stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מועצת הכלבנות האוסטרלית הלאומית
ראו גם

מועדון כלבים
הפדרציה הבין-לאומית לכלבנות
מחוז ברום

| --- | --- |

בית משפט במחוז ברום
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  ניו יורק (מדינה) ניו יורק
 ערים במחוז:  1
 בירת המחוז:  בינגהמטון
 תאריך ייסוד:  1806
 על שם:  John Broome 
 שטח:  1,852 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  198,683 (1 באפריל 2020)
  ‑ צפיפות:  109.5 נפש לקמ"ר (2010)
 קואורדינטות:  42°08′13″N 75°53′18″W﻿ / ﻿42.136986°N 75.888313°W﻿ / 42.136986; -75.888313 
 אזור זמן:  UTC-5
 http://www.gobroomecounty.com
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה        לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה    tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מחוז ברום (באנגלית: Broome County) הוא מחוז במדינת ניו יורק שבארצות הברית. לפי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2010 האוכלוסייה במחוז הייתה 200,600. המחוז נקרא על שם ג'ון ברום, פוליטיקאי וסגן מושל מדינת ניו יורק בשנים 1804-1810. בירת המחוז והעיר הגדולה ביותר היא העיר בינגהמטון.
היסטוריה

כאשר נוסדו המחוזות בפרובינציית ניו יורק בשנת 1683, מחוז ברום הנוכחי היה אז חלק ממחוז אלבני. זה היה מחוז ענקי שכלל את החלק הצפוני של מדינת ניו יורק ואת מדינת ורמונט של היום. במהלך השנים גודלה של מחוז אלבני קטן ואפשר להקמת מחוזות קטנים יותר. בשנת 1806 מחוז ברום התפצל ממחוז טיוגה וכך נוסד.
דמוגרפיה

על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2000, היו במחוז 200,536 אנשים, 80,749 משקי בית ו-50,225 משפחות. צפיפות האוכלוסייה הייתה 110 נפש לקמ"ר
מוריץ, הנסיך הבוחר מסקסוניה

מוריץ, הנסיך הבוחר מסקסוניה (בגרמנית: Moritz, Kurfürst von Sachsen;‏ 21 במרץ 1521 – 9 ביולי 1553) היה נסיך בוחר של סקסוניה מבית וטין.
ביוגרפיה

מוריץ נולד בפרייברג ב-21 במרץ 1521, להיינריך הרביעי, דוכס סקסוניה וקתרינה ממקלנבורג. בשל כך הוא השתייך לענף האלברטיני של משפחת וטין. בעת לידתו היו הוריו קתולים, ומוריץ אף נשלח בצעירותו לברנדנבורג ומיינץ על מנת ללמוד לימודי דת. בשנת 1536 הפך אביו לפרוטסטנטי, ולאחר מות דודו גאורג, דוכס סקסוניה, עברה כל הדוכסות לדת הלותרנית. באותה שנה עבר מוריץ להתגורר בטורגאו אצל דודו יוהאן פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה, אך עקב זלזולו של הלה במשפחתו הסתכסך עמו מוריץ, ושנא אותו שנאה עזה.
בשנת 1541 מת אביו היינריך הרביעי, דוכס סקסוניה, ולפני מותו ציווה כי אדמותיו תתחלקנה שווה בשווה בין שני בניו; אולם, בשל העובדה שצוואתו נגדה את החוק האלברטיני, היא לא נתמלאה, והדוכסות עברה כמעט בשלמותה למוריץ. ברם, מוריץ נותר ביחסים ידידותיים עם אחיו אוגוסט, ובשנת 1552 אף מינה אותו לעוצר של סקסוניה בימי העדרו.
על אף היותו פרוטסטנטי, לא הצטרף מוריץ לברית שמלקלדן, בין השאר משום שנאתו לדודו יוהאן פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה, ונשאר בברית עם קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1546 הכריז קרל החמישי חרם על ראשי הברית לאחר שלא הגיעו לאספת הממלכה ברגנסבורג, ובעקבות כך פרצה המלחמה השמלקלדית. בסוף שנת 1546, הצליחו החילות ההולנדיים לחבור אל צבא הקיסר, לאחר מסע ארוך דרך הריין ופרנקוניה, ואז פתח הקיסר במתקפה, ובמקביל החל מוריץ לתקוף את נסיכות הבוחר מסקסוניה, כך שהלה היה צריך להתמודד עם חזית חדשה. ב-24 באפריל 1547 ניצחו צבאות הקיסר את צבאו של יוהאן פרידריך הראשון בקרב מילברג, ומוריץ אף שכנע את חותנו פיליפ הראשון, רוזן הסן, להיכנע לקיסר, והבטיחו שלא ייפגע. בתמורה לסיועו לקיסר, מונה מוריץ לנסיך הבוחר של סקסוניה.
לאחר מכן, עקב אכזבתו מיחסו של הקיסר קרל החמישי, כרת מוריץ ברית עם הנסיכים הפרוטסטנטים, ולחם עימם נגד צבאותיו של קרל, עד לחתימה על שלום פזאו. לאחר מכן השתתף מוריץ במלחמת המרקיזים השנייה, ובמהלכה נהרג מפגיעת חץ ב-9 ביולי 1553, ואחיו אוגוסט הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה עלה לשלטון במקומו.
משפחתו

בשנת 1539 התחתן מוריץ עם אגנס מהסן, בתם של פיליפ הראשון, רוזן הסן וכריסטינה מסקסוניה, ממנה היו לו 2 ילדים:
אנה מסקסוניה (1544–1577), התחתנה עם וילם הראשון, נסיך אורנז'
אלברכט (1545–1546)
לינפילד

מועדון הכדורגל לינפילד הוא מועדון כדורגל מצפון אירלנד מהעיר בלפסט. המועדון הוקם במרץ 1886 וקבוצת הכדורגל שלו, מהחשובות בכדורגל הצפון אירי, משחקת כיום בוינדזור פארק, אצטדיונה הביתי של נבחרת צפון אירלנד בכדורגל.
המועדון מחזיק בשיא בינלאומי בתור הקבוצה בעלת מספר הדאבלים הרבים ביותר בהיסטוריה, 23 במספר.
היסטוריה

מועדון הכדורגל לינפילד הוקם במרץ 1886 ב"לינפילד אתלטיק קלאב" על ידי עובדי טחנת הרוח לינפילד. בתחילה שיחקה הקבוצה את משחקיה במגרש האחורי של טחנת הרוח, מגרש שזכה לכינוי "האחו". ב-1889 גדילת הקבוצה גרמה למעברה למגרש בסמטת אלסטרביל בבלפסט. במהלך שהותה של הקבוצה במגרש זמני זה, היא שיחקה נגד קבוצת נוטינגהאם פורסט בסיבוב הראשון של גביע ה-FA (באותה התקופה הורשו מועדונים מכל ארבעת חלקי האיים הבריטיים להשתתף במפעל זה). במשחק הראשון, שנערך בנוטינגהאם, סיימו הקבוצות בתיקו 2-2 ולינפילד פרשה מהמשחק השני, דבר שהקנה לפורסט עלייה לשלב השני. בשל כך, לינפילד היא בעלת תואר של הקבוצה היחידה בהיסטוריה שהשתתפה אי-פעם בגביע האנגלי ולא הפסידה ולו משחק אחד.
המעבר למגרש החדש, ששיפר גם את הישגי הקבוצה בשל רמתו הטובה, היה זמני בשל העובדה ששטח של המגרש נמכר לאיש עסקים מקומי והקבוצה נותרה ללא מגרש ביתי ונאלצה למשך זמן רב לשחק במגרשיהן של קבוצות שונות. לבסוף, מנג'ר הקבוצה, רוברט גיבסון, מצא חלקת אדמה בדרום בלפסט שהוכשרה מאוחר יותר למגרשה של לינפילד ומוכר יותר כיום כוינדזור פארק. הקבוצה ערכה את משחקה הראשון במגרש ב-2 בספטמבר 1905 נגד גלנטורן.
כמועדון המוביל לאורך השנים בכדורגל הצפון-אירי, לינפילד השתתפה באופן קבוע במפעלים האירופיים. בעונת 1963/1964 הקבוצה הגיעה לשלב שמינית גמר גביע אירופה למחזיקות גביע. ההישג המשמעותי ביותר של הקבוצה הוא הגעה לרבע-גמר גביע אירופה, בשנת 1967. הקבוצה עברה את קבוצות אריס בונבואירה הלוקסמבורגית וואלרנגה הנורווגית עד שהפסידה ברבע הגמר לקבוצת צסק"א סופיה הבולגרית, תיקו 2-2 ביתי והפסד 0–1 בבולגריה.
בעונת 1984/85 הקבוצה עברה את קבוצת שמרוק רוברס האירית התמודדה הקבוצה מול קבוצת פנאתנייקוס היוונית, שהגיעה בסופה של אותה העונה לסגנות. לאחר הפסד 1–2 ביוון הגיעו הקבוצות למשחק בבלפסט, שהחל ביתרון 0–3 ללינפילד אך נגמר בתיקו 3-3 שגרם להדחת לינפילד מהמפעל.
בעונת 1987/88, במהלך משחק ביתי מול לילסטרום הנורווגית אוהדי הקבוצה החוליגנים התפרעו, דבר שגרם לביטול משחקי הבית של הקבוצה בצפון אירלנד והעברת לוויילס עד שנת 1990.
בעונת 1993/94 הקבוצה הפסידה במצטבר 2–3 לקבוצה הגאורגית דינמו טביליסי אך בשל הדחתה של זו מהמפעל הקבוצה במשיכה לשלב הבא, בו התמודדה מול קבוצת פ.צ. קופנהגן הדנית. המשחק הראשון נגמר בניצחון צפון-אירי 0–3 אך במשחק הגומלין ניצחה קופנהגן 0–4 ועלתה לשלב הבא, לצמד משחקים מול קבוצת מילאן.
ללינפילד ישנו קשר ארוך שנים עם מועדון הפאר הסקוטי גלאזגו ריינג'רס ובכל עונה נערך משחק הוקרה בין שני המועדונים. המועדון מזוהה עם הפרוטסטנטים בצפון אירלנד ומכאן גם הקשר עם הגלאזגו ריינג'רס. בנוסף לכך בסיום עונת 2019/2020, זכתה הקבוצה באליפות המקומית מספר 54 שלה, והישוותה את שיא האליפויות המקומי העולמי של הגלאזגו ריינג'רס (54)
בעונה לאחר מכן זכתה שוב באליפות אך גם גלאזגו ריינג'רס ושתיהן מחזיקות בשיא (55) במשותף. בעונת 2021-2022 זכתה שוב באליפות בפעם ה-56 בתולדותיה, ובכך נותרה לבדה בפסגת שיא האליפויות המקומי העולמי.
שחקנים מפורסמים

צפון אירלנד אלן מאנוס
צפון אירלנד פטר תומפסון
צפון אירלנד גרת' מקאולי
צפון אירלנד ג'יימס ארווין
צפון אירלנד ג'יימי מולגרו
צפון אירלנד תומאס סטיוארט
צפון אירלנד אלף מקמייקל
אנגליה ג'קי מילבורן
סקוטלנד בילי לידל
אירלנד פט פנלון
סקוטלנד טומי ליישמן
אנגליה דניס ויולט
תארים

אלופת צפון אירלנד:
56 (שיא עולמי של אליפויות מקומיות)
1890/1891, 1891/1892, 1892/1893, 1894/1895, 1897/1898, 1901/1902, 1903/1904, 1906/1907, 1907/1908, 1908/1909, 1910/1911, 1913/1914, 1921/1922, 1922/1923, 1929/1930, 1931/1932, 1933/1934, 1934/1935, 1948/1949, 1949/1950, 1953/1954, 1954/1955, 1955/1956, 1958/1959, 1960/1961, 1961/1962, 1965/1966, 1968/1969, 1970/1971, 1974/1975, 1977/1978, 1978/1979, 1979/1980, 1981/1982, 1982/1983, 1983/1984, 1984/1985, 1985/1986, 1986/1987, 1988/1989, 1992/1993, 1993/1994, 1999/2000, 2000/2001, 2003/2004, 2005/2006, 2006/2007, 2007/2008, 2009/2010, 2010/2011, 2011/2012, 2016/2017, 2018/2019, 2019/2020, 2020/21, 2021/22
הגביע האירי: 44
1890/1891, 1891/1892, 1892/1893, 1894/1895, 1897/1898, 1898/1899, 1901/1902, 1903/1904, 1911/1912, 1912/1913, 1914/1915, 1915/1916, 1918/1919, 1921/1922, 1922/1923, 1929/1930, 1930/1931, 1933/1934, 1935/1936, 1938/1939, 1941/1942, 1944/1945, 1945/1946, 1947/1948, 1949/1950, 1952/1953, 1959/1960, 1961/1962, 1962/1963, 1969/1970, 1977/1978, 1979/1980, 1981/1982, 1993/1994, 1994/1995, 2001/2002, 2005/2006, 2006/2007, 2007/2008, 2009/2010, 2010/2011, 2011/2012, 2016/2017, 2020/21
גביע הליגה האירי: 10
1986/1987, 1991/1992, 1993/1994, 1997/1998, 1998/1999, 1999/2000, 2001/2002, 2005/2006, 2007/2008, 2018/2019
הגביע העירוני: 24
גביע הזהב: 33
גביעי אלסטר: 15
גביע קאונטי אנטרים: 43
הגביע הכל-אירי: 4
גביע קוקה-קולה: 3
גביע בודוויזר: 1
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: nb2006026690  VIAF: 131606462   WorldCat (עם VIAF): 131606462
לנטה (קמעונאית)

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בלונדון (5 במרץ 2014–LNTA)  בורסת מוסקבה (6 במרץ 2014–LNTA) 
 מייסדים:  Oleg Zherebtsov 
 תקופת הפעילות:  1993–הווה (כ־31 שנים) 
 מיקום המטה:  סנקט פטרבורג 
 ענפי תעשייה:  קמעונאות 
 הכנסות:  483,640,887,000 רובל רוסי (נכון ל־2021) 
 רווח תפעולי:  25,422,224,000 רובל רוסי (נכון ל־2021) 
 רווח:  12,479,546,000 רובל רוסי (נכון ל־2021) 
 הון עצמי:  106,960,923,000 רובל רוסי (נכון ל־2021) 
 עובדים:  50,500 (נכון ל־2019) 
  
 www.lenta.com
 
סופרמרקט לנטה במוסקבה.
סופרמרקט לנטה בפטרוזבודסק, קרליה, צפון מערב רוסיה
לנטה (ברוסית: Лента) היא אחת מרשתות השיווק הגדולות ברוסיה ורשת ההיפר-מרקטים השנייה בגודלה במדינה.
החברה הוקמה בשנת 1993 בסנקט פטרבורג על ידי אולג ז'רבצוב, כאשר פתח את החנות הראשונה בסנקט פטרבורג, רוסיה, באוקטובר 1993. לנטה רשמה אז את סימן המסחר שלה בשנת 1994 ובשנת 1999 היא פתחה את פורמט היפר-מרקט הגדול הראשון שלה והתרחבה מאז.
לנטה מפעילה 122 סופרמרקטים ב-63 ערים ברחבי רוסיה ו-27 סופרמרקטים במחוז מוסקבה עם סך של כ-787,807 מ"ר. בחנות ממוצעת של לנטה היפרמרקט יש שטח מכירה של 6,200 מ"ר. החברה מפעילה חמישה מרכזי הפצה לסופרמרקטים. חנויות החברה מתבססות על תוכניות היפר-מרקטים וסופרמרקטים והחברה מעסיקה כ-50,000 עובדים.
בעלות

בעלי המניות הגדולים ביותר של לנטה כוללים את TPG Capital, הבנק האירופי לשיקום ופיתוח ו-VTB Capital. החברה נסחרת בבורסת לונדון ובמוסקבה.
הערות שוליים

↑  "Ruling the retail roost: Russia's top five supermarket chains | ITE Food & Drink". www.food-exhibitions.com. נבדק ב-2018-09-25.
לנור סאליבן

לנור קרצר סאליבן (באנגלית: Leonor Kretzer Sullivan; 21 באוגוסט 1902 –  1 בספטמבר 1988) הייתה פוליטיקאית אמריקאית שכיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת מיזורי בין השנים 1953–1977. סאליבן הייתה האישה הראשונה שנבחרה לקונגרס מטעם מיזורי, והייתה מנהיגה נשית חלוצה במהלך כהונתה בקונגרס.
ביוגרפיה

סאליבן נולדה בשם לנור אליס קרצר בסנט לואיס שבמיזורי. שלושה מסביה היו גרמנים שהיגרו לארצות הברית. בצעירותה, משלא היו לה אמצעים כלכליים ללימודים גבוהים, למדה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס בשיעורי לילה לפסיכולוגיה תעסוקתית תוך שעבדה במקביל בחנות טלפונים מקומית. במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 עבדה מורה ומנהלת בבית הספר סנט לואיס קומפטומטר, והתמקדה במקצוע החשבונאות. ב-27 בדצמבר 1941 נישאה לג'ון ב. סאליבן (אנ'), שכיהן כחבר הקונגרס בארבע תקופות כהונה, ובמהלך כהונתו הייתה מנהלת לשכתו. היא ניהלה את מטה הבחירות שלו בחמש מערכות בחירות שונות, ובשניים מהן הפסיד.
לאחר מותו בעלה בשלהי ינואר 1951, מנהיגי המפלגה הדמוקרטית במיזורי מיאנו למנות אותה כנציגת המפלגה בבחירות הביניים למילוי מקום בעלה המנוח. לימים לימים יסופר כי נאמר לה: ”אין לנו מאומה נגדך, אנחנורק רוצים לנצח.” המועמד שהציבו בבחירות אלה, הארי שנדל, הפסיד לקלוד בייקוול (אנ'), מועמד המפלגה הרפובליקנית. בינתיים החלה לעבוד בלשכתו של חבר הקונגרס לאונרד אירווינג (אנ') כעוזרת מנהלית, ובתקופה זו אגרה את שכרה כדי להתמודד אל הקונגרס ללא תמיכת הממסד הדמוקרטי. בבחירות 1952 הכריזה כי תתמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוזו לשעבר של בעלה המנוח. היא גברה על שבעה מתמודדים בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית, כולל על המתמודד בן חסותו של הממסד הדמוקרטי המדינתי שהבטיח לסאליבן תפקיד בלשכתו אם ייבחר. בבחירות הכלליות ניצחה את חבר הקונגרס בייקוול ונבחרה לקונגרס ה-83.
לאחר שהושבעה לתפקידה בינואר 1953, סאליבן – האישה הראשונה שנבחרה לקונגרס ממיזורי (והיחידה עד שנות ה-90 של המאה ה-20) – מעולם לא אותגרה ברצינות; היא ניצחה ב-11 מערכות הבחירות הבאות שלה עם בין 65 ל-79 אחוזים מקולות הבוחרים. כבר בראשית שירותה בגבעת הקפיטול ביססה עצמה כמגנה של מעמד הפועלים וצרכנים פשוטים. ב-1953 דחקה בעמיתיה לתקן את חוק מס ההכנסה כדי לאפשר לאלמנות ואימהות עובדות לבצע ניכויי מס עבור טיפול רפואי לילדיהן. היא נשאה נאום במליאת בית הנבחרים נגד הצעות קיצוצים בלשכת הנשים של מחלקת העבודה של ארצות הברית. ב-1957 סאליבן ניסחה וחוקקה את החוק הפדרלי הראשון לבדיקת מוצרי עופות. היא גם תמכה בחקיקה להגנת הצרכן מפני חומרים מסוכנים, צבעי מאכל מזיקים ומוצרי קוסמטיקה פגומים. ב-1962 קראה סאליבן בעמיתיה בבית הנבחרים למסד חקיקה מחמירה יותר להגנת הצרכן.
סאליבן נודעה במאבקה ליצור את התוכנית הפדרלית לתלושי המזון, המספקת סיוע ברכישת מזון לאנשים בעלי הכנסה נמוכה וללא הכנסה בסיוע לשמירה על תזונה נאותה ובריאה. מזכיר החקלאות של ארצות הברית בממשל דווייט אייזנהאואר, עזרא טאפט בנסון, התנגד להקצות כספים ליוזמה וניסה לתקוע מקלות בגלגלי התוכנית, ורק כאשר ג'ון פיצג'רלד קנדי נכנס לתפקידו כנשיא ארצות הברית ב-1961, החלה התוכנית לקרום עור וגידים כחוק קבוע ורשמי. בשנים 1959–1964 הייתה מזכירת הסיעה הדמוקרטית בבית הנבחרים, וב-1965 שבה למלא תפקיד זה עד לינואר 1975. בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 הייתה האישה היחידה בקונגרס שהצביעה נגד התיקון לשוויון זכויות.
בבחירות 1976 החליטה שלא להתמודד לתקופת כהונה 13 במספר, וכהונתה תמה בראשית ינואר 1977. את פרישתה נימקה בחוסר שביעות רצונה מהממסד הפוליטי בוושינגטון הבירה, וסיפרה כי פרשת ווטרגייט זירזה את החלטתה לפרוש מן החיים הפוליטיים. לאחר כהונתה שבה לסנט לואיס, וב-1980 נישאה בשנית לאיש העסקים ראסל ארצ'יבלד. בראשית ספטמבר 1988 נפטרה סאליבן בגיל 86, בעקבות התקף לב.
הערות שוליים

1 2 3  SULLIVAN, Leonor Kretzer, באתר U.S. House of Representatives: History, Art & Archives (באנגלית)
↑  Former congresswoman Leonor K. Sullivan dies, באתר יונייטד פרס אינטרנשיונל, 1 בספטמבר 1988 (באנגלית)
↑  פטרישה אשמן, Leonor Alice Kretzer Sullivan (1902–1988), באתר אנציקלופדית מיזורי (באנגלית)
↑  אנדרו גלאס, Former Missouri Rep. Leonor Sullivan dies, Sept. 1, 1988, באתר פוליטיקו, 1 בספטמבר 2015 (באנגלית)
↑  AP‏, Leonor K. Sullivan, 86, Democrat of Missouri, באתר הניו יורק טיימס, 2 בספטמבר 1988 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 2784 4255  LCCN: n88071884  SNAC: w6n40ndb  US Congress: S001057  VIAF: 77861817   WorldCat (עם VIAF): 77861817
לופה דה וגה

| --- | --- |

לופה דה וגה
 לידה:  25 בנובמבר 1562 מדריד, כתר קסטיליה 
 פטירה:  27 באוגוסט 1635 (בגיל 72) מדריד, כתר קסטיליה 
 שם לידה:  Félix Lope de Vega Carpio 
 מדינה:  ספרד 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קומפלוטנסה 
 שפות היצירה:  ספרדית 
 סוגה:  שירה, תיאטרון 
 זרם ספרותי:  תור הזהב של ספרד, ספרות הבארוק 
 יצירות בולטות:  מעיין הכבשים 
 תקופת הפעילות:  מ-1572 
 בן או בת זוג:  חואנה דה גוארדו (1598–1612)  איסבל דה אלדרטה אי אורבינה (1588–1594) 
 צאצאים:  סור מרסלה דה סן פליקס 
 פרסים והוקרה:  Knight of the Sovereign Military Order of Malta (1627) 
 חתימה:   
 
פליקס לופה דה וגה אי קרפיו (בספרדית: Félix Lope de Vega y Carpio‏; 25 בנובמבר 1562 – 27 באוגוסט 1635) היה מחזאי ומשורר ספרדי, מגדולי המחזאים בתקופת הבארוק.
מבין הסופרים הספרדים הקלאסיים, יצירתו נחשבת שנייה רק לזו של סרוונטס, ועודנה פופולרית בימינו. פריונו היה ללא תחרות: מעריכים שכתב בין 1500 ל-2500 מחזות, שמהם שרדו עד ימינו 425, ולצד זה חיבר יצירות דרמטיות קצרות ושירה.
ביוגרפיה

לופה דה וגה נולד במדריד. כבר בגיל צעיר התגלה כישרונו: בגיל עשר תרגם בתי שיר מלטינית ובגיל 12 כתב את מחזהו הראשון. התחנך בבית ספר ישועי, ולאחר שהשתתף במסע מלחמה בפורטוגל הפך בן חסותו של הבישוף מאווילה שהכיר בכישרונו ודאג להכנסתו לאוניברסיטה של אלקאלה דה אנרס. לאחר שסיים את לימודיו, תכנן לופה דה וגה ללכת בדרכי פטרונו ולהצטרף לכמורה, אך התאהבות טרפדה תוכניות אלה.
ב-1583 הצטרף לצי הספרדי, ואף השתתף בלחימה באיים האזוריים. לאחר שחרורו שב למדריד והחל לעסוק במחזאות ברצינות. באותה עת התאהב באלנה אוסוריו, שחקנית ובתו של בעל תיאטרון. כאשר החליטה לזנוח אותו לאחר רומן של חמש שנים, סיבכו אותו מתקפותיו החריפות עליה בתביעה בגין לשון הרע. הוא נשלח לכלא ונגזרה עליו גלות מקסטיליה למשך שמונה שנים.
דה וגה יצא לגלות, מלווה באיסבלה דה אורבינה, נערה בת 16, בתו של יועץ בכיר בחצר המלך פליפה השני, שדה וגה נאלץ לשאתה לאשה. שבועות אחדים לאחר הנישואין הצטרף לתקופת שירות נוספת בצי. השנה הייתה 1588, והארמדה הספרדית נערכה לפלישה לאנגליה. מזלו של דה וגה שיחק לו וספינתו "סן חואן" הייתה בין המעטות ששבו לנמל לאחר טביעת הארמדה. עם שובו התיישב בעיר ולנסיה ושב לעסוק במחזאות. ב-1590 נעשה מזכירו של דוכס אלבה ולשם כך עבר לטולדו.
ב-1595 מתה איסבלה, ומשעברו שמונה שנים מהגלייתו, שב למדריד. שוב הסתבך בפרשיות אהבים ושערוריות אחרות. אנטוניה טריו דה ארמנטה זיכתה אותו בתביעה נוספת. מיקאלה דה לוחאן עוררה בו השראה לשורת סונטות וילדה ארבעה מילדיו.
ב-1598 נשא לאשה את חואנה דה גוארדו, בתו של קצב אמיד. אף על פי כן נמשכו קשריו עם נשים, בהן מיקאלה דה לוחאן. בעשור הראשון של המאה ה-17 הגיעה תפוקתו היצירתית לשיא. לצדה הועסק, כמזכיר וגם בתפקידים אחרים, על ידי הדוכס מסֶסה.
בסופו של אותו עשור הורע מצבו האישי. בנו האהוב מחואנה, קרלוס, מת וב-1612 חואנה מתה במהלך לידה. בערך באותו זמן נעלמת גם מיקאלה מקורות חייו. דה וגה, עטוי יגון, מקבץ את ילדיו משתי הנשים תחת גג אחד. בשנים שלאחר מכן הוא מתחיל לעסוק בדת בכתיבתו, וב-1614 מצטרף לכמורה. על אף שקיבל את נדרי הכמורה, לא חדל דה וגה מלנהל רומנים. הבולטת והארוכה שבמערכות היחסים שלו בשלב זה היא זו שניהל עם מרתה דה נֶבָרֵס, עד מותה ב-1632.
שתי טרגדיות פקדו אותו ב-1635: מותו של לופֵה, בנו ממיקאלה ומשורר בזכות עצמו, בטביעת אונייה מול חופי ונצואלה, וחטיפתה ולאחר מכן נטישתה של בתו הצעירה והאהובה אנטוניה. ב-27 באוגוסט אותה שנה מת לופה דה וגה בשנתו, במדריד.
יצירתו > מבט על יצירתו של לופה דה וגה

לופה דה וגה היה מחזאי ומשורר ספרדי שחי בסוף המאה ה-16 ותחילת המאה ה-17. הוא היה אחד הסופרים הפוריים בתקופתו, ויצירותיו נחשבות לגדולות בשפה הספרדית. לופה דה וגה כתב מחזות במגוון רחב של ז'אנרים, כולל קומדיות, טרגדיות ודרמות היסטוריות. מחזותיו ידועים בדיאלוג תוסס, דמויות מורכבות ועלילות מורכבות. הוא היה אמן באמנות המתח הדרמטי, ומחזותיו מציגים לעיתים קרובות תפניות ותפניות בלתי צפויות ששומרות על הקהל על קצה מושבו. אחת היצירות המפורסמות ביותר של לופה דה וגה היא "מעיין הכבשים" ("Fuente ovejuna"), מחזה המספר את סיפורו של כפר קטן בספרד שמתקומם נגד אדון עריץ. המחזה בולט בתיאור כוחו של העם להתנגד לדיכוי, והוא זכה לשבחים על הדמויות הנשיות החזקות שלו והצגתו את מאבקי מעמד הפועלים. יצירה מפורסמת נוספת מאת לופה דה וגה היא "הכלב באבוס", קומדיה שסאטירה את המוסכמות החברתיות של אותה תקופה. המחזה מגולל את סיפורה של אשת אצולה שמתאהבת במזכירתה, אך מסרבת לאפשר לה להינשא למישהו אחר. המחזה בולט בדיאלוג השנון שלו ובפירושו על הצביעות של המעמדות הגבוהים. 
בסך הכל, העבודות של לופה דה וגה זוכות לכבוד העומק, המורכבות והתובנה שלהן לגבי המצב האנושי. מחזותיו ממשיכים להיות מוצגים ונלמדים כיום, והוא נחשב לאחד מגדולי הסופרים בשפה הספרדית.
יצירתו > שירה ופרוזה

סקירה מהירה של יצירתו הלא-מחזאית של לופה דה וגה יכולה להתחיל באסופה של כתביו, בשם Obras Sueltas, שהתפרסמה ב-21 כרכים במדריד, בשנים 1776–1779. בין היצירות הבולטות באסופה: לה ארקדיה (1598) רומן פסטורלי, מיצירותיו המייגעות יותר של דה וגה; לה דרגונטה (1598) יצירה מחורזת המתארת את מסעו האחרון של פרנסיס דרייק ואת מותו; אל איזידרו (1599) המספרת את קורות סן איזידרו, פטרונה של מדריד, וכתובה במתכונת שירית של קווינטילה (בתים בני חמש שורות ושמונה הברות לשורה); ולה ארמוזורה דה אנחליקה (1602), יצירה בשלושה ספרים, המהווה כעין המשך לאורלנדו פיוריוזו של אריוסטו.
דה וגה נחשב לאחד מגדולי המשוררים הספרדים של זמנו, לצד לואיס דה גונגורה ופרנסיסקו דה קוודו. בשנות השמונים והתשעים של המאה ה-16, הצליחו מאוד שיריו על נושאים פסטורליים ומוריים. דה וגה עצמו מופיע בשירים אלה, כמורי בשם זאיד וכרועה בשם בלארדו, ומרכיבים מחיי האהבה הסוערים שלו עצמו מתוארים בהם. ב-1614 הופיעו שיריו הדתיים בספר בשם רימאס סאקראס, חרוזים קדושים, שזכה גם הוא להצלחה מסחרית רבה. ב-1634 התפרסם Rimas humanas y divinas del licenciado Tomé de Burguillos, שנחשב לספר השירה המודרני ביותר בשירת המאה ה-17. לופה יצר בספר זה הטרונים, תומא דה בורגיוס, מלומד עני שמאוהב בכובסת ושמה חואנה, וצופה בחברה האנושית בציניות ובמבט מפוכח.
יצירתו > עבודתו כמחזאי

על אף שהיה יוצר רב-תחומי, שמו נודע יותר מכל כמחזאי. הוא עצמו ראה בכתיבה הקומית אוּמנות צנועה, ומחה כנגד אלו שהניחו כי כתב מחזות קומיים לשם תהילה ולא עבור כסף. הסיבה לכך ברורה. הדרמה הספרדית, אם אינה כולה יצירתו של לופה דה וגה, חבה לו את צורתה המובהקת - הקומדיה בשלוש מערכות - המנותקת מתפיסותיהן של אסכולות בנות הזמן. דה וגה חש מחויב להוכיח שמנקודת השיפוט האמנותית שלו, אין הוא מייחס חשיבות למאפיינים הגסים של התקופה: במניפסט האמנותי שלו מ-1609, Arte nuevo de hacer comedias en este tiempo (האמנות החדשה של כתיבת קומדיות בזמננו), הוא מוכיח היכרות יפה עם עקרונות הפואטיקה ועם שלוש האחדויות של הדרמה, (המקום, הזמן והעלילה), אך מרשה לעצמו לבטלם, בנימוק שהספרדי הפשוט אינו מתעניין בהם: "נדבר אליהם בלשונם של שוטים, כי הם אלה שמשלמים לנו".
עמדתו של דה וגה כלפי הגישה הנכונה ליצירה חצויה: מחד הוא דגל בחשיבות של כתיבה שתהיה מובנת לקהל, בשפת הדיבור הספרדית קסטליאנית. מאידך, הספרים שקרא, הקשרים הספרותיים שלו, והחשש מפני המבקרים האיטלקים, שנחשבו אז לקובעי הטון בעולם הספרותי, משכו את יצירתו לכיוון ההפוך, וגרמו לו לנטות למנייריזם ושימוש במליצות.
השכלתו הספרותית הייתה איטלקית-לטינית, ועל אף שהגן על המסורת הלאומית ועל פשטותה של הקסטליאנית, עדיין היה חשוב לו שלא ייתפס כאדם חסר-ידע, כסופר נטול השכלה קלאסית. הוא הדגיש במיוחד את העובדה שלמד באוניברסיטה, ומטעים את ההבדל שבין דוברי הלטינית והבורים שאינם שולטים בה.
סיבה נוספת הייתה ללופה להמעיט בערך מחזותיו: רובם המכריע נכתבו בחופזה רבה ועל פי הזמנה. הוא לא היסס להודות כי יותר ממאה מן הקומדיות שלו עברו מן המוזות אל אולמות התיאטרון בתוך פחות מיממה. הביוגרף שלו, פרז דה מונטאלבאן, מספר כי במקרה מסוים, בטולדו, חיבר לופה חמש עשרה מערכות בתוך חמישה עשר ימים: כלומר קצב של חמש קומדיות בשבועיים.
רשימותיו של לופה מצביעות על כך שעד 1604 הוא חיבר, בקירוב, לא פחות מ-230 מחזות בשלוש מערכות. (קומדיות). המספר עלה ל-483 עד 1609, 800 עד 1618, 1000 עד 1620, ו-1500 עד 1632. מונטאלבאן קבע כי סך יצירתו של לופה מסתכם ב-1800 קומדיות ויותר מ-400 מחזות קצרים יותר. 637 מחזות ידועים לנו בשמותיהם, אך רק הטקסטים של כ-450 נמצאים בידינו.
חלק ניכר ממחזות אלה הודפסו בימי חייו של לופה (הידוע בהם הוא מעיין הכבשים, שמספר על מרד של עם במושל שלהם, וכשהמושל מגיע לשאול מי אחראי לנזקים, כולם עונים פה אחד "מעיין הכבשים"), באסופות של מחזות מאת כמה יוצרים, או במהדורות נפרדות שיצאו לאור על ידי מוכרי ספרים זריזים שרכשו בסתר כתבי-יד מהשחקנים, או העלו על הכתב את המחזה מתוך זכרונם של אנשים שנשלחו לצפות בהצגת הבכורה. מהדורות אלה, שלא נעשו על דעתו של דה וגה, אינן יכולות להיחשב כאותנטיות לחלוטין.
יצירתו > נושאים ומקורות השראה

סיווגם של מחזות כה רבים הוא משימה קשה. המושגים המקובלים, כגון טרגדיה, קומדיה וכדומה אינם הולמים את מרבית יצירותיו, ונדרשת איפה גישה אחרת לסיווג. במחזותיו של דה וגה, העלילה היא הכוח השלט, יהא הנושא אשר יהיה. מרבית הנושאים נשאבים מן ההיסטוריה, בעיקר הספרדית. לא קל למצוא נושא לאומי שאינו מופיע באחד ממחזותיו, החל ממלכים קדומים ואגדתיים למחצה ועד ההיסטוריה של זמנו.
עם זאת, המחזות הנודעים ביותר של דה וגה משתייכים לסוגה המכונה בספרדית capa y espada - "גלימה וחרב", שבהם העלילה מערבת תמיד פרשיות של אהבה ושל כבוד, על-פי רוב בקרב האצולה הנמוכה בספרד של ימי הביניים.
בחלק ממחזותיו שואף דה וגה לבסס חוק מוסרי, ולהדגים מה קורה כאשר הוא מופר. כך למשל המסר כי העוני איננו פשע מטופל במחזה Las Flores de Don Juan - הפרחים של דון חואן. במחזה זה משמש סיפורם של שני אחים להדגמת ניצחון העוני בעל המידות הטובות על פני חוסר המוסר הטובל בעושר. בה בעת, אך בעקיפין, משמש המעשה לתקיפת מוסד הפרימוגנטורה (הורשת כל הון המשפחה ונכסיה לבן הבכור בלבד), אשר תכופות הפקיד את כל רכושה וכבודה של המשפחה אצל אדם לא ראוי, אף על פי שאחיו הצעיר ממנו מתאים לכך הרבה יותר.
עם זאת, במרבית המחזות אין מוסר השכל, ועיקר כוונתו של דה וגה היא לבדר ולעורר את הציבור. הוא נטה פחות להעסיק עצמו בחינוכו של הקהל, והתמקד מעל הכול בעלילה.
יצירתו > מורשתו

הדרמה בזמנו של דה וגה הייתה מאורגנת באופן לקוי. מחזות כללו לעיתים שלוש מערכות ולעיתים ארבע. הם נכתבו בחריזה, אך דפוס החריזה נקבע במידה רבה על ידי גחמותיו של המחזאי. כיוון שהקהל אהב זאת, אימץ דה וגה באופן כללי את הסגנון של זמנו. עם זאת, את המסגרת הנושאית המצומצמת הוא הרחיב ללא היכר, כשהוא שואב נושאים מכל מקור אפשרי: המקרא, המיתולוגיה העתיקה, חיי הקדושים, ההיסטוריה הספרדית, אגדות ימי הביניים, הספרות האיטלקית, אירועי הזמן, וחיי היומיום בספרד של המאה ה-17.
לפני זמנו, שרטטו המחזאים רק בקווים גסים את תנאי החיים של בני האדם ואת אופיים; באמצעות התבוננות מקיפה יותר ותיאור דקדקני יותר, לופה דה וגה יצר טיפוסים בעלי ממשות, והעניק לכל קבוצה חברתית את השפה והמאפיינים ההולמים אותה. הקומדיות שלפני זמנו היו חסרות צורה וחריזתן הייתה מרושלת; דה וגה הכניס סדר בכל צורות השירה הספרדית, מהרומנסות ועד לצורות ליריות נדירות שמקורן באיטליה.
תרגומים לעברית

רוב רובה של יצירתו הענפה של דה וגה טרם תורגם לעברית. לעומת זאת, המחזה "מעיין הכבשים" - Fuente Ovejuna, תורגם שלוש פעמים והועלה על הבמה פעמיים. המחזה בתרגום רפאל אליעז הוצג ב-1951 (תיאטרון הבימה) ויצא לאור כספר ב-1978. ב-1994 יצא לאור תרגום של רנה ליטוין. ב-2002 הועלה המחזה על הבמה בנוסח עברי של מאיר ויזלטיר. (התיאטרון הקאמרי).