחר דיכוי המרד מאריץ נמלט לאירופה, ומצא מקלט אצל הגרמנים. לעיתים נראה מצולם עוטה מדי גנרל גרמני, אלא שלא ידוע אם נלווה לכך תפקיד ביצועי או שהמדובר בדרגת כבוד בלבד. מאריץ חזר למולדתו ב-1923, שם נשפט בעוון בגידה, ונידון לשלוש שנות מאסר. אלא שהוא שוחרר ב-1924, לאחר כשלושה חודשים, עם עליית המפלגה הלאומית, בראשות ג'יימס ברי מוניק הרצוג, לשלטון. בשנות השלושים מאריץ עמד בראש תנועה לאומנית קיצונית, בעלת אופי פשיסטי, ואנטישמית. בהמשך לכך, תמכו מאריץ ומפלגתו ברעיונות גזעניים, שעלו בקנה אחד עם התעמולה הנאצית. לאווירה שיצרה מפלגתו היה חלק בכך שדרום אפריקה הגבילה מאוד כניסת יהודים לתחומיה בתקופת הרדיפות של הנאצים באירופה. בשנת 1939 פרסם את ספר זיכרונותיו. בשל דברי ההשמצה האנטישמיים שהפיץ באותו ספר, מאריץ נתבע, הורשע ונקנס בסכום השווה ל-75 פאונד דרום אפריקני.  מאריץ נהרג בתאונת דרכים בפרטוריה, שם גם נקבר, ב-1940.
לקריאה נוספת

Brian Bunting. The Rise of the South African Reich, (1969), Chapter 1: The Birth of the Nationalist Party on the ANC website and says "The following books were written by or about ANC members and are provided here in full"
Manie Maritz, "My lewe en strewe", published by author in 1939 (באפריקאנס, "חיי ושאיפותי" בתרגום חופשי)
Sol Plaatje. Native Life in South Africa: Chapter XXIII — The Boer Rebellion .Correlated by J.G. Orford
"Commando: A Boer Journal Of The Boer War", first published in Great Britain in 1929, ISBN 0-571-08778-7
(יצא לאור גם בעברית: דניס רייץ, קומנדו, הוצאת מערכות, 1952)
דחיינות

| --- | --- |

 גורם:  חוסר, מתח (פסיכולוגיה), הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות 
 קישורים ומאגרי מידע
 MeSH:  D000075682
 
דחיינות היא נטייה או התנהגות המתאפיינת בדחייה או הימנעות של אדם מביצוע פעולה או מטלה בעלת עדיפות גבוהה שהוא מעוניין או צריך לבצע, לטובת פעולה או מטלה בעלת עדיפות נמוכה.
דחיינות מקושרת לרוב לפרפקציוניזם, לדיכאון, להפרעת קשב וריכוז או לחרדה חברתית.
הגורמים לדחיינות > גורמים פיזיולוגיים

מחקרים בנוגע לשורשים הפיזיולוגים של דחיינות נוגעים לרוב בתפקידו של הקורטקס הפרה-פרונטלי. אזור זה במוח אחראי על תפקודים ניהוליים כגון תכנון, שליטה בדחפים וקשב, והוא מתפקד כמסנן על ידי הקטנת גירויים מפריעים באזורי מוח אחרים. פגיעה או נזק באזור זה עלולה לפגוע ביכולת האדם לסנן גירויים מפריעים, דבר הפוגע ביכולת ההתארגנות ובקשב וגורר התגברות הדחיינות. כך הדבר גם לגבי תפקוד האונה הפרה-פרונטלית בהפרעת קשב, שתת-עוררות נפוצה בה.
הגורמים לדחיינות > גורמים פסיכולוגיים

קיים מגוון רב של גורמים פסיכולוגיים לדחיינות, אך ככלל מדובר בסוגיות של חרדה, הערכה עצמית נמוכה, ומנטליות של תבוסתנות. במקרים אלה, הדחיינות מאפשרת לתרץ את הסיבה לכישלון בחוסר השקעה במקום ביכולת נמוכה.
מצבים אלו אופייניים כהשלכות משניות של מצבים כמו לקות למידה והפרעת קשב, אשר עלולים להפגיש את האדם עם חוויות שליליות באופן חוזר ונשנה. ההשפעה שלהם גוברת במיוחד במקרים בהם לא מתקבלת הבנה או תמיכה מתאימה מהסביבה.
גורם אחר לדחיינות עשוי להיות מרדנות - למשל ישנם ילדים אשר מפתחים התנהגות דחיינית (בנושאים כגון סידור חדרם או הכנת שיעורי בית), אל מול נוקשות ההורים, כחלק ממאבקי כוחות ושליטה, כאשר הדחיינות מקבלת משמעות של התרסה כלפי ההורים.
דייוויד אלן מתאר שתי קבוצות של גורמים משמעותיים לדחיינות בעבודה ובחיים ככלל, הקשורים לחרדה ולא לעצלות. הקבוצה הראשונה היא דברים הקטנים מכדי לדאוג בגללם, מטלות שהן הפרעה מעצבנת של שטף העניינים ושניתן לעקפן בקלות; דוגמה לכך היא סידור חדר מבולגן. הקבוצה השנייה היא דברים הגדולים מדי לשליטה, מטלות מפחידות או כאלו שהשלכותיהן על החיים עלולות להיות רבות השפעה; דוגמה לכך היא הצורך של בן בוגר להחליט על סידורי המגורים המתאימים להורה קשיש שמצבו הידרדר.
מי שדחיינות הפכה עבורו לטבע עלול להעריך בהערכת יתר או חסר את היקף המטלה.
הגורמים לדחיינות > גורמים פסיכולוגיים > פרפקציוניזם

דחיינים נחשבים לבעלי מודעות עצמית גבוהה מהממוצע, המבוססת על שאיפות לשלמות והישגיות יותר מאשר על הערכה מציאותית של מחויבויותיהם וכישוריהם.
בהתאם לכך, נהוג לקשר דחיינות עם פרפקציוניזם - נטייה של אנשים להעריך באופן שלילי את ביצועיהם ותוצאות מעשיהם, אנשים החווים פחד עז עד כדי הימנעות מהערכת הכישורים על ידי הזולת, מודעותם העצמית מוגברת והם סובלים מחרדה, מצב רוח רע החוזר ונשנה, וכן וורקהוליזם. לפי ממצאי סלייני (Slaney) (מ-1966) פרפקציוניסטים סתגלתנים נטו פחות לדחיינות לעומת לא-פרפקציוניסטים. לעומת זאת לפרפקציוניסטים שראו בפרפקציוניזם שלהם בעיה, היו רמות גבוהות של דחיינות (וכן של חרדה).
השלכות

דחיינות כרונית עלולה להיות תסמין להפרעה פסיכולוגית או פיזיולוגית. רמה מסוימת של דחיינות היא נורמלית, אך היא הופכת לבעיה כאשר היא מסכלת את התפקוד הנורמלי.
דחיינים עלולים לסבול מדחק, רגשי אשמה, גרימת משבר וגרימת אכזבה לזולת בשל אי עמידתם בהתחייבויותיהם.
כמו כן, ככל שסטודנטים דוחים את המטלות האקדמאיות שלהם, פחות סביר שיצליחו להגיע למצב זרימה במהלך הלמידה.
השלכות > דחיינות קיצונית

דחיינות עלולה להיות הפרעה מתמשכת ומתישה ולגרום למוגבלות. היא עשויה לנבוע מבעיה נפשית כגון דיכאון או ADD. לעומת דחיינות שהיא מצב התנהגותי, בהפרעות אלו ניתן לטפל באופן תרופתי או באמצעות שיחות טיפוליות. תרופות עשויות לשפר את טווח הקשב (ב-ADHD) או לשפר את מצב הרוח הכללי (בדיכאון). טיפול בשיחות עשוי להוות כלי למידה למטופל לדרכי התנהגות חדשות, להתגברות על פחדים וחרדות, ולהשגת איכות חיים טובה יותר.
דחיינות באקדמיה

דחיינות נחשבת לתופעה נפוצה במיוחד בסביבה אקדמית.
הסביבה האקדמית דורשת מחד עמידה בלוחות זמנים של מבחנים והגשת עבודות, ומאידך מציעה שפע אירועים ופעילויות המתחרים על זמנם ותשומת לבם של הסטודנטים.
הדחיינות קשורה לבעיות שבהם נתקלים סטודנטים רבים.
במחקר שפורסם בשנת 1992, 52% מהסטודנטים שהשתתפו בסקר הצהירו כי הם זקוקים לרמה מתונה עד גבוהה של עזרה בשל דחיינות. המצב גרוע במיוחד בעת כתיבת עבודת גמר, אז קיימים התנאים המושלמים לדחיינות - עבודה מנטלית מופשטת בשילוב לוח זמנים גמיש ויעד עמום. לסטודנטים רבים מוכר המצב בו יעשו כל דבר אפשרי, מלבד לגשת לכתיבת העבודה.
סטודנטים חסרי מוטיבציה החשים חוסר שליטה על תהליך הלמידה שלהם נוטים יותר לדחיינות.
יש סטודנטים הסובלים מדחיינות בשל אי ניהול נכון של הזמן או חוסר כישורי למידה, מצב של דחק או כריעה תחת העומס. אחרים סובלים מבעיה רפואית (כמו ADD/ADHD) או מליקוי למידה כמו דיסלקסיה.
ישנן סיבות לדחיינות המוכרות על ידי מערכת החינוך, כמו ליקויי למידה, אשר מטופלות בתוך המערכת על ידי הוראה מתקנת ומתן התאמות לתלמידים (כמו הארכת זמן בחינה, בחינה בעל פה וכדומה).
סוגי דחיינים > דחיין רגוע

לדחיין רגוע תפישה שלילית של חובותיו והוא מפנה את האנרגיות שלו למטלות אחרות. דוגמה לכך הם תלמידים דחיינים, שמתעלמים משיעורי הבית אך ממשיכים לנהל חיי חברה מלאים. דחיינות כזו היא סוג של הכחשה. הדחיין נמנע ממצבים שאינם מהנים ומחליפם במעשים מהנים יותר. במונחים פרוידיאנים, אנשים אלו מסרבים לוותר על עקרון העונג ובמקום זאת מקריבים את עקרון המציאות. ייתכן שאינם נראים כמודאגים מהעבודה הממתינה ומלוח הזמנים הדוחק, אך זו בעיקר התחמקות.
סוגי דחיינים > דחיין מתוח-מפוחד

דחיין מתוח-מפוחד חש לרוב כורע תחת הלחץ, אינו מציאותי בהערכת הזמן, חסר ביטחון בהערכת המטרות וחווה רגשות שליליים רבים נוספים. כשדחיינים אלו חשים כי אין להם יכולת להתמקד או להשלים את מטלותיהם בהצלחה, הם אומרים לעצמם כי הם חייבים לסגת ולהירגע, כי מוטב להרפות לזמן מה, ולהתחיל מחדש למחרת, למשל, בכוחות מחודשים. ה"מנוחה" שלהם זמנית ואינה מועילה, ורק מובילה ללחץ נוסף ככל שהזמן אוזל ורגשי האשמה גוברים בעוד תחושת הכשירות פוחתת. התוכניות והמטלות מועברות ביומן ליום הבא ולשבוע הבא והתנהגות זו הופכת למעגל של כישלון ודחייה, שקשה לפרוץ אותו. זו התנהגות מתישה, בעלת השלכה על החיים ועל מערכות היחסים. כיוון שהם חסרי ביטחון לגבי יכולתם להגשים מטרות, הם חשים פעמים רבות שלא בנוח בחברת אנשים הנראים בטוחים ומכווני-מטרה, עד כדי כך שתחושה זו עלולה להוביל לדיכאון. דחיינים מתוחים-מפוחדים נמנעים לעיתים מחיי חברה, ואפילו מקשר עם חברים קרובים.
דחיינות בלשון

בתרבויות רבות מושג המחר יכול לשמש להבעת דחיינות. הדוגמה הידועה ביותר היא התרבות הספרדית, בה המילה "Mañana" (מחר בספרדית, מבוטא "מַנְיַאנָה") מציינת דחייה שעשויה להיות אינסופית. ברומנית משמש הניב "La paştele cailor" (בפסחא של הסוסים) לציון דחייה למועד לא ידוע.
בתלמוד משמש הביטוי שה"י פה"י, ראשי תיבות של "שבת היום, פסח היום", לתיאור דחיינות בתירוצי סרק.
בעברית ישראלית משמש הביטוי "אחרי החגים" לדחיית כל התחייבות למועד בלתי ידוע, שכן בכל עת מצוי באופק הקרוב חג כלשהו מחגי ישראל המרובים.
בערבית קיים הביטוי "בוקרה פיל מישמיש" שתרגומו "מחר בעונת המשמש" לדחייה למועד בלתי אפשרי.
בתרבות

"המלבוש", סיפור קצר מאת ש"י עגנון מתאר דחיינות ותוצאותיה. הסיפור עוסק בחייט העוסק בתפירת מלבוש לשר, אך הוא דוחה את עבודתו בתירוצים שונים ומסיח את דעתו מן המלאכה, ולכן אינו מסיים את המשימה במועד שנקבע לה. גם כאשר ניתנת לו ארכה, הוא מכלה זמנו בפעולות אחרות, וסופו שנכשל כליל במשימה ומקפח את חייו.
"למה לא עכשיו?" - שיר של טונה ושלומי סרנגה המתאר אדם בדחייה אינסופית של הגשמת שאיפותיו.
ראו גם

תפיסת זמן
טכניקת פומודורו
דחיית סיפוקים
סינדרום הסטודנט
ליקוי בתפקודים הניהוליים
לקריאה נוספת

סרג'יו מרצ'בסקי, אומר ועושה!: לטפל לפי השיטה הקוגניטיבית בהשלכת ה-PROCRASTINATION, נטייה לדחות ולהשהות, הוצאת מכון נתיבים, 1991.
מישל טולייר, היום ולא מחר, אופוס, 2005.
הערות שוליים

1 2  Strub, RL (בספטמבר 1989). "Frontal lobe syndrome in a patient with bilateral globus pallidus lesions". Archives of Neurology. 46 (9): 1024–1027. ISSN 0003-9942. PMID 2775008. {{cite journal}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5  Lee, Eunju (2005). "The Relationship of Motivation and Flow Experience to Academic Procrastination in University Students". The Journal of Genetic Psychology: : Research and Theory on Human Development. Informa UK Limited. 166 (1): 5–15. doi:10.3200/gntp.166.1.5-15. ISSN 0022-1325.
↑  McGarvey, Jason (1 בספטמבר 1996). "The Almost Perfect Definition". Penn State University (באנגלית). נבדק ב-2017-07-16. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Gallagher, R. P.; Golin, A.; Kelleher, K. (יולי 1992). "The personal, career, and learning skills needs of college students". Journal of College Student Development. 33 (4): 301–309. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Procrastination, How To Stop Procrastinating
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538600105171  BnF: cb120751518 (data)  GND: 1025881303  LCCN: sh85107162  NKC: ph784464 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.