stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התזמורת הסימפונית של אורגון
היסטוריה

הקונצרט הראשון של תזמורת אורגון התקיים בתיאטרון מרקואם בן 1,700 המושבים ב-30 באוקטובר 1896 והמנצח ו. ה. קינרוס ניצח על 33 נגנים. תוכנית הערב הראשון כללה בין השאר את "סימפוניית ההפתעה" של יוזף היידן.
בשנת 1899 קיימה התזמורת סדרת קונצרטים שנתית (עם פסקי-זמן מדי פעם) וב-1902 יצאה למסע קונצרטים ראשון באורגון. נגני התזמורת התחלקו בהכנסות ממכירת כרטיסים כקואופרטיב ובשנים הראשונות בחרו בהצבעה את מנצחיהם.
בוגר האקדמיה המלכותית למוזיקה קרל דנטון היווה כוח מניע ראשון במעלה בהבאת האגודה הסימפונית של פורטלנד אל עידן חדש. מועצת מנהלים נבחרה ונשכר מנהל. בחירת המנצחים על ידי חברי התזמורת נמשכה בעונת 1911-12. סדר הרוטציה בתפקידי המנצח והנגן הראשי נקבע בהגרלה. הנגנים באו מתזמורות הריקודים והתיאטרון של פורטלנד. לאחר ארבע-עשרה חזרות, התקיים הקונצרט הראשון בעידן החדש של תזמורת פורטלנד בשעה 2:30 אחרי הצהריים ב-12 בנובמבר 1911, בתיאטרון הייליג שאך זה נפתח. מוס כריסטנסן ניצח על 54 נגנים בביצוע הסימפוניה התשיעית (מן העולם החדש) של דבוז'אק ויצירות אחרות. קרל דנטון ניצח על הקונצרט השני ב-17 בדצמבר 1911 ואחריהם באו ג'ון ביילי ב-21 בינואר 1912 והרולד ק. ביילי (בנו של ג'ון ביילי) ב-3 במרץ 1912. מוס כריסטנסן סגר עונה זו בקונצרט החמישי ב-14 באפריל 1912. הרולד ביילי, קרל דנטון ומוס כריסטנסן כיהנו גם ככנרים ראשיים כשלא פעלו כמנצחים. התקציב הסתמך בשלמותו על ההכנסות מכרטיסי כניסה, שהתחלקו שווה בשווה פרט למנצח, שקיבל שני חלקים. חלקו של כל נגן בקונצרט הראשון היה $1.45.
התזמורת המשיכה לבחור סבב מנצחים לעמוד בראשה, עד שמועצת המנהלים הסימפונית מינתה, ב-18 באוגוסט 1918, את קרל דנטון (Carl Denton) כמנצח הראשון הקבוע. התזמורת החלה לקיים קונצרטים משלה באולם העירייה, ששמו שונה בהמשך ל"אולם העירוני". בהנהגת דנטון עלו מכירות הכרטיסים ובהתאם לכך עלה מספר הנגנים.
תאודור שפירינג (Theodore Spiering), שניצח על התזמורת כאורח, היה המנצח הממונה הבא. שפירינג לא הספיק לפתוח את עונת הניצוח הראשונה שלו עקב מותו החטוף במינכן (שם חיפש פרטיטורות חדשות לתזמורת). לפי הצעת המנהל האמנותי ארתור ג'דסון (Arthur Judson), מינתה המועצה את המנצח ההולנדי וילם ואן הוגסטראטן (Willem van Hoogstraten). הקונצרט הראשון של הוגסטראטן, ב-9 בנובמבר 1925, כלל את הסימפוניה הרביעית של צ'ייקובסקי, בהשתתפות 69 נגנים. כמה מן הקונצרטים של המנצח ההולנדי שודרו ברדיו הארצי. התזמורת הוכרה עתה כאחת מחמש-עשרה התזמורות הגדולות של אמריקה.
בתקופת השפל הגדול, בשנת 1931, הייתה האגודה הסימפונית של פורטלנד קרובה להיסגר. מכתב משוכפל, שאיזבלה גולד שלחה לחברי האגודה בבקשת תרומות הצליח למנוע את הסגירה. איום המלחמה וגרעון תקציבי של קרוב ל-$20,000 גרמו למועצה להשעות פעולות בשנת 1938. בקונצרט פרידה ב-28 בפברואר 1938 ניצח הוגסטראטן על התזמורת והמקהלה ברקוויאם הגרמני של יוהנס ברהמס.
בשנים 1938 עד 1947 לא התקיימה עונת קונצרטים סדירה, אך היו כמה קונצרטים עם מנצחים אורחים. למשך שנת 1940 ניצח לזלי הודג' (Leslie Hodge), על תזמורת שכינתה את עצמה בפילהרמונית של פורטלנד, עם ארבעים נגנים מטעם מיזם המוזיקה הפדרלי. הודג' הודיע על פרישתו בספטמבר 1940 והוחלף בצ'ארלס לאוטרופ. ב-30 בדצמבר 1940 הודיעו חברי מועצת המנהלים על השעיית פעילותה של תזמורת זו.
ארגון מחדש

התזמורת התארגנה מחדש ב-1947 כקבוצה מקצועית קבועה. מנצח אמריקאי ידוע-שם, ורנר יאנסן, הוזמן לשתי עונות (1947-49), ואחריו בא ג'יימס סאמפל (1949-53). מנצחים אורחים נשכרו לעונות 1953-55 (בהיעדר מנצח קבוע), בהם קרלוס צ'אבס, אנריקה חורדה, דימיטרי מיטרופולוס, תומאס שיפרס, בוריס סירפו, ראסל סטאנג'ר ואיגור סטרווינסקי. תאודור בלופילד, אחד המנצחים האורחים הללו, התמנה למנצח הקבוע הבא (1955-59). המנצח האיטלקי פיירו בלוג'י (1959-61) היה למנצח הלא-אמריקאי השני מאז הוגסטראטן. כל אחד מן המנצחים הללו בתקופה שלאחר ארגונה מחדש של התזמורת עזב לאחר שנים ספורות, משום שהתזמורת סבלה מהעדר גיבוי פיננסי. בלוג'י גם סירב לחזור כמנצח אורח לקונצרטים שתוכננו לו באביב 1962 בטענה, שהתוכניות אינן מציגות אופק רחב דיו לכשרונותיו.
עוד שלושה מנצחים אמריקאים באו בהמשך: ז'אק זינגר (1962-72), לורנס לייטון סמית' (1973-1780), המנצח הראשון יליד פורטלנד שהתייצב בראש התזמורת, וג'יימס דהפריסט (1980-2003). דהפריסט נושא עכשיו בתואר מנהל מוזיקלי מעוטר של תזמורת אורגון. מאז 2003 מכהן המנצח יליד אורוגוואי, קרלוס קלמר כמנהל המוזיקלי של התזמורת. באפריל 2008 הודיעה התזמורת על הארכת החוזה של קלמר כמנהל מוזיקלי לעונת 2012-13. כיום המנהל המוזיקלי הנוכחי של התזמורת הוא המנצח האוסטרי דוד דנזמאייר.
במהלך 1965-67 הופיעה התזמורת בבית קולנוע שכור משנת 1927 בהמתנה להשלמת האולם העירוני, שנבנה מחדש. ביולי 1966 הוכרז על מענק בגובה מיליון ומאתיים חמישים אלף דולר מקרן פורד. באוגוסט 1967 שונה שמה לתזמורת הסימפונית של אורגון כדי לשקף את טווח הפעולה הרחב יותר של התזמורת. ב-1970 התמנה נורמן ליידן למנצח התזמורת הקלה של אורגון וב-1974 הוענק לו תואר מנצח חבר מעוטר לכל חייו. בסתיו 1970 נחתם חוזה לשנתיים בין מועצת המנהלים שם התזמורת לאיגוד הנגנים. הנגנים הצטרפו ב-1971 לוועידה הבינלאומית של נגני תזמורת סימפונית ותזמורת אופרה (ICSOM).
בשנת 1984 עברה התזמורת מעבודה חלקית לעבודה במשרה מלאה. באותה שנה גם עברה מן האולם העירוני (אולם קלר) אל אולם הקונצרטים ע"ש ארלין שניצר, מעבר שאפשר לה לקיים חזרות באולם שבו הופיעה.
בספטמבר 1996 הכריזו 86 נגני התזמורת פה אחד על שביתה ראשונה בתולדותיה. חמש חזרות ושישה קונצרטים התבטלו עד שנחתם חוזה חדש לארבע שנים לפני תום החודש.
בשנת 2003 היה נגן כלי ההקשה הראשי של תזמורת אורגון, ניל דה פונטה מועמד לפרס גראמי על ביצוע אינסטרומנטלי מצטיין עם תזמורת של הקונצ'רטו למרימבה ותזמורת מאת תומאס סבובודה, שהוקלט בחברת אולבני בינואר 2000.
מנצחים אורחים

בין אלה שניצחו כאורחים על התזמורת היו אהרן קופלנד, אוטו קלמפרר, אריך ליינסדורף, דימיטרי מיטרופולוס, מוריס ראוול, מיקלוש רוז'ה ואיגור סטרווינסקי.
הערות שוליים

↑  David Stabler (12 באפריל 2008). "Oregon Symphony conductor renews contract". The Oregonian. {{cite journal}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007441508405171  ISNI: 0000 0001 0945 3856  LCCN: n89650886  MusicBrainz: 1d6daa49-25a8-45bf-81ff-4b9fa3688a21  SUDOC: 114278261  VIAF: 151535801   WorldCat (עם VIAF): 151535801 
האולם העירוני שנבנה מחדש (כיום "אולם קלר")
וילאייטסקי קונאק אוקומאט

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בניין 
 מיקום:  סקופיה 
 מדינה:  מקדוניה הצפונית 
 הקמה ובנייה
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות אסלאמית 
 קואורדינטות:  42°00′05″N 21°26′06″E﻿ / ﻿42.001366666667°N 21.434880555556°E﻿ / 42.001366666667; 21.434880555556
  (למפת סקופיה מוגדלת) וילאייטסקי קונאק אוקומאט(למפת סקופיה רגילה) וילאייטסקי קונאק אוקומאט
 
וילאייטסקי קונאק אוקומאט (במקדונית: Вилаетски конак „Уќумат“) או סקופיה קונאק (במקדונית: Скопски конак) הוא בניין מנהלי לשעבר שמשמש כאנדרטת תרבות בבזאר הישן, סקופיה. הוא ממוקם ליד סניף הדואר הטורקי הישן וכנסיית סווטי ספאס (מק'). הבניין נבנה בסוף המאה ה-19 ושכן שומש כבניין של הוילאייט קוסובו (אנ'), לאחר שב-1888 הועבר המטה של הוילאייט קוסובו מסקופיה לפרישטינה ונשאר בעיר עד 1912. באותה תקופה הועבר בית הדפוס של מחוז קוסובו מבית הספר לאומנות ומלאכה "איסלנה", שהיה ממוקם בחדרים המיועדים במיוחד של המבנה. המבנה ספג נזקים קשים ברעידת האדמה של 1963, שלאחריה נבנה מחדש וכיום משרת למטרות עסקיות בלבד. הבניין בנוי ברוח האדריכלות האסלאמית. הבניין היה על בסיס מלבני והורכב מקומת קרקע וקומה ראשונה.
ראו גם

הבזאר הישן (סקופיה)
הערות שוליים

↑  ВИЛАЕТСКИОТ КОНАК, www.kum.mk
השטן בגוריי

| --- | --- |

כריכת המהדורה הראשונה
 מידע כללי
 מאת:  יצחק בשביס-זינגר
 שפת המקור:  יידיש
 סוגה:  רומן
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1933
 מספר עמודים:  334 (מהדורה ראשונה)
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת דביר (מהדורה ראשונה)
 תאריך:  1953 (מהדורה ראשונה)
 תרגום:  מ' ליפסון (מהדורה ראשונה)
 מהדורות נוספות
 תאריך מהדורות נוספות:  ראה מהדורות בעברית
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001074564, 001858879, 002189302, 002037998
השטן בגוֹרֵיי (ביידיש: דער שטן אין גאָריי: אַ מעשה פון פארצייטנס) הוא רומן על רקע פולין של המאה השבע-עשרה, פרי עטו של יצחק בשביס-זינגר, חתן פרס נובל לספרות.
הספר יצא לאור ביידיש בפולין בשנת 1933, לאחר שפורסם בהמשכים בירחון יידיש בוורשה. הרומן תורגם לעברית על ידי מרדכי ליפסון בהוצאת דביר בשנת 1953, ולאנגלית בשנת 1955. בשנת 2000 יצא בתרגום עברי נוסף מאת בלהה רובינשטיין בהוצאת כרמל. זהו ספרו הראשון של בשביס-זינגר, והיחיד מבין ספריו שראה אור בפולין, טרם עקירתו לארצות הברית ב-1935.
עלילה

הרומן מתאר את קורותיה של עיירה יהודית בפולין בתקופת גזירות ת"ח ת"ט, שבהן נרצחו אלפי יהודים במסגרת מרד הקוזאקים בהנהגת בוגדן חמלניצקי בפולין. הרומן ממשיך ומתאר את התקופה שלאחר תום הפרעות, התאוששותה האיטית של העיירה ותקוותם של יהודי הגולה כי הפרעות היוו למעשה חבלי משיח לקראת בואו של המשיח שבתי צבי. תנועת השבתאות מיוצגת ברומן על ידי יהודי שמגיע אל העיירה ומפיח בה את תקוות המשיח. בעיירה מתגבשים במהרה שני מחנות סביב שניים ממנהיגי הקהילה – אחד הרואה את הגאולה בדמותו של שבתי צבי, ואחרת הרואה בו משיח שקר ודוגלת בדבקות ביהדות המסורתית.
עם הופעתם של מביאי בשורה למיניהם, המהלכים קסם על יושבי העיירה, הולכת זו ונשבית בשבתאות. נביאים באים מבחוץ וקמים מבפנים וסוחפים את התושבים לאמונה כי הגאולה עומדת בפתח. היעדר החשש מפני העתיד מביא לסוג של ניהיליזם, לקיפאון כלכלי, חקלאי, מסחרי – ולהנחת המבטחים כולם באלוהים.
השטן המופיע בשם הספר אינו אדם מסוים. מביאי בשורה מתמקמים בגוריי בזה אחר זה, כולם כאחד מחדירים תקוות שווא בלב היהודים הכמהים לגאולה, תקווה אשר מתנפצת בפניהם במלוא עוזה עם חלוף הזמן. עם התרסקותה הרוחנית (והמוסרית) של העיירה מגיע לקנן בה שטן מוחשי יותר, בצורת דיבוק האוחז בנביאה בת העיירה, שלפנים הייתה משליחיו של שבתי צבי. האישה אחוזת הדיבוק הופכת למקור חדש של התעללות ואכזריות כלפי העיירה רדופת האסונות.
עלילה > מיקום העלילה

ב'אחרית הדבר' שצירפה המתרגמת בלהה רובינשטיין לספר במהדורתה, העלתה השערה לפיה העיירה גוריי שבה מיקם בשביס את התרחשות הספר, היא רמז לעיירת מולדת משפחתו בילגוריי, אך ככל הנראה העלילה עוסקת בכפר הסמוך גורַיי (בפולנית: Goraj; ביידיש: גאריי) שבדרום-מזרח פולין, כ-60 ק"מ מדרום ללובלין וכ-20 ק"מ מבילגוריי.
מהדורות בעברית

תרגם מרדכי ליפסון, הוצאת דביר תל אביב, 334 עמודים, 1953.
תרגם מרדכי ליפסון, חידשה שולי נוסבאום, הוצאת דביר תל אביב, 272 עמודים, 1988.
תרגמה בלהה רובינשטיין, הוצאת כרמל ירושלים, 163 עמודים, 2000.
השטן ואשת האיכר

עטיפת תקליט האוסף מ-2009, התמונה מקורית מהמופע ב-1970. מיכל טל, רפי גרנות ואמנון ברנזון
השטן ואשת האיכר היה מופע בידור וזמר ישראלי מצליח משנת 1971. המופע יוחד לבלדות ושירי עמים, מתורגמים, שהיו בחלקם הגדול שירי כמיהה לחופש ומחאה כנגד דיכוי. המופע והתקליט זכו להצלחה ניכרת ולמאות הופעות ברחבי הארץ.
רקע

המופע "השטן ואשת האיכר" הושפע ממופע קודם, "הלוך הלכה החבריא", שעלה על הבמות בישראל בשנת 1969 וכלל שירים רוסיים בתרגומו של יעקב שבתאי ובביצוע הלהקה שכללה את ליאור ייני, דודו אלהרר, אמנון ברנזון ותמי ספיבק. לאחר שהמופע "הלוך הלכה החבריא" נקלע לקשיים, נטל אמנון ברנזון לידיו את הפקת המופע והוא זכה להצלחה רבה.
על המופע

בעקבות הצלחת "הלוך הלכה החבריא" הפיק אמנון ברנזון מופע המשך, "השטן ואשת האיכר", שיוחד לבלדות ושירי עמים, מתורגמים מרוסית, אנגלית וצרפתית. חלק גדול מהשירים בטאו כמיהה לחופש ומחאה כנגד דיכוי. בין השירים הוקראו קטעי קישור שהיו סיפורי-עם מפולפלים ממקור אירי או מעובדים לפי סיפורי קנטרברי והדקמרון.
כל השירים וקטעי הקריאה במופע תורגמו על ידי דן אלמגור ועובדו על ידי אריה לבנון. במאי המופע היה נדב לויתן והמנהל המוזיקלי היה צביקה כספי.
השתתפו בו: אמנון ברנזון, מפיק המופע, יחד עם שני יוצאי להקות צבאיות רפי גרנות ומיכל טל.
בין שירי המופע שהתפרסמו נמנים: "הגיטרה של פדרו", "ליושינקה", "העגורים", "האינדיאני", "אנטיה" ו"היי שלום".
בעקבות המופע יצא גם תקליט. המופע והתקליט זכו להצלחה ניכרת ולמאות הופעות ברחבי הארץ.
בשנת 1973 הועלה מופע המשך בתבנית דומה בהפקתו של ברנזון, בשם "החייט ואשת הסנדלר", עם משתתפים אחרים, בהם שלומית אהרון, אולם הופעות מופע זה נקטעו בעקבות מלחמת יום כיפור.
ב-2009 הועלה מופע מחודש של שירי "הלוך הלכה החבריא" ו"השטן ואשת האיכר", בשם "הלכה החבריא לשטן ואשת האיכר".
הערות שוליים

↑  יוסי חרסונסקי, נערה ושמה ליושנקה, מעריב, 29 בנובמבר 1971
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008917471105171
הצי המלכותי הנורווגי

| --- | --- |

סמל הצי המלכותי הנורווגי
 פרטים
 מדינה:  נורווגיה
 שיוך:  חיל ים 
 סוג:  חיל ים
 בסיס האם:  Haakonsvern Naval Station 
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  955, 1509 (לא רשמי)   1814 (רשמי) – הווה (כ־1,069 שנים)
 מלחמות:  המלחמה הסקוטית-נורווגית (אנ')  מלחמת השחרור השוודית (אנ')  הסכסוך של הרוזן (אנ')  מלחמת שבע השנים הנורדית (אנ')  מלחמת קלמאר (אנ')  מלחמת טורסטנסון (אנ')  מלחמות הצפון (אנ')  המלחמה הסוקיאנית (אנ')  המלחמה הצפונית הגדולה  קרב קופנהגן (1801)  קרב קופנהגן (1807)  מלחמת ספינות התותחים (אנ')  מלחמת שלזוויג הראשונה  מלחמת העולם השנייה  המלחמה הקרה  המלחמה בטרור
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  3,700 חיילים (לא כולל משמר החופים הנורווגי)
 ציוד עיקרי:  פריגטות   צוללות   ספינת תותחים   שולות מוקשים ועוד
 פיקוד
 יחידת אם:  הכוחות המזוינים של נורווגיה
 מפקדים:  קורט אדלר   נילס ג'ואל   לוריץ גאלטונג   כריסטופר ת'רונדסן   הנריק ביילקה  
 
הצי המלכותי הנורווגי (נורווגית: Sjøforsvaret; "כוחות ההגנה הימית"), הוא הזרוע הימית של הכוחות המזוינים של נורווגיה האחראית על ביצוע הפעולות הימיות של נורווגיה. נכון לשנת 2008, החיל מונה כ-3,700 חיילים, עם יכולת לגייס 32,000 חיילים ו-70 כלי שיט, בהם 5 פריגטות כבדות, 6 צוללות, 14 ספינות תותחים, 4 מקשות, 4 שולות מוקשים, 2 ספינות אימונים ועוד. חיל הים כולל בתוכו גם את משמר החופים הנורווגי.
לצי המלכותי הנורווגי יש היסטוריה משנת 955. משנת 1509 עד 1814 החיל היה חלק מהצי של דנמרק-נורווגיה. מאז 1814 קיים הצי כחיל נפרד.
בשנת 1946 קיבל את הקידומת הימית "KNM" אשר בנורווגית פירושה "Kongelig Norske Marine" (הצי המלכותי הנורווגי). באנגלית, הקידומת של הצי היא "HNoMS", קיצור של "ספינת הוד מלכותו הנורווגית". ("HNMS" יכול לשמש את הצי המלכותי ההולנדי, אך הצי משתמש בקידומת "HNLMS"). משמר החופים הנורווגי מקבל את הקידומת "KV", שבנורווגית משמעותה "KystVakt" (משמר החופים). באנגלית - משמר החופים משתמש בקידומת "NoCGV".
היסטוריה

ההיסטוריה של הצי הנורווגי ארוכה, ומתחילה בלידאנג (אנ') שהוקם על ידי המלך הוקון הראשון בשנת 955, אם כי גרסות שונות של לידאנג היו קיימות מאות שנים קודם לכן. בשלהי ימי הביניים ליידאנג שימש בעיקר להטלת מס והתקיימה עד המאה ה-18.
היסטוריה > האיחוד בין דנמרק לנורווגיה

במהלך רוב תקופת האיחוד בין נורווגיה לדנמרק, היה לשתי המדינות צי משותף. צי זה הוקם על ידי המלך הנס, מלך דנמרק בשנת 1509. חלק גדול מהצוות ומהקצינים של הצי היו נורווגים. בשנת 1709 בצי המשותף שירתו כ-15,000 איש; מתוכם 10,000 נורווגים. כאשר טורדנסקיולד ביצע את הפשיטה המפורסמת שלו בדנקיל בשנת 1716 יותר מ-80 אחוז מהספנים ו-90 אחוז מהחיילים שלו היו נורווגים. בשל כך הצי המלכותי הנורווגי משייך את ההיסטוריה שלו מ-1509 עד 1814 כחלק מההצי המלכותי הדני.
היסטוריה > האיחוד השוודי-נורווגי

הצי המלכותי הוקם מחדש ב-12 באפריל 1814 על ידי הנסיך כריסטיאן-פרדריק על שרידיו של הצי הדנו-נורווגי. בזמן הקמת הצי מחדש, מצב הצי המשותף היה גרוע ואילו נורווגיה קיבלה את החלק הנחות ביותר של הצי. לאחר הקמת הצי מחדש הצטוו הקצינים הדנים לשוב לדנמרק והמפקד הראשון של הצי הנורווגי היה תומאס פאסטינג. לאחר מכן היו בצי 39 קצינים, 7 בריגות (אחת נוספת בבנייה), ספינה אחת ושמונה מפרשיות. ב-1 באפריל 1815 הוסדרה הנהגתו של חיל הים הנורווגי, ופאסטינג הפך לשר הצי הראשון.
במהלך תקופת האיחוד השוודי-נורווגי שמרה נורווגיה על עצמאות כוחותיה המזוינים, כולל הצי הנורווגי. ברוב האיחוד היה חיל הים הנורווגי לבעל תקציב ומימון נמוך, אף על פי שהיו תוכניות שאפתניות להרחיבו. בסוף המאה ה-19 הוגדל הצי במטרה להגן על עצמאות מסוימת של נורווגיה מידי השוודים.
בשנת 1900, חמש שנים בלבד לפני פירוק האיחוד עם שוודיה, כלל הצי המלכותי הנורווגי שתי ספינות בריטיות להגנה על החופים (כל אחת משוריינת ובעלת משקל של כ-3,500 טון), שתים-עשרה ספינות קרב, שש-עשרה ספינות קרב קטנות (בעלות משקל של 60 טון), עשרים ושבע ספינות טורפדו ועוד. אלו הופעלו בידי 116 קצינים בשירות פעיל (עם עוד 60 במילואים) ו-700 קצינים זוטרים ומלחים.
לצי המלכותי הנורווגי אף הייתה זרוע אווירית משלו בין השנים 1912–1944.
היסטוריה > מלחמות העולם > מלחמת העולם הראשונה

במהלך מלחמת העולם הראשונה שמרה נורווגיה על נייטרליות, אך הכוחות המזוינים גייסו חיילים על מנת להגן על הנייטרליות של המדינה. על אף שהייתה נייטרלית, צי הסוחר הנורווגי סבל מאבדות כבדות.
היסטוריה > מלחמות העולם > מלחמת העולם השנייה

במהלך רוב תקופת מלחמת העולם השנייה, הייתה נורווגיה כבושה בידי גרמניה הנאצית, על אף שהכריזה עם פרוץ המלחמה על נייטרליות.
מלחמת העולם השנייה בנורווגיה החלה ב-8 באפריל 1940 כאשר ספינת הטורפדו הגרמנית "אלבטרוס" תקפה את ספינת המשמר הנורווגית "פול השלישי". בהמשך המלחמה, בתחילת קרב נרוויק, ספינות משמר החופים הישנות ("פנסרסקייפ"), "אידסבולד" ו"נורג", שנבנו לפני שנת 1905 והיו מיושנות, ניסו להיאבק בספינות הקרב הגרמניות; שתיהן הותקפו בטורפדו וטבעו. לעומת זאת, הצי הגרמני שלחם באוסלו עוכב כאשר ממצודת אוסקרבורג פתחו הנורווגים באש תותחי 280 מ"מ מיושנים, ותותחי 150 מ"מ מהצד המזרחי של מצרי דרבק. פגזי הארטילריה גרמו לנזקים כבדים לסיירת הגרמנית "בליכר", אשר לאחר מכן הוטבעה בשל תקיפת טורפדו מהמצודה. בקרב הסיירת הגרמנית היו למעלה מ-1,000 נפגעים מכלל אנשי הצוות והחיילים שנשאה הספינה. הספינה נאלצה לסגת דרומה ולקרוא לתקיפה אווירית של המבצר. עיכוב זה של הכוחות הגרמניים אפשר למלך הנורווגי הוקון השביעי ולמשפחתו, יחד עם הממשלה הנורווגית, להתחמק מהשבי הגרמני.
בפלישה לנורמנדי השתתפו 10 ספינות קרב ו-1,000 גברים מהצי המלכותי הנורווגי בשנת 1944.
במהלך המלחמה הפעיל הצי הנורווגי 118 אוניות, ובסוף המלחמה היו לו 58 אוניות ו-7,500 גברים בשירות. הצי איבד בתקופת המלחמה 27 ספינות, 18 סירות דיג ו-933 גברים.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה עד ימינו

בניית הצי הנורווגי מחדש בשנות ה-60 התאפשרה עם תמיכה כלכלית משמעותית מארצות הברית. במהלך תקופת המלחמה הקרה, הצי הנורווגי היה מותאם להכחשת ים, על מנת להפוך את הפלישה מהים לקשה וכואבת ככל האפשר עבור התוקף. במסגרת המשימה הזו, כלל הצי הנורווגי מספר גדול של כלים קטנים וכ-15 צוללות דיזל חשמליות קטנות. כיום הצי המלכותי הנורווגי מחליף את הכלים הללו במספר קטן יותר של כלים בעלי קיבולת גדולה יותר.
הכשרת קצינים לשירות בצי המלכותי הנורווגי נעשית במסגרת האקדמיה הימית המלכותית של נורווגיה, אשר ממוקמת בלקסוואג שבברגן.
בנורווגיה קיים מוזיאון העוסק בנושא שימור נושא ההיסטוריה הימית של נורווגיה.
בשנת 1995 סולביי קריי מותנה למפקדת צוללת צבאית, והייתה מפקדת צוללת הראשונה בעולם.
היסטוריה > דגלי הצי לאורך השנים

נס הצי 1814–1815.
נס הצי 1815–1844
(במהלך האיחוד השוודי-נורווגי, היה בשימוש גם על ידי הצי השוודי)
נס הצי 1844–1905
(במהלך האיחוד השוודי-נורווגי, היה בשימוש גם על ידי הצי השוודי)
נס הצי מאז 1905
דגל הצי 1844–1905
(במהלך האיחוד השוודי-נורווגי, היה בשימוש גם על ידי הצי השוודי)
דגל הצי מאז 1905
נמלי הצי

נמלי הצי כוללים בין היתר את:
האקונסוורן, ברגן (הבסיס העיקרי של חיל הים).
ראמסונד, בין העיירות הארשטאד ונרוויק (מבצעים מיוחדים)
טרונדנס, הארשטאד (פיקוד הריינג'רס)
סרלנד (בסיס שייטת המשמר צפון)
קרליוהאנסוורן, הורטן (מתקן אימונים)
מבנה הצי

הצי הנורווגי מורכב מצי, משמר חופים ובית ספר ימי. הצי מורכב מ:
מפקד הצוות.
זרוע פריגטות.
זרוע צוללות.
אגף לוגיסטיקה.
זרוע לוחמה מיוחדת.
בתי הספר של הצי מורכבים מ:
בסיס הדרכה.
קצין בית ספר.
האקדמיה הימית המלכותית של נורווגיה.
כלים המשמשים את הצי כיום

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
הערות שוליים

↑  חיל הים הנורווגי ב-1814 (בנורווגית)
↑  קלטי ג'.ס., שנתון סטטיסטי של מדינות העולם לשנת 1900, מקמילן, 1900, עמ' 1066-1067
↑  Berg, Ole F. (1997). I skjærgården og på havet: marinens krig 8. april 1940-8. mai 1945 [הארכיפלג והים: 8 באפריל 1940 – 8 במאי 1945] (בנורווגית). Marinens krigsveteranforening. ISBN 82-993545-2-8. OCLC 247099642.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 0512 757X  VIAF: 197145969923832250106   WorldCat (עם VIAF): 197145969923832250106
התזמורת הסימפונית של אנטוורפן

| --- | --- |
 תאריך ייסוד:  1956 
 מדינה:  בלגיה בלגיה
 מיקום:  אנטוורפן, פלנדריה
 מנצח:  אלים צ'אן
 אתר רשמי
 
התזמורת הסימפונית של אנטוורפן היא תזמורת סימפונית בלגית, שמשכן הקבע העיקרי שלה הוא באנטוורפן. התזמורת נוסדה ב-1956 בשם "הפילהרמונית של אנטוורפן" ופועלת בחסות ממשלת פלנדריה. אלים צ'אן היא המנצחת הראשית, ומנהל התזמורת הוא האנס וגה.
אולמות קונצרטים

התזמורת הסימפונית של אנטוורפן מופיעה בכמה אולמות קונצרטים ברחבי בלגיה.
אנטוורפן - "אולם המלכה אליזבת", "דזינגל", "דה רומא", "הקתדרלה של גברתנו".
בריסל - Paleis voor Schone Kunsten ("מרכז האמנויות")
ברוז' - Concertgebouw Bruges
גנט - De Bijloke Muziekcentrum
מנצחים ראשיים

פיליפ הרווחה היה המנצח הראשי (chef-dirigent) משנת 1998 עד 2002 וכיום הוא מכהן כ"מנצח עליון" (Hoofddirigent). ב-2008 התמנה יאפ ואן זביידן כמנצח הראשי, ובמקביל המנצח האנגלי מרטין בראבינס היה מנצח משנת 2009 עד 2013.
מנצחים ראשיים > מנצחי עבר

אדוארד פליפס (1961 - 1970)
אנריקה חורדה (1970 - 1975)
אנדרה ונדרנוט (1975 - 1983)
אמיל טוצ'קרוב (1983 - 1986)
גינתר ניוהולד (1986 - 1991)
מוהאי טאנג (1991 - 1995)
גרנט לואלין (1995 - 1998)
פיליפ הרווחה (1998 - 2002)
דניאל קלגארי (2002 - 2008)
יאפ ואן זביידן (2008 - 2011)
אדו דה וארט (2011 - 2016)
אלים צ'אן - החל מ-2019
שמות עבר

Vzw De Philharmonie‏ - 1955–1983
De Filharmonie van Vlaanderen‏ - 1983–1985
Koninklijk Filharmonisch Orkest van Vlaanderen‏ - 1985–2002
הפילהרמונית המלכותית של פלנדריה (de Filharmonie - Royal Flemish Philharmonic)‏ - 2002–2017
החל מ-2017  -  התזמורת הסימפונית של אנטוורפן
הערות שוליים

↑  "Jaap van Zweden chef-dirigent in Vlaanderen". Trouw. 2006-06-30. נבדק ב-2009-03-16.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: e40c9f67-de04-49a2-9fa1-3f0770da7a33  SUDOC: 178110604  VIAF: 156108121   WorldCat (עם VIAF): 156108121
הרכב מוזיקלי

.
.
הרכב מוזיקלי
הרכב מוזיקלי הוא המונח לתיאור קבוצה של מוזיקאים המתאגדים כדי לנגן מוזיקה. ההרכבים במוזיקה ממויינים על פי מספר המוזיקאים המשתתפים בהם ועל פי מגוון הכלים בו הם מנגנים, כמו כן הם ממוינים על פי הז'אנר המוזיקלי אותו הם מנגנים.
מוזיקה קלאסית

המונחים דואט, שלישייה, קוורטט, קווינטט, סקסטט, ספטט, אוקטט ונונט משמשים כדי לתאר הרכבים מוזיקליים המורכבים משניים, שלושה, ארבעה, חמישה, שישה, שבעה, שמונה או תשעה מוזיקאים (בהתאמה). קוורטט נפוץ במיוחד הוא רביעיית מיתרים, הוא מכיל שני כינורות, ויולה וצ'לו. ישנה גם חמישיית מיתרים – הרכב דומה לרביעיית מיתרים, רק ששם מוכפלת גם הויולה, או הצ'לו. חמישיית פסנתר היא בדרך כלל חמישייה המכילה רביעיית מיתרים ופסנתר. עוד הרכב נפוץ מאוד במוזיקה הקלאסית הוא חמישיית כלי נשיפה, המכילה חליל צד, אבוב, קלרינט, בסון וקרן יער.
הרכב גדול יותר המכיל יותר כלים הוא התזמורת. תזמורת קטנה נקראת תזמורת קאמרית, שבה יש אותם כלים כמו בתזמורת הסימפונית, רק שבה מכל כלי יש אחד, בעוד שתזמורת גדולה תקרא תזמורת סימפונית. תזמורת סימפונית יכולה להכיל עשרות ואף יותר ממאה כלי נגינה, והיא מחולקת לסקציות (מחלקות): כינורות, ויולות, צ'לים, קונטרבסים, כלי נשיפה מעץ, כלי נשיפה ממתכת וכלי הקשה. כמו כן, ישנה הסינפונייטה, זוהי תזמורת קטנה יותר מהתזמורת הסימפונית, אך גדולה יותר מן התזמורת הקאמרית.
תזמורת מיתרים היא תזמורת המורכבת רק מכלי מיתר (קלאסיים בדרך כלל), כלומר: כינורות, ויולות, צ'לים וקונטרבסים.
ג'אז

בג'אז, שלישייה סטנדרטית תהיה מורכבת מפסנתר, תופים ובס (גיטרה בס או קונטרבס). קוורטט "סטנדרטי" בג'אז יהיה מורכב משלישייה סטנדרטית וכלי נשיפה.
הרכבים גדולים במיוחד המנגנים ג'אז (מקבילים לתזמורת הסימפונית) נקראים ביג־בנד, בעוד שהרכבים צנועים יותר (מקבילים לתזמורת הקאמרית) נקראים קומבו.
מוזיקה קלה

במוזיקה קלה (רוק, פופ וכדומה) הרכב נקרא להקה והוא בדרך כלל לא מכיל יותר מ-6 מוזיקאים (אף על פי שישנם יוצאי דופן). להקות רוק ופופ מורכבות בדרך כלל מזמר, גיטרה מובילה, גיטרת ליווי, גיטרה בס, מערכת תופים ולעיתים גם קלידים. לעיתים אחד מחברי הלהקה שר ומנגן באחד הכלים (בדרך כלל גיטרה) בו זמנית.
ישנן להקות שנולדו מהתאגדות טבעית של החברים בהן, וישנן להקות אחרות שהוקמו באופן מתכונן על ידי מפיקים או חברות התקליטים המממנות אותן.
בין להקות הרוק הפופולריות או המשפיעות מקובל למנות את "הביטלס", "הרולינג סטונז", "לד זפלין", "קווין" ו"פינק פלויד", חמשתן להקות בריטיות שהחלו את פעילותן בשנות ה־60 של המאה ה־20. בשנות ה־90 של המאה ה־20 נחשבה להקת "נירוונה", מסיאטל, ארצות הברית, ללהקה המשפיעה ביותר.
וילאמט (נהר)

| --- | --- |

נהר וילאמט בפורטלנד
 מידע כללי
 אורך:  301 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  900 מ"ק לשנייה
 אגן ניקוז:  29,730 קמ"ר
 מוצא:  ליד יוג'ין (אורגון)
 גובה מוצא הנהר:  134 מטרים
 יובלים:  Santiam River, Mill Creek, Stephens Creek, Marys River, Johnson Creek, Dead River, Tryon Creek, Chehalem Creek, Yamhill River, Pringle Creek, Long Tom River, Kellogg Creek, Coast Fork Willamette River, Ash Creek, Luckiamute River, Molalla River, Columbia Slough, Champoeg Creek, Clackamas River, Calapooia River, McKenzie River, Tualatin River, Middle Fork Willamette River, Muddy Creek 
 שפך:  נהר קולוביה, ליד פורטלנד
 מדינות באגן הניקוז:  אורגון (ארצות הברית)
 
 
נהר וילאמט (באנגלית: Willamette River) הוא נהר בצפון-מערב מדינת אורגון שבארצות הברית. הנהר הוא יובל עיקרי של נהר קולומביה, ומספק 12 עד 15 אחוזים משפיעתו. הנהר ויובליו זורמים בעמק וילאמט, אזור המאוכלס בכשני שלישים מאוכלוסיית אורגון, וכולל את בירת המדינה, סיילם, ואת העיר הגדולה בה - פורטלנד.
עמק וילאמט, העשיר במשקעים וקרקעו עשירה בסחופת, הוא אחד האזורים החקלאיים הפוריים ביותר באמריקה הצפונית, ומשום כך היה יעד למתיישבים רבים במאה ה-19, שנסעו לחוף המערבי לאורך שביל אורגון. הנהר שימש כנתיב תחבורה ראשי במאה ה-19, על אף שמפלי וילאמט (נמצאים מעט במעלה הזרם מפורטלנד) מהווים מכשול לתנועת סירות.
ראו גם

פורטלנד (אורגון)
קולומביה (נהר)