יוסף אריכא
אמן הסיפור הקצר

יוסף אריכא התגלה בסיפוריו הקצרים כריאליסטן מובהק, היודע לתאר את נופיו כרקע המדגיש טיבם של גיבוריו. מתחילת דרכו כמספר הצטיין גם בתיאור עשיר וכובש של קול היצרים העזים, אלה השולטים לא פעם בגורלו של אדם. כבר באותן שנים ראו בו את אחד מהיוצרים הבולטים של הדור שהניח את מסד הספרות העברית החדשה שנוצרה בארץ-ישראל בה חי עד למותו בשנת 1972. סיפוריו תורגמו לשפות שונות ועוררו עניין רב בקרב קוראים במדינות רחוקות. בין סיפוריו נמצאים סיפורים הנחשבים ליצירות-מופת, ממיטב הספרות העברית. הוא נחשב לבעל קול ארצישראלי צלול, אשר סיקרן את העולם הספרותי שיותר ויותר נעשה מודע לקיומה של ספרות עברית, המייצגת עם עתיק מחדש ימיו בארצו.
סיפוריו הקצרים שהופיעו מאז שנות השלושים בקבצים "בסנוורים", "מראות בכחול", "בעלי יצרים", "יום ולילה", "פסק-דין" ואחרים, חשפו אותו כאחד היוצרים המקוריים ועזי הביטוי בספרות העברית. הוא התגלה כבעל לשון גמישה וציורית אך גם מדויקת בבואו לספר על האדם והחי, כמי שבקי ברזי נפשם של אלה ואלה. הוא גם הוכיח עצמו כמספר היונק משורשי הסיפור האמריקני בן-זמנו, אך מעכל את ההשפעה כחלק אינטגרלי ממורשתו הספרותית. ניתן לומר עליו כי היה סופר מודרני בתפישתו, אך נחשב קלסיקון מבחינת התעצבותו והישגיו בשנותיו האחרונות. אריכא גם צעד במשעולי נושאים שאף לא סופר אחר נגע בהם כמו סיפוריו מחיי הקצבים
נושאיו הנועזים שבאו לביטוי בסיפוריו כ"וידוי", "בסנוורים", "רחוב הקצבים", "אדם ובהמתו", "אימהות" ועוד שורה ארוכה של סיפורים, העידו על היותו מבורך ביכולת מובהקת של מספר מקורי מרתק שפרץ מסילה חדשה משל עצמו. הסיפורים מעידים כיצד עלה במעלות היוצר מסיפור לסיפור, והוא חוזר ומוכיח את היותו מצויד באוזן קשובה לצלילים ועין חדה לצבעים החיצוניים והפנימיים כאחד. סיפורי האהבה שלו היו מהישגיו הבולטים. יכולתו ליצור דיאלוגים וקשר משכנע בין נשים וגברים מבלי להצניע את יצריהם ולהנמיך את קולם, כפי שסיפר את סיפורם ב"יום ולילה", הוכיחה גם את כישוריו כמספר-אמן שיצירתו נקבעת מעבר לשיעור זמנו. הוא גם נחשב לחדשן נועז בבחירות נושאיו ודומה כי הסיפור "וידוי" (מסיפורי אריכא בשנות השלושים), החושף לראשונה בסיפורת העברית המודרנית מלוא עוצמת התשוקה של אהבת נשים, תוך עיצוב רגיש ומשכנע, מעיד על-כך. היותו ריאליסטן מובהק אך כזה הנזהר מבוטות וגסות לשמה, הוא שהעניק לסיפורים אלה את העומק האמנותי והאיכותי שנמצא בהם.
השואה החזירה אותו לאימי הפוגרומים שזכר מילדותו באוקראינה (בתקופת המהפכה הבולשביקית), ועליהם כתב ברומן השני שלו, "אוד מוצל", בו חשף את הפורעים השרים ברחובות שטופי הדם את השיר המצמרר "הך ביהודים והצל את רוסיה". הדי מלחמת העולם השנייה שהתחילו להחריד את הארץ עם דעיכתה גרמו לו לחזור ולהקשיב לזעקתם של האודים המוצלים שהתחילו להגיע לחופי הארץ. בכתיבה נוקבת הוא נתן ביטוי צורב לאותם אלה ששרדו את הזוועה והשמיע את קולם בסיפורים שלו כמו "צעדים באש" ו"פסק-דין". לקראת סוף שנות השישים היה בדעתו לגשת לכתיבת רומן רחב-יריעה שיחבוק את שנות הטירוף, ואף התחיל להכשיר עצמו לעבודה גדולה זו, אלא שבריאותו לא עמדה לו.
אחד התחומים בהם עסק בסיפוריו הקצרים קשור במסכת היחסים ביו תושבי הארץ הערבים לבין היהודים. מתוך עמדה של מספר קשוב וחד-עין עקב אריכא אחר העליות והמורדות ביחסים אלה, ובמרוצת השנים פרסם שורה של סיפורים שהתמקדו בנושא העברי-ערבי. חוקר הספרות יוסף אורן מצא בהקשר זה כי במאורעות שלושים ושש נשלח אריכא, אז חבר בהגנה, להשתתף בהגנת תל-מונד. על רקע התקופה הזאת שעשה שם הוא כתב שורה של סיפורים בהשפעת האירועים והנופים המקומיים. בין אלה בולטת הנובלה הנודעת שלו "יום ולילה". הוא האמין כי הדרך היחידה להתקיים כאן תהיה דרך של שלום. את דברי המבוא שכתב לאנתולוגיה שלו "סיפורים עבריים מחיי הערבים", הוא מסכם בקריאה לבני הדור הצעיר: "...אשר מתוך קריאה בחומר המרתק והמגוון ילמד להכיר את חיי בני העם אשר נגזר עליהם ועלינו לדור בכפיפה אחת; להכיר, משמע לדעת, להבין, וכמובן - לכבד. כי זהו היסוד להבנה הדדית וליחסי-גומלים בכל שטחי החיים, אשר בלעדיהם לא יכונו תנאי יצירה ושלום."