stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרד קאוטוקיינו
ההתפרעות בסקיירוויי

אצל הרוחניים נוצרה קיצוניות דתית עד כדי תלונות של הלותרנים על הפרעה לטקסיהם בכנסייה ופעילות מאיימת. ב-6.7.1851 נסעו אסלאק הטה, אלן סקום ואחרים לטקס קונפירמציה בכנסיית סקיירוויי (אנ'), שם היו אדמות המרעה הקיציות, בין השאר כדי לבחון את המצב שם מבחינה דתית. הכומר אנדראס קוולס (נו') מסקיירוויי טען שהטקס הופרע בצווחות קולניות על ידי אנשים מקאוטוקיינו שהיו בכזו אקסטזה שלא שעו לנזיפות ויצאו משליטה. הכומר בתגובה דאג שיוציאו את המפריעים מן הכנסייה וינעלו אותם בבקתה של הכנסייה. אסלטק הטה ואלן סקום נעצרו, אך שוחררו לאחר מכן, וחזרו על המעשה, כולל ויכוחים עזים עם המשתתפים בטקס. הכומר שוב נעל אותם בבקתה למשך הטקס.. בשל ההפרעה השנייה דיווח קוואלס על המפריעים, ולחקירה זומנו בין השאר מאתיס ואסלאק הטה, אלן סקום, רסמוס רסמוסן ספיין, אסלאק פדרסן ריסט ואולה אסלאקסן סומבי. אף אחד מהם לא הגיע לחקירה שנקבעה באוגוסט, מאחר שכבר נדדו עם האיילים מאדמות הקיץ.
בתחילת נובמבר 1851 החלו המעצרים בעקבות ההתפרעויות. בתחילה נעצרו רסמוס רסמוסן ספיין, מאתיס הטה, אסלאק הטה, אולה סומבי ואסלאק ריסט. רק ריסט הצליח להשתחרר. בסוף נובמבר נעצרו באלטה גם מונס סומבי, יון יוהנסן הטה וסוונד תומאסן קוונאנגן.
בזמן מאסרם של העצורים הובילו אלן סקום ולארס הטה את התסיסה. זה היה השלב בו הודח השוטר אולה איסקסן הטה, גם בטענה שהיה נודד עם עדריו ולכן לא תמיד נוכח אך גם בשל שיוכו לרוחניים, ובוכט מונה למלא את מקומו.
ב-19.2.1852 החלו ההליכים המשפטיים בנוגע להתפרעות נגד שבעה סאמים. 16 סאמים נוספים נשפטו גם הם לאור האשמות של סטוקפלת על כך שהפרו את הסדר הציבורי בקאוטוקיינו. בסופו של המשפט נידונו 22 גברים ונשים לקנסות או מאסרים, ומנהיגי ההתפרעות נידונו למאסרים ארוכים: רסמוס רסמוסן ספיין (נו') קיבל שנתיים של עבודות פרך במהלכן מת בכלא בכריסטיאניה (אוסלו), אלן אסלאקסדטר סקום קיבלה שנה וחצי של עבודות פרך, ובעלה מאתיס יאקובסן הטה (נו') קיבל שמונה חודשי עבודות פרך. אסלאק הטה קיבל 20 יום מאסר, ואולה סומבי ואסלאק ריסט קיבלו 15 ימים בכלא. שלושתם זוכו מההתפרעות בסקיירווי, אך הורשעו על טענתם כי הם אלוהים וישו ועל ההתגרות בסטוקפלת.
רסמוס ספיין, מאתיס הטה ואלן סקום ערערו על עונשם לבית המשפט העליון, בשל העונש הקשה. אסלק הטה ואולה סומבי ערערו כדי לבחון את עמדתו של המלך לגבי אמונתם. המערערים המתינו לערעור בבית המעצר באלטה, מלבד אלן סקום שנשארה בקאוטוקיינו.
כאשר רוב הנידונים על תקרית סקיירווי שוחררו, ארבעת המערערים נאלצו לחכות במאסר עד 26.5.1852, אז דחה בית המשפט העליון את הערעור. ההודעה נשלחה לפקיד באלטה רק ב-10.6, ורק מאז נחשבו כמתחילים לרצות את עונשם, לאחר שהיו כבר כלואים כחמישה חודשים.
ביוני 1852 שוחררו אולה סומבי ואסלאק ריסט מעונשי המאסר הקצרים שלהם, וביולי שוחרר גם אסלאק הטה. מאחר שרסמוס ספיין ומאתיס הטה נשארו בכלא לרצות את עונשם הארוך, החל אסלאק הטה להיתפס כמוביל הרוחנים, והקבוצה נעשתה מגובשת.
בשלב זה, בשל דחיית הערעור בבית המשפט העליון נדרשה אלן סקום להיכנס למאסר שהוטל עליה. השוטר בוכט פנה לעצור אותה, אך היא חמקה ממנו.
הסטורסיאידה

ביוני 1852, השנה בה נסגר הגבול ונחסמה הגישה לשטחי המרעה החורפיים בפינלנד, השתחרר אולה סומבי מן המאסר על ההתפרעות בסקיירווי, והחל לאסוף רוחניים לכדי "סטורסיאידה" - "סיאידה גדולה". סיאידה מסורתית היא קבוצת משפחות שרועות ביחד את עדריהן, אך בהתאספות הזו, בנוסף לקשרים משפחתיים בין רוב משתתפיה, המוקד העיקרי היה דתי, והמטרה המיידית הייתה למנוע את מעצרה של אלן סקום. אסלאק ריסט ולארס הטה הצטרפו במהרה לסטורסיאידה עם משפחותיהם, וכך גם אסלאק הטה עם שחרורו. כך שבין משתתפי הסטורסיאידה היו מורשעי ההתפרעויות ומשפחותיהם, משפחותיהם של אלו שעדיין היו כלואים, וכמה גברים שהצטרפו בחוסר רצון בעקבות נשותיהם, חלקם אף צורפו בכפייה. סך הכל כללה הסטורסיאידה שמונה משקי בית, ובהן סך של 35 מבוגרים.
בסטורסיאידה התגבשה היררכיה עם מנהיגות ברורה שהתבססה על הזדהות שיטתית עם דמויות מקראיות, וביעבעה בה תחושה משותפת של קהילה שנענשה ונעשה לה עוול מצד הממסד. הסטורסיאידה איפשרה לחבריה לחזק אחד את השני בתחושה שהצדק איתם.
בסוף אוקטובר הגיע לסטורסיאידה נהג ההסעות המקומי, יוהאנס מאתיסן הטה, הדוד של אסלאק ולארס הטה, בשליחות של השוטר בוכט. הוא ביקש מאלן סקום להתלוות אליו לקאוטוקיינו, אך היא סירבה וטענה שהיא חפה מפשע. כשיוהאנס טען שהיא בכל מקרה תיעצר בסופו של דבר, אולה סומבי ביטל כל אפשרות לכך, ואסלאק ריסט הודיע שמעצר שכזה יגרום למלחמה. אירוע זה גרם להגברת המתח מול השלטונות והצטרף למתח שיצרו הוצאות המשפט שנדרשו נידוני סקיירווי לשלם - הוצאות שהיו דורשות את מכירת כל האיילים שלהם והיו מביאות להתרוששותם.
עם התגברות המתח התרבו בסטורסיאידה שיחות על קרב התנגדות, אמירות על כך שיש להרוג את כל מי שיתנגד ולשרוף את ביתו, ומציאת תימוכין מכתבי בקודש לגישה זו. אסלאק הטה, מונס סומבי ולארס הטה הובילו את הגישה התוקפנית, בעוד הנשים בקבוצה שהצטרפו לגישה התוקפנית נטו פחות להרג ויותר להצלפה בזרדי ליבנה.
במהלך הסתיו נדדה הסטורסיאידה לאט לכיוון קאוטוקיינו. עם התגברות החשש שהשוטר יבוא לעצור את אלן סקום, החליט לבסוף אסלאק הטה לקחת יוזמה ולצאת עם אנשיו לכיוון קאוטוקיינו.
היציאה לקאוטוקיינו

ב-7.11.1852 יצאו חברי הסטורסיאידה מהמחנה לכיוון קאוטוקיינו בקבוצה של 35 מבוגרים ו-22 ילדים מתחת לגיל 13, במטרה מוצהרת דתית של פעולה נגד ה"כופרים", בכוח הזרוע. מאחר שחלק מהקבוצה לא היו רוחניים באמונתם וגם בין הרוחניים לא כולם תמכו בגישה התוקפנית, היציאה כקבוצה אחת הייתה כפויה.
באותו בוקר עשרת הסאמים שלא היו רוחניים רוכזו מחוץ לאוהלים, והנשים הרוחניות הצליפו בהם בענפי ליבנה, בעוד הם נדרשים לזעוק "עזור לי אדוני ישו". אחד מהמוצלפים היה אסלק סומבי, אביהם של מונס ואולה סומבי, שהיה מנהיג הסיאידה שעליה נבנתה הסטורדיאידה.
בצהריים של אותו יום כינס אסלאק הטה את חברי הסטורדיאידה והכריז כי הם כולם יצאו לקאוטוקיינו להילחם על אמונתם, להטיף, להרוג את כל מי שלא יצטרף לאמונתם, ולשרוף ולהשמיד את כל מה שנמצא בבעלות הכופרים. הוא ביקש מהנוכחים שיבואו מרצונם, והצהיר שמי שיסרב לבוא יספוג הצלפות, ייקשר ויילקח בכל מקרה. לקראת ערב יצאה הקבוצה כולה אל קאוטוקיינו במזחלות.
בדרך עצרו בכפר מורטאש (סמ') (גאלאניטו (נו')) בו התגוררו שתי משפחות, כ-14 קילומטרים דרומית מערבית לקאוטוקיינו, במטרה לנוח, לאכול, להטיף ולצרף את התושבים למסע. הם כינסו בכוח את התושבים באחד הבתים, הצליפו בהם בזרדי עץ ליבנה, ודרשו מהם לחזור בתשובה. אולם זוג צעיר מאחת המשפחות הצליח לברוח ולהסתתר, והנותרים היו תינוק אחד וכמה קשישים, כך שהמאמץ נכשל.
למחרת בבוקר המשיכו חברי הסטורסיאידה במסעם. מחוץ למורטאש הם פגשו שני סאמים, הצליפו בהם ולקחו אותם איתם לקאוטוקיינו.
הקרב בקאוטוקיינו

המורדים לקאוטוקיינו כשהיום כבר עלה. בתחילה הלכו לביתו של נהג ההסעות יוהאנס מאתיסן הטה שביקר אותם מוקדם יותר, וניטרלו את המזחלות שלו בניתוק המושכות. שלושה גברים הקבוצה נשארו שם לטפל באיילים מאחר שלא היו מעוניינים לשהתתף בקרב. תשע נשים נשארו בביתו של מאתיסן כדי לטפל שם בילדיהן. אחד עשר גברים ואחת עשרה נשים מן הקבוצה המשיכו אל הסוחר של קאוטוקיינו.
אל הסוחר הגיעו המורדים כשהם חמושים במקלות גדר ובסכינים. הסוחר רות, שהיה אז בן 35, והשוטר בוכט, אז בן 39, הוזהרו מהקבוצה המתקרבת, אך לא התייחסו לעניין ברצינות ויצאו לפגוש אותם בחצר הבית של רות. ראשית הותקף השוטר בוכט על ידי אסלאק הטה, שנשך את אפו ודקר אותו בסכין בבית השחי, מורדים נוספים הכו אותו במקלות עד שנפל על הקרקע. הוא עדיין הצליח לקום וניסה להגיע לצריף המגורים, אך הם שוב תפסו אותו, ואסלאק הטה דקר אותו שוב בסכין, הפעם מתחת לכתפו.
שאר חברי הקבוצה מנעו מהסוחר רות להגיע לעזרתו של בוכט, ואז החלו הנשים להכות גם את רות. הם הכו אותו עד שאיבד את ההכרה. אז המשיכו להכות עד שמחצו את גולגולתו. לבסוף תקע תומאס איירה, בסיוע אולה סומבי, סכין בחזהו של רות.
בשלב זה הצליח בוכט לקום שוב, להיכנס לחדר האורחים של הבית ולנעול את עצמו שם. המורדים בתגובה פרצו פנימה והמשיכו בהתקפה. אסלאק הטה ניסה לנעוץ סכין בחזהו של בוכט. כשלא הצליח, קרא לאחיו, לארס הטה, לעזור לו. ביחד הצליחו לנעוץ את הסכין עד הקת ולהרוג את בוכט. לפי גרסה אחרת נהרג בוכט ממכה שהנחית מונס סומבי.
חמישה עשר מבין מורדים השתתפו בהתקפה על בוכט ורות, בעוד האחרים צופים בהם באימה.
הכומר ווסלף הגיע לביתו של רות לראות על מה המהומה, וגם הוא הותקף וספג הצלפות בזרדי ליבנה. לאחר מכן נלקח לביתו, שם כבר שברו כמה מן המורדים את החלונות ונכנסו דרכם. כשהגיע, כבר הספיקו המורדים להטיף לנשות הבית לחזור בתשובה, ובדיוק הצליפו בשתי המשרתות. אל הבית הוכנסו גם תושב סאמי מקאוטוקיינו, ונווד סאמי שנקלע לאזור. סך הכל הוחזקו בביתו של הכומר 20 מבוגרים ושמונה ילדים. רגליהם של כל הגברים ושתיים מהנשים נקשרו יחד, הם הושלכו לרצפה, ספגו הצלפות ישירות על העור, ונדרשו לחזור בתשובה. המורדים חסו רק על אשתו של רות ועל אשת הכומר, ששתיהן היו בהריון, אם כי אשתו של ווסלף שברה את ידה במהלך האירועים, כשניסתה להגן על ראשו של בעלה מן המכות.
מן המבנים שהיו שייכים לרות נלקחו מצרכים, בגדים, ציוד מטבח ושאר סחורות, ואז המבנים הוצתו. גופתו של בוכט הושארה שם בוערת.
דיכוי המרד

במהלך ההתקפה ברחה מן המהומות קבוצה של סאמים תושבי קאוטוקיינו אל הכפר אווצ'י (נו'), כפר קטן קילומטר וחצי מזרחה לקאוטוקיינו בו היו שישה משקי בית סאמיים. באווצ'י התארגנו נמלטי קאוטוקיינו ותושבי הכפר בראשות המורה וזמר הכנסייה קלמט גונדרסן, ובשלוש אחר הצהריים הגיעו 20 מהם לקאוטוקיינו ופתחו בקרב מול 15 המורדים.
לבסוף גברו הסאמים מאווצ'י על המורדים. אסלאק הטה, מונס סומבי, אולה סומבי, אסלאק סומבי, מאריט ספיין ומאריט סארה איבדו את הכרתם במהלך הקרב. מאריט ספיין מעולם לא שבה להכרה, ומתה מספר ימים לאחר מכן.
עם דיכוי המרד ננעלו המורדים במחסן של הכומר, בעוד הכומר ווסלף וכמה סאמים מתפללים ושרים בעדם. חלק מהמורדים נמלטו אך נתפסו שוב לאחר מספר ימים, ולבסוף כולם הגיעו לכלא באלטה.
באלטה מת אולה סומבי לאחר שנפצע בראשו, לא ברור אם במהלך הקרבות בקאוטוקיינו או בעת ניסיון בריחה.
בן נינו של גונדרסן, שהוביל את הסאמים שדיכאו את המרד, מעיד כי השתמש במקל גדול בעת הקרב, ולאחריו קיבל מהמלך אוסקר הראשון את מדליית הכסף לצדק אזרחי ומאה קרונות נורווגיות כפרס. לדבריו גונדרסן זכה לכבוד מהקהילה לשארית חייו על חלקו בדיכוי המרד.
ענישת המורדים

משפטם של 32 מן המורדים נפתח ב-29.1.1853 בבוסקופ, ונמשך ב-26.2.1853 בקאוטוקיינו. ב-6.8.1853 ניתן פסק הדין, אולם הוגש ערעור לבית המשפט העליון בנורווגיה.
ב-14.2.1854 גזר בית המשפט העליון בנורווגיה עונש מוות על חמישה ממנהיגי המורדים, מאסר עולם על שמונה אחרים, עבודות פרך לתקופות של בין שנה ל-12 שנים על אחד עשר מורדים, ותקופות מאסר קצרות על ארבעה מורדים נוספים. מבין המורשעים שבע עשרה היו נשים ואחד עשר היו גברים. ארבעה נאשמים זוכו, ושלושה מתו בשנתיים שעברו עד המשפט או במהלך המשפט. שתי העריפות בוצעו בידי סמסון איסברג, המוציא להורג הרשמי של נורווגיה.
שלטונות נורווגיה החרימו 3000 איילים מעדרי משפחות הנאשמים, ומכרו אותם על תקן מימון הוצאות משפט.
לנידונים למוות מונה מטפל רוחני - גרסה נורווגית נוצרית רשמית של פסיכולוג ומוודה - על מנת שיכירו בחטאיהם ויזכו למחילה. לתפקיד מונה דווקא הכומר ווסלף, מקורבנות המרד. אמנם נמתחה ביקורת על המינוי, אולם ווסלף עצמו השתדל לסייע לעצורים. ועם זאת, ועם כל הרצון הטוב, ווסלף לא נחל הצלחה בניסיון "לעורר את מצפונם". אחד מהם אף טען כי"עוד לא היה כומר, אפילו ממעמקי הגיהנום, שיגרום לו להביא חרטה". לבסוף המליץ ווסלף לשלוח ארבעה מהם לטרומסה לטיפולם של מטפלים רוחניים מנוסים ממנו.
ווסלף אף שלח ביחד עם הבישוף יול בקשה לחנינה לנידונים למוות. ושלושה מן הנידונים למוות אכן זכו לחנינה מממלך שוודיה אוסקר הראשון בשל גילם הצעיר. עם זאת ווסלף נכח בהוצאה להורג של הטה וסומבי, ולא ביצע להם טקס מחילה נוצרי.
ענישת המורדים > נידונים למוות בעריפה

אסלאק יאקובסן הטה (אנ'), בן 28 בזמן המרד. הוצא להורג בבוסקופ (נו') ב-14.10.1854 בגיל 30 באשמת רצח, הצתה ושוד.
מונס אסלאקסן סומבי (אנ'), בן 27 בזמן המרד. הוצא להורג בבוסקופ ב-14.10.1854 בגיל 29 באשמת השתתפות ברצח, השתתפות בהצתה, והשתתפות בשוד.
לארס יאקובסן הטה (אנ'), בן 18 בזמן המרד, אחיו של אסלאק הטה. הורשע ברצח, בהשתתפות בהצתה ובשוד. עונשו הומר לעבודות פרך לכל החיים, אך הוא קיבל חנינה לאחר 13 שנים ושוחרר ב-1867 בגיל 33. נפטר ב-1896 בגיל 62. עוד בכלא עסק בתרגום לסאמית של התנ"ך ושל מזמורים בעידוד הפרופסור ינס אנדראס פריס (אנ'), ולאחר ששוחרר הועסק כמתרגם של הכנסייה בקאוטוקיינו.
אלן אסלאקסדטר סקום, בת 25 בזמן המרד. הורשעה בהשתתפות ברצח, בהשתתפות בהצתה ובהשתתפות בשוד. עונשה הומר למאסר עולם, אך היא קיבלה חנינה לאחר 13 שנים ושוחררה ב-1867 בגיל 40. נפטרה ב-1895 בגיל 68. אשתו של מאתיס יאקובסן הטה (נו') מנהיג המהומות בסקיירוויי, ואחיו הגדול של מנהיג המרד אסלאק יאקובסן הטה. מאתיס עצמו היה בכלא בטרומסה בזמן מרד קאוטוקיינו, ולכן לא השתתף בו.
הנריק אסלאקסן סקום (נו'), בן 19 בזמן המרד, אחיה של אלן אסלאקסדטר סקום. הורשע בהשתתפות ברצח ובגניבה בנסיבות מחמירות. עונשו הומר למאסר עולם, מת ב-1858 בגיל 24 בעודו בכלא בזמן פעילות שחייה.
ענישת המורדים > נידונים למאסר עולם

אסלאק פדרסן ריסט (נו'), בן 30 בזמן המרד. הורשע בהשתתפות ברצח. מת בכלא ב-1860 בסביבות גיל 38, לאחר 6 שנות מאסר. היה נשוי לבת דודתו של אסלאק הטה.
תומס אנדרסן איירה (נו'), בן 16 בזמן המרד. הורשע ברצח ובשוד. שוחרר בחנינה ב-1865 בסביבות גיל 29, לאחר 11 שנות מאסר.
אסלאק אולסן סומבי (נו'), בן 59 בזמן המרד. הורשע בהשתתפות ברצח. שוחרר בחנינה ב-1863 בגיל 70, לאחר 9 שנות מאסר. נפטר ב-1868 בגיל 75. אביו של מונס סומבי. אשתו אינגר מונסדאטר סירי (נו') עמדה לדין גם היא במשפט המרד, אולם זוכתה מאשמה בכל הערכאות.
אנדרס פדרסן בר (נו'), בן 27 בזמן המרד. הורשע בהשתתפות ברצח, בהצתה ובגניבה בנסיבות מחמירות. שוחרר בחנינה ב-1863 בגיל 38, לאחר 9 שנות מאסר. נפטר ב-1882 בגיל 57. כתב בכלא ביחד עם לארס הטה את הטקסט הקדום ביותר בסאמית שכתבו דוברי השפה.
אלן אנדרסדאטר ספיין (נו'), בת 50 בזמן המרד. הורשעה בהשתתפות ברצח ובגניבה בנסיבות מחמירות. שוחררה בחנינה ב-1864 בגיל 62 לאחר 10 שנות מאסר. נפטרה ב-1871 בגיל 69. בת דודה של רסמוס רסמוסן ספיין ממנהיגי ההתפרעות בסקיירווי ודודה של קירסטן אנדרסדאטר ספיין.
קירסטן אנדרסדאטר ספיין (נו') (לאחר נישואין: קירסטן אנדרסדאטר פולק (נו')), בת 37 בזמן המרד. הורשעה בהשתתפות ברצח. שוחררה בחנינה ב-1864 בגיל 49 לאחר 10 שנות מאסר. נפטרה ב-1899 בגיל 84. בת אחיה של אלן אנדרסדאטר ספיין, ובת דודה של אסלאק הטה מצד אימו.
אנה הנריקסדאטר סארה (נו'), בת 55 בזמן המרד. הורשעה בהשתתפות ברצח ובגניבה בנסיבות מחמירות. שוחררה בחנינה ב-1864 בגיל 67 לאחר 10 שנות מאסר. נפטרה ב-1870 בגיל 73. אמם של אלן אסלאקסדטר סקום והנריק אסלאקסן סקום.
מאריט יונסדאטר סארה (נו'), בת 22 בזמן המרד. הורשעה בשותפות ברצח. שוחררה בחנינה ב-1864 בגיל 34 לאחר 10 שנות מאסר. נפטרה ב-1901 בגיל 71. בתה של אלן אנדרסדאטר ספיין ובת דודה של אסלאק הטה מצד אמו.
ענישת המורדים > נידונים ל-12 שנים בכלא

אלן יאקובסדאטר הטה (נו') בת 16 בזמן המרד. הורשעה בהשתתפות ברצח ובגניבה בנסיבות מחמירות. נפטרה בכלא ב-1860 בגיל 23 לאחר 6 שנות מאסר. אחותו של אסלאק יאקובסן הטה.
בריט האנסדאטר גאופ (נו'), בת 16 בזמן המרד.הורשעה בהשתתפות ברצח ובגניבה בנסיבות מחמירות. שוחררה בחנינה ב-1864 בגיל 28 לאחר 10 שנות מאסר. נישאה ללארס יאקובסן הטה ב-29.3.1868, שנה לאחר שחרורו. נפטרה ב-1890 בגיל 53.
פדר אולסן קאוטוקיינו (נו'), בן 35 בזמן המרד. הורשע בהצתה ובגניבה בנסיבות מחמירות. נפטר בכלא ב-1859 בגיל 42 לאחר 5 שנות מאסר.
ענישת המורדים > נידונים ל-6 שנים בכלא

אלן אנדרסדאטר אוטסי (נו') בת 17 בזמן המרד. הורשעה בגניבה בנסיבות מחמירות. שוחררה ב-1860 בגיל 25 לאחר ריצוי מלוא 6 שנות המאסר. עברה מאוחר יותר לקרסואנדו בשוודיה.
ענישת המורדים > נידונים לשנתיים בכלא

מאריט אסלאקסדאטר סארה (נו') בת 60 בזמן המרד. שוחררה ב-1856 בגיל 62 לאחר ריצוי מלוא שתי שנות המאסר. נפטרה ב-1870 בגיל 78. אמה של קירסטן אנדרסדאטר ספיין ודודה של אסלאק הטה מצד אמו.
ענישת המורדים > נידונים לשנה בכלא

מאריט תומאסדאטר סקום (נו') בת 36 בזמן המרד. אמו של תומאס אנדרסן איירה. נפטרה ב-1887 בגיל 71.
אנה פדרסדאטר ריסט (נו') בת 41 בזמן המרד. נפטרה ב-1906 בגיל 87-88.
אינגר יקובסדאטר הטה (נו') בת 26 בזמן המרד. אחותו של אסלאק הטה.
מאריט אנדרסדאטר ספיין (נו') בת 31 בזמן המרד. נפטרה ב-1912 בגיל 90. אשתו של אסלאק פדרסן ריסט, אחות של קירסטן אנדרסדאטר ספיין (פולק) ובת דודתו של אסלאק הטה מצד אמו..
פדר מיקלסן קורבאטוס (נו') בן 31 בזמן המרד.
קירסטן נילסדאטר סירי (נו') בת 30 בזמן המרד. הורשעה בהשתתפות בגניבה.
ענישת המורדים > נידונים לשמונה חודשים בכלא

אינגר אנדרסדאטר ספיין (נו') בת 22 בזמן המרד. אשתו של רסמוס רסמוסן ספיין.
גונהילד אולסדאטר סומבי (נו') בת 57 בזמן המרד. נפטרה ב-1872 בגיל 77-76. אחותו של אסלאק אולסן סומבי, ולפיכך דודתו של מונס סומבי.
ענישת המורדים > נידונים למספר ימים בכלא

אינגר יוהאנסדאטר הטה (נו') (ספיין) בת 24 בזמן המרד. הורשעה בהשתתפות בגניבה. בתו של נהג ההסעות יוהאנס מאתיסן הטה ובת דודתו של אסלאק הטה.
אנדרס אסלאקסן סקום (נו') בן 14 בזמן המרד. נפטר ב-1895 בגיל 67. אח של אלן אסלאקסדאטר סקום.
קבורת הנידונים למוות

ראשיהם של אסלאק הטה ומונס סומבי הועברו לאוניברסיטת פרדריק המלכותית בכריסטיאניה (כיום אוניברסיטת אוסלו). הגולגולת של הטה נעלמה מאז. גולגולתו של סומבי הוצגה ב-1931 כחלק מתצוגה על האוסטאולוגיה (אנ') של הסאמים, כאשר שמו והשתייכותו הסאמית כתובים על עצם המצח.
ב-1985 דרש קרוב משפחה של סומבי לקבל לידיו את הגולגולת. המכון האנטומי באוניסרסיטת אוסלו סירב, טען שהיא רכוש המכון, שהמבקש אינו צאצא ישיר של מונס סומבי, ושמונס סומבי היה רוצח אכזרי שמנסים להפוך לקדוש מעונה.
לבסוף, לאחר בקשה חוזרת של נשיא הפרלמנט הסאמי ב-1996, מסרה המחלקה לאנטומיה באוניברסיטת אוסלו את גולגולתו של סומבי למועצה למורשת התרבות הסאמית. הדבר עורר עניין מחודש בסיפור המרד בקרב סאמים. ב-21.11.1997 הקימו מצבות לסומבי והטה בכנסיית קופיורד (אנ') באלטה שם נקברו גופותיהם ב-1854, וקברו שם את גולגולתו של סומבי.
השלכות המרד

המקרה זיעזע את הרשויות הסאמיות והנורווגיות.
הבישוף יול מטרומסה (הולגולנד) האשים את לארס לוי לסטאדיוס באחריות המוסרית למרד. לסטאדיוס עצמו למד על מהות ההקצנה האמונית בקאוטוקיינו משיחות ב-1852 עם כמה מהקיצוניים שלא הובילו את המרד, והסיק שמדובר בהעתקה של ההשפלה של ישו אל הסאמים עצמם. שם ראה כשל של נורווגיה ושל הכמרים ביחס לסאמים ובבניית אמונתם הנוצרית שתוצאתה היווצרות כת קיצונית. בין השאר טען כי לימוד הדת בנורווגית ולא בסאמית פגע ביכולתם של הסאמים להבין את הדברים לעומקם. כפי שתיאר ביומנו מ-1853. לסטאדיוס נפגע עמוקות מההאשמות של הבישוף יול, אולם לאחר בדיקה ציבורית קבע מלך שוודיה אוסקר הראשון כי אין ללסטאדיוס אחריות מוסרית או משפטית על ההקצנה של התנועה בקאוטוקיינו. ועם זאת בתקשורת הנורווגית המודרנית השתרש הקישור בין המרד לבין הלסטאדיאניזם.
בשטח הכומר ווסלף נשאר בתפקיד הכומר של קאוטוקיינו עד 1957 והתמודד כנציג הממסד הלותרני עם קשיי הקהילה לאחר המרד, אם כי מאז המרד סבל מכאבי ראש כרוניים.
המרד שיתק את ההתנגדות הסאמית לשלטונות הנורווגיים ולפעולותיהם, ופסק הדין החל תקופה של גישה תקיפה של השלטונות הנורווגים כלפי הסאמים, ושל קבלת השיוך הנורווגי מצד הסאמים עצמם.
בראיה היסטורית

על אף שהיו עוד כמה תגובות אלימות של הסאמים למדיניות הניצול של הממשלה הנורווגית, המרד נחשב למאורע חסר תקדים. התנגשויות אחרות בין האינטרסים הסאמיים לבין האוכלוסייה הנורווגית בכללה לא הובילו מעולם לאובדן חיי אדם.
במחקרים שחקרו בדיעבד את המרד, ניתן לראות שינוי בהצגת הסיבות למרד בהתאם לתקופה: סקירות מתקופת המרד קישרו אותו בהשפעת הכנסייה לתנועה הלסטאדיאנית, בהתאם לטענותיהם של ראשי המורדים עצמם בעת המשפט על מטרות דתיות. אמנם גם צפו נושא האלכוהול וקשרי הכנסייה, הסוחר והשוטר, אך אישיותו של אסלאק הטה והקיצוניות הדתית עדיין נשארו דומיננטיות, והאירוע נחשב נקודתי. בשנות ה-70 עלתה ההתייחסות לסגירת הגבול עם פינלנד, ולקולוניאליזם נורווגי, והתחזקה טענת האלכוהול וקשריו עם הכנסייה והשוטר, וכך ניתן לאירוע הקשר נסיבתי רחב יותר והוא הוצא מהגדרת המקרה החריג, אד שבשנות ה-80 וה90 כבר הוצגו המורדים כגיבורים שנאבקו מול הממסד הנורווגי. מחקרים מן המאה ה-21 השתמשו באותו הקשר סביבתי כדי להבין את תפיסת העולם של המורדים, ובכך קישרו בין התיאוריות של שנות ה-70-90 אל התפיסות שהמורדים עצמם הציגו כתפיסות דתיות.
למעשה, עם התקדמות התפיסות של זכויות אדם גם השתנתה הגישה כלפי המרידה, שנראית כיום כהתפרצות של אוכלוסייה במצוקה במעטה של הצטדקות דתית.
עם חלוף הזמן התנהגותם של הסאמים אינה נחשבת עוד לחסרת הגיון, אבסורדית או בלתי מוסברת, אלא כמובנת, כן, ובדיעבד צפויה. כבר לא מאשימים את הסאמים בכך שמרדו, אלא בכך שהיו אסטרטגים גרועים.
תיאטרון אלתורים

שחקנים שוודים מופיעים בתיאטרון אלתורים
תיאטרון אלתורים (מכונה: תיאטרון אימפרוביזציה או אימפרוב) הוא סוגת תיאטרון שבה המופע, כולו או רובו, אינו מתוכנן. בצורה הטהורה ביותר של תיאטרון אלתורים הדיאלוג, הפעולה, הסיפור והדמויות מאולתרים במהלך המופע בשיתוף פעולה בין השחקנים, ואף בשיתוף הקהל. לרוב תיאטרון אלתורים הוא קומי, אך יש גם מופעי אלתורים שאינם קומיים.
נפוץ להשתמש בתיאטרון אלתורים בהכשרת שחקנים ובחזרות. במקרים מסוימים כחלק מתהליך הפיתוח של יצירה לא מאולתרת, תסריטאים ובמאים נעזרים באלתור כדי לפתח דמויות, רעיונות ותסריטים.
תיאטרון אלתורים מיושם גם לצרכים שאינם קשורים ישירות בתיאטרון, כגון פיתוח יצירתיות וכישורי שיתוף-פעולה במקום העבודה ובמוסדות לימוד, פעולות גיבוש וטיפול פסיכולוגי.
היסטוריה > התפתחות מוקדמת

התיעוד הראשון של תיאטרון אלתורים בהיסטוריה המערבית הוא פארסה אטלנית, שמקורה ברומא העתיקה במאה השלישית לפנה"ס. אלה היו מחזות גסים, שבוצעו על ידי אזרחים רומיים שאינם שחקנים מקצועיים. לפני עליית המחזה, השחקנים סיכמו מיהם הדמויות שייקחו חלק במחזה, ובמהלך המחזה אילתרו את הדיאלוג בין הדמויות.
הקומדיה דל'ארטה הייתה סוגת מופעי קומדיה מאולתרים בתקופת הרנסאנס באיטליה. הסוגה התפתחה בהשראת האטלנה הרומי. הקומדיה דל'ארטה נחלה הצלחה כבירה במאות ה-16 וה-17, והשפיעה רבות על התיאטרון ועל מחזאים רבים, ובראשם מולייר.
בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20, אנשי תיאטרון בולטים כמו קונסטנטין סטניסלבסקי וז'אק קופו (מייסדים של 2 זרמים משמעותיים בתורת המשחק), עשו שימוש באלתור להכשרת שחקנים וחזרות. סטניסלבסקי השתמש באלתור כדי לגרום לשחקן להבין ולהרגיש את הדמות שהוא משחק בצורה יותר טובה.
היסטוריה > התפתחות תיאטרון האלתורים המודרני

משחקי אימפרוביזציה מודרניים החלו כתרגילי דרמה לילדים בתחילת המאה ה-20, בעיקר כחלק מזרם החינוך הפרוגרסיבי של ג'ון דיואי. בשנות ה-40 עד שנות ה-60 תיאטרון אלתור קומי התפתח לצורתו המודרנית. נוסחו טכניקות ועקרונות של תיאטרון אלתור, ופורסמו ספרים בנושא. קבוצות תיאטרון כגון The Second City (אנ') בשיקגו ו-TheaterSports (אנ') בקנדה, שהיו חלוצות בתחום, הצליחו להגיע לקהל רחב יחסית, ולהשפיע גם על תחומים נוספים בתרבות, למשל על ידי הכשרת שחקנים וקומיקאים שיצליחו בקולנוע ובטלוויזיה, כגון אלן אלדה, מייק ניקולס, ג'רי סטילר, רבים מהקאסט של סאטרדיי נייט לייב ועוד רבים. בנוסף השפיעו על במאי קולנוע, שהחלו לשלב אלתור כחלק מהחזרות ופיתוח הסרט.
במקביל התפתח תיאטרון האלתור הפוליטי, בפועלם של יוצרים כמו יז'י גרוטובסקי, פיטר ברוק ואוגוסטו בואל. לרוב תיאטרון זה הוא אוונגרדי ונסיוני. למשל, בתיאטרון המדוכאים של אוגוסטו בואל, מוצגות על הבמה סיטואציות של דיכוי חברתי, וחברי הקהל יכולים לצעוק לשחקנים דרכים לפתרון הדיכוי, ובמקרים מסוימים אפילו לעלות לבמה ולהחליף את אחד מהשחקנים, כדי להוביל לפתרון הדיכוי. מטרתו של בואל היא לגרום לקהל לחשוב על דרכים לפתרון הדיכוי החברתי.
באנגליה עד 1968, משרד הלורד צ'מברלין היה צריך לאשר מראש כל הצגה שעלתה בתיאטרון (לפי חוק התיאטרון של 1843 (אנ'). חוק זה עמד בסתירה לתיאטרון אלתורים, שבהגדרה מכיל טקסט שלא תוכנן מראש. ג'ואן ליטלווד, במאית אנגליה שהייתה פעילה בשנות ה-50 וה-60, הטמיעה טכניקות אלתור בהצגות שלה. דבר זה נחשב להפרת החוק, וב-2 מקרים היא עמדה לדין ונקנסה על כך. במקרים אחרים נשלחו פקחים כדי לוודא שהתסריט שתוכנן מראש בוצע בדיוק לפי התכנון, ללא אלתורים.
היסטוריה > התפתחות תיאטרון האלתורים המודרני > בישראל

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בשנות השבעים פיטר פריי העלה מופעי אלתור בישראל. בעשור הראשון של המאה ה-21 קמו קבוצות תיאטרון אלתורים תיאטרון האימפרוב, תיאטרון פלייבק, למאבאטי ולמה אלפקה.
אלתור כיצירה משותפת

כדי שמופע האלתור יצליח, על השחקנים לפעול יחד להגדרת פרטי המופע והפעולות שקורות בו. בתהליך זה של יצירה משותפת, ניתן לראות כל אמירה או פעולה של מבצע בתור הצעה, כלומר בהגדרה של אלמנט חדש בסצנה (למשל אפיון של מיקום או מערכת יחסים, הענקת שם לדמות ופנטומימה שמגדירה חפץ כלשהו). אחריות שאר השחקנים לקבל את ההצעה, ו"לזרום איתה". למשל, אם אחד מהשחקנים מתייחס למרכז הבמה כאילו יש בה שולחן (למשל על ידי כך שהוא הולך מסביב לשולחן הדמיוני, או עושה פנטומימה של הנחת חפצים על השולחן), שאר השחקנים צריכים לקבל את זה וגם להתייחס לבמה כאילו יש שולחן במרכזה. לרוב כשמקבלים הצעה, מוסיפים לה אלמנטים נוספים. כך נבנית סצנה שלמה מאוסף הצעות שממשיכות אחת את השנייה. עיקרון זה נקרא "כן ו...", והוא מהווה אבן פינה של תיאטרון אלתור.
מבנה

תיאטרון אלתורים לרוב משתף את הקהל. שחקנים מבקשים מהקהל הצעות שיתנו השראה למערכון\הצגה, וגם ככלי להגדלת מעורבות הקהל, ובנוסף כהוכחה שהמופע אינו מתוסרט (לעיתים האשמה זו מוטחת במבצעים מקצועיים).
שחקנים בתיאטרון אלתור נדרשים למלא מגוון תפקידים ללא הכנה מראש, ולכן עליהם להיות מסוגלים לבנות דמויות במהירות, כולל התייחסות לפיזיות של הדמות, מחוות, מבטאים, שינויי קול וטכניקות נוספות. השחקן המאלתר עלול להדרש לשחק דמות מגיל או מין שונה. המאלתרים צריכים למצוא את המניע של הדמות ולפעול בהתאם.
מבנה > short form ו-long form

תיאטרון אלתורים מתחלק ל-2 סוגי מבנים עיקריים: short form ו-long form.
במופעי long form, נהוג לקבל בתחילת המופע הצעות מהקהל, ולאחר מכן לבצע מופע שלם באורך לפחות חצי שעה. המופע יכול להיות בסוגה בימתית מוכרת, כגון דרמה, קומדיה או מחזה זמר.
short form הם מופעים שמורכבים מאוסף של מערכונים קצרים באורך של מספר דקות. לרוב כל מערכון הוא "משחק" עם חוקים כלשהם, שמשולב עם רעיונות שהגיעו מהקהל (למשל "זוג נשוי בירח דבש בפריז"). דוגמאות למשחקים נפוצים (מעולם האלתור הקומי):
סצנות מהכובע: המשתתפים מאלתרים על פי סצנות שהקהל רשם מראש והמנחה שולף מתוך כובע.
מילת סיום-מילת התחלה: כל שחקן צריך להתחיל משפט עם המילה שסיימה את המשפט של השחקן הקודם
קאונטדאון: מבצעים סצנה כלשהי במשך 3–5 דקות. לאחר מכן חוזרים על אותה סצנה, אבל מבצעים אותה יותר מהר. חוזרים על כך מספר פעמים, עד שהסצנה מבוצעת ב-20 שניות.
סרט זר: חלק מהשחקנים מאלתרים סרט זר ומדברים בשפת ג'יבריש. שחקן אחר צריך "לדובב" אותם לשפה של הקהל.
החלפת שחקן: קבוצת שחקנים מבצעת סצנה, ואחת לכמה זמן צועקים "החלפה!" והשחקנים צריכים להחליף דמויות אחד עם השני (בתורות).
כוכב ברודוויי תלת ראשי: שלושה משתתפים שרים על נושא מסוים, כל אחד בתורו שר מילה אחת וכך נוצר שיר שלם.