stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דרן בראון
חיים פרטיים

בראון נולד כנוצרי אוונגליסטי, אך בשנות העשרים לחייו הפך לאתאיסט.
הלונדון טיימס ציין כי על בראון נאסר להיכנס לבתי קזינו באנגליה. מקורות אחרים מציינים ההפך, כי בתי קזינו נהנים מנוכחתו.
ב-2007 בראון ציין לראשונה כי הוא הומוסקסואל ונמצא במערכת יחסים.
לדבריו, בראון הוא חובב חיות, אך ביתו מעוטר בעשרות חיות מפוחלצות. משנת 2004 הוא פטרון "קרן הנאמנות לתוכים".
הערות שוליים

↑  10 things you need to know about the magician Daily Mirror. Retrieved 25 March 2012
↑  "Art by Derren Brown". אורכב מ-המקור ב-2017-05-26. נבדק ב-10 ביוני 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Flett, Kathryn (8 במאי 2005). "Be afraid". The Guardian. London. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Magician defends gun stunt fake". CNN. 8 באוקטובר 2003. נבדק ב-3 בדצמבר 2006. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  עודד כרמלי, ‏המדריך לרוצח, באתר ‏מאקו‏, 21 בינואר 2016
↑  Brown, Iain, Stephen, Brown, Sharkey, Long (2011). DERREN BROWN: Svengali, A New Tour 2011/12. Pow Digital. p. 1.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
↑  Clare Wilson. "The great pretender." New Scientist. London: 30 July – 5 August 2005. Vol. 187, Iss. 2510; p. 36, 2 pages
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810702929505606  BnF: cb145898358 (data)  GND: 1146908423  ISNI: 0000 0000 0122 4998  LCCN: no2001043047  MusicBrainz: d7b3f71e-0ba9-470d-bae5-8f33f8643407  NDL: 001131548  NKC: xx0070420  SUDOC: 083046151  VIAF: 61794918   WorldCat (עם VIAF): 61794918
השפעות קצרות טווח של אלכוהול

תוצאות של מחקר המייצג דירוג של מומחים לנזקי סמים, שנערך ב-2010 על ידי הוועדה המדעית העצמאית לסמים. בסיכום הפגיעה העצמית והפגיעה באחרים, אלכוהול נמצא כסם המזיק ביותר בהשוואה לשאר, והגיע לרמת נזק של 72%.
השפעות קצרות טווח של אלכוהול שנצרך בשתיית משקה אלכוהולי, מדורגות מירידה ברמת החרדה וביכולת המוטורית במינונים נמוכים, ועד לאיבוד הכרה, אמנזיה אנטרוגרדית, וקריסה של מערכת העצבים המרכזית במינונים גבוהים יותר. קרום התא חדיר מאוד לאלכוהול, וכאשר אלכוהול נמצא בזרם הדם הוא עלול לחדור כמעט לכל תא בגוף.
ריכוז האלכוהול בדם נקבע באמצעות המדד blood alcohol content או BAC (-תוכן אלכוהול בדם). הכמות והנסיבות גורמות חלק גדול בהיקף השכרות; לדוגמה, אכילת ארוחה כבדה לפני צריכת אלכוהול גורמת שהאלכוהול ייקלט לאט יותר.
גם התייבשות מהווה מרכיב חשוב, בעיקר בגרימת היקף החמרמורת. לאחר שתייה מוגזמת, האדם עלול להגיע לאיבוד הכרה, וברמות צריכה קיצוניות אף להרעלת אלכוהול ולמוות. ריכוז אלכוהול של 0.40% בדם יהרוג חצי מקבוצת נבדקים. אלכוהול עלול גם לגרום למוות בעקיפין, על ידי חנק מקיא.
אלכוהול עלול להחמיר בעיות שינה באופן משמעותי.
השפעות לפי מינון

לריכוזים שונים של אלכוהול בדם ישנן השפעות שונות על גוף האדם.
להלן רשימה של תופעות נפוצות של אלכוהול בגוף, בהתאם לריכוז האלכוהול בדם (BAC). עם זאת, הסבילות משתנה מאדם לאדם, ואנשים שונים יגיבו בצורה שונה לאותו מינון. לכן, אחוזי ה-BAC הם הערכה, ומשמשים לצורכי המחשה:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  אופוריה (BAC ‏ = 0.03% עד 0.12%) שיפור כללי במצב הרוח ואופוריה אפשרית.  עליה ברמת הביטחון העצמי.  חברתיות מוגברת.  ירידה בחרדה.  ירידה בריכוז.  מראה סמוק.  שיפוט לקוי.  חוסר קורדינאציה בשרירים עדינים. עייפות (BAC ‏ = 0.09% עד 0.25%) רוגע.  זיכרון והבנה לקויים.  תגובות איטיות.  אטקסיה; קשיי איזון; הליכה לא מאוזנת.  ראייה מטושטשת; חושים נוספים עלולים להיפגע. בלבול (BAC ‏ = 0.18% עד 0.30%) בלבול עמוק.  פגיעה בחושים.  שיכוך כאב.  אטקסיה חמורה; דיבור לקוי; זעזועים.  סחרחורות, ולעיתים קרובות גם בחילות.  הקאות. |  קהות חושים (BAC ‏ = 0.25% עד 0.40%) אטקסיה חריפה.  איבוד הכרה.  אמנזיה אנטרוגרדית.  הקאות שעלולות להוביל למוות עקב שאיפת קיא בחוסר הכרה.  הפרעה מסכנת חיים בנשימה.  ירידה בקצב הלב. עלול להתבטא כקור או איבוד תחושה בגפיים.  בריחת שתן. תרדמת (BAC ‏ = 0.35% עד 0.80%) תרדמת.  רפלקסים דיכאוניים (-כמו חוסר תגובה לשינויים באור).  הפרעה ניכרת ומסכנת חיים בנשימה.  ירידה ניכרת בקצב הלב.  רוב מקרי הרעלת אלכוהול נגרמים ממינון כזה. |  |  |  |  |  |  |
ראו גם

אלכוהול בהיריון
הערות שוליים

↑  Horowitz M, Maddox A, Bochner M, et al. (August 1989). "Relationships between gastric emptying of solid and caloric liquid meals and alcohol absorption". Am. J. Physiol. 257 (2 Pt 1): G291–8
↑  Alcohol Awareness Page
הלוגיקה של אריסטו

גישתו של אריסטו ללוגיקה הייתה שיטתית יותר מזו של קודמיו, והוא הפך אותה לתורה סדורה המאפשרת להבחין בין טיעונים מבוססים לטיעונים שאינם מבוססים על סמך זיהויה של הצורה הלוגית של הטיעונים. טיעון הוא תקף כאשר ההנחות מספיקות לשם תמיכה במסקנה, כך שלא ייתכן שההנחות אמיתיות אבל המסקנה שקרית. ההכרח הלוגי של הטיעונים התקפים נובע מכך שלטענות ישנו מבנה פנימי, למשל, שבכל טענה ישנו נושא ונשוא, ושכל טענה היא כללית או פרטנית, וישנו מספר מוגבל של צורות שבהן ניתן לקשר טענות זו לזו (למשל, טיעונים שבהם שתי ההנחות פרטניות, והמסקנה כללית, או כאלו שבהם אחת ההנחות כללית אך שלילית, השנייה פרטית, והמסקנה כללית, וכו'). מבין הצורות האפשריות של טיעונים בני שתי הנחות ומסקנה אחת, גילה אריסטו את הצורות של הטיעון התקף או המופתי, המוביל תמיד מהנחה אמיתית למסקנה אמיתית. אריסטו טען שבאמצעות צורות אלו משמשת הלוגיקה ככלי עבור המדע וכאמצעי להתקדמות הידע. קיים היום ויכוח האם, לפי אריסטו, הלוגיקה היא חלק ממשי מהפילוסופיה (כמו, למשל, האתיקה) או רק כלי עבודה (אורגנון) של הפילוסופים.
מושגי היסוד בלוגיקה האריסטוטלית

מושגי היסוד בלוגיקה האריסטוטלית הם: מונח, טענה, טיעון, נביעה, היסק, וכלל המרה. כמו כן ניתן להחיל בקלות על הלוגיקה האריסטוטלית את המונחים המודרניים של תקפות נאותות, וכלל היסק. תפקיד הלוגיקה הוא להבחין בטיעונים בעלי צורות תקפות, כלומר כאלו שבהם מהנחות אמיתיות נובעת מסקנה אמיתית. טיעונים שאינם עומדים בקריטריונים האלו, אינם טיעונים תקפים. ישנם כללי המרה המאפשרים להראות כי טענות שונות בצורתן הן למעשה שקולות זו לזו (ר' להלן) וכך להרחיב את מספר צורות הטיעון התקפות.
להלן נבחן תחילה את הרעיון שלטיעון יש צורה לוגית, לאחר מכן נדון בעקרונות היסוד של הלוגיקה אצל אריסטו, ולבסוף נדון במגבלותיה של הלוגיקה האריסטוטלית.
עקרונות היסוד הלוגיים אצל אריסטו

ניתן לזהות שני עקרונות לוגיים יסודיים המדריכים את אריסטו:
חוק האי-סתירה - לחוק זה היבט אונטולוגי, היבט לוגי, והיבט פסיכולוגי. מן ההיבט האונטולוגי, דבר לא יכול, באותו זמן, מקום ונסיבות, לשאת תכונה מסוימת ולא לשאת את אותה תכונה בעת ובעונה אחת; מן ההיבט הלוגי או הסמנטי, טענה אינה יכולה להיות גם אמיתית וגם שקרית, ומן ההיבט הפסיכולוגי, לא ניתן לחשוב מחשבה ואת המחשבה המנוגדת לה בעת ובעונה אחת. העיקרון מופיע בספר המטפיזיקה של אריסטו כך (ע' בקר 1005b):
"לא אפשרי לאותה תכונה להשתייך ולא להשתייך לאותו דבר בו זמנית ובאותו יחס... אף אחד אינו יכול להניח כי אותו דבר הינו ואינו... ואם לא אפשרי לתכונות סותרות להשתייך בו זמנית לאותו עצם... ואם דעה הסותרת דעה אחרת מנוגדת לה, ברור כי אין זה אפשרי... להניח שדבר מסוים הינו ואינו בו זמנית וביחס לאותו עצם... ומכאן שכל אדם המדגים דבר כלשהו, מתייחס לעקרון זה כהנחה הראשונית, משום שזוהי מטבע הדברים נקודת המוצא לכל שאר האקסיומות"
חוק השלישי הנמנע - לפיו טענה יכולה להיות או אמיתית או שקרית, ואין שום אפשרות ביניים שלישית. מכאן, שהלוגיקה בוחנת טענות אך ורק במידה שיש להן אחת משני ערכי אמת: אמת ושקר. טענות שאינן כאלו אינן מעניינה של הלוגיקה; ובאשר לטענות שהלוגיקה כן עוסקת בהן, אין אופציה נוספת. לא תיתכן טענה שאינה אמת ואינה שקר, ולכן ביטוי כגון "או שדני אוהב ללכת לבית הספר או שדני לא אוהב ללכת לבית הספר" ייחשב כנכון בהכרח, משום שאחד החלקים של המשפט חייב להתקיים.
חוק אי-הסתירה מאפשר להראות את שקריותה של טענה כאשר ניתן להסיק ממנה דבר והיפוכו; מכאן שבצירוף לחוק השלישי הנמנע, ניתן להראות את אמיתותה של טענה על ידי הוכחת שקריותה של שלילתה. הוכחה מסוג זה מכונה בלטינית רדוקציו אד אבסורדום (reductio ad absurdum) או הוכחה בדרך השלילה. מכיוון שבהוכחה כזו ההנחה (שלילתה של טענה מסוימת) מובילה לסתירה, ברור שההנחה אינה יכולה להיות אמיתית. ומכאן שהטענה המקורית (אותה שללנו כהנחה להוכחה על דרך השלילה) אמיתית.
כללים אלו ברורים מאליהם אך יש מקרים בהם הרלוונטיות שלהם אינה ברורה. לדוגמה, ישנם משפטים וטענות שאנו משתמשים בהם בחיי היומיום שאין להם בהכרח תשובה מוחלטת של "אמת" או "שקר". ניקח לדוגמה את השאלה מתי הופכת קבוצה של חפצים לערימה. למשל, כמה גרגרי חול דרושים על מנת להפוך לערימה? האם יש מספר מסוים של גרגרים שמעבר לו מדובר בערימה? או ששאלה זו אינה ניתנת למענה חד משמעי, והטענה כי קבוצה של גרגרי חול היא ערימה אינה כפופה לחוק השלישי הנמנע? הלוגיקה הקלאסית נמנעת מלעסוק בטענות מסוג זה, שכן היא מקבלת את החוקים הללו כהנחות יסוד. במאה העשרים התפתח ענף בלוגיקה המכונה אינטואיציוניזם, ובו דוחים את עקרון השלישי הנמנע. בענף אחר וחדש יחסית של הלוגיקה, לוגיקה עמומה (Fuzzy logic), עוסקים בטענות שאינן אמיתיות או שקריות באופן חד-משמעי.
מגבלות הלוגיקה האריסטוטלית

מנקודת המבט של הלוגיקה המודרנית, ללוגיקה של אריסטו מגבלות רבות, והיא אינה מצליחה להביע את שלל היחסים הלוגיים המופיעים בטענות המשמשים אותנו לשם הסקת מסקנות.
בין השאר, אריסטו הכיר אך ורק במבנה של טענות שיש בהן נושא ונשוא (א הוא ב), ולא הכיר בטענות שצורתן צורת התנאי (אם א אז ב). הוא אף סבר שבטיעון תקף חייבת להיות יותר מהנחה אחת, ושהמסקנה חייבת להיות שונה מההנחות. ואולם הגדרתו לטיעון תקף אינה נותנת לנו סיבה לפסול את תקפותו של הטיעון הבא:
הנחה: המלך הוא עירום.
מסקנה: המלך הוא עירום.
אין מצב שבו ההנחה אמיתית ואילו המסקנה שקרית, ועל כן הטיעון תקף (אם כי הוא טיעון שאין בו כל עניין).
אחד ההבדלים הברורים בין הלוגיקה האריסטוטלית לבין הלוגיקה החדשה נוגע להנחת הקיום, אשר מתפקדת אצל אריסטו כך שכל מונח, אשר יכול להופיע בטענה, נחשב כאילו אינו ריק, כלומר כאילו קיימים ישים מסוימים השייכים לו. למשל, כאשר הטענה היא "כל בני האדם הם בני תמותה", ניתן על פי הלוגיקה האריסטוטלית להסיק "ישנו בן אדם". בחוק ההמרה השני של אריסטו (ר' לעיל) ישנה הרשאה מפורשת למעבר מן הטענה "כל ב הם א" לטענה "יש א שהוא ב". לעומת זאת, בלוגיקה החדשה, השימוש בכמת האוניברסלי אינו מבטיח שהפרדיקט אשר מצוי בטווח שלו אינו מציין קבוצה ריקה.
אריסטו גם אינו מכיר באופיים הייחודי של יחסים, דהיינו של פרדיקטים המקשרים שני אובייקטים. לפיכך, לא ניתן להביע באמצעות הלוגיקה האריסטוטלית את הקשרים הלוגיים שבין הטענות הבאות:
יוני הוא אביו של רוני
רוני הוא אביו של בוני
יוני הוא אביו של אביו של בוני
לו היינו מנסים להביע את הטענות הללו באמצעים אריסטוטליים, היינו מקבלים את הצורה הלא-תקפה הבאה:
א הוא ב
ב הוא ג
א הוא ד
בעוד שאופן הניתוח של המבנה היסודי של הטענה אצל אריסטו אינה נדחית לגמרי בצורתו הפשוטה של תחשיב הפסוקים המודרני, הרי שהלוגיקה המודרנית, מאז פרגה, מציעה ניתוחים מתוחכמים בהרבה של המבנה הפנימי של הטענה באמצעות תחשיב הפרדיקטים. בעוד שאריסטו סבר כי לטענות יש שלושה חלקים: שני מונחים והאוגד המחבר ביניהם, בתחשיב הפרדיקטים של הלוגיקה החדשה הטענה האטומית היא בעלת שני חלקים בלבד: האובייקט והפרדיקט המושת עליו. בנוסף, הלוגיקה החדשה אינה תופסת את הכמת הלוגי כמאפיין את הטענה כולה או את האוגד, אלא כחל על משתנה מסוים מתוך הטענה. באמצעות כך שהכמתים יכולים כעת להופיע כחלק מן המבנה הפנימי של הטענה, ובאמצעות כך שניתן כעת לנסח טענות שיש בהם כימות מרובה של מספר משתנים בעת ובעונה אחת, מאפשרת הלוגיקה החדשה להביע עובדות וקשרים שאינם ניתנים להבעה באמצעות הניתוח האריסטוטלי. כך למשל הצליחה הלוגיקה המודרנית לתת לראשונה תיאור מדויק של מושג הגבול באנליזה המתמטית של פונקציות, שכן לשם הבעת מושג זה יש צורך בטענה מרובת כמתים מן הצורה "לכל ε קיים δ כך ש...".
טיעונים לא דדוקטיביים

אריסטו עסק גם בסוגים נוספים של טיעונים, אך לאלו אין את הצורה הלוגית התקפה של הסילוגיזם. להלן נציג את ההחבר ואת הטיעון האינדוקטיבי.
טיעונים לא דדוקטיביים > החבר

ההחבר (אנתיממה) הוא צורה מנוונת של הסילוגיזם הלוגי, אשר יש לה שימושים רטוריים נרחבים. ניתן לתפוס את ההחבר כסילוגיזם שאחת מהנחותיו חסרה. כיוון שבהחבר הצורה הלוגית של הסילוגיזם היא, במקרה הטוב, אימפליציטית בלבד, ומשום שאריסטו סבר שהחבר נשען על עקרונות השכנוע, על סמך אמונותיו של השומע, ולא על עקרון ההיסק הלוגי, אריסטו ייחד את הדיון בה לכתבים שאינם עוסקים ישירות בלוגיקה, דהיינו בספרי "הרטוריקה" וה"טופיקה". דוגמה להחבר היא
"הלנה הייתה אצילת רוח, כי כך פסק תזאוס."
ניתן להבין את ההחבר הזה כסילוגיזם שההנחה הראשונה שלו היא "תזאוס פסק שהלנה הייתה אצילת רוח", ההנחה השנייה (המובלעת) היא "מה שפסק תזאוס זה נכון", והמסקנה היא "נכון שהלנה הייתה אצילת רוח".   למעשה סילוגיזם כזה משלב מרכיבים שאינם מוכרים בלוגיקה האריסטוטלית (למשל השימוש במלית "ש" לשם הכפפת טענה אחת לטענה אחרת, ומלית "נכון" לשם חילוצה של הטענה הכפופה לטענה הראשונה). אולם הוא מדגים כיצד על הנואם להסתמך על אמונותיו של השומע, למשל בכל הנוגע לאמינותו של תזאוס, על מנת לשכנע אותו במסקנה.
טיעונים לא דדוקטיביים > טיעונים אינדוקטיביים

בטיעונים אינדוקטיביים אנו עוברים מתצפיות או הנחות פרטיות למסקנה כללית. הדוגמה הקלאסית לטיעון כזה היא:
"עד עכשיו השמש זרחה כל בוקר"

מכאן נובע: "השמש תזרח גם מחר בבוקר".
לטיעון אינדוקטיבי או היקשי חשיבות רבה במדעים תיאוריים כמו הביולוגיה, אותה אריסטו החשיב כמדע הטבע המופתי. הטיעון ההיקשי מבוסס על הקשר הסיבתי שבין המדגם והקבוצה הרחבה יותר אליה הוא שייך, ולכן הוא מאפשר לנו להסיק מסקנות החורגות ממה שהוצהר בהנחות. ההיקש מצביע על התכונות של הקבוצה באשר היא, מעבר לכל הפרטים שניתן לצפות בהם. ואולם עובדה זו הופכת את הטיעון ההיקשי לפתוח לטעות, כלומר למצב שבו המסקנה שקרית הגם שכל הנחותיו אמיתיות.
האורגנון כספר היסוד בלוגיקה

ששת חיבוריו של אריסטו על הלוגיקה מאוגדים באופן מסורתי כספר אחד, שתלמידיו הפריפטטים כינו 'אורגנון'. האורגנון (או החלקים ששרדו ממנו), שימש כמקור טקסטואלי עיקרי בימי הביניים ללימוד לוגיקה, תורגם מן המקור היווני לסורית לערבית וללטינית, ונכתבו עליו פירושים רבים. כך למשל, פירושיהם הלטיניים של הסכולסטיקאים: תומאס אקווינס, ויליאם איש אוקאם, ג'ון דנס סקוטוס. כך גם בין היהודים, למשל בתקציר עיקרי הלוגיקה האריסטוטלית, הקרוי 'מילות הגיון' - חיבורו הראשון (בערבית יהודית) של הרמב"ם הצעיר. בתחום הלוגיקה רבה הייתה השפעת האורגנון של אריסטו אפילו בעידן הנאורות, ורק במאה ה-19 פחתה מאוד השפעת הלוגיקה האריסטוטלית בפילוסופיה האנליטית, בעיקר לאור חידושיה של לוגיקת הפרדיקאטים המודרנית.
הערות שוליים

↑  Robin Smith, Aristotle’s Logic, Winter 2022, Metaphysics Research Lab, Stanford University, 2022
השפעות סביבתיות של תעופה

מטוס תובלה מותיר שובלי פליטה מעל אנטארקטיקה
ההשפעות הסביבתיות של תעופה מתרחשות בעיקר ממנועי מטוסים (אנ') הפולטים רעש, חלקיקים וגזי חממה שתורמים לשינויי האקלים, התחממות עולמית וזיהום האוקיינוסים. בנוסף, קיימת טביעת רגל אקולוגית של שדות תעופה, תעשיית התעופה ותעשיות הנלוות אליה כמו תיירות, מסעדנות, ומלונאות.
שינוי אקלים

כמו כל הפעילות האנושית הכרוכות בבעירה, רוב הצורות של תעופה משחררות פחמן דו-חמצני (CO2) וגזי חממה אחרים לאטמוספירה של כדור הארץ, דבר התורם להאצת התחממות כדור הארץ ובמקרה של פחמן, זיהום והחמצת האוקיינוסים. חששות מפני אלה מודגשים בשל הנפח הנוכחי של תעופה מסחרית וקצב הצמיחה שלה. בשנת 2014 בעולם כ-8.3 מיליון אנשים טסו ביום, 3 מילארד מושבים בשנה, לעומת שניים בסך הכל בשנת 1999.
בנוסף לגזי הפחמן שנפלטים על ידי רוב כלי הטיס בטיסה דרך שריפת דלקים, כגון מטוסי טורבינה (Jet –A) או מטוסי בוכנה (Avgas), תעשיית התעופה תורמת גם את פליטת גזי החממה מכלי רכב שדה התעופה הנעים על הקרקע ואלה המשמשים את הנוסעים והצוות לשדות תעופה, גם באמצעות שימוש בקרקע, באנרגיה ופליטות גזי חממה בבנייני שדה תעופה, הייצור של מטוסים והבנייה של תשתיות שדה התעופה.
בעוד פליטת גזי חממה העיקרית מכלי טיס ממונעים בטיסה היא פחמן, פליטות אחרות עשויות לכלול תחמוצות חנקן וחנקן דו-חמצני, אדי מים, גופרית דו-חמצנית, פחמן חד-חמצני, פחמימנים נשרפים באופן חלקי, ורדיקלים כגון הידרוקסיל, תלוי בסוג של כלי הטיס.
על מנת לאמוד את נפח פליטת גזי חממה האחרים שאינם פחמן דו-חמצני נהוג להשתמש בגורם ניפוח פליטות (EWFs) כלומר, גורם שבאמצעותו יש להכפיל את פליטות גזי החממה כדי לקבל פליטת פחמן שוות ערך להשפעה הסביבתית השלילית.
התרומה של מטוסים בתעופה אזרחית לפליטות הפחמן העולמית נאמדה בכ-2%. עם זאת, במקרה של מטוסים בגובה רב אשר לעיתים קרובות טסים ליד או בסטרטוספרה, אפקט גובה רגיש שאינו פחמן עלול להגביר את ההשפעה הכוללת על שינוי האקלים מעשה ידי אדם באופן משמעותי.
ראו גם

שינוי אקלים
פחמן דו-חמצני
גזי חממה
טביעת רגל אקולוגית
דלק ביולוגי
הערות שוליים

↑  Enviro.aero. "What is the impact of flying?".
↑  International Civil Aviation Organization, Air Transport Bureau (ATB). "Aircraft Engine Emissions".
המחרוזת

| --- | --- |

איור לסיפור מאת תאופיל שטיינלן (אנ') בשער המגזין "זיל בלא" (Gil Blas),‏ 8 באוקטובר 1893
 מידע כללי
 מאת:  גי דה מופאסאן 
 שפת המקור:  צרפתית 
 סוגה:  ריאליזם 
 מקום התרחשות:  פריז 
 הוצאה
 מקום הוצאה:  היומון הצרפתי "לה גולואה"
 תאריך הוצאה:  1884 
 
פרסומו הראשון של הסיפור "המחרוזת", בשער העיתון "לה גולואה", יום ראשון, 17 בפברואר 1884
המחרוזת, העדי או העֲנָק (בצרפתית: La Parure) הוא סיפור קצר מאת הסופר הצרפתי גי דה מופסאן שהתפרסם לראשונה ב-17 בפברואר 1884 לראשונה ביומון הצרפתי "לה גולואה". הסיפור הפך לאחד הסיפורים הפופולריים ביותר של מופאסאן, והוא ידוע בעיקר בשל סופו המפתיע (סיפור פואנטה). הסיפור היווה מקור השראה לאומנים רבים כמו הנרי ג'יימס, שכתב בעקבותיו את הסיפור הקצר "בזיך הזהב".
עלילה

מטילְדה לוּאַזֵל (Loisel) היא עקרת בית צרפתייה. כילדה ראתה מטילדה את עצמה בעיני רוחה כאשת החברה הגבוהה, לבושת מחלצות ועטורת תכשיטים, אך רצה הגורל ונישואיה לפקיד זוטר שמשכורתו דלה כפו עליה חיים של צמצום וחיסכון, ללא המותרות שחלמה עליהם בילדותה. בעלה, הרואה עצמו אחראי למצבה, חרד לאושרה ורואה חובה לעצמו לספק את משאלות לבה בכל דרך אפשרית. כחלק ממאמציו לרצותה, משיג הבעל שתי הזמנות לנשף של משרד החינוך, אך מטילדה מהססת לקבל את ההזמנה ואומרת שאין דבר מעליב יותר מאשר להיראות ענייה בין נשים עשירות. הבעל מראה שוב את אהבתו לאשתו ומשתמש בחסכונותיו לקניית שמלת נשף, אך גם נדיבותו זו אינה מפייסת אותה, והיא טוענת שאין ערך לשמלת ערב ללא תכשיטים. כיוון שלא נותר להם עוד כסף, ולפי הצעת בעלה, פונה מטילדה אל חברתה העשירה, מרת פוֹרֶסטיֶיה (Forestier), וזו משאילה לה מחרוזת יהלומים מרשימה. הזוג לואזל יוצא לנשף, אך כאשר מסתיים הערב והם שבים לביתם, מגלה מרת לואזל כי איבדה את המחרוזת.
מר וגברת לואזל מחליטים לקנות מחרוזת יהלומים זהה כדי להחזירה למרת פורסטייה. בני הזוג רוכשים את המחרוזת החדשה בסכום של 30 אלף פרנק - סכום הנמצא הרחק מעבר להישג ידם, ונכנסים בשל כך לחובות כבדים. כאשר מטילדה מחזירה את המחרוזת, היא אינה מספרת לגברת פורסטייה כי המחרוזת אבדה וזו מחרוזת אחרת. במשך עשר שנים עמלים בני הזוג לואזל לשלם את החובות עבור המחרוזת החדשה, שניהם נאלצים למצוא עבודה נוספת וחיים חיי עוני ומחסור.
במשך כל התקופה הזו נמנעת מטילדה לואזל מלהתראות עם חברתה, וכאשר הן נפגשות במקרה, מזדעזעת מרת פורסטייה לראות עד כמה בלתה והזדקנה חברתה הנאה משכבר הימים. מטילדה לואזל מספרת לחברתה מה אירע למחרוזת שלה, גאה מאוד להודיעה שעמדו בהתחייבויותיהם, היא ובעלה, והחזירו את כל חובם. אז מספרת מרת פורסטייה המזועזעת למטילדה לואזל, כי המחרוזת שלה הייתה עשויה יהלומים מלאכותיים, והייתה שווה לכל היותר 500 פרנק.
אירוניה וטרגדיה בסיפור

אירוניה בעלילת הסיפור: באה לביטוי בפער שבין חלומות הילדות של מטילדה לבין מציאות חייה בפועל.
האירוניה משרתת בעיקר את חידוד אפיון הדמויות בסיפור ויוצרת פערים בין הבעל לבין מטילדה (למשל: שם הבעל אינו מוזכר כלל, עובדה המקטינה את דמותו מול מטילדה). האירוניה מתפתחת כאשר הגשמת חלום הילדות של מטילדה, ולו לערב אחד של זוהר, עולה לה בשנים ארוכות של עבודת פרך וויתורים הרבה מעבר למה שנדרשה לו קודם לנשף.
הטרגדיה נעוצה בחוסר יכולתה להתפשר ולמצוא סיפוק באהבת בעלה וברצונו לשמח אותה. היא מגיעה לשיאה כאשר נודע למטילדה, באיחור, שכל העמל הזה היה מיותר והיה נמנע משניהם לו רק סיפרה את האמת.
אחת המסקנות המרומזות בסיפור היא, כי רדיפה אחר מה שמעבר להשגתו של אדם וניסיונו להתחזות למה שאינו עלולות לגזול ממנו גם את המעט שיש לו ולגבות ממנו מחיר יקר מאוד. האירוניה שבהכרה, כי ההישג העצום שבסילוק החוב היה מיותר וכל הקורבן היה לשווא, מציבה גם את הטרגדיה האמיתית שבסיפור באור קומי משהו. הפואנטה של שורת הסיום והחותם שהיא משאירה על הקורא מקורה בגילוי זה של אירוניה שאינה נפתרת.
רמזים מטרימים בסיפור

בסיפור יש מספר רמזים מטרימים לסופו של הסיפור (היותה של המחרוזת מזויפת).
הרמזים קשורים לזיוף ואשליה של החיים של גברת לואזל. היא חיה חיים מזויפים וחולמת על עושר, מאכלים עדינים, משרתים רבים, ועוד דברים העומדים בניגוד לחייה האמיתיים של גברת לואזל. רמז נוסף הוא שהמחרוזת הייתה בתוך קופסה קטנה בצידה של קופסת התכשיטים היקרים של גברת פרוסטייה דבר המעיד על ערך פחות משל יתר התכשיטים בקופסה. עוד רמז הוא שהקופסה בה הייתה המחרוזת נקנתה בנפרד מהשרשרת. רמז נוסף הוא שיהלומים אמתיים משמיעים רעש כשהם נופלים, ומכיוון שגברת לואזל ובעלה לא שמעו את רעש היהלומים סימן שאולי הם לא היו אמתיים. רמז נוסף הוא שכאשר גברת לואזל ביקשה מפורסטייה את השרשרת, היא הסכימה לתת אותה מיד, בלי התנגדות ובלי לומר ללואזל להיזהר בה. הרמז האחרון הוא שגברת פרוסטייה אינה מסתכלת מיד אם האבזם תוקן, אלא אומרת לגברת לואזל שהיא הייתה צריכה להחזיר לה את המחרוזת, דבר המעיד שהיא פחדה שמי שתיקן את אבזם המחרוזת יזהה שאלו לא יהלומים אמתיים.
עיבודים קולנועיים וטלוויזיוניים

במהלך השנים נעשו עיבודים קולנועים וטלוויזיוניים רבים לסיפור והם:
1909: המחרוזת (אנגלית: The Necklace), ארצות הברית, ד.וו גריפית'.
1915: מחרוזת הפנינים (אנגלית: The Necklace of Pearls), ארצות הברית, פ. תהנהאוזר.
1921: מחרוזת היהלומים (אנגלית: The Diamond Necklace), בריטניה, דניסון קליפט.
1925: מחרוזת היהלומים (一串珍珠, פין-יין: yīchuàn zhēnzhū) סין, לִי דְזְיוּאַן.
1949: מחרוזת היהלומים (אנגלית: The Diamond Necklace), ארצות הברית, סוביי מרטין.
1952: המחרוזת (צרפתית: La Parure), צרפת, אנדרה מישל.
1957: המחרוזת (צרפתית: La Parure), צרפת, ר. פאבאר.
1961: המחרוזת (צרפתית: La Parure), צרפת, קרלו רים (30 דקות).
1967: התכשיט (שוודית: Smycket), שוודיה, גוסטב מולאנדר.
2007: המחרוזת (צרפתית: La Parure), צרפת, קלוד שברול.
2021: בסדרה "צפוף" נעשה מחווה לסיפור המחרוזת.
תרגומים עבריים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. ישנם מספר תרגומים נוספים.
"העדי", בתוך: גואי די מופסן, ספורים: העדי, תוחלת, החכיר, תרגם מצרפתית א.ל. יעקבוביץ, ורשה: לפיד (ביבליותיקה אוניברסלית), תרפ"א.
"המחרוזת", בתוך: ד'[ב] קמחי (עורך), מבחר הספור העולמי, תל אביב: י' שרברק, [תש"ח].
"ענק היהלומים", בתוך: גי דה מופאסאן, אהבות, תל אביב: עמיחי (מועדון הרומן המובחר), 1969, עמ' 228–238.
"הענק", בתוך: גי דה-מופסן, הירושה, תרגם ירוחם לוריא, תל אביב: עם עובד (ספריה לעם), 1977, עמ' 134–143.
"העדי", בתוך: גי דה מופאסן, הירושה: מבחר סיפורים, מצרפתית: חיה ומיכאל אדם, תל אביב: אור עם, תשמ"ב 1982, עמ' 65–73.
"המחרוזת", בתוך: גי דה מופסן, יופי שאין לו תכלית, מצרפתית: רמה איילון, עורכת התרגום: רחל פן, תל אביב: פן הוצאה לאור; מרכז הספר והספריות בסיוע משרד התרבות והספורט, ספרי חמד, ידיעות אחרונות (המפעל לתרגום ספרי מופת), 2016.
המיטב (אלבום של אלון אולארצ'יק)

"המיטב" הוא אלבום האוסף השני של הזמר הישראלי אלון אולארצ'יק. את האלבום הוציאה לאור בשנת 2016 חברת התקליטים NMC כתקליטור כפול. הוא כולל את להיטיו של אולארצ'יק מאלבום הבכורה שלו עד ל"יום אחד". בין השירים שנכללו באוסף נמנים "היא הולכת בדרכים", "בא לשכונה בחור חדש", "מאיר ואלון", "בחור אנלוגי בעולם דיגיטלי", "בן בסט", "החיים קשים" ו"נערה במשקפיים".
רשימת רצועות

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | היא הולכת בדרכים  | 5:03 |
| 2. | בא לשכונה בחור חדש  | 3:44 |
| 3. | גלים גלים  | 3:22 |
| 4. | רקפת  | 3:58 |
| 5. | ילד מזדקן  | 3:40 |
| 6. | מאיר ואלון  | 3:29 |
| 7. | שני חלקים בתוך השלם  | 3:01 |
| 8. | בחור אנלוגי בעולם דיגיטלי  | 4:06 |
| 9. | הנה הקיץ  | 3:16 |
| 10. | שעשועי כאילו  | 3:13 |
| 11. | כל הליל אני בגנך  | 3:26 |
| 12. | ירח תות  | 3:35 |
| 13. | כל דבר קט  | 6:06 |
| 14. | בן בסט  | 4:12 |
| 15. | החיים קשים  | 6:08 |
| 16. | ניו-יורק  | 4:31 |
| 17. | תגיד לי מה אתה מרגיש  | 4:05 |
| 18. | אבק זמרים  | 5:02 |
| 19. | שיר ברדיו  | 4:01 |
| 20. | בואי נגיד (משחק המונופול)  | 3:24 |
| 21. | יום ללא מילים  | 4:00 |
| 22. | מלה ועוד מלה  | 4:37 |
| 23. | בעינייך  | 4:41 |
| 24. | ילדה  | 3:09 |
| 25. | תהיה ילד  | 4:35 |
| 26. | נערה במשקפיים  | 3:22 |
| 27. | בגליל  | 8:50 |
| 28. | סמבה של תו אחד  | 6:20 |
| משך כולל: | משך כולל: | 120:56 |
הערות שוליים

↑  אלון אולארצ'יק* – המיטב, דיסקוגס
| אלון אולארצ'יק |
| --- | --- | --- |
| אלבומי אולפן | אולארצ'יק • שעשועי כאילו • תגיד לי מה אתה מרגיש • בואי נגיד שאני שלך • אולארצ'יק בשקט • פעם בגליל - מבט מוזיקלי • רוק & רוך • אולארצ'יק סטייל • יום אחד • תה בשניים • אולארצ'יק. עכשיו |  |
| מיני-אלבומים | מתקרבים הכוכבים |  |
| אלבומי הופעה | אולארצ'יק ג'אז • נפגשנו Live • אולארצ'יק הלהקה ואני LIVE |  |
| אלבומי אוסף | האוסף • המיטב |  |
| סינגלים | "בא לשכונה בחור חדש" • "מאיר ואלון" • "היא הולכת בדרכים" • "גלים גלים" • "או שאתה שר או שלוקחים אותך מפה" • "כולם כולם" • "שלום סלאם" • "בחור אנלוגי בעולם דיגיטלי" • "בן בסט" • "החיים קשים" • "בואי נגיד (משחק המונופול)" • "נערה במשקפיים" • "בואי נתחבק" • "מסטיק" • "מחפש אותך" |  |
| השתתפות בסינגלים | "אני לא רוקד כשעצוב" • "מוכר הפרחים" • "מאחורי השער" • "בתוך עינייך" |  |
השפעות שינויי האקלים על האוקיינוסים

השפעות של שינויי אקלים על האוקיינוסים כוללת השפעות רבות של התחממות עולמית ושינוי האקלים שנגרמים בעקבותיה, על אוקיינוסים וימים, השינויים משפיעים עמוקות על משאבי המים, וגורמים לשינויים בדפוסי גשם, התכווצות קרחונים, עליית מפלס פני הים, אירועי מזג אוויר קיצוניים ופגיעה באיכות המים.