stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שמעון קורבמן
תולדות חייו

שמעון קורבמן נולד ברוסיה הלבנה (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית) בשנת 1887, בנם של הלל ומוסיה קורבמן. בשנת 1909, בגיל 22, היגר לארצות הברית, וחי שמונה שנים בדטרויט, מישיגן. הוא למד בקולג' לחקלאות, ומאוחר יותר במחלקה להנדסת רכבות באוניברסיטת מישיגן באן ארבור, אך נאלץ להפסיק את לימודיו.
קורבמן חזר לרוסיה – לפי גרסה אחת הגיע לאירופה כחייל ביחידת רכבות של צבא ארצות הברית – ועם סיום מלחמת העולם הראשונה, ב-1919, עלה לארץ ישראל. הוא עבד חודשים אחדים בחקלאות, בעמק הירדן, עד שחלה בקדחת. כשהחלים נסע למצרים, שם הועסק כשרטט רכבות על ידי הצבא הבריטי.
קורבמן חזר לארץ ישראל בשנת 1920, ותחילה עבד כפועל וכמורה לאנגלית בבית הספר החקלאי במקוה ישראל. מ-1923 ועד יום מותו, למעט שנתיים בנס-ציונה, גר בתל אביב – תחילה בחדרים ודירות שכורות, ומתחילת שנות הארבעים בדירת חדר בדמי מפתח ברחוב אחד העם. קורבמן התפרנס משיעורים פרטיים באנגלית. הוא לא התחתן מעולם, וככל הנראה היה הומוסקסואל. ב-1978 נפטר ערירי בדירתו, בגיל 90.
עיזבונו עבר לידי האפוטרופוס הכללי, שתרם את התמונות והתשלילים למוזיאון ההיסטורי של תל אביב יפו.
כאדם וכצלם

המסמכים והתצלומים שהותיר קורבמן הם המקור העיקרי להכרת דמותו ותחומי העניין שלו. הוא נהג לצלם אירועים ציבוריים בעלי אופי לאומי-ציוני, ובפרט אירועים של תנועת בית"ר ושל הצה"ר. כ-200 תצלומים נותרו מטיולים לאתרים היסטוריים ולנקודות התיישבות ברחבי הארץ. תצלומים אחרים משקפים רומנטיקה מזרחית, מסיבות של חבר'ה טראסק, פעילויות תרבות וספורט, מקומות עבודה ובילוי. קורבמן הרבה לצלם ברחובות תל אביב ובחוף הים; האוסף כולל כעשרים תצלומי עירום של גברים צעירים.
קורבמן השתמש במצלמת חובבים מסוג Folding Autographic Brownie, תוצרת חברת קודאק. המצלמה הפיקה תשלילי צלולואיד בגודל כ-5X3 אינץ', ואפשרה לרשום פרטים על סרט הצילום, ברווחים בין התמונות. היו ברשותו חצובה ומנגנון השהיה, והוא נהג לצלם את עצמו.
קורבמן לא ניסה להתפרנס מצילום. לעיתים שלח תצלומים לכתבי עת, העניק עותקים לאנשים או למוסדות שאותם צילם, או יצר מהם כרטיסי ברכה לשימושו האישי. חלק מן התצלומים רוכזו באלבומי מזכרת שהכין לעצמו. קורבמן עצמו סידר, רשם וקטלג יותר מ-1300 תשלילים.
תצלומיו האחרונים של קורבמן הם משנת 1936. לא ידוע מדוע הפסיק לצלם. בשנת 1962 נשאל על ידי "במחנה נח"ל" מדוע אינו מצלם יותר. תשובתו הלקונית – "מחוסר מצלמה" – הניבה פרשנויות מגוונות.
תערוכות מעזבונו

אוסף התשלילים של קורבמן נמצא בדירתו לאחר מותו.
תערוכה ראשונה מן העיזבון, שנות התמימות, הוצגה במוזיאון לתולדות תל אביב יפו ברחוב ביאליק ביולי 1979.
ב-1982 הוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות התערוכה תל אביב – תצלומים ראשונים: אברהם סוסקין ושמעון קורבמן, שאצר מיכה בר-עם.
ב-2004 הוצגה במוזיאון ארץ ישראל התערוכה המקיפה שמעון קורבמן – צלם תל אביבי אחר. האוצרת, בתיה כרמיאל, אף ערכה ספר ובו מבחר תצלומים ומחקר מעמיק על חייו ועבודתו של קורבמן. אחרי סגירת התערוכה, הועבר חלק ממנה לתצוגת קבע בקומת הקרקע של מגדל שלום.
לקריאה נוספת

בתיה כרמיאל, קורבמן – צלם תל אביבי אחר, 1919–1936, תל אביב: מוזיאון ארץ ישראל, וירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2004.
גיא רז, צלמי הארץ מראשית ימי הצילום ועד היום, מפה - מיפוי והוצאה לאור, והוצאת הקיבוץ המאוחד, 2003, עמ' 52–53.
שלמה שבא, "תל אביב של שמעון קורבמן", שנתון מוזיאון הארץ, סדרה חדשה א' (1983), עמ' 207–212.
"התמונות הטמונות", במחנה נח"ל 11 (129), 1 באוגוסט 1962.
״שמעון קורבמן״ בתוך: ורד נבון, ״השדרה - שדרות ירושלים בעיני הצלמים״, הוצאת ורד נבון, מהדורה שנייה 2021, עמ׳ 65-64.
הערות שוליים

↑  קורבמן: צלם תל-אביבי אחר, 1936-1919 קטלוג, באתר האוניברסיטה הפתוחה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 276868  NLI: 987007527024705171  BnF: cb150953869 (data)  ISNI: 0000 0003 6965 0776  LCCN: no2004068564  VIAF: 243921965   WorldCat (עם VIAF): 243921965 
חלק מתערוכת הצילומים של שמעון קורבמן במגדל שלום
אודות התערוכה במגדל שלום
לוקמס

| --- | --- |

לוקמס
 
 מאכלים
 סוג:  סופגנייה
 מוצא:  מסופוטמיה
 מרכיבים עיקריים:  בצק שמרים, שמן; סירופ סוכר או דבש
 
לוקאימאת, הידועות גם בשמן היווני לוקומדס, הן מגדנאות העשויות מכדורי בצק שמרים המטוגנות בשמן עמוק ומצופות בסירופ סוכר או בדבש, ולעיתים מצופות בקינמון או במרכיבים אחרים. המנה תוארה כבר במאה ה-13 על ידי מוחמד בן חסן אל-בגדאדי.
אטימולוגיה

פירוש המילה הערבית לוקמה (لُقْمَةٌ) (ברבים לוקמט) הוא פרוסה או נגיסה. המנה נודעה בתור "לוקמאת אל-קאדי" (لُقْمَةُ ٱلْقَاضِيِ) בספרי הבישול הערביים של המאה ה-13, השם הטורקי למאכל, לוקמס, נגזר מהשם בערבית, וכך גם השם היווני, לוקומדס.
היסטוריה

המתכון הראשון ללוקמאת אל-קאדי, שהכיל בצק שמרים מטוגן ומכוסה בדבש או בסירופ סוכר עם מי ורדים, מתוארך לפחות לתקופת ימי הביניים המוקדמות ולתקופת בית עבאס של המאה ה-13, שם הוא מוזכר בכמה מספרי הבישול של אותה תקופה. הוא מוזכר גם בסיפורי אלף לילה ולילה, בסיפור "השוער ושלוש הגבירות מבגדד". החוקר אבן בטוטה נתקל במאכל שהכיר כלוקמאת אל-קאדי בארוחת ערב במולטאן, במהלך מסעותיו בהודו של ימי הביניים, שם התושבים קראו למאכל מארחיו אל-האשימי.
המאכל הוכן לאורך השנים על ידי טבחי ארמון האימפריה העות'מאנית.
הכנה

בלילת השמרים היא סמיכה וחלקה ובעלת מרקם רך ואוורירי. בדרך כלל מטגנים כדורים מהבלילה בשמן חם עד להזהבה. המנה מוגשת עם דבש ולעיתים גם עם קינמון.
באופן מסורתי, הבלילה הותפחה בעזרת שמרים, אך גרסאות מודרניות משתמשות לעיתים באבקת אפייה.
המאכל במדינות שונות בעולם > ארצות ערב

כיום, בעיראק קוראים למאכל לוקמא או לוקאימאט והם שונים הן בגודל והן בטעם ברחבי המדינה. בעוד שבמדינות ערב במפרץ הפרסי, המאכל לפעמים מתובל בהל או זעפרן, מכיוון שהמתכונים השתנו מעט מהמתכונים של המאה ה-13. בחלקים במזרח התיכון הם עשויים להיקרא גם עוואמה (عوامة) כלומר "שחיין", או זלאביה, אם כי המונח האחרון עשוי להתייחס גם למאכל דומה עשוי בצורת ספירלה ארוכה או שרביט ישר. המאכל נכלל באופן מסורתי בתקופות של מצוות דת; למשל בלבנט על ידי מוסלמים ברמדאן, יהודים בחנוכה ונוצרים בחג ההתגלות.
המאכל במדינות שונות בעולם > טורקיה

ישנם סוגים שונים של לוקמס בטורקיה. לוקמס לקינוח מיוצרים מקמח, סוכר, שמרים ומלח, הם מטוגנים בשמן ומאוחר יותר מצופים בסירופ או דבש. באזורים מסוימים של טורקיה אוכלים לוקמס עם גבינה, בדומה לבייגל בארוחת בוקר. הלוקמס של איזמיר הוא בצורת סופגניה עם חור באמצע. הם נקראים ארמון לוקמה (בטורקית: Saray lokması).[דרוש מקור] באזורי גודול-איאס באנקרה, קיים סוג של לוקמה המכונה בירטלק.
באופן מסורתי, ארבעים יום אחרי שמישהו נפטר, קרובי משפחה וחברים של המנוח מבשלים כמויות גדולות של לוקמס לשכנים ולעוברי אורח. נוצרים תורים על מנת לקבל צלחת ולהקריא תפילה לנפשו של הנפטר לאחר אכילת לוקמס.
המאכל במדינות שונות בעולם > יוון

מנה הנקראת לוקומנדס (λουκουμάδες) היא עמוד התווך של הבישול היווני, במיוחד בדרום יוון, והוא אוכל רחוב פופולרי המוגש עם כל שילוב של דבש, קינמון, אגוזי מלך ורוטב שוקולד. שמו המקורי של המאכל בספרות היוונית העתיקה הוא "אסימוני דבש", ולפי קאלימאכוס, הם ניתנו כמתנות קטנות (charisioi) למנצחי המשחקים האולימפיים.
בתקופה הביזנטית המאפה נקרא כנראה ספונגוי מהמילה היוונית העתיקה לספוג, σπόγγος (בתעתיק לעברית: ספונג'וס) או σφόγγος) sfóŋɡos בניב היוני), שהוא גם המקור של המילה הערבית إسفنج (בתעתיק לעברית: איספנג').
מונח זה שימש גם את הרומניוטים (יהודים יוונים) כשם ללוקומנדס, שכינו אותם זבינג'וי (σβίγγοι), והם הכינו אותם כמאכלים לחנוכה.
יוונים פונטים שהיגרו מהים השחור כתוצאה מועידת לוזאן (1923-1922) (אנ') קוראים להם ציריכטה (τσιριχτά). המאכל מוגש בחתונות פונטיאניות.
המאכל במדינות שונות בעולם > קפריסין

בקפריסין המאפה נקרא לוקומנדס (λουκουμάδες) ביוונית קפריסאית (אנ'). הם מוגשים בדרך כלל עם קינמון בסירופ דבש וניתן לפזר עליהם אבקת סוכר.
ועד פקידי קושטא

ועד פקידי קושטא היה גוף כלכלי שנוסד ב-1726 באיסטנבול ויועד על מנת לתמוך ביהודי ארץ ישראל בכלל ויהודי ירושלים בפרט.
הרקע ההיסטורי

סביב שנת 1720 היה היישוב היהודי בירושלים שרוי במשבר כלכלי וקיומי. האשכנזים, שעלו יחד עם חבורת רבי יהודה החסיד, צברו חובות כבדים וגורשו מהעיר. היהודים הספרדים סבלו גם הם מחובות שהלכו ותפחו, כתוצאה מתשלומים מופקעים על שכר דירה, תשלומי שוחד ומיסים שונים ומשונים. בנוסף, השלטון המרכזי באיסטנבול נחלש ועלה כוחם של שליטים מקומיים פרועים ומושחתים. כתוצאה מכל אלו התדלדל מאוד היישוב היהודי בירושלים ורבים היגרו לצפת, טבריה ואף לחוץ לארץ.
הוועד ופעולתו

בשנת 1726 הקים הגביר היהודי תושב איסטנבול ר' יעקב בן דוד זונאנה, יחד עם אחרים, את "ועד פקידי וגבירי ארץ ישראל בקושטא".
מטרת הוועד הייתה גיוס כספים מיהודי הגולה, באמצעות שליחים (בדומה לשד"רים) וחלוקה של כספים אלה ליהודי ירושלים לפי קריטריונים. בירושלים הוקם במקביל "כולל עיה"ק (עיר הקודש) ירושלים" (או "כולל הספרדים בירושלים"), כלומר ועד מקומי שתפקידו היה לחלק את הכספים בירושלים לפי תקנות הוועד.
לאחר מספר שנים הורחבו מטרות הוועד לתמיכה בכל יהודי ארץ ישראל בהם הערים צפת, טבריה וחברון.
עקב התמיכה הכספית והיכולת של הוועד לכפות על היהודים תקנון הפך הוועד למנהל בפועל של ענייני היהודים בירושלים. מצד שני, שלוחי הוועד פעלו גם, ללא מעמד רשמי, בחצר הסולטאן על-מנת לייצג את ענייני יהודי ארץ-ישראל. כיוון שהוועד באיסטנבול כלל את העשירים והמכובדים שביהודי העיר, נטו השלטונות להאזין לטענותיהם ובכך שופר מעמדם של יהודי ירושלים, מיסיהם הוקלו והוכבדה יד השלטון המרכזי על השליטים המקומיים בארץ ישראל.
תמיכה בעליה

החל מראשית דרכו של הוועד הוא ארגן  עליה שנתית לרגל של יהודים לירושלים. בעליות השתתפו מאות יהודים. מלבד הערך הרוחני, הדבר גם סייע כלכלית ליהודי ארץ-ישראל. הוועד גבה את תשלום מס עולי הרגל (ה"גאפאר") באופן מרוכז והעבירו לשלטון ובכך מנע שרירות-לב של פקידים מקומיים שנטו לעשוק את עולי הרגל שהגיעו בלא מסגרת מארגנת.
בשנת 1740 הקים הוועד אכסניה לעולים ביפו. היה זה ח'אן יהודי שהקל מאוד על העולים. בשנות ה-80 של המאה ה-20 זיהתה חוקרת יפו, ד"ר חנה רם, את מבנה הח'אן עם מבנה בית הכנסת לעולי לוב ביפו, המנציח כיום את הח'אן העתיק. לאחר מכן עבר המרכז היהודי ביפו לבית אג'ימן.
שנות דעיכה

לאחר מרד מוחמד עלי, ב-1840, עליית מעצמות מערב אירופה ושקיעת העות'מאנים, נחלשה גם עוצמתו של הוועד. עם סיום השלטון העות'מאני בארץ ישראל, ב-1917 תם תפקידו של הוועד.
ראו גם

ועד הפקידים והאמרכלים
שד"ר
לקריאה נוספת

יעקב ברנאי, יהודי ארץ ישראל במאה הי"ח: בחסות פקידי קושטא, ירושלים: הוצאת יד בן צבי, תשמ"ב-1982
אריה מורגנשטרן, השיבה לירושלים: חידוש היישוב היהודי בארץ ישראל בראשית המאה התשע-עשרה, ירושלים: מרכז שלם, 2007
Slippery When Wet

Slippery When Wet הוא אלבום האולפן השלישי של להקת בון ג'ובי. האלבום יצא באוגוסט 1986, וזכה להצלחה מסחרית מיידית. האלבום שהה במשך 8 שבועות במקום הראשון של מצעד הבילבורד 200.
Slippery When Wet הוא האלבום הנמכר ביותר של הלהקה, והוא מכר 12 מיליון עותקים בארצות הברית ולמעלה מ-28 מיליון עותקים ברחבי העולם, מה שהופך אותו לאלבום האולפן ה-21 הכי נמכר בכל הזמנים.
האלבום הוכתר כאלבום השנה של 1987 על ידי בילבורד. השירים באלבום הם בין המוכרים ביותר שהוציאה הלהקה.
הרקע לאלבום

אחרי ההצלחה הבינונית של האלבום הקודם "Fahrenheit‏ 7800°" הלהקה לא הפכה להצלחה הגדולה שהם קיוו שיהפכו, ולכן החליטו לשנות את הגישה באלבום הבא. אחרי ששכרו את כותב השירים המקצועי דזמונד צ'יילד (שגם עבד בשביל קיס ואירוסמית, אליס קופר וריקי מרטין) הם כתבו יחד כ-30 שירים והשמיעו אותם לנערים בניו ג'רזי ובניו יורק, וביססו את סדר 10 השירים שנבחרו באלבום על פי דעותיהם. ברוס פיירביירן נבחר כמפיק האלבום, ובוב רוק היה אחראי על המיקסים.
את האלבום כתבו יחד ג'ון בון ג'ובי וריצ'י סמבורה, מלבד שלושה שירים, "You Give Love A Bad Name", "Livin' On A Prayer" ו-"Without Love", שנכתבו יחד עם דזמונד צ'יילד.
הסינגלים מתוך האלבום היו "You Give Love A Bad Name", "Livin' On A Prayer", "Wanted Dead Or Alive" ו"Never Say Goodbye".
השיר "You Give Love A Bad Name" נכתב על ידי ג'ון, ריצ'י ודזמונד צ'יילד, והוא מתאר מערכת יחסים עם אישה תחמנית, תככנית ובוגדנית. השיר כולל מספר שורות קליטות שנועדו להתאים גם לקהל המיינסטרים, והוא הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100. לפזמון מבנה מאוד דומה לשיר "If You Were A Woman And I Was A Man" של בוני טיילר, שגם הוא נכתב על ידי דזמונד צ'יילד. בקומדיית המצבים האמריקאית "איך פגשתי את אמא", ברני סטינסון מפעיל את השיר כחלק מה-"Get Psyched Mix" והשיר גם נמצא בבלוג שלו. ב-2004 להקת המטאלקור Atreyu הוציאה גרסת כיסוי לשיר.
השיר "Livin' on a Prayer" נחשב השיר הידוע והמוצלח ביותר של הלהקה, והוא עדיין מופיע במקומות הראשונים בסקרים שקשורים ללהקה ולפעמים מופיע במצעדים עשורים שלמים אחרי שיצא לראשונה כסינגל. השיר מתאר את חייהם של טומי וג'ינה, זוג עני שנאבק לגמור את החודש ולשמור על היחסים. במקור ג'ון לא אהב את השיר ולא רצה להכניס אותו לאלבום, אך בהמשך ריצ'י שכנע אותו שהשיר טוב. בעקבות כך הלהקה החליטה לעבוד מחדש על השיר, לשנות את ריף הבאס ולהכניס לשימוש בשיר את הטולקבוקס, אפקט לגיטרה שמדמה דיבור אנושי. והתוצאה הסופית הייתה הצלחה מסחררת. בשירם "It's My Life" משנת 2000 הלהקה מזכירה את טומי וג'ינה, וגם שם יש שימוש בטולקבוקס.
השיר "Wanted Dead Or Alive" נכתב על ידי ג'ון וריצ'י, והוא נפתח כמעין שיר אקוסטי שיוצר אנלוגיה בין חייו של כוכב רוק לקאובוי, ומיד אחרי הפזמון השני יש סולו גיטרה חשמלית ואחריו בו השיר הופך לשיר הארד רוק.
השיר "Never Say Goodbye" הוא בלדת רוק רומנטית, והוא משמש לעיתים קרובות בארצות הברית ובייחוד בניו ג'רזי כשיר הזוגות בנשף סיום התיכון. לעומת רוב השירים באלבום, השיר הוא שקט ואיטי.
התגובות לאלבום

האלבום נעשה הצלחה מסחררת מבחינת נתוני מכירות ומבחינת ההצלחה במצעדים. בשנים 1986 ו-1987, 3 מהשירים בו הגיעו לעשרת הראשונים במצעד בילבורד הוט 100. "You Give Love A Bad Name" הגיע למקום הראשון ונשאר שם שבוע, וכעבור חודשיים "Livin' On A Prayer" הגיע גם הוא למקום הראשון ונשאר שם חודש. "Wanted Dead Or Alive" הגיע למקום השביעי במצעד.
הישגים אלה הפכו את הלהקה ללהקת ההארד רוק הראשונה שהיו לה שני סינגלים במקום הראשון במצעד בילבורד הוט 100 ברצף, והאלבום הפך לאלבום ההארד רוק ראשון ששלושה שירים ממנו הגיעו לעשרת הראשונים במצעד (באלבום הבא "New Jersey" הם שברו שיא זה וחמישה סינגלים מתוך האלבום הגיעו לעשרת הראשונים במצעד.)
האלבום עצמו היה האלבום הראשון של הלהקה שהגיע למקום הראשון במצעד 200 האלבומים של בילבורד, והוא נשאר 8 שבועות במקום הראשון ו38 שבועות בטופ 5. הוא האלבום ה-49 הכי נמכר בארצות הברית בכל הזמנים.
מגזין "קראנג!" שם את האלבום במקום ה-44 ברשימת "100 אלבומי ההבי מטאל הכי טובים בכל הזמנים".
רשימת השירים

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | Let It Rock  | 5:25 |
| 2. | You Give Love A Bad Name  | 3:44 |
| 3. | Livin' on a Prayer  | 4:09 |
| 4. | Social Disease  | 4:18 |
| 5. | Wanted Dead Or Alive  | 5:08 |
| 6. | Raise Your Hands  | 4:16 |
| 7. | Without Love  | 3:30 |
| 8. | I'd Die For You  | 4:30 |
| 9. | Never Say Goodbye  | 4:48 |
| 10. | Wild In The Streets  | 3:54 |
בגרסה המיוחדת שיצאה בשנת 2010, צורפו שלושה ביצועים מהופעות חיות של שירים באלבום: "You Give Love A Bad Name" (מהופעה ב-1987), "Livin' on a Prayer" (בהופעה מ-2008) ו-"Wanted Dead Or Alive" (גרסה אקוסטית מהופעה מ-1987).
מבצעים

ג'ון בון ג'ובי - שירה
ריצ'י סמבורה - גיטרה וטוקבוקס
טיקו טורס - תופים
אלק ג'ון סאץ' - גיטרה בס
דייוויד ברייאן - קלידים, פסנתר.
נתוני מכירות

| אזור | תואר | מכירות |
| --- | --- | --- |
| ארצות הברית (RIAA) | 15× פלטינה | 15,000,000 |
סיכום
| בכל העולם | — | 15,000,000 |
הערות שוליים

↑  Thompson, Bronwyn (2008-01-29). "On a steel horse Bon Jovi rides to top of the charts". Daily Telegraph. אורכב מ-המקור ב-2012-12-05. נבדק ב-2008-06-04.
↑  Billboard.com
↑  Joy, Alison (21 בינואר 1989). "Bon Jovi 'Slippery When Wet'". Kerrang!. Vol. 222. London, UK: Spotlight Publications Ltd. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Gold & Platinum, RIAA (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: f07346e6-c889-33b8-83c8-ad987d7b14f6
קריית לוזה

| --- | --- |

שומרוני בקריית לוזה
 מדינה / טריטוריה:  הרשות הפלסטינית, שטח B
 נפה:  שכם
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב:  300
 קואורדינטות:  32°12′12″N 35°16′12″E﻿ / ﻿32.203399°N 35.270081°E﻿ / 32.203399; 35.270081 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צפון השומרון מוגדלת) קריית לוזה(למפת צפון השומרון רגילה) קריית לוזה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קריית לוזה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קריית לוזה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מפעל טחינת הר ברכה
קריית לוזה (בערבית: قرية لوزة, בכתב שומרוני: ࠒࠓࠉࠕ ࠋࠅࠆࠄ) הוא יישוב שומרוני הנמצא בראש הר גריזים, צפונית להר ברכה ודרומית לשכם, ואשר לתושביו אזרחות ישראלית ואזרחות פלסטינית.
קריית לוזה היא אחת משני האזורים השומרוניים היחידים בעולם (האזור השני הוא השכונה השומרונית בחולון נווה פנחס).
תולדות היישוב

בראש הר גריזים ישבו שומרונים עוד מאז התקופה הפרסית, בתל העתיקות שבראש ההר נחשפו מבנים עירוניים ששימשו למגורים. בהר מספר אתרים המקודשים לבני העדה והם עולים לרגל להר בשלושת הרגלים. את הקרקעות של קריית לוזה רכשו השומרונים בשנת 1780 לערך. במטרה שתשמש את בני העדה לחגיגות הפסח ועבור בית קברות. בתקופת חג הפסח נהנו להקים במקום אוהלים לשהות בהם שמונה ימים. קרקעות נוספות באזור נרכשו על ידי חוסיין, מלך ירדן עבור השומרונים, שעליהם נתן חסות, במסגרת מדיניותו להגן על קהילות מיעוט שבשטחו. חוסיין גם אפשר לבני הקהילה בחולון, בעת שלטון ירדן בשנים 1948–1967, להגיע בפסח למקום.
מבנים ראשונים נבנו בקריית לוזה בתקופת שלטון ירדן, אך השומרונים עדיין לא התגוררו במקום בדרך קבע, אלא רק בשלושת הרגלים. בנוסף נסלל בתקופה זו כביש גישה לראש ההר, במטרה לפתח את התירות במקום. לאחר מלחמת ששת הימים סייע הממשל הצבאי הישראלי, בראשות מושל שכם צבי עופר, בשדרוג המתחם השומרוני בהר גריזים וקריית לוזה, כולל שיפוץ מבנים, שיקום דרכי גישה והקמת גידור. בפסח 1968 הותקנו לראשונה טלפונים על הר גריזים.
בפברואר 1969, נוכח תנאי המגורים הקשים של השומרונים בשכם, ולאחר שנישאו מספר של זוגות צעירים מבני העדה משכם וחולון, החלו לבנות בקריית לוזה בתים למגורי קבע. בשנת 1983 התנגדו בני העדה להקמת ההתנחלות הר ברכה, מדרום לקריית לוזה, מתוך חשש שתפגע באפשרות הפיתוח של השכונה לכיוון דרום.
בעקבות האינתיפאדה הראשונה עברו כל השומרונים שהתגוררו עד אז בשכם לקריית לוזה. בעקבות הסכם אוסלו ב' השכונה קיבלה מעמד של שטח B.
לתושבי קריית לוזה יש גם אזרחות ישראלית, אך מכיוון שהיא קשורה לתחום המוניציפלי של שכם - יש לתושבי קריית לוזה השומרונים גם אזרחות פלסטינית. השומרונים מוכרים כמיעוט ברשות הפלסטינית, ויש להם נציג במועצה הלאומית הפלסטינית.
אוכלוסיית היישוב

בית הכהנים (משפחת כהן), משתייכים לשבט לוי, מספרם 186 נפשות (137 בהר גריזים) בית הצפרי (משפחת צדקה), משבט מנשה, מספרם 139 נפשות (11 בהר גריזים) בית הדנפי (משפחת אלטיף, משפחת ששוני ושרידי משפחת משלמה ומשפחת שלבי), משבט אפרים, מספרם 212 נפשות (137 בהר גריזים) בית מרחיב (משפחת מרחיב ומשפחת יהושע), משבט אפרים, מספרם 117 נפשות (23 בהר גריזים).
כמו כן מתגוררות בשכונה משפחות בודדות של ערבים פלסטינים[דרוש מקור].
אתרים ביישוב

ביישוב נמצא אתר עתיקות ובתוכו אתר הקרבת "זבח פסח", ביישוב נמצא בית הקברות של העדה.
על הר גריזים עמד מקדש השומרונים שהוקם על ידי סנבלט השני במאה ה-4 לפנה"ס, ונחרב בשנת 128 או 129 לפנה"ס על ידי יוחנן הורקנוס. השומרונים עולים לרגל לקריית לוזה שלוש פעמים בשנה: בחג הפסח ובו הם מקריבים את הזבח, בחג השבועות ובחג הסוכות.
בתחומי אתר העתיקות ישנם אתרים נוספים קדושים לעדה השומרונית:
מקום ה"אבנים" - שמיוחסות ל-12 האבנים שיהושע בן נון הציב בעת הכנסו לארץ ישראל; מקום מזבח "אדם" ו"שת" בנו; מקום "גבעת עולם"; מקום "אלהים יראה" - בו היה האייל שנראה בסבך לאברהם העוקד את יצחק בנו; מזבח "יצחק" ומקום "מזבח נח".
בסמוך לעתיקות נמצא קבר השייח' ע'אנם.
החל משנת 2002 מיוצרת ביישוב טחינת הר ברכה, המשווקת ברחבי הארץ ונקראת על שם היישוב הסמוך הר ברכה.
מוזיאון השומרונים - גריזים

בתחומי היישוב נמצא מוזיאון השומרונים במוזיאון המנוהל על ידי כהן יפת בן אשר מוצגים ספר תורה שומרוני בן 600 שנה וכן סוכות שומרוניות ועוד מוצגים דתיים.
ראו גם

הר גריזים
הר גריזים (אתר ארכאולוגי)
מוזיאון השומרונים - גריזים
הערות שוליים

1 2  נח זבולוני, השומרונים נגד מתנחלי הר ברכה, דבר, 13 ביוני 1983
↑  יצחק בן צבי, לקורות השמרונים במאה הי"ט, העולם, 4 ביוני 1946
↑  אברהם יעקב ברור, טיול להר נריזים ביום הפסח של השומרונים, העולם, 18 באפריל 1924
השומרונים בשבם
↑  א ש אמנון, ברכה קרובה מדי, דבר, 29 במאי 1983
↑  השומרונים חזרו - כששים בני עדת השומרונים שעשו את הפסח בהר גריזים, הארץ, 23 באפריל 1954
חביב כנען, השומרונים עולים להר גריזים, הארץ, 12 באפריל 1957
↑  השומרונים החלו לבנות בתים חדשים על הר גריזים, על המשמר, 2 במרץ 1969
ד סיוון, הזבח על הר גריזים, דבר, 9 במאי 1969
↑  שפי גבאי, עם שומרונים בשכם, דבר, 8 באוגוסט 1967
↑  אברהם תירוש, השומרונים עתה גוף אחד, מעריב, 27 באוקטובר 1968
↑  הותקנו טלפונים על הר גריזים, דבר, 10 באפריל 1968
↑  בסיוע הממשל, השומרונים יבנו על הר גריזים, היום, 26 בפברואר 1969
↑  א. ש. אמנון, הר־ גריזים - הר ברכה או קללה?, דבר, 15 במאי 1983
↑  יוסף כהן, קללת הר ברכה, כל העיר, 27 באוקטובר 1989
↑  ז'וסלין ברמו, מיעוט דתי במלחמת הישרדות: ביקור אצל השומרונים בהר גריזים, באתר "שיחה מקומית", 5 באפריל 2014
↑  הר גריזים, עיר מקדש - יצחק מגן, קצין מטה לארכאולוגיה ביהודה ושומרון
↑  מיכל וקסמן, מבורכת: טחינה שומרונית, באתר ynet, 24 ביוני 2014
| Flag of Senegalיישובי נפת שכם |
| --- | --- | --- |
| ערים | שכם |  |
| מועצות מקומיות | עקרבה • עסירה א-שמאלייה • ביתא • חווארה • ג'מאעין • קבלאן • סבסטיה • בית פוריכ |  |
| כפרים | עסירה אל-קבלייה • עזמוט • עוורתא • אל-באד'אן • בלאטה אל-בלד • בית דג'ן • בית חסאן • בית איבא • בית אימרין • בית וזן • בזאריה • בורין • עיראק בורין • בורקה • ג'אלוד • דיר אל-חטב • דיר שרף • דומא • עינאבוס • פורוש בית דג'ן • איג'ניסיניא • ג'וריש • כפר קליל • לובאן א-שרקיה • מאדמא • מג'דל בני פדיל • א-נאקורה • ניסף ג'בייל • א-נסאריה • אודלה • עוסארין • קריות • קוסין • קוסרה • רוג'ייב • סאלם • סרה • א-סאוויה • תלפית • טלוזה • תל • עוריף • יאנון • יאסיד • יתמא • זאוואתא • זיתא ג'מעין • קריית לוזה |  |
| מחנות פליטים | בלאטה |  |
נפות הרשות הפלסטינית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007369659205171  VIAF: 3381150382247513500001   WorldCat (עם VIAF): 3381150382247513500001
U6 (הרכבת התחתית של ברלין)

קו U6 הוא אחד מקווי הרכבת התחתית של ברלין. בקו זה, שאורכו 19.8 קילומטרים, פועלות 29 תחנות. מסלולו של הקו מצפון לדרום, מטגל (אנ') בצפון דרך פרידריכשטראסה אל מריינדורף שבדרום העיר ברלין.
מסלול

הקו מתחיל את מסלולו במרכז טגל, בתחנת הרכבת התחתית אלט-טגל (אנ'), ומשם הוא פונה דרום-מזרחה לאורך ברלינר שטראסה (Berliner Straße) אל תחנת הרכבת התחתית בורזיגוורקה (אנ'). בקרבת התחנה הקו עולה על סוללה מעל הקרקע, וממשיך לאורך זיידלשטראסה (Seidelstraße) ושארנווברשטראסה (Scharnweberstraße). לאחר התחנה בשארנווברשטראסה הקו חוזר למנהרה, ומסלולו ממשיך לאורך מילרשטראסה (Müllerstraße) – המשנה את שמו לרחוב שוסה (Chausseestraße) ואחר כך לפרידריכשטראסה.
מנקודה זו מסלולו של הקו דרומה, ולא לכיוון דרום-מזרח. המנהרה ממשיכה עד מרינגפלאץ (אנ'), ולאחר הכיכר ותחנת הרכבת שער האלה (אנ') חולפת מתחת לתעלת לנדוור (אנ'). משם הקו פונה מעט מערבה וממשיך לאורך מרינגדאם (אנ') והרחובות הממשיכים אותו: טמפלהופר דאם (Tempelhofer Damm) לאחר כיכר הרכבת האווירית (אנ') ומריינדורפר דאם (Mariendorfer Damm) לאחר תעלת טלטו (אנ'). את תעלת טלטו חוצה הקו על גשר שנמצא מתחת לגשר שמשמש למעבר כלי רכב. הקו מסיים את מסלולו בנקודת המפגש של רייסאקשטראסה (Reisseckstraße), פרידריכשטראסה ומריינדורפר דאם.
היסטוריה

בשנות ה-20 של המאה ה-20 החלה לפעול בברלין "הרכבת מצפון לדרום" (Nord-Süd-Bahn), שמטרתה הייתה לקשר בין ודינג לטמפלהוף. היא נפתחה במקטעים לאורך העשור. החל ב-1929 החלו להניח את התשתיות להרחבה צפונה, לכיוון טגל, והיא קודמה לאחר מלחמת העולם השנייה בידי גרמניה המערבית. המקטעים נפתחו במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20. במהלך המלחמה הקרה היו שתי תחנות-הקצה של U6 בשטח ברלין המערבית, אולם מקטע קטן של הקו עבר בברלין המזרחית. חמש תחנות נסגרו בידי הרשויות המזרח-גרמניות, והרכבות חלפו ב"תחנות הרפאים" הללו מבלי לעצור; תחנה שישית במזרח גרמניה – תחנת הרכבת (אנ') בפרידריכשטראסה – המשיכה לפעול, לצורך מעבר נוסעים מה-U6 לרכבת העילית וכן כמעבר גבול עיקרי בין העיר המזרחית למערבית.
בתחילה היה הקו חלק מרשת הרכבות "בקנה מידה קטן" (Kleinprofil) של ברלין, אולם בשל בעיות קיבולת החלו להחליף במערב ברלין את המסילות בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20. החלפת המסילות והקרונות נמשכה לאחר נפילת חומת ברלין ואיחוד גרמניה, והסתיימה ב-1996. כיום בקו פועלת רכבת "בקנה מידה גדול" (Großprofil).
ראו גם

הרכבת התחתית של ברלין
ביאורים

↑  ברכבת התחתית של ברלין פועלים שני סוגי קווים: "בקנה מידה גדול" (Großprofil) ו"בקנה מידה קטן" (Kleinprofil). ההבחנה מבוססת על גודל הקרונות ועל רוחב המסילות. הקרונות "בקנה מידה קטן" נבנו לפני 1930.
ערך זה הוא קצרמרבנושא רכבות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
האחיות ברונטה

האחיות ברונטה, כפי שצוירו על ידי אחיהן, פטריק ברנוול ברונטה, סביבות 1834
האחיות ברונטה (באנגלית: Brontë) - שרלוט (1855-1816), אמילי (1848-1818) ואן (1849-1820) - השתייכו למשפחה אנגלית מהמאה ה-19, שהייתה מבורכת בכישרונות ספרותיים. המשפחה עוררה עניין רב, בייחוד מאז שהחלו להתפרסם הרומנים של שלוש האחיות: "ג'יין אייר" מאת שרלוט ברונטה, "אנקת גבהים" מאת אמילי ברונטה ו"הדיירת מאחוזת ויילדפל" מאת אן ברונטה. שני הספרים הראשונים הם מהידועים ברומנים שבספרות האנגלית.
כנהוג באותה תקופה, פרסמו האחיות את ספריהן בשמות בדויים של גברים, כדי להסתיר את זהותן כנשים. הספרים זכו לתשומת לב מיידית של הציבור, בשל מקוריותם ובשל עוצמת הרגשות שהפגינו. "ג'יין אייר" היה הראשון שהצליח מאוד, ולאחר שנים הצטרפו גם שני הספרים האחרים לרשימות ההצלחה, על אף שספריהן של שרלוט ואמילי מפורסמים יותר מספריה של אן.