stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של האיחוד האירופי
1945–1993: התאגדויות מוקדמות > 1958–1967: תקופת הפיצול

במהלך ראשית שנות ה-50, התקבלה הדעה באירופה שיש להגביר את האינטגרציה ביבשת. על רקע זו, התכנסה ועידת ספאק בראשות שר החוץ הבלגי, יו"ר הוועדה, פול-אנרי ספאק. תפקידה של הוועדה היה להתוות דרכים לאינטגרציה אירופית, בפרט באמצעות מיסוד שוק משותף ואיחוד ההשקעות והמחקר בנושאי אנרגיה גרעינית. הוועידה הגישה את הדו"ח בשנת 1956 והוא פורסם באותה העת.
בהתאם להמלצות דו"ח ספאק, בשנת 1957 הקימו שש המדינות המייסדות של קהילת הפחם והפלדה האירופית שני ארגונים חדשים נוספים: סוכנות האטום האירופית והקהילה הכלכלית האירופית אשר נודעה בשם "השוק המשותף". השוק המשותף התפתח להיות הארגון האירופי החשוב ביותר. מטרתו הראשית הייתה להביא לביטול המכסים בין חברות האיגוד והקלה על הסחר. הארגונים הללו הוסדרו בהסכם רומא שנחתם ב-25 במרץ 1957. כל אחד משלושת הארגונים פעל במקביל לאחר, ולכל אחד הייתה "נציבות" משלו, אולם סוכם שלכל הארגונים יהיו מוסדות משותפים - מועצת שרים, בית נבחרים ובית דין גבוה לצדק.
בשנים הבאות מדינות נוספות הוזמנו להצטרף לשוק המשותף, לקהילת הפחם והפלדה ולסוכנות האטום. בריטניה, שחששה מאיבוד ריבונותה, סירבה להצטרף והקימה ב-3 במאי 1960 ארגון מתחרה - איגוד הסחר החופשי האירופי (EFTA), אשר כלל את בריטניה, נורווגיה, שוודיה, דנמרק, שווייץ, אוסטריה ופורטוגל. EFTA היה ארגון מבוזר וחלש יותר מהשוק המשותף מאחר שלא הטיל מכסים חיצוניים אחידים, לא חל על מוצרי חקלאות ואיפשר לחברותיו לפרוש בכל עת.
1945–1993: התאגדויות מוקדמות > 1967–1993: הקהילה האירופית

בשלהי שנות ה-60, אירופה המערבית הייתה מפוצלת לשני גושים ארגוניים-פוליטיים עיקריים. זה הראשון כלל את איגוד הסחר החופשי האירופי בהנהגת בריטניה, וזה השני כלל שלושה ארגונים שונים בהנהגת צרפת, איטליה וגרמניה המערבית: השוק האירופי המשותף, קהילת הפחם והפלדה האירופית וסוכנות האטום האירופית. מצב זה יצר יתר ביזור וחוסר אפקטיביות.
ביולי 1967 התאחדו שלושת ארגוני הקהילה הכלכלית האירופית (השוק המשותף, קהילת הפחם והפלדה וסוכנות האטום) לידי ארגון אחד בשם הקהילה האירופית (European Community - EC), וב-1968 בוטלו כל המכסים בין המדינות. הקהילה האירופאית נשארה במתכונתה הנוכחית גם בשנים הבאות, נשארה בעלת שש מדינות בלבד ולא התרחבה עד לפרישתו של נשיא צרפת שארל דה גול ומינוי יורשו ז'ורז' פומפידו, שהיה פתוח יותר להרחבת השוק.
על פי הצעת נשיא צרפת, כונסה בדצמבר 1969 ועידת פסגה בהאג שבה סוכמה שיטה לתקצוב הקהילה על ידי החברות, הוקמה מסגרת לשיתוף פעולה בתחום מדיניות חוץ והוחל במשא ומתן לצירופן של בריטניה, אירלנד, דנמרק ונורווגיה. ב-1972 סוכם בהצלחה המשא ומתן על הצטרפות 4 המדינות. שלוש מהן הצטרפו לקהילה בתחילת 1973, אולם נורווגיה דחתה במשאל עם את ההסכם ולא הצטרפה בשלב זה.
במהלך שנות ה-80 הואצו תהליכי האינטגרציה וההתרחבות של הקהילה האירופית.
ב-14 ביוני 1985, נחתמה בלוקסמבורג אמנת שנגן, אשר קבעה הנהגת מדיניות הגירה וביקורת גבולות מתואמת בין חברות הקהילה האירופית. האמנה שמה קץ לביקורת הגבולות בין המדינות החותמות ("אזור שנגן"), והביאה להרמוניזציה של מעברי הגבול החיצוניים. עם השנים נתווספו מדינות נוספות לאמנה, וכיום חתומות עליה 29 מדינות, לרבות מדינות שאינן חברות באיחוד האירופי (שווייץ, נורווגיה ואיסלנד) ולמעט מדינות שכן חברות בו (בריטניה ואירלנד).
בשנת 1986, נכנס לתוקפו הדגל האירופי, אשר שימש את הקהילה האירופית ובעתיד את האיחוד האירופי.
במהלך שנות ה-80 הבאות המשיך האיחוד האירופי להרחיב את גבולותיו. בשנת 1981 הצטרפה יוון לאיחוד ובשנת 1986 הצטרפו גם מדינות חצי האי האיברי (ספרד ופורטוגל). בשנת 1990, עם סיפוחה של מזרח גרמניה לרפובליקה הפדרלית של גרמניה (גרמניה המערבית), התרחב האיחוד האירופי לראשונה אל תוך הגוש הקומוניסטי לשעבר. הצטרפותה של מזרח גרמניה לאיחוד שינתה גם את יחסי הכוחות הפוליטיים בו. עד אז המדינה הדומיננטית באיחוד הייתה צרפת, ומאז החלה גרמניה המאוחדת לבנות את עצמה כגורם הדומיננטי באיחוד.
1993–הווה: האיחוד האירופי

ב-7 בפברואר 1992 נחתמה אמנת מאסטריכט, בה סוכם על איחוד כלכלי ופיננסי שבמסגרתו ייקבע מטבע משותף. האמנה טבעה את המושג "אזרחות אירופית": כל אזרח אירופי יכול לבחור ולהיבחר לעירייה במקום מגוריו; מדיניות בינלאומית וביטחונית משותפת; שיתוף פעולה בנושא שיטור וביטחון פנים. כשנה לאחר מכן, ב-1 בנובמבר 1993 בהתאם לאמנת מאסטריכט, הפכה הקהילה האירופית לאיחוד האירופי. אדריכליה המרכזיים של אמנת מאסטריכט היו קנצלר גרמניה הלמוט קוהל ונשיא צרפת פרנסואה מיטראן.
בשנת 1995 ערך האיחוד גל התרחבות נוסף, והצטרפו לאיחוד האירופי אוסטריה, שוודיה ופינלנד.
בשנת 2002 הפך האירו למטבע של כל מדינות האיחוד האירופי, למעט בריטניה, שוודיה ודנמרק. האירו התחזק במהירות שיא, ונשאר כאחד המטבעות החזקים בעולם.
בשנת 2004 עשה האיחוד האירופי התרחבות נרחבת למזרח אירופה ולאיחוד הצטרפו 10 מדינות חדשות: שלוש המדינות הבלטיות (אסטוניה, לטביה וליטא), פולין, צ'כיה, סלובקיה, סלובניה, הונגריה, מלטה וקפריסין. בשנת 2007 האיחוד האירופי החל מתפשט לבלקן, ורומניה ובולגריה הצטרפו לאיחוד.
ב-1 בדצמבר 2009, אמנת ליסבון נכנסה לתוקף, מכוחה פועל האיחוד האירופי מאז. האמנה החליפה את אמנת מאסטריכט כמסמך היסוד של האיחוד. האמנה כללה רפורמה בהיבטים רבים של האיחוד: היא הסדירה את מוסדות האיחוד (הפרדת המועצה האירופית ממועצת האיחוד האירופי, הרחבת סמכויות הפרלמנט האירופי), יצרה משרות על-אירופאיות חדשות (נשיא המועצה האירופית ונציג עליון של האיחוד לענייני חוץ וביטחון), הסדירה את המבנה המשפטי של האיחוד ועוד.
החל משנת 2008, עם המשבר הכלכלי העולמי ומשבר החוב האירופי, נמצא האיחוד האירופי במיתון כלכלי מתמשך, כאשר מספר מדינות באיחוד, בדגש על יוון, איטליה, ספרד, פורטוגל ואירלנד, נזקקו לסיוע כלכלי משאר מדינות באיחוד. נכון להיום, האתגר המרכזי העומד בפני האיחוד האירופי הוא הסדרת המשק הכלכלי שלו והחזרתו לצמיחה.
בשנת 2012, קיבל האיחוד האירופי פרס נובל לשלום "על שישה עשורים של תרומה לקידום השלום, הפיוס, הדמוקרטיה וזכויות האדם באירופה".
ב-1 ביולי 2013, קרואטיה הפכה לחברה ה-28 באיחוד האירופי.
בשנת 2016 נערך בבריטניה משאל עם בנושא השארות הממלכה באיחוד. אזרחי בריטניה הצביעו בעד עזיבת האיחוד, ובכך הפכה הממלכה המאוחדת למדינה הראשונה שבוחרת לצאת מהאיחוד האירופי. ב-31 בדצמבר 2020, בשעה 23:00 שעון לונדון, פרשה בריטניה סופית ומעשית מהאיחוד האירופי.
נפילת מסך הברזל בשנת 1989 אפשרה את התרחבותו והתפשטותו של האיחוד האירופי למרכז ומזרח היבשת. בתמונה: נפילת חומת ברלין
הבניין בו נחתמה אמנת מאסטריכט ב-7 בפברואר 1992. אמנה זו היא למעשה המסמך המכונן של האיחוד האירופי המגדיר את אופיו וקווי פעילתו בתחומים השונים
החל משנת 2002, המטבע החוקי של עיקר מדינות האיחוד האירופי הוא האירו. רכיב זה, המטבע המשותף, הוא אחד מיסודות האיחוד האירופי החשובים ביותר
החל משנת 2008, על רקע המיתון העולמי ומשבר החובות ביבשת, מתקשה האיחוד לקיים את כלכלתו. בתמונה: הפגנה באתונה נגד צעדי הצנע הכלכליים של הממשלה
רשימת המדינות באיחוד ושנת הצטרפותן

1951 (המדינות המייסדות):
1973:
1981:
1986:
1990:
1995:
1 במאי 2004:
1 בינואר 2007:
1 ביולי 2013:
ראו גם

היסטוריה של אירופה
המסור 5

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  המסור   מאת ג'יימס ואן   ולי וואנל
 בימוי:  דיוויד האקל 
 הופק בידי:  אורן קאולס מארק בורג
 תסריט:  פטריק מלטון, מרקוס דנסטן 
 עריכה:  קווין גרוואטרט 
 שחקנים ראשיים:  ראה טבלה
 מוזיקה:  צ'רלי קלוסר 
 צילום:  דייוויד ארמסטרונג
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Twisted Pictures
 חברה מפיצה:  Lions Gate Entertainment
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  אוסטרליה23 באוקטובר 2008 קנדהבריטניהארצות הברית24 באוקטובר 2008
 משך הקרנה:  92 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  גור, מותחן פסיכולוגי
 תקציב:  $10,800,000
 הכנסות:  $137,592,218
 הכנסות באתר מוג'ו:   saw5
 סרט קודם:  המסור 4
 סרט הבא:  המסור 6
 סרטים בסדרה:  המסור (סדרת סרטים)
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
המסור 5 (באנגלית: Saw V) הוא הסרט החמישי בסדרת סרטי המסור. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-24 באוקטובר 2008 (בדומה לקנדה ובריטניה). באוסטרליה הסרט יצא לאור ב-23 באוקטובר. הסרט בוים על ידי דייוויד האקל, בשונה משלושת הקודמים, אותם ביים דארן לין בוסמן. לפי הביקורות הסרט כשל כמו קודמו.
שחקנים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
טובין בל: ג'ון קרמר/ג'יגסו
ג'ולי בנץ: ברית
קוסטאס מנדילור: מארק הופמן
סקוט פטרסון: פיטר סטארם
גרג בריק: מאליק
מייגן גוד: לובה
בטסי ראסל: ג'יל טאק
מארק רולסטון: דן אריקסון
קארלו רוטה: צ'ארלס
לורה גורדון: אשלי
ג'וריס ג'רסקי: סת' בקסטר
מייק בטרס: פול ליהאי
מייק רילבה: החוקר פיסק
ליריק בנט: דניאל ריג
אתנה קרקניס: לינדסי פרז
ג'אסטין לואיס: ארט בלאנק
דוני וולברג: אריק מתאוס
דני גלובר: דייוויד טאפ
שוני סמית': אמנדה יאנג
בא'אר סומק: לין דנלון
נימה וילסון: קורבט ריינהארט
אנגוס מק'פדיין: ג'ף ריינהארט
טוני נאפו: גאס קוליארד
טים בארד: אובי טאטה
שרה פאוואר: אנג'לינה אקומב
המסור 6

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  המסור   מאת ג'יימס ואן   ולי וואנל
 בימוי:  קווין גרוואטרט 
 הופק בידי:  אורן קאולס מארק בורג ג'יימס ואן ליית' וונל
 תסריט:  פטריק מלטון, מרקוס דנסטן 
 עריכה:  אנדרו קוטס
 מוזיקה:  צ'רלי קלוסר 
 צילום:  דייוויד ארמסטרונג
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Twisted Pictures
 חברה מפיצה:  Lions Gate Entertainment
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ניו זילנדאוסטרליה22 באוקטובר 2009 ארצות הברית23 באוקטובר 2009
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  גור, מותחן פסיכולוגי
 תקציב:  $11,000,000
 הכנסות:  $68,000,000
 הכנסות באתר מוג'ו:   saw6
 סרט קודם:  המסור 5
 סרט הבא:  המסור 7
 סרטים בסדרה:  המסור (סדרת סרטים)
 www.saw6film.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
המסור 6 (באנגלית: Saw VI) הוא סרט אימה משנת 2009 אשר בוים על ידי קווין גרוואטרט ונכתב על ידי פטריק מלטון ומרכוס דאנסטן. הסרט יצא לאור בארצות הברית ב-23 באוקטובר 2009, בהתאם למסורת של הוצאת הסרט ביום השישי האחרון שלפני ליל כל הקדושים. בניו זילנד ובאוסטרליה הסרט יצא לאור ב-22 באוקטובר 2009. בסרט מככבים טובין בל (ג'יגסו, "המסורית"), קוסטאס מאנדילור (מארק הופמן, שותפו של ג'יגסו), ובטסי ראסל (ג'יל טאק, אשתו של ג'יגסו). קווין גרוואטרט, אשר ערך את הסרט הקודם בסדרה, ביצע את עבודת הבימוי הראשונה שלו בסרט זה. פטריק מלטון ומרכוס דאנסטן, אשר כתבו את סרטי המסור 4 והמסור 5 כתבו גם את המסור 6. צ'רלי קלאוזר, אשר הלחין את כל סרטי הסדרה, הלחין גם את המסור 6.
המסור 6 סוגר את הטרילוגיה השנייה של הסדרה אשר מתמקדת בתופעות שלאחר מותו של רוצח הג'יגסו ואת ההתקדמות של יורשו, מארק הופמן. בסרט זה, הופמן בונה מלכודת חדשה עבור סוכן ביטוח בריאות בעוד ה-FBI עוקבים אחר השותף החי האחרון של הג'יגסו (לכאורה), פיטר סטרהאם.
הסרט התקבל בארצות הברית ברגשות מעורבים, בעוד מבקרים רבים שיבחו את הסרט, אחרים ראו בסרט ספין פוליטי מכוון (בעלילת הסרט יש דגש כבד על מאבק הממשלה בהסדרת ביטוחי הבריאות במדינה). בספרד הסרט קיבל את דירוג ה-X, הראשון בסדרה שמקבל דירוג זה אשר שמור לסרטי פורנו בדרך כלל, ובמסגרת דירוג זה הוגבלה הקרנת הסרט למספר בתי קולנוע בודדים.
הטרונורמטיביות

המונח הטרונורמטיביות (מאנגלית: Heteronormativity) מתייחס למערכת של נורמות חברתיות הגורסות כי אנשים מתחלקים לשתי קטגוריות מגדריות משלימות (גבר או אישה) אשר מהן נגזרים תפקידיהם הטבעיים בחברה. בנוסף, נורמות אלו מגדירות את ההטרוסקסואליות כנטייה המינית הנורמלית ומתייחסות למערכת יחסים זוגית רומנטית או מינית כראויה יותר (או בכלל אפשרית) אם היא מתקיימת בין גבר אחד ואישה אחת. בהתאם לכך, השקפת עולם הטרונורמטיבית תטען לטבעיות הביולוגית של המין, זהות המגדר ותפקידי המגדר.
מקורות המונח

את המונח טבע מייקל וורנר, תאורטיקן בתחום מדעי החברה, בשנת 1991 באחת מעבודותיו הראשונות בנושא תאוריה קווירית, אולם הרעיון שמאחורי המושג מקורו בעבודותיה של האנתרופולוגית גייל רובין בנושא "מערכת המין/מגדר" ותובנותיה של אדריאן ריץ' בקשר ל"הטרוסקסואליות כפויה".
התאורטיקן סמואל א. צ'יימברס טוען בסדרה של מאמרים שאת המושג הטרונורמטיביות יש להבין כמושג החושף את הציפיות, את הדרישות ואת המגבלות שנוצרות כאשר החברה מתייחסת להטרוסקסואליות כנורמה. המושג "הטרונורמטיביות", שנוצר במקור על מנת לתאר את הנורמות שבהן נאלצים לא-הטרוסקסואלים להיאבק, שולב במהרה הן בשיח המגדר והן בשיח הטרנסג'נדרי.
אפליה

הטענות המרכזיות המופנות כלפי גישות הטרונורמטיביות מצד המבקרים אותן הן שגישות אלו מפעילות דיכוי, מוקיעות ודוחקות לשוליים אנשים המבטאים את מיניותם בצורה הנתפסת כסוטה, ומקשות על הביטוי העצמי במקרים בהם ביטוי זה אינו תואם את הנורמה ההטרוסקסואלית. ביטויים מיניים ומגדריים כאלה כוללים בדרך כלל לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים, ביסקסואלים, א-מיניים, אינטרסקס (בהכללה נקראים להט"בים) וכן אנשים הנוהגים בפוליגמיה, פוליאמוריה ומיעוטים אחרים כגון מיעוטים גזעיים. על פי הטענה, תרבות הטרונורמטיבית "מעניקה להטרוסקסואליות מעמד מיוחס כטבעית ונורמלית" ויוצרת אקלים חברתי שבו להט"בים מופלים בכל מה שקשור למעמד חוקי, נישואין ותעסוקה.
אפליה > אפליה כנגד יחידים להט"בים

על פי האנתרופולוגית התרבותית גייל רובין, ההטרונורמטיביות של החברה הכללית יוצרת "היררכיית סקס" המדרגת את הפרקטיקה המינית בין "סקס טוב" ו"סקס רע" מבחינת מוסרית. בראש אותה היררכיה - הקצה ה"טוב" שלה - מוצב מין מונוגמי המכוון לרבייה בין שני הטרוסקסואלים המחויבים זה לזה. כל מעשה מיני או אדם שלא עומדים בקנה המידה זה מדורגים בסדר יורד עד אשר מגיעים לתחום "הסקס הרע". ספציפית, גם הומוסקסואלים המצויים במערכת יחסים זוגית ארוכת טווח וגם הומוסקסואלים הנוהגים במתירנות מינית מדורגים בין שני הקטבים. פטריק מקרירי, מרצה באוניברסיטת ניו יורק, מאמין שהיררכיה זו מסבירה באופן חלקי את הסטיגמה הנפוצה לפיה להט"בים מרבים יותר לעסוק בפרקטיקות מיניות "סוטות" הנהוגות גם בקרב הטרוסקסואלים, כגון צריכה של פורנוגרפיה ומין במקומות ציבוריים.
מקרירי מציין כי היררכיה זו משועתקת למקומות העבודה, שם נתקלים להט"בים באפליה המתבטאת במדיניות המונעת העסקת להט"בים וכן מנגנונים נוספים של אפליה. אלה הם האנשים המאכלסים את הדרגות הנמוכות ביותר בהיררכיה, כגון טרנסקסואלים, שנותרים הפגיעים ביותר והחשופים ביותר לאפליה גלויה. אותם אנשים מתקשים בדרך כלל למצוא תעסוקה.
במדינת ישראל כיום (2011) קשה לדחות מועמד לעבודה או לפטר עובד בשל נטייתו המינית, בהתאם לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה (אף על פי שחוק זה אינו כולל זהות מגדר), אולם המצב אינו כזה בכלל הארצות. בחלק ממדינות ארצות הברית, לדוגמה, ניתן לפטר עובד או לדחות מועמד לעבודה אם הוא אינו הטרוסקסואל או אפילו אם הוא נתפס כלא-הטרוסקסואל. מוכר במיוחד הוא מקרה שקרה ברשת המסעדות האמריקאיות "קראקר ברל" בשנת 1991, שם פוטרה עובדת עקב היותה לסבית מוצהרת. ההסבר שניתן מטעם הרשת ציטט מתוך מדיניות ההעסקה של הרשת, שם נטען כי עובדים המבטאים "העדפה מינית שאינה מפגינה ערכים הטרוסקסואליים נורמליים אינם תואמים את הערכים האמריקאיים המסורתיים". העובדת שפוטרה ועובדים נוספים, כגון מלצרים המפגינים התנהגויות "נשיות" (נטען שהם היו היעד האמיתי של מדיניות זו) פוטרו על פי חוק בהתאם למדיניות העסקה המבקשת "להגן" על הערכים ההטרונורמטיביים ה"נורמליים".
אפליה > אפליה כנגד מיעוטים גזעיים ואחרים

חוקרים אחדים הצביעו על הקשר שבין הטרונורמטיביות לדיכוי על רקע של גזע. בספרה "לימודים קווירים שחורים" טוענת קאת'י ג'י כהן, מרצה למדעי המדינה באוניברסיטת שיקגו, כי המוסד ההטרונורמטיבי לא מחלק באופן שווה את זכויות היתר ואת הכוח הפוליטי בין כל ההטרוסקסואלים, אלא מעדיף הטרוסקסואלים שהם לבנים ובני המעמד הגבוה או הבינוני. לשיטתה, הדיכוי המיני קשור במבנים רחבים יותר של כוח, בהם הוא מצטלב והופך בלתי נפרד מאופני דיכוי נוספים כגון גזע, מגדר ומעמד כלכלי-חברתי. היא מצביעה על דוגמאות כמו נשים חד-הוריות המתקיימות על קצבאות הרווחה (בדרך כלל נשים לא-לבנות) ועובדי תעשיית המין - שיכולים להיות הטרוסקסואלים אולם אינם מצייתים לנורמה ההטרונורמטיבית ולכן אינם נתפסים כלגיטימיים או "כנורמלים, מוסריים או ראויים לתמיכת המדינה".
במחקרה אודות חינוך מיני בקרב נערות ממוצא לטיני בארצות הברית, הסכימה החוקרת לורנה גרסייה כי ההטרונורמטיביות יוצרת חלוקה בלתי שווה של הכוח הפוליטי על פי מאפיינים של גזע, והצביעה על הקשר שבין גזענות, הטרונורמטיביות וסקסיזם. ממצאי מחקרה עולה כי החינוך המיני ההטרונורמטיבי משתמש "בעדשה גזעית" המאפיינת נערות ממוצא לטיני כ"פוריות יתר על המידה" בהשוואה לעמיתותיהן הלבנות "ולכן בלתי מתאימות לאידיאל ההטרונורמטיבי הסטנדרטי". כתוצאה מכך, החינוך המיני נוטה להבנות את הנערה הלטינית "כסיכון".
באופן דומה, גם החוקר פטריק מקרירי, שנזכר קודם, טוען כי ההטרונורמטיביות לא מפלה רק כנגד להט"בים, אלא גם כנגד אנשים שאינם לבנים. ההטרונורמטיביות מחזקת את התפיסה לפיה אנשים אלה הם "חשודים מבחינה מינית" ו"שטופי תאווה בצורה חסרת תקנה". מקרירי מקשר את ההשלכות שיש להיררכיה ההטרונורמטיבית בעבור מיעוטים גזעיים לאפליה במקום העבודה, ומציין כי "סטרייטים מונוגמיים (ולבנים)" חווים הכי פחות אפליה על רקע מיניותם.
היחס לנישואין ולמשפחה הגרעינית

המחצית השנייה של המאה ה-20 בארצות הברית הביאה עמה שינויים מואצים ומהותיים במבנה המשפחה הגרעינית. אם בעבר "משפחה" הייתה איחוד הטרונורמטיבי של גבר ואישה המגדלים ביחד את ילדיהם הביולוגיים, הגדרה זו הופכת פחות ופחות רלוונטית למשפחות בנות ימינו. כבר בשנת 1985 הוערך כי בארצות הברית ישנן לפחות 2.5 מיליון משפחות חורגות לאחר גירושין שבהן גדלים ילדים. בשלהי שנות ה-80 בארצות הברית, כמעט 20% מהמשפחות שבראשן עומד זוג נשוי המגדל ילדים היו משפחות חורגות (בהן לפחות אחד מההורים אינו ההורה הביולוגי של לפחות אחד מהילדים).
שיעורי הגירושין, משפחות חד-הוריות וחיים בצוותא ללא נישואין עלו בצורה חדה בארצות הברית לאורך שלושת העשורים האחרונים.. משפחות לא-מסורתיות (קרי משפחות שאינן "משפחה בת מעמד הביניים שבה האב המפרנס והאם עקרת הבית נשואים אחד לשני ומגדלים ביחד את ילדיהם הביולוגיים") מהוות את רוב המשפחות החיות כיום בארצות הברית. משפחות מודרניות כיום מורכבות בהרבה מהמקרים מהורה יחיד עקב גירושין או פרידה, שני הורים שאינם נשואים זה לזה אך מגדלים ביחד את ילדיהם, או משפחות חד-מיניות וכדומה. עקב הפיכתם של הליכים כמו הזרעה מלאכותית, פונדקאות ואימוץ פשוטים וזמינים יותר, ישנן היום דרכים שונות להקים משפחה שאינה הדרך המסורתית הדורשת איחוד הטרונורמטיבי בין גבר ואישה על מנת להביא ילדים לעולם. אולם, כפי שנאמר, התרבות ההטרונורמטיבית אשר "מעניקה להטרוסקסואליות מעמד מיוחס כטבעית ונורמלית" ומקדשת משפחות "טבעיות ונורמליות" שנוצרו מאיחוד שכזה, יוצרת אקלים חברתי שבו לא-הטרוסקסואלים מופלים בכל הקשור לאפשרות להקים משפחה.
ההשלכות שיש לשינויים אלה במבנה המשפחה על הורים ועל ילדים כאחד זכו לדיון נרחב בזירה הציבורית בשנים האחרונות. במסגרת תביעה להכרה בזכויותיו כהורה של בן זוג מאותו המין שנידונה בבית משפט במדינת מסצ'וסטס בארצות הברית בשנת 2009, העיד הפסיכולוג ההתפתחותי מייקל לם כי הנטייה מינית של ההורים אינה משפיעה לרעה על ילדיהם. הוא טען כי "מאז סוף שנות ה-80... נקבע כי ילדים ובני נוער יכולים להסתגל לסביבה משפחתית בלתי-מסורתית טוב כמו שהם יכולים להסתגל לסביבה משפחתית מסורתית". עם זאת, הפובליציסטית השמרנית מאגי גאלגר טוענת כי המוסדות החברתיים ההטרונורמטיביים מועילים לחברה משום שהם יוצרים סביבה אופטימלית לגידול ילדים, ובנוסף טוענת האתיקאית האוסטרלית-קנדית מרגרט סומרוויל כי "לתת לזוגות חד-מיניים את הזכות להקים משפחה מנתק את הקשר שבין הורות לביולוגיה".
מעמד חוקי > אינטרסקס

אינטרסקס הוא אדם אשר נולד עם סימני מין זכריים ונקביים. ברוב החברות בנות ימינו נוהגים במקרים כאלה "להקצות" מין נורמטיבי זמן קצר לאחר הלידה, וזאת באמצעות ניתוח (הכולל בדרך כלל התערבות כירורגית באברי המין) שמטרתו ליצור גוף זכרי או נקבי מובהק - לפי שיקול דעתם ובהסכמתם של ההורים (ולא של הפרט). לאחר הניתוח ישנו מאמץ לגדל ולחברת את הילד כבן המין שהוקצה לו, אף כי ייתכן ומין זה אינו תואם את הזהות המגדרית המתהווה בילד או סימני מין קיימים אחרים (המין הכרומוזומלי, לדוגמה, או אברי המין הפנימיים).
במקרים מסוימים אולצו הומוסקסואלים לעבור ניתוח לשינוי מין על מנת "לתקן" את המין או המגדר שלהם: באירופה במהלך המאה ה-20, ובדרום אפריקה בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20.
מעמד חוקי > טרנסג'נדרים

הקשת הטרנסג'נדרית מכילה מגוון רחב של ביטויים של חוסר הלימה בין המין הביולוגי לזהות המגדרית של הפרט. חלק מהקהילה הטרנסג'נדרית עשויים לבקש לעבור ניתוח לשינוי מין על מנת ליצור התאמה בין מינם הביולוגי לזהותם המגדרית, בעוד אחרים עשויים להרגיש בנוח בזהות מגדרית שאינה בפשטות זכר או נקבה. בתוך כך, טרנסג'נדרים עשויים לבחור שלא לנהוג על פי תפקידי המגדר שנכפו עליהם על ידי החברה. בחברות מסוימות, התנהגות כזו נתפסת כפשע שדינו מוות, דוגמת ערב הסעודית ומדינות רבות אחרות.
ישנן מדינות, כולל מדינות צפון אמריקה ואירופה, שמדיניותן הפנימית יכולה להפרש כהסכמה שבשתיקה עם פשעים ואלימות כנגד טרנסג'נדרים, וזאת בשל סירובן לחקור, לתבוע או להרשיע את המעורבים במעשי רצח, אלימות או פשעים אחרים כנגד טרנסג'נדרים (המצב כיום בחלק ממדינות אירופה וצפון אמריקה). גם בישראל, בעוד החוק מגן מפני פשעי שנאה על רקע נטייה מינית, אפליה והסתה, החוק אינו מספק הגנה כנגד פשעים ועבירות כאלה המבוצעים על רקע של זהות מגדר. מדינות אחרות רואות בטרנסג'דריות הפרעה נפשית חמורה המצדיקה אשפוז כפוי.
בקהילות רפואיות שבהן חלות הגבלות ממין אלו, בפני המטופלים עומדות בדרך כלל שתי ברירות: להדחיק את ההתנהגות הטרנסקסואלית ולהיכנע לנורמות החברתיות המקובלות עבור המין הביולוגי שלהם (לפעמים בחירה הכרחית על מנת להימנע מרדיפה ואף מאלימות) או לדבוק אך ורק בנורמות המקובלות עבור המין "החדש" שלהם על מנת להיות זכאים לניתוח לשינוי מין וטיפול הורמונלי. הניסיון לאמץ זהות מגדר מעורפלת או אלטרנטיבית עשוי שלא להתקבל בעין יפה או אף להיות אסורים. במקרים רבים, כמו בישראל, ניתוח לשינוי מין הוא תנאי הכרחי לשינוי רישום המין ברשויות, ולרוב האפשרויות הזמינות היחידות הן "זכר" או "נקבה", אפילו בעבור אינטרסקס או טרנסג'נדרים. במדינות המתירות אך ורק נישואים הטרוסקסואליים, לשינוי רישום המין עשויות להיות השלכות על המעמד והזכויות החוקיות, דוגמת הזכות למשמורת על ילדים, ירושה וקבלת החלטות רפואיות.
הומונורמטיביות

הומונורמטיביות היא ההטמעה של הערכים והמבנים ההטרונורמטיבים לתוך התרבות הלהט"בית ולמבנה הזהות הלהט"בי האינדיבידואלי. ליסה דוגאן, מרצה לניתוח חברתי ותרבותי באוניברסיטת פנסילבניה, הרבתה להשתמש במונח בספרה משנת 2003, אולם אנשי אקדמיה מעירים כי המושג היה בשימוש בקרב פעילים טרנסג'נדרים כבר בשנות ה-90 של המאה ה-20.. לדברי פני גריפין, מרצה לפוליטיקה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטת ניו סאות' ויילס, ההומונורמטיביות רואה בחיוב נאו-ליברליזם ואינה רואה במונוגמיה, רבייה ותפקידי מגדר בינאריים הטרוסקסיזם או גזענות. דוגאן עומדת על כך שהומונורמטיביות יוצרת היררכיה המדרגת את הקהילות הלהט"ביות על פי ערכן. להט"בים אשר מצליחים לחקות בצורה הקרובה ביותר את הסטנדרטים ההטרונורמטיביים נחשבים הראויים ביותר לזכות בזכויות שוות (להטרוסקסואלים). מנגד, להט"בים שנמצאים בתחתית הפירמידה (טרנסג'נדרים, קרוס-דרסרים, אינטרסקס, ביסקסואלים וג'נדרקווירים) נתפסים כמכשול בדרכה של קבוצת האליטה של להט"בים הומונורמטיבים לקבלת זכויותיהם.
ראו גם

העלמה ביסקסואלית
פונקציונליזם סטרוקטורלי
הטרוסקסיזם
הומופוביה
נורמליות
לקריאה נוספת

תולדות המיניות מאת מישל פוקו
Gender Trouble (אנ') מאת ג'ודית באטלר
Undoing Gender/ (אנ') מאת ג'ודית באטלר
| לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב)  |
| --- | --- | --- |
| זהות ונטייה מינית | ביסקסואליות (הקהילה הביסקסואלית) • הומוסקסואליות • הטרוסקסואליות • לסביוּת • פאנסקסואליות • קוויר •  פוליסקסואליות • אומניסקסואליות • מונוסקסואליות • בי-קיוריוס • א-מיניות • הטרופלקסיביליות • דמוגרפיה • סאפיוסקסואליות • א-מיניות אפורה |  |
| זהות מגדרית | מגדר • מגדריזם • התפתחות הזהות המגדרית • ביטוי מגדרי • כינוי גוף מגדרי • התאמה מגדרית • ניתוח להתאמה מגדרית • חרטה על הליך התאמה מגדרית • טרנסג'נדר (אישה טרנסית, גבר טרנס) • סיסג'נדר • טרנסקסואליות • קרוס-דרסינג • ג'נדרקוויר • ביג'נדר • אינטרסקס • אג'נדר • פאנג'נדר • טריג'נדר |  |
| מושגי יסוד | הקהילה הגאה • גיבוש זהות • יציאה מהארון • אאוטינג • מהומות סטונוול • חודש הגאווה • מצעד הגאווה • טיפול המרה • הומופוביה • הומופוביה מופנמת • ביפוביה • טרנספוביה • טרנסמיזוגניה • הטרוסקסיזם • הומונורמטיביות • הטרונורמטיביות • גאווה • פינקוושינג • סטרייטוושינג |  |
| סמלי להט"ב | משולש ורוד • משולש שחור • דגל הגאווה • דגל גאווה • הדגל הלסבי • דגל הגאווה הפאנסקסואלי • דגל הגאווה הביסקסואלי • דגל האינטרסקס • דגלי גאווה נוספים |  |
| שונות | גברים המקיימים יחסי מין עם גברים • נשים המקיימות יחסי מין עם נשים • יחסי מין הומוסקסואליים • יחסי מין לסביים • G0y • דייקס און בייקס • הומופיל • אלימות נגד להט"ב • התאבדויות בני נוער • לסביות פוליטית • פמיניזם לסבי • שבוע המודעות הטרנסג'נדרי • מבטא הומוסקסואלי • סטריאוטיפים על להט"בים • בריונות והטרדות נגד להט"ב • הזדקנות בקהילה הגאה • לימודי להט"ב |  |
לקטגוריה • לפורטל
המסור 7

| --- | --- |
כרזת הסרט בעברית
כרזת הסרט בעברית
 מבוסס על:  המסור   מאת ג'יימס ואן   ולי וואנל
 בימוי:  קווין גרוואטרט 
 הופק בידי:  מארק בורג אורן קולס גרג הופמן בפועל: ג'יימס ואן ליי וואנל
 תסריט:  פטריק מלטון מרקוס דנסטן
 עריכה:  אנדרו קוטס
 שחקנים ראשיים:  טובין בל קוסטס מנדילור קרי אלווס בטסי ראסל שון פטריק פלנרי
 מוזיקה:  צ'רלי קלוסר 
 צילום:  בריאן גדג'
 מדינה:  ארצות הברית, קנדה 
 חברת הפקה:  Twisted Pictures
 חברה מפיצה:  ארצות הבריתLionGate קנדהMaple Pictures
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, הפצה לאולמות הקולנוע 
 הקרנת בכורה:  29 באוקטובר 2010
 משך הקרנה:  90 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  גור, מותחן פסיכולוגי
 תקציב:  17 מיליון דולר
 הכנסות:  $133,310,178
 הכנסות באתר מוג'ו:   saw7
 סרט קודם:  המסור 6
 סרט הבא:  המסור 8
 סרטים בסדרה:  המסור (סדרת סרטים)
 תרגום לעברית:  המסור בתלת מימד
 saw3dmovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
המסור 7 (באנגלית: Saw VII או Saw 3D או Saw: The Final Chapter) הוא סרט האימה השביעי בסדרת סרטי "המסור" אשר בוים על ידי קווין גרוואטרט ונכתב על ידי פטריק מלטון ומרכוס דאנסטן. הסרט יצא לאקרנים ב-29 באוקטובר 2010, בהתאם להוצאת הסרט ביום שישי האחרון לפני ליל כל הקדושים. בנוסף, לראשונה בסדרת הסרטים הסרט הוצג בטכנולוגיית תלת-ממד.

 במקור, תוכנן סרט שמיני אך לאור הצלחתו המזערית של הסרט הקודם בסדרה לעומת הסרטים הקודמים, הוחלט שהחלק השביעי יהיה האחרון כאשר קטעי העלילה המתוכננים לסרט השמיני יכנסו לתוך קווי העלילה של הסרט הנוכחי. במאי הסרט החמישי, דייוויד האקל היה אמור לביים את הסרט, אך שבועיים לפני תחילת הצילומים, "Lionstage", חברת ההפצה הודיעה כי גרוואטרט, במאי הסרט השישי יביים את הסרט הנוכחי. צילומי הסרט העיקריים התרחשו בטורונטו מפברואר עד אפריל 2010 אשר צולמו בשיטת צילום דיגיטלית בסרט תלת-ממד.
הסרט זכה לביקורות שליליות אך הצליח בקופות יותר מקודמיו עם הכנסות של כ-133 מיליון דולר. יוצרי הטרילוגיה הראשונה לא שוללים רימייק של הסרט בעתיד. הסרט השביעי יצא ב-DVD בשם "המסור: הפרק האחרון".