stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דגל גליסיה
הדגל המדיני

חוק הסמלים של גליסיה מה-29 במאי 1984 קובע את הגוונים הרשמיים, היחס בין אורך לרוחב, ואת השימוש בסמלים הגליסים. הסמלים הלאומיים של גליסיה הם הדגל האזרחי, שהוא פס אלכסוני כחול על רקע לבן; סמל גליסיה; והדגל המדיני, שהוא הדגל המוטען בסמל הקהילה.
סמל גליסיה הוא למעשה סמל ממלכת גליסיה טרם יצירת הדגל המודרני במאה ה-19. הדגל המדיני נוצר בתחילת שנות השמונים של המאה העשרים, עת ביקשה האקדמיה המלכותית של גליסיה מממשלת הקהילה האוטונומית של גליסיה לנסות ולשלב את דגל ממלכת גליסיה בדגל המודרני.
הדגל המדיני הוא הדגל הרשמי של הקהילה ויש להניפו בכל האירועים הרשמיים בגליסיה וברשויות המקומיות בתוכה.
דגלים אחרים

האסטרילרה - דגל הלאומנים הגליסים.
"Nunca Máis" (לא עוד).
לאומנים רבים מן השמאל בגליסיה מוסיפים כוכב אדום לדגל גליסיה כדי להראות את תמיכתם בסוציאליזם או בקומוניזם. דגל זה נוצר במהלך שנות השבעים בהשראת דגל יוגוסלביה והוא אומץ כסמל הרשמי של המפלגה הלאומית הגליסית.
בעקבות דליפת הנפט מהמכלית פרסטיז' ליד חופי גליסיה ב-2002, מפגינים גליסים השתמשו בדגל גליסיה צבוע בשחור עם המשפט "Nunca Máis" (לא עוד בגליסית). דגל זה הפך מיד לאחר מכן לפופולרי מאוד בקרב תומכי איכות הסביבה בגליסיה.
דוד שיפמן

דוד שיפמן (14 באפריל 1923 – 18 באוקטובר 1982) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כסגן ראש עיריית תל אביב, חבר הכנסת מטעם הליכוד וכסגן שר התחבורה.
ביוגרפיה

נולד בשנת 1923 בוורשה בירת פולין ועלה ארצה ב-1924. משפחתו השתקעה בכפר חסידים, בה למד בישיבה והיה פעיל בתנועת בני עקיבא. בפעילותו התנועתית היה בין מקימי הישיבה בכפר הרא"ה. לאחר מכן התגייס לצה"ל ושירת כקצין במשטרה צבאית. לאחר שחרורו, בדרגת רב-סרן, למד בסמינר למורים בירושלים.
בשנים 1968–1974 היה מנכ"ל חברה לאספקת ציוד לבתי מלון. לאורך השנים עסק גם בפעילות ציבורית - מקצועית, בהיותו מזכ"ל התאחדות הסוחרים בישראל (1957-1972). כן הצטרף לשורות המפלגה הליברלית, בה נבחר לכהן כיו"ר מרכז המפלגה, והתמודד מטעמה למועצת העיר תל אביב-יפו.
שיפמן כיהן במועצת העיר משנת 1965 וכסגן ראש העיר שלמה להט משנת 1974. בהנהלת העירייה קיבל לאחריותו את אגף התנועה ומנהל ההנדסה. בתפקידים אלו כיהן עד היבחרו לכנסת. במקביל להם מילא תפקידים ציבוריים, ביניהם יו"ר חברת החשמל ויו"ר חברת נתיבי איילון.
בשנת 1981 נבחר מטעם הליכוד לכנסת העשירית ומונה לסגן שר במשרד התחבורה, תחת השר חיים קורפו. כעבור כשנה נפטר. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
תחנת הכוח "אורות רבין" נקראה בתחילה "מאור דוד" על שמו.
על שמו נקראו גשר הסמוך לתחנת הרכבת תל אביב - מרכז ובית ספר תיכון בטירת כרמל.
בתו, סמדר לבל, כיהנה כחברת מועצת העיר הרצליה. בתו השנייה, ליאורה פרנקל (שיפמן), היא שופטת בדימוס בבית משפט השלום ברמלה.
הערות שוליים

↑  דוד שיפמן באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009841766005171  VIAF: 3857162481011337680001   WorldCat (עם VIAF): 3857162481011337680001 
ערך זה הוא קצרמרבנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לוחית זיכרון בגשר דוד שיפמן, ליד תחנת הרכבת תל אביב - מרכז
גביע האתגר הסקוטי

| --- | --- |

 ענף:  כדורגל
 תאריך ייסוד:  1990
 ארגון מפעיל:  SPFL
 מספר מתמודדים:  32
 מדינות משתתפות:  סקוטלנד סקוטלנד
 זוכה:  דנדי יונייטד (זכייה 1)
 הכי הרבה זכיות:  פלקירק (4 זכיות)
 http://petrofactrainingcup.com/
 
גביע האתגר הסקוטי (או בשם המלא גביע האתגר הסקוטי של ליגת הכדורגל המקצוענית הסקוטית, באנגלית: Scottish Professional Football League Challenge Cup; בשל חסות נקראת גם גביע איירן ברו - Irn Bru Cup) הוא תחרות נוק-אאוט, התחרות מנוהלת על ידי ליגת הכדורגל הסקוטית המקצועית (SPFL).
בתחרות משתתפים 56 מועדונים, נכון לעונת 2017/2018. בתחילה התחרות יועדה לקבוצות מהצ'מפיונשיפ הסקוטי, מהליגה הסקוטית הראשונה ומהליגה הסקוטית השנייה. בעונת 2016/17 הצטרפו אליהן  הקבוצות על גיל 20 של מועדוני ליגת העל הסקוטית, אלופת ליגת היילנד, אלופת ליגת השפלה וכן לראשונה קבוצות מחוץ לסקוטלנד - אלופת ליגת העל של צפון אירלנד ואלופת ליגת העל הוולשית. החל מעונת 2017/18 הצטרפו לטורניר שתי קבוצות מליגת העל האירית בכדורגל.
התחרות התקיימה לראשונה בעונת 1990/1991, כדי לחגוג את יום השנה ה -100 של ההיווצרות של ליגת הכדורגל הסקוטית. זה היה אמור להיות תחרות חד פעמי אך היא המשיכה בשל הפופולריות שלה. הזוכה הראשונה של הטורניר הייתה דנדי שנצחה את אייר יונייטד. הזוכה הנוכחית היא דנדי יונייטד שניצחה 1-2 בגמר את סנט מירן. הניצחון בגמר עם ההפרש הכי גבוה בהיסטוריה של הטורניר היה בגמר 2016, שבו הביסה גלאזגו ריינג'רס את פטרהיד 0-4, ביחד עם הניצחון בגמר 2015 שגם הוא נגמר ב-0-4.
פורמט

התחרות היא טורניר נוק-אאוט שמשחקים בה 32 מועדונים. אין משחק גומלין, כך שכל המשחקים שהסתיימו בתיקו לאחר 90 דקות הם יוכרעו על ידי תוספת זמן או בעיטות עונשין. הסיבוב הראשון של המשחקים מתחיל בתחילת עונת הכדורגל הסקוטי, בשבוע שלפני תחילת עונת ה-SPFL. בעונת 2012/2013, הסיבוב הראשון והשני היו מחולקים לשלושה אזורים גאוגרפיים - צפון / מזרח ודרום / מערב - עם 16 מועדונים בכל אזור, משבצים את המועדונים באקראי והמועדון הראשון משחק בבית. המנצחת עולה לסיבוב הבא והמפסידה מודחת מהטורניר. לאחר הסיבוב השני שמונת המועדונים שנותרו, ארבעה מכל אזור, יכולים לשחק מועדון מאזור אחר נגד מועדון מאזור אחר.
היסטוריה

התחרות נוצרה בעונת 1990/1991 כדי לחגוג את יום השנה ה-100 לליגת הכדורגל הסקוטית שנוסדה בשנת 1890. התחרות נועדה להיות לעונה אחת בלבד, אך המשיכו אותה בשל הפופולריות שלה. זו באה לידי ביטוי במספרי צופים גבוהים במשחקים בסיבובים המאוחרים של הטורניר כולל קיבולת קהל מלא של 11,506 בגמר הראשון שהיה באצטדיון פיר פארק. התחרות נערכה בחסות החברה המסחרית DIY B & Q ושם B & Q מאה שנה בגביע בשנה הראשונה והמשיך כB & Q הגביע לארבע עונות לאחר מכן. התחרות נוהלה במשך שלוש עונות ללא חסות עקב שהליגה כיסתה את עלויות הטורניר והפרס, אבל זה היה בלתי נסבל וגרם שביטלו אותה לעונה אחת ב-1998/1999, לפני שהטורניר הוקם מחדש בשנת 1999 עם ספונסר חדש. למרות שזה לא פופולרי כמו תחרויות אחרות כמו הגביע הסקוטי, אבל הוא מספק למועדונים קטנים יותר עם הזדמנות גדולה יותר של זכייה בגביע בשל העדר מועדונים מהשורה הראשונה מהטורניר. כאשר סטנהאוזמיואיר זכה בגמר בשנת 1996 שנחשב להישג הגדול ביותר של המועדון בהיסטוריה מאז שהוא נוסד. כמות הצופים במשחקים בסיבובים המוקדמים של הטורניר הם לא שונים בהרבה מכמות הצופים במשחק בית ממוצע בתחרות ליגה, אבל שהתחרות מגיעה לשלבים האחרונים הם בדרך כלל יותר. שיא הצופים במשחקים (חוץ מהגמר) זה 1,575 במשחק חצי הגמר של אנאן אתלטיק נגד פלקירק בשנת 2011.
מספר המתחרים השתנה ביחס למספר המועדונים עם חברות בליגות הכדורגל הסקוטיות. הטורניר הראשון בהשתתפות 28 המועדונים בליגה הראשונה והשנייה אשר הוקטנו ל-26 עד שנת 1994, כאשר הליגה הורחבה ואורגנה מחדש לשלוש חטיבות הגדלת מספר המועדונים ל-30. בתחרות 2010/2011 שני המועדונים שדורגו במקומות הגבוהים ביותר בליגת הכדורגל היילנד עם רישיון מועדון מההתאחדות הכדורגל הסקוטית הוזמנו להתחרות בתחרות, על מנת להביא את מספר המתחרים ל-32. לפני השינוי בשנת 2010, כמה מועדונים הודחו מהטורניר בהגרלה בסיבוב הראשון כדי לאזן את מספר המועדונים. גביע האתגר המשיך בחסות ה-SPFL אחרי שליגת הכדורגל הסקוטית התמזגה עם הפרמייר ליג הסקוטי בשנת 2013. אחד השינויים בשלב זה היה ששני המקומות המוזמנים פוצלו, מקום אחד למקום הראשון בליגת היילנד (עם רישיון מועדון מההתאחדות) ומקום אחד הולך לזוכה בסיבוב בין מועדונים מליגת מזרח סקוטלנד וליגת דרום סקוטלנד. זה היה פשוט יותר בעונה 2014/2015, עם שני מקומות נוספים: אלופת ליגת היילנד ואלופת ליגת השפלה.
אצטדיונים

בסיבובים שלפני הגמר, הקבוצה המוגרלת ראשונה בכל זוג היא הקבוצה "המארחת" (שבמגרשה הביתי יתקיים המשחק). את המקום ניתן להעביר לזה של קבוצת החוץ או לשנות למקום נייטרלי מטעמי ביטחון כזה שמסוגל לארח מועדון עם הרבה אוהדים או להיות זמין מהמקום.
אצטדיונים > אצטדיוני הגמר

משחק הגמר של הטורניר משוחק באצטדיון נייטרלי, בדרך כלל שהוא קרוב גאוגרפית או במרחק שווה למקום שבו המועדונים מבוססים. שמונה מקומות שונים אירחו את הגמר, אצטדיון פיר פארק היה הראשון שאירח את הגמר בשנת 1991, ומאז ארח שלושה משחקי גמר נוספים, האחרון בשנת 1998. מקומות אחרים שארחו את הגמר יותר מפעם אחת הם: אצטדיון מקדיארמיד פארק, אצטדיון ברודוו'ד, אצטדיון אקסלסיאור ואצטדיון אלמונדבל.
זוכים וסגנים

21 מועדונים הגיעו לגמר, מהם 14 שזכו בתחרות. הזוכים הראשונים היו דנדי בשנת 1991. המועדון מצליח ביותר הוא פלקירק עם ארבע זכיות מארבע הופעות בגמר. רוס קאונטי, המילטון אקדמיקל וקווין אוף דה סאות' שהגיעו גם הם ארבע פעמים לגמר אבל עם פחות הצלחה. שלושה מועדונים הגיעו לגמר בעונות רצופות, אייר יונייטד עשתה זאת בשנתיים הראשונות של הטורניר אך הפסידה בשניהם. המועדונים היחידים שהגנו על התואר שלהם הם: המילטון אקדמיקל ואיירדרי יונייטד, זה אפשרי עבור הזוכה בטורניר להיות מסוגל להגן על התואר שלו. אם מועדון עלה מהצ'מפיונשיפ הסקוטי (הליגה השנייה) באותה עונה לפרמיירשיפ הסקוטי (הליגה הראשונה), המועדון הופך זכאי להתחרות בטורניר. זה קרה לפלקירק פעמיים, אינברנס וסנט מירן.
רוב הזוכים והסגנים היו מהליגה השנייה, בעוד שרק ארבעה מועדונים זכו בתחרות מתחת לליגה השנייה. סטנהאוזמיואיר הפכה לקבוצה הראשונה שעשתה זאת בשנת 1996, ואחריה סטראנרייר שנה מאוחר יותר בשנת 1997 ואלואה אתלטיק בשנת 2000. המועדון האחרון שזכה בתחרות שהיה מתחת הליגה השנייה היה קווין אוף דה סאות', בשנת 2013. כל הזוכים והסגנים שהיו מתחת לליגה השנייה היו מהליגה השלישית.
דוד שור

| --- | --- |

 לידה:  1867 סימפרופול, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1 ביוני 1942 (בגיל 75 בערך) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 מוקד פעילות:  פלשתינה (א"י), האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 תקופת הפעילות:  מ-1889 
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון של מוסקבה 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 
שור (בימין), לפני 1917
דוד שוֹר (Schorr; ברוסית: Давид Соломонович Шор, דוד סולומונוביץ שוֹר;‏ 15 בינואר 1867 – 1 ביוני 1942) היה פסנתרן, מלחין ומחנך מוזיקלי ברוסיה ובארץ ישראל.
קורות חיים

שור נולד בסימפרופול שבחצי האי קרים, בדרום האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), לדינה ולשלמה, מורה ופעיל ציבור. בגיל עשר החל את לימודיו בקונסרבטוריון בסנקט פטרבורג ואחר כך בקונסרבטוריון במוסקבה. הואיל ובאותה תקופה קבלת משרה אקדמית במורה למוזיקה ברוסיה דרשה המרת דת לנצרות, נתקל בקשיים במציאת עבודה.
בשנת 1892 יסד את "השלישייה המוסקבאית", שבה ניגן לצד קריין (כנור) וארליך (צ'לו). שלישייה פעלה במשך 25 שנים וזכתה להצלחה רבה ברוסיה ומחוצה לה. אלכסנדר גולדנווייזר החליף את שור בשנת 1907.
בשנת 1912 יסד מכון לחינוך מוזיקלי על שם בטהובן במוסקבה, שפעל עד למהפכה הקומוניסטית. הוא היה פעיל ב"חברת מפיצי השכלה" היהודית ברוסיה וארגן במסגרתה קונצרטים.
בשנת 1907 ביקר לראשונה בארץ ישראל וערך קונצרט בירושלים ולאחר חזרתו יסד ברוסיה ועד לתמיכה בחינוך מוזיקלי בארץ. לאחר מהפכת אוקטובר (1917) בוטלו הגבלות אשר מנעו מיהודים לכהן במשרות הוראה בכירות, ושור מונה לפרופסור בקונסרבטוריון הממשלתי.
בשנת 1925 ביקר בשנית בארץ, ובשנת 1927 עלה ארצה. בשנת 1927 ייסד וניהל את "המוסד להפצת המוזיקה בעם", שבמסגרתו הועברו קורסים למדריכי המקהלות.
בין השנים 1929–1935 לימד והרצה במסגרת האוניברסיטה העברית ברחבי הארץ. לאחר עלייתו ארצה נבחר ליושב ראש "אגודת אמנים ומורים למוזיקה" ונשאר בתפקיד עד מותו.
משנת 1935 שימש כמפקח לתחום החנוך המוזיקלי בגני הילדים של תל אביב, שם היה מוכר כ"סבא שור", וכן ניהל את הקונצרטים לציבור הפועלים בבית ברנר.
בשנת 1936 ייסד מכון להשכלה וחינוך מוזיקליים אשר נוהל בהמשך על ידי בנו, פרופ' יהושע שור (1891–1974 מוזיקאי ומחנך אף הוא), בתל אביב, חולון ובת-ים.
בין תלמידיו היו שולמית שפיר, טובה בורודיצקי, עמנואל עמירן ואסתר כ"ץ.
היה נשוי לרחל לבית מילר ואב לשלושה: מרים, אוגניה ופרופ' יהושע שור.
נפטר בתל אביב ב-1 ביוני 1942, בגיל 75, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
הערות שוליים

↑  לוית פרופ' ד. שור (עם ציור מאת אריה נבון), דבר, 2 ביוני 1942.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307799305171  GND: 124343414  ISNI: 0000 0001 1053 8208  LCCN: no2002055972  RERO: 02-A009524056  SUDOC: 243889976  VIAF: 35387020   WorldCat (עם VIAF): 35387020 
קברו של דוד שור בבית הקברות טרומפלדור
דוד שור ואריה רפאלי (צנציפר) בבית הבראה "החלמה" ברמת גן, 11.8.39
דז'בוג

| --- | --- |

 תפקיד:  אל השמש, הפריון והאור
 תרבות:  המיתולוגיה הסלאבית
 אלים מקבילים:  אפולו, רע, הליוס
 אב:  ככל הנראה בנו של סווארוג
 
דז'בוג הוא אל השמש, הפריון והאור במיתולוגיה הסלאבית. הוא אחד מהאלים המרכזיים בעיני הסלאבים המזרחיים. ייתכן כי שמו הנוסף הוא סווארוזיץ'.
בתחילת יולי 2011 בעיר גולאיה פריסטאן שבאוקראינה הותקן פסל של דז'בוג. ימים ספורים לאחר מחאות הכמורה האורתודוקסית, נהרסה האנדרטה.
לקריאה נוספת

Dixon-Kennedy, Mike (1998). Encyclopedia of Russian and Slavic Myth and Legend. Santa Barbara, California: ABC-CLIO. pp. 44, 304. ISBN 9781576070635.
דאבל הזהב (סרט)

| --- | --- |

 מדינה:  רוסיה, ארמניה 
 חברת הפקה:  AP Cinema
 הקרנת בכורה:  2021 
 שפת הסרט:  רוסית 
 סוגה:  סרט ספורט 
 
דאבל הזהב (רוסית: Золотой дубль) הוא סרט עלילתי באורך מלא, דרמת ספורט, שמהווה קופרודוקציה בין ארמניה לרוסיה המוקדשת לקבוצת אררט ולזכייתה ב-10 באוקטובר 1973 תחת ניקיטה סימוניאן באליפות ברית המועצות ובגביע ברית המועצות בכדורגל.
רקע

בשנת 1973 - נבנות תחנות כוח גרעיניות בברית המועצות, המחשבים הראשונים נוצרים, המדינה חיה חיים סוערים ופעילים וכדורגל הוא פורקן לאנשים - מעובד פשוט ומהנדס ועד מנהיגי המפלגה.
אליפות ברית המועצות בכדורגל מלאה בתשוקות על המגרש וביציעים, משחקים של מנהיגים ואפילו הגרלות מחתרת. בארמניה יש תנופת כדורגל אמיתית - קבוצת הכדורגל של ירוואן "אררט", בהדרכ ניקיטה סימוניאן, מכוונת לזכייה באליפות ובגביע ברית המועצות. אולם הדרך למטרה השאפתנית אינה קלה, מכיוון ש"אררט" מתעמת עם דינמו קייב האימתנית, שנתמכה באופן אישי על ידי ראש הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית באוקראינה.
עלילה

הסרט מתמקד במשחק הגמר של גביע ברית המועצות, שהתקיים ב-10 באוקטובר 1973 בלוז'ניקי וזכור בזכות הדרמה המדהימה שלו והפך לאחד הגמרים הדרמטיים בתולדות הכדורגל הסובייטי. הניצחון של אררט גרם לתהודה עצומה בזמנו והפך לפרק מסקרן בתולדות הספורט הסובייטי - לראשונה קבוצה ארמנית זכתה בתואר, לאחר שהצליחה להביס את הפייבוריטית הבלתי מעורערת של אותן שנים, דינמו קייב. הסרט, המבוסס על אירועים אמיתיים, טבול באווירה של שנות ה-70, עוקב אחר המאבק הבלתי מתפשר במגרשי הכדורגל, על הצד האפל של הספורט הסובייטי ומגולל כיצד דמות ספורטיבית אמיתית, מיומנות אמיתית ורוח צוות יכולים להביס מערכת מפלגתית-מנוהלת רבת עוצמה עם משאבים בלתי מוגבלים.
הערות שוליים

↑  www.panarmenian.net. "Золотой дубль: В 2020 году начнутся съемки фильма о легендарном армянском ФК Арарат". www.panarmenian.net. נבדק ב-2019-12-14.
↑  radiovan.fm. "Наконец-то у нас будет кино о легендарной победе "Арарата" в финале кубка СССР!!!Наконец-то у нас будет кино о легендарной победе "Арарата" в финале кубка СССР!!!". radiovan.fm. נבדק ב-2019-12-11.
דואתלון

דואתלון הוא תחרות ספורטיבית המשלבת ריצה ורכיבה על אופניים. התחרות מחולקת לשלושה שלבים – שלב ריצה ראשון, שלב רכיבה על אופניים ושלב הריצה השני, שמרחקה הוא מחצית מהריצה הראשונה. בישראל מתקיימים מספר דואתלונים, ובהם דואתלון אגם החולה, דואתלון פתח תקווה (חודש מרץ) ודואתלון ניצנה.
רכיבה על אופניים

שלא כמו במרוצי אופניים, בהרבה תחרויות דואתלון אסורה עדיין ההיצמדות לרוכב ("דראפטינג". איסור זה לא קיים במשחקים האולימפיים ובתחרויות המאורגנות על ידי ה־ITU). כתוצאה מכך רמת הקושי של הרכיבה בדואתלון גבוהה יותר – בדומה לתחרויות אופנים שהן מרוץ נגד השעון. בעת רכיבה בטריאתלון יעדיפו טריאתלטים רבים סיבוב מהיר יותר של הדוושות ושימוש בהילוכים נמוכים בהשוואה למקובל במרוצי אופנים, וזאת כדי להפחית את העומס על שרירי הרגלים הפעילים בריצה.
ריצה

שרירי הגוף עייפים מאוד עוד בטרם תחילת הריצה השנייה. ההשפעה של עייפות זו, יחד עם שינוי צורת התנועה של הגוף מהתנועה המונוטונית של רכיבה לריצה, חזקה מאוד ומתוארת לפעמים על ידי דואתלטים כיוצרת הרגשה של מעין "ריצת חלום" – תחושה שהרגלים נעות אך הגוף אינו מתקדם. תחושה זו עוברת לאחר כמה מאות מטרים של ריצה, כאשר הגוף מתרגל לתנועת הריצה. לשלב הראשון של הריצה מתווסף לפיכך גם קושי נפשי. כדי להתגבר עליו כוללים הדואתלטים באימוניהם תרגולים של מעבר זה.
ראו גם

טריאתלון
דאדלי שארפ

דאדלי קרופורד שארפ (באנגלית: Dudley Crawford Sharp;‏ 16 במרץ 1905 - 17 במאי 1987) היה מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית בממשלו של הנשיא דווייט אייזנהאואר מדצמבר 1959 ועד ינואר 1961.
ביוגרפיה

דאדלי שארפ נולד ביוסטון, טקסס. הוא היה בנו של איש תעשיית הנפט, וולטר בנונה שארפ. ב-1928 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון והצטרף לחברת התעשייה הכבדה מיוסטון, שייצרה בעיקר ציוד לתעשיית הנפט, Mission Manufacturing Company, בה הוא שימש בתפקידים רבים. בין השנים 1942–1945 הוא שירת בצי ארצות הברית.
ב-1955 מונה שארפ כעוזר מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית לענייני אספקה. באוגוסט 1959 הוא מונה כתת-מזכיר חיל האוויר וב-11 בדצמבר אותה שנה הוא מונה כמזכיר חיל האוויר, תפקידו בו הוא כיהן עד תום כהונתו של הנשיא אייזנהאואר בינואר 1961.
שארפ היה חבר ילדות של חלוץ התעופה הווארד יוז. השניים הכירו על רקע השותפות העסקית של אבותיהם ב"חברת הכלים שארפ-יוז" מיוסטון. הוא היה נשוי לטינה קליבלנד מיוסטון.
דאדלי שארפ נפטר ביוסטון ב-17 במאי 1987, בגיל 82.
דברה סו

| --- | --- |

 לידה:  6 בספטמבר 1990 (בת 34) 
 ענף מדעי:  מדעי המוח, נטייה מינית, מיניות האדם, מגדר, פרשן 
 מקום מגורים:  טורונטו 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת יורק  אוניברסיטת ברמינגהאם  אוניברסיטת ריירסון 
 www.drdebrasoh.com
 
דברה סו (באנגלית: Debra Soh; נולדה ב-6 בספטמבר 1990) היא בעלת טור, סופרת וחוקרת מין קנדית.
חינוך ומחקר

סו היא בעלת דוקטורט במדעי המוח מאוניברסיטת יורק בטורונטו. עבודת הדוקטורט שלה הייתה בנושא Functional and Structural Neuroimaging of Paraphilic Hypersexuality in Men. במהלך לימודיה לתואר שני, קיבלה סו את פרס מייקל סמית' למחקר זר מטעם המועצה לחקר מדעי החברה והרוח של קנדה וממלגת פרובסט לדיסרטציה של יורק.
בעודה באוניברסיטת יורק, היא חקרה פרפיליה. המחקר שלה מצביע על כך שפרפיליה, מקורה במצבים נוירולוגיים ולא בהתנהגויות נלמדות. מאמר בקוסמופוליטן משנת 2016 הדגיש כמה מהממצאים של סו וההשלכות שלהם לקביעה אילו גברים עלולים לבצע אונס. מאמר משנת 2015 שכתבה עבור Salon.com תיאר כיצד חקרה פדופיל בשם ג'ייקוב שהגיע למשרדה לאחר שנעצר על פיתוי של מי שחשב שהוא קטין בן 10 אך למעשה היה שוטר סמוי. במאמר הומלץ על "Prevention Project Dunkelfeld" הגרמני כפתרון. בנוסף במאמר ניתנה אהדה לטוד ניקרסון, שכתב שני מאמרים לאותו מגזין על חוויותיו כפדופיל שלא ביצע עבירה כנגד קטינים, וקבע "תגובת הנגד שעמה התמודד טוד ניקרסון כשכתב בפומבי על מאבקו האישי בפדופיליה היא תזכורת לכך שיש לנו, כחברה, דרך ארוכה להתמודד עם נושא טעון רגש זה. אבל הגישה הנוכחית שלנו לא עובדת."
קריירה

סו כתבה מאמרים עבור מגזינים שונים כגון: Quillette, The Globe and Mail, ניו יורק, פלייבוי, לוס אנג'לס טיימס, ו- The Wall Street Journal. היא החלה להנחות את הפודקאסט Wrongspeak של Quillette עם ג'ונתן קיי במאי 2018. באביב 2021, העלתה לאוויר את הפודקאסט "The Dr. Debra Soh".  סו מתארת את עצמה כפמיניסטית לשעבר שהתפכחה.
במאמר מערכת משנת 2015, מתחה ביקורת על השכיחות של מעברים מגדריים בילדות, ויעצה להורים ולרופאים להמתין "עד שילד יגיע לבשלות קוגניטיבית". המאמר של סו, התייחס להיבטים מגדריים נון-קונפורמיסטים של ילדותה שלה, וטען כי "מעבר חברתי חזרה למגדר המקורי של האדם יכול להיות חוויה קשה מבחינה רגשית". הפרשן הפוליטי דייוויד פרנץ' אמר שהמאמר של סו הוא "בלשון המעטה". סו כתבה גם בגנות חוקים נגד טיפול בהמרה הכוללים גם נטייה מינית וגם זהות מגדרית, באומרה שחוקים כאלה מערבבים בין השניים ומונעים ייעוץ טיפולי לגיטימי לאנשים עם דיספוריה מגדרית.
סו התנגדה להחלטה משנת 2015 לסגור את המרפאה לזהות מגדרית של טורונטו.  הרופא הראשי של המרפאה, קנת צוקר, סיפק תמיכה מטופלים שטרם עברו את גיל ההתבגרות. הפסיכיאטר ג'ק טורבן מתח ביקורת על סו, וקבע כי מרשמים להורמונים נקבעים במהלך ההתבגרות על פי הנחיות האגודה האנדוקרינית, והוסיף כי "כפי שסו מציינת במאמרה, הזהות המגדרית קבועה בשלב זה". בשנה שלאחר מכן, סו כתבה מאמר מערכת שמתח ביקורת על חדשות CBC על ביטול שידורו של סרט תיעודי בריטי בהשתתפותו של צוקר.
בשנת 2016, סו בילתה סוף שבוע בתיעוד הפנדום הפרוותי על מנת להפריך מיתוסים על כך שתת-התרבות הזו היא בעיקרה מינית. בשנה שלאחר מכן היא הגנה בפומבי על המכתב שכתב עובד גוגל ג'יימס דאמור שפוטר.
בשנת 2018, סו תוארה כחברה ב"רשת האפלה האינטלקטואלית" על ידי עורך מדור הדעות של הניו יורק טיימס, בארי וייס.
סו עזבה את הפודקאסט Wrongspeak בסוף שנת 2018.
באפריל 2019, סו תמכה בתביעה המשפטית של תושב נובה סקוטיה, לורן גראבהר (באנגלית: '''Grabher'''), נגד רשם כלי הרכב הקנדי. התביעה הוגשה להשבת לוחית רישוי הנושאת את שם משפחתו של גראבהר, שהדמיון שלו לביטוי "תפוס אותה" הפך למושא תלונה. סו העידה כי לוחית הרישוי לא תעודד אף אדם רגיל לבצע מעשה אלים וחשבה שהממשלה "מגזימה".
ב-4 באוגוסט 2020 פרסמה סו את ספרה הראשון, The End of Gender: Debunking the Myths about Sex and Identity in Our Society.
חיים אישיים

סו היא ממוצא מלזי-סיני.
גריגור טאטבצי

| --- | --- |

 לידה:  1346 בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה, ממלכת ארמניה העתיקה 
 פטירה:  27 בדצמבר 1409 (בגיל 63 בערך) Tatev monastery, ארמניה 
 מקום לימודים:  Tatev monastery 
 grigortatevatsi.am
 
גריגור טאטֵבָצי (שם חילוני: חוּט'לוּשָׁה, 1346 - 27 בדצמבר 1409 מנזר טאטב, טאטב, ארמניה), כומר הכנסייה האפוסטולית הארמנית.
ביוגרפיה

טאטבצי נולד במחוז ואיוטס דזור, ארמניה. בגיל 7, הוריו של שולחו אותו ללמוד. מאוחר יותר, הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת טטב, בהיותו תלמידו של הכומר הקדוש חוהן וורוטנצי.
בשנת 1371 עלה טאטבצי לרגל לירושלים עם מורו וקיבל שם דרגת כומר פרישות, ובדרך חזרה למנזר שלהם, במחוז דרנג'יאץ הוסמך לכומר ווורוטנצי.
פעילות

בשנת 1388, לאחר מותו של מורו, הפך טאטבצי למנהיג של אותו מנזר. בתפקידו, לימד פילוסופיה, תאולוגיה, דקדוק, מוזיקולוגיה וקורסים נוספים.
לאחר שהתיישב בטאטב בשנת 1390, אסף טאטוואצי סביבו תלמידים רבים שהגיעו ללמוד כאן מסיוניק ומחלקים אחרים של ארמניה והמשיך בפעילותו החינוכית. במהלך מנהיגותו הגיע בית הספר של טאטב, שהפך לאוניברסיטה, לשיא שגשוגו, והפך למרכז של מדע, תרבות, אמנות וחיי רוח.
טאטבצי לימד מספר דמויות בולטות של התרבות הארמנית של המאה ה-15 : טובמה מצופצי, ארקל סיונצי ואחרים. יותר מ-300 תלמידי טאטוואצי מילאו תפקיד משמעותי בחיים הרוחניים-כנסייתיים, המדעיים, התרבותיים והציבוריים הארמנים. במקביל, הוא עסק בנושאים לאומיים-כנסייתיים, נלחם נגד מטיפים קתולים, יחידות, הגן על עצמאותה של הכנסייה הארמנית.
הוא כונה "הפטריארך של הדוקטרינה", ואף כ"מאיר השני", בהשוואה לגרגוריוס המאיר, מייסד הכנסייה האפוסטולית הארמנית. לטטוואצי יש תרומה שאין לה תחליף להפצת התרבות הארמנית, להארה ולהחדרת החשיבה האירופית לחוגי האינטלקטואלים הארמנים.
טאטוואצי היה גם צייר ומוזיקאי מיניאטורי. נשמרה בשורה שנכתבה בשנת 1297 (Matenadaran, כתב יד 7482), אשר אוירה על ידי טאטוואצי בשנת 1378.
טאטוואצי חי חיים קפדניים, תמיד לבש בגדים שעירים ופרגוטי.
יצירה

טאטוואצי כתב פירושים, דרשות, וידויים, יצירות תאולוגיות ופילוסופיות יקרות ערך. באותן יצירות נדונו השקפותיו הפדגוגיות של המחבר, בעיות קוגניציה וידע.
יצירה > תאולוגי

החשובות ביותר הן היצירות האנציקלופדיות "ספר השאלות" ו"ווסקפוריק", שבהן לא רק מידע הקשור למדע התקופה ולבעיות החיים המגוונות ביותר, אלא גם ההישגים בני מאות השנים של המחשבה הדתית הארמנית. מספר בעיות מוזיקליות, פולחניות, תאורטיות ואסתטיות נדונות ב"ספר השאלות". בין היתר, כתב הוא פירושים ליצירותיהם של אריסטו והלוגיקן דוד הבלתי מנוצח.
יצירה > ספרי דרשות

גם ספרו "הטפה" ייחודי מסוגו, עם כרכים "חורף" ו"קיץ". הוא יצר ספר לימוד של הטפה, שם הודגש התפקיד של הרטוריקה בדרשות.. טאטוואצי בפילוסופיה הגן על עקרון האמת של ההכרה במהויות אלוהיות כפולות ובטבע, תחם את תחומי האמונה והמדע, התאולוגיה והפילוסופיה.
לדבריו, ארבעת היסודות הם נצחיים.
הוא ראה בתנועות המתפצלות מהכנסייה ובחמדנות של המעמדות השליטים את הסיבה העיקרית להפרת ההרמוניה החברתית. אליבא דטאטבצי, למלך או לנסיך אין זכות ואינם יכולים לפתור סוגיות בעלות משמעות לאומית ללא הסכמה כללית של רוב העם.
ידע והמעלות הטובות אינם מולדים, אלא נרכשים, ותפיסה חושית בריאה היא הבסיס להכרה, שעליה נשענת התבונה. בשל כך, הטיל טאטבצי על המורה תפקיד חשוב בחינוך ובגידול הילד, שהיה צריך להיות מסור ובעל התנהגות ללא דופי. הוא האשים את השרים בהרס המדינה הארמנית, שלא הצליחו לפתור את הבעיות הלאומיות בשל אנוכיותם.
משנתו הכלכלית

טאטבצי, בהיותו הוגה תקופת הכלכלה הטבעית, דן בסוגיות של ארגון כלכלי, קודם כל, מנקודת המבט של יצירת ערך צרכני של מוצרים, תוך התחשבות בהם כדרך לספק את הצרכים של אנשים.
טאטוואצי הבחין בין שתי קבוצות בין צרכים חומריים וסחורות:
טובין חיוניים, העונים על דרישות ראשוניות, אם הם נוכחים, אדם יחיה, ואם הם לא נוכחים, אדם ימות;
טובין שאינם חיוניים לאדם, חפצי קישוט ויופי, כגון כסף וזהב, הזרים לצרכיו הטבעיים של האדם, שכן הם אינם מזון, משקה, ואינם כסות.
למרות שהוא מכיר בעובדה שהם אינם נחוצים, טאטבצי מעריך את חשיבותם של זהב וכסף בכך שהם מספקים את דרישות האנשים לקישוט והגינות.
בעבודותיו יצר טאטבצי הוראה מוצקה על עבודה ומאפייניה, חלוקת עבודה חברתית וסיווג ענפי ייצור, ארגון הייצור החברתי. ראשית, טאטבצי התייחס לעבודה כתנאי לחיים ולפעילות של האדם. טאטבצי ראה בעבודה את הברכה הגדולה ביותר של האדם, המבדילה את האדם מעולם החי.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Հայ ժողովրդի նշանավոր գործիչներ
↑  Մանկական քրիստոնեական հանրագիտարան, Երևան, «Արեգ», 1998։
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007404354505171  PLWABN: 9810623980705606  BnF: cb16132972m (data)  GND: 120789477  ICCU: UBOV499545  ISNI: 0000 0000 7142 643X  LCCN: n87861752  NTA: 128407719  SUDOC: 147458846  VIAF: 27910603   WorldCat (עם VIAF): 27910603
גינאה הספרדית

גינאה הספרדית (בספרדית: Guinea Española) הייתה קבוצה של טריטוריות יבשתיות ואיים שנשלטו על ידי ספרד משנת 1778 במפרץ גינאה ובמפרץ בוני שבמרכז אפריקה. היא קיבלה עצמאות בשנת 1968 כגינאה המשוונית.