stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם פלמינג

ויליאם פלמינג (באנגלית: William Fleming;‏ 18 בפברואר 1729 –  5 באוגוסט 1795) היה רופא, איש צבא ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, שכיהן כחבר הסנאט של מדינתו בשנים 1777–1779, וכמושל וירג'יניה השלישי במשך כשבוע ביוני 1781 במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
ראשית חייו

ויליאם פלמינג נולד בעיירה ג'דברה (Jedburgh) שבסקוטלנד, ממלכת בריטניה הגדולה, כבנם של לאונרד ודורותיאה סאטרתוייט פלמינג שחיו באזור אגם וינדמייר והותירו רישומים על ארבעה ילדים. פלמינג למד בדמפרייס אצל מורה פרטי, ולאחר מכן היה שוליה אצל כירורג במשך שלוש שנים בדמפרייס ובקורקוברי. לאחר מכן הוא עבד עם רוקח בקנדול, שם הוא שרד מגפת חצבת, ועל פי המדווח הוא נמנע מלהשתתף במרד של צ'ארלס אדוארד סטיוארט ובתבוסה בקרב קלודן. ב-1746 החל פלמינג לימודים פורמליים ברפואה באוניברסיטת אדינבורו. לאחר מכן הוא התגייס לצי המלכותי הבריטי, וככל הנראה שירת בו כעוזר מנתח. הוא נשבה בידי הספרדים, ולאחר שחרורו, התפטר מהצי והיגר למושבת וירג'יניה.
במהלך חופשה בסטאוטון שבווירג'יניה ב-1761, הכיר פלמינג את אן כריסטיאן, בתו של קולונל ישראל כריסטיאן, בעל אדמות ונציג המחוז בבית השועים של המושבה, ושל רעייתו, אליזבת סטרייק. השניים נישאו ב-1763, וזמן קצר לאחר מכן אימצו יתום בן שלוש בשם ג'ורג' הלוויק.
מלחמת הצרפתים והאינדיאנים

במהלך מלחמת הצרפתים והאינדיאנים הוצב פלמינג כאנסיין בוויליאמסבורג. בתחילה הוא היה מנתח בפלוגה של קפטן מקנזי, לאחר מכן גויס לפלוגה של קפטן בל, ולבסוף הצטרף לפלוגה של קפטן הוג כמנתח. הפלוגה של קפטן הוג הוצבה להגן על פורט דינווידי שליד וורם ספרינגס, כחלק מהרגימנט של וירג'יניה בפיקודו של ג'ורג' וושינגטון, וצוותה להפעיל גששים מנוסים בסטאונטון לפני שהמשיכה לכוון הרי האפלצ'ים. פלמינג שירת כמנתח תחת מייג'ור אנדרו לואיס, והתנסה בהתקפות רבות של שבטי השוואני, וכן בבעיות אספקת ביגוד ומזון במהלך מה שנודע כ"משלחת סנדי קריק" (Sandy Creek Expedition), כאשר הם הגיעו למקור הנביעה של נהר קלינץ' והיובלים שיוצרים את נהר ביג סנדי. באביב הבא קודם פלמינג לדרגת לוטננט משנה, אף על פי שקפטן הוג הורד בדרגה לאחר תלונות עליו בפורט וו. בסתיו מונה פלמינג למטה של לואיס בפורט דיקנסון שעל נהר קאופסטור, ליד מיקומה הנוכחי של מילבורו, אך בקשתו לעבור לצבא הסדיר נדחתה. ב-1758 הוא התלווה למיג'ור לואיס ולכוחות של וירג'יניה צפונה במה שנודע כמשלחת פורבס, על שמו של גנרל ג'ון פורבס, שקיבץ כוחות קולוניאליים רבים ברייסטאון, פנסילבניה, מצפון לפורט קמברלנד, ותקף את הצרפתים בפורט דוקיין. פלמינג המשיך והשתתף במלחמת האנגלים והצ'רוקים בשנים 1759–1761.
עיסוק ברפואה ובמקרקעין

עם תום המלחמה ב-1763 התיישב פלמינג בסטאונטון, וירג'יניה, שם עסק ברפואה. אף על פי שאמונתו הדתית נטתה יותר לפרסביטריאניזם מאשר לכנסייה האנגליקנית, הוא נבחר ב-1764 לתפקיד ציבורי, זאת בזכות מעמדו החברתי שעלה לאחר נישואיו ובזכות מעורבותו החברתית. במאי 1765 עלה מעמדו החברתי עוד יותר, והוא נבחר למשרה הפוליטית הראשונה שלו כשופט שלום. באותה עת הוא גם הגדיל את רכושו כאשר רכש חלקת אדמה של 560 אקרים מוויליאם בוורלי.
ב-1768 פרש פלמינג מהעיסוק ברפואה במחוז אוגוסטה, ועבר דרומה עם מתיישבים אחרים כדי לבנות את "בל מאונט" או "בלמונט" על הקרקע שחמו העניק להם בעמק רונקו. מענקים אלו, ניסיונו הרפואי, והשקעותיו הנוספות בקרקעות, באופן עצמאי ובאמצעות החברה הלויאלית של וירג'יניה, הפכו את פלמינג בסופו של דבר לאדם אמיד. ב-1769 הוא רכש את העבד הראשון שלו, ובשנה שלאחר מכן הוקם מחוז בוטטורט כפיצול ממחוז אוגוסטה. פלמינג היה לשופט השלום של המחוז החדש, ובהמשך שופט בבית המשפט המחוזי.
שירות צבאי

במלחמת הלורד דנמור ב-1774 פיקד פלמינג, אז בדרגת קולונל על המיליציה של מחוז בוטטורט יחד עם כוחות נוספים תחת פיקודו של אנדרו לואיס בקרב פוינט פלזנט. הוא המשיך לפקד על אנשיו גם לאחר שנורה פעמיים. בפעם השלישית הוא נפצע באופן רציני ונאלץ לסגת. קליע רובה המוסקט שפגע בחזהו לא הוצא מעולם והמשיך לגרום לו לכאבים. האספה הכללית של וירג'יניה העניקה לו פיצויים בסכום של 500 לירה שטרלינג. הוא מעולם לא החלים מפציעתו, כך שנמנע ממנו לשרת במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
קריירה פוליטית

כמי שראה את עצמו כפטריוט, נותר פלמינג פעיל בפוליטיקה במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, והיה חבר הסנאט של וירג'יניה. הוא החליף את גיסו ויליאם כריסטיאן, ובתמורה, החליף אותו כריסטיאן ב-1779, כך שפלמינג יכול היה לשוב לעיסוקיו הפרטיים. הוא המשיך במעורבותו הפוליטית כחבר במועצת המושל.
בינואר 1781 פלשו הבריטים לווירג'יניה, ופיזרו את המחוקקים הנותרים של המדינה מריצ'מונד. הם גם אילצו את המושל תומאס ג'פרסון להימלט אל האזור ההררי של המדינה. כאשר התכנס בית המחוקקים מחדש בסאונטון, הסתיימה תקופת כהונתו של ג'פרסון, כך שפלמינג, החבר הבכיר ביותר במועצת וירג'יניה, כיהן באופן בלתי רשמי כמושל וירג'יניה. הוא כיהן בתפקיד מ-4 ביוני ועד 12 ביוני, כאשר בית המחוקקים בחר בתומאס נלסון הבן כמושל הבא. במהלך תקופה קצרה זו, הורה פלמינג למיליציה של וירג'יניה להיאבק נגד הפלישה הבריטית בראשותם של בנדיקט ארנולד, בנסטר טרלטון ואחרים. בדיעבד אישר בית המחוקקים את החלטותיו של פלמינג. מסיבה זו, מופיע פלמינג באופן רשמי ברשימת מושלי וירג'יניה כמושל המדינה השלישי.
במהלך המלחמה ואחריה, עמד פלמינג בראש ועדות שנשלחו לקנטקי כדי ליישב סכסוכי קרקעות וכדי לבצע פעולות רשמיות נוספות, כולל ביקורת על החשבונות של פקידי ממשל שונים באזור המערבי החדש של המדינה כאשר המלחמה הסתיימה. ב-1780 ביטלה האספה הכללית באופן רשמי את מחוז קנטקי, והקימה במקומו את מחוז פאייט ואת מחוז לינקולן (כיום בתחומי קנטקי). ב-1784 נכח פלמינג באחת הוועידות שהתכנסו בדנוויל, וירג'יניה, ושסללו את הדרך להפרדתה של קנטקי מווירג'יניה. בתפקידו הציבורי האחרון הוא שימש כאשר היה אחד משני הנציגים לוועידה שהתקיימה בריצ'מונד, ושאשררה מטעם וירג'יניה את חוקת ארצות הברית. אף על פי שהיו לו הסתייגויות מהחוקה, הוא הצביע בעד אשרורה, זאת על פי הוראות קהל בוחריו. הוא גם שירת בחבר הנאמנים של וושינגטון קולג' (כיום אוניברסיטת וושינגטון ולי), ונודע כמי שהחזיק בבעלותו את אחת הספריות הטובות ביותר בחלקה המערבי של וירג'יניה.
חיים אישיים

ב-1792 כבר התדרדרה ראייתו של פלמינג, ולא עלה בידו לבקר את נכדיו בקנטקי. עם זאת עלה בידו לבקר בספטמבר אותה שנה בניו לונדון שבווירג'יניה, וכן להסדיר את נישואיה של בתו אלייזה לקארי אלן ב-1794.
ויליאם פלמינג נפטר בביתו שבבדפורד ב-5 באוגוסט 1795. הוא נטמן בחלקת הקבורה של המשפחה במקום ששנים מאוחר יותר היה היישוב הולינס. אלמנתו נטמנה לצידו ב-1810, ועל שמה נקרא סניף של בנות המהפכה האמריקאית (אנ'). בתם היחידה שהגיעה לבגרות הייתה אני, או ננסי פלמינג בקסטר, שנישאה לימים לכומר ג'ורג' א. בקסטר, נשיא וושינגטון קולג' ובהמשך נשיא המפדן-סידני קולג'. בנם, סידני סמית' בקסטר היה התובע הכללי של וירג'יניה. בנם של ויליאם ואן פלמינג נקרא לאונרד ישראל פלמינג, על שם שני סביו, נשא לאישה את ננסי מרשל וחי בקנטקי.
הערות שוליים

↑  "Sandy Creek Expedition". West Virginia Encyclopedia.
↑  The statutes at large: being a collection of all the laws of Virginia, Virginia resolution from June 23, 1781, legalizing Fleming's actions as governor.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1175494631  ISNI: 0000 0000 5105 195X  LCCN: nr92026679  SNAC: w65h7w90  VIAF: 26928302   WorldCat (עם VIAF): 26928302 
שלט לזכרו של פלמינג בסאונטון.
רון ג'יי. קליין

רונלד "רון" קליין  (באנגלית: Ronald "Ron" Klein; נולד ב-10 ביולי 1957) פוליטיקאי יהודי-אמריקאי, שכיהן  כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית. ייצג את המחוז ה-22 של פלורידה משנת 2007 ולא נבחר בבחירות שהתקיימו בשנת 2010.
קליין נבחר לתפקיד זה במהפך של הדמוקרטים בקונגרס, בבחירות אמצע הקדנציה של שנת 2006, בהביסו יריב רפובליקני שכיהן בתפקיד 26 שנה. לפני כן הוא כיהן בבית המחוקקים של פלורידה בין השנים 1993–1996 ובסנאט של פלורידה מ-1996 ועד 2006, שם כיהן גם כיושב ראש סיעת המיעוט.
קורות חיים

קליין נולד בקליבלנד, אוהיו. אמו הייתה מורה ואביו היה בעל עסק קמעונאי. אמו נפטרה מסרטן בגיל 52, דבר שעיצב את עולמו כמחוקק בתמיכה במחקר רפואי לסרטן ומחלות קשות אחרות. קליין סיים את תיכון הייטס ב-1975 וסיים תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת המדינה של אוהיו ב-1979. בזמן זה הוא כיהן כמתמחה בבית המחוקקים של אוהיו. ב-1982 סיים את בית הספר למשפטים של אוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב ונישא לדורין דרייגן. ב-1985, הזוג עבר לעיר בוקה רייטון שבפלורידה. לזוג שני ילדים וכלב שנאוצר.
לאחר סיום חברותו בקונגרס חזר לפלורידה ושב לשמש עורך דין.
הרשות המחוקקת של פלורידה

ב-1992 הביס קליין בפריימריס הדמוקרטים את מי שכיהן בתפקיד עשר שנים, סטיב פרס, וזכה במושב בבית המחוקקים של פלורידה. קליין הפך לחבר סנאט של פלורידה ב-1996 וכיהן גם כמצליף סיעת המיעוט ב-1988 ומנהיג סיעת המיעוט בין השנים 2002–2004.
בזמן כהונתו ברשות המחוקקת של פלורידה יצא לקליין מוניטין על עבודתו בחקיקה בתחום הטכנולוגיה, המשפט הפלילי, ביטוח הבריאות, החינוך, מדיניות הפיקוח על נשיאת נשק אישי והרפורמה בביטוח על בעלי הבתים. חוק חינוך השואה שלו הסמיך את לימודי השואה בכל בתי הספר הציבוריים בפלורידה.
הקונגרס של ארצות הברית

ב-2006 התמודד קליין למשרה ברמה ארצית, בבית הנבחרים של ארצות הברית, עבור המושב של המחוז ה-22 של פלורידה, כנגד הרפובליקני שכיהן  13 כהונות, קליי שאו. השילוב של יכולת גיוס הכספים, רקורד ההצבעות שלו בפוליטיקה של פלורידה וידידותו עם חבר הקונגרס היהודי רוברט וקסלר, היה המפתח לניצחונו. בנוסף, אף ששאו ניצח בקלות את המחוז ה-22 של פלורידה, במרוץ לבחירה מחדש ב-2004, כאשר יריבו נשר מהמרוץ לפני היפתחו, המועמד הדמוקרטי לנשיאות ג'ון קרי סחף את המחוז מידי ג'ורג' וו. בוש בשנה זו, בהפרש של 50%–40%.
בהיותו חבר קונגרס טרי השתתף קליין במאמצים של העברת "תוכנית 100 השעות" של ננסי פלוסי, כולל אימוץ ההמלצות של ועדת ה-11 בספטמבר, הגברת מימון חקר תאי הגזע, הסכמת הממשל הפדרלי בניהול משא ומתן על הוזלת מחירי התרופות, קיצוץ בריבית על הלוואות סטודנטים, העלאת שכר המינימום והרחבת המחקר לפיתוח מקורות אנרגיה חלופית.
קליין הצהיר כי הוא מעוניין לשים דגש על רפורמה בביטוח בעלי הבתים, כחבר בוועדת השירותים הפיננסיים וּועדות המשנה הנוגעות לכך, אשר נושא הביטוח ומוסדות בנקאיים נמצא בתחום שיפוטם וכהמשך מאמציו לרפורמה שכזו בסנאט של מדינת פלורידה.
ועדות

רון קליין היה חבר בוועדות בית הנבחרים האלה:
ועדת השירותים הפיננסיים
ועדת המשנה לשוקי ההון ומיזמים במימון ממשלתי
ועדת המשנה למוסדות פיננסיים ואשראי לקוח
ועדת המשנה לבקרה וחקירות
ועדת יחסי החוץ
ועדת המשנה למזרח התיכון ודרום אסיה (סגן יושב הראש)
ועדת המשנה לטרור, מניעת תפוצת נשק וסחר
ועדת המשנה לחצי כדור הארץ המערבי
גשר הר הדובים

| --- | --- |

גשר הר הדובים, ידוע גם כגשר וותיקי מעוטרי לב הארגמן.
 מידע כללי
 סוג:  גשר תלוי, גשר, גשר אגרה 
 שימוש:  חציית נהר ההדסון לכלי רכב, אופניים והולכי רגל ממזרח וממערב.
 כתובת:  קורטלנד 
 מיקום:  מדרום לווסט פוינט במזרח ניו יורק (מדינה)
 מדינה:  ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  24 מרץ 1923 – 9 אוקטובר 1924 (שנה)
 תאריך פתיחה רשמי:  27 בנובמבר 1924 
 חומרי בנייה:  פלדה 
 עלות:  6 מיליון דולר
 מידות
 אורך:  687 מטר מטר
 רוחב:  15 מטר
 גובה:  45 מטר מעל הנהר וגובה כללי 110 מטר
 מידע טכני
 מִפְתָּח מרבי:  497 מ' 
 נתיבים:  6 למכוניות, 1 לרוכבי אופניים.
 
 קואורדינטות:  41°19′12″N 73°58′49″W﻿ / ﻿41.32°N 73.980277777778°W﻿ / 41.32; -73.980277777778
  (למפת ניו יורק מוגדלת) אולבני ניו יורק באפלו רוצ'סטר יונקרס סירקיוז יוטיקה ורמונט מסצ'וסטס קונטיקט האוק. האטל. ניו ג'רזי  פנסילבניה אירי ימת אונטריו קנדהגשר הר הדובים(למפת ניו יורק רגילה) אולבני ניו יורק באפלו רוצ'סטר יונקרס סירקיוז יוטיקה ורמונט מסצ'וסטס קונטיקט האוק. האטל. ניו ג'רזי  פנסילבניה אירי ימת אונטריו קנדהגשר הר הדובים
 
גשר הר הדובים (אנגלית: Bear Mountain Bridge) הוא גשר תלוי מעל נהר ההדסון במדינת ניו יורק. הגשר נקרא גם גשר הזיכרון לוותיקי מעוטרי לב הארגמן.
גאוגרפיה

הגשר מאפשר לכבישים US 6 (אנ') ו- US 202 (אנ') לחצות את נהר ההדסון בין הפארק המדינתי הר הדובים (אנ') במחוז אורנג' (אנ') והעיירה קורטלנדט (אנ') במחוז ווסטצ'סטר. עם השלמתו ב-1924 הוא היה הגשר התלוי הארוך ביותר בעולם (687 מטר), הראשון בעל כביש בטון והראשון שחיבר בין העיר ניו יורק לבירת המדינה אולבני. גובהו מעל פני הנהר 45 מטר וגובהו הכללי 110 מטר. שיא זה של הגשר התלוי הארוך בעולם החזיק מעמד רק 19 חודשים, כשנחנך גשר בנג'מין פרנקלין בין פילדלפיה לקמדן, ניו ג'רזי. הגשר מהווה גם קישור לשביל האפלצ'ים שמוביל ממדינת ג'ורג'יה למדינת מיין. הגשר היה גם אחד אחד הגשרים התלויים הראשונים שתוכננו מתוך מחשבה על אסתטיקה כדי לעזור לשמר את היופי הנופי של הרי ההדסון בעמק ההדסון התחתון. בצידו הצפון-מערבי של הגשר, מתנקז לנהר נחל הפופולפן (אנ'), שמעליו 3 גשרים קטנים יותר: גשר הכביש מהיר 9W, גשר/מעבר להולכי רגל שמתחתיו וצפונה מהם גשר רכבת.
היסטוריה

חלק צר זה של נהר ההדסון גוּשָר לראשונה באוקטובר 1776 כאשר האמריקנים בנו שרשרת על הנהר כדי למנוע מעבר של ספינות הצי הבריטי במהלך מלחמת העצמאות. השרשרת פורקה על ידי הבריטים במהלך ההתקפות על פורט מונטגומרי (אנ') ופורט קלינטון (אנ') הסמוכים, אך שרשרת שנייה הותקנה שנתיים לאחר מכן כמה קילומטרים במעלה הזרם בסמוך למכללת ווסט פוינט.
הניסיונות הראשונים להקים גשר תלוי מעבר לנהר ההדסון באתר זה החלו עם התאגדותה של חברת הגשר התלוי של רמת ההדסון בשנת 1868. המטרה העיקרית של הקמת הגשר אז הייתה להפחית את עלות הובלת הפחם מפנסילבניה לניו אינגלנד. באותה תקופה, היה צפוי שהגשר החדש ישמש את הרכבות הנושאות 6 מיליון טון פחם בשנה, דבר שיבטל את הצורך בהובלת פחם בספינה מפילדלפיה, פנסילבניה או אליזבת, ניו ג'רזי, אך כל התוכניות הללו לא התממשו.
הצורך בהקמת הגשר

הפופולריות של הפארק המדינתי הר הדובים הסמוך, שנפתח בעשור השני של המאה ה-20, הובילה לצורך בגישור מעל לנהר כדי להחליף את סירות המעבורת שלא יכלו עוד להכיל את ההמונים ואת המכוניות שלהם. פרויקט בניית גשר הר הדובים סימן את תחילתו של תור הזהב של בניית גשרים ארוכים לאורך נהר ההדסון וברחבי המטרופולין של ניו יורק.
ב-31 במרץ 1922, מושל מדינת ניו יורק דאז, נתן ל. מילר (אנ'), חתם על הצעת חוק לשילוב "חברת גשר הר הדובים מעל ההדסון", המאשרת לחברה לבנות גשר עם כביש אגרה על פני נהר ההדסון. הצעת החוק גם העניקה למדינת ניו יורק את הזכות לרכוש את הגשר במועד מאוחר יותר מהחברה הפרטית.
בניית גשר הר הדובים החלה ב-24 במרץ 1923 והכבלים הראשיים עוגנו באוגוסט 1924. כל כבל היה בקוטר 46 סנטימטר, ובאורך של 792 מטר, והוא מורכב מ-7,452 כבלי פלדה בודדים. הכבלים הראשיים נתמכים על ידי מגדלי פלדה בגובה 108 מטר. מושל ניו יורק דאז, בנג'מין אודל (אנ'),הוביל את המסמרת האחרונה ב-9 באוקטובר 1924. הגשר עלה בסך הכל 6 מיליון דולר, מתוכם 2 מיליון דולר הוצאו לבניית הכביש על הגשר לכיוון העיירה פיקסוויל (אנ'), באורך של כ-5 ק"מ - כביש גישה שפוצץ בתוך סלעי הגרניט לצד "האף של אנתוני" - 122 מטר מעל נהר ההדסון.
הטופוגרפיה הייחודית של האתר, הממוקם בין הר הדובים בגובה 391 מ' ממערב, לבין ה"אף של אנתוני" (אנ') בגובה 270 מ' ממזרח, אִפשרה לעגן את הכבלים הראשיים של גשר הר הדובים ישירות בתצורות סלע האם הצפופות משני צדי הנהר. המַעָגנים קודחו לעומק של 30 מטר בסלע בקצה המזרחי ולעומק של 24 מטר בקצה המערבי. הגשר נחנך ב־24 נובמבר 1924 בחג ההודיה.
התנועה השנתית מעל הגשר הגיעה ליותר מ-7.8 מיליון כלי רכב בשנת 2019, שנת ה-95 להיווסדו. בשנת 2018, בית המחוקקים של מדינת ניו יורק, העניק את התואר הטִקסי לזכר ותיקי מעוטרי לב הארגמן. הנצחה מיוחדת נערכה ב-12 בנובמבר 2018. השם הטקסי לא רק נותן כבוד לחיילים שנהרגו או נפצעו בהגנה על ארצות הברית, אלא גם מכיר בקשר של עמק ההדסון ליצירת לב הארגמן והמשך הקשר של העמק לצבא ולהיסטוריה שלו.
טכנולוגיית תחזוקת הכבלים

גשר הר הדובים שימש לבדיקת מספר חומרים חדשים שנועדו להוזיל את העלות וההשפעה הסביבתית של תחזוקת כבלי גשר. אחד מהם הוכיח את עצמו כמבטיח - דבק מיוחד: במהלך בדיקות שגרתיות, כבלי גשר מפורקים ומשמשים כטריזים להפרדת הגדילים הבודדים. הפקחים מחפשים סימני רטיבות וקורוזיה בכל כבל. במשך למעלה מ-100 שנים, נעשה שימוש במשחת עופרת אדומה כדי לאטום את הגדילים מפני חדירת לחות. בנוסף להופעת מפגע סביבתי במהלך תקופה זו, הדבק היה גם נוטה להתייבש ולהיסדק לאחר מספר שנים, דבר שיצר משימת תחזוקה מתמשכת. בשנות ה-90 מהנדסים ערכו ניסויים בכמה חומרים על חלק קטן מהכבלים של גשר הר הדובים. לאחר שנה נבחנו מחדש אזורי הבדיקה ומשחה אחת על בסיס פולימר, לא רעילה, נמצאה עדיפה. לאחר מכן נעטפו מחדש כבלי הגשר בשנת 2000 באמצעות החומר. שבע שנים לאחר מכן נמצאו הכבלים נקיים מלחות נוספת או קורוזיה. המהנדס הראשי של רשות הגשר של מדינת ניו יורק הביע תקווה שהחומר החדש עשוי להאריך את חיי הכבלים בכל הגשרים התלויים, ולהפחית את הצורך בבדיקה ותחזוקה.
הערות שוליים

↑  Nancy Cutler, Unlike Tappan Zee, the Bear Mountain Bridge keeps historic name while honoring heroes, Iohud, October 4, 2018
↑  Bear Mountain Bridge - Historic Overview, NYC Roads
1 2  Bear Mountain Bridge, New York Heritage: Digital Collections
1 2 3 4  Bear Mountain Bridge, ASCE (Counties of Rockland, Westchester, Bronx, New York, Richmond, Kings, Queens, Nassau and Suffolk) - Metropolitan Section
1 2 3  The Bear Mountain Bridge, NY Bridge Authority
↑  Ben Franklin Bridge, Delaware Rive Port Authority
1 2  Sticky solution, WayBackMachine: Bridge Disign and Engineering
נוף פנורמי של "גשר הר הדובים", מבט מ"האף של אנתוני" (ממזרח). מימין שלושה גשרים מעל נחל פופולפן (אנ'): גשר הכביש המהיר מתחתיו הגשר/מעבר להולכי רגל פופולפן והלאה מימין גשר הרכבת של פופולפן.
מבט ממערב על גשר הר הדובים.
מבט מדרום מגובה פני הנהר צפון-מערבה אל "גשר הר הדובים", "גשר הכביש המהיר פופולפן" ו"מעבר הולכי הרגל פופולפן" שמתחתיו.
כביש 9W על הגשר מעל "נחל פופולפן" ומתחתיו המעבר להולכי רגל.
ריסי טיילור

| --- | --- |

 לידה:  31 בדצמבר 1919 אבוויל, אלבמה, ארצות הברית 
 פטירה:  28 בדצמבר 2017 (בגיל 97) אבוויל, אלבמה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 ידועה בשל:  לאחר שעברה אונס קבוצתי ולא נעשה במקרה צדק ממניעים גזעניים, קמה סביב המקרה התארגנות שהייתה הבסיס לתנועה לזכויות האזרח
 מקצוע:  פועלת חקלאית
 
ריסי טיילור (באנגלית: Recy Taylor; ‏31 בדצמבר 1919 – 28 בדצמבר 2017) הייתה אישה אפרו-אמריקאית מאבוויל שבאלבמה. היא נולדה וגדלה במשפחת אריסים בתקופת ג'ים קרואו של דרום ארצות הברית. סירובה של טיילור לשמור על שתיקה לגבי אונס אכזרי בידי קבוצת גברים לבנים הוביל להתארגנות בקרב הקהילה השחורה למען צדק וזכויות האזרח.
ב-3 בספטמבר 1944, טיילור נחטפה כשיצאה מכנסייתה, ונאנסה על ידי שישה גברים לבנים. אף על פי שלפחות שניים מהגברים הודו בדבר לרשויות, שני חברי מושבעים גדולים מיאנו להגיש נגדם כתבי אישום, ושום הליך משפטי לא ננקט נגד התוקפים שלה.
ב-2011, בית המחוקקים של אלבמה הוציא התנצלות רשמית מטעם המדינה "על כישלונה להעמיד לדין את התוקפים שלה." האונס של טיילור וההליכים המשפטיים שבאו בעקבותיו, היו בין המקרים הראשונים שעוררו מחאה ואקטיביזם בפריסה ארצית בקרב הקהילה האפרו-אמריקאית, והניח בסיס מוקדם עבור התארגנות התנועה לזכויות האזרח.
בטקס 2018 פרסי גלובוס הזהב, כשקיבלה את פרס ססיל בי דה מיל לתרומה יוצאת דופן לעולם הבידור, הזכירה אופרה וינפרי את סיפורה של טיילור וביקשה להביאו למודעות ציבורית.
תחילת דרכה

ריסי קורביט נולדה ב-31 בדצמבר 1919 באזור הכפרי של אלבמה, שם משפחתה פעלה בחקלאות כאריסים. אמה נפטרה כשהייתה ריסי בת 17, והיא נטלה את אחריות הטיפול בששת אחיה ואחיותיה. היא המשיכה לעבוד בשדות עד שנישאה בגיל 24, בשנת 1944, לווילי גאי טיילור, ונולדה בתם ג'ויס לי.
חטיפה ואונס

בעת שהלכה בדרכה הביתה מהכנסייה יחד עם חברתה, פאני דניאל, ובנה של דניאל, ב-3 בספטמבר 1944, נעצרה לידם מכונית בצד הדרך. במכונית ישבו הטוראי הרברט לובט ועוד שישה גברים, כולם חמושים. הרברט לובט הטיח בפני טיילור שהיא קטעה בדרך צעיר לבן בעיירה הסמוכה. הייתה זו האשמה שקרית, מכיוון שטיילור הייתה עם דניאל כל אותו יום. שבעת הגברים אילצו את טיילור להיכנס לתוך המכונית באיומי אקדח והסיעו אותה לאזור מיוער סמוך לכביש. הם אילצו אותה להוריד את בגדיה, באמירה "תורידי את הסמרטוטים האלה, או שאני אהרוג אותך ואשאיר אותך כאן ביער." אחרי שהפשיטו אותה בכוח, טיילור התחננה לחזור הביתה אל משפחתה, ולתינוקת שלה. התוקפים התעלמו מבקשותיה, הסירו את בגדיהם, וצפו בלובט כשהוא הורה לטיילור לשכב על גבה ו"להתנהג בדיוק כמו שאת עושה עם בעלך או שאני חותך לך את הגרון." שישה מהגברים אנסו אותה, כולל לובט.
תגובות לאונס

החטיפה של טיילור דווחה למשטרה מיד על ידי דניאל. דניאל זיהתה את המכונית כשייכת להוגו וילסון, אשר הודה שאסף את טיילור במכוניתו ולקח אותה, כפי שניסח את זה, "למקום". הוא נקב בשמותיהם של האחרים, והם: דילארד יורק, בילי האוורטון (שטען שלא השתתף באונס כי הכיר את טיילור), הרברט לובט, לות'ר לי, ג'ו קולפפר ורוברט גמבל. הוא טען שלא היה זה אונס מכיוון שהם שילמו לטיילור. אף על פי ששלושה עדי ראייה זיהו את וילסון בתור הנהג של המכונית, המשטרה לא זימנה לחקירה אף אחד מהגברים שווילסון זיהה כשותפיו לפשע. הקהילה השחורה של אבוויל התקוממה נגד הפעולות של המשטרה, או היעדרן, והאירוע דווח ל-NAACP במונטגומרי שבאלבמה. ה-NAACP שלחו את מי שהייתה החוקרת המובילה בארגון, ופעילה נגד אלימות מינית, רוזה פארקס. בתחילת אוקטובר, העיתון משיקגו, Chicago Defender, שהיה בעל קהל שחור מרחבי ארצות הברית, פרסם סיפור שער על המקרה, בכותרת "קורבן של אנסים לבנים באלבמה".
הליכים משפטיים

פארקס חזרה עם התיק למונטגומרי שם היא התחילה לעבוד על קבוצת פעולה לייצוגה והגנתה של טיילור, בסיועם של א. ד. ניקסון, רופאס א. לואיס, ואי. ג'י. ג'קסון, אנשים בעלי השפעה בקהילה של מונטגומרי. פארקס ובעלי בריתה הקימו את הוועדה לצדק שוויוני באלבמה עבור טיילור, בה תמכו גם איגודי עובדים, ארגוני אפרו-אמריקאים, וארגוני נשים לאומיים. הקבוצה גייסה תומכים בכל רחבי ארצות הברית ועד אביב 1945 ההתארגנות הייתה, על פי עיתון Chicago Defender "הקמפיין החזק ביותר לצדק שווה תחת החוק מזה עשור."
בימים 3–4 באוקטובר 1944, כינס התובע המחוזי חבר מושבעים גדול, האמון על הערכת הראיות והוצאת כתב אישום, ובו כל המושבעים גברים לבנים. לא זימנו את וילסון או אף אחד אחר הקשור למקרה להעיד, רק את בני משפחתה של טיילור, שלא יכלו לזהות את תוקפיה. חבר המושבעים מיאן להוציא כתב אישום, והשופט דחה את התביעה הפלילית.
הפחדה באיומים

בחודשים שלאחר המשפט, טיילור קיבלה מספר איומים על חייה, וביתה הותקף בבקבוקי תבערה על ידי גזענים לבנים. טיילור, יחד עם בעלה ובנה, עברה לגור בבית משפחתה, שם אביה ואחיה יכלו לעזור להגן עליה מפני איומי המוות. כל בני המשפחה פחדו לצאת מהבית אחרי רדת החשיכה, טיילור לא יצאה גם במהלך שעות היום. הפחד שלה מפני פורעי החוק המאיימים נוסף לפחד מפני האיומים מצד הגברים שאנסו אותה שיהרגו אותה. אביה, בני קורביט, טיפס כל לילה על העץ בחצר עם רובה כדי לשמור על טיילור והמשפחה, וירד משם רק עם עלות השחר. בשלב זה, טיילור ומשפחתה האמינו שהם ייאלצו לחיות בפחד הזה כל חייהם. אך בינתיים, הסיפור על האונס ומשפט הראווה המזויף המשיך להדהד בסניפי NAACP ברחבי הדרום, ובתוך קהילות שחורות. ארגונים אלה ואחרים התאחדו כדי להגן על טיילור ולדרוש עונש לתוקפים, ואת אבטחתה של טיילור.
פעילות למען הצדק

הפעילים התכנסו במרכז הבונים החופשיים השחורים בבירמינגהם, שם הקימו מטה לפעילות, אליו הגיעו גם כתבים ועורכים מעיתונים אזוריים, ורוזה פארקס ופעילות אחרות דאגו להפצת המסר, כך שהסיפור התחיל להיות מסוקר בערים גדולות כמו ניו יורק ופילדלפיה, ועד מהרה בכל רחבי ארצות הברית. הכותרות הדגישו את ההתעלמות של הרשויות מאלימות מינית של גברים לבנים כלפי אישה שחורה, ותקפו את ההפרדה הגזעית של הדרום. בנוסף, העיתונים באותה הזדמנות השוו לגישה ההפוכה הנהוגה שם, לפיה הגנה לכאורה על נשים לבנות מפני אלימות מינית משמשת כתירוץ לרדיפה של גברים שחורים. בינתיים, החלו הפעילים גם קמפיין כתיבת מכתבים למושל אלבמה, צ'ונסי ספארקס. ספארקס רץ בבחירות על מצע של גזענות והפרדה, ועל אידאולוגיה של זכויות המדינה מפני התערבות פדרלית, ולפיכך אימץ מדיניות של התעלמות בתחילה. אך קיום האירוע והקמפיין שלאחריו בשנתה האחרונה של מלחמת העולם השנייה פעלה נגדו: ההשוואה של משטרת המחוז לנאצים, שלא איחרה לבוא, לבסוף גרמה לו להבטיח לפתוח בחקירה בנושא.
הפעילות של רוזה פארקס למען צדק עבור ריסי טיילור לא הייתה רק בהפצת מסרים. היא הקימה ועדה לצורך הפעילות המרוכזת וגיוס תמיכה – הוועדה למען צדק שוויוני עבור גב' ריסי טיילור (CEJRT) – ועד מהרה קמו סניפים ברחבי ארצות הברית, אליהן הצטרפו פעילות מוכרות כמו מרי טרל צ'רץ', שהייתה בין מייסדי NAACP וסופרג'יסטית ידועה, שרלוט הוקינס בראון, מחנכת מוערכת, ליליאן סמית, מחברת הרומן Strange Fruit, שתיאר יחסים בין-גזעיים, ואשר היה באותה תקופה מעורר מחלוקת וזעזוע, וכן פעילים תומכים דוגמת ו.א.ב. דו בויז, קאונטי קאלן ולנגסטון יוז מתנועת הארלם רנסאנס, ואמרגן ויוצר הברודוויי הידוע אוסקר המרשטיין. הקבוצה משכה את תשומת הלב של האף. בי. איי בראשות ג'. אדגר הובר, ובוועדת בית הנבחרים לפעילויות אנטי-אמריקאית נטען כי ארגון זה הוא פשוט כיסוי למפלגה הקומוניסטית.
חקירה

בחקירה שפתח המושל, התראיין השריף לגבי הצעדים בהם נקט במקרה. הוא טען שהוא פתח בחקירה משלו מיד לאחר התקיפה, טענה שהייתה שקרית. הוא גם טען שהוא עצר את כל הגברים המעורבים באונס יומיים לאחר התקיפה, וכי הטיל על הוגו וילסון, בעל המכונית ששומשה בפשע, ערבות של $500. גם טענות אלה היו שקריות, שכן אף אחד מהגברים לא נעצר, ועל וילסון הוטל קנס או ערבות בסכום $250. באותה נשימה, הוא גם האשים את טיילור שהיא "סתם זונה", ושהיא "מטופלת מזה זמן מה על ידי קצין הבריאות של מחוז הנרי בשל מחלת מין." בחקירה גם תושאלו תושבי אבוויל לבנים, אשר העידו כי טיילור היא "אישה מכובדת שנוהגת על פי הערכים הגזעיים והמיניים של העיירה". החוקרים ראיינו את האנסים, וארבעה מתוך השבעה הודו בעיקרי המעשה, אך כפרו בכך שזה אונס כי טיילור "בעצם זונה" ושהיא השתתפה מרצונה. שניים מהגברים, לרבות הרברט לובט, הכחישו כל ידע לגבי ההתקפה. אך ג'ו קולפפר, גם הוא אחד התוקפים, הודה כי הוא ושאר האנסים יצאו בכוונה תחילה למצוא אישה בליל ההתקפה, ושלובט יצא מהמכונית עם אקדח, דיבר עם טיילור, ואילץ אותה בכוח לתוך המכונית, ושאחר כך הם גם הוציאו אותה ממנה והפשיטו אותה באיומי אקדח, אנסו אותה, ואז כיסו את עיניה והשאירו אותה לצד הדרך. הגרסה של קולפפר עמדה בקנה אחד עם העדות המקורית של טיילור. אך גם עם הודאות ותיאורים אלה, התובע הכללי "לא הצליח לשכנע את המושבעים של מחוז הנרי שיש מספיק ראיות כדי להגיש כתב אישום" נגד שבעת החשודים, בכינוס חבר המושבעים הגדול השני בתיק, שנערך ב-14 בפברואר 1945. גם חבר מושבעים זה, כולם גברים לבנים, סירב להוציא כתב אישום כלשהו.