השומר
פעילות "השומר" > מקצוע השמירה

ייעודו המרכזי, אם כי לא היחיד, של ארגון "השומר" היה עבודת השמירה. באותה תקופה התבססה שמירת המושבות על שומרים רגליים, ואילו שמירת השדות התבססה על שומרים רוכבים שכונו 'חיילים'. בתקופות של תקריות קשות נערכה גם שמירה על צירי תנועה ובוצעו סיורים. נוסף על פעילות מניעתית והגנתית, במקרים של גנבות היו השומרים אחראים להתחקות אחר הגנבים, לרדוף אותם ולהשיב את הרכוש הגנוב. במקרים שבהם לא הוחזר הרכוש נקנס הארגון לפי שווי הרכוש הגנוב. כך לדוגמה, בשנות הפעילות הראשונות של "השומר" הצליחו גנבים משבט דלייקה לגנוב 12 ראשי בקר מהרפתות של בית-גן. אירוע הזה היה לכתם על פעילות "השומר"; הארגון נאלץ לשלם פדיון גדול עבור החזרת העדר מהגנבים, והשומר האחראי, בן-ציון משבץ, הודח מתפקידו למספר חודשים, ואף ניטלה ממנו הזכות לאכול במטבח השומרים. במקרה אחר, בקיץ 1910, שדדו פרשים בדואים מעבר הירדן המזרחי את העדר של יבנאל והחלו להוביל אותו לעבר בקעת הירדן. מאיר חזנוביץ, שריכז את השמירה במושבה, רדף עם אנשיו אחר השודדים; הם הצליחו להשיג אותם בסמוך לוואדי פיג'אס, שם התנהל קרב יריות בין השומרים לשודדים, ולבסוף הוחזר העדר. קרב זה תרם רבות למוניטין של אגודת "השומר".
לפני תחילת פעילותו של "השומר" הייתה מקובלת בכמה מושבות שמירה מעורבת, שבה מיעוט של שומרים יהודים מועסק לצד השומרים הערבים. בשנים הראשונות לפעילות "השומר" התרחשו מקרים שבהם הותקפו שומרים יהודים על ידי חבריהם-לנשק הערבים, ובעקבות כך הוחלט בארגון לאמץ גישה ששוללת שמירה מעורבת. אנשי "השומר", בדומה לשומרים עבריים אחרים שקדמו להם (כמו אברהם שפירא), הקפידו ללמוד את השפה הערבית ואת אורחות החיים של תושבי הסביבה. שומרים שזכו לכבוד מתושבי הסביבה, בזכות גילויים של אומץ וקור רוח, הותקפו פחות על ידי גנבים ופורעים ויכלו ביתר קלות להגיע להסכמים עם השייח'ים המקומיים במקרים של סכסוכים. מנגד, שומרים בתחילת דרכם הועמדו על ידי הגנבים בפני מבחנים באופן תדיר – לפעמים אף בידי השומרים הערביים שאותם הם החליפו.
המנהג החשוב ביותר שהשפיע על אופן השמירה היה נקמת הדם: כאשר בן חמולה נהרג, משפחתו הייתה מחויבת לנקום את מותו. למנהג זה היה השפעה רבה בשמירה על השקט באזור, מפני שעל מנת להימנע מנקמה הצדדים המעורבים בסכסוכים האלימים היו מנסים להימנע משפיכות דמים ככל האפשר. משום כך נדרש מקצוע השמירה להימנע ככל הניתן משימוש בנשק חם, והשומרים השתלמו בשימוש בכלי נשק קר – נבוטים, שוטים וסכינים. אך היו גם מקרים שבהם שומר שהותקף נאלץ להשתמש בנשק חם, ובשל נפגעים חלה הידרדרות במצב הביטחוני ונערכו התקפות על המושבות.
"השומר" חרת על דגלו את לימוד מנהגיהם ומצבם של תושבי הארץ דוברי ערבית: כפריים ועירונים, בהירים וכהי עור, חסרי רכוש וצמיתים פלחים, עתירי הון והשפעה אפנדים, ערבים, בדואים, צ'רקסים, מוגרבים, בוסנים ואחרים. שלמה קפלנסקי תיאר לאחר שנים את מדיניותו של ארגון "השומר" כלפי האוכלוסייה: "לא היה שואף קרבות ולא שש לקראת תיגרות, להפך, הוא חינך את חבריו לזהירות רבה ביחסיהם אל השכנים הערבים והבדואים. לזכותו יצוין, כי במיטב כוחותיו התאמץ להכיר את הסביבה הערבית, את מנהגיה, שפתה והלך-רוחה ושקד לטפח יחסי כבוד ושלום עם הכפרים והשבטים אשר ביניהם פעל". מדיניותם של אנשי "השומר" כלפי הערבים כללה: רצון ליצור איזון כמותי בין היהודים לבין הערבים בארץ, יחס של כבוד ואף חיקוי, במישור היומיומי, חיכוכים מתמשכים בנוגע לאיוש השמירה במושבות ובעת סכסוכי קרקעות ותפיסתן לאחר קניין חוקי. כמו כן, התגובה לפעולות עוינות והירי בזירות התנגשות הותאמו במידה רבה, להשלכותיו של מנהג נקמת הדם, ה"גום", אשר שלט בארץ ישראל באותן שנים.
בקרב איכרי המושבות הנימוקים בעד העסקת "השומר" היו שיפור איכות השמירה, זקיפות קומה, וכן הפן החברתי – הגעתם של אנשי "השומר" למושבות לוּותה במקרים רבים בהמרצת האווירה החברתית במושבות. מנגד, הטיעונים כנגד העסקת "השומר" היו עלות שמירה גבוהה יותר, פחד מהתנכלויות למושבה מצד השומרים הערבים שפוטרו, טענות לאלימות מוגזמת של אנשי "השומר". המתנגדים להעסקת "השומר" העלו גם טענות לגבי ההתנהלות החשאית והאליטיסטית של חברי "השומר". גורם נוסף שהקשה על המשאים ומתנים על העסקת "השומר" הייתה רצונו של ארגון "השומר" לפעול כגוף פוליטי, שהתבטא בכך שהוא דרש להעסקת פועלים עבריים במושבות, ולהיות שותף בדיונים עם השכנים הערבים.