stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טיריון לאניסטר
ביוגרפיה בדיונית > בסדרת הספרים

טיריון הצטרף למשפחת המלוכה במסעם לווינטרפל, ולאחר מכן ביקר בחומה. הוא התיידד עם ג'ון שלג. בדרכו חזרה, פגש בקייטלין סטארק. היא אסרה אותו והביאה אותו לקן הנשרים לעמוד למשפט על רצח ג'ון ארין ועל הניסיון לרצוח את בנה, בראן סטארק, פשעים אותם לא ביצע. הוא יצא זכאי לאחר ניצחון במשפט־בקרב על ידי אלופו, שכיר החרב ברון.
ב"עימות המלכים", טיריון שירת בפועל כימין המלך במקום אביו והיה מסוגל להשיג כוח השפעה רב על ידי תחבולות נגד אחותו, המלכה סרסיי. כימין המלך הוא פעל כדי לרסן את אכזריותו של המלך ג'ופרי. בקרב על הבלאקווטר מילא טיריון תפקיד מרכזי בהגנה על מעלה מלך: הוא ארגן ספינות מלאות באש-פרא ושרשרת חזקה שהשמידו חלק ניכר מהצי של סטאניס באראתיאון בזמן הקרב על הבלאקווטר וכך תרם רבות לניצחון משפחתו כנגד סטאניס. הוא נפצע פצעים קשים ואיבד את אפו בקרב זה.
ב"סופת החרבות", טיריון נושל מעמדתו הבכירה ומכוחו בעקבות חזרת אביו טיווין לעיר. במהרה מונה להיות השר הממונה על המעות במקום פיטר בייליש. טיריון קיבל באי-רצון בולט את נישואיו עם סאנסה סטארק, על מנת שבית לאניסטר יוכל לנצל את תביעתה לווינטרפל ולצפון כולו. על אף שהיו נשואים יותר מחודש, טיריון לא מימש את נישואיהם ולא שכב עימה, בשל גילה הצעיר (13 בלבד) ורתיעתה הברורה מכך, החלטה ששמה אותו לבוז וללעג. סאנסה נמלטה לאחר הרעלתו למוות של ג'ופרי, בה הואשם טיריון שלא בצדק. הוא נעצר והועמד למשפט. אוברין מארטל ייצג את טיריון במשפט־בקרב, אך הוא הפסיד לסר גרגור קלגיין, שנפצע אנושות בקרב. טיריון, שנידון למוות, שוחרר מתאו בחשאי על ידי אחיו ג'יימי והמרגל הסריס ואריז. הוא ברח ממעלה מלך לאחר שרצח את אביו טיווין בבית השימוש הפרטי שלו.
ב"ריקוד עם דרקונים" מתברר שהוא היה בדרכו למירין, אל דאינריז טארגאריין, תחת חסותו של אילירו הפרנס. במהלך מסעו הוא גילה שאאיגון טארגריין, בנו של ראיגר ואחיינה של דאינריז, חי, וגודל בידי לורד ג'ון קונינגטון, יד ימינו של המלך המשוגע, שהוגלה, ונחשב למת. לאחר שהגיעו לוולאנטיס, נחטף בידי סר ז'ורה מורמונט, ושט איתו למפרץ סוחרי העבדים. בדרכו למפרץ, הספינה שלקחה אותם כמעט טבעה עקב סערות שהיו ליד וואליריה, וכל יושביה ששרדו נמכרו לעבדות. טיריון וגמדה בשם פרוטה נמכרו לאציל יונקאי, יחד עם מורמונט, ומשם מורמונט וטיריון התגייסו ל"בנים השניים", פלוגה בהנהגת בן פלאם, שבגדה בדאינריז ועברה מחדש לצד היונקאים. הוא מנסה לשכנע את בן לעבור לצדה של דאינריז, אך לא ברור האם "הבנים השניים" שוב עברו צד.
הערכה ופרסים

טיריון לאניסטר מגולם על ידי השחקן פיטר דינקלג' בסדרת הטלוויזיה "משחקי הכס" של רשת HBO המבוססת על סדרת הספרים "שיר של אש ושל קרח" מאת ג'ורג' ר. ר. מרטין. על תפקידו בסדרה, זכה דינקלג' בשני פרסי אמי (ב-2011 וב-2015) בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת דרמה, וכן בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה.
הערות שוליים

1 2  בספרים.
1 2 3 4  בעיבוד הטלוויזיוני.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: jo2016908832
יוסי סעדון

ערך זה עוסק בספורטאי ספורט נכים, נציג ישראל באולימפיאדת הנכים תל אביב (1968). אם התכוונתם לטניסאי הפאראלימפי, ראו .
יוסף (יוסי) סעדון הוא ספורטאי עבר ישראלי בספורט נכים.
במשחקים הפאראלימפיים תל אביב (1968) התחרה בתחרויות סיף במקצועות הרומח והחרב, בשתיהן לא העפיל מעבר לשלב המוקדמות. נבחרת הגברים בסיף זכתה באולימפיאדה זו במדליית ארד אך הרכב החברים בנבחרת לא נרשם. כמתחרה באתלטיקה השתתף בתחרות סללום ביסאות גלגלים וסיים במקום העשירי עם תוצאה של 1:17.70 דקות.
באליפות ישראל בטניס שולחן נכים לשנת 1976 זכה במקום הראשון במשחק בישיבה לשחקני דרגת נכות ב'.
הערות שוליים

↑  אברהם תשובה, נקבעו מנצחי אליפות הנכים בטניס שולחן, מעריב, 22 בדצמבר 1976
|  משלחת ישראל למשחקים הפאראלימפיים תל אביב (1968)  |
| --- | --- | --- |
|    אתלטיקה |  ישראל אבן-זהב •  נאורה אבן-זהב • אריה ביזם •  רות בוטון • יעקב בן-אריה • צבי בן-צבי •  אורה גולדשטיין •  יצחק גליצקי •  אמנון וייס • ראובן חברון • ברוך חגאי • יחזקאל בן-שדי •  מלכה חלפון • עוזי טסה • שרון ליבר • איילה מלחן •  בתיה משעני •  גאולה סירי • יוסי סעדון • משה פלד • דוד פרח •  צפורה רוזנבאום •  בתיה שוויקי • דני שחר • יוסף שרב •  שושנה שרעבי • אברהם תשובה |  |
|    חץ וקשת | ישראל אבן-זהב • נאורה אבן-זהב • משה פלד • אהרון קירשנר |  |
|    טניס שולחן |  מיקי אבלס •  מתי אנג'ל •  מיכל אסקפה • יצחק בדלי • שלמה בלן • דני בן-משה •  גבריאל גובי • גוטליב •  משה גמישידה • יוסף זינגר •  ברוך חגאי • יחזקאל בן-שדי • יוסף מוגלניצקי •  בתיה משעני • אהרון קירשנר •  אריה רובין • אהרון שאטל •  יוסף שרב |  |
|    כדורסל |  נבחרת ישראל בכדורסל (גברים) (ישראל אבן-זהב, אריה ביזם, יעקב בן-אריה, שמואל בן-זכאי, צבי בן-צבי, ישראל גלובוס, יצחק גליצקי, אריה גנץ, אמנון וייס, ברוך חגאי, צבי פוטשניק, אברהם קפטלוביץ', דני שחר, אברהם תשובה)    נבחרת ישראל בכדורסל (נשים) (נאורה אבן-זהב, מיכל אסקפה, רות בוטון ,מלכה חלפון, מלי מזין, איילה מלחן, בתיה משעני, גאולה סירי, צפורה רוזנבאום, בתיה שוויקי, שושנה שרעבי) |  |
|    סיף |  ששון אהרוני • נתי גורסקי • בלה ויינשטוק • שרון ליבר •  איילה מלחן • עזרא נבעה • יוסי סעדון •  שושנה שרעבי •  נבחרת ישראל בסיף (גברים) • נבחרת ישראל בסיף (נשים) |  |
|    שחייה | מיקי אבלס •  מתי אנג'ל • אריה ביזם •  יעקב בן-אריה •  אורה גולדשטיין • בלה ויינשטוק •  מלכה חלפון • עוזי טסה •  משה לוי • שרון ליבר •  מלי מזין • איילה מלחן • דוד פרח •  אברהם קפטלוביץ' • דוד קראוס •  אריה רובין • צפורה רוזנבאום • בתיה שוויקי •  רחל שלום •  משחה שליחים (אריה ביזם, משה לוי, אריה רובין) •  משחה שליחים (אורה גולדשטיין, מלכה חלפון וצפורה רוזנבאום) |  |
יוליה לטינינה

| --- | --- |

 לידה:  16 ביוני 1966 (בת 58) מוסקבה, ברה"מ 
 שם לידה:  Юлия Леонидовна Латынина 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 שם עט:  Евгений Климович 
 מקום לימודים:  מכון גורקי לספרות, Gorky Institute of World Literature 
 שפות היצירה:  אנגלית, רוסית 
 סוגה:  עיתונות פוליטית, ספרות בלשית, אקטואליה, ספרות ספקולטיבית, רומן פשע, פנטזיה, סרט פעולה 
 יצירות בולטות:  The Insider 
 תקופת הפעילות:  מ-1989 
 פרסים והוקרה:  פרס האחים סטרוגצקי (2000)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 latynina.tv
 
יוליה ליאונידובנה לטינינה (ברוסית: Ю́лия Леони́довна Латы́нина, נולדה ב-16 ביוני 1966) היא סופרת ועיתונאית רוסיה. היא בעלת טור בעיתון נובאיה גזאטה ומנחה תוכנית רדיו פופולרית בתחנת אֶחוֹ מוסקבי (ברוסית: Э́хо Москвы́), וכן מחברתם של מעל 20 ספרים בסוגות שונות, ביניהן הגות פוליטית, היסטוריה, פנטזיה ומתח.
ביוגרפיה

לטינינה נולדה במוסקבה ללאוניד לטינין, משורר וסופר, ואָלה לטינינה, מבקרת ספרות ועיתונאית. בשנות ה-80 למדה פילולוגיה במכון גורקי לספרות בעיר, ובשנת 1993 קיבלה תואר דוקטור ממכון גורקי לספרות עולמית במסגרת האקדמיה הרוסית למדעים.
לטינינה עבדה כעיתונאית בכלי תקשורת מרכזיים רבים בשנות התשעים וה-2000 המוקדמות, לרבות איזבסטיה, NTV ו-ORT. מאז שנת 2001 היא בעלת טור בנובאיה גזאטה ומאז שנת 2004 היא מנחה תוכנית רדיו בתחנת אחו מוסקבי, בשם "קוד גישה".
לטינינה הייתה חברה בארגון הגג של האופוזיציה הרוסית ועדת 2008.
בשנת 2007 קיבלה פרס על עבודתה מטעם העיתון האיטלקי קוריירה דלה סרה, שנקב בשמה כעיתונאית הזרה הטובה ביותר.
בשנת 2008 קיבלה את "פרס מגני החירות" מטעם מחלקת המדינה של ארצות הברית.
השקפותיה

לטיטינה היא מבקרת חריפה של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין ושלטונו, אותו היא מאשימה בשחיתות, בהונאת בחירות, בהרס האקלים העסקי והפיננסי של המדינה, ובמדיניות חוץ כושלת.
כמו כן לטינינה ידועה בהצהרותיה מעוררות המחלוקת; היא טוענת שזכות הצבעה לכל מרעה את מצבן של מדינות עניות, ומבקרת את הליברליזם המערבי וארגוני זכויות אדם על כך שהם לא מאפשרים לנצח במלחמה נגד הטרור.
לטינינה מגדירה עצמה ליברטריאנית, והייתה חברה במפלגה "הבחירה הדמוקרטית" המזדהה עם עמדות ליברליות קלאסיות. עם זאת, חלק מעמדותיה החברתיות של לטינינה נמצאות ימינה מהמקובל בקהלים אלה במדינות דוברות אנגלית.
התקפות כנגדה

בלילה שבין ה-18 ביולי ל-19 ביולי 2017 הותקפה לטינינה בדירתה בגז רעיל ומאכּל-רקמות מטיב לא ידוע שפוזר בחלל הבית. בנוסף אליה נפגעו שמונה אנשים לרבות ארבעה קשישים ושני ילדים. היא סירבה להתלונן על התקיפה במשטרה שכן לטענתה זו אינה חוקרת מתקפות כנגד גורמי אופוזיציה.
ב-2 בספטמבר 2017 מכוניתה עלתה באש, והחוקר הממונה על התקרית טען שהיא "ניצתה מעצמה". שבוע לאחר מכן הכריזה לטינינה שהיא עוזבת את רוסיה ואינה מתכוונת לחזור בעתיד הנראה לעין, שכן הצתת המכונית היא בגדר ניסיון לרצח בעיניה.
יוסף רייזין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מקום פעילות:  דויד-הרדוק, טלז, סלונים
 פטירה:  כ"ה בטבת תרמ"ה
 השתייכות:  רבני ליטא
 תחומי עיסוק:  תלמוד, הלכה, פסיקה
 חיבוריו:  ספרי השו"ת "עדות ביהוסף", "שארית יוסף", "פרת יוסף"
 
הרב יוסף רייזין (בחלק מהמקורות מופיע כרוזין; נפטר בכ"ה בטבת ה'תרמ"ה, 1885) היה מגדולי התורה של ליטא שהתפרסם כראב"ד טלז וסלונים וכמחברם של כמה ספרי שו"ת חשובים. חותנו של הרב יצחק יעקב ריינס.
חייו

נולד בדויד-הורודוק לרב יצחק. משרתו הרבנית הראשונה הייתה דיין ומו"צ בעיירת הולדתו. לאחר מכן כיהן 9 שנים כרב העיר טלז, ובה חיבר את ספרו הראשון שו"ת "עדות ביהוסף". לאחר פטירת הרב יהושע יצחק שפירא ("רבי אייזל חריף") עבר לסלונים, וישב בה על כיסא הרבנות במשך 12 שנים. שם נפטר.
נחשב לגדול מאוד בתורת הקבלה ואף לימד מתורה זו לבעל הלשם.
חיבר שני ספרי שו"ת נוספים בשם "פרת יוסף" ו"שארית יוסף".
חיבוריו

שו"ת עדות ביהוסף חלק א'- כולל שאלות ותשובות על טור יו"ד שבשו"ע. בסופו דרשה אחת מדרשותיו עם שער מיוחד. יצא לאור בווילנה ה'תרכ"ו. הודפס גם בדפוס צילום בניו יורק (רובע ברוקלין) ה'תשל"א ללא הדרשה
שו"ת שארית יוסף - נערך בידי נכדו ותלמידו, הרב יעקב ישעיה אריה ליב רוזנבלום. יצא לאור בוורשה ה'תרע"ד ובדפוס צילום בירושלים ה'תשמ"ב
פרת יוסף: שאלות ותשובות - הודפס לראשונה בוורשה ה'תרמ"ד ושוב בדפוסי צילום בירושלים ה'תשמ"ב או ה'תשמ"ד (דפוס צילום מוקטן) עם מפתח, ועל ידי "מכון זיכרון קדושי פולין" באשדוד ה'תשנ"ח
משנת רב יוסף על המשניות - הודפס במשניות דפוס וילנה
הערות שוליים

↑  היום ברוסיה הלבנה ואז הייתה במחוז מוזיר שבפרובינציית מינסק באימפריה הרוסית. ראו כאן על העיירה
↑  דב אליאך, "הגאון", חלק א', עמוד 49, הערה 51
טירינס

טירינס (ביוונית: Τίρυνς או Τίρυνθα) הייתה עיר ביוון העתיקה אשר שכנה במישור ארגוס, כ-20 ק"מ דרומית-מזרחית למיקנה, בצפון-מזרחו של חצי האי פלופונסוס. סמוך מאוד לחומה המערבית של העיר עובר הכביש המוליך כיום מאתונה לנַאפְפְּלִיוֹ ואל חוף הים האגאי הסמוכים אל התל מדרום. בשנת 1999 הוכרז האתר הארכאולוגי של טירינס, יחד עם זה של מיקנה, כאתר מורשת עולמית.
רקע היסטורי

התרבות המיקנית היא השלב האחרון בתקופת הברונזה ביוון העתיקה, והיא שימשה כתפאורה לשירה האפית של הומרוס ולסיפורים אחרים מהמיתולוגיה היוונית. פרסאוס היה מלכה של טירינס והרקולס היה בנם של זאוס ושל אלקמני, אשתו של אמפתיריון, מלך אחר של העיר. תחילתה של התרבות המיקנית במאה ה-16 לפנה"ס, והיא נחלקת לשלושה שלבים - הראשון מ-1580 עד 1500 לפנה"ס, השני מ-1500 עד 1400 לפנה"ס, והשלישי, הנחשב לתקופת הזוהר שלה, מ-1400 ועד 1120 לפנה"ס.
היישוב המוקדם ביותר בטירינס הוא מתקופת האבן החדשה, אך הממצאים העתיקים ביותר שוכנים במעלה התל, והם מתוארכים לתחילת תקופת הברונזה, סביב שנת 3000 לפנה"ס. אזור זה נבנה מחדש באמצע תקופת הברונזה, בין 1900 ל-1600 לפנה"ס, אולם נמצאו עדויות לבתים המקוריים שהתאפיינו בצורת אפסיס ואשר שכנו סביב מבנה עגול גדול בהיקף של 28 מטר. הארמון המבוצר החדש הוקם במאה ה-14 לפנה"ס. ביצורי העיר הורחבו בתחילת מאה ה-13 לפנה"ס, וחלקו התחתון של התל בוצר גם הוא. בעקבות שרפה ורעידת אדמה העיר הוקמה מחדש, וביצוריה הקיפו שטח של כ-200 דונם. היישוב ששכן מחוץ לחומות תפס שטח של יותר מ-250 דונם. בתקופה זו הייתה טירינס לממלכה עצמאית והתגוררו בה כ-15,000 איש. בסופה של התקופה המיקנית, במשבר תקופת הברונזה המאוחרת בסוף המאה ה-12 לפנה"ס, החלה העיר לשקוע. האתר המשיך והיה נושב עד תחילת המאה ה-5 לפנה"ס, אך שימש בעיקר כמקום פולחן. בשנת 498 נכבשה טירינס על ידי שכהתה ויריבתה ארגוס, תושביה גורשו והמקום חרב.
המחקר באתר

היינריך שלימן וויליאם דורפפלד חקרו את האתר החל ב-1876, ובאופן מעמיק יותר בשנים 1884-1885. בחפירת האקרופוליס באתר ציפו החופרים למצוא את שרידי מקדש הרה, ה"היראיון" הידוע שנבנה שם, לפי המסופר בספרות יוון הקלאסית בסוף המאה ה-8 לפנה"ס או בתחילת המאה ה-7 לפנה"ס. אך שלימן ודורפפלד מצאו שם רק ארמון גדול מהתקופה המיקנית, ובו גם כלים מהסגנונות המאוחרים יותר בכחמש מאות עד שבע מאות שנה, מהסגנון הגאומטרי ומהסגנון הארכאי. מאוחר יותר, החל ב-1905 חקר פריקנהאוס את האתר. הוא מצא את ההראיון במקום בו שכן אולם הכס, אך כמעט ולא ניכר הבדל בין השכבות, הרחוקות זו מזו לפי תיאורית תקופת החושך ביוון, בכחמש מאות שנה. האתר נחקר שוב במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20. הממצאים שהתגלו בטירינס מוצגים כיום במוזיאונים הארכולוגיים באתונה ובנַאפְפְּלִיוֹ.
מבנה התל

התל נישא על צוק סלעי מבודד שגובהו 26 מטר בלבד, והוא שוכן בינות לשדות ולפרדסים המקיפים אותו מכל עבר. אורכו כ-300 מטר, רוחבו נע בין 45 ל-100 מטר, והוא משתרע על שטח של 200 דונם. בזכות חומותיה הקיקלופיות האדירות של העיר, כינה אותה הומרוס "טירינס אדירת החומות". רוחבן של החומות הגיע במקומות מסוימים לשמונה מטרים, ואורכן הכולל הגיע ל-1,500 מטר. במספר מקומות הגיע גובה החומה ל-13 מטר. בחלקו הדרומי והגבוה של התל שכן הארמון ואילו חלקו הצפוני שימש כאזור מגורים לחיילים ולמשרתים, כמקום מקלט לאוכלוסייה בעת סכנה, וכמבני שירות ואחסון (9).
הכניסה לתל היא באמצעות כבש צר (1) בצידו המזרחי, המוביל לשער הקבוע במרכזו של מעבר צר (2) שאיפשר לתקוף אויבים אם הצליחו והגיעו אליו. בקצה המעבר ניצבו המחסנים המזרחיים (3) והפרופילאה (4) שהובילה למחסנים הדרומיים מצידה האחד ואל חצר פנימית באורך של 20 מטר וברוחב של 15 מטר הצמודה לה מצפון (5). בחצר זו שכנה ארקדה והיא הובילה אל המגרון (אולם הכס) שמצפון לה (8). אולם הכס היה מעוטר באומנות סטוקו בסגנון כריתים, וכאן הוקם לימים ההראיון (ראו לעיל). בצמוד ממזרח למגארון שכנו דירות השרד (6), ומצפון לארמון השתרע חלקו המנהלי של התל (9). בצידו המערבי של התל מוביל גרם מדרגות שבו 80 מדרגות אל שער מוסתר (7). שער זה אשר הוביל אל המעיינות בצידה הצפוני של החומה המערבית (10), בוצר באופן דומה לשער הראשי בחומה המזרחית.
ראו גם

מיקנה
הערות שוליים

↑  History
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541824505171  BnF: cb119336794 (data)  GND: 4060216-3  LCCN: sh91006054  NKC: ge131174  NLG: 138705  SUDOC: 027254143  VIAF: 242988230   WorldCat (עם VIAF): 242988230 
פרסקו בטירינס המתאר מרכבה
מפת טירינס: 1. כבש; 2. שער; 3. המחסנים המזרחיים; 4. הפרופילאה הגדולה; 5. חצר פנימית; 6. דירות השרד; 7. שער המוביל למעיינות; 8. מגארון (אולם); 9. מגורי חיילים ומשרתים ומבני שירות; 10. המעיינות
איור של הארמון בטירינס מסוף המאה ה-19
יוזיאס פון הרינגן

| --- | --- |

גנרל יוזיאס פון הרינגן
 לידה:  9 במרץ 1850 קאסל, נסיכות הבוחר מהסן 
 פטירה:  9 באוקטובר 1926 (בגיל 76) שרלוטנבורג, רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר
 מקום קבורה:  Invalids' Cemetery 
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:   צבא הקיסרות הגרמנית
 תקופת הפעילות:  1867–1918 (כ־51 שנים)
 דרגה:   גנרל-אוברסט
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-22   מפקד הקורפוס ה-2   מפקד הארמייה השביעית   מפקד מפקדת הגנת החופים
 פעולות ומבצעים
 מלחמת פרוסיה צרפת   מלחמת העולם הראשונה
 עיטורים
 פור לה מריט.
 
יוזיאס פון הרינגן (בגרמנית Josias von Heeringen;‏ 9 במרץ 1850, קאסל, נסיכות הבוחר מהסן – 9 באוקטובר 1926, שרלוטנבורג, רפובליקת ויימאר), היה גנרל גרמני, שפיקד על ארמייה בחזית המערבית.
ביוגרפיה > תחילת הקריירה

פון הרינגן נולד בקאסל שהשתייכה לנסיכות הבוחר מהסן. ב-1867 התגייס לצבא הפרוסי ולחם בשורותיו במלחמת צרפת–פרוסיה. פון הרינגן התקדם בסולם הפיקוד, ב-1903 מונה למפקד הדיוויזיה ה-22, ב-1906 מונה למפקד הקורפוס ה-2, וב-1909 מונה לשר המלחמה של פרוסיה. ב-1913 מונה למפקד האזור הצבאי השני.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה ואחריתו

בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון הרינגן מפקד הארמייה השביעית ולחם בחזית המערבית. הארמייה בפיקודו הדפה את הכוחות הצרפתיים שפלשו לאלזס במסגרת קרב מילוז, לאחר מכן בקרב לורן שנערך באוגוסט 1914 בלמו הארמייה והארמייה השישית את המתקפה הצרפתית, תוך שימוש בטקטיקת נסיגה ומשיכת הכוחות התוקפים לעמדות הגנה מוכנות מראש. על הצלחתו בקרבות קיבל את העיטור פור לה מריט.
לאחר הכישלון בקרב על המארן הועברה הארמייה צפונה, והגיעה בדיוק בזמן לבלום את כוחות מדינות ההסכמה בקרב על האן. הארמייה השתתפה במרוץ אל הים, ובכלל זה בקרב אראס.
ב-28 באוגוסט 1916 מונה פון הרינגן למפקד מפקדת הגנת החופים ופיקד עליה עד סוף המלחמה, ולאחר מכן פרש משירות צבאי.
פון הרינגן היה נשיא ארגון קיפהאוזרבונד - ארגון של חיילים משוחררים עד למותו. פון הרינגן נפטר בשרלוטנבורג ב-9 באוקטובר 1926 והוא בן 76 שנים.
עיטורים

פור לה מריט עם עלי אלון
צלב הברזל דרגה שנייה
צלב הברזל דרגה ראשונה
ראו גם

הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה
יוסף רקובר

אין תמונה חופשית
יוסף רקובר (1905 - 1986) היה רופא פנימי ורופא ריאות, רופא יחידת פרטיזנים במלחמת העולם השנייה, מנהל מחלקת ריאות בבית חולים הדסה ירושלים ופרופסור לרפואה פנימית בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה

רקובר נולד בשנת 1905 בוורשה, הבן השלישי מתוך ארבעה ילדים, בשנת 1925 יצא רקובר לפריס לאחר שהתקבל ללימודי רפואה באוניברסיטת סורבון. בפריס התחתן עם זיגריד, רופאה ממוצא גרמני.
במאי 1932 סיים רקובר את לימודי הרפואה והתמחה בפולין ברפואת ריאות ושחפת. במהרה, התמנה רקובר למנהל בית חולים לחולי שחפת בעיר נובוגרוד בפולין.
במלחמת העולם השנייה היה רקובר רופא של הפרטיזנים, נשוי לרופאה ואב לילד בן חמש. בעת מנוסתם מהנאצים, שמרו בני המשפחה מורפיום בארון למקרה חירום. באחד ממקומות המבטחים שאליהם הגיעו, אמרו להם שהנאצים עוברים מבית לבית ורוצחים יהודים, רקובר חיפש מקום מסתור, אבל הנאצים דפקו על הדלת ורעייתו זיגריד הזריקה לה ולבנה ברטי מורפיום. רקובר מצא אותם מתים והזריק לעצמו את מעט המורפיום שנשאר בבקבוק, אבל הכמות לא הספיקה להרוג אותו, אלא הביאה לעלפונו. את הגופות פינו לקבר אחים אזורי.
הפרטיזנים, שרקובר היה הרופא שלהם, לא הרימו ידיים עד שמצאו אותו בערימת המתים. הם גילו שיש לו עדיין דופק ונשימה והחיו אותו.
רקובר הצטרף לפרטיזנים בראשותו של הד"ר יחזקאל אטלס, והשניים הקימו בית חולים שדה בית החולים שירת יהודים ופרטיזנים רוסים גם יחד. רקובר, שהיה רופא פנימי, עסק בבית החולים בכל פעילות רפואית, שכללו ניתוחים כירורגים וגיניקולוגים.
בין שורות הפרטיזנים הכיר רקובר את סוניה, שעבדה כאחות ואיבדה את בעלה הראשון ובנם בשואה. סוניה הייתה לרעייתו השנייה. בשנת 1947 הזוג עלה לארץ ישראל לאחר מסע ארוך, דרך ונציה וקפריסין.
במלחמת העצמאות רקובר עבד בצפת ב"בית החולים הארצי לחולי ריאה בצפת", (בתקופת הקרבות עבר בית החולים לחולי ריאה לזכרון יעקב) והיה יד ימינו של מנהל בית החולים, הד"ר פנחס וייל.
בשנת 1952 עברו וייל ורקובר למרכז רפואי הדסה, בירושלים, לאחר שווייל נתמנה למנהל מחלקת ריאות ורקובר, לסגנו. בצאת הד"ר וייל לגמלאות רקובר נתמנה למנהל המחלקה, ולפרופסור בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
רקובר נפטר בשנת 1986.
ביוגרפיה > משפחתו

מאשתו השנייה, נולדו לרקובר שתי בנות שגם הן היו לרופאות: פרופ' נחמה אורי רופאת אף אוזן גרון, מנהלת היחידה לאף ולסינוסים בבית חולים כרמל ופרופסור-משנה בפקולטה לרפואה של הטכניון, ופרופ' גליה רהב, מנהלת המחלקה למחלות זיהומיות בתל השומר ופרופסור קליני בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר בבאוניברסיטת תל אביב.
גם נכדיו של רקובר הם רופאים: כך לגבי שני בניה של אורי, ונכון לשנת 2022, בתה של רהב היא רופאה המתמחה בגינקולוגיה ומיילדות במרכז הרפואי מאיר בכפר סבא ובנה לומד בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
הערות שוליים

↑  נסים לוי, יעל לוי, "רופאיה של ארץ-ישראל 1948-1799", איתי בחור - הוצאה לאור, מהדורה שנייה, מרץ 2012, ערך: רקובר, יוסף פרופ' עמודים 399-400
↑  ד"ר יוסף רקובר- ארגון הפרטיזנים, לוחמי המחתרות והגטאות eng.thepartisan.org/document
↑  נסים לוי, יעל לוי, "רופאיה של ארץ-ישראל 1948-1799", איתי בחור - הוצאה לאור, מהדורה שנייה, מרץ 2012, ערך: וייל, פנחס עמודים 196–197
↑  נדב מן, שנהיה בריאים: 100 שנה לבית החולים בצפת, באתר ynet, 5 במרץ 2010
1 2  עדי חשמונאי, סגירת המעגל המרגשת של משפחת הרופאים, באתר nrg‏, 5 בפברואר 2012
↑   רופא תורן: פרופ' גליה רהב, בעיתון מקור ראשון, 30 באוקטובר 2022
יאמטו

ערך זה עוסק בקבוצה אתנית ביפן. אם התכוונתם לאוניית מערכה יפנית, ראו .
יאמטו הוא כינוי לקבוצה האתנית הדומיננטית כיום ביפן. קבוצה זו השתלטה על יפן הקדומה והפכה ארץ זו לישות מדינית אחת. בתקופת נארה במאה ה-8 הכניעו בני הימאטו את כל הקבוצות האתניות האחרות אשר חיו בשלושת האיים המרכזיים וייסדו את השושלת הקיסרית המולכת עד היום ביפן. מאוחר יותר, לקראת סוף האלף השני השתלטו היפנים המודרניים גם על האי הוקאידו ודחקו את הקבוצה האתנית של האיינו לשמורות קטנות.
הקמת השלטון המרכזי

בני היאמטו, אשר הושפעו בעיקר מהתרבות הקוריאנית, קבעו את אזור השפעתם באי הדרומי קיושו במאה הרביעית לספירה, עם תום תקופת יאיואי. תלי קבורה ענקיים שנבנו עבור האצילים מזהים את הסגנון הייחודי של היאמטו. אחד מאתרים אלה נחשב לגדול בעולם, שטחו גדול מ-25,000 מ"ר ונפחו גדול מהפירמידה הגדולה של גיזה. תלים מסוג זה נבנו כבר בתקופת קופון, בין המאה ה-3 למאה ה-6 לספירה, אך תלי הקבורה של שושלת יאמטו בלטו בגודלם.
בני הקבוצה האתנית של היאמטו החלו להתפשט צפונה במאות הראשונות של האלף הראשון. התרבות הצבאית הקוריאנית אשר השפיעה על הקבוצה האתנית העניקה לה יתרון ארגוני בהכנעתה את הקבוצות האתניות האחרות שהיו מפוזרות באיים הונשו ושיקוקו. אותן קבוצות אתניות נטמעו ביאמטו או לחליפין נדחקו לאזורי ההרים הבלתי מיושבים והקשים למחיה.
במאה ה-6 ביססו בני היאמטו את אחיזתם ברחבי יפן וקבעו את כס השלטון בעיר נארה. תקופה זו התאפיינה באימוץ התרבות הקוריאנית והסינית. בתקופה זו הוטמעה ביפן הדת הבודהיסטית וכן הרעיונות הקונפוציאנים. הכתב הסיני אומץ על ידי השלטון ואיתו נפתחו השערים לאמנות, לספרות ולרעיונות נוספים מהיבשת. כל אלו גיבשו את התרבות היפנית עד לתקופה המודרנית. לקראת סוף המאה ה-6 הצטננו הקשרים בין יפן לקוריאה, וסין הפכה להיות המשענת הפוליטית והתרבותית של יפן.
תקופת קיסרי יאמטו

בשנת 593 תפסה את כס השלטון הקיסרית הבודהיסטית סויקו אשר העניקה את סמכויות ניהול העניינים המדיניים לנסיך שוטוקו. שוטוקו התגלה כמדינאי מחונן. לאחר שקשרי יפן-קוריאה התקררו פעל שוטוקו לכונן קשרים מדיניים ותרבותיים עם סין. לוח השנה הסיני אומץ ככלי לקידום המערכת השלטונית ביפן, ובמקביל הציג שוטוקו את החוקה היפנית אשר התבססה על אחותה הסינית. החוקה הוציאה את הכוח מידי הקבוצה האתנית ומעתה הפך הקיסר לשליט המרכז את כל הסמכויות המדיניות. בהשפעה קונפוציאנית הוכר הקיסר כנציג האלים אשר אחראי על חיי נתיניו לאור ערכים מוסריים ורוחניים. כן הוקמו מוסדות בריאות והשכלה ולראשונה נשלטו התושבים באיים השונים תחת מערכת אחת של חוק ומוסר. המאות ה-7 וה-8 היו תקופת השיא בשלטון יאמטו. במהלך תקופת נארה עוצבה המיתולוגיה היפנית, מעמדו של הקיסר התקבע כסמל נצחי והבסיס התרבותי אשר מלווה את יפן עד לתקופה המודרנית תפס אחיזה בעם.
אוניית המערכה יאמטו

על שם הקבוצה האתנית נקראה אוניית המערכה יאמטו, שהייתה אוניית המערכה הגדולה ביותר שנבנתה מעולם. הספינה השתתפה במלחמת העולם השנייה וטובעה ב-1945.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00568432
יאמה (אל)

| --- | --- |

 תפקיד:  אדון העולם המתים ואל הצדק
 תרבות:  הינדואיזם
 מקום מגורים:  עולם המתים
 אלים מקבילים:  רומולוס ורמוס, יימיר, יימה, האדס, פלוטו
 אב:  סוריה
 אם:  סרניו
 אחים:  יאמונה
 צאצאים:  יודיסטירה
 
יאמה (בסנסקריט: यम) הוא אל במיתולוגיה ההינדואית.
פולחן

יאמה אחראי לדהרמה. משמעות שמו היא "תאום". הוא בנו של האל סוריה ואשתו הראשונה, סרניו. יאמה חולק מוצא משותף עם דמויות נוספות ממיתולוגיות הודו-אירופיות, כגון יימיר ורמוס מהצמד רומולוס ורמוס. יאמה היה האל הראשון בהינדואיזם שוויתר על המוות כדי להעמיד צאצאים. על פי ה"ריג ודה", קובץ של מזמורים הינדואיסטים עתיקים, כדי להגיע למשכנו של יאמה אחרי מותו יש לחצות נהר רחב בשם ואיטארנה.
ראו גם

יימה - במיתולוגיה האיראנית
הערות שוליים

↑  M. L. West, Indo-European Poetry and Myth, Oxford University Press, 2007, pp. 77, 357, 377, 389
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 120043203  LCCN: sh85148946  VIAF: 54968844   WorldCat (עם VIAF): 54968844
יוסי סיון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1945 (בן 79 בערך) רוסיה 
 מקום לימודים:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 תחום יצירה:  אדריכלות 
 יצירות ידועות:  מגדלי עזריאלי 
 
מגדלי אקירוב אותם תכנן עם אברהם יסקי
יוסי סיון (נולד ב-1945 בברית המועצות) הוא אדריכל ישראלי, שותף במשרד "יסקי מור סיון אדריכלים" בתל אביב.
ביוגרפיה

סיון עלה לישראל בשנת 1948, ולמד אדריכלות ותכנון ערים בפקולטה לאדריכלות בטכניון בחיפה בשנת 1968. שנתיים לאחר מכן, ב-1970, הקים משרד עצמאי עם שותף, וב-1973 היה לשותף במשרדו של אברהם יסקי, מבכירי האדריכלים הישראלים. עבודתם המשותפת כוללת מספר גדול מאוד של פרויקטים, מן הבולטים והידועים בישראל. התמחותם היא מגדלים והשפעתם על עיצוב קו הרקיע של תל אביב היא מכרעת. בין הפרויקטים נמנים מגדלי עזריאלי, מגדל אלרוב, מגדל אמות השקעות, מגדל המטכ"ל, מגדל האופרה, מגדלי אקירוב, מגדלי Yoo, האגף החדש של קניון הזהב ועוד.
מאז שנת 2006 הוא שותף במשרד מור יסקי סיון לאחר מיזוג שותפותו עם יסקי עם משרד מור אדריכלים שייסד יצחק מור. סיון היה בעבר חבר בוועד איגוד האדריכלים וכיום הוא חבר בהנהלת לשכת האדריכלים העצמאיים. הוא שימש כעורך ביטאון איגוד האדריכלים וכמרצה באוניברסיטת תל אביב.
הערות שוליים

↑  לאחר התפטרות האדריכל המקורי אלי עטיה.
↑  יחד עם פיליפ סטארק.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007453484605171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אדריכלים ובנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טופוגרפיה

ערך זה עוסק בתחום בגאוגרפיה. אם התכוונתם לסידור ועיצוב הטקסט, ראו .
מפה טופוגרפית של העולם. גובה פני השטח של הארץ מיוצגים באמצעות צבעים. ניתן להבחין בין ים לקרקע, ואף בגבהים השונים ובצורת השטח על פי גוון הצבעים. שימוש בצבעים אינטואיטיבי יותר לאדם, אך פחות מדויק מייצוג באמצעות קווי גובה.
מפה טופוגרפית של הר הגעש קיסקה באלסקה (בצפון האי). ניתן לראות במפה גם את קווי הגובה של קרקעית הים שמופתה באמצעות סונאר.
טוֹפּוֹגְרַפְיָה הוא תחום בגאוגרפיה, העוסק בחקר צורות פני השטח של כדור הארץ, תיאורן ומיפויָן (מיוונית, טופוס – שטח, גרפיה – רישום). תחום זה נלמד באוניברסיטה, בתנועות נוער, בחוגי סיירות ובצבא. יישום מעשי של תורה זו הוא יצירת מפות טופוגרפיות וניווט. לטופוגרפיה שימושים אזרחיים וצבאיים שונים, ובהם תיור, ניווט וכלי עזר לפעילות צבאית ולהנדסה אזרחית. הגוף המרכזי האחראי על תחום זה בישראל הוא המרכז למיפוי ישראל (מפ"י).
מיפוי טופוגרפי

לכל שיטה של ייצוג פני שטח על נייר יש קשר לטופוגרפיה, בין שצורת השטח תשתקף בצבע, בהצללה או בקווי גובה, ועם זאת מקובל שבמפה טופוגרפית ייצוג צורת השטח נעשה דווקא באמצעות קווי גובה.