stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האנדרטה הלאומית והמוזיאון לפיגועי 11 בספטמבר
האנדרטה > סדר הצגת שמות הנספים

שמות קורבנות הפיגועים קובצו על גבי המעקות במסגרת תשע קבוצות:
על מעקות הבריכה הצפונית נרשמו שמות אלו:
הנספים במגדל הצפוני
הנספים בטיסה 11 שפגעה במגדל הצפוני
נספי ההתקפה על מרכז הסחר העולמי ב-1993
על מעקות הבריכה הדרומית נרשמו שמות אלו:
הנספים במגדל הדרומי
הנספים בטיסה 175 שפגעה במגדל הדרומי
הנספים בפנטגון
נספי טיסה 77 שפגעה בפנטגון
הנספים בטיסה 93 שהתרסקה בפנסילבניה
הנספים מקרב אנשי כוחות החירום וההצלה שנזעקו לאתרי הפיגועים.
בתוך כל קבוצה נרשמו שמות הנספים על פי יחסי הקרבה ביניהם, באופן ששמות קרובי משפחה, חברים, חברים לעבודה, עמיתים לשירות או שותפים לטיסה נרשמו זה בקרבת זה, בהתאם לבקשות קרוביהם. באופן זה הונצחו יחסי הקרבה ושותפות הגורל ביניהם. ארגון זה של שמות החללים הוא ייחודי לאנדרטה זו ביחס לאנדרטאות אחרות בעולם.
אתר האינטרנט של האנדרטה והמוזיאון מכיל מנוע חיפוש, המאפשר לאתר את שמות הקורבנות בפיגועים על פי חתכי חיפוש מגוונים. האתר מאפשר לעיין בפרטים הביוגרפיים של הקרבנות ולצפות בתצוגה גרפית של הצגת שמותיהם על גבי לוחות הזיכרון, בצוותא עם שמות קרוביהם, חבריהם או שותפיהם שהונצחו בסמוך להם.
המוזיאון

המוזיאון באתר שוכן בחלל העמוק והנרחב שמתחת לרחבת האנדרטה. הכניסה אל המוזיאון דרך ביתן הכניסה העילי שלו, הניצב בשוליו המזרחיים של המתחם. כבש ארוך מוביל את המבקרים אל חללי המוזיאון, שמשתרע עד לסלע התשתית שעליו נבנו בזמנו יסודות מרכז הסחר העולמי.
המוזיאון מכיל תצוגה היסטורית ותצוגת זיכרון. התצוגה הראשונה מספרת את תולדות הפיגועים ב-11 בספטמבר בכל רחבי ארצות הברית, וכן את תולדות התקופות שלפניהם (כולל ההתקפה על מרכז הסחר העולמי ב-1993) ושאחריהם. התצוגה השנייה מנציחה את זכרם של קורבנות הפיגועים באמצעות חומרים ביוגרפיים מפורטים אודותיהם שנשמרו ומוצגים בה.
בנוסף לחפצים וחומרים אור-קוליים מגוונים עושה המוזיאון שימוש נרחב במוצגים מתוך שרידיו של מרכז הסחר העולמי. הגדול שבהם הוא קטע מדפנו המדופנת של הבור הענק, אשר נחפר בקרקע האי מנהטן עם הקמת מרכז הסחר העולמי והכיל את יסודותיו. קטע זה שומר ומוצג בחלל עמוק בפאתו המערבית של המוזיאון (ה-"Western Chamber"). בין השאר מוצגים במוזיאון גם קטעים מצלעות המגדלים שהתמוטטו.
המוזיאון מכיל גם אזור בו נשמרו שרידי הקורבנות שנמצאו באתר לאחר פינוי ההריסות ואשר טרם זוהו. אלו מצויים מאז האסון במשמורת של משרד חוקר מקרי המוות של ניו יורק. הכניסה לחלק זה של המוזיאון מותרת רק לעובדים בו ולבני משפחות הקורבנות.
התחרות לתכנון האנדרטה

ההחלטה להקים אנדרטה במתחם מרכז הסחר העולמי, שנהרס בפיגועי הטרור של 11 בספטמבר, נתקבלה על ידי עיריית ניו יורק כבר בשנת 2002. תכנונו המחודש של מתחם מרכז הסחר העולמי הופקד בידי גוף תכנוני מיוחד שהוקם על ידי מדינת ניו יורק ועיריית ניו יורק – "תאגיד הפיתוח למנהטן תחתית" (Lower Manhattan Development Corporation - LMDC). בשנת 2003 בחר התאגיד בתוכניתו של האדריכל דניאל ליבסקינד כתוכנית-אב לבניית מתחם מרכז הסחר העולמי ובכללו האנדרטה והמוזיאון. בחודש אפריל באותה שנה הכריז התאגיד על תחרות אדריכלים לתכנון אנדרטת זיכרון ומוזיאון על חלק משטח האתר, בהתאם לתוכנית-האב של ליבסקינד. לתחרות הייתה היענות עצומה: בסך הכל התקבלו 5,021 הצעות של מתמודדים מארצות הברית ומ-63 מדינות נוספות.
חבר שופטים בן 13 חברים (שבין חבריו נמנתה האמנית האמריקנית מאיה לין, מעצבת אנדרטת מלחמת וייטנאם בוושינגטון די.סי.) הוקם כדי לשפוט את ההצעות. בחודש נובמבר 2003 בחר חבר השופטים שמונה הצעות כמתמודדות הסופיות בתחרות. ב-6 בינואר 2004 הוכרזה התוכנית הזוכה בתחרות – Reflecting Absence ("חוסר משתקף") של האדריכל מיכאל ארד. ארד הכין לאחר מכן את התוכנית הסופית של האנדרטה והמוזיאון בשיתוף עם משרד האדריכלים פיטר ווקר.
תהליך הקמת האנדרטה

ב-2005 הוקמה קרן מיוחדת – האנדרטה הלאומית והמוזיאון לפיגועי 11 בספטמבר במרכז הסחר העולמי, כחברה ללא כוונה רווח. היא הוקמה על מנת שתהיה הבעלים של האנדרטה והמוזיאון, תגייס כספים להקמתם, תקים אותם ותנהלם.
תקציב פרויקט האנדרטה והמוזיאון הועמד על סך של 610 מיליון דולר. סך של 350 מיליון דולר מתוכו נאסף באמצעות גיוס תרומות פרטיות על ידי הקרן. יתרת הסכום כוסתה על ידי מענקים של הממשלה הפדרלית ומדינת ניו יורק.
במרס 2006 החלו עבודות הקמת האנדרטה והמוזיאון על ידי הקרן בשיתוף עם רשות הנמלים של ניו יורק וניו ג'רזי. עיכובים חלו בהתקדמות הבנייה עקב חשש שעלותה תחרוג בהרבה מן התקציב שהועמד לביצועה, ועל מנת להימנע מכך הוכנסו שינויים בתוכנית האנדרטה והמוזיאון.
באוגוסט 2008 הושלמה הקמת יסודות האנדרטה והמוזיאון. ב-11 בספטמבר 2011, במלאת עשר שנים לפיגועים, נערך טקס חנוכת האנדרטה, והיא נפתחה לקהל למחרת. עד אותה עת הושלמו מרבית עבודות הקמת האנדרטה.
המוזיאון נחנך במאי 2014, ומאז מבקרים בו כ-9000 אנשים בכל יום. באנדרטה מבקרים מעל ל-5 מיליון אנשים בשנה.
ראו גם

גראונד זירו
מגדל החירות
תחנת מרכז הסחר העולמי
האנדרטה הלאומית לטיסה 93
הערות שוליים

↑  בצד האנדרטה והמוזיאון, נמצאים בתהליך הקמה, כחל מהמתחם, גם מרכז תחבורה גדול ושבעה מגדלים.
↑  עד 2007 היה שמה של הקרן קרן הזיכרון למרכז הסחר העולמי.
↑  סטטיסטיקות באתר האינטרנט של האנדרטה הלאומית לפיגועי 11 בספטמבר
| פיגועי 11 בספטמבר |
| --- | --- | --- |
| רקע | ההכנות לפיגועי 11 בספטמבר • פעולות החילוץ בתאומים • השפעות הפיגועים • תאוריות הקשר • הוועדה לחקר אירועי 11 בספטמבר |  |
| חטיפות המטוסים | טיסה 11 של אמריקן איירליינס • טיסה  175 של יונייטד איירליינס • טיסה 77 של אמריקן איירליינס • טיסה 93 של יונייטד איירליינס |  |
| אמנות ותרבות | 9/11 ההבדל הקטן • Tears in Heaven ‏• האדם הנופל • התייר ממגדלי התאומים • האנדרטה הלאומית והמוזיאון לפיגועי 11 בספטמבר • האנדרטה הלאומית לטיסה 93 • האנדרטה לזכר קרבנות אסון מגדלי התאומים (ירושלים) • הנפת הדגל בגראונד זירו • מגדלי התאומים (סרט) • טיסה 93 (סרט) • 11 בספטמבר (סרט) • פסטיבל הסרטים טרייבקה • צייטגייסט • הספירה • 9/11: בתוך חדר המלחמה של הנשיא |  |
| שונות | מרכז הסחר העולמי • מגדל החירות • מגדלי התאומים • גראונד זירו |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007371165105171  GND: 16339251-1  ISNI: 0000 0004 0430 9507  LCCN: n2010079975  NLP: a0000003373220  SUDOC: 260924032  VIAF: 160796899   WorldCat (עם VIAF): 160796899 
מראה לילי של הבריכה הצפונית באנדרטה, דצמבר 2011
מראה שמות החרותים על מעקה הבריכה הדרומית באנדרטה
שרידים מבניין מגדלי התאומים המוצגים במוזיאון שהוקם לזכר האירועים
אנדרטת הזיכרון לאירועי הפיגוע במגדלי התאומים
שמשון גיבור (סדרה)

| --- | --- |

 סוגה:  קומדיה
 יוצרים:  יוני חרל"פ
 כותבים:  אורי בן יוסף מתן ויסמן
 בימוי:  יוני חרל"פ
 שחקנים:  קווין רובין אוראל צברי אירית מאירי עודד פז עדן סבן
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  10
 הפקה
 מפיקים בפועל:  טל צחייק
 חברת הפקה:  BIGI ערוץ הילדים
 הפצה:  BIGI
 עורכים:  אביתר חלימי
 צלמים:  גיל רמון קובי שרביט
 אורך פרק:  כ-15 דקות
 שידור
 תקופת שידור מקורית:  ינואר 2021 – מרץ 2021
שמשון גיבור היא סדרת טלוויזיה קומית ישראלית, אשר שודרה בערוץ הילדים וב-BIGI בתחילת שנת 2021. לסדרה הופקו עשרה פרקים שאורכם כ-15 דקות.
תקציר העלילה

שמשון הגיבור (קווין רובין) הוא סוכן שב"כ כושל, שהתקבל לשם רק בזכות הדוד שלו – ראש השב"כ. יחד עם אלקנה (אוראל צברי) ואתי (אירית מאירי) – הם נקראים צוות גדעון על שם המפקד שלהם, גדעון (עודד פז) שנמצא כבר 12 שנה בשב"כ ורוצה נואשות להתקדם, אך לצערו "נפל" על הצוות הכי גרוע בארץ. לצוות גדעון מצטרפת סוכנת שב"כ חדשה – אינטליגנטית, קשוחה, יפהפייה ומוכשרת בשם מיכל (עדן סבן). גדעון שם את מיכל לפקד על הצוות שלו בתקווה שזה יעזור לו בקידום.
דמויות ושחקנים

שמשון גיבור (קווין רובין) – סוכן שב"כ כושל, שהתקבל לשם רק בזכות הדוד שלו – ראש השב"כ.
אלקנה (אוראל צברי) – חבר בצוות של שמשון, וחברו הטוב ביותר.
גדעון (עודד פז) – סוכן ותיק בשב"כ, שרוצה נואשות להתקדם, אך לצערו "נפל" על הצוות הכי גרוע בארץ.
אתי (אירית מאירי) – אישה בשנות ה-60 לחייה. סוכנת שב"כ וחברה בצוותו של שמשון.
מיכל (עדן סבן) – סוכנת שב"כ צעירה וחדשה – אינטליגנטית, קשוחה, יפהפייה ומוכשרת. המפקדת החדשה של צוותו של שמשון.
פרקים

| מספר הפרק (בסדרה) | שם הפרק |
| --- | --- |
1: החדשה
2: ההתערבות
3: הזובור
4: האח של שמשון
5: הילד
6: ההורים של מיכל
7: החברה של שמשון
8: צמד חמד
9: המבצע - חלק א'
10: המבצע - חלק ב'
ליבר

ערך זה עוסק בבית חרושת לממתקים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

בית החרושת רענן לאחר הוספת הקומה השנייה
 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1926–1970 (כ־44 שנים) 
 מיקום המטה:  תל אביב-יפו 
 קואורדינטות:  32°03′38″N 34°46′06″E﻿ / ﻿32.060455437746°N 34.76828857543°E﻿ / 32.060455437746; 34.76828857543 
 ענפי תעשייה:  תעשיית המזון 
  
 he
 
מודעה של חברת ליבר בשבועון קולנוע 1941
ליבר היה בית חרושת ליצור שוקולד, ממתקים וקפה נמס בתל אביב.
היסטוריה

הוקם על ידי ישראל ליבר (1883-1954) בשנת 1926. המפעל היה אחראי לפיתוח שוקולד ה"מקופלת" והיה הראשון בארץ ישראל לשווק מסטיק בזוקה.
מר רענן רכש מגרש ביפו בשנת 1917 מחברת "גאולה" והקים במקום מפעל בשם "רענן" לייצור שוקולד. בהמשך נוספה לבניין קומה שנייה. בעקבות פשיטת הרגל של בית החרושת רענן ב-1926, רכש ישראל ליבר את המפעל. ליבר היה תעשיין מצליח בתחום האריגים בלייפציג שבגרמניה. הוא חיסל עסקיו שם, ועלה לארץ ישראל ב-1926.
בתחילתו העסיק המפעל 25 עובדים.
בראשית שנת 1932 הוקמה על שטח בן 18 דונם בין רחוב הירקון לרחוב דיזנגוף שכונת פועלי ליבר (שכונת פועלים ד'). השטח נרכש על ידי חברת "שיכון" ההסתדרותית. 
בשנת 1935 החל ייצור ה"מקופלת".
בשנת 1954 נפטר ישראל ליבר ובנו משה הפך למנכ"ל המפעל.
ב-1958 החל המפעל בייצור ושיווק מסטיק הבזוקה בישראל, ברישיון החברה האמריקאית טוֹפְּס (The Topps Company, Inc).
בסוף שנות ה-60 החלה ליבר לייצר קפה נמס תחת המותג "בן רגע" במפעל בבית שמש.
באותה עת הועסקו בשני המפעלים כ-400 עובדים.
במשך שנים ליוותה את פרסומות החברה הסיסמה: "על כל לשון ליבר תמיד ראשון".
בשנת 1970, בעקבות ריבוי חובות ומתוך שאיפה לייעל את הייצור החליט משה ליבר להתמזג עם חברת עלית. המשא ומתן בין החברות הסתיים במרץ אותה שנה.
לצורך כך לקחה עלית הלוואה ממשלתית של 3 מיליון לירות.
האזכור האחרון שנותר לבית-החרושת הם וופלים שמייצרת עלית תחת המותג "ליבר"[דרוש מקור].
גלריה

מפעל ליבר, 1945
מפעל ליבר, 1934
הערות שוליים

↑  עידו אפרתי, שטראוס-עלית מכרה את "מגרש ליבר" ב-8 מיליון ד', באתר ynet, 7 באוגוסט 2006
↑  מפת תל אביב והסביבה שנערכה בשנת 1958 והודפסה ב- 1960 ע"י מחלקת המדידות, עם ציון מיקום המפעל (מס' 387 במפתח), באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  רפאל אלדור, הלוואה של 3 מיליון ל"י לעלית, מעריב, 25 במרץ 1970
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008798577105171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מיצ'ל בצ'לט

ורוניקה מיצ'ל (מישל) בצ'לט חרייה (בספרדית: Verónica Michelle Bachelet Jeria; נולדה ב-29 בספטמבר 1951) היא פוליטיקאית צ'יליאנית שכיהנה מ-אוגוסט 2018 עד אוגוסט 2022 כנציבה העליונה של האו"ם לזכויות אדם. היא כיהנה בעבר, בשנים 2006–2010 ו-2014–2018, כנשיאת צ'ילה. בצ'לט היא האישה היחידה שכיהנה כנשיאת צ'ילה.
חייה והקריירה המקצועית > ראשית חייה

בצ'לט נולדה בסנטיאגו לאב ששירת כקצין בצבא הצ'יליאני ולאם ארכאולוגית. עקב שירותו הצבאי של האב, נדדה המשפחה בין בסיסי צבא ברחבי צ'ילה. בין השנים 1964-1962 שימש אביה של בצ'לט כנספח הצבאי של צ'ילה בארצות הברית. המשפחה התגוררה בתקופה זו בסמוך לוושינגטון, ובצ'לט למדה בבית ספר אמריקאי.
ב-1970 התקבלה לבית הספר לרפואה באוניברסיטת צ'ילה. שאיפותיה המקוריות היו ללמוד סוציולוגיה או כלכלה, אך היא ויתרה עליהן בלחץ אביה.
חייה והקריירה המקצועית > העינויים והגלות

ב-1972 מינה נשיא צ'ילה, סלבדור איינדה, את אביה של בצ'לט לעמוד בראש המשרד לחלוקת מזון. לאחר ההפיכה שביצע הגנרל אוגוסטו פינושה ב-1973, נתפש האב כחלק מהממשל של איינדה. הוא סירב לצאת לגלות, והועמד למשפט צבאי באשמת בגידה. בתקופת מאסרו סבל מעינויים קשים, שכתוצאה מהם לקה ב-12 במרץ 1974 בדום לב ומת.
ב-10 בינואר 1975 עצרו שוטרי המשטרה החשאית של פינושה את בצ'לט ואת אימה, והובילו אותן כשעיניהן קשורות למתקן חקירות בסנטיאגו, בו נחקרו בנפרד תוך עינויים. כעבור מספר ימים הועברו למחנה מעצר אחר, ממנו שוחררו בסוף החודש.
בזכות קשריהן עם גורמים בצבא, הצליחו בצ'לט ואימה להימנע מהמשך המעצרים, והן גורשו מהמדינה זמן קצר לאחר שחרורן. בתחילה עברו לאוסטרליה, בה שהה אחיה הבכור של בצ'לט, אלברטו, כבר מ-1969, אך במאי עזבו למזרח גרמניה, שם סיפקה להן הממשלה המקומית דירה בפוטסדאם. ב-1976 החלה בצ'לט לעבוד במרפאה קהילתית, מתוך מטרה להמשיך את לימודי הרפואה באוניברסיטה מזרח גרמנית. ב-1978 החלה בצ'לט ללמוד גרמנית באוניברסיטת קרל מרקס בלייפציג. בהמשך השנה חזרה לפוטסדאם, ושבה ללימודי הרפואה באוניברסיטת הומבולדט בברלין. הלימודים היו צפויים להימשך שנתיים, אך חמישה חודשים לאחר שהחלו קיבלה בצ'לט אישור לחזור לצ'ילה.
חייה והקריירה המקצועית > החזרה לצ'ילה

בפברואר 1979 חזרה בצ'לט לצ'ילה. היא שבה ללימודי הרפואה באוניברסיטת סנטיאגו, שלא הכירה בלימודיה במזרח גרמניה. ב-1982 היא הוסמכה כרופאה, לאחר שהייתה לאחת מהסטודנטים המצטיינים בכיתתה. היא שאפה לעבוד במגזר הציבורי והגישה בקשה לעסוק ברפואה כללית, אך הממשל הצבאי דחה את בקשתה מטעמים פוליטיים. עם זאת, בזכות הישגיה קיבלה מלגה להתמחות ברפואת ילדים בבית חולים לילדים.
במקביל לעבודתה בבית החולים התנדבה בעמותה שסייעה לילדים של נעדרים ושל מי שעונו בידי המשטר. בין השנים 1990-1986 עמדה בראש המחלקה הרפואית של העמותה.
לאחר סיום שלטון פינושה וחזרת המשטר הדמוקרטי ב-1990, החלה בצ'לט לעבוד במרפאה ממשלתית בסנטיאגו. כן שימשה כיועצת למספר ארגונים בינלאומיים, ובהם ארגון הבריאות העולמי. בין 1994 ל-1997 שימשה כיועצת בכירה לשר הבריאות.
ב-1996 חזרה בצ'לט לספסל הלימודים, כשהחלה ללמוד אסטרטגיה צבאית באקדמיה ללימודי מדיניות ואסטרטגיה. גם כאן הייתה סטודנטית מצטיינת, והיא זכתה במלגה נשיאותית ללימודים במכללה הבין-אמריקאית לביטחון בוושינגטון, אותם השלימה ב-1997. כששבה לצ'ילה החלה לעבוד כעוזרת בכירה לשר ההגנה הצ'יליאני. במקביל, המשיכה ללמוד באקדמיה הצבאית של צ'ילה, והיא קיבלה תואר שני בלימודי צבא.
הקריירה הפוליטית > תחילת הפעילות הפוליטית

בצ'לט הצטרפה לנוער הסוציאליסטי ב-1970 והייתה לחברה במפלגה הסוציאליסטית החל משנות ה-80. ב-1995 נבחרה לוועידת המפלגה הסוציאליסטית, ובין 1998 ל-2000 הייתה חברה פעילה בוועדה המדינית של המפלגה.
ב-1996 התמודדה על ראשות עיריית לאס קונדס, פרוור אמיד של סנטיאגו. היא הובסה כשקיבלה רק 2.35%, ובבחירות ניצח ברוב סוחף חואקין לאווין, ש-3 שנים מאוחר יותר יפסיד בבחירות לנשיאות.
ב-1999 ניהלה את הקמפיין של ריקארדו לאגוס באזור סנטיאגו בפריימריז לראשות מפלגת ה-CPD (קואליציית המפלגות למען דמוקרטיה), מפלגה המאגדת מספר מפלגות מהשמאל ומהמרכז, ושולטת בצ'ילה מאז 1990. לאגוס ניצח ובהמשך השנה גם נבחר לנשיאות.
הקריירה הפוליטית > כשרת בריאות וכשרת הגנה

עם כניסתו לתפקידו, ב-11 במרץ 2000, מינה לגוס את בצ'לט, אז דמות אלמונית, לשרת הבריאות. היא החלה בביצועה של רפורמה במערכת הבריאות הציבורית, ושמה לה למטרה לקצר את התורים בבתי החולים הציבוריים בתוך 100 הימים הראשונים לכהונתה. לאחר שלא הצליחה בהשגת מטרה זו, הגישה את התפטרותה ללגוס, אך זה סירב לקבלה, והיא נשארה בתפקידה.
ב-7 בינואר 2002 מונתה בצ'לט לשרת ההגנה של צ'ילה. בכך הייתה לאישה הראשונה באמריקה הלטינית שממונה למשרה זו. כשרת הגנה, היה לה תפקיד מפתח בהכרזתו ההיסטורית של הרמטכ"ל הצ'יליאני חואן אמיליו צ'יירה ב-2003, לפיה הצבא לעולם לא יחתור שוב תחת הדמוקרטיה בצ'ילה. בזמן כהונתה בוצעה רפורמה במערכת הפנסיה הצבאית, והצבא המשיך בתהליך מודרניזציה.
הקריירה הפוליטית > המועמדות לנשיאות

מאלמונית ב-2000 הפכה בצ'לט לפוליטיקאית פופולרית, וב-2004 הודיעה על כוונתה להתמודד על נשיאות צ'ילה. היא התפטרה מהממשלה באוקטובר אותה שנה, על מנת שתוכל להתחיל בקמפיין. ב-28 בינואר 2005 בחרה בה המפלגה הסוציאליסטית להיות המועמדת לנשיאות מטעמה.
בפריימריז שתוכננו ליולי אותה שנה ב-CPD, התמודדה מולה אישה נוספת, שרת החוץ סולדד אלוואר מהמפלגה הנוצרית-דמוקרטית, אך זו הסירה בסופו של דבר את מועמדותה, לאחר שלא זכתה לתמיכה רבה אף בתוך מפלגתה.
בבחירות עצמן, שנערכו בדצמבר, התמודדה בצ'לט מול מועמד המרכז-ימין סבסטיאן פיניירה, מועמד הימין חואקין לאווין ומועמד השמאל הקיצוני תומאס הירש. בסיבוב הבחירות הראשון קיבלה 46% מהקולות, לעומת 25% לפיניירה, 23% ללאווין (שב-1999 הצליח לגרור את לאגוס לסיבוב שני) ו-5% להירש. בסיבוב הבחירות השני, שנערך ב-15 בינואר 2006, ובו התמודדה מול פיניירה, קיבלה 53.5% מהקולות, ונבחרה לנשיאה.
כנשיאה

ב-11 במרץ 2006 הושבעה בצ'לט כנשיאה. בכך הייתה לאישה הראשונה בצ'ילה המכהנת כנשיאה, ולאישה הראשונה באמריקה הלטינית שמגיעה לתפקיד זה בבחירות. בהתאם להבטחותיה בקמפיין הבחירות, ובאופן חסר תקדים, היא מינתה ממשלה ובה מספר שווה של גברים ונשים.
כנשיאה > מדיניות הפנים

בצ'לט נתקלה במשבר פוליטי ראשון באפריל 2006, כאשר מאות אלפי תלמידי תיכון פתחו בסדרה של הפגנות ענק ברחבי צ'ילה, במחאה על חוסר השוויון במערכת החינוך הצ'יליאנית. בצ'לט הכריזה על רפורמה במערכת החינוך, שתאמה את רוב דרישותיהם של התלמידים, וביצעה סבב תיקים בממשלתה, שכלל את החלפת שר החינוך.
בסוף 2006 התקבלו דיווחים על שימוש לרעה בכספים שהתקבלו בקרנות ממשלתיות שונות בתקופת שלטון לאגוס. לכך התווספו האשמות על שימוש בחברות קש לצורך העברת כספים ממשלתיים למימון הקמפיין לבחירות לקונגרס שנערכו ב-2005. זמן קצר לאחר שהחלו הפרסומים בנושא, הודיעה בצ'לט על תוכנית לאומית למאבק בשחיתות.
נושאים אחרים עימם התמודדה בצ'לט במהלך שנת כהונתה הראשונה, כוללים את מותו של הרודן לשעבר פינושה, הנחיה שנויה במחלוקת שהתירה חלוקה של גלולות היום שאחרי לנערות מגיל 14 ללא הצורך בהסכמת הוריהן, עיכוב פרלמנטרי של 9 חודשים במינוי מבקר המדינה וקשיים ביישום מערכת התחבורה הציבורית החדשה בסנטיאגו.
כנשיאה > יחסי החוץ

בצ'לט התמודדה עם קשיים ביחסיה של צ'ילה עם שכנותיה ארגנטינה ופרו.
ביולי 2006 אישרה ממשלת ארגנטינה את העלאת תעריפי הגז הטבעי שהיא מוכרת לצ'ילה. בצ'לט ראתה בכך הפרה של ההסכם בין שתי המדינות בנושא. חודש לאחר מכן התעורר משבר נוסף, כאשר התברר שבמפות שהפיצה ארגנטינה לתיירים, מופיע שדה הקרח הדרומי של פטגוניה כחלק ממדינה זו. המדינות הסכימו בעבר שלא לשרטט גבול באזור, שהיה שנוי במחלוקת.
בראשית 2007 אישר הקונגרס חוק המפרט את גבולותיו של מחוז אריקה-פארינקוטה, המחוז הצפוני בצ'ילה. פרו האשימה את צ'ילה בכך שבקביעת הגבול החדש, היא שינתה באורח חד צדדי את קו הגבול הימי בין שתי המדינות. בית המשפט הצ'יליאני לחוקה נדרש לנושא, וקבע כי הסעיפים בחוק המשנים את הגבול הימי אינם חוקתיים. במרץ ביטל ערוץ הטלוויזיה הממלכתי של צ'ילה משדר תיעודי אודות מלחמת האוקיינוס השקט, בעקבות הנחיה של שר החוץ אלחנדרו פוקסלי, שככל הנראה הגיעה בעקבות לחץ פרואני.
עניין נוסף בו הייתה מעורבת צ'ילה הוא המאבק בין ונצואלה לגואטמלה על הזכות לשמש כנציגת מדינות אמריקה הלטינית והקריביים במועצת הביטחון של האו"ם. מעבר לשיקולי היוקרה, היה בכך מאבק אידאולוגי בין המדינות הסוציאליסטיות, שתמכו בוונצואלה לבין המדינות הפרו-אמריקאיות, שתמכו בגואטמלה. המאבק הגיע גם לשולחנה של ממשלת בצ'לט, המורכבת ממפלגות מהשמאל ומהמרכז. בעוד שהשרים הסוציאליסטים צידדו במועמדותה של ונצואלה, העדיפו הנוצרים-דמוקרטים את גואטמלה. יום לפני ההצבעה הודיעה בצ'לט כי צ'ילה תימנע, בשל היעדרה של מועמדת מוסכמת.
בצ'לט חתמה על הסכמי סחר חופשי עם סין, יפן, פנמה, פרו וקולומביה. כן נחתם הסכם סחר מולטילטראלי עם ניו זילנד, סינגפור וברוניי. בראשית 2010 הייתה צ'ילה למדינה ה-31 ב-OECD
כנשיאה > סיום הכהונה

כהונתה של בצ'לט הסתיימה בשנת 2010, ובהתאם לחוקת המדינה היא לא התמודדה על כהונה נוספת. ב-11 במרץ אותה שנה נבחר לתפקיד סבסטיאן פיניירה. סקרי דעת קהל שנערכו במדינה בשלהי כהונתה הצביעו על כ-80% תמיכה בה.
ב-2011 היא נבחרה על ידי ועדת פרס פרל מייסטר גרינגרד באוניברסיטת רוקפלר, להיות זו שמעניקה את הפרס לאשה המדענית המבטיחה ביותר לאותה שנה.
כנשיאה > נשיאות שנייה

בבחירות שהתקיימו ב-15 בדצמבר 2013 בצ'לט ניצחה ונבחרה לכהונה שנייה. היא הושבעה בשנית ב-11 במרץ 2014. לאחר גילויים על שחיתות במשפחתה הקרובה ירדה הפופולריות שלה עד לשפל של 15% תמיכה בסקרים. היא לא התמודדה בבחירות הבאות, והוחלפה שוב בנציג הימין סבסטיאן פיניירה.
הנציבה העליונה של האו"ם לזכויות אדם

ב-10 באוגוסט 2018 נבחרה בצ'לט על ידי האספה הכללית לתפקיד הנציבה העליונה של האו"ם לזכויות אדם וב-1 בספטמבר באותה שנה נכנסה לתפקיד.
ב-10 בספטמבר 2018, האיצה בצ'לט בסין לאפשר משקיפים בשינג'יאנג והביעה דאגה מהמצב שם. היא אמרה כי "קבוצת זכויות האו"ם הראתה כי אויגורים ומוסלמים אחרים נעצרים במחנות ברחבי שינג'יאנג ואני מצפה שדיונים עם גורמים סיניים יתחילו בקרוב". בתגובה קראה סין לבצ'לט לכבד את ריבונותה.
בספטמבר 2018 מתחה ביקורת על התערבות סעודיה בתימן. היא קראה לסעודיה לתת דין וחשבון על האחראים להתקפות אוויריות על אזרחים בתימן.
ב-5 באוקטובר 2019, אמרה בצ'לט שהיא "מוטרדת" מההפגנות הפרו-דמוקרטיות האלו יותר ויותר של הונג קונג, והדגישה כי כל צעדים למיגור התסיסה חייבים להתבסס בחוק. היא גם הצהירה כי "יש ליהנות מחופש של אספה שלווה ... ללא הגבלה במידה רבה ככל האפשר. אך מצד שני, איננו יכולים לקבל אנשים המשתמשים במסכות כדי לעורר אלימות".
ב-2019 הביעה ביקורת חריפה על נשיא ונצואלה ניקולס מאדורו וממשלתו על חלקם בהעמקת המשבר הפוליטי והכלכלי במדינה. בצ'לט קבעה בדוח שפרסמה המועצה העליונה לזכויות אדם כי רבים ממקרי המוות היו בהוצאות להורג ללא משפט וכן ש"ונצואלה שואפת לנטרל, לדכא ולהפליל מתנגדים פוליטיים ומבקרים של המשטר".
בהפגנות איראן בנובמבר 2019, נסרין סוטודה, עורך דין איראני שנכלא, ביקש מבצ'לט לנהל חקירה עצמאית על מעשי הזוועה לכאורה שביצעו כוחות הביטחון האיראניים בהתקוממות.
ב-13 ביוני 2023 הודיעה בצ'לט כי לא תמשיך לכהונה שנייה . היא סיימה את תפקידה ב-31 באוגוסט 2022.
הערות שוליים

↑  זה תעתיק שמה מספרדית כפי שהוגים את שמה בצ'ילה. במקורות רבים בעברית מופיע התעתיק מישל בצ'לט או מישל באשלה כפי שהיה נכון לתעתק לו הייתה צרפתייה ולא צ'יליאנית.
1 2  Michelle Bachelet será la nueva Alta Comisionada de la ONU para los Derechos Humanos | Noticias ONU, news.un.org, ‏2018-08-08 (בספרדית)
↑  שלמה פפריבלט, כתב הארץ באמריקה הלטינית, מישל באשלה נבחרה בשנית לנשיאת צ'ילה, באתר הארץ, 16 בדצמבר 2013
↑  "Chile president approval plunges to lowest since return to democracy". Reuters. 19 באוגוסט 2016. נבדק ב-26 בנובמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  אמיר לוי, דו"ח חדש של האו"ם: ממשלת ונצואלה חטפה ורצחה אלפי אזרחים, באתר מידה, ‏2019-07-07
↑  נציבת זכויות האדם של האו"ם לא תמשיך לכהונה שנייה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007436652705171  PLWABN: 9810551217205606  BNC: 000606940  BNE: XX1193225  BnF: cb15545607t (data)  GND: 130818313  ISNI: 0000 0000 7872 849X  LCCN: no2005110795  NKC: xx0040585  NTA: 303577975  RERO: 02-A013319144  SNAC: w6808n23  SUDOC: 115858407  VIAF: 10960703   WorldCat (עם VIAF): 10960703
בני טיטלבוים

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1969 (בן 55 בערך) חיפה, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  • בית הספר מעלה לתקשורת וקולנוע • האוניברסיטה העברית • הקריה האקדמית אונו • אוניברסיטת בר-אילן
 תקופת הפעילות:  מ-1994
 מעסיק:  רשות השידור, תאגיד השידור הישראלי
 פרסים והוקרה:  פרס מנכ"ל רשות השידור (2013) 
 קישורים חיצוניים
 טוויטר:  bennyteitel
 
בני טיטלבוים (נולד ב-1969) הוא עיתונאי ישראלי, עובד תאגיד השידור כאן, שם מגיש תוכנית יומית ברדיו ומשמש ככתב חדשות.
ביוגרפיה

טיטלבוים נולד וגדל בשכונת אחוזה שבחיפה ליוסף יליד חיפה, ולטובה, ילידת סלובקיה, שהוחבאה במהלך השואה בבית משפחה נוצרית, ולאחר מלחמת העולם השנייה משפחתה היגרה לאוסטרליה. למד במדרשית נעם שבפרדס חנה. בישיבת ההסדר הגולן שבחיספין ועשה את שירותו הצבאי בחטיבת גבעתי. במהלך שהותו בדרום לבנון נפצע טיטלבוים מירי מחבלים.
לאחר ששוחרר מצה"ל למד בישיבת הכותל ולאחר מכן למד בבית הספר מעלה לתקשורת וקולנוע.
לטיטלבוים תואר ראשון במדעי המדינה מהאוניברסיטה העברית, תואר ראשון במשפטים מהקריה האקדמית אונו ותואר שני במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן. ומוסמך לשמש עורך דין.
בשנת 1994 החל בתפקידו הראשון בתקשורת כתחקירן בתוכנית מבט שני ששודרה בערוץ הראשון של רשות השידור. כעבור ארבע שנים עבר לקול ישראל. טיטלבוים סיקר ברשת ב' של קול ישראל את תחומי הרווחה, המשפט, והמשטרה. בנוסף היה כתב לענייני מפלגות וכתב בכנסת. ערך יומני בוקר, הגיש יומני חדשות וכן הגיש את התוכנית "הנקודה היהודית" שעסקה ביהדות התפוצות.
בשנת 2013 זכה בפרס מנכ"ל רשות השידור על שם אילן רועה. בשנה זו זכה גם הכתב בני דודקביץ'.
בסוף שנת 2014 הוחלט למנותו להגיש את התוכנית הכל דיבורים יחד עם עדי מאירי. התוכנית הוגשה על ידם עד לסגירתה של רשות השידור בשנת 2017.
טיטלבוים הצטרף לתאגיד השידור הציבורי וכיום הוא משמש ככתב לענייני העולם היהודי ומגיש תוכנית יומית "הבוקר עם בני טיטלבוים" בתחנת כאן מורשת.
נשוי לניצה ואב לחמישה, מתגורר במודיעין.
הערות שוליים

↑   גילי איזיקוביץ, פרס מנכ”ל רשות השידור לכתבים בני טייטלבוים ובני דודקביץ’, באתר הארץ, 11 במרץ 2013
↑  גילי איזיקוביץ, עדי מאירי ובני טייטלבאום יגישו את "הכל דיבורים", באתר הארץ, 3 בדצמבר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008880583805171  VIAF: 4159818765913812376   WorldCat (עם VIAF): 4159818765913812376
שוש (ממתק)

| --- | --- |
ממתקי לקריץ תוצרת חברת האריבו
ממתקי לקריץ תוצרת חברת האריבו
 
 מאכלים
 סוג:  מגדן 
 מרכיבים עיקריים:  תמצית טעם, liquorice root 
 
סוכריות לקריץ בתפזורת
תערובת ה-liquorice allsorts, הנפוצה במדינות חבר העמים הבריטי
שׁוּשׁ, הקרוי גם שׂוּשׂ, במבליק, לקריץ, ליקריש, ליקריץ', ליקוריש או רגליס, הוא ממתק שמכינים מתמצית שורשי הצמח שׁוּשׁ קירח (ששמו "לקריץ" בגרמנית או "ליקוריש" באנגלית), ובדרך כלל גם משמן או תמצית אניס. מקורו של הממתק במנהג ללעוס את השורש המתוק של הצמח.
אטימולוגיה

השם "במבליק" נמצא בשימוש בעיקר בעגה הירושלמית. מקור השם הוא ככל הנראה במילה הטורקית pembelik "ורדרד" (מ-pembe "ורוד" ו-lik "שיש בו כדי, המכיל"), שהתייחסה לממתק סלילי אדום או ורוד בטעם תות. המילה נטמעה באוצר המילים הירושלמי דרך מוכרי ממתקים ספרדים ושימושה הורחב לסוגי ממתקים דומים אחרים, כגון ה"במבליק השחור", שצורתו סלילית כמו זה האדום/ורוד.
השם הלועזי "ליקוריש" או "לקריץ" הופיע באירופה בימי הביניים, תחילה בלטינית ואחר כך בצרפתית. משם התפשטה המילה לשאר השפות האירופאיות. מקור המילה ביוונית: משמעות המילה "גלוקוריזה" (glukurrhiza) היא "שורש מתוק" - "גלוקוס", המהווה גם מקור למילה גלוקוז, מציין "מתוק", ו"ריזה" משמעו "שורש". השם המדעי של שוש קרח, Glycyrrhiza glabra, שמר על המקור היווני. שם המאכל קיבל את צורתו הסופית בהשפעת המילה "ליקר", ששוש קרח שימש לתיבולו.