stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ואלס עם באשיר

| --- | --- |

 בימוי:  ארי פולמן
 הופק בידי:  ארי פולמן סרג' ללו גרהרד מייקסנר יעל נחליאלי רומן פול
 תסריט:  ארי פולמן
 עריכה:  נילי פלר
 מדבבים:  ארי פולמן מיקי לאון אורי סיון רון בן ישי זהבה סולומון יחזקאל לזרוב 
 מוזיקה:  מקס ריכטר
 צילום:  דיקלן קווין 
 מדינה:  ישראל, גרמניה, צרפת, הממלכה המאוחדת 
 חברת הפקה:  ברידג'יט פולמן כנופיית סרטים, Arte France Cinéma, Razor Film, Les Films d'ici, ITVS 
 חברה מפיצה:  Sony Pictures Classics 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  13 במאי 2008 (פסטיבל קאן) 5 ביוני 2008 (ישראל)
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט תיעודי, סרט מלחמה 
 מקום התרחשות:  ביירות 
 תקציב:  1.3 מיליון דולר
 הכנסות:  11,125,849 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   waltzwithbashir
 פרסים:  שישה פרסי אופיר פרס איגוד הבמאים לסרט התיעודי פרס גלובוס הזהב לסרט הזר מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר פרס סזאר לסרט הזר הטוב ביותר
 waltzwithbashir.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
ואלס עם באשיר הוא סרט מונפש דוקו-דרמטי מלחמתי, בבימויו של ארי פולמן על מלחמת לבנון הראשונה. המאייר דוד פולונסקי ובמאי האנימציה יוני גודמן שיתפו פעולה ליצירת האנימציה בסרט. הסרט הוגדר על ידי יוצריו כסרט תעודה מונפש אך יש גם הסבורים כי נכון יותר להגדירו כעלילתי, נוכח הסצנות הסוריאליסטיות שבו.
הסרט זכה בפרסים רבים ובהם "גלובוס הזהב", "פרס סזאר", "פרס אופיר" והיה מועמד ל"פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר". ברובם המוחלט של הפרסים ברחבי העולם שהסרט זכה, מדובר היה בזכייה או במועמדות הראשונה בהיסטוריה של סרט ישראלי, של סרט מונפש ו/או סרט תיעודי.
שם הסרט

מקור השם בסצנה מתוך הסרט בה שמואל פרנקל, חייל צה"ל, חברו לפלוגה של פולמן, "רוקד" עם מאג בעת קרב בתוך העיר ביירות על רקע תמונת ענק של בשיר ג'ומאייל, המנהיג הנוצרי, שרציחתו הייתה בין הגורמים לטבח סברה ושתילה.
תקציר העלילה

ארי פולמן היה בשנת 1982 חייל חיל רגלים בן 19. בשנת 2006 הוא נפגש עם חבר מתקופת הצבא המספר לו על סיוטים חוזרים הקשורים בחוויותיו מהמלחמה, בהם 26 כלבים מלאי זעם, רצים בשדרות רוטשילד בתל אביב, תוך כדי שהם רומסים כל העומד בדרכם, עד אשר הם מגיעים למשרדו. הוא מסביר כי בזמן מלחמת לבנון היה תפקידו לירות בכלבים בכפרים אליהם נכנסה מחלקתו, מחשש שאלו יעירו את התושבים בנביחותיהם, והכלבים בחלומות הם 26 הכלבים שהוא אישית הרג. לדבריו של החבר, תפקיד זה ניתן לו שכן מפקדיו זיהו קושי נפשי מיוחד להמית אנשים.
פולמן מופתע, שלעומת חברו, אינו זוכר דבר מאותה תקופה, אך מאוחר יותר באותו ערב מופיע בזכרונו חיזיון מליל הטבח בסברה ושתילה שאינו מצליח לקבוע אם קרה באמת. בזכרונו הוא וחבריו לשירות הצבאי חוזרים לרחובות העיר מרחצה בעירום בחוף הים של ביירות, לאור פצצות תאורה.
פולמן ממהר להפגש עם חבר אחר המוצג בסרט שעיסוקו מטפל, וזה ממליץ לו לשוחח עם אנשים אחרים שהיו איתו בביירות כדי להבין מה קרה שם. חברו מסביר לו כי לאור טיבו של הזיכרון האנושי, ייתכן שחיזיון זה אינו מבוסס מציאות. בהמשך הסרט, מסביר המטפל כי אף אם מדובר בהזייה, יש בה כדי להעיד על עולמו הפנימי והדברים המעסיקים אותו.
הסרט מלווה את פולמן בשיחותיו עם חברים, פסיכולוגית והעיתונאי רון בן ישי, ששהה בביירות באותה עת, כדי להזכר מחדש בחוויותיו במלחמה. חלק ניכר מהסרט עוסק למעשה בעדויות של חבריו, אשר מומחשות באמצעות אנימציה. בסופו של הסרט, פולמן נזכר שירה פצצות תאורה מעל מחנות הפליטים באותו לילה, ועם סיום הטבח ראה את הנשים והילדים שחזרו למחנה ממררים בבכי. הסרט מסתיים בקטע מצילומי טלוויזיה ששודרו לאחר הטבח ובו נראות נשים ממררות בבכי וגופות המוטלות במחנה.
הדמויות הראשיות וצוות השחקנים

ארי פולמן בתפקיד עצמו. יוצר סרטים ישראלי אשר סיים לאחרונה את שירותו במילואים. כעשרים שנה לפני כן, השתתף כחייל צה"ל במלחמת לבנון הראשונה במהלך שנת 1982.
מיקי לאון בתפקיד בועז ריין-בוסקילה. השתתף בצעירותו כחייל צה"ל במלחמת לבנון הראשונה וסובל כתוצאה מחוויה זו מסיוטים חוזרים ונשנים.
אורי סיון בתפקיד עצמו. חבר ותיק של ארי פולמן ויוצר סרטים ישראלי, אשר היה שותף בעברו בהפקתם של שני סרטים לצד פולמן.
יחזקאל לזרוב בתפקיד כרמי כנען. בצעירותו, השתתף כחייל צה"ל במלחמת לבנון והיה חברו של פולמן. חי כיום בהולנד. כרמי בחר לשרת שירות קרבי מטעמים של הוכחת גבריות, אך מעיד על עצמו ש"אחרי המלחמה לא יכולתי להיות שום דבר", בתגובה להערתו של חברו פולמן שהוא ובני שכבתו ציפו ממנו לעשות חיל בתחומי המדע והטכנולוגיה.
רוני דייג בתפקיד עצמו. בצעירותו, השתתף כחייל צה"ל במלחמת לבנון בתור טען של טנק מרכבה. עובד כיום כמהנדס מזון. בעדותו בסרט, מתואר כי במקום להשיב אש, נכנס יחד עם צוותו להלם וברח. אף שהגדוד שליווה אותו נטש אותו, רוני חש תחושות אשם כאילו הוא נטש את חבריו, כשלא התנהג כמצופה מדמות החייל האידיאלי.
שמואל פרנקל בתפקיד עצמו. בצעירותו, השתתף כחייל צה"ל במלחמת לבנון. במהלך המלחמה שימש כמפקד של יחידת חיל רגלים. בעזרת דמותו של פרנקל, מבין פולמן כי מוחו הדחיק ומחק את העובדה שפלוגתו נתקלה בנער נושא RPG אותו נאלצו להמית. בהמשך, פרנקל מוצג בתוך סצנה במסגרתה נתקל הכח באש מפתיעה מגגות בניינים בביירות על קו החוף. פרנקל, שלכאורה תפקד והשיב אש, מוצג בסרט כמי שנכנס "לסוג של טרנס", כדברי פולמן, ובטירופו חטף את נשקו של חברו וסימן שהוא מעוניין לרקוד ואלס בין הכדורים שלהם, כשמאחוריו מתנשאת תמונתו של באשיר.
זהבה סולומון בתפקיד עצמה. עובדת סוציאלית וחוקרת ישראלית אשר מתמחה בתחום הפסיכוטראומה. זהבה מספקת ניתוח מקצועי לחלק מהאירועים בסרט, וממשיגה אותם. כך, למשל, זהבה מסבירה כי היתקלותו של פולמן בילד ה-RPG נשתכחה ממנו, משום שהמוח השתמש במנגנון הגנה המכונה "מצב דיסוציאטיבי", וממחישה את המנגנון באמצעות מטופל אחר שלה, שהיה צלם באותה המלחמה, ובשלב מסוים חדל המנגנון מלהגן עליו וזה איבד את עשתונותיו.
רון בן ישי בתפקיד עצמו. עיתונאי ישראלי אשר היה הראשון לדווח על טבח סברה ושתילה.
דרור חרזי בתפקיד עצמו. בצעירותו, השתתף כחייל צה"ל במלחמת לבנון. במהלך המלחמה פיקד על טנק, אשר הוצב מחוץ למחנה הפליטים שתילה.
הפקה

יצירת הסרט נמשכה ארבע שנים והופקה בשיתוף-פעולה ישראלי-גרמני-צרפתי.
הסרט יוצא דופן בהיותו סרט תיעודי בטכניקת ההנפשה. הסרט משלב מוזיקת רוק משנות ה-80, גרפיקה וסצנות סוריאליסטיות יחד עם איור הדומה לקומיקס. רובו של הסרט עשוי בטכניקת ההנפשה הנקראת Cutout (מגזרות נייר), בתוכנת פלאש.
בפברואר 2009 יצא לאור בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, רומן גרפי המבוסס על הסרט.
"ואלס עם באשיר" ו-"9.99$", שיצא אף הוא ב-2008, הם הסרטים הישראליים המונפשים הראשונים באורך מלא שיצאו לאקרנים מאז "בעל החלומות" של אלינה ויורם גרוס מ-1962.
פרסים

ביולי 2008 הועמד הסרט לזכייה בפרס אופיר בקטגוריית הסרט העלילתי הטוב ביותר, תוך מחלוקת בתעשיית הקולנוע על הכללתו בקטגוריה. זאת על רקע הגדרתו המקובלת כסרט תיעודי מונפש. אחת הטענות שהועלתה אז הייתה הסברה שסרט תיעודי באנימציה אינו זכאי להתמודד בקטגוריית פרס אוסקר לסרט הזר (אף על פי שאין שום מניעה בתקנון האקדמיה האמריקאית לבחירת סרט כזה כמועמד). לבסוף, זכה הסרט בקטגוריית הסרט העלילתי הטוב ביותר ובנוסף לקטגוריה זאת, זכה "ואלס עם באשיר" בפרסי אופיר לשנת 2008 גם בקטגוריות הבמאי, התסריט, העריכה, עיצוב הפסקול והעיצוב האומנותי.
ברובם המוחלט של הפרסים ברחבי העולם שהסרט זכה, מדובר היה בזכייה או במועמדות הראשונה בהיסטוריה של סרט ישראלי, של סרט מונפש ו/או סרט תיעודי.
ברחבי העולם, זכה הסרט בפרס הסרט הזר הטוב ביותר בתחרות הסרטים העצמאיים הבריטית, בגרנד פרייז בפסטיבל הסרטים בטוקיו, בפרס "מגדל הזהב" בפסטיבל הסרטים בסרביה ובפרס הסרט התיעודי של השנה מטעם איגוד הקולנוע התיעודי הבינלאומי. הסרט נבחר לסרט הטוב ביותר לשנת 2008 על ידי איגוד מבקרי הקולנוע בלוס אנג'לס, כשהוא גובר על סרטים מובילים כמו "נער החידות ממומביי", "מילק" ו"וול-E". הוא הוגדר כאחד מעשרת הסרטים הטובים ביותר לאותה שנה על ידי המגזינים המובילים בארצות הברית ועל ידי מספר איגודי מבקרים. כמו כן, זכה הסרט בפרס הלחן הטוב ביותר בטקס פרסי האקדמיה לקולנוע באירופה.
בינואר 2009 זכה הסרט בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 2008
ובאותו החודש הוכרז הסרט כאחד מחמשת המועמדים הסופיים לזכייה בפרס אוסקר בקטגוריית הסרט הזר. בטקס האוסקר ה-81, אשר התקיים ב-22 בפברואר 2009, הפסיד הסרט את הפרס לטובת הסרט היפני "פרידות". "ואלס עם באשיר" היה לסרט האנימציה הראשון שקיבל מועמדות לאוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, כמו גם מועמדות וזכייה באותה הקטגוריה בפרס גלובוס הזהב. כמו כן, זהו הסרט התיעודי הראשון בהיסטוריה שקיבל מועמדות וזכה בפרס גלובוס הזהב, שכן אין פרס לסרט תיעודי בגלובוס הזהב.
בפברואר 2009, זכה הסרט בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר מטעם איגוד הבמאים האמריקאי ובטקס נפרד, מטעם איגוד התסריטאים האמריקאי, זכה באותה קטגוריה. נוסף על כך, היה זה הסרט הישראלי הראשון אשר זכה בפרס סזאר, כאשר זכה בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר. כמו כן זכה ארי פולמן בפרס איגוד הבמאים האמריקני בקטגוריית בימוי סרט דוקומנטרי.
ביקורות

בישראל התקבלה התייחסותו של הסרט לנושא סברה ושתילה בתגובות מעורבות, אך כמעט כל המבקרים שיבחו את חדשנותו של פורמט הסרט ואת עיצובו. שמוליק דובדבני שיבח את הסרט וטען שהוא מנסה לעסוק בצורה חזיתית בשאלת האשמה הישראלית, שסרטים ישראליים משנות השמונים, כמו "שתי אצבעות מצידון", לא העזו לגעת בה. מאידך, כינה מאיר שניצר את הסרט "חמקמק", וטען שכמו סרטים רבים העוסקים בלחימה בלבנון, הוא מציג רק את דמות "הקורבן הצה"לי".
במישור הפוליטי נטענו טענות כנגד המשמעויות האידאולוגיות המובעות בסרט. ראש עיריית הרצליה לשעבר אלי לנדאו אמר בראיון כי זהו סרט עשוי טוב, אולם "הסרט הוא נגד מדינת ישראל... (והוא) מניח אחריות על כתפינו שיתוף פעולה עם טבח במחנה הפליטים בעזה, דבר שהוא שקר".[דרוש מקור] לדבריו, הסרט זכה בפרסים רבים בעולם גם בשל עמדה אנטי ישראלית זו.
העיתונאי חגי סגל כתב כי "מדובר בעוד סרט שמאלני על מלחמת וייטנאם שהותאם לטופוגרפיה ולביוגרפיה של המזרח התיכון [...] חוט העלילה נכרך בכישרון סביב צווארה של ישראל", תוך התעלמות ממעשי הטרור כנגד ישראל לפני ובמהלך המלחמה.
ספר

ב-2009 יצא רומן גרפי המבוסס על הסרט, גם הוא בשם "ואלס עם באשיר", בהוצאת כנרת זמורה ביתן.
לקריאה נוספת

קובי ניב, "אכלו לי, שתו לי, טבחו לי", בזרוע נטויה ובעין עצומה: הקולנוע הישראלי מביט לאחור אל מלחמת לבנון, תל אביב: עולם חדש הוצאה לאור, 2014, עמ' 73–129, מסת"ב 978-965-92049-6-0
אורי סוויד, "מצליבה לתרדמת: כאב ופנטסיה בסרט ואלס עם באשיר", סליל, כתב עת להיסטוריה, קולנוע וטלוויזיה, (קיץ 2009), עמ' 66–74
צחי כהן, לְמה דומה קולנוע? קריאות תרבותיות בקולנוע בן־זמננו, הוצאת כרמל, 2021, הפרק "'ואלס עם באשיר' - למה זה מצויר?", עמ' 41–43.
טאסילי נאג'ר

טאסילי נאג'ר (בשפות ברבריות: Tassili n Ajjer - "רמת הנהרות", בערבית: طاسيلي ناجّر; בצרפתית: Tassili n'Ajjer) הוא רכס הרים במדבר סהרה, השוכן במזרחה של אלג'יריה, סמוך לגבולה עם לוב וניז'ר. חלק ניכר מהרכס מוכרז כפארק לאומי וכשמורת טבע ביוספרית מאז 1972, והוא ידוע בזכות אתרי אמנות הסלע הפרהיסטוריים המפוזרים לאורכו. בשל כך, מאז שנת 1982 מוכרז המקום כאתר מורשת עולמית.
גאוגרפיה ואוכלוסייה

אורכו של הרכס הוא כ-800 ק"מ מצפון לדרום ורוחבו המרבי הוא כ-60 ק"מ. שטחו של הפארק הלאומי הוא כ-72,000 קמ"ר, גובהו הממוצע כ-1,500 מטר ושיאו בהר אדראר אפאו המתנשא לגובה של 2,158 מטר. בצפון-מערבו הוא מסתיים בצוקים תלולים והוא מחורץ בערוצים רבים שהעניקו לו את שמו. הרכס עשוי מאבן חול ופעילות בליה גרמה להיווצרותן של כ-300 קשתות טבעיות. בשל איכויות הקרקע וגובהו של הרכס, הצמחייה בו עשירה יחסית לזו של המדבר הסובב אותו.
תושבי הרכס הם בני טוארג המתפרנסים ממרעה, וחלקם נוודים. הם מונים כ-2,000 איש בתחומי הפארק הלאומי, וכ-20,000 נוספים בסביבתו העיר המרכזית באזור היא ג'נט ומתגוררים בה כ-15,000 תושבים.
אומנות הסלע

בעידן הפרהיסטורי נהנה מדבר הסהרה מאקלים מתון בהרבה מזה השורר בו כיום. אדמות מרעה אפשרו גידול עדרים ורעייתם, ובעלי החיים הרבים אפשרו קיום מצייד. החל ב-6000 לפנה"ס לערך ועד למאות הראשונות לאחריה, היה הרכס נושב, ותושביו הותירו בו את חותמם בדמות שרידי יישובים, תלי קבורה ושרידי כלי קדרות. עם זאת, הממצאים הידועים ביותר ברכס הם ציורי הסלע שהתגלו בו החל בשנת 1933. עד מועד הכרזתו של הרכס כאתר מורשת עולמית התגלו בו כ-15,000 ציורי סלע, וארכאולוגים העריכו כי מספרם עשוי להיות כפול.
הציורים מחולקים לקבוצות בהתאם לתקופת יצירתם, אם כי קיימות מחלוקות רבות באשר לתארוך המדויק של התקופות השונות:
"התקופה הטבעית" היא המוקדמת ביותר והציורים מתארים בעלי חיים האופייניים לסוואנה. בהיעדר ציורים של חיות מבויתות מחד, ובשל שפע הציורים המתארים חיות בר, מסיקים החוקרים כי בתקופה זו עסקו תושבי המקום בצייד. הציורים מתארים מין של פר קדום שנכחד בשנת 5000 לפנה"ס לערך, לצד פילים, ג'ירפות, קרנפים ובעלי חיים אחרים.
"התקופה העתיקה" או "תקופת הראשים העגולים" כוללת ציורים רבים של חיות פרא האופייניות לאקלים לח לצד דמויות אנושיות שראשיהן עגולים. תקופה זו נמשכה עד שנת 4000 לפנה"ס לערך.
ציורי "תקופה הפרים", משנת 4000 עד 1500 לפנה"ס, הם הרבים ביותר, והם מתארים עדרי פרים וסצנות מחיי היום-יום. חיות הבר בציורים התמעטו, ואת מקומן תפסו דמויות פרים, המונים פרט בודד ועד עדרים של מאות פרטים. תושבי הרכס בתקופה זו עסקו במרעה והמבנה החברתי היה מורכב יותר.
ציורי "תקופת הסוסיים" מקבילים מבחינת תיארוכם לסוף תקופת האבן החדשה ולתחילת העידן ההיסטורי. ציורים אלה הושפעו מתחילת התייבשותו של האזור, מהיעלמותם של מספר מינים ומהופעת הסוסים בסהרה בסביבות שנת 1200 לפנה"ס. הציורים מתארים, בין היתר, סוסי פרא, סוסים מבויתים וסוסים הרתומים לעגלות.
"תקופת הגמלים" היא התקופה המאוחרת ביותר של אומנות הסלע בטאסילי נאג'ר, והיא מקבילה לתחילת המדבור בראשית הספירה ולהופעתו של הגמל החד-דבשתי באזור.
כאשר הוכרז טאסילי נאג'ר כאתר מורשת עולמית ב-1982, הבחינו שליחי הוועדה הבינלאומית למונומנטים ולאתרים גם בסגולותיו של אזור תדרארת אכאכוס השוכן בלוב, סמוך מעבר לגבול, וגם אתר זה צורף לרשימת המורשת העולמית ב-1985.
אומנות הסלע > גלריה

אמנות סלע בטאסילי נאג'ר מהתקופה המוקדמת - פרים שנכחדו בסביבות 5000 לפנה"ס
איור אנונימי של דמות הפטרייה של טאסילי (אנ')
דמות פולחנית
סצינת ציד
דמויות אדם ודמויות זואומורפיות
עדרים ודמויות אנתרופומורפיות
חריטת סלע של ג'ירפות
דמות פולחנית עם מסכה
חריטות סלע עתיקות ולידן כיתוב בתיפינע' (אנ') (אלפבית אמזיע'י)
חריטת תאו או שור
חריטות ראשי שוורים
חריטת אנטילופה
ראו גם

תדרארת אכאכוס
הרי אהגר
לקריאה נוספת

ע. ג. חורון, קדם וערב, דביר, 2000
Lhote, H (1959) The search for the Tassili frescoes: the rock paintings of the Sahara. London.
הערות שוליים

↑  ע. ג. חורון, קדם וערב, דביר, 2000, עמ' 75
↑  Information on Human Populations Residing in Natural World Heritage Sites
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529954205171  BnF: cb15216594d (data)  GND: 4059100-1  LCCN: sh88005039  NKC: xx0133971  SUDOC: 027417115  VIAF: 233688829   WorldCat (עם VIAF): 233688829 
מראה בטאסילי נאג'ר
יעקב צ'יקוטאי

| --- | --- |

הרב יעקב צ'קוטאי מוסר דבר תורה בפגישת מחזור-יובל לשבט הראל בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה.  צלם: שמואל פרלמוטר.
 לידה:  אוגוסט 1954 (בן 70) י' באב תשי"ד קריית שמונה 
 מדינה:  ישראל 
 
 תפקידים נוספים:  רבה של מכבים רעות
 
הרב יעקב צ'קוטאי (נולד בי' באב תשי"ד, 9 באוגוסט 1954) הוא רב העיר מודיעין מכבים רעות (יחד עם הרב אליהו אלחרר). שימש בעבר כרב ההסתדרות וכרב מג"ב יהודה ושומרון. חתנו של הרב עובדיה יוסף.
ביוגרפיה

צ'קוטאי נולד בקריית שמונה להורים ילידי איראן. הוא למד בבית הספר היסודי בעיר קריית שמונה. לאחר מכן למד בישיבת בני עקיבא כפר הרואה. בגיל 18 החל ללמוד בישיבת הכותל.
צ'קוטאי שירת בצה"ל במסגרת ישיבת ההסדר והשתתף במלחמת יום הכיפורים כלוחם בחזית הצפון ובחזית הדרום, בשלב מאוחר יותר עבר הסבה מלוחם חי"ר, לחיל השריון.
בשנת תשל"ח (1978) נישא יעקב לרבקה יוסף, בתו של הרב עובדיה יוסף, לימים נציגת סיעת ש"ס בהסתדרות. לזוג יש חמישה בנים ובת.
ביוגרפיה > רבנות

בשנת תשל"ו הוסמך הרב צ'קוטאי למוהל. בשנת תשל"ט הוסמך צ'קוטאי לרבנות לאחר מעבר מבחני הרבנות הראשית. בשנת תשמ"ג זכה בתעודת כושר לרב עיר.
בשנת תש"ם (1980) מונה הרב צ'קוטאי לכהן כרב בישיבת רעננה. בשנים תשמ"א–תשמ"ז (1981–1987) היה הרב של משמר הגבול בגזרת יהודה ושומרון.
בסוף שנות התשעים מונה הרב צ'קוטאי לרב ההסתדרות.
הרב צ'קוטאי יזם את הקמת המקוה ובתי הכנסת ביישובים גבעת זאב ומבוא חורון והיה שותף פעיל להקמת בית הכנסת אחווה ורעות במכבים-רעות.
בשנת תשמ"ח (1988) מונה לכהן כרב היישוב החדש מכבים רעות. בשנת 2003 כשאוחד היישוב יחד עם העיר מודיעין, החל לכהן גם כרב העיר מודיעין יחד עם הרב דוד לאו והרב אליהו אלחרר, כך שבמודיעין כיהנו שלושה רבני עיר במקביל. מצב זה נמשך עד מינויו של הרב לאו לרב הראשי לישראל ביולי 2013. מאז הוא משמש במודיעין כרב שכונה, אחראי לנושאים שונים ברבנות מודיעין-מכבים-רעות ורב בית הכנסת "אחווה ורעות".
הרב צ'קוטאי יזם פעילויות לקידום זהות יהודית בבתי הספר ובקהילה, קידם את הקשר בין נוער דתי ונוער חילוני במועדון הנוער ברעות, יזם בית מדרש לגמלאים, יזם ימי עיון לחגים, הקים פרויקט בר מצווה, פעל בתחום רישום ייחוסין לתינוקות פונדקאות וחד הוריות, ויזם מפעלי צדקה למשפחות נזקקות, חולים, וקשישים.
צ'קוטאי הופיע מדי פעם בתוכנית שאלת רב בערוץ הראשון, ובערוצי תקשורת נוספים.
הרב צ'קוטאי מוכר כמומחה לענייני כשרות, נישואין, וכשרות ספרי תורה.
ספרים וחוברות

ספר צרור החיים : הלכות אבלות : הליכות מלכי בקדש / מתורתו ועל פי דרכו, פסיקותיו והנחיותיו של רבנו עובדיה יוסף, מודיעין-מכבים-רעות, מו"ל: יעקב צ'יקוטאי, תשע"ט.
השמיטה בגינות הנוי ובעציצים, מו"ל: מודיעין-מכבים-רעות-יעקב צ'יקוטאי, תשע"ה. חוברות נוספות בנושא הוצאו גם בשנים תשס"ו, תשס"ח, תשנ"ג, תשמ"ו.
אביר יעקב : הוצאה במלאת מאה שנה לפטירתו של האדמו"ר ר' יעקב אבוחצירא זצ"ל : מיקראה לכתות ו'-ט' בבתיה"ס הממלכתיים דתיים / ליקטו, כתבו וערכו אלירם שלמה צ'קוטאי יעקב. הוצאת בי"ס ממ"ד בר יוחאי, הרצליה, תשמ"א.
הליכות מלכי בקודש : חוברת דינים ומנהגים לבית הכנסת ולבית : על פי פסיקותיו והנהגותיו של הרה"ג עובדיה יוסף. הוצאת רעות-עמותת בית הכנסת הספרדי אחווה ורעות, תשס"ז.
הערות שוליים

↑  יהודה שלזינגר, סבא היה גאה בי, באתר ישראל היום, ‏22.4.2016
1 2  משה שמש, הרב שלנו הרב יעקב צ'יקוטאי שליט"א
↑  קובי אור, תיק 348207/12 - הרב צ'יקוטאי נגד עיריית מודיעין באתר מקומון מודיעין, 10 ביוני 2013
↑  קובי אור, תיק 348207/12 - הרב צ’יקוטאי נגד עיריית מודיעין, באתר מודיעין סיטי, ‏10.6.2013
↑  אירוח הרב יעקב צ'יקוטאי, ‏1.11.2011
↑  חזקי ברוך, אלה המועמדים לתפקיד הממונה הארצי על הכשרות, באתר ערוץ 7, ‏22.3.2022
↑  יהודה גולן, הרי את מחודשת לי, באתר מודיעין ניוז, ‏15.5.2015
↑  יונתן יצחק פרץ, תגיד, ספר התורה הזה הגיע לפה במקרה מבית הכנסת 'אריאל' בבאר שבע?, באתר הידברות, ‏23.1.2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307013405171  ISNI: 0000 0001 1964 1172  LCCN: nr96026493  VIAF: 4564164913195018980007   WorldCat (עם VIAF): 4564164913195018980007
תיקן אמריקני

| תיקן אמריקני |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: חרקים
סדרה:: תיקנאים
משפחה:: תיקניים
סוג:: Periplaneta
מין:: תיקן אמריקני
שם מדעי
 Periplaneta americana ‏לינאוס, 1758

תיקן אמריקני (שם מדעי: Periplaneta americana), הידוע בשפה העממית כ"ג'וק" או "מקק", הוא חרק מסדרת התיקנאים. אף על פי שתואר במדע לראשונה כמין אמריקני (ומכאן שמו), מקורו כנראה באפריקה, ככל הנראה בתור הקרבון (לפני כ-300 מיליון שנה). כיום הוא נפוץ מאוד כמעט בכל רחבי העולם, בעיקר הודות לאמצעי התחבורה של האדם.
ביולוגיה > מאפיינים פיזיולוגים

תיקנים אמריקנים בוגרים מגיעים לאורך ממוצע של כ-4 ס"מ, ולגובה של כ-7 מ"מ. צבעם חום, עם גוון בהיר בלוחית הגבית של החזה. הם בעלי זוג מחושים ארוכים במיוחד ביחס לגוף, ורגלי הליכה זיפיות. בראשם נמצאות שתי עיניים מורכבות, אשר מכילות כ-2,000 יחידות ראיה כל אחת ומשמשות אותם לראייה יעילה בחושך. ראשם נוטה כלפי מטה - תכונה אשר בשילוב עם גובהם הנמוך מאפשרת להם להידחק דרך סדקים צרים במיוחד. הם בעלי כנפיים המאפשרות תעופה (חסרות במופע הצעיר). לעיתים ניתן לראות תיקנית בוגרת נושאת את תיק הביצים שלה בקצה הבטן.
ביולוגיה > תזונה

תיקנים אמריקאים הם אוכלי כל. התיקנים אוכלים גבינה, בירה, תה, מוצרי מאפה, עמילן, דבק, שיער, פתיתי עור יבשים, חיות מתות, חומרים צמחיים, בגדים מלוכלכים וניירות. הם אוהבים במיוחד מזונות מותססים. תיקנים אמריקנים נצפו גם ניזונים מתיקנים מתים או פצועים, מהזן שלהם או מזנים אחרים.
ביולוגיה > תעופה

בשלב הנימפה, תיקנים אמריקאים הם חסרי כנפיים ואינם מסוגלים לעוף. לתיקנים אמריקנים מבוגרים יש כנפיים שימושיות והם יכולים לעוף למרחקים קצרים. אם הם עפים ממקום גבוה, כמו עץ, הם יכולים "לגלוש" עד למרחק מסוים. עם זאת, למרות יכולתם לעשות זאת, תיקנים אמריקאים אינם זבובאים ולא יכולים לעוף כמו יתושים או זבובים.
סביבת גידול

התיקן האמריקני הוא אוכל-כול. הוא מסוגל להתקיים ממזון צמחי, מזון ממקור חי ומחומר אורגני נרקב. סביבת הגידול המועדפת עליו היא אזורים לחים וחמימים ואכן תפוצתו הטבעית היא באזורים טרופיים, אך למעשה ניתן למצוא את התיקן האמריקני גם באזורים קרים או יבשים, שבהם הוא מסתמך על הימצאות בני אדם ועשוי להימצא במבנים של האדם כגון מטבחים, מחסנים, צינורות ביוב וכו'.
רבייה ומחזור חיים

לתיקן האמריקני שלושה שלבי התפתחות מרכזיים: ביצה, נימפה ובוגר. בדומה ליתר חברי סדרת התיקנאים גם אצל התיקן האמריקני הנקבות מטילות את ביציהן בתוך תיק (ומכאן שמו). הן מטילות 14–16 ביצים בתיק ביצים, נושאות אותו בקצה בטנן במשך כיומיים ואז מניחות אותו בסביבת מזון. תיק הביצים בצבע חום, ומתכהה לאחר מספר דקות. אורכו כ-8 מ"מ וגובהו כ-5 מ"מ. לאחר 6–8 שעות, התיקנים הצעירים (נימפות) בוקעים מן הביצים. הנימפות הן בעלות מאפיינים גופניים דומים לזה של תיקן בוגר, פרט להיותן קטנות יותר וחסרות כנפיים. תהליך ההתבגרות והפיכת הנימפות לתיקנים בוגרים כולל שלושה עשר מחזורי השלה, ואורך כ-שעתיים עד 3 חודשים. תיקן בוגר יחיה בממוצע כשנה נוספת, שבמהלכה תטיל הנקבה כ-150 תיקנים צעירים. בסך הכל, משך חיי התיקן הוא כ־24 חודשים.
תכונות מיוחדות

לתיקן האמריקני אברי חישה בקצה האחורי של גופו אשר מחוברים לסיבי עצב גדולים במיוחד ויחד מקנים לו "רפלקס בריחה" ייחודי. גירוי קל אשר נקלט באברי החישה הללו גורם להעברת המידע במהירות עצומה (גבוהה בהרבה ממהירות העברת מידע בסיב עצב אנושי) דרך סיבי העצב הגדולים אל שרירי התנועה, ללא מעבר במרכזי עיבוד המידע במוח התיקן, ולהפעלת תגובת בריחה אשר אינה מסתיימת עד שנקלטת ירידה משמעותית בתנאי התאורה, כלומר כשהתיקן חש שהוא במקום חשוך. אם מוסיפים על כך את מהירות הריצה הגבוהה של התיקן האמריקני - עד 5.4 קמ"ש (כ-40 מרחקי-גוף בשנייה), הרי שלאדם סיכוי נמוך להבחין בתיקן אמריקני שנמצא בסביבתו ואפילו נמוך יותר לתפוס אחד. ואכן, רוב התיקנים שבהם אנו נתקלים הם זקנים או פגועים בצורה כלשהי.[דרוש מקור]
תכונות מיוחדות > עמידות מפני קרינה

תכונה אחרת שבזכותה התפרסם התיקן האמריקני היא עמידותו לקרינה רדיואקטיבית. בעוד שטענה זו הוכחה כנכונה עבור מינים שונים של חרקים, דווקא עבור התיקנים היא התגלתה כשגויה - הללו עמידים רק מעט יותר מבני אדם לקרינה רדיואקטיבית.
תוצאות מחקרים שנערכו הראו שבני אדם ימותו לאחר חשיפה למנת קרינה של 4–10 גריי, ותיקנים ברמה של 70–100 גריי. עובדה זאת הופכת את התיקן לעמיד פי 6–16 לקרינה מאשר אדם, אך הוא עדיין ימות הרבה לפני חרקים אחרים. מקור ההנחה השגויה על פי העיתונאי ריצ'רד שוויד (Richard Schweid) הוא שלאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי נפוצו שמועות שתיקנים שרדו את הפצצה. הנושא קיבל חיזוק משמעותי בסוף שנות ה-60 במהלך מסע תעמולה נגד מרוץ החימוש הגרעיני. אחת הכרזות המפורסמות ביותר הכריזה: "אם תתרחש מלחמה גרעינית לא האמריקאים או הרוסים או הסינים ינצחו... אלא התיקן".
ראו גם

אמפולקס קומפרסה
צרתיקניים
הערות שוליים

↑  William D. Bell, The American Cockroach, Springer Science & Business Media, 1982, ISBN 978-0-412-16140-7. (באנגלית)
↑  American Cockroaches, Penn State Extension (באנגלית)
↑  American Cockroach Fact Sheet, P2, "Habits"(Wayback Machine), web.archive.org
↑  מאיר ברק, האם תיקנים ישרדו את הקרינה אחרי מלחמה גרעינית? הדר, במדור "שאל את המומחה" באתר של מכון דוידסון לחינוך מדעי, 1 בספטמבר 2009
תיק ביצים של תיקן אמריקני
הבית האחרון משמאל

| --- | --- |

 בימוי:  וס קרייבן 
 הופק בידי:  שון ס. קנינגהאם 
 תסריט:  וס קרייבן
 עריכה:  וס קרייבן 
 שחקנים ראשיים:  סנדרה קאסל לוסי גרנתהאם דייוויד הס פרד ג. לינקולן ג'רמי ריין מארק שפלר
 מוזיקה:  דייוויד אלכסנדר הס
 צילום:  ויקטור הורביץ'
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  Hallmark Releasing Corp
 הקרנת בכורה:  30 באוגוסט 1972
 משך הקרנה:  91 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט אימה, סרט ניצול, סרט אונס ונקמה, סרט דרמה 
 תקציב:  $87,000 (מוערך)
 הכנסות:  $3,100,000
 הכנסות באתר מוג'ו:   lasthouseontheleft
 דף הסרט ב־IMDb
 
הבית האחרון משמאל (באנגלית: The Last House on the Left) הוא סרט אימה משנת 1972, אשר בוים, נכתב ונערך על ידי וס קרייבן והופק על ידי שון ס. קנינגהאם. בשנת 2009, יצא רימייק לסרט זה.
צוות שחקנים

סנדרה קאסל - מרי קולינגווד
לוסי גרנתהאם - פיליס סטון
דייוויד הס - קרוג
פרד ג. לינקולן - פרד
ג'רמי ריין - סיידי
מארק שפלר - ג'וניור
ריצ'רד טורס - ד"ר ג'ון קולינגווד
סינתיה קאר - אסטל קולינגווד
מארשל אנקר - שריף
מרטין קוב - פקד הארי