stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברזל ואבנים
הערות שוליים

↑  עינב שיף‏, סיכום השנה: מהם אלבומי השנה במוזיקה הישראלית?, באתר וואלה, 16 בספטמבר 2011
↑  עינב שיף‏, איתו לנצח: "ברזל ואבנים" של נעם רותם - אלבומו הטוב ביותר, באתר וואלה, 3 באפריל 2011
↑  תימורה לסינגר, שובר את הקרח, באתר ynet, 1 באפריל 2011
↑  בן שלו, נעם רותם עושה כבוד לרוק הישראלי, באתר הארץ, 23 במאי 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: d70b1980-2163-4b76-a267-b134037246b0
ברית המאבק למען המהפכה

ברית המאבק למען המהפכה (רוסית: Союз борьбы за дело революции) — ארגון מחתרת סובייטי אנטיסטליניסטי של צעירים שהתקיים בין השנים 1950–1951 בברית המועצות.
תולדות הארגון

ברית המאבק למען המהפכה הוקמה במוסקבה על ידי סטודנטים בוריס סלוצקי, יבגני גורביץ' וולדילן פורמן, כולם מן קהילת עבריי ברית המועצות בשנת 1950. הוכנו על ידם גם מצע ומנשר הארגון בהם דובר על הפיכתו של הסוציאליזם המוצהר לתוך קפיטליזם ממלכתי, השלטון הסטליניסטי הוגדר כבונפרטיזם, הוזכר אי קיום זכויות אזרחיות, בחירות רק למיצג שווא כשהתוצאות כבר קבועות מראש, מדיניות חוץ אימפריאליסטית, מצב של אסון בחקלאות. על מנת להפיץ את המסמכים חברי הארגון בנו הקטוגרף (מכשיר שכפול המיועד לכמאה פעולות).
בינואר-פברואר 1951 נעצרו חברי הארגון על ידי מ.ג.ב. וב-13 בפברואר 1952 הוועדה הביטחונית של בית המשפט העליון של ברית המועצות קיבלה החלטה בתיק. בהחלטה נכתב כי קבוצת לאומנים עבריים יצרה ארגון טרור בוגדני שחבריה שמו להם למטרה חיסול צורת השלטון של ברית המועצות בדרכי מרד צבאי וביצוע פעולות טרור כנגד מנהיגי הממשלה הסובייטית והמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. כעונש למנהיגי הארגון יבגני גורביץ', בוריס סלוצקי וולאדילן פורמן נקבע עונש מוות, עשרה מאנשי הארגון קיבלו 25 שנים בכלא, עוד שלושה קיבלו 10 שנים בכלא. חלק מן השנים עד לזיכוי רובם העבירו במחנות עבודה גולאג שונים.
פרט למאיה אולנובסקאיה כולם הודו באשמה. שלושת מנהיגי הארגון הוצאו להורג ב-26 במרץ 1952 וגופותיהם נקברו בבית הקברות "דונסקויה". שאר העצורים ששרדו שוחררו לאחר פתיחת התיק מחדש ב-1956. ב-1989 כל הנאשמים, חלקם לאחר מותם, בתיק הזה זוכו "על בסיס חוסר תוכן ואירוע בו נאשמו".
חמישה מתוך אלו שנשפטו עלו בהמשך לישראל.
חברי הארגון

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  הוצאו להורג  יֶבְֻגֵנִי זִינוֹביֶיבִיץ' גוּרֵבִיץ' (שנת לידה 1931)  בוֹרִיס וְלָדִימִירוֹבִיץ' סְלוּצְקִי (שנת לידה 1932)  וְלַאדִילֶן לֶאוֹנִידוֹבִיץ' פוּרמַן (שנת לידה 1931)  נשפטו לעשר שנות כלא  תָמָרָה לֲעזָרֶבְנָה רַבִּינוֹבִיץ' (שנת לידה 1932)  גָלִינָה אַיִפַאלוֹבְנָה סְמִירְנוֹבָה (שנת לידה 1931)  נִינָה יֶבְגֶניֶיבְנָה אוּפְלִאַנד (שנת לידה 1934)  |  |  נשפטו לעשרים וחמש שנות כלא  אִירֵנָה אִילִינִיצְ'נָה אַרְגִינְסְקַאיָה (שנת לידה 1932)  אִידָה לְבוֹבְנָה וִינִיקוֹבָה (שנת לידה 1931)  פֵלִיקְס מאִירוֹנוֹבִיץ' ווֹיִן (שנת לידה 1931)  גרִיגוֹרִי גְדַליֶבִיץ' מָזוּר (שנת לידה 1931)  וְלָדִימִיר זָכַרוֹבִיץ' מֶלְנִיקוֹב (שנת לידה 1932)  יֶקָטֵרִינָה מִיכַאילוֹבְנָה פַּנְפִילוֹבָה (שנת לידה 1932)  שׂוּשַׂנָּה סוֹלוֹמוֹנוֹבְנָה פֵּצ'וּרוֹ (שנת לידה 1933)  אַלָּה יֶבְגֵניֶיבְנָה רֶייף (שנת לידה 1931)  מַאיָה אָלֶכְסַנְדְרוֹבְנָה אוּלָנוֹבְסְקַאיָה (שנת לידה 1932)  אִינָּה לֶאוֹנוֹבְנָה אֶלְגִיסֶּר (שנת לידה 1930)  |
הערות שוליים

↑  פרטי ולאדילן לאונידוביץ' פורמן בבסיס נתונים "קורבנות הטרור הפוליטי בברית המועצות" של ארגון "ממוריאל" (רוסית)
↑  פרטי יבגני זינובייביץ' גורביץ' בבסיס נתונים "קורבנות הטרור הפוליטי בברית המועצות" של ארגון "ממוריאל" (רוסית)
↑  פרטי בוריס ולדימירוביץ' סלוצקי בבסיס נתונים "קורבנות הטרור הפוליטי בברית המועצות" של ארגון "ממוריאל" (רוסית)
ג'אנפרנקו אספחו

ג'אנפרנקו רנאטו אספחו רייס (בספרדית: Gianfranco Renato Espejo Reyes;‏ 4 במרץ 1988 – 4 ביוני 2011) היה כדורגלן פרואני ששיחק בעמדת הקשר בנבחרת פרו ובמועדונים מליגת העל הפרואנית.
קריירת מועדונים

בשנת 2006 החל אספחו לשחק בקבוצה הבוגרת של ספורטינג קריסטל מליגת העל הפרואנית. הוא שיחק במועדון במשך שלוש עונות, בהן ערך 24 הופעות ליגה והבקיע שני שערים. לקראת עונת 2009 עבר אספחו לחואן אאוריץ', גם היא מליגת העל הפרואנית, וערך במועדון 57 הופעות ליגה בשתי עונות.
בחודש ינואר 2011 חזר אספחו לספורטינג קריסטל, ועד למותו ערך שש הופעות ליגה במועדון.
קריירה בינלאומית

ב-22 באוגוסט 2007 ערך אספחו את הופעתו היחידה בנבחרת פרו, בתיקו 1-1 נגד נבחרת קוסטה ריקה במשחק ידידות.
מותו

ב-4 ביוני 2011 נהרג אספחו בתאונת דרכים.
הערות שוליים

↑  Conozca los fichajes de los equipos peruanos para la temporada 2011 באתר RPP, ‏ 4 בינואר 2011 (בספרדית)
↑  Joven futbolista de Cristal falleció en accidente de tránsito en Tumbes באתר El Comercio, ‏ 5 ביוני 2011 (בספרדית)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ג'אנפרנקו אספחו".
ג'ון ווטון

ערך זה עוסק בצייר. אם התכוונתם למוזיקאי, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  1682 Snitterfield, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  1764 (בגיל 82 בערך) לונדון, ממלכת בריטניה הגדולה 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  ריאליזם 
 
ג'ון ווטון (באנגלית: John Wootton‏; בסביבות 1686 – 13 בנובמבר 1764) היה צייר אנגלי של נושאי ספורט, סצנות קרב ונופים.
ביוגרפיה

הוא נולד בסניטרפילד, ווריקשייר (ליד סטרטפורד), והוא זכור בעיקר כחלוץ בציור נושאי הספורט - יחד עם פיטר טילמנס וג'יימס סימור - ונחשב לצייר מבוקש בז'אנר הזה בזמנו. ציוריו היו אופנתיים מאוד ומבוקשים על ידי אנשי השכבות הגבוהות ביותר של החברה הבריטית. אלה כללו דמויות כמו ג'ורג' השני, מלך בריטניה, פרדריק, נסיך ויילס, ודוכס מרלבורו.
סביר להניח שהוא קיבל הכשרה אמנותית מיאן וויק לפני 1700. ווטון אולי החל את החיים כצייר של משפחת הדוכסים מבופור. עבודתו המוקדמת ביותר ששרדה היא דיוקן הסוס בוני בלק (1711). הוא נשאר פעיל עד מותו בשנת 1764, ובסיסו היה בבירת מרוצי הסוסים האנגלים בניומרקט, והוא הפיק מספר רב של דיוקנאות של סוסים וגם תיעוד מפגשים חברתיים במסגרת ציד או רכיבה.
הוא אימץ סגנון נופי קלאסי המבוסס על אלה של הצייר הצרפתי גספאר דוגה, והציג אותם בכמה ציורי נוף טהורים, כמו גם נופים של בתים כפריים ונושאי סוסים. הוא הציג אלטרנטיבה לאמנים ההולנדים והפלמיים השונים שקבעו בעבר את סגנון הנוף שהיה שכיח בציור בבריטניה, ובאמצעות אמנים מתווכים כמו ג'ורג' למברט, הצייר הבריטי הראשון שביסס קריירה בציורי נוף, השפיע רבות על אמנים בריטים אחרים. כגון תומאס גיינסבורו.
ג'ון ווטון נפטר בלונדון ב־13 בנובמבר 1764.
דוגמאות לציור בעלי החיים שלו ניתן למצוא בגלריית טייט בלונדון, במוזיאון וירג'יניה לאמנויות יפות, בריצ'מונד, במרכז ייל לאמנות בריטית, ובאוסף פורטלנד בגלריית הארלי וקרן.
הערות שוליים

↑  . "Wootton, John". Grove Art Online.
↑  Arline J. Meyer, Wootton, John (1678?–1765), Oxford Dictionary of National Biography, Oxford University Press, 2018-02-06
↑  Meyer, Arline (1984). John Wootton: Landscape and Sporting Art in Early Georgian England. Kenwood House, London: the Iveagh Bequest.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 143710052  ISNI: 0000 0000 6131 4362  LCCN: n85251211  RKD: 85565  SUDOC: 160143748  ULAN: 500025593  VIAF: 26051681   WorldCat (עם VIAF): 26051681
בתי מינסק

|  מידע |
| --- | --- |
 עיר:  ירושלים 
 תאריך ייסוד:  1898 
 קואורדינטות:  31°46′54″N 35°12′51″E﻿ / ﻿31.78159444°N 35.2142°E﻿ / 31.78159444; 35.2142
  (למפת ירושלים מוגדלת) בתי מינסק(למפת ירושלים רגילה) בתי מינסק(למפת הרי ירושלים רגילה) בתי מינסק(למפת הרי ירושלים מוגדלת) בתי מינסק
 
בתי מינסק היא שכונה בירושלים. השכונה הוקמה בידי אנשי כולל מינסק בשנים ה'תרנ"ז-ה'תרנ"ח, 1897-1898. השכונה ממוקמת בין שכונת כנסת ישראל ב' לבין רחוב בצלאל.
שמה הרשמי של השכונה היה "בית הלוי" על שם משפחת הלוויים זלדוביץ' שאביה כיהן בנשיאות כולל מינסק בליטא.
היסטוריה

כולל מינסק היה אחד הכוללים שפעלו בירושלים, בשל מצוקת הדיור של חברי הכולל, פנו לתורמיו של הכולל במינסק וביקשו את עזרתם לרכישת מגרש ובניית בתים עבור החברים. בחג הפסח של שנת ה'תרנ"ז, בביתו של רבה של יהדות מינסק הרב אליעזר רבינוביץ וביוזמת נפתלי משכיל לאיתן, הוכרזה מגבית מיוחדת למטרה זו.
ארבעת אלפי רובלי הכסף שנאספו במגבית זו סייעו לרכישת הקרקע, שטח של 'עשרת אלפים אמה' בין שכונת כנסת ישראל ב' ובין רחוב בצלאל. במקביל נרכש כרם מבעליו הערביים כדי לסלול דרך בין 'בתי מינסק' ובין שכונת מזכרת משה, דרך זו נקראה בהמשך רחוב הנצי"ב.
עם הקמת השכונה נבנה במרכזה בור לאגירת מים, שהניב לכולל מינסק רווחים בשנת הבצורת של 1900 כאשר יתרת המים שנאגרה בבור נמכרה לתושבי מזכרת משה.
בראשית קיומה של השכונה נבנתה בה שורת בתים ובה דירות לעניים מחברי הכולל.
בהמשך, כעבור עשרות שנים, נבנו בכונה עוד דירות שנמכרו בדמי מפתח כמקור הכנסה לכולל מינסק.
לקריאה נוספת

פרשת בנייתם של בתי מינסק, בתוך: משה עקיבא דרוק, שלשה דורות בירושלים, ירושלים תשל"ח, עמ' 65–70
בנימין קלוגר, ירושלים שכונות סביב לה, ירושלים תשל"ט - בתי מינסק תרנ"ז, עמ' 151
ג'אנלוקה מנצ'יני

ג'אנלוקה מנצ'יני (נולד ב-17 באפריל 1996) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הבלם ברומא ובנבחרת איטליה.
קריירת מועדונים

ב-11 בספטמבר 2015, מנצ'יני ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה ב' במשחק נגד פסקארה.
ב-24 בספטמבר 2017, מנצ'יני ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' בתיקו אחת נגד פיורנטינה, כשנכנס כמחליף של רפאל טולוי בדקה ה-25.
ב-4 בפברואר 2018, הוא כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–1 על קייבו ורונה.
ב-17 ביולי 2019, מנצ'יני הצטרף לרומא בהשאלה לעונת אחת בשווי 2 מיליון אירו, עם חובת רכישה בתום העונה בסך 13 מיליון אירו. ב-25 באוגוסט, מנצ'יני ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה במשחק הבית נגד גנואה, כשנכנס כמחליף של חואן חסוס בדקה ה-66, משחק זה נגמר בתוצאת תיקו שלוש. ב-22 בספטמבר, מנצ'יני ספג כרטיס צהוב שני בדקה ה-85 במשחק החוץ נגד בולוניה וכתוצאה מכך הורחק מהמשחק, שלבסוף נגמר בניצחון קבוצתו 1–2. את שערו הראשון בליגה במדי הג'יאלורוסי כבש ב-24 בנובמבר בניצחון הבית 0–3 על ברשה לאחר בישול של בלם אחר, כריס סמולינג.
קריירה בינלאומית

ב-15 במרץ 2019, מנצ'יני זומן לראשונה על ידי המאמן רוברטו מאנצ'יני לנבחרת איטליה לצמד משחקיה נגד נבחרת פינלנד ונבחרת ליכטנשטיין במסגרת מוקדמות יורו 2020. ב-26 במרץ, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים בניצחון 0–6 על נבחרת ליכטנשטיין. כמו כן, הוא נטל חלק באליפות אירופה עד גיל 21 לשנת 2019.
תארים

קונפרנס ליג (1): 2021/22
הערות שוליים

↑  רומא מחתימה את ג'אנלוקה מנצ'יני
↑  איטליה: פאבולטי וקוואליארלה בפנים, באלוטלי נותר בחוץ
↑  מוקדמות יורו 2020: איטליה מחצה את ליכטנשטיין עם שישה שערים
↑  המסע האירופי מתחיל: די באג'יו פרסם את הסגל
| נבחרת איטליה – יורו 2024 |
| --- | --- | --- |
|  1 דונארומה •  2 די לורנצו •  3 דימרקו •  4 בונג'ורנו •  5 קלאפיורי •  6 גאטי •  7 פרטזי •  8 ז'ורז'יניו •  9 סקמאקה •  10 פלגריני •   11 רספאדורי •  12 ויקאריו • 13 דרמיאן •  14 קייזה • 15 בלאנובה • 16 כריסטנטה • 17 מנצ'יני • 18 בארלה • 19 רטגי • 20 זקאני • 21 פג'ולי • 22 אל שעראווי • 23 בסטוני • 24 קמביאזו • 25 פולורונשו • 26 מרט • מאמן: ספאלטי |  1 דונארומה •  2 די לורנצו •  3 דימרקו •  4 בונג'ורנו •  5 קלאפיורי •  6 גאטי •  7 פרטזי •  8 ז'ורז'יניו •  9 סקמאקה •  10 פלגריני •   11 רספאדורי •  12 ויקאריו • 13 דרמיאן •  14 קייזה • 15 בלאנובה • 16 כריסטנטה • 17 מנצ'יני • 18 בארלה • 19 רטגי • 20 זקאני • 21 פג'ולי • 22 אל שעראווי • 23 בסטוני • 24 קמביאזו • 25 פולורונשו • 26 מרט • מאמן: ספאלטי | איטליה |
בתי נחושת (ישראל)

בית טוכלר - בית נחושת ברחוב תל-מאנה בחיפה
קטלוג בתי הנחושת ותמונת בית טוכלר בעת בנייתו
בית גרונדמן - ברחוב החורשה בחיפה
בית הנחושת של משפחת רוקנשטין, הנמצא בתוך מתחם "ארוח רוקנשטין", הר כנען צפת. הובא לארץ מגרמניה ב-1933
במהלך העלייה החמישית הוקמו בארץ ישראל מספר בתים טרומיים שחלקם היו בתי נחושת.
בתים אלו נבנו על ידי "החברה הגרמנית לבתי נחושת בע"מ" (Deutsche Kupferhaus - Gesellschaft m.b.H), שהוקמה על שרידי חברת "הירש מפעלי נחושת ופליז" של זיגמונד הירש (1953-1882), בגרמניה. רעיון בניית הבתים מנחושת לא היה חדש. פיתוחם החל מסוף שנות ה-20 של המאה העשרים, והתאים לגישות האדריכלות המודרנית שהחלו תופסות תאוצה בגרמניה. ב-1922 נערכה בגרמניה תחרות תכנון בניינים מודולריים. ולטר גרופיוס זכה בתחרות ובבנייה זכתה חברת הירש. כדרכם של אדריכלים מודרניסטיים הם היו אחראים על מכלול שלם לבית כולל ריהוט, אבזור, קישוט וכיוצא בזה. הקירות היו מוטבעים מראש וצבועים, גודלי החדרים היו אחידים בגודלם והבידוד נעשה בעזרת אלומיניום ואזבסט.
בשנות ה-30 אסרו השלטונות הגרמניים להוציא כספים מגרמניה, אך ציוד זה או אחר הותר להוצאה. עולים בעלי כספים בגרמניה חיפשו אפיקים על מנת לממש את רכושם ולהכלל בהסכם העברה שנחתם ב-1933 ואיפשר ליהודים להעביר רכוש שנקנה בגרמניה לתחומי המנדט הבריטי. כך תוכננו שלדי פלדה על ידי ברונו קליצקי ודב איתן, נבנו בגרמניה במפעל בהלר ויובאו לארץ. סוג בתים אחר היו צריפי עץ שכמו בתי הנחושת יוצרו בגרמניה ויובאו ארצה.
רנה שוורץ, חותנו של הירש, קנה את הזכויות על בתי הנחושת, שינה את שמם לשמות "ארצישראליים" כ-"שרון" ו"חיפה". והחל לשווק מחדש את בתי-הנחושת. הבתים נקנו בגרמניה בחלקים, הובאו באונייה והורכבו מחדש. הערכות כללו את כל שצריך לבית מודרני - חלונות, דלתות, חיבורי חשמל (תוצרת AEG), קירות צבועים, תחריטים על הקירות דמויי טפטים, תריסים נגללים, חלונות פנימיים לסירקולציה של אוויר, חימום מרכזי ורעפים שטוחים. המחיר נע בין 6550 מארק לדגם הזול ל-19450 מארק לדגם היקר. כמו כן ניתן היה להוסיף, תמורת תשלום, דלתות פנימיות נוספות או חלונות כפולים וארונות קיר.
על פי פרסומי היצרן ניתן היה לבנות את הבתים מחדש ביום עבודה אחד, אך ככל הנראה, וגם משיקולים טופוגרפיים, הבנייה נמשכה זמן רב יותר. הבתים הצדיקו את פרסומם כמבודדים, למעט בעיות ייצור בגגותיהם (כתוצאה מהשמש המזרח תיכונית). הבריטים ראו בבתים אלו בתים זמניים (בדומה לצריפי עץ) וככאלו ניתנו להם רישיונות זמניים לשנה.
הבית הראשון שהובא לארץ בשנת 1933 הוקם על ידי משפחת רוקנשטיין בצפת.
על פי גילברט הרברט נרכשו לחיפה כ-11 בתים כאלה. בית ברחוב הרבי מלובביץ בצפת, בית בפתח תקווה שנמכר מיד כחומר נחושת, ובית או שניים ברמת גן. רוב הבתים נהרסו (וחלקם עלה באש). הבתים ששרדו הוגדרו כבתים לשימור.
נכון ל-2017 בחיפה נמצאים הבתים ברחוב החורשה 9 (בית אלכסנדר גרונדמן), ברחוב לאונרדו דה וינצ'י 5 (בית זלמה שונפלד), וברחוב תל מאנה 20 (בית ד"ר (למשפטים) טוכלר).
בתים נוספים שהיו בחיפה היו בית נוימן הוקם בדרך הים 147 שנשרף, ברחוב התמר 3 הוקם בית קליסקי (מאוחר יותר נאומן) שנשרף באפריל 2003 (ערב ליל הסדר), וברחוב סמולנסקין 23, בית ד"ר אלפרד שמוקלר, רופא בית הספר הריאלי. הבית שימש לתקופה קצרה כמעון לילדים חשוכי מרפא. הבית נהרס ב-1972.
לקריאה נוספת

Gilbert Herbert, Gropius, Hirsch & the Saga of the Copper Houses, Faculty of Architecture and Town Planning, Technion - Israel Institute of Technology, 1980
Friedrich von Borries, Jens-Uwe Fischer, Heimatcontainer - Deutsche Fertighausser in Israel, 2009
יואכים טרזיב, בתים צנועים וטירות נחושת: יחידות מגורים טרומיות בדרכן לארץ, זמנים 96, 2006, עמ' 68–75
עמירם ברוטמן, בתי הנחושת בחיפה, מבנים - עיתון לענף הבנייה, מס' 1, 1981, עמ' 40–41
מעוז אלון, בית מנחושת - רעיון מבריק, כלבו, 3 במאי 1991
אילנה ונונו, בתי נחושת
הערות שוליים

↑  Myra Warhaftig, They Laid the Foundation, Lives and Works of German-Speaking Jewish Architects in Palestine 1918-1948, berlin 2007, pp. 241. (באנגלית)
↑  המפעל קיים עד היום (Böhler)
↑  למשל הבניינים ברח' קדימה 39 ושדרות מוריה 40 (שניהם בחיפה)
↑  למשל בית נאומברג בסמולנסקין 24 בחיפה שנהרס
↑  ראו ב"לקריאה נוספת"
↑  שמתוכם מוכרים שישה. ההבדלים נובעים, כנראה, במספר הבתים שהוגשו להם תוכניות אל מול מספר הבתים שהוקמו בפועל
↑  בתים אלו נמצאים באזור שהיסטורית כונה כרמל צפוני, אך כיום הם נמצאים בגבול רמת התשבי ומרכז הכרמל
↑  טוכלר (וגם אחר בשם הרברט מרקוביץ) היה מפקח מטעם החברה על בניית הבתים. הבית הוא מדגם "ירושלים"
↑  נוימן היה נציג המכירות של החברה בארץ. הדגם הוא "לבנון" שהיה הדגם הגדול
↑  הבית מסוג "חיפה"
↑  נסים לוי ויעל לוי, רופאיה של ארץ ישראל 1799–1948; עריכת תוכן, עיצוב וסדר: חדוה רוקח, איתי בחור, זכרון יעקב: איתי בחור הוצאה לאור, 2012 (הוצאה שנייה), עמ' 417
↑  רות סמדר (שמוקי), מחברות הגרעין הראשון של קיבץ מעגן מיכאל בהספד על אביה
↑  אורי נחליאלי, לתולדות שכונת אחוזה בחיפה, בתוך ירושלים וארץ ישראל - מאמרים ומחקרים בידיעת הארץ, אריאל, כרך 68–70, ינואר 1990, עמ' 215
ג'אנמרקו פוצקו

ג'אנמרקו פוצקו (באיטלקית: Gianmarco Pozzecco; נולד ב-15 בספטמבר 1972) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל איטלקי המשמש כמאמן נבחרת איטליה בכדורסל.
קריירת משחק

פוצקו, שנולד בגוריציה וגדל בטריאסטה, ערך את הופעת הבכורה שלו בשנת 1991 בסרייה א'2, הליגה השנייה, במדי פלקנסטרו אודינה. הוא נשאר במועדון בעונה שלאחר מכן, בסרייה ב'. ב-1993 עבר לליבורנו, שם שיחק עונה אחת. לאחר מכן עבר לפלקנסטרו וארזה, במדיה זכה באליפות איטליה ב-1999 - העשירית של וארזה והראשונה מזה למעלה משני עשורים - ומיד לאחר מכן גם בסופר קאפ האיטלקי בכדורסל. בעונת 2000/01 קלע פוצקו בממוצע 27 נקודות למשחק בסרייה א'.
ב-2001 ניסה להצטרף ל-NBA והשתתף בליגת הקיץ במדי טורונטו ראפטורס, אך לא הצליח לקבל חוזה בליגה.
מ-2002 עד 2005 שיחק בפורטיטודו בולוניה, וב-2004 אף הגיע עימה לגמר היורוליג, בו הובסה 74–118 על ידי מכבי תל אביב. ב-2005, עקב סכסוכים עם המאמן יסמין רפשה, הוא הוצא מהסגל וסיים את העונה בבאסקט סרגוסה מהליגה הספרדית השנייה בכדורסל.
בעונת 2005/06 חתם פוצקו על חוזה לשנה בחימקי מוסקבה הרוסית, ולאחר מכן האריך את חוזהו גם לעונת 2006/2007, בה שיחקה הקבוצה בגביע יול"ב.
בעונת 2007/08 חזר פוצקו לאיטליה. בתחילה נראה היה שהוא יצטרף לווירטוס בולוניה, אבל בסופו של דבר, ב-25 ביולי 2007 הוא חתם על חוזה לשנה באורלנדינה באסקט. פוצקו ויתר במפתיע על הצטרפותו לווירטוס בולוניה זמן קצר לפני החתימה, לטענתו "כי לא ראה את עצמו נכנס לאולם של וארזה עם החולצה של וירטוס".
לאחר עונה סדירה טובה, עם ממוצעים של כמעט 18 נקודות ו-8 אסיסטים למשחק, הצהיר פוצקו שהוא רוצה לפרוש מכדורסל לאחר הפלייאוף. ב-15 במאי 2008 הוא נפרד מהכדורסל שלוש דקות לסיום משחק הפלייאוף בין אבלינו לאורלנדינה, כשהמשחק כבר הוכרע, עם הדחת הקבוצה. המשחק הופסק כדי לאפשר לפוצקו את מחיאות הכפיים של הקהל והשחקנים.
קריירת משחק > בנבחרת

פוצקו הצטרף לנבחרת איטליה בכדורסל ב-1997, ובשנה שלאחר מכן השתתף באליפות העולם; עם זאת, ויכוחים עם המאמן בוגדן טנייביץ' השאירו אותו מחוץ לסגל הנבחרת ליורובאסקט 1999. המאמן האיטלקי החדש קרלו רקלקאטי נתן לו לחזור לנבחרת, ואף על פי שלא זומן ליורובאסקט 2003, פוצקו היה חלק מהמשלחת האיטלקית לטורניר הכדורסל באולימפיאדת אתונה (2004).
בטורניר האולימפי זכתה איטליה במדליית הכסף. פוצקו הוביל את טבלת האסיסטים נגד ניו זילנד וסרביה ומונטנגרו, רשם דאבל דאבל של 12 אסיסטים, שיא טורניר, 10 נקודות, 4 חטיפות ו-4 ריבאונדים בניצחון 8952 על סין של יאו מינג במשחק הלפני אחרון בשלב הבתים והוביל את רשימת הקלעים של איטליה עם 17 נקודות בניצחון 76–75 על ארגנטינה. הוא הוביל עם שישה אסיסטים מול פוארטו ריקו ברבע הגמר וקלע 17 נקודות כולל 4 שלשות מול ליטא בחצי הגמר. בגמר הוא קלע 12 נקודות והוביל יחד עם מתאו סוראניה את טבלת הקלעים של איטליה בהפסד לארגנטינה 69–84.
הוא הופיע במדי הנבחרת גם ביורובאסקט 2005, וקלע 10 נקודות בממוצע למשחק.
קריירת אימון

לאחר פרישתו ממשחק שימש פוצקו מספר שנים כשדרן ספורט בסקיי ספורט ובספורטיטליה, וב-13 בנובמבר 2012 מונה למאמן הראשי של אורלנדינה באסקט, הקבוצה בה סיים את קריירת המשחק שלו. ב-2014 חזר לפלקנסטרו וארזה כמאמן ראשי. ב-3 ביולי 2015 הוא נפרד מווארזה ולמחרת חתם בקבוצת הליגה האדריאטית צדביטה זאגרב מקרואטיה כעוזר מאמן. במדי צדביטה זכה בשני דאבלים (זכייה באליפות ובגביע הקרואטי בכדורסל באותה עונה) רצופים ובסופר קאפ האדריאטי.
ב-27 במרץ 2018 חתם על חוזה לשנתיים כמאמן הראשי של קבוצתו לשעבר פורטיטודו בולוניה.
ב-11 בפברואר 2019 חתם פוצקו בדינמו סאסארי מהסרייה א'. הוא זכה עימה בסופר קאפ האיטלקי בכדורסל וביורופקאפ בעונת 2018/2019, אך נפרד מהקבוצה בסוף העונה.
ב-30 ביוני 2021 מונה פוצקו לעוזרו של אטורה מסינה באולימפיה מילאנו מהיורוליג. בסיום העונה הוא נפרד ממילאנו לאחר שמונה למאמן נבחרת איטליה בכדורסל.
פוצקו הוביל את נבחרת איטליה לרבעי הגמר ביורובאסקט 2022, בו הודחה על ידי צרפת בהארכה 85–93, ובמונדובאסקט 2023, בו הודחה על ידי ארצות הברית 63–100.
ב-25 באוקטובר 2023 מונה למאמן אסוול ליון-וילרבאן מליגת העל הצרפתית והיורוליג, אך פוטר ב-6 בינואר 2024.
הערות שוליים

↑  וולטר פוקי. "Provaci ancora, Pozzecco sarai il Gattuso della Fortitudo". לה רפובליקה. נבדק ב-2024-01-19.
↑  "Pazza idea Sutor, un Pozzecco di soldi per beneficenza". Il Resto del Carlino. 11 באוגוסט 2011. נבדק ב-2024-01-19. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  סטטיסטיקות, באתר basketball-reference.com
↑  מכבי תל אביב אלופת אירופה, באתר ynet, 1 במאי 2004
↑  פוצקו חתם בחימקי מוסקבה, באתר וואלה, 14 באוגוסט 2005
↑  מרקו מארטלי. "Pozzecco fa dietrofront: "Non vengo più"". לה רפובליקה. אורכב מ-המקור ב-17 באוגוסט 2021. נבדק ב-2024-01-19. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "2004 Olympic Games: Tournament for Men". פיב"א. נבדק ב-2024-01-19.
↑  איטליה נגד סין, באתר פיב"א
↑  איטליה נגד ארגנטינה, באתר פיב"א
↑  איטליה נגד פוארטו ריקו, באתר פיב"א
↑  איטליה נגד ליטא, באתר פיב"א
↑  כדורסל: ארגנטינה ניצחה את איטליה וזכתה בזהב, באתר ynet, 29 באוגוסט 2004
↑  פרופיל, באתר יורובאסקט 2005
↑  "Ufficiale: sarà Gianmarco Pozzecco il nuovo allenatore della Dinamo Sassari" [רשמי: ג'אנמרקו פוצקו הוא המאמן הראשי החדש של דינמו סאסארי]. Basket Universo (באיטלקית). 11 בפברואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Gianmarco Pozzecco is completing the Olimpia Milano's coaching staff". אולימפיה מילאנו. 30 ביוני 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  לא נשברת: צרפת גברה על איטליה ועלתה לחצי, באתר ערוץ הספורט, 14 בספטמבר 2022
↑  ארה"ב הביסה 63:100 את איטליה ועלתה לחצי גמר אליפות העולם, באתר ערוץ הספורט, 5 בספטמבר 2023
↑  מאמן חדש לנועם יעקב: ג'יאנמרקו פוצקו חתם בווילרבאן, באתר ערוץ הספורט, 25 באוקטובר 2023
↑  אחרי כחודשיים וחצי: ג'אנמרקו פוצקו סיים את דרכו בווילרבאן, באתר וואלה, 6 בינואר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICCU: LO1V434790
בתי ניסן ב"ק

בתי ניסן ב"ק, 1925
בתי ניסן ב"ק במפת ירושלים, שנות ה-20
בתי ניסן ב"ק בעמק; מימין: חומת העיר העתיקה ושער שכם. המבנה הגדול ליד השכונה הוא קולג' שמידט. על רכס הר הזיתים באופק מימין - כנסיית אוגוסטה ויקטוריה. צילום ממנזר נוטרדאם 1950
בתי ניסן ב"ק היו ארבע שכונות יהודיות ששכנו סמוך לשער שכם בירושלים מסוף המאה ה-19 עד מאורעות תרפ"ט ב-1929. השכונה "קריה נאמנה" (אשל אברהם) הוקמה על ידי ראשוני העולים מגאורגיה שעלו לארץ בעת החדשה בשנת 1863. הם התיישבו בעיר העתיקה בירושלים, והקימו בשנת 1876 שכונה מחוץ לחומות - קריה נאמנה.
היסטוריה

הבתים הראשונים נרכשו בשנת 1875 על ידי ניסן ב"ק, חסיד רוז'ין, מעסקני העדה האשכנזית בירושלים, במסגרת תהליך "היציאה מן החומות". ניסן ב"ק שאף להקים שכונה לאנשי הקהילה החסידית שגרו בצפיפות בעיר העתיקה. שמה של השכונה נקרא תחילה "אהלי משה ויהודית" על שם משה מונטיפיורי ורעייתו, ובהמשך שונה ל"קריה נאמנה". בניגוד לרוב השכונות שהוקמו עד לשנה זו, שכנה "קריה נאמנה" מצפון לעיר העתיקה ולא במערבה, על הדרך ליפו, כנראה בגלל חוסר מקום ומחירי הקרקע הגבוהים שם.
השכונה לא התפתחה כמתוכנן, כנראה מחמת חוסר קונים למגרשי החברה, ורק על חלק מהאדמות שנרכשו נבנו בתים. על ראשיתה של השכונה כתב אליעזר בן-יהודה: ”בשנה ההיא [תרל"ה] כונן ר' נסים ב"ק חברה אחרת, ויקן אדמה מצפון לירושלם על דרך ההולך שכמה, ויבן שם כעשרים בית – ועוד יש להחברה הזאת אדמה הרבה, אפס מאין כסף עמדה החברה מבנות עוד”.
בהמשך נמכרו חלק מאדמות החברה והוקמו שלוש שכונות לעדות אחרות: "אשל אברהם" לעדת הג'ורג'ים, "בית שמואל" ליוצאי הקווקז ו"עיר צדק" ליוצאי סוריה ועיראק. מכלול השכונות, כונה בפי תושבי ירושלים "בתי ניסן ב"ק" (ביידיש: "נישע ב"ק'ס הייזער"), ובשנת 1898 הוא כלל 120 בתים.
ב-1884 נבנה במתחם "אהלי יעקב" שבשכונת "קריה נאמנה" בית כנסת בעזרת תורם יהודי. ערב מאורעות תרפ"ט פעלו בשכונה 14 בתי כנסת והתנהלו בה חיי קהילה פעילים לצד השכנים הערבים.
סופה של השכונה היהודית הגיע במאורעות תרפ"ט. ביום שישי, י"ז באב תרפ"ט (23 באוגוסט 1929), יצא המון מוסת מהמסגדים בהר הבית לאחר תפילת יום השישי לכיוון השכונות היהודיות בעיר החדשה דרך שער יפו ושער שכם. האספסוף שצעד דרך שער שכם פנה תחילה לשכונת מאה שערים ולאחר שנהדף משם עבר לתקוף את שכונת ניסן ב"ק. הפורעים הערבים רצחו בשכונה שמונה יהודים, פצעו אחרים, בזזו רכוש ושרפו בתי כנסת ובתים נוספים. לאחר המאורעות עזבו רוב התושבים היהודים את בתיהם ורק מעט יהודים ספרדים נשארו. רוב הבתים נתפסו על ידי מוסלמים ונוצרים.
בעשור הראשון של המאה ה-21 חודשה התיישבות יהודית בבתי ניסן ב"ק על ידי כמה משפחות יהודיות. בסוף שנת 2006 התגוררו בשכונה חמש משפחות יהודיות ובתחילת שנת 2011 התגוררו בשכונה שמונה משפחות יהודיות.
הערות שוליים

↑  מפת ירושלים בהוצאת יוסף לוי חגיז, 1919 בערך, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  על פי ספר ישעיהו, פרק א', פסוק כ"א (החוקר אברהם לונץ מכנה את השכונה לעיתים "עיר הצדק" על פי ספר ישעיהו, פרק א', פסוק כ"ו)
1 2 3 4  יהושע בן אריה, עיר בראי תקופה - ירושלים החדשה בראשיתה, יד בן צבי, עמ' 164-163
↑  אליעזר בן-יהודה, ירושלם החדשה, פרויקט בן-יהודה
↑  ירושלם, חבצלת, 13 ביוני 1884
↑   אלידע בר שאול, ‏סנדלים תנכיות ברחוב הנביאים, בערוץ "אורות – טלוויזיה יהודית"
↑  ישראל עמיקם, המתקפה על היישוב היהודי בא"י בתרפ"ט, חיפה: אלול תרפ"ט, ההתקפה על ירושלים
↑  חסידים עם טוריא, אתר כיפה, י"ט טבת תשס"ז
↑  ניר חסון, נקודת החיכוך החדשה במזרח ירושלים, באתר הארץ, 15 באפריל 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007604596405171