ריבוי מעוולים
היחסים בין הניזוק למזיקים: עקרון ה"אחריות ביחד ולחוד" > סקירת הדין ומשמעויותיו

נושא היחסים בין הניזוק למעוולים במקרה של מעוולים יחד, מעוגן כיום בסעיף 11 לפקודת הנזיקין:
"היה כל אחד משני בני-אדם או יותר חבים לפי הוראות פקודה זו, על מעשה פלוני, והמעשה הוא עוולה, יהיו חבים יחד על אותו מעשה כמעוולים יחד וניתנים להיתבע עליה יחד ולחוד. "

בספרות המקצועית, ובשורה ארוכה של פסקי דין, פורש כי כוונת הסעיף היא לאמץ וליישם בארץ את עקרון האחריות "ביחד ולחוד", על כל משמעויותיו שפורטו לעיל.

קיימת גישה לפיה המקור לעקרון האחריות ביחד ולחוד במקרה של מעוולים נפרדים אשר גרמו נזק בלתי ניתן לחלוקה, איננו בסעיף 11 הנ"ל, אלא בסעיפים אחרים בפקודה ובסדרי הדין האזרחי. משמעות גישה זו היא תאורטית בעיקרה, ונפקותה היא כי לא ניתן להחיל באופן אוטומטי את הוראות פקודת הנזיקין המתייחסות למקרה של מעוולים יחד, על מקרה מסוג זה (נזק בלתי ניתן לחלוקה), אלא רק על מקרה של מעוולים במשותף. גישה זו לא נתקבלה בפסיקה, והנטייה היא להתייחס בצורה זהה לשתי הסיטואציות שנכללות בהגדרת "מעוולים יחד" – מעוולים במשותף מזה וגורמי נזק שאינו ניתן לחלוקה מזה. כך נעשה גם במסגרת נייר זה.
עקרון האחריות ביחד ולחוד אומץ לראשונה בפסיקת ביהמ"ש העליון בעניין שמידט, שעסק בפועל אשר נפגע מקורות עץ אשר התדרדרו עליו בעת פריקת מטען עצים ממשאית. ביהמ"ש קבע שהאחריות לנזק חלה ביחד ולחוד הן על נהג המשאית (ומעסיקיו), והן על חברת סולל בונה אשר העסיקה את הפועל, וזאת אף שבמקרה הנ"ל לא היה מדובר במעוולים במשותף, אלא במעוולים נפרדים, אשר ברשלנותם (הנפרדת) גרמו יחד לנזק שאינו ניתן להפרדה. לאחר מכן נעשה שימוש בעיקרון זה בשורה ארוכה של פסקי דין, עד עצם היום הזה.

לעיל פורטו המסקנות הנובעות מעיקרון זה. להלן תיבחן מסגרת הדין העוסקת בכך:
פסק דין המחייב את המזיק - אינו שולל תביעה נגד מזיק אחר. כלל זה, המתבקש מאליו לאור שלילת רעיון "אחדות עילת התביעה" האנגלי, קבוע במפורש בסעיף 83(א) לפקודת הנזיקין, הקובע שפסק הדין שניתן נגד מעוול לא יחסום הגשת תביעה נגד אדם אחר, שלו נתבע לדין, היה חב על אותו נזק כמעוול יחד. הגדרנו מעוולים יחד הן כמעוולים במשותף, והן כגורמי נזק בלתי ניתן לחלוקה, ומכאן שהסעיף, והכלל הקבוע בו, חלים על שני המקרים. הסעיף קובע כי סכום הפיצויים שייפסק בתביעה השנייה בשל אותו נזק, לא יעלה על הסכום שנפסק בתביעה הראשונה.
פסק דין המשחרר את המזיק – בניגוד למקרה בו מחויב המזיק, הפקודה אינה דנה מפורשות במקרה בו פסק הדין משחרר את המזיק הראשון מאחריות. עם זאת, נראה שעקרון האחריות ביחד ולחוד מחייב לאפשר לניזוק לתבוע מעוול יחד נוסף, גם אם נדחתה תביעתו נגד המעוול הראשון.
 בעניין צוקר למשל, תבע אדם שנפגע מטרקטור את מעסיקתו של נהג הטרקטור (מכח אחריות שילוחית), ותביעתו נדחתה כיוון שלא הצליח להוכיח קשר סיבתי מובהק בין הפגיעה לנזק הגופני שנגרם לו. בצר לו, תבע הניזוק אישית את נהג הטרקטור (אשר רשלנותו נקבעה כבר בהליך הראשון), וזה טען כי דחיית התביעה הראשונה משחררת גם אותו מאחריות. ביהמ"ש העליון קבע כי לא כך, וכי אף שהדבר אינו קבוע מפורשות בפקודה, הרי שעקרון האחריות הנפרדת מחייב את אפשרות התביעה הנוספת נגד מעוול במשותף. חריג לכך הוא שבמקרה של אחריות שילוחית, כאשר נדחית תביעת הניזוק נגד עובד, לא יוכל הלה לתבוע את המעביד. עניין שור, עסק באישה, שנדחתה תביעתה נגד שוטר שלטענתה גרם לה נזק גופני, מאחר שנקבע שאין הוכחה מספקת שהנתבע גרם לה לנזק. בהתאם לחריג שלעיל, נקבע בפסק הדין, שהאישה לא תוכל לתבוע את מדינת ישראל ומשטרת ישראל בגין אותו נזק, מאחר שאם נקבע שהעובד אינו מעוול, הרי שברור שמעסיקתו אינה נושאת באחריות לנזק.
3. פשרה – גם פשרה שבסופה משוחרר המזיק מאחריות, אינה מהווה מחסום בפני הניזוק להגיש תביעה נוספת נגד מעוול יחד אחר. גם עניין זה לא נקבע מפורשות בחוק, ובאנגליה ההלכה הנוהגת היא אף הפוכה במקרים רבים, אולם גם כאן, החלת העיקרון של האחריות ביחד ולחוד מחייבת לקבל כלל זה. בעניין שירוטו, נקבע כי הסדר פשרה עם אחד מהנתבעים אינו מונע מהתובע לתבוע מעוול אחר. לניזוק עילת תביעה נגד כל אחד ואחד מהמזיקים בנפרד ולכן אין מיצוי כאשר נתבע אחד מהנתבעים. עם זאת, כאשר התקבל מלוא הפיצוי – התביעה מוצתה, וזאת לפי ס' 77(א) לפקודה.