stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסימפוניה הפנטסטית
טריוויה

בפסקול של סרטו של סטנלי קובריק, "הניצוץ", ניתן לשמוע גרסה מסונתזת של Dies Irae (מתוך הפרק החמישי), בעיבודה של וונדי קרלוס. בסרט עצמו מופיעה המנגינה בזמן כתוביות הפתיחה.
ניתן לשמוע חלק מהיצירה בסרט "לישון עם האויב" בכיכובה של ג'וליה רוברטס.
הקונגרס הציוני העולמי השני

| --- | --- |

הרצל נואם בקונגרס הציוני השני בבזל
 מיקום:  בזל 
 עיר:  בזל
 מדינה:  שווייץ
 תאריכים:  31 באוגוסט 1898 – 28 באוגוסט 1898
 נשיא:  בנימין זאב הרצל
 משתתפים
 → הקונגרס הציוני העולמי הראשוןהקונגרס הציוני העולמי השלישי ←
 
הקונגרס הציוני השני של הקונגרס הציוני העולמי, התקיים בבית הקזינו בבזל בימים 28–31 באוגוסט 1898.
השתתפו בקונגרס 385 צירים ו-531 אורחים.
צירי הקונגרס נבחרו הפעם על ידי משלמי-מס (שוקלי השקל הציוני) בכ-400 "מחוזות בחירה".
בקונגרס זה הוחלה הזכות לבחור ולהיבחר, באמצעות השקל, גם על נשים, וזאת בעת שזכות זו לא הוענקה עדיין על ידי שום פרלמנט אירופי.
בראש הקונגרס עמד בנימין זאב הרצל. השתתפו בו המנהיגים מרדכי אהרנפרייז, מנחם אוסישקין, מכס בודנהיימר, מרקו ברוך, דוד וולפזון, פרופ' עמנואל מנדלשטאם, מכס נורדאו, נחמן סירקין, יחיאל צ'לנוב ויצחק רילף.
מרקו ברוך חצה את הרי האלפים ברגל כדי להגיע לקונגרס. בקונגרס נכחו בפעם הראשונה גם חיים ויצמן, סטפן וייז וברנאר לזר.
מספר שעות לפני הפתיחה החגיגית, עברו מתחת לחלונות הקונגרס כמה עשרות סטודנטים שווייצרים בלבוש ססגוני בתהלוכה לכבוד קדוש מקומי. כאשר הבחינו בדגל הציוני הכחול-לבן המונף על הבניין, קראו בקול "הידד ליהודים!" (!Hoch die Juden). מקס נורדאו התרגש מאוד ואמר: "דבר מעין זה לא נתרחש בעולם כולו אלפיים שנה". הרצל הזכיר את התקרית הזו בנאום הפתיחה שלו. הקונגרס נפתח לצלילי "טנהויזר" של ריכרד וגנר. הרצל התייחס בנאומו לביקור קיסר הגרמני בארץ ישראל בחודש הבא וטען כי זו הוכחה לחשיבותה של ארץ ישראל לאנושות כולה.
הרצל התייחס בנאומו להתנגדות שקמה לתנועה הציונית, אצל מנהיגים בקהילות היהודיות בעולם, וקרא לפעילות הסברה ותמיכה לתנועה הציונית, וזאת במקביל להכנות ולהתארגנות להתיישבות בארץ ישראל.
אחרי הרצל נאם נורדאו, שאמר כי מאז הקונגרס הקודם מצב היהודים בעולם "לא נשתפר בשום מקום. במקומות מסוימים אף הוחמר".
בפתיחת הקונגרס הוקרא שיר לאומי יהודי שחיברה פאולינה קורווין-פיוטרובסקה, משוררת פולנייה לאומית שהייתה ידידתו של הרצל ותמכה בתנועה הציונית.
בקונגרס נבחר "ועד פועל" להסתדרות הציונית, שבו היה רוב לציוני רוסיה. חברי "הוועד הפועל" היו הרב שמואל יעקב רבינוביץ, מנחם אוסישקין, פנחס יאמפולסקי, ד"ר ישראל ילסקי, ד"ר יחיאל צ'לנוב, זאב טיומקין, יהושע סירקין, ישראל יסינובסקי, פרופ' עמנואל מנדלשטאם וד"ר יעקב ברנשטיין-כהן.
בקונגרס הציוני השני הייתה הפעם הראשונה בתולדות התנועה הציונית של הרצל, שבה דובר בפומבי על נושא הימצאותה של אוכלוסייה ערבית בארץ ישראל. ליאו מוצקין, שחזר מארץ ישראל בשליחות הוועד הפועל הציוני, מסר לקונגרס דוח רשמי על המצב בה. הדוח שלו דן בעניינים כלכליים, והוא הדגיש בו את "העובדה כי החלקים הפוריים ביותר של ארצנו תפוסים על ידי הערבים". הוא מסר גם שבשנים האחרונות "אירעו הרבה התנגשויות בין יהודים וערבים מוסתים". מוצקין תיאר את הארץ כ"תערובת ססגונית של שממה, תיירות וצליינים". ציר אחר ציין כי אוכלוסיית הארץ דלילה ו"שמית, כלומר קרובה לנו קרבת דם" ולכן "בלי ספק יעלה בידנו לחיות אתם בשלום".
הקונגרס וההכנות להקמתו היו המסגרת למיזמים חדשים ותקדימיים אחדים בתנועה הציונית ובעם היהודי:
ועידות: ועידת נשים ציוניות ראשונה, ועידת רבנים ייחודית לדיון בשאלות הציונות, ועידה לשאלות התרבות העברית העתידית.
הקמת בנק של ההסתדרות הציונית בשם אוצר התיישבות היהודים, לקראתה נבחרה ועדה מכינה.
הופעתה בראשונה של קבוצת ציונים סוציליסטים מאורגנת אשר חתרה להשתתפות בהנהגת ההסתדרות הציונית.
לקריאה נוספת

אריה (צנציפר) רפאלי, פעמי הגאולה, תל אביב: הוצאת נ. טברסקי, 1951, עמ' 109–110.
מרדכי אהרנפרייז, רעיונות על דבר הקונגרס הציוני השני, סדרת מזמן לזמן ; III, ברלין : הוצאת אחיאסף, תרנ"ח.
פרוטוקול סטנוגרפי (השלם) מהמשא ומתן בהקונגריס הציוני השני בעיר באזעל י - י"ב תרנ"ח (31-28 אויגוסט 1898), וורשא: דפוס שולדבערג ושותפו, 1899.
הערות שוליים

1 2  עמוס אילון, הרצל, עמ' 288.
↑  שלמה אבינרי, הרצל, עמ' 139.
1 2  עמוס אילון, הרצל, עמ' 289.
↑  עמוס אילון, הרצל, עמ' 290.
↑  שלמה אבינרי, הרצל, עמ' 187.
↑  עמוס אילון, הרצל, עמ' 291–292.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007585648305171
הניחו את הנשק!

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ברטה פון זוטנר
 שפת המקור:  גרמנית
 תורגם לשפות:  16 שפות שונות
 סוגה:  רומן
 נושא:  מלחמת אוסטריה-סרדיניה, מלחמת אוסטריה-פרוסיה, מלחמת שלזוויג השנייה, מלחמת צרפת-פרוסיה 
 מקום התרחשות:  פריז 
 הוצאה
 מקום הוצאה:  דרזדן 
 תאריך הוצאה:  1889
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  עם עובד
 תאריך:  2014
 תרגום:  כרמית גיא
 
הניחו את הנשק! או הניחו את נשקכם! (בגרמנית: !Die Waffen nieder) הוא ספר שכתבה הסופרת ופעילת השלום האוסטרית ברטה פון זוטנר. הספר מתאר את חייה של בת אצולה אוסטרית (כפי שזוטנר עצמה הייתה), דרך קורותיהן של ארבע מלחמות.
עלילה

גיבורת הספר היא הרוזנת האוסטרית מרתה אלטהאוס. בגיל 19, אלטהאוס מאבדת את בעלה הראשון הרוזן ארנו דוצקי, אשר נלחם בצבא האוסטרי במלחמת אוסטריה-סרדיניה. בעקבות כך, היא הופכת לפציפיסטית. היא נישאת פעם נוספת לברון פרידריך טילינג, אשר חרף היותו קצין בצבא האוסטרי שותף לדעותיה הפציפיסטיות. הוא נלחם בצבא האוסטרי במלחמת שלזוויג השנייה ולאחר מכן במלחמת אוסטריה–פרוסיה. אחיה ואחיותיה של אלטהאוס נפטרים מכולרה שבאה בגלל המלחמה, ואביה מת מצער לאחר שאיבד את בניו. היא עצמה פושטת את הרגל, ונחשפת לתנאים המזעזעים של פצועי המלחמה. פרידריך פורש מהצבא כדי לתמוך בפעילות השלום של אשתו. במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה הוא נתקע בפריז, ואלטהאוס נוסעת כדי להציל אותו. עם זאת, היא מאחרת את המועד והוא נורה למוות בידי הקומונה הפריזאית בחשד שהוא מרגל פרוסי. רודולף, בנה של אלטהאוס מנישואיה הראשונים, ממשיך את דרכה של אמו בפעילות פציפיסטית.
התקבלות הספר

זוטנר כתבה את הספר לאחר שבעצמה חוותה את המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) כאשר שהתה בבלקן, הוציאה את הספר לאור בדרזדן, הקיסרות הגרמנית, לא רק כדי להביע את דעותיה הפציפיסטיות, אלא גם כדי לפרנס את משפחתה. הביקורות על הספר לא היו חיוביות במיוחד. לב טולסטוי סיכם אותו כ"אמונות עמוקות, אך בלי כישרון". עם זאת, הספר נחל הצלחה אדירה. בגרמנית הוא הודפס ב-37 מהדורות לפני 1905, ותורגם לשש עשרה שפות.
זוטנר כתבה מאמר בעיתון "העיתונות החופשית החדשה" (Neue Freie Presse) בו קראה להקמת ארגון שלום אוסטרי (Gesellschaft der Friedensfreunde). שנה לאחר פרסום הספר, זוטנר ייסדה את אגודת השלום הגרמנית (Deutsche Friedensgesellschaft) ונתמנה ליושבת ראש האגודה. בין השנים 1892-1899. זוטנר זכתה למוניטין בינלאומי כעורכת הירחון הפציפיסטי "הניחו את הנשק!", שנקרא על שם הספר. ב-1903 היא פרסמה ספר המשך בשם "Marthas Kinder" שלא זכה להצלחה רבה ומעולם לא התפרסם. ב-1905 היא הפכה לאשה הראשונה שזכתה בפרס נובל לשלום. על בסיס הספר נעשו שני סרטים. האחד ב-1914 והשני ב-1952.
הערות שוליים

↑  מרגרט מקמילן, המלחמה ששמה קץ לשלום, הוצאת עם עובד, 2013. עמ' 277.
הפלישה הגרמנית ללוקסמבורג

הפלישה הגרמנית ללוקסמבורג התרחשה במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה במלחמת העולם השנייה. הקרב החל ב-10 במאי 1940, נמשך יום אחד, ובסופו נכבשה לוקסמבורג לאחר התנגדות לוקסמבורגית סמלית. הממשלה והדוכסית הגדולה הצליחו להימלט ללונדון ולהקים שם ממשלה גולה.
רקע

פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939 העמיד את לוקסמבורג במצב עדין מאוד. מחד, דעת הקהל הייתה אנטי-גרמנית ובעד צרפת ובריטניה, אולם מאידך בשל המדיניות הנייטרלית של המדינה מאז הסכם לונדון (1867), אימצה הממשלה עמדה לא לוחמנית וזהירה כלפי שכנותיה. האמונה הרווחת הייתה שבמקרה וגרמניה הנאצית תחליט לתקוף את צרפת, היא תחזור על תוכנית שליפן מימי מלחמת העולם הראשונה. תוכנית זו, הייתה מחייבת את גרמניה לכבוש גם את לוקסמבורג הולנד ובלגיה, לפיכך החלו בלוקסמבורג להתכונן לקראת מלחמה אפשרית, אף על פי שברור היה שהצבא הלוקסמבורגי הקטנטן לא יוכל להחזיק מעמד מול מכונת המלחמה הגרמנית.
באביב 1940 החלה ממשלת לוקסמבורג בבנייתו של קו שוסטר לאורך הגבול הצרפתי והגבול הגרמני, שהיה אמור להגן על המדינה ונקרא על שם האדריכל שלו. הקו כלל ביצורי בטון ופלדה מסיביים ותחנות רדיו שאוישו בידי מתנדבים הוקמו לאורכו. בניית הקו נועדה יותר להרגיע את האזרחים וברור היה שאין לו ערך ממשי. כוחות ההגנה של לוקסמבורג הוגבלו באותם ימים לכמה מאות מתנדבים ושוטרים, וללוקסמבורג לא היה צבא של ממש.
לאחר מספר אזעקות שווא במהלך 1940, הלכה וגברה ההסתברות של עימות גרמני-צרפתי וגרמניה עצרה את הייצוא של הדלק לתעשיית הפלדה הלוקסמבורגית. בשעת ערב מאוחרת ב-9 במאי הגיע לידי ממשלת לוקסמבורג מסמך של הצבא הגרמני מאפריל של אותה שנה. המסמך התגלה כתוכניות מפורטות לכיבוש נקודות אסטרטגיות בתוך המדינה, וגם תוכניות ערוכות להפעלת גיס חמישי של לוקסמבורגים-נאצים. עוד באותו היום הועמדו כוחות המשטרה והגבולות בכוננות מלאה ונעצרו פעילים נאצים שהיו עשויים להוות גיס חמישי. עם זאת, חלקם שוחררו כיוון שעדיין נהנו מחסינות דיפלומטית.
הפלישה

ב-10 במאי בשעה 03:15 הגיעה הוראה לסגור את שערי הברזל של קו שוסטר ולחיילים ניתנה הוראה לעקוב אחרי תנועות הצבא הגרמני בצד המזרחי של נהרות הגבול של לוקסמבורג. במקביל, כוחות גרמניים מיוחדים בלבוש אזרחי בסיוע מקומיים (אשר כונו Stoßtrupp Lützelburg) ניסו להשתלט על תחנות הרדיו לאורך הגבול הגרמני-לוקסמבורגי אולם נכשלו. בני משפחת המלוכה הלוקסמבורגית פונו במהירות ממעונם בארמון קולמר-ביירז' אל ארמון הדוכס הגדול בעיר לוקסמבורג. בו ביום, שארלוט, הדוכסית הגדולה מלוקסמבורג העבירה בישיבת השרים החלטה שהממלכה תעבור לחסות צרפתית. הדוכסית הגדולה שארלוט אמרה על ההחלטה: "החלטה קשה, אך הכרחית"
הגרמנים היקצו לפלישה שלוש דיוויזיות פאנצר הראשונה השנייה והעשירית ההתקפה יצאה לדרכה בשעה 04:35. הם לא נתקלו בכל התנגדות משמעותית פרט לכמה גשרים שנהרסו וכמה מוקשים שהתפוצצו, שכן הרוב המוחלט של יחידות המתנדבים הלוקסמבורגים נשאר בבסיסיהם. בזה אחר זה תחנות הרדיו נפלו. מטוסים גרמניים חגו בחופשיות בשמי לוקסמבורג, לכיוון בלגיה וצרפת, אף על פי שחלקם עצר כדי להנחית כוחות בתוך המדינה. שר החוץ הלוקסמבורגי יוזף בק, יחד עם ראש הממשלה פייר דופונג, ניסו ליצור קשר עם השגריר הגרמני בלוקסמבורג, אולם התבשרו כי הוא אינו במעונו. בשעה 06:30 רוב הממשלה פונתה מעיר הבירה באמצעות שיירה לעיירת גבול. הם נתקלו במחסום בצומת דרכים שאויש על ידי יחידות מוטסות גרמניות ונאלצו לעשות עיקוף דרך השדות כדי להימנע מהתקפה.
מאוחר יותר פונתה חלק מהמשפחה המלכותית, והשאר פונו עד השעה 08:00 לא לפני שיצרו קשר עם צרפת כדי להודיע על הפלישה. המשטרה הלוקסמבורגית ניסתה להיאבק בחיילים הגרמנים, אם כי ללא הועיל. עיר הבירה נכבשה לפני הצהריים. נפגעיה של לוקסמבורג בקרב הסתכמו ב-75 שוטרים וחיילים בשבי, שישה שוטרים נפצעו, וחייל אחד נפצע. בשעה 08:00, יחידות שהשתייכו לדיוויזיית הפרשים הקלים השלישית של צבא צרפת בפיקודו של רוברט פטיאט, בסיוע יחידות בריטיות מחיל המשלוח הבריטי, חצו את הגבול הדרומי והיו מספר התנגשויות בינם לבין הכוחות הגרמניים יחידות אלו נסוגו מאוחר יותר אל מאחורי קו מאז'ינו.
תוצאות

הדוכסית הגדולה שארלוט עברה לארמון מונטאסטרו (Château de Montastruc) שבמחוז דורדון בדרום צרפת, יחד עם ראש ממשלתה פייר דופונג. אולם בגלל התקדמות צבא גרמניה לתוך צרפת, צרפת לא הסכימה לקחת אחריות על שלום הדוכסית הגדולה. היא קיבלה אישור מספרד של פרנקו לעבור בשטחה אך לא לעצור בשטחה, ועברה לפורטוגל דרך ספרד. היטלר הציע לה לחזור ללוקסמבורג ולקבל בחזרה את כל סמכויותיה, אך היא ענתה: "ליבי אומר כן, אך המוח שלי אומר לא". בסוף אוגוסט הגיעה ללונדון משם הפעילה את ההתנגדות הלוקסמבורגית הדלה דרך ה-BBC. בעקבות הפופולריות שצברה היא הפכה לסמל ההתנגדות הלוקסמבורגית. באוקטובר הגיעה לארצות הברית ולאחר מכן התיישבה במונטראול שבקנדה, שם ילדיה המשיכו את לימודיהם. היא נפגשה מספר פעמים עם נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט וחרשה את ארצות הברית כדי לשכנעה להצטרף למלחמה. באותו הזמן, הרייך השלישי סיפח את הדוכסות יחד עם המחוז הצרפתי השכן מוזל ליחידה מנהלית בשם Heim ins Reich.
ממשלה לוקסמבורגית גולה הוקמה בלונדון. אחותה של הדוכסית הגדולה, אנטוניה, נסיכת לוקסמבורג הוגלתה לדכאו. בנה של הדוכסית הגדולה, יורש העצר ז'אן גויס למשמר האירי. העיר לוקסמבורג שוחררה בספטמבר 1944 על ידי הקורפוס בו שירת יורש העצר ז'אן. אולם הבירה המשיכה להיות מאוימת במסגרת קרב הארדנים שבו הגרמנים דחקו את בעלות הברית אל עבר יערות בלגיה. העיר שוחררה סופית ב-23 בינואר 1945 והדוכסית הגדולה חזרה ללוקסמבורג באפריל 1945.
הערות שוליים

1 2 3 4  Government of Luxembourg. ,The Luxembourg Grey Book Hutchinson & Co. Accessed 13 March 2016.
1 2  Point de vue - Hors-série - Histoire, "Les rois dans la guerre 1939-1945" (המלכים במלחמת 1939 - 1945), מספר 5, אוקטובר 2010, עמוד 21 (בצרפתית)
הקונגרס הציוני העולמי השמיני

| --- | --- |

קבוצת מנהיגים ציונים בקונגרס הציוני השמיני, מימין לשמאל: שורה א': י. מוזר, י. צ' לינוב, מ. נורדאו, דוד וולפסון, א. ורבורג, א. מרמורק, מ. גסטר, י. שליט, מ. אוסישקין, שורה ב' : ז. טיומקין, ש. פינלס, י. ל. גרינברג, י. נימירובר, מ. ברודה
 מיקום:  האג 
 עיר:  האג
 מדינה:  הולנד
 תאריכים:  14 באוגוסט 1907 – 21 באוגוסט 1907 (8 ימים)
 נשיא:  דוד וולפסון
 משתתפים
 → הקונגרס הציוני העולמי השביעיהקונגרס הציוני העולמי התשיעי ←
 
הקונגרס הציוני השמיני התקיים ב-23–21 באוגוסט 1907 (ד'-י"א באלול תרס"ז) בהאג שבהולנד. בקונגרס השתתפו כ-600 צירים, יו"ר הקונגרס היה דוד וולפסון.
במהלך הקונגרס התלהט ויכוח בין תומכי הציונות המעשית לבין תומכי הציונות המדינית.
כמו כן הועלתה לדיון גם בעיית הפועל העברי בארץ-ישראל ויישוב הארץ על ידי איכרים, בעלי מלאכה ואנשי תעשייה, והוחלט על הקמת המשרד הארצישראלי ביפו למימון וניהול פעילות ההתיישבות, ורכישת קרקעות בארץ ישראל.
הקונגרס החליט על הקמת מוסדות חינוך כגון גמנסיה הרצליה ובית הספר לאומנות בצלאל.
נאום ויצמן

חיים ויצמן שהיה מראשי תומכי הציונות המדינית, דיבר רבות על חשיבות השגת צ'רטר מהמעצמות:
עלינו להאבק למען הצ'רטר, אבל על יסוד המאמצים שנשקיע בארץ ישראל. אם הממשלות ינפיקו לנו צ'רטר בעצם היום הזה, לא תהיה בידינו אלא פיסת נייר. אבל עם[דרושה הבהרה] נעבוד בארץ ישראל, הנייר הזה ייכתב בזיעה ובדם ויחוזק במלט שאחיזתו לא תתרופף לעולם
לקריאה נוספת

הקונגרס הציוני השמיני (השקפה כללית) בעיתון השילוח
הקונגרס הציוני השמיני, באתר ארכיון המדינה
הערות שוליים

↑  הקונגרס הציוני הוא המוסד העליון של התנועה הציונית
↑  ציונות סינתטית - חיים ויצמן באתר משרד ראשון הממשלה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007370409705171
הסכסוך האבחזי-גאורגי

אזור הסכסוך
הסכסוך הגאורגי-אבחזי מתייחס לאחד מהסכסוכים האתניים העקובים מדם בעידן הפוסט-סובייטי, בין הממשלה הגאורגית לבין בדלנים אבחזים, שהגיע לשיאו בין השנים 1992–1993, במלחמת אבחזיה, וגרם, בין היתר, לטיהור האתני של גאורגים מאבחזיה.
רקע

אבחזיה שוכנת במערב גאורגיה לחופי הים השחור. מקורו של מעמדה הפוליטי נעוץ בהסדרי הגבולות המנהליים של שנות ה-20 וה-30 של המאה העשרים. ב-31 במרץ 1921 הוכרזה אבחזיה כרפובליקה סובייטית עצמאית בשם הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אבחזיה, אך כבר בדצמבר של אותה שנה היא שולבה עם גאורגיה בהסכם פדרטיווי, שאיפשר לה לשמור על ריבונותה. מעמד ריבוני זה נפגע כאשר, בשנת 1931, היא אוחדה איחוד מלא עם גאורגיה כרפובליקה אוטונומית, תחת שליטה מלאה של גאורגיה. מצב שגרם להתפתחות עוינות של האבחזים כלפי הגאורגים.
אחד מיתרונותיה הבולטים של אבחזיה גאוגרפית הוא המוצא לים. בזכות תוואי הקרקע של הקווקז משמשת אבחזיה כמקום אסטרטגי במפת הדרכים האזורית. מלבד מספר קטן של מעברי הרים מהווה רכס הקווקז מחסום בלתי עביר מרוסיה דרומה. אבחזיה שולטת על מישור החוף הצפון-מזרחי של הים השחור, גובלת ברוסיה וממוקמת בכניסה לשפלת אריון, שהיא ציר תנועה נוח ממערב הקווקז למזרחו עד לבאקו שלחוף הים הכספי. אבחזיה משמשת כנתיב הגישה היחיד של רוסיה לדרום הקווקז ממערב. מסילת הברזל היחידה המקשרת את מרכז הקווקז עם מערב הקווקז ורוסיה, חוצה את אבחזיה. זהו גם קשר התחבורה העיקרי בין רוסיה לארמניה, בת חסותה של רוסיה.
בשנת 1978 פנו האבחזים, לשלטונות הסובייטים, בבקשה לנתק אותם מגאורגיה ולהחזיר את הסטטוס שהיה לאבחזיה כפדרציה עם גאורגיה או עצמאות, ונדחו. אולם מדיניות הגלאסנוסט של גורבצ'וב, מאמצע שנות השמונים עודדה את השאיפות הלאומיות של כל עמי האזור והגבירה את החששות ההדדיים. מצד אחד חששו הגאורגים מעצמאות אבחזיה, כדי שלא תשפיע על מקומות אחרים בגאורגיה, ומצד שני חששו האבחזים מהשתלטות גאורגית על המחוז, ובעצם מהתהליך שהתנהל למעשה בתקופה הסובייטית ודחק את האבחזים מעמדות כוח והשפעה במחוז.
הקרבה של האבחזים לעמי האזור השכנים שמעבר לגבול ברוסיה, והעובדה שיש לאבחזיה גבול משותף עם רוסיה, עוררו בתחילת שנות התשעים ציפיות לתמיכה פוליטית וצבאית של רוסיה, בתביעתם להיפרדות מגאורגיה ולסיפוחם לרוסיה.
העימות המזוין הראשון בין נציגי האבחזים והגאורגים התרחש מה-15 ביולי ועד ל-17 ביולי 1989.
מלחמה באבחזיה

במלחמת אבחזיה, בשנים 1992–1993, שנמשכה 13 חודשים, נאבקו מצד אחד כוחות צבא גאורגיה ומיליציות של גאורגים שהתגוררו באבחזיה, ומצד שני כוחות בדלניים של אבחזים, ארמנים ורוסים, שהתגוררו אף הם באבחזיה. הבדלנים נתמכו גם במיליציות צפון קווקזיות, מיליציות של קוזאקים ובאופן בלתי רשמי כוחות רוסיים המוצבים בגודאותה (מחוז גודאותה).
המתיחות באבחזיה החלה כבר בימי הרפובליקה האוטונומית הסובייטית הסוציאליסטית של אבחזיה, בשנות השמונים, כאשר התפתחה אופוזיציה אנטי-סובייטית, שדרשה הפרדות מברית המועצות. במרץ 1989, דרשו לאומנים אבחזים, בהצהרת ליחני, הכרה באבחזיה כרפובליקה סובייטית, כאשר הם מתבססים על מעמדה של אבחזיה בשנים 1925–1931. ההפגנות שבאו בעקבות הדרישה התפתחו להפגנות אנטי-סובייטיות, ולתמיכה בעצמאותה של גאורגיה. פעולות דיכוי ההפגנות של הצבא האדום גרמו ל-21 הרוגים. באמצע יולי של אותה שנה נרשמה ההתנגשות המזוינת הראשונה בין גאורגים לאבחזים בסוחומי, כאשר העילה לעימותים היו פגיעה, כביכול, בבחינות הקבלה לאוניברסיטת סוחומי. התסיסה התפתחה במהירות לעימות מזוין, שגבה 16 הרוגים וכ-40 פצועים, בעיקר גאורגים. הצבא הרוסי שנקרא לעזור לא התערב בסכסוך האתני, בהיותו עסוק בעצמו בהתפרקות ברית המועצות.
באוגוסט 1990 הכריז השלטון הסובייטי האבחזי על ריבונותה של אבחזיה. לאחר הכרזת העצמאות של הרפובליקה של גאורגיה, באפריל 1991, הצביעו האבחזים, בקיץ 1992, בעד החזרתה של חוקת אבחזיה הריבונית משנת 1925. הכרזה זו נתקלה בהתנגדותו של זוויאד גמסחורדיה והלאומנים הגאורגים. הם דחו כל תביעה להכרזה על אבחזיה כאוטונומיה. האבחזים מצידם פנו למוסקבה ולארגון הגג של הקבוצות האתניות בקווקז, לקבלת תמיכה.
מלחמה באבחזיה > הטיהור האתני של גאורגים מאבחזיה

| השפעת הטיהור האתני של הגאורגים על הדמוגרפיה של אבחזיה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 1989 | 1989 | 1997 | 1997 |
| אבחזים | 93.200 | 17,8% | 53.900 | 36,9% |
| גאורגים | 239.800 | 45,7% | 43.400 | 29,7% |
| רוסים | 74.900 | 14,3% | 18.100 | 12,4% |
| ארמנים | 76.500 | 14,6% | 17.700 | 12,1% |
| אחרים | 40.600 | 6,7% | 12.600 | 8,7% |
| סה"כ | 525.061 | 525.061 | 145.986 | 145.986 |
במהלך שנות התשעים היו שינויים רבים בדמוגרפיה של אבחזיה. בשנת 1989 עם סוף ימי ברית המועצות ישבו במחוז כ-525,000 איש שהתחלקו אתנית ל-45.7% גאורגים ורק -17.8% אבחזים (אחוזים דומים נרשמו גם בשנת 1917 כאשר הגאורגים היוו 42% מהאוכלוסייה והאבחזים 21%).
הפיזור הדמוגרפי של העמים באבחזיה היה הטרוגני. בשנת 1989, נמנו במחוז גאלי 93% גאורגים, ואילו במחוז גודאותה היה רוב אבחזי של 53%. בבירה סוחומי נמנו 44% גאורגים ואילו רק 13% אבחזים. כאשר במחוז סוחומי נמנו 44% גאורגים ואילו רק 5% אבחזים. בעיר אוצ'מצ'ירה נמנו 40% גאורגים ו-37% אבחזים.
בשנת 1993 לאחר מלחמה קשה נוצר צורך להפריד את אבחזיה מיתר גאורגיה, כאשר כ-240,000 גאורגים שישבו במחוז זה גורשו מאבחזיה במה שנקרא "הטיהור האתני של גאורגים מאבחזיה". כיום הרוב במחוז זה הוא של הקבוצה האתנית האבחזית, כאשר האבחזים מהווים 37% מאוכלוסיית והגאורגים 30%, כמו כן קטן במעט אחוז הארמנים והרוסים.
הממשל דה יורה של אבחזיה

הממשל דה יורה של אבחזיה הוא הגוף היחיד המוכר באופן בינלאומי כסמכות הרשמית של אבחזיה, היא ממוקמת בצ'חאלתה שבאבחזיה עילית, ושולטת בפועל רק בחלק הצפון-מזרחי של אבחזיה. כוחות של בדלנים שנתמכו על ידי רוסיה ובעלי בריתם, שהסתערו על סוחומי ב-27 בספטמבר 1993, וגרשו את התושבים הגאורגים של אבחזיה, שהיו אז הרוב באבחזיה, ויחד עמם גם את חברי הממשל. במשך כ-13 שנה, נקרא ממשל זה בשם "ממשלת אבחזיה בגלות", והייתה ממוקמת בטביליסי עד למשבר קודורי (2006), שבעקבותיו נוסד מחדש הממשל האבחזי בתוך הגבולות המנהלתיים של אבחזיה. מלחז אקישבאיה, פוליטיקאי אבחזי בעל השכלה מערבית, נבחר באפריל 2006 לראש הממשל דה יורה של אבחזיה.
ב-27 בספטמבר 2006, הנשיא מיכאיל סאקשווילי, נינו בורג'נדזה והפטריאך הקתולי של כל גאורגיה, איליה השני, וחברי ממשלה אחרים של גאורגיה, ביקרו בעמק קודורי, ושינו את שם האזור באופן רשמי לאבחזיה עילית. הנשיא סאקשווילי מיקם את המפקדה בצ'חאלתה שבאחזיה עילית.
אנחנו כאן - באבחזיה עילית, קרובים מאוד לסוחומי - ואנחנו לא עומדים לעזוב את המקום. אנחנו נחזור לאבחזיה מהר מאוד, אבל רק בדרכי שלום.
כוח המשקיפים של האו"ם בגאורגיה

בעקבות המלחמה באבחזיה וחתימת הסכם הפסקת האש, הוקם כוח המשקיפים של האו"ם בגאורגיה, UNOMIG, מכוח החלטת מועצת הביטחון של האו"ם מספר 858.
התחדשות העוינות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. חסר מידע על ההשפעה של מלחמת גאורגיה-רוסיה.
באפריל-מאי 1998, התחדש הסכסוך שוב במחוז גאלי, כאשר מאות מכוחות האבחזים פלשו לכפרים שהיו עדיין מאוכלסים בגאורגים. למרות הביקורת שנמתחה עליו, סירב אדוארד שוורדנדזה להיערך כנגד האבחזים. וב-20 במאי של אותה שנה הוכרז על הפסקת אש לאחר משא ומתן. תוצאות פעולות האיבה היו מאות הרוגים משני הצדדים וכ-20,000 פליטים גאורגים.
ראו גם

יחסי אבחזיה–גאורגיה
הערות שוליים

↑  http://civil.ge/eng/detail.php?id=13654
| גאורגיה הסכסוך הגאורגי-אבחזי אבחזיה |
| --- | --- | --- |
| מאורעות עיקריים | הטיהור האתני של גאורגים מאבחזיה • מלחמת אבחזיה • פלישת רוסיה לגאורגיה • מלחמת אבחזיה השנייה • הסכם מוסקבה (1994) • מהומות סוחומי (1989) |  |
| מוקדי סכסוך | אבחזיה עילית • מחוז גאלי • טקווארצ'לי |  |
| מעורבים בסכסוך | אבחזיה • גאורגיה • רוסיה • UNOMIG • יחסי רוסיה-גאורגיה • הממשל דה יורה של אבחזיה • כוח שמירת השלום באבחזיה |  |
| רקע | אבחזיה ססר • אבחזים • גאורגים • מגרלים • סוואנים • ממלכת אבחזיה • נסיכות אבחזיה • אבחזיה אסס"ר • מלחמת האזרחים הגאורגית |  |
| גאורגים בסכסוך | ז'יולי שרטאווה • סומבט סאקיאן • גורם גביסקיריה • ראול אשבה |  |
| אבחזים בסכסוך | סרגיי בגאפש • ולדיסלב ארדזינבה |  |
ראו גם היסטוריה של אבחזיה • היסטוריה של גאורגיה
פריסת כוחות האו"ם (UNOMIG) באבחזיה, אפריל 2007
הקלה (הר געש)

| --- | --- |

 מידע כללי
 גובה:  1,491 מ' 
 מדינה:  איסלנד 
 מיקום:  Rangárþing ytra, איסלנדאיסלנד
 קואורדינטות:  63°59′32″N 19°39′57″W﻿ / ﻿63.992222222222°N 19.665833333333°W﻿ / 63.992222222222; -19.665833333333
  (למפת איסלנד מוגדלת) רייקיאוויק אקוריירי קפלאוויק אקרנס איסאפיירד'ור סאוד'אורקרוקור איילססטאד'יר סלפוסהקלה(למפת איסלנד רגילה) רייקיאוויק אקוריירי קפלאוויק אקרנס איסאפיירד'ור סאוד'אורקרוקור איילססטאד'יר סלפוסהקלה
 
הר הגעש הקלה
המערכת הגעשית של איסלנד
הקלה (באיסלנדית: Hekla) הוא הר געש הממוקם בחלקה הדרומי של איסלנד, ופסגתו מגיעה לגובה של 1,488 מטרים. זהו מהרי הגעש הפעילים ביותר באלפי השנים האחרונות, כאשר יותר מ־20 התפרצויות געשיות תועדו בו החל משנת 874.
ההר הוא חלק מרכס געשי באורך של כ־40 ק"מ, כאשר הלוע המרכזי מכונה Heklugjá. ההר אחראי ל־10% מפיזור הטפרה ברחבי איסלנד במאות השנים האחרונות.
בתקופות שקטות הר הגעש מתכסה בשלג ובקרחונים. פעילות סייסמית מתרחשת בדרך כלל זמן קצר מאוד קודם להתפרצות, ובעוצמה נמוכה. קשה להעריך את משך ההתפרצות הצפוי מהר זה, היות שהתפרצויות עבר נמשכו בין ימים בודדים לשנתיים. עם זאת, ישנו קשר בין אורך התקופה השקטה קודם ההתפרצות, לבין עוצמת ההתפרצות שאירעה לאחריה.
התפרצויות היסטוריות

| התפרצויות מתועדות> שנה | התפרצויות מתועדות> VEI | התפרצויות מתועדות> משך | התפרצויות מתועדות> הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1100- | 5 |  ? | הערכה |
| 1104 | 5 |  ? |  |
| 1158 | 4 |  ? |  |
| 1206 | 3 |  ? |  |
| 1222 | 2 |  ? |  |
| 1300 | 4 | שנה |  |
| 1341 | 3 |  ? |  |
| 1389 | 3 |  ? |  |
| 1440 |  ? |  | הערכה |
| 1510 | 4 |  ? | פצצות געשיות הוטחו למרחק 40 ק"מ |
| 1597 | 4 | חצי שנה |  |
| 1636 | 3 | שנה |  |
| 1693 | 4 | 7 חודשים |  |
| 1725 | 1 |  ? |  |
| 1768 | 4 | שנתיים |  |
| 1845 | 4 | שבעה חודשים |  |
| 1878 | 2 | שלושה חודשים |  |
| 1913 | 2 | חודשיים |  |
| 1947 | 4 | שנה וחודש |  |
| 1970 | 2 | שלושה חודשים |  |
| 1980 | 3 | שבוע |  |
| 1981 | 2 | שבוע |  |
| 1991 | 3 | שלושה חודשים |  |
| 2000 | 3 | שבוע |  |
המכללה למינהל

ערך זה עוסק במכללה ישראלית. אם התכוונתם למכללה אקדמית, ראו .
| --- | --- |

 תחום:  השכלה גבוהה 
 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  תל אביב-יפו 
 מנכ"ל:  רוני דיוה 
 תקופת הפעילות:  1962–הווה (כ־62 שנים) 
 www.college.org.il
 קואורדינטות:  32°03′46″N 34°46′40″E﻿ / ﻿32.062857117077°N 34.777891278874°E﻿ / 32.062857117077; 34.777891278874
 he
 
המכללה למינהל היא מוסד ישראלי להקניית השכלה, המפעיל רשת בתי ספר תיכוניים, לימודי תעודה חוץ-אקדמיים, לימודי סיווג מקצועי, ורשת בתי ספר להנדסאים.
היסטוריה

המדרשה למינהל הוקמה בשנת 1962 על ידי הסתדרות הפקידים שבהסתדרות הכללית, למתן השכלה על-תיכונית בענפי המינהל. בשנותיה הראשונות עמד בראשה דב יוהנס, מנהל המחלקה לתרבות ולחינוך מקצועי בהסתדרות הפקידים. המדרשה החלה בפעולתה בתל אביב, והרחיבה פעילותה לערים נוספות. בשנות ה-70 שינתה את שמה לשם המכללה למינהל.
בשנת 1978 היא קיבלה אישור מהמועצה להשכלה גבוהה לקיים לימודים אקדמיים.
בשנת 1992 נפרד ממנה המסלול האקדמי והפך למכללה אקדמית נפרדת בשם "המסלול האקדמי - המכללה למינהל", בעוד שהמסלול הלא-אקדמי הפועל בנפרד מאז נשאר עם השם המכללה למינהל.
המכללה מפעילה 11 סניפים ברחבי ישראל מחיפה בצפון ועד אילת בדרום. כמו כן המכללה מפעילה את רשת "מדיסין" ללימודי רפואה משלימה, וניהלה בעבר את שלוחת אוניברסיטת פוליטכניק מניו-יורק. החל משנת 2009, עומד בהנהלת המכללה רו"ח רוני דיוה.
נכון לינואר 2024 המכללה למינהל מונה למעלה ממיליון בוגרים.