stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שחפית הקוטב
שימור

הגם שהיא מצויה במספרים גדולים ואינה נתונה בסכנת הכחדה, ואף על פי שמצב השימור של המין על פי ארגון ה-IUCN מוגדר כ"ללא חשש", נחשבת שחפית הקוטב למין מאוים במדינות מסוימות. בנוסף, היא נמצאת בין המינים שעליהם חלה אמנת ה-AEW (אמנת העופות הימיים האירואסייתית - אפריקנית) העוסקת בשימור מיני עופות ימיים המצויים בסכנת הכחדה. בסוף המאה ה-19 חל צמצום גדול בממדי האוכלוסייה שבניו אינגלנד מפאת ציד השחפית שיועד לתעשיית הכובענות.
ציד שחפית הקוטב ממשיך גם כיום במערב גרינלנד, שם חלה הידרדרות חמורה בתפוצת המין החל משנת 1945. בחלקים הדרומיים של אזורי תפוצתה, חלה ירידה עקבית באוכלוסיית שחפית הקוטב, במידה רבה בשל מחסור במזון שנגרם, ככל הנראה, בעיקר מדיג יתר. מכל מקום, רוב האזורים שבהם נפוץ המין כמעט ואינם נגישים, ולא ידוע בהם על המגמות הקיימות בתפוצתו.
ארגון "Birdlife International" העוסק בשימור עופות שוקל החל משנת 1998 לשנות את מצב השימור של המין ל"סיכון נמוך", ועל פי הערכת הארגון גודל האוכלוסייה העולמית עומד על כמיליון פרטים.
ראו גם

נדידת בעלי חיים
נדידת עופות
לקריאה נוספת

BirdLife International (2004). Sterna paradisaea. 2006 IUCN Red List of Threatened Species. IUCN 2006. Retrieved on 11 May 2006. Database entry includes justification
Peter Harrison (1983). Seabirds. ISBN 0713646268
הערות שוליים

↑  שחפית הקוטב באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  Jeremy J. Hatch (1974). Longevity record for the Arctic Tern. Bird-Banding Volume 45 269–270. Retrieved on September 7, 2006.
1 2  Royal Society for the Preservation of Birds. Arctic tern (English). Retrieved on 17 August, 2006.
↑  Birdlife International. Arctic Tern - BirdLife Species Factsheet (English). Retrieved on 17 August, 2006.
1 2  (1985) in S. Cramp: Birds of the Western Palearctic, 87-100. ISBN 0-19-857507-6.
↑  British Trust for Ornithology. Terns (Family Sternidae). Retrieved on 31 August, 2006.
↑  A. Heavisides; M.S. Hodgson & I Kerr (1983). Birds in Northumbria 1982. Tyneside Bird Club.
↑  Birds of Nova Scotia: Arctic Tern. Nova Scotia Museum of Natural History. Retrieved on 22 August, 2006.
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  [1996] in Josep del Hoyo: Handbook of the Birds of the World vol. 3. Lynx Edicions, 653. ISBN 84-87334-20-2.
↑  Egevang, C., Stenhouse I. J., Phillips R. A., Petersen A., Fox J. W., & Silk J. R. D. (2010). Tracking of Arctic terns Sterna paradisaea reveals longest animal migration. Proceedings of the National Academy of Sciences USA.
↑  לארס סוונסון, פיטר גרנט, קיליאן מולארני ודן צטרסטרום (2003). הציפורים, המדריך השלם לציפורי אירופה וישראל, עמוד 186. מפה - מיפוי והוצאה לאור, הוצאת הקיבוץ המאוחד. ISBN 965-7184-54-1.
↑  אתר הצפרות הישראלי: שחפית הקוטב. Retrieved on 15 August, 2014.
1 2 3 4 5  .J. Hatch (2002). in A. Poole; & F. Gill: Arctic Tern (Sterna paradisaea). Philadelphia, PA.: The Birds of North America, 707.
↑  Klaus Malling Olson; Hans Larsson (1995). Terns of Europe and North America. Princeton University Press. ISBN 0-7136-4056-1.
↑  E.S. Bridge; A.W. Jones; & A.J. Baker. A phylogenetic framework for the terns (Sternini) inferred from mtDNA sequences: implications for taxonomy and plumage evolution. Molecular phylogenetics and Evolution 35 459-69. Retrieved on September 7, 2006.
↑  Christopher Perrins: Firefly Encyclopedia of Birds. Firefly Books, 267. ISBN 0-307-13656-6.
↑  Oscar Hawksley (1957). Ecology of a breeding population of Arctic Terns. Bird-Banding 28 57–92. Retrieved on September 1, 2006.
1 2 3 4 5  Ken Kaufman [1996]. Lives of North American birds. Houghton Mifflin, 260. ISBN 0-395-77017-3.
↑  National Audubon Society. 'Arctic Tern (Sterna paradisaea). Retrieved on 1 September, 2006.
↑  J.M. Cullen (1957). Plumage, age and mortality in the Arctic Tern, 197–207.
↑  AEWA. African Eurasian Waterbird Agreement Annex II: Species list (English).
↑  K. Hansen (2001). Threats to wildlife in Greenland, 1–2
↑  Steve N.G. Howell; & Alvaro Jaramillo (2006). in Jonathan Alderfer: National Geographic Complete Birds of North America. National Geographic Society, 272-73
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295547105171  GND: 4165908-9  LCCN: sh85006965 
שחפית קוטב בנורווגיה.
שחפית הקוטב בתעופה.
שחפיות קוטב בעת חיזור.
קן של שחפית הקוטב ובו שתי ביצים
אפרוח של שחפית הקוטב
אפרוחי שחפית הקוטב בשחייה
שחפית קוטב קוראת
שחפית הקוטב על גבי בול של איי פארו
תפר זהוב-ראש

| תפר זהוב-ראש |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: תפריים
סוג:: תפר
מין:: תפר זהוב-ראש
שם מדעי
 Cisticola exilis ‏ויגורס והורספילד, 1827

תפר זהוב-ראש (שם מדעי: Cisticola exilis) היא מין של ציפור שיר ממשפחת התפריים, החיה בדרומה של אסיה מסין והודו ומזרחה לאינדונזיה, הפיליפינים ועד אוסטרליה.
תיאור

תפר זה הוא קרובו של התפר החי בישראל, באורך של 9 עד 11 ס"מ בקירוב ומשקל של 6 עד 10 גרם בקירוב, כשהזכרים מעט יותר גדולים מהנקבות. הוא בעל זנב ארוך המשמש ליציבה וצבעו הוא חום-בהיר בחלק העליון ולבן-שמנת בבטן והאזור התחתון כשהכנפיים והזנב מפוספסים בשחור או חום כהה. הראש גדול וצהוב עם גרון לבן וכיפה ועורף בעלי נוצות מעט זהובות. רוב השנה הזכרים והנקבות הבוגרים דומים, אך בעונת הרבייה הזכרים מפתחים נוצות גוף זהובות יותר וראשם מכתים-מזהיב כשהסנטר נשאר בהיר. כמו כן הזנב של הזכר מתקצר מעט, מה שהתברר כמסייע לברירה המינית ולהצלחה במשיכת נקבות.
התפר מצוי בטבע לאורך דרומה של אסיה במגוון בתי גידול, לרוב בסוואנות, יערות שונים, חורשים, בתות וסבכים וכן בגדות נהרות וביצות או שטחים חקלאיים מוצפים. הוא מצוי לרוב באזורים נמוכים אך יכול לחיות עד גובה של 1,800 מטר. עם זאת הוא מתרחק ממקומות סגורים ולרוב מצוי בקרבה לקרקע עשבונית.
הוא אוכל כל שלרוב ניזון מחרקים ושבלולים קטנים אך מגוון בזרעים ובפירות שונים. זהו עוף החי בחבורות ומשנה את אורח חייו בהתאם לאזור ממונוגמי או פוליגמי.
תפוצתו רחבה והוא איננו בסכנה בטבע.
תת-מינים

ישנם 12 תת-מינים שלו:
C. e. tytleri
C. e. erythrocephalus
C. e. equicaudatus
C. e. courtoisi
C. e. volitans
C. e. semirufus
C. e. rusticus
C. e. lineocapilla
C. e. diminutus
C. e. alexandrae
C. e. exilis
C. e. polionotus
הערות שוליים

↑  תפר זהוב-ראש באתר הרשימה האדומה של IUCN
שיטת מיכא"ל

לוגו
סריקה של תעודת בוגר קורס מיכא"ל
מיכא"ל (ראשי תיבות: "מיצוי כישורים אישיים למצוינות") היא משנה קיומית-חברתית ושיטה חינוכית שפותחה בישראל בידי יובל אלוני, מני ברזילאי ואחרים. לשם הפצתה הוקמה חברה המקיימת סדנאות. סביב השיטה התפתח גם חוג ערכי-אידאולוגי המורכב ברובו מישראלים.
התוכנית החלה לפעול בשלהי שנות השמונים במטרה להתמודד עם הפער העדתי באמצעות שיפור הישגי החינוך בפריפריה החברתית של מדינת ישראל. היא כללה פעילות התנדבותית עבור גופים ישראליים שונים (עמותת זהב"י - זכויות המשפחות ברוכות הילדים, היחידה להכוונת חיילים משוחררים במשרד הביטחון, קרן הברון אדמונד דה רוטשילד, מכינת הבוגרים של האוניברסיטה העברית ועוד). החוג פעל בעידודם של אישי ציבור כמו פרופ' נחמיה לבציון (נשיא האוניברסיטה הפתוחה דאז), פרופ' ישעיהו ליבוביץ ואברהם הרמן (שכיהן כנשיא האוניברסיטה העברית).
כמשנה קיומית-חברתית

מיכא"ל היא פילוסופיה נאו-פרנקליאנית, המבוססת על שני עקרונות-יסוד, עיקרון אוניברסלי ועיקרון אינדיבידואלי. העיקרון האוניברסלי גורס כי כל בני האדם נולדו עם "פוטנציאל יכולות שכליות ורגשיות זהות". לפי העיקרון האינדיבידואלי, מידת מימוש פוטנציאל זה תלויה במידה רבה בבחירתו ובמידת החלטיותו של האדם עצמו לעשות זאת, אך גם בסביבת האדם. מיכא"ל ממחישה כיצד שני עקרונות-יסוד אלו משתלבים ביחס שבין האדם לבין כל חלק מחלקי המציאות, (החל בחומר, בזמן ובקוסמוס, דרך האישיות, ההכרה, התודעה והרוח, וכלה בחברה, במדינה ובארגונים בינלאומיים).
השיטה משלבת חזון סוציאליסטי, במסגרתו יתבטלו הפערים החברתיים, עם אידיאל קפיטליסטי המבליט את חיוניותה של היוזמה הפרטית. לפי עקרונות השיטה מתנגדים אנשי החוג מלהאשים את מוקדי הכוח שבסביבה החברתית (בניגוד למקובל בסוציאליזם) וכן הם מתנגדים לתחרותיות (למרות שהיא כלי קפיטליסטי קלאסי).
כשיטה חינוכית

מיכא"ל היא גם מתודה חינוכית פרטנית מורכבת, המבוססת על ידע (המוגדר בקרב חברי החוג כ"סוד מסחרי"), כיצד להביא את החניך תוך תקופה קצרה לשתי ההכרות האמורות, האוניברסלית והאינדיבידואלית. מטרה זו מתבצעת על ידי העברת החניך תהליך אינטלקטואלי וחווייתי של הצלחה עצמית, לרוב בלתי צפויה, בדיסציפלינות רבות ומגוונות ככל האפשר. התוכנית מקנה מיומנויות בשבעים תחומי ידע שונים. החל בלימודים קלאסיים – במיוחד אלו הנחשבים כ"תלויי כישרון מיוחד" (כגון: מוזיקה, מתמטיקה, ציור, שפות) ותחומים נוספים, כגון: אינטליגנציה רגשית, מנהיגות, קבלת החלטות, ניהול זמן, שיפור הזיכרון, יצירתיות, התגברות על חרדת בחינות, דמיון מודרך, קריאה מהירה, תיאטרון; וכלה בתחומי העולם החדש: מכניקת הקוונטים, ננוטכנולוגיה, תורת הכאוס, אינטרנט, לוגותרפיה, זכויות האזרח, מודעות סביבתית.
תוכנית מיכא"ל מיושמת בישראל בבתי ספר, כולל בערי פיתוח ובשכונות מצוקה, ככלי של משרד החינוך הישראלי לניתוק ההתאמה בין מעמד סוציו אקונומי לבין מוצא עדתי. על פי מחקרים חיצוניים[דרוש מקור] ומשוב פנימי התוכנית מביאה לשיפור משמעותי בדימוי העצמי של התלמיד, ובהנעתו להתאמץ ולהצליח. הדבר מתבטא, בין השאר, בשיפור ההישגים בלימודים ובהעלאת אחוזי הזכאות לתעודת בגרות. בעקבות התוכנית חל שיפור משמעותי של תרבות הלמידה בבית הספר והיקף האלימות יורד.
חברת מיכא"ל

לשם הפצת השיטה הקימו אלוני וברזילאי בשנת 1993 חברה בע"מ בשם 'מיכא"ל (שירותי ניהול וחינוך למצוינות)'. החברה פועלת בארץ ובעולם בשירותן של מערכות ממשלתיות (כמו מערכת החינוך, הצבא, חברת החשמל) ושל חברות עסקיות. בשנת 2003 הודיעה ממשלת בולגריה כי בכוונתה להפוך את התוכנית לפרויקט לאומי. במאי 2005 נחתם הסכם עם אנשי אקדמיה דרום-קוריאנים - ליישום התוכנית במערכת החינוך שם.
החברה מקיימת בארץ קורסים במסגרת של קבוצה הטרוגנית שבתוכה מתחוללת דינמיקה קבוצתית. מטרת הקורס להביא למודעותו של המשתתף את מרכזיותם וחשיבותם של מוקד השליטה הפנימי ושל היכולת ליצור "תמונת עתיד" של האדם - כתנאי ראשוני לפתח ולמצות באופן יצירתי את יכולותיו האישיות. בקורס נעשה שימוש בטכנולוגיות-למידה מתקדמות. התוכנית מיועדת להניע את המשתתף לקחת אחריות על עצמו ועל עתידו - כדרך חיים. הקורסים כוללים כ-15 מפגשים של כמה שעות, המתקיימים בבית הספר לאחר שעות הלימוד הרגילות. בעקבות המשוב של התלמידים ושל המנחים מופקת מדי שנה גרסה חדשה ומשופרת.
החברה מציעה קורסים גם למבוגרים, והיא פועלת גם בצה"ל, במשרד העבודה והרווחה, במכללות ועוד. לתוכנית ישנם כמאה אלף בוגרים.
הכרה ציבורית בתוכנית החינוכית של השיטה

תוכנית מיכא"ל זכתה פעמיים (בשנים 1989, 1996) בפרס הקרן הבינלאומית לחינוך. בשנת 1996 נציג מיכא"ל נבחר להדליק משואה בטקס יום העצמאות ה-48 של מדינת ישראל.
בשנת 1998 נבחרה השיטה להיכלל בתוכניתה של המועצה הלאומית למלחמה בעוני. בשנת 2007 היא נבחרה על ידי ועדת שמידט (שהוקמה על ידי משרד ראש הממשלה, בצירוף גורמי ממשל נוספים) להיכלל במסגרת התוכנית הלאומית לטיפול בילדים ובני נוער בסיכון ובמצוקה.
בדו"ח ועדה שהקים משרד החינוך בשנת 1999 נאמר: "לפי מיטב הבנתנו המקצועית... תוכנית מיכא"ל ראויה לקבל פטור ממכרז, בשל היותה תוכנית עדיפה באופן משמעותי ביכולת לקדם את התלמידים ואת יעדי המשרד, והן בשל עלותה הכספית שהיא הנמוכה ביותר בכל פרמטר שנבחן: עלות לשעת לימוד, עלות לתלמיד ועלות לקבוצות לימוד בסקטור הפרטי... אנו נחושים בקביעתנו שכיום אכן תוכנית מיכא"ל הינה יחידה מסוגה".
מחקרים אקדמיים שונים נערכו על התוכנית החינוכית של מיכא"ל. ממחקר של מיכאל לוטן, בייעוצו המדעי של פרופ' חיים אדלר, שנערך בשנים 2001-1994 עולה כי ביכולת התוכנית להעלות באופן משמעותי את אחוז הזכאים לתעודת בגרות. לפי המחקר אחוז הזכאות של בוגרי מיכא"ל עמד על כ-74% בעוד שאחוז הזכאות לבגרות של תלמידים מאותם בתי ספר בהם פעלה התוכנית, שלא למדו בה, עמד על 36%. מחקר נוסף של לוטן הוזמן בשנת 1998 על ידי אגף השיקום במוסד לביטוח לאומי[דרוש מקור].
דו"ח מבקר המדינה

בדו"ח מבקר המדינה לשנת 2008 נמצאו ליקויים בהתקשרות משרד החינוך עם חברת מיכא"ל כספק יחיד ללא מכרז. בדו"ח נמתחה ביקורת על שהמשרד הסתפק בנתוני הזכאות לבגרות בקרב בוגרי התוכנית שסיפקה החברה עצמה ולא ביצע מחקר עצמאי, וכן על כך שאת התוכנית קידם מנהל אגף במשרד אשר נמנה בין מעצבי השיטה, למרות ניגוד העניינים. מהדו"ח עולה כי התוכנית פעלה ללא מכרז, בניגוד להנחיות. בנוסף, נאמר בדו"ח שחברת מיכא"ל חרגה מההסכם עם משרד החינוך לפיו מאושרת נשירה של 25% מהתלמידים המשתתפים בתוכנית, כשבפועל עמדו שיעורי הנשירה על 40%. כתוצאה מכך שילם משרד החינוך לחברה כ-13 מיליון ש"ח עבור 11,000 תלמידים שלא סיימו את התוכנית.
הערות שוליים

↑  עמוד 4 מתוך דו"ח הוועדה המשרדית לבדיקת חלופות לתוכנית מיכא"ל, מיום 9.8.99.
↑  דוח מבקר המדינה על התקשרות משרד החינוך עם חברת מיכאל
שרקרק גמדי

| שרקרק גמדי |
| --- | --- |
 שרקרק גמדי
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: כחלאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: שרקרקיים
סוג:: שרקרק
מין:: שרקרק גמדי
שם מדעי
 Merops cyanophrys

שְׁרַקְרַק גַּמָּדִי (שם מדעי: Merops cyanophrys) הוא מין של עוף ממשפחת השרקרקיים.
טקסונומיה

על-אף שבתחילה הם תוארו כמינים נפרדים, השרקרק הגמדי והשרקרק הגמדי האפריקאי ((אנ') M. viridissimus) אוחדו ביחד עם השרקרק הגמדי האסייתי ((אנ') M. orientalis) למין יחיד על-ידי צ'ארלס סיבלי וברט מונרו ב-1990. בשנת 2014, הרשימה האדומה של IUCN ו-BirdLife International פיצלו אותם שוב למינים נפרדים. מחקר משנת 2020 מצא הבדלים משמעותיים במורפולוגיה ובקולות בין שלושת המינים, כך שהם גם פוצלו זה מזה על ידי איגוד האורניתולוגים הבין-לאומי ב-2021.
ישנם כיום שני תת-מינים מוכרים:
M. c. cyanophrys (ז'אן-לואי קבאניס ופרדיננד היינה, 1860) - מצוי במערב ודרום חצי האי ערב ודרום ישראל
M. c. muscatensis (ריצ'רד באולדר שרפ, 1886) - מצוי במרכז ומזרח חצי האי ערב
מבנה גוף והתנהגות

ככל מיני השרקרקים, השרקרק הגמדי מאוד צבעוני, וכפי שמשתמע משמו, קטן יחסית לרוב מיני השרקרק - אורכו הממוצע הוא בין 16 ל-18 ס"מ. רוב נוצות גופו ירוקות, אך הנוצות בגרונו, מצחו ולחייו הן כחולות בהירות, ובנוסף יש לו פס עין שחור ופס שחור נוסף בבסיס הצוואר. חלקים נוספים שאינם ירוקים הם אברות הזנב, שהן בצבע אפרפר-ירקרק, רגליו שהן שחורות וקשתית עינו שהיא אדומה. לשרקרק הגמדי יש חד-צורתיות זוויגית.
השרקרק ניזון מחרקים, במיוחד דבורים, צרעות ונמלים. את עוקצן של הדבורים והצרעות הוא מסיר בחבטת פגר החרק על ענף לפני שהוא אוכל אותו. על פי רוב הוא צד מנקודת תצפית: כאשר הוא מבחין בטרף, הוא ממריא אליו ולרוב שב לאותה הנקודה. עם זאת, הוא עשוי לצוד חרקים גם על האדמה.
השרקרקים מקננים בחודשים מאי-יוני, במצוקי אבן גיר, במחילות בעומק 1–2 מטרים. הם בעלי 4–8 ביצים שצבען לבן, ושני הזוויגים מתחלקים בדגירה. לעיתים מקננים מספר זוגות שרקרקים, ולעיתים יש קינון של זוג אחד בלבד. לפעמים מצטרפים אל הזוג שרקרקים צעירים אשר עוזרים להם. גם מחוץ לעונת הקינון, השרקרק הגמדי ישן בקן עם צאצאיו וכך מגן עליהם.
קריאות השרקרק במעופו נשמעות כ-"טרי-טרי-טרי" או "קרי קרי קרוּ-קרוּ קרי קר-קרו". קריאת האזהרה היא קריאת "קיט" קצרה וגסה.
תפוצה

הוא מצוי באזורים צחיחים ופתוחים עם עצים פזורים ברחבי המזרח התיכון, כמו גם בואדיות, גנים ואדמות חקלאיות. תפוצתו משתרעת ממערב ומרכז ערב הסעודית דרומה לתימן, ומגיעה עד לתימן, צפון עומאן, ומזרח איחוד האמירויות הערביות, וכן באיים מפוזרים בחופים במערב איחוד האמירויות. התפשטות חקלאית ואזורים מושקים יצרו בתי גידול חדשים למין זה, וכך התרחבה אוכלוסייתו, מה שאפשר לו להתיישב בחלקים מהלבנט (מזרח ישראל, מערב ירדן וחלק קטן מאוד מחצי האי סיני) לפני 2001. בשל התרחבות האוכלוסייה והסימנים כי המין מרוויח משינויים מידי אדם בבית הגידול, הוא לא נחשב לתחת איום.
בישראל הוא מצוי בדרום ובמזרח הארץ. תפוצתו בארץ התרחבה עם השנים, ככל הנראה עקב הגדלת שטחי החקלאות וריבוי החרקים בהם.
מצב השימור של השרקרק הגמדי הוא ללא חשש. יותר מכך, מעקב אחר אוכלוסייתו מראה כי היא נמצאת במגמת גידול.
גלריית תמונות

שרקרק גמדי מתת-המין cyanophrys עם דבורה
שרקרק גמדי תופס פרפר
שרקרק גמדי, בישראל
הערות שוליים

↑  שרקרק גמדי באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  "Species Updates – IOC World Bird List" (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2021-06-18.
1 2  "IOC World Bird List 11.2" (באנגלית). doi:10.14344/ioc.ml.11.2. {{cite journal}}: Cite journal requires |journal= (עזרה)
1 2 3  עורך: עזריה אלון, החי והצומח של ארץ ישראל, כרך כרך 6: עופות, משרד הביטחון, 1986, עמ' 310-311
↑  אלה רימון, שרקרק גמדי - Merops cyanophrys, באתר הצפרות הישראלי
↑  ל. סוואנסון, פ. גרנט, ק. מולארני, ד. צטרסטרום, הציפורים, מדריך השדה השלם לציפורי אירופה וישראל, הוצאת מפה והקבוץ המאוחד, 2003, עמ' 222-223
↑  "Arabian Green Bee-eater Merops cyanophrys Little Green Bee-eater, Green Bee-eater Merops orientalis - some photos and notes". www.arthurgrosset.com. נבדק ב-2022-01-10.
↑  "Merops cyanophrys: BirdLife International". IUCN Red List of Threatened Species. 2016-10-01. doi:10.2305/iucn.uk.2019-3.rlts.t22725894a155513969.en. נבדק ב-2022-01-10.
↑  שרקרק גמדי, באתר מאגר המידע הלאומי לציפורי ישראל
שמרוק רוברס

מועדון כדורגל שמרוק רוברס (באנגלית: Shamrock Rovers Football Club) הוא מועדון כדורגל אירי מהעיר טלאט שבמחוז דרום דבלין, המשחק בליגת העל האירית. שמרוק רוברס עורך את משחקיו הביתיים באצטדיון טלאט, והוא המועדון המצליח ביותר באירלנד עם 19 זכיות באליפות הליגה הבכירה, 25 זכיות בגביע הבכיר של אירלנד (הגביע האירי), והוא המועדון שסיפק הכי הרבה שחקנים לנבחרת אירלנד (62) לאורך השנים.
היסטוריה > הקמת המועדון והיסטוריה מוקדמת

המיקום וזמן הקמת המועדון אינו ידוע בוודאות, כיוון שלא נמצא תיעוד חד משמעי התומך לתאריך הקמתו הרשמי הידוע כיום, שנת 1899. למשך שנים ארוכות תאריך הקמת המועדון הייתה בעצם הפרסום הראשון בו הופיע המועדון בראשית העיתונות שנעשתה במאה ה-20, ב-1901, ובכתבה שנעשה ב-28 בדצמבר 1941 הטוענת כי המועדון הוקם באותה השנה. אולם מחקר שנעשה על ידי קרן המורשת של שמרוק רוברס, קבעה כי שורשי המועדון עוד לפני כן, והמשחק הראשון של המועדון באופן רשמי נערך נגד קבוצת רוזמאונט ב-1899, ומכך הגיעה שנת הקמת המועדון הידועה כיום. הוויכוח לגבי הקמת המועדון כיום היא האם הוא הוקם ב-1901 או ב-1899, כאשר ידוע כי במשך שנתיים קיים המועדון משחקי ראווה בלבד, ללא משחקים תחרותיים.
מקור המועדון הוא מפרבר בדרום מזרח העיר דבלין בשם רינגסנד, ושם המועדון נגזר משדרות שמרוק הנמצאות בעיר רינגסנד, שם היה משכנו הראשון של משרדי המועדון. בספטמבר 1906, אחרי מספר שנות פעילות, פרשו הרוברס מהליגה הראשונה של מחוז ליינסטר והמועדון היה בהפסקה מטורנירים תחרותיים. ב-1914 המועדון חזר ונרשם לליגות התחרותיות, והחל לקיים את משחקיו באצטדיון רינגסנד פארק. לאחר שנה המועדון למעשה התפרק שוב וקיים רק משחקי ראווה במשך חמש השנים הבאות. ב-1921 הרוברס הוקמו מחדש בליגה הראשונה של ליינסטר, והגיעו לגמר בעונת הבכורה של הגביע האירי (גביע ה-FAI), אך הפסידו לסנט. ג'יימס גייט. עונה אחת לאחר מכן זכה המועדון באליפות הליגה הבכירה באירלנד (עונת 1921/922, שלמעשה הייתה עונת הבכורה שלו בליגה, עם רצף של 21 משחקים ללא הפסד, ו-77 שערים לזכותו. ב-1924 חזר למועדון בוב פולהאם, שהיה כוכב המועדון בשנים לפני כן, והצטרף לשחקנים ג'ון פלוד, ג'ון פאגאן, ובילי פארל, שהרכיבו את רביעיית ההתקפה שהייתה ידוע בתור "ארבעת ה-F-ים" (The Four Fs). בתום חמש העונות הראשונות של הליגה הבכירה באירלנד, המועדון זכה בשלושה, ובתואר גביע אירי אחד (ב-1924/1925). בשנות ה-30 המועדון זכה בשלושה תוארי אליפות נוספים, ובחמישה תוארי גביע, כשהשחקנים הבולטים בשורות הקבוצה היו פאדי מור וג'ימי דאן שהובילו את הקבוצה להישגים אלו, בזמן שהקבוצה הצליחה למשוך כ-30 אלף אוהדים כמעט בכל משחק למגרשה הביתי שהיה גלנמור פארק. עד לשנת 1949, מיצבה את עצמה שמרוק רוברס בתור הקבוצה המצליחה ביותר באירלנד כשזכתה סך הכל ב44 תארים: שישה תוארי אליפות הליגה הבכירה, 11 תוארי גביע אירי, שבעה תוארי מגן הליגה האירית, שישה תוארי גביע ליינסטר לבוגרים, 2 גביעי העיר של דבלין, ארבעה גביעי ערי הירידים האירי, ועוד שמונה תוארי גביע הנשיא האירי.
בנובמבר 1949, אחרי מותו של המאמן ג'ימי דאן, פאדי קואד נכנס לעמדת השחקן-מאמן, לאחר ששיחק עבור המועדון במשך 8 עונות והיה אחד השחקנים הבולטים ביותר בליגה האירית. קואד ביצע מהפכה גדולה בתחום הנוער של המועדון, ובמשך שלוש העונות הראשונות בתפקידו החדש, גייס למעשה בית ספר שלם של ילדים תחת מחלקת הנוער. קואד החל בשגרת אימונים חדשנית לתקופה זו, עם התמקדות בשיפור היכולות הטכניות ובהחזקת כדור, כך שלאחר מעבר במחלקת הנוער השחקנים למדו לשחק כדורגל מהיר, שוטף הכולל מסירות רבות. מודל זה תרם רבות להתפתחות הכדורגל באירלנד. ב-1954 זכה המועדון פעם נוספת באליפות הליגה האירית העליונה, וזאת בפעם הראשונה אחרי 15 עונות בהם לא הצליח לעשות זאת, כאשר החלוץ פאדי אמברוז מסיים בתור מלך שערי הקבוצה ונחשב לשחקן המשמעותי ביותר בעונה זו. שחקנים נוספים לצידו היו ליאם טוהי, והמאמן קואד בעצמו ששימש גם כשחקן הקבוצה במקביל, ובהמשך הוסיף המועדון עוד 2 תוארי הגביע האירי בשנות ה-50.
היסטוריה > שישה גביעים ברצף (1960 - 1970)

לאחר עזיבתו של קואד ב-1960, ועונה לא מוצלחת תחת אלבי מרפי, במקומו מונה שון תומאס. פאדי אמברוז ורוני נולאן נשארו במועדון אליהם הצטרפו החתמות חדשות ומרשימות יחסית בליגה האירית כמו פרנק אונ'יל וג'וני פולהאם. כמו כן ליאם טוהואי החליט כי הוא חוזר למועדון כקפטן, לאחר 4 שנים מוצלחות בניוקאסל יונייטד. בעונת 1963/1964, המועדון זכה בכל התארים המקומיים האפשרים, מלבד "גביע הטופ-4". בטורניר גביע ערי הירידים נוצחו הרוברס אחרי הפסד דחוק בשלבי הנוקאאוט לולנסיה, שזכתה בגביע לבסוף בעונה זו. תומאס סיים את דרכו במועדון בסיום העונה עקב סכסוך עם הקונינגהאמים (משפחת הבעלים), לגבי סגל השחקנים. ליאם טוהואי נבחר להיות ממשיך דרכו בתור המאמן-שחקן של המועדון, ואיתו זכה בגביע האירי עוד 5 עונות ברציפות להשלמת שישה תוארי הגביע האירי ברצף, הישג שמעולם לא שוחזר באירלנד. בעונת 1968/1969 הבקיע מיק ליץ' 56 שערים עבור המועדון, במה שהייתה אחת מעונות השיא של שחקן בודד עבור הרוברס.
היסטוריה > דעיכה (1970 - 1983)

ה"הופס" הפסידו לקבוצת שלבורן בסיבוב הראשון של הגביע האירי של 1970, ההפסד הראשון שלהם בשלב ה-32 מזה שבע שנים, מה שהיה אחד מהסימנים לתחילת תקופת הדעיכה של המועדון. למרות התחלה טובה יחסית כשהיא מפספסת את תואר האליפות בדוחק בעונת 1970/1971, 12 השנים הבאות שהמועדון נכנס אליהם, היו הגרועות ביותר אותם הוא חווה מאז ומעולם, על המגרש ומחוצה לו. חוסר היציבות והסכסוכים הפנימיים של הבעלים עם השחקנים לגבי עניינים כספיים לא עזבו את המועדון במנוחה ואלו הגיעו גם אל הדשא שם הראתה הקבוצה חוסר יציבות, כשבמהלך שנות ה-70, המועדון המצליח ביותר באירלנד עד אז, זכה בגביע האירי פעם אחת (1977/1978), ללא תארים בולטים אחרים, כאשר עם המועדון ביחד, דועך כל הכדורגל האירי שנכנס לתקופה רעה בכללותו והענף לא משך כמעט קהל ועניין למגרשים. בהשפעת התקופה הרעה וחוסר העניין שהביעה הקהל בקבוצה, החליטו הבעלים (שהספיקו להתחלף) לדלל את סגל הקבוצה ולהשקיע את המינימום הנדרש בעודם משחררים שחקנים בכירים, כשהמחליפים הם שחקני נוער ושחקנים זולים אחרים מהליגה. הקבוצה התדרדרה עד כדי ירידה לליגת המשנה והייתה צריכה להירשם מחדש לליגה העליונה.
בשנת 1977, המאמן-שחקן הבינלאומי ג'ון ג'ילס חזר לדבלין ולקח את תפקיד המאמן ברוברס, הבעלים החדשים (הקילקויינס) החליטו על לחזור ולהשקיע באצטדיון ובמועדון בשנים הבאות כשהם בונים מחדש את אצטדיון גלנמור פארק, והשקעה בקבוצה תוך הפיכתו למועדון המצטיין בבתי הספר שלו לכדורגל, תוך יומרה להתחרות במסגרות האירופיות. ג'ילס החתים את השחקנים האיריים הבינלאומיים ריי טרייסי, אימון דונפי ופאדי מוליגאן, ובעונה הראשונה לאחר המהפכה, זכה המועדון בגביע האירי הראשון שלו מזה שנים רבות. למרות הצלחה במפעל הגביע, והצלחה יחסית בתוצאות במפעלים האירופיים, הגישה השמרנית של ג'ילס עם החזקה בכדור, הוכחה כבלתי מוצלחת, וב-3 בפברואר 1983 סיים את תפקידו במועדון.
היסטוריה > תקופת ה"ארבע ברצף" (1983 - 1987)

בקיץ 1983 החליף ג'ים מקלאפלין את נואל קמפבל כמאמן הרוברס, אחרי תקופה מוצלחת שלו ביריבתה לליגה דאנדוק. הבעלים לואיס קילקוין החליט להגדיל את התקציב, מה שנתן אור ירוק למקלאפלין להחליף כמעט את כל השחקנים במועדון ולבצע מהפך בסגל, כולל את שחרורו של יקיר האוהדים אלאן אונ'יל. לסגל החדש הביא המאמן את ליאם באקלי, הארי קיני, אלן קמפבל ופיטר אקלס. בנוסף רכש שחקנים אחרים בולטים מהליגה כמו ג'ודי בירין ונואל קינג מדאנדוק, מיק נוויל מדרוגהדה, והשלישייה אביסטון, בריידי ואובראין מבוהמיאנס, ובנוסף את אנטו ויילן ונוויל סטידמן ממנ'צסטר יונייטד ות'וראלס טאון.
ההשקעה הרבה השתלמה ובאפריל 1984 זכה המועדון בתואר האליפות האירי הראשון שלו מזה 20 שנים, כשמי שהניף את צלחת האליפות הוא הקפטן פאט ביירין. לאחר מכן זכה המועדון בעוד שלושה תוארי אליפות רצופים בשלוש העונות הבאות, והשלימם לדאבל לאחר שזכה גם בגביעים האיריים בעונות אלו, מה שהשלים את רצף ארבע האליפויות של המועדון, הישג חסר תקדים בכדורגל האירי. ב-1987 החליף דרמוט קילי את מקלאפלין שהחליט לעבור לדרי סיטי.
בתקופה זו שמכונה בהיסטוריית המועדון תקופת ה"ארבע ברצף", ניצחו ה"הופס" 74 משחקי ליגה מתוך 100, בין השנים 1983 ועד 1987, והפסידו משחק אחד בלבד בתקופה זו.