stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיה שוורץ
ביוגרפיה

חיה שוורץ נולדה בגבול פולין-אוקראינה לאברהם ומיכל שוורץ, וגדלה במשפחה חרדית בת שבעה ילדים. אביה, אברהם שוורץ, היה תלמיד בישיבה של החפץ-חיים וציוני נלהב. ב-1924 עלה לארץ ישראל, וכעבור שנתיים, ב-1926 הצטרפו אליו בני משפחתו והשתכנו בצריף בשכונת מחלול, על שפת ימה של תל אביב.
חיה שוורץ, שאהבה משחר ילדותה לצייר, נהגה מדי יום להתבונן באדם שהיה מצייר את הצריפים המשקיפים אל הים. היה זה הצייר מרדכי לבנון, שגר גם הוא בצריפים במחלול. לפי סיפוריו, יום אחד אזרה אומץ וניגשה אליו להראות לו את האיורים שציירה להנאתה במחברותיה. זה התרשם עמוקות והחליט לקחת אותה תחת חסותו ולדאוג לכך שתפתח את כישרונה המיוחד. הוא ביקש להפגש עם אביה והמליץ לו לשלוח אותה לבית ספר לאומנים.
אביה של שוורץ, שאף הוסמך לרב במהלך לימודי הישיבה שלו, אך ויתר על התפקיד לטובת עיסוקו בחקלאות, שמר על אורח חיים דתי כל חייו, אך מאידך, העניק חופש בחירה לילדיו ואף עודד אותם לרכוש השכלה גבוהה. ב-1929 החלה חיה שוורץ ללמוד, בעצתו של לבנון, באקדמיה לאמנות ועיצוב "בצלאל" בירושלים]. אביה פנה לחברו הרב קוק, שהיה רבה הראשי של ישראל, וביקש ממנו לארח את חיה בתקופת לימודיה, תחת השגחתו. כך היה, ושוורץ התגוררה בביתו של הרב קוק, אשר שימש למגורים וגם כבית כנסת, והייתה לו לבת בית. זאת עד סיום לימודיה ב-1931, עת נסגר בית הספר בצלאל בפתאומיות, בשל קשיים כספיים.
בהמשך השתלמה בציור אצל ישראל פלדי (ב-1931), יוסף זריצקי (ב-1933), ובאקדמיה סקאנדינאב בפריז, אצל הציירים פריאז וגרומר.
ב-1931 כבר הייתה בין אמני ישראל הנכבדים אשר יצירותיהם הוצגו בפתיחת מוזיאון תל אביב לאמנות. באותה שנה גם נישאה.
שנה לאחר מכן, ב-1932, הוצגו יצירותיה שוב, גם הם במוזיאון תל אביב, בחסותם של חיים נחמן ביאליק ומאיר דיזנגוף. מי שהפגיש בין ביאליק לשוורץ, היה הסופר יהודה בורלא, ידידה הטוב. ביאליק נכח בביתה של שוורץ ואף נפגש עם אביה, ואלה מצאו נושאי שיחה משותפים כתלמידי ישיבה לשעבר.
בעזרת הכסף שצברה ממכירת יצירותיה מימנה שוורץ נסיעה לפריז, שם למדה באקדמיה סקאנדינאב והציגה את ציוריה בסטודיו ששכרה. בין ידידיה, איתם נפגשה, בילתה וציירה בעיר האורות, היו שמשון הולצמן, מאנה כץ, מישל קיקואין וחיים סוטין. ב-1937 חזרה לישראל, והצטרפה לאגודת הציירים, בה הייתה לחברה הצעירה ביותר.
שוורץ המשיכה לצייר ולהציג את יצירותיה בישראל ומחוצה לה. יצירותיה הוצגו במוזיאונים בישראל ותערוכות וגלריות ברחבי העולם, ובהם: מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון חיפה לאמנות חדשה, מוזיאון ישראל בירושלים, הביאנלה של ונציה, גלריות לאמנות בפריז, מרסיי, לונדון, רומא ועוד. היא הייתה מדור המייסדים של קריית האמנים צפת ב-1949 והתגוררה רוב חייה בין צפת, פריז, תל אביב ויפו, שם גם בנתה את הסטודיו לאמנות שלה, אותו פתחה אחת לשנה למבקרים. בשלהי שנות ה-60, כשנשאלה על ידי גורמים בעירייה איזה מזל היא נושאת, השיבה להם, ובכך זכתה בכבוד שהרחוב בו התגוררה, הלא הוא רחוב "מזל דגים" ביפו העתיקה, קרוי כך עד היום.
ירושלים, פריז וצפת היוו השראה בציורי הנוף הרבים שלה. שוורץ אהבה גם לצייר פנים, נערות פרחים ודוממים, ויותר מכל בלטה הצבעוניות ביצירותיה.
חיים פרטיים

בשנת 1931 נישאה למשה סטולוב, יליד פולין שעלה לבדו לארץ, עובד כפיים שלימים הפך לקבלן בניין.
בשנת 1939 נולדה בתה, אלישבע (אלישבע שמחן, פרופסור לרפואה, המתגוררת כיום בירושלים).
חיה שוורץ נפטרה בשנת 2001 בשנתה, ונקברה בהר המנוחות בירושלים.
השכלה

1929 בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות ירושלים.
1931 ציור, האולפן לציור של ישראל פלדי, תל אביב.
1933 ציור, אצל יוסף זריצקי, תל אביב.
1936 אקדמיה סקאנדינאב, פריז צרפת.
1953 השתלמות, פריז, צרפת.
פרסים

1944 פרס דיזנגוף לאמן צעיר בתערוכה כללית של אמני ארץ ישראל בבית הבימה.
1949 פרס דיזנגוף בתערוכה כללית במוזיאון תל אביב לאמנות.
1960 פרס דיזנגוף בתערוכה כללית במוזיאון תל אביב לאמנות.
תערוכות > תערוכות יחיד

1932 תערוכה בחסות חיים נחמן ביאליק ומאיר דיזנגוף במוזיאון תל אביב לאמנות.
1934 גלריה כץ בתל אביב.
1949 מוזיאון תל אביב לאמנות.
1951 גלריה ברנאר בפריז, צרפת.
1957 ביתן אגודת האמנים בתל אביב (אלחריזי)
1961 מוזיאון חיפה לאמנות חדשה.
1961 אגודת האמנים בירושלים.
1962 מוזיאון תל אביב לאמנות.
1962 גלריה "דון קישוט" ברומא, איטליה.
1963 גלריה קנסינגטון בלונדון, אנגליה.
1969 מוזיאון חיפה לאמנות חדשה.
1972 בית פרלמוטר בניו יורק.
1977 בית שלום עליכם בתל אביב.
1983 מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
1985 בית האמנים בירושלים.
1987 מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
1992 מוזיאון לאמנות בקיבוץ ברעם.
1993 משכן הכנסת בירושלים.
תערוכות > תערוכות קבוצתיות

1931 פתיחת מוזיאון תל אביב לאמנות.
1935 גלריה "ניוו" בפריז, צרפת.
1936 תערוכה כללית של אמני ארץ ישראל במוזיאון תל אביב לאמנות.
1938-1944 תערוכות כלליות שנתיות של אמני ארץ ישראל במוזיאון תל אביב לאמנות.
1944 תערוכה כללית של אמני ארץ ישראל בבית הבימה - פרס דיזנגוף לאמן צעיר.
1948 תערוכה כללית של אמני ארץ ישראל במוזיאון תל אביב לאמנות.
1949 תערוכה כללית במוזיאון תל אביב לאמנות - פרס דיזנגוף שני.
1958 השתתפות בביאנלה בוונציה.
1959 תערוכת הציירים היהודיים באסכולת פריז בגלריה זק בפריז, צרפת.
1960 תערוכה כללית במוזיאון תל אביב לאמנות - פרס דיזנגוף שלישי.
1964 תערוכת אמני ישראל במרסיי, צרפת.
1967 מגדל דוד בירושלים.
1972 תערוכת "האקספרסיוניזם הארצישראלי בשנות השלושים וקשריו עם אסכולת פריז" במוזיאון ישראל בירושלים.
1983 תערוכת אמני ישראל על נושאים מן התנ"ך במוזיאון התנ"ך בבית דיזנגוף בתל אביב.
חיה שוורץ מציירת ברחוב קרל נטר
ריצ'רד דנאט

| --- | --- |

דיוקנו הרשמי, 2020
 לידה:  23 בדצמבר 1950 (בן 74) Broomfield, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  אוניברסיטת דרהאם  St Lawrence College  האקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט  בית ספר פלסטד 
 בן או בת זוג:  Philippa Dannatt 
 צאצאים:  Edward Robert Samuel Dannatt, Oliver William Jack Dannatt 
 השתייכות:  הצבא הבריטי 
 דרגה:  גנרל
 פעולות ומבצעים
 הסכסוך בצפון אירלנד  מלחמת קוסובו 
 עיטורים
 הצלב הצבאי (18 בספטמבר 1973)  מפקד במסדר האימפריה הבריטית (8 בנובמבר 1996)  אביר הצלב הגדול של מסדר האמבט (31 בדצמבר 2008)  אביר מפקד במסדר האמבט (12 ביוני 2004) 
 
פרנסיס ריצ'רד דנאט GCB CBE MC DL (באנגלית: Francis Richard Dannatt; נולד ב-23 בדצמבר 1950) הוא איש צבא בריטי, קצין בדימוס בצבא הבריטי וחבר בית הלורדים. הוא שימש כראש המטה הכללי של הממלכה המאוחדת בשנים 2006–2009.
ב-1971, התגייס דנאט לצבא כקצין ברגימנט ההוורדים הירוקים, ותפקידו הראשון היה בבלפסט כמפקד מחלקה. כמה שנים אחרי שהתגייס, נשלח לשרת בצפון אירלנד, וזכה בעיטור הצלב הצבאי. בעקבות שבץ מוחי קשה שעבר בשנת 1977, שקל דנאט לפרוש מהצבא, אך מפקדו עודד אותו להישאר. ב-1989, לאחר שסיים את לימודיו במכללה לפיקוד ומטה, פיקד דנאט על רגימנט ההוורדים הירוק (בו החל את שירותו). לאחר מכן, פיקד דנאט על קורס הפיקוד הבכיר, ולבסוף קודם לדרגת בריגדיר גנרל. הוא פיקד על החטיבה הממונעת הרביעית בשנת 1994.
ב-1999, פיקד על הדיוויזיה השלישית ובמקביל גם על הכוחות הבריטים בקוסובו. בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, היה מעורב בתכנון פעולות הצבא במזרח התיכון. ב-2003 פיקד על קורפוס התגובה המהירה של הברית, והוביל את הקורפוס בתכנון המבצעים בעיראק ובאפגניסטן. הקורפוס שלו שירת שוב באפגניסטן בשנת 2005.
באוגוסט 2006, מונה דנאט לראש המטה הכללי של הצבא הבריטי, והחליף את סר מייק ג'קסון. בתקופת כהונתו, חתם על הסכם עם התקשורת הבריטית שאפשר לנסיך הארי לשרת באפגניסטן. הוא פרש מתפקידו ב-2009.
בין נובמבר 2009 לבחירות הכלליות בבריטניה במאי 2010, שימש דנאט כיועץ ההגנה של מנהיג המפלגה השמרנית דייוויד קמרון. הוא התפטר כאשר מפלגתו של קמרון הקימה ממשלת קואליציה עם הליברל-דמוקרטים, בטענה ש"ראש הממשלה צריך להסתמך בעיקר על עצתם של השרים המכהנים".
ב-2010, פרסם דנאט אוטוביוגרפיה. הוא נשוי ואב לארבעה ילדים, אחד מהם שירת כקצין במשמר הגרנדירים.
ראשית חייו

דנאט, בנם של אנתוני ומרי (לבית צ'ילברס), נולד בברומפילד (כיום איחוד של צ'למספורד ואסקס). אביו וסבו היו אדריכלים, ואימו הייתה מורה במכללת ביבל (אנ') בלונדון. הייתה לו אחות בכורה שנפטרה מסרטן השד ב-1988.
דנאט ואחותו נשלחו לפנימיות נפרדות. כדי ללמוד בבית ספר תיכון, הוא נשלח למכללת סנט לורנס בקנט, שם הצטרף לכוח הצוער המשולב (CCF). במהלך לימודיו, כשהיה בן 15, פיתח חוסר חיבה לשמו הפרטי, פרנסיס, והחליט לאמץ את שמו האמצעי, ריצ'רד, בתור שמו הפרטי.
קריירה צבאית מוקדמת

בספטמבר 1969, התראיין דנאט במועצת הוועדות הרגילות על ידי קצין מהרגימנט הרגלי "ההוורדים הירוקים". הוא הצטרף לאקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט. וב-30 ביולי 1971 החל את שירותו הצבאי בריגמנט ההוורדים הירוקים. מאוחר יותר באותה השנה, הוא נשלח לבלפסט שבצפון אירלנד, כמפקד מחלקה ברגימנט.
ב-1971, חזר דנאט לבריטניה כדי לעבור קורס מפקדי מחלקות, ולאחר מכן שב לרגימנט שהיה אז במערב גרמניה. לבסוף, הוא והריגמנט שלו חזרו לבלפסט ב-1972. ב-7 בפברואר 1972, זכה דנאט בעיטור הצלב הצבאי, על גבורה במבצע שבו ספג הריגמנט שלו אש במזרח בלפסט. ב-30 בינואר 1973, הוא קודם לדרגת לויטננט.
לאחר שסיים את שירותו בריגמנט בצפון אירלנד, הגיש דנאט בקשה לסיים תואר ב"שירות" – תואר באוניברסיטה אזרחית בחסות הצבא – במכללת הטפילד שבאוניברסיטת דרהאם, והחל ללמוד היסטוריה כלכלית מאוחר יותר ב-1973. במסגרת הסדרת התואר ב"שירות", נדרש דנאט לחזור לרגימנט ההוורדים הירוק במהלך יולי–אוגוסט של אותה השנה. במשך כשנתיים, הגדוד שירת בצפון אירלנד – בארמגה ב-1974 ובדרום ארמאג ב-1975. במהלך מבצע ב-1975, היה דנאט מעורב בהשמדת מטען חבלה מאולתר. המטען היה לכוד, וניסיון להשבית אותו הביא לפיצוץ. הוא לא נפצע, אך ארבעה חיילים נהרגו. זמן קצר לאחר מכן, דנאט עצר אדם בקשר לתקרית ובהמשך נתן עדות נגדו בבית המשפט. ב-1976, סיים דנאט את לימודיו, וחזר לרגימנט שלו, ששירת אז בברלין. ביולי 1977, הוא הועלה לדרגת קפטן.
ב-11 בנובמבר 1977, לקה דנאט באירוע שבץ מוחי, ובילה את רוב השנתיים הבאות בחייו בהחלמה, אך הורשה לחזור לתפקיד הצבאי ב-1978. הוא שירת בצפון אירלנד, מלווה באשתו, שילדה את בנם הראשון של בני הזוג בבית החולים באזור קרייגבון.
דנאט סיים את שירותו בצפון אירלנד לפני שאר הרגימנט ונותב לאקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט. ב-1989, נשלח דנאט למחנה קטריק שבצפון יורקשייר, כמפקד פלוגה.
ב-1981, נשלח לקפריסין עם כוח שמירת השלום של האו"ם. ב-30 בספטמבר 1982, עם חזרתו לבריטניה, הוא הועלה לדרגת מייג'ור, ומונה לראש חטיבת השריון ה-20, שבסיסה בגרמניה המערבית.
ב-1983, חזר דנאט להוורדים הירוקים, ששירתו אז גם הם במערב גרמניה. ב-1985, שירת בצפון אירלנד כחצי שנה. ב-1986, מונה לעוזר צבאי של שר הצבא.
ב-30 ביוני 1987, הועלה דנאט לדרגת לוטננט קולונל, ועבד במשך שלוש שנים במשרד הפנים, בתפקיד שהוא תיאר כ"מגשר על הפער" בין הצבא לפוליטיקאים. ב-1988, מונה דנאט למפקד רגימנט ההוורדים הירוקים.
עם שובו למכללת המטה בקמברלי, עבר את קורס הפיקוד העליון והמטה (HCSC), ולאחר מכן קודם לדרגת קולונל ב-31 בדצמבר 1991, רטרואקטיבית עד ל-30 ביוני 1991.
ב-31 בדצמבר 1993, פיקד דנאט על צוות קרב החטיבה הקלה הרביעית, שבסיסו בגרמניה.
הוא פיקד על המגזר הדרום-מערבי של UNPROFOR, המורכב מחיילים ממספר מדינות, ובמקביל שירת כמפקד הכוחות הבריטיים, האחראי על פיקוח על הפעולות של כל הכוחות הבריטיים בבוסניה. לאחר החתימה על הסכם דייטון בנובמבר 1995, UNPROFOR הפכה לכוח ההפיכה בראשות נאט"ו, והחטיבה בפיקוד דנאט שולבה בדיוויזיה רב-לאומית בפיקודו של מייק ג'קסון. מאוחר יותר, הוענק לדנאט עיטור מסדר האימפריה הבריטית על שירותו בחבל הבלקן.
ב-1996, מונה דנאט למנהל צוות תוכנית ההגנה במשרד ההגנה בשנת והיה אחראי לחלק מיישום סקירת ההגנה האסטרטגית, שהופקה על ידי מפלגת הלייבור שעלתה לשלטון ב-1997.
בפיקוד הגבוה

בינואר 1999, קודם דנאט לדרגת מייג'ור גנרל, ופיקד על הדיוויזיה השלישית. בהמשך השנה, דנאט וצוותו החלו לתכנן פלישה קרקעית אפשרית לקוסובו. בעקבות המספר הרב של החיילים הבריטים המשרתים כחלק בכוח קוסובו הרב-לאומי (KFOR), הוחלט שכוח הדיוויזיה יתפרס בשטח כדי לפקח על הפעולות הבריטיות. זמן קצר לאחר הגעת הכוחות, טור משוריין רוסי עבר לקוסובו והשתלט על נמל התעופה של פריסטינה. וסלי קלארק, המפקד העליון של בעלות הברית באירופה, הורה למנוע מרוסיה לטוס בתגבורת. בסופו של דבר, דנאט, קיבל פקודה להטיל וטו על השימוש בחיילים בריטיים. מאוחר יותר הוענק לו ציון המלכה על שירות יקר על התנהלותו בקוסובו.
בשובו לדיוויזיה השלישית, דנאט תכנן שני תרגילים ביחידת ההדרכה של הצבא הבריטי בקנדה. דנאט נתן עדות כעד מומחה במשפטו של רדיסלאב קרשטיץ' ביחס לטבח סרברניצה, זמן קצר לאחר מכן, נשלח לבוסניה, שם שימש כסגן מפקד כוח הייצוב של נאט"ו בשנת 2000. שירותו בבוסניה, שתוכנן במקור להימשך שנה שלמה, קוצר כאשר מייקל וילקוקס, המוט השחור, פרש מהצבא. בסופו של דבר, באפריל 2001, מונה דנאט לעוזר ראש המטה הכללי. נוסף על כך, הוא שימש כממלא מקום ראש המטה הכללי.
ב-16 בינואר 2003, הועלה דנאט לדרגת לוטננט גנרל, ומונה למפקד קורפוס התגובה המהירה של הברית. במהלך כהונתו, הוא עסק בעיקר בתכנון פריסה אפשרית של הצבא בעיראק ובאפגניסטן. ביוני 2004, הוענק לו תואר אביר. ב-7 במרץ 2005, הוא הוא מונה למפקד זרוע היבשה, והועלה לדרגת גנרל באותו היום.
בפיקוד הגבוה > ראש המטה הכללי

ב-29 באוגוסט 2006, עם פרישתו של מייק ג'קסון, מונה דנאט לראש המטה הכללי.
בריאיון ב-2006, טען כי יש להפחית את נוכחות הכוחות בעיראק כדי לאפשר לצבא להתמקד באפגניסטן, ועל חיילים פצועים להחלים בסביבה צבאית ולא בבתי חולים אזרחיים.
סדרי עדיפויות נוספים של דנאט היו ההתמודדות עם תפיסת המבצעים הבריטיים בעיראק ובאפגניסטן, כיוון שחשש כי התקשורת והציבור הבריטי לא היו מודעים למטרת המשימות או לעוצמתן. ממורמר מהסיקור השלילי יותר ויותר, באוגוסט 2007 הוא קטע חופשה משפחתית בקורנוול כדי לטוס לאפגניסטן במאמץ לשנות את הסיקור באמצעות סדרה של ראיונות. הוא הספיק להיפגש עם בנו, ברטי, ששירת בארץ עם משמר הגרנדירים. מאוחר יותר באותה שנה, דנאט העלה את אותה סוגיה בהרצאה בפני המכון הבין-לאומי למחקרים אסטרטגיים בלונדון. מוקדם יותר באותה שנה, דנאט קיבל את ההחלטה שלא לאפשר לנסיך הארי לשרת בעיראק. עם זאת, לאחר שדנאט תיווך בהבנה עם העיתונות הבריטית, הארי היה מסוגל לשרת באפגניסטן במשך שלושה חודשים בסוף 2007 ובתחילת 2008 עד שהסיפור התפוצץ והוא הורה הביתה.
בשנת 2008, נאם דנאט בוועידה המשותפת הרביעית לענייני להט"ב בחסות הצבא, וקבע כי הומוסקסואלים מוזמנים לשרת בצבא.
דנאט סיים את תפקידו כראש המטה הכללי באוגוסט 2008.
פרישתו מהצבא

בפברואר 2009, לאחר פרישתו, פורסם כי דנאט ישמש כנציב מצודת לונדון. וב-1 באוגוסט 2009, נכנס לתפקיד. באותה השנה, הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד לטכנולוגיה מאוניברסיטת אנגליה רוסקין.
זמן קצר לאחר שפרש מהצבא, פנה אליו דייוויד קמרון, שהיה אז מנהיג המפלגה השמרנית ומנהיג האופוזיציה, והזמין אותו להיות היועץ הביטחוני של ממשלת צללים. דנאט הסכים להתמנות לתפקיד. כחלק מהתפקיד, הוא ייעץ לקמרון ולממשלת הצללים שלו עד שהתפטר, זמן קצר לאחר הבחירות הכלליות של 2010.
ביולי 2010, העיד דנאט בפני "ועדת חקירת עיראק". הוא התמקד בעיקר בתפקידו כמשנה לראש המטה הכללי ב-2002. הוא תיאר את התנגדותו הראשונית להכניס את הצבא לפעולה, וציין כי התכנון היה להתחייבות מינימלית בקרקע והספקת תמיכה ימית ואווירית לארצות הברית.
חיים אישיים

דנאט פגש את אשתו, פיליפה ("פיפה") במהלך שנתו הראשונה באוניברסיטת דוראם ב-1973. הם התארסו והתחתנו במרץ 1977, ולאחר מכן פיפה הצטרפה לדנאט עם חזרתו לברלין. הם הורים לארבעה ילדים – שלושה בנים ובת אחת.
ב-1977, כשהיה בן 26 בלבד, דנאט סבל משבץ מוחי חמור, שגרם לו לאבד את היכולת לדבר והשאיר את צד הגוף הימני שלו משותק. הוא בילה את רוב השנתיים הבאות בחייו בשיקום, ובסופו של דבר הותר לו לשוב לשירות, אף שהוא עדיין מתעייף יותר בצד הימני של גופו מאשר בצד השמאלי ויש לו השפעות קלות נוספות שנותרו. במהלך השיקום שלו, דנאט, נוצרי אדוק, הופנה לשני פסוקים מתוך הברית החדשה, מה שעורר אותו להאמין שמחויבותו לאמונתו עד אותו זמן הייתה "חצי-לבבית" והניע אותו להתחייבות רבה יותר, שהיא, על פי האוטוביוגרפיה שלו, "עזרה להגדיר מי שהפכתי להיות, הן כאדם והן כחייל". דנאט ייחס מאוחר יותר את הישרדותו מהשבץ ומכמה חוויות כמעט מוות נוספות – כולל האירוע שבגינו הוענק לו צלב הצבא – לאתגר מאלוהים "להקדיש את חייו לישו".
ב-2010 פרסם דנאט אוטוביוגרפיה, בשם "Leading from the Front".
הוא ואשתו מתגוררים בקסוויק שבדרום נורפוק.
לקריאה נוספת

Richard Dnnatt, Leading from the Front — The Autobiography, Bantam Press, 2010. (באנגלית)
Contact information for Lord Dannatt - MPs and Lords - UK Parliament, members.parliament.uk (באנגלית)
אגודת ניצן

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  רמת גן 
 תקופת הפעילות:  1964–הווה (כ־61 שנים) 
 www.nitzan-israel.org.il
 
אגודת ניצן היא עמותה ישראלית שהוקמה בשנת 1964 על ידי הורים ומתנדבים, במטרה לאתר, לאבחן, לטפל ולשקם בילדים ובוגרים עם ליקוי למידה קשיי הסתגלות ותפקוד.
האגודה מנוהלת על ידי יו"ר וחברי ועד, הכולל נציגי סניפים ואנשי ציבור מתנדבים. לכל סניף ועד מנהל, הפועל בהתנדבות, ובראשו יו"ר וכן מנהל/ת סניף ואנשי מקצוע מתחום לקויות הלמידה, האבחון, הטיפול והסיוע להורים.
רקע

הרקע להקמת האגודה היה חוסר מודעות של החברה לנושא לקויות הלמידה. מערכת החינוך, באותה עת, לא הכירה בצורכיהם המיוחדים של תלמידים עם ליקויי למידה ולא הקצתה משאבים מתאימים לסייע להם. צוות בית הספר גם הוא לא היה ערוך להעניק סיוע מותאם בתחומי הלמידה, ולרבים מהילדים יוחסו בטעות 'עצלות' ולעיתים אף 'פיגור'. כדי לענות על צרכים אלה, פיתחה אגודת ניצן את כלי האבחון הראשוניים בארץ לאיתור לקויות למידה וכן שיטות להוראה מתקנת, ובכלל זה, גם הכשרת מורים למקצועות האבחון והטיפול בכל הארץ, ושילובם במערכת החינוך.
סניפים

לאגודה 38 סניפים בישראל.
אגודת ניצן פועלת באמצעות 38 סניפים בכל רחבי הארץ, בהם מטופלים מדי שנה אלפי ילדים ובוגרים עם ליקויי למידה, קשיי הסתגלות ותפקוד. הם זוכים למענה לצורכיהם הייחודיים בכל שלבי החיים באמצעות שירותים שונים: אבחונים דידקטיים ופסיכולוגיים, טיפולים פסיכולוגיים, טיפולים פרא-רפואיים, שיקום לקראת חיים עצמאיים בתחום החברה והתעסוקה ועוד.
סניפי האגודה: אונים, אופקים, אילת, אשדוד, אשקלון, באר-שבע, בית שאן, דימונה, הרצליה, ניצן הורים הרצליה, חדרה, חיפה, טבריה, יהוד, ירוחם, כפר-סבא, ניצן הורים כרמיאל, מגדל העמק, מודיעין, דיור מודיעין, משגב, נהריה, נס-ציונה, נצרת עילית, נתניה, עומר, עפולה, ערד, פתח-תקווה, קריות, ראש העין, ראשון לציון, ניצן הורים ראשון לציון, רחובות, רמת גן, רעננה, תל אביב והמרכז הארצי.
נכון ל-2017, יושבת ראש העמותה היא עפרה אלול ובתפקיד המנהלת הכללית משמשת ד"ר מלי דנינו. בשנת 2008 היה מחזור הפעילות של האגודה 21 מיליון שקל, מתוכם גויסו כתרומות, הקצבות ותמיכות 11 מיליון שקל.
הערות שוליים

↑  אורי בלאו, לאן באמת הולכים כספי התרומות? מוסף "הארץ" בדק את הדו"חות של 32 עמותות רשומות, באתר הארץ, 2 בינואר 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305787605171
חיים כסאר (בן שמואל)

| --- | --- |
הרב חיים כסאר
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1905 תרס"ה צנעא, תימן 
 פטירה:  21 בדצמבר 1997 (בגיל 92 בערך) כ"ב בכסלו ה'תשנ"ח ישראל 
 כינוי:  הרב חיים אלכסאר, הרב חיים אלגמרן, "החיים והשלום" על שם חיבורו שו"ת
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  ? – 21 בדצמבר 1997 
 השתייכות:  יהדות תימן 
 תחומי עיסוק:  ראש ישיבה
 רבותיו:  הרב דוד מזעקי, הרב יחיא קאפח
 חיבוריו:  שם טוב
 
הרב חיים כסאר (מכונה הרב חיים אלכסאר וכן הרב חיים אלגמרן; נולד תרס"ה, 1905 בערך – כ"ב בכסלו ה'תשנ"ח, 21 בדצמבר 1997) היה ראש ישיבה תימני. בארץ ישראל עמד בראשות ישיבת בית הכנסת הגורל במשכנות ישראל, ובתימן ראש ישיבות בית אלשיך ובית שרעבי. חיבר את הפירוש "שם טוב" על הרמב"ם וספר שאלות ותשובות "החיים והשלום".
בתימן

נולד בצנעא לשמואל כסאר ולסעדה ממשפחת טייבי. בהיותו כבן 4 עבר עם משפחתו מצנעא לעיר בית עד'אקה שם למד לפני רב העיר, הרב דוד מזעקי עד היותו כבן עשרים. בבית עדאקה התיידד עם הרב ישראל עוזרי נכדו וממלא מקומו של הרב דוד מזעקי. כשנה לאחר פטירת רבו הרב מזעקי, בשנת 1929 בערך, חזר הרב חיים לצנעא עם משפחתו ולמד תורה כשנתיים-שלוש לפני הרב יחיא קאפח. לפרנסתו היה מלמד תינוקות. בהיותו כבן 25 נתמנה לעמוד בראש ישיבת בית כסאר שרוב לומדיה דגלו בשיטת דור דעה של רבו הרב יחיא קאפח. לאחר שלוש שנים בהן עמד בראשות הישיבה, נתגלעה מחלוקת בינו ובין ראשי המתפללים בעניין נוסח התפילה, והוא נאלץ לעזוב את הישיבה. לאחר מכן היה ראש ישיבת בית אלשיך ורגיל היה לתת בה שיעורים מדי לילה ולפנות בוקר.
למד בצוותא בשעות הבוקר עם ראשי ישיבת "בית אלשרעבי", הרב אהרן הכהן ובנו הרב אברהם הכהן ורבנים נוספים. בתחילת שנת ה'תש"ד, כשנתפנתה משרת ראש הישיבה, החל לשמש כראש הישיבה שם.
בארץ ישראל

עלה ארצה בעלייה הגדולה בשנת 1949 והתגורר בין שכונות אוהל משה וזיכרון טוביה בירושלים. למד בביתו, ולפי דבריו של הרב מרדכי אליהו זצ"ל בעת שהספיד את מורי חיים כסאר זצ"ל, הוצע לו לשבת ללמוד בבית הדין ובעת הצורך לשמש כעד בבית הדין בירושלים. בעיני רבים בעדה התימנית נחשב לגדול חכמי תימן שבדור.
הרב כסאר החשיב את שיטת הלימוד התימנית. הוא טען שלא מצא בארץ ישראל תלמידי חכמים שישוו ברמתם התלמודית לרבותיו שבתימן, אף על פי שהכיר את גדולי הרבנים בירושלים.
הרב היה רב בית הכנסת הגורל בירושלים. כינויו היה "חיים אלגמרן" על בקיאותו ואהבתו לגמרא.
השקפתו על הקמת מדינת ישראל הייתה חיובית. הוא נהג לומר הלל ביום העצמאות ולאחר התפילה ערך סעודת מצווה עם שירה והלל לקב"ה על הקמת המדינה. פסק שגם בני הישיבות מחויבים להתגייס לצה"ל ואף יותר מכל אזרח אחר, היות שזכות התורה מגינה עליהם. פסיקתו זו צונזרה בידי עורכי ספרו "החיים והשלום" ופורסמה בספר "אתחלתא היא": ”דע שחייבין הכל לצאת אפילו חתן מחדרו וכלה מחופתה, וכל שכן בני הישיבה, דמלחמת ארץ ישראל מצווה היא וחובה היא לכל. ואדרבה, לא בחרה התורה אלא בהם שזכות התורה מצלת אותם... כדי שיהו נוצחים במלחמה על אויביהם, ומצוה גדולה הם עושים ובכל מקום אשר יפנו יצליחו”. הוא כאב את המצב הרוחני במדינת ישראל, ואולם פסק עם זאת שחובה לעלות לארץ.
הרב כסאר הלך לעולמו בשנת 1997. הוא הובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
ספריו

החיים והשלום - שו"ת
קיץ המזבח - על התורה
שם טוב - פירוש על משנה תורה לרמב"ם
דרך החיים - ליקוט מספריו בעניין מצוות תלמוד תורה ודרכי לימוד, מכון מרא"ה, קריית ספר ה'תשע"א
לקריאה נוספת

ד"ר משה גברא, אנציקלופדיה לחכמי תימן, עמוד 277–278
הערות שוליים

↑  הספר "אגרת בוכים" בגרסה הבלתי מצונזרת.
↑  משה גברא, אנציקלופדיה לחכמי תימן, עמ' 278
↑  הרב עמרם עוזירי, מלאך ה', בני ברק: נוסח תימן, תש"פ, עמ' רמ"א
↑  הרב יצחק דדון, אתחלתא היא, כרך ב', ירושלים תשס"ח, עמ' רנט
↑  חכם חיים כסאר, אתחלתא היא, כרך ב', ירושלים תשס"ח
↑  שו"ת החיים והשלום, עניינים נפרדים סימן מא
↑  ראו גם - מה הייתה דעת מוהר"ר חיים כסאר זצ"ל על צה"ל?, באתר יד מהרי"ץ
↑  המצבה ומקום הקבר של חיים כסאר, באתר "פרויקט גלעד"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293374805171  GND: 1067889698  ISNI: 0000 0000 3860 5188  LCCN: n87937914  VIAF: 48300669   WorldCat (עם VIAF): 48300669
יונתן דייוויד

.
| --- | --- |

הרב יונתן דייוויד בשנות השבעים
 לידה:  ה'תר"צ (בן 95 בערך)
 מקום פעילות:  ברוקלין, הר נוף
 השתייכות:  ליטאים (זרם)
 תחומי עיסוק:  מומחה לספרי המהר"ל מפראג
 רבותיו:  הרב יצחק הוטנר
 בן או בת זוג:  ברוריה דייויד 
 
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבת פחד יצחק
 
הרב יונתן דוד דייוויד (נולד ה'תר"צ) הוא ראש ישיבת "פחד יצחק" בירושלים, ונשיא ישיבת רבי חיים ברלין בברוקלין ניו יורק.
בתוארו בישיבת רבי חיים ברלין הוא נושא באופן רשמי לצד ראש הישיבה בפועל, הרב אהרן שכטר, ובתקופות קבועות בשנה בהן הוא שוהה בניו יורק, משמש בתפקידו בפועל. במקביל הוא משמש גם כראש כולל האברכים "אור אליהו" המתקיים בשכונת הר נוף לצד ישיבת "פחד יצחק".
ביוגרפיה

הרב דייוויד נעשה תלמיד מובהק של הרב יצחק הוטנר החל מימי נעוריו, משעה שבא ללמוד בישיבת רבי חיים ברלין. הוא למד[דרושה הבהרה] זמן מה גם בישיבת מיר בירושלים. במשך כשנה לימד בהוראת הרב חיים קרייזווירט כיתה ח' באנטוורפן שבבלגיה.
באירועי ספטמבר השחור, ב-6 בספטמבר 1970 נחטף המטוס בו שהו דייוויד ורעייתו ברוריה יחד עם הוריה בדרכם לישראל, על ידי החזית העממית לשחרור פלסטין. המחבלים שחררו את החטופים שאינם יהודים, והחזיקו בחטופים היהודים למשך שבוע. לאחר שבוע שוחררו הנשים והילדים, ביניהם ברוריה ואימה, ונשלחו לקפריסין. הגברים החטופים הוחזקו בעמאן בירת ירדן, ולבסוף שוחררו בניקוסיה וחזרו לניו יורק ללילה הראשון של ראש השנה תשל"א.
מספר שנים לפני פטירתו הודיע הרב הוטנר שהרבנים שכטר ודייוויד ישמשו יחד כראשי ישיבת רבי חיים ברלין. בחיי הרב הוטנר היו יושבים בכותל המזרח של הישיבה הרב שכטר מימין, הרב הוטנר במרכז והרב דייוויד משמאל. כיום, הרב דייוויד שוהה רוב הזמן בירושלים, אך מגיע לברוקלין לרובו של חודש ניסן ולחלק מחודש תשרי, ובאותם הזמנים הוא משמש כראש ישיבה שני בישיבת רבי חיים ברלין.
הרב דייוויד ידוע בפרט כבקי בתורת המהר"ל מפראג.
היה נשוי לרבנית ד"ר ברוריה דייוויד (נפטרה בחג הפסח ה'תשפ"ג, אפריל 2023), בתו היחידה של רבו הרב הוטנר. אחיו הוא הרב הלל דייוויד, פוסק בברוקלין.
יצירתו התורנית

הרב דייוויד ורעייתו ערכו את סדרת הספרים "פחד יצחק" של חמיו, הרב הוטנר. הוא סייע לאשתו בכתיבת הביוגרפיה של אביה ב"ספר הזיכרון לגר"י הוטנר".
הרב דייוויד ערך את הספר "אגרות וכתבים" של הרב הוטנר ופרסם לאחר פטירתו ספר נוסף של שיחות רבו (רובן מסיכומי הרב דייוויד) בשם "מאמרי פחד יצחק".
ישיבתו מפרסמת קונטרסים משיחותיו, מתוך "מאמרים" שהוא מוסר כמה פעמים בשנה.
מתלמידיו

הרב חיים יצחק קפלן - משגיח ישיבת חברון ור"מ בישיבת פחד יצחק
הרב יעקב אנגלנדר - ר"מ ישיבת חמד, לשעבר ר"מ בישיבת פחד יצחק
הרב יונה רכניצר - ראש ישיבת טשערנוביל באלעד
הרב ראובן לויכטר - משגיח רוחני, לשעבר משגיח ישיבת חברון-גאולה
לקריאה נוספת

אהרן טייטלבוים, חטופים לירדן, בין ארץ לשמיים (ריאיון עם הרב יונתן דייוויד), מרוה לצמא, ט' באב תשפ"ד, עמ' 10–14
הערות שוליים

↑  ראו בעמוד 9 הסכמת הרב דייוויד לחומש גור אריה בהוצאת מכון ירושלים.
↑  הבת של ה'פחד יצחק' ואשת ראש הישיבה, באתר בחדרי חרדים.
↑  גדול הדור שבחר לחיות במסתרים • פרופיל, באתר בחדרי חרדים, 12 באפריל 2017
↑  נפטר בתשפ"ג, ראו כאן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296353705171  ISNI: 0000 0000 6693 7606  LCCN: nr2005003495  VIAF: 7344400   WorldCat (עם VIAF): 7344400