stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהודה ושומרון
אוכלוסייה > האוכלוסייה הערבית־פלסטינית > נתוני עבר

במפקד האוכלוסין בארץ ישראל שהתקיים בשנת 1922 נמנו ביהודה ושומרון כ־257,500 תושבים. במפקד האוכלוסין בארץ ישראל בשנת 1931 עלה מספר התושבים לכ־322,200 ובשנת 1946 כבר הוערך אוכלוסיית יהודה ושומרון בכ־465,800. במפקדים הירדניים שהתקיימו ביהודה ושומרון שכללה את מזרח ירושלים, בשנים 1952 ו־1961 נמנו בהתאמה 742,300 ו־805,400 וחלק מהגידול נובע מהגעת כרבע מיליון פליטים פלסטיניים ממדינת ישראל במהלך מלחמת העצמאות. במאי 1967, לפני מלחמת ששת הימים, הוערך אוכלוסיית הגדה המערבית של ממלכת ירדן בכ־845,000 תושבים, מספר שכולל כ־83,000 תושבים במזרח ירושלים. ההגירה מהגדה המערבית של ממלכת ירדן, אל הגדה המזרחית ולארצות אחרות ובמיוחד כווית, עמדה בתקופה זאת על כ־2.5% לשנה וכמעט איפסה את הגידול הטבעי שעמד על כ־3% לשנה. במפקד שקיימה ישראל בספטמבר 1967 עמד מספר התושבים ביהודה ושומרון על כ־595,900 תושבים, לא כולל כ־67,000 תושבים במזרח ירושלים. עד שנת 1982 עלה מספר התושבים ביהודה ושומרון, ללא מזרח ירושלים, לכ־747,500. בתקופה שבין 1967–1982 ההגירה החוצה מיהודה ושומרון עמדה על כ־110,000 בני אדם מספר השווה לכ־40% מהגידול הטבעי באותה תקופה.
בשנת 1993 הוטל תפקיד איסוף הנתונים הסטטיסטיים והדמוגרפיים של יהודה והשומרון וחבל עזה על הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה (PCBS). ב־1997 ערכה הלשכה הפלסטינית מפקד אוכלוסין על פיו ביהודה ושומרון ומזרח ירושלים חיו כ־1.9 מיליון ערבים פלסטיניים.
על פי מחקרי אוכלוסייה משנת 2005 התגוררו בשטח בין 1.4 לכ־2.4 מיליון פלסטינים, וההפרש הנתון במחלוקת כונה "פער המיליון". הנתון הגבוה מגיע מהלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה ומתבסס על הערכותיה שלה והנתון הנמוך הוא תוצאת מחקר של מרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים. צוות החוקרים של המרכז טען שהנתונים שמפרסמת הלשכה הפלסטינית לסטטיסטיקה אינם עקביים וכוללים סתירות, ואף העלה חשד שמא הנתונים סולפו בכוונה כדי להציג את האוכלוסייה הפלסטינית כגדולה בהרבה מכפי שהיא במציאות. על פי יורם אטינגר, חבר בצוות המחקר, הפלסטינים סופרים 500 אלף פלסטינים שנמצאים בחו"ל יותר משנה, לפחות 350 אלף ערביי מזרח ירושלים נושאי תעודת זהות ישראלית, ועוד יותר ממאה אלף ערבים שקיבלו תעודת זהות ישראלית עקב נישואין. הלשכה הפלסטינית לסטטיסטיקה דחתה את טענות הצוות הישראלי מכול וכול וטענה שהמחקר מוטה פוליטית ועל כן אין לסמוך עליו. גם החוקר ארנון סופר שמזהיר שנים ארוכות מאובדן רוב יהודי בחלקי ארץ ישראל מתח ביקורת על הדוח.
אוכלוסייה > האוכלוסייה היהודית־ישראלית

על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מדצמבר 2019, היו ביהודה ושומרון כ־441,600 תושבים ישראלים ב־127 יישובים. כ־60 אלף יהודים נוספים לומדים במוסדות חינוך ביהודה ושומרון, בהם ישיבות, אולפנות, מכינות קדם צבאיות, אוניברסיטה ומכללות.
על פי נתוני מועצת יש"ע, בסוף שנת 2021 היו ביהודה ושומרון (בשטח C, לא כולל מזרח ירושלים) 491,923 תושבים ישראלים ב-150 יישובים, גידול שנתי של כ־3.3%, ונכון לינואר 2025 מספרם עלה ל־529,455 איש,וזוהי עליה של 2.33% בשנה האחרונה.
נכון ל-2020 האוכלוסייה במחוז זה היא הצעירה שבמחוזות ישראל. כ־58% מתוכה הם ילדים וצעירים (257,800 במספר).
הרשויות המקומיות הישראליות ביהודה ושומרון מאוגדות תחת מועצת יש"ע, אשר מתפקדת כארגון הגג של הרשויות בנושאים רחבים הקשורים לכלל הרשויות ובמאבקים אידאולוגיים למען תנועת ההתנחלות ביהודה ושומרון. ראשי הרשויות ביהודה ושומרון מרכיבים את הנהלת מועצת יש"ע והעומד בראשה הוא ראש רשות מכהן בלבד.
אתרים ארכאולוגיים ומקומות קדושים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ביהודה ובשומרון נמצאו מרכזי הכובד של ממלכת יהודה וממלכת ישראל בתקופת בית ראשון ושל ממלכת החשמונאים בתקופת בית שני. לכן, מטבע הדברים, הם עשירים במספר רב של אתרי־עתיקות, בהם המיוחסים לקברי אבות האומה המקראיים כמו מערת המכפלה, קבר רחל וקבר יוסף, דרך אתרים מתקופת בית ראשון כמו עיר דוד, הר הבית, בית אל המקראית והעיר שומרון ושילה המקראית (שבה מוקם המשכן) ועד לאתרים מתקופת בית שני כמו ארמונות החשמונאים ביריחו, ביתר, הרודיון, סרטבה ומצדה.
אתרים ארכאולוגיים ומקומות קדושים > קברים

במערת המכפלה שבחברון קבורים על פי המסורת אברהם ושרה, יצחק ורבקה ויעקב ולאה. כמו כן, על פי המסורת היהודית אף אדם וחוה. למקום מאפיינים רוחניים נוספים על היותו אזור קבורה. המערה מהווה מקום קדוש גם למוסלמים ויש בצמוד אליה גם מסגד.
ישנם מספר קברים המיוחסים על פי המסורת לאישים תנ"כיים:
אתרים ארכאולוגיים ומקומות קדושים > קברים > בשומרון

קבר יוסף
קבר שמואל הנביא
קבר יהושע בן נון
קבר נון (אבי יהושע)
קבר כלב בן יפונה
גבעת פנחס – קבריהם של אלעזר ואיתמר בני אהרן הכהן ושל פנחס בן אלעזר, נכדו
קבר גדעון השופט
אתרים ארכאולוגיים ומקומות קדושים > קברים > ביהודה

קבר רחל בצפון בית לחם
קבר ישי (אבי דוד) בחברון
קבר עתניאל בן קנז בחברון
קבר נתן הנביא בחלחול
קבר גד החוזה בחלחול
נבי מוסא – קבר משה רבנו על פי המסורת המוסלמית ליד יריחו
אתרים ארכאולוגיים ומקומות קדושים > אתרים ארכאולוגיים

ביהודה ושומרון נמצאים עשרות רבות אתרים ארכאולוגיים רבי חשיבות. בהם ניתן למנות את:
אתרים ארכאולוגיים ומקומות קדושים > אתרים ארכאולוגיים > ביהודה

בריכות שלמה ואמת הביאר
סוסיא – עתיקות יישוב יהודי מימי המשנה ובית כנסת מפואר.
גן לאומי הרודיון – אתר ארכאולוגי מתקופת בית שני סמוך ליישוב תקוע, שבו מבצר דמוי גבעה מלאכותית ועיר, שנבנו על ידי המלך הורדוס.
מערות קומראן
מערות נחל דרגה
עין חוגלה
אתרים ארכאולוגיים ומקומות קדושים > אתרים ארכאולוגיים > בשומרון

מזבח הר עיבל – אתר ארכאולוגי בצפון מזרח הר עיבל, אשר מתוארך לתקופת הברזל ה-1. הארכאולוג שגילה וחפר את האתר, פרופסור אדם זרטל, זיהה אותו כמזבח שבנה יהושע בן נון לקראת מעמד הברכה והקללה המתואר במקרא. זיהוי זה התקבל על דעת רבנים שונים וזאב ארליך, אך הקונצנזוס בקרב ארכאולוגים מקראיים הוא שמדובר באתר פולחני אחר או בשרידים של מגדל שמירה. האתר נפגע מספר פעמים בשנים האחרונות, באחת מהן חלק מחומתו נגרס לחצץ להקמת כביש, ובשנייה נפגעו חלקים מהמבנה שבמרכז באתר.
שומרון העתיקה (סבסטיה) – בירת ממלכת ישראל החל מימיו של המלך עמרי, אשר בוצרה ונבנתה כעיר רומית גם על ידי המלך הורדוס בתקופת בית שני.
תל שילה – מרכז מבקרים ובו שרידי המשכן ושרידי העיר שילה, שהייתה (ע"פ המסורת המקראית) המרכז הרוחני של עם ישראל משך מאות שנים, לפני שעבר ונקבע בירושלים.
השפעות אקולוגיות > זיהום מים

לפי דו"ח של מבקר המדינה משנת 2016, מרבית השפכים ביהודה ושומרון אינם עוברים טיפול נאות להסרת מזהמים והם מוזרמים לנחלים ולבורות ספיגה. מערך איסוף השפכים והטיפול בהם וכן ניצול מים מטופלים מפגר בצורה ניכרת לעומת המצב במדינת ישראל. נחלים שאליהם מוזרמים שפכים כוללים את נחל הקישון, נחל חדרה, נחל שילה, נחל מודיעים, נחל קדרון ועוד. זיהום המים פוגע בעתודות מי התהום של ישראל וירדן, ופוגע בבריאות הציבור ובאיכות חייו. בשל המצב הגאופוליטי בשטחי יו"ש, נושא זה משפיע גם על מצבה המדיני־ביטחוני של ישראל ועל מעמדה בעולם.
יש מספר מאפיינים המשפיעים על המצב הסביבתי: רגישות הידרולוגית גבוהה לזיהום מי תהום בשל השפעת האזור על אקוויפר ההר, היעדר גבולות ברורים, היעדר רצף טריטוריאלי מדיני, צפיפות אוכלוסין גבוהה בצד הפלסטיני והבדלים גדולים ברמת החיים וביכולת הניהול הסביבתי בין הפלסטינים לבין הישראלים. ניהול סביבתי מחייב שיתופי פעולה בין גורמים פלסטינים וישראלים. הסכסוך המדיני המתמשך בין ישראל לפלסטינים, פיצול השליטה בשטח, והתפיסה כי המצב הנוכחי הוא זמני, מקשים על מתן טיפול יסודי וארוך טווח במפגעים סביבתיים ועל קיום שיתוף פעולה בתחום זה.
נכון לשנת 2016 ממשלת ישראל לא גיבשה מדיניות לניהול סביבתי עם שכנותיה, לרבות בתחום המים, ואין לה מדיניות בדבר מפגעים סביבתיים החוצים את הקו הירוק. הממשלה גם לא הגדירה גורם אחד, בעל ראייה כוללת, שיוביל את הנושא. לפי מבקר המדינה הדבר גורם לכך שפתרונות למפגעי סביבה מתעכבים במשך שנים ארוכות, לעיתים תוך הפרת הדין ופגיעה בבריאות הציבור ובאינטרסים מדיניים החשובים לישראל.
ראו גם

יהודה ושומרון וחבל עזה
מחוז יהודה ושומרון
אשכול רשויות יהודה ושומרון
גבולות מדינת ישראל
תפיסת קרקעות ביהודה ושומרון
מעמד הקרקעות ביהודה ושומרון
הקו הירוק
סיפוח יהודה ושומרון לישראל
לקריאה נוספת

יוסף לויטה (עורך), הר מרום ישראל: יהודה ושומרון: עבר, הווה ומגמות לעתיד, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"ד
מנשה הראל, דב ניר, גאוגרפיה של ארץ ישראל, הוצאת עם עובד, עמ' 313–322
הראל ארנון, חגי ויניצקי, דיני מקרקעין והמשפט הבינלאומי ביהודה ושומרון, הוצאת בורסי, 2013
חליסה

| --- | --- |

שכונת חליסה. מימין גשר רושמיה
 מידע
 עיר:  חיפה
 תאריך ייסוד:  המאה ה-19
 קואורדינטות:  32°48′05″N 35°00′24″E﻿ / ﻿32.8015083°N 35.0067639°E﻿ / 32.8015083; 35.0067639
 שכונות נוספות בחיפה
  (למפת חיפה מוגדלת) חליסה(למפת חיפה רגילה) חליסה(למפת הגליל המערבי רגילה) חליסה(למפת הגליל המערבי מוגדלת) חליסה
 
חליסה (בערבית: الحليصة - "אֶלְחָלִיצֶה") היא שכונה בחיפה התחתית, ממזרח לעיר התחתית. מבחינה מנהלית היא משויכת לרובע נווה שאנן שמדרום לה. השכונה יושבת בסמוך לוואדי רושמיה (נחל גיבורים), המפריד בינה לבין הדר הכרמל ממערב. בצפון-מערב היא גובלת בוואדי סאליב, בצפון בחוף שמן, במזרח בצ'ק פוסט ובדרום בשכונות נווה שאנן.
היסטוריה

עד מלחמת העצמאות הייתה חליסה שכונה ערבית כמעט הומוגנית, שהתפתחה בעיקר סביב רחוב גוש עציון של ימינו (אז רחוב אחמד שאוקי). בקצה העליון של השכונה הוקם מסגד. בשנות ה-20 היא הורחבה מזרחה, על צלע ההר, ברחובות שנקראו תל-עמל ואוכלסו על ידי יהודים. אז גם נבנה גשר רושמיה המסוגנן, שהיה לאחד מנתיבי התחבורה העיקריים של חיפה.
בשכונה התחולל אחד הקרבות המכריעים ביותר שניטשו במלחמת העצמאות, ברחוב הראשי, אז רחוב צלאח א-דין והיום רחוב הגיבורים. כוחות ההגנה כבשו באפריל 1948 את בית "איחוד השכונות הערביות", הנקרא גם "בית ועד השכונות הערביות המזרחיות" (ובטעות גם בית הנג'אדה), שחלש על גשר רושמיה בצומת הרחובות הגיבורים וגוש עציון, וזאת בשל חשיבותו כעורק תנועה יחיד מהדר, שבה התרכזו הכוחות העבריים של חיפה, מזרחה אל הגליל והעמקים - כדי למנוע מהערבים לחסום את הגשר.
רוב תושבי חליסה ברחו, כחלק מעזיבת ערביי חיפה את העיר, ואלה שנשארו, והסתתרו בבתים אחרים, הוגדרו כ"נפקדים". בתי השכונה נמסרו לידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים וממנו הועברו לרשות הפיתוח. החברה המשכנת "עמידר" שניהלה את הנכסים עבור רשות הפיתוח, שיכנה בהם עולים שהגיעו לארץ מאירופה לאחר השואה, בעיקר עולים דתיים, ויוצאי "בתי עולים" ומעברות, בעיקר מקרב יוצאי עיראק. מאוחר יותר, בנתה עמידר שיכונים שבהם אוכלסו מפוני מעברות ועולים מצפון אפריקה. בשכונה הוקמו בתי ספר: ממלכתי "צפרירים", "בית יעקב", "אמונה", תלמוד תורה וגני ילדים וכן בתי כנסת. כרב השכונה כיהן הרב יעקב בן ציון רוטנר.
תל-עמל ונוה-פז התפתחו בצידה המזרחי של חליסה עקב בצד אגודל בעיקר אחרי קום המדינה. בינן לחליסה אין גבול גאוגרפי מדויק, ויש ש"חליסה" ו"תל עמל" הם בעצם שני שמות לדבר אחד.
היסטוריה > השכונה במאה ה-21

בתום העשור הראשון של המאה ה-21, אשכול השכונות חליסה-תל עמל-נוה פז הוא אזור מעורב, שסובל מחוסן חברתי נמוך. עד סוף שנות ה-60 פעל ברחוב הירדן בית קולנוע - "קולנוע ורד", שנסגר (תחתיו פועל בית תמחוי). בתים רבים עומדים ריקים. בתים אטומים בלבנים עומדים לאורך רחוב אני מאמין ודרך בר יהודה. האוכלוסייה מונה עולים ממגוון ארצות - רוב התלמידים בשני בתי הספר היסודיים "גבריאלי" ו"קישון" (שנסגר) הם ילדי עולים מאתיופיה ומחבר המדינות.
בדצמבר 2001 נרצחו 15 אזרחים בפיגוע התאבדות שבוצע באוטובוס קו 16 בצומת הגיבורים-יד לבנים. עיריית חיפה הקימה במקום אנדרטת הנצחה.
בשנים 2004–2005 סערה חליסה הערבית נוכח איומי הריסות של מבנים בלתי חוקיים על ידי העירייה, חלקן נועד לאפשר הרחבת כביש. העשור הראשון של המאה התבלט בתדירות ההולכת וגבוהה של מקרי שימוש בנשק חם בשכונה על רקע סכסוך בין שתי משפחות, לצד אי-נחת מתמשכת בקרב התושבים היהודים מעוצמת הקול של קריאות המואזין.
בתחום פעילות הפנאי, את התושבים הערבים משרת מרכז קהילתי "גיבורים"; מרבית פעילות התושבים היהודים מופנית אל מתנ"ס נווה יוסף שבנווה שאנן. חלק אחר נוסע למתנ"ס בהדר. בסוף שנת 2017 נחנך ברח' הירדן מתנ"ס במימון משותף של קרן קלור, קרן חיפה ועיריית חיפה המשרת את כלל תושבי השכונה. בשכונה עצמה מתקיימת קבוצת גישור משותפת לנוער ערבי ואתיופי, מטעם העירייה. אוניברסיטת חיפה מפעילה תוכנית מעורבות בקהילה שבמסגרתה סטודנטים גרים בשכונה ומתנדבים בתחומיהם השונים; "נמ"שים - נוער משחק שלום" הוא פרויקט התנדבותי אחר שאותו מקיימת תנועת סדאקה-רעות, במסגרתו פועלת קומונת תיאטרון ערבית-יהודית לגיבוש קהילתי ודיאלוג בין-תרבותי באמצעות תיאטרון, אמנות וכלים נוספים.
בין דרך יד לבנים לרחוב החשמל משתרע גן ובו שבילים תלולים, מתקני משחקים, אֵלות ואורנים.
בחלק הנמוך של השכונה הסתיימה ב-2007 הקמתו של משכן מטה מחוז חוף (עד יולי 2011, "מרחב חוף") של משטרת ישראל, בצמד בניינים שהגבוה ביניהם הוא בן 13 קומות.
מבחינה אדמיניסטרטיבית, חליסה ושכונותיה נמצאות בתחום של מזרח חיפה, הכולל, לבד מהן, את הרבעים צ'ק פוסט ונווה שאנן. מאחר שבעיר התחתית אין בתי ספר עבריים רבים, בתי הספר "קישון" ו"גבריאלי" משויכים לאזור רישום "נווה שאנן"; עם זאת, בהתאם לתוכנית החומש שהוכנה לשכונה, החל משנת התקציב 2009 בוטלה ההפרדה שעוד הייתה קיימת בין חליסה המקורית ושכונותיה ממזרח והאזור כולו שב להיות יחידה משותפת במסגרת פרויקט שיקום שכונות.
את האשכול תוחם במזרח גשר פז, שהוא בהיבטים רבים גם שער הכניסה המזרחי לחיפה.
מבנים היסטוריים בולטים בשכונה

גשר רושמיה (גשר הגיבורים) - גשר ותיק מעל נחל הגיבורים (ואדי רושמיה). על הגשר עובר כביש המקשר בין שכונת הדר (רחוב הגיבורים) לבין חליסה, מפרץ חיפה, הקריות ויישובי העמקים. הקמת הגשר החלה ב-12 ביוני 1927 והוא נחנך ב-7 במאי 1928, בתקופת כהונתו של חסן שוכרי כראש העיר חיפה.
גשר גדוד 22 - גשר רחב יותר שנבנה במקביל וכמה עשרות מטרים מצפון לגשר רושמיה, בשנת 1989. הגשר נקרא על שם גדוד 22 של חטיבת כרמלי שפעל בחיפה במהלך מלחמת העצמאות. לצד הגשר, בתחילת רחוב הגיבורים, נבנתה יד לנופלים בקרב על חליסה במלחמת השחרור.
מסגד חאג' עבדאללה - מסגד המשרת את תושבי השכונה ממוקם בצומת הרחובות עוספיה וגוש עציון.
בית ועד השכונות הערביות המזרחיות - מבנה בולט בסמוך לגשר גדוד 22, נקרא גם בטעות בית הנג'אדה. בשל מיקומו שאיפשר תצפית ושליטה על כל האזור כולל ארד אל-יהוד, היווה מטרה ללוחמי גדוד 22 בעת הקרב על חליסה. נמצא ברחוב הגיבורים 29.
בית העם שכונת תל עמל - מבנה שיועד לשמש כבית העם של שכונת תל עמל שוכן ברחוב הירדן 52, לצד מדרגות המוכתר צבי. הבנייה החלה בשנת 1939, בתכנון משרד אור-אל זוהר ומפאת היעדר אמצעים תקציביים עמד ללא גימור 10 שנים. בשנת 1949 שונה ייעודו והוא שימש כבית קולנוע עד לשנת 1972, אז שונה ייעודו פעם נוספת והוא משמש עד היום בתור משכן לשני בתי כנסת, ספרדי ואשכנזי.
חלוקה פנימית > תל עמל

תל עמל נוסדה בשנות ה-20, כשכונה היהודית המזרחית ביותר של חיפה. כאשר פרצו מאורעות תרפ"ט חיו בה רק תריסר משפחות. במלחמת השחרור היא היוותה בסיס לכוחות ההגנה שיצאו לכבוש את חליסה. בעשורים הראשונים שלאחר קום המדינה ישבו בשכונה בעיקר משפחות יוצאות רומניה, פולין והונגריה. הרחוב הראשי נקרא אז "דרך נווה שאנן", מכיוון שהוביל מהעיר אל שכונת נווה שאנן. בשנות ה-80 שונה שמו לדרך יד לבנים. השכונה כוללת אותו ואת הרחובות המסתעפים ממנו.
60% מתושבי תל-עמל ב-2007 היו מקרב יוצאי ברית המועצות לשעבר, והיתר יהודים ותיקים, ערבים ומשפחות מאתיופיה. קרוב לרבע מהתושבים הם קשישים.
חלוקה פנימית > נוה פז

נוה פז הוקמה אחרי תל-עמל, ונמצאת בין דרך יד לבנים לבין חוף שמן. מדרום לה נמצאת שכונת נוה יוסף.
רחובה המרכזי הוא רחוב חטיבת כרמלי. אוכלוסייתה צעירה באופן יחסי, ובה ילדים רבים. הבנייה בה נמשכה בשנות ה-90 כדי לאכלס עולים רבים. בנוה פז פעלו עד 2009 שני בתי ספר יסודיים, "גבריאלי" ו"קישון", אך עם הצטמצמות הרשמתם של תלמידים הוחלט על סגירת בית הספר "קישון". בשכונה נמצאים גם סמינר למורים ולגננות ערביים, ומתקן גדול של חברת החשמל.
חלוקה פנימית > חליסה הוותיקה

מקץ 60 שנה מאוכלסת חליסה הוותיקה ברובה בבני מיעוטים ערבים, מרביתם הגדולה מוסלמים שמהם חלק גדול עקורי כפרים; ורק תושבים בודדים נמנים עם העולים מברית המועצות לשעבר ותושביה היהודים הוותיקים של השכונה. בית הספר היסודי של השכונה הוא "עבד אל רחמן אל-חאג'" ("הגשר").
קבוצת "הפועל חליסה"

משנות ה-50 ועד שנות ה-80 פעלה בשכונה קבוצת הכדורגל "הפועל חליסה" בשנת 2014 הוקמה מחדש לאחר הפסקה של 25 שנים.
ראו גם

התפתחות אורבנית של חיפה
היסטוריה של חיפה
הערות שוליים

↑  זאב וילנאי, אנציקלופדיה אריאל, הערך "חיפה", עמוד 2305.
↑  חנוך קופילוביץ, הרב מחליסה: פרקי חייו ... של ... רבי יעקב בן ציון רוטנר, אב"ד חליסה : קורותיו בימי מלחמת העולם השניה, תקופת רבנותו בגולת קפריסין, ימי התקומה בארץ ישראל, והנהגת הקהילה ... בחליסה, א. פ. רוטנר, 2013. (בiw)
↑  פיגוע אוטובוס קו 16 בחיפה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007605763105171 
רחוב אני מאמין
נוה פז
בית העם שכונת תל עמל ברחוב הירדן 52
גשר הגיבורים וגשר גדוד 22 במערב חליסה
נגה אלבלך

| --- | --- |

אלבלך, 2015
 לידה:  1971 (בת 54 בערך) פתח תקווה
 מדינה:  ישראל 
 לאום:  ישראל ישראל
 עיסוק:  סופרת עורכת
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב
 שפות היצירה:  עברית
 פרסים והוקרה:  פרס שרת התרבות לספרי ביכורים תשע"א פרס ראש הממשלה ע"ש לוי אשכול ליוצרים וסופרים תשע"ו פרס ברנר לשנת 2018
 
נגה אלבלך (נולדה בשנת 1971) היא סופרת ועורכת ישראלית, מנכ"לית הוצאת הקיבוץ המאוחד - ספריית פועלים; כלת פרס ברנר לשנת 2018.
ביוגרפיה

אלבלך נולדה וגדלה בפתח תקווה. סיימה לימודי תואר ראשון בכלכלה, סטטיסטיקה וחקר ביצועים, ולימודי תואר שני בכלכלה באוניברסיטת תל אביב. עבדה כעשר שנים כאנליסטית בתחום האשראי ובתחום שוק ההון במוסדות בנקאיים שונים.
בשנת 2005 פנתה ללימודי ספרות באוניברסיטת תל אביב. במהלך לימודיה החלה לעבוד בהוצאת הקיבוץ המאוחד ובארכיוני הסופרים של מרכז קיפ, אוניברסיטת תל אביב. באותה עת פרסמה את סיפוריה הקצרים הראשונים בכתבי העת "עיתון 77" ו"מטעם". את עבודת המוסמך בספרות כתבה על הסיפור "בגנים" מאת אורי ניסן גנסין בהנחיית פרופ' אבנר הולצמן.
במסגרת עבודתה בהוצאת הקיבוץ המאוחד היא עורכת בשיתוף עם אברם קנטור את סדרת "ספרית פועלים – סיפורת". ערכה קובצי סיפורים ותרגומים של הסופרים רוברט ואלזר, דייוויד פוסטר וולאס, כריסטה וולף, חרבראנד באקר, ארנון גרונברג, לאוניד פקרובסקי, אורי ניסן גנסין, ויקטור דרגונסקי ועוד. בתחום ספרות המקור ערכה ספרים של ענבר לבנת, ניצן ויסמן, מיה לוי-ירון, אודי שרבני ועוד. ב־2018 יצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד הספר "תרצה אתר | כל השירים" בעריכתה, הכולל את כל שירי אתר, לרבות פזמונים ושירים גנוזים מהארכיון. הספר כולל גם אחרית דבר פרי עטה בשם "קול משלה".
בסוף שנת 2018 מונתה למנכ"לית הוצאת הקיבוץ המאוחד - ספריית פועלים, במקום המנכ"ל היוצא והעורך הראשי, פרופ' עוזי שביט, אשר הודיע על פרישה.
פרסים והוקרה

זוכת פרס שרת התרבות לספרי ביכורים תשע"א (כתב היד הזוכה כשהחלטתי להיות קטנה ראה אור כעבור שנתיים בשם הדחיפה).
ספרה אלי פורש כנפיים נכלל במצעד הספרים של משרד החינוך לשנת תשע"א.
היא כלת פרס ראש הממשלה ע"ש לוי אשכול ליוצרים וסופרים תשע"ו. מנימוקי השופטים לבחירתה: "נגה אלבלך היא סופרת נועזת, שאהבתה לספרות ומקוריותה מתבטאות בכל אחד מסיפוריה הקצרים וברומן הראשון שלה. היא מרובת ניגודים: שפתה התמציתית מפוארת, האירוניה שלה מעודנת, והחיבור שלה להווה, על דימוייו הקלישאיים והמוכרים, מפתה לשאול "היכן המלכוד?" כתיבתה של אלבלך "פרועה" במיטבה, מקורית ומלאה חיוניות, פוקחת עיניים ופותחת את הלב, ומסייעת לקוראיה לראות את העולם שבו אנו חיים ולנסות להבינו קצת יותר. קצת אחרת. לציון מיוחד ראוי הרומן 'סילנד' (2015): נבנה בו עולם המתנודד בין משטור חברתי ונפשי לבין תוהו אנרכי לסוגיו. הרומן מלא התבוננויות דקות ומדויקות, ספוגות הומור מאופק, ומתארגן היטב בשלל וריאציות סביב הנושא המרכזי: הניסיון הנואש לפרוץ את קליפת הקיום הקהה ולגעת בקיצוני, בייחודי, במסתורי ובאנרכי, ובסופו של דבר באנושי."
על ספרה האיש הזקן: פרידה זכתה בפרס ברנר לשנת 2018. השופטים העידו על "כתיבה מאופקת, צנועה, מינימליסטית, מדויקת, מעוררת הערכה וכבוד", והוסיפו כי ספרה של אלבלך הוא "ספר מקורי, יוצא דופן הן בנושא, שהוא עוסק בו בעדינות ובחוכמה, הן במלאכת המחשבת של הכתיבה: מוקפדת, זהירה, מתרחקת מכל עודפות רגשית ומילולית ומאפשרת לקוראים להתקרב, לחוות, להזדהות, להתמודד".
ספריה

אלי פורש כנפיים, איורים: רות גוילי. הקיבוץ המאוחד, 2010 (עריכה: יונה טפר).
נירה, נובלה בתוך האנתולוגיה מאחורי הכסף יש סיפור בעריכת דנה אולמרט. אחוזת בית 2010.
הדחיפה, הקיבוץ המאוחד, 2013 (עריכה: דרור בורשטיין, איור: ג'ני מייליכוב).
העוגה של סבא אליהו, איורים: ג'ני מייליכוב. הוצאת מטר, 2013 (עריכה: נעה סמלסון).
ספונג'ה וסיפורים קצרים. הוצאת אינדיבוק, 2013 (עריכה: ארז שוייצר).
סילנד, עם עובד, 2015 (עריכה: יובל שמעוני).
האיש הזקן: פרידה, הקיבוץ המאוחד, 2018 (עריכה: ארז שוייצר).
אסתר ועדינה, הוצאת אחוזת בית, 2019. עריכה: דנה אולמרט.
גבעול, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2022. (עריכה: ארז שוייצר, מירי צפריר).
עדן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2025. (עורך: ארז שוייצר)
תרגום

המפגש, מאת אן אנרייט. הספריה החדשה, 2008. (תרגום בשיתוף עם מנחם פרי).
לקריאה נוספת

נורית גוברין, אדם נמחק - אבדן הזיכרון בספרות העברית, בתוך: 'קריאת הדורות - ספרות עברית במעגליה', כרך ח', הוצאת צבעונים, 2022, עמ' 233–257
הערות שוליים

↑   גילי איזיקוביץ, מנכ"ל הקיבוץ המאוחד עוזי שביט פורש, נגה אלבלך תחליף אותו, באתר הארץ, 26 בדצמבר 2018
↑  יובל פלוטקין, הזוכה בפרס ברנר לספרות 2018: נגה אלבלך, באתר ynet, 13 בנובמבר 2018
↑  תרצה אתר | כל השירים, באתר www.kibutz-poalim.co.il
↑  עדן | נגה אלבלך, באתר www.kibutz-poalim.co.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304936305171  PLWABN: 9810649792405606  BnF: cb167580783 (data)  GND: 1221228447  ISNI: 0000 0001 1432 7213  LCCN: no2011012629  SUDOC: 237264854  VIAF: 167330520   WorldCat (עם VIAF): 167330520
טריגוניים

| טריגוניים |
| --- | --- |
 טריגון קצר-זנב
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
מחלקה:: דגי סחוס
על־סדרה:: בטאים
סדרה:: טחנאים
על־משפחה:: טריגונאים
משפחה:: טריגוניים
שם מדעי
 Dasyatidae ‏ג'ורדן, 1888
טריגון חד-אף.
טריגוניים (שם מדעי: Dasyatidae) היא משפחת יצורים ימיים סחוסיים בעלי גוף שטוח דלתוני או עגול.
אזורי מחיה

הטריגוניים חיים קרוב לחוף, גם במים רדודים. רוב המינים נפוצים במים טרופיים ברחבי העולם, אך ישנם גם מינים החיים באזורי מים מתוקים באסיה, באפריקה ובפלורידה.
תפוצה

רוב המינים אינם מאוימים ואף לא נמצאים בסכנת הכחדה.
קרובי משפחה של הטריגונים הם משפחת טריגוני הנהרות והם שייכים לאותה סדרה ואותה על-משפחה (יחד עם עוד שתי משפחות קטנות). לבד מתפוצתם בנהרות ואגמים הם דומים מאוד לטריגונים הימיים וקיים קושי להבדיל ביניהם.
תכונות הטריגון > דרך הניידות במים

הטריגוניים מתניידים במים במעין תנועת "תעופה", נעים קדימה ומאיצים בעזרת סנפירי החזה הגדולים שלהם.
תכונות הטריגון > דרך ההגנה והעוקץ של הטריגון

העוקץ שלהם, הנמצא בבסיס הזנב, הוא ארוך וחד כתער ומצופה בארס. לרוב אינם תוקפנים, אך כשהם בסכנה העוקץ הארוך מזדקר ופגיעתו עלולה להיות קטלנית למי שבא עמו במגע, לפעמים על ידי דריכה עליו. כך למשל נהרג חובב הטבע האוסטרלי סטיב ארווין. בשיא עונת הרבייה זכרי הטריגונים נעשים תוקפניים ומרחיקים בני אדם מהטריטוריה שלהם. הגורמים העיקריים המשפיעים על חומרת הפצע כפי שתועד בתצפיות רבות הם- ראשית, הגודל היחסי של טריגון (טריגון בקוטר מטר או יותר עקיצתו חמורה יותר מטריגונים קטני ממדים, שכן אז מדובר בחתך או פצע שטחי בלבד), ושנית הטיפול הרפואי שבמדינות שאינן מערביות מגיע לעיתים באיחור של מספר ימים ואז מתפתחים זיהומי משנה סביב פצע החתך. בניגוד למשפחת הטריגוניים, טריגוני הנהרות (Potamotrygonidae) מעולם לא הביאו לתמותה בקרב בני האדם, זאת למרות חשיפה גדולה יותר למינים אלו עקב שטחי מחיה משותפים עם הילידים הדרום אמריקאיים, אזורי הדיג וכן גידול לצורכי נוי.
תכונות הטריגון > חושי הטריגון

הטריגוניים אינם מסוגלים לראות את טרפם, כי עיניהם נמצאות בחלק העליון של גופם, ואילו פיהם נמצא בחלקו התחתון, במקום זאת, הם משתמשים בחוש הריח שלהם ובקולטנים חשמליים, בדומה לכרישים.
תכונות הטריגון > תזונה

תזונתם מתבססת בעיקר על רכיכות וסרטנים ומדי פעם על דגים קטנים אחרים. הפה מכיל שיניים חזקות המסוגלות לפצח את קונכיות טרפם. הטריגוניים משתקעים בקרקע בעת האכילה, כך שלעיתים קרובות רק עיניהם וזנבותיהם נראים לעין.
מיון

תת-משפחה Dasyatinae
סוג Bathytoshia
סוג טריגון (Dasyatis)
סוג Hemitrygon
סוג Hypanus
סוג ומין יחיד מטאטריגון מיקרופוס (Megatrygon microps)
סוג ומין יחיד טריגון כד-אף (Pteroplatytrygon violacea)
סוג Taeniurops
סוג Telatrygon
תת-משפחה Hypolophinae
סוג ומין יחיד Makararaja chindwinensis
סוג Pastinachus - בו טריגון כנוף-זנב
תת-משפחה Neotrygoninae
סוג Neotrygon - בו טריגון ברוד
סוג מחבטן (Taeniura)
תת-משפחה Urogymninae
סוג Brevitrygon
סוג Fluvitrygon
סוג Fontitrygon
סוג Himantura - בו טריגון נהרות ענק וטריגון נקוד
סוג Maculabatis
סוג Pateobatis
סוג Urogymnus
גלריה

טריגון כנוף-זנב
טריגון תטידיס
מחבטן הספירים
טריגון ברוד
טריגון אמריקאי
Himantura leoparda
הערות שוליים

↑  שירות "הארץ", "צייד התנינים" האוסטרלי נהרג מעקיצת דג, באתר הארץ, 4 בספטמבר 2006
↑  Peter J. Fenner, John A. Williamson, Ralph A. Skinner, Fatal and non‐fatal stingray envenomation (for editorial comment, see page 610; see also pages 625, 626 and 708), Medical Journal of Australia 151, 1989-12-XX, עמ' 621–625 doi: 10.5694/j.1326-5377.1989.tb139631.x
↑  Vidal Haddad Junior, Environmental dermatology: skin manifestations of injuries caused by invertebrate aquatic animals, Anais Brasileiros de Dermatologia 88, 2013-08, עמ' 496–506 doi: 10.1590/abd1806-4841.20132587
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543371905171  GND: 4508877-9
קרב עבר הירדן השני

בריגדת הפרשים ה-3 חוצה את הירדן בגשר דמיה בדרך לא-סאלט, ב-30 באפריל, במסגרת קרב עבר הירדן השני
חיילים בריטים בעיירה א-סאלט במהלך קרב עבר הירדן השני. 2 במאי 1918
חיילים בריטים בעיירה א-סאלט במהלך קרב עבר הירדן השני. 2 במאי 1918
חיילים טורקים, שנשבו בקרב עבר הירדן השני, צועדים בחוצות ירושלים
קרב עבר הירדן השני התחולל בין 30 באפריל ל-4 במאי 1918. הקרב נערך בין כוחות של חיל המשלוח המצרי (EEF) לבין כוחות של צבא האימפריה העות'מאנית המתוגברים על ידי כוחות גרמנים. הקרב נערך במסגרת המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה ובמהלכו ניסו כוחות בריטים לכבוש את מוצבי הטורקים בשונת נימרין ובא-סאלט. לאחר קרבות קשים נסוגו הבריטים בחזרה לגדה המערבית של הירדן.