stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ספר הדקדוק הפנימי

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  דויד גרוסמן
 שפת המקור:  עברית
 תורגם לשפות:  איטלקית, הולנדית, אנגלית, פינית, צרפתית, גרמנית, שוודית, נורווגית, דנית, ספרדית, פולנית, פורטוגזית
 סוגה:  רומן
 הוצאה
 הוצאה:  הקיבוץ המאוחד, ספרי סימן קריאה
 תאריך הוצאה:  1991
 מספר עמודים:  323
 סדרה
 סדרת ספרים:  הספריה החדשה
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001232616, 002142011, 002904390
סֵפֶר הַדִּקְדּוּק הַפְּנִימִי הוא ספר עברי מאת הסופר הישראלי דויד גרוסמן, שהתפרסם בשנת 1991. זהו מעין רומן חניכה של גיבור הספר, אהרון קליינפלד, במהלך ארבע שנות התבגרותו, מגיל עשר עד ארבע עשרה וחצי, בשכונת בית הכרם בירושלים. בספר נחשפות מערכות היחסים המורכבות בתוך המשפחה ומחוצה לה ומשתקפים מערכי הנפש הפנימיים והמפותלים של גיבור הספר, אהרון – והכל על רקע תיאור ריאלי גדוש ומפורט של הווי ישראלי בשנות השישים של המאה העשרים. "ספר הדקדוק הפנימי" נחשב לאחת היצירות החשובות שנכתבו בישראל בשנות התשעים.
עלילה

אהרון קליינפלד מתגורר עם הוריו, סבתו החולה ואחותו הבכורה, יוכי, בשכונת בית הכרם בירושלים בשנות השישים של המאה העשרים. הספר מתמקד בקורותיו של אהרון סביב גיל הנעורים, בהתפתחותו הפיזית והפנימית, ובמערכת היחסים המורכבת שבינו ובין הוריו, בינו ובין חבריו ובינו לבין המבוגרים שבסביבתו.
גופו של אהרון חדל לגדול בגיל 10 למגינת לבו, ובמיוחד למגינת לבה וכעסה של אמו. היא חוששת שהוא יבייש את המשפחה בנמיכות קומתו שתוצג לראווה בחגיגת הבר-מצווה הקרבה והולכת, ושבתכנונה ומימונה עסוקים מאוד היא ובעלה. במהלך הזמן מתחיל אהרון לאהוד את הפער שנוצר בין התפתחותו הנפשית המורכבת לבין התפתחותו הגופנית, כאשר הוא מסרב להפוך לחלק מעולמם של המבוגרים. הוא מעדיף לזכור את הילד המיוחד שבו ולא להפוך לאחד מהמבוגרים, שיש להם מעין קוד שווה.
כי אולי יש דברים שמשתכחים בהתבגרות הזאת, קשה להגדיר בדיוק מה, אבל הרי בוודאי יש משהו שעושה את המבוגרים כולם דומים קצת זה לזה, לא בפרצוף, כמובן, גם לא באופי, אבל בדבר אחר שקיים בכולם, בדבר שהם כולם שייכים לו, ואפילו מצייתים לו
לצד ההתעמקות בנבכי הנפש של אהרון וביחסיו המורכבים עם חבריו ועם משפחתו באמצעות זרמי תודעה, ובמסגרת התעמקות זו, מתאפיין הספר בתיאורים מפורטים וריאליסטיים למדי של האווירה בבית, של החפצים, המאכלים, הריחות, השפה, צורות דיבור, הדיאלוגים והסביבה הקרובה, ובייחוד מעין "משולש רומנטי" שמתפתח בינו לבין יעלי וחבר ילדותו, גדעון ומסלים בזמן שגדעון ויעלי יוצאים למחנה משותף לשתי תנועות הנוער שלהן בצפון הארץ והייסורים של אהרון שנשאר בירושלים עקב הבגידה האפשרית מצד שניהם, ערב מלחמת ששת הימים.
דברי גרוסמן על הספר

בריאיון שנתן גרוסמן לזיסי סתווי הסביר הסופר את השם המיוחד:
דקדוק זה במובן של לדקדק עם עצמי. אהרון אינו מוותר לעצמו. הוא מדקדק עם עצמו כחוט השערה [...] אני כתבתי ספר שלם כדי להבין מה זה הדקדוק הפנימי של ילד אחד ושמו אהרון.
על ההתמקדות בפרטים הקטנים אומר המחבר, שהספר נסב על ההתנגשות בין הרוחני-הכללי, לבין המוחשי-הקונקרטי. בין הרוח של גיבור הספר, אהרון, לבין החומרנות הבשרנית של הוריו. גרוסמן מלווה את אהרון למקומות שבהם הוא והקורא נתונים לעריצות ולשרירות חיצונית. הוא מתאר את המפגש שבין הנפש והבשר, מפגש שקיים בגיל ההתבגרות ובגיל הזקנה כאחד. זהו מעין ספר אלגיה, מסכם גרוסמן, ספר שמכיל קינה חרישית, לא זועקת, בניגוד לספרו הקודם, "עיין ערך אהבה", שעסק בשואה.
נושאי הספר על פי הביקורת

חנה הרציג מגלה בספר עיסוק אובססיבי שמאפיין את הדור הספרותי: גבולותיה של הזהות הפרטית והמאבק בינה ובין העולם החיצוני שמאיים, באופן טבעי לפלוש אל הפרטי. עצירת הגדילה של אהרון היא בעצם מאבק התמרדותו של האני כנגד החוץ.
אברהם בלבן - רואה באמו של אהרון, הינדה, את מוקד הרוע שבהשתלשלות הסיפור. לדעתו הנושא המרכזי של הספר הוא "הרסנותה ונזקיה של האימהות". אמנם אהרון חדל לגדול בגיל 10, אך הסיבה האמיתית לעצירת הגדילה, לדעתו, היא אמו שמקטינה ומשפילה אותו. הינדה היא סוג של מפלצת, גורגונה, בשערה, בשפת הגוף שלה ובאורח דיבורה. זוהי אמא יהודיה שתלטנית, שמדגישה את חשיבות החומר על פני הרוח, ואשר מלעיטה את בני ביתה באוכל בלבד. אין בבית ספרים כלל, ועיסוקה של האם הוא בעיקר בבישול ובניקיונות. היא מתעסקת בהכנות לבר-מצווה של בנה, כביכול לטובתו, אך לאמיתו של דבר, מה שמניע אותה זה דעת הקהל.
"ספקה אמא כפיים והצמידה את אהרון אל לבה ואושר דק ובלתי מצוי נזדרזף לאורך פניה, שלכולם יצאו העיניים"
גם האב ממלא את מקומו ברדיפה חומרנית, גם אם בצורה פחות שתלטנית ויותר עילגת לכאורה. כאשר ההורים מזמנים את אהרון לשיחה עם האב, והילד כמה לאיזה גילוי נפשי-רוחני מהדהד, מסביר בסופו של דבר האב את תכלית השיחה:
התברר שאבא רוצה שאהרון יאסוף בדרך כרטיסי אוטובוס משומשים של נסיעות לתל-אביב הלוך וחזור, מועצת הפועלים משלמת על זה החזר הוצאות בלי לשאול שאלות וזה כסף טוב.
עולמו של אהרון עמוס בסתירות. מצד אחד הוא מתחנן לגדילה, ומהצד השני הוא חושש להצטרף לעולמם המכוער של המבוגרים. מצד אחד הוא איש הרוח ומצד שני הוא עסוק בכל מהותו בענייני גופו. מצד אחד הוא נמשך אל המין ומצד שני הוא נרתע ממנו.
גרשון שקד גורס במאמרו, שחיי המשפחה הנורמטיבית ביותר הם חיים מורכבים מאוד. הבורגני והבנאלי לכאורה מסתירים מעמקים מורכבים של חיי נפש מסובכים. אשר לשפה, גרוסמן מיטיב למזג בין אוצר המילים של היהודי הגלותי לבין העברית הצברית, ויוצר מעין מערכת לשונית אחת שמשדרת אמינות. השפה של גרוסמן מבשרת המשכיות ולא מהפכה. במרכז היצירה עומד טקס בר המצווה והפער שבין הטקס הפורמלי והמסורתי לבגרות הפיזית והרגשית של הגיבור – הוא אחד ממרכזי הצומת העיקריים של היצירה. זהו רומן בגנות המבוגרים ובסירוב להתבגר, טוען שקד.
מרית בן ישראל כותבת בספרה על "ספר הדקדוק הפנימי", שהוא נסוב בעיקרו על מערכת היחסים שבין אהרון לבין גופו. אהרון משתדל להשתלט על גופו ולהכתיב לו שפה חדשה.
ראו גם

רומן חניכה
הדקדוק הפנימי (סרט)
לקריאה נוספת

יונתן אמיר, "גוף נפש ומה שביניהם", ישראל היום, 15 בדצמבר 2010, עמ' 27
יוחאי אופנהיימר, "הרחק מן הזמן הסואן", דבר, 24 במאי 1991, עמ' 19
יוסף אורן, "עלילת ההתבגרות ומשמעותה הפוליטית", העט כסופר פוליטי, יחד, 1992, עמ' 39 -56
דורית הופ, "בין פופיקלעך לכנפיים; עיון ב'ספר הדקדוק הפנימי' לדויד גרוסמן", עלי שיח (38) 1996, עמ' 13 - 25
רות בלונדר, ספר הדקדוק הפנימי – דויד גרוסמן, לתלמידי מגמת ספרות
אמיר קלוגמן, גוף פוגש שפה: קריאה פסיכואנליטית בסיפוריו של דויד גרוסמן, הוצאת רסלינג, 2022, הפרק "קפיאת הגוף והתנתקותו מהשפה", עמ' 313–332.
הערות שוליים

↑  ראו רשימת היצירות החשובות בכל אחד מששת העשורים הראשונים של המדינה, שהתפרסמה בידיעות אחרונות, שבעה לילות, 11 באפריל 2008
↑  זיסי סתוי, "דוד גרוסמן מחזיק לגיבורו את היד", ידיעות אחרונות, המוסף לשבת, 22 במרץ 1991, עמ' 22 - 23
↑  חנה הרציג, "ספר הדקדוק הפנימי": הקול אומר אני, האוניברסיטה הפתוחה, 1968 עמ' 273
↑  אברהם בלבן, "אמא מדוזה; ספר הדקדוק הפנימי מאת דוד גרוסמן", תשע אמהות ואמא, הקיבוץ המאוחד, 2010, עמ' 48 - 66
↑  גרשון שקד, "דיוקנו של האמן מבית-הכרם כאיש צעיר", ידיעות אחרונות, 19 באפריל 1991, המוסף לשבת, עמ' 21 - 22
↑  מרית בן ישראל, כשדויד גרוסמן פגש את ויטו אקונצ'י : על אמנות הגוף בספר הדקדוק הפנימי / מרית בן ישראל, הקיבוץ המאוחד, 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008876988005171
איגור פטרנקו

| --- | --- |

 לידה:  23 באוגוסט 1977 (בן 47) גרמניה המזרחית פוטסדאם, גרמניה המזרחית
 סוגה מועדפת:  היסטוריה, מדע בדיוני, אקשן
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 תקופת הפעילות:  מ-2000
 מקום לימודים:  בית הספר הגבוה למשחק על שם מיכאיל שצ'פקין (2000) 
 בן או בת זוג:  אירינה לאונובה (2000–2004)  יקטרינה קלימובה (2004–2014) 
 פרסים והוקרה:  פרס ניקה (2002)  פרס הפדרציה הרוסית (2002)  פרס שירות הביטחון הפדרלי הרוסי  פרס משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית בתחום התרבות והאמנות 
 http://www.igorpetrenko.ru
 פרופיל ב-IMDb
 
איגור פטרוביץ' פטרנקו (נולד ב-23 באוגוסט 1977, בפוטסדאם, גרמניה המזרחית) הוא שחקן תיאטרון וקולנוע רוסי. חתן פרס הפדרציה הרוסית (2002). חבר איגוד הקולנוענים של הפדרציה הרוסית (מ-1 באפריל 2009).
הוא נוטה לגלם דמויות של קציני צבא, שוטר במשטרה או סוכן שירותי הביטחון הפדרליים בחלק גדול מהעיבודים הקולנועיים והטלוויזיוניים שבהם השתתף.
ביוגרפיה

פטרנקו נולד ב-23 באוגוסט 1977 בפוטסדאם שבגרמניה המזרחית למשפחת אנשי צבא. אביו פיוטר ולדימירוביץ' פטרנקו היה קצין בצבא ולמד כימיה. אמו, טטיאנה אנטולייבנה הייתה מתורגמנית מאנגלית. בגיל 3 המשפחה חזרה למוסקבה. כילד אהב לעסוק בהתעמלות, ג'ודו וסמבו ולמד אנגלית בבית הספר.
בשנת 2000 סיים את לימודיו בבית הספר הגבוה לתיאטרון על שם שצ'פקין במוסקבה והתפרסם במיוחד בתפקידו בסדרה "הכוכב" והיה מועמד לפרס ניקה בשנת 2003 בקטגוריית "גילוי השנה". זכה גם בפרס הפדרציה הרוסית הנשיאותי. בשנת 2012 לוהק לגלם את שרלוק הולמס בסדרת הטלוויזיה באותו השם, בבימויו של אנדריי קאבון ולצדו של אנדריי פאנין.
הוא היה נשוי לאירינה לאונובה 4 שנים. בשנת 2004, לאחר שהתגרשו נישא לשחקנית יקטרינה קלימובה, אך גם ממנה התגרש ביולי 2014. לפטרנקו ילדה בשם סופיה-קרולינה (ילידת 24 בדצמבר 2014) מהשחקנית הפטרבורגית כריסטינה ברודסקאיה.
פילמוגרפיה נבחרת

| סרטים וסדרות בהם השתתף> שנה | סרטים וסדרות בהם השתתף> סרט / סדרה | סרטים וסדרות בהם השתתף> תפקיד | סרטים וסדרות בהם השתתף> הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2000 | תגובה על תנאי | רומן זולוטוב | סרט קולנוע |
| 2002 | הכוכב | לויטננט ולדימיר טראבקין | סרט קולנוע |
| 2004 | נהג עבור ורה | ויקטור | סרט |
| 2006 | גיבור זמננו | גריגורי פצ'ורין | סדרה |
| 2006 | כלב זאב | לוצ'זאר | סרט קולנוע מז'אנר הפנטזיה |
| 2009 | טאראס בולבה | אנדריי | סרט קולנוע היסטורי |
| 2010 | מציאות אסורה | מאטווי סובולוב | סרט קולנוע מדע בדיוני |
| 2010 | אנחנו מהעתיד 2 | סרגיי פילאטוב | סרט קולנוע היסטורי |
| 2012 | רובינזון | אלכסנדר רוברטסון | סדרת טלוויזיה |
| 2012 | הבריחה | איגור גראנין | סדרת טלוויזיה |
| 2013 | שרלוק הולמס | שרלוק הולמס / מייקרופט הולמס | סדרת טלוויזיה. עיבוד מחודש לדמותו של הבלש |
| 2014 | היניצ'ר האחרון | ירמולאי | סדרת טלוויזיה היסטורית |
| 2015 | הבלתי סחירים |  | סדרת טלוויזיה |
| 2016 | כמה שנמאסתם עליי | ניקיטה | סדרת טלוויזיה קומית |
| 2016 | חתולה שחורה | ויקטור קראטוב | סדרת דרמה |
| 2016 | הוויקינג | וריאז'קו | סרט קולנוע היסטורי אודות ולדימיר הראשון, נסיך קייב |
| 2017 - 2018 | רדומים | אנדריי רודיונוב | סדרת טלוויזיה אודות פעילות שירות הביטחון הפדרלי של רוסיה |
| 2018 | האלכימאי |  | סדרת טלוויזיה |
| 2018 | פקודת חיסול | יגור | סרט קולנוע המגולל אירועים המבוססים על מבצע חיסול המחבל שאמיל באסייב |
| 2019 | הצליין | איש ללא שם | מותחן |
| 2019 | צ'רנוביל | אנדריי ניקולאייב | סדרת טלוויזיה |
| 2019 | ברית ההצלה | בראנוב, קצין בצבא הצאר | סרט דרמה היסטורי |
| 2020 | חורף |  | סרט דרמה |
| 2021 | תאגיד Ad Libitum |  | סרט מתח |
| 2021 | מאסטר | יריומין, סגן ראש הצוות | סרט ספורט על צוות קאמאז מאסטר |
| 2021 | שמיים | הטייס סושניקוב | סרט אודות המעורבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה |
| 2021 | ברית ההצלה: זמן הזעם | בראנוב, קצין בצבא הצאר | סדרת דרמה היסטורית. גרסת הרחבה לברית ההצלה |
| 2021 | אפריקה | חייל | סרט אודות המצור על לנינגרד |
| 2024 | אדמירל קוזנצוב | ניקולאי קוזנצוב | סדרת דרמה ביוגרפית |
הערות שוליים

↑  Указ Президента Российской Федерации В. Путина от 5 июня 2003 года № 614 «О присуждении Государственных премий Российской Федерации в области литературы и искусства 2002 года» // ru.wikisource.org
↑  Текст: Оксана Нараленкова. «По законам кино». Съезд Союза кинематографистов завершил свою работу. «Российская газета» // rg.ru (1 апреля 2009 года)
↑  Игорь Петренко. Моя правда
↑  Лауреата общественной премии им. Ф.Э.Дзержинского Петренко Игорь Петрович, МО ФССБ
↑  פקודת חיסול באתר רוסיה-1
↑  קדימון הסרט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007357509805171  BNE: XX4904391  BnF: cb162085250 (data)  GND: 143878522  ISNI: 0000 0001 1789 3499  LCCN: no2010080226  NTA: 308462882  SUDOC: 143418130  VIAF: 166729478   WorldCat (עם VIAF): 166729478
אוסיאן

"אוסיאן שר" מאת ניקולאי אבידגור, 1787
אוֹסִיאָן (באנגלית: Ossian), או אוֹשֶׁן (בגאלית סקוטית ואירית: Oisean), הוא דמות הדובר, ולכאורה המחבר, של מחזור שירים אפיים אשר פורסמו בידי המשורר הסקוטי ג'יימס מקפירסון תחת השמות "פִינגל" (Fingal) ו"טמורה" (Temora), ובהמשך בקובץ אחד תחת השם "שירי אוסיאן". מקפירסון טען כי אסף חומרים בגאלית סקוטית שעברו מפה לאוזן ותוארו כמגיעים ממקורות קדומים, וכי הפרסום היה תרגומו שלו לאנגלית לחומרים אלה. דמותו של אוסיאן מבוססת על אושין, בנו של פין מקול, משורר נודד אגדי מהמיתולוגיה האירית. מבקרי ספרות בני זמנו של מקפירסון נחלקו בשאלת האותנטיות של יצירה זו, אולם כיום ישנה הסכמה רחבה שמקפירסון הוא שחיבר את מרבית השירים בעצמו, תוך שהוא שואב מהשירה הגאלית העממית שאסף.
היצירה הייתה לפופולרית ברחבי העולם, תורגמה ללשונות אירופה והייתה בעלת השפעה רבה, הן בהתפתחות התנועה הרומנטית והן בתחייה הגאלית. תהילתו של מקפירסון קיבלה משנה תוקף עם קבורתו בקרב ענקי הספרות במנזר וסטמינסטר.
שירים

בשנת 1760 פרסם מקפירסון את החיבור בשפה האנגלית Fragments of ancient poetry, collected in the Highlands of Scotland, and translated from the Gaelic or Erse language ("חלקי שירה קדומה, שנאספו בהיילנדס הסקוטיים ותורגמו מגאלית או גאלית סקוטית"). מאוחר יותר באותה השנה, הוא טען שהשיג כתבי יד נוספים, וב-1761 טען שמצא אפוס בנושא הגיבור פינגל שנכתב על ידי אוסיאן. על פי דברי ההקדמה של מקפירסון, שגרס כי אין שוק ליצירות אלה מלבד באנגלית, נדרש לפיכך תרגומן. מקפירסון פרסם את התרגומים לכאורה הללו במהלך השנים הבאות, שהגיעו לשיא במהדורה אסופה, The Works of Ossian, ב-1765. המפורסם מבין השירים האוסיאניים הללו היה "פינגל", שנכתב ב-1761 ומתוארך ל-1762.
השירים המקוריים כביכול תורגמו לפרוזה שירית, עם משפטים קצרים ופשוטים. נימת היצירה היא אפית, אבל אין בה נרטיב אחד, אם כי אותן דמויות מופיעות שוב. הדמויות הראשיות הן אוסיאן עצמו, המספר את סיפורים כשהוא כבר זקן ועיוור, אביו פינגל (מבוסס קלות על הגיבור האירי פין מקול), בנו המת אוסקר (גם לו מקבילה אירית), ואהובתו של אוסקר מלווינה, שמטפלת באוסיאן בזקנתו. אף שהסיפורים הם של קרבות אינסופיים ואהבות אומללות, האויבים והסיבות למאבקים מקבלים מעט הסבר והקשר.
הדמויות הורגות לעיתים את יקיריהן בטעות, ומתות מצער, או משמחה. ניתן מעט מאוד מידע על הדת, על התרבות או על החברה של הדמויות, ומבנים כמעט שלא מוזכרים. הנוף המתואר לפרטים יותר מהדמויות ערפילי ואפרורי. פינגל הוא המלך של אזור בדרום מערב סקוטלנד, אולי דומה לממלכה ההיסטורית של דאל ריאטה, ונראה שעלילת השירים מתרחשת בסביבות המאה ה-3, כאשר "מלך העולם" שמוזכר הוא הקיסר הרומי. מקפירסון ותומכיו זיהו התייחסויות לקרקלה ולקראוסיוס.
קבלה והשפעה

השירים זכו להצלחה בינלאומית. נפוליאון בונפרטה ודני דידרו היו מעריצים בולטים, וידוע שוולטר כתב עליהם פרודיות. תומאס ג'פרסון חשב את אוסיאן ל"משורר הגדול ביותר אי פעם", ותכנן ללמוד גאלית כדי לקרוא את שיריו במקור. הם הוכרזו כמקבילה הקלטית לסופרים הקלאסיים כגון הומרוס. סופרים רבים הושפעו מהיצירות, כולל וולטר סקוט, וציירים ומלחינים בחרו נושאים אוסיאניים.
המשורר הלאומי ההונגרי, שנדור פטפי, כתב שיר בשם "הומרוס ואוסיאן", המשווה בין שני המחברים, ובו נכתב בבית הראשון:
הו, היכן אתם הלנים וקלטים?

האם כבר נעלמתם, כמו

שתי ערים טובעות

בקרקעית הים.

רק קצות המגדלים בולטים מעל פני המים,

שני קצוות: הומרוס, אוסיאן
על אף האותנטיות המוטלת בספק, מחזור השירים האוסיאני הפך את המיתולוגיה הלאומית הסקוטית לפופולרית ברחבי אירופה, והפך לאחד הטקסטים המוקדמים והפופולריים ביותר, שהיוו השראה לתנועות לאומניות רומנטיות במהלך המאה שלאחר מכן. היסטוריונים אירופאים מסכימים שהשירים האוסיאניים ותיאורם את סקוטלנד המיתולוגית עודדו את הופעתה של פטריוטיות נאורה ביבשת ומילאו תפקיד יסודי ביצירת הלאומיות האירופית המודרנית.
מחזור השירים השפיע פחות על האיים הבריטיים. סמואל ג'ונסון גרס כי מדובר ב"עוד הוכחה לקונספירציה סקוטית בעניין שקר לאומי", בעוד שהאירים התנגדו למה שהם ראו כניכוס של המסורות שלהם מצד מקפירסון. בסופו של דבר, דייוויד יום הסיר את תמיכתו הראשונית במקפירסון וסיפר כי אינו יכול לקבל את האותנטיות הנטענת של השירים גם אם "חמישים היילנדרים חשופי ישבן" ערבים לכך. בתחילת המאה ה-19, החל מחזור השירים למלא תפקיד מוגבל ברטוריקה הפטריוטית הסקוטית.
הוויכוח על האותנטיות

כבר עם פרסום השירים התגלעה מחלוקת סביב טענותיו של מקפירסון, הן מסיבות ספרותיות והן מסיבות פוליטיות. מקפירסון קידם את הרעיון שמדובר בחומר שמקורו סקוטי, דבר שעורר את התנגדותם של היסטוריונים אירים שחשו כי מורשתם מנוכסת לאחרים. יחד עם זאת, לסקוטלנד ולאירלנד הייתה תרבות גאלית משותפת בתקופה שבה מתרחשת עלילת השירים, וחלק מהספרות הפניאנית המשותפת לשני העמים נכתבה בסקוטלנד.
אל מול הסופר, מבקר הספרות והביוגרף האנגלי סמואל ג'ונסון, שהיה משוכנע שמקפירסון הוא שרלטן, שקרן ונוכל וכי השירים הם זיופים ובאיכות ירודה, ניצב הסופר הסקוטי יו בלייר, שתמך באותנטיות של היצירות בחיבורו מ-1763.
המחלוקת נמשכה בעוז אל תוך ראשית המאה ה-19, כשהסוגיה העיקרית שסביבה נסובה המחלוקת היא אם השירים היו מבוססים על מקורות איריים, מקורות אנגליים, על קטעים גאליים שנשזרו לתוך יצירתו של מקפירסון, כשם שהסיק ג'ונסון, או על מסורות גאליות סקוטיות בעל פה כפי שטען מקפירסון. בשלהי המאה ה-19 הודגם כי כתבי היד הגאליים היחידים המקוריים לכאורה שעליהם התבסס מקפירסון היו למעשה תרגום חזרה לגאלית של יצירותיו של מקפירסון באנגלית. עם זאת, במהלך אותה תקופה, הגן פיטר הייטלי וודל על האותנטיות של השירים בתואנה כי השירים כלל אזכורים למקומות שמקפירסון לא יכול היה לדעת עליהם.
בשנת 1952 חקר חוקר הספרות הסקוטי דרק תומסון את המקורות ליצירתו של מקפירסון, והוא הגיע למסקנה שמקפירסון ליקט בלדות גאליות סקוטיות אמיתיות, העסיק מעתיקים כדי לתעד את אלה שנשמרו בעל פה וגם אסף כתבי יד, אך עיבד אותם על ידי שינוי הדמויות והרעיונות המקוריים והצגה הרבה משלו עצמו.
תרגומים ועיבודים

שירת אוסיאן תורגמה לצרפתית ראשית ב-1762 והושלמה ב-1777. מיכאל דניס היה הראשון לתרגם את היצירות במלואן ב-1769, דבר שעורר השראה אצל המשוררים פרידריך גוטליב קלופשטוק ויוהאן וולפגנג פון גתה, שתרגומו שלו לחלק מיצירתו של מקפירסון מקבל הד בסצנת השיא בייסורי ורתר הצעיר מ-1774. עמיתו של גתה, יוהאן גוטפריד הרדר, כתב חיבור שכותרתו "ציטוט מחליפת מכתבים בנושא אוסיאן והשירים של עמי קדם" בימיה המוקדמים של תנועסער ופרץ.
תרגומים מלאים לדנית הושלמו בשנת 1790, ותרגומים לשוודית בשנים 1794–1800. בסקנדינביה ובגרמניה אוסיאן נתפס כדמות נורדית או גרמאנית שהפכה לסמל לשאיפות לאומניות. בשנת 1799 קרא הגנרל הצרפתי ז'אן-בטיסט ברנדוט לבנו היחיד אוסקר, על שם הדמות מאוסיאן, לפי הצעתו של נפוליאון, שהיה הסנדק של הילד ומעריץ של אוסיאן. בהמשך הפך ברנדוט למלך שוודיה ונורווגיה, ובשנת 1844 הפך בנו למלך אוסקר הראשון. כך, השם אוסקר, בהיותו שם מלכותי, הפך גם לשם פרטי נפוץ, במיוחד בסקנדינביה אך גם במדינות אחרות באירופה.
מלקיורה צ'זרוטי היה כומר איטלקי שתרגומו לאיטלקית, לדעת רבים, עולה על המקור, והוא עצמו קידם את פרסום השירים בווינה ובוורשה, כמו גם באיטליה. היה זה התרגום שלו שנפוליאון העריץ במיוחד, וכמו כן, הוא השפיע על אוגו פוסקולו, שהיה תלמידו של צ'זארוטי באוניברסיטת פדובה.
המלחינה הבריטית הארייט ויינרייט העלתה לראשונה את האופרה שלה Comala, המבוססת על הטקסט של אוסיאן, בלונדון ב-1792.
התרגום החלקי הראשון לפולנית של אוסיאן נעשה בידי איגנצי קרשיצקי ב-1793. התרגום המלא הופיע ב-1838 מאת סוורין גושצ'ינסקי.
לקראת שנת 1800 תורגם אוסיאן גם לספרדית ולרוסית, להולנדית ב-1805, ולצ'כית ולהונגרית כעשרים שנה לאחר מכן. השירים זכו להערצה בהונגריה, כמו בצרפת ובגרמניה. יאנוש אראן כתב בתגובה את "הומרוס ואוסיאן", וכמה סופרים הונגרים אחרים - דוד בארוטי סבו, מיהאי ויטז' צ'וקונאי, שנדור קישפלודי, פרנץ קזינצי, פרנץ קלצ'יי, פרנץ טולדי ואגוסט גרגוס, הושפעו ממנו גם הם.
לאופרה Ossian, ou Les bardes מאת ז'אן פרנסואה לסואר, עם הסצנה המפורסמת "חלומו של אוסיאן", נמכרו כל הכרטיסים באופרה של פריז ב-1804, והיא שינתה את הקריירה של לסואר. השירים השפיעו גם על צמיחתה של המוזיקה הרומנטית, ופרנץ שוברט במיוחד, שהלחין ליד שתוכנו משיריו של אוסיאן. בשנת 1829 ביקרפליקס מנדלסון באיים ההברידיים וקיבל השראה להלחין את ההברידיים, הידועה גם בשם "מערת פינגל". חברו, נילס גאדה, הקדיש לאותו נושא את יצירתו הראשונה שפורסמה, פתיח הקונצרט Efterklange af Ossian ("הדי אוסיאן") שנכתב ב-1840.
באמנות

נושאים מהשירים האוסיאנים היו פופולריים באמנות מצפון אירופה, אך בתקופות שונות למדי בהתאם למדינה. כשהאמנים הצרפתים החלו לתאר את אוסיאן, אמנים בריטיים כבר נטשו אותו במידה רבה. אוסיאן היה פופולרי במיוחד באמנות הדנית, אך ניתן למוצאו גם בגרמניה ובשאר סקנדינביה.
הערות שוליים

↑  "אוסיאן", האנציקלופדיה העברית (כרך ב), חברה להוצאת אנציקלופדיות, תשי"א, עמ' 30
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007275134205171  BNE: XX1333465  BnF: cb10573485h (data)  GND: 118747800  ISNI: 0000 0000 8077 935X  LCCN: n83139004  NLG: 119052  SUDOC: 116374152  VIAF: 79013925   WorldCat (עם VIAF): 79013925 
"אוסיאן ומלווינה" מאת יוהאן פטר קראפט, 1810.
"אוסיאן מעורר רוחות רפאים על קצה הלורה" מאת פרנסואה פסקל סיימון ז'רארד, 1801
מערת אוסיאן בהרמיטג' בדנקל שבסקוטלנד
"חלומו של אוסיאן" מאת ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר, 1813
"שירי אוסיאן", דיו וצבעי מים, אנגר, 1811–1813
כיכר חמרה

| --- | --- |
הכיכר לאחר השיפוץ
הכיכר לאחר השיפוץ
 מידע כללי
 על שם:  העיר פריז
 מיקום
 מדינה:  ישראל
 עיר:  חיפה
 שכונה:  העיר התחתית
 רחובות מסתעפים:  נתנזון, שדרות הפלי"ם, שדרות המגינים, אליהו הנביא, ח'טיב, המרוניטים
 
 קואורדינטות:  32°49′03″N 34°59′59″E﻿ / ﻿32.8176°N 34.9997°E﻿ / 32.8176; 34.9997
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת חיפה מוגדלת) כיכר חמרה(למפת חיפה רגילה) כיכר חמרה(למפת הגליל המערבי רגילה) כיכר חמרה(למפת הגליל המערבי מוגדלת) כיכר חמרה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
הכיכר בשנת 1934 ללא אוטובוסים. התנועה בכיכר נגד כיוון השעון מימין לשמאל, מבט לכיוון צפון מערב, האוטובוס נכנס לדרך יפו היום רחוב נתנזון. הבית משמאל נותר על כנו
כיכר חמרה בשנת 1930. חניית הכרכרות היא על פי התקנות ויש הפרדה בעזרת איי תנועה בין שטחי החניה השונים.
כיכר חמרה מבט לכיוון צפון, פינת רחובות אליהו ונתנזון של היום
הכיכר - מבט לכיוון דרום לכיוון ההר. הבית נותר על כנו בשדרות המגינים 1. בבית שוכנת מסעדת "אבו יוסף"
יונה יהב בטקס חנוכת הכיכר לאחר השיפוץ
תחנת הכרמלית בכיכר - מבט לכיוון דרום
כיכר חמרה (בערבית: ساحة الخمرة, סאחת אל-חמרה) הייתה כיכר מלבנית בעיר התחתית של חיפה שנבנתה בתקופה העות'מאנית. הכיכר התפתחה בצמוד לשער המערבי של "חיפה החדשה" שהייתה בין חומות ושימשה כמרכז הפעילות של העיר.
האזור הנקרא החל משנת 1954 "כיכר פריז", בקצה שדרות פלי"ם, שוכן בקטע המזרחי של כיכר חמרה המקורית.
היסטוריה > כיכר פריז

בשנת 1954 החליטה עיריית חיפה להקים את הכרמלית. הרכבת הוקמה על ידי חברה צרפתית. ייתרת השטח המקורי של כיכר חמרה נבחר להיות נקודת המוצא של הרכבת בעיר התחתית. בתקופה זו הייתה מערכת היחסים בין ישראל וצרפת מאוד ידידותית, ולכבודם הוחלט לשנות את שם הכיכר ל"כיכר פריז".
בשנת 2011, שופץ אזור הכיכר במסגרת תוכנית השיקום הכוללת של עיריית חיפה בעיר התחתית. הכיכר תוכננה על ידי חברה צרפתית. ב-28 בנובמבר 2011 התקיים טקס חנוכת הכיכר המשופצת בנוכחות ראש עיריית חיפה יונה יהב, ראש עיריית פריז ברטראן דלנואה שגריר צרפת בישראל, ראשי העדות בחיפה ונוספים. עיריית פריז תרמה לכיכר ריהוט וגופי תאורה בסגנון פריזאי.
לקריאה נוספת

אלי לירן, כיכר חמרה כבבואה להתפתחות התחבורה הציבורית בחיפה בשנים 1950-1920, חיפה -ביטאון העמותה לתולדות חיפה, גיליון 6, אוקטובר 2008, עמ' 16 - 23
יעקב שורר, לטייל בחיפה בין כרמל לים, הוצאת משרד הביטחון, 2003, עמ' 31 - 32
הערות שוליים

↑  חיים אהרונוביץ, הדר הכרמל, מסכת עמל ויצירה של דור מיסדים ובונים, הוצאת ועד הדר הכרמל, 1958, עמ' 28, אלי נחמיאס, מטבח הפועלים כעוגן הצלה לפועלי חיפה, חיפה - ביטאון העמותה לתולדות חיפה, גיליון 4, נובמבר 2006, עמ' 25
↑  יצחק קליין, הקהילה הערבית בחיפה בתקופת המנדט, בתוך: חיפה בהתפתחותה 1918 - 1948, עידן 12, ירושלים, יד יצחק בן-צבי, 1989, עמ' 121
↑  גילברט הרברט וסילבינה סוסנובסקי, התפתחותה של חיפה 1918 - 1948 - תכנון וארכיטקטורה, בתוך: חיפה בהתפתחותה 1918 - 1948, עידן 12, ירושלים, יד יצחק בן-צבי, 1989, עמ' 51
↑  התקפות זעם של כנופיות על יהודים ובריטים, דבר, 19 במרץ 1948
↑  מאורעות חיפה, דבר, 24 במרץ 1948
↑  יום התקפות בחיפה - ההגנה עוקרת את המתקיפים מעמדותיהם, דבר, 11 בדצמבר 1947
↑  חודשו התקפות הפורעים בחיפה, דבר, 11 בפברואר 1948
↑  שותפות ערבית בריטית לפרעות ביהודי חיפה, דבר, 18 באפריל 1948
↑  יוסף, איך נכבשה חיפה, דבר, 9 במאי 1948
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011345035605171
קונג פו (חברת תקליטים)

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 מייסדים:  The Vandals 
 תקופת הפעילות:  1996–הווה (כ־29 שנים)
 מיקום המטה:  סיל ביץ' 
 ענפי תעשייה:  התעשייה הפונוגרפית 
  
 www.kungfurecords.com
 
קונג פו רקורדס (באנגלית: Kung Fu Records) היא חברת תקליטים עצמאית אמריקנית אשר נוסדה על ידי ג'ו אקסלנט ווורן פיטזגרלד, חברי להקת הוואנדלז. לקונג פו רקורדס מספר חברות בת, כולל "סרטי קונג פו".
אמנים

The Ataris
Tsunami Bomb
The Vandals
blink-182
Apocalypse Hoboken
Mi6
Antifreeze
MxPx
Audio Karate
Josh Freese
The God Awfuls
Bigwig
Assorted Jellybeans
Ozma
Useless ID
Alkaline Trio
Longfellow
Versus The World
Zooropa

Zooropa (זורופה) הוא אלבום האולפן השמיני של להקת הרוק האירית U2. הוא הופק על ידי פלוד, בריאן אינו ודה אדג' ויצא ב-5 ביולי 1993 בחברת איילנד רקורדס. האלבום קיבל השראה מסיבוב ההופעות של הלהקה Zoo TV והוא הרחיב הרבה מהנושאים של טכנולוגיה ורוויית יתר של תקשורת. האלבום היה המשך של ההתנסות של הלהקה עם רוק אלטרנטיבי, מוזיקת דאנס אלקטרונית ואפקטים קוליים אלקטרונים שהופיעו באלבומם הקודם, Achtung Baby, מ-1991.
U2 החלה לכתוב ולהקליט את Zooropa בדבלין בפברואר 1993, במהלך הפסקה של חצי שני בסיבוב ההופעות Zoo TV. האלבום היה אמור להיות בהתחלה מיני-אלבום לקידום החלק Zooropa של סיבוב ההופעות שהתחיל במאי 1993, אבל במהלך ההקלטות הלהקה החליטה להרחיב את המיני אלבום לאלבום שלם. מכיוון שהם היו לחוצים בזמן, U2 כתבו והקליטו את האלבום במהירות, עם שירים שהגיעו ממקורות רבים, כולל שאריות מההקלטות של Achtung Baby. האלבום לא הושלם בזמן עד לחזרה לסיבוב ההופעות, מה שגרם ללהקה לנסוע בין דבלין למקומות ההופעות שלהם במאי כדי להשלים את המיקסינג וההקלטות.
Zooropa קיבל ביקורות טובות מהמבקרים. למרות שאף אחד מהסינגלים שלו - "Numb", "Lemon" ו-"Stay (Faraway, So Close)" - לא הפך ללהיט, האלבום מכר טוב ביציאתו והגיע לעשירייה הראשונה ב-26 מדינות. ב-1994, Zooropa זכה בפרס גראמי לאלבום האלטרנטיבי הטוב ביותר. למרות שהאלבום הצליח ונחשב על ידי עיתונאי מוזיקה כאחד האלבומים היצירתיים ביותר של הלהקה, ללהקה יש רגשות מעורבים בקשר אליו.