stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תומאס מידג'לי
חייו ופועלו

מידג'לי נולד בפנסילבניה וגדל באוהיו. הוא הוסמך כמהנדס מכונות בשנת 1911 באוניברסיטת קורנל. בזמן עבודתו בחברת ג'נרל מוטורס גילה כי שימוש בבנזין שהועשר בעופרת טטרה אתיל במנועי בעירה פנימית משפר את ביצועי המנוע (מפחית את ה-"נקישות" במנוע, שנוצרות כתוצאה מהצתה עצמית של הדלק בטרם הגעת הבוכנה לנקודה מתה עליונה). גילויו של מידג'לי התפשט במהרה ונכנס לשימוש רב. לשם ייצור ההמצאה הוקמה חברת בת שנקראה 'אתיל'. המצאה זו גרמה בסופו של דבר לפליטת כמויות אדירות של עופרת לאטמוספירה. עובדים שייצרו את התוסף לקו בהרעלת עופרת, חלקם מתו, ואחרים לקו בפגיעה נפשית חמורה.
בשנת 1924 יצא מידג'לי לחופשה מחלה ארוכה, מכיוון שלקה בהרעלת עופרת בעצמו, מחלה שהוסתרה על ידו. לפחות 15 עובדים מתו בימי הייצור הראשוני של תוסף הדלק, אך ג'נרל מוטורס התכחש לאסונות נוספים, ואף לנסיבות של אסונות אלו. בעקבות אסון נוסף באחד ממפעלי הייצור, בו מתו חמישה עובדים ביום אחד ויותר משלושים אחרים לקו בתסמונות של איבוד הדעת, מידג'לי השתתף ב-20 באוקטובר 1924 במסיבת עיתונאים בה הונה את הציבור. למרות מחלתו ולמרות הידיעה הברורה שזו נובעת מהעופרת, הוא הציג את בטיחותו של תוסף העופרת, על ידי כך שמרח את התוסף על ידיו ונשם את אדיו אל קרבו במשך שישים שניות, בהכריזו שיוכל לעשות זאת יומיום ללא כל השפעה שלילית עליו.
מדינת ניו ג'רזי החליטה לסגור את המפעל, למרות מסיבת העיתונאים. ב-1925 עזב את תפקיד הסמנכ"ל בג'נרל מוטורס אך נותר עובד של החברה.
בשנת 1930 המציא מידג'לי את גז הפריאון כגז בטוח לשימוש, וזאת מכיוון שהמקררים באותה תקופה פעלו באמצעות אמוניה ונוזלי קירור מסוכנים אחרים, שהיו נפיצים או רעילים. כדי להדגים את בטיחות המצאתו מול העיתונות, הוא נשם ונשף את הגז על נר דולק. המצאת הפריאון הביאה תהילה ופרסים רבים לממציאו.
בגיל 51, כשמאחוריו 170 פטנטים, לקה מידג'לי במחלת הפוליו, שגרמה לו לשיתוק חלקי. כממציא, הוא בנה לעצמו מתקן העשוי מגלגלות וחבלים כדי שיוכל לעבור ממיטתו ללא עזרה חיצונית. באופן אירוני, מת מידג'לי כשהמתקן המתוחכם אותו בנה הסתבך וחנק אותו למוות.
מידג'לי מת בגיל 55 בוורת'ינגטון שבאוהיו.
אחרי מותו > המשך תולדות העופרת כתוסף לדלק

בשנים 1948 ו-1949 החל קלייר קמרון פטרסון לערוך ניסויים בחקר תיארוך כדור הארץ על ידי חקירת איזוטופ של עופרת. אלא שגילה שברגע שהממצאים באו במגע עם אוויר, נוצר זיהום עופרת משמעותי על הבדיקה. בשנת 1953 לאחר שבע שנים בהן הקים מעבדה המנותקת מן האוויר, הצליח למצוא תאריך לחומרים מטאוריטיים, וכך את גיל כדור הארץ. מיד לאחר השלמת המחקר החל לברר את פשר הזיהום, ותוך כדי כך גילה הן את היקף הזיהום והן את הנזק הבריאותי של אדי עופרת שלא היה מוכר בתקופה. עופרת אינה עוזבת את העצמות ואת הדם, ולכן כל כמות שהיא נספגת בגוף ואינה יוצאת עם השתן. לממסד הרפואי אז, לא היה ידוע על כמויות העופרת הנמצאים בגוף האנשים באותה תקופה, מכיוון שחיפשו את העופרת בשתן.
פאטרסון גילה גם שאדי עופרת נשארים באוויר ונספגים לאיטם בחי בצומח ובאדמה במשך מאות שנים.
על מנת להוכיח שהמצאת תוסף הדלק היה הגורם לעליית זיהום האוויר באדי עופרת, המציא פאטרסון את שיטת המחקר של חפירת עמודות שלג בקטבים - שיטה שמשמשת היום יסוד לסוגות רבות ושונות של מחקר מדעי. במחקר שערך בשלג של גרינלנד, גילה ללא ספק שחלה עלייה עצומה בכמות העופרת באוויר בשנת 1923, ושלפני שנה זו כמעט ולא הייתה עופרת באוויר כלל. בעקבות מחקרו פאטרסון הורחק מהקהילייה המדעית ונרדף בידי חברת אתיל, יצרנית התוסף וממשיכה של ג'נרל מוטורס. אך ב-1986 הוכרה עבודתו, ונחקקו חוקים למניעת המשך השימוש בעופרת כתוסף לדלק.
אחרי מותו > תולדות הפריאון

הפריאון שהמציא מידג'לי החליף את הגזים המסוכנים ששימשו עד כה במקררים ובמערכות קירור, כגון מזגנים. שימוש נוסף שנעשה בגז הפריאון הוא בתרסיסים שונים, משאפים, ודומיהם.
בשנת 1970 החלו חוקרים לבדוק את ההשפעה המגינה של שכבת האוזון על כדור הארץ, ולחפש את הגורמים לשחיקה בשכבה זו, במסגרת מה שנקרא "החור באוזון". נהוג היה לחשוב אז שכמות גז הפריאון מזערית באטמוספירה.
בשנת 1972 גילה החוקר ג'יימס לובלוק כי יש כמות גדולה של פריאון באטמוספירה, ושקיים קשר בין השימוש בגז הפריאון לבין הפגיעה בשכבת האוזון המגינה על כדור הארץ מקרינת השמש. במשך כמה שנים ניסה לשכנע את הממסד המדעי בסכנה שיש בכך, ובסופו של דבר אומצו מסקנותיו. ב-1974 נחקק חוק על כך בארצות הברית, ועד 2010 ברוב העולם הפסיקו לייצר את החומרים הללו, אלא שכל כמות שיוצרה ממשיכה להזיק במשך שנים רבות, וכמויות אדירות של החומר יוצרו וכנראה עדיין מיוצרים מחוץ לארצות הברית.
פרוטוקול מונטריאול שנחתם בשנת 1989, ואושרר על ידי ישראל בשנת 1992 אוסר על ייצור גז הפריאון במספר מדינות, ועד שנת 2010 - יופסק ייצורו בכל העולם. כיום ישנו תהליך בו מוחלף השימוש בפריאון בחומרים ידידותיים יותר לסביבה, אך עד היום מערכות קירור המבוססות על פריאון יעילות בצורה משמעותית יותר מאלה הפועלות באמצעות תחליפים.
הערות שוליים

↑  דבורה בלום בספרה "ספר הרעלים" מספרת ששהה באירופה במשך חצי שנה על מנת לטפל בהרעלה זו, ולאחר שנה נרפא ממנה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 124000134  ISNI: 0000 0000 6159 2813  LCCN: no2002112228  NKC: js20090625009  SNAC: w6j406w9  VIAF: 47683711   WorldCat (עם VIAF): 47683711
רענן כספין

| --- | --- |

 לידה:  1955 (בן 70 בערך) רחובות, ישראל 
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים 
 תחום יצירה:  פיסול, עיצוב 
 
האנדרטה לזכר מוטי קינד ברחובות
גן המנהיגים- ראשון לציון
רענן כספין (נולד ב-1955) הוא מעצב ישראלי, מייסד "סטודיו שיגן".
ביוגרפיה

רענן כספין נולד ברחובות. בגיל 15 עבר לפנימיית בית הספר החקלאי בפרדס חנה. את שירותו בצה"ל עשה כלוחם בחיל השריון בסדיר ובמילואים.
רכש את השכלתו בבצלאל (בוגר שנת 1982), ולמד לתואר שני בעיצוב אורבני, במחלקה לתארים מתקדמים בבצלאל (בוגר שנת 2014).
במקביל לסיום לימודיו, הצטרף לעסק המשפחתי אותו הוביל במהלך 18 השנים הבאות, בהן יזם, הקים וניהל חברות בתחומי אספקת מוצרים לחקלאות, מוצרי גינון והשקיה, בישראל ומחוצה לה: בשנת 1979 הקים וניהל את חברת "פקע" – חברה העוסקת בשיווק תשומות לחקלאות ולגינון, באמצעות מכירה קמעונאית מתמחה ומכירה לשוק פרטי, מקצועי ומוסדי. בשנת 2001 נמכרה החברה לחברת "המשביר לחקלאי". בשנת 1999 הקים וניהל את חברת "WaterWorks גיוס משקיעים". פעילותו התמקדה בהקמת החברה ופיתוח פעילות שיווקית בתחום מוצרי השקיית וגינון באנגליה ובארצות נוספות באירופה, הקמת צוות בריטי וניהולו במשך שלוש שנים.
בשנת 2000 הקים את סטודיו שיגן - סטודיו לאומנות ועיצוב אורבני. בתחילתו דרכו, עסק הסטודיו בעבודות עיצוב שיווקי: עיצוב, תכנון והקמת תערוכות מסחריות, מערכות תצוגה, מערכות תדמית ונקודות מכירה.
בשנת 2004 החל כספין למקד את פעילות הסטודיו בתחום האומנות והעיצוב הציבורי. עיקר עיסוקו של סטודיו שיגן הוא בעבודות אומנות מקוריות במרחב הציבורי: בתי כנסת, אתרי הנצחה, פיסול חוצות, מוסדות ציבור ושטחים ציבוריים פתוחים.
כספין מתגורר במזכרת בתיה.
בין הפרויקטים של רענן כספין

עיצוב ארון קודש בבית כנסת המרכזי "מרום ישראל" בבת-ים
פרויקט גן המנהיגים ובתוכו פרויקט לוחות המנהיגים, פסל עמוד האש ושער האומות
האנדרטה לזכר חללי אסון השייטת - הוצבה בשנת 2008 בטיילת חוף ראשון לציון.
האנדרטה לזכר מוטי קינד בגן המייסדים ברחובות - מוטי קינד היה כדורגלן ישראלי שנרצח במהלך משחק כדורגל של קבוצתו בידי צופה אוהד הקבוצה היריבה
כיכר גדי לידור בראשון לציון
אנדרטת לזכר חללים בוגרי המכללה למנהל
כיכר לזכרו של תומר חזן בגבול הערים בת-ים וראשון לציון.
הערות שוליים

↑  יואב מלכה, זירת הרצח הפכה לאתר זיכרון, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 29 באוגוסט 2015
↑  מורן בן זכאי, שש שנים לאחר הרצח: הושלמה הקמת כיכר לזכרו של תומר חזן ז"ל, באתר השקמה, ‏22 בספטמבר 2019
שירה פמיניסטית

שירה פמיניסטית נכתבה, לאורך הדורות, בעיקר על ידי נשים בהשראת עקרונות ורעיונות פמיניסטיים, והיא נבחנת באופן בו היא מקדמת רעיונות אלו או מפתחת אותם. שירה זאת עשויה להיכתב במטרה מודעת לבטא עקרונות פמיניסטיים, אם כי לפעמים היא ממותגת כפמיניסטית על ידי ביקורת ספרות בעידן מאוחר יותר. ביקורת הספרות מתייחסות לכותבות המבטאות רעיונות פמיניסטיים גם אם לא היו חברות פעילות בתנועת מחאה בתקופתן. עם זאת, תנועות וארגונים פמיניסטיים אימצו שירה פמיניסטית ככלי לתקשורת עם קהלים ציבוריים באמצעות אנתולוגיות, אוספי שירה וקריאות ציבוריות.
מבחינה פורמלית, השירה הפמיניסטית מבקשת לא פעם לערער הנחות יסוד לגבי השפה ולגבי תפיסות מציאות רווחות. בדרך כלל, שירה זאת פועלת למצב חוויות חיים של נשים כבעלות תוקף וראויות לתשומת לב. במקביל, היא, במקרים רבים, גם מדגישה את חוויותיהם של מיעוטים וקבוצות חברתיות מוחלשות. לפעמים שירים פמיניסטים מבקשים לגלם חוויות של נשים ספציפיות, ולעיתים קרובות הם מהדהדים הצטלבות של דיכויים הקשורות לסוגיות של מוצא, גזע, מין, מגדר, מוגבלות, מעמד או הגירה. התמקדות פואטית זאת הובילה לכך שכתבי עת פמיניסטים כמו So To Speak מצהירים על כוונתם לפרסם עבודות של נשים ואנשים לא בינאריים בפרט.
ראו גם

רשימת שירים עם נושאים פמיניסטיים
הערות שוליים

1 2 3 4  Golden, Shyama. "Poetry and Feminism". Poetry Foundation. נבדק ב-4 בספטמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  Whitehead, Kim (1996). The Feminist Poetry Movement. Jackson MI: University Press of Mississippi. pp. 3, ix–x, xii, xv, xvi, xviii, xviii–ix.
לטיציה בטאליה

| --- | --- |

 לידה:  5 במרץ 1935 פלרמו, איטליה 
 פטירה:  13 באפריל 2022 (בגיל 87) פלרמו, איטליה 
 שם לידה:  Maria Letizia Battaglia 
 מדינה:  איטליה 
 תקופת הפעילות:  1972–2022 (כ־50 שנה) 
 מעסיק:  L'Ora, Le Ore, ABC 
 תפקיד:  member of the Sicilian Regional Assembly (16 ביולי 1991–23 במרץ 1996)  assessor (1987–12 בינואר 1990) 
 מפלגה:  Movement for Democracy – The Net, פדרציית הירוקים, Left, Ecology and Freedom 
 בן או בת זוג:  Franco Stagnitta   Franco Zecchin 
 פרסים והוקרה:  פרס ד״ר אריך סלומון  פרס יוג'ין סמית'  פרס קורנל קאפה 
 
לטיציה בטאליה (באיטלקית: Letizia Battaglia;‏ 5 במרץ 1935 – 13 באפריל 2022) הייתה צלמת וצלמת עיתונות איטלקייה. אף על פי שתצלומיה מתעדים באופן מגוון את אורח החיים בסיציליה, היא ידועה בעיקר בזכות עבודתה בתיעוד המאפיה הסיציליאנית.
סרט דוקומנטרי המבוסס על חייה, Shooting the Mafia, יצא לאקרנים ב-2019.
ביוגרפיה > ראשית חייה

בטאליה נולדה בפלרמו, סיציליה. בגיל 14, אביה התעצבן עליה על כך שהביעה התעניינות בבן, ושלח אותה לפנימייה. בטאליה רצתה לברוח והיו לה שאיפות להתעסק בכתיבה. בגיל 16 היא נישאה לפרנקו סטגניטה, שהיה בעל עסק קפה ובא ממשפחה טובה. היא האמינה שהוא יאפשר לה להמשיך בלימודיה, אבל הוא רצה שהיא תהיה עקרת בית, ושאיפתה לעסוק כמקצוע הכתיבה התפוגגה.
אומללה בנישואיה, היא פיתחה בסופו של דבר רומן עם מאהב אחר מה שהוביל לכך שבעלה ירה בה כשגילה על כך. היא נמלטה עם בנותיה ומאהבה למילאנו.
ביוגרפיה > עבודה

בטאליה החלה לעסוק בצילום עיתונות לאחר גירושיה ב-1971, בזמן שגידלה שלוש בנות. היא החלה לצלם כשגילתה שהיא יכולה למכור טוב יותר את המאמרים שלה אם ילוו בתצלומים ולאט לאט גילתה תשוקה לצילום. ב-1974, לאחר תקופה במילאנו שבמהלכה הכירה את בן זוגה הצלם פרנקו זצ'ין, היא חזרה לסיציליה כדי לעבוד בעיתון השמאלני L'Ora (השעה) בפלרמו והייתה לאישה היחידה מבין שאר עובדי העיתון. היא המשיכה לעבוד כצלמת בעיתון עד שהעיתון אולץ להיסגר ב-1992.
בטאליה צילמה כ-600,000 תמונות כשהיא סיקוריה לעיתון. היא תיעדה את המלחמה הפנימית האכזרית של המאפיה ואת התקפתה על החברה האזרחית. לפעמים היא מצאה את עצמה בארבע או חמש זירות רצח שונות ביום אחד. בטאליה וזצ'ין צילמו הרבה תמונות אייקוניות שייצגו את סיציליה והמאפיה ופורסמו ברחבי העולם. היא רצתה לחשוף ולגנות את המאפיה באמצעות הצילום שלה. היא צילמה את המתים לעיתים קרובות כל כך שפעם אמרה, "לפתע, נהיה לי ארכיון של דם". היא צילמה את תמונות המתים בשחור-לבן כיוון שהאמינה שזה מכבד יותר ומציג מהין שתיקה חזותית.
בגלל עבודת הצילום שלה בילתה בטאליה שנים רבות בחשש להתנקשות מהמאפיה. למרות זאת, היא בחרה שלא יהיו לה שומרי ראש. ב-2017 היא אמרה בראיון לגרדיאן כי "אתה כבר לא יודע מי החברים או האויבים שלך. בבוקר יצאת מהבית ולא ידעת אם תחזור בערב".
בטאליה גם הפכה מעורבת בנושאי נשים ואיכות הסביבה. במשך כמה שנים הפסיקה לצלם ונכנסה רשמית לעולם הפוליטיקה. מ-1985 עד 1991 היא כיהנה במועצת העיר פלרמו עבור פדרציית הירוקים (אנ'), ומ-1991 עד 1996 הייתה סגנית באספה האזורית הסיציליאנית עבור המפלגה הרשת (אנ'). היא סייעה להצלת המרכז ההיסטורי של פלרמו ולחידושו. במשך זמן מה היא ניהלה הוצאה לאור, Edizioni della Battaglia, והקימה את כתב העת החודשי לנשים, Mezzocielo. היא הייתה מעורבת בפעילות למען זכויות נשים ובשנותיה האחרונות גם אסירות.
ב-1993, כאשר התובעים בפלרמו הפלילו את ג'וליו אנדראוטי, שהיה ראש ממשלת איטליה שבע פעמים, המשטרה ערכה חיפוש בארכיון של בטאליה ומצאו שני תצלומים משנת 1979 של אנדראוטי עם איש מאפיה בכיר, נינו סלבו, אנדראוטי הכחיש קשר זה, התמונות הללו היו העדות הפיזית היחידה לקשריו של אנדראוטי עם המאפיה הסיציליאנית. בטאליה עצמה שכחה שצילמה את התמונה. חשיבותה הגדולה של התמונה התגלתה רק כ-15 שנים לאחר שנלקחה.
מלבד הצילום, מיזמיה הנוספים כללו מגזין נשים, חברת הוצאה לאור ובית ספר לצילום.
ביוגרפיה > מותה

בטאליה נפטרה בצ'פלו ב-13 באפריל 2022, בגיל 87, לאחר מחלה ממושכת. לפי בקשתה, גופתה נשרפה ואפרה פוזר בים בסמוך לחופי סיציליה.
פרסומים

Letizia Battaglia: passion, justice, freedom: photographs of Sicily, New York: Aperture, 1999, ISBN 0-89381-888-7
לטיציה בטאליה, Dovere di cronaca = The duty to report, רומא: Peliti, 2006, ISBN 88-89412-26-7
Letizia Battaglia: just for passion., מהדורה ראשונה, Rome, Italy, 2016, ISBN 88-98565-20-8
לטיציה בטאליה, Anthologia, מהדורה ראשונה, רומא, איטליה, 2016, ISBN 978-88-98565-19-1
תערוכות

Letizia Battaglia. Just For Passion,‏ MAXXI - המוזיאון הלאומי לאמנויות המאה ה-21, רומא, 2016
Siciliana, Bel Vedere Fotografia, מילאנו, איטליה
Bildmaterial der Dr.-Erich-Salomon-Preisträgerin 2007 לטיציה בטאליה
Dovere di Cronaca, הפסטיבל הבין-לאומי של רומא, 2006
Una vita per la Mafia, פסטיבל הצילום של אורבייטו, Palazzo dei Sette, איטליה, 2009
Letizia Battaglia: Breaking The Code Of Silence, גלריית העיניים הפקוחות, ליברפול, הממלכה המאוחדת, 2014
Cantieri Culturali alla Zisa, פלרמו, סיציליה, 2016
Letizia Battaglia, הדפסי וינטג', Galleria del Cembalo, רומא, איטליה, 2022
סרטים

בטאליה (2004) – סרט תיעודי מאת דניאלה זנזוטו
Excellent Cadavers‏ (2005) – סרט תיעודי המבוסס על ספרו של אלכסנדר סטילה משנת 1995. בטאליה שיחקה בתפקיד ניצולה ועדת ראייה נלהבת.
ירי בפלרמו (2008) – מאת וים ונדרס; לבטאליה הייתה הופעת אורח כצלמת.
Shooting the Mafia ‏(2019) – סרט תיעודי בבימויו של קים לונגינוטו ובהפקה של ניאם פאגן.
פרסים

1985: פרס יוג'ין סמית' בצילום הומניסטי
1999: מפעל חיים של הקרן הבינלאומית ע"ש מאת'ר ג'ונס לצילום תיעודי
2007: פרס ד"ר אריך סלומון, פרס מפעל חיים של החברה הגרמנית לצילום (DGPh)
2009: פרס קורנל קאפה אינפיניטי מטעם המרכז הבינלאומי לצילום, ניו יורק
הערות שוליים

1 2  "Letizia Battaglia, photojournalist who documented mafia crimes, dies aged 87". The Guardian. 14 באפריל 2022. נבדק ב-2022-04-14. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Legendary Italian photographer Letizia Battaglia has died aged 87". euroweeklynews.com. 13 באפריל 2022. נבדק ב-2022-04-14. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Lodge, Guy (6 בפברואר 2019). "Sundance Film Review: 'Shooting the Mafia'". Variety. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6 7 8  "Letizia Battaglia obituary". The Times (באנגלית). ISSN 0140-0460. נבדק ב-2022-04-25.
1 2  "Testimony of a Keen Witness To Sicily's Enduring Sorrow", The New York Times, December 16, 2001
↑  D'Emilio, Frances (14 באפריל 2022). "Letizia Battaglia, who shot life and death in Palermo, dies". AP NEWS (באנגלית). נבדק ב-18 באפריל 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Pullella, Philip (14 באפריל 2022). "Letizia Battaglia, pioneer photographer who defied the Mafia, dead at 87". Reuters (באנגלית). נבדק ב-18 באפריל 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Davison, Phil (16 באפריל 2022). "Letizia Battaglia, photographer of Sicilian underworld, dies at 87". Washington Post. נבדק ב-18 באפריל 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Letizia Battaglia. Just For Passion". Maxxi.art. 21 בספטמבר 2016. נבדק ב-11 בינואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Mytech - News - In mostra Letizia Battaglia". 14 בדצמבר 2007. אורכב מ-המקור ב-14 בדצמבר 2007. נבדק ב-11 בינואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Bildmaterial der Dr.-Erich-Salomon-Preisträgerin 2007 Letizia Battaglia". 12 בנובמבר 2007. אורכב מ-המקור ב-12 בנובמבר 2007. נבדק ב-11 בינואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Fotografia - Festival Internazionale di Roma". edizioni.fotografiafestival.it. אורכב מ-המקור ב-21 באוקטובר 2009. נבדק ב-13 בינואר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Letizia Battaglia, la fotografa della mafia in mostra a Orvieto - Galleria - Repubblica.it". Repubblica.it. נבדק ב-11 בינואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Letizia Battaglia: Breaking The Code Of Silence". Open Eye Gallery. נבדק ב-11 בינואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Maida, Desirée (6 במרץ 2016). "Buon compleanno Letizia Battaglia. Palermo omaggia la "sua" fotografa con una grande retrospettiva ai Cantieri Culturali alla Zisa: ecco le immagini dall'opening". Artribune.com. נבדק ב-11 בינואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Vintage Prints | Galleria del Cembalo". www.galleriadelcembalo.it. נבדק ב-2022-04-12.
↑  'Excellent Cadavers,' an Italian Documentary, Dissects the Mafia, The New York Times Movie Review, July 12, 2006
↑  "Shooting the Mafia review – heroic photographer who exposed Italy's nightmare". The Guardian. 28 בנובמבר 2019. נבדק ב-2022-04-18. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007354496005171  PLWABN: 9810719202205606  BIBSYS: 25714  BnF: cb12211296n (data)  CiNii: DA09796736  GND: 121688135  ICCU: CFIV017724  ISNI: 0000 0001 2148 3994  LCCN: n93037165  NTA: 305163485  PIC: 323294  RERO: 02-A002976270  RKD: 216172  SNAC: w6c836js  SUDOC: 030762189  ULAN: 500280343  VIAF: 114882242   WorldCat (עם VIAF): 114882242
ההגבלות היהודיות

ציור של יהודים גרמניים, עם כובע מיוחד המציין את יהדותם בציבור
ההגבלות היהודיות היו הגבלות חוקיות שצוו נגד היהודים בתקופת ימי הביניים. הן כללו הנחיות שהנחו את היהודים ללבוש ביגוד ספציפי ומזהה לרבות כובע יהודי, טלאי צהוב, והגבילו את היהודים לערים ועיירות מסוימות או בחלקים מסוימים של הערים (גטאות), ומנעו מיהודים להיכנס לעסקים מסוימים (למשל מכירת ביגוד חדש בשוודיה של ימי הביניים).
ההגבלות כללו גם מיסים מיוחדים שהוטלו על יהודים, בידודם מהחיים הציבוריים, חסמים בביצוע טקסים דתיים וצנזורה על ספרים עבריים. חלק מהמדינות אף הרחיקו לכת וגירשו לחלוטין יהודים, לדוגמה גירוש אנגליה (יהודים הורשו לחזור אליה ב-1655) וגירוש ספרד ב-1492 (היהודים הורשו לחזור ב-1868).
ההגבלות הוסרו עם תחילת האמנציפציה ליהודים בשלהי המאה ה-18 ובמאה ה-19. ב-1791, צרפת המהפכנית הייתה המדינה הראשונה שביטלה את ההגבלות לגמרי, ואליה הצטרפה גם פרוסיה ב-1848. האמנציפציה ליהודים בממלכה המאוחדת הושגה בשנת 1858, לאחר מאבק של 30 שנה שבראשו עמד סר אייזק ליון גולדסמיד, כשהתאפשר ליהודים לכהן בפרלמנט עם העברת חוק ההקלה ליהודים של 1858. האימפריה הגרמנית המאוחדת החדשה ביטלה את ההגבלות היהודיות ב-1871.
המתיישבים היהודים הראשונים בצפון אמריקה הגיעו למושבה ההולנדית ניו אמסטרדם ב-1654. נאסר עליהם להחזיק משרד ציבורי, לפתוח חנות קמעונאית או להקים בית כנסת. המגבלות לא הוסרו כשהמושבה נכבשה על ידי הבריטים בשנת 1664, אך ב-1671 היה אשר לוי היהודי הראשון ששירת בחבר מושבעים בצפון אמריקה.
באימפריה הרוסית, בעלת האוכלוסייה הגדולה ביותר של יהודים בכל אירופה, בוטלו ההגבלות היהודיות לחלוטין אחרי מהפכת אוקטובר ב-1917, שליהודים היה בה תפקיד בולט.
הערות שוליים

↑  עורכי אנציקלופדיית בריטניקה, Sir Isaac Lyon Goldsmid, 1st Baronet, אנציקלופדיית בריטניקה, ‏20.4.2018
↑  עורכי הספרייה היהודית הווירטואלית, New Amsterdam's Jewish Crusader, Jewish Virtual Library, ‏2018
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המוזיאונים הקפיטוליניים

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאונים לאמנות וארכאולוגיה
 כתובת:  פלאצו די קאמפידוליו רומא 1-00186
 מיקום:  רומא 
 מדינה:  איטליה 
 מייסדים:  סיקסטוס הרביעי 
 מבקרים בשנה:  452,232 (נכון ל־2008)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1741
 תאריך פתיחה רשמי:  1734 
 אדריכל:  מיכלאנג'לו 
 מידות
 שטח:  14,156 מ"ר (נכון ל־2018) 
 
 קואורדינטות:  41°53′35″N 12°28′58″E﻿ / ﻿41.893055555556°N 12.482777777778°E﻿ / 41.893055555556; 12.482777777778
 המוזיאונים הקפיטוליניים (באנגלית)
  (למפת רומא מוגדלת) המוזיאונים הקפיטוליניים(למפת רומא רגילה) המוזיאונים הקפיטוליניים
 
המוזיאונים הקפיטוליניים (באיטלקית: Musei Capitolini) הם מכלול של מוזיאונים לאמנות וארכאולוגיה הממוקמים סביב כיכר שעיצב מיכלאנג'לו על גבעת הקפיטולין ברומא החל ב-1536. ההיסטוריה של האוסף המוצג במוזיאונים התחילה ביוזמה של האפיפיור סיקסטוס הרביעי בראשית כהונתו, שתרם לעיר רומא פסלי ארד עתיקים. המוזיאונים, שגרעין האוסף שלהם הוצג לראשונה בשנת 1734, מכילים כמה מיצירות האמנות הידועות של האמנות האיטלקית. בין המוצגים: פסל מרקוס אורליוס, פסלו המונומנטלי של הקיסר קונסטנטינוס, פסל "הזאבה הקפיטולינית", וכן ציורים מאת קאראווג'ו, טיציאן ועוד. המוזיאונים מופעלים על ידי עיריית רומא. המוזיאונים הקפיטוליניים הם בין אוספי האמנות הראשונים שנפתחו לציבור הרחב.
היסטוריה

בשנת 1471 תרם האפיפיור סיקסטוס הרביעי את אוסף פסלי הברונזה הרומיים שלו לטובת העיר רומא. הפסלים, בהם פסל הראש של קונסטנטין, "שולף הקוץ" ו"הגאלי הגוסס", ששוכנו עד אז בארמון הלטראנו, הועברו אל חזית בניין ה"פאלאצו דיי קונסרבטורי" (Palazzo dei Conservatori), במרכזה של רומא ההיסטורית.
המתחם המוזיאוני הוא הרחבה ופיתוח של בניה מימי הביניים, שהיא כשלעצמה נבנתה על אתר המקדשים העתיקים לשילוש הקפיטוליני: יופיטר, יוּנוֹ ומינרווה. שׂרידי מקדש יופיטר ושחזור מודרני שלו מוצגים במוזיאון עצמו.
במחצית השנייה של המאה ה-16 נרכשה קבוצה גדולה של פסלים בעקבות החלטתו של האפיפיור פיוס החמישי "להיפטר" מיצירות אמנות פגניות שהיו ברשות הוותיקן. בשנת 1654 נסתיימה בניתו של "הארמון החדש" (Palazzo Nuovo). מבנה זה, העתיק את החזית של פלאצו דיי קונסרבטורי, ויצר מבנה סימטרי לכיכר.
המבנים

המוזיאונים הקפיטולניים מובנים משלוש מבנים עיקריים סביב כיכר קמפידולּיו (Campidoglio) ומוזיאון מתחת לקרקע (תחת הכיכר).
שלוש המבנים הראשיים:
המבנים > פלאצו סנאטוריו (Palazzo Senatorio)

נבנה במאות 12–13. בעת העתיקה עמד במקום הבניין שזכה במחקר לכינוי טאבולאריום, שייתכן ששימש כארכיב של המדינה הרומית, וכיום הוא משמש את עיריית רומא. כפי שמעיד שמו, הוא שימש בעת בנייתו את הסנאט של העיר. בזמן אפיפיור בוניפציוס התשעי, נוספו מגדלים למבנה שהפך למבצר. מיכלאנג'לו עיצב את המדרגות הנוספות מבחוץ.
הגלריה תחת הקרקע נבנתה ב-1930, שמקשרת את הפלאזות של הקפיטוליני. בגלריה התת-קרקעית מוצגות שאריות של מבנים מהעת העתיקה. עיקר התערוכה בגלריה הוא אפיגרפי, ומובא בה מבחר כתובות אבן ממיטב האוסף של המוזיאון, המציגות בפני הקהל היבטים שונים של התרבות ואורח החיים ברומא הקיסרית, כולל שׂפה, משפט, משׂחקים, חיילים, אריסטוקרטיה רומית והנדסת כבישים.
המבנים > טאבולאריום

מבנה זה הוקם ונחנך על ידי קווינטוס לוטאטיוס קאטולוס בשנה 78 לפני הספירה. המבנה זכה לכינוי טאבולאריום בעקבות השערה מחקרית מקובלת, לפיה שימש כטאבולאריום, כלומר הארכיון הראשי בשלהי התקופה הרפובליקנית ובתקופה הקיסרית, עד לשקיעת הקיסרות המערבית. אז כעתה נשקף מהמבנה נוף אל הפורום רומאנום, גבעת הפלטין והדרך הקדושה (Via Sacra).
המבנים > פלאצו דֵיִ קונסרבטורי (Palazzo dei Conservatori)

מבנה זה, שעוצב על ידי מיכלאנג'לו ונבנה באמצע המאה ה-16, היה במקורו מקום מושבו של חבר שלושה פקידים – הקונסרבטורי – שעמדו בראש הממשל האזרחי של הקומונה של רומא מראשית המאה ה-13 עד המחצית השנייה של המאה ה-19. מיכלאנג'לו הוסיף את המדרגה הפילסטרית בסגנון קורינתי. בנוסף על כך, החלק הקדמי של המבנה עוצב שוב על ידי גיאוקומו פורטא.
המבנה מכיל בעיקר יצירות פיסול רומיות, מעט יצירות יווניות ואגף קטן של אמנות מצרית.
המבנה מחולק לשלוש קומות. הקומה הראשונה שומשה כמשרדים לשופטי שלום בזמנו, והכילה את חדר הדיונים של המועצה. בנוסף לכך, בקומה הראשונה מציגה את פסלי ארד שנתרמו על ידי האפיפיור סיקסטוס הרביעי. הקומה השנייה מכילה מספר פסלים מפורסמים, בינם ברוטוס הקפיטוליני והפסל המפורסם של הזאבה הקפיטולינית, מיניקה את רומולוס ורימוס.
הקומה השלישית של המוזיאון מכילה גלריית אומנות, הנחשבת כגלריית הציורים העממית העתיקה ביותר, כמו גם חדר המציג מטבעות עתיקים (קבינט המטבעות). חדר זה נבנה בשנת 1872, ומכיל מטבעות, מדליות, תכשיטים וצורפות. ייסוד החלק הנוּמִיסְמָטִי במוזיאון הקפיטוליני קשור לירושה שהשאיר לודוויקו סתנזאני, שכללה 9251 מטבעות שונים ממרכז אירופה ואסיה הקטנה בנוסף לאבנים יקרים ונדירים.
אוסף המטבעות הוכפל כשנה לאחר מכן, בזכות תרומה של אוגוסטו קסטיאני, שהיה אז מנהל המוזיאון. עם השנים נוספו לאוסף אלפי מטבעות שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות בעיר, או נתרמו על ידי אספנים פרטיים.
המבנים > מבנה פלאצו של נובו (Nouvou)

החלק החדש ביותר של צביר המוזיאונים נבנה במאה ה-17. חלקו הקדמי תואם במראהו את החזית של הפלצו די קונסרבטורי. פסלו של מרקוס אורליוס הניצב מול חזית הבניין, הוא עותק מודרני. המקור, שעמד בעבר בלב הככר, נמצא כיום בתוך המוזיאון, כדי להגן עליו מנזקי הסביבה והתיירות.
גלריה > פסלים

ראש אמאזון
אפולו
אלקיביאדס
הרמס
ארטמיס באפסוס
אוגוסטוס
ריטון דה פונטיוס - מזרקה בצורת ריטון (אנ')
גלריה > פריסקוס

מסע נגד טוליסטובוגים
הנצחון של לוקיוס אמיליוס פאולוס
גלריה > פְּסֵיפָס

מסכה קומית של וילה אדריאנה
אורסטס ו איפיגניה
נמר תוקף עגל I
נמר תוקף עגל II