stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ואסילי סרגייביץ' סמירנוב
ביוגרפיה

הוא נולד למשפחת אצולה רוסית. אביו שימש כשופט בבית הדין הקיסרי וכמרשל במחוז קלינסקי. הוא כנראה החליט על אמנות כקריירה בהשפעתו של וסילי פרוב, ידיד המשפחה. בשנת 1875, הוא נרשם לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה. הוא השתתף בתערוכה שם ב-1878, וזכה במדליית כסף.
באותה שנה עבר לאקדמיה הקיסרית לאמנויות בסנט פטרסבורג, שם למד אצל פיוטר שמשין ופאבל צ'יסטיאקוב. בשנת 1882, הוא קיבל חופשה מהאקדמיה עקב מחלת ריאות. בשנה שלאחר מכן הוענק לו תואר "אמן" ומלגה ללימודים באירופה.
הוא נסע לאיטליה, דרך וינה, ולבסוף התיישב ברומא. חום הקיץ התגלה כעז מדי, ולכן עבר לטורינו, ולאחר מכן לפריז, והציג בסלון. לאחר שטייל ברחבי צפון מערב אירופה, הוא חזר לאיטליה, שם התגורר עם וסילי סאווינסקי, שהפך למעין מנטור.
בשנת 1885, הוא ערך סקיצות בפומפיי, מה שהיווה את תחילת ההתעניינות שלו בנושאים קלאסיים. בשנה שלאחר מכן החל לעבוד על "מות נירון", שלקח שנתיים להשלמתו. הציור נשלח לסנט פטרסבורג ולאחר מספר תערוכות, נקנה על ידי הצאר אלכסנדר השלישי.
ב-1889 הוא הפך לפרופסור חבר באקדמיה, אך נשאר רק לזמן קצר מאחר שמצב הריאות שלו המשיך להחמיר. לאקלים האיטלקי לא הייתה השפעה מועילה ולכן, שהבין שהסוף קרוב, הוא החליט לחזור לאחוזת המשפחה.
הוא מת ברכבת בין קובינקה לגוליצינו.
אחיו ארגן תערוכה גדולה ב-1891, שכללה כמה ציורים לא גמורים.
גלריה

מיכאל מצ'רניהיב, 1883
מותו של נירון, 1888
הכניסה בבוקר של הקיסרית הביזנטית לקבר אבותיה, 1890
ויקטור סימוב

| --- | --- |

 לידה:  14 באפריל 1858 מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  21 באוגוסט 1935 (בגיל 77) מוסקבה, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מקום לימודים:  בית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה 
 פרסים והוקרה:  פעיל מצטיין באמנויות  של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית של רוסיה 
 
ויקטור סימוב (ברוסית: Виктор Симов;‏ 14 באפריל 1858 – 21 באוגוסט 1935) היה צייר ותפאורן רוסי.
ביוגרפיה

הוא סיים את לימודיו בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה בשנת 1882. בשנים 1885 עד 1886 עבד כמעצב עבור סבבה ממונטוב באופרה הפרטית שלו. הוא גם יצר כמה ציורים וליטוגרפיות. ב-1896 ערך תערוכה משותפת, עם יצחק לויתן ואלכסנדר פופוב באודסה.
בשנת 1898, הוא החליט להקדיש את הקריירה שלו לעבודה עם התיאטרון האמנותי של מוסקבה שנוסד באותה העת, שם ייצר עיצובים ותפאורות לחמישים ואחת הצגות וזכה להערצתו של השחקן האיקוני, קונסטנטין סטניסלבסקי. סימוב לא רק יצר אסתטיקה חדשה לתפאורה, הוא גם עסק בפרשנויות אידאולוגיות של החומר, ותהליך הבימוי. יחד עם סטניסלבסקי, הוא החל את הפרקטיקה של מחקר שטח.
הוא הרחיב את פעילותו ב-1909, על ידי תכנון דאצ'ה בשיתוף עם האדריכל, ליאוניד וסנין. ב-1912, מסיבות לא ידועות, עזב את התיאטרון האמנותי ועבד במקום זאת בתיאטרון החופשי של מוסקבה, בתיאטרון מאלי ובתיאטרון האופרה באולפני המשחק של סטניסלבסקי.
ב-1924 הוא עיצב תפאורות המתארות את מאדים, לסרט המדע הבדיוני פורץ הדרך, "אליטה", מאת יעקב פרוטזנוב. בשנה שלאחר מכן שימש גם כמעצב, בניהולו של איבן סטפנוב, עבור "מנהל התחנה", סרט דרמטי המבוסס על סיפור מאת אלכסנדר פושקין. מאוחר יותר באותה שנה חזר לתיאטרון האמנות, שם שהה עד מותו ב-1935, בן שבעים ושבע.
הערות שוליים

↑  Paul Fryer and Anastasia Toros (Eds.) Viktor Simov: Stanislavsky’s Designer, Routledge, 2019
↑  Большая советская энциклопедия (Great Soviet Encyclopedia). B. A. Vvedensky (Ed.) 2nd ed., Vol.39. Сигишоара — Соки. 1956.
↑  Simov Viktor | Masters of Soviet Art, www.digitalsovietart.com
↑  A. G. Chinyakov, Братья Веснины (The Vesnin Brothers), Стройиздат, 1970
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279346505171  PLWABN: 9810666332305606  BnF: cb17890259k (data)  GND: 122224450  ISNI: 0000 0000 6681 1464  LCCN: n84159838  LNB: 000308393  SUDOC: 255031971  ULAN: 500120638  VIAF: 25479657   WorldCat (עם VIAF): 25479657 
עיצוב במה לאופרה, 1915
פיליפ צ'טווד

| --- | --- |

פיליפ צ'טווד 1919 (צויר על ידי ג'והן סנט הליר לנדר)
 לידה:  21 בספטמבר 1869 לונדון, אנגליה הממלכה המאוחדת
 פטירה:  6 ביולי 1950 (בגיל 80) לונדון, אנגליה הממלכה המאוחדת
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  איטון קולג' 
 בן או בת זוג:  Alice Stapleton-Cotton (1 ביוני 1899–ערך בלתי־ידוע) 
 צאצאים:  Penelope Chetwode, Roge Chetwode 
 השתייכות:  הצבא הבריטי צבא בריטניה
 תקופת הפעילות:  1888–1934 (כ־46 שנים)
 דרגה:   פילדמרשל
 תפקידים בשירות
 עוזר צבאי של פילדמרשל סר ג'ון פרנץ' (1906-1908) מפקד רגימנט ההוסרים הרכוב ה-19 (1908-1912) מפקד בריגדת חיל הרגלים הרכוב ("יומנרי") הלונדונית ה-8 (1912-1914) מפקד בריגדת הפרשים ה-5 (1914-1915) מפקד דיביזיית הפרשים ה-2 (1915-1916) מפקד "שדרת המדבר" (1915-1916) מפקד "הכח המזרחי" (1917-1917) מפקד הקורפוס ה-20 (1917-1918) מפקד צבא הודו הבריטית (1928-1934)
 פעולות ומבצעים
 מלחמת הבורים מלחמת העולם הראשונה החזית המערבית בצרפת המערכה על סיני וארץ ישראל
 עיטורים
  אות השירות המצוין  צלב המלחמה  אביר מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש  מסדר הנילוס  אביר מסדר האמבט  מסדר ג'ון הקדוש  מסדר כוכב הודו  מסדר ההצטיינות
 
צ'טווד (בחזית) עם לוטננט גנרל הנרי שובל באל עריש
ינואר 1917
קצינים בריטים צופים מירושלים לכוון בקעת הירדן. משמאל לימין:פילדמרשל אדמונד אלנבי, הבישוף של ירושלים, לוטננט קולונל מוריי, המזכיר הצבאי של הנסיך ארתור, מייג'ור גנרל ג'ון שיי, גנרל אדוארד באלפין, גנרל הנרי שובל וצ'טווד
19 במרץ 1918
צ'טווד (מימין) עם מייג'ור גנרל ג'ון שיי (מפקד הדיוויזיה ה-60)
פילדמרשל סר פיליפ צ'טווד (באנגלית: Sir Philip Walhouse Chetwode, 1st Baron Chetwode, 7th Baronet of Oakley;‏ 21 בספטמבר 1869 – 6 ביולי 1950) היה קצין בכיר בצבא בריטניה. שירת במלחמת הבורים ובמלחמת העולם הראשונה, במהלכה השתתף בקרבות בחזית המערבית באירופה ובמערכה על סיני וארץ ישראל, שם פיקד על "שדרת המדבר" ועל הקורפוס ה-20 של חיל המשלוח המצרי והיה מעורב בקרבות בארץ ישראל לאורך כל תקופת המלחמה. לאחר המלחמה שירת בתפקידים בכירים במטה הצבא בבריטניה ובצבא הודו הבריטית.
נעוריו

פיליפ צ'טווד נולד בוסטמינסטר שבלונדון לסר ג'ורג' צ'טווד ואליס ג'יין (בת מיכאל תומאס בס Michael Thomas Bass). בנעוריו למד בקולג' איטון.
שירותו הצבאי > השנים הראשונות

צ'טווד התגייס לצבא הבריטי ב-11 באפריל 1888 והוצב ברגימנט חיל הרגלים של אוקספורדשייר ובקינגהאמשייר. ב-20 בנובמבר 1889 הוצב לרגימנט הפרשים ההוסרים ה-19. ב-6 באוגוסט 1890 קודם צ'טווד לדרגת לוטננט.
שירותו הצבאי > השירות בבורמה

ב-1892 נשלח צ'טווד עם כוחות בריטים לבורמה כדי להשכין שלום בין שבטים מסוכסכים במערב המדינה. הסכם שלום נחתם ב-1893 וצ'טווד חזר לאנגליה.
שירותו הצבאי > מלחמות הבורים

צ'טווד קודם לדרגת קפטן ב-1897. ב-1899 נשלח עם כוחות בריטים לדרום אפריקה על מנת לקחת חלק במלחמת הבורים השנייה. במהלך השנתיים הבאות השתתף במספר קרבות וביניהם:
הקרב על רייטפונטיין (אוקטובר 1899)
המערכה לשחרור העיר הנצורה ליידיסמית (דצמבר 1899)
הקרבות על ליינג-נק Laing's Nek (יוני 1900) ועל בלפסט (אוגוסט 1900) שהיו חלק מהמערכה לשחרור יוהנסבורג ופרטוריה.
צ'טווד נשאר בדרום אפריקה עד מאי 1902 אז נחתם, לבסוף, "הסכם פריניחינג" (Treaty of Vereeniging) ששם קץ למלחמה. במהלך שהותו בדרום אפריקה קודם לדרגת מייג'ור (דצמבר 1901). עם סיום המלחמה חזר לאנגליה.
שירותו הצבאי > תקופת בין המלחמות

לאחר חזרתו של צ'טווד לאנגליה המשיך בשירותו הצבאי.
ב-1906 מונה לעוזרו הצבאי של פילדמרשל סר ג'ון פרנץ'.
בינואר 1908 קודם לדרגת לוטננט קולונל ומונה למפקד רגימנט ההוסרים הרכוב ה-19.
באפריל 1912 קודם לדרגת קולונל ומונה למפקדה של בריגדת חיל הרגלים הרכוב ("יומנרי") הלונדונית (הבריגדה ה-8).
במאי 1914 קודם לדרגת בריגדיר גנרל ומונה למפקדה של בריגדת הפרשים ה-5.
שירותו הצבאי > מלחמת העולם הראשונה - חזית צרפת

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ב-1914, נשלחה הבריגדה ה-5, בראשות צ'טווד, לקרבות החזית המערבית בצרפת. השתתף עם יחידתו בתחילת המערכה ובאוקטובר 1914 השתתף בקרב איפר הראשון. לאחר הקרב, ביולי 1915 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד של דיביזיית הפרשים ה-2.
שירותו הצבאי > מלחמת העולם הראשונה - ארץ ישראל וסיני > הפיקוד על "שדרת המדבר" הרכובה

בנובמבר 1916 הועבר צ'טווד לארץ ישראל, מונה למפקד "שדרת המדבר" (תחת פיקודו של גנרל ארצ'יבלד מארי, מפקד חיל המשלוח המצרי) וקודם לדרגת לוטננט גנרל. שינוי זה נעשה לאחר הניצחון הבריטי בקרב רומני ובתחילת מערכה על סיני וארץ ישראל. לאחר הגעתו הוביל צ'טווד את שדרת המדבר בסדרה של קרבות שכללו את כיבוש אל עריש (20 בדצמבר 1916), קרב מגדבה (25 בדצמבר 1916), קרב אל מגרונטין (9 בינואר 1917), קרב רפיח (9 בינואר 1917) וקרב עזה הראשון (26 במרץ 1917).
שירותו הצבאי > מלחמת העולם הראשונה - ארץ ישראל וסיני > הפיקוד על "הכוח המזרחי" הרגלי

לאחר קרב עזה השני, שהתחולל ב-17 באפריל 1917, על ידי "הכוח המזרחי" בפיקוד לוטננט גנרל דובל, מונה צ'טווד למפקד "הכוח המזרחי" (שהיה מבוסס בעיקר על דיוויזיות רגלים). את הפיקוד על "שדרת המדבר" העביר צ'טווד להנרי שובל שפיקד לפני כן על דיביזיית אנזא"ק (אותה העביר לאדוארד צ'ייטור). החודשים הבאים התאפיינו בתיגבור כוחות (כחלק מלקחי קרבות עזה) כהכנה מההכנות להמשך כיבוש ארץ ישראל. בתקופה זו לא בוצעו כמעט פעולות קרביות וחשוה להזכי שב-23 במאי 1917 ארגן צ'טווד פשיטה על מסילת הברזל לקסיימה.
שירותו הצבאי > מלחמת העולם הראשונה - ארץ ישראל וסיני > הפיקוד על הקורפוס ה-20

במאי 1917, החל צ'טווד להתוות תוכנית להמשך התקדמות הכוחות הבריטים באגף המזרחי של הטורקים (דרך באר שבע). ב-27 ביוני 1917 החליף גנרל אדמונד אלנבי את גנרל ארצ'יבלד מארי בפיקוד על חיל המשלוח המצרי ולאחר כניסתו לתפקיד הציג צ'טווד את תוכניתו לאלנבי וזה אישר את התוכנית. במסגרת התוכנית פורקו "הכוח המזרחי" ו"שדרת המדבר" ובמקומם הוקמו 3 קורפוסים וצ'טווד מונה למפקד הקורפוס ה-20 (גנרל הנרי שובל מונה למפקד "קורפוס המדבר הרכוב" וגנרל אדוארד באלפין מונה למפקד הקורפוס ה-21). כמפקד הקורפוס הוביל צ'טווד את הקורפוס לסדרת קרבות כנגד הטורקים:
בתקופה שלאחר אישור התוכנית לתקיפת באר שבע פעל צ'טווד להכין את הקורפוס ה-20 שבפיקודו לקרב. ב-30 באוקטובר יצאו הכוחות הבריטים לקרב באר שבע כשהדיוויזיות של הקורפוס ה-20, בפיקודו של צ'טווד, תקפו את באר שבע מדרום וממזרח.
לאחר כיבוש באר שבע המשיכו כוחות הקורפוס ה-20 צפון מערבה ובין ה-2 בנובמבר ל-7 בנובמבר ערכו הכוחות קרבות קשים לכיבוש שורה של תילים בהם התבצרו הטורקים וביניהם תל חווילפה (ביער להב), תל א-שריעה ותל אבו הוריירה.
לאחר נסיגת הטורקים מעזה המשיכה הדיוויזיה ה-60 לרדוף, צפון מערבה, אחרי היחידות הטורקיות כשב-11 בנובמבר הגיעה הדיוויזיה להוג'. שאר יחידות הקורפוס נפרסו סביב באר שבע.
לאחר הכישלון של הניסיון הראשון לכיבוש ירושלים שבוצע על ידי הקורפוס ה-21, בין ה-18 בנובמבר וה-24 בנובמבר, החליף הקורפוס ה-20 את הכוחות התשושים של הקורפוס ה-21. החל מה-8 בדצמבר הוביל צ'טווד את הקורפוס לכיבוש ירושלים מהלך שהסתיים ב-10 בדצמבר.
לאחר כיבוש ירושלים נערך הקורפוס ה-20 (בראשות צ'טווד) להגן על ירושלים, מצפון, כנגד מתקפות נגד של הטורקים, שניסו לכבוש מחדש את ירושלים. התקפות אלו, שנמשכו עד ה-28 בדצמבר נהדפו ללא הישגים ועד ה-30 בדצמבר התקדמו הבריטים עד ביתוניה ועין עריק.
עד פתיחת המערכה על מגידו בספטמבר 1918 המשיך הקורפוס ה-20 של צ'טווד לפעול לשיפור העמדות הבריטיות בגב ההר והעביר את הדיוויזיה "הלונדונית" ה-60 לטובת פעילות "כוח צייטור" (בפיקוד מייג'ור גנרל אדוארד צ'ייטור) בקרבות בקעת הירדן. במהלך תקופה זו עזבה הדיוויזיה ה-74 "יומנרי" את הקורפוס ונשלחה להילחם בחזית המערבית באירופה.
עם פתיחת המערכה על מגידו ב-19 בספטמבר 1918 עמדו לרשות הקורפוס ה-20 רק 2 דיוויזיות (ה-53 וה-10). הקורפוס פעל ב-2 שדרות כשהדיוויזיה ה-53 פעלה במורדות המזרחיים של הרי יהודה כדי לחסום נסיגת כוחות טורקים מזרחה בעוד שהדיוויזיה ה-10 תקפה את שכם.
שירותו הצבאי > השירות לאחר המלחמה

בינואר 1919, לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, קודם צ'טווד לדרגת לוטננט גנרל ומונה לתפקידי מטה שונים במטה הכללי של צבא בריטניה. ביוני 1926 קודם לדרגת גנרל. ב-1928 עבר להודו ומונה לראש המטה של צבא הודו הבריטית וב-1930 מונה למפקד הצבא הבריטי בהודו. ב-1933 קודם לדרגת פילדמרשל. במסגרת תפקידו הבכיר קידם את תהליך חידוש צבא הודו.
צ'טווד חזר לבריטניה ב-1934 ועד 1948 מילא שורה של תפקידי כבוד.
משפחתו

צ'טווד נישא ב-1 ביוני 1899 להסטר אליס קמילה סטפלטון קוטון. לזוג נולד בן (רוג'ר) ובת (פנלופה). נפטר בלונדון ב-1950.
אותות, תארים וציונים לשבח

20 בנובמבר 1900 - אות השירות המצוין (DSO - Distinguished Service Order)
21 במאי 1917 - צלב המלחמה (Croix de guerre 1914–1918)
4 ביוני 1917 - מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש (KCMG - Order of St Michael and St George)
9 בנובמבר 1918 - מסדר הנילוס (Order of the Nile, 2nd Class)
מסדר האמבט (Order of the Bath):
18 בפברואר 1915 - עמית מסדר האמבט (CB - Companion of the Order of the Bath)
11 בינואר 1918 - אביר מפקד במסדר האמבט (KCB - Knight Companion of the Order of the Bath)
3 ביוני 1929 - אביר הצלב הגדול של מסדר האמבט (GCB - Knight Grand Cross of the Order of the Bath (GCB))
23 בדצמבר 1930 - מסדר ג'ון הקדוש (KJStJ - Knight of Justice of the Venerable Order of St. John)
4 ביוני 1934 - אביר מפקד גבוה במסדר כוכב הודו (GCSI - Knight Grand Commander of the Order of the Star of India)
1 בינואר 1936 - מסדר ההצטיינות (OM - Member of the Order of Merit)
לקריאה נוספת

פילדמרשל ארצ'יבלד פרסיוול ויוול, מסעי המלחמה בארץ ישראל (תרגום: עמיהוד ארבל), הוצאת מערכות, 1951; הדפסה חוזרת בהוצאת אריאל, 2007
ישעיהו זילברשטיין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1858 סנטה, סרביה 
 פטירה:  21 ביולי 1930 (בגיל 72 בערך) ואץ, הונגריה 
 תקופת הפעילות:  ? – 21 ביולי 1930 
 רבותיו:  חיים צבי מנהיימר 
 
רבי ישעיהו זילברשטיין (ה'תרי"ח, 1858 - כ"ה בתמוז ה'תר"ץ, 21 ביולי 1930) היה רב הונגרי שכיהן כרב וראש ישיבה בקהילה האורתודוקסית בווייטצען (ואץ). מחבר הספר "מעשי למלך" על משנה תורה לרמב"ם.
ביוגרפיה

נולד בזנטה לרב דוד לייב זילברשטיין שכיהן כרב העיר. בהיותו כבן שנה או שנתיים עלתה המשפחה לארץ ישראל ושהתה בה במשך שמונה שנים. בתקופת שהותו כילד בירושלים, למד בתלמוד תורה עץ חיים. לאחר מכן למד מפי רבי משה יהודה לייב זילברברג ורבי מאיר אוירבך. בגיל 11 בערך שב
עם משפחתו להונגריה, שם למד בישיבותיהם של אביו, של רבי חיים סופר במונקאטש, של רבי אברהם יהודה שוורץ מברגסס ושל רבי  חיים צבי מנהיימר מאונגוואר. קיבל מהרב מנהיימר היתר הוראה. בטרם נישא נבחר למלא מקום אביו ברבנות טרבש, אך סירב לשאת בתפקיד. נישא לבתו של הרב משה צבי שטרן מאלישטבה וסרדהלי, ועסק במסחר בואץ, תוך שהוא מסייע לאביו בהוראה בישיבה המקומית. לאחר פטירת אשתו נישא ללאה בתו של הרב משה סג"ל פולק רבה של בוניהד.
בשנת ה'תרנ"ו, 1896, התמנה כרבה של העיר ואץ (ווייטצען), והחזיק במשרתו זו עד פטירתו בכ"ה בתמוז ה'תר"ץ, 21 ביולי 1930. הוא המשיך את ישיבתו של אביו, ובישיבתו למדו מאות בחורים ורבים מבוגריה כיהנו במשרות רבניות ותורניות.
בשבתו בוואץ' כיהן כראש הוועדה הרוחנית של כתב העת 'תל תלפיות' שהוציא תושב העיר הרב דוד צבי קצבורג. כתב העת היה מהחשובים שיצאו בהונגריה ושימש במה תורנית לפולמוסים חשובים ומכוננים בהיסטוריה היהודית בהונגריה, כדוגמת היחס לציונות, תוקפם של נישואים אזרחיים, גיור של בני זוג של מתבוללים ועוד. הוא הרבה לפרסם מאמרים ותגובות בכתב העת. תפקידו כראש הוועדה הרוחנית העניק לו כפי הנראה יכולת וטו על התכנים המתפרסמים, ובכך איפשר לו לעצב במידה רבה את גבולות השיח ההלכתי בהונגריה. לאחר שהרב קצבורג והרב שלמה זלמן ברודי כתבו ב'תל תלפיות' מספר מאמרים בשבח התנועה הציונית, הורה לרב צקבורג לחדול מכך, ומאז קיבל כתב העת גישה לעומתית לציונות. הרב זילברשטיין עצמו כתב ב'תל תלפיות' דברי נאצה כנגד התנועה הציונית.
לצד עבודתו הרבנית, היה פעיל בלשכה המרכזית האורתודכסית בבודפשט, אליה היה נוסע מדי שבוע לעיסוק בענייני ציבור. היה מהלוחמים נגד הציונות והמזרחי, ופרסם כרוזים כנגדם. מאידך, חתם על "קול קורא" לרכישת קרקעות בארץ ישראל וקניית אתרוגים מארץ ישראל.
משפחתו

בנו דוד לייב זילברשטיין (ה'תרמ"ה-ה'תש"ד; 1885–1944), ממלא מקומו ברבנות ואץ ומחבר "יד דוד". נספה בשואה.
בנו הרב אהרן זילברשטיין – רבן של קרצקי (או') (קערעצקי) ובלד. נספה בשואה.
חתנו היה הרב יוסף יונה צבי הורוביץ, אב"ד פרנקפורט דמיין ובסוף ימיו בארצות הברית.
חתנו הרב חיים אהרן דוד דייטש - אב"ד יארמאט, בעל "תבואות הגורן". נספה בשואה.
ספריו

מעשי למלך - שני חלקים על ספר עבודה במשנה תורה לרמב"ם.
וכתורה הזאת
תשובות וחידושי מעשי למלך מכתבי יד וליקוטים על חלק אורח חיים. יצא לאור בשנת ה'תשע"א על ידי ר' דוד יהודה זוסמן סופר.
לקריאה נוספת

שמואל הכהן וינגרטן, הישיבות בהונגריה דברי ימיהן ובעיותיהן, ירושלים תשל"ז, עמ' 81
אברהם פוקס, ישיבות הונגריה בגדולתן ובחורבנן, כרך א, ירושלים תשל"ט, עמ' 221–224
שלמה שפיצר, מורשת רבני הונגריה, חדרה תשמ"ז, עמ' 54
שלמה שפיצר, קהילות הונגריה, מכון ירושלים תשס"ט, עמ' 145–146
הערות שוליים

↑  ד"ר יואב שורק, הרב משה שמואל גלזנר, המורד מבפנים באורתודוכסיה ההונגרית
↑  גאולה בת יהודה, איש המאורות עמ' 244.
↑  אברהם פוקס, ישיבות הונגריה בגדולתן ובחורבנן, כרך א, ירושלים תשל"ט, עמ' 224; יצחק יוסף כהן, חכמי הונגריה והספרות התורנית בה, מכון ירושלים תשנ"ז, עמ' 508
↑  מארמרוש, תל אביב תשמ"ג, עמ' 250–251
↑  אברהם פוקס, ישיבות הונגריה בגדולתן ובחורבנן, כרך א, ירושלים תשל"ט, עמ' 308
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268284605171  ISNI: 0000 0003 6973 6326  LCCN: n88154991  VIAF: 233939290   WorldCat (עם VIAF): 233939290 
ערך זה הוא קצרמרבנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שונאים - סיפור אהבה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  יצחק בשביס-זינגר
 שפת המקור:  יידיש
 סוגה:  רומן
 מקום התרחשות:  ניו יורק 
 הוצאה
 הוצאה:  פראר, סטראוס וג'ירו 
 תאריך הוצאה:  1966
 מספר עמודים:  206
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  ספרית פועלים
 תאריך:  1979
 תרגום:  ישראל זמיר
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002625301, 001858893, 001880245
 
שונאים – סיפור אהבה (ביידיש: שׂונאים. געשיכטע פֿון אַ ליבע) הוא רומן מאת חתן פרס נובל יצחק בשביס-זינגר. הרומן מתרחש בניו יורק בסוף שנות הארבעים של המאה ה-20. הסיפור פורסם בהמשכים בעיתון היידי "פֿאָרװערטס" בשנת 1966, ותורגם לאנגלית בשנת 1972. הספר תורגם לעברית על ידי בנו של הסופר, ישראל זמיר, בשנת 1979, וראה אור בספרית פועלים.
הרומן המתאר את קורותיהם של שלל דמויות, יהודים ניצולי השואה שהשתקעו בניו יורק לאחר מלחמת העולם השנייה.
דמויות

הדמויות העיקריות בספר הן:
הרמאן ברודר, פליט שואה שהגיע לארצות הברית לאחר המלחמה עם משרתת פולנייה שהחביאה אותו בעליית הגג של בית הוריה במהלך המלחמה. הרמאן נושא אותה לאישה, מתפרנס מכתיבת נאומיו של רב ומנתב את חייו הפתלתלים בין שלוש נשים.
יאדוויגה, איכרה פולנייה, בעבר משרתת בבית הוריו של הרמאן וכעת רעייתו של הרמאן. יאדוויגה מוצאת עצמה בארץ זרה, ללא מכרים פרט לבעלה וללא ידיעת השפה. בדידותה ותפאורת חייה מושכים אותה לכיוון היהדות.
מאשה, פליטה יהודייה שעברה את השואה ואת מחנות הגולאג בברית המועצות, והגיעה לאמריקה יחד עם אמה הזקנה. חוויותיה, תאוותנותה ויחסיה המורכבים והטעונים עם אימה מניעים אותה למעשי טירוף ומונעים ממנה אושר ותקווה.
שפרה-פועה, אימה של מאשה, יהודייה אדוקה שכורעת תחת נטל האשמה על שנותרה בחיים לאחר השואה.
תמרה, אשתו של הרמאן, אשר נחשבה כמתה לאחר המלחמה, אך למעשה שרדה את השואה ואת מחנות הגולאג הסובייטים. מגיעה במפתיע לניו יורק ונוחתת אל תוך חייו הנפתלים של בעלה.
הרב למפרט רב ניו יורקי רב פעלים ומרץ, מעסיקו של הרמאן, שידו בוחשת בכל. איש מעשה שאינו מניח למוות הטמון בעבר להקרין על החיים המצויים בהווה ובעתיד.
התמה

דמותו של הרמאן ברודר חוזרת, בגרסאות דומות, ברבים מספריו של בשביס-זינגר, ומבוססת במידה רבה על דמותו של הסופר עצמו. ברודר הוא יהודי שנולד וגדל בפולין להורים אדוקים, שרד את השואה והשתקע באמריקה. אמונתו הדתית אבדה, הוא אינו חפץ בקשר עם היהודים שסביבו, ומניח למאורעות לסחוף אותו ללא יכולת להשפיע על מהלכם באופן ישיר. כיאשה מזור, גיבורו של עושה הנפלאות מלובלין, מפזר הרמאן הבטחות למספר נשים בו-זמנית, בעוד אלו תולות בו תקוות, מגלות כלפיו מסירות מלאה ומפתחות בו תלות, הוא אינו מסוגל להחליט ושוקע בסבך שקרים, חי חיים כפולים או אף משולשים, ומביא עצמו למבוי סתום תוך פגיעה בכל האנשים הקרובים לו שמקריבים עצמם למענו.
יחסיו של הרמאן עם היהדות מורכבים. הוא נטש את הלכות הדת, את האמונה באלוהים, וחי עם גויה. אולם עם הסתבכותו וייאושו הגובר, מגלה הרמאן את ההכרה כי הלכות השולחן ערוך ומנהגי הדת הישנה היו מונעים כל זאת ממנו. אולם שלא כמו יאשה מזור, לא מוצא הרמאן את הכוחות לחזור על חיק יהדות ולמצוא בה ישועה.
המוות, נושא חוזר בספריו של בשביס-זינגר, נתפס גם כאן כגאולה הבטוחה היחידה. הדמויות חוזרות ונתלות במוות כניצחון וכמנוחה. תמרה, אשתו של הרמאן שילדיה נרצחו מול עיניה, טוענת כי היא למעשה מתה-חיה. שפרה-פועה, אימה של מאשה, מקוננת על כך שנותרה בחיים לאחר חורבן קהילתה, ואילו מאשה בוחרת לבסוף במוות כפתרון מודע.
השואה נוכחת במלוא כובדה מעל פני השטח. היא שדחפה לארץ הזרה את אוסף הפליטים. היא קרעה וניתקה אותם משורשיהם, הותירה אותם אבודים, מסוגרים בכלוב בלב החברה האנושית, חסרי יכולת לתקשר עם העולם החדש ולמצוא בו משמעות ותקווה.
הגיור נוכח גם הוא. כוואנדה בהעבד וקוסוקה במלך השדות, מצויה כאן יאדוויגה, אישה גויה ונבערת שמתאהבת באדם יהודי ומתמלאת משיכה עזה כלפי היהדות.
אף הצמחונות, נושא משמעותי בחייו של בשביס-זינגר ובכתיבתו, נוכחת. אולם גם כאן, על אף דעותיו ונטיותיו של הרמאן, אין הוא מוצא את כושר ההחלטה לממש השקפתו זו.
טלוויזיה קולנוע ותיאטרון

בשנת 1984 שודר בטלוויזיה הישראלית (ערוץ 1) הסרט "מתבן במנהטן" על פי הספר (בתוספת תיאור פגישתם של יצחק בשביס-זינגר וישראל זמיר) בבימויו של עמק פרי ובכיכובם של אסתי קוסוביצקי, גדליה בסר ועוד.
בשנת 1989 יצא לאקרנים הסרט שונאים, סיפור אהבה, בבימויו של פול מזורסקי ובכיכובם של רון סילבר, אנג'ליקה יוסטון ולנה אולין. הסרט זכה להצלחה והיה מועמד לשלושה פרסי אוסקר.
בשנת 2004 העלה תיאטרון מיקרו את הספר כהצגה.
בשנת 2008 העלה תיאטרון גשר הפקה נוספת בכיכובו של ישראל דמידוב בתפקיד הרמאן. ההצגה הייתה מועמדת להצגת השנה של שנת 2009.
בשנת 2011 הבמאי הישראלי יבגני אריה זכה ברוסיה בפרס ע"ש סטניסלבסקי בעד בימוי ההצגה לפי הספר בתיאטרון "סוברמניק" במוסקבה. ההצגה זכתה קודם לכן גם בפרס ההצגה הטובה ביותר של שנת 2011 בפסטיבל "גן הדובדבנים" ברוסיה.
תמונות מתוך ההצגה "שונאים - סיפור אהבה", בתיאטרון גשר:
סשה דמידוב ואפרת בן צור
סשה דמידוב
סשה דמידוב וליליאן רות חיילובסקי
סשה דמידוב ואפרת בן-צור
לקריאה נוספת

שונאים – סיפור אהבה, תרגם ישראל זמיר, ספריית פועלים, 1979.
אברהם בלאט, אבוד בן שלוש נשים, מעריב, ספרות, י"ח בטבת תשנ"א, 4 בינואר 1991, עמ' 6.
ישראל זמיר, עם אבי על הסרט, ידיעות אחרונות, 7 לילות, 16 במרץ 1990 עמ' 13 <על הסרט "שונאים, סיפור אהבה", בבימוי פול מזורסקי>
סטפן פפריקוב

סטפן גאורגייב פפריקוב (בבולגרית: Стефан Георгиев Паприков‏; 24 באפריל 1858, פירדופ(אנ'), האימפריה העות'מאנית – 30 במאי 1920, סופיה, ממלכת בולגריה) היה לוטננט גנרל בצבא בולגריה, ראש המטה הכללי ב-1887, דיפלומט, ופוליטיקאי בולגרי, אשר בין 1908–1910 כיהן כשר החוץ הדתות של בולגריה בממשלתו של אלכסנדר מלינוב.
קורות חייו

סטפן פפריקוב נולד בעיירה פירדופ שבאזור סופיה הוא נטל חלק במרד אפריל הבולגרי ובהמשך לחם כמתנדב במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). בהמשך סיים את בית הספר הצבאי בסופיה, וב-1883 סיים את האקדמיה הצבאית הקיסרית הרוסית. ב-1885, במהלך מלחמת בולגריה סרביה כיהן כראש המטה של הקורפוס המערבי של צבא בולגריה, וניהל את קרב סליבניצה במהלכו נהדף הצבא הסרבי. בין השנים 1899–1903 כיהן כשר המלחמה של בולגריה. בין 1906–1908 כיהן כנספח הצבאי הבולגרי לאימפריה הרוסית. בינואר 1908 מונה לשר החוץ בממשלתו של אלכסנדר מלינוב, ובאפריל הועלה לדרגת לוטננט גנרל. בין 1910–1912 כיהן כשגריר בולגריה לאימפריה הרוסית. בין 1914–1919 היה חבר האספה הלאומית הבולגרית.
הערות שוליים

↑  שרי החוץ של בולגריה, באתר משרד החוץ של בולגריה (בבולגרית).
↑  סטפן פפריקוב - תקציר ביוגרפי, באתר forum.boinaslava.net (בבולגרית).
↑  מאה שנים למותו של הגנרל סטפן פפריקוב, באתר pirdop.bg (בבולגרית).
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: דימיטר סטאנצ'וב | שר החוץ והדתות של נסיכות וממלכת בולגריה  29 בינואר 1908 – 18 בספטמבר 1910 | הבא: אלכסנדר מלינוב |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1014026369  ISNI: 0000 0001 3889 7106  LCCN: n2012044212  VIAF: 183620143   WorldCat (עם VIAF): 183620143
אלכסיי סטפנוב

| --- | --- |

 לידה:  24 באפריל 1858 (יוליאני) סימפרופול, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  5 באוקטובר 1923 (בגיל 65) מוסקבה, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית העלמין וגנקובסקויה 
 מקום לימודים:  בית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה  Konstantinovsky Surveying Institute 
 alexey-stepanov.ru
 
אלכסיי סטפנוב (ברוסית: Алексей Степанов;‏ 6 במאי 1858 – 5 באוקטובר 1923) היה צייר ז'אנר, מאייר ומורה לאמנות רוסי. הוא היה חבר בנודדים ומייסד "איגוד האמנים הרוסים".
ביוגרפיה

אביו, שהיה ממשפחת אצולה, שירת כקצין במלחמת קרים. אמו נפטרה זמן לא רב לאחר לידתו, ואביו טיפל בו עד-1863, אז הוא נלקח לבית יתומים במוסקבה שהיה מיועד לילדי משפחות צבאיות  שהיה ממוקם באחוזה שהייתה בעבר בבעלות הרוזן אלכסיי רזומובסקי.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר הממלכתי, סטפאנוב נכנס למכון המדידות של קונסטנטין וסיים את לימודיו כמודד רשמי בשנת 1879. בין השנים 1880 ל-1883, הוא לקח שיעורים שניתנו על ידי אילריון פריאנישניקוב ויבגרף סורוקין בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה. בהיותו שם, הוא ערך היכרות עם ליאוניד סבנייב, שערך את כתב העת Природа и Охота ("טבע וציד"), שעבורו סיפק סטפנוב למעלה ממאה רישומים מ-1883 עד 1895.
בשנת 1888, הוא החל להציג עם הנודדים, ובשנה שלאחר מכן, ציורו "עדר איילים" נרכש על ידי פאבל טרטיאקוב. באותה תקופה הוא הפך למרצה ב"בית הספר לאמנויות יפות" שהופעל על ידי האדריכל אנטולי גונסט. זמן קצר לאחר מכן, ולנטין סרוב הזמין אותו ללמד בבית הספר לציור במוסקבה. מאוחר יותר הוא קיבל תואר פרופסור ונשאר שם עד 1918. בין תלמידיו הבולטים היו סרגיי גרסימוב, בוריס איוגנסון, פאבל קורין ולאונרד טורז'נסקי.
ב-1894 ליווה את אספן האמנות ניקולאי מדינצב (1841–1904) ואת משפחתו למסע באירופה, בביקור בגרמניה, בצפון איטליה ובצרפת, שם הושפע מהאימפרסיוניסטים. בשנה שלאחר מכן נשא לאישה את בתו של מדינצב, לודמילה. ב-1903 הוא היה חלק מהקבוצה שעזבה את הנודדים כדי ליצור את "איחוד האמנים הרוסים". שנתיים לאחר מכן קיבל את התואר "אקדמי" מהאקדמיה הקיסרית לאמנויות על ציורו "ברכות בוקר". מ-1906 עד 1914, הוא בילה את הקיץ שלו באחוזתו בנפת טבר.
לאחר 1920 חלה במחלה קשה, אך המשיך לעבוד.
אחד מציוריו האחרונים ״התנופה״ נרכש על ידי מוזיאון קרנגי של פיטסבורג.
גלריה

הנדנדה
עדר איילים
ברכות הבוקר