stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנדרו ג'ונסון

אנדרו ג'ונסון (באנגלית: Andrew Johnson‏; 29 בדצמבר 1808 – 31 ביולי 1875) היה נשיאה ה-17 של ארצות הברית, בין אפריל 1865 למרץ 1869. הוא החל את כהונתו כנשיא לאחר ההתנקשות בנשיא אברהם לינקולן, בעת שכיהן כסגן הנשיא לצדו. ג'ונסון היה חבר המפלגה הדמוקרטית שהצטרף אל לינקולן ואל המפלגה הרפובליקנית, תחת השם "מפלגת האיחוד הלאומי", ונבחר כשמלחמת האזרחים האמריקנית הסתיימה. הנשיא החדש נכנס ישירות אל תקופת השיקום, ותמך בשיקום מהיר של המדינות הפורשות, ובצירופן המהיר אל האיחוד. תוכניותיו לא כללו הגנה על העבדים המשוחררים, והקונגרס הרפובליקני התעמת מולו רבות. לבסוף, הצביע בית הנבחרים על הדחתו. הוא היה הנשיא הראשון שהודח בידי בית הנבחרים, אולם זוכה בהפרש של קול אחד בסנאט.
ג'ונסון נולד בראלי, קרוליינה הצפונית. הוא התמחה כחייט ועבד בכמה ערי ספר לפני שהשתקע בגרינוויל, טנסי. הוא שירת כחבר המועצה העירונית וראש העיר לפני שנבחר לבית הנבחרים של המדינה ב-1835. לאחר תקופה קצרה בסנאט של טנסי, נבחר לבית הנבחרים הלאומי ב-1843, וכיהן חמש כהונות במשך עשר שנים. לאחר מכן הפך למושל טנסי, תפקיד בו כיהן ארבע שנים, ונבחר בידי המועצה המחוקקת לסנאט ב-1857. בקונגרס, הוא תמך בחוק למכירת קרקעות ציבור, שעבר מעט לאחר שעזב את הסנאט ב-1862.
בעוד מדינות הדרום שתמכו בעבדות, כולל טנסי, פרשו והקימו את קונפדרציית המדינות של אמריקה, תמך ג'ונסון באיחוד. הוא היה הסנאטור המכהן היחיד מטעם מדינת קונפדרציה שסירב להתפטר לאחר פרישת מדינתו. ב-1862, מינה אותו לינקולן לתפקיד המושל הצבאי של טנסי לאחר שזאת נכבשה מחדש. ב-1864, הפך ג'ונסון, הדמוקרט שתמך במלחמה ובאיחוד מטעם הדרום, למועמד הטבעי לתפקיד סגנו של לינקולן, שביקש לשלוח מסר של אחדות לאומית כדי להיבחר מחדש. הם ניצחו בקלות. ג'ונסון הושבע כסגן נשיא במרץ 1865, ונאומו היה כל כך גרוע עד שהחליט להתבודד כדי להימנע מערעור מעמדו. כעבור שישה שבועות, הירצחו של לינקולן הפך אותו לנשיא.
כנשיא בתקופת השיקום, הנהיג ג'ונסון מדיניות שנוייה במחלוקת – הוא קבע שעל המדינות שפרשו לכנס אספות ולערוך בחירות כדי להקים מחדש את הממשלות שלהן. בפועל, מדינות הדרום בחרו ברבים ממנהיגיהן הישנים והעבירו חוקים שנישלו את השחורים מזכויות אזרחיות. מתנגדיו, הרפובליקנים, סירבו לתת לחברי הקונגרס הדרומיים לחזור והעבירו חוקים כנגד הדרום. ג'ונסון הטיל וטו על החוקים, והרפובליקנים עקפו את הוטו, דפוס שנשמר במשך שארית כהונתו (חמש עשרה פעמים, יותר מכל נשיא אחר, אושרו מחדש חוקים שביטל בידי הקונגרס). ג'ונסון עצמו ביטל פקודה ל־פיצוי עבדים משוחררים. הוא אף התנגד להעברת התיקון הארבעה עשר לחוקת ארצות הברית, שהעניק אזרחות ל-4 מיליון עבדים משוחררים. ב-1866, יצא למסע ברחבי ארצות הברית כדי לקדם את עצמו, בניסיון לגבור על יריביו הפוליטיים. כשהעימות בין הנשיא לקונגרס גבר, הגביל הקונגרס את זכותו של ג'ונסון לפטר את חברי הקבינט שלו, אולם ג'ונסון המשיך לנסות לפטר את מתנגדיו. כשניסה לפטר את מזכיר המלחמה שלו, ניסה בית הנבחרים להדיח אותו והוא חמק רק בקושי מהדחה בסנאט.
לאחר נשיאותו, חזר לטנסי ונבחר לסנאט שוב ב-1875, חודשים ספורים לפני מותו. הוא הנשיא לשעבר היחיד ששירת בסנאט. עקב התנגדותו הקיצונית למתן זכויות לשחורים, יחסו לשבטי הילידים האמריקאים, העדר חזון ורצף קבלת החלטות גרועות הרות גורל לדורות שאחריו, היסטוריונים רבים רואים בג'ונסון כאחד מהנשיאים הגרועים בתולדות ארצות הברית.
ראשית חייו ותחילת הקריירה > ילדות

אנדרו ג'ונסון נולד בראלי, קרוליינה הצפונית ב-29 בדצמבר 1808, לג'ייקוב (1778–1812) ולמרי ("פולי") מקדונהו (1783–1856), כובסת. הוא היה ממוצא אנגלי, סקוטי ואירי. היה לו אח אחד, ויליאם, שהיה בוגר ממנו בארבע שנים, ואחות בשם אליזבת' שמתה בילדותה. ג'ונסון נולד בבקתת עץ, והדגיש רבות במהלך הקריירה הפוליטית שלו שהתחיל במקום צנוע. ג'ייקוב ג'ונסון היה איש עני, כמו אביו ויליאם, אולם הפך לשוטר בעיר לפני נישואיו. הוא מת מהתקף לב כשצלצל בפעמון העיר, לאחר שחילץ שלושה אנשים מטביעה, כשאנדרו היה בן שלוש. פולי ג'ונסון הפכה למפרנסת היחידה. המקצוע שלה נחשב לבזוי, והעובדה שהלכה לבדה לבתים של אחרים הובילה לשמועות שאנדרו היה בנו של איש אחר, כיוון שלא היה דומה לאחיו או לאחותו. פולי ג'ונסון נישאה מחדש לטרנר דוהארטי, שהיה עני כמוה.
פולי הצמידה את בנה ויליאם לחייט בשם ג'יימס סלבי. אנדרו הפך לשוליה של סלבי בגיל עשר. ג'ונסון גר עם אמו, ואחד מהעובדים של סלבי לימד אותו קרוא וכתוב ברמה בסיסית. האזרחים שבאו לחנות וקראו את התוויות לימדו אותו לקרוא.
ג'ונסון לא היה שמח בעבודתו, ולאחר חמש שנים ברח עם אחיו (הם היו צריכים להיות שם עד לגיל עשרים ואחת). סלבי שם פרס על ראשם. האחים ברחו לקארטייג', בה עבד אנדרו כחייט. מרוב חשש שייעצר, עבר אנדרו ללורנס, שבקרוליינה הדרומית. הוא מצא עבודה במהירות, ופגש באהובתו הראשונה, מרי ווד. היא סירבה להצעת הנישואין שלו. הוא חזר לראלי בתקווה שיוכל לצאת מהחוזה עם סלבי, אולם לא הצליח לפתור את העניין. בגלל הסיכון במעצר בראלי, החליט לעבור מערבה.
ראשית חייו ותחילת הקריירה > המעבר לטנסי

ג'ונסון עזב לטנסי, והלך לשם ברגל. לאחר תקופה קצרה בנוקסוויל, עבר למורסוויל, אלבמה. לאחר מכן עבד כחייט בקולומביה, טנסי, אולם אמו ואביו החורג, שלא ראו בכך הזדמנות רבה, קראו לו לחזור הביתה ולהגר איתם למערב. ג'ונסון ומשפחתו עברו אל גרינוויל.
בגרינוויל, הקים מתפרה מוצלחת בביתו. ב-1827, בגיל שמונה עשרה, נישא לאלייזה מקרדל בת השש-עשרה, שהייתה בתו של סנדלר מקומי. את הזוג חיתן שופט השלום מרדכי לינקולן, בן דודו הראשון של תומאס לינקולן, שבנו הפך לנשיא. הג'ונסונים היו נשואים במשך חמישים שנים והולידו חמישה ילדים: מרת'ה (1828), צ'ארלס (1830), מרי (1832), רוברט (1834) ואנדרו הבן (1852). אף על פי שסבלה משחפת, אלייזה תמכה בבעלה. היא לימדה אותו חשבון בסיסי וכיצד לשפר את הכתיבה שלו. היא הייתה ביישנית ומסוגרת, ובדרך כלל הייתה בגרינוויל במהלך הקריירה הפוליטית של בעלה. היא לא נראתה בציבור במהלך כהונתו של בעלה, ובתם מרת'ה הייתה המארחת הרשמית.
עסקי החייטות של ג'ונסון שגשגו עם תחילת נישואיו, והוא השקיע את הרווחים בנדל"ן. הוא התפאר בעבודתו כחייט, בטענה שבגדיו לעולם לא נקרעו. הוא קרא רבות על נואמים מפורסמים והחל להתעניין בפוליטיקה. הוא החל לדון בנושאים עם לקוחות.
עלייתו הפוליטית > פוליטיקאי מטנסי

ג'ונסון ארגן את מפלגת הפועלים בבחירות של גרינוויל ב-1829. הוא נבחר לחבר המועצה העירונית. לאחר מרד נט טרנר ב-1831, העבירה ועידת המדינה חוקה חדשה, כולל אישור לשלול זכויות הצבעה מצבעוניים חופשיים. הוועידה גם דרשה רפורמה בשיעורי המס בנדל"ן ולממן את השיפורים בתשתיות של טנסי. החוקה הוגשה לאישור הציבור, וג'ונסון נאם לטובתה. הוא זכה לחשיפה לאומית. ב-4 בינואר 1834, בחרו בו חברי המועצה לתפקיד ראש עיריית גרינוויל.
ב-1835, החליט ג'ונסון לנסות להיבחר לבית הנבחרים של טנסי. הוא ניצח בבחירות עם שני שלישים מהקולות. לאחר מכן רכש את השפחה הראשונה שלו, דולי, בגיל ארבע עשרה. היו לה שלושה ילדים במהלך השנים. ג'ונסון התייחס לעבדיו באדיבות, אולם העובדה שבנה של דולי היה בהיר יותר ממנה הוביל לשמועות שהיה אביו. במהלך ימיו בגרינוויל, הצטרף למיליציה המקומית. הוא הגיע לדרגת קולונל.
בכהונתו הראשונה בבית המחוקקים, שהתכנס בנאשוויל, ג'ונסון לא תמך בהכרח בהצעותיה של המפלגה הדמוקרטית או בהצעותיה של המפלגה הוויגית החדשה, אף על פי שהעריץ את אנדרו ג'קסון, הנשיא ממדינת טנסי. המפלגות עדיין לא גיבשו את ערכיהן. המפלגה הוויגית התנגדה לג'קסון מתוך חשש מריכוז הכוח בידי הנשיא. ג'ונסון התנגד למעורבות ממשלתית שאינה מינימלית והתנגד לסיוע לארגוני מסילות הרכבת. לאחר שהובס בניסיונו להיבחר מחדש ב-1837, הוא לא הפסיד בעוד מרוץ במשך שלושים שנה. ב-1839, ניסה להיבחר כוויגי לתפקיד, אולם כשמועמד אחר השיג את המועמדות הוויגית, הוא נבחר כדמוקרט. מאותו רגע החל לתמוך במפלגה הדמוקרטית ובנה מנגנון פוליטי חזק. ג'ונסון תמך במפלגה, ונחשב לנואם מעולה בתקופתו.
ב-1840, נבחר להיות אלקטור מטעם טנסי והתפרסם אף יותר. אף על פי שהנשיא הדמוקרטי מרטין ואן ביורן הובס בידי הסנאטור לשעבר מאוהיו, ויליאם הנרי הריסון, הצליח ג'ונסון לשמור על מעמד הדמוקרטים בטנסי. הוא נבחר לסנאט של טנסי ב-1841 ושירת שם שנתיים. הוא הצליח מבחינה כספית, ומכר את העסק שלו כדי להתמקד בפוליטיקה. בנוסף רכש נדל"ן, כולל בית גדול וחווה שבה גרו אמו ואביו החורג. בנוסף היו לו שמונה או תשעה עבדים.
עלייתו הפוליטית > חבר קונגרס (1843–1853)

לאחר ששירת בשני בתי המועצה המחוקקת המקומית, ראה ג'ונסון את הבחירות לקונגרס כצעד הבא בקריירה שלו. הוא היה מעורב במספר מהלכים פוליטיים כדי להשיג את תמיכת הדמוקרטים, כולל העברת מנהל הדואר הוויגי של גרינוויל מתפקידו, וניצח לבסוף מועמד מתחרה בהפרש של 603 קולות בלבד. בוושינגטון, הצטרף לרוב הדמוקרטי בבית הנבחרים. ג'ונסון תמך בעניים, התנגד לביטול העבדות, תמך בהוצאה מוגבלת של הממשלה והתנגד למכסי מגן. אלייזה נשארה בגרינוויל, וג'ונסון העדיף להימנע ממפגשים חברתיים כדי ללמוד בספריית הקונגרס. אף על פי שדמוקרט אחר מטנסי, ג'יימס פולק, נבחר לנשיאות ב-1844, וג'ונסון תמך בו, לשני האנשים הייתה מערכת יחסים קשה, והנשיא פולק סירב לכמה מהמינויים הפוליטיים שג'ונסון הציע.
ג'ונסון האמין, כדמוקרטים דרומיים רבים, שהחוקה הגנה על הקניין הפרטי, כולל על העבדים, ואסרה על הממשלה ועל הרשויות המקומיות לבטל את העבדות. הוא נבחר מחדש ב-1845. בכהונתו השנייה, תמך בהחלטת ממשל פולק להילחם במלחמת ארצות הברית–מקסיקו, שכמה צפוניים ראו בה דרך להשיג שטח ולהרחיב את העבדות מערבה. הוא התנגד להצעת וילמוט, הצעה שנועדה לאסור על העבדות בשטחים החדשים. הוא הגיש חוק שהיה אמור להעניק 160 אייקרים לכל אדם שהיה מוכן להתיישב בשטחים החדשים. הנושא היה חשוב לג'ונסון בגלל ההתחלה הצנועה שלו.
בבחירות של 1848, הדמוקרטים היו מפולגים לגבי העבדות, ומתנגדי העבדות הקימו את מפלגת הארץ החופשית, כשהנשיא לשעבר ואן ביורן הוא מועמדם. ג'ונסון תמך במועמד הדמוקרטי, הסנאטור לשעבר ממישיגן, לואיס קאס. כשהמפלגה התפלגה, המועמד הוויגי, הגנרל זאכרי טיילור ניצח בקלות, וגם בטנסי. יחסיו של ג'ונסון עם פולק נותרו רעועים. הנשיא טען שג'ונסון היה עוין כלפיו כל כהונתו, שג'ונסון היה אדם נקמני ומושחת. הוא גם טען שג'ונסון לא הכריז על התנגדותו אליו כדי שיוכל להיבחר לבית הנבחרים.
ג'ונסון, בגלל העניין הציבורי הרב בבניית מסילות רכבת ובגלל הצורך בתעבורה טובה במחוזו, תמך בסיוע ממשלתי להקמת מסילת רכבת במזרח טנסי ובווירג'יניה.
במסע הבחירות הרביעי שלו, התמקד ג'ונסון בשלושה נושאים: עבדות, מכירת קרקעות ובחירות לרשות השופטת. הוא ניצח את יריבו באוגוסט 1849 בהפרש גדול. כשבית הנבחרים התכנס בדצמבר, המפלגה נותרה מפולגת בגלל העבדות, ולא הצליחה לבחור יושב ראש. ג'ונסון הציע חוק שמנע דרישת רוב מוחלט לבחירת יושב הראש, שפתר את התסבוכת.
לאחר שיושב הראש נבחר, הקונגרס עסק בחוקים, ונושא העבדות הפך לנושא המרכזי. הצפוניים רצו לצרף את קליפורניה, מדינה חופשית, אל האיחוד. הנרי קליי מקנטקי הגיש מספר החלטות בסנאט, פשרת 1850, כדי לצרף את קליפורניה ולהעביר חקיקה שתפייס את שני הצדדים. ג'ונסון תמך בכל ההצעות פרט לביטול העבדות בבירת המדינה. הוא לחץ להעביר תיקונים חוקתיים לצורך בחירת סנאטורים (שנבחרו אז בידי המועצות המחוקקות), בחירות ישירות לתפקיד הנשיא (ולא בידי אלקטורים) והגבלת כהונת השופטים לשתים עשרה שנים. כל החוקים לא עברו.
כמה דמוקרטים החליטו לבחור מועמד חלופי מול ג'ונסון שניסה להיבחר לכהונה חמישית. הוויגים החליטו לא לבחור מועמד משלהם. נטען שחוק מכירת הקרקעות של ג'ונסון רק יקל על ביטול העבדות, אולם הוא ניצח בבחירות בהפרש של 1,600 קולות. אף על פי שלא תמך במועמד הנשיאותי ב-1852, הסנאטור לשעבר מניו המפשייר פרנקלין פירס, ניהל מסע בחירות עבורו. פירס נבחר, אולם לא ניצח בטנסי. ב-1852, הצליח ג'ונסון להעביר את חוק מכירת הקרקעות בבית הנבחרים, אולם החוק לא עבר בסנאט. הוויגים השתלטו על המועצה המחוקקת בטנסי, וסידרו את המחוזות מחדש לטעמם, כך שסיכוייו של ג'ונסון להיבחר מחדש קטנו מאוד.
עלייתו הפוליטית > מושל טנסי (1853–1857)

ג'ונסון שקל לפרוש מפוליטיקה לאחר שהחליט לא לנסות להיבחר מחדש, אולם שינה את דעתו. חבריו החליטו לנסות להפוך אותו למושל המדינה. המפלגה הדמוקרטית תמכה בו פה אחד, אף על פי שכמה חברים לא היו שמחים מכך. הוויגים ניצחו בשתי מערכות הבחירות האחרונות ושלטו במועצה המחוקקת. המפלגה בחרה בגוסטבוס הנרי, אותו מועמד שהיה אחראי לחלוקה מחדש של המחוזות. שני האישים ערכו עימותים בכל טנסי במהלך מערכת הבחירות. ג'ונסון השיג 63,413 קולות לעומת 61,163 להנרי. ג'ונסון הצליח להשיג כמה קולות כשהבטיח שיתמוך במועמד הוויגי לקונגרס מטעם מחוזו.
למושל טנסי לא הייתה עוצמה רבה: ג'ונסון יכול היה להציע חקיקה אולם לא להטיל עליה וטו, ורוב המינויים מונו בידי המועצה המחוקקת הוויגית. למרות זאת, התפקיד אפשר לו להתפרסם. הוא הצליח להשיג כמה מינויים פוליטיים תמורת תמיכה בג'ון בל, הוויגי, כמועמד לסנאט. בנאומו הדו-שנתי הראשון, תמך ג'ונסון בפישוט מערכת המשפט של המדינה, ביטול בנק טנסי והקמת רשות למידות אחידות. ג'ונסון ביקר את מערכת החינוך של המדינה והציע מימון בעזרת מיסים. עוד רפורמות כללו הקמת ספרייה ציבורית ומערכת בתי הספר הציבוריים הראשונה במדינה.
אף על פי שהמפלגה הוויגית עמדה להתפרק, היא נותרה חזרה מטנסי, ומצב הדמוקרטים ב-1855 היה קשה. ג'ונסון הרגיש שהיה צריך להיבחר מחדש, במסע בחירות שהנושאים המרכזיים בו היו העבדות, איסור על אלכוהול, ועמדותיה הנייטיביסטיות של תנועת שאינם יודעים דבר. ג'ונסון תמך בעבדות והתנגד לנייטיביזם ולאיסור על אלכוהול. ג'ונסון ניצח את יריבו, שתמך בתנועת שאינם יודעים דבר, בהפרש קטן.
כשהבחירות של 1856 התקרבו, קיווה ג'ונסון להיבחר כמועמד. כמה ועידות מטנסי תמכו בו כמועמד מקומי. הוא טען שעדיף לאיחוד לשמור על עבדות באזורים מסוימים ונחשב למועמד פשרה. למרות זאת, הוא לא היה מועמד בולט, ולבסוף נבחר הסנאטור מפנסילבניה, ג'יימס ביוקנן. ג'ונסון הסכים לתמוך בביוקנן ובסגנו, ג'ון ברקינרידג', שנבחרו לבסוף.
ג'ונסון החליט לא לנסות להיבחר לכהונה שלישית כמושל, והחליט להיבחר לסנאט. ב-1857, כשחזר מוושינגטון, הרכבת שלו ירדה מהפסים, והוא נפצע בזרועו הימנית.
עלייתו הפוליטית > סנאטור > תמיכה בחוק מכירת הקרקעות

המנצחים בבחירות למועצה המחוקקת ב-1857, לאחר פגישתם באוקטובר, נאלצו לבחור בסנאטור. הוויגים רצו להשיג רוב ולמנוע מג'ונסון להיבחר כסנאטור הדמוקרטי. המושל דיבר רבות במהלך מסע הבחירות, והמפלגה שלו הצליחה לזכות בבחירות לתפקיד המושל וגם במועצה המחוקקת. בנאומו האחרון כמושל השפיע על בוחריו, והציע הצעות אהודות בקרב הדמוקרטים. כעבור יומיים, בחרה בו המועצה המחוקקת לסנאט. מתנגדיו טענו שהיה הדמגוג הכי גדול במדינה.
ג'ונסון היה אהוד בקרב החקלאים הקטנים והסוחרים העצמאיים שהיו הרוב בטנסי. הוא היה פחות אהוד בקרב בעלי המטעים ועורכי הדין ששלטו במפלגה, אולם הוא ידע לגייס מצביעים. לאחר מותו, נטען שהתייחס בשוויון לכולם. הוא תמיד היה לבוש היטב והיה מרשים, ובנוסף נאם נאומים רבים. הוא התנגד למנגנון המפלגתי והסתמך על חבריו, יועציו ומכריו.
הסנאטור החדש נכנס לתפקידו כשהקונגרס התכנס בדצמבר 1857. הוא בא לוושינגטון ללא אשתו ומשפחתו; אלייזה ביקרה אותו רק פעם אחת בתור סנאטור, ב-1860. ג'ונסון מיד החליט לקדם את חוק מכירת הקרקעות בסנאט, אולם רוב הסנאטורים שתמכו בו היו צפוניים (ורבים מהם תמכו במפלגה הרפובליקנית החדשה), והנושא התקשר לחשדנות בנושא העבדות. הסנאטורים הדרומיים הרגישו שמי שיקבל את הקרקעות יהיו צפוניים ללא עבדים. נושא העבדות כבר הסתבך בגלל פסיקת בית הדין בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד. נקבע שאסור לאסור על עבדות בטריטוריות. ג'ונסון, שהיה סנאטור בעל עבדים ממדינה דרומית, נאם בסנאט במאי בניסיון לטעון שחוק מכירת הקרקעות לא מתנגד לעבדות. למרות זאת, הדרום התנגד לחקיקה. ב-1859, נאלץ סגן הנשיא ברקינרידג' לשבור את השוויון בנושא החוק ולחסום אותו, וב-1860, כשחוק פחות כולל עבר בשני בתי הנבחרים, הטיל עליו ביוקנן וטו בתמיכת הדרום. ג'ונסון המשיך להתנגד לבזבוז ממשלתי, וניהל ועדה בנושא.
הוא התנגד למימון תשתיות לבירת המדינה, בתחושה שזה לא הוגן שאזרחי המדינה ישלמו על רחובות העיר, אפילו אם היא מושבה של הממשלה. הוא התנגד להשקעת כספים בחיילים שידכאו את המרידות המורמוניות ביוטה, ותמך בגיוס מתנדבים ובהתנגדות לצבא קבע.
עלייתו הפוליטית > סנאטור > משבר הפרישה

באוקטובר 1859, הוביל מתנגד העבדות ג'ון בראון תומכים בפשיטה על מחסן נשק ממשלתי בהארפר'ס פֵרִי, וירג'יניה (היום וירג'יניה המערבית). המתיחות בוושינגטון בין תומכי ומתנגדי העבדות עלתה. ג'ונסון נאם בסנאט בדצמבר, והתנגד לצפוניים שסיכנו את האיחוד בגלל רצונם לאסור על העבדות. הוא טען שההצהרה בהכרזת העצמאות של ארצות הברית – "כל בני האדם נבראו שווים" – אינה תקפה לגבי השחורים, כיוון שחוקת אילינוי הכילה את המשפט ואסרה זכות הצבעה לשחורים.
ג'ונסון קיווה שיהיה מועמד פשרה מטעם המפלגה הדמוקרטית שהתפלגה בנושא העבדות. הוא התעסק בחוק מכירת הקרקעות בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1860, שנערכה בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית. הוא שלח את שני בניו ואת יועצו הפוליטי לייצג אותו מאחורי הקלעים. הוועידה הייתה מפולגת, ואף מועמד לא השיג תמיכה משני שלישים מהצירים. למרות זאת, אף צד לא רצה לבחור בג'ונסון. המפלגה התפצלה, כשהצפוניים תמכו בסנאטור מאילינוי סטיבן דאגלס, והדרומיים, כולל ג'ונסון, תמכו בסגן הנשיא ברקינרידג'. כשהסנאטור לשעבר מטנסי, ג'ון בל, ניסה להתמודד גם הוא, נבחר הנשיא הרפובליקני הראשון, חבר הקונגרס לשעבר מאילינוי, אברהם לינקולן. היבחרו של לינקולן, שהיה מתנגד ידוע להרחבת העבדות, לא הייתה מקובלת על רבים בדרום. אף על פי שפרישה מהאיחוד לא הייתה נושא במסע הבחירות, המדינות הדרומיות החלו לדון בנושא.
ג'ונסון נאם בסנאט לאחר הבחירות, ובנאום שהתקבל טוב בצפון, טען שלעולם לא יוותר על הממשלה ויתמוך בה. הוא הזמין את כל הפטריוטים להתאחד סביב המדינה, להציל את החוקה ולשמור על האיחוד. הסנאטורים הדרומיים הכריזו שיתפטרו אם מדינותיהם יפרשו, וג'ונסון הזכיר לסנאטור ממיסיסיפי, ג'פרסון דייוויס, שאם הדרומיים יישארו בתפקידם, הדמוקרטים ישלטו בסנאט, ויוכלו לעצור יוזמות חקיקה של לינקולן שיפגעו בדרום. אף על פי שג'ונסון האמין באיחוד, הוא גרם להתרחקות של מנהיגים דרומיים רבים ממנו, כולל דייוויס, שעמד להתמנות לתפקיד נשיאה של קונפדרציית המדינות של אמריקה, שהמדינות הפורשות הקימו. אם היה מוכן לתמוך בקונפדרציה, לא הייתה לא השפעה רבה עליה.
ג'ונסון חזר לביתו כשהמדינה שלו החלה לדון בנושא הפרישה. יורשו בתפקיד המושל והמועצה המחוקקת ארגנו משאל עם בנושא עריכת ועידה חוקתית בנושא הפרישה. כשמשאל העם נכשל, הם החליטו לתת לעם להצביע בנושא הפרישה. ג'ונסון, למרות איומים על חייו, התנגד לכך. מחוזו התנגד לפרישה, אולם משאל העם עבר, וביוני 1861, הצטרפה טנסי לקונפדרציה. ג'ונסון האמין שייהרג אם יישאר בה, וברח מהמדינה כשמשפחתו ואשתו נשארו בגרינוויל.
בתור החבר היחיד ממדינה שפרשה שנשאר בסנאט, ותומך האיחוד הדרומי הבכיר ביותר, התקרב ג'ונסון אל לינקולן. רוב טנסי הייתה בידי הקונפדרציה, ואת תקופות הפגרה מהקונגרס בילה ג'ונסון בקנטקי ובאוהיו, בניסיון לשכנע כל מפקד באיחוד לכבוש את מזרח טנסי.
עלייתו הפוליטית > מושל צבאי של טנסי

כהונתו הראשונה של ג'ונסון בסנאט הסתיימה במרץ 1862, כשלינקולן מינה אותו למושל הצבאי של טנסי. רוב מרכז ומערב המדינה נכבשו מחדש. אף על פי שרבים טענו שיש להקים מחדש את הממשל האזרחי ברגע שינצחו את תומכי הקונפדרציה, בחר לינקולן להשתמש בכוחו כדי למנות מושלים צבאיים על המחוזות הדרומיים שהאיחוד כבש. הסנאט אישר במהירות את מועמדותו של ג'ונסון לתפקיד ומינה אותו לבריגדיר גנרל. בתגובה, תומכי הקונפדרציה החרימו את אדמתו ואת עבדיו, והפכו את ביתו לבית חולים צבאי. ב-1862, לאחר שעזב את הסנאט, סופסוף עבר חוק מכירת הקרקעות. יחד עם חקיקה שהקימה מסילת רכבת ברחבי היבשת, החוק הוביל להתיישבות במערב האמריקני.
כמושל צבאי, ניסה ג'ונסון לעצור את המרידות במדינה. הוא דרש מנציגי הציבור להישבע אמונים, וסגר את כל העיתונים של תומכי הקונפדרציה. רוב מזרח טנסי נותרה בידי הקונפדרציה, והקרבות היו קרובים לנאשוויל. אולם הקונפדרציה הרשתה לאשתו ולמשפחתו לעבור את הקווים ולהצטרף אליו. ג'ונסון ניסה להגן על נאשוויל כמיטב יכולתו מפני פשיטותיו של נייתן בדפורד פורסט. התמיכה מצד האיחוד לא הגיעה עד לתחילת 1863. רוב מזרח טנסי נכבשה מחדש במהלך השנה.
כשלינקולן פרסם את הצהרת האמנציפציה, ושחרר את כל העבדים באזור הקונפדרציה, הוא נמנע מלשחרר את העבדים בטנסי לבקשתו של ג'ונסון. ההצהרה העלתה את הוויכוח בנוגע למעמד העבדים לאחר המלחמה, כיוון שלא כל תומכי האיחוד תמכו בביטול העבדות. ג'ונסון החליט לבסוף שיש לסיים את העבדות, כיוון שהמוסד רצה לחסל את הממשלה, ובכך נתן לממשלה את הזכות לחסל אותה. הוא תמך בחוסר רצון בניסיון לגייס עבדים לשעבר אל צבא האיחוד, בתחושה שעל השחורים לתת ללבנים להילחם. למרות זאת הצליח בגיוס 20,000 חיילים שחורים לצבא.
סגן נשיא (1865)

ב-1860 היה סגנו של לינקולן הסנאטור ממיין, האניבל המלין. סגן הנשיא היה מוצלח, בריא והיה מוכן לרוץ שוב. אולם ג'ונסון הפך לסגנו של לינקולן בניסיונו להיבחר מחדש ב-1864.
לינקולן שקל כמה דמוקרטים תומכי מלחמה בתור סגניו ב-1864. לינקולן התרשם מניהולה של טנסי בידי ג'ונסון. העובדה שג'ונסון, דמוקרט מלחמתי ודרומי, תמך בלינקולן, ניסתה להפגין אחדות לאומית.
כצעד של אחדות, קרא לינקולן למפלגתו "מפלגת האיחוד הלאומי". בוועידה הלאומית בבולטימור ביוני, נבחר בקלות לכהונה נוספת. ג'ונסון הוביל עם מאתיים קולות לעומת מאה וחמישים להמלין. בסיבוב השני תמכה בו קנטקי, ואחרים החלו לתמוך בו גם כן. הוא השיג 491 קולות לעומת 17 בלבד להמלין. לינקולן הביע שביעות רצון. ג'ונסון טען שהבחירה בדרומי לתפקיד המועמד מוכיחה שמדינות הדרום לא עזבו את האיחוד.
אף על פי שהיה חריג שמועמד ינהל מסע בחירות, נאם ג'ונסון כמה נאומים בטנסי, קנטקי, אוהיו ואינדיאנה. הוא רצה לחזק את מעמדו בטנסי ולהשביע את הבוחרים להתנגדות להסכם עם הקונפדרציה. המועמד הדמוקרטי לנשיאות, ג'ורג' מקללן, קיווה שיוכל למנוע את המלחמה בעזרת משא ומתן, והשבועה הזאת חיסלה את תומכיו. לינקולן ניצח במדינה בהפרש של 25,000 קולות. הקונגרס סירב לספור את האלקטורים של טנסי, אולם ממילא לא היה צורך בהם, כיוון שלינקולן וג'ונסון ניצחו ברוב המדינות ששלחו אלקטורים בקלות.
כסגן הנשיא הנבחר, החליט ג'ונסון לבסס מחדש את הממשל האזרחי מטנסי, אולם הוא יכול היה לעשות זאת רק לאחר היכנסו לתפקיד ב-4 במרץ. הוא קיווה להישאר בנאשוויל, אולם נאלץ לנסוע לוושינגטון לטקס ההשבעה. הצבא כבר כבש את מזרח טנסי, כולל גרינוויל. לפני עזיבתו, תושבי טנסי אשררו חוקה חדשה, ללא עבדות, ב-22 בפברואר 1865. פעולתו האחרונה כמושל צבאי הייתה לאשר את התוצאה.
ג'ונסון נסע לוושינגטון להשבעתו. למרות זאת, הוא כנראה היה חולה. בערב 3 במרץ, נכח במסיבה ושתה הרבה. ביום ההשבעה ביקש מסגן הנשיא המלין וויסקי. בסנאט, נאם נאום נוראי מול לינקולן, חברי הקונגרס ומכובדים. הנאום היה בלתי מובן, והמלין השביע אותו בחופזה לתפקיד סגן הנשיא. לינקולן, שצפה בעצב, הושבע גם הוא ונאם נאום מעולה.
בשבועות לאחר מכן, ניהל ג'ונסון את ישיבות הסנאט, והסתתר מהציבור בבית של חבר במרילנד. כשחזר לוושינגטון, רצה לחזור לטנסי ולבסס מחדש את משפחתו. אולם הוא נשאר שם לאחר שגילה שהגנרל יוליסס ס. גרנט לכד מחדש את ריצ'מונד, וסיים את המלחמה. לינקולן הגיב, בתגובה להתנהגותו של ג'ונסון, שאינו שיכור.
נשיאותו (1865–1869) > עלייתו לתפקיד

ב-14 באפריל 1865, עם סיום מלחמת האזרחים האמריקנית, נורה הנשיא לינקולן בידי ג'ון וילקס בות', תומך בקונפדרציה. הייתה תוכנית לרצוח את לינקולן, ג'ונסון, ואת מזכיר המדינה ויליאם סיוארד באותו הלילה. סיוארד בקושי שרד את ההתנקשות בו, ואילו ג'ונסון הצליח לברוח כשהאדם שיועד להתנקש בו השתכר. ג'ונסון הובהל לראות את גופתו של הנשיא, והבטיח שאנשים יסבלו מכך. לינקולן מת בשבע בבוקר למחרת, וג'ונסון הושבע בין עשר לאחת עשרה בבוקר, מול רוב הקבינט. העיתונות טענה שהיה מאופק ומכובד במהלך השבעתו. הוא ניהל את טקס הלוויה של לינקולן בוושינגטון, לפני שגופתו של קודמו נשלחה אל אילינוי, לקבורה.
בתמיכת התובע הכללי, תמך ג'ונסון בהעמדת הרוצחים לדין בפני בית דין צבאי. משפט בן שישה שבועות הוביל לעונש מוות לארבעה אנשים.
נשיאותו (1865–1869) > שיוכו המפלגתי

עלייתו של ג'ונסון לתפקיד הובילה לכך שדמוקרט דרומי לשעבר היה הנשיא בסוף מלחמת האזרחים, שהסיבה לה הייתה היבחרו של אברהם לינקולן, רפובליקני צפוני, לנשיאות. אף על פי שג'ונסון לא היה רפובליקני, כשהתמנה לתפקיד זכה לתמיכת הרפובליקנים הרדיקליים והרפובליקנים השמרנים. אולם מדיניות השיקום שלו הרחיקה ממנו רפובליקנים רבים, והמינויים הפוליטיים שלו ותמיכתו בסיוארד גרמו להתרחקות הדמוקרטים ממנו. במקום לנסות להתחבר למפלגות הקיימות, ביקש ג'ונסון להקים מפלגה חדשה עם שמרנים משתי המפלגות. באוגוסט 1866, כינס את תומכיו בפילדלפיה. הם הביעו תמיכה בתוכניתו. לקראת סוף כהונתו, ניסה להיבחר כמועמד דמוקרטי, אולם בריתו עם לינקולן הובילה לכך שהיו לו אויבים רבים במפלגה.
נשיאותו (1865–1869) > אישים > ממשל וקבינט

עם היכנסו לתפקיד, הבטיח ג'ונסון לשמור על מדיניות לינקולן, ושמר על הקבינט שלו. מזכיר המדינה ויליאם סיוארד היה מהחברים המשפיעים בקבינט, וג'ונסון אפשר לו לפעול להתרחבות המדינה. מזכיר המלחמה אדווין סטנטון היה ממובילי מדיניות השיקום בתחילת נשיאותו. ביוני 1866 התפטרו שר הדואר, התובע הכללי ומזכיר הפנים, לאחר הסכסוך של ג'ונסון עם הרפובליקנים. אחרים התפטרו בגלל משפט ההדחה של ג'ונסון. ג'ונסון השעה את סטנטון בגלל סכסוך בנוגע למדיניות השיקום שלו, והחליף אותו ביוליסס ס. גרנט. ההחלטה הובילה למשפט הדחה. ג'ונסון הציע את התפקיד לגנרל ויליאם שרמן שסירב. במהלך משפט ההדחה שלו, ניסה למנות רפובליקני מתון לתפקיד.
נשיאותו (1865–1869) > אישים > מינויים לבית המשפט

ג'ונסון מינה תשעה שופטים לבתי המשפט המחוזיים במהלך כהונתו. כשניסה למנות מועמד לבית המשפט העליון, הקונגרס העביר חוק שהקטין את מספר השופטים בבית המשפט. בנוסף העביר עוד חוק שקבע שמספר השופטים בבית המשפט יקטן כשהשופט הבא יפרוש.
נשיאותו (1865–1869) > סופה של מלחמת האזרחים

ג'ונסון נכנס לתפקיד לאחר שהגנרל רוברט לי נכנע, אולם צבאות הקונפדרציה נותרו בשדה הקרב. ב-21 באפריל 1865, ציווה ג'ונסון, בתמיכת הקבינט, לגנרל יוליסס ס. גרנט לסרב לחלוטין להסכם שביתת נשק. ההסכם קבע הכרה בממשלות המקומיות של הקונפדרציה. ב-2 במאי הטיל ג'ונסון פרס של מאה אלף דולר על ראשו של נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס, שרבים חשבו שהיה מעורב בהתנקשות בלינקולן. דייוויס נלכד ב-10 במאי. בסוף מאי, נכנע הכוח האחרון של הקונפדרציה, וג'ונסון ניהל מצעד צבאי בוושינגטון לצד חברי הקבינט והגנרלים. לאחר פחות מחודשיים, נחשב לאדם שיהיה נוקשה כלפי הקונפדרציה, והמשיך לזכות לתמיכה גבוהה בקרב הרפובליקנים.