המושבה הסוציאליסטית לאנו
ניו לאנו, לואיזיאנה

בנובמבר 1917 הודיע המגזין Western Comrade כי רוב המושבה צפויה לעבור לאתר חלופי בשם 'ניו לאנו', בנפת ליסויל בלואיזיאנה. כ-65–200 מתיישבים אכן עברו אך ההתיישבות החדשה לא הצליחה להגיע להישגיה של המושבה המקורית. החברה שנקלעה כבר לקשיים כלכליים הצליחה לרכוש רק אלפים בודדים של אקרים בנקודה החדשה תוך צבירת חובות נוספים. האדמה לא הייתה טובה, אבל בשטח שנרכש שהייתה כבר מנסרה גדולה וכמה עשרות בקתות עץ ששמשו למגורים. לחבורה זו נצטרפו גם 25 משפחות מטקסס, שרובם לא ידעו קרוא וכתוב והיו רחוקים מרעיונות הקומונה. שילוב זה לא עלה יפה חברתית.
המתיישבים הנותרים בקהילת לאנו דל ריו בקליפורניה הגישו בשנת 1918 בקשה לפשיטת רגל, לאחר שורה של הליכים משפטיים כושלים. שרידי המבנים עדיין נראים באתר. כיום האתר בו פעלה המושבה רשום כעת כנקודת ציון היסטורית מס '933 בקליפורניה.
רק בשנת 1921 חל שיפור במצבה הכלכלי של ניו לאנו, תחת הנהגתו של ג'ורג' פיקט, סוכן ביטוח ומראשוני המייסדים, אשר ניהל אותה עד פירוקה ערב מלחמת העולם השנייה. הארימן שנזדקן נאלץ לעזוב את לואיזיאנה, שתנאי אקלימה הלח היו רעים לבריאותו ושב לחיות בלוס אנג'לס בה נפטר בשנת 1928. בתחילת 1921 שנה הייתה שרויה הקומונה במחסור חומרי קשה ביותר - כשהיא נאלצת לפרק חלק מביקתות המגורים כדי לקנות תמורתם מזון. אך פיקט הצליח לגייס תרומות גדולות, וכן לגייס חברים חדשים לחברה הקואופרטיבית שרכשו מניות באלפיים דולר בכסף מזומן או בנכסים. עם זאת, הכסף שהושג הושקע בעיקר בפיתוח מבני המגורים ובניית בתים חדשים, ולא בהשקעות הון מניבות ועיבוד השטחים החקלאיים. חלק מהכסף הושקע בהקמת ענפי תעשייה שסיכויי ההצלחה שלהם לא היו גדולים. שיטות עיבוד הקרקע היו מיושנות והחקלאים לא שמרו על טיוב הקרקע ועל מחזור זרעים רציונלי. לפיכך למרות התרומות וההצטרפות של חברים חדשים, הקומונה צברה חובות הולכים וגדלים.
במקביל רכש פיקט שלוש חוות חקלאיות נוספות על לאנו במרחק רב מהמושבה - חווה לגידול אורז ושתי חוות עם פרדסים ובקר, שבכל אחת מהן יושבו כ-15 מחברי הקומונה. בשנת 1920 נאמדו חובותיה של הקומונה על כ-600 אלף דולר, אל פיקט החל להשקיע את כספיה בהשקעות בתחום קידוח הנפט והגז. לאחר חמישה ניסיונות קידוח לעומק 3000–4000 רגל הופסקה עבודה זו מחוסר אמצעים להמשיכה.
עם זאת, על אף המצוקה הכלכלית אליה נקלעה הקומונה, זכה פיקט לאמונם של מרבית חבריה, בין היתר בשל הצלחתו בגיוס חברים חדשים ותרומות. פיקט אף התבטא וטען כי תלותה של המושבה בתרומות דווקא מחזקת את קשריה עם ידידיה ותומכיה ומרחיבה את תחום השפעתה. בשנים אלה הצליחה הקומונה להקים בית חולים, מרפאת שיניים אולם ריקודים, וכן המשיכה בפעילות אומנותית - תיאטרלית ומוזיקלית ושבועון, וכן המשיכה לפתח מוסדות חינוכיים ובית ספר ערב למבוגרים.
בתחילת שנות ה-30 עמד מספר חברי ניו לאנו על כ-400. המשבר הכלכלי פגע במצבה הכלכלי עוד יותר עם ירידת מחירי התוצאת החקלאית וצמצום הביקושים. גם הרכבה החברתי השתנה, כשהצטרפו אליה נפגעים רבים של האבטלה ההמונית, אשר שוחררו מהחובה לרכוש מניות חבר. מצב דברים זה יצר גם חיכוכים בין החברים הוותיקים בעלי המניות לחברים החדשים מחוסרי המניה אשר תבעו אף הם שוויון זכויות בהתאם לעקרונות המושבה. בין המצטרפים החדשים נתברר כי ישנם גם בעלי עבר פלילי, ורבים מהם עזבו תוך שהם נוטלים עימם מרכוש הקומונה.
פיקט קיבל כחברים בקומונה מספר פנסיונרים, אשר רכשו מניות ב-2000 דולרים במזומן והלוו לה עוד אלפי דולרים בריבית של שישה אחוזים. על פנסיונרים אלו לא הוטלה חובת העבודה בקומונה. הסכמי הלוואה אלו הסתבכו כשהקומונה לא הצליחה לעמוד בפרעון, ושניים מהלווים פנו לבתי הדין בדרישה לעיקול חלק מציוד המושבה. המושבה נאלצה להוציא סכומי כסף הולכים וגדלים גם להתמודדות עם המאבקים המשפטיים מול חבריה לשעבר. המושבה הרדיקלית שתמכה בביטול הפרדה הגזעית התקשתה גם להשתלב במרקם החברתי של סביבתה הדרומית.
ב-1934 הפסידה המושבה חלק גדול מרכושה לטובת הבנקים, וב-1935 הגישו נושיה תביעה לפירוק נכסים. בית המשפט דחה את יישום פסק הדין לאביב 1936. בין 1936 ל-1939 מונו למושבה על ידי בית הדין שלושה אפוטופרוסים, שלפחות אחד מהם הצליח להעביר לרשות עצמו חלק מרכושה. ב-1939 דחה בית הדין את ערעור חברי הקואופרטיב וציווה לעקל את כל רכוש המושבה לנושים. בתקופת המאבקים המשפטיים, הושחתו רבים מהמבנים והציוד במושבה. עד שנת 1947 עוד ניסו חלק מחבריה לתבוע בבתי הדין בגין הפסדים שנגרמו להם.