גבול אזרבייג'ן–ארמניה
היסטוריה

במהלך המאה ה-19 אזור הקווקז היה מחלוק בין האימפריה העות'מאנית, פרס הקאג'ארית ורוסיה. במהלך המאה ה-19, רוסיה דחקה דרומה את האימפריות הפרסית והעות'מאנית מהקווקז. לאחר מלחמת רוסיה–פרס (1804–1813) והסכם גוליסטן שלאחר מכן, רוסיה השתלטה בעיקר על שטח אזרבייג'ן ועל חלק ממחוז סיוניק של ארמניה (הידוע היסטורית בשם זנגזור). בעקבות מלחמת רוסיה–פרס (1826–1828) והסכם טורקמנצ'אי פרס נאלצה לוותר על נחצ'יבאן ועל שאר ארמניה.
בשנת 1867 רוסיה ארגנה מחדש את השטחים שלה, במחוזות הארמניים והאזרבייג'ניים באזורים אריבן, טביליסי, באקו וואליזבתפול (אנ'). היחסים בין ארמנים לאזרבייג'נים היו לעיתים קרובות מתוחים. בין השנים 1905–1907 הייתה התפרצות של אלימות אתנית שהביאה לאלפי מקרי מוות.
בעקבות המהפכה הרוסית ב-1917 הכריזו עמי דרום הקווקז על הרפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של עבר הקווקז. ב-1918 החלו בשיחות שלום עם העות'מאנים. חילוקי דעות פנימיים הובילו לעזיבה של גאורגיה את הפדרציה במאי 1918, ואחריה תוך זמן קצר עזבו ארמניה ואזרבייג'ן. מאחר שהעות'מאנים פלשו לקווקז וכבשו במהירות שטחים בקווקז, נאלצו שלוש הרפובליקות החדשות לחתום על הסכם בתומי ב-4 ביוני 1918, שבו הוסכם על הגבול העות'מאני-רוסי שהיה קיים לפני 1878. בכך אזרבייז'ן ויתרה על מרבית שטחי נחצ'יבאן וחלק ממערב ארמניה לעות'מאנים. הגבולות בין שלוש הרפובליקות החדשות היו בלתי מוסדרים. בין השנים 1918–1920 נמשכה מלחמה בין ארמניה ואזרבייג'ן, על שטחים שהיו בלתי מוסכמים לאורך הגבול. המחלוקת התמקדה באזורים בנחצ'יבאן, זנגזור ונגורנו קרבאך.
באפריל 1920 פלש הצבא האדום הסובייטי לאזרבייג'ן וארמניה וכבש אותן. בפברואר–מרץ 1921 פלש הצבא האדום לגאורגיה. בשעה שהלחימה בזנגזור נמשכה, הכוחות הארמנים של הרפובליקה של ארמניה ההררית, הכריזו על הקמת הרפובליקה והמשיכו להילחם נגד הבולשביקים עד להכנעתם הסופית ביולי 1921. על קבביורו (משרד הקווקז הסובייטי) הוטל לשרטט את הגבולות בין שלוש הרפובליקות לשעבר בקווקז. השליטה הארמנית בזנגזור אושרה בסוף 1920. במרץ 1921, אף על פי שהובטח קודם לכן לארמניה, שנחצ'יבאן תעבור אליה, השטח נמסר לאזרבייג'ן, כתוצאה מהתעקשותה של הרפובליקה החדשה של טורקיה בחתימה על הסכם מוסקבה (1921). ב-3 ביוני 1921 הוחלט בקבביורו שנגורנו-קרבאך תיכלל כחלק מארמניה, אולם המחלוקות בין הנציגים הארמניים והאזרבייג'נים בנושא נמשכו. ב-4 ביולי התקיימה הפגישה האחרונה של הקבביורו להסדרת הנושא, שאישרה את ההחלטה הקודמת לכלול את נגורנו-קרבאך כחלק מארמניה. אולם למחרת, ההחלטה בוטלה ונגורנו-קרבאך נמסרה לאזרבייג'ן בתנאי שהיא תקבל מעמד של מחוז אוטונומי.  ב-1922 כל שלוש המדינות שולבו ברפובליקה הסובייטית הפדרלית הסוציאליסטית עבר-הקווקז כחלק מברית המועצות, לפני שהופרדו ב-1936. משנת 1923 עד 1929 רצועת אדמה מאזרבייג'ן בין נגורנו-קרבאך וארמניה, סומנה ככורדיסטן האדומה, לאחר מכן שונה שמה לכורדיסטן אורוג, שהתפוררה ב-1930.
האזרבייג'נים נרתעו מאוד מהענקת מעמד אוטונומי לנגורנו-קרבאך ועל כן הם גררו רגליים במשא ומתן. ב-7 ביולי 1923 האזרים הודיעו שבעתיד יקום מחוז נגורנו-קרבאך אוטונומי (NKAO – Nagorno-Karabakh Autonomous Oblast).  על הגבול הראשוני של נגורנו-קרבאך הוחלט ביולי 1923, כאשר ההודעה הסופית על גבולות ה-NKAO לא פורסמה עד 26 בנובמבר 1924. הגבול שהוכרז לא היה קו רשמי ומתוחם כשלעצמו, אלא רשימה של 201 הכפרים שהיו אמורים להיכלל ב-NKAO. לאחר מכן שונה הגבול שוב בשנת 1925 כדי לכלול עוד כפרים ב-NKAO.
במהלך העשורים הבאים ארמניה לחצה לכלול את NKAO בתוך ארמניה הסובייטית, בעיקר בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר ברית המועצות תבעה שטחים מטורקיה (לימים ותרה על תביעותיה) ושוב ב-1960 לאחר העברת קרים מרוסיה לאוקראינה.  בשנת 1965 התקיימו הפגנות גדולות בירוואן שקראו להכרה ברצח העם הארמני, רבים קראו גם להעברת NKAO לארמניה. הטענות לאפליה של ארמנים בשטחי NKAO על ידי ממשלת אזרבייג'ן נמשכו. רבים טענו שאזרבייג'ן מעודדת את הארמנים לעזוב כדי לשנות את המאזן הדמוגרפי לטובתם. הכרזתו של מיכאיל גורבצ'וב על הגלאסנוסט והפרסטרויקה ב-1987 אפשרה להארמנים ללחוץ בגלוי להעברת NKAO לארמניה. לחץ הארמנים כלל הפגנות שהסלימו במהלך שנת 1988 והגיעו לשיא בפוגרום Sumgait שבו נהרגו 32 ארמנים. האלימות הכריחה את מוסקבה לשלוח חיילים בינואר 1989 וב-1990 לאזרבייג'ן בעקבות האלימות.
הגבול הפך לגבול בינלאומי ב-1991 בעקבות התפרקות ברית המועצות והכרזת העצמאות על ידי ארמניה, אזרבייג'ן ונגורנו קרבאך. ב-1991  אזרבייג'ן ביטלה את ההכרה ב-NKAO כטריטוריה עצמאית וגרמה למלחמת נגורנו קרבאך הראשונה, כנגד ארמניה. המלחמה הסתיימה בהפסקת אש ב-1994 שהותירה את ארמניה בשליטה מלאה ברוב המכריע של נגורנו-קרבאך, כולל מסדרון לצ'ין (אנ') החיוני מבחינה אסטרטגית. מאז, הסכסוך נותר קפוא ונוצר הגבול הנוכחי דה פקטו, בין שתי המדינות. הגבול הנוכחי תואם לגבול דה יורה מתקופת ברית המועצות רק בחציו הצפוני. מאז הפסקת האש, היחסים בין שתי המדינות נותרו מתוחים ביותר והיו התלקחויות רבות של לחימה לאורך הגבול, בעיקר בשנים 2008, 2010, 2012, 2014, 2016, 2018 ובמלחמת נגורנו קרבאך השנייה ב-2020. הגבול אמנם לא נתחם רשמית, אבל שני הצדדים מסכימים שהוא צריך להתבסס על המפות הסובייטיות.