stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תומאס קרלין
הערות שוליים

↑  Robert P. Howard, rev. by Peggy Boyer Long and Mike Lawrence, Mostly Good and Competent Men, 2nd Edition (University of Illinois Press and Illinois State historical Society 1988, p. 72.
↑  Robert P. Howard, rev. by Peggy Boyer Long and Mike Lawrence, Mostly Good and Competent Men, 2nd Edition (University of Illinois Press and Illinois State historical Society 1988, p. 73.
↑  Robert P. Howard, rev. by Peggy Boyer Long and Mike Lawrence, Mostly Good and Competent Men, 2nd Edition (University of Illinois Press and Illinois State historical Society 1988, pp. 74-75.
1 2  Robert P. Howard, rev. by Peggy Boyer Long and Mike Lawrence, Mostly Good and Competent Men, 2nd Edition (University of Illinois Press and Illinois State historical Society 1988, p. 75.
↑  Thomas Carlin - The Historical Marker Database
↑  Illinois Historic Preservation Agency
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1189922223  ISNI: 0000 0000 5008 5998  LCCN: nr2001044611  SNAC: w67s7zjb  VIAF: 73786328   WorldCat (עם VIAF): 73786328
שביתת בתי הספר למען האקלים

שביתת בתי הספר למען האקלים (בשוודית: Skolstrejk för klimatet), הידועה גם כ"ימי שישי למען העתיד" (FFF), נוער למען האקלים, שביתת אקלים או שביתת הנוער למען האקלים, היא תנועה בינלאומית של תלמידי בתי ספר שמפסיקים את לימודיהם כדי לקחת חלק בהפגנות בדרישה לפעול למניעת התחממות נוספת של כדור הארץ ושינוי אקלים. התארגנות תלמידים החלה לאחר שתלמידת בית הספר השוודית, גרטה טונברי, הפגינה באוגוסט 2018, מחוץ לפרלמנט השוודי, כשהיא אוחזת שלט בו נכתב "Skolstrejk för klimatet" ("שביתת בית הספר לאקלים").
האירוע הגדול ביותר של מחאת תלמידים עולמית התקיים ב-15 במרץ 2019 בו שבתו כ-1.6 מיליון תלמידים ותלמידות מ-125 מדינות בעולם. התקיימו הפגנות ביותר מ-2000 מקומות ברחבי העולם. בישראל היו כ-13 מוקדי מחאה, שהגדולים ביניהם הם תל אביב וירושלים, והשתתפו בהם כמה מאות תלמידים. מטרת המחאה היא לגרום לממשלות בעולם לעמוד בהסכם פריז ולחוקק חוקים למען האקלים. שביתות מתקיימות מדי יום שישי במקומות שונים בעולם.
רקע למחאה

ב-12 בדצמבר 2015 נערכה ועידת האקלים בפריז. ועידה זו הייתה פורצת דרך במחויבות מדינות העולם לצמצום פליטת גזי חממה. על הסכם פריז חתמו רוב מדינות העולם, וביניהן ישראל. כל מדינה הציבה לעצמה יעדים, והתחייבה לעמוד בהם. אף על פי שהמדינות הציבו לעצמן יעדים, לא כולן עמדו בהתחייבויות שלהן. על פי מחקר בכתב העת Nature, אף אחת מהמדינות המתועשות הגדולות לא יישמה את המדיניות שהתחייבה לה ולא עמדה ביעדי הפחתת הפליטות. ב-20 באוגוסט 2018, גרטה טונברי, תלמידה שוודית שהייתה אז בכיתה ט', הפגינה מול בניין הפרלמנט השוודי בדרישה מממשלת שוודיה לעמוד בהתחייבויות שלה בהסכם פריז. טונברי החליטה להפגין כל יום שישי מול בניין הפרלמנט השוודי למען האקלים, ובנובמבר 2018 תלמידים ברחבי העולם הצטרפו אליה.
רקע למחאה > שם המחאה

המחאה נקראת מחאת ה-12 מכיוון שדו"ח ה-IPCC (ועדת האו"ם האחראית על מצב האקלים) אומר כי אם תושבי העולם ימשיכו לנהוג כפי שהם נוהגים כיום, בעוד כ-12 שנים הטמפרטורה העולמית הממוצעת תעלה ב-1.5 מעלות צלזיוס, והעולם יגיע לנקודת אל חזור.[דרוש מקור] כתוצאה מכך תעלה הסכנה לגלי חום כבדים, גשמים כבדים (בעיקר צפונית מעט לקו המשווה) המעלים את הסיכונים להצפות, יובש כבד במקומות (כדוגמת המזרח התיכון, ובין היתר ישראל) וכן הלאה. נכון לדו"ח ה-IPCC משנת 2018, הטמפרטורה העולמית עלתה כבר במעלה אחת מעל הטמפרטורה הממוצעת לפני המהפכה התעשייתית, דבר זה מורגש במקומות מסוימים ברחבי העולם. לעלייה של 2 מעלות במקום 1.5 תהיה השפעה הרסנית.
התרחבות המחאה

החל מנובמבר 2018, החלו להתארגן ברחבי העולם, שביתות תלמידים בהשראת טונברי. באוסטרליה אלפי תלמידים החלו לשבות בימי שישי תוך התעלמות מקריאתו של ראש הממשלה, סקוט מוריסון, "יותר למידה בבתי ספר ופחות אקטיביזם". בזמן שהתקיימה בקטוביץ' פולין, כנס במסגרת אמנת המסגרת של האו"ם בנושא שינויי אקלים, שבתו תלמידים בלפחות ב-270 ערים ברחבי העולם. בדצמבר, הצטרפו לשביתות בתי ספר מקנדה, גרמניה, פינלנד, דנמרק, שווייץ, בריטניה וארצות הברית. בפברואר 2019 נערכה השביתה הראשונה ביפן.
בגרמניה ובריטניה תלמידים דרשו לשנות את החוקים ולהוריד את גיל ההצבעה ל-16. 
שרת הסביבה הבלגית, ג'וק שובליג', התפטרה ב־5 בפברואר 2019, לאחר שטענה שלסוכנות הביטחון הממלכתית היו עדויות לכך שביתות בית הספר בבלגיה הן קוספירציה. סוכנות הביטחון דחו את טענתה והיא אולצה להתפטר.
בבריטניה מעל ל-200 אקדמאיים, מתוכם מעל למאה פרופסורים, חתמו על מכתב תמיכה בשביתת בתי הספר למען האקלים. בין היתר במכתב נאמר כי "העובדות הטרגיות והנואשות" של משבר האקלים המפתח - והיעדר הפעולה המשמעותית של הפוליטיקאים - משאירים לצעירים אפשרויות מעטות אלא לקחת את העניינים לידיים.
התרחבות המחאה > אירועים מרכזיים ברחבי העולם

ב-15 במרץ 2019, נערכו הפגנות ב-125 מדינות ברחבי העולם. כמיליון אנשים הפגינו ב-2000 אירועים שונים.
ב-24 במאי 2019, נערכה בפעם השנייה הפגנה ב-1600 ערים. הפגנה זו התקיימה במקביל לבחירות לפרלמנט האירופי 2019, במטרה להשפיע עליהן. סקרים שנערכו באותה העת מראים שמשבר האקלים היה נושא חשוב עבור המצביעים בבחירות, בייחוד עבור המצביעים הגרמנים.
בין חמישה לתשעה באוגוסט 2019 נערכה באוניברסיטת לוזאן כנס בינלאומי בהשתתפות 450 צעירים מובילי שביתת בתי הספר מרחבי אירופה.
במסגרת שביתות האקלים שהתקיימו במהלך חודש ספטמבר 2019, השתתפו כארבעה מיליון מפגינים ברחבי העולם. צעירים לקחו חלק בהפגנות בכל רחבי העולם.
הפגנה ליד בית הפרלמנט בהלנסיקי
הפגנה בסן פרנסיסקו
הפגנה בקלוולינד
הפגנה בוושינגטון
התרחבות המחאה > המחאה בישראל

המחאה בישראל מאורגנת ומופעלת על ידי תנועת מחאת הנוער למען האקלים (ובשמה הנוסף Strike For Future Israel). יוזמת המחאה הישראלית היא ענבל וסלי, תלמידת תיכון הכפר הירוק לשעבר ופעילה במגמה ירוקה. הפעולה הראשונה של המחאה הייתה שביתה מהלימודים והפגנות במספר מוקדים ב-15 במרץ 2019. אירועים נוספים גדולים כוללים מחאה מול משכן הכנסת במאי 2019, שבוע אקלים שבו השתתפו במחאות אלפי בני נוער בין ה-20 ל-27 בספטמבר 2019, ומצעד בתל אביב בנובמבר 2019 שבו השתתפו כאלף בני נוער. בתנועה חברים כיום כ-800 בני ובנות נוער מכל רחבי הארץ.
מטרות המחאה הן:
ביצוע הפתרונות הקיימים לצמצום משבר האקלים – יישום תוכנית מתאר כלל ארצית לשימוש ב-100% אנרגיה ממקורות מתחדשים, הגבלה ופיקוח על פליטת גזי חממה וזיהום ממפעלים ובתעשייה, ייעול והנגשת תחבורה ציבורית.
הנכחת משבר האקלים בשיח הציבורי – הגברת מודעות ציבורית למצב החירום האקלימי בפניו אנו עומדים ודרישה נחרצת ממקבלי ההחלטות בממשלת ישראל לפעול דרך כל האמצעים לעצירתו.
יצירת תוכנית לימודים מקיפה לבעיית משבר האקלים – יצירת והכנסת תוכנית לימודים מקיפה, לכיתות א'-י"ב, בנושא משבר האקלים ופתרונותיו בתוך מערכת החינוך ומתן תמיכה פסיכולוגית לנושא.
המחאה הישראלית משתפת פעולה עם ארגונים נוספים בארץ (כגון מגמה ירוקה, הורים למען האקלים, מורים למען האקלים, המרד בהכחדה ישראל וגרינפיס ישראל), ומשתתפת בארגון מצעד האקלים השנתי. התנועה מאוגדת תחת עמותת חיים וסביבה וחברה בקואליציית האקלים.
בוועידת האקלים בפריז ישראל התחייבה לעמוד ביעדים המוגדרים נמוכים ביחס לשאר מדינות המפותחות. לדוגמה: הגעה ליעד של 7.7 טון פליטות גזי חממה לנפש בשנת 2030; 17% התייעלות אנרגטית בצריכת חשמל; 17% ייצור חשמל מאנרגיות מתחדשות; 20% הפחתה בנסיעה פרטית וכדומה. אף על פי שמראש ישראל הציבה לעצמה יעדים נמוכים, היא לא עומדת בהם.
מלבד פעילות התנועה בשטח, היא פועלת גם:
במדיה – ארגון מחאות דיגיטליות ופעילות ברשתות החברתיות ובתקשורת.
במישור הפוליטי – קידום חקיקה אקלימית בכנסת, שיתוף פעולה עם ח"כים (לובינג), גופים ממשלתיים (כגון מועצת התלמידים והנוער הארצית) והשתתפות בוועדות בכנסת ישראל (בין היתר בוועדת הפנים והגנת הסביבה, בוועדת החינוך, בוועדת הכלכלה ובוועדת הכספים).
בוועידת האקלים הישראלית הרביעית שנערכה בנובמבר 2019, זכתה מחאת הנוער למען האקלים במקום השני בפרס ע"ש נחמה ריבלין לקיימות, שמוענק לקמפיינים ויוזמות מקומיים וארציים שנחלו הצלחה יוצאת דופן בתחום הקיימות, במעמד בעלה, נשיא המדינה, ראובן ריבלין.
התרחבות המחאה > המחאה בארצות הברית

המחאה בארצות הברית צברה תאוצה כאשר גרטה טונברי יצרה קשר עם נערים אקטיביסטיים מקומיים, דוגמת ג'רום פוסטר השני, בניסיון ליצור שיתוף פעולה בין המוקדים. מספר ערים בארצות הברית הצטרפו לשביתות ואלו לוו גם בהפגנות של נערים מול הבית הלבן, הפגנות שהבשילו גם להיווצרותו של חוק האנרגיה המתחדשת של וושינגטון, חוק שאפתני במיוחד בהשוואה לחוקים דומים בעולם באותה שנה.
תוצאות המחאה

ב-15 במרץ 2019, המזכיר הכללי של האו"ם, אנטוניו גוטרש, צדד בשובתים והודה כי "הדור שלי לא הצליח להגיב כראוי לאתגר הדרמטי של שינויי האקלים. הצעירים מודאגים מאוד. לא פלא שהם כועסים." בעקבות המחאה בחודש מרץ, הוא יזם כינוס דחוף בנושא האקלים לחודש ספטמבר. בישראל לא הייתה התייחסות של הממשלה למחאה. בארצות הברית הבשילה המחאה לחוק שאפתני במיוחד בנושא אנרגיה מתחדשת.
אירועי המחאה היו גל ראשון של מחאות בינלאומיות. גל שביתות עולמיות נוסף התקיים במאי 2019, והגיע להיקף דומה יחסית, וגל השביתות השלישי שהתקיים בספטמבר 2019, על רקע פסגת האקלים של האו"ם (אנ'), הפך, על פי הערכות בתקשורת העולמית, לאירוע מחאת-האקלים הגדול ביותר בהיסטוריה.
הוועד לענייני פליטים

הוועד לפליטי מלחמה (באנגלית: War Refugee Board,‏ WRB) הוקם בשנת 1944 בפקודתו של נשיא ארצות הברית רוזוולט, על מנת לסייע בפעולות ההצלה של כל אותם אנשים שנפלו קרבן לרדיפות הנאצים ועוזריהם, בעיקרם ליהודים. מטרתו של הוועד הייתה להציע אפשרויות הקלה וסיוע תוך מינימום הפרעה למאמץ המלחמתי של ארצות הברית. אמצעי ההרתעה העיקרי שעמד לרשותם אל מול המשטרים הרודנים באירופה, ובראשם המשטר הנאצי, היה איום על העמדה לדין על פשעי מלחמה אפשריים בארצם. אמצעי זה לא היה אפקטיבי כמו שחשבו ולכן מצאו דרכים אחרות לסייע לקרבנות ובעיקר ליהודים: על ידי מימון מחתרות ההתנגדות, שליחת חבילות מזון, הנפקת ויזות ועוד. פעילותו של הוועד במדינות אירופה, בין אם הייתה גלויה או באופן סמוי, סייעה בהצלת עשרות אלפי יהודים.
הוועד מילא חלק חשוב בתפקידה של ארצות הברית בשואה.
רקע

ב-26 בינואר 1944 העביר הנשיא רוזוולט את הפקודה הנשיאותית (אנ') מס' 9417, על פיה הוחלט להקים את הוועד לפליטי מלחמה (War Refugee Board). בפקודה זו הנחה רוזוולט לנקוט את כל האמצעים העומדים לרשות ארצות הברית כדי להציל את קרבנות הדיכוי שסכנת מוות קרובה נשקפת להם ולהציע לקרבנות אלה את כל הסעד והסיוע האפשריים והעולים בקנה אחד עם המלחמה. יהיה זה מתפקידם של משרדי החוץ, האוצר והמלחמה, כל אחד בתחומו, להוציא לפועל את תוכניותיו של הוועד. מתפקידם של ראשי כל הסוכנויות והמשרדים לספק או להשיג עבור הוועד את המידע, האספקה, כלי השיט וכל אמצעי סיוע מוגדר אחר שיידרשו לו בעת ביצוע הוראה זו. יחד עם זאת הוועד רשאי לקבל עזרה מכל אדם פרטי או גוף שיכול לסייע במאמצי ההצלה. לפקודה זו היה תוקף של חוק. משרד האוצר סיפק לוועד את מקום מושבו וכן את רוב אנשי הסגל שישבו בו. הנרי מורגנטאו, שר האוצר, המשיך להיות בקשר רציף עם המועצה לאורך כל תקופת פעילותה.
תפקיד הקישור בין מזכירות המלחמה לוועד הוטלה על סגן המזכיר, ג'ון ג' מקלוי. מקלוי חשב שהצבא לא אמור לקחת חלק בפעילויות הצלה. ההצלה תבוא כשבעלות הברית ינצחו במלחמה. מסיבה זו תרומתה של מזכירות המלחמה לעבודת הוועד הייתה זעומה מאוד.
הייצוג מטעם משרד החוץ הוטל על ג'ורג' וורן מהוועדה המייעצת לנשיא לענייני פליטים מדיניים. משרדי הוועד היו בוושינגטון, אך שם ישב תמיד רק צוות מצומצם, שמספרו לעולם לא עלה על 30 אנשי צוות מקצועיים ובתוכם אף מומחים לענייני פליטים.
ב 16 חודשי פעילותו של הוועד לפליטי מלחמה השתמש ב-547,000 דולר מכספי הממשלה, מתוך סכום של 1,150,000 דולר שהוקצו עבורו מקרן החירום של הנשיא. הכסף הוצא בעיקר על ענייני אדמיניסטרציה של הוועד כמו תשלומי משכורות.
בנוסף, הנשיא הקצה סכום של 1,068,750 דולר במיוחד עבור קנייתן ומשלוחן של חבילות מזון עבור אסירים במחנות הריכוז. סכום זה בא מן ההקצבה הכללית למטרות סעד מעבר לים שעמד על סכום של 85 מיליון דולר. במרבית הכסף השתמשו הצלב האדום הבינ"ל והצלב האדום האמריקני למפעלים שברובם לא היו קשורים לפליטים היהודים. כך נוצר מצב שעיקר הנטל הכספי נפל על הארגונים היהודיים הפרטיים שגם כך היו חלשים יחסית.
ראש הוועד

בשבועיים הראשונים להקמת הוועד, הופרעה עבודתו בשל עיכוב בבחירת ראש הוועד. רוזוולט הציע למנות אישיות לאומית בולטת שתוכל לייצג את הוועד מול כל הגורמים השונים הנוגעים לעבודתו, ולכן הוחלט לחלק את סמכויות הניהול בין שני אנשים- האחד, ג'ון פהלה, שנבחר על ידי הנרי מורגנטאו, הוא יהיה זה שינהל את פעולות ההצלה המעשיות. השני, אישיות ציבורית במעמד של מנהל כללי שתהיה אחראית על ניהול קשרי הוועד מול פקידי ממשל בכירים, הקונגרס והציבור. מסיבה זו ביקש רוזוולט שתהיה זו דמות ייצוגית בולטת, על מנת שהקשר מול בכירי הממשל יעשה בין שווים במעמדם שלא יוכלו לטעון לעמדת עליונות פוליטית. מורגנטאו הציע את ונדל וילקי שהיה אישיות ידועה ובכירה בארצות הברית ומחוצה לה וכבר ידוע, לפי התבטאויותיו בפומבי, כי דאגתו בעניין הפליטים היהודים היא רבה.
למרות העיכוב בפרסום ההודעה בדבר הקמת הוועד לפליטי מלחמה, הידיעה התקבלה כהפתעה גדולה וזכה לתגובה ציבורית אוהדת. 850,000 מכתבי תמיכה התקבלו בבית הלבן מאזרחים פרטיים וארגונים ארציים כאחד. הארגונים היהודים פרסמו הצהרות תמיכה ושבח ברחבי העיתונות ואף הציעו את עזרתם.
ואכן הוועד לפליטי מלחמה נעזר רבות בגופי ההצלה היהודים. מלבד בתחום הפיננסי, ביקש מארגוני ההצלה היהודים להעביר אליו את תוכניות ההצלה שבנו עד כה, על מנת שזה יוכל לאחדן לכלל תוכנית אחת רחבת היקף. עיקר עבודתו התמקד בפינוי יהודים בני עמים אחרים שחייהם בסכנה בתחומי מדינות הציר,איתור מקומות להעברת המפונים אליהם, שימוש באמצעים פסיכולוגיים (בעיקר באיומים על פשעי מלחמה) כדי למנוע גירושים ומעשי זוועה ומשלוח אספקה חיונית למחנות הריכוז. ארצות המפלט אליהם כיוונו היו טורקיה, ספרד, דרום איטליה (שהייתה תחת כיבוש בעלות הברית), שוודיה ושווייץ.
הוועד לפליטי המלחמה היה משוכנע כי האזהרות מפני ענישה על פשעי מלחמה יהוו הרתעה מסוימת עבור הגרורות של מדינות הציר, במיוחד כי היה ברור כבר באותה התקופה כי פניה של גרמניה מועדות לתבוסה.
פעולות ההצלה

רומניה- הוועד לפליטי מלחמה סייע בהעברת 48,000 איש אל מחוץ לרומניה. רובם הגיעו לארץ ישראל.
טורקיה- הוועד ראה במדינה זו מדינת מפתח שדרכה יכלו לעבור יהודים מאירופה הכבושה למקום מבטחים. מאמצים דיפלומטיים רבים רוכזו שם באמצעות נציג הוועד, איירה הירשמן. מטרתו הראשונה של הירשמן הייתה לפתוח נתיב מילוט מבולגריה, אל טורקיה ומשם לישראל. הבריטים הסכימו לאפשר לכל היהודים שהגיעו לטורקיה להמשיך בדרכם לא"י. לאחר מכן שכנע הירשמן את ממשלת טורקיה לאפשר מעבר של 200 יהודים מבולגריה בדרך לישראל, כל 10 ימים. בחודש הראשון עברו 131 יהודים, אך המספר הלך והצטמצם. עד סוף קיץ 1944 הצליחה המועצה לפנות דרך בולגריה רק 450 יהודים. מסוף מרץ ועד אוגוסט הגיעו לטורקיה דרך הים כ-2700 פליטים יהודיים, כאשר רובם ככולם חסרי אשרות.
הירשמן אמנם פעל רבות בטורקיה אך מאמציו נראו במדינות אחרות כמו בולגריה, שבמידת מה בגלל פעילותו הדיפלומטית באוגוסט 1944 הסכימה לבטל את חוקיה האנטישמיים ולהשיב ליהודים את רכושם ונתנה להם את האפשרות להתחיל בשיקום חייהם. מפעלו העיקרי והמוכר ביותר היה במגעים לשחרור יהודי רומניה. כ-7000 יהודים יצאו מארצות הבלקן והגיעו לארץ ישראל דרך טורקיה בחסות הוועד לפליטי המלחמה.
שוודיה- נציג הוועד, אייבר אולסן, יחד עם ג'ונסון רתמו את הממשלה השוודית לסייע במאמצי החילוץ וההקלה על הפליטים. לקראת סוף המלחמה תמכו השניים במגעים שבעקבותיהם הובאו לשוודיה באפריל 1945 שתי קבוצות של אסירי מחנות ריכוז. הקבוצה הראשונה מנתה 425 יהודים שגורשו מדנמרק והקבוצה השנייה מנתה 7,000 נשים, כמחציתן יהודיות, ממחנה ראוונסבריק.
שווייץ- בשל קרבתה לארצות כבושות רבות, הייתה שווייץ למרכז הראשי של הוועד באירופה. היא אפשרה את הדרך הטובה ביותר להעברת כספים לאירופה. שימשה נקודת ממסר חיונית לתקשורת אל אירופה הכבושה וממנה לבין ממשלת שווייץ, שקיימה קשרים עם מדינות הציר, הייתה למתווכת הדיפלומטית עם גרמניה וגרורותיה. נציג הוועד בשווייץ היה רוסוול מקלילאנד, שהיה מנהל תוכנית הסעד לפליטים של 'ועדת השירות של אגודת הידידים' האמריקנית בשווייץ. היה לו ידע רב בנוגע לפליטים וניסיון במגעים דיפלומטיים מול פקידי ממשלה רמי דרג. בנוסף, הוא היה בקשרים טובים עם כמה ארגוני הצלה וסעד שחלקם עבדו בשיתוף פעולה עם מחתרות ורשתות תקשורת בתוך המדינות הכבושות. הועמדה לרשותו קרן על סך 250,000 דולר מארגון הג'וינט, שבעזרתם מימן תוכניות חשאיות רבות לדוגמה, מבצעי סעד בתחומי מדינות הציר, הדפסת מסמכים מזויפים, שירות בלדרים מחתרתי ומבצעי בריחה.
צרפת- הוועד לפליטי מלחמה סיפק סיוע כספי לתמיכה ב-8000 היתומים שנותרו בתחומי צרפת הכבושה והסתתרו אצל משפחות נוצריות, בבתי ספר ומנזרים.
תחת חסותו של הוועד, ניתנו ל-4000 מן היתומים אשרות עלייה לארץ ישראל.
הונגריה- הוועד לפליטי מלחמה עשה מאמצים דיפלומטיים רבים להצלת יהודי הונגריה. נציג הוועד להונגריה, ראול וולנברג, הציל כ-200,000 יהודים תוך סיכון חייו.
מחנות הפליטים

הוועד ביקש להקים מחנות חירום לפליטים, כמו לשבויי המלחמה, ולהשיבם לארצות מולדתם לאחר המלחמה. המבצע כולו יתבצע מחוץ לתחום מערכת ההגירה וכך לא יהיה צורך לשנות מכסות או הליכי מתן ויזות. במרץ 1944, לאחר שהנשיא פרסם את ההצהרה נגד פשעי המלחמה שביצעו הנאצים ביהודים, זיהה הוועד כי זו שעת הכושר לפעול בנושא והציע לנשיא לפרסם הצהרה שבה יאמר כי בעקבות הבטחתה של ארצות הברית למצוא מקומות מקלט לפליטים, היא תהיה מוכנה לקלוט באופן זמני את כל הניצולים מידיו היטלר. הם יהיו כפופים להגבלות שהוטלו על שבויי מלחמה, אך יזכו ליחס הומניטרי ולאחר המלחמה ישובו לארצות מולדתם. לפני שהוועד העביר את הצעתו לנשיא, היא הועברה לאישור משרדי המלחמה, החוץ והאוצר. לאחר חששות רבים מדחיית ההצעה בקונגרס והתנגדות להגדלת מכסות ההגירה, הסכימו מורגנטאו, האל וסטימסון על גרסה מרוככת של ההצעה.
ההצעה המקורית אפשרה מקלט זמני בארצות הברית לכל בני העמים המדוכאים הנמלטים מידי היטלר. ואילו בגרסה החדשה הושמטה המילה "כל". ההצעה הועברה לבית הלבן ב-8 במאי
באוגוסט 1944 הגיעו לפורט אונטריו שבארצות הברית 982 פליטים, רובם מיוגוסלביה, אוסטריה, פולין גרמניה וצ'כיה. חלקם ניצולי המחנות דכאו ובוכנוולד. 89 אחוז מהקבוצה היו יהודים.
לקריאה נוספת

מרדכי פרידמן, התגובה הפוליטית ציבורית של יהדות אמריקה לשואה בשנים 1939-1945, תל אביב, 1984.
Richard Breitman & Alan Kraut, American Refugee Policy and European Jewry, 1933-1945, Bloomington: Indiana University Press, 1987 .
Henry Feingold, The Politics of Rescue, New York: Holocaust Library, 1970.
Ira Hirschmann, Life Line to a Promised Land, New York: Vanguard Press, 1946.
Monty Noam Penkower, The Jews were Expendable: Free World Diplomacy and the Holocaust ,Urbana: University of Illinois, 1983.
William Rubinstein ,The Myth of Rescue: Why the Democracies could not have Saved More Jews from the Nazis ,London: Routledge, 1997.
David Wyman,The Abandonment of the Jews: America and the Holocaust, 1941-1945, New York: New Press, 1998.
הערות שוליים

↑  Executive Order Creating the War Refugee Board, בספרייה היהודית המקוונת (באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000000-QINU`"'
↑  Wyman, The abandonment of the Jews, pp.249-250.
↑  שם, עמ' 254-256
↑  פרידמן, התגובה הפוליטית ציבורית של יהדות אמריקה לשואה בשנים 1939-1945, עמ' 224.
↑  37-39. Hirschmann, Life line to a promised land, pp
↑  Wyman, The abandonment of the Jews, pp. 279-283.
↑  Penkower, The Jews were expendable: free world diplomacy and the holocaust, pp. 247-269.
↑  Wyman, The abandonment of the Jews, pp. 318-322.
↑  Rubinstein, The myth of rescue, pp. 119-120.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007511760305171  GND: 5044342-2  LCCN: n84028789  SUDOC: 028044339  VIAF: 126715448   WorldCat (עם VIAF): 126715448
שי-לי שינדלר

| --- | --- |

שינדלר ב-2019
 לידה:  17 ביולי 1986 (בת 38) הרצליה, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2006
 מעסיק:  ערוץ 13
 בן או בת זוג:  ליעד אגמון 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  shaily.shindler.3
 טוויטר (X):  shailyshindler
 
שי-לי שינדלר (נולדה ב-17 ביולי 1986) היא עיתונאית, מנחת טלוויזיה ומעצבת אופנה ישראלית. הגישה את תוכנית הטלוויזיה היומית "הצינור" בערוץ 13, לצידו של גיא לרר, ומשמשת מגישה-מחליפה בתוכניות אחרות בערוץ זה.
ביוגרפיה

שינדלר נולדה בהרצליה. למדה בתיכון "היובל" בהרצליה במגמת תיאטרון. בשנים 2000–2002, למדה משחק אצל הבמאית דידה לבנדובסקי. ב-2002 שיחקה בשתי הצגות ילדים בתיאטרון העירוני בהרצליה: "בן המלך והעני" (בתפקיד המשרתת), בבימוי דידה לבנדובסקי, וב"הנסיכה והעדשה" (בתפקיד השדכנית- תפקיד ראשי) בבימוי מיקי פלג שעיה.ב-2003 השתתפה בשני סרטי סטודנטים במחלקה לקולנוע במדרשה לאמנות במכללה האקדמית בית ברל. שנה אחר כך, שימשה כמנחה במיזם האינטרנטי "KIK". במסגרת זו, הגישה לצד אסי עזר פינה יומית בתחום הסטיילינג והאופנה ברצועת הנוער.
את השירות הצבאי עשתה כמש"קית ת"ש בגדוד של חיל השריון.
בשנים 2006–2009, עבדה באתר וואלה בתפקידים שונים. היא שימשה כתבת שטח לנושאי אופנה וחברה והגישה את התוכניות "רשימת שינדלר" ו"הרשימה" באתר "וואלה סלבס" וכן את "וואלה לייב" - וידאו צ'אט בשידור חי עם כוכבי "yes". במקביל, עבדה שינדלר בשידורי הוט. בשנת 2007 הייתה כתבת שטח של תוכנית הטלוויזיה "האלופה 2- חדר הלבשה" ששודרה ב-HOT 3.
ב-2008 שימשה כתבת שטח של תוכנית הטלוויזיה "בובות- חדר הלבשה" ששודרה בהוט. במקביל הכינה כתבות לתוכנית הבידור "Y בעשר", ששודרה ב-yes. באותה השנה הנחתה בשידור חי בשידורי "רשת" בערוץ 2 את שעשועון הטלוויזיה האינטראקטיבי "צלצול הכסף" (שהיה פורמט דומה לתוכנית "מצלצלים" ששודרה בערוץ 10).
בשנת 2010 עלתה לשידור בערוץ 10 התוכנית היומית "הצינור" (אז "צינור לילה"), ושינדלר שימשה מגישת רצף בכירה קבועה בתוכנית עד אמצע 2015. במקביל בשנים 2010–2011 שימשה כתבת שטח של האתר "nana10". ב-2010 שימשה לתקופה קצרה מגישת רדיו לצד עמרי רונן בתוכנית רדיו יומית "חי מתל אביב" ברדיו תל אביב (102FM). ב-2012 הנחתה את התוכנית היומית "פאשן.נט" בערוץ האופנה הישראלי ששודרה בהוט. באותה שנה השתתפה בתוכנית "מגזין החיים הטובים" לצד נועם טור, יעל גולדמן וגאלה קוגן בערוץ החיים הטובים בשידורי הוט. באותה שנה הייתה שופטת בתוכנית "הכי בסטייל" בערוץ הילדים, והנחתה את התוכנית "סודות יומני החופש הגדול" בערוץ דיסני.
ב-2013 הגישה לצד דניאל אסייג וטום קשתי את התוכנית "חופרים למיליון" ששודרה בשידורי "רשת" בערוץ 2 ובאתר האינטרנט של "רשת". התוכנית ליוותה את אירועי העונה השלישית של התוכנית "המירוץ למיליון", ואירחה מתמודדים שהודחו מהתוכנית. באותה שנה, שימשה פרזנטורית של רשת בגדי ההיריון "רמי לי" והייתה מנכ"לית ומייסדת-שותפה בסטארטאפ "popeek", פלטפורמת תוכן לאינטרנט ולסלולר.
באוגוסט 2015 עברה שינדלר לגור בניו יורק, והחלה לשמש ככתבת בתוכנית "ערב טוב עם גיא פינס" ששודרה בערוץ 10 עד 2017. במקביל, שימשה כתבת של חדשות 10 בניו יורק.
בשלהי 2017 שבה לישראל, וב-25 באוקטובר החלה להגיש שידורי "רשת" בערוץ 2 לצד גיא לרר את התוכנית "הצנרת", אשר שודרה, החל מנובמבר 2017, ברשת 13. בתחילת 2019 התמזגה "רשת" עם ערוץ עשר, מה שהביא לביטול "הצנרת", ושינדלר עברה להנחות את "הצינור" לצידו של לרר.
שינדלר הנחתה את טקס פרסי האינטרנט הישראלי לשנת 2008, ולאורך השנים הנחתה אירועים שונים אחרים, ובהם טקסים, תצוגות אופנה של מכללת שנקר ואירועי "שבועות אופנה".
בשנים 2019–2020 שימשה שינדלר כמנחה בתוכנית "זמן נדל"ן" וב-"MUST", מגזין תרבות יומי ששודר לקראת חצות, אותו הגישה לצד עמית קוטלר. היא משמשת מגישה-מחליפה בתוכניות בערוץ 13 ובהן, תוכנית הבוקר "פותחים יום" והתוכנית "הערב" (במקום יעל בר זוהר).
בשנת 2022 שודר ב"קשת 12" סרטה "העשירים החדשים".
שינדלר היא בוגרת שנקר - בית ספר גבוה להנדסה ולעיצוב במחלקת עיצוב אופנה.
שינדלר נשואה ליזם ההיי-טק הישראלי ומייסד חברת "דינמיק יילד", ליעד אגמון, ולהם שלושה ילדים. מתגוררת בתל אביב-יפו.
הערות שוליים

↑  שי-לי שינדלר מולטי טאלנט, באתר וואלה, 23 במרץ 2007
↑  שי-לי שינדלר, באתר וואלה
↑  גיא לרר, נעים להכיר - אפליקציית Popeek, באתר nana10‏, 4 בספטמבר 2014
↑  יפעת מנהרדט,'"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"'שי-לי שינדלר מנהלת זוגיות בשלט רחוק: היא בישראל ובעלה בניו יורק, באתר Xnet‏, 12 בנובמבר 2017
↑  רן בוקר,'"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'"ביום בהיר אחד אמרו לנו שאנחנו הולכים להתחתן", באתר ynet, 12 בפברואר 2020
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000008-QINU`"' אופיר דור,'"`UNIQ--nowiki-00000009-QINU`"'‏שי-לי שינדלר ניפצה לכם את הפנטזיה הקפיטליסטית האולטימטיבית, באתר גלובס, 27 באפריל 2022
1 2  דנה דרבינסקי,'"`UNIQ--nowiki-0000000B-QINU`"'בין אבק כוכבים לאבקת כביסה: החיים החדשים של שי-לי שינדלר, באתר Xnet‏, 26 ביולי 2019
↑  מיליון דולר בייבי: שי לי שינדלר ילדה בן, באתר וואלה, 1 בנובמבר 2019
וודי הרלסון

| --- | --- |

וודי הרלסון, אוקטובר 2016
 לידה:  23 ביולי 1961 (בן 63) מידלנד, טקסס, ארצות הברית
 שם לידה:  Woodrow Tracy Harrelson 
 סוגה מועדפת:  פנטזיה, פעולה, קומדיה
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1985
 מקום לימודים:  מכללת הנובר (1983)  בית הספר התיכון "לבנון"  The Briarwood School 
 מספר צאצאים:  3
 פרסים והוקרה:  פרס אינדפנדנט ספיריט לשחקן המשנה הטוב ביותר (2009)  פרס אמי (1989)  פרס אמי לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרה קומית (1989)  פרס גילדת שחקני המסך (2008) 
 פרופיל ב-IMDb
 
וודרוו טרייסי "וודי" הרלסון (באנגלית:  Woodrow Tracy "Woody" Harrelson; נולד ב-23 ביולי 1961) הוא שחקן קולנוע ובמאי קולנוע ותיאטרון אמריקאי. זוכה פרס אמי ובעל שבע מועמדויות נוספת לפרס, שלוש פעמים מועמד לפרס אוסקר, וחמש מועמדויות לפרס גלובוס הזהב.
הרלסון התפרסם לראשונה בתפקידו בתור הברמן וודי בויד (אנ')  בסיטקום של NBC, "חופשי על הבר" (1985–1993), עליו זכה בפרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן משנה בסדרה קומית (אנ') (1989) מתוך סך של חמש מועמדויות. הוא שיחזר את תפקידו בסדרת הספין-אוף עטורת השבחים "פרייז'ר", עליו קיבל מועמדות לפרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן אורח בסדרה קומית (אנ') (1999).
הוא קיבל מועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר עבור תפקידו בתור לארי פלינט בסרט "לארי פלינט - האיש והסקנדל" (1996), ועוד שתי מועמדויות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר עבור תפקידיו בסרטים "השליח" (2009) ו"שלושה שלטים מחוץ לאבינג, מיזורי" (2017). תפקידים בולטים נוספים כוללים "גברים לבנים אינם יכולים" (1992), "רוצחים מלידה" (1994), "משחקים בלי הפסקה" (1996), "הקו האדום" (1998), "ארץ קשוחה" (2007), ברוכים הבאים לזומבילנד" (2009), "2012" (2009), "שבעה פסיכופתים" (2012), "האשליה" (2013), "17 עד הסוף" (2016), "סולו: סיפור מלחמת הכוכבים" (2018), "זומבילנד: ירייה כפולה" (2019), "האיש מטורונטו" (2022) ו"משולש העצבות" (2022). הוא גם זכה לתשבחות מתפקידו בתור היימיטץ' אברנת'י בסדרת הסרטים "משחקי הרעב" (2012–2015).
הרלסון קיבל מועמדויות נוספות לפרס אמי על גילומו של סטיב שמידט בסרט של HBO, "חוקי המשחק" (2012), ועל תפקידו בתור מרטי הארט בסדרת הפשע "בלש אמיתי" (2014) מבית רשת HBO.