stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סימיון ברנוציו
קורות חייו > תחילת פעילותו האקדמית והפוליטית

בשנים 1834-1829 לימד תחביר בגימנסיה העליונה (Obergymnasium) של בלאז'. בו זמנית עבד בארכיון הקונסיסטוריה היוונית-קתולית הרומנית וכמדריך בסמינר התאולוגי. בשנים 1834–1839 קודם בתפקיד של נוטריון קונסיסטורי ועבד בשירותו של הבישוף היווני-קתולי יואן למני ואחר כך חזר ללמד פילוסופיה בגימנסיה.
הושפע מהגותו של עמנואל קאנט ושל הפילוסוף הקאנטיאני וילהלם טראוגוט קרוג. ראה במשנת קנט כלי לשינוי החברה לעומת האידאולוגיה הדתית השלטת, ותמך בהגברת תפקידו של הציבור בניהול הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית במולדתו.
בדפי ה - Foaie pentru minte, inimă și literatură (עיתון לשכל, לנפש ולספרות) שהיה המוסף לספרות בעריכת ג'ורג'ה באריץ של העיתון הרומני "Gazeta de Transilvania" (גזטה דה טרנסילבניה) ובפרסומי הקונסיסטוריה הרומנית נודע בשנת 1842 בהתנגדותו החריפה להחלטת הדיאטה הטרנסילבנית שנשלטה על ידי הונגרים, להעניק לשפה ההונגרית מעמד חצי-רשמי במנהל המקומי בטרנסילבניה. משמעות החוק היה הנהגת השפה ההונגרית בכל בתי הספר בטרנסילבניה כולל בבתי הספר הרומנים. בגימנסיה ברנוציו לימד ברומנית ולבסוף היה מעורב במשפט בין מספר מורים רומנים נגד הבישוף למני שהתנגד לשימוש בשפה הרומנית. בגלל עמדתו הפוליטית, בשנת 1845 יחד עם המורים שהשתתפו במשפט פוטר ברנוציו סופית ממערכת החינוך ונודה על ידי הבישוף למני שמחק אותו מרשימת הכמורה היוונית-קתולית
עבר לגור בסיביו ונאלץ. לפנות לקריירה אחרת:משפטים. למד שם למשך 3 שנים באקדמיה הסקסונית-טרנסילבנית למשפטים.
ב-24 במרץ 1848 הפיץ בסיביו מנשרים שקראו להגדרה העצמית של הרומנים הטרנסילבנים ולשוויון בין הלאומים. הוא ראה בכך צעד שיכול לקדם את דרישת ההונגרים להשגת זכויות לעמם מידי הקיסר פרדיננד הראשון. הוא דחה את האיחוד המתוכנן בין טרנסילבניה לממלכת הונגריה כל עוד אין ייצוג יחסי לכל הלאומים של טרנסילבניה ואין גינוי רשמי לשיטת הצמיתות.
להבדיל מקודמיו במאה ה-18 הוא לביסס את הדרישות לזכויות לאומיות על תקדימים היסטוריים או דיפלומות קיסריות. הוא נתן יותר משקל לחוק הטבע ורעיון זכויות האדם הבלתי מעורערות. היה האמין בקדמה וביכולת האנשים המשכילים לשנות לטובה את החברה.

ברנוציו הפך לאחד ממנהיגי התנועה הלאומית הרומנית לאמנציפציה. ב-14 במאי 1848 נאם נאום מפורסם בנושא זה בקתדרלה היוונית-קתולית הרומנית של בלאז'.
קורות חייו > מאבקו לאמנציפציה של הרומנים בטרנסילבניה. השנים 1849-1848

ברנוציו היה אחד ממנהיגי המהפכה הרומנית בשנים 1848–1849 שפרצה במקביל למהפכה ההונגרית ולעיתים הייתה מנוגדת לה.
את משנתו על האומה הרומנית וגורל הרומנים בטרנסילבניה הציג ברנוציו עוד מ-1842 ואחר כך במנשרו מ-24–25 מרץ 1848.
באספת בלאז' ב-30 באפריל 1848 ובאספת בלאז' ב-15 במאי 1848 נאם בפני נציגי הרומנים מקרב האקדמאים, הכמורה ופשוטי העם.
הוא קרא לסבלנות ולמתינות ומחה נגד השינויים החד צדדיים לטובת ההונגרים בממשל טרנסילבניה. לא הסכים עם הגישה הספקנית של מנהיגים פוליטיים רומנים כמו באריץ ואנדריי שאגונה אולם בסופו של דבר השתכנע שהיה צעד נכון לכלול שבועת אמונים לקיסר אוסטריה באסטרטגיה הפוליטית של הרומנים.
ממש לפני האספה השנייה במאי 1848 הסכים למתן את גישתו ואימץ כמה הערות של באריץ לגבי שבירות מצבם /של הרומנים באזור וניסח חלקית מחדש את מצע ההגדרה העצמית שחיבר.
ב-17 במאי 1848 הוא נבחר, לצד היושב ראש שאגונה, כסגן יושב ראש הוועד הקבוע שהוקם על ידי הנציגים הרומנים בבלאז' כגוף מפקח על המאבק הפוליטי, לימים "הוועד הלאומי הרומני."
בעקבות ההשתלשלות המהירה של אירועי המהפכה ההונגרית עם הכרזת האיחוד מחדש של טרנסילבניה עם הממלכה ההונגרית (11 ביולי 1848) והכרזת עצמאות הונגריה (27 בספטמבר 1848) וכשלונות הצבא האוסטרי באזור, חלה התקרבות בין מושל טרנסילבניה באותה תקופה, אנטון פון פוכנר, והוועד הקבוע של הרומנים בראשות שאגונה וברנוציו. מנקודת מבטו של הוועד, הייתה צפייה שהקיסר החדש פרנץ יוזף יכיר בטרנסילבניה כאזור אוטונומי רומני ולא הונגרי.
קורות חייו > פעילותו בווינה, באיטליה ובמולדובה

אחרי תבוסת מהפכת 1848–1849 עקב התערבות צבא רוסיה, ברנוציו גלה בווינה, ונרשם שם ללימודים באוניברסיטה. בשנת 1853 סולק מהאוניברסיטה בעקבות פעילותו הפוליטית. עבר לפאביה באיטליה, בה סיים את עבודות הדוקטור למשפטים. בהמשך הוא שב לווינה, שם פגש את אאוגוסט טרבוניו לאוריאן שהציע לו לבוא ללמד ביאש, בירת נסיכות מולדובה. בין דצמבר 1854 - 1860 לימד ברנוציו באקדמיה מיכאיליאנה ובשנים 1860–1864 במוסד ההמשך שלה, אוניברסיטת יאש.
בעת שהותו ביאש כתב ברנוציו כמה ספרי לימוד למשפטים ולפילוסופיה (כולל דברי סנגוריה מלאי להט על המשפט הרומי)
הטביע בתלמידיו גם פתיחות לרפורמות דמוקרטיות כמו התמיכה בבחירות עם הצבעה אוניברסלית, בעד הפקעתן של אדמות הבויארים הגדולים ושל אחוזות המנזרים. לפני ואחרי איחוד הנסיכויות הרומניות תחת השליט אלכסנדרו יואן קוזה תמך ברנוציו ברפורמות רדיקליות שהושפעו על ידי רעיונות שנפוצו בכמה חוגים ליברלים במולדובה. הוא הקים בשם עקרונות אלה את ה"סיעה החופשית והעצמאית" (Fracțiunea liberă și independentă) שלימים חבריה הצטרפו למפלגות הלאומית ליברלית והשמרנית.
חברו לסיעה זו של ברנוציו ניקולאיה יונסקו, תאודור לאטש (בולדור-לצסקו), דומיטרו טאקו, יון נגורה, ניקולאיה ימנדי ויואן לקה.
בשנות ה-1850 כתב ברנוציו נגד התוכנית להבאת נסיך זר שישמש כשליט בנסיכויות הרומניות. התנגדות זו בוטאה בפרלמנט הרומני על ידי ה"סיעה" גם ב-1866, שנתיים אחרי מות ברנוציו, בעקבות הפלת הנסיך קוזה מהשלטון.
קורות חייו > פעילותו בווינה, באיטליה ובמולדובה > מטיף לשנאה נגד היהודים

בשנים שהתגורר ביאשי בלט ברנוציו כדובר מובהק של האנטישמיות. ברנוציו ראה ביהודים את האשמים בקשיי הכלכלה הרומנית ודרש את גירושם מהמדינה. טיטו מאיורסקו, בכיר החוג ז'ונימיה, דחה טענות אלה. ("נגד אסכולת ברנוציו")אמנם ברנוציו הטיף גם נגד הגרמנים אבל עוינות זאת באה לידי ביטוי בעיקר בסוגיית הבאת שליט גרמני.
ברנוציו, לצד וסילה קונטה, אלכסנדרו ק. קוזה וניקולאיה יונסקו, הפכו את אוניברסיטת יאש למוקד של אנטישמיות.
קורות חייו > פעילותו בווינה, באיטליה ובמולדובה > גישה לטיניסטית בתחום הלשון

על ברנוציו ועל מלומדים רומנים אחרים מטרנסילבניה - "האסכולה הטרנסילבנית", טרבוניו לאוריאן, טימוטיי צ'יפאריו, נמתחה בקורת רבה מצד החוג ז'ונימיה השמרני בגלל הקידום על ידם של דקדוק וכתיב רומניים המבוססים בצורה מוגזמת על האטימולוגיה הלטינית, בלי לשקף את השפה הרומנית המדוברת. נטייה "לטיניסטית" זאת מצאה באותה תקופה הדים בהחלטות האקדמיה הרומנית.
קורות חייו > מותו

סימיון ברנוציו הלך לעולמו ב-28 במאי 1864 ביישוב גורגאנה, המשתייך לכפר סנמיכאיו אלמאשולוי (אלמאשסנטמיהאי) במחוז סלאז' (אז ברוזנות קולוז') בטרנסילבניה בדרכו כאדם חולה מאוד ממולדובה אל כפר הולדתו, בוקשה. ליווה אותו בדרך, אחיינו, יואן מאניו, אביו של יוליו מאניו. ב-3 ביוני 1864 נקבר ברנוציו בחצר כנסיית העץ של בוקשה, בהשתתפות פמליית 30 כמרים ובראשם ממלא המקום של בישופות סילבניה, דמטריו קורויאנו. בשנת 1948 הועברו שאריות גופתו למאוזולאום שבתוך הכנסייה היוונית קתולית החדשה של בוקשה.
הנצחה

המכללה הלאומית בעיר שימלאו סילבאניי והתיכון הטכנולוגי בעיר קאריי נקראו על שמו
פארק בעיר קלוז' ורחובות בערי רומניה נקראים על שמו
האקדמיה הרומנית הקימה פרס לסוציולוגיה על שם סימיון ברנוציו
בעיר קלוז' פועלת אגודת "סימיון ברנוציו"
כתביו

O tomneală de ruşine şi o lege nedreaptă (סחר-מכר מביש וחוק בלתי צודק) - מאמרו נגד השלטת השפה ההונגרית במוסדות בטרנסילבניה (1842) - פורסם ב-1853
"Soborul cel mare al Episcopiei Făgăraşului" - (הכינוס הגדול של בישופות פגראש) - מאמר ביקורת נגד הבישוף היווני-קתולי הרומני של פגראש, יואן למני (1843)
ספרי לימוד למשפט - מבוססים על כתבי וילהלם טראוגוט קרוג וקרל פון רוטק
Dreptul public al românilor (Iași, 1867) (המשפט הציבורי של הרומנים)
Dreptul natural privat (Iași, 1868) (המשפט הטבעי הפרטי)
Dreptul natural public (1870) (המשפט הטבעי הפרטי)
Dreptul ginților natural și poziția politică (doctrina constituțiunii) (הזכות הטבעית של האומות והעמדה הפוליטית - דוקטרית החוקה)
Constituțiunile statelor principale cu introducțiuni (חוקות המדינות החשובות עם דברי מבוא)
Antropologia (אנתרופולוגיה)
Psihologia empirică (פסיכולוגיה אמפירית)
Enciclopedia filozofiei teoretice
Logica (לוגיקה)
Metafizica (מטאפיזיקה)
Estetica (אסתטיקה)
Știința virtuții (מדע המידות הטובות )
Pedagogia (פדגוגיה)
Românii și ungurii. Discurs rostit în Catedrala Blajului, 2/14 mai 1848, cu introducere și comentar de G. Bogdan-Duică, פורסם לראשונה ב-1852 - מהדורה מ - Cluj, 1924 - הרומנים וההונגרים - הנאום בקתדרלת בלאז' 14 במאי 1949 - עם פתח דבר וביאור מאת ג. בוגדאן-דויקה
Discursul de la Blaj și scrieri de la 1848 , prefață de Ion Rațiu, ediție îngrijită de Ioan Chindriș, Cluj-Napoca, 1990
הנאום בבלאז' וכתבי 1848 - פתח דבר מאת יואן ראציו, בעריכת יואן קינדריש
Istoria filosofiei, ediție princeps după manuscris inedit coordonată de Ioan Chindriș, I-II, Editura România Press, București, 2000-2002 (colaboratori: Ioan Chindriș, Mihai-Teodor Racovițan, Gavril Matei și Ionuț Isac) -
תולדות הפילוסופיה - לפי כתב יד - בעריכת יואן קינדריש בהשתתפותם של יואן קינדריש, מיכאי תאודור רקוביצאן, גבריל מאתיי ויונוץ איסאק, -
Filosofia după W. T. Krug, ediție princeps după manuscris inedit, studiu introductiv de Ionuț Isac, text îngrijit, cronologie și notă asupra ediției de Ioan Chindriș, Editura Napoca Star, Cluj-Napoca, 2004 - לפי כתב יד
עם פתח דבר עיוני מאת יונוץ איסאק, עריכה, כרונולוגיה והערות מאל יואן קינדריש, קלוז'-נפוקה 2004
כתביו > תרגומים

Handbuch der Philosophie - ספר לימוד לפילוסופיה מאת וילהלם טראוגוט קרוג
לקריאה נוספת

, Jean Ancel Responsabilitatea autoritãþilor statului pentru înscenarea,
pregãtirea și executarea Pogromului de la Iași și stabilirea numãrului victimelor în George Voicu (red) Pogromul de la Iasi Polirom, Iași 2006
Sorin Ioan Boldea - Lexicon Bărnuțiu, 2014
Gheorghe Bogdan-Duică, Viața și ideile lui Simion Bărnuțiu, București 1924
1998 Keith Hitchins, Românii, 1774–1866 Humanitas, București (תרגום לרומנית מהמהדורה האנגלית-אמריקאית The Romanians, 1774–1866, Oxford University Press, USA, 1996) (קיית' היצ'ינס - "הרומנים, 1866-1774")
George Panu, Amintiri de la "Junimea" din Iași, Ed. Minerva, București, 1998 (מהדורה עם פתח דבר מאת זיגו אורניה)
הערות שוליים

↑  לפי הלוח היוליאני - 2 במאי 1848
1 2 3 4 5 6  I.Ciorchin 2014
↑  Hitchins עמ' 271, 277
↑  Hitchins עמ' 275, 277
↑  Ioan Străjan - Episcopul Ioan Lemeni față de Revoluția română din Transilvania din 1848-1849 in Dacoromania, Alba Iulia
↑  על סימיון ברנוציו בעיתון "טריבונה, 8 באוגוסט 1900
↑  Hitchins עמ' 312-311
↑  K.Hitchins, Stan Apostol
↑  Hitchins עמ' 312-313
↑  Hitchins עמ' 315
↑  Hitchins עמ' 316
↑  Hitchins עמ' 319
↑  G.Panu עמ' 16
↑  Z.Ornea in G.Panu עמ' VI
↑  G.Panu עמ' 17-16
↑  I.Lupaș Istoria Unirii Românilor 2021 עמ' 164
↑  I.Pop 2010
↑  Titu Maiorescu Contra Şcoalei Bărnuţiu, Imprimeria Societăţii Junimea, 1868
Convorbiri Literare, nr. 20, 21, 23, 24, anul I, p. 103
↑  Jean Ancel 2006
↑  G.Panu עמ' 493, 321, 143-142
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12775310f (data)  GND: 1031748199  ISNI: 0000 0000 2679 3396  LCCN: n84012887  NTA: 070254524  SUDOC: 080197183  VcBA: 495/142968  VIAF: 38306471   WorldCat (עם VIAF): 38306471 
ברנוציו לפי צילום מסביבות שנת 1860
המאוזולאום של סימיון ברנוציו נמצא בכנסייה היוונית-קתולית הרומנית של בוקשה, מחוז סלאז'
סומליה האיטלקית

סומליה האיטלקית (ידועה גם כסומלילנד האיטלקית) הייתה קולוניה של ממלכת איטליה משנות ה-80 של המאה ה-19 ועד לשנת 1941 (משנת 1936 חלק ממזרח אפריקה האיטלקית), באזור סומליה של היום שבקרן אפריקה.
היסטוריה

החל מסוף המאה ה-19 גברה ההתעניינות האירופית בשטחים שבקרן אפריקה כחלק מהמירוץ לאפריקה. האימפריות האירופיות חתמו על הסכמים עם הסולטאנים המקומיים בשביל להבטיח את שלטונם באזור.
בסוף 1888 חתן הסולטאן יוסוף אל-קנדיד עם האיטלקים על הסכם שהפך את ממלכתו (סולטנות הוביו) לשטח חסות איטלקי. דודו ויריבו, הסולטאן בוקור אוסמן מסולטנות מג'רטן (Majeerteen) יחתום על הסכם דומה בשנה לאחר מכן. שני הסולטאנים האמינו שחתימה על הסכמי החסות יתרמו ליעדי ההתרחבות הטריטוריאליות שלהם. קנדיד קיווה לתמיכה איטלקית בסכסוך גבולות מול סולטנות זנזיבר, ואילו אוסמן (וגם קנדיד) האמינו שיוכלו להתרחב האחד על חשבון האחר, בתמיכת האיטלקים. כמו כן, שני הסולטאנים האמינו שהסכמי החסות ימנעו את כיבוש ממלכותיהם.
האיטלקים מצדם, קיוו לנצל את הנמלים החשובים של המדינה הצחיחה, אשר יכלו לשמש להם בסיס לגישה ל תעלת סואץ ולמפרץ עדן. מאוחר יותר השתלטו האיטלקים גם על אזור קיסמאיו (Kismayo), שהיה כיבושם האחרון באזור סומליה ונשלט קודם לכן על ידי הבריטים.
בנוסף, מאחר שאיטליה המודרנית הפכה למדינת לאום רק ב-17 במרץ 1861, היא נכנסה למירוץ הקולוניאלי בשלב מאוחר; לכן הוגבל שטח ההתפשטות שלה לחלקים מצפון אפריקה שעדיין נשלטו בידי האימפריה העות'מאנית השוקעת, לחלק ממזרח אפריקה שטרם נתפס על ידי מעצמות אחרות במהלך המירוץ לאפריקה, ולאזורים בבלקן. היסטוריונים נוספים מציינים ביקוש איטלקי לאוכלוסיית הבקר בסומליה, אולם האינטרס המרכזי לשליטה איטלקית באזור היה הנמלים החשובים שלו.
פוליטיקאי איטלקי בשם צזארה קורנטי (Correnti) ארגן בשנת 1876 משלחת לאזור תחת "החברה האיטלקית החקלאית". בשנים הבאות הוקמו מספר רב של ארגונים וחברות שמטרתם חקירה והתיישבות באזורים אלו באפריקה; עודד השלטון האיטלקי את הרחבת ההתיישבויות, אולם לא איגד אותן תחת שלטון מוסמך אחד. כוח של חיילים מאזור אריתראה הצליח להביס כוחות איטלקיים ולגרום למותם של 500 חיילים. הפסד זה גרר את החלפת ראשי הממשלה באיטליה, דבר שהוביל לחתימת הסכם אוצ'ילי בשנת 1889 בין קיסר אתיופיה מנליק השני לאיטלקים.
ואולם "הסכם הידידות והמסחר" לא תרם להרגעת הרוחות, ובסופו של דבר פתחה איטליה בסביבות שנת 1895 במלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה. כוחות האיטלקים יצאו מאזור סומליה ואריתראה. בשנת 1905 ייסדה איטליה לראשונה קולוניה עם שלטון ריכוזי באזור דרום סומליה,, מינתה מושל אחד מטעמה וחילקה את הארץ לשישה מחוזות.
מזרח אפריקה האיטלקית

האימפריה המזרח-אפריקאית של איטליה (איטלקית: Africa Orientale Italiana, AOI) הייתה קולוניה איטלקית קצרת ימים שהורכבה מאתיופיה שרק נכבשה במלחמת איטליה-אתיופיה השנייה, ומהקולוניות של סומלילנד האיטלקית ואריתריאה. המושבה לא כללה את לוב, שהייתה באותה עת מושבה איטלקית נוספת באפריקה.
המושבה נוצרה ב-1936 בזמן שלטונו של בניטו מוסוליני. באוגוסט 1940 כבשו האיטלקים את סומלילנד הבריטית וסיפחו אותה למזרח אפריקה האיטלקית. במערכה במזרח אפריקה בשנת 1941, הביסו הבריטים את האיטלקים.
מושלים איטלקים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ראו גם

היסטוריה של סומליה
הערות שוליים

↑  Mariam Arif Gassem, Somalia: clan vs. nation, (s.n.: 2002), p.4.
↑  The Majeerteen Sultanates
↑  Fitzgerald, Nina J. Somalia (New York: Nova Science, 2002), p. 33
↑  Hess, Robert L. Italian Colonialism in Somalia Chicago: University of Chicago P, 1966. p 101
| מחוזות מזרח אפריקה האיטלקית |
| --- | --- | --- |
| מחוזות | אמהרה • אריתריאה • הראר • גאלה וסידאמו • שאווה • סומליה |  |
| בעבר | האימפריה האתיופית • אריתריאה האיטלקית • סומלילנד האיטלקית |  |
| הסכסוך האיטלקי-אתיופי |
| --- | --- | --- |
יחסי איטליה–אתיופיה
| המירוץ לאפריקה | קניית עסב • ועידת ברלין • הסכם היווט • קרב סאטי •קרב דוגאלי • הסכם אוצ'ילי • מושבת אריתריאה • מבצע מארב • מרד אקלה גוזאי |  |
| המלחמה הראשונה | קרב קוטית • קרב אמבה אלגי (1895) • קרב מאקלה • קרב תיגראי • קרב עדווה • הסכם אדיס אבבה |  |
| בין המלחמות | הסכם חלוקת אתיופיה • הסכם לונדון • ההסכם האתיופי-איטלקי • משבר אתיופיה • תקרית וואל וואל • הסכם לוואל-הור • סנקציות חבר הלאומים • ציר רומא-ברלין |  |
| המלחמה השנייה | קרב טמביין הראשון • קרב אנדרטה • קרב טמביין השני • קרב סאריה • קרב מאיצ'ו • קרב אוגדן |  |
| מזרח אפריקה האיטלקית | תקופת הכיבוש • הפטריוטים • חוקי הגזע • התוכנית להשמדת יהדות אתיופיה • טבח אדיס אבבה • טבח דברה ליבנוס |  |
| מלחמת השחרור האתיופית | בעלות הברית • כוח גדעון • שייטת הים האדום של הצי המלכותי האיטלקי • הצי המזרחי • המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה • קרב קארן • מבצע ההופעה • קרב גונדר • לוחמת הגרילה האיטלקית • הסכם השלום |  |
האימפריה האתיופית • אריתריאה האיטלקית • סומלילנד האיטלקית • האימפריה האיטלקית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555047505171  GND: 4096343-3  LCCN: n81033998  NKC: ge894794  VIAF: 140726214   WorldCat (עם VIAF): 140726214
סידנהם אדוארדס

| --- | --- |

 לידה:  1768 אוסק, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  8 בפברואר 1819 (בגיל 51 בערך) ברומפטון, הממלכה המאוחדת 
 פרסים והוקרה:  עמית האגודה הלינאית של לונדון (1804) 
 
סידנהם אדוארדס (באנגלית: Sydenham Teast Edwards‏; 1768 – 8 בפברואר 1819) היה מאייר של צמחים, ציפורים ובעיקר נודע בפרסום ספר מאויר על גזעי כלבים בבריטניה.
ביוגרפיה

אדוארדס נולד בשנת 1768 באוסק, מונמות'שייר, בנו של לויד פיטל אדוארדס, מנהל בית ספר ומנגן עוגב, ואשתו, מרי ריס, אחותו של הכומר, ריצ'רד ריס, שהשיא אותם ב-26 בספטמבר 1765. בנו הנוסף ריצ'רד ריס היה רופא מצטיין וכתב מספר עבודות בנושא רפואה.
לאדוארדס הצעיר היה כישרון מלידה לרישום וציור ובגיל 11 העתיק לוחות של ציורי צמחים להנאתו. מר דנמן ראה בשנת 1779 כמה מעבודותיו של אדוארדס. בהיותו חבר של הבוטנאי ויליאם קרטיס שפרסם כמה ספרים בוטניים וייסד מגזין בוטני חשוב, סיפר לו על הילד. קרטיס הכשיר את אדוארדס הן בוטניקה והן באיור בוטני.
אדוארדס ייצר ציורי צמחים בקצב גדול: בין השנים 1787–1815 הוא ייצר למעלה מ-1,700 צבעי מים למגזין הבוטני בלבד. הוא אייר את האנציקלופדיה לגזעי כלבים בבריטניה שמכילה 1800 איורים של כלבים. כמו כן אייר במקביל כתבי עת בוטנאיים. הוא גם סיפק ציורים לאנציקלופדיות כמו Pantologia ו-Cyclopædia של ריס. הוא השלים מספר איורי תוכים בין השנים 1810–1812 שנרכשו על ידי אדוארד סמית-סטנלי, הרוזן מדרבי. אדוארדס נבחר כעמית האגודה הלינאית של לונדון בשנת 1804.
עבודתו של אדוארדס עוררה השראה לקישוטי קרמיקה שנעשו על ידי מספר קדרים מרכזיים באותה תקופה.
הוא נקבר בכנסיית צ'לסי הישנה, לונדון.
באנדרטת זיכרון בכנסייה בה נקבר, כתוב כי היה "מגדיר נאמן של הטבע, מעטים שווים לו, אף אחד לא הצטיין כמוהו". המצבה נהרסה בהפצצות במלחמת העולם השנייה, אך הוחלפה.
הערות שוליים

↑  Davies, Raymond B. (2004). "Edwards, Sydenham Teast". Oxford Dictionary of National Biography. Oxford Dictionary of National Biography (online ed.). Oxford University Press
↑  Thomas, T. H. (1910). "Sydenham Edwards of Usk, painter and draughtsman of natural history". Transactions of the Cardiff Naturalists' Society. 43: 15–19.
↑  Stephen, Leslie,, Edwards, Sydenham Teak, Dictionary of National Biography, 1885-1900 Volume 17
↑  Davies, Kevin L. (2001). "The life and work of Sydenham Edwards FLS, Welshman, Botanical and Animal Draughtsman 1768-1819". Minerva: The Journal of Swansea History. 9: 30–58.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  Botanist: Edwards  DSI: 1685  GND: 10059834X  ISNI: 0000 0000 6666 6367  LCCN: n86085770  NTA: 298451794  RKD: 25527  SELIBR: 171606  SUDOC: 237483505  TePapa: 6626  ULAN: 500013524  VIAF: 34803935   WorldCat (עם VIAF): 34803935
נורווגיה במלחמת העולם השנייה

| --- | --- |
נורווגיהדגל ממלכת נורווגיה

קצינים נאצים בחזית התיאטרון הלאומי באוסלו, 1940
 צד בעימות:  חלק מבעלות הברית
 תאריך כניסה לעימות:  9 באפריל 1940
 העילה למלחמה:  פלישת גרמניה לנורווגיה
 תאריך סיום העימות:  8 במאי 1945
 אירועי הסיום:  כניעת גרמניה הנאצית
 ראש המדינה:  הוקון השביעי
 ראש המדינה בפועל:  כריסטיאן לאקה  ויליאם בויל  רוזן קורק  וידקון קוויזלינג (ראש ממשלת הבובות הגרמנית)
 מפקדים בולטים:  אוטו רוגה
 נתוני המדינה
 אוכלוסייה:  2,973,000
 נתוני הצבא
 גודל הצבא:  כ-120,000 חיילים
 תוצאות המלחמה
 אבדות בנפש:  3,800 הרוגים, 1,600 פצועים
במהלך מלחמת העולם השנייה, ממלכת נורווגיה הייתה ברובה כבושה בידי גרמניה הנאצית, על אף שהצהירה על נייטרליות. הכיבוש הגרמני של נורווגיה החל ב-9 באפריל 1940, לאחר שכוחות גרמניים פלשו למדינה הנייטרלית, מסיבות כלכליות בעיקרן. ההתנגדות הקונבנציונלית המזוינת כנגד הגרמנים הסתיימה ב-10 ביוני 1940, לאחר חודשיים של לחימה, כשנורווגיה נכבשה לחלוטין על ידי הגרמנים, ששלטו במדינה באופן רציף עד כניעתם ב-9-8 במאי 1945. הגרמנים החזיקו במדינה חיל מצב של 300 אלף חיילים.
שלטון אזרחי נוצר באופן יעיל על ידי יוזף טרבובן, שהיה הרייכסקומיסר של נציבות הרייך נורווגיה (אנ') ופעל בשיתוף פעולה עם ממשלת הבובות הפרו-גרמנית, בעוד ממשלת המלך ברחה ללונדון, שם פעלה כממשלה גולה. תקופת מלחמה זו מכונה בנורווגיה של ימינו "שנות המלחמה" או "תקופת הכיבוש".
ספטמבר 1939 עד אפריל 1940

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הכריזה נורווגיה על נייטרליות. במהלך התקופה, בהיותה מדינה נייטרלית, סחרה נורווגיה עם שני הצדדים וקיימה יחסים דיפלומטיים עם שני הצדדים. נורווגיה ושכנתה שוודיה אף מכרו, בין היתר עפרות ברזל, שהיו דרושות לתעשיית המלחמה הגרמנית בייצור נשק ותחמושת.
ספטמבר 1939 עד אפריל 1940 > חשיבותה של נורווגיה

נורווגיה, על אף היותה נייטרלית, נחשבה לבעלת ברית אסטרטגית לשני הצדדים במלחמה. נורווגיה שלטה בנמל נרוויק, ממנו יוצאו כמויות גדולות של עפרות הברזל השוודיות, להן גרמניה הייתה זקוקה לתעשיית המלחמה. המסלול הזה היה חשוב במיוחד בחודשי החורף, כאשר רוב הים הבלטי היה קפוא. הנמל זכה לחשיבות רבה יותר לבריטים כאשר התברר שמבצע קתרינה, תוכנית להשתלטות על הים הבלטי, לא יתממש. הנמלים הנורווגיים היו יכולים לשמש פריצות במצור הימי על גרמניה, שכן הנמלים אפשרו לגרמנים להגיע לאוקיינוס האטלנטי.
הפלישה לנורווגיה

בחודש אפריל 1940 פלשה גרמניה לדנמרק ולנורווגיה. דנמרק נכנעה לאחר זמן קצר, ואילו הנורווגים נלחמו למשך זמן רב יותר.
הפלישה לנורווגיה > המניעים לפלישה

היו מספר מניעים לפלישה הגרמנית לנורווגיה. הסיבה הראשונה הייתה החשש הגרמני מכיבוש נורווגיה על ידי הבריטים, דבר שיפגע באספקת עפרות ברזל משוודיה לגרמניה. החשש נבע מכך שאספקה זו עברה בעונת החורף בנתיב יבשתי משוודיה לנמל נרוויק שבנורווגיה, ומשם לגרמניה, דרך המים הטריטוריאליים של נורווגיה. חשש זה התגבר עם הפלישה הסובייטית לפינלנד ותוכניותיהן הלא ממומשות של הממלכה המאוחדת וצרפת לשלוח כוח משלוח צבאי לסיוע לפינים, שיעבור דרך נורווגיה ובכך ינתק את קווי האספקה הגרמנים.
כמו כן, מאז תחילת המלחמה, היה קיים לחץ מצד מפקד הצי הגרמני (הקריגסמרינה), אריך רדר, להוציא לפועל מבצע לכיבוש נורווגיה לשם לכידת נמליה למען הצי הגרמני, דבר שינתק את קווי הסגר הימיים של הבריטים על גרמניה ויפתח את האוקיינוס האטלנטי בפני כלי שיט גרמניים, ובכך יאפשר לבצע הסגר יעיל יותר על האיים הבריטים.
ב-14 בפברואר 1940 שייטה הספינה הגרמנית אלטמרק במים הטריטוריאליים של נורווגיה תוך שהיא נושאת שבויים בריטים. המשחתת הבריטית אה"מ קוזאק תקפה את הספינה ושחררה מאות שבויים בריטים, תוך שנורווגיה עצמה לא נקטה שום פעולה מלבד הגשת מחאה. דבר זה הבהיר להיטלר שנורווגיה לא תתנגד להפרת ריבונותה מצד בריטניה והגביר את חששו מחסימת נתיב האספקה הגרמני במימיה של נורווגיה.
הפלישה לנורווגיה > המניעים לפלישה > ההכנות לפלישה

היטלר מינה את הגנרל ניקולאוס פון פאלקנהורסט לאחראי על תכנון הפלישה, וזה הגיש להיטלר את תוכנית הפלישה ב-21 בפברואר. על פי התוכנית, תוקצה דיוויזיה גרמנית אחת לשם כיבוש כל אחד מנמליה החשובים של נורווגיה - אוסלו, כריסטיאנסנד, ברגן, טרונדהיים ונרוויק.
ב-9 באפריל 1940 כוחותיה של גרמניה התחילו בפלישתם לנורווגיה. באותו הזמן הגיש שגריר גרמניה באוסלו אולטימטום שבו הוא דרש שממשלת נורווגיה תקבל בברכה את כוחות הוורמאכט לשם "הגנה" מפני פלישה אנגלו-צרפתית. כעבור כמחצית השעה ממשלת נורווגיה דחתה את האולטימטום הגרמני והכריזה על כוונתה להילחם בפולשים.
התנגשות ראשונה בין כוחות קרקע בריטים לגרמנים התרחשה בלילהאמר ב-21 באפריל 1940. הכוח הבריטי היה מצויד בחימוש קל בלבד למול הטנקים והתותחים הכבדים, וכן היה נתון להפצצות הלופטוואפה. לאחר קרב שנמשך כיממה, נסוגו כוחות בעלות הברית לכיוון אנדאלסנאס, משם פונו על ידי הצי הבריטי בליל ה-30 באפריל.
כוח עדיף מספרית של בעלות הברית שתקף את נרוויק הצליח להסיג את הכוחות הגרמנים ב-28 במאי 1940 ונראה שבעלות הברית הצליחו לבסס את אחיזתם בצפון נורווגיה. ניצחון זה היה זמני בלבד, והתקפות הגרמנים בחזית המערבית גרמו להסגתן של יחידות בעלות הברית. הכוחות הגרמנים, בראשותו של גנרל אדוארד דיטל, חזרו ממקום מקלטם בהרי הצפון וכבשו את נרוויק שוב ב-8 ביוני 1940. חיל המצב הנורווגי בראשותו של קולונל רוגה נכנע לגרמנים ב-12 ביוני 1940.
המלך וממשלתו נמלטו לגלות בבריטניה על גבי אה"מ דבונשיר ב-7 ביוני 1940 ולא שבו לנורווגיה עד לתום המלחמה, בשנת 1945.