stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הלכה
התפתחות ההלכה > במחקר

משה הלברטל טוען שהשינוי המרכזי ביותר שיצרו חז"ל בתקופה שלאחר חורבן בית המקדש השני הוא כינונה של ההלכה. המשנה, כמקור הלכתי, היא הטקסט הראשון שמהווה מערכת נורמות סמיכה ובעלת רזולוציה גבוהה על תחומי חיים רבים. האופי הטקסטואלי של המשנה והאופי של פעילות חכמים הם ראשוניים מבחינה היסטורית ודתית הן ביחס לטקסטים קדומים למשנה והן ביחס לטקסטים מקבילים השייכים לחברות יהודיות אחרות (כמו כת מדבר יהודה, למשל).
שינוי הפרדיגמה שכלל מעבר מעולם של מצווה לעולם של הלכה. מוגדר על ידי הלברטל כקפיצת מדרגה ולא כשינוי הדרגתי שחל בפועלם של חכמים. המעבר מעיסוק משפטי בתקופה הטרום-תנאית לעיסוק המשפטי מתקופת המשנה ואילך נוגע הן לרוחב היריעה המשפטית (אילו תחומים כפופים להלכה), הן לעומק ולדקות העיסוק המשפטי (מהם תתי המקרים וההסתעפויות השונות בדין לגביהן) והן לגבי ההפשטה המשפטית (מהו העיקרון שעומד מאחורי פסיקה זו או אחרת).
חז"ל בתקופה זו ניסו להקיף בעשייתם ההלכתית שלושה מרחבים - מרחב מרכיבי הבסיס של קיום המצווה, מרחב מקרי הקצה של קיום המצווה ומרחב נוסף הכולל פעילות המשיקה למצווה אך נמצאת מחוץ לגדר המצווה בגרסתה המקורית.
את הרקע להתפתחות ההלכה אצל חז"ל באופן זה תולה הלברטל בשלושה מאיצים מרכזיים. הראשון, עיצוב וגיבוש נוסח מוסכם תוך התבססות על נוהג קיים מלווה במחלוקות ובירורים אשר יצרו שיג ושיח משפטי דקדקני. השני, גיבוש ההלכה בתוך טקסט סמכותי, הפכה את הטקסט עצמו לכר פורה לבירור המשמעויות המרובות הגלומות בו. השלישי, כל הגדרה הרחיבה את העשייה ההלכתית אל כיוונים נוספים שלא הוגדרו עד אז. שלושת המאיצים הללו השתכפלו שוב ושוב עבור כל הגדרה, תחום הלכתי וטקסט סמכותי עד שהגיעו למצב של מערכת מסועפת, רחבת היקף ובעלת רזולוציה גבוהה.
המשמעות הדתית של העשייה המשפטית של עיצוב ההלכה רבת פנים - מענה לדחף של יצירת מערכת מסודרת שתחליף את המנהגים המקומיים; חרדה מקיומן של לקונות במערכת הנורמטיבית; עניין דתי בעיסוק בשאלות המשפטיות הנוגעות לדבר האל על המתרחש בעולם, כלומר, הפעילות ההלכתית נתפסה כעיסוק דתי ממש במובן של המגע הבלתי אמצעי עם הקודש; שימוש בפלטפורמה ההלכתית כדי לעצב דפוסי התנהגות נוספים ולכסות תחומי פעילות אנושית שלא היה נוהג לגביהם עד אז.
המשנה והתלמוד

ההלכות והדינים קובצו בידי רבנים לקבצים הלכתיים שונים:
הקובץ הראשון הוא המשנה, שנערכה, לפי נושאים, על ידי רבי יהודה הנשיא בארץ ישראל בשנת 220 לערך. החוקרים חלוקים בדעותיהם האם התכוון רבי יהודה לכתוב ספר הלכות או לא.
מקובל שאפילו במקרים שבהם המשנה אומרת "הלכה כפלוני", אין מקבלים את דבריה מבלי לבדוק את הסוגיה בתלמוד, משום שלהם היה הסבר והשלמות בעל פה למשנה (חסורי מחסרא והכי קתני, ועוד).
הקבצים הבאים הם התלמוד הבבלי והתלמוד הירושלמי בהם יש לרוב פסיקה, הכרעה בדבר ההלכה. למרות זאת גם התלמודים אינם מוגדרים כספרות פסיקת הלכה שכן גם הם מביאים את כל המשא ומתן ההלכתי, פרשנות ועיסוק בדברי התנאים בפני עצמם (כמו נושא סדר ולשון המשנה, שאינו קשור תמיד לפסיקת הלכה) וכן אגדות ומעשים שהיו.
מקובל שאין פוסקים הלכה לפי התלמוד לבד.
מעיון במשנה ובתלמוד ניתן לראות כי אף על פי שברוב ההלכות היה מנהג אחיד, בתקופות אלה לא תמיד הייתה הלכה מוסכמת, כך למשל נהגו על פי הוראת חכם המקום אף על פי שדעתו לא תאמה את הלכת ימינו או הלכת מקומות אחרים באותה תקופה. כך למשל בתלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ק"ל, עמוד א', מסופר שבמקומו של רבי יוסי הגלילי היו אוכלים בשר עוף מבושל בחלב, ומוזכר שהחלטה זו הייתה מקובלת על החכמים שכך יש לנהוג במקומו. גם כיום ישנם מקרים כאלו, כמו ההבדלים בין אשכנזים וספרדים, אך ברוב מוחלט של ההלכות נפסקה הלכה מוגדרת.
על פי התלמוד בזמנם של הזוג הלל ושמאי היו מעט מחלוקות בהלכה, וריבוי המחלוקות התעורר, לאחר שתלמידיהם לא למדו והתבוננו מספיק בדברי רבותם, או בנוסח התלמוד, "משרבו תלמידי שמאי והלל שלא שימשו כל צורכן, רבו מחלוקת בישראל ונעשית תורה כשתי תורות" (תלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף מ"ז, עמוד ב').
קובצי הלכה

אלפי ספרי הלכה נוספים נכתבו במהלך הדורות. ספרי ההלכה המרכזיים ביותר, חוברו על מכלול הלכות, חלקם (כמו ההלכות רב אלפס והשולחן ערוך) רק על מצוות הנוהגות בזמן הזה (בחוץ לארץ, להוציא מצוות התלויות בארץ) וחלקם (כמו היד החזקה של הרמב"ם) על כל חלקי ההלכה. ספרי ההלכה המרכזיים:
קובצי הלכה > ספרי הלכה מתקופת הגאונים

ספרי הלכה מובהקים רבים שמטרתם לפסוק הלכה, נכתבו החל מתקופת הגאונים, שפעלו על מנת ליצור הלכה אחידה לעם ישראל על פי השקפתם והשקפת התלמוד הבבלי. החשובים שבהם:
שאילתות דרב אחאי - שחובר על ידי רב אחא משבחא, חכם מישיבת פומבדיתא שבבבל, ומסודרות בו כל ההלכות הנוגעות לזמן הזה על פי סדר פרשיות השבוע.
הלכות פסוקות - הספר הראשון שניתן לראותו כ"ספר הלכות", הוא מיוחס לרב יהודאי גאון, ראש ישיבת סורא (757–761). הספר מסודר על פי נושאים העוקבים, על פי רוב, אחר סדר המסכתות של התלמוד הבבלי. ספר זה עוסק בהלכות שנוהגות לאחר החורבן בחוץ לארץ. לספר זה נתחברו קיצורים רבים.
הלכות גדולות - חובר בעקבות "הלכות פסוקות", בידי רבי שמעון קיירא. ספר זה מושפע מקודמו, אך הנושאים בספר מגובשים יותר ונרחבים יותר.
קובצי הלכה > ספרי הלכה מתקופת הראשונים

1030-1060 - הלכות רב אלפס' חובר בידי רבי יצחק אלפסי (1013-1103) הספר עוסק בשלושת הסדרים הנהוגים בימינו: סדר מועד, סדר נשים וסדר נזיקין הוא בנוי בהתאם למתכונת הלכות גדולות, אך בניגוד אליו לא מתמצת את התלמוד הבבלי אלא מעתיק ממנו קטעים שלמים.
1180 - משנה תורה, הנקרא גם הי"ד החזקה, שכתב הרמב"ם, קובץ הלכה בן 14 חלקים (14 = י"ד), שמקיף את כל התלמוד כולו. גם החלקים שלא נלמדו ולא היה עליהם תלמוד בבלי כמו סדר זרעים וסדר טהרות. בשונה מרוב הפוסקים, נטה הרמב"ם לפסוק לפי הירושלמי, לעיתים אפילו כאשר הייתה מחלוקת בין הבבלי לירושלמי. זאת אף על פי שמקובל כי צריך לפסוק כתלמוד הבבלי. על פי כוונתו המקורית של הרמב"ם, כפי שכתובה בהקדמתו, הוא ניסה באופן חדשני להציע את ספרו כתחליף ללימוד התלמוד, ועל כן קרא לו משנה תורה.
1250 - פסקי הרא"ש, ספר ההלכה של רבינו אשר על סדר הש"ס. הספר כולל דיון בקטעי תלמוד והוצאת הפסק מהם והיא מצויה ברוב ספרי התלמוד המודפסים בימינו כנספח לספר. לחיבור זה נכתבו לאורך הדורות מספר פרושים והגהות (כדוגמת הגהות אשרי). רבי יוסף קארו עשה שימוש בפסקיו כבסיס לשולחן ערוך, יחד עם פסקי הרמב"ם והרי"ף.
1340 - ארבעה טורים, נקרא גם "הטור", חיבורו של רבי יעקב בן הרא"ש (הנקרא גם "בעל הטורים"). ספר זה כולל ארבעה חלקים: אורח חיים (הלכות הנוגעות לכל יום ולמועדים), יורה דעה (הלכות הנוגעות לאיסור והיתר כגון בשר בחלב), אבן העזר (הלכות הנוגעות לנישואין וגירושין), חושן משפט (הלכות הנוגעות לדיני ממונות).
קובצי הלכה > רבי יוסף קארו והרמ"א

רבי יוסף קארו ורבי משה איסרליש מהווים את החוליה המחברת בין תקופת הראשונים לתקופת האחרונים. חיבוריהם העיקריים הם:
בית יוסף - חיבור שכתב רבי יוסף קארו שחי במאה ה-16 בצפת בתקופת הפריחה של הקבלה של האר"י ותלמידיו. חיבור המהווה הרחבה תוך דיון בראשונים בדברי הטור, בבית יוסף נפסקה לרוב ההלכה לפי שלושת עמודי ההלכה הגדולים, הרי"ף, הרמב"ם והרא"ש, כאשר הייתה מחלוקת נפסקה ההלכה לפי הרוב, לספר זה נוספה מהדורה שנייה ובירורים נוספים כהרחבה, שם החיבור הנוסף (הכלול בבית יוסף) הוא בדק הבית (כלומר אחר שבדק את הבית-בית יוסף-ראה צורך להוסיף עוד הערות מספר).
שולחן ערוך - אחר שנכתב הבית יוסף עדיין לא היה ניתן להכריע ממנו להלכה מחמת ריבוי הדעות שהובאו בו, לכך כתב רבי יוסף קארו סיכום להלכה מהבית יוסף, ספר זה נקרא "שולחן ערוך" אשר תחילתו יועד כקיצור המאפשר לחזור על כל ההלכות תוך חודש, במהרה הפך להיות השו"ע ספר ההלכה המרכזי והחשוב ביותר, שהתקבל על רוב קהילות ישראל. נקרא בשם הזה על פי מימרא של חז"ל (מכילתא דרבי ישמעאל, מסכתא דנזיקין, פרשה א) שיש לערוך הדינים לפני התלמידים כשולחן ערוך.
דרכי משה - הרמ"א (רבי משה איסרליש) שחי במאה ה-16, השיג על הספר "בית יוסף" בשלושה דברים: אורכו, השמטת ההלכות שאינן מופיעות בתלמוד על ידו, וצורת פסיקת ההלכה שבו. לכן הרמ"א כתב את הדרכי משה, שהיה במקורו קיצור של הבית יוסף, יחד עם פסקי הלכות שמופיעים בראשונים, ובצורת פסיקת הלכה שהתבססה על דברי הפוסקים האשכנזיים. המדפיסים השמיטו מהמהדורות הרגילות של הטור את דברי הרמ"א שבהם הוא מקצר את הבית יוסף, וכך נוצרו שני ספרים: "דרכי משה" - הקיצור של המדפיסים. "דרכי משה הארוך" - הספר המקורי של הרמ"א.
המפה או הגהות הרמ"א - כמו שרבי יוסף קארו עשה קיצור על הב"י כן עשה הרמ"א קיצור על ה"דרכי משה" וצירפו לשולחן ערוך. שמו של החיבור המפה נובע מכך שהרמ"א פרס כביכול מפה על ה"שולחן" והתאים אותו להלכות אשכנז.
קובצי הלכה > ספרי הלכה מהמאה ה-17 ואילך

לאחר חיבור הבית יוסף והשולחן ערוך, חוברו בעיקר ספרים על סדר השולחן ערוך, חלקם כפרשנות לשולחן ערוך ("נושאי כלים") וחלקם ספרי חידוש ופסיקות חדשות.
חיי אדם - ספרו של הרב אברהם דנציגר מחותנו של הגר"א ספר הלכה מקוצר כדוגמת קיצור שולחן ערוך, שמבטא את המגמה של תמצות ההלכה, לצורך החדרתה לציבור הרחב, ספר זה כולל גם הסברים רעיוניים (שלא כמו הקיצור ש"ע) ונכתב על אורח חיים. ספר "חכמת אדם" מהווה מעין המשך של הספר על יורה דעה.
שולחן ערוך הרב, ספר שנערך על ידי רבי שניאור זלמן מליאדי, בעקבות השולחן ערוך המקורי, בהוספת טעמים וביאורים. כמו כן נוספו דינים חדשים, שלא היו רלוונטיים בתקופת השולחן ערוך. הספר הוגדר "הלכות בטעמיהן".
קיצור שולחן ערוך - ספר שמלקט את ההלכות העיקריות בשולחן ערוך ומספרים אחרים. נכתב על ידי הרב שלמה גנצפריד. נועד לשמש ספר הלכות מעשי יותר. (השולחן ערוך מרבה לעסוק במקרים נדירים).
משנה ברורה - ספרו של ה"חפץ חיים" (רבי ישראל מאיר הכהן מראדין) על חלק "אורח-חיים" מהשולחן ערוך. מטרתו הייתה סיכום הדיונים בספרי האחרונים שנתחברו לאחר השולחן ערוך - בין אם בהבאת הסבריהם לשולחן ערוך ובין אם תוספת הלכות הקשורות לנושאים הנידונים בשולחן ערוך.
ערוך השולחן - נתחבר על ידי הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטין, במטרה לבאר את דיני השולחן ערוך תוך הבאת הסוגיה בקצרה מהגמרא, הראשונים והאחרונים. כמו כן הספר מביא דינים רבים מהאחרונים שאינם מוזכרים בשולחן ערוך. הספר נכתב על כל חלקי השולחן ערוך ואף נוסף לו חלק, "ערוך השולחן העתיד", על תחומי ההלכה שאינם חלים בזמן הזה ואינם נדונים בשולחן ערוך.
ספרות השאלות ותשובות (שו"ת)

קיימת ספרות ענפה של שאלות ותשובות בהלכה, כדי לענות על שאלות שעולות עם השתנות הזמנים. ספרות זו נקראת ספרות השו"ת, אשר פעלה עוד מימי הגאונים והיא נמשכת כל הזמן. בשנות ה-60 של המאה ה-20  החלה אוניברסיטת  בר-אילן לאסוף מאות ספרי שו"ת, כדי לשמרם בפרויקט ממוחשב ייחודי ששמו פרויקט השו"ת. (הפרויקט הורחב לכלול גם את התנ"ך, התלמודים, מדרשים, פרשנות התנ"ך והתלמודים, ספרי הלכה ופסיקה חשובים כמו "משנה תורה" "ארבעה טורים" ושו"ע ועוד).
עם הופעת האינטרנט, נוצרו שו"תים נרחבים, כגון השו"תים באתרים: מורשת, כיפה וישיבה והשו"ת המצולם באתר מעלה (בו התשובה ניתנת בווידאו). כמו כן קיימים שירותי שו"ת בסמס, שלקט מהם מפורסם בעלוני השבת.
סוגות מיוחדות

מלבד הספרים המוזכרים, ישנם ספרים רבים על נושאים מסוימים, כמו בזמן הראשונים "תורת הבית" של הרשב"א על איסור והיתר, ובזמן האחרונים אגלי טל על ל"ט מלאכות שבת. סוגה זו התפתחה בייחוד במאה ה-20 וה-21 ויצאו אלפי ספרים על נושאים מסוימים בהלכה, כמו הלכות שבת, הלכות נידה, הלכות ארבעה מינים, הלכות ריבית ועוד. בתוך סוגה זו ישנם שני סוגי חיבורים, חיבורי פסק הנהגה הלכה למעשה (כמו למשל שמירת שבת כהלכתה, חוט שני או ארחות שבת) וחיבורי ליקוט, המאופיינים בכך שמביאים את מכלול השיטות, ולא תמיד מביאים הכרעה, וחלקם גם מרחיבים במקורות הפסק, טעמי המצווה ואגדות חז"ל.
סמכותם של ספרי הלכה > תלמוד בבלי וירושלמי

ביהדות הרבנית, תוכנו של התלמוד הבבלי התקבל כמחייב את כל תפוצות ישראל מבחינה הלכתית, ללא עוררין. כלשון הרמב"ם:
כל הדברים שבתלמוד בבלי חייבים כל ישראל ללכת בהם, וכופים כל עיר ועיר וכל מדינה ומדינה לנהוג בכל המנהגות שנהגו חכמי התלמוד... הואיל וכל אותם הדברים שבתלמוד הסכימו עליהם כל ישראל.
היו שראו את התקבלות התלמוד הבבלי כמעין הסכמה כללית שאמנם איננה מחייבת ממש, אך מאחר שתפיסתם של פוסקים בדורות מאוחרים יותר הייתה כי חכמי התלמוד הבבלי היו חכמים מהם, לא יחלקו על דבריהם [דרוש מקור]. אחרים סברו כי כל דיני התלמוד נפסקו בבית דין גדול בהכרעת רוב, ולכן רק בית דין גדול אחר (שלא קיים בימינו) יכול לבטל את פסקיהם. דעה שלישית סבורה כי עצם התקבלותם של פסקי התלמוד הבבלי על חכמי ישראל כולם, הוא זה שנותן להם את התוקף ההלכתי ולכן אסור לחלוק עליו. לפי דעה זו, גם הפסיקה כבבלי בניגוד לירושלמי תוסבר כך.
יש שהביאו את הכלל הלכה כבתראי כנימוק לכך שבמחלוקות בין התלמוד הירושלמי לתלמוד הבבלי, הלכה כדעת הבבלי אשר נערך בתקופה מאוחרת יותר.
סמכותם של ספרי הלכה > מדרשים

אין חולק על כך שבמקום בו מדרש חולק על התלמוד המדרש בטל, אך לא ברור האם יש חובה לשמוע למדרש הפוסק דבר שלא נידון בתלמוד. גם לפי אלו המחייבים לשמוע למדרשים, ברור שיקלו בדבר כשיש צורך אחר הנפגע בשל כך.
דוגמה לפסיקה על פי מדרש היא ההלכה לומר בכל יום את הפסוק ”ושחט אותו על ירך המזבח וכו'” (ספר ויקרא, פרק א', פסוק י"א) (ההלכה נפסקה בשולחן ערוך, אורח חיים, סימן א', סעיף ח'). מקור הלכה זו בויקרא רבה (ב, י) שם המדרש אומר שהקורא פסוק זה מזכיר את עקידת יצחק לפני ה'.
סמכותם של ספרי הלכה > ספרות הראשונים והאחרונים

החיוב שלא לחלוק הוא על התלמוד הבבלי בלבד, אך לדעת רוב הפוסקים, על כל ספרי ההלכה המאוחרים יותר, מותר. ביחס לספרים אלו קיימת מחלוקת שלא הוכרעה, החל מתקופת הראשונים (בעיקר סביב פולמוס הקאנוניזציה) ועד לימינו. לפי גישה אחת, בכל תקופה יש לכתוב ספר הלכה כולל שיקבע את ההלכה שנפסקה לדורות הבאים ויחייב בצורה מוחלטת. לפי הגישה המנוגדת, אין לקבע את ההלכה בספרים מוחלטים כמו השולחן ערוך, וניתן לחלוק על כל פסק שאיננו כתוב במפורש בגמרא.
כיום, רווחת יותר הגישה הראשונה, השולטת בחברה החרדית, אם כי לא באופן מוחלט. רוב הפוסקים ישתדלו להימנע מלחלוק על ספרים שנתקבלו בעם ישראל כספרי ההלכה המובהקים, כמו משנה תורה ושולחן ערוך. במקרים רבים גם הכתוב בספרים אלו לא נתקבל להלכה, והיחס אליהם הוא של העדפה ולא של קבלה מוחלטת.
לימוד הלכה

בתלמוד מובא מתנא דבי אליהו על חשיבות לימוד ההלכה: ”כל השונה הלכות בכל יום, מובטח לו שהוא בן העולם הבא”. עיקר חשיבות לימוד ההלכה הוא כדי לדעת איך יש להתנהג לפי ההלכה. בנוסף לכך, יש חשיבות למצוות תלמוד תורה כשהיא נלמדת לשם קיומה, וכך נאמר בתלמוד ”גדול תלמוד שמביא לידי מעשה”. כמו כן, יש האומרים שלימוד לשמה פירושו שהוא נלמד לשם לימוד הלכה למעשה. בתלמוד נאמר שיש לפסוק הלכה רק מתוך התלמוד ולא מהמשנה, בהיותו מכריע בין השיטות ומברר את גרסת המשניות. לימוד התלמוד היה מכונה לימוד הלכה. כינוי זה השתמר עד המאות האחרונות כשלימוד פסקי הלכה היה מכונה פוסק או פוסקים.
בתקופת הגאונים ותחילת תקופת הראשונים (בבבל ולאחר מכן בספרד) נהגו ללמוד את התלמוד יחד עם פסקי הלכה של הגאונים. לאחר חיבור הספר "הלכות רב אלפס" (רי"ף), המתמצת את פסקי ההלכה של התלמוד הנוהגים בזמן הזה (וכך היה נהוג בזמן הגאונים שלא ללמוד סדר קדשים), התפשט החיבור בצפון אפריקה ובספרד, ולמשך תקופה ארוכה, היה הספר הנלמד ביותר, ואף חוברו עליו עשרות ספרי פרשנות וחידושים.
לעומת זאת, בארצות צרפת ואשכנז העיסוק המרכזי היה בתלמוד בבלי, כשהתלמוד הפך לספר לימוד לשם לימוד, ולא רק לשם ידיעת פסקי דינים. תחת השראה זו, ששיאה היה בתקופת בעלי התוספות, עיקר הלימוד היה בעל אופי פלפלני שעסק בסברות התלמוד ובסתירות סוגיות. במקומות אלו למדו את כל חלקי התלמוד. בהמשך גם בספרד הנוצרית, תחת השפעת הרמב"ן, חזר עיקר הלימוד לתלמוד, גם הוא באופן עיוני. עם זאת, חוברו גם ספרי הלכה ומנהגים רבים, וכן פסקים מתוך חיבורי הראשונים על התלמוד, כמו פסקי תוספות או חיבורו של הרא"ש שחובר במתכונתו של הרי"ף, כתמצות הסוגיות ופסיקת
בישיבות רבות ישנם שיעורי הלכה או סדרי הלכה. לאחר הקמת הכוללים, החל להתפשט לימוד ההלכה, כשכוללים רבים מיועדים ללימוד הלכה.
כאמור, ברוב תפוצות ישראל לימוד ההלכה השתנה מתקופה לתקופה, החל מהתלמוד, בהמשך ספרי הרי"ף, הרמב"ם ושאר ספרי הפסק של הראשונים. לאחר חיבור הטור והשולחן ערוך, תפסו ספרים אלו את עיקר לימוד ההלכה, והם מהווים את ספרי ההלכה הבסיסיים מתקופתם ועד היום.
לימוד ההלכה הבסיסי כיום כולל בדרך כלל לימוד שולחן ערוך עם מספר "נושאי הכלים" (פרשנים) המרכזיים, כמו טורי זהב, שפתי כהן, פרי מגדים, פתחי תשובה וסמ"ע. בחלק אורח חיים, התקבלו שולחן ערוך הרב (בעיקר בחסידות חב"ד), וספר המשנה ברורה (בציבור הליטאי ומרבית הציבור החסידי) כספרי הלימוד המרכזי אך לימוד הלכה מקיף יותר (כפי שנהוג בדרך כלל בכוללים), נלמד בדרך כלל מתוך ספר השולחן ערוך עם נושאי הכלים המרכזיים (ה"מגן אברהם", טורי זהב ופרי מגדים).
לימוד הלכה עיוני, נלמד גם עם ספר ארבעה טורים ו"בית יוסף", ולעיתים אף עם לימוד מקורות ההלכה מתוך סוגיות התלמוד וחיבורי הראשונים על התלמוד.. כך גם בספרות השו"ת ופסיקת הלכות מחודשות, הפוסקים בדרך כלל לומדים ופוסקים גם על בסיס התלמוד וחיבורי הראשונים.
פסיקת ההלכה

בשאלה הלכתית מסופקת או נתונה במחלוקת הדעה המקובלת היא שהדבר נתון להכרעה של מורה הוראה. פסיקת הלכה בימינו מתבססת בדרך כלל על הלכות ממקורות חז"ליים (כגון המשנה והגמרא), ועד למקורות מהאחרונים, יחד עם סברא.
ישנם הסוברים כי סמכות הפוסק היא המצווה לשמוע דברי חכמים. אולם אסכולת החולקים שבראשה הרמב"ם בהקדמתו לספר משנה תורה כותב שמצוות אלו נאמרו רק לגבי בית הדין הגדול שבירושלים ולא על פוסקי הדורות.
ההלכה בכתות שונות > צדוקים ובייתוסים

על הכת הבייתוסית והצדוקית ידוע לנו רק מכתבי הפרושים, לכן קשה לדעת את משנת הלכתם המדויקת. בפסיקת ההלכה הם הסתמכו ככל הנראה על פשט המקרא, ללא התורה שבעל-פה.
בחז"ל הבייתוסים מוזכרים בקשר לשלושה עשר ענייני הלכה נקודתיים שבהם חלקו על הפרושים, כאשר בתלמוד בבלי הבייתוסים מוחלפים בצדוקים:
ירושת הבת, לטענתם בת הבאה מכח האב תירש.
הם טענו שכוונת הפסוק ”עין תחת עין” היא כפשוטה, שיש לעקור לו את העין. זאת בניגוד להלכה הפרושית המוציאה מפשוטו וטוענת כי יש לשלם ממון.
עד זומם אינו נהרג עד שיהרג הנידון, מפני שפירוש הפסוק לפי הצדוקים הוא כפשוטו "נפש תחת נפש". ואילו לפי הפרושים "כאשר זמם" – ולא כאשר עשה. שאין עד זומם נהרג אם הרג את הנדון.
הצדוקים התנגדו לעירוב חצרות שביצעו שכניהם הפרושים.
היו אוכלים מנחה הבאה עם קרבן בהמה, כנגד דעת הפרושים שהיא מוקרבת למזבח.
היו מניחים תפילין על פס היד וכן על המצח בין העיניים ממש, כשיטתם שיש לפרש על פי הפשט.
את יריקה בפני יבם ”וירקה בפניו” (ספר דברים, פרק כ"ה, פסוק ט') הם מפרשים בפניו ממש, כשיטתם שיש לפרש על פי הפשט.
לטענתם הפסוק האמור בטענת הבעל שאשתו אינה בתולה ”ופרשו השמלה” (ספר דברים, פרק כ"ב, פסוק י"ז) הכונה לשמלה ממש, כשיטתם שיש לפרש על פי הפשט. בניגוד לפרושים שטענו שהכונה ל"דברים הברורים כשמלה".
ביתוסים טענו על הקטרת הקטורת של הכהן הגדול ביום הכיפורים, שמקטיר מחוץ לקודש הקודשים ולא בתוכו, ואחר כך מכניס.
אין הביתוסים מודים לפרושים שחיבוט ערבה דוחה את השבת.
הצדוקים התנגדו למנהג ניסוך המים (שהפרושים הסמיכו על הפסוק "ושאבתם מים בששון"). כדי לזלזל במצוה זו שפך כהן גדול צדוקי מים אלו על רגליו.
לטענתם "וממחרת השבת" עצרת חייבת להיות ביום ראשון אחר השבת.
לפי הצדוקים קורבן התמיד נקרב משל יחיד. לפי הפרושים הוא קרבן ציבור.
ההלכה בכתות שונות > קראים

בבסיס ההלכה הקראית עומדים שלושה עקרונות: הכתוב בתורה שבכתב, ההיקש והמסורת מדור לדור (כמו אופן ביצוע השחיטה, או אופן ביצוע ברית המילה).
לפי הקראים, התורה שבכתב ניתנה לפירוש אישי של המבינים בלשון המקראית. מקור לתפיסה זו הוא הפסוק ”כִּי קָרוֹב אֵלֶיךָ הַדָּבָר מְאֹד בְּפִיךָ וּבִלְבָבְךָ לַעֲשֹׂתוֹ” (ספר דברים, פרק ל', פסוק י"ד).
במובנים רבים, ההלכה הקראית מחמירה יותר מההלכה היהודית. למשל, חלקם לא קיבלו את העיקרון לפיו ספק פיקוח נפש דוחה שבת. בנוסף, הם סברו כי אסור להשאיר אש דולקת מערב שבת, ולכן לא האירו את בתיהם ולא חיממו את מזונם. רבים אסרו לטלטל חפצים מחוץ לבית בשבת כלל. היו קראים שנמנעו מיציאה מהבית בשבת כלל (למעט תפילה וצרכים חיוניים), ואף לבצע ברית מילה. הקראים אוסרים עד היום קיום יחסי אישות בשבת, על פי הכתוב "בֶּחָרִישׁ וּבַקָּצִיר תִּשְׁבֹּת" (ספר שמות, פרק ל"ד, פסוק כ"א), משום שלפי פרשנותם הביאה דומה לחריש ולקציר. כמו כן הם אוסרים ביצוע עבודה על ידי גוי עבור יהודי בשבת (אפילו על ידי רמיזה).
ספר ההלכה הקראי "אדרת אליהו" (יצא לראשונה בקוסטנטינופול, 1530) שנכתב על ידי החכם הקראי אליהו בשייצי הוא ספר ההלכה האחרון של היהדות הקראית, ובהקדמתו מציג המחבר תאוריות קונספירציה, לפיה ההלכה הקראית התפתחה בעקבות מסע הרצח שניהל המלך אלכסנדר ינאי נגד חכמי ישראל, כאשר היחיד שנותר הוא שמעון בן שטח, שלפי דעתו של אליהו בשייצי עיוות את מסורת התורה, שהשתמרה לטענתו רק אצל הקראים. את תאוריה זו הוא חתם באמרה "מי ייתן והיו כולם (החכמים) חיים, או אף שמעון בן שטח עמהם".
ראו גם

תורה שבכתב
תורה שבעל-פה
תלמוד בבלי
תלמוד ירושלמי
המשפט העברי
מטא-הלכה
מדרשי הלכה
אגדה
לקריאה נוספת

דוד הרטמן, הלכה. בתוך, ארתור א. כהן ופול מנדס-פלור (עורכים), אברהם שפירא (עורך המהדורה העברית), לקסיקון התרבות היהודית בזמננו: מושגים, תנועות, אמונות, הוצאת עם עובד, תל אביב, תשנ"ג, 1986. עמ' 137–141.
רביב, רבקה, "הוראת החלק ההלכתי שבתורה", טללי אורות יב (תשס"ו), עמ' 116–132
אוברפיהרר

יואכים רומוהר עם דרגות אוברפיהרר
אוברפיהרר (בגרמנית: Oberführer, מילולית: "מנהיג בכיר") הייתה דרגה צבאית של המפלגה הנאצית (NSDAP) משנת 1921.
היסטוריה

אוברפיהרר היה בדרך כלל חבר המפלגה שהיה אחראי על קבוצת יחידות צבאיות באזור גאוגרפי מסוים. בין השנים 1921 עד 1925, הביטוי אוברפיהרר שימש כתואר ביחידות אס אה (SA), אולם בשנת 1926 הוא הפך לדרגה ב-SA.
אוברפיהרר הייתה גם דרגה באס אס (עוד בשלב שבו הוא היה יחידה של האס אה), שנוצרה ב-1925 בשם גאופיהרר, כדרגה עבור קציני אס אס שהיו אחראים על יחידה בתחומי גאו ברחבי גרמניה. בשנת 1928 שונתה הדרגה לאוברפיהרר, וניתנה למפקדי היחידות הבכירות באס אס. בשנת 1930 האס אס אורגן מחדש, ונוצרו יחידות "גרופן" ו"בריגדות", ואוברפיהרר הפכה לדרגה הנמוכה מדרגת בריגדפיהרר.
בשנת 1938, בעקבות הקמת יחידות הוואפן אס אס, הושוותה דרגת בריגדפיהרר לדרגת גנרל מיור, בעוד דרגת שטנדרטנפיהרר הושוותה לדרגת אוברסט, ואילו דרגת אוברפיהרר הושוותה לדרגת קולונל בכיר, וכך היא הוגדרה על ידי חלק מההיסטוריונים, בעוד אחרים השוו את הדרגה לדרגת בריגדיר בצבא הבריטי.
סימני הדרגה

טלאי הצווארון של אוברפיהרר כלל בתחילה שני עלי אלונים, יחד עם דרגות כתף של גנרל, אולם בהמשך הם החלו לשאת דרגות כתף של אוברסט.
סמל הדרגה - תג כתף
סמל הדרגה - תג כתף (ביחידות הרפואה)
סמל הדרגה - תג צווארון
סמל הדרגה - תג שרוול
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| דרגה זוטרה שטנדרטנפיהרר | דרגות האס אס ודרגות האס אה אוברפיהרר | דרגה בכירה בריגדפיהרר |
שני גברים ליד הים

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  קאספאר דייוויד פרידריך 
 תאריך יצירה:  1817 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  66 ס״מ 
 גובה:  51 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  הרומנטיקה 
 מספר יצירה:  A II 884 (הגלריה הלאומית הישנה) 
 מיקום:  הגלריה הלאומית הישנה
 
שני גברים ליד הים (בגרמנית: Zwei Männer am Meer) הוא ציור מעשה ידי הצייר הרומנטי הגרמני קספר דויד פרידריך. היצירה הוצגה לראשונה בתערוכה של האקדמיה לאמנויות היפות בדרזדן בשנת 1817, שם נרכשה על ידי נציג אם המנזר מריה ריכטר מברלין. הציור מופיע לראשונה ברשימות האוספים של הגלריה הלאומית בברלין בשנת 1936, תחת המספר A II 884 (או NG H 5). הוא הוצג בארמון שרלוטנבורג עד שנת 1967, ומאוחר יותר, בין השנים 1986 ל-2001, הוצג באגף קנובלסדורף של הארמון. מאז 2001 הציור מוצג בגלריה הלאומית הישנה בברלין.
תיאור היצירה

הציור, שממדיו המקוריים הם 51X66 ס"מ, נחשב לאחת מיצירותיו החשובות של פרידריך ומייצג את רוח הרומנטיקה, המדגישה את הנשגבות של הטבע ואת בדידותו של האדם לנוכח עוצמתו. בציור נראים שני גברים עומדים בגבם אל הצופה, כשהם מביטים אל האופק, בעוד שהים והשמיים תופסים את מרבית שטח הבד. תחושת האינסופיות והבדידות באה לידי ביטוי באופן מובהק ביצירה.
סגנון ואמצעים אמנותיים

פרידריך ידוע בסגנונו המשלב תשוקה לטבע, רוחניות ומלנכוליה. ביצירה זו ניתן להבחין ביכולתו ליצור אווירה של מסתורין והרהור. הצבעוניות בציור מאופקת, ומורכבת בעיקר מגווני אפור וכחול, היוצרים מיזוג בין השמיים לים ומעניקים לציור תחושה של אי-ודאות ומסתורין. דמויותיהם של שני הגברים, הלבושים שחור, יוצרות ניגוד לרקע ומדגישות את תחושת ההתבוננות וההגות שביצירה.
מקור והיסטוריה

היסטוריית הציור אינה מתועדת במלואה, אך מקובל להניח כי פרידריך שאב השראה ליצירה מטיוליו לחופי הים הבלטי. בשנת 1922 נרכש הציור על ידי הקונסטהאלה של המבורג, ומאז הוא נחשב לאחת היצירות הבולטות באוסף המוזיאון.
חשיבות אמנותית

"שני גברים ליד הים" נחשב ליצירה מרתקת המשקפת את תפיסתו האמנותית של פרידריך, את חיבורו העמוק לטבע ואת יכולתו ליצור אווירה של הרהור ומסתורין. הקומפוזיציה, הצבעוניות והאווירה הייחודית של הציור הופכים אותו לאחת מיצירות המופת של הרומנטיקה האירופית.
הערות שוליים

↑  Helmut Börsch-Supan, Karl Wilhelm Jähnig, Caspar David Friedrich, Gemälde, Druckgraphik und bildmäßige Zeichnungen, Munich, 1973, Nrn. 90 bis 93. (German)
1 2 3 4  Two Men by the Sea, KUADROS (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  Bildindex: 20194019
יותם זמרי

| --- | --- |

 לידה:  12 באוגוסט 1982 (בן 42) עפולה, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  הבצפר 
 עיסוק:  פובליציסט, קופירייטר, סאטיריקן ושדרן רדיו
 מעסיק:  מקור ראשון, גלי ישראל, כאן 11, גלי צה"ל, עכשיו 14
 מספר צאצאים:  3 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  yotam.zimri
 טוויטר:  YotYotam
 
יותם זמרי (נולד ב-12 באוגוסט 1982) הוא איש תקשורת, סאטיריקן, קופירייטר ופובליציסט. מגיש בתוכנית פתחי וזמרי בעם ברדיו גלי ישראל, ופנאליסט תוכנית הפטריוטים בערוץ עכשיו 14.
זמרי מגיש מדי יום ברדיו גלי ישראל את התכנית פתחי וזמרי בעם המשודרת גם ברדיו דרום ומשמש כפאנליסט קבוע בתוכנית "הפטריוטים" של עכשיו 14. בנוסף כותב טור שבועי ב"מקור ראשון" ומשתתף בתוכניות בגלי צה"ל.
זמרי הוא "משפיען רשת". יש לו כ-142 אלף עוקבים ברשת X, כ-100 אלף עוקבים בפייסבוק והוא מחזיק גם ערוצים עם עשרות אלפי עוקבים בוואטסאפ ובטלגרם.
בכתיבתו מביע זמרי דעות ימניות לצד הומור העוסק הן באקטואליה והן בחיי הנישואין וההורות.
ביוגרפיה

נולד וגדל בעפולה, לשרי שעבדה בתחום הביטוח ולאחאב שעבד כבנקאי, בנו של שמואל זמרי, שעלה ארצה ב-1947 מהעיר סקרנביץ' שבפולין. ולהם שלושה ילדים. למד בבית הספר העל-יסודי "בית זאב" ובתיכון אורט בעפולה. השלים לימודי תעודת הנדסאי אלקטרוניקה. שירת בצה"ל בחיל האוויר כהנדסאי, שם הכיר את אשתו.
בוגר מגמת פרסום בהבצפר. לאחר הלימודים עבד במשרד הפרסום הדיגיטלי "I&M אינטראקטיב". ממאי 2014 עד לעזיבתו באפריל 2017, עבד כקופירייטר במשרד הפרסום "ענבר מרחב ניסן G".
ביוני 2016 החל להגיש בתוכנית פתחי וזמרי בעם ברדיו גלי ישראל. ב-2017 הצטרף ככותב וחבר פנאל בתוכנית עד כאן! בערוץ 11. מ-2018 מופיע כפנאליסט בתוכנית הפטריוטים בערוץ 14, ומ-2020 לעיתים משמש כמנחה.
בינואר 2022 נבחר במקום השביעי, בקטגוריית אנשי השנה בטוויטר-ישראל לשנת 2021.
חבר פאנל הסטנדפיסטים "זובור".
אוהד קבוצת הכדורגל מכבי חיפה.