stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כלא לנדסברג

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית סוהר 
 כתובת:  Hindenburgring 12 
 מיקום:  לנדסברג אם לך 
 מדינה:  גרמניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1910
 תאריך פתיחה רשמי:  1910 
 קואורדינטות:  48°03′15″N 10°52′00″E﻿ / ﻿48.054166666667°N 10.866666666667°E﻿ / 48.054166666667; 10.866666666667
  (למפת בוואריה מוגדלת) מינכן נירנברג אאוגסבורג וירצבורג רגנסבורג אינגולשטאדט פירט ארלנגן ביירוית במברג צ'כיה אוסטריה שווייץ באדן וירטמברג  הסן תורינגיה סקסוניהכלא לנדסברג(למפת בוואריה רגילה) מינכן נירנברג אאוגסבורג וירצבורג רגנסבורג אינגולשטאדט פירט ארלנגן ביירוית במברג צ'כיה אוסטריה שווייץ באדן וירטמברג  הסן תורינגיה סקסוניהכלא לנדסברג
 
כלא לנדסברג (בגרמנית: Justizvollzugsanstalt Landsberg) הוא מתקן ענישה דמוי־מצודה הנמצא בעיר לנדסברג שעל נהר לֵך (Landsberg am Lech), בדרום־מערב בוואריה, כ-65 ק"מ ממערב למינכן וכ-35 ק"מ מדרום לאאוגסבורג.
היסטוריה

הכלא נבנה במקור בסביבות 1910 בפאתיה המערביים של העיר. האסיר המפורסם ביותר שריצה בו את עונשו היה אדולף היטלר, אשר נכלא שם ב-1924 בעקבות הרשעתו באשמת בגידה. בעת שהותו בלנדסברג חיבר היטלר את ספרו "מיין קמפף" (גרמנית: "מאבקי"), בעזרתו של סגנו רודולף הס.
בתקופת מלחמת העולם השנייה היו הכלא ומחנות העבודה שסביבו מסונפים למחנה דכאו.
בעת שהייתה גרמניה בשליטת בעלות הברית לאחר מלחמת העולם השנייה, הסב צבא ארצות הברית את הכלא לבית הסוהר לפושעי מלחמה מס' 1 ("War Criminal Prison No. 1"), ומספר רב של פושעי מלחמה נאצים הושמו בו במאסר. בנוסף, התבצעו בו הוצאות להורג של מספר פושעי מלחמה, שהאחרונה בהן בוצעה ב-8 ביוני 1951, והייתה ההוצאה להורג האחרונה שבוצעה בגרמניה (שאז נודעה כגרמניה המערבית).
כיום משמש המתקן את שירות בתי הסוהר של משרד המשפטים הבווארי.
ראו גם

הפוטש במרתף הבירה
קרל ברנדט
משפט הרופאים בגרמניה
כלא דרטמור

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  HM Prison 
 מיקום:  דבון 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מפעיל:  His Majesty's Prison Service 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1809
 תאריך פתיחה רשמי:  1809 
 קואורדינטות:  50°32′59″N 3°59′46″W﻿ / ﻿50.549722222222°N 3.9961111111111°W﻿ / 50.549722222222; -3.9961111111111
  (למפת אנגליה מוגדלת) לונדון ברמינגהאם לידס ברדפורד מנצ'סטר ליברפול בריסטול לסטר פורטסמות' פלימות' ניוקאסל סקוטלנד צרפת ויילס צ. אירלנד  איר. תעלת למאנש הים הצפוני  הים האירי כלא דרטמור(למפת אנגליה רגילה) לונדון ברמינגהאם לידס ברדפורד מנצ'סטר ליברפול בריסטול לסטר פורטסמות' פלימות' ניוקאסל סקוטלנד צרפת ויילס צ. אירלנד  איר. תעלת למאנש הים הצפוני  הים האירי כלא דרטמור
 
כלא דרטמור (באנגלית: HM Prison Dartmoor) הוא בית סוהר, השוכן ליד הכפר פרינסטאון שבמחוז דבון בבריטניה.
הכלא ממוקם בליבה של ערבת דרטמור שבדרום דבון ובשולי הפארק הלאומי דרטמור. הוא נמצא בבעלות דוכסות קורנוול ומופעל על ידי שירות בתי הסוהר של בריטניה.
היסטוריה

הכלא נפתח בשנת 1809 כדי לשמש כאתר מבודד שבו ישוכנו אלפי שבויי מלחמה - שבויים צרפתים מן המלחמות הנפוליאוניות ושבויים אמריקאים ממלחמת 1812.
לאחר שחרור השבויים עמד הכלא נטוש במשך שנים רבות. ב-1851 נפתח מחדש, הפעם כבית סוהר אזרחי לפושעים פליליים, ויצא לו מוניטין ככלא שמור המיועד לפושעים מסוכנים ביותר. בין האסירים שנכלאו בו מאז היה איימון דה ואלירה, לימים ראש ממשלת אירלנד. ב-1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה, הומר למתקן עבודה עבור 1,100 סרבני שירות בצבא מטעמי מצפון, אשר זכו לשחרור ממאסר. ב-1920 שב המתקן לשמש כבית כלא.
כיום, למרות המוניטין שיצאו לו, משמש האתר כמתקן בדרגת ביטחון ג' (אחת לפני הנמוכה ביותר) בתכולה של עד 659 אסירים, ומשמש לכליאת עברייני מין, עבריינים לא אלימים ועברייני צווארון לבן. רוב המבנים בו הם אלו שנבנו במאה ה-19. מאז 1996 פועל בו מוזיאון המציג את תולדות המקום מאז היווסדו.
הכלא זכה לאזכורים רבים בתרבות הבריטית. בין השאר התייחס הסופר ארתור קונאן דויל לכלא (אותו כינה "כלא פרינסטאון") בארבעה מהסיפורים שכתב על הבלש שרלוק הולמס. בספר כלבם של בני בסקרוויל, אחד מארבעת הספרים באורך מלא שכתב על הולמס, דובר על אסיר נמלט מהכלא שבסופו של דבר נהרג בעת מנוסתו מפני הכלב. הכלא נזכר גם בסדרה המלאך, בסדרה איסטאנדרס ובתוכניות נוספות.
מראה הכלא
השער הראשי של הכלא
ראו גם

מתקן מעצר למהגרים הארמונדסוורת'
הפארק הלאומי דארטמור
ליבריה במשחקים האולימפיים

ליבריה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת מלבורן (1956). היא נעדרה מאז מהמשחקים שלוש פעמים: מאולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968), מאולימפיאדת מונטריאול (1976) (מאחר שהשתתפה בחרם שהובילו מדינות אפריקה במחאה על סירובו של הוועד האולימפי הבינלאומי להשעות את ניו זילנד בעקבות משחק שקיימה נבחרת הרוגבי שלה עם נבחרת דרום אפריקה בה היה נהוג באותה העת משטר האפרטהייד) ומאולימפיאדת ברצלונה (1992). מאז אולימפיאדת אטלנטה (1996) משתתפת ליבריה במשחקים ברציפות. באולימפיאדות החורף לא השתתפה ליבריה מעולם.
לכל המשחקים בהם השתתפה שלחה ליבריה ספורטאים בודדים (בין שניים לשמונה), מרביתם בענף האתלטיקה (באולימפיאדת לונדון (2012) השתתף לראשונה גם ג'ודוקא). הישגיהם היו נמוכים למדי, ואיש מהם לא זכה במדליה אולימפית.
ראו גם

ליבריה במשחקים הפאראלימפיים
ליבריה במשחקים האולימפיים לנוער
האתלט רוברט דניס, שייצג את ליבריה באולימפיאדת אטלנטה
לדג'ר-אינקוויירר

| --- | --- |

 פורמט:  ברודשיט 
 מייסד:  מיראבו ב. לאמאר 
 בעלים:  The McClatchy Company 
 תאריכי הופעה:  1828–הווה (כ־196 שנים) 
 שפה:  אנגלית 
 מערכת:  קולומבוס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 ISSN:  0898-3860
 www.ledger-enquirer.com
 
לדג'ר-אינקוויירר (באנגלית: Ledger-Enquirer) הוא עיתון שבסיסו בקולומבוס, ג'ורג'יה, שבארצות הברית. העיתון נוסד בשנת 1828 כקולומבוס אינקווירר על ידי מיראבו ב. לאמאר  שלאחר מכן מילא תפקיד מרכזי בהקמת רפובליקת טקסס ושימש כנשיאה השלישי.  העיתון זכה פעמיים בפרס פוליצר לשירות הציבור.
אנשים ומכונות מאחורי עיתוני לדג'ר-אינקוויירר
היסטוריה

בשנת 1874 התמזג השבועון קולומבוס אינקוויירר ( Columbus Enquirer), עם היומון הראשון של קולומבוס, ה-Daily Sun, והם החלו לפרסם בשם קולמבוס אינקוויירר-סאן (Columbus Enquirer-Sun).  העיתון התפרסם בשם זה במשך שנים רבות לפני שבסופו של דבר חזר לשם קולמבוס אינקוויירר. ב-1930 נרכש העיתון על ידי RW Page. במשך שנים רבות פרסמו עיתון הבוקר קולמבוס אינקוויירר ועיתון אחר הצהריים קולמבוס לדג'ר (Columbus Ledger), עיתון שנוסד בשנת 1886, וגם בבעלות RW Page. שני העיתונים פרסמו מהדורה משותפת בימי ראשון תחת השם סאנדיי לדג'ר-אינקוויירר Sunday Ledger-Enquirer . ב-1973 נרכשה החברה על ידי Knight Newspapers, ובשנת 1988 מיזגו העיתונים גם את המהדורה היומית, ואימצו את השם קולמבוס לדג'ר-אינקוויירר ( Columbus Ledger-Enquirer). בשנת 2006 נרכשה החברה על ידי חברת מקלאצ'י. החל מ-16 בנובמבר 2019 מופיע הלדג'ר-אינקוויירר שישה ימים בשבוע בלבד במהדורה מודפסת, ומציע מהדורת סוף שבוע דיגיטלית בלבד.
היסטוריה > פרס פוליצר לשנת 1926

קולמבוס אינקוויירר-סאן זכה בפרס פוליצר לשירות הציבור לשנת 1926 "על השירות שהוא נתן במאבקו האמיץ והנמרץ נגד קו קלוקס קלאן; נגד חקיקת חוק האוסר על הוראת האבולוציה; נגד נציגי ציבור לא ישרים וחסרי כישרון, ועבור צדק לשחורים ונגד לינץ'".
היסטוריה > פרס פוליצר לשנת 1955

ב-1955 זכו הקולומבוס לדג'ר וסאנדיי לדג'ר-אינקוויירר בפרס פוליצר לשירות הציבור הודות ל"סיקור החדשות השלם שלהם והתקפת העורכים חסרת הפחד על השחיתות הנרחבת בפיניקס סיטי באלבמה, שהיו יעילים בהפלת השלטון המושחת. העיתון הפגין עניין מוקדם לבעיתיות של אכיפת החוק הרופפת לפני שהמצב בעיר פניקס התפרץ לרצח. הוא כיסה את כל הסיפור המתגלגל של ההעמדה לדין הסופית של המעורבים במיומנות, הבנה, כוח ואומץ".
הערות שוליים

↑  Prospectus for the Columbus Enquirer, 1828.
↑  President Mirabeau B. Lamar.
1 2  The Pulitzer Prizes for 1926, pulitzer.org; retrieved September 2008
1 2  The Pulitzer Prizes for 1955.
↑  Newspaper List:Georgia, web.library.emory.edu from web.archive.org; retrieved May 2021
↑  The McClatchy Company - About (אורכב 10.07.2007 בארכיון Wayback Machine), mcclatchy.com; retrieved September 2008
↑  Ledger-Enquirer moving to digital-only on Saturdays, ledger-enquirer.com; retrieved March 2023
ליברליזם קלאסי

ליברליזם קלאסי (באנגלית: Classical Liberalism) היא אסכולה חברתית, מדינית, פילוסופית ופוליטית, שבליבה נמצאים עקרונות חירויות הפרט והיא בעלת תפקיד משמעותי בעיצוב של העולם המערבי ממגוון בחינות, ממדינית ועד חברתית. מתוך הליברליזם הקלאסי המוקדם שפרח מבחינה אידאולוגית במאה ה-18, התפתחו התורות המדיניות והחברתיות של שמרנות וליברליזם. בין העקרונות שמקורם בליברליזם קלאסי נמצאות אבני היסוד של דמוקרטיה ורפובליקה מודרניים ומונרכיה חוקתית, כגון הפרדת הרשויות ושקיפות ממשלתית. המהפכה המהוללת ומגילת הזכויות שנחקקה בעקבותיה, כמו גם המהפכה האמריקאית וחוקת ארצות הברית שנוסחה בעקבותיה, מבוססות על עקרונות הליברליזם הקלאסי.
בין ההוגים המוקדמים של הליברליזם הקלאסי ניתן למנות אישים כגון ג'ון לוק, אדם סמית, דייוויד יום ואדמונד ברק. האבות המייסדים של ארצות הברית, ובהם אלכסנדר המילטון, ג'יימס מדיסון ותומאס ג'פרסון היו כולם הוגים ליברלים קלאסיים. לסיעה רדיקלית של הליברליזם הקלאסי, שעיקרה התבסס על הוגים צרפתים שנטו לאוטופיה כגון ז'אן-ז'אק רוסו, הייתה השפעה מכרעת על פריצתה ועל מהלכה של המהפכה הצרפתית ותוצאותיה. הוגים מאוחרים, מן המאה ה-20, כוללים את הוגי האסכולה האוסטרית ואסכולת שיקגו בכלכלה, כגון פרידריך האייק, לודוויג פון מיזס ומילטון פרידמן.
לקריאה נוספת

דייוויד יום, מחקר בדבר בינת האדם, מאנגלית: גיא אלגת, רסלינג, 2008
דייוויד יום, מסכת על טבע האדם, מאנגלית: יפתח בריל, הוצאת שלם, 2013
דייוויד יום, כעין היסטוריה של חיי, מאנגלית: אביעד שטיר, דחק, כרך י"ב, 2020
ג'ון לוק, מסה על שכל האדם, מאנגלית יוסף אור, הוצאת מאגנס, 1935
ג'ון לוק, איגרות על הסובלנות מאנגלית יורם ברונובסקי, הוצאת מאגנס, 1990
ג'ון לוק, על הממשל המדיני המסכת השנייה מאנגלית יוסף אור, הוצאת מאגנס, 1948
ג'ון לוק, המסכת הראשונה על הממשל המדיני מאנגלית שונמית ליפשיץ, הוצאת רסלינג, 2008
ג'ון סטיוארט מיל, על החירות, מאנגלית: אהרן אמיר, עם מבוא מאת ירון אזרחי, הוצאת שלם, 2006
אלכסנדר המילטון, ג'יימס מדיסון וג'ון ג'יי, כתבי הפדרליסט, מאנגלית: אהרן אמיר, הוצאת שלם, 2011
אדמונד ברק, הרהורים על המהפכה בצרפת, תרגם לעברית: אהרן אמיר, עם מבוא מאת יורם ברונובסקי, הוצאת שלם, 1999
אלכסיס דה-טוקוויל, הדמוקרטיה באמריקה, מאנגלית: אהרן אמיר, ירושלים, הוצאת שלם, 2008
אדם סמית, עושר העמים, מאנגלית: יריב עיטם ושמשון ענבל, ירושלים: מוסד ביאליק, 1996
פרידריך האייק, הדרך לשעבוד, מאנגלית: אהרן אמיר, הוצאת שלם, 1998
פרידריך האייק, חוקת החירות, מאנגלית: אהרן אמיר, הוצאת שלם, 2013
פרידריך האייק, יומרה קטלנית, מאנגלית: אורי רדלר, יאיר לוינשטיין וצבי חזנוב, סלע מאיר, 2020
מילטון פרידמן, החופש לבחור - עיקרי הכלכלה החופשית, הוצאת דביר, 1988
מילטון פרידמן, קפיטליזם וחירות, מאנגלית: מזל כהן, הוצאת שלם, 2003
תומאס סואל, עימות בין השקפות, מאנגלית: אהרן אמיר, הוצאת שלם, 2001
תומאס סואל, יסודות הכלכלה: מדריך לאזרח, מאנגלית: יצחק טישלר, הוצאת שלם, 2006
לורדו טאפט

| --- | --- |

 לידה:  29 באפריל 1860 Elmwood, ארצות הברית 
 פטירה:  30 באוקטובר 1936 (בגיל 76) שיקגו, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Elmwood Township Cemetery 
 מקום לימודים:  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות  אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין 
 יצירות ידועות:  Fountain of Time, Alma Mater, Fountain of the Great Lakes 
 צאצאים:  Emily Taft Douglas 
 
לורדו טאפט (באנגלית: Lorado Taft;‏  29 באפריל 1860 - 30 באוקטובר 1936) היה פסל, סופר ומחנך אמריקאי. חלק מתנועת הרנסאנס האמריקאית. יצירותיו המונומנטליות כוללות את "מזרקת הזמן", "רוח האגמים הגדולים" ו"האינדיאני הנצחי". ספרו משנת 1903, "היסטוריה של הפיסול האמריקאי" היה הסקירה הראשונה בנושא ושימש במשך עשרות שנים כספר יסוד בנושא. הוא סייע לקידום מעמדן של נשים כפסליות.
ראשית חייו

טאפט נולד באלמווד, אילינוי. הוריו היו דון קרלוס טאפט ומרי לוסי פוסטר. אביו היה פרופסור לגאולוגיה באוניברסיטת אילינוי. הוא חי חלק ניכר מילדותו ליד מרכז הקמפוס של UIUC. הבית, הידוע כבית טאפט, נבנה על ידי אביו בשנת 1873. הוא נרכש על ידי האוניברסיטה בשנת 1949 והועבר כקילומטר אחד לדרום מזרח . לאחר שעבר חינוך ביתי על ידי הוריו, טאפט קיבל את התואר הראשון שלו (1879) והתואר השני (1880) באוניברסיטת אילינוי.
לאחר שסיים את התואר השני, הוא נסע לפריז כדי ללמוד פיסול, ולמד בבית הספר לאמנויות יפות, מ-1880 עד 1883, שם למד אצל אוגוסטין דומון, ז'אן-מארי בונסי וגבריאל תומאס. הישגיו שם היו גבוהים.
קריירה

עם שובו לארצות הברית ב-1886, התיישב טאפט בשיקגו. הוא לימד בבית הספר לאמנות של שיקגו עד 1929. בנוסף לעבודה בחימר וגבס, טאפט לימד את תלמידיו פיסול בשיש, ונתן להם לעבוד על פרויקטים קבוצתיים. הוא גם הרצה באוניברסיטת שיקגו ובאוניברסיטת אילינוי.
ב-1892, בזמן שקהילת האמנות של שיקגו התכוננה לתערוכת הקולומביאנית העולמית של 1893, האדריכל הראשי דניאל ברנהם הביע חשש בפני טאפט שמא הקישוטים הפיסוליים של הבניינים לא יסתיימו בזמן. טאפט שאל אם יוכל להעסיק כמה מתלמידותיו כעוזרות (לא היה מקובל מבחינה חברתית שנשים יעבדו כפסליות באותה העת) עבור בניין הגננות. מתוך כך קמה קבוצה של נשים פסליות מוכשרות, שכללה את אניד ינדל, קרול ברוקס מקניל, בסי פוטר וונו, ג'נט סקודר, ג'וליה בראקן ונדט, אוולין ביאטריס לונגמן ואלן רנקין קופ.
מאוחר יותר, סטודנטית לשעבר אחרת, פרנסס לורינג, ציינה כי טאפט השתמש בכישרונותיהם של תלמידיו כדי לקדם את הקריירה שלו, מצב לא נדיר. באופן כללי, ההיסטוריה העניקה לטאפט קרדיט על כך שעזר לקדם את מעמדן של נשים כפסלות.
בפגישה בסנט פול, מינסוטה כדי להחליט באיזו הגשת אמן לבחור עבור אנדרטה של אל"ם ויליאם קולוויל ברוטונדת הקפיטול של מדינת מינסוטה, הוועדה לאמנות המדינה שאלה את דעתו של טאפט שהיה בעיר באותה העת. הוא אמנם לא המליץ על אף אחד מהדגמים, אבל הוא חשב שקתרין בקוס יש כישורים לכך. במקור הוועדה העדיפה את הדגם של ג'ון ק. דניאלס, אך הוא הוחלף.
שנים אחרונות

טאפט היה פעיל עד סוף ימיו. שבוע לפני מותו, הוא השתתף בטקסי ההקדשה של קווינסי, אילינוי, לפסל שלו שהנציח את ויכוחי לינקולן-דאגלס. הוא מת בסטודיו הביתי שלו בשיקגו ב-30 באוקטובר 1936. הוא נשרף, ואפרו פוזר בבית הקברות אלמווד ליד בלומינגטון, אילינוי.
יצירה

טאפט ידוע בעיקר בזכות המזרקות השונות שלו.
בארכיון אוניברסיטת אילינוי יש סדרת תצלומים של רוב העבודות החשובות של טאפט, כולל רבות מהבנייה והדגמים המקדימים שלהן.
לאחר יותר מתריסר שנות עבודה, "מזרקת הזמן" של טאפט נחשפה בקצה המערבי של ה-Midway Plaisance של שיקגו בשנת 1922. מבוססת על שורותיו של המשורר אוסטין דובסון - "הזמן עובר, אתה אומר? אה לא, הזמן נשאר, אנחנו הולכים." המזרקה מציגה דמות עטופה של זמן המתבוננת בזרם האנושות הזורם על פניו.
הפטריוטים (1932), קפיטול מדינת לואיזיאנה, באטון רוז'
העבודה הגדולה האחרונה שטאפט השלים הייתה שתי קבוצות עבור הכניסה הקדמית לבניין הקפיטול של מדינת לואיזיאנה, שנחנכה ב-1932.
בשנת 1965, מקום העבודה שלו בשיקגו, מאז 1906, הוגדר כנקודת ציון היסטורית לאומית.
גלריה

מזרקת לאפייט
מגינים על הדגל
מזרקת האגמים הגדולים
אלמה אטר
מצבת זיכרון לחיילים, אילינוי
הערות שוליים

1 2  "r LORADO TAFT DIES; LEADING SCULPTOR; Creator of Some of Country's Outstanding Monuments is Stricken at 76. WAS TEACHER IN CHICAGO 'Fountain of Time' and Columbus Memorial in Washington Among Chief Works". The New York Times (באנגלית אמריקאית). 1936-10-31. ISSN 0362-4331. נבדק ב-2024-02-25.
↑  John William Leonard, Albert Nelson Marquis, Who's who in America, A.N. Marquis, 1908. (באנגלית)
↑  oepp, Jamie; Cooper, Ashley; Carrillo, Samantha. "Taft House". Explore C-U. University of Illinois
↑  "National Register of Historic Places Inventory — Nomination: Lorado Taft Midway Studios"
↑  The Monumental News, 1908. (באנגלית)
↑  Duluth Evening Herald
↑  "List of the Art"
↑  "Scatter Lorado Taft Ashes in Rites at Bloomington". Chicago Tribune. 1936-12-11. p. 18. נבדק ב-2024-02-25.
↑  "An Inventory of the Lorado Taft Papers and Mounted Photograph Collection"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007275782505171  GND: 120517825  ISNI: 0000 0000 6684 2877  LCCN: n83121888  NLA: 35537787  RKD: 315131  SNAC: w61j9d3c  SUDOC: 191354570  Trove: 988705  ULAN: 500115832  VIAF: 74685959   WorldCat (עם VIAF): 74685959 
המלאך המתעד, 1923
מזרקת הזמן, 1922
לועג לרש

לֹעֵג לָרָשׁ הוא כינוי תלמודי לאיסור דרבנן על פיו אין לקיים מצוות בקרבת מת, או בבית קברות, כגון ללבוש ציצית או תפילין בבית קברות. טעם האיסור מפני שיש בזה מעין לעג למתים על כך שהם כבר אינם יכולים לקיים מצוות, בניגוד לחיים.
מקור שמו של האיסור הוא מהפסוק במשלי: ”לֹעֵג לָרָשׁ חֵרֵף עֹשֵׂהוּ” (ספר משלי, פרק י"ז, פסוק ה'). על פי פשוטו של מקרא הפסוק מדבר על אדם עני - רש בממון. אולם חכמים דרשו את הפסוק על המתים, שבהיותם פטורים מן המצוות הם כרשים (=עניים) מהן.
בימינו רגילים להשתמש ב'לועג לרש' כמטבע לשון שפירושו לעג והתנשאות בדבר מסוים, על אדם שחסר אותו. משמעות זו היא גם פשוטו של מקרא - לעג על אדם רש, עני. במפרשים ביארו שאדם שלועג על אדם עני מראה בכך שהוא סבור שהדבר נגרם לו עקב מעשיו ולא מחמת גזירת הבורא.
מקור

בתלמוד הבבלי במסכת ברכות מובאת ברייתא לפיה אין להיכנס לבית הקברות בתפילין או עם ספר תורה שקורא בו, משום 'לועג לרש':
לא יהלך אדם בבית הקברות ותפילין בראשו וספר תורה בזרועו וקורא, ואם עושה כן - עובר משום "לועג לרש חרף עושהו"
עוד מובא שם סיפור על שני אמוראים, רבי חייא ורבי יונתן, שהלכו בבית קברות, ולאחר שטליתו של רבי יונתן נגררה על הקברים, רבי חייא העיר לו שיש להגביהה: ”רבי חייא ורבי יונתן הוו שקלי ואזלי בבית הקברות; הוה קשדיא תכלתא דרבי יונתן; אמר ליה רבי חייא: דלייה [הגביהנו], כדי שלא יאמרו "למחר באין אצלנו ועכשיו מחרפין אותנו"!"” (תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף י"ח, עמוד א').
הראשונים התקשו להסביר מדוע רבי חייא לא חשש לאיסור זה של לועג לרש, וכן מדוע העיר רבי חייא רק על כך שהציציות נגררות ולא על עצם קיום מצוות ציצית בבית קברות. הסברים שונים ניתנו על מנת ליישב זאת.
הרא"ש בשם רבנו יונה הסביר כי בזמן התלמוד לא היה נהוג ללבוש בגד דווקא לשם מצוות ציצית, אלא היו מקיימים מצוות ציצית בבגדיהם הרגלים, ולכך אין בעצם ההליכה בציצית בבית קברות משום 'לועג לרש', וגם לא שייך לדרוש מהאדם לפשוט את בגדיו לפני כניסתו לבית הקברות. אולם בכך שהטלית נגררה על מצבות הקברים יש חרפה למתים. ומסיק מכך הרא"ש שבימינו, שנוהגים ללבוש בגד מיוחד לשם קיום מצוות ציצית, בעצם לבישת בגד זה בבית הקברות יש משום איסור 'לועג לרש'. ודבריו נפסקו להלכה בשולחן ערוך.
דיני האיסור

מכוסה - כאשר אין ניכר שמקיים מצווה, כגון שהציצית או התפילין מכוסים, אין בכך איסור.
קרבה למת - האיסור לקיים מצוות ליד המת, הוא בכל ארבע האמות הסמוכות למת או לקבר, שהמת תופס את מקומו. כמו כן, לדעת רבים גם בכל שטח בית הקברות חל האיסור, אף מחוץ לארבע האמות הסמוכות לקברים.
קבר קטן - בחידושי מהריט"צ על פרק 'איזהו נשך' במסכת בבא מציעא, כתב שאף ליד קבר של קטן אין לקיים מצוות, על אף שקטן פטור מהמצוות, בשל מספר טעמים, בהם הטעם שייתכן שנשמתו היא נשמת אדם גדול. טעם זה הוזכר בפוסקים רבים.
קבר אשה - בחידושי המהריט"צ הסיק שאף בקבר אשה שייך איסור 'לועג לרש' גם ביחס למצוות עשה שהזמן גרמן, מחמת הכלל לא פלוג רבנן ובשל חשש מראית העין. וכן היא דעת הצל"ח. אולם לדעת פוסקים אחרים, כיוון שאף בחייה אשה פטורה ממצוות אלו, אין בקיומן ליד קברה משום 'לועג לרש'..
ספר תורה - לשיטת הרמב"ם אסור להכניס ספר תורה לבית הקברות גם מבלי ללמוד בו. שכן עצם החזקת ספר התורה היא מצווה.
קריאת שמע - לשיטת הרמב"ם מי שקרא קריאת שמע בתוך ארבע אמות של מת או קבר לא יצא ידי חובתו, ולשיטת הראב"ד אף שעבר איסור, יצא ידי חובה.
שיטת הקבורה בימינו - יש אומרים שמכיוון שכיום נוהגים להעמיק את הקבר מעבר לעשרה טפחים מתחת לקרקע, הרי שהמתים נמצאים ברשות אחרת מבני האדם הבאים בשערי בית הקברות, ולכן אין לגביהם איסור 'לועג לרש'.
דיני האיסור > איסורים נוספים

ארבע כנפות למת - במסכת מנחות מבואר שבנוסף לאיסור לקיים מצוות בקרבה למת, אסור גם להלביש מתים בבגד שחייב בציצית בלא לקשור לו ציצית: "בההיא שעתא [כשהוא מת] ודאי רמינן ליה [מטילים ציצית בבגדים שקוברים אותו בהם], משום לועג לרש חרף עושהו [כדי שלא ילעגו לו שהוא פטור ממצוות]".
עשיית צרכים - בתלמוד ירושלמי נאמר איסור נוסף של עשיית צרכים בבית הקברות ”רבי זעירא בשם רבי אבא בר ירמיה: לא יכנס אדם לבית הקברות ויעשה צרכיו שם, ואם עשה כן, עליו הכתוב אומר לועג לרש חרף עושהו” (תלמוד ירושלמי, מסכת ברכות,  פרק ב', הלכה ג').
לוויית המת - בתלמוד מובא בשם תלמידו של רב יהודה, רחבה (בעל נינתו חומא) שמסר בשמו: "כל הרואה המת ואינו מלווהו - עובר משום 'לועג לרש חרף עושהו'".
הערות שוליים

↑  פירוש המלבי"ם ועוד.
↑  פירוש הרא"ש על מסכת ברכות פרק ג' הלכה ה'.
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן כ"ג, סעיף א'
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן כ"ג, סעיף א'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף מ"ג, עמוד ב'.
↑  מגן אברהם על שולחן ערוך, אורח חיים, סימן מ"ה, סעיף א'
1 2  משנה ברורה סימן כג ה.
↑  על תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף י"ח, עמוד א'
↑  משנה תורה לרמב"ם, הלכות תפילין ומזוזה וספר תורה, פרק י', הלכה ו'.
↑  ב"ח על יורה דעה סימן רפ"ב סעיף קטן ג'.
↑  משנה תורה לרמב"ם, הלכות קריאת שמע, פרק ג', הלכה ב', ולחם משנה שם, ישועות יעקב אורח חיים סימן ע"א, ו', ועוד.
↑  העמק שאלה (שכתב הנצי"ב) על השאילתות פרשת חיי שרה שאילתא י"ד. ציץ אליעזר חלק י' סימן י', ועוד.
↑  תלמוד בבלי, מסכת מנחות, דף מ"א, עמוד א'
↑  בהמשך שם: "ואם הלווהו מה שכרו? אמר רב אסי: עליו הכתוב אומר: מלוה ה' חונן דל (ספר משלי, פרק י"ט, פסוק י"ז.) ומכבדו חונן אביון (ספר משלי, פרק י"ד, פסוק ל"א) תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף י"ח, עמוד א'.
ליבריוס

האפיפיור ליבריוס (בלטינית: Liberius; מת ב-24 בספטמבר 366) כיהן בתפקידו החל מ-17 במאי 352 עד מותו. הוא האפיפיור הקדום ביותר שלא זכה לקנוניזציה כקדוש, אם כי הוא הוכתר לקדוש בכנסייה האורתודוקסית המזרחית. ליבריוס ירש בתפקידו את יוליוס הראשון, ולפי הקטלוג הליבריאני שסוקר את האפיפיורים מפטרוס ועד ליבריוס, הוא החל לכהן ב-22 במאי. לאחר כינוס סינוד רומאי פעולתו המתועדת הראשונה הייתה לכתוב לקיסר קונסטנטיוס השני, וביקש ממנו לכנס מועצה באקוויליה שתעסוק בנושא של אתנסיוס מאלכסנדריה; אולם, הקיסר אילץ את השליח לכתוב כנגד רצונו מכתב גינוי על הפטריארך האורתודוקסי של אלכסנדריה.
ליבריוס היה אחד מהיחידים שסירב לחתום ב-355 על כתב גינוי לאתנסיוס, שהוצא מחדש במילאנו כצו קיסרי לכל הבישופים המערביים. אל ליבריוס הצטרפו אוסביוס מוורצ'לי, דיוניסיוס ממילאנו ולוציפר מקליארי. התוצאה העיקרית של סירוב זה הייתה העברתו לברואה שבתראקיה; האנטי אפיפיור פליקס השני החליף אותו בתפקידו.
גלותו של ליבריוס נמשכה שנתיים, ובסופן הקיסר החזיר אותו לרומא; אולם, כיוון שבישופות רומא הייתה באופן רשמי בידיו של פליקס, חלפה שנה נוספת עד שליבריוס חזר לתפקידו. כוונתו של הקיסר הייתה שליבריוס ימשול על הכנסייה ביחד עם פליקס, אך לאחר הגעתו של ליבריוס תושבי רומא גירשו את פליקס. ליבריוס ופליקס לא נטלו חלק במועצת רימיני שהתכנסה בשנת 359.
לאחר מותו של קונסטנטיוס ב-361 ליבריוס ביטל את החלטות המועצה, אך בהסכמתם של הבישופים אתנסיוס והילריוס החזיר לתפקידם את הבישופים שהביעו את הסכמתם להחלטות המועצה וביטלו אותה לאחר מכן. ליבריוס העניק יחס מועדף למשלחת שהגיעה אליו מהאפיסקופליות המזרחית בשנת 366, וקלט לתוך הקהילה שלו את המתונים מבין האריאנים. הוא מת ב-24 בספטמבר 366.
הערות שוליים

↑  לפי ה-Liberian Catalogue ליבריוס הוכתר ב-22 במאי, אך לפי האנציקלופדיה הקתולית הדבר התרחש ב-17 במאי, תוך ציון כי 22 במאי לא היה יום ראשון. ייתכן והתאריך היה 21 ביוני שנפל ביום ראשון, הנבדל מ-22 במאי רק באות אחת בלוח השנה הרומי
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: יוליוס הראשון | אפיפיור (רשימת האפיפיורים) | הבא: דמסוס הראשון |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007397567805171  BnF: cb102456455 (data)  GND: 118779869  ISNI: 0000 0000 7858 1619  LCCN: no95025028  NKC: skuk0003739  NLA: 59618756  NTA: 159583349  SUDOC: 19307835X  Trove: 1819544  VcBA: 495/2318  VIAF: 58662922   WorldCat (עם VIAF): 58662922
כלא ולדימירסקי צנטראל

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית סוהר, סימן נוף 
 כתובת:  ולדימיר 
 מיקום:  ולדימיר 
 מדינה:  רוסיה 
 מפעיל:  שירות בתי הסוהר הפדרלי 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1783
 תאריך פתיחה רשמי:  1783 
 קואורדינטות:  56°08′28″N 40°26′03″E﻿ / ﻿56.141036°N 40.434276°E﻿ / 56.141036; 40.434276
 he
 
כלא ולדימירסקי צנטראל, הוא כלא בעיר ולדימיר שברוסיה, הנחשב לכלא הגדול ביותר ברוסיה, עם קיבולת של 1,220 עצורים והוא מופעל על ידי שירות בתי הסוהר הפדרלי ככלא שמור במיוחד, כאשר מרבית האסירים מרצים עשר שנות מאסר בפועל לפחות.
היסטוריה

הכלא הוקם על ידי שלטונות האימפריה הרוסית בשנת 1783 על פי צו הקיסרית יקטרינה השנייה, והוא נמצא במרחק של כ-160 ק"מ צפונית-מזרחית למוסקבה. בשנת 1906 נודע בשם ולדימירסקי צנטראל והכיל אסירים פוליטיים. בתחילת 1921, זמן קצר לאחר עליית הבולשביקים לשלטון, הכלא היה לראשון שנועד לאכלס פעילי שמאל רדיקלי ומתנגדי משטר. הכלא היה מאוחר יותר חלק ממערכת "מחנות ובתי כלא מיוחדים" של הגולאג ואכלס פושעי מדינה מסוכנים במיוחד. ההחלטה הרחיבה את מגוון האסירים הפוליטיים ונכלאו בו מרגלים, חבלנים, טרוריסטים, טרוצקיסטים, מנשביקים, סוציאליסטים-מהפכנים, אנרכיסטים, לאומנים אתניים, גולים לבנים, משתתפים בארגונים אנטי-סובייטיים אחרים ובעלי קשרים לארגונים עם פעילויות אנטי-סובייטיות.
לאחר פירוק ברית המועצות הוחזר הכלא להיותו מתקן מעצר רגיל. בשנת 1996 נפתח מוזיאון בשטח הכלא. כיום זהו אחד מבתי הסוהר הגדולים ביותר ברוסיה, עם קיבולת של עד 1,220 עצורים לכל היותר. כלא קרסטי 2 שנמצא כעת בבנייה בקולפינו, סנקט פטרבורג צפוי לתפוס את מקומו בתואר בית הכלא הגדול במדינה.
אסירים בולטים

וסילי דז'וגאשווילי, בנו של סטלין.
יאן סטניסלב ינקובסקי, פוליטיקאי פולני.
פול לודוויג אוולד פון קלייסט, פילדמרשל גרמני.
יוהאן לאידונר, מפקד צבא אסטוני.
יוסף מנדלביץ', דיסידנט ומסורב עלייה יהודי.
גרגין נז'דה, גנרל ארמני ופעיל מהפכני של דשנאק.
פרנסיס גארי פאוורס, טייס אמריקני, הופל במטוס ריגול U2 ב-1 במאי 1960, היה כלוא כאן עד פברואר 1962.
מצ'יסלובס רייניס, הבישוף הליטאי הרומי-קתולי .
נתן שרנסקי, דיסידנט ומסורב עלייה יהודי.
קלימנטי שפטיצקי, ארכימנדריט של הכנסייה הרוסית-יוונית.
סרהי יפרמוב, פדרליסט סוציאליסטי האוקראיני.
דושאן לטיצה, פוליטיקאי פשיסטי סרבי.
סטפן מקסימוביץ' פיטרינקו, אנרכיסט רוסי, ראש מרד קרונשטאדט
אנדראש תומא, חייל הונגרי שנלקח בשבי על ידי הצבא האדום בשנת 1945 ונשאר במעצר עד שנת 2000.