stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המועצה לשיווק פרי הדר
עם הקמת המדינה

עם הקמת המדינה ב-1948, קיבלה המועצה את שמה הנוכחי ומאז היא משמשת כגוף על האחראי לכל הייצור והשיווק של פירות ההדר המיוצרים בישראל ומשווק בישראל ובחו"ל תחת המותג תפוזי Jaffa ולמותגים אחרים.
"המועצה לשיווק פרי הדר" נהנתה מיתרון לגודל, שהבטיח תנאים מועדפים מספקים (חומרי אריזה, תובלה וכדומה) והשיגה תמורות גבוהות יחסית מהקניינים. מנגד, שיטת המכירה ב-POOL (במאגר אחד) מנעה ממגדלים טובים להשיג תמורות גבוהות יותר עבור הפרי שלהם. גם שיטת המכירה בקונסיגנציה, שבה כל הסיכון מוטל על כתפי הפרדסן, גרמו לשחיקה הדרגתית והסתלקות פרדסנים מהענף.
במחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-20 הייתה מדינת ישראל ליצואנית השנייה בגודלה בעולם של פרי הדר, לאחר ספרד.
ההפרטה

בשנת 1991 הופרטה האחריות על השיווק של פירות הדר. בשוק המקומי ניתן חופש מוחלט לשווק. והיצוא נמסר לאגרקסקו וחברות יצוא פרטיות שעמדו בקריטריונים וקיבלו היתרי יצוא. כוונת ההפרטה הייתה לתת לענף את תנופת ההתחדשות שחסרה בו.
המועצה לשיווק פרי הדר כותבת באתר האינטרנט שלה: "מטרות ההפרטה לא הושגו וכיום ענף ההדרים שוב שרוי במשבר, בעיקר בשל מחירי המים, נפילת שערי המטבעות האירופים מול הדולר והתחרות הקשה בשווקים. המועצה שוקדת היום על תוכנית חלופית שיישומה, כך אנו מקווים, יחזיר לענף את מקומו המרכזי ביצוא החקלאי".
ראו גם

תפוזי Jaffa
הערות שוליים

↑  ישראל - שנייה בעולם ביצוא הדרים, על המשמר, 31 ביולי 1966
↑  OECD Review of Agricultural Policies of Israel, page 76
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007465432705171 
המשלחת השנייה לחו"ל של המועצה לשיווק פרי הדר בפלשתינה 1947
אורי קושניר

| --- | --- |

 לידה:  1943 (בן 82 בערך) ישראל 
 ענף מדעי:  גנטיקה 
 מקום לימודים:  מכון ויצמן למדע  אוניברסיטת מלבורן 
 מוסדות:  מרכז וולקני 
 
אורי קושניר (נולד בשנת 1943) הוא חוקר במכון למדעי הצמח במכון וולקני. מתמחה בגנטיקה של צמחים ופיתוח זנים של חיטה. זכה ב"אות הוקרה למפעל חיים" לשנת 2009 מטעם מכון וולקני וב"אות קנט" לחקלאות פורצת דרך לשנת 2011. כמו כן הוא יו"ר עמותת הל"ה של משפחות חללי מחלקת הל"ה.
ביוגרפיה

קושניר נולד בישראל, לאביו - הסופר שמעון קושניר ולאמו לאה,  אחותו של הווטרינר פרופ' אברהם קמרון. קושניר הוא בעל תואר PhD בגנטיקה של צמחים מטעם מכון ויצמן. הוא התמחה בגנטיקה ובטיפוח חיטה באוניברסיטת מלבורן ובמכון וולקני. כיום, הוא עוסק במחקר ופיתוח של חיטת לחם לתעשיית האפייה, חיטת דורום לתעשיית הפסטה, חיטת לחם למספוא וביות צמח הספלריה למספוא.
קושניר פיתח מספר זנים חדשים של חיטה:
זן חיטת דורום. נוצר על ידי הכלאות והעברות גנים מחיטת הבר "אם החיטה"- שנתגלתה בארץ ישראל על ידי אהרון אהרונסון - אל חיטות דורום מדבריות אמריקאיות מאריזונה. זן זה מניב יבול גבוה, ועמיד למחלת החילדון. במכון וולקני הוחלט לקרוא לזן החדש על שם שלום שמחון, כאות הערכה לשר החקלאות לשעבר.
זן חיטת דורום - גבתי. נבחן בהצלחה על ידי חברת הפסטה האיטלקית "פסטה גרופאלו" לקראת יצורו באופן מסחרי באיטליה.
זן חיטה על שם האפיפיור בנדיקטוס ה-16, לרגל ביקורו בישראל במאי 2009. הזן נוצר על ידי הכלאה בין זן ישראלי של חיטת לחם, לבין מין הבר הישראלי בן חיטה קטוע. זן חיטה זה, הנקרא בישראל גם "בנימין", עמיד למחלות, מניב יבולים גבוהים ובעל עמידות לעקת חום.
זן חיטת הלחם "רותה". זהו זן חיטת הלחם המסחרי הראשון שפותח בהנדסה תאית. הזן אומץ על ידי טחנות קמח גדולות בישראל- שטיבל ומאפיות אנג'ל.
בשנת 2010, פיתח קושניר גידול מספוא חדש לחקלאות, על ידי ביות של מין הבר שלמון יפואי Cephalaria joppensis. הזן החדש, "ראשון", נמצא כבעל יבול גבוה של חומר יבש לתחמיצים, ויכול לשמש כמחליף לחיטה הן בהזנת בעלי חיים והן במחזור הזרעים בחקלאות. המספוא מגודל בישראל, ושווק גם לדרום אפריקה.
פרסים

בשנת 2009 זכה ד"ר קושניר ב"אות הוקרה למפעל חיים" מטעם מנהל המחקר החקלאי – מכון וולקני. בנימוקי הוועדה האקדמית נכתב כי הפרס מוענק "על עבודתו רבת השנים ותרומתו המדעית הייחודית והחדשנית בפיתוח המצבור העצום של זנים ותת-זנים של חיטה בארץ, על החזון של פיתוח טיפוסי חיטה ייחודיים לייצוא, ועל כושר הביצוע המעולה בהפיכת החזון לזנים רשומים. פיתוחים אלה תרמו לשינוי ענף החיטה בישראל כנגד כל הסיכויים וכמעט ללא תמיכה, תוך עבודה מדעית איכותית ועבודה שיווקית ועסקית יוצאת מן הכלל".
בשנת 2010 נבחר על ידי מגזין העסקים של ישראל, TheMarker, בין 101 המשפיעים לטובה בישראל. בנימוקי צוות המגזין נכתב: "קרוב ל-100 שנים לא ייצאה ישראל חיטת דורום וד"ר קושניר הצליח לפתח זן חיטה איכותי ומבוקש המשמש בתעשיית הפסטה והקוסקוס כענף חדש של ייצוא חיטת דורום - אפילו לאיטליה".
בשנת 2011 זכה קושניר ב"אות קנט לחקלאות פורצת דרך". בנימוקי הוועדה נכתב כי "ד"ר אורי קושניר תרם רבות לפיתוח זן של גרעיני חיטת דורום, ולמעשה יצר ענף חדש של ייצוא בחקלאות הישראלית".
עמותת הל"ה

אחיו (מנישואיו הראשונים של אביו), טוביה קושניר, שהיה בוטנאי, נהרג במלחמת העצמאות עם מחלקת הל"ה בדרך להגנת גוש עציון. 
אורי קושניר הוא יו"ר עמותת הל"ה, העוסקת בהנצחת זכרם של החללים ושימור מורשת הקרב שבו נפלו. 
בשנת 2007 פרסם ד"ר קושניר את הספר "בנתיב הל"ה: דפי עדות ויצירה", בהוצאת משרד הביטחון. כמו כן פרסם מאמר מקיף לזכרו של אחיו בכתב העת גלילאו בינואר 2011. הוא גם כתב הקדמה לספרו של נח נפתולסקי "השמיים מצפים מחכה האדמה - שירי חנינא איש נבו" שיצא בשנת 1975. עם מרים בן-פרץ, כתב את ההקדמה למהדורה השלישית של הספר "למד הא" שיצאה לאור בשנת 1998, בהוצאת ראובן מס.
חנן אופנהיימר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 במאי 1905 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  1978 (בגיל 72 בערך) 
 שם לידה:  Heinz Oppenheimer 
 ענף מדעי:  אגרונומיה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה לחקלאות בברלין 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
חנן (הנס) אופנהיימר (Chanan (Heinz) Oppenheimer;‏ 22 במאי 1905, ברלין - 4 בנובמבר 1978, רחובות) היה אגרונום וחוקר חקלאות ישראלי, מומחה לגידול עצי פרי טרופיים, מכליא זנים חדשים, מנהל במרכז וולקני ופרופסור בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית. חתן פרס ישראל לחקלאות לשנת תשכ"ח (1968).
קורות חיים

אופנהיימר נולד בשם היינץ אופנהיימר בברלין בירת גרמניה. אביו היה הביוכימאי קרל אופנהיימר. הוא סיים לימודיו בגימנסיה ריאלית במינכן ב-1923. בשנת 1928 עלה לארץ ישראל בפעם הראשונה. הוא עשה תקופת הכשרה בקיבוץ גן שמואל, וחזר לברלין. בשנים 1929–1932 למד בבית הספר הגבוה לחקלאות בברלין (Landwirtschaftliche Hochschule; מ-1934 חלק מאוניברסיטת ברלין). נושא התמחותו היה הורטיקולטורה – בוסתנאות, עם סיום לימודיו קיבל תואר דוקטור.
עם קבלת התואר עלה אופנהיימר ארצה בשנית ב-1932, להזמנתו של אוטו ורבורג. הוא מצא עבודה במחלקה לבוטניקה באוניברסיטה העברית, ובשנת 1933 התקבל לתחנה לחקר החקלאות ברחובות. בראשית דרכו שם עבד כעוזר ראשי במחלקה לאקלום מטעים, אחר-כך עבר למחלקה לפיזיולוגיה וגנטיקה של מטעים. ובשנת 1941 הקים את המעבדה להשבחת צמחי מטע וגן.
בשנת 1951 עברה התחנה ברחובות מרשות הסוכנות היהודית אל משרד החקלאות (ואחרי שנים למכון הלאומי והאוניברסיטאי לחקלאות, ובהמשך, למינהל המחקר החקלאי – מרכז וולקני). בשנת 1956 מונה כמנהל המחלקה למטעים סובטרופיים, ובה עבד עד לפרישתו. משנת 1953 החל בעבודת הוראה בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות. לימד גידול עצי פרי טרופיים. ב-1955 מונה כמרצה, בשנת 1962 הועלה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 1969 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
אופנהיימר נטע וניהל החל מתחילת שנות ה-30 גני אקלום ברחובות ובדגניה א', שאותם הקים לכבוד יום הולדתו השישים של ד"ר ארתור רופין. הוא קיים קשרים מיוחדים עם אנשי ועדת הניסיונות החקלאיים של עמק הירדן ועם נוטעים רבים ברחבי הארץ.
עסק במחקרים רבים ומגוונים, ובין השאר חיפש ויצר זנים חדשים בענף ההדרים. הוא נקט הן בשיטת ההכלאה והן בשיטת הבירור. נתן מכוחו גם לענף עצי הפרי הנשירים בארץ, והשתתף ביצירת זנים חדשים. גם בעזרת הכלאות בין זני חוץ משובחים לבין טיפוסים מקומיים. הצלחתו הגדולה בתחום זה הייתה הכלאת זן תפוח בכיר, הזקוק למנות קור מעטות. הוא קרא לזן זה "ורד", על שם בתו.
ייסד ופיתח את ענף עצי הפרי הסובטרופיים בארץ; בין השאר תרם לאקלום עץ האבוקדו, האנונה, האפרסמון, הגויאבה והמנגו. כל אלה תוך שיתוף פעולה פורה עם חוקרים מקומיים באזורים השונים, עם שתלנים סטודנטים, ועובדי ענפי המטע ביישובים החקלאיים.
תרם רבות לאקלום רביית והתפשטות ענף גידול הבננות, וכן בענף התמרים. הוא גם עסק בהשבחת סוגי ירקות שונים, ובעיקר בהתאמת עגבניות באזורים החמים של הארץ ובערבה.
פרסם מאמרים רבים בנושאי חקלאות בכתבי העת המקצועיים, ופרסם גם כמה ספרים, והביא בהם את סיכומי מחקריו ועבודתו.
בשנת 1949 זכה בפרס ע"ש יוסף אליהו שלוש של קק"ל עבור פיתוח זן חדש של תפוח (פרס ראשון). זכה בפרס ההסתדרות למחקר חקלאי.
בשנת תשכ"ח (1968) זכה בפרס ישראל לחקלאות על מפעל חייו, הישגיו ותרומתו לחקלאות ישראל. פיתח את זן המנגו מיה, המיה טופח מזריע מקומי של הדן ונקרא על שם אשתו. טעמו מיצי מאוד.
היה נשוי למיה לבית קְלוֹס (Kloss) ואב לשתיים. נפטר בנובמבר 1978, בתום מחלה ממושכת ונקבר בקיבוץ להב.
היה אחיינו של הכלכלן פוליטי והסוציולוג פרנץ אופנהיימר, ודודנו של הלל אופנהיימר, פרופסור לבוטניקה, ממייסדי הפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית בירושלים וחתן פרס ישראל לחקר החקלאות לשנת תשי"ט.

על שמו ועל שם דודנו נקרא רחוב ברחובות.
כתביו

גִדול עצי פרי טרופיים וסובטרופיים חדשים בארץ-ישראל; ערוך על ידי ש[למה] צמח, תל אביב: ספרית השדה, תש"ב.
סדרי ההפריה בזני תפוחים ואגסים, תל אביב: ספרית-השדה (הסוכנות היהודית לארץ ישראל – תחנה לחקר החקלאות – מחלקת ההדרכה), תש"ג. (חוברת)
גידול עצי פרי סובטרופיים חדשים; בעריכת ש[מעון] ד[וד] יפה, תל אביב: ספרית-השדה, תשט"ו.
אסף גור, פ[נחס] שפיגל, ח[נן] אופנהימר, י’ פת, ש[מואל] סטולר, גידול פירות; ערך: י"מ מרגלית, תל אביב: ספרית השדה, תשכ"ב 1961. (מדריך אנציקלופדי)
גידולי מטע טרופיים, 2 כרכים, רחובות: המרכז לידע ארצות-חוץ (חקלאות ופיתוח כפרי) – המכון הלאומי והאוניברסיטאי לחקלאות ('חקלאות טרופית: לקט מאמרים'), 1963. (התוכן: חוברת א: תה, קפה, קקאו; חוברת ב: דקל הקוקוס, דקל השמן, קאוצ'וק)
הבננה, רחובות: המרכז לידע ארצות-חוץ (חקלאות ופיתוח כפרי) – המכון הלאומי והאוניברסיטאי לחקלאות ('חקלאות טרופית: לקט מאמרים'), 1963. (חוברת)
גידול עצי פרי סובטרופיים, תל אביב: עם עובד; ספרית השדה, תשל"ח.
לקריאה נוספת

'אופנהַימר, הַינץ', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 33–34. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  לפי ערכו ב"ספר האישים", להלן "לקריאה נוספת".
↑  העלאות ומינויים באוניברסיטה העברית, על המשמר, 16 באוגוסט 1962
↑  העלאות ומינויים באוניברסיטה העברית, מעריב, 21 באוגוסט 1969.
↑  ירושלים: חולק פרס יוסף שלוש, דבר, 8 באוגוסט 1949; פרס על שם יוסף שלוש ז"ל חולק לשלושה חוקרים בשדה החקלאות, הד-המזרח, 12 באוגוסט 1949.
↑  חתני פרס המחקר: ד"ר חנן אופנהיימר, דבר, טור 1, 2 בינואר 1958.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271578805171  GND: 125660847  ISNI: 0000 0000 1871 3915  LCCN: n86144665  VIAF: 38405117   WorldCat (עם VIAF): 38405117
יולי כהן

| --- | --- |

 לידה:  5 ביולי 1956 (בת 68) תל אביב
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 https://yuliecohen.wixsite.com/yuliecohen#!home/mainPage
 פרופיל ב-IMDb
 
מתוך הסרט "המחבל שלי"
מתוך הסרט "ציון, אדמתי"
מתוך הסרט "האח שלי"
מתוך הסרט "My Israel"
יולי כהן (לשעבר כהן-גרשטל) (נולדה ב-5 ביולי 1956) היא מפיקה ובמאית תיעודית ישראלית.
ביוגרפיה

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא: חסרים סידור כרונולוגי וחלוקה לפרקי משנה.
יולי כהן נולדה וגדלה בצהלה. אביה, מיקי כהן, הוא נצר למשפחת שלוש שעלתה לארץ ישראל ממרוקו והתיישבה ביפו. בני המשפחה היו ממקימי שכונת נווה צדק ובין 66 המשפחות שהקימו את תל אביב. במקצועו היה אביה מהנדס מכונות חקלאיות ועבד במשרד החקלאות באמצע שנות החמישים; לימים כיהן כמנכ"ל מספנות ישראל והקים את בית הפלמ"ח. אמה, תמי כהן, פעילה בתנועת מחסום Watch.
לכהן אחות גדולה ממנה ואח צעיר ממנה. היא למדה בבית ספר יסודי צהלה ובתיכון חדש תל אביב. בצה"ל שירתה כקצינת ח"ן-חינוך ות"ש בחיל האוויר (1974- 1977).
כהן למדה לתואר ראשון דו-חוגי בספרות עברית ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית וכעבור שנה עברה לאוניברסיטת תל אביב, בה השלימה תואר ראשון בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה (1982). בתום לימודיה שבה לצה"ל ושירתה בקבע במלחמת לבנון הראשונה, שם היא הייתה מנהלת קשרי חוץ לעיתונות בדרגת סרן בחיל האוויר.
מאוחר יותר עברה לארצות הברית והתגוררה במשך חמש שנים בעיר ניו יורק, שם החלה ללמוד בברוקלין אקדמי, ניו יורק וסיימה תואר שני בתקשורת בהצטיינות במכון הטכנולוגי של ניו יורק (אנ')(1985). בתקופת לימודיה עבדה במש"ן (משלחת משרד הביטחון בניו יורק).
השתלמויות

בשנים 2000–2001 למדה באוניברסיטה העברית בירושלים, המכון למחקר ע"ש טרומן למען קידום השלום ומכון ון ליר בירושלים, קורס שנתי בנושא הפלסטינים במאה העשרים.
בשנים 2005–2007 למדה בקולות, בית מדרש פלורליסטי.
בשנים 2006–2010 למדה בעלמא בית לתרבות עברית.
הנחיה והוראה

בשנים 2009–2013 הייתה במאית מלווה בקורס רב מחלקתי: דוקומנטרי אישי בבית הספר לאמנות בצלאל לצד האנתרופולוגית ד"ר יונה וייץ והצלם מיקי קרצמן.
בשנים 2011–2013 – הנחתה שני קורסים שנתיים של שנה ג': סדנת בימוי וקורס ייזום ופיתוח פרויקטים – סדנת הפקה מרכזית, במחלקה לקולנוע, במרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה.
בשנים 2013–2018 הנחתה סדנה ליצירת סרט דוקומנטרי אישי קצר במסגרת לימודי ה"וידאותרפיה" בבית הספר לקולנוע מעלה.
בשנים 2013–2018 לימדה קורס יסודות וסדנה יוצרת בשם "מה הסיפור שלי" בלימודי חוץ: מכינה לאדריכלות, עיצוב ואמנות, בבצלאל.
משנים 2014 - 2021 לימדה קורס "מי אני?" במכינה לחברה הערבית במסגרת הדקנאט של בצלאל, אקדמיה לעיצוב ואמנות, ירושלים.
בשנים 2018 - 2021, במאית מלווה פרו-סמינריון "מי סטורי" של ד"ר יונה וייץ בבצלאל, אקדמיה לעיצוב ואמנות, ירושלים.
בין השנים 2018 - 2023 לימדה את הקורס "דוקומנטציה אישית" בלימודי התואר השני של תקשורת חזותית בבצלאל, אקדמיה לעיצוב ואמנות, ירושלים.
ב-2020 זכתה בציון לשבח בגין מצוינות בהוראה.
החל משנת 2022  - מנחה סדנאות ליצירת דוקומנטציה אישית פרטיות בבית הבאר ביפו ובבית מרים (בית לשוויון מגדרי ביפו) עבור מוזיאון העיר תל אביב-יפו לנשים מיפו.
עיסוקים נוספים

בשנים 1999–2008 הייתה חברה בפורום היוצרים הדוקומנטריים וכיהנה במשך שלוש שנים כיו"ר שלו (2000–2003). החל משנת 2007 ועד היום היא חברה באיגוד הבמאים.
מאז אפריל 2009 היא בעלת בלוג באתר "רשימות".
פרסים

ב-2005 זכתה בפרס אמנות הקולנוע בפסטיבל הקולנוע בירושלים; מלגת התפנות לשנה מטעם משרד החינוך.
פרסומים על הסרטים

Lieblich, Amia. Nashim: A Journal of Jewish Women's Studies & Gender, Issues - Number 8, Fall 5765/2004, pp. 281-282 Indiana University Press
דהאן, גבריאל. "המחבל שלי או הנערה היפה שקלקלה את תוכנית הרצח", דוקומנטלי, מאמרים על קולנוע דוקומנטרי ישראלי, עם עובד, 2007
יעל מונק, אתיקה של הבנה ופיוס, באתר העין השביעית, 6 באוגוסט 2008
Dietmar Regensburger/ Gerrhard Larcher (Hg.), Paradise now!?, Schuren 2009
ד"ר דובדבני, שמוליק, גוף ראשון, מצלמה, קולנוע תיעודי אישי בישראל, כתר, 2010
Kronish, Amy. Personalizing the National Lilith Magazine: independent, Jewish & frankly feminist. USA, Dec., 2010
תערוכות קבוצתיות

My Terrorist, International Museum of Women, Women, Power and Politics, online exhibition, 2006
ביבליוגרפיה (5 דק', 2009, וידאו ארט) הוזמן לתערוכה "מרחב ביניים של ענבל", מרכז אתני רב תחומי והוצג במרכז סוזן דלאל
11 פריימים מסרטה המחבל שלי בתערוכה בהכרה מלאה בהמקרר.  נבחרו והוצגו על ידי האוצרת עדי אנגלמן. 2024.
יצירה

1996, חמדת ימים, סרט תיעודי (30 דק' ערוץ 2), בימוי והפקה עבור "מקום קטן" של הרשות השנייה.
1999, כלוב זהב, סרט תיעודי, (30 דק' ערוץ 2), בהשתתפות עיתונאי "הארץ" גדעון לוי, עבור "שבת סלאם" של הרשות השנייה. מפיקה ובמאית.
2000 - 2008, בימוי והפקת טרילוגיית סרטים תיעודיים אישים ואחד מסכם, בתמיכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב וקרן גשר לקולנוע רב תרבותי לקולנוע, עבור ערוץ 8, ערוץ 2 וyes דוקו בקו-פרודוקציות בינלאומיות עם ה־BBC‏, ARTE/ZDF, 2TV דנמרק, YLE פינלנד, VRT בלגיה ועוד. ארבעת הסרטים נרכשו לשימוש בעשרות אוניברסיטאות ברחבי העולם. משנת 2002 ועד היום, ארבעת הסרטים מוזמנים להקרנות, בנוכחות היוצרת, בעשרות אוניברסיטאות, קהילות ומוסדות בישראל ומחוצה לה וניתנים להשאלה ורכישה בספריית האוזן השלישית. להלן הפירוט:
המחבל שלי (60 דק', 2002), זוכה פרס חבר השופטים בפסטיבל הקולנוע ירושלים, מועמד לפרס Silver Wolf בפסטיבל אידפא (2002), ציון לשבח של Provincia di Cuneo באיטליה (2003) ופרס אירופי Ilaria Alpi Journalistic Television‏ (2004). הוקרן במעל 100 פסטיבלים לקולנוע ברחבי העולם, שודר בעשרים מדינות ותורגם ל-20 שפות.
13.12.03, וידאו ארט עם יונתן ויניצקי, 5:36 דק', פסטיבל הקולנוע הבינלאומי ירושלים 2004.
ציון, אדמתי (60 דק', 2004), יצא לאור בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות, הוקרן בעשרות פסטיבלי קולנוע ברחבי העולם ושודר במעל לעשר מדינות.
האח שלי (60 דק', 2007), זכה למענק פיתוח מקרן יהושע רבינוביץ', השתתף בתחרות פסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה, שודר בערוץ 2 (רשת), הוקרן בסינמטקים ברחבי הארץ ובכמה מדינות נוספות.
ישראל שלי (80 דק',2008), מסכם את סרטי הטרילוגיה, הוזמן לשידור ב-4 במאי 2008 בבי.בי.סי לכבוד 60 למדינת ישראל שם זכה לביקורות נלהבות, קיבל תמיכה מקרן גשר לקולנוע רב תרבותי ומשודר מאז ועד היום ב־yes דוקו.
דעי לאן את הולכת, פורטרט עצמי, וידאו ארט 4 דק', דוקאביב 2014.
מקדש מעט של אהבתנו (30 דק') 2014. במסגרת התערוכה חמישים שנה לאנדרטת חטיבת הנגב, חמישים שנה לפיסול הסביבתי של דני קרוון אוצרת: עדי אנגלמן.
זכותנו הטבעית (47 דק') 2020. עבור שידורי קשת בהפקת אודי ניר ושגיא בורנשטיין. הוקרן לראשונה בסולידריות: פסטיבל תל אביב לקולנוע וזכויות אדם, סן דייגו, קליפורניה, Short listed לפרס אלי קליר למחשבה ישראלית (יולי 21), סינמטק חיפה, קפה שפירא, סינמטק תל אביב, פסטיבל סרטי היסטוריה בבורגאס בלגרד (ספט' 21), פסטיבל קולנוע יהודי בבריטניה (אוקט' 21), אוניברסיטת קונקורדיה מונטריאול (נוב' 21) ו-Boca Raton Jewish Film Festival פלורידה (פבר' 22).
חיים אישיים

הייתה נשואה למשה (צ'יקו) גרשטל עד לגירושיהם בשנת 2004 ונולדו להם שתי בנות. משנת 2006 היא במערכת יחסים זוגית עם אדם פרימן, ומתגוררת מאז שנת 2011 ביפו.
הערות שוליים

↑  אתר תצוגת האון-ליין של המוזיאון הבינלאומי לנשים בסן פרנסיסקו
↑  ירון לונדון, בתוכנית "לונדון וקירשנבאום", ערוץ 10, ‏6 בספטמבר 2004.
↑  יולי כהן באתר בצלאל
↑  הבלוג של יולי כהן, באתר "רשימות"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009911840605171  ISNI: 0000 0000 4462 4510  LCCN: no2005040679  NKC: xx0172585  VIAF: 66201598   WorldCat (עם VIAF): 66201598
השביעייה הבהאית

השביעייה הבהאית (בפרסית: یاران ایران, באנגלית: Bahá'í 7) הוא כינוי שניתן לשבעת המנהיגים הבהאים: פאריבה כמאלבאדי, ג'מאלודין חנג'אני, עפיף נעימי, סעיד רזאי, מחוואש סבת, בהרוז טבאקולי ווחיד טספחם, אשר נעצרו על ידי המשטר האירני. סיבת רדיפתם ומעצרם של שבעת המנהיגים פורסמה על ידי השלטון כ-"ריגול בשורות ישראל", אך הייתה זו עלילת דם, שכן הם נרדפו ממניעים דתיים שנועדו לדכא את עדת הבהאים באירן ולמנוע את צמיחתה ואת חופש הפולחן שלה. השבעה הוחזקו בבידוד במשך שבועות לא זכו להליך משפטי הוגן במשך למעלה משנה, בחייהם היו משמעותיים ופעילים הן בחברה האיראנית והן בקהילה הבהאית, ולאחר מעצרם נידונו ל-20 שנות מאסר. מדובר בגזר הדין הארוך ביותר שניתן באיראן לאנשים המוגדרים כ"אסירי מצפון" אשר משקף על פי התפיסה הבהאית את רצונו של המשטר האיראני לדכא באופן מוחלט את הקהילה הבהאית שבאיראן.
האמונה הבהאית באיראן

האמונה הבהאית נוסדה באיראן במאה ה-19 וכיום הקהילה באיראן מונה כ-300,000 מאמינים. המשטר באיראן רואה בבהאים כופרים ואוסר עליהם לנהל את פולחנם באופן ציבורי. על רקע רדיפה זו הקימה הקהילה הבהאית גוף בשם "החברים של איראן" (אנ') שתפקידו לנהל את חיי היום יום של הקהילה, ואנשי "השביעייה הבהאית" השתייכו לגוף זה והיו ממנהיגיו.
מאז המהפכה הח'ומייניסטית באיראן בשנת 1979 הדת הבהאית הוגדרה כ"קבוצה כופרת" ועל כן נרדפה על ידי השלטון. יותר מ-200 בהאים הוצאו להורג, מאות נכלאו וסבלו מעינויים ורבבות הודרו משוק העבודה ונשלל מהם חופש החינוך וחופש הפולחן. החל מ-1979 מספר בהאים הואשמו בריגול עבור ישראל והוצאו להורג בתליה. האשמות אלו מעולם לא גובו בהוכחות מוחשיות. רדיפה זו הלכה והתגברה ובשנת 2005 יותר מ-700 בהאים נעצרו על רקע האשמות שווא. אל מעצרים אלו התלווה גל אלימות אשר הופנה כנגד הקהילה הבהאית באיראן, ובא לידי ביטוי בתקיפות, בריסוס כתובות נאצה, בהסתה כנגד הקהילה, בהשחתת בתי קברות בהאים ותקיפת מוסדות לימוד. גישה קשה זו של המשטר כלפי הבהאים זכתה לכינוי "מהעריסה אל הקבר". ישנן עדויות למעצרם של ילדים עם אימהותיהם, להתנכלויות מצד מורים לתלמידים בהאים, להדרת הבהאים מהמוסדות להשכלה גבוהה וממשרות ממשלתיות, לאפליה, נישואים בהאים אינם מוכרים על ידי השלטון, מניעת פנסיון מבני הגיל השלישי ונמנעת מהם הזכות לקבורה נאותה. קהילה זו היא קהילה עצמאית בתוך המדינה האיראנית ולכן אין לה למי לפנות ולבקש עזרה מכיוון שהמשטר באיראן מלבה ומפיץ שנאה כנגדה ונוהג בה בחוסר צדק. את המשטר מגבה הממסד הדתי באיראן והתוקפים יודעים כי יחמקו מבלי להיענש על פשעיהם. בין השנים 2005–2012 תועדו יותר מ-50 מקרים בהם אסירים בהאים סבלו מעינויים או מבידוד ויותר מ-50 מקרים נוספים בהם הותקפו בהאים, בין היתר על ידי גורמי משטר רשמיים. כיום כל מעצר או פגיעה בקהילה הבהאית זוכה לכיסוי תקשורתי בין לאומי.
השתלשלות מעצרם

ב-5 מרץ 2008 עצרה איראן את מחוואש סבת, אחד מחברי "השביעייה הבהאית". לאחר מכן, ב-14 מאי 2008 נעצרו בטהראן יתר חברי השביעייה בפשיטות אותן ביצע המשטר בשעות הבוקר המוקדמות. מאז מעצרם, סבלו חברי השביעייה מתהליך משפטי לקוי וזכויות האדם וההגנה המשפטית נשללו מהם. כך למשל בשנה הראשונה למעצרם לא עדכן המשטר האיראני את העצורים אודות הסיבה בגינה נעצרו ונמנעה מהם הגישה לעורכי דינם. השביעייה הוחזקה למשך כ-20 שבועות בכלא אווין (Evin) מבלי שהוגש כנגדה כתב אישום. ב-12 ינואר 2010 החל משפטם של השביעייה אולם משפט זה התנהל בדלתיים סגורות והתבסס על ראיות פיקטיביות. על פי עדותו של מהנאז פרקנד (Mahnaz Parakand), אחד מעורכי דינם של העצורים, כתב האישום שהוגש כנגד לקוחותיו דמה יותר להצהרה פוליטית מאשר למסמך משפטי. כתב האישום שהתפרס על 50 עמודים התנגח בקהילה הבהאית באיראן וכלל האשמות והעלבות חסרי כל ביסוס עובדתי. בין היתר הואשמו חברי השביעייה בריגול לטובת ישראל, "ניהול תעמולה כנגד המדינה", "סיכון הביטחון הלאומי" ו"הפצת שחיתות בעולם". ב-14 יוני 2010 הסתיים משפטם של השביעייה והם נשלחו למאסר. תנאי הכליאה של השביעייה קשים ביותר, בזמן שהגברים נכלאו בכלא גורדשט (Gohardasht) שבקרג' (Karaj) העמוס לעייפה והנשים נכלאו בכלא אווין בטהראן הידוע לשמצה בעינויים המתנהלים בו. בית המשפט האיראני גזר על השביעייה 20 שנות מאסר והאשים אותם בניהול תעמולה כנגד המדינה ובריגול. אנשי "השביעייה הבהאית" פעלו אך ורק במסגרת אמונתם ולא הייתה להם זיקה פוליטית כלל, דבר המעיד על הרדיפה הדתית של המשטר האיראני כלפי הבהאים. בין היתר השביעייה הואשמה ב"הפצת השחיתות בארץ", אישום המתבסס על פסוק קוראני שהעונש עליו הוא מוות. ייתכן ומאחורי המאסר של השביעייה עומדת תנועת ה"חג'תיה" (Hojjatieh), תנועה המגדירה עצמה כלא אלימה שמטרתה הפצת האסלאם השיעי באיראן, והיא פועלת כנגד הבהאים באיראן עוד בתקופה שקדמה למהפכה האיראנית. לאחר מאסרם החלה קריאה עולמית לשחרורם אשר הובלה על ידי קהילות בהאיות שונות, ארגוני זכויות אדם וארגון האו"ם. במאי 2013 מספר מומחים לזכויות אדם באו"ם קראו לשחרור השביעייה, ובמאי 2014 אורגנה עצרת בבתיהם של העצורים בה השתתפו עיתונאים, נציגי זכויות אדם ונציגים מכלל הדתות המרכזיות.
חברי השביעייה > פאריבה כמאלבאדי (Fariba Kamalabadi)

פאריבה כמאלבאדי (נולדה ב-12/09/1962) פסיכולוגית התפתחותית ואם לשלושה, נמנעה ממנה האפשרות ללמוד באוניברסיטה ציבורית באיראן בגלל אמונתה הבאהית. בשל עבודתה התנדבותית למען הקהילה הבהאית נעצרה פעמיים והוחזקה לתקופות של חודש וחודשיים בהתאמה, לפני מעצרה ומאסרה בחודש מאי 2008. הגב' כמאלבאדי הצטיינה בלימודיה התיכוניים, אך בכל זאת בשל דתה נאסר עליה ללמוד באוניברסיטה איראנית ציבורית. במקום זאת, באמצע שנות ה -30 לחייה, החלה בלימודים למשך תקופה של שמונה שנים של מחקר בלתי פורמלי, בסופם קיבלה תואר מתקדם בפסיכולוגיה התפתחותית מהמכון הבהאי להשכלה גבוהה, (מוסד חלופי שהקימה הקהילה הבהאית באיראן כאלטרנטיבה על מנת לספק השכלה גבוהה עבור הצעירים שלה). הגברת כמאלבאדי נישאה, ב-1982 לבאאה רוחאללה טאפי ולהם שלושה ילדים. גם אביה של הגב' כמאלבאדי פוטר מעבודתו כרופא בשירות הבריאות של הממשלה בשנות השמונים, כיוון שהיה בהאי, ומאוחר יותר אף נכלא ועונה.
פאריבה כמאלבאדי. פאריבה נעצרה ב-14 במאי 2008 ושוחררה מן הכלא האיראני באוקטובר 2017.
חברי השביעייה > ג'מאלדין חנג'אני (Jamaloddin Khanjani)

ג'מאלדין חנג'אני (נולד ב-27/07/1933) גדל בעיר בשם סנג'אר בחווה חקלאית. הוא לא זכה לקבל חינוך מתקדם אבל האישיות הדינמית שלו הובילה אותו לפתח קריירה מוצלחת בייצור התעשייתי - וכמנהיג בהאי. בתחילת דרכו המקצועית, עבד בחברת פפסי קולה באיראן ובה שימש כמנהל רכש. בהמשך הפך ליזם בעסקי הפחם, ומאוחר יותר הקים את מפעל הלבנים האוטומטי הראשון באיראן, בשלהי אותה התקופה העסיק כמה מאות אנשים.
בשל אמונתו הבהאאית הוא איבד את כל עסקיו לאחר המהפכה האסלאמית ב -1979, כך את שנות השמונים בילה ג'מאלדין במנוסה מן הרשויות באיראן שהפריחו איומי מוות מעל ראשי הבהאים.
במסגרת הקריירה שלו בשירות התנדבותי קהילתי ובהאי, מר חנג'אני השתתף כחבר באספה הרוחנית המקומית של איספהאן, היה חבר מועצה אזורית ושרת בתפקיד שמטרתו בעיקר לעורר, לעודד ולקדם למידה אקדמית בקרב צעירי הבהאים. בתחילת שנות ה-80 נבחר למועצה הארצית של הבהאים באיראן - קבוצה הידועה בשם "האספה הלאומית הרוחנית". ב-1980, שנים אחדות לפני בחירתו, המשטר האיראני ניסה לחסל לחלוטין את האספה, כאשר חטפה את כל חבריה. בנוסף עצר המשטר את יורשיהם של חברי האספה והם הוצאו להורג ב -1981. בשנת 1984 כאשר מר חנג'אני שימש כחבר באספה הלאומית הרוחנית, הוציא המשטר האירני ארבעה מתשעת חבריו לאספה להורג.
הרשויות באיראן הטילו על מר חנג'אני הגבלות רבות, אלה גם הוטלו על ילדיו וקרוביו, וכללו סירוב להלוואות מן המדינה, סגירה בריונית של עסקי משפחתו, הגבלת עסקיהם באופן שלא יוכלו להרוויח, ובנוסף גם נאסר עליהם לצאת מחוץ לגבולותיה של איראן.
מר חנג'אני התחתן עם גברת אשרף סובהאני באמצע שנות החמישים ולהם ארבעה ילדים. אשתו נפטרה במרץ 2011 בזמן שהיה בכלא. הרשויות סירבו להעניק לו חופש, לכן נבצר מלהשתתף בהלוויה שלה.
מר חנג'אני נעצר ונכלא לפחות שלוש פעמים לפני מאסרו האחרון והארוך. לאחר שנים של מעורבות בקהילה, הוא נעצר ונכלא במשך חודשיים בסוף שנות השמונים, במהלך תקופת המעצר הזאת הוא נחקר רבות. הוא, יחד עם רבים אחרים, שוחרר לאחר מכן.