stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המרד במחנה סוביבור
ניסיונות בריחה קודמים > התכנון

על מנת להבטיח סודיות, היו מעורבים בתוכניות רק 30 עד 40 אסירים, אשר היו אמורים להקים קבוצות קרב. התאריכים 13 או 14 באוקטובר נבחרו ליום הבריחה. משום שהאסירים ידעו שמפקד המחנה, פרנץ רייכלייטנר, סגנו גוסטב וגנר, שנחשב מסוכן ואכזרי במיוחד, ואנשי אס אס אחרים לא יהיו במחנה באותו היום. את קרל פרנצל שהיה אחד ממפקדי המחנות הפנימיים בסוביבור ונחשב לאיש האס אס האכזרי ביותר במחנה, היה צריך לפתות להגיע לצריף הנגרייה ביום המרד ושם סמיון רוזנפלד היה צריך לדקור אותו למוות.
הפעולה הייתה אמורה להתחיל בשעה 16:00 והבריחה תוכננה לשעה 17:00 קרוב לשקיעה. הקשר הטלפוני כלפי חוץ היה אמור להתנתק בתחילת המרד. לאחר הריגת אנשי האס אס, כל האסירים היו אמורים להתייצב בשעה 17:00 כרגיל ברחבת המסדרים. שם אמורים היו להדריך את האסירים שלא היו בין יוזמי התוכנית אודות הבריחה מהמחנה. בשלב הבא האסירים היו אמורים לצעוד בשורות סדורות אל השער הראשי, בו לא היו מוקשים. החיילים סובייטים במדי האס אס היו אמורים ללוות את השבויים הצועדים כהסוואה ולפקד עליהם בפקודות גרמניות. ביער הסמוך היו מקומות מסתור ראשונים בשעה שהחושך ירד. אם הדרך דרך השער הראשי לא הייתה אפשרית, האסירים הודרכו לפוצץ את המוקשים תוך יידוי אבנים כדי ליצור נתיב מילוט חלופי. במקרה זה, שבויי המלחמה הסובייטים היו צריכים לרוץ לפתוח את גדרות התיל בצבתות ולהגן מפני אנשי האס אס והשומרים הנותרים באמצעות הנשק שתפסו. האסירים חילקו ביניהם כסף ודברי ערך כדי להשתמש בהם בשעת בריחה.
משמר המחנה כלל בין 25 עד 30 אנשי אס אס גרמנים, כאשר לפחות 18 מהם נכחו תמיד במחנה. בנוסף להם היו עוד כ-90 עד 120 שומרים אוקראינים, מאנשי טרווניקי. התנהגותם הייתה מרכיב אי הוודאות העיקרי ביותר בתוכנית. "הוועדה המחתרתית" קיוותה שאם החיילים הסובייטים, יהיו לבושים במדי אס אס, יתנו פקודות בגרמנית לאסירי המחנה הצועדים, השומרים מאנשי טרווניקי לא יחשדו.
הבריחה ההמונית תוכננה במקור ל-13 באוקטובר 1943. אך מכיוון שצוות אס אס אחר הגיע למחנה ההשמדה סוביבור באותו יום, הוועדה המחתרתית נאלצה לדחות את הפעולה ביום אחד.
המרד

ב-14 באוקטובר 1943 בשעה 16:00 אחר הצהריים (ט"ו בתשרי תש"ד, חג הסוכות) סמוך לשקיעה, החל המרד כמתוכנן. בראשו עמד פצ'רסקי במחנה מספר 1 ופלדהנדלר היה במחנה מספר 2.
המרד > הריגת אנשי ה-SS

כמתוכנן, אנשי האס אס נהרגו בחשאיות ובשקט. איש האס אס יוזף וולף (גר') שהיה מפקד כיתה, נהרג ממכת גרזן בעת שניסה מעיל עור בצריף המיון. יהודה לרנר (גר') בן ה-17 וארקדי וייספאפיר, שהיה שבוי מלחמה סובייטי, הרגו את מפקד האוקראינים זיגפריד גראטשוס ואת האוקראיני אוברמן ראי קלאט, באמצעות גרזנים. קצין האס אס יוהאן נימאן, סגן מפקד המחנה, היה קצין האס אס בדרגה הגבוהה ביותר שהיה בתפקיד באותו יום, ולכן היה האדם הראשון שבחייו תכננו המורדים להתנקש. נימאן נהרג בצריף החייטים. הוא נפגע משתי מכות גרזן בראשו בעת שניסה מעיל עור, על ידי אלכסנדר שובייב. נימאן וגראצ'וס היו שני קציני האס-אס בעלי הסמכות הפיקודית במחנה באותו ערב במחנה. סטניסלב "שלמה" שמאזנר היה חלק מקבוצה של ארבעה אסירים שהרגו את הקאפו הראשי של המחנה. לצורך חימוש הצוות בבית המלאכה שלו שלמה גנב והסתיר כמה גרזני נגרות שנשלחו להשחזה. בנוסף שמייזנר גנב גם שלושה רובים מהנשקייה לאחר ששכנע את הזקיף האוקראיני ממתנדבי טרווניקי שהוא נשלח לקחת את הרובים לצורך תיקונם. הוא מסר שני רובים לשבויי המלחמה הסובייטים והתעקש לשמור על השלישי לעצמו. בסערת הבריחה ירה שמייזנר בשומר שעמד במגדל התצפית. בשלב זה נותקו גם קווי הטלפון לקשר שמחוץ למחנה.
איש האס אס ורנר דובואה נורה ונפצע קשה ממכת גרזן. אסיר המחנה חיים אנגל והקאפו פוז'יצקי דקרו את מפקדי מחנה מספר 2, איש האס אס רודולף בקמן ומפקד הכיתה טומס שטפל. מפקדי כיתות האס אס, פריץ קונרד ויוסף ולסטר, נהרגו בבית המלאכה לבדים, ומפקד חוליית האס אס, פרידריך גאולסטיץ', נהרג ממכת גרזן בנגריה של שלמה לייטמן. איש האס אס וולטר ריבה מת במוסך. גם אנשי האס אס נובק, מקס ברי וארנסט שטנגלין נהרגו על ידי האסירים. עד הערב, שנים עשר אנשי אס אס נהרגו ודובואה נפצע אנושות; עוד 12 מתוך 29 אנשי האס אס שהיו חלק ממשמר המחנה בזמן המרד לא נכחו באותו יום. כמו כן, נהרגו שני אנשי טרווניקי: שומר אוקראיני אלמוני וקלאט (האיש היחידי מאנשי טרווניקי שלא הכה אסירים במחנה ההשמדה סוביבור).
המרד > הבריחה

הסמל ראשון מהאס אס בדרגת אוברשארפיהרר קרל פרנצל לא הגיע לנקודת המארב שטמנו לו בנגרייה, וטוראי האס אס ולטר ריבה נתקל באסיר מהמתקוממים, שלא על פי המתוכנן והוא נדקר למוות. הדבר איים על חשאיות השלב הנוכחי במרד והעמיד בסכנה את הבריחה אם הנרצח יתגלה. לכן פצ'רסקי החליט לתת את האות למפקד הערב, עשר דקות מוקדם יותר, דבר שגרם לתסיסה בקרב האסירים. הם כעסו כי האות למפקד הגיע בטרם עת ופרנצל, שהיה אחראי על הערעורים, לא הגיע לשטח המפקד במגרש המסדרים. אחד האוקראינים שרצה לעשות סדר בשורות האסירים שעמדו בתור נהרג כתוצאה מכך. כאשר הגיע מכונאי האס אס האוברשארפיהרר אריך באואר במשאית, הוא הבחין ששומר מת שוכב על הקרקע בין האסירים ומיד ירה באסירים באקדח. לאחר מכן פרצה בהלה וכ-600 האסירים נמלטו ללא תיאום. השומרים האוקראינים מתנדבי טרווניקי המבוהלים החלו לירות ממגדלי השמירה ופרנצל ירה במקלע בעצורים. 60 אסירים ממחנה מספר 4 נעצרו על ידי השומרים בדרכם לשטח המפקד בגלל היריות, נעצרו ונורו.
בניסיונותיהם הנואשים של האסירים הנמלטים להתגבר על גדרות התיל ושדות המוקשים, הם נלכדו במטר כדורי השומרים, בשעה שהם נבלמו על ידי גדרות התיל ודרכו על מוקשים. כ-365 בני אדם הצליחו להימלט ממחנה ההשמדה, אך רק 200 הגיעו ליער הסמוך. במחנה נותרו כ-150 אסירים.
תוכנית היציאה המאורגנת לא הצליחה לצאת לפועל. ליאון פלדהנדלר ואלכסנדר פצ'רסקי הספיקו לבקש מהאסירים לברוח כל עוד הם יכולים על מנת לשרוד ולספר לעולם על השמדת היהודים במחנה.
אחרי המרד

באואר ופרנצל הצליחו לשחזר את חיבור קווי הטלפון החיצוני ולהזעיק תגבורת רק בסביבות השעה 20:00. כל האסירים שנותרו במחנה נרצחו על ידי אנשי האס אס. אלה שהגיעו ליער נרדפו מאוחר יותר על ידי כ-400 ועד 500 אנשי אס אס ושומרים אוקראינים. במרדף נהרגו כ-100 נמלטים. הנמלטים שנותרו בחיים הצטרפו לפרטיזנים או שהסתתרו.
אנשי האס אס שנהרגו במחנה, נקברו בקבורה צבאית בבית הקברות הצבאי, שהיה בעיר הסמוכה, חלם. לאחר המרד אנשי האס אס הביאו כ-100 אסירים יהודים ממחנה טרבלינקה על מנת לפרק את המחנה, להרוס את מבני המחנה ולסיים את עבודת ההשמדה ושריפת הגופות של אחרוני היהודים שנרצחו במחנה. בהמשך, היהודים שהובאו מטרבלינקה הוצאו להורג לאחר סיום עבודתם. הגרמנים דאגו להרוס את המחנה עד היסוד ויישרו את שטח, כדי לחפות על הפשעים שהתחוללו במחנה ההשמדה. במקום בו עמד מחנה ההשמדה הם הקימו חווה תמימה למראה, בלתי מחשידה ונטעו יער אורנים על שרידי המחנה.
בתום מלחמת העולם השנייה נשארו בחיים 47 מאסירי מחנה ההשמדה סוביבור, בהם 8 נשים. הניצול ז'ול שלביס (אנ') כתב מאוחר יותר: "ללא ההתקוממות בסוביבור לא היו נשארים ניצולים שראו את הרצח ההמוני במקום".
משפט סוביבור באמצע שנות ה-60 של המאה העשרים היה משפט כנגד 12 אנשי אס אס ממחנה ההשמדה סוביבור, שנדונו בפני בית הדין האזורי האגן. קדמו לו שני משפטי סוביבור בברלין ובפרנקפורט בשנת 1950. בשנות ה-70 וה-80 עדיין התקיימו משפטים על הפשעים שבוצעו בסוביבור.
הנצחה

ב-14 אוקטובר 2013, שנת ה-70 למרד, הנציחו ניצולי סוביבור, כולל תומאס בלאט ופיליפ ביאלוביץ (גר'), קרובי משפחה, פוליטיקאים, בני נוער ואנשי דת את קורבנות סוביבור. בשבועון Jüdische Allgemeine, ההיסטוריונית והעיתונאית גבריאלה לסר (גר') מתחה ביקורת על העובדה שהרפובליקה הפדרלית של גרמניה עדיין לא תרמה כספים לכיסוי העלויות והעיצוב מחדש של אתרי ההנצחה לזכר קורבנות השואה. סגן שר התרבות והמורשת הלאומית של פולין, פיוטר זוחובסקי, אמר לעיתון: "אנחנו לא מצפים שהגרמנים, שבנו את מפעלי המוות האלה על אדמת פולין, יישאו בכל העלויות עבור האנדרטאות, אבל אנחנו מצפים שהם יישאו בחלק מהן. הוא ישלח בקשה רשמית לברלין, שכן זה מה שהשותפים הגרמנים שלנו רוצים". שרת המדינה הגרמנית קורנליה פייפר (גר'), האחראית על היחסים עם פולין, הסבירה מנגד כי כמה ימים קודם לכן הבהיר מזכיר המדינה הפולני ולדיסלב ברטושבסקי לשגריר גרמניה בפולין "שגרמניה עדיין לא צפויה לתמוך בסוביבור כרגע, הוא גם ציין שאנחנו עדיין מוכנים לתמוך בפרויקט הזה".
מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה מנציח את ההתקוממות במחנה סוביבור, בעמדה העוסקת במרידות במחנות השמדה.
המוזיאון היהודי במוסקבה מנציח את מחנה המוות סוביבור והמרד באזכור שבו השתתפו ונרצחו שבויי מלחמה חיילים סובייטים.
ב-3 ביוני 2019 נפטר סמיון רוזנפלד בגיל 96 בבית החולים קפלן ונטמן בבית העלמין בבני עי"ש. הוא היה הניצול האחרון שהיה מעורב במרד סוביבור.
איות

Sobibór הוא האיות הפולני לשם הכפר הסמוך למחנה, שעל שמו האס אס קראו למחנה המוות שלהם. בגרמנית ובאנגלית משתמשים לעיתים קרובות באיות הפשוט "Sobibor".
סרטים

לאירועי מרד סוביבור הופקו סרטים תיעודיים רבים, כולל ראיונות עם ניצולי המחנה, ומראות קשים שעברו האסירים.
שני סרטים עלילתיים הופקו על סיפור מחנה סוביבור, ומרד האסירים היהודיים:
הבריחה מסוביבור (באנגלית: Escape from Sobibor) הוא סרט טלוויזיה בריטי על סיפור המרד במחנה ההשמדה סוביבור שבוים על ידי ג'ק גולד ויצא לאקרנים בשנת 1987. תסריט הסרט נכתב על ידי ניצול מחנה סוביבור, תומאס בלאט, והתבסס על ספרו של ריצ'רד ראשקה (Rashke) שהתפרסם תחת אותו השם כמה שנים קודם לכן. הסרט, שצולם בשטחה של יוגוסלביה, זכה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית סרט הטלוויזיה הטוב ביותר.
סוביבור (סרט) - אירוע הקרנת הבכורה נערך תחילה בוורשה, פולין ב-23 באפריל 2018 ולמחרת נערכה הקרנת הבכורה ברוסיה בעיר הולדתו של פצ'רסקי, רוסטוב על הדון. הקרנות מסחריות החלו ב-3 במאי 2018, לקראת יום הניצחון. מרכז התרבות הרוסי, בחסות השגרירות הרוסית בישראל, ארגן הקרנת בכורה של הסרט בישראל ב-16 במאי 2018.
הסרט נבחר כמועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר מטעם רוסיה.
מקורות, לקריאה נוספת

Philip „Fiszel“ Bialowitz: A Promise at Sobibor: A Jewish Boy’s Story of Revolt and Survival in Nazi-Occupied Poland. University of Wisconsin Press, 2010.
Thomas Toivi Blatt: Sobibór – der vergessene Aufstand. Bericht eines Überlebenden. Unrast, Hamburg/Münster 2004, ISBN 3-89771-813-8.
Thomas Toivi Blatt: Nur die Schatten bleiben. Der Aufstand im Vernichtungslager Sobibór. Aufbau-Taschenbuch-Verlag, Berlin 2003, ISBN 3-7466-8068-9.
Franziska Bruder: Hunderte solcher Helden. Der Aufstand jüdischer Gefangener im NS-Vernichtungslager Sobibór. Berichte, Recherchen und Analysen. Unrast, Hamburg/Münster 2013, ISBN 978-3-89771-822-7.
Barbara Distel: Sobibor. In: Wolfgang Benz, Barbara Diestel (Hrsg.): Der Ort des Terrors. Riga-Kaiserwald, Warschau, Vaivara, Kauen (Kaunas), Płaszów, Kulmhof/Chełmno, Bełżec, Sobibór, Treblinka. Geschichte der nationalsozialistischen Konzentrationslager. Band 8. C. H. Beck, München 2008, ISBN 978-3-406-57237-1.
Aleksandr Petscherski: Bericht über den Aufstand in Sobibor. Hrsg.: Ingrid Damerow. Metropol Verlag, Berlin 2018, ISBN 978-3-86331-387-6.
Richard Rashke: Flucht aus Sobibor. Überarbeitete und korrigierte Auflage. bahoe books, Wien 2017, ISBN 3-903022-39-X.
Jules Schelvis: Vernichtungslager Sobibór. Unrast, Hamburg/Münster 2003, ISBN 3-89771-814-6.
סיפור: בריחה מהגיהנום - התקוממות סוביבור, שידורם של ניקלס פישר והנס ליברנדט, 6. אוגוסט 2021, ספריית האודיו של ARD (בגרמנית)
ראו גם

פרטיזנים של פארצ'ו
הבריחה מסוביבור - הסרט
מברק הפלה - מסמך גרמני המאשר רציחתם של 101,370 יהודים בסוביבור ב-1942
התנגדות יהודית בשואה
מוזיאון סוביבור
הערות שוליים

↑  דן מכמן, "רצח היהודים: הוגיו, מבצעיו, שלביו", בתוך: דן מכמן, חגית כהן (עורכים), בימי שואה ופקודה: מקראה, האוניברסיטה הפתוחה, חלק ב, עמ' 110: "נרצחו בו לפחות 250,000 יהודים".
↑  Höfle telegram - Sobibor Interviews, www.sobiborinterviews.nl
↑  Schelvis: Vernichtungslager Sobibór. S. 11 (ראו מקורות לקריאת נוספת).
1 2  Schelvis: Vernichtungslager Sobibór. S. 197/198.
↑  Distel: Sobibór. S. 393–395 (siehe Literatur).
↑  Schelvis: Vernichtungslager Sobibór. S. 180.
↑  Schelvis: Vernichtungslager Sobibór. S. 179/180.
1 2  Schlevis: Vernichtungslager Sobibór. S. 181.
1 2 3  Distel: Sobibór. S. 398.
↑  Distel: Sobibór. S. 395.
↑  Christoph Gunkel: "Wir wollten wie Menschen sterben" In: einestages, 14. Oktober 2013.
↑  Distel: Sobibór. S. 396/397.
1 2  Schelvis: Vernichtungslager Sobibór. S. 191.
↑  Schelvis: Vernichtungslager Sobibór. S. 309 u. 295.
↑  Schelvis: Vernichtungslager Sobibór. S. 201.
↑  Jan Friedmann, Klaus Wiegrefe: „Die Welt soll erfahren, wie es in Sobibor gewesen ist.“ In einestages, 12. Mai 2009, Interview mit Thomas Blatt.
↑  Schelvis: Vernichtungslager Sobibór. S. 191/192.
↑   עופר אדרת, התגלו שרידי תאי הגזים בסוביבור, באתר הארץ, 17 בספטמבר 2014
↑  עומרי אפרים, נחשפו תאי הגזים במחנה ההשמדה סוביבור, באתר ynet, 17 בספטמבר 2014
↑  Schelvis: Vernichtungslager Sobibór. S. 12.
↑  12 נאצים, מרוצחי מחנה סוביבור, יועמדו לדין, מעריב, 25 באוגוסט 1965
↑  Gabriele Lesser: Sobibor. Zukunft des Gedenkens. Finanzsorgen zum Jahrestag des Aufstandes. In: Jüdische Allgemeine, 17. Oktober 2013.
↑  Sabine Adler: Querelen um Museum in Sobibor, Deutschlandfunk, Beitrag vom 14. Oktober 2013.
↑  סוביבור: אין כסף להנצחה, ידיעות אחרונות, 7 ביולי 2011.
↑  Anne Lepper: Nachruf auf Semyon Rozenfeld. Der letzte Überlebende aus dem Mordlager Sobibor. vom 14. Juni 2019, auf Spiegel Online. Abgerufen am 14. Juni 2019.
↑  הכרזת המרכז
↑  אריק בנדר, ‏"קדימה, אל השער!": סיפורו של הקצין היהודי שהצית את המרד בסוביבור, באתר מעריב אונליין, 10 באפריל 2018
↑  סוביבור באתר KinoRay
↑  "Собибор" Хабенского выдвинули на "Оскар" от России
אנדרטת הזיכרון במחנה סוביבור (2007)
מרד כלא שש

מרד כלא שש הוא הכינוי הנפוץ למרד בבסיס הכליאה הצבאי 396 הנמצא ליד עתלית, שהחל ב-9 באוגוסט 1997.
הרקע לאירועי המרד

בשנים שקדמו לאירועי המרד, מצב האסירים הכלואים בבתי הכלא הצבאיים ותנאי מחייתם לא נבדק בצורה יסודית ומעמיקה, ובמהלך שנים אלו, התפרסמו בעיתונות עדויות מטרידות שהציגו תמונה קשה של פגיעה בזכויות הכלואים ואף פגיעה בזכויות יסוד של בני אדם.
דוגמה לאירועים אלו הייתה פרשה שהתרחשה בדצמבר 1996 ובה סופר בתקשורת על חייל בשירות סדיר שנכלא בכלא ארבע שבצריפין וסירב ללבוש את מדי האסיר, בעקבות זאת הובא לבית הדין הצבאי על ידי שוטרים צבאיים אזוק ועירום. מקרה דומה אירע בכלא שש במרץ 1997 ובו חייל מילואים שהופשט עירום נאזק עם ידיו מאחורי גבו במשך יממה שלמה והושאר לבדו ברחבת אחת הפלוגות בכלא.
אירועים נוספים כאלו ודומים בחומרתם התווספו לסדר היום הקפדני בכלא הצבאי. באותה התקופה מסדרי הסדר ברחבת הפלוגה, בהם עומדים החבושים בדום מתוח יכלו להימשך כ-3–4 שעות של עמידה ממושכת תוך איסור מוחלט לזוז, לדבר, להוריד את הראש או להסיט את המבט, לעיתים אף נמנעה מהכלואים גישה לשירותים במהלך עמידה במסדר. מקרה של חבוש שהיה זז במהלך המסדר יכול היה להתגלגל לתוך אירוע אלים של נטרול ואזיקה מצדם של הסוהרים מבלי אזהרה מוקדמת.
נוסף לכך, מדריכי הכלואים הם חיילי סדיר, שלא עברו הכשרה מקצועית כמו בבתי סוהר אזרחיים. על כך אמרה ועדת הרמטכ"ל שרמתם האישית של המד"כים אינה מספיקה להתמודדות עם הלחץ הגועש בתוך פלוגות הכלא[דרוש מקור].
את מרבית היום היו מעבירים הכלואים בתוך תאים אטומים הלוקים בתחזוקה, בנובמבר 1996 אף הורה קצין בריאות הציבור, רס"ן ראובן קימור על סגירה לאלתר של פלוגות ב' וג' המשוכנות במבנה ישן ורעוע מימי המנדט הבריטי, בהמשך עלתה הטענה כלפי גורמי הרפואה בכלא בנושא הצפיפות בתאים, שבשילוב עם העובש ומערכת ביוב רעועה עלולה להוביל להתפרצות מחלות.
גורמים אלו, בהכללה, ובהיעדרה של עזרה מקצועית בפרט, גרמו לתחושות סבל ודיכאון קשים של האסירים.
במהלך החודשים שקדמו למרד, נוצרה קבוצה של כלואים המוגדרים "אסירים קשים" בכלא הצבאי, שמצאו עניין משותף יחדיו והרגשת "רדיפה" מצד סגל הכליאה. אלו ביחד, מתחת לאפם של השוטרים הצבאיים רקמו את תוכנית ההשתלטות על הפלוגה, עד אשר זאת יצאה לפועל. לדבריו של מנהיג המרד גדעון מרטין, החבורה היוותה "קבינט ביטחוני" במהלך המרד - כזאת שגם מדברת בשם דעת כלל הכלואים.
לאחר המרד והשלכותיו

עם שחר נעצרו המורדים ונלקחו לחקירת מצ"ח, וב-8 בספטמבר 1997 הוגש נגדם כתב אישום בגין עבירות הסתה למרד, התקוממות והתבצרות במתקן כליאה, סחיטה באיומים, ואלימות כלפי ממלא תפקיד. כך התברר שלשלטונות הצבא מעולם לא הייתה כוונה לכבד את ההסכם שנחתם בצד אחד על ידי גדעון מרטין, ובצדו האחר על ידי מפקד הכלא סא"ל יצחק בן עמי.
בחודש שחלף אחרי המרד נערכו ועדות מטכ"ל לשם הסקת מסקנות, נפתחו הליכים משפטיים כלפי המורדים בהם הדגישו המורדים ששבועיים לפני פרוץ המרד הגישו למפקד הכלא רשימה של טענות ותלונות - זהה לזו שהוגשה במהלך המרד והוסיפו כי השתמשו בכל האמצעים הלגיטימיים על מנת לנסות לפתור את מצוקותיהם אך אלו לא נענו.
לאחר המרד והשלכותיו > אי כיבוד ההסכם מצד הרשויות

לאחר תקופה ממושכת בה התקיימה ועדת חקירה ובראשה הח"כ יוסי כץ (אשר דרש באופן חד משמעי לכבד את ההסכם עם המורדים) - הכריז באופן פורמלי הפרקליט הצבאי הראשי תא"ל אורי שוהם ב-2 בספטמבר 1997 על הסתייגות מההסכם באופן חד צדדי. עקב כך עתרו המורדים בעזרת סנגוריהם לבג"ץ, ובתאריך ה-29 באוקטובר 1997 דן בית המשפט בעתירה בפני הרכב השופטים: תיאודור אור, דליה דורנר ויעקב טירקל, אלו דחו את העתירה פה אחד.
בעתירה זו בלטה טענה מצד המשיבים, הטוענת כי "נציגי הרשויות רשאים לא לכבד את ההסכם (או את ההבטחה) שנחתם עם הכלואים-המורדים, גם בהנחה שמכירים בתקפם" (סעיפים 62/63 לתשובת המשיבים לבג"ץ). יש לציין כי עקרון העמידה בהסכם שנחתם מצד הרשויות התבטל (על פי הבג"ץ) על סמך הוראת סעיף 17 לחוק החוזים, התשל"ג 1973 -, הקובעת כי חוזה שנכרת עקב כפייה ניתן לביטול, ולפיכך ההסכם בטל (סעיף 30 לחוק החוזים). הנושא הועבר לטיפול גורמים אזרחיים ומדיניים ביניהם חברי הכנסת מרינה סולודקין ורומן ברונפמן שפעלו לפתרון המשבר וערבו בו את הרמטכ"ל אמנון ליפקין-שחק, שאמר לח"כ ברונפמן כי "היה לו ברור מראש שההסכם לא יקויים, וכי הוא עצמו אישר את הפרתו". - מאמציהם להקל בעונשם של המורדים עלה בתוהו.
ביקורת רבה נשמעה בדבר הפרת ההסכם, בישיבות וועדת החוץ והביטחון בכנסת ביקש ח"כ יוסי שריד מהרמטכ"ל למלא את ההתחייבות של צה"ל בהסכמו עם המורדים, גם העיתונאי דן מרגלית הביע תמיהה, וטען שההחלטה להפר את ההסכם תפגע באמינותו של צה"ל ושל הממשלה בתרחישים עתידיים.
בנוסף דנה הוועדה בעניין מוצאם של המורדים - רובם יוצאי ברית המועצות (83% מן המורדים), המשתייכים לקבוצות הפריפריאליות באוכלוסיית המתגייסים לצה"ל, שעברו את תקופת הנעורים וההתבגרות בצל ניכור ודיכוי מצד כוחות הביטחון בממשל הסובייטי בברית המועצות כמה שנים בודדות לפני המרד.
טענה מרכזית הייתה כי קיימים ליקויים ברעיון הכללי של קליטת אותו גל הגירה מברית המועצות בין השנים 1990–1993. כאשר נשאל, השיב לטענה זו הקמצ"ר דאז תא"ל גולדברום כי לשאלה אין כל קשר לנושא בו הוא מרואיין, ולא הביע עניין במוצאם של המורדים.
כחודש לאחר העתירה, נשפטו מרטין וחבריו לעוד שנתיים מאסר בפועל אשר נוספו לזמן מאסרם דאז והועברו לבתי סוהר אזרחיים. את המשך מאסרו העביר גדעון מרטין בכלא איילון.
ב-2009 התראיין לסרט "חומות של יאוש" בתוכנית עובדה עם אילנה דיין, שבו הוא מספר על המרד.
אירועי מרד האסירים היוו השראה לעלילת הסרט "הבודדים" משנת 2009 אותו ביים רנן שור.
הפקת הלקחים לאחר אירועי המרד

את דרישות המורדים לשיפור תנאי הכליאה לא כיבד הצבא באופן מיידי, אך במהלך השנים שחלפו נעשו שינויים רבים בהתאם לדרישות אלו (החלפת סוג הסיגריות, הפסקת הפעילות הספורטיבית לאחר זמן המקלחת וכו'). חל גם שינוי בגישתה של המשטרה הצבאית כלפי הכלואים, כיום קיימות תוכניות לימוד והעשרה לכלואים הנערכות על ידי חיל החינוך. גם בתכנים הנלמדים בקורס המד"כים חל שינוי יסודי, הוסקו שיטות למניעת מרד והתססה חברתית בפלוגות, נקבעה סדרת נהלים חדשה הנוגעת בענייני אזיקה ושימוש בכוח פיזי. בנוסף לכך נעשו שינויים במבנים - הכלא שופץ, התאים הורחבו, חלונות ופתחי אוורור נעשו ועוד.
מערך גחל"ת - גורמי חזרה לשירות תקין הוא מערך שהוקם כחלק ממסקנות המרד, במסגרתו פועלות מש"קיות בשירות סדיר, שמטרתן היא לאתר על פי קריטריונים ברורים וסודיים חיילים שאינם מסוגלים להתמודד עם אופי השירות הנוכחי שלהם, ולכן עורקים מן הצבא פעם אחר פעם. לאחר מכן לקיים מפגש עם החייל, להבין את נסיבותיו, ובמקרים רבים לשנות את שיבוצו (חלק מן הסמכות של המערך), ולאפשר לו שיקום מחדש בצה"ל שיעזור לו לסיים את משך השירות, ולמנוע חזרה נוספת לכלא או עריקות חוזרת.
כיום המערך רושם הצלחות רבות בקרב חיילים שטופלו, שובצו מחדש ותנאי שירותם השתפר.
לקריאה נוספת

אלק ד' אפשטיין. המרד בכלא 6 ותרבות המחאה האזרחית בחברה הישראלית המשתנה: סיבותיו והשלכותיו של מרד האסירים הגדול בתולדות צה"ל. תרבות דמוקרטית (אוניברסיטת בר-אילן 2001 – המכון הישראלי לדמוקרטיה), כרך 4–5, עמ' 13–54
עמירה שגב, הקרביים של פלוגה ג', הארץ, 11 באוגוסט 1997
הערות שוליים

↑  ב-1 באפריל 1997, בשעה שתיים בלילה, פרצו ארבעה שוטרים צבאיים את דלת דירתה של אוסנת עיניי, אשה נשואה, הכו אותה ואת אימה, לקחו אותה לכלא ארבע והשאירו אותה בחצר פלוגה 400 למשך הלילה כבולה באזיקים בקור מקפיא בעודה מדממת בטענה שערקה זמן רב מן השירות. לאחר מכן נזקקה לאשפוז רפואי. מקרה אחר של אלימות בכלא ארבע, ובו אסיר היה מחוסר הכרה (עקב דימום בראש כתוצאה מאלימות המפקדים) כ-20 שעות.

רק לאחר כ-20 שעות של חוסר הכרה לקחו אותו המד"כים לבית החולים אסף הרופא הסמוך לכלא[דרוש מקור]
↑  ניתן לראות כי השופט טירקל הסתייג במעט מהפרת ההסכם וכך נכתב בבג"ץ:

לא אכחד כי בשל המשקל הרב שיש לייחס, לדעתי, לשיקולים כאלה, דווקא בתחום היחסים מן הסוג האחרון, נטיתי מלכתחילה להחלטה שונה, המשקללת את היתרונות ואת החסרונות במאזני צדק אחרים. כמו כן חככתי בדעתי אם החלטתן של הרשויות במקרה הנדון אכן עמדה במבחני המידתיות. זעקתם של העותרים, ושל הכלואים האחרים בכלא שש, עלתה אולי השמימה, אך יש יסוד לחשש שלא עלתה לאוזני המופקדים על הכלא. לזעקה כזאת יש להטות אוזן והיה, אולי, מקום לשקול אותה גם בשלב ההחלטה על הגשת כתב האישום ועל האישומים שייכללו בו.

המשפט הרומי הכיר בהחלטה בנוסח של "Non Liquet", שהייתה הכרזה של השופט שאין הוא יכול להכריע לחובה או לזכות [..]

לדעתי, זאת גם משמעות ההחלטה לדחות את העתירה. טוב לה שתעמוד כך, מעט עמומה ומעט לא נחרצת, כאשר חתימתה אינה רק בסימן קריאה, אלא גם בסימן שאלה.
↑  על פי הפילוסוף מייקל וולצר (1970) - "סרבות ומרי אזרחי אינם מוצר בודד של מחשבתו המוסרית של היחיד, אלא הפונקציה של אופי קהילתו החברתית וכן של היחסים בינו לבין הקהילה. להבדיל מהתרבות הפוליטית בישראל, הבנויה על טשטוש ההבחנה של בין מדינה לבין חברה הנוטלת כמובנת מאליה את נכונותם של
חדר האוכל עליו השתלטו הכלואים במהלך המרד (לאחר הנטישה ב-2021)
אגף הבודדים בו העבירו המורדים זמן רב מכליאתם
מבצע חשאי

מבצעים חשאיים לרוב מתבצעים בלילה בחסות החושך
מבצע חשאי הוא שם כללי למגוון סוגי מבצעים צבאיים המתבצעים תוך הסתרת עצם התרחשותם, הסוואת זהות המבצע או שניהם גם יחד. בעוד שבעבר המונח התייחס בעיקר לפעילות סוכנים הנוכחים פיזית באזור הפעולה, מושג זה התרחב וכולל כיום גם לוחמת סייבר חשאית, לצד המבצעים הקלאסיים.
לפי מילון מחלקת ההגנה האמריקאית למונחים צבאיים, מבצע חשאי (Covert operation) הוא:
.an operation that is so planned and executed as to conceal the identity of or permit plausible denial by the sponsor
אם כי מקובל לכנות בשם מבצעים חשאיים גם מבצעים של רשויות אכיפה פנימיות במדינה, כדוגמת המשטרה, הרשות למלחמה בסמים, הרשות למניעת הלבנת הון, רשות המיסים וכו'.
עצם ביצוע המבצע אינו בהכרח הפרט ההופך אותו לחשאי, וקיימת קטגוריה נרחבת של מבצעי הטעיה, המכונים מבצעי דגל כוזב, בהם חשוב דווקא כי המבצע יתגלה, אך במטרה להפליל גורם השונה מהגורם שביצע אותו בפועל.
לפי מדינה > ארצות הברית

החוק האמריקאי קובע כי כל מבצע חשאי המנוהל על ידי ארצות הברית יונהג על ידי ה-CIA ‏ (Central Intelligence Agency), אלא אם הנשיא מאמין כי רשות אחרת תבצע את המשימה באופן עדיף, ויידע את הקונגרס על כך. המקור לסמכות ה-CIA שאובה מה-National Security Act of 1947 ‏. בנוסף, הנשיא רונלד רייגן קבע את Executive Order 12333 שכותרתה "United States Intelligence Activities" בשנת 1984, ובה הוגדרו מבצעים חשאיים כ-:
"special activities", both political and military, that the US Government could legally deny
ה-CIA הוגדר גם כסמכות היחידה לפי ה-Intelligence Authorization Act משנת 1991 ולפי Title 50 of the United States Code Section 413(e). ה-CIA חייב לקבל אישור מנשיא ארצות הברית לביצוע פעולות אלה לפי תיקון היוז-ראיין לחוק זה.
ממצאי ה-CIA עוברים ביקורת שגרתית על ידי ועדות בקרה בסנאט ובבית הנבחרים האמריקאיים As a result of this framework, the CIA "receives more oversight from the Congress than any other agency in the federal government". ב-CIA קיימת מחלקת Special Activities Division (SAD) בשירות החשאי של ה-CIA האחראי על מבצעים מיוחדים. מבצעים אלה כוללים בחובם גם השפעות פוליטיות חשאיות, ומבצעים צבאיים למחצה. ביקורת על מחלקה זו מוטלת על שר החוץ האמריקאי.
לפי מדינה > ישראל

בישראל קיימים שני גופים בלתי צבאיים, הכפופים למשרד ראש הממשלה - השב"כ והמוסד, האחראים על ביצועי מבצעים חשאיים בתחומי ישראל ומחוצה לה בהתאמה. נוסף עליהם, הממשלה יכולה להטיל גם על צה"ל לבצע פעולות חשאיות בתוך ומחוץ לשטחי ישראל, לבד או בשיתוף פעולה עם שני גופים אלה. לרוב משימות אלו בצבא מוטלות על יחידות מובחרות וסיירות.
לקריאה נוספת

יוסי מלמן ודן רביב, מלחמות הצללים: המוסד וקהילת המודיעין, הוצאת ידיעות ספרים, 2012
ניסים משעל ומיכאל בר-זוהר, "המוסד - המבצעים הגדולים", ידיעות ספרים, 2010
יוסף ארגמן, זה היה סודי ביותר, הוצאת מערכות
משה זונדר, סיירת מטכ"ל, הוצאת כתר ספרים, ירושלים, 2000
הערות שוליים

1 2 3  Executive Secrets: Covert Action and the Presidency, William J. Daugherty, University of Kentucky Press, 2004.
↑  All Necessary Means: Employing CIA operatives in a Warfighting Role Alongside Special Operations Forces, Colonel Kathryn Stone, Professor Anthony R. Williams (Project Advisor), United States Army War College (USAWC), 7 April 2003, page 7
↑  Executive Secrets: Coved the Presidency, William J. Daugherty, University of Kentucky Press, 2004, page 25.
↑  Daugherty, 2004, page 28.
↑  Daugherty, 2004, page 29.
לוחמי שייטת 13 - הקומנדו הימי של צה"ל החודר בחשאיות דרך החוף