כל הדתות הן אחת
צריבת תבליטים

בשנת 1822, בלייק השלים חיבור דרמטי קצר בן שני עמודים, אשר התברר כאחרון מבין כתבי יד המאוירים שלו, בשם: רוחו של הבל, התגלות בחזיונות יהוה אשר נראו על ידי ויליאם בלייק. מה שהיה חרוט על הקולופון של טקסט זה הוא "וו. בלייק, סטריאוטיפ המקור, שנת 1788". מקובל כמעט בכל העולם בקרב חוקריו של בלייק, כי ה"סטריאוטיפ המקורי" כאן התייחס ליצירות "כל הדתות הן אחת" או "אין דת טבעית".
במהלך העשור של שנות ה-70 של המאה ה-18, בלייק הרגיש שאחת הבעיות הגדולות עם העתקת יצירות אמנות בדפוס הייתה חלוקת העבודה שבה זה הושג. אדם אחד היה צריך ליצור עיצוב (אמן), עוד אחד היה צריך לחרוט אותו (חרט), עוד אחד להדפיסו (דפס) והאחרון לפרסמו (המו"ל). זה היה יוצא דופן עבור אמנים לחרוט את העיצובים שלהם, בעיקר בשל העדר המעמד החברתי הכרוך בעבודה; חריטה לא הייתה מקצוע נעלה במיוחד, והיא נחשבה לא יותר מאשר העתקה מכנית. אמנים כמו ג'יימס בארי וג'ון המילטון מורטימר היו חריגים מהנורמה בכך שהם נטו לחרוט את יצירותיהם. עוד חלוקה בתהליך עבודה זה הייתה של טקסט ותמונות, שטופלו על ידי אומנים שונים; הטקסט הודפס באמצעות דפוס שקע נייד, ואילו את התמונות היו נוהגים לחרוט, שתי עבודות שונות בתכלית.
במהלך הכשרתו המקצועית של בלייק כחרט, עם ג'יימס באסייר במהלך שנות ה-1770, שיטת החריטה הנפוצה ביותר הייתה שיטת הנקודות, אשר נחשבה כבעלת יכולת לתת רושם מדויק יותר של התמונה המקורית מאשר שיטת חריטת הקו שהייתה דומיננטית בעבר. טכניקת תצריב גם היא הייתה מצויה בשימוש, בעיקר למטרות יצירת משטח ששימש כרקע ולתיאור נוף. כל שיטות החריטה והצריבה המסורתיות היו למעשה טכניקות של דפוס שקע. ופירוש הדבר כי העיצוב המשורטט נחשף עם מחט כלפי חוץ, באמצעות 'משטח' נוגד חומצה שנשפכה על גבי ריקועי הנחושת. הלוח היה אז מכוסה חומצה, והחרט עבר על השורות החרוטות עם בורין כדי לאפשר לחומצה לנגוס בשורות ולאכול את הנחושת עצמה. לאחר מכן החומצה הייתה ניגרת החוצה, ומשאירה את היצירה חרוטה על הלוח. בשלב הסופי, החרט היה חורט את כל משטח הלוח, עם רשת שורות של שתי וערב לפני שפיכת הדיו על הלוח והעברתו למכבש הדפוס.
מתוסכל משיטת חריטה זו, נראה שבלייק החל לחשוב על שיטה חדשה של הוצאה לאור, לכל המוקדם בשנת 1784, כיוון שבשנה זו תיאור כללי של מה שעתיד להיות תצריב מופיע ביצירה סאטירית שלא פורסמה, אי הירח. בערך באותו הזמן, ג'ורג' קמברלנד התנסה בשיטה שאיפשרה לו לשחזר את כתב היד באמצעות לוח צרוב, ובלייק אימץ את שיטתו של קמברלנד לתוך חריטת התבליט שלו; תוך שהוא מתייחס לטקסט כאל טקסט הכתוב בכתב יד, יותר מאשר כאל דפוס אותיות מכני, ובכך איפשר לו להפוך את הטקסט לחלק אינטגרלי מהתמונה.
חידושו הגדול של בלייק בטכניקת צריבת התבליטים היה בכך שהוא הדפיס מתוך התבליט, או החלק המורם של הלוח ולא מהחלק המגולף או החרוט. ואילו בשיטות דפוס שקע יצרו באמצעות יצירת תלמים אשר לתוכם שפכו את החומצה כדי ליצור 'חורים' בלוח ואז שפכו את הדיו על כל השטח. בלייק כתב וצייר ישירות על גבי הלוח עם חומר עמיד לחומצה הידוע כמעצור. הוא היה אז מטמיע את שולי הצלחת ברצועות שעווה כדי ליצור מגש שלם ושופך חומצה בעומק של רבע אינץ', ובכך גורם לחלקים החשופים של הלוח להימס החוצה, והעיצוב או הטקסט להישאר מעט מעל שאר הלוח, כלומר בתבליט, כמו "חותמת גומי" מודרנית. בשלב זה החומצה הייתה נשפכת החוצה, השעווה הייתה מוסרת, והחלק המורם של הלוח מכוסה דיו לפני השלב הסופי שבו הדיו נלחץ על גבי נייר הדפוס. שיטה זו אפשרה ביטוי אמנותי אשר היה בלתי אפשרי להשגה באמצעות דפוס שקע. החסרון העיקרי היה בכך שהטקסט היה צריך להיות כתוב הפוך כיוון שכל מה שהיה על הלוח היה מודפס במהופך כאשר נלחץ על גבי הנייר. התאוריה הדומיננטית באשר לאופן שבו פתר בלייק את הבעיה הזו היא פשוט שהוא כתב הפוך. תאוריה נוספת שהוצעה על ידי דייוויד בינדמן, היא שבלייק כתב את הטקסט (עמיד-חומצה) על דף נייר בדרך הנכונה, מסביב, ואז לחץ את הנייר על גבי הלוח, ובכך הוא הפך את הטקסט וייצר אותה התוצאה גם אם הוא היה כותב את זה הפוך במקום הראשון.
בלייק יכול היה גם לצבוע את הלוחות עצמם בצבע דיו לפני שהוא לחץ אותם או גיוון אותם עם צבעי מים לאחר ההדפסה. בגלל היבט זה, רכיב מרכזי של טכניקת התבליטים היה שכל עמוד של כל ספר היה קטע ייחודי של אמנות; לא קיים מצב שבו שני עותקים של כל דף בכל יצירתו של בלייק שהם זהים. וריאציות ההדפסה בפועל, בחירה בצבעים שונים, צביעת הלוחות, תאונות במהלך רחיצת החומצה וכו', כל זה הוביל ליצירת מספר דוגמאות של אותו הלוח.
בלייק עצמו התייחס לצריבת התבליטים כמו "הדפסה בשיטה השטנית, באמצעות חומצות [...] המסת משטחים גלויים החוצה, והצגת האינסופי אשר הוסתר." תיאור עכשווי של השיטה סופק על ידי חבר של בלייק, ג'יי. טי. סמית; "כשהוא כותב את השירה שלו, הוא צייר את נושאי הקישוטים השוליים שלו בשרטוט על ריקועי נחושת עם נוזל אטום, ולאחר מכן נוזל זה איכל את החלקים הגלויים של הלוח או הבהיר כלפי חוץ באמצעות חומצה ניטרית מה שנמצא הרבה מתחת להם, כך שקווי המתאר נשארו כמו סטריאוטיפ".
צריבת תבליטים עמדה בבסיס שיטת העבודה של חיתוך עץ, וצריבת תבליטי נחושת, תורגלה בתחילת המאה השמונה-עשרה על ידי אלישע קירקול, אבל בלייק היה הראשון להשתמש בשיטה כזו כדי ליצור הן מילים ועיצובים מעורבבים יחד על גבי אותו לוח. מלבד האפקט האסתטי הייחודי שהתאפשר, היתרון העיקרי של צריבת תבליטים היה בכך שבלייק יכול היה להדפיס את החומר בעצמו. מפני שהטקסט היה בתבליט, הלחץ הדרוש עבור הדפסתו היה קבוע, בניגוד להדפסה בדפוס שקע, בה לחצים שונים היו נחוצים כדי ללחוץ את הנייר בכוח לתוך התלמים, בהתאם לגודל. בנוסף, בדפוס שקע הדפסים ותחריטים הודפסו עם לחץ גדול, אבל בצריבת תבליטים, מפני שהחומר המודפס היה משטח מוגבה ולא עשוי משורות חרוטות, הרבה פחות לחץ היה נדרש. ככזו, צריבת תבליטים, פתרה את בעיית חלוקת העבודה של ההוצאה לאור. שיטתו החדשה של בלייק הייתה אוטוגרפית; "זה איפשר, ואכן קידם מערכת יחסים חלקה בין עיצוב וביצוע מאשר החלוקה הרגילה שבין המצאה לבין ייצור האופיינית לטכנולוגיית ההדפסה של המאה ה-18, וההבחנה בין סופרים, מדפיסים, אמנים, חרטים. כמו ציורים וכתבי יד, התבליטים של בלייק נוצרו על ידי פעולה ישירה וחיובית של יד המחבר/האמן ללא התערבות של תהליכים." בלייק שימש אמן, חרט, מדפיס ומו"ל.