stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
העולם על פי דנקן
תמה

התמה של הסרט באה לידי ביטוי כבר בשמו - ה"פעם מזמן" שמשמש כעוגן לסיפורים ש"באמת קרו" (אך גם משחק מילים המתייחס לסצנת הפתיחה של הסרט). הדמויות, רובן ככולן, "תקועות" בעברן - חוזרות שוב ושוב לאותו המקום, לאותם האנשים, מספרות זו לזו את אותם הסיפורים על מאורעות מהעבר. סוזנה מסבירה לדנקן כי המבוגרים מגיעים לחגוג את "החופש הגדול" שלהם - התרפקות על עברם כבוגרים צעירים, לפני הנישואים, הילדים והגירושים. טרנט נוסע באותו דגם המכונית שהיה לאבא שלו, משחק הקופסה אותו הם משחקים הוא "ארץ הממתקים" (אנ'), משחק משנות ה-50 של המאה ה-20. גם אואן מסביר לדנקן כי פארק המים הוקם בשנת 1983 "בתנאי" שלעולם לא יבוצע בו שום שינוי. לואיס, המוכר במזנון של הפארק (ג'ים ראש) מצהיר שנה אחר שנה כי הוא עוזב את עבודתו בפארק אך לעולם אינו עושה זאת בפועל.[דרוש מקור]
היחיד שמסרב להיות תקוע בעבר הוא דנקן - הוא מסרב לשתף פעולה עם המנהגים והטקסים של המבוגרים, הוא מחפש לעצמו אתגרים ונענה לאתגרים שמוצבים בפניו - כל עוד מדובר באתגר ולא בתכתיב. הניתוק החברתי והמופנמות שלו, מסתבר, אינם נובעים מפגם פנימי בו (כפי שטוען טרנט בסצנת הפתיחה), אלא מאי-רצונו להיכנע לתכתיבי המבוגרים.[דרוש מקור]
ביקורות

"העולם על פי דנקן" זכה, בסך הכל, לביקורות חיוביות. באתר הסקירה "Rotten Tomatoes", הוא זכה לדירוג של 84% על בסיס 188 ביקורות (מתוכן 45 "טריות" ו-13 "רקובות"), עם הציון כי "למרות הנושאים המוכרים שלו, עושה "העולם על פי דנקן" שימוש בצוות השחקנים המוכשר שלו, תסריט מכוון היטב ושפע של קסם כדי להעביר סיפור התבגרות מצחיק ומספק". באתר הסקירה "Metacritic", הוא זכה לציון של 68 בהתבסס על 41 ביקורות (28 חיוביות, 12 מעורבות ואחת שלילית).
בכתב העת "וילג' ווייס" נכתב על הסרט כי הוא "פינוק קיץ מהנה לקהל, צפוי במתיקותו אך מספק בכל זאת". דייוויד גרטן מהדיילי טלגרף כתב כי למרות המבול של סרטי התבגרות דומים שיצאו ב-2013, הסרט "מרגיש חם, מצחיק - ואפילו רענן". הופעתו של סם רוקוול זכתה לביקורות משבחות, כאשר מבקרים רבים הסכימו שההופעה שלו ראויה למועמדות לפרס האוסקר. מרי אן ג'והנסון מ-Flick Filosopher כתבה: "אני לא בטוחה שמישהו אי פעם "גנב" סרט כמו שרוקוול עושה כאן, בטח לא מעמיתים ראויים כל כך. זה שהסרט כבר היה כל כך חכם ומצחיק לפני שהוא בכלל הופיע הופך את ההופעה שלו כאן למדהימה עוד יותר".
הסרט זכה בפרס AARP לסרטי מתבגרים (אנ') לקומדיה הטובה ביותר.
הערות שוליים

↑  העולם על פי דנקן, עין הדג
↑  העולם על פי דנקן, Rotten Tomatoes
↑  העולם על פי דנקן, Metacritic
↑  Inkoo Kang, ‏The Way, Way Back Offers a Sugar High, but Not Much More, ‏The Village Voice, ‏3 ביולי 2013
↑    David Gritten, ‏The Way, Way Back, review, The Telegraph, 29 August 2013
↑  MaryAnn Johanson, ‏The Way, Way Back review: how to escape from your family, ‏Flick Filosopher, ‏27 באוגוסט 2013
הלמוט אוברלאנדר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 בפברואר 1924 Molochansk, ברה"מ 
 פטירה:  20 בספטמבר 2021 (בגיל 97) ווטרלו, קנדה 
 מדינה:  גרמניה 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה 
 עיטורים
 צלב הברזל 
 
הלמוט אוברלאנדר (בגרמנית: Helmut Oberlander;‏ 15 בפברואר 1924 – 20 בספטמבר 2021) היה פושע מלחמה נאצי שהיה חבר בכיתות המוות של איינזצגרופן של גרמניה הנאצית בברית המועצות הכבושה במהלך מלחמת העולם השנייה. מופיע ברשימת פושעי המלחמה הנאצים המבוקשים ביותר במרכז שמעון ויזנטל. החל משנת 1994, ממשלת קנדה עשתה מספר ניסיונות לבטל את אזרחותו, על סמך זה שהוא מנע או הציג באופן שגוי את מעורבותו בפשעי מלחמה נאציים.
בשנת 2017, לאחר הניסיון הרביעי של הממשלה להסיר את אזרחותו, הוא הפסיד בערעורו, מכיוון שבית המשפט הפדרלי של קנדה מצא את ביטולו 'סביר' ובשנת 2019 דחה בית המשפט הפדרלי לערעורים פה אחד את בקשתו. תיקו נפתח מחדש. ב־5 בדצמבר 2019, בית המשפט העליון של קנדה סירב לדון בערעורו של אוברלאנדר, תוך שהוא מפנה את הדרך לגירושו מהמדינה. במקביל באפריל 2020 נודע כי ועדת החקירות הפדרלית של רוסיה פתחה נגדו בתיק חקירה בגין מעורבותו ברצח עם ברוסטוב על הדון וברצח 214 ילדים בעיירה ייסק במחוז קרסנודאר שבדרום רוסיה.
בתקופת המלחמה

אוברלאנדר נולד בהלבשטט, במושבה מולוצ'נה שהייתה יישוב רוסי במה שכיום הוא מחוז זפוריז'יה באוקראינה. כגרמני אתני שנולד וחי באוקראינה (באותה תקופה ברית המועצות) במלחמת העולם השנייה, הוא גויס לכוחות הגרמנים בגיל 17 כדי לשמש כמתורגמן עבור יחידת Einsatzkommando 10a שהיה חלק מאיינזצגרופן D כשנכנסה לאוקראינה הסובייטית בשנת 1941. תפקידו כלל האזנה ותרגום שידורי רדיו רוסיים, פעל כמתורגמן במהלך הקשרים בין הצבא לאוכלוסייה המקומית ואבטחה על האספקה הצבאית. במהלך הלחימה פעל תחת פיקודו של קורט כריסטמן. היחידה שבה שירת אוברלאנדר הייתה יחידה סמגרת איינזצגרופה ד' - SK 10a שהייתה כפופה לגרופנפיהרר אוטו אולנדורף ופעלה בדרום אוקראינה.
בית המשפט הפדרלי של קנדה, בתיק "אוברלנדר נגד קנדה (התובע הכללי)", נקבע כי אוברלנדר היה חלק מיחידת Ek 10a של איינזצגרופן D במהלך מלחמת העולם השנייה. בית המשפט הפדרלי של קנדה אפיין את איינזצגרופן D כאחת מכמה חוליות המוות, האחראיות להרג יותר משני מיליון בני אדם, שרובם היו אזרחים ורובם יהודים. על פי הפסיקה, משנת 1941 עד 1943 שימש אוברלאנדר עם Ek 10a כמתורגמן וסייען. בנוסף לעבודת התרגום, הוטלה משימת מציאת והגנה על מזון וצחצוח מגפיים. הוא חי, אכל, טייל ועבד במשרה מלאה עם חיילי ה-Ek 10a. בשנים 1943–1944 שירת בחיל הרגלים בצבא הגרמני.
החיים בקנדה

אוברלאנדר היגר לקנדה עם אשתו מרגרט בשנת 1954, שם ניהל עסק בתחום הבנייה והתגורר בקיטצ'ר-ווטרלו באונטריו. הוא הפך לאזרח קנדי בשנת 1960. בשנת 1995 ממשלת קנדה יזמה נגדו הליך של היפוך התאזרחות וגירושו. ב-28 בפברואר 2000 דיווח השופט אנדרו מק'קיי על ממצאיו: הוא הגיע למסקנה כי אין ראיות לכך שאוברלאנדר היה מעורב, במישרין או בעקיפין, בביצוע פשעי מלחמה או פשעים כלשהם נגד האנושות . עם זאת ייתכן שהוא לא גילה את תיעוד המלחמה שלו במהלך ראיון ההגירה שלו בשנת 1953 בקרלסרוהה, גרמניה. ממשלת קנדה קבעה כי נימוק מידע זה מהווה סיבה מספקת כדי להסיר מאוברלאנדר את אזרחותו הקנדית. אנדרו טלגדי, שהיה חבר הפרלמנט של אוברלנדר, והיה באותה תקופה מזכירו הפרלמנטרי של שר האזרחות וההגירה, התפטר מתפקידו בשל התנגדותו להחלטה זו.
החיים בקנדה > שלילת אזרחות

באוקטובר 2008 שללה הממשלה את אזרחותו של אוברלאנדר. בנובמבר 2009 ביטל בית המשפט הפדרלי לערעורים החלטה זו ובכך החזיר את אזרחותו.
בשנת 2012 שוב הוסרה מאוברלנדר אזרחותו באמצעות צו מועצה של ממשלת קנדה. אוברלאנדר ערער על הוראת 2012 לבית המשפט הפדרלי של קנדה, שבית המשפט דחה בשנת 2015. לאחר מכן ערער אוברלאנדר על החלטת 2015 לבית המשפט הפדרלי לערעורים של קנדה. בשנת 2016 בית המשפט קיבל את ערעורו, תוך שהוא מחסל את הוראת הממשלה. ביולי 2016, בית המשפט העליון של קנדה דחה את בקשת הממשלה לרשות ערעור על ההחלטה. כתוצאה מכך, על מנת לגרש את אוברלאנדר לצורך משפט, על הממשלה היה להוכיח תחילה שהוא השתתף מרצון בפעילות כיתות המוות עקב פסק הדין של בית המשפט העליון מ–2013 לפיו אשמה על ידי חברותו בארגון איננה עילה מספקת כדי להיחשב לפושע מלחמה.
ביולי 2017 השתמשה ממשלת קנדה שוב בצו מועצה כדי לשלול מאוברלאנדר את אזרחותו הקנדית בפעם הרביעית. בספטמבר 2018 קבע שופט בית המשפט הפדרלי, מייקל פלן, כי הביטול הרביעי הזה היה כדין. רק בית המשפט הפדרלי לערעורים יכול היה לדון בערעור על החלטתו של פלן ולאוברלאנדר לא הייתה זכות אוטומטית לערער על החלטת בית המשפט האחרונה, אך היה עליו לבקש רשות ערעור. בדיווח חדשותי נאמר כי הוא "התמודד עם סיכונים מוגברים של העמדה לדין אם אי פעם יגורש לגרמניה, שם היה אזרח בעבר. בשינוי מדיניותה מנסה גרמניה כעת בשנות ה-90 לחייהם לדונם כשותפים לפשעי מלחמה נאצים". ב-25 באפריל 2019, בית המשפט הפדרלי לערעורים דחה את בקשתו של אוברלאנדר לפתוח את תיקו מחדש בשל הטיה לכאורה של השופט מיכאל פלן בשנת 2008. החלטת בית המשפט לערעורים התקבלה פה אחד. ב-5 בדצמבר 2019, בית המשפט העליון של קנדה סירב להעניק לאוברלאנדר אישור לערער על החלטת בית המשפט הפדרלי, תוך פינוי הדרך לגירושו מהמדינה.
בשנת 2020 נודע כי הרשויות בקנדה החלו בתהליך גירושו מהמדינה ובוועדת החקירות של רוסיה פתחו הליך פלילי נגדו על אשמתו ברצח 30,000 מתושבי מחוז רוסטוב.
נפטר ב-20 בספטמבר 2021.
המפלגה לקידום הרעיון הציוני

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 מייסד:  פורשי המפלגה הליברלית בליכוד
 מנהיגים:  יצחק מודעי
 תקופת הפעילות:  15 במרץ 1990 – 13 ביוני 1992 (שנתיים) 
 אפיון:  מפלגת ימין
 כנסות:  הכנסת השתים עשרה
 ממשלות:  24
 אותיות:  קן
 שיא כוחה:  5 מנדטים (כסיעת פורשים)
 שפל כוחה:  לא עברה את אחוז החסימה
 נוצרה מתוך:  הליכוד
 התמזגה לתוך:  לא התמזגה
 מיקום במפה הפוליטית:  ימין
 
המפלגה לקידום הרעיון הציוני או המפלגה הליברלית החדשה הייתה קבוצה של חמישה חברי כנסת שבתחילת 1990 התפצלה מן הליכוד.
חברי הכנסת בקבוצה היו: יצחק מודעי, פסח גרופר, אברהם שריר, יוסף גולדברג ופנחס גולדשטיין. החמישה, בראשות יצחק מודעי, היו חברי המפלגה הליברלית ההיסטורית אשר התמזגה סופית בתוך הליכוד ב-1988. הפרישה הייתה על רקע מאבקי כוחות פנימיים בליכוד. הם הודיעו על הפרישה ב-19 בפברואר, ובהתחלה הקבוצה קראה לעצמה "התנועה לקידום הרעיון הליברלי". שבועות ספורים לאחר מכן, כאשר שמעון פרס ארגן הצעת אי אמון נגד ממשלת האחדות, השיגה הסיעה הסכמה עם הליכוד להכרה רשמית מוועדת הכנסת, תמורת אי תמיכה בהצבעת האי אמון.
ב-15 במרץ 1990 התקבל הצעת אי אמון נגד ממשלת שמיר, ונשיא המדינה חיים הרצוג הטיל על שמעון פרס, להרכיב קואליציה חליפית. במטרה למנוע חבירה של הסיעה לקידום הרעיון הציוני לקואליציה של פרס, חתם יצחק שמיר על הסכם עם הסיעה, ב-11 באפריל 1990, בו הוסכם על שיתוף פעולה במטרה להקים ממשלה בראשות הליכוד. ההסכם היה אמור להיות מאושר על ידי ועידת הליכוד תוך עשרה ימים.
בינתיים, שריר השתכנע לעזוב את המפלגה ולחבור לפרס. שלושה מחבריו - גולדשטיין, גולדברג וגרופר (שכונו 'שלושת הגימלים') - התחייבו פומבית שלא לתמוך בממשלה בראשות פרס. מודעי, מנהיג המפלגה, גילה חוסר אמון בשמיר ודרש שיופקדו בידיו ערבויות כספיות להבטחת החזרתו למעמדו הקודם, לרבות תפקיד שר האוצר ושיבוצו במקום גבוה ברשימת הליכוד לכנסת. בסופו של דבר סוכם כי מודעי יוצב במקום ה-3 ברשימה, וגם חבריו למפלגה, אברהם שריר (מקום 10), פנחס גולדשטיין (מקום 20), יוסף גולדברג (מקום 28) ופסח גרופר (מקום 32). סוכם כי לאחר הקמת הממשלה יתמנה מודעי לתפקיד שר האוצר ועוד נציג מטעם המפלגה יכהן כשר. ההסכם הובא לאישור הליכוד ונתקל בהתנגדות עזה מצד חברי מרכז שבראשם עמד ח"כ בני בגין. במהלך אותו עימות אף כינה בגין בלגלוג את הסיעה בראשי התיבות בקירוב של שמה המלא - קרצי"ה (המפלגה לקידום הרעיון הציוני). עם זאת, בסופו של דבר אושר ההסכם ברוב ניכר.
זמן קצר לאחר מכן, בשלהי הכנסת ה-12, חזרו יוסף גולדברג ואברהם שריר לסיעת הליכוד. האחרון שב בעקבות לאחר קריאתו הדרמטית של יצחק שמיר: "אברשה, חזור הביתה". בעקבות חזרת השניים לליכוד, אישר מרכז הליכוד בתמיכת רוב חברי הסיעה כי ההסכם עם המפלגה לקידום הרעיון הציוני מבוטל.
כל התנהלותה של המפלגה לקידום הרעיון הציוני וחבריה היו מן הסיבות למיאוס שחש הציבור הישראלי כלפי עסקאות המקח והממכר המפלגתיות, מה שהוביל לשינוי שיטת הבחירות לכנסת ב-1992.
בבחירות לכנסת השלוש עשרה, התמודדה המפלגה כאשר מודעי מוצב במקום הראשון, אלי לנדאו במקום השני, פנחס גולדשטיין במקום השלישי, פסח גרופר במקום הרביעי ויולי נודלמן, פעיל לשעבר בליכוד ובמפלגה הליברלית במקום החמישי. עוד מספר מועמדים ופעילים לשעבר בליכוד ובמפלגה הליברלית שובצו בשאר המקומות, עד המקום ה-75 האחרון ברשימה לכנסת.
הרשימה זכתה ב-16,669 קולות, אך לא עברה את אחוז החסימה ונותרה מחוץ לכנסת, ונעלמה מהמפה הפוליטית בישראל.
נציגי הרשימה בכנסת

| כנסת | נציגים |
| --- | --- |
הכנסת ה-12 (1988): יצחק מודעי, פסח גרופר, אברהם שריר, יוסף גולדברג, פנחס גולדשטיין
מועמדי המפלגה בבחירות לכנסת ה-13 (1992):  יצחק מודעי, אלי לנדאו, פנחס גולדשטיין, פסח גרופר, יולי נודלמן.
תוצאות בחירות

| בחירות | מושבים | קולות | אחוז |
| --- | --- | --- | --- |
| הבחירות לכנסת השלוש עשרה | 0 / 120 | 16,669 | 0.6% |
הערות שוליים

↑  חמישית מודעי: שלום לליכוד, מעריב, 20 בפברואר 1990, באתר עיתונות יהודית היסטורית
↑  גדעון אלון, בחירה ישירה, ביתן, 1995, עמ' 76
↑  בג"ץ 1635/90
1 2  לקראת הבחירות לכנסת ה-12 פרשו גולדברג ושריר מהסיעה וחזרו למפלגת הליכוד.
המשטרה הלגיונרית
הערות שוליים

↑  Originile politiei legionare (מקורות המשטרה הלגיונרית) (ברומנית)
↑  Politia Legionara (ברומנית)
↑  Viata si moartea evreilor români în timpul regimului legionar (6 septembrie 1940 - 21 ianuarie 1941)  חייהם ומותם של היהודים הרומנים בתקופת המשטר הלגיונרי - באתר הקהילה היהודית של רומניה (ברומנית)
↑  Politia Legionara (ברומנית)
המשפחה (כת אוסטרלית)

המשפחה, הידועה גם בשם אגודת סנטיניקטן פארק או האחווה הלבנה הגדולה, הייתה קבוצת ניו אייג' אוסטרלית שהוקמה באמצע שנות ה-60 בהנהגתה של אן המילטון-בירן (נולדה כאוולין גרייס ויקטוריה אדוורדס; 30 בדצמבר 1921 – 13 ביוני 2019). הקבוצה לימדה תערובת של דוקטרינות דתיות מערביות ומזרחיות, כאשר המילטון-בירן טוענת כי הייתה גלגול נשמות של ישו. הקבוצה תוארה נרחבות ככת.
הקבוצה נודעה לציבור כאשר המשטרה פשטה על המתחם שלה בעיירת אולינדה, ויקטוריה (אוסטרליה), ב-14 באוגוסט 1987 על רקע האשמות על התעללות בילדים. כל הילדים הוצאו מהמקום, והתגלו שהם אומצו באמצעים לא חוקיים. המילטון-בירן ובעלה נעצרו בסופו של דבר ב-1993 והואשמו בקשירת קשר להונאה ולביצוע עדות שקר ביחס להונאות האימוץ, אך האישומים הללו בוטלו בסופו של דבר. היא הודתה בהצהרה כוזבת ונקנסה ב-5,000 דולר.
תוכן דתי

המשפחה לימדה תערובת אקלקטית של נצרות והינדואיזם עם דתות מזרחיות ומערביות אחרות, על העיקרון שאמיתות רוחניות הן אוניברסליות. ילדות שגדלו בקבוצה למדו את כתבי הקודש העיקריים של הדתות הללו, כמו גם את יצירותיהם של גורואים כולל סרי צ'ינמוי, מהר באבא וראג'ניש. בת מאומצת אחת, שרה המילטון-בירן, תיארה מאוחר יותר את אמונות הקבוצה כשרלטנות של נצרות ומיסטיקה מזרחית.
הבסיס לפילוסופיה של המשפחה היה שמייסדתם, אן המילטון-בירן, הייתה גלגולו של ישו ואלה חיה. בתוך הקבוצה, ישו, בודהה וקרישנה נחשבו כיצורים מוארים שירדו לכדור הארץ כדי לסייע לאנושות, כשהמילטון-בירן הוכנס לאותה קטגוריה כמו המורים הללו. על בסיס אמונה זו, חברי המעגל הפנימי שלה טענו שהם הגלגולים של שנים עשר השליחים המקוריים.
היסטוריה > התחלות

החל ב-1964 לערך, אן המילטון-בירן הובילה קבוצת דיון דתית ופילוסופית בסנטיניקטן, ביתו של הפראפסיכולוג ריינור ג'ונסון בפאתי מלבורן. הקבוצה רכשה נכס סמוך ששמו "סנטיניקטן פארק" בשנת 1968 ובנתה אולם מפגשים בשם "סנטיניקטן לודג'".
הקבוצה כללה אנשי מקצוע ממעמד הביניים, שרבע מהם היו אנשי רפואה שגויסו על ידי ג'ונסון, דרך שיעורי האטה יוגה של המילטון-בירן. החברים התגוררו בעיקר בפרברי מלבורן ובעיירות רכס הדנדנונג. הם נפגשו בכל יום שלישי, חמישי וראשון בערב בלודג', בקראות'ר האוס, באולינדה, או בנכס אחר באזור הידוע בשם הלודג' הלבן.
בשנות ה-80, המשטרה העריכה כי הונה של המילטון-בירן עמד על כ-50 מיליון דולר אוסטרלי.
היסטוריה > בית חולים

במהלך שנות ה-60 המאוחרות וה-70, בית החולים "ניוהייבן" בפרבר קיו, היה בית חולים פסיכיאטרי פרטי בבעלותה ובניהולה של מריון וילימק, חברת הקבוצה. רבים מהצוות הרפואי והפסיכיאטרי בו היו גם חברים. "המשפחה" גייסה חלק ממטופלי בית החולים לקבוצה, ונתנה את תרופת ההזיה LSD הן לחולים והן לחברים בהנחייתם של הפסיכיאטרים ג'ון מקאי והווארד וויטקר. אחד מחברי "המשפחה" המקוריים קיבל LSD, טיפול בנזעי חשמל ושתי לוקוטומיות במהלך שנות ה-60 המאוחרות.
למרות שבית החולים ניוהייבן נסגר ב-1992, נפתחה באותה שנה חקירה עקב מותו של מטופל ב-1975, שנטען כי נבע מ"טיפול בשינה עמוקה". החקירה שמעה ראיות הנוגעות לשימוש בטיפול בנזעי חשמל, LSD ושיטות אחרות בניוהייבן, אך לא מצאו ראיות לכך שהטיפול המדובר יושם על החולה המנוח. מאוחר יותר נפתח בית החולים מחדש כמוסד סיעודי ללא קשר לבעליו או לשימושים הקודמים שלו.
היסטוריה > הילדות והילדים

המילטון-בירן רכשה ארבעה עשר תינוקות וילדים צעירים בין 1968 ל-1975. חלקם היו ילדים ביולוגיים של חברי קבוצה; אחרים הושגו באמצעות אימוצים בלתי חוקיים שאורגנו על ידי עורכי דין, רופאים ועובדים סוציאליים בקבוצה שיכלו לעקוף פרוטוקולים רגילים. זהותם של הילדים שונתה באמצעות תעודות לידה כוזבות ושיטות אחרות. כולם קיבלו את שם המשפחה "המילטון-בירן" והוכרחו להתלבש באופן זהה, כמו גם לצבוע את שיערם לצבע אחיד.
הילדים הוחזקו בבידוד ולמדו בבית הקבוצה, ה"קאי לאמה", נכס כפרי באגם איילדון. לכולם נאמר שהמילטון-בירן היא אמם הביולוגית ומכירה את המבוגרים האחרים בקבוצה כ"דודות" ו"דודים". נמנעה מהם כמעט כל גישה לעולם החיצון, והיו נתונים למשמעת שכללה דיאטות רעב ומכות תכופות. מינונים של תרופות פסיכיאטריות שונות ניתנו לעיתים קרובות לילדים. בהגיעם לגיל ההתבגרות הם נאלצו לעבור תהליך חניכה הכולל LSD; תחת השפעת הסם, הנער נשאר בחדר חשוך, לבדו, מלבד ביקורים של המילטון-בירן או אחד הפסיכיאטרים מ"המשפחה".
היסטוריה > סידהה יוגה

במשך מספר שנים, המילטון-בירן התחברה לתנועת סידהה יוגה, קיבלה חניכת שאקטיפאט מסווואמי מוקטננדה ולקחה את השם בסנסקריט ״מא יוגה שאקטי״. בשנים 1979 ו-1981 היא לקחה חלק מהילדים לשהות עם מוקטננדה באשראם שלו בדרום פולסבורג, ניו יורק, ארצות הברית, ורכשה נכס סמוך כבסיס משלה באמריקה.
שרה המילטון-בירן סיפרה כי מוקטננדה שאל את הילדים אם הם רוצים לעזוב את המשפחה ולחיות איתו באשראם שלו בהודו. הילדים נענו בשמחה, אבל מאוחר יותר נענשו על ידי אן המילטון-בירן על חוסר נאמנות. לדברי שרה, אן גרמה בסופו של דבר להרבה צרות באשראם של דרום פולסבורג וכמה מהחסידי מוקטננדה ערקו ל"משפחה". שרה הייתה נוכחת כשסוואמי טג'ומיאננד הוכנס ל"משפחה".
היסטוריה > התערבות המשטרה

ב-1987, המילטון-בירן גירשה את שרה מהקבוצה בגלל ויכוחים והתנהגות מרדנית. בתמיכת חוקר פרטי ואחרים, היא מילאה תפקיד מרכזי בחשיפת הקבוצה בפני משטרת ויקטוריה. כתוצאה ממאמציה, המשטרה פשטה על קאי לאמה ב-14 באוגוסט 1987, וכל הילדים שוחררו מהמקום. מאוחר יותר המשיכה שרה ללימודי רפואה והפכה לרופאה מוסמכת. היא למדה על האימוץ שלה ובסופו של דבר פגשה את אמה הביולוגית.
לאחר הפשיטה, המילטון-בירן ובעלה, וויליאם, עזבו את אוסטרליה לתקופה של שש שנים. "מבצע יער", חקירה שכללה שוטרים באוסטרליה, בריטניה וארצות הברית, הביאה למעצרם ביוני 1993 על ידי ה-FBI בניו יורק. זאת בעקבות הודאתם של חברים לשעבר ב"משפחה", כולל עורך הדין של הקבוצה פיטר קיבי, כי הקבוצה עסקה בהונאות אימוץ.
המילטון-בירן ובעלה הוסגרו לאוסטרליה והואשמו בקשירת קשר להונאה ולביצוע עדות שקר על ידי רישום כוזב של לידות של שלושה ילדים שאינם קשורים כשלישייה ביוליוגית שלהם, אישומים שבוטלו מאוחר יותר. אליזבת וויטאקר, אשתו של הווארד וויטאקר, הייתה הנתבעת המשותפת שלהם. המילטון-בירן ובעלה הודו באשמת הצהרות כוזבות ונקנסו ב-5,000 דולר כל אחד. גם בני "המשפחה" אחרים נשפטו בבית המשפט והורשעו בגין הלבנת כספים.
היסטוריה > ליטיגציה

באוגוסט 2009, שני אנשים קיבלו פיצוי כספי מהמילטון-בירן לאחר שתבעו אותה. נכדתה, רבקה קוק-המילטון, תבעה לכאורה על מחלות פסיכיאטריות ופסיכולוגיות, בטענה לתת תזונה ו"יחס אכזרי ובלתי אנושי" מצד המילטון-בירן ועוקביה. על פי הערכות, היא פוצתה בכ-250,000 דולר.
חברה לשעבר נוספת במשפחה, סינתיה צ'אן, טענה ששילמה 352,115 דולר להמילטון-בירן עבור נדל"ן באולינדה, אך הנכס מעולם לא הועבר אליה. היא גם טענה ששילמה 70,400 דולר להמילטון-בירן עבור נכס אחר, אך גם זה מעולם לא הועבר אליה. המילטון-בירן אמרה שהיא לא זוכרת את העסקה. פסק הדין של צ'אן הוערך ב-250,000 דולר.
ההתחלה של הסוף

בעלה של המילטון-בירן נפטר ב-2001; היא השתתפה בהלוויה בהופעתה הפומבית היחידה לאחר הרשעתה. בשנים מאוחרות יותר דווח כי המילטון-בירן גרה בבית אבות במלבורן וסובלת מדמנציה, וכי משבר ירושה פנימי להנהגת הקבוצה מתפתח. בראיון לרדיו המקומי של ABC ב-Ballarat, בן שנטון, מאומץ לשעבר של המשפחה, אמר שהקבוצה הפכה ל"נמר חסר שיניים". השורדת שרה המילטון-בירן מתה ב-2016, בגיל 46 בלבד. אן המילטון-בירן מתה ב-13 ביוני 2019, בגיל 97.
תקשורת

בשנת 2016, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במלבורן יצא סרט תיעודי על הכת בשם "המשפחה". ספר נלווה, The Family: The Shocking True Story of a Notorious Cult (2017), נכתב על ידי כריס ג'ונסטון וג'ונס ופורסם על ידי Scribe. מאוחר יותר הוציא ג'ונס מיני-סדרה בת שלושה פרקים, The Cult of the Family, במרץ 2019. רומן המבוסס על "המשפחה" יצא לאור ב-2019, על ידי הסופר ג'יי.פי. פומאר. הרומן הפך לסדרת טלוויזיה בשנת 2023, The Clearing, שהופקה עבור דיסני פלוס ומככבים בה תרזה פאלמר, מירנדה אוטו וגאי פירס.
לקריאה נוספת

Stefanovic, Karl (2 באוקטובר 2009). "The Family". Minutes. אורכב מ-המקור ב-9 באוקטובר 2009. נבדק ב-4 באוקטובר 2009. {{cite news}}:  (עזרה)
Campbell, James (16 באוגוסט 2009). "The Family Cult's Secrets Exposed". The Sunday Herald Sun. נבדק ב-4 בספטמבר 2009. {{cite news}}:  (עזרה)
"Why i see Anne" by Dr Sarah Moore/Hamilton-Byrne
Rebuilding Family after Life Behind the Wire in 'The Family' by Ben Shenton formerly Ben Saul Hamilton-Byrne
Anne Hamilton-Byrne Gallery
Website for the 98-minute documentary by Rosie Jones world premiere at MIFF July–August 2016
Website of The Cult of the Family, Rosie Jones's expanded three-episode miniseries
Episodes of Let's Talk About Sects podcast about the Family: "The Family" (featuring Ben Shenton), ""The Family Update" (featuring Chris Johnston), and "David Freeman – Former child member of The Family"
הנס בותמן

| --- | --- |

 לידה:  11 בנובמבר 1911 Lohe-Rickelshof, פרובינציית שלזוויג-הולשטיין, הקיסרות הגרמנית 
 התאבד:  4 באפריל 1946 (בגיל 34) היידה, אזור הכיבוש הבריטי 
 מדינה:  הקיסרות הגרמנית, רפובליקת ויימאר, גרמניה הנאצית 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית 
 
הנס הרמן בותמן (בגרמנית: Hans Hermann Bothmann; ‏11 בנובמבר 1911 – 4 באפריל 1946) היה מפקד מחנה ההשמדה חלמנו שהיה ממוקם במערבה של פולין.
ביוגרפיה

בנובמבר 1932 היה לחבר בהיטלריוגנד וביוני 1933 - באס אס. אחרי פלישת גרמניה הנאצית לפולין בספטמבר 1939 הוצב בותמן בתחנת משטרת הביטחון בפוזנן.
באביב 1942 מונה למפקד מחנה ההשמדה חלמנו במקום האופט-שטורמפיהרר (סרן) הרברט לאנגה. עד מרץ 1943 ניהל בותמן את פעולות רצח ההמונים במחנה. משהופסקו המשלוחים של יהודים למחנה חלמנו באפריל 1943 הועבר בותמן ליוגוסלביה בראש 85 אנשי סגל המחנה, ושם צורפה יחידתו, שנקראה "זונדרקומנדו בותמן" (Sonderkommando Bothmann), לפלוגת הז'נדרמריה באוגדת 'פרינץ אויגן' (Prinz Eugen Division). במסגרת האוגדה פעל בותמן נגד הפרטיזנים היוגוסלבים.
בסוף אביב 1944 נקראה יחידתו של בותמן לחזור לחלמנו ובחודשים יוני-יולי 1944 חידשה את פעולות רצח ההמונים בגזים. באוגוסט 1944 השתתפה "זונדרקומנדו בותמן" בפעולות חיסול גטו לודז' ואחר כך עסקה בטשטוש עקבות רצח ההמונים בחלמנו על ידי שריפת גוויות הנרצחים במסגרת "מבצע 1005".
ביוגרפיה > אחרי מלחמת העולם השנייה

בינואר 1945 נמלט בותמן למערב גרמניה, שם נאסר על ידי הבריטים, וב-4 באפריל 1946 התאבד בתלייה בכלא הבריטי.
חנן גפן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1947 (בן 77 בערך) צ'כוסלובקיה
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד יחידה 8200  נספח צה"ל בסין
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים   מלחמת יום הכיפורים   מלחמת לבנון הראשונה
 
חנן גפן (נולד ב-1947) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל, פיקד על יחידה 8200 בשנים 1993–1997 ובהמשך כיהן כנספח צה"ל בסין בשנים 1997–2000.
הערות שוליים

1 2 3 4  תא"ל חנן גפן, מפקד היחידה בשנים 1993-1997 באתר עמותת בוגרי 8200 (שמ2)
↑  Twenty-First Century Intelligence, עמ' 75
↑  נעה גרטי, המודיעין עולה על אזרחי, באתר ynet, 27 באפריל 2008
חנן ברנשטיין

| --- | --- |

 לידה:  1955 (בן 69 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל חיל השריון חיל השריון
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד עוצבת יפתח  מפקד עוצבת בני חיל  מפקד חטיבה 188  מפקד אוגדה 366  נספח צה"ל בדרום אמריקה
 תפקידים אזרחיים
 מנכ"ל החברה לפיתוח ים המלח, סמנכ"ל בנתיבי ישראל, סגן ראש עיריית מודיעין-מכבים-רעות, מנכ"ל עמותת יד לשריון
 
חנן ברנשטיין (נולד ב-1955) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, פיקד על חטיבה 188 ועל אוגדה 366.
חייו

ברנשטיין התגייס לצה"ל ב-1974 ועשה את שירותו הצבאי בחיל השריון. בשנים 1988 עד 1992 פיקד על עוצבת יפתח, שימש מפקד עוצבת בני חיל (בית הספר לשריון) ובמאי 1994 מונה למפקד חטיבה 188. בשנים 1995 עד 1997 פיקד על אוגדה 366. לאחר מכן שירת כנספח צבאי בברזיל, פרו ובוליביה.
לאחר שחרורו מונה ב-2001 למנכ"ל החברה לפיתוח ים המלח. בשנים 2006 עד 2008 כיהן כסמנכ"ל התפעול והאחזקה בנתיבי ישראל.
כיהן בעבר כחבר מועצת העיר מודיעין-מכבים-רעות ועד 2011 כיהן כסגנו של ראש העיר חיים ביבס. באפריל 2015 מונה למנכ"ל עמותת יד לשריון.
ברנשטיין בעל תואר ראשון בהיסטוריה כללית מאוניברסיטת תל אביב, תואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה. בעל תואר ראשון במשפטים מהמרכז האקדמי שערי מדע ומשפט (2012) ומשמש עורך דין פעיל משנת 2013. בוגר המכללה לביטחון לאומי והמכללה לפיקוד ולמטה.
הערות שוליים

↑  18 מארס 2015: חיים ארז - אתה המפקד, החבר, החולם והמגשים, אתר יד לשריון
המשטרה הלאומית של מזרח טימור

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  מזרח טימור 
 תאריך הקמה:  2002 
 מטה מרכזי:  דילי 
 www.pntl.tl
 
המשטרה הלאומית של מזרח טימור (בטטום: Polísia Nasionál Timór Lorosa'e; בפורטוגזית: Policia Nacional de Timor-Leste; בר"ת: PNTL) הוא הכוח המשטרתי הארצי של מזרח טימור.
היסטוריה

המשטרה הוקמה במאי 2002 על ידי האו"ם, לפני שמזרח טימור קיבלה ריבונות. מטרת הכוח לספק ביטחון ומשפט, לשמור על החוק והסדר ברחבי הארץ וגם כדי לאפשר פיתוח מהיר של שיטור אמין, מקצועי ונטול משוא פנים.
כונני הגיוס נערכו בתחילת שנת 2000, והטירונות הראשונה החלה ב-27 במרץ 2000, בחסות מנהל האו"ם במזרח טימור (UNTAET). ב-10 באוגוסט 2001, המשטרה הלאומית של מזרח טימור הוקמה באופן רשמי, שהייתה אמורה לעבוד לצד מנהל האו"ם.
בעבר, נקרא הארגון (East Timor Police Service (ETPS, מאוחר יותר שונה שמו ל-(Timor-Leste Police Service (TLPS, ולבסוף נקבע השם הנוכחי.
המשטרה קיבלה אחראיות בלעדית על כל נושאי השיטור במזרח טימור ב-10 בדצמבר 2003.
יש לפחות שלוש יחידות מיוחדות בארגון: יחידת המילואים של המשטרה (לשעבר יחידת שירות לפריסה מהירה), יחידת משמר הגבול ויחידת ההתערבות המהירה (UIR)[דרושה הבהרה].