stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תנועת הנצרתיים
היסטוריה

בשנת 1809, שישה סטודנטים באקדמיה בווינה הקימו קואופרטיב אמנותי בשם אחוות סנט לוק או "לוקאסבונד", בעקבות שם נפוץ לגילדות של ציירים מימי הביניים. בשנת 1810 עברו ארבעה מהם, יוהאן פרידריך אוברבק, פרנץ פפור, לודוויג פוגל ויוהאן קונרד הוטינגר לרומא, שם התמקמו במנזר הנטוש סן איזידורו. אליהם הצטרפו פיליפ פייט, פטר פון קורנליוס, יוליוס שנור פון קרולספלד, וילהלם פרידריך שדו וקבוצה זמנית של אמנים אחרים דוברי גרמנית. הם נפגשו עם אמן הנוף הרומנטי האוסטרי יוזף אנטון קוך (1768–1839) שהפך לחונך לא רשמי של הקבוצה. בשנת 1827 הצטרף אליהם יוזף פון פוריך (1800–1876).
המוטיבציה העיקרית של הנצרתיים הייתה תגובה נגד הנאו-קלאסיות והחינוך האמנותי השגרתי של מערכת האקדמיה. הם קיוו לחזור לאמנות שמגלמת ערכים רוחניים, וחיפשו השראה אצל אמנים מימי הביניים המאוחרים ותקופת הרנסאנס, ודחו את מה שראו בהם הווירטואוזיות השטחית של האמנות המאוחרת.
ברומא הקבוצה חיה קיום נזירי למחצה, כדרך ליצור מחדש את אופי בית המלאכה של האמן מימי הביניים. נושאים דתיים שלטו ביצירתם, ושתי עבודות מרכזיות אפשרו להם לנסות להחיות את אמנות ציור הפרסקו מימי הביניים. שתי סדרות פרסקו הושלמו ברומא עבור הקאזה ברתולדי (1816–1817) ובית מאסימו (1817–1828), וזכו לתשומת לב בינלאומית על פועלם של "הנצרתים".
עם זאת, עד 1830 חזרו כולם חוץ מאוברבק לגרמניה והקבוצה התפרקה. נצרתיים רבים הפכו למורים בעלי השפעה באקדמיות גרמניות לאמנות.
תכונות אמנות הנצרתים

מבחינה אחת, אמנות הנצרתיים דומה לאסכולה הקלאסית שממנה התפתחה: בה הצורה הברורה של הדמות קודמת לצבע, היסוד השולט בציור הוא הדמות האנושית. דמות מרכזית, בגישה זו היה התאוריתיקן יוהאן גוטפריד הרדר (1744–1803). הוא פנה כנגד חלק מהתורות המרכזיות של הנאורות (הקלאסיציזם) והדגיש את היופי שבדברים הלא סדירים, הקדמוניים, של ימי הביניים המוקדמים.
התפתחות זו החלה כבר במאה ה-17, אך יותר בחוגים אליטיסטים ועם מעט אפשרויות טכניות. במאה ה-18 ובמיוחד במאה ה-19 התגברו מאמצים אלה במידה ניכרת. כעת הופיעו ספרים שהיו אמורים לשחזר יצירות אמנות מהתקופה הקדומה. לצורך רפרודוקציה, עבודות אלה הוסבו לתחריטים או לחיתוכי עץ - ובצורה זו יצירות הפופולריות כביכול נראו "פרימיטיביים".
יוהאן אוברבק הכיר ואהב את הגרסה הזו לציור "טרום רפאל" כיצירות של פשטות אדוקה ומסירות נזירית לעבודה עוד לפני שראה את המקור ברומא.
דמויות ונוף מחוברים זה לזה באמייל פסטל חם. דגש מיוחד הושם על התאורה המובילה לדמויות המרכזיות. בתמונות נצרתיות רבות זהו האלמנט הדרמטי היחיד בקומפוזיציה המאופיינת ברוגע עמוק, פנימיות ורצינות. אווירה זו מעבירה סצנות שנראות מאוד יומיומיות בתוך העולם הארצי. היעדר העומק המרחבי והימנעות מניגודי צבעים עזים תומכים במסר. אלה מאפיינים חיצוניים, המחברים את הנצרתיים לסגנון ימי הביניים.
הבעות הפנים של הדמויות המתוארות, רצינית ומופנמת. לא רואים אף פרץ עליזות ואפילו לא צחוק. תווי הפנים הרכים והמגולחים בצורה חלקה של הגברים מרשימים. גם מבחינה זו האמנות הנאזרית דומה למודלים מימי הביניים.
מאפיינים אלה חלים גם על אמנות הדיוקן הנצרתית. דוגמה לכך היא ציור של אוברבק, מה שמכונה תמונת חברות, כפי שכינו האחים לוק את הדיוקנאות שציירו זה לזה. הדיוקן של פרנץ פפור מביט אל הצופה בעיניים רציניות וגדולות בציור משנת 1810. פפור לבש בגדים "גרמניים ישנים" ונרכן מעל מעקה החלון המוקף בגפן. מאחוריו אפשר לראות את אשתו העתידית הדמיונית, הסורגת וקוראת ספר דתי. "ורד מדונה", סמל של ימי הביניים של מרי, משווה אותה למדונה. מהחלון הנגדי נשקף נוף של רחוב צפון אירופי מימי הביניים, אשר ברקעו ניתן לראות נוף חוף איטלקי.
ארוטיות כמעט ואינה נכללת כנושא בציור הנצרתיים. האנשים בתמונות לבושים ברובם במלואם, לרוב בגלימות זורמות עם קפלים חזקים ומראה קלאסי. ייצוגים של גופות כמעט עירומות, כמו הערומים של יוליוס שנור פון קרולספלד, הם יוצאים מן הכלל.
מורשת

לתנועת הנצרתיים היו השפעות רבות בגרמניה ובאנגליה על האחווה הקדם-רפאליטית. וכן השפעות ישירות על האמנים הבריטים ויליאם דייס ופרדריק לייטון ופורד מדוקס בראון.
איטליה: הנצרתיים זכו שם להצלחות ראשונות, שם הם התגוררו תקופה ארוכה, במיוחד תומאזו מינארדי עקב אחר סגנונם, בסביבות 1820 והפך לדובר התנועה "איל פוריסמו", שהכניסה את עקרונות הנצרתיים לציור האיטלקי הדתי.
צרפת: בצרפת השפעתה הובילה לחידוש האמנות הדתית בבית הספר בליון ועיצבה את הצייר מוריס דניס. ישנם אלמנטים נצרתיים בציור הכנסייה שיצר ז'אן אוגוסט-דומיניק אינגרס. תלמידו היפוליט פלנדרין יצר ציור קיר גדול בסנט ז'רמן דה פרה בשנת 1846. מרכז ההשפעה הגרמנית בצרפת היה ליון, שם תוכננו ציורי קיר ענקיים בנושאים פילוסופיים מורכבים.
אנגליה: 240 איורי התנ"ך של יוליוס שנור פון קרולספלד, שפורסמו בשנת 1860, השפיעו במיוחד. התנועה הפרה-רפאליטית, (אגודת אמנים אנגלית שהוקמה על ידי הציירים דנטה גבריאל רוזטי ואוורט מיליי בשנת 1848) לקחה את הרעיונות מתנועת הנצרתיים. פורד מדוקס בראון יצר קשר עם הנצרתיים. הפרה-רפאליטים שאפו גם להעמקה אמנותית דתית ורוחנית וראו באמנות האיטלקית של תקופת הרנסאנס המוקדמת מודל לחיקוי. כאשר בית הפרלמנט היה אמור להיות מעוטר בציורי קיר בשנת 1840, הגישה נעשה בצורה גרמנית.
גרמניה: בגרמניה היה זה בעיקר בית הספר של ביורון שלקח את רעיונות הנצרתיים במחצית השנייה של המאה ה-19.
הערות שוליים

↑  History of Art:Romanticism, www.all-art.org
↑  Henri Dorra, Symbolist Art Theories: A Critical Anthology (Berkeley, University of California Press, 1995) p.17
↑  Lionel Gossman, Unwilling Moderns: The Nazarene Painters of the Nineteenth Century, Nineteenth-Century Art Worldwide 2, 2003
↑  Die Nazarener - vom Tiber an den Rhein, www.landesmuseum-mainz.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562992905171  BnF: cb119490554 (data)  GND: 4075245-8  LCCN: sh85090459  NKC: ph599865  SUDOC: 027452646  ULAN: 500125041  VIAF: 137582313   WorldCat (עם VIAF): 137582313 
יוזף פון פוריך, יעקב פוגש את רחל, 1836
השומרוני הטוב, צייר לא ידוע
יוזף אנטון קוך, דנטה ומחזור החיים, פרסקו בוילה מיאסו 1817–1827
פרנץ אוברבק, דיוקן של הצייר פרנץ פפור, 1810
אנדראה סנש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 באוקטובר 1962 (בת 62) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום לימודים:  גימנסיה מיהאי פזקש, אוניברסיטת אטווש לוראנד, האוניברסיטה לתאטרון ולקולנוע 
 
אנדראה סנש (בהונגרית: Szenes Andrea;‏ נולדה ב-20 באוקטובר 1962, בבודפשט, הונגריה) היא עיתונאית, מגישה, פסיכולוגית, מפיקה, פזמונאית, יהודייה-הונגרייה.
ביוגרפיה

אנדראה סנש נולדה במשפחה יהודית כחלק ממשפחת סנש הענפה. היא סיימה את בית הספר היסודי וה"גימנסיה מיהאי פזקש" ברובע 8 בבודפשט (Budapesti Fazekas Mihály Gyakorló Általános Iskola és Gimnázium). בין השנים 1981–1988 למדה פילוסופיה - אנגלית - פסיכולוגיה באוניברסיטת אטווש לוראנד וקיבלה דוקטורט בפסיכולוגיה. בין השנים 1988–1990 למדה בימוי באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע. מאז 1988 הובילה קבוצות פסיכודרמה באוניברסיטת זמלווייס. בין השנים 1991–1999 הייתה כתבת בטלוויזיה ההונגרית, ובשנים 1999–2003 הייתה סגן הנשיא הטלוויזיה האחראית על התוכניות. מאז 1993 משמשת ראש משרד ההפקה Szenes Arts. בשנת 2003 הייתה שוב סגן נשיא הטלוויזיה ההונגרית למשך חצי שנה. היא השיקה לראשונה את תוכנית הארוח (talkshow) לנשים בטלוויזיה ההונגרית בשם Szenes Andrea Show, בהשתתפות אורחים כוכבים כמו חיים טופול, ג'ינה לולובריג'ידה, עומר שריף, יהודי מנוחין, אמנדה ליר, ג'ימי קרטר, רובין ויליאמס, לה טויה ג'קסון, אלן גינסברג ושרלין טילטון. שמה נקשר גם לתוכנית האירוח הטלוויזיונית הטלפונית הראשונה: סדרת Call Andrea הגיעה ליותר מ-200 שידורים. מאוחר יותר הפכה פופולרית בשיחותיה עם פוליטיקאים. לאחר מות אביה ומות שותפתה, יאנוש, העלתה שוב מופע, בשם "נכתב על ידי איבאן סנש" שהתחיל לרוץ בשנת 2011, כמו כן ערוץ הטלוויזיה דונה (Duna) משדר את קונצרט הזיכרון לאביה איבאן סנש שמנוהלת על ידה עם השחקן דיולה בודרוגי.
ביוגרפיה > משפחתה

הוריה היו איבאן סנש (1924–2010), סופר, פזמונאי והשחקנית מריאן קורנאי (1930–2004). סבה, אנדור סנש (1899–1935), היה משורר, מתרגם, דודה, בלה סנש (1894–1927) היה סופר, עיתונאי, מתרגם, והמשוררת חנה סנש (1921-1944) הייתה בתו של בלה סנש.
הנצחת הוריה

לאחר מות אביה היא ייסדה את "פרס האמנות איבאן סנש", שהוענק בפעם הראשונה לזמרת קטי וולף. כמו כן, לאחר מות אביה, היא זו שמעניקה גם את "פרס האמנות מריאן קורנאי", שנקרא על שם אמה. מאז 2010 היא מארגנת את קונצרט הזיכרון איבאן סנש, שמתקיים כל שנה בכיכר רז'ה. המופע החינמי מארח חמשת-ששת אלפים צופים.
מופעיה

לעולם לא מאוחר (1992)
מופע אנדראה סנש (1993–1994)
התקשרו לאנדראה! (1995-1999)
עם אנדראה סנש.... (סדרת פוליטיקאים, 1996–1999)
על מה שמדברות.... (סדרת החיים הציבוריים של נשים, 2004)
ממי שאפשר ללמוד.... (סדרת פורטרטים, 2005)
הונגריה מעצמת מוח (סדרה, 2006)
מנחיתות קדימה (סדרה (2006)
מנחיתות להצלחה (סדרה, 2007)
מנחיתות לצמרת (סדרה, 2008)
מנחיתות לעבודה (2009)
קונצרט הזיכרון לאיבאן סנש (2011)
נכתב על ידי איבאן סנש (2011)
עבודותיה

כן. על הפסיכולוגיה הממוקדת באופן אישי של קארל רוג'רס – על בסיס ניסיון אישי; 1991
שירים: אנדראה כתבה את השיר הראשון שלה בגיל 6 עם סאבולץ' פנייש בשם "שמיים שחורים" (Fekete ég). בגיל עשרים היו לו כמה פזמונים שהושלמו, כמו: ילד קטן בוכה בפינת רחוב, להנות מהחיים, טוב יותר מהבית, אישה חסרת גיל, מעיזה לחלום על הונגריה, אף פעם לא מאוחר מדי להתחיל שוב, לילה כשהצרצר הקטן מנגן בכינור.
לקריאה נוספת

פטר הרמן: Who's Who 2002 CD-ROM, ISBN 963-8477-64-4
מיהו מי? 2009 (סוכנות העיתונות ההונגרית)
הטבח בשגרירות רוסיה בטהראן

| חלק ממלחמת רוסיה–פרס (1826–1828) |
| --- | --- |

 תאריך:  11 בפברואר 1829
 מקום:   שגרירות האימפריה הרוסית, טהראן, ממלכת פרס
 קואורדינטות:  35°42′00″N 51°25′00″E﻿ / ﻿35.7°N 51.416666666667°E﻿ / 35.7; 51.416666666667
 סוג:  טבח
 נשק:  Firearms 
 הרוגים:  56
 פצועים:  לא ידוע
 מבצע:  המון משולהב
 מניע:  אי שביעות רצון מהסכם טורקמנצ'אי
 he
 
הטבח בשגרירות רוסיה בטהראן היה טבח בצוות השגרירות האימפריה הרוסית בטהראן ובפליטים הארמנים שמצאו בה מקלט, במהומה שפרצה ב־11 בפברואר 1829. בין ההרוגים היה השגריר הרוסי, הסופר והמחזאי אלכסנדר גריבּוֹיֶדוֹב.
רקע

לאחר כריתת חוזה השלום בטורקמנצ'אי באפריל 1828, מונה אלכסנדר גריבוידוב לשגריר רוסיה בפרס. בסתיו 1828 הגיע צוות השגרירות לפרס. המשימה העיקרית של גריבוידוב הייתה לגרום לשאה למלא את סעיפי אמנת השלום, ובמיוחד לשלם את הפיצויים בעקבות תוצאות המלחמה הרוסית-פרסית. המדינה כולה נאלצה לשלם עבור התבוסה במלחמה, שהגדילה מאוד את חוסר שביעות הרצון בחברה הפרסית. ב־20 באוקטובר 1828 כתב גריבוידוב לשר חוץ של האימפריה הרוסית, הרוזן נסלרודה: "עבאס-מירזה הורה להמיס זהב נברשת ודברים שונים מההרמון למטילים, שעבודה אחת שלהם עולה כמו המתכת עצמה."
לאחר כריתת חוזה השלום בטורקמנצ'אי, שאחד מסעיפיו היה אפשרות ליישוב חופשי של ארמנים לרוסיה, ארמנים רבים ניצלו הזדמנות זו. החל מינואר 1829, מספר רב של ארמנים נהרו לשגרירות וביקשו מגריבוידוב עזרה בהחזרתם למולדתם, שהפכה עד אז לחלק מהאימפריה הרוסית. סריס ההרמון של השאה, הגזבר הראשי ושומר אבני החן של השאה, הארמני יאקוב מרקריאן, שרצה לחזור לירוואן, ביקש להשתמש בהסכם זה כדי לחזור למולדתו. עם הידיעה על בריחת הסריס, כעסו של השאה לא ידע גבולות, משום שהסריס יכול היה לספר על מצב הכספים הפרסיים ולגלות סודות ארמון רבים. השאה דרש למסור את הנמלט, אך גריבוידוב סירב. לאחר מכן יאקוב הואשם בשוד אוצר השאה והוכרז פרס על ראשו. המתחים בין השאה לגריבוידוב החמירו לאחר ששתי נשים ארמניות מההרמון בנות משפחתו של אלהאר חאן קאג, הגיעו לשגרירות הרוסית. השאה עודד אי שביעות רצון בקרב קנאים איסלאמיים שהחלו בתעמולה אנטי-רוסית בבזארים ומסגדים.
מאוחר יותר, החלו הפרסים להשמיץ את צוות השגרירות ואת גריבוידוב כי לכאורה הם מפרים באופן שיטתי את כללי הנימוס של חצר השאה, ולפעמים מתנהגים בצורה מתריסה למדי.
הטבח

ב־30 בינואר (11 בפברואר) 1829 תקף קהל של תושבי טהראן, ובראשם אנשי אלייר ח'אן, את שגרירות רוסיה. המסית של ההתקפה היה מוג'אהיד מסיך. על פי עדותם של אצילים פרסיים, באותו יום שהו בשגרירות כמאה אלף איש. מנהיגי המחאה איבדו במהירות את השליטה על ההמון. בחזית הסכנה שנחשף אליה, שלח גריבוידוב יום לפני התקרית פתק לשאה, ובו נאמר כי בשל איומים מתמידים הוא נאלץ לבקש מממשלתו לחזור בו ממשימתו מפרס.
פלוגת חיילים בת 35 קוזאקים התנגדה, אך הכוחות לא היו אחידים. גריבוידוב ירד לדלת הכניסה, אותה ניסו הקוזאקים להחזיק. בקרב נפלה כל הפלוגה וכן גריבוידוב עצמו (גופת הדיפלומט, שהושחתה ללא היכר, זוהתה באמצעות שרידי מדי השגריר ופצע ישן שקיבל בדו-קרב עם אלכסנדר יאקובוביץ' בשנת 1818). רק מזכיר השגרירות איוואן מלצוב, שהצליח להסתתר במהלך הטבח, נמלט מהשגרירות הרוסית.
לדברי מלצוב עצמו, הוא נעזר בכך על ידי משרת, שעטף אותו בשטיח והניח אותו בפינת החדר, שם היו שטיחים מגולגלים אחרים. אך לדברי החוקרת ברגר, מלצוב ניצל את ההצעה של חאן ידידותי לטפס מעל הגג ולמצוא מקלט בביתו.
קורבנות

אלכסנדר סרגייביץ' גריבוידוב – השגריר, דיפלומט וסופר
סולומון יוסיפוביץ' מליקוב (1793-30.01.1829) היה פקיד שבא לבקר את סבתו ווסקה, אמו של מנוצ'ר חאן. בנה של אחותו של הסריס הראשי של השאה הפרסי מנוצ'ר-ח'אן.
מירזא-נרימאן שחנזרוב – מתורגמן
השלכות

על פי הערותיו של מלצוב, בתקיפה נהרגו כל 38 האנשים בשגרירות ו-19 תוקפים; על פי הארכיון של קוסוגובסקי, גריבוידוב לבדו, בעודו יורה לעבר התוקפים, הרג 18 בני אדם. גופתו של גריבוידוב הועברה לאימפריה הרוסית ונקברה בטיפליס בהר מתאצמינדה. שרידי שלושים וחמישה קוזאקים שהגנו על המשימה נקברו בקבר אחים בחצר הכנסייה הסינית טטבוס הארמנית שנבנתה בטהראן. האדמה שנותרה מהקבר הוצאה בחשאי בלילה ונזרקה מהכנסייה. היעלמות גופות הקוזאקים לא נעלמה מעיניהם, הם החלו לחפש אותם בקנאות. כדי להסוות את הקבורה באדמה חדשה שנחפרה, ניטע גפן מעל קבר האחים.
הטבח בשגרירות טהראן עורר שערורייה דיפלומטית. כדי להסדיר את היחסים עם רוסיה, השאה שלח את נכדו כוזרב-מירזא לפטרבורג. משימתו הייתה להשיג קבלת התנצלות על רצח השגריר והקלה בנטל הפיצויים. בין המתנות העשירות שהגיש לקיסר הרוסי ניקולאי הראשון היה היהלום המפורסם של השאה. בסופו של דבר, הטבח לא גרם לסיבוכים חמורים ביחסים בין רוסיה לפרס, ותשלום הפיצויים נדחה בחמש שנים.
ניקולאי הראשון, לאחר שקיבל את היהלום, אמר: "אני מעביר את התקרית המצערת בטהראן לשכחה נצחית".
זיכרון

במלאת 75 שנה לאירועים יצר הפסל ולדימיר בקלמישב, באמצעות כספים שנאספו על ידי המושבה הרוסית בפרס, אנדרטת ברונזה לגריבוידוב, שהוקמה ליד בניין השגרירות בו התרחש הטבח. בשנות השישים השגריר הסובייטי גריגורי זייצב, כשהחליט שהאנדרטה מזכירה לאיראנים אירוע לא נעים בהיסטוריה של היחסים בין רוסיה לפרס, הורה לקרב אותה לבניין מגורים, אך מאוחר יותר הוחזרה האנדרטה למקומה המקורי.
בשנת 1928 כתב הסופר יורי טיניאנוב את הרומן "מותו של וזיר-מוכתר", שעל בסיסו צולמה סדרת טלוויזיה בשנת 2010. הספר והסרט מציגים סצנות מהטבח בשגרירות טהראן.
הערות שוליים

↑  А. С. Грибоедов: материалы к биографии. / Под ред. С. А. Фомичёва. — Л.: Наука, 1989. — С. 131.
↑  Laurence Kelly. Diplomacy and Murder in Tehran: Alexander Griboyedov and Imperial Russia’s Mission to the Shah of Persia. — 2nd ed. — P. 187—195. — ISBN 978-1-84511-196-0.
↑  «Считается, что Грибоедов погиб во многом из-за поведения своих армянских коллег: армяне и грузины, сотрудники российского посольства в Тегеране 1829 года, вели себя крайне вызывающе. Они смеялись над гаремами и евнухами, обижали высокопоставленных чиновников шаха и даже пытались увезти с собой оскоплённых армян» из гарема шаха (Мединский В. Р. О русской демократии, грязи и «тюрьме народов». — ОЛМА Медиа Групп, 2012. — С. 169).
↑  «Обвинители» А. С. Грибоедова не могли не знать, что он прекрасно знал обычаи и нравы той страны, в которой представлял интересы правительства России. Именно поэтому он, заслуженно считавшийся лучшим знатоком Ирана, был назначен на высокий пост посланника при дворе шаха. Талантливый дипломат, сознававший всю тяжесть ответственности, выпавшей на его долю, деликатный и вежливый, предвидевший последствия своей предстоящей деятельности в Иране, проявлявший должную осторожность и предусмотрительность в своих действиях, он, конечно, не был таким, каким его представили интриганы и заговорщики, находившиеся при особе шаха, а вместе с ними и иранские историки… (Новые материалы об убийстве А. С. Грибоедова…)
↑  Новые материалы об убийстве А. С. Грибоедова / Уч. зап. ин-та востоковедения. — Т. 8. — 1953.
↑  Минчик С. С. Грибоедов и Крым. — Симферополь, 2011. — С. 106.
↑  Шебаршин Л. В. Рука Москвы. Записки начальника советской разведки. — М., 1992. — С. 119.
אלפרד קובלסקי

| --- | --- |

 לידה:  11 באוקטובר 1849 סובאלק, רפובליקת פולין 
 פטירה:  16 בפברואר 1915 (בגיל 65) מינכן, הקיסרות הגרמנית 
 מקום קבורה:  בית הקברות פובונזקי 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנות יפה, מינכן 
 תחום יצירה:  ציור 
 צאצאים:  Czesław Kowalski-Wierusz 
 
אלפרד יאן מקסימיליאן קובלסקי (בפולנית: Alfred Kowalski נקרא גם  Alfred Wierusz-Kowalski  ‏; 11 באוקטובר 1849 – 16 בפברואר 1915) היה צייר פולני, נציג בית הספר לציור ריאליסטי במינכן, חבר ופרופסור כבוד באקדמיה לאמנויות במינכן (אנ').
קורות חיים

הוא היה הילד הראשון מנישואיו השניים של תאופיל קובלסקי, נוטריון, ותאופילה לבית סוויארסקה, בתו של מנהל אחוזה. למשפחת קובלסקי האמידה היה בית בסובאלקי ובאחוזה קטנה בדבצ'יצ'נה ליד פיליפוב, שם בילו את חודשי הקיץ. המשפחה עזבה את סובאלקי בשנת 1865, כאשר תאופיל קובלסקי עבר לקאליש כנוטריון. שם המשיך אלפרד את לימודיו בגימנסיה, שם למד רישום אצל סטניסלב ברצ'יקובסקי, בוגר בית הספר לאמנויות יפות, וקזימייז' גורניקי. בשנים 1868–1871 הוא השתתף בשיעורי הרישום בוורשה, שם למד אצל רפאל הדז'ביץ', אלכסנדר קמינסקי וויצ'ך גרסון.
בשנים 1872–1873 למד באקדמיה לאמנויות יפות בדרזדן. מאמצע אוקטובר 1873 המשיך את לימודיו באקדמיה במינכן בהנהלת אלכסנדר וגנר.  הוא גם חייב הרבה ליוזף ברנדט, שבסטודיו שלו השתפר ושם התוודע לציירים פולנים אחרים. במינכן ייסד קובלסקי סטודיו משלו ונשאר שם לצמיתות. הוא זכה במהרה להכרה בקרב סוחרי אמנות מקומיים ולמעמד מצטיין בעולם האמנותי. כהוקרה על מעלותיו, בשנת 1890 הוענק לו תואר פרופסור כבוד של האקדמיה המקומית לאמנויות יפות.
יצירה

בתקופה המוקדמת הוא הושפע בבירור ממקסימיליאן גיירימסקי, אך מאוחר יותר הוא חרג מהתפיסה האמנותית שלו. הצלחה מדהימה בקנה מידה בינלאומי הביאו לו קומפוזיציות נוף קטנות וצבועות במיומנות עם נוף כפרי, שהוצגו בתנאי חורף, והועשרו בייצוגים אקספרסיביים של סוסים ובמוטיב האקזוטי של זאב על רקע נוף קפוא.
ציוריו, המוטבעים עמוק בנושאים המקומיים שלהם, תיארו סצנות ז'אנריות ממקומות קטנים ועיירות, המוצגות לעיתים קרובות בהומור וברמז אירוני, חתונות רבות בקרקוב, יציאה וחזרה מצייד. ומעל לכל אהב לצייר התקפות דרמטיות של זאבים על האנשים שנסעו במזחלותיהם והסוסים מטורפים מפחד. אלה היו יצירות מוצלחות ביותר.
נושאים היסטוריים וצבאיים שיחקו תפקיד מישני ביצירה שלו, יחד עם דיוקנאות שנלקחו באופן ספורדי למדי. בשנת 1903 ערך האמן טיול קצר לצפון אפריקה, בהשראת הנסיעה הופיעו נושאים מזרחיים בעבודתו - נושאים ערבים אקזוטיים (בדואים בבאר, מול המסגד). אולם בהדרגה אומנותו של הצייר נעשתה רדודה יותר, ועבודותיו, המוכרות בעיקר מתערוכות בגרמניה, היו ידועות בפולין בעיקר בזכות רפרודוקציות במגזינים. משנת 1869 הוצגו עבודותיו מעת לעת בזצ'נטה, שם היו לו שתי תערוכות יחיד (1908, 1935).
קובלסקי השתתף בעיקר בתערוכות בינלאומיות, אם כי מלבד ורשה, הוא הציג גם את ציוריו בקרקוב, לבוב ופוזנן. הוא זכה בפרסים ובמדליות במינכן, וינה, ברלין, פריז, סנט לואי ולואיוויל. הוא גם קיבל מדליית זהב בשנת 1904 בתערוכה הלאומית בלבוב. ציוריו נרכשו על ידי הגלריות והמוזיאונים הגדולים באירופה ובאמריקה.
הפופולריות המתמשכת של האמן במשך עשרות שנים גרמה לכך שבסוף חייו הוא יצר יצירות המוניות, כמעט אומנותיות. בסטודיו שלו העסיק ציירים צעירים שיצרו עותקים מיצירותיו המפורסמות ביותר, אותם סיים בעצמו וחתם בשמו. לדברי היסטוריון האמנות הגרמני האנס-פיטר בולהר, האמן כנראה חתם על כמה ציורים בשם בדוי "יאן קונארסקי".
חיים פרטיים

בשנת 1878 התחתן עם ידוויגה שימנובסקה, עמה נולדו לו חמישה ילדים. אחד מבניו - צ'סלב - היה צייר, כמו גם בתו יואנה קובלסקה - נכדתו של אלפרד. משפחתו המורחבת כוללת גם את קרול קובלסקי, שהיה בן דודו.
הצייר נפטר ב-16 בפברואר 1915 במינכן. הוא נקבר בבית הקברות המקומי, אך בשנת 1936 הוחזר אפרו לפולין והושם בבית העלמין בפוואצקי בוורשה.
בתקופה שלאחר המלחמה הוצגו עבודותיו של האמן בסוואלקי (1966), (1978) - יחד עם ציוריו של בנו צ'סלב ושל בני משפחה אחרים.
בשנת 1972 נפתחה תערוכת קבע המוקדשת לחייו של האמן וליצירתו במוזיאון המחוזי בסוואלקי.
גלריה

זאב בודד
תחנת מנוחה סוסים
לחתונה כפרית
חבורת זאבים
כרכרה בערב
מזחלה עם סוסים
הערות שוליים

↑  Alfred Wierusz-Kowalski – biografia
↑  Alfred von Wierusz-Kowalski | artnet, www.artnet.com
↑  "Alfred Wierusz-Kowalski" (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810546476105606  BnF: cb13613361k (data)  GND: 116351667  ISNI: 0000 0001 0980 5305  LCCN: nr94009501  NKC: js2018991463  RKD: 46150  SNAC: w6sn3h53  ULAN: 500026808  VIAF: 64755956   WorldCat (עם VIAF): 64755956 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אלפרד קובלסקי".
סולומון הארט

| --- | --- |

 לידה:  אפריל 1806 פלימות', הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  11 ביוני 1881 (בגיל 75) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 
שמחת תורה בבית הכנסת העתיק בליבורנו.
סולומון אלכסנדר הארט (באנגלית: Salomon Alexander Hart; אפריל 1806 – 11 ביוני 1881) היה צייר וחרט יהודי-בריטי. הוא היה החבר היהודי הראשון באקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון והיה ככל הנראה האמן היהודי החשוב ביותר שעבד באנגליה במאה ה-19.
קורות חיים

הארט נולד בפלימות', בנו של סמואל הארט (פל' 1785–1830), חרט ומורה לעברית יהודי. לאחר שהשלים את לימודיו הבסיסיים, התמחה אצל חרט מקומי אחר. מאוחר יותר הוא היה היהודי הראשון שנרשם לאקדמיה המלכותית. בעודו שם עבד במגוון סגנונות מז'אנר לסצנות היסטוריות ותרגל כמה טכניקות חריטה ורישום. במיוחד הצטיין במיניאטורות.
בשנת 1826 הוא הופיע לראשונה באחת מתערוכות האקדמיה עם דיוקן של אביו. ב-1840 הוא הצליח מספיק כדי להתקבל כחבר באקדמיה. בשנה שלאחר מכן הוא יצא למסע לימוד באיטליה ובילה זמן רב בפירנצה. ב-1854 מונה לפרופסור באקדמיה וספרן בשנים 1864–1881.
אף על פי שעבודותיו המוקדמות היו בעיקרו נושא יהודי, חשיפתו לאמנות איטלקית (במיוחד יצירותיו של דומניקו גירלנדיו) הוסיפה לציוריו מוטיבים מציורי כנסיות ומנזר. הוא גם סיפק בקביעות איורים לכתבי עת כגון "האתנאום" והג'ואיש כרוניקל.
הוא מעולם לא התחתן ובשנותיו המאוחרות יותר איבד את ראייתו, אם כי המשיך לצייר.
הערות שוליים

↑  "Solomon Alexander Hart, R.A." Royal Academy of Arts.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007422365605171  BnF: cb14975588j (data)  GND: 117498688  ISNI: 0000 0000 6660 8749  LCCN: no2006059678  RKD: 36211  SNAC: w6m91psg  ULAN: 500013553  VIAF: 19954526   WorldCat (עם VIAF): 19954526 
מילטון בביקור אצל גלילאו
דיוקן עצמי 1830-40
פריץ שוורץ-ואלדג

| --- | --- |

 לידה:  1 במרץ 1889 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  4 בספטמבר 1942 (בגיל 53) מאלי טרוסטינץ, אוסטלנד 
 שם לידה:  Friedrich Schwarz 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות בווינה 
 תקופת הפעילות:  1906–1942 (כ־36 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אקספרסיוניזם, קוביזם 
 
Avowal (וידוי)
פריץ שוורץ-ואלדג, במקור פרידריך שוורץ (1 במרץ 1889, וינה – 4 בספטמבר 1942, מאלי טרוסטינץ) היה צייר שצייר בסגנון אקספרסיוניסטי וקוביסטי יהודי-אוסטרי.
ביוגרפיה

אביו היה פקיד. הוא גילה עניין מוקדם באמנות והוריו תמכו בו. בגיל שבע עשרה החל ללמוד בבית הספר הפרטי לאמנות של דייוויד קון (1861–1922), צייר דיוקנאות וז'אנר. הוא קיבל הכשרה נוספת באקדמיה לאמנויות של כריסטיאן גריפנקרל.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא התנדב ושירת בחיל הרגלים באיטליה, שם צייר סצנות קרב. במהלך שירותו, בשנת 1916, המיר את דתו לקתוליות, באישור משפחתו. לאחר שסיים את שירותו הצבאי, סייר ברחבי אירופה ושהה זמן קצר בקופנהגן, רומא ופריז.
כשחזר לווינה הוא הכיר את אגון שילה ואוסקר קוקושקה. כתוצאה מכך הוא הצטרף להאגנבונד, אגודת אמנים ליברלית. בשנים 1925–1927 כיהן כנשיא שלה. מאוחר יותר הוא נסע לספרד ובוסניה עם בת זוגו, סוחרת האמנות לאה ג'ראי-בונדי (1880–1968).
לאחר האנשלוס, על אף גיורו ועברו הצבאי, נאסר עליו להציג את יצירותיו או לקבל עמלות. שבעה חודשים לאחר מכן אולץ לפנות את הסטודיו שלו ורבים מיצירותיו אבדו. הוא התגורר עם אחותו מלאני עד אוגוסט 1942, אז נעצר על ידי הגסטפו. הוא הועבר למחנה ההשמדה מאלי טרוסטינץ ונרצח זמן קצר לאחר הגעתו.
עבודותיו ששרדו את המלחמה נותרו באחריות אחותו, שהצליחה להתחמק מגירוש בזכות היותה נשואה ל"ארי". מאז הציורים היו מפוזרים באופן נרחב. בשנת 2009 אסף המוזיאון היהודי בווינה 25 ציורי שמן ו-70 ציורי צבעי מים עבור רטרוספקטיבה שהוצגה במוזיאון.
הערות שוליים

1 2  Brief biography @ the Österreichisches Biographisches Lexikon,
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 139710302  ISNI: 0000 0001 2103 5219  LCCN: no2010009816  RKD: 357877  SUDOC: 148316298  ULAN: 500340505  VIAF: 102566243   WorldCat (עם VIAF): 102566243 
בית הקברות היהודי העתיק בפראג
בימת מיקרוסקופ

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אולם תיאטרון 
 מיקום:  בודפשט
 מדינה:  הונגריה 
 
 קואורדינטות:  47°30′13″N 19°03′35″E﻿ / ﻿47.50361111°N 19.05972222°E﻿ / 47.50361111; 19.05972222
  (למפת בודפשט מוגדלת) בימת מיקרוסקופ(למפת בודפשט רגילה) בימת מיקרוסקופ
 
בימת המיקרוסקופ (בהונגרית: Mikroszkóp Színpad) היה תיאטרון קברט עם 180 מושבים בבודפשט ברובע 6, שפעל מאוקטובר 1967 ברחוב נאג'מזה 22–24 (Nagymező utca). כתיאטרון הוא הציג קברט פוליטי בן זמנו. במשטר יאנוש קאדאר, הוא פיתח קברט פוליטי סוציאליסטי מיוחד, של מה ש"מותר לומר". ליד שחקנים קבועים מועטים שיחקו שחקני אורח. ההנחיה הייתה של מנהל התיאטרון ומייסדו יאנוש קומלוש המערכונים הוצגו על ידי גזה הופי, התפקידים והסצנות נכתבו על ידי גזה בונץ וגם הקריירה של צמד הקומיקאים מארקוש (מרקשטיין) - נאדאש התחילה שם. שמו של בימת מיקרוסקופ התייחס לגודל הבמה: זה היה התיאטרון הקטן ביותר בבודפשט. מנהלו ומייסדו הראשון משנת 1967 היה כאמור יאנוש קומלוש. הבמאי הראשי היה פרידייש מרטון בין השנים 1970 לבין 1980 שגם ניהל את המוסד אחר כך בין השנים 1980 לבין 1985,[5] מאז 1985 ירש אותו יוז'ף שאש (פולאצ'ק) כמנהל. התיאטרון התמזג עם תיאטרון תאליה בשנת 2012 ואחר כך חדל להתקיים מאוקטובר.