stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלכסנדר קוקול
זכיות בתחרויות מהסבב העולמי

| שנה | קטגוריה | עיר | מדינה |
| --- | --- | --- | --- |
| 2016 | גראנד סלאם | אבו דאבי | איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות |
| 2016 | גראנד סלאם | טוקיו | יפן יפן |
| 2017 | גראנד פרי | האג | הולנד הולנד |
| 2018 | גראנד סלאם | יקטרינבורג | רוסיה רוסיה |
| 2018 | גראנד פרי | האג | הולנד הולנד |
הערות שוליים

↑  פרופיל וסטטיסטיקות אודות הג'ודוקא באתר sports-reference.com
↑  מידע על הג'ודוקא באתר JudoInside.
אליפות אסיה באתלטיקה

| --- | --- |
 ענף:  אתלטיקה
 תאריך ייסוד:  1973
 ארגון מפעיל:  התאחדות האתלטיקה האסיאתית
 יבשת:  אסיה
 שמות קודמים:  משחקי אסיה באתלטיקה
 
אליפות אסיה באתלטיקה היא תחרות המאורגנת על ידי התאחדות האתלטיקה האסייתית. התחרות מתקיימת אחת לשנתיים מאז שנת 1973. בשנת 1977 פרצה  מחלוקת עם התאחדות האתלטיקה הבינלאומית לגבי שיתופה של ישראל במשחקים ועקב כך בוטלו המשחקים באותה שנה. כתוצאה מכך בין השנים 1979 עד 1989 נקראה התחרות בשם "משחקי אסיה באתלטיקה". בסופו של דבר נפתרה הבעיה עם המעבר של ישראל להתחרות במסגרת אליפות אירופה.
אליפויות אסיה

|  | שנה | עיר | מדינה | תאריכים | תחרויות | מדינות | משתתפים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 1973 | מריקינה | הפיליפינים הפיליפינים | 18–23 נובמבר | 37 |  |  |
| 2 | 1975 | סיאול | קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית | 9–14 יוני | 39 |  |  |
| 3 | 1979 | טוקיו | יפן יפן | 31 מאי –  3 יוני | 38 |  |  |
| 4 | 1981 | טוקיו | יפן יפן | 5–7 יוני | 37 |  |  |
| 5 | 1983 | כווית סיטי | כווית כווית | 3–9 נובמבר | 38 |  |  |
| 6 | 1985 | ג'קרטה | אינדונזיה אינדונזיה | 25–29 ספטמבר | 42 |  |  |
| 7 | 1987 | סינגפור | סינגפור סינגפור | 22–26 יולי | 40 |  |  |
| 8 | 1989 | ניו דלהי | הודו הודו | 14–19 נובמבר | 40 |  |  |
| 9 | 1991 | קואלה לומפור | מלזיה מלזיה | 19–23 אוקטובר | 40 |  |  |
| 10 | 1993 | מנילה | הפיליפינים הפיליפינים | 30 נובמבר – 4 דצמבר | 41 |  |  |
| 11 | 1995 | ג'קרטה | אינדונזיה אינדונזיה | 20–24 ספטמבר | 41 |  |  |
| 12 | 1998 | פוקואוקה | יפן יפן | 19–22 יולי | 43 |  |  |
| 13 | 2000 | ג'קרטה | אינדונזיה אינדונזיה | 28-31 אוגוסט | 43 | 37 | 441 |
| 14 | 2002 | קולומבו | סרי לנקה סרי לנקה | 9–12 אוגוסט | 43 |  |  |
| 15 | 2003 | מנילה | הפיליפינים הפיליפינים | 20–23 ספטמבר | 43 |  |  |
| 16 | 2005 | אינצ'ון | קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית | 1–4 ספטמבר | 43 | 35 | 536 |
| 17 | 2007 | עמאן | ירדן ירדן | 25–29 יולי | 44 | 34 |  |
| 18 | 2009 | גואנגג'ואו | הרפובליקה העממית של סין  סין | 10–14 נובמבר | 44 | 37 | 505 |
| 19 | 2011 | קובה | יפן יפן | 7–10 יולי | 42 | 40 | 464 |
| 20 | 2013 | פונה | הודו הודו | 3–7 יולי | 42 | 42 | 522 |
| 21 | 2015 | ווהאן | הרפובליקה העממית של סין  סין | 3–7 יוני | 42 | 40 | 497 |
| 22 | 2017 | ראנצ'י | הודו הודו | 9-6 ביולי | 41 | 41 | 560 |
| 23 | 2019 | דוחא | קטאר קטאר | 24-21 באפריל |  | 43 |  |
אלכסנדר קופרין (צייר)

| --- | --- |

 לידה:  10 במרץ 1880 (יוליאני) בוריסוגלבסק, רוסיה 
 פטירה:  18 במרץ 1960 (בגיל 80) מוסקבה, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 פרסים והוקרה:  פעיל מצטיין באמנויות  של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית של רוסיה 
 
אלכסנדר קופרין (ברוסית: Алекса́ндр Купри́н ‏ 1880 – 1960) היה צייר רוסי, חבר מייסד של קבוצת נסיך יהלום. יצירותיו המפורסמות ביותר הן נוף וטבע דומם.
ראשית חייו

אלכסנדר קופרין, ילדו של מורה להיסטוריה וגאוגרפיה בבית ספר מחוזי נולד בדרום רוסיה בשנת 1880, בבוריסוגלבסק, נמל יבשתי סואן על נהר וורונה. בצעירותו למד שיעורי ערב באגודה המקומית לאוהבי האמנות, בזמן שעבד כפקיד ברכבת. הוא למד בוורונז' (1896–1901). בשנת 1902, הוא נסע לסנט פטרסבורג כדי להתחיל בהכשרת אמנות פורמלית.
קריירה

קופרין למד באטלייה פרטי במשך שנתיים בסנט פטרסבורג לפני שעבר למוסקבה ב-1904, שם, עד 1906, נרשם לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה כסטודנט אצל אברם ארכיפוב וקונסטנטין קורובין אימפרסיוניסט רוסי ידוע. ציוריו של קופרין בתקופה זו משקפים את ההשפעה הזו, במשיכות המכחול הרופפות ובדגש על צל ואור.
בשנת 1908 נחשף קופרין לסגנונות החדשים של הציור הצרפתי באוספים הפרטיים של פטרוני מוסקבה. עד 1910, הוא נשר מבית הספר כדי להיות אחד מהחברים המייסדים של קבוצת האומנים נסיך יהלום. תערוכת הפתיחה של האגודה הייתה אירוע בינלאומי נפיץ של ציור האוונגרד של התקופה, כלל יצירות של האמנים הצרפתים אנרי לה פוקונייה, וסילי קנדינסקי, ודור חדש של ציירים צעירים רוסים שהסתייגו מהאסכולות ישנות.
הערצתו של קופרין לסזאן ניכרה היטב בציורים שהגיש לתערוכת "נסיך יהלום" ב-1910 יצירותיו האופייניות לתקופה זו שילבו עקרונות דקורטיביים עם תובנה אנליטית חדה לגבי האובייקטים המתוארים (טבע דומם עם מגש כחול, 1914; טבע דומם עם פסלון, 1919; זר סתיו, 1925.
ב-1918 קיבל קופרין תפקיד כפרופסור בסנט פטרסבורג וגם בבית הספר לעיצוב במוסקבה שם המשיך כמרצה עד 1952.
בשנת 1925, הוא הפך לחבר באגודת הציירים של מוסקבה, חברות שהרחיקה אותו מהאגודות המרדניות המוקדמות יותר.
השפעה סובייטית

לקראת סוף שנות ה-20 התחזקו הנטיות הריאליות ביצירתו של קופרין. הוא נטש את הגישה של קבוצת נסיך יהלום לסגנון ישיר יותר. הוא אימץ את הציור באוויר הפתוח ואימץ את הטיפול האופייני שלו לנפח ולמרחב. הסגנו עלה בקנה אחד עם תכתיבי הריאליזם הסוציאליסטי, שהפך יותר ויותר למחסום בפני ניסויים באמנות הרוסית. בשנות ה-30 החל קופרין לייצר את הנופים התעשייתיים הנחשבים לכמה מיצירותיו הידועות ביותר.
זו הייתה גם תקופת עבודתו של קופרין בחצי האי קרים. ציורי קרים חושפים את "ההרמוניה והדינמיקה הפנימית ביותר של הטבע ואיכות החישה שלו." קופרין היה אמן מצטיין של הנוף התעשייתי.
הערות שוליים

↑  Petrova, E. N., ed. (2004). The Knave of Diamonds in the Russian Avant-garde. Gosudarstvennyĭ russkiĭ muzeĭ (Saint Petersburg, Russia): Palace Editions. p. 324. ISBN 978-5-93332-143-9.
↑  Lodder, Christina; Art, Scottish National Gallery of Modern (1993). Russian Painting of the Avant Garde, 1906[-]1924. Scottish National Gallery of Modern Art. p. 64.
↑  Gimpelevich, Zina J. (2005-09-16). Vasil Byka?: His Life and Works. McGill-Queen's Press - MQUP. p. 217
↑  Bowlt, John E. (2002). "Jacks and Tails". The Journal of the Walters Art Museum. 60/61: 15–20.
↑  Soviet Russian artist Alexandr Vasilievich Kuprin 1880-1960". Soviet Art (in Russian).
1 2  Bowlt, John E. (2003), "Kuprin, Aleksandr", Oxford Art Online, Oxford University Press
↑  Kuprin, Aleksandr Vasilevich". TheFreeDictionary.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007352137705171  PLWABN: 9810619235505606  GND: 12288132X  ISNI: 0000 0001 0906 6039  LCCN: n84224375  NKC: xx0072039  NTA: 133508919  RKD: 346685  SUDOC: 167400231  ULAN: 500079153  VIAF: 59976889   WorldCat (עם VIAF): 59976889 
אלכסנדר קורפין, שולחן עגול, 1914
אלכסנדר קופרין, טבע דומם עם קנקן תה, 1921
אלכסנדר ליטובצ'נקו

| --- | --- |

דיוקנו של ליטובצ'נקו מעשה ידי האמן הרוסי איוואן קראמסקוי, 1878
 לידה:  14 במרץ 1835 (יוליאני) קרמנצ'וג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  16 ביוני 1890 (יוליאני) (בגיל 55) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות 
 תחום יצירה:  ציור 
 
אלכסנדר דמיטרייביץ' ליטובצ'נקו (ברוסית: Алекса́ндр Дми́триевич Лито́вченко, ‏14 במרץ 1835 – 16 ביוני 1890) היה צייר רוסי ממוצא אוקראיני שהתמחה בציור אירועים היסטוריים מהמאה ה-16 והמאה ה-17 בתולדותיה של רוסיה.
ליטובצ'נקו למד באקדמיה הקיסרית לאמנויות וזכה במדליית זהב על ציורו המתאר את כארון שט על נהר סטיקס. ליטובצ'נקו יצא נגד האסכולה המסורתית של האקדמיה, ובשנת 1863 עזב אותה והצטרף לתנועת הנודדים, אשר העדיפה את הסגנון הריאליסטי.
בין יצירותיו הידועות הן היצירה המתארת את הצאר איוואן האיום מראה את אוצרותיו לג'רום הורסיי, שגריר אנגליה – יצירה המוצגת במוזיאון אלכסנדר השלישי בסנקט פטרבורג, והיצירה הצאר אלכסיס והארכיבישוף ניקון משנת 1886, אשר מוצגת בגלריית טרטייקוב שבמוסקבה.
יצירות נוספות ידועות של ליטובצ'נקו הן שבעה ציורי הקיר שצוירו עבור קתדרלת ישו המושיע שבמוסקבה והציורים על אנדרטת מלחמת קרים בסבסטופול.
אלכסנדר קולארוב

אלכסנדר קולארוב (בקירילית: Александар Коларов; נולד ב-10 בנובמבר 1985 בבלגרד) הוא כדורגלן עבר סרבי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
קריירה

קולארוב החל את הקריירה המקצוענית שלו במועדון המקומי הסרבי צ'וקריצ'קי סטנקום, ובפברואר 2006 חתם ב-OFK בלגרד. הוא שיחק שם עונה וחצי, וזכה לתשומת לבם של מאתרי כישרונות מטעם לאציו מהסרייה א'. הוא עבר לקבוצה האיטלקית בקיץ 2007 תמורת 800,000 אירו. הוא הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בתיקו מול רג'ינה ב-30 בספטמבר 2007. בעונתו השנייה בלאציו ביסס את מעמדו כמגן השמאלי הבכיר, במהלכה הבקיע מספר שערים למרות היותו שחקן הגנה, ואף זכה עם לאציו בגביע האיטלקי ובסופר קאפ האיטלקי. בתחילת עונת 2009/2010 החליף את מספר חולצתו מ-3 ל-11 כהוקרה לכוכב הסרבי סינישה מיכאילוביץ', ששיחק לפניו בלאציו.
ב-24 ביולי 2010, חתם בשורותיה של הקבוצה האנגלית, מנצ'סטר סיטי, תמורת 16 מיליון ליש"ט. במדיה זכה בחמישה תארים.
ב-22 ביולי 2017 קולארוב חתם לשלוש שנים ברומא בעבור סכום של 5 מיליון יורו. ב-29 בספטמבר 2018, הוא כבש שער בניצחון 1–3 על קבוצתו בעבר והיריבה העירונית, לאציו, והפך לשחקן השני בלבד בהיסטוריה של הדרבי של רומא, שכבש בדרבי עבור שתי הקבוצות של העיר רומא.
ב-8 בספטמבר 2020 חתם קולארוב באינטר מילאנו לעונה אחת.
קריירה > קריירת נבחרות

קולארוב היה חלק מנבחרת סרביה הצעירה שהעפילה לגמר היורו עד גיל 21 לשנת 2007 בהולנד. בשנת 2008 נכלל בסגל הנבחרת הסרבית שהשתתפה באולימפיאדת בייג'ינג. באותה שנה ערך גם את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת. קולארוב סייע לנבחרתו להעפיל למונדיאל 2018, ואף כבש בבעיטה חופשית בניצחון 0–1 על קוסטה ריקה, אך נבחרת סרביה לא צלחה את שלב הבתים.
הערות שוליים

↑  קולארוב משלים את מעברו לרומא
| נבחרת סרביה – אולימפיאדת בייג'ינג 2008 |
| --- | --- | --- |
|  1 סטויקוביץ' •  2 יובאנוביץ' •  3 קולארוב •  4 קצ'אר •  5 ראיקוביץ' •  6 פבלוביץ' •  7 סמיליאניץ' •  8 גולאן •  9 ראקיץ' •  10  •   11 ד. טושיץ' •  12 טאדיץ' • 13 פייסה •  14 מרדאקוביץ' • 15 ז'יבקוביץ' • 16 טומוביץ' • 17 ז. טושיץ' • 18 סטאמנקוביץ' • 19 קלודז'רוביץ' • מאמן: דז'וקיץ' |  1 סטויקוביץ' •  2 יובאנוביץ' •  3 קולארוב •  4 קצ'אר •  5 ראיקוביץ' •  6 פבלוביץ' •  7 סמיליאניץ' •  8 גולאן •  9 ראקיץ' •  10  •   11 ד. טושיץ' •  12 טאדיץ' • 13 פייסה •  14 מרדאקוביץ' • 15 ז'יבקוביץ' • 16 טומוביץ' • 17 ז. טושיץ' • 18 סטאמנקוביץ' • 19 קלודז'רוביץ' • מאמן: דז'וקיץ' | סרביה |
| נבחרת סרביה – מונדיאל 2010 |
| --- | --- | --- |
|  1 סטויקוביץ' •  2 רוקאבינה •  3 קולארוב •  4 קצ'אר •  5 וידיץ' •  6 איוואנוביץ' •  7 טושיץ' •  8 לזוביץ' •  9 פנטליץ' •  10 סטנקוביץ' •   11 מיליאש •  12 איסלקוביץ' • 13 לוקוביץ' •  14 יובאנוביץ' • 15 ז'יגיץ' • 16 אוברדוביץ' • 17 קראסיץ' • 18 נינקוביץ' • 19 פטרוביץ' • 20 סובוטיץ' • 21 מרג'ה • 22 קוזמנוביץ' • 23 ג'רוצ'יץ' • מאמן: אנטיץ' |  1 סטויקוביץ' •  2 רוקאבינה •  3 קולארוב •  4 קצ'אר •  5 וידיץ' •  6 איוואנוביץ' •  7 טושיץ' •  8 לזוביץ' •  9 פנטליץ' •  10 סטנקוביץ' •   11 מיליאש •  12 איסלקוביץ' • 13 לוקוביץ' •  14 יובאנוביץ' • 15 ז'יגיץ' • 16 אוברדוביץ' • 17 קראסיץ' • 18 נינקוביץ' • 19 פטרוביץ' • 20 סובוטיץ' • 21 מרג'ה • 22 קוזמנוביץ' • 23 ג'רוצ'יץ' • מאמן: אנטיץ' | סרביה |
| נבחרת סרביה – מונדיאל 2018 |
| --- | --- | --- |
|  1 סטויקוביץ' •  2 רוקאבינה •  3 טושיץ' •  4 מיליבוייביץ' •  5 ספאיץ' •  6 איוואנוביץ' •  7 ז'יבקוביץ' •  8 פריוביץ' •  9 מיטרוביץ' •  10 טאדיץ' •   11 קולארוב •  12 ראיקוביץ' • 13 ולקוביץ' •  14 רודיץ' • 15 מילנקוביץ' • 16 גרוייץ' • 17 קוסטיץ' • 18 רדוניץ' • 19 יוביץ' • 20 מילינקוביץ'-סאביץ' • 21 מאטיץ' • 22 לייאיץ' • 23 דמיטרוביץ' • מאמן: קרסטאיץ' |  1 סטויקוביץ' •  2 רוקאבינה •  3 טושיץ' •  4 מיליבוייביץ' •  5 ספאיץ' •  6 איוואנוביץ' •  7 ז'יבקוביץ' •  8 פריוביץ' •  9 מיטרוביץ' •  10 טאדיץ' •   11 קולארוב •  12 ראיקוביץ' • 13 ולקוביץ' •  14 רודיץ' • 15 מילנקוביץ' • 16 גרוייץ' • 17 קוסטיץ' • 18 רדוניץ' • 19 יוביץ' • 20 מילינקוביץ'-סאביץ' • 21 מאטיץ' • 22 לייאיץ' • 23 דמיטרוביץ' • מאמן: קרסטאיץ' | סרביה |
אייר אסיה

איירבוס A320neo של החברה
תא הנוסעים במטוס החברה
בואינג 300–737 של אייר אסיה בצביעה מיוחדת של דגל מלזיה
אייר-אסיה (באנגלית: AirAsia Berhad) היא חברה לטיסות חסך מלזית. קבוצת אייר אסיה היא חברת הלואו קוסט הגדולה באסיה, המפעילה טיסות לכ-88 יעדים ב-25 מדינות.
חברת התעופה דורגה כחברת הלואו קוסט הטובה ביותר לשנת 2016, 2017. ו-2019
תולדות החברה

אייר אסיה הוקמה בשנת 1993, והיא החלה לפעול ב-18 בנובמבר 1996. בתחילה נוסדה החברה על ידי ממשלת מלזיה, אולם לאחר שנקלעה לחובות כבדים, היא נמכרה ב-2 בדצמבר 2001 ליזם המלזי טוני פרננדס.
פרננדס ערך שינויים רחבים בחברה, וכבר בשנת 2002 היא שבה להיות רווחית. בשנת 2003 פתחה אייר אסיה בסיס חדש בנמל התעופה של העיר ג'והור בהרו הסמוכה לסינגפור, והיא השיקה את היעד הבינלאומי הראשון שלה; בנגקוק שבתאילנד.
בשנת 2004 החלה אייר אסיה לטוס למקאו ולמנילה, בשנת 2005 החלה לטוס לווייטנאם וקמבודיה, ובשנת 2006 לברוניי ומיאנמר.
באוגוסט 2006 החלה אייר אסיה להפעיל טיסות פנימיות לאזורים הכפריים של מלזיה באמצעות חברת בת שלה, בשם: פליי אסיאן אקספרס (FlyAsianXpress). קווים אלו נסגרו כעבור שנה עקב חוסר כדאיות כלכלית.
באוגוסט 2011 פסלה ממשלת מלזיה ברית שכרתה אייר אסיה יחד עם מלזיה איירליינס. באפריל 2012 טסה את טיסת הבכורה שלה מקואלה לומפור לסידני.
בתחילת שנת 2013 חלה עלייה חדה ברווחי החברה. בהשוואה לתקופה המקבילה בשנת 2012, עלו רווחי החברה ב-168%. ברבעון האחרון של שנת 2012, רשמה החברה רווח נקי של 114.08 מיליון דולרים.
ב-28 בדצמבר 2014 התרסקה למצר קארימאטה טיסה 8501 של חברת הבת אייר אסיה אינדונזיה. בעת האירוע, היו על סיפון המטוס 155 נוסעים ושבעה אנשי צוות.
חברות בת > אייר אסיה X

אייר אסיה X היא הזרוע הבינלאומית של אייר אסיה, ומפעילה טיסות ארוכות טווח בין יעדים באסיה ואוקיאניה. החברה שהוקמה במאי 2007, החלה לטוס ב-10 באוגוסט אותה שנה. בצי החברה עשרה מטוסי איירבוס A330-300.
מניות החברה מחולקות בין Aero Ventures המחזיקה ב-48%, קבוצת וירג'ין ואייר אסיה המחזיקות ב-16% כל אחת, וקבוצת ההשקעות היפנית Orix המחזיקה ב-20% הנותרים.
חברות בת > אייר אסיה אינדונזיה

בסיסה בנמל התעופה הבינלאומי סוקרנו האטה שבג'קרטה, החברה מפעילה טיסות ל-16 יעדים באמצעות 24 מטוסי האיירבוס A320-200 שלה. עד ליולי 2010, נאסר על החברה, יחד עם חברות תעופה אינדונזיות נוספות, לטוס למדינות האיחוד האירופי בשל בעיות בטיחות.
לאייר אסיה בעלות על 49% ממניות חברה זו, עקב חוקי אינדונזיה האוסרים על שליטת חברה זרה בחברה מקומית.
חברות בת > אייר אסיה הודו

חברת תעופה שנוסדה ב-28 במרץ 2013, והתחילה את פעילותה בספטמבר 2013. בסיסה המרכזי בנמל התעופה של העיר צ'נאי שבדרום-מזרח הודו. במיזם זה מחזיקה אייר אסיה ב-49%, קבוצת טאטא ב-30%, וקבוצת ההשקעות Telstra Tradeplace ב-21% הנותרים.
חברות בת > אייר אסיה הפיליפינים

חברת תעופה שנוסדה בדצמבר 2010, והחלה לפעול ב-28 במרץ 2012. בסיסה בנמל התעופה הבינלאומי קלארק, הסמוך לאנג'לס סיטי.
חברות בת > אייר אסיה יפן

מיזם משותף לאייר אסיה ולאול ניפון איירוויז, המחזיקות ב-33% וב-67% ממניותיה בהתאמה. החברה נוסדה בחודש יולי 2011, וטסה לראשונה באוגוסט 2012. בסיסה בנמל התעופה טוקיו נריטה והיא מפעילה טיסות לשבעה יעדים.
חברות בת > אייר אסיה תאי

נוסדה ב-8 בדצמבר 2003, והחלה לטוס ב-13 בינואר 2004. המיליארדר התאילנדי תאספון ביג'לולד מחזיק ב-51% ממניות החברה, וקבוצת אייר אסייה ב-49% הנותרים. בסיס החברה בנמל התעופה הבינלאומי דון מואנג שבבירה בנגקוק, החברה מפעילה טיסות ל-24 יעדים.
יעדי הקבוצה

קבוצת אייר אסיה מפעילה מעל ל-400 טיסות יומיות בין 78 יעדים, במלזיה, אינדונזיה, יפן, הפיליפינים, תאילנד, אוסטרליה, ברוניי, קמבודיה, סין, הודו, לאוס, מיאנמר, נפאל, קוריאה הדרומית, סינגפור, סרי לנקה, טאיוואן, ווייטנאם.
צי המטוסים

צי המטוסים של החברה נכון לינואר 2019:
| כלי טיס | בצי | בהזמנה | נוסעים> Y | נוסעים> סה"כ | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| איירבוס A320-200 | 69 | — | 180 | 180 |  |
| איירבוס A320neo | 25 | 245 | 186 | 186 |  |
| איירבוס A321neo | — | 100 | 236 | 236 |  |
| סה"כ | 94 | 345 |  |  |  |
מדי הדיילות

ב-9 ביולי 2013 פנה משרד התחבורה של מלזיה לחברת התעופה בדרישה להחליף את מדי הדיילות, לכאלו המייצגים טוב יותר את התרבות המלזית. הנושא עלה לאחר שחבר פרלמנט טען, כי המדים לא משקפים את הזהות הלאומית. מרבית הדיילות בחברה משתייכות לדת המלאית-מוסלמית, והחצאיות שהן לובשות אדומות, יש בהן מחשוף, הן לא מכסות את הברכיים, ולכן הן נחשבות ל"סקסיות".
בדרישה ציין המשרד, כי נבחנת האפשרות להאריך את רישיון הפעולה של החברה עקב הפרשה.
הערות שוליים

↑  מיכל רז-חיימוביץ', ‏World Travel: איזה מלון ואיזו חברת תעופה דורגו כטובים בעולם?, באתר גלובס, 11 בדצמבר 2016
↑  עמית קוטלר והסוכנויות, למרות הנתק: קטאר איירווייס זכתה בתואר "חברת התעופה הטובה בעולם", באתר ynet, 20 ביוני 2017
↑  כבר שנה חמישית: קטאר איירווייז היא חברת התעופה הטובה בעולם, באתר כלכליסט, 19 ביוני 2019
↑  פרטי צי המטוסים של אייר אסיה, באתר airfleets.net (באנגלית)
↑  AirAsia crew uniforms too sexy for authorities ‏12 ביולי 2013 באתר investvine.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2008034975  VIAF: 131736906   WorldCat (עם VIAF): 131736906 
מדינות אליהם טסה אייר אסיה
דיילות של אייר אסיה
אליפות אירופה בכדורסל נשים 1974

| --- | --- |
 תאריך התחלה:  23 באוגוסט 1974
 תאריך סיום:  3 בספטמבר 1974
 מספר משתתפות:  13
 מארחת:  איטליה איטליה
 ערים מארחות:  סאסארי, נואורו, קליארי
 זוכה:  ברית המועצות ברית המועצות
 מלך הסלים:  צרפת איירין גידוטי  174, 21.5 למשחק
 → 19721976 ←
 
אליפות אירופה בכדורסל נשים 1974, הייתה האליפות האזורית ה-14 שאורגנה על ידי פיב"א אירופה. האליפות נערכה באיטליה בין ה-23 באוגוסט ל-3 בספטמבר 1974.
ברית המועצות ניצחה באליפות בפעם ה-12 בתולדותיה ובפעם השמינית ברציפות.
מתכונת האליפות

בתחרות השתתפו 13 נבחרות. הם חולקו ל-3 בתים. מנצחת הבית וסגניתה המשיכו התמודדות על המדליות. נבחרת איטליה העפילה ישירות לבית הגמר. יתר הקבוצות התמודדו על מקומות 8-13.
שלב הגמר

| מקום | נבחרת | נקודות | נצ' | הפ' | קליעה | ספיגה | הפרש |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | ברית המועצות ברית המועצות | 6 | 0 | 12 | 543 | 302 | 241 |
| 2 | צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה | 5 | 1 | 11 | 388 | 383 | 5 |
| 3 | איטליה איטליה | 3 | 3 | 9 | 270 | 320 | 50- |
| 4 | הונגריה הונגריה | 3 | 3 | 9 | 339 | 343 | 4- |
| 5 | בולגריה (1971–1990) בולגריה | 2 | 4 | 8 | 392 | 419 | 27- |
| 6 | רומניה (1965-1989) רומניה | 1 | 5 | 7 | 343 | 444 | 101- |
| 7 | צרפת צרפת | 1 | 5 | 7 | 311 | 375 | 64- |
הדירוג הסופי

| --- | --- |

מיקום: נבחרת
1: ברית המועצות ברית המועצות  
2: צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה     
3: איטליה איטליה      
4: הונגריה הונגריה
5: בולגריה (1971–1990) בולגריה
6: רומניה (1965-1989) רומניה
7: צרפת צרפת
8: יוגוסלביה יוגוסלביה
9: פולין פולין
10: גרמניה המערבית גרמניה המערבית
11: הולנד הולנד
12: ספרד (1945-1977) ספרד
13: דנמרק דנמרק
איוואן איליץ'

ערך זה עוסק בהוגה דעות אוסטרי. אם התכוונתם לנובלה מאת לב טולסטוי, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 בספטמבר 1926 וינה, הרפובליקה האוסטרית הראשונה 
 פטירה:  2 בדצמבר 2002 (בגיל 76) ברמן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 השקפה דתית:  נצרות קתולית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פירנצה, האוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית, אוניברסיטת זלצבורג 
 מוסדות:  האוניברסיטה האפיפיורית הקתולית של פוארטו ריקו  פיאריסטים  אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה 
 זרם:  אי-צמיחה, סביבתנות 
 תחומי עניין:  אקולוגיה פוליטית, חברה מתועשת, איש חינוך 
 עיסוק:  כומר קתולי, אנתרופולוג, סופר, סוציולוג, מבקר ספרות, איש חינוך, פילוסוף, היסטוריון, תאולוג 
 מדינה:  אוסטריה, ארצות הברית, גרמניה 
 יצירות ידועות:  ביטול בית הספר, Tools for Conviviality 
 פרסים והוקרה:  פרס התרבות והשלום של וילה איכון (1998) 
 www.ivanillich.org.mx
 
איוואן איליץ' (בקרואטית: Ivan Illich; ‏4 בספטמבר 1926 – 2 בדצמבר 2002) היה פילוסוף ואנרכיסט אוסטרי ממוצא קרואטי ויהודי, שרעיונותיו על סוגים שונים של סמכות מקצועית הביאו לו פרסום רב. איליץ' חיבר סדרה של מסות ביקורתיות על מוסדות החברה המודרנית. הוא עסק בנושאים שונים, כגון חינוך, רפואה, עבודה, התפתחות כלכלית ומגדר. יצירותיו התפרסמו באופן נרחב בשנות ה-70 של המאה ה-20.
חייו

איליץ' נולד בעיר וינה לאב קרואטי ואם יהודיה. הוא למד היסטולוגיה וקריסטלוגרפיה באוניברסיטת פירנצה.
משנת 1942 עד שנת 1946, למד איליץ' תאולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית בקריית הוותיקן. את עבודת הדוקטורט שלו כתב על ההיסטוריון ארנולד טוינבי. בשנות ה-50 של המאה ה-20 הוא ביקש להתמנות לעוזר הכומר הקהילתי בעיר ניו יורק. ב-1956 מונה להיות סגן הרקטור באוניברסיטת פוארטו ריקו, שם פגש את אוורט ו' רימר, והשניים החלו לנתח את התפקיד של עצמם כמנהיגים חינוכיים.
בשנת 1961 ייסד איליץ' בקורנאבאקה שבמקסיקו את המרכז הבין-תרבותי לתיעוד, מרכז מחקר שהציע קורסים בלימוד שפות למיסיונרים מאמריקה הצפונית. מטרתו של איליץ' הייתה להתעמת עם העובדה שהוותיקן לקח חלק בפיתוח של העולם השלישי. איליץ' האמין שיש לראות את העולם השלישי ואת חוסר הפיתוח שלו כמושא לקנאה. הוא הסתכל בחוסר אמון על הרחמים הליברליים ועל היהירות השמרנית שהניעו את גל ההתפתחות התעשייתית העולמית. הוא ראה את השליחים של העולם המערבי לעולם השלישי כסוג של הגמוניה תעשייתית, וככזאת, כפעולה של "מלחמה על הקיום". הוא שאף ללמד את המיסיונרים שנשלחו על ידי הכנסייה לזהות את עצמם כתיירים ואורחים של המדינה המארחת.
לאחר 10 שנים, הניתוח הביקורתי של המרכז על הפעולות המוסדיות של הכנסייה הביא את המרכז לכדי עימות עם הוותיקן, ואיליץ' הוזמן לרומא לתשאול. בשנת 1976, ככל הנראה עקב דאגתו מזרם האקדמאים הרשמיים ותופעות הלוואי האפשריות של "ההתמסדות" של המרכז עצמו, סגר איליץ' את המרכז, בהסכמת חברי המרכז. מספר חברים המשיכו בלימוד שפות בקורנאבאקה, וחלק מקורסים אלו עדיין קיימים. איליץ' עצמו התפטר מתפקידו ככומר כבר בסוף שנות ה-60.
החל משנות ה-80 של המאה ה-20, טייל איליץ' רבות, וחילק את זמנו בעיקר בין ארצות הברית, מקסיקו, וגרמניה. בין היתר, לימד פילוסופיה באוניברסיטת ברמן.
בשנותיו המאוחרות סבל איליץ' מגידול סרטני בפניו, ובהתאם לביקורתו על הרפואה המקצוענית, הוא טיפל במחלה בשיטות מסורתיות. הוא עישן אופיום באופן קבוע על מנת להקל על כאביו. בשלב מוקדם, הוא התייעץ עם רופא בנוגע להסרת הגידול, אך נאמר לו שישנו סיכון רב מדי שיאבד את כושר הדיבור שלו, ולכן החליט להימנע מהסרתו.
ביטול בית הספר

יצירתו הנודעת ביותר היא הספר "ביטול בית הספר" שיצא בשנת 1971 ותורגם גם לשפה העברית. הספר הוא מסה ביקורתית על חינוך כפי שהוא מתקיים בכלכלות מודרניות. הספר מתאר בפירוט תוכניות ודאגות של התקופה בה נכתב ולכן עלול להחשב ארכאי, אך מהות טענותיו והצעותיו נשארה רדיקלית כיום, באותה מידה בה הייתה בזמנו. בעודו מספק דוגמאות מציאותיות על השפעותיו של החינוך הממוסד, מציע איליץ' הצעות קונקרטיות לחינוך אלטרנטיבי ומבוזר.
הטענה המרכזית של איליץ' היא כי יש לבטל את בית הספר. הוא טוען כי הדרך להביא לחברה מתוקנת בה אנשים חופשיים ומאושרים, לא יכולה להתקיים באמצעות בית הספר. איליץ' שולל את בית הספר כאופציה להתחנכות תקינה, הן של האדם והן של החברה, מסיבות שונות. בין סיבות אלו אפשר למצוא טענות כנגד חוסר השוויון של מערכת החינוכית, המונופול של מערכת החינוך על התהליך הלימודי, תפקיד בית הספר בהנצחת הפאסיביות של הלומד, והיותו של בית הספר כלי להנצחת החברה הקפיטליסטית.
נמסיס רפואי

בספרו "נמסיס רפואי" (Medical Nemesis), שפורסם לראשונה ב-1975, וידוע גם בשם "מגבלות לרפואה" (Limits to Medicine), מובאת מתקפה מפורטת על הרפואה המערבית. איליץ' טען שהמדיקליזציה של אירועי החיים, כמו הלידה והמוות, גרמה לעיתים קרובות ליותר נזק מאשר תועלת וגרמה לאנשים רבים להיות מוגדרים למעשה כחולים לכל חייהם. איליץ' הציג סטטיסטיקות להדגמת ההיקף המזעזע של הסיבוכים שלאחר ניתוח ושל מחלות הנגרמות על ידי תרופות בחברה התעשייתית המתקדמת. הוא הציג את הרעיון של מחלה יאטרוגנית לציבור רחב יותר. רעיון, אשר בוסס מדעית מאה שנה קודם לכן על ידי האחות הבריטית פלורנס נייטינגייל (1820–1910). תמיכה לדעותיו הובעה גם בעשורים שאחרי מותו.
ספריו

Die philosophischen Grundlagen der Geschichtsschreibung bei Arnold J. Toynbee (1951), Diss. Salzburg
Celebration of Awareness (1971)
Deschooling Society 1971)
Tools for Conviviality (1973)
Energy and Equity (1974)
Medical Nemesis (1976)
The Right to Useful Unemployment (1978)
Toward a History of Needs (1978)
Shadow Work (1981)
Gender (1982)
H2O and the Waters of Forgetfulness (1985)
ABC: The Alphabetization of the Popular Mind (1988)
In the Mirror of the Past (1992)
In the Vineyard of the Text: A Commentary to Hugh's Didascalicon (1993)
Ivan Illich in Conversation interviews with Cayley, David. (1992) (Toronto: Anansi Press).
The Rivers North of the Future – The Testament of Ivan Illich as told to David Cayley (2005)
Corruption of Christianity Illich, Ivan (Author) Cayley, David (Editor) (2000)
Power in the Highest Degree : Professionals and the Rise of a New Mandarin Order by Charles Derber, William A. Schwartz, and Yale Magrass, Oxford University Press, 1990
Silencing Ivan Illich: A Foucauldian Analysis of Intellectual Exclusion. Gabbard, D. A. New York: Austin & Winfield, 1993
ספריו שתורגמו לעברית

ביטול בית הספר, תרגמה עליזה נצר, הוצאת מסדה, רמת גן, 1973
נקמת הרפואה, תרגם י. דרור, הוצאת עם עובד, ספרית אפקים, תשל"ח 1978
מוסר ואנרגיה, תרגם יוסף כרוסט, הוצאת אור עם, תש"ם 1979