stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מעבדה רפואית
מעבדות רפואיות בישראל > אילמ"ר – האיגוד הישראלי למדעי המעבדה הרפואית

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא: כתיבה פחות שיווקית ויותר אנציקלופדית.
אילמ"ר - האיגוד הישראלי למדעי המעבדה הרפואית,היא עמותה מדעית מקצועית המאגדת בתוכה אקדמאים העוסקים במדעי המעבדה הרפואית.
אילמ"ר הוא חבר מן המניין בארגון הבין-לאומי לביוכימיה קלינית ורפואה מעבדתית IFCC ובארגון האירופאי EFLM. האיגוד הוא הרחבה של החברה הישראלית לביוכימיה קלינית (חיב"ק), שנכללו בה מקצועות המעבדה המטולוגיה, ומיקרוביולוגיה. האיגוד פועל בתחום המקצועי-מדעי בלבד, ולא בענייני עובדים ושכר.
באילמ"ר כ-1,500 עמיתים ממעבדות רפואיות בכל הארץ.[דרושה הבהרה]
אילמ"ר פועל למען חבריו באמצעות ועד, הנבחר אחת לשלוש שנים. כנשיאי אילמ"ר כיהנו: פרופ' אריה שינברג, ד'ר יעקב זיידמן, פרופ' אורן זינדר, פרופ' מיכאל מאיר, ד'ר דניאלה הראל, ד'ר רחל גולן, ד'ר עדינה בר חיים, נורית אלגור, ד"ר מריאל קפלן, ד"ר אבי פרץ.
מעבדות רפואיות בישראל > אילמ"ר – האיגוד הישראלי למדעי המעבדה הרפואית > פעילות הוועד

פעילות הוועד כוללת פעילות מקצועית ומדעית שוטפת לאורך השנה
כנס שנתי בן יומיים בו מובאים חידושים בנושאי המעבדנות הרפואית לכל מקצועותיה.
ימי עיון שכל אחד מוקדש לנושא ייחודי.
מפגשי "קפה מדע" לדיון והחלפת דעות בסוגיות מקצועיות.
הענקת פרס אילמ"ר לעבודה מצטיינת וכן מלגות לעמיתים הלומדים לתארים מתקדמים.
אתר האינטרנט משמש לקשר בין הוועד לחברים לדווח על פעילויות וחידושים מהמעבדות בישראל ומחוצה לה.
הוועד פועל גם בתחום התקינה והמדיניות הארצית והבין-לאומית
האיגוד פועל למעורבות בנושא חקיקה הקשורה למקצועות הרפואה המעבדתית ולקידום מסגרות לבקרה במעבדות הרפואיות.
נציגי האיגוד חברים במועצה למעבדות המייעצת לשר הבריאות בנושא המעבדות וכך משפיעים על דמות המקצוע ברמה לאומית.
נציגי האיגוד חברים בוועדה מקצועית המייעצת לרשות הלאומית להסמכת מעבדות.
כמה מחברי אילמר חברים בוועדות שונות ב-IFCC וב-EFLM ותורמים לעצוב מדיניות מקצועית ברמה הבין-לאומית. ב-2018, נשיא ה-EFLM פרופ' מיכאל מאיר נתן הרצאת מליאה בכנס השנתי של אילמ"ר.
ראו גם

מיקרוביולוגיה קלינית
ביוכימיה קלינית
היסטופתולוגיה
ציטופתולוגיה
נטילת דם ורידי
בטיחות במעבדה
אימונואסיי
מעבדה לבריאות הציבור
בריאות הציבור
תקן ISO 15189 למעבדות רפואיות
הערות שוליים

↑  Kathleen Deska Pagana & Thmothy J. Pagana, Mosby"s Manual of Diagnostic and Laboratory Tests, Mosby, 5th edition 2014
↑  משרד הבריאות, תקנות בריאות העם (מעבדות רפואיות), באתר משרד הבריאות, ‏2012
↑  תמונת מצב המעבדות הרפואיות שפרסמה ההסתדרות, 2020
↑  Tietz Clinical Guide to Laboratory Tests Fourth Edition, (Alan Wu (Author), Norbert Tietz's classic handbook, 4th Edition
↑  Clinical Guide to Laboratory Tests, by Norbert W. Tietz (Author), 2nd Edition
↑  פרופ' בן עמי סלע, המדריך לבדיקות מעבדה, המשמעות שמאחורי המספרים, פרולוג בע"מ מוציאים לאור, 2005
↑  משרד הבריאות, עובדי מעבדה רפואית, באתר רישוי מקצועות הרפואה והבריאות
↑  תואר מדעי המעבדה הרפואית, באתר המכללה האקדמית הדסה ירושלים
↑  בית-הספר למדעי המעבדה הרפואית - תואר ראשון (B.Med.L.Sc.), באתר אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
↑  טכניון, לימודי הסמכה – ביולוגיה: תוכניות לימודים משותפות, באתר https://biology.technion.ac.il
↑  לימודי תואר ראשון במדעי המעבדה הרפואית | אודות התואר, באתר המכללה האקדמית צפת
↑  B.M.L.SC מדעי המעבדה הרפואית, באתר קמפוס שטראוס
↑  כתבה על הביקוש לעובדי מעבדה רפואית בתקופת הקורונה, ‏2020
↑  משרד הבריאות, מוסדות רפואה בעלי רישיון ממשרד הבריאות, באתר הבית של משרד הבריאות
↑  המחלקה למעבדות, רשימת מעבדות רפואיות, באתר משרד הבריאות
↑  המחלקה למעבדות, רשימת המרכזים הארציים, באתר משרד הבריאות
↑  Richard & Mahaffey, LIMS Applied Information Technology for the Laboratory, ISBN 978-1-4684-0105-0 (eBook) DOI, ‏1990
1 2  המדריך המלא לפענוח בדיקות דם, באתר אינפומד - פורטל הרפואה של ישראל
↑  [https://www.old.health.gov.il/units/mahabadot/doc/CL11009_0501.doc דרישות כלליות לבקרת איכות פנימית במעבדות רפואיות
נוהל מספר. 11-002/1CL-], באתר המחלקה למעבדות, רח' יעקב אליאב 9, ירושלים 94467, ת"ד 34410
↑  משרד הבריאות, תקנות בריאות העם (מעבדות רפואיות), התשל"ז-1977, באתר https://www.health.gov.il, ‏התשע"ב - 2012
↑  רשימת מעבדות רפואיות
↑   מבט - מבקר המדינה קוטל את מעבדות הבריאות בישראל | כאן 11 לשעבר רשות השידור, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 2:04)
↑  עובדי מעבדות רפואיות בארץ מזהירים מפני קריסה, באתר ישראל היום, ‏2020
↑  מעיין הרוני, ‏יינתנו שירותי חירום בלבד: החלה שביתת עובדי המעבדות, באתר מעריב אונליין, 29 באוגוסט 2020
↑  ועד האיגוד, אילמ"ר - האיגוד הישראלי למדעי המעבדה הרפואית, באתר https://www.ilmar.org.il/
↑  IFCC international federation of clinical chemistry and laboratory medicine, http://www.ifcc.org/
↑  EFLM European Federation of Clinical Chemistry and Laboratory Medicine, https://www.eflm.eu
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560393005171  BnF: cb11962009p (data)  GND: 4193766-1  LCCN: sh85082957  LNB: 000261193  NDL: 00569536  NKC: ph121638 
מכשור מעבדתי למעבדה להמטולוגיה (האנלייזר השחור) ובדיקות שתן (שמאלה מהסרכזת הפתוחה).
נרודניקים

נַרוֹדניקים (ברוסית: Народничество, נַרוֹדנִיצֶ'סטבוֹ) הוא שמם של מהפכנים רוסים בשנות השישים והשבעים של המאה ה-19. יחודם של הנרודניקים הוא בכך שכפרו בפרוגרמה המרקסיסטית לפיה חברה צריכה לעבור לשלב הקפיטליסטי כדי שמעמד הפועלים יוכל להתקומם וליצור חברה סוציאליסטית. לדעתם, ניתן ליצור חברה לא רכושנית מתוך חברה חקלאית לא תעשייתית, כפי שרוסיה הייתה בתקופתם. המונח "נרודניק", פירושו ברוסית "עממי".
התפתחות וארגונים > שנות ה-60

הארגון הראשון שניתן לשייך לנרודניקים היה חוג שהוקם באוניברסיטת חרקוב ושהיה קיים בשנים 1856–1858. לאחר מכן, רוב החברים עברו למוסקבה. חברי הארגון חשבו שהדרך היחידה לשינוי שלטוני ברוסיה יהיה מהפכה. המשטר הרצוי לדעתם היה רפובליקה פדרטיבית עם פרלמנט קבוע.
בשנים 1861–1864 בסנקט פטרבורג פעל ארגון מהפכני "זמליה אי ווליה". חבריו רצו לפעול ליצירת תנאים למהפכה וחשבו שרפורמת 1861 עשויה ליצור אותם. הארגון עיבד תוכנית פעולה אך לא קיבל תמיכה משמעותית בציבור. בסופו של דבר הארגון התפרק עוד לפני שהתגלה על ידי השלטונות.
בשנת 1866, הוקם ארגון חדש ובראשו עמד ניקולאי אישוטין. הארגון דגל בהכנת מהפכה שהכוח המוביל שלה תהיה אינטליגנציה. הם יצרו קשר עם מהפכנים פולנים והקימו סניפים במספר ערים. בהתאם לרעיונות של ניקולאי צ'רנישבסקי הם הקימו מספר בתי מלאכה ובתי ספר שהיו צריכים להיות בסיס לתעמולה ולהוות קשר עם העם. בשנת 1866 לארגון כבר היה מבנה ברור שכלל את ההנהגה, חברי הארגון המחתרתי וארגונים לגליים שפעלו כארגוני תמיכה הדדית. במקביל חברי הארגון הכינו בריחה של צ'רנישבסקי מהגלות. פעילות הארגון הופסקה בעקבות התנקשות באלכסנדר השני (הצאר לא נפגע) שביצע אחד מחברי הארגון ללא תיאום עם הנהגת הארגון. בעקבות ההתנקשות נעצרו כ-2,000 פעילים שבחלקם נשפטו. 36 חברי הארגון נשפטו, מבצע התנקשות הוצא להורג ואישוטין עצמו נאסר במבצר שליסלבורג ואיבד את עצמו לדעת.
בשנת 1869 בסנקט פטרבורג הוקם ארגון חדש - "נרודנייה רספרבה" (Народная расправа). בראש הארגון עמד סרגי נצ'אייב והיו בו 77 חברים. נצ'אייב עצמו דגל בטרור ללא מעצורים וגבולות. כאשר אחד מחברי הארגון התנגד לכך, הוא הואשם בבגידה והוצא להורג. שלטונות ראו בכך רצח על רקע פלילי, נצ'אייב הועמד למשפט. לאחר קריסת ארגון זה, רוב חברי התנועה התרחקו מטרור כדרך פעולה אפשרית.
התפתחות וארגונים > שנות ה-70

בתחילת שנות ה-70 במספר ערים הוקמו חוגים ששמו בראש ובראשונה ניקיון כפיים ואתיקה מהפכנית. בשנת 1871 התארגן ארגון גדול בשם "הארגון התעמלה הגדול". בראשה עמד ניקולאי צ'איקובסקי. בין החברים הבולטים היו מארק נתנסון, סופיה פרובסקאיה ופיוטר קרופוטקין. חברי הארגון העריכו מאוד את מיכאיל בקונין וראו בו אידאולוג של הארגון.
בשנת 1874 חברי ארגון וארגונים נוספים החליטו על "הליכה לעם" (хождение в народ). זה היה מבחן רציני לאידאולוגיה של הארגון. מאות סטודנטים ומשכילים צעירים התלבשו בבגדי איכרים והלכו לכפרים של מרכז רוסיה. בכפרים הם ניסו להסביר לאיכרים שלא ניתן לסבול יותר את שלטון הצאר. אומנם עד מהרה התברר שהעם בכפרים אינו דומה לעם בספרי הארגון. האיכרים התייחסו לתעמלנים בחשדנות ותיאורית בקונין על כך שהעם מוכן למהפכה קרסה. התאוריה התנגשה באמונה של העם בצאר טוב וצודק. בסתיו 1874 ההליכה לעם נעצרה. השלטונות החלו במאסרים ומשפטים. עד לסוף 1875 נאסרו כ-900 חברי הארגונים ומספר רב של תומכים. במשפט הגדול "משפט 193" נשפטו רבים מחברי ארגון.
בעקבות קריסת הליכה לעם, בשנת 1876 הוקם ארגון חדש "זמליה אי ווליה" (בשנות ה-60 של המאה ה-19 כבר היה קיים ארגון באותו שם, אך הוא פורק). בארגון היו מספר חברים בולטים: גאורגי פלכנוב, אנדרי ז'ליאבוב, סופיה פרובסקאיה, מארק נתנסון, ורה פיגנר. הארגון הוקם כארגון מחתרתי לכל דבר. בראשו עמד מרכז עם מדורים שהיו כפופים לו. במספר ערים מרכזיות הוקמו סניפי הארגון. הארגון דגל התעמולה רחבה. ב-6 בדצמבר 1876 אורגן מצעד ראשון ברוסיה. במצעד הופיע גאורגי פלכנוב והתנוסס דגל הארגון (הדגל האדום). אומנם, רדיקלים שהיו בין חברי התנועה לחצו על מעבר לפעילויות אקטיביות. הלחץ היה חזק במיוחד בדרום רוסיה. כתוצאה מהלחץ בוצעו מספר פעולות - התנקשות בראש העיר בסנקט פטרבורג בפברואר 1878, והתנקשויות נוספות באודסה, קייב וחרקוב. פעולות טרור התרחבו בהדרגה. כתגובה לפעילות זו השלטונות החלו במעצרים. תוך שנתיים נערכו עשרות משפטים, הנשפטים קבלו עונשים של עד 15 שנות מעצר ו-16 הוצאו להורג. למרות הכול, חלק מחברי התנועה שאפו להתחיל הכנת התנקשות בצאר. חלק משמעותי של חברי התנועה התנגדו לכך היא העריכו שתגובת השלטונות תהיה קשה מאוד ותשים קץ לתנועה. על רקע זה, ב-15 באוגוסט 1879 הארגון התפלג ל-2 קבוצות: נרודניה ווליה והחלוקה מחדש השחורה.
התפתחות וארגונים > שנות ה-80 המוקדמות

תומכי המדיניות מסורתית הסברתית שהיו מיעט בארגון (גאורגי פלכנוב, לאוניד דיוטש, פאבל אקסלרוד, ורה זסוליץ' ועוד) הקימו את "חלוקה מחדש השחורה" (Чёрный передел) והכריזו על עצמם כממשיכי דרכם של הארגון הקודם. הקבוצה בסנקט פטרבורג כללה 22 חברים ובסך הכול היו בארגון כ-100 חברים. בשנת 1880 פורסם העיתון של הארגון. בסך הכול הם הצליחו לפרסם 4 מהדורות בלבד. בשנת 1880 ראשי הארגון עזבו את רוסיה.  הארגון המשיך להתקיים, אבל הגרעין הראשי היה במוסקבה. עד לסוף 1881 הארגון הפסיק להתקיים - בחלקו עקב גל המעצרים של השלטונות ובחלקו עקב מעבר לארגונים אחרים. ראשי הארגון שהיו באירופה הכירו את הרעיונות של קרל מרקס ובשנת 1883 הקימו ארגון רוסי מרקסיסטי ראשון - שחרור העמל (Освобождение труда).
תומכי השיטות המהפכניות הקימו את נרודניה ווליה. במהלך שנת 1879 אורגנו 8 ניסיונות התנקשות בצאר, אך כולם נכשלו. ב-1 במרץ 1881 הארגון הצליח לבצע התנקשות באלכסנדר השני ולהורגו. בעקבות גל מעצרים לאחר הריגת הצאר, גם חברי הארגון נעצרו ונשפטו. 3 מראשי הארגון הוצאו להורג, רבים נשפטו לגלות לסיביר לכל חייהם.
התפתחות וארגונים > סיום המאה ה-19

לאחר קריסת נרודניה ווליה בראש הנרודניקים עמדו תומכי הזרם הליברלי. רעיונות של מהפכה וטרור לא היו נראים ריאליים. במקום זאת, ראשי התנועה דיברו על הרפורמות הדרגתיות בלבד. תפקיד המשכילים היה לעזור לאיכרים להסתדר בתנאי כלכלת שוק קשים. הם בקשו מרופאים, אגרונומים, מורים לעזור לאיכרים הפשוטים. מבחינת השפעתם על החברה - היא הייתה פחותה באופן משמעותי מזו של הנרודניקים של שנות ה-70 של המאה ה-19.
החל ממחצית שנות ה-80 של המאה ה-19 הפעילות המחתרתית נהפכת להיות פחות ריכוזית עם דגש על העבודה בערי פריפריה. בסוף דצמבר 1886 בסנקט פטרבורג הוקם ארגון חדש - "הפלג הטרוריסטי של מפלגת נרודנייה ווליה" («Террористическая фракция партии „Народная воля"») בין חברי הארגון היה אלכסנדר אוליאנוב (האח הבכור של ולדימיר איליץ' לנין) וברוניסלב פילסודסקי, אחיו של יוזף פילסודסקי. הארגון הכיר בכך שהקפיטליזם הוא עובדה קיימת ויש לבסס את המהפכה על פועלים ולא על איכרים. במרץ 1887 הם ניסו להתנקש בצאר אלכסנדר השלישי. הניסיון נכשל, חמישה מראשי הארגון הוצאו להורג, היתר נשלחו לסיביר.
במחצית שנות ה-90 נעשה ניסיון לאחד את כל הארגונים אך הניסיון נכשל. בהדרגה, לאור התרחבות המרקסיזם ברוסיה, ארגוני הנרונדיקים איבדו את השפעתם.
לקראת סוף שנות ה-90 התחדש בהדרגה אינטרס לפעילות מחתרתית והוקמו מספר ארגונים קטנים. בתחילת המאה ה-20 הם היו בסיס להקמת המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית ברוסיה.
ראו גם

נרודניה ווליה
המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית
ויקטור אטיה

ויקטור ג'ורג' אטיה (באנגלית: Victor George Atiyeh;‏ 20 בפברואר 1923 –  20 ביולי 2014) היה פוליטיקאי אמריקאי מאורגון, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אורגון ה-32 בשנים 1979–1987. הוא היה המושל הראשון בארצות הברית ממוצא ערבי.
אטיה נבחר כמושל ב-1978, לאחר שניצח את המושל המכהן רוברט סטראוב. ב-1982 הוא נבחר לכהונה שנייה לאחר שהתמודד מול מי שיכהן לימים כמושל, טד קולנגוסקי, וזכה ב-61.6 אחוזים מקולות הבוחרים, הרוב הגדול ביותר לבחירות למשרת מושל אורגון ב-32 השנים שקדמו לבחירתו. קודם לבחירתו כמושל, כיהן אטיה כחבר האספה המחוקקת של אורגון החל מ-1959, בתחילה בבית הנבחרים, ולאחר מכן בסנאט. נכון להיום, אטיה הוא מושל אורגון האחרון שכיהן בתפקידו מטעם המפלגה הרפובליקנית.
ראשית חייו

ויקטור אטיה נולד וגדל בפורטלנד, אורגון. הוריו, ג'ורג' אטיה ולינדה אסלי, היגרו לארצות הברית מהכפר חוסן שממערב לעיר חומס שבסוריה ומביירות שבלבנון, בהתאמה. אביו של אטיה עבר ב-1898 באליס איילנד כדי להצטרף לאחיו עזיז בעסקי השטיחים שלו. משפחת אמו של אטיה השתייכה לכנסייה האנטיוכית, אף על פי שבשלב מאוחר יותר בחייו הצטרף אטיה לכנסייה האפיסקופלית.
אטיה התחנך בבתי ספר בפורטלנד. הוא למד שנתיים באוניברסיטת אורגון, שם הוא שיחק כגארד בנבחרת הפוטבול של המוסד והיה למנהיג אזורי בתנועת הצופים הבנים של אמריקה. כאשר מת אביו, פרש אטיה מהלימודים ולקח על עצמו את ניהול עסק השטיחים המשפחתי, שנקרא "האחים אטיה".
קריירה פוליטית

אטיה כיהן כחבר בית הנבחרים של אורגון מטעם מחוז וושינגטון בשנים 1959–1964, וכחבר הסנאט של אורגון מטעם מחוז הבחירה התשיעי בשנים 1965–1978.
קריירה פוליטית > מושל אורגון

ב-1974 התמודד אטיה ללא הצלחה על משרת מושל אורגון נגד הדמוקרט רוברט סטראוב. לאחר שניצח את המושל לשעבר טום מק'קול בבחירות המקדימות, התמודד אטיה שוב נגד סטראוב ב-1978, והפעם ניצח לאחר שזכה ב-55 אחוזים מקולות הבוחרים. הוא היה האמריקאי הראשון ממוצא ערבי שנבחר כמושל מדינה. ב-1982 הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה, לאחר שזכה בהפרש הקולות הגדול ביותר בבחירות למשרת המושל באורגון הגדול ביותר מזה 32 שנים.
כמושל, יצר אטיה תוכניות חדשות לבטיחות בענפי הדיג והעץ המסורתיות של אורגון. הוא דאג לתמריצים להבאתן של תעשיות חדשות למדינה כדי לגוון את כלכלתה., כולל פתיחת משרד סחר בטוקיו, שהיה לשכת הסחר הראשונה של אורגון מחוץ לארצות הברית. הוא הפעיל יוזמות עולמיות לתיירות ופעל לטובת הכרזתו של ערוץ נהר קולומביה כאזור נופי לאומי לשימור.
אטיה סייע להקמתו של בנק מזון מדינתי, שהיה הראשון מסוגו בארצות הברית. הוא גם פעל להעלאת המודעות לסכנות הנהיגה בשכרות וחתם על חוקים חדשים נגד תופעה זו. הוא שימש כיושב ראש אגודת המושלים הרפובליקנים והיה מנהיג המליאה בוועידה הארצית של מפלגתו עבור רונלד רייגן ב-בחירות לנשיאות של 1984.
שנותיו האחרונות

לאחר סיום כהונתו כמושל, היה אטיה ליועץ סחר בינלאומי. לאטיה היו יחסים ארוכי שנים עם אוניברסיטת פסיפיק, והוא שימש כחבר בחבר הנאמנים שלה. ב-1996 העניקה לו האוניברסיטה תואר דוקטור לשם כבוד. ב-2011 הוא תרם לספריית האוניברסיטה אוסף של מזכרות הקשורות אליו.
ב-2006 שימש אטיה כיושב הראש של הקמפיין שנקרא "כן ל-49", שנועד לקדם את משאל העם לתקנה מספר 49, שנועדה להגנת משק המים של אורגון, לצד המושלת לשעבר ברברה רוברטס, המושל לשעבר ולעתיד ג'ון קיצהבר והמושל המכהן טד קולנגוסקי. הוא השיג תרומה של 100,000 דולר לטובת הקמפיין מפיל נייט, המנהל הכללי של נייקי.
אטיה היה נשוי לדולרס לבית יואיט, שאותה נשא לאישה ב-1944. לשניים נולדו בן ובת.
ויקטור אטיה נפטר ב-20 ביולי 2014 לאחר שבעשור האחרון לחייו סבל ממספר בעיות רפואיות. הוא נטמן בבית הקברות ריבר ויו שבפורטלנד.
הערות שוליים

1 2  "Senate Joint Resolution 24: Oregon Laws 2005". Oregon Legislature. August 3, 2005.
↑  Harsham, Philip; Azzi, Robert (March–April 1975). "Arabs in America: The Native Sons". Saudi Aramco World. 6 (2).
↑  "Oregon : Past Governors Bios". National Governors Association.
↑  Pulera, Dominic (2004). Sharing the Dream: White Males in Multicultural America. p. 33.
↑  "The Atiyeh Brothers and Portland's Royal Rosarians". Royal Rosarians.
1 2  Mapes, Jeff (July 20, 2014). "Republican Vic Atiyeh, who guided Oregon through economic upheaval, dies at 91". The Oregonian.
↑  "History". Atiyeh Bros.
1 2 3  "Hon. Victor G. Atiyeh". Ellis Island Medals of Honor. NECO, Inc. Archived from the original on March 2, 2012.
↑  "Archives West: Victor Atiyeh Papers, 1958-1996". archiveswest.orbiscascade.org.
↑  Roberts, Steven V. (August 23, 1984). "Convention in Dallas: The Republicans; Some Republican Governors Fear Reagan is Ignoring Them". The New York Times.
↑  Lang, Joe (May 25, 2011). "Former Oregon Governor Vic Atiyeh donates collection of memorabilia to Pacific University Library". The Oregonian.
↑  Guggemos, Eva (October 3, 2013). Atiyeh!. Pacific University Libraries.
↑  Len Reed, Phil Knight backs Measure 49 with $100,000, The Oregonian, Oct. 05, 2007.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1194064833  ISNI: 0000 0000 3009 3579  LCCN: n79151700  VIAF: 3762647   WorldCat (עם VIAF): 3762647 
אטיה, 1986
פליקס גראנדי

פליקס גראנדי (באנגלית: Felix Grundy;‏ 11 בספטמבר 1777 –  19 בדצמבר 1840) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכסנאטור מטעם טנסי ושימש כתובע הכללי של ארצות הברית.
ראשית חייו

פליקס גראנדי נולד במחוז ברקלי שבווירג'יניה (כיום בווירג'יניה המערבית). הוא עבר עם הוריו לבראונסוויל שבפנסילבניה ולאחר מכן לקנטקי. הוא התחנך בחינוך ביתי ולאחר מכן בבית הספר התיכון של ברדסטאון שבקנטקי. לאחר לימודיו בבית הספר הוא החל ללמוד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין של קנטקי והחל לעסוק במקצוע בספרינגפילד, קנטקי ב-1799.
קריירה פוליטית

ב-1799 נבחר גראנדי לייצג את מחוז וושינגטון בוועידה שניסחה את חוקת קנטקי השנייה. בשנים 1800–1802 הוא היה נציג המחוז בבית הנבחרים של המדינה. לאחר מכן הוא עבר למחוז נלסון, שאותו הוא ייצג בבית הנבחרים של קנטקי בשנים 1804–1806. ב-10 בדצמבר 1806 הוא מונה כשופט בבית המשפט לערעורים של קנטקי. ב-11 באפריל 1807 הוא קודם לתפקיד נשיא בית המשפט. מאוחר יותר באותה שנה הוא התפטר ועבר לנאשוויל, טנסי, שם הוא שב לעיסוקו בעריכת דין. החלטתו זו של גראנדי נבעה בין השאר מהתנגדותו לפוליטיקאי בן קנטקי שכוחו החל לעלות אז (ולימים מייסד המפלגה הוויגית) הנרי קליי, שהאינטרסים של אזור הבלוגראס שבקנטקי, שאותם הוא ייצג התנגשו עם אלו של גראנדי.
בשנים 1811–1814 כיהן גראנדי כנציג טנסי בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית. לאחר מכן, בשנים 1819–1825 הוא היה חבר בית הנבחרים של טנסי, וב-1820 הוא היה חבר בוועדה לקביעת קו הגבול בין טנסי לבין קנטקי. ב-1829 הוא נבחר כאיש סיעתו של אנדרו ג'קסון במפלגה הדמוקרטית לתפקיד סנאטור לאחר שאחד המושבים של טנסי בסנאט התפנה בעקבות התפטרותו של ג'ון איטון, שמונה כמזכיר המלחמה בקבינט של ג'קסון. ב-1832 נבחר גראנדי לכהונה נוספת בסנאט שנמשכה עד 1838, כאשר הוא התפטר כדי לקבל על עצמו משרה בקבינט. במהלך תקופה זו הוא שימש עד 1836 כיושב ראש ועדת משרד הדואר ונתיבי הדואר של הסנאט ולאחר מכן כיושב ראש ועדת המשפט של הסנאט.
ביולי 1838 מונה גראנדי על ידי הנשיא מרטין ואן ביורן כתובע הכללי של ארצות הברית. בדצמבר 1839 הוא התפטר לאחר שנבחר שוב מטעם המפלגה הדמוקרטית לסנאט, כדי לאייש את המושב שהתפנה בעקבות התפטרותו של אפרים פוסטר. שאלת זכאותו להיבחר לסנאט בעודו מכהן כתובע הכללי הועלתה וב-14 בדצמבר הוא התפטר ונבחר מחדש באותו יום. הוא המשיך לכהן בסנאט עד למותו שנה לאחר מכן. במהלך כהונתו זו בסנאט שימש גראנדי כיושב ראש ועדת התביעות של הסנאט.
מותו

פליקס גראנדי נפטר בנאשוויל ב-19 בדצמבר 1840. הוא נטמן בבית הקברות העירוני של העיר. על שמו נקראו מחוזות באילינוי, איווה, מיזורי וטנסי. העיר גראנדי סנטר שבמחוז גראנדי' שבאיווה נקראת גם היא על שמו. מדי שנה בחודש יולי נערך בעיר פסטיבל בשם "ימי פליקס גראנדי" לציון תחילתו של היריד המחוזי השנתי.
גראנדי היה המנטור של מי שלימים כיהן כנשיא ארצות הברית ג'יימס פולק. פולק רכש את ביתו של גראנדי ושינה את שמו מ"גראנדי פלייס" ל"פולק פלייס". הוא התגורר שם לאחר תום נשיאותו ועד למותו. הבית נהרס ב-1901.
לקריאה נוספת

Biographical Cyclopedia of the Commonwealth of Kentucky. Chicago, Illinois: J.M. Gresham Company. 1896, p. 268.
John Roderick Heller, Democracy's Lawyer: Felix Grundy of the Old Southwest, LSU Press, 2010.
Allen, William B. (1872). A History of Kentucky: Embracing Gleanings, Reminiscences, Antiquities, Natural Curiosities, Statistics, and Biographical Sketches of Pioneers, Soldiers, Jurists, Lawyers, Statesmen, Divines, Mechanics, Farmers, Merchants, and Other Leading Men, of All Occupations and Pursuits. Bradley & Gilbert. pp. 351–352.
פריטילאטה ואדדאר

| --- | --- |

 לידה:  5 במאי 1911 דהגלאט, פטיה,צ'יטגונג, בנגלדש
 התאבדה:  23 בספטמבר 1932 (בגיל 21) צ'יטגונג, בנגלדש
 מדינה:  בנגלדש
 ידועה בשל:  פעולתה המחתרתית למען עצמאות הודו
 השכלה:  Bethune College  Dr. Khastagir Government Girls' School  אוניברסיטת קלקוטה  Eden Girls' College 
 מקצוע:  מורה
 
פריטילאטה ואדדאר (5 במאי 1911 – 23 בספטמבר 1932) הייתה מהפכנית בנגלית, שהשפיעה רבות על תנועת העצמאות ההודית. ואדדאר למדה פילוסופיה בקולג' בקולקטה ולאחר תקופה קצרה כמורה בבית הספר, ואדדאר הצטרפה למחתרת בראשות סוריה סן. כחלק מפעילותה המהפכנית היא הובילה צוות של חמישה עשר מהפכנים שתכננו ב-1932 לתקוף את המועדון הבריטי ה-"Pahartali European Club" שבכניסה אליו נתלה שלט "הכניסה לכלבים ולהודים אסורה". המהפכנים שרפו את המועדון ולאחר מכן נעצרו על ידי המשטרה הבריטית. כדי למנוע את מעצרה ואת חשיפת התשתית של הקבוצה כולה, ואדדאר התאבדה בבליעת ציאניד.
ראשית חייה

ואדדאר נולדה כבת למעמד הברהמינים ב-5 במאי 1911 בעיירה בשם פטיה במחוז צ'יטגונג, הנמצא כיום בבנגלדש. אביה של ואדדאר היה פקיד עירייה ואמה הייתה עקרת בית. לוואדדאר היו חמישה אחים. בילדותה כונתה פריטילאטה רני.
אביה של ואדדאר השקיע מאוד בחינוך שלה ושל שאר ילדיו ודאג לכך שתתקבל לבית ספר ממלכתי לבנות. בתי הספר הממלכתיים באותה תקופה היוו מקפצה רצינית ברמת החינוך של הילדים. במסגרת זאת ואדדאר הייתה תלמידה מצטיינת שהתעניינה בעיקר בספרות ובאומנות. בשנת 1928 היא סיימה את לימודיה בתיכון ובשנת 1929 התקבלה ל-"Eden College" בדאקה, מוסד חינוכי יוקרתי נוסף. בבחינות האמצע של אותה שנה היא הייתה התלמידה בעלת הציונים הגבוהים ביותר ביחס לכל שאר התלמידות.
ראשית חייה > בקולקטה

לאחר שסיימה את לימודיה בקולג', ואדדאר עברה לקולקטה, כדי ללמוד פילוסופיה ב-"Bethune College". לאחר כשנתיים היא הייתה אמורה לקבל תעודת הסמכה אך תעודה זאת נשללה ממנה על ידי השלטון הבריטי. רק ב-2012, הוענקה לה תעודה זאת, יחד עם פעילות אחרות לעצמאות הודו, ככבוד שלאחר המוות.
ראשית חייה > כמורה בבית הספר

לאחר שסיימה את לימודיה בקולקטה, ואדדאר חזרה לצ'יטגונג. בצ'יטגונג, היא עבדה כמנהלת ומורה בבית ספר אנגלי מקומי שנקרא "Nandankanan Aparnacharan School".
פעילותה המהפכנית

כאשר סוריה סן (Surya Sen) שמע על רצונה של ואדדאר להצטרף לתנועה לעצמאות הודו הוא יצר איתה קשר ראשוני. קשר ראשוני זה הוביל לכך שב-13 ביוני 1932 שניהם נפגשו. אחד מהמהפכנים בקבוצה, בינוד ביהרי, התנגד להצטרפותה, בשל היותה אישה. עם זאת, לבסוף הורשתה ואדדאר להצטרף לקבוצה מכיוון שההנחה הרווחת בקרב המהפכנים הייתה שהרשויות יחשדו פחות באישה ולכן הצטרפותה תקל על העברות נשק.
כחלק מחבורתה במחתרת, ואדדאר לקחה חלק בפשיטות רבות על משרדים של רשתות הטלפוניה הבריטיות ובהשתלטות על רשת הטלפוניה הכללית. במרד צ'יטאגונג (אנ'), ואדדאר עזרה לספק חומרי נפץ למהפכנים.
ההתקפה על המועדון הבריטי (1932)

ב-1932, סוריה סאן תכנן להתקיף את המועדון הבריטי ה-Pahartali European Club בשל העובדה שבפתחו נתלה השלט "הכניסה לכלבים ולהודים אסורה". בשל אופייה החשאי של המשימה, סוריה סן החליט למנות אישה בתור המובילה של משימה זאת. קלפנה דאטא, שהייתה המהפכנית הבולטת בקבוצה באותה תקופה, נעצרה שבעה ימים לפני האירוע ובשל כך, ואדדאר הונחתה להוביל את ההתקפה. במסגרת ההכנות נשלחה ואדדאר לאימונים לשימוש בנשק.
לאחר התלבטויות באשר לתאריך התקיפה, הוחלטה על ליל 23 בספטמבר כתאריך מתאים. חברי החוליה קיבלו כדורי ציאניד והונחו לבלוע אותם אם יתפסו.
חברי החוליה התחילו את ההתקפה על המועדון בשעה 22:45 כאשר היו כ-40 איש בתוך המועדון עצמו. חברי החוליה התחלקו לשלוש קבוצות שונות שתקפו את המועדון מכיוונים שונים. כאשר ההתקפה החלה, מספר שוטרים ששהו במועדון שלפו את האקדחים שלהם והחלו לירות, ואדדאר נפגעה מכדור בודד. על פי דו"ח המשטרה מהאירוע, באירוע נהרגה אישה אחת ונפצעו ארבעה גברים ושבע נשים אחרות.
מותה

ואדדאר נלכדה פצועה על ידי המשטרה הבריטית ובלעה את גלולת הציאניד שלה על מנת להימנע ממעצר ותחקור. גופתה נמצאה וזוהתה על ידי המשטרה רק בבוקר שלאחר האירוע. בחיפוש על הגופה נמצאו מספר עלונים וטיוטה של תכנון ההתקפה. במהלך הנתיחה שלאחר המוות נמצא כי הפגיעה מהכדור הייתה משנית ומותה נגרם בשל גלולת הציאניד.
מורשתה

הסופרת הבנגלית המפורסמת סלינה חוסיין הגדירה את ואדדאר כ-"אידיאל נשי" ובכך סימנה אותה כדמות נשית בולטת בלאומיות הבנגלית. לזכרה הוקמה הקרן "Birkannya Pritilata Trust" שמשמעות שמה הוא "הקרן לאשה האמיצה פריטילאטה". הקרן מציינת את יום הולדתה מדי שנה במספר אירועים בהודו ובבנגלדש. ב-2012, פסל ברונזה של ואדדאר הוצב בסמוך לבית הספר שהוקם ליד המיקום ההיסטורי של המועדון.
מלבד כך, מקומות רבים במחוז הולדתה צ'יטגונג קרויים על שמה, ובכללם גם חלקים מכמה מוסדות לימוד. בנוסף לכל הוקמו כמה בתי ספר על שמה בבנגלדש.
על סיפורה ובהשראתה נעשו מספר סרטים בוליוודיים שמתוכם בולט במיוחד הסרט "Khelein Hum Jee Jaan Sey" מ-2010 שזכה לתפוצה משמעותית. בסדרה "Snatches: Moment's From Women's Lives" של ה-BBC מ-2018 מופיע קטע קצר הנקרא כמונולוג מפיה של ואדדאר.
אתרי הנצחה שונים
פסל של ואדדאר שהוצב בקולקטה
פסל של ואדדאר מבנגלדש
מונומנט לזכרה של ואדדאר
"אולם פריטילאטה" באוניברסיטה המחוזית של צ'יטגונג