stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'אק קופו
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה והמסע לארצות הברית

ב-1915 יצא קופו לפירנצה על מנת לפגוש את עמיתו גורדון קרייג. בדרכו חזרה לפריז נפגש עם אדולף אפיה ואמיל ז'אק-דלקרוז (אבי הריתמיקה) בז'נבה. פגישות אלה סייעו להפיכת הרעיונות השונים (והמנוגדים לעיתים) על התיאטרון החדש, בהם דגלו אישים אלה, לגישה כלל-אירופית ושכנעו את קופו שהדרך לתיאטרון החדש עוברת דרך בתי הספר למשחק ולדרמה וחינוך השחקנים בשימוש נכון בתנועה. בקיץ 1916 הוזמן קופו עם להקת התיאטרון של וייה-קולומביה לסיור בארצות הברית. אולם, למרות נסיונותיו לשכנע את שלטונות הצבא שמדובר בפעולת תעמולה באמריקה לטובת צרפת, לא שוחררו השחקנים שהיו בשירות סדיר וקופו יצא לבדו למסע הרצאות.
בין מרץ לאפריל נשא קופו מספר הרצאות בניו יורק בנושאים כגון "אמנות דרמטית ותעשיית התיאטרון", חידוש הבימוי" ו"הרוח של התיאטראות הקטנים". אחד מפטרוניו בניו יורק היה הבנקאי והמצנט אוטו קאהן שהציע לקופו ניהול תיאטרון בשפה הצרפתית בניו יורק. קופו שב לפריז, ארגן כמה מחברי הלהקה ששוחררו מהחזית (בהם ז'ובה) ובסתיו 1917 שב לניו-יורק על מנת לפתוח את העונה החדשה של תאטרונו בברודוויי. העונה, שכללה 21 הפקות שונות, נפתחה רשמית בנובמבר עם הצגה שנכתבה במיוחד על ידי קופו ועם הפקה של תעלולי סקפן. עשר מההפקות היו מן העונה הראשונה בפריז, בליהוק שונה ו-11 היו חדשות, בהן מחזות משל פרוספר מרימה ו"ראש גזר" של ז'ול רנאר. הלהקה הופיעה גם בוושינגטון די. סי., ניו ג'רזי ופילדלפיה. במרץ 1918 הצטרף דולן (ששוחרר מהצבא) ללהקה, דבר שאיפשר את העלאת "האחים קרמזוב" ו"הקמצן". התכנון לעונת 1919 כלל 29 מחזות, 26 מתוכם חדשים. קופו ניהל משטר חזרות תובעני שקומם חלק משחקניו ובראשם דולן. לאווירה שלילית בלהקה תרמו גם החשש מהתפרצות השפעת הספרדית, מחלת טיפואיד בה חלו ילדיהם של קופו וז'ובה ותחושות קשות נוספות בקרב חברי הלהקה ששהו זמן רב הרחק מביתם וקרוביהם. עם זאת, הצגת נישואי פיגארו מאת פייר בומרשה, ההפקה השנייה של העונה, הייתה הצלחה כלכלית וביקורתית סוחפת. הפקה נוספת שזכתה להצלחה הייתה רוסמרהולם מאת הנריק איבסן, בה שיחק קופו עצמו בתפקיד קרול מול דולן ששיחק בתפקיד רוסמר, דבר שהביא את הקיטוב בין השניים אל הבמה. למרות ההצלחות, החיכוכים בתוך הלהקה לא שקטו ובתחילת ינואר 1919 נאלץ קופו לפטר את דולן ומספר שחקנים נוספים, דבר שהוביל לביטול הצגות ומעבר להצגת מערכונים קצרים ומאולתרים (Impromptu) במקום התוכנית המקורית.
ביוגרפיה > שיבה לפריז ובית הספר למשחק

ב-9 בפברואר 1920 שב התיאטרון לפעול בפריז עם הפקת "אגדת חורף" ועם להקה חדשה שחלק משחקניה היו מתלמדים לשעבר בקומדי פראנסז. רצונו של קופו לנקות את הבמה מתפאורה מיותרת הובילה לבמה ריקה כמעט וקירות אפורים חשופים, שהדהימו והרתיעו את הקהל והביקורת. המשך הפקות העונה זכו להצלחה ביקורתית וקופתית כאחד. על מנת לגבש את הלהקה ולהתחיל לממש את חלומו על בית ספר למשחק, הדריך קופו את שחקני הלהקה החדשים בקריאת טקסטים, ברגישות ושימוש נכון במקצב וכן בתנועה ואימפרוביזציה. השיעורים התקיימו בבניין התיאטרון שהיה קטן וצפוף ולא מתאים. בנובמבר 1921 נמצא מקום מתאים לבית הספר, סמוך לבניין התיאטרון. סוזן בינג הייתה אחראית על המסלול לגילאי 14–18 וקופו למסלול הבוגרים. בית הספר העסיק 12 מורים, רובם אנשי התיאטרון והעביר קורסים תאורטיים ומעשיים מן ההיסטוריה של התיאטרון ועד סדנאות עיצוב תפאורה ותלבושות. דגש הושם על ההיבט הפיזי והפרקטי של המשחק, תנועה, שימוש נכון בקול, ריתמיקה ושימוש באביזרים. בנוסף להכשרה מקצועית סיפק בית הספר גם קורסים לחובבים שביקשו להתנסות במשחק ובתאוריה.
עונת 1922–1923 היוותה שיא בהצלחת התיאטרון. ההצגות הועלו מול אולמות מלאים מפה לפה פריזאים ותיירים והכרטיסים אזלו במהירות. בדצמבר 1922 ביקרו בפריז קונסטנטין סטניסלבסקי, מנהלו של התיאטרון האמנותי של מוסקבה ובעל שיטת סטניסלבסקי וקבוצת שחקניו. סטניסלבסקי ולהקתו התקבלו בכבוד תיאטרון וייה-קולומביה והדגישו את הקרבה בין שיטותיהם. עם זאת, מצבו הפיננסי של התיאטרון לא היה איתן. קופו לא נטה להתעניין בצד התפעולי ונסיונותיו של ז'ובה לתכנן ולהפעיל רפורמות שיסייעו לאיתנותו הכלכלית של התיאטרון לא זכו לאוזן קשבת. כך, כאשר הוצע לז'ובה ב-1922 לנהל את תיאטרון שאנז אליזה, הוא עבר לגדה הימנית ללא היסוס. קופו התעניין יותר ויותר בבית הספר ואף איפשר לבוגריו הטריים להשתתף בהפקות רפרטואר.
בעונת 1923–1924 מצא עצמו קופו בתחרות מול התיאטראות בניהולם של שותפיו לשעבר, דולן וז'ובה, שנטלו ממנו את גישתו והיו מוצלחים ממנו מן הבחינה הכלכלית. בסיס המנויים של תיאטרון וייה-קולומביה הצטמק והוא כבר לא היה היחיד בעיר שהציע תיאטרון מרתק. עם זאת, קופו לא קפא על שמריו והביא לפריז הצגת תיאטרון נו בהשתתפות סטודנטים ובבימויה של סוזן בינג. כן העלה מחזרה פרי-עטו בשם "מקום הלידה" (La Maison natale). במהלך סיור סוף העונה של להקת התיאטרון בצרפת, בלגיה ושווייץ החליט קופו, שקץ בניסיון המתיש לשמור על איזון כלכלי ובתחרות, להתפטר מהנהלת התיאטרון. על אף ניסיון של ז'ובה למצוא הסדר, התיאטרון חדל מלהתקיים וקופו עבר לבורגונדיה.
ביוגרפיה > בורגונדיה והשנים האחרונות

באוקטובר 1924 גיבש קופו סדנת תיאטרון עם מספר שחקנים צעירים בכפר במחוז קוט-ד'אור שבחבל בורגון. תוכנית העבודה שביקש להפעיל הייתה העלאת ארבעה מחזות בשנה, שמונה חודשי חזרות, ארבעה חודשי הצגה, חודש אחד בפריז ושלושה חודשים בשאר צרפת ובחו"ל (בלגיה, שווייץ). על מנת לממן את הסדנה הרצה קופו ברחבי צרפת ובלגיה, אך לא הצליח להשיג את המימון הדרוש והקבוצה התפרקה.
עם חלק משותפיו שלא עזבו, החליט קופו להעלות פרויקט חדש. מחזה בשם "האלמן" המבוסס על קומדיה דל'ארטה, עם מסכות פרי יצירתם של השחקנים עצמם ומשחק שחלקו בנוי על אימפרוביזציה. הכפריים מהסביבה הוזמנו לצפות בחזרות וקראו לקבוצת התיאטרון les Copiaus. במאי 1925 יצאה להקת השחקנים עם כלי נגינה לכיכר הכפר והופיעה שם. בהמשך נדדה קבוצת התיאטרון לכפרי הסביבה והופיעה בכל חלל אפשרי, בדומה ללהקות התיאטרון הנודד של ימי הביניים. בהמשך הופיעה הקבוצה בערים קטנות ברחבי צרפת ובבלגיה, הולנד, שווייץ ואיטליה. במקביל ניהל קופו לוח זמנים עמוס בהרצאות ברחבי העולם שנועדו לממן את הלהקה. בינואר 1927 ביים קופו את הפקת עיבודו ל"האחים קרמזוב" באנגלית עבור תיאטרון "גילדת השחקנים" בארצות הברית (עם אדוארד ג'י רובינסון ואחרים).
ב-1929 יסד קבוצת תיאטרון נוספת, בשם "חבורת החמישה-עשר" (La Compagnie des Quinze) בראשות מישל סן-דני, שהפך לממשיך דרכו המובהק של קופו ופתח מחדש את תיאטרון וייה-קולומביה. קופו נטש את ההדרכה הפעילה והתרכז בהרצאות, כתיבה, בימוי, תרגום עיבוד מחזות שייקספיר ובהקראה דרמטית. בין היתר הופיע עם המחזה סבונרולה בבזיליקת סנטה קרוצ'ה בפירנצה ב-1935, כן ביים עבור הקומדי פרנסז את מהומה רבה על לא דבר ואת המיזנתרופ ב-1936, את באיאזיד של רסין ב-1936 ואת הברית של האב ללו (Le Testament du Père Leleu) של רוז'ה מרטן די גאר ב-1938. בשנת 1940 מונה למנהלו הזמני של הקומדי פרנסז והעלה את אל סיד של פייר קורניי ואת הלילה השנים עשר לפני שהתפטר במרץ 1941 עקב סירובו למלא אחר תכתיבי גרמניה הנאצית ששלטה בצרפת. ב--1943 חיבר את מחזהו האחרון Le Petit Pauvre אודות חיי פרנציסקוס מאסיזי.
כרזת הפרסומת לפתיחת תיאטרון וייה-קולומבייה שעוצבה כמנשר לצעירים
אפרים יצחק מפרמיסלה

| --- | --- |
 לידה:  1761 ה'תקכ"ב האיחוד הפולני-ליטאי דוברומיל, האיחוד הפולני-ליטאי 
 פטירה:  1 באוקטובר 1842 (בגיל 81 בערך) כ"ז בתשרי ה'תר"ג האימפריה האוסטרית פשמישל, האימפריה האוסטרית 
 מקום פעילות:  לסקו ופשמישל (פרמיסלה)
 תקופת הפעילות:  ? – 1 באוקטובר 1842 
 תחומי עיסוק:  פירוש המשניות
 רבותיו:  רבי שמעון (דייטש) אשכנזי (דודו ואב"ד בעיר הולדתו), ורבי אלימלך מליז'נסק
 חיבוריו:  משנה ראשונה - פירוש על סדר זרעים משנה אחרונה - פירוש על סדר טהרות
 
 תפקידים נוספים:  דיינות בלסקו ובפשמישל
 
פירוש משנה אחרונה על ששה סדרי משנה
רבי אפרים יצחק מפרמיסלה (ה'תקכ"ב, 1761 - כ"ז בתשרי ה'תר"ג, 1 באוקטובר 1842) היה רב ודיין במאה ה-19, מפרשני המשנה. מחבר הפירושים משנה ראשונה ומשנה אחרונה.
ביוגרפיה

נולד בעיר דוברומיל לרבי לייבוש אב"ד שצ'ז'ץ, אמו הייתה בתו של רבי יצחק חיות, מחבר הספר "זרע יצחק" על המשנה.
בצעירותו כיהן כדיין בעיר לסקו שבפולין. בהמשך מונה לדיין בבית דינו של רבי יוסף אשר עהרנברג בפשמישל, ולאחר פטירתו של רבי יוסף אשר, התמנה תחתיו כראש בית הדין, תפקיד בו נשא במשך עשר שנים עד לפטירתו.
רבי אפרים יצחק היה תלמיד של דודו (בעל אחות אביו) רבי שמעון (דייטש) אשכנזי, שהיה אב"ד בעיר הולדתו דוברומיל ומחבר הספר "נחלת שמעון". למד גם מפי רבי אלימלך מליז'נסק.
רבי אפרים יצחק נפטר בעירו פשמישל בכ"ז בתשרי ה'תר"ג ובה נקבר.
חיבוריו

"משנה ראשונה" על סדר זרעים.
"משנה אחרונה" על סדר טהרות.
הפירוש "משנה אחרונה" נדפס לראשונה בפשמישל, בשנת ה'תרמ"ב, על מסכת כלים בלבד. שני החיבורים הודפסו במלואם (עם מהדורה מעודכנת של הפירוש למסכת כלים) בשנת ה'תרמ"ז בדפוס האלמנה והאחים ראם בווילנה.
חיבוריו נדפסו עם הסכמתם של כמה מגדולי התקופה, בהם: רבי יעקב משולם אורנשטיין, רבה של לבוב ובעל הספר "ישועות יעקב"; רבי יוסף שאול נתנזון, בעל השו"ת "שואל ומשיב"; רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם, בנו של ה"דברי חיים" מצאנז; רבי יצחק יהודה שמלקיש ראש אב"ד לבוב ומחבר השו"ת "בית יצחק".
הערות שוליים

↑  ראו סיפור בשמו על תקופת לימודיו אצל רבי אלימלך בספר עשר צחצחות (אות כ).
↑  שער המהדורה. ראו כאן בעמוד יח
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007527276405171  VIAF: 308275356   WorldCat (עם VIAF): 308275356
אפרים רייך

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1962 (בן 62 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 www.ephraimreich.co.il
 
אפרים רייך (נולד ב-1962) הוא יזם ואיש עסקים ישראלי חרדי, חסיד צאנז, מייסד ומנהל את האגודה "לב נשבר". יו"ר ובעלים קבוצת אימג'סטור מערכות בע"מ.
ביוגרפיה

רייך נולד בישראל כבן שמיני מתוך שנים עשר, לשמואל רייך מחסידות צאנז. בגיל 16 וחצי הוא נשלח ללמוד ב"מתיבתא צאנז" ביוניון סיטי שבניו ג'רזי אצל האדמו"ר יקותיאל יהודה הלברשטאם ולאחר כשנה וחצי החל בתפקיד שמשו ומזכירו של הרב. נישא לנחמה, ועבר לגור עם משפחתה במונטריאול שבקנדה, שם הוא נכנס לעסקי האלקטרוניקה. לאחר כמה שנים עברו הזוג, יחד עם ששת ילדיהם, לגור בסאו פאולו שבברזיל. שם, בנוסף לתחום האלקטרוניקה, הוא בנה מפעלים בתחום הרפואה. בשנת 1999 הוא עלה ישראל עם משפחתו והשתקע בקריית הבעש"ט שבפתח תקווה.
בישראל עבד רייך כמנכ"ל חברת ITTI שעסקה בהעברת פלט מחשב למיקרופילם. בשנת 2000 רכש רייך את חברת אימג'סטור, העוסקת בסריקת מסמכים ואחסונם במיקרופילם ובקובצי מחשב, ייעל אותה והגדיל אותה מ-19 עובדים ליותר מ-500 עובדים ב-2023. בין השאר, זכתה החברה במכרז הסריקה של ממשלת ישראל. והיא סורקת את המסמכים עבור ארכיון המדינה. במפעלים שלו, שאחד מהם ממוקם במודיעין עילית, מועסקות בעיקר נשים חרדיות, במטרה להקטין את היקף האבטלה במגזר החרדי. הנשים מקבלות לפחות 5% יותר משכר המינימום. ב-2023 חנכה אימג'סטור סניף בעספיא במטרה לעודד את התעסוקה במגזר הדרוזי
רייך ייסד את אגודת "לב נשבר", העוסקת בסיוע למתמודדים עם הפרעות ומחלות נפשיות בחברה החרדית.
ב-2021 הקים יחד עם אור אנידג'ר וניר כהן את חברת 'ליבונאה' – שמתמחה בפענוח דיגיטלי של שפות שמיות ועושה שימוש בבינה מלאכותית.
לרייך עשרה ילדים והוא גידל בביתו לאורך השנים מעל 25 ילדים נוספים שהיו יתומים או חסרי בית, חלקם לתקופות קצרות וחלקם לתקופות ארוכות.
הערות שוליים

↑   עופר אדרת, ארכיון המדינה ברשת: סודיות בלי תאריך תפוגה, באתר הארץ, 20 במאי 2016
↑   ברכת מנכ"ל אימג'סטור לרגל המסמך ה-10 מיליון באתר ארכיון המדינה, סרטון בערוץ "ארכיון המדינה - ISRAEL STATE ARCHIVES", באתר יוטיוב (אורך: 01:06)
↑  אלי שמעוני, אשת Java (חרדית) מי ימצא, באתר ynet, 23 בספטמבר 2005
↑  דוברות משרד הכלכלה, מרכז חדש של חברת אימג'סטור נחנך בעספיא, ‏30 באפריל 2023
 אימג'סטור במהלך ענק: פותחת סניף בעוספיא ותעסיק עשרות עובדים דרוזים, באתר אייס, 30 באפריל 2023
↑  אוראל סבג, למרות הכל – מי לא היו מוותרים על שנת התשפ"א? | פרויקט מיוחד, באתר עכשיו 14, 6 בספטמבר 2021
↑  חיליק ברקוביץ, לראשונה: מערכת שמפענחת עצמאית את השפה העברית - ביזנעס, באתר ביזנעס, ‏29 ביולי 2021
טירנית ברזילי

| --- | --- |

 לידה:  30 בספטמבר 1967 (בת 57)
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים 
 עיסוק:  צלמת, פסלת
 בן זוג:  יעקב כהן
 
טירנית ברזילי (נולדה ב-30 בספטמבר 1967) היא אמנית, צלמת ופסלת ישראלית.
ביוגרפיה

טירנית ברזילי היא אחותה של הפרסומאית והאמנית דרורית ברזילי (אשתו לשעבר של אילון זרמון ואמה של דנה זרמון).
ברזילי למדה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל וסיימה את לימודיה בשנת 1992. בשנה זו החלה את לימודיה בבית הספר לאמנות קמרה אובסקורה ואף לימדה בו.
השם "טירנית" הוענק לה על שם מיצרי טירן משום שנולדה חודשים ספורים לאחר מלחמת ששת הימים.
החלה בתהליך חזרה בתשובה לאחר שאמה נפטרה.
ביוגרפיה > חיים אישיים

הייתה נשואה לשחקן והקומיקאי יעקב כהן (עד פטירתו ב-2024), ולהם שני בנים.
תערוכות

טירנית ברזילי, 1995 (תערוכת יחיד) מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב (17 בפברואר 1996 – 11 במאי 1996)
טירנית ברזילי – כהן (תערוכת יחיד) זומר, גלריה לאמנות עכשוית, תל אביב (3 ביולי 2008 – 14 באוגוסט 2008)
מאין באנו ולאן אנחנו הולכים מוזיאון יד לבנים, פתח תקווה (1998)
גוף שלישי קמרה אובסקורה – הגלריה, תל אביב, גלריה בוגרשוב, תל אביב (22 במרץ 1993 – 16 באפריל 1993)
90-70-90' מוזיאון תל אביב לאמנות – ביתן הלנה רובינשטיין, תל אביב (1993)
אוסף פלוס, סובטרופי: גם פיגורטיבי גם מופשט, טווח הריאליזם, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב (20 בנובמבר 1993 – 22 בינואר 1994)
המזוודה, גלריה בוגרשוב, תל אביב (1994)
מי ימלל גבורות ישראל, גלריה בוגרשוב, תל אביב (1994)
מטא-סקס 94: זהות, גוף ומיניות, מוזיאון בת-ים לאמנות עכשווית, בת-ים (6 באוקטובר 1994 – 10 בנובמבר 1994)
צילום: שמונה אמנים, שמונה חללים, שמונה מיצבים, מוזיאון ישראל, ירושלים (6 באוקטובר 1994 – 11 בנובמבר 1994)
ארט פוקוס – עודפי יצוא, גלריה בוגרשוב, תל אביב (7 באוקטובר 1994 – 10 בנובמבר 1994)
ארט פוקוס - עבודות בית, מוזיאון הרצליה לאמנות, בית יד-לבנים, הרצליה (15 באוקטובר 1994 – 10 בנובמבר 1994)
עבודות-בית, מוזיאון הרצליה לאמנות, בית יד-לבנים, הרצליה (1994)
עבודות - בית, אוניברסיטת חיפה, הפקולטה למדעי הרוח, הגלריה לאמנות (18 בדצמבר 1994 - 9 בפברואר 1994)
עבודות בית, גלריית הסדנה לאמנות, יבנה (21 בפברואר 1995 – 19 במרץ 1995)
לא פה ולא שם, גלריה גורדון, תל אביב (1995)
עבודות בית, ...מדוע הבית בימינו כה שונה... מוזיאון ערד, מרכז תרבות ערד, ערד (14 במאי 1995 – 1 ביולי 1995)
קלישאת המדבר: ישראל עכשיו – דימויים מקומיים, מוזיאון ערד, מרכז תרבות ערד, ערד (28 בספטמבר 1996 – 10 בנובמבר 1996)
Out of Senses, המוזיאון לאמנות עכשווית, אנטוורפן, בלגיה (18 באפריל 1997 – 8 ביוני 1997)
ציטוטים באמנות – ממיכלאנג'לו ועד היצ'קוק, מוזיאון יד לבנים, פתח-תקוה (1 בנובמבר 1997 – 15 בינואר 1998)
קלישאת המדבר: ישראל עכשיו - דימויים מקומיים, אוניברסיטת ניו-יורק, ניו-יורק (19 בנובמבר 1997 – 4 בפברואר 1998)
הביתה - מחלום הבית הלאומי לבית החלומות 1948–1998, מוזיאון ישראל, ירושלים (8 בדצמבר 1998 – 22 במרץ 1999)
פלטפורמה, זומר, גלריה לאמנות עכשוית, תל אביב (17 בפברואר 2000 – 7 באפריל 2000)
עושים סצנות - תערוכה קבוצתית, מוזיאון חיפה לאמנות (24 ביוני 2006 – 10 בספטמבר 2006)
קריות שדרות: צלילי מקום, שנות ה-70 – שנות ה-90, בית האמנים ע"ש יוסף זריצקי, תל אביב (2 באוגוסט 2018 – 25 באוגוסט 2018)
פרסים

פרס הלפרין, להצטיינות
פרס פורצקי לצילום, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, לעידוד צלם צעיר
פרס יצירה ע"ש הדסה ורפאל קלצ'קין, קרן תרבות אמריקה-ישראל
הערות שוליים

↑  מיקי לוין, ‏על סף בכי - יעל בר זוהר מספידה: "החבר האהוב שלנו הלך לעולמו", באתר מעריב אונליין, 4 בנובמבר 2024
↑  בוגרי בית הספר בצלאל, 1992
↑  טלי כהן גרבוז, עזרת נשים, באתר ynet, 26 ביוני 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 270099  NLI: 987007519182405171  GND: 174346131  ISNI: 0000 0003 6959 8568  PIC: 322559  RERO: 02-A010172933  ULAN: 500483909  VIAF: 243669747   WorldCat (עם VIAF): 243669747
יהודי אינדונזיה במלחמת העולם השנייה

יהודי אינדונזיה בזמן מלחמת העולם השנייה מנו כ-3,000 יהודים, במהלך המלחמה בין השנים 1942–1945 ריכזו היפנים את התושבים הזרים, בהם היהודים במחנות ריכוז. על אף העובדה שרוב יהודי המדינה שרדו את התנאים הקשים, הביאו המלחמה ומוראותיה והאפשרויות להגירה בעקבותיה, להתפוררות הקהילה, ולהגירתם של רוב תושביה היהודיים של אינדונזיה.
רקע

בשנת 1940, אחד הנכסים המשמעותיים של ממשלת הולנד הייתה המושבה בדרום-מזרח אסיה אשר נקראה איי הודו המזרחיים ההולנדיים, אינדונזיה של היום. במאי 1940 כבשה גרמניה הנאצית את הולנד. במהלך השנים, נקטה הולנד בצעדים לחיזוק הגנת מושבותיה העשירות בדרום-מזרח אסיה בתקווה שתוכלנה לעמוד אל מול מתקפה יפנית. למרות זאת, לאחר כשנתיים כוחות יפניים פלשו ל"הודו המזרחית ההולנדית" ב-11 בינואר 1942. ההולנדים נכנעו ב-8 במרץ, אחרי שחיילים יפניים נחתו בג'אווה. אזרחים הולנדיים נלקחו בשבי ונכלאו במחנות לעבודת כפייה.
לנוכח הכיבושים המתרחבים של הצבא היפני, שפלש לפיליפינים, להונג־קונג, לסינגפור ולמלאיה (דצמבר 1941 - פברואר 1942) הרחיב "הצבא המלכותי של הודו המזרחית ההולנדית" (דהיינו, אינדונזיה) את שורותיו על ידי גיוס אזרחים, אולם האזרחים היו חסרי כל הכשרה צבאית והשתמשו בנשק מיושן. בתוך זמן קצר, השתלט הצבא היפני המאומן והמצויד היטב על האיים העשירים באוצרות טבע.
לאוצרות טבע אלו (בעיקר נפט, גומי ואורז), נזקקה האימפריה היפנית והחיילים האינדונזים נלקחו למחנות השבויים. החיילים האינדונזים (שבחלקם היו יהודים) נלקחו למחנות שבי של הכוחות היפנים. שם סבלו רעב ומחלות, נעקצו מפרעושים ומכינים, ונענשו על כל שגיאה קלה במכות במוטות עץ וברזל ובמניעת מזון או מים, או שנורו למוות. ממחנות השבויים הועברו החיילים עד מהרה למחנות עבודה.
רקע > יחס הכובשים היפנים לאזרחים האירופאים באינדונזיה

לאחר פלישתה של יפן לאינדונזיה התחיל בידוד האזרחים האירופאים ובתוכם היהודים מהאוכלוסייה המקומית והכנסתם לגטו. בניגוד לחיילים שנלקחו בשבי מיד עם כניעת כוחות הצבא המקומי, תושבי אינדונזיה החלו להרגיש את השפעות הכיבוש בהדרגה. בשלב הראשון נדרשו כלל האזרחים להרכין ראשם בפני אנשי הצבא שעוברים לידם. בשלב השני נאסרה ההאזנה לרדיו, כל בתי הספר נסגרו וילדים נאלצו להישאר בבית, ובשלב מאוחר יותר נשלחו גברים לחוד, ונשים וילדים לחוד למחנות ריכוז. היפנים אסרו על האזרחים האירופאים לסחור והיה להם מחסור בביגוד, אוכל, מצעים. הם סבלו מצפיפות רבה ואוכלסו במקומות קטנים הרבה אנשים. בעקבות הרעב, אנשים מתו וחלו במחלות כגון ברי ברי, מלריה ועוד.
מחנות הריכוז

אחד מן המחנות היה כלא הנמצא בכפר Tanah Tinggi (אנ') בו שהו פושעים אינדונזים וכך התייחסו גם לאזרחים שרוכזו בהם. מחנה נוסף היה ב-Tangerang Regency (אנ'), בו התייחסו הכוחות היפנים לאזרחים האסורים באכזריות, נתנו הם מעט אוכל והעמידו אותם שעות רבות בשמש בזמן הספירה. רבים מהאזרחים במחנה עסקו בהברחות של אוכל ומוצרים בסיסיים ואנשים שנתפסו, ראשיהם גולחו ונכלאו בתאים. רבים מיושבי המחנה איבדו משקל רב וכן מתו ממחלות, מעינויים או מהכאות של הסוהרים. כך, העונשים במחנות השונים היו מכות לעיתים עד מוות.
בנפרד ממחנות הגברים התקיימו מחנות ריכוז לנשים וילדים. גם שם האוכל היה דל והמפקדים התאכזרו בצורות שונות. גילחו את ראשיהן, העמידו אותן במסדרים שעות ומנעו מהן מזון. ישנן עדויות שמפקד אכזרי הכריח את תושבות המחנה לקחת את מנות האוכל המעטות שהיו להן ולקבור אותם באדמה.
האסירים והאסירות עבדו בכריתת עצים, בעבודות בישול וניקיון, איסוף זבל וחפירת בורות להטמנתו. במחנות הנוער, הילדים הופרדו מאימותיהן כבר בגיל 16, ככל שעבר הזמן גיל ההפרדה ירד, עד שאפילו ילדים בני 10 הופרדו מאימותיהם ועברו למחנה גברים שם עבדו בעבודות קשות מאוד דוגמת קבורת מתים. על אף היחס הקשה האסירים מצאו דרכים להביע מחאה על המצב הקשה, למרות האיסור החמור על כל צורה של כתיבה וציור, ציירו ילדים רבים ציורים על פיסות נייר קטנטנות בעזרת עפרונות צבעוניים שהוחבאו מן הכובשים. ציורים אלה נחשבים כיום לא רק כעדות לאומץ הרב של הילדים, אלא גם כמקורות היסטוריים נדירים. הציורים תיעדו את החיים במחנה גם לפני המלחמה וגם במהלכה.
יחס היפנים ליהודים באינדונזיה

מעטים מיהודי אינדונזיה הקפידו על שמירת מצוות, אולם נראה, כי בהשוואה לשגרת החיים לפני הכיבוש היפני, ההוויה היהודית הידלדלה אף יותר במחנות, שבהם לא נחגגו החגים היהודיים, ובשל המחסור הנורא במזון הם אכלו כל דבר שהגיע לידיהם. לשאלת הגדרת זהותם של היהודים על ידי היפנים, נראה כי למרות קיומה של ספרות אנטישמית ביפן, בראשית תקופת הכיבוש היפני לא הייתה אפליה בין יהודים למי שאינם יהודים, ויהודים אף לא נדרשו לציין את דתם בשום צורה הידועה לנו.
במחצית השנייה של 1943 חל מפנה ביחס של היפנים ליהודים. באחדים מהמחנות נדרשו אז כל הנשים, גם אלו שהגיעו למחנה כאירופאיות, להצהיר אם הן יהודיות, ובאחדים ממחנות הנשים, בעיקר בטנגרנג ובאדק שבבטביה, הופרדו היהודיות וילדיהן משאר האנשים. מכמה עדויות עולה, כי אספקת המזון ליהודים הייתה דלה אף מאספקת המזון הכללית. רבים מתו מאפיסת כוחות, מתת-תזונה וממחלות.
יהודי אינדונזיה לאחר סיום המלחמה

סופו של הכיבוש היפני באינדונזיה, בא בעקבות כניעתה של יפן בספטמבר 1945. אנשים החלו לחפש בני משפחה אבודים ולנסות להשיב לעצמם את רכושם. סופה של הקהילה היהודית באינדונזיה הגיע במידה רבה בעקבות המלחמה, חלק קטן מיהודי אינדונזיה נרצחו על ידי היפנים. אך למרות שרוב יהודי אינדונזיה שרדו את המלחמה, אלו ששרדו עזבו את אינדונזיה לאחר המלחמה.
הסיבות לכך הן התחושה שאין ליהודים בשלב זה של המדינה את הכוחות הנדרשים להתחיל חיים חדשים וקהילה חדשה. בנוסף, רצו היהודים לברוח מהאלימות שהתפשטה באינדונזיה. ובעיקר, האפשרות שנתנה ממשלת הולנד לשוב ולנסות להתחיל חיים חדשים באירופה קסמה להם, שם קיוו למצוא קרובים שניצלו ממחנות ההשמדה ולבנות את חייהם מחדש. במדינה יש היום מוזיאון קטן לזכר השואה, המתוחזק על ידי הקהילה היהודית המקומית.
ראו גם

אהרון גוטווירט
האימפריה היפנית והשואה
הערות שוליים

1 2 3 4 5  אילה קלמפרר-מרקמן, "רק אלוהים שמר עלי": יהודים במחנות ריכוז יפניים באינדונזיה, Zmanim: A Historical Quarterly / זמנים: רבעון להיסטוריה, 2014, עמ' 72–79
↑  "אמא אווזה" באינדונזיה | עדים דוממים - סיפורי חפצים מאוסף מוזיאון יד ושם, באתר www.yadvashem.org
↑  Embassy of the Kingdom of the Netherlands in Israel, www.facebook.com
↑  ג'ון אמונט, ‏מוזיאון שואה קטן מוקם בעיירה באינדונזיה - וההתנגדות גדולה, באתר גלובס, 26 בפברואר 2022
אהל קדושים

תבנית:מבנה
אהל קדושים או אהל הקדושים (מכונה בקיצור: האוהל; בשמו הרשמי: אוהל קדושים לזיכרון יהדות ליטא) הוא מבנה מונומנטלי בקריית ישיבת פוניבז' בבני ברק. במקורו נועד לשמש כבית כנסת גדול שיכיל מפעל הנצחה מוזיאלי לשואת יהדות ליטא. מראשית המאה ה־21 משמש משכן לכולל פוניבז'.
המבנה, הבנוי בסגנון הברוטליזם ובהשראת אוהל יזכור הוא אחד המבנים הבולטים בבני ברק.
בשבתות ומועדי ישראל משמש היכל האוהל כהיכל תפילה עבור בחורי הישיבה. חדרי הספח של המבנה משמשים חדרי הרצאות לשיעורי הישיבה היומיים. באולם שמתחת להיכל המרכזי מתקיימות תפילות רק בימים הנוראים בשל הצפיפות בשאר אולמות התפילה של הישיבה.
תוכנית ההנצחה

הקמת "האהל" הייתה חלק מיוזמה של הרב מפוניבז', רבי יוסף שלמה כהנמן, כחלק מתוכנית רחבה שלו להקמת "ארכיון יהדות ליטא" שכללה גם הקמת ספרייה תורנית מרכזית לאוצרות הרוח של יהדות ליטא התורנית (הספרייה ע"ש שרמן) ועל־ידה מכון לפרסום ספרי חכמי ליטא שבכתובים, והקמת רשת גמ"חי הלוואות ונדבות בשם "אוצר קרנות גומלי חסד קדושי ליטא". בגרסתה הראשונית של תוכנית המתחם, היה האוהל אמור להיות בית כנסת גדול ובו 700 מקומות ישיבה, כשעל כל אחד מעמודי התפילה תונצח קהילה אחת מ-700 קהילות ליטא שנכחדו בשואה. על התוכנית הכריז הרב כהנמן במסיבת עיתונאים מיוחדת שכינס עם פתיחת "ירחי כלה" באוגוסט 1960.
לבניית המבנה הוקצה שטח של חמישה דונם למרגלות בנין הישיבה, על מורדותיה המערביים של גבעת הישיבה. על תכנונו הופקד משרד נוי־פרדו, ועלותו הוערכה לפני תחילת העבודות ב־750,000 ל"י.
ההיכל נבנה בהשראת אוהל יזכור שבמוזיאון יד ושם, בסגנון הברוטליזם. חזית הבניין כוללת קיר משובץ אבן גיר לא מעובדת וסדרת קשתות א־סימטריות מבטון, בהן קבועה עבודת ויטראז' של האמן ג'רמי לנגפורד, ובה משובצות שמות רבות מקהילות יהדות ליטא. מעל הבניין מתנשא גג בטון חשוף, מנותק מהמסה המרכזית של הבניין. פנים הבניין תוכנן כאולם התייחדות ותפילה נטול כל אביזרים או חפצים למעט מצבות האבן ונרות הזיכרון.
בפועל, החלה הישיבה בהנחת מאות מצבות אבן בהיכל ההנצחה המרכזי, מצבה לכל קהילה שנכחדה בשואה, ועל המצבות צוין תאריך חורבנה העיקרי של הקהילה. בנוסף היו אמורים לפי התכנון להיות מוצבים במשכן דפי־עד שיתעדו את כל הנספים בשואה מקרב יהדות ליטא. במקביל החלו להדפיס ספרי יזכור ופנקסי קהילות לכל קהילה שהתקיימה בליטא ערב השואה, בשיתוף פעולה עם הסופר משה צינוביץ. בשנתיים הראשונות (1965–1966) נדפסו שתי חוברות: "פנקס בירז'" ו"פנקס אמדור". ספרים אלו יחד עם ספרי קהילות ששרדו את המלחמה היו אמורים להיות מוצגים במערה מיוחדת אליה הובילו מדרגות מאחורי ארון הקודש שתוכנן להיבנות בכותל המזרח של ההיכל ובו תכנן הרב מפוניבז' לאחסן ספרי תורה ששרדו את השואה והובאו לישראל.
ראשית העבודות ואסון המפולת

אבן הפינה הונחה בסתיו 1961 לציון עשרים שנה לפלישת הנאצים לליטא. חמש שנים לאחר מכן, לרגל חצי יובל לפלישה נערכה באולם הלא־גמור של ההיכל עצרת התייחדות עם קדושי ליטא ולטביה שנספו בשואה, בהשתתפות ראש העיר ראובן אהרונוביץ' ורבנים מרחבי הארץ. מאז נקבע יארצייט קבוע במוסדות ישיבת פוניבז' לקדושי ליטא־לטביה בתאריך כ"ז בסיוון.
בעת חפירת היסודות להקמת המבנה, התמוטט חלק מגבעת הכורכר עליה ניצבת הישיבה לתוך אתר הבנייה, ובאסון נהרגו שני פועלים: שמעון כהן מקרית אונו ואחמד אבן מוסא ממועוויה. בעקבות המקרה התעכבו עבודות הפיתוח ונבנה קיר בטון תומך בצדו המזרחי של המתחם.
עם פטירת הרב מפוניבז' ב־1969 נעצר פיתוח הקומפלקס, נותר גוש בטון לא־גמור, והכניסות אליו נחסמו מטעמי בטיחות.
משכן כולל פוניבז'

מאז הקמתו ועד שנות ה־90 של המאה ה־20 עמד ה'אהל' בשיממונו. בשנת 1994 בשל צפיפות בבתי המדרש של הישיבה, נפתח ההיכל המרכזי באוהל כבית מדרש נוסף, הוצבו בו ספסלים וספרי לימוד וחלק מבחורי הישיבה החלו ללמוד בו.
החל מראשית המאה ה־21 משמש ההיכל המרכזי של המבנה כמשכנו של כולל פוניבז', לאחר עשור שבו היכל הכולל הישן (בית המדרש ע"ש פרלמן) היה צר מלהכיל את מאות האברכים, ורבים מהם נפוצו לבתי מדרש רבים בסביבת קריית ישיבת פוניבז'.
עם החרפת מאבק השליטה על הישיבה, פיצל הרב גרשון אדלשטיין את הישיבה והורה לתלמידים הנשמעים לו לקיים את תפילות השבת והחגים בהיכל ה"כולל". בעקבות זאת הוקם בהיכל ארון קודש מפואר. חדרי הספח של המבנה משמשים כחדרי שיעורים, כן נבנה יציע בתוך ההיכל המרכזי הגבוה של המבנה עבור עזרת הנשים, כשבימות החול משמש אף הוא כאולם לימודים נוסף עבור בחורי הישיבה.