stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רפי קוריאט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1947 (בן 77 בערך) מרוקו 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל  אוניברסיטת דרקסל  אוניברסיטת סטנפורד 
 
רפי קוריאט (נולד ב-1947) הוא בכיר בתעשיית ההיי-טק הישראלית וממקימי תעשיית המוליכים למחצה והננוטכנולוגיה בישראל, חבר המועצה המייעצת של כתב העת סיינטיפיק אמריקן ישראל, הפועלת לעידוד הצעירים למדע וטכנולוגיה, יו"ר משותף של הכנס הבינלאומי לננוטכנולוגיה, ושותף במסגרת המיזם הלאומי ישראל דיגיטלית המתמקד במיוחד בחיזוק הקשר ויצירת שיתופי פעולה בין חוקרים באקדמיה לחברות בתעשייה. בעל תואר ראשון בהנדסת מכונות מהטכניון, תואר שני בהנדסה מאוניברסיטת דרקסל ארצות הברית (אנ') ולימודי מנהלים בכירים בהיי-טק באוניברסיטת סטנפורד.
ביוגרפיה > ביוגרפיה מוקדמת

קוריאט נולד במרוקו למשפחה יהודית אמידה אשר החליטה, בהיותו בן פחות משנה, להשאיר את כל נכסיה מאחור ולהצטרף לגל העלייה הציוני של יהדות מדינות צפון אפריקה אל מדינת ישראל המתהווה. המשפחה התגוררה בשכונת תלפיות שבירושלים. את לימודיו התיכוניים עשה בבית הספר התיכון מקצועי מרכז ברנדייס, אותם סיים בשנת 1965, אז ושובץ לשירות במערך הטכני של חיל האוויר, בתחום טכנאי מכשור ובקרה, כדרג ד', שהיה הדרג הטכני הגבוה בחיִיל.
ביוגרפיה > לימודים אקדמיים והשתלמויות

עם סיום שירותו הצבאי ב-1968, המשיך ללימודי תואר בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון.
מיד לאחר מכן, הצטרף לחברה האמריקאית המובילה "קיוליק אנד סופה" (Kulicke and Soffa) מהחברות הטכנולוגיות הראשונות שהונפקו בנאסדק בשנת 1971. החברה הקימה את מרכז הפיתוח הישראלי שלה ב"מרכז תעשיות מדע" (מת"ם), וקוריאט נשלח למטה החברה בפילדלפיה, שם פעל והשתלם במשך שלוש שנים, במהלכן השלים תואר שני באוניברסיטת המחקר "דרקסל" שבעיר.
ביוגרפיה > קריירה

קוריאט נשלח חזרה לארץ לסייע בהקמת הפעילות הישראלית של החברה, ומונה להיות מהנדסהּ הראשי ואחר כך סמנכ"ל הנדסה וטכנולוגיה של החברה בישראל.
התפקיד הבא של קוריאט היה בהנהלת החברה האמריקאית במטה בפילדלפיה, שם שימש בתפקידים שונים במשך 13 שנה ומונה לדירקטור עולמי לתחום העסקי והשיווקי, ולאחר מכן לסגן נשיא עולמי להנדסה, פיתוח וטכנולוגיה, עם אחריות לפעילות יתר מרכזי הפיתוח של החברה ברחבי העולם. בתפקידיו אלה הוביל שינוי אסטרטגי להחלפת טכנולוגיה ביתית בטכנולוגיה של ספק חיצון. השינוי קידם את החברה משמעותית בתחום הראיה הממוחשבת.
בשנת 1992 חזרו רפי ומשפחתו לישראל ויחד עם ארנון גת הקים את חברת AGI שפיתחה מערכות לתעשיית המיקרואלקטרוניקה שלא פותחו עד אז בישראל. קוריאט התמנה לעמוד בראש החברה. זו נרכשה על ידי תאגיד סטיג הגרמני בשנת 1998 וקוריאט היה מנכ"ל פעילות החברה בתחום בישראל ובארצות הברית.
ב-2001 מונה למנכ"ל חברת ההיי-טק "למבדה קרוסינג" שפעלה בתחום התקשורת האופטית ושחלקים ממנה נמכרו לחברות שונות.
מאז חזרתו מארצות הברית לישראל, ובמקביל לפעילותו כמנכ"ל, פעל רפי להקמת שיתופי פעולה בין האקדמיה לתעשייה, ובמסגרת פעילות זו הקים שלושה מאגדים (קונסורציום) מובילים, במטרה ליישם את פירות המחקר האקדמי במוצרים תעשייתיים, ולהרחיב קשרים עסקיים עם גורמים בינלאומיים מובילים. בשנת 1994 הקים את המאגד בתחום המיקרואלקטרוניקה, לרכיבים תת-מיקרונים (Sub-Micron), אשר כלל שבע חברות תעשייה ומספר דומה של קבוצות חוקרים מהאקדמיה, ופעל לפיתוח תהליכים תת-מיקרונים ומערכות משולבות. בשנת 2003, הקים את המאגד בתחום התקשורת האופטית (OptiPac), אשר כלל 17 חברות מובילות מהתעשייה וחוקרים מהאוניברסיטאות, ופעל לפיתוח טכנולוגיות אריזה מתקדמות. בשנת 2009, הקים במשותף עם פרופ' יכין כהן מהטכניון את המאגד לננוטכנולוגיה (NES), הכולל 12 חברות מהגדולות בארץ (רפאל, אלביט מערכות, תעשייה
אווירית, פלסן ועוד), ומספר דומה של קבוצות מחקר מובילות מן האקדמיה. כל אחד משלושת המאגדים, פעל למשך 5 שנים במסגרת תוכניות מגנ"ט של המדען הראשי במשרד התמ"ת.
במקביל לשאר פעילויותיו, משמש קוריאט כחבר המועצה המייעצת של Scientific American ישראל, הפועלת לעידוד הצעירים למדע וטכנולוגיה, כיו"ר משותף של הכנס הבינלאומי לננוטכנולוגיה, ושותף במסגרת המיזם INNI (המיזם הלאומי לננוטכנולוגיה, Israel National Nanotechnology Initiative), ומתמקד במיוחד בחיזוק הקשר ויצירת שיתופי פעולה בין חוקרים באקדמיה לחברות בתעשייה, להפיכת פירות המחקר למוצרים מסחריים. מטרת מיזם INNI היא השגת עדיפות לאומית בתחום הננוטכנולוגיה, שהוא תחום גלובלי, אסטרטגי וחשוב. במהלך התקופה המוזכרת, נבנו 6 מרכזי ננו, מהטובים בעולם, בכל אחד מששת מוסדות המחקר לקידום הפעילות המחקרית, ובמקביל התחזק שיתוף הפעולה עם חברות מן התעשייה. כיום יש בישראל כמה וכמה אלפי חוקרים בתחום הננוטכנולוגיה, הכוללים חוקרים בכירים, חוקרים זוטרים וסטודנטים לתארים גבוהים, וכן 210 חברות הפועלות בתחום. בנוסף, מקדיש קוריאט בהתנדבות חלק נכבד מזמנו לסיוע לתעשייה, למחקר והחינוך, לחיזוק מיזמים לאומיים, וסיוע לחברות הזנק. הוא בעלים של קורל ביזנס שבאמצעותה הוא מסייע לחברות גלובליות וחברות סטארט אפ.
פרסים

Intel's Certificate of Conformance Award, April 1985
הערות שוליים

↑  שירות הידען, לקראת כנס הננוטכנולוגיה: התעשייה קוטפת עשר שנות השקעה במחקרים, באתר הידען, 5 ספטמבר 2018
↑  רות נווה, פיתוח ישראלי: אריזה שתהפוך המזון שלנו לבריא יותר, באתר ynet, 26 בינואר 2016
↑  עושים לכם סדר בדרגי הטכנאים בחיל-האוויר, באתר חיל האוויר, 02.09.2020
↑  Rodengen J., L., 2002. Fifty Years of Innovation: Kulicke & Soffa. Write Stuff, 192 pages
1 2  הפקולטה להנדסת מכונות, רפי קוריאט: עשייה בנחישות ובענוה, באתר הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל, מאי 2013
1 2  Rodengen J., L., 2002. Fifty Years of Innovation: Kulicke & Soffa. Write Stuff, p. 132
↑  Kulick and Soffa Industries, Inc - News, January 10, 1991
↑  Rodengen J., L., 2002. Fifty Years of Innovation: Kulicke & Soffa. Write Stuff, p. 134
↑  איי.ג'י אסוסייטס גייסה 46 מ' ש' בהנפקה פרטית, באתר גלובס, 30 בספטמבר 1997
↑  עדנה איס, יורדים מקימים מפעל הייטק במגדל העמק. ידיעות אחרונות, 11 ינואר 1993.
↑  אורנה רביב, ‏כלל תעשיות אלקטרוניקה מוכרת אחזקותיה באג אסושייטס תמורת 10 מיליון דולר, באתר גלובס, 20 בינואר 1999
↑  Association of Electronics & Information Industries, 2001. Israel Semiconductor Equipment Manufacturers, p. 24
↑  עודד חרמוני, למבדה קרוסינג נסגרת אחרי השקעה של 32 מיליון דולר, באתר TheMarker‏, 27 ביוני 2005
↑  פז וייסמן, המדען הראשי מקים מאגד ננו-טכנולוגיה ב-75 מיליון שקל ל-3 שנים, באתר TheMarker‏, 31 במרץ 2009
↑   אורה קורן, "תעשייה בלי ננו-טכנולוגיה תיעלם בתוך 20 שנה", באתר TheMarker‏, 11 בפברואר 2016
↑  שירות הידען, ננו ורוד-כחול-לבן, באתר הידען,11 מרץ, 2014.
↑  איתי שמושקוביץ, ננו-טכנולוגיה: יותר קטן מקטן, באתר ynet, 30 במרץ 2009
↑  Inside K&S, Published by Kulick and Soffa Industries, Inc. April, 1985
הגיס הצפוני

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   צבא הגנה לישראל
 אירועים ותאריכים
 מלחמות:    מלחמת לבנון הראשונה מלחמת חרבות ברזל
 פיקוד
 יחידת אם:   פיקוד הצפון
 דרגת המפקד:    אלוף
 מפקד נוכחי:  דן גולדפוס 
 מפקדים:  מפקדי הגיס
 
גיס 479 (הגיס הצפוני) הוא יחידה בדרג המבצעי של צה"ל, שכפופה לפיקוד צפון, ומורכבת מאוגדות סדירות ואוגדות מילואים. בראש הגיס עומד קצין בדרגת אלוף.
היסטוריה

הגיס אינו יחידה פעילה בזמן שלום, ומפקד הגיס משמש בתפקיד זה בנוסף לתפקיד סדיר בצבא, כגון ראש אגף במטכ"ל. בשעת חירום או מלחמה, מקבל מפקד הגיס פיקוד מבצעי על האוגדות שבגיס שלו, ובכך מקל על מפקד הפיקוד בהפעלת הכוחות שבמרחב. ייעוד הגיס במצב כזה הוא להפעיל את הכוחות ברמה הטקטית והאופרטיבית ולשחרר את הפיקוד לעיסוק בתכנון ובאסטרטגיה.
במלחמת לבנון הראשונה פיקד על הגיס משה בר כוכבא.
בשנת 2006 פורק הגיס לאחר שהרמטכ"ל דני חלוץ לא ראה בו צורך. בעקבות מלחמת לבנון השנייה הוקם הגיס מחדש על ידי ישי בר. במהלך פעילותו הפך הגיס מגיס מטכ"לי לגיס תחת פיקוד הצפון.
בספטמבר 2017 ערך צה"ל תרגיל כללי של הגיס הצפוני במטרה להתכונן למלחמה רב-זירתית שתכלול את חזבאללה, לבנון וסוריה. התרגיל נקרא "אור הדגן" על שם האלוף מאיר דגן. תרגיל זה הוא הגדול ביותר שערך צה"ל מאז 1998.
מפקדים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
| שם | תקופת כהונה | הערות |
| --- | --- | --- |
| משה (מוסה) פלד | 1974–1979 | הגיס הראשון הוקם על בסיס מפקדת גייסות השריון, ועל בסיסו הוקמו שאר הגייסות |
| אמנון רשף | 1979–1982 |  |
| משה בר כוכבא | 1982–1983 | מפקד הגיס במלחמת לבנון הראשונה |
|  ? | 1983-1986 |  |
| אורי שגיא | אוגוסט 1986 – נובמבר 1991 | שימש במקביל כמפקד המפח"ש |
|  ? | 1991-1996 | עמירם לוין |
| מאיר דגן | 1996-1999 | לימים ראש המוסד |
| שי אביטל‏ | 1999–2001 |  |
| אייל בן ראובן | 2001-2002 | לימים חבר הכנסת |
| בני גנץ | 2005–2002 | במקביל לכהונתו כמפקד פיקוד צפון. לימים הרמטכ"ל ה-20 ושר ביטחון |
| - | 2006 | באותה שנה בוטל הגיס |
| ישי בר | 2007–2012 |  |
| נעם תיבון ‏ | 2012–2015 |  |
| תמיר הימן | פברואר 2015 – דצמבר 2017 | לימים ראש אמ"ן |
| אמיר ברעם | דצמבר 2017 – ספטמבר 2019 | לימים סגן ראש המטה הכללי |
| יעקב בנג'ו | ספטמבר 2019 – נובמבר 2021 | לימים ראש אג"ת |
| סער צור | נובמבר 2021 – אוקטובר 2024 |  |
| דן גולדפוס | אוקטובר 2024 – מכהן |  |
גלריה

תרגיל אור הדגן, ספטמבר 2017
הערות שוליים

↑  עמוס הראל, צה"ל השלים תרגיל המדמה לחימה בחזית הצפון, באתר הארץ, 5 בנובמבר 2008
↑   איך נראו 11 ימים של התרגיל הגדול ב-19 השנים האחרונות? סיכום מיוחד, באתר צה"ל, 14 בספטמבר 2017
↑  שי זיתון, ברקע האיום האיראני: מפקדת העומק שבה לחיים, באתר ynet, 15 בדצמבר 2011
↑  ד&;ר חיים פרנקל, ‏התרומה של בני גנץ לקריסה המוחלטת של צה"ל בלבנון, באתר מעריב אונליין, 13 ביולי 2018
↑  אלוף נועם תיבון מונה למפקד הגיס הצפוני
↑  עידן יוסף, תמיר היימן הועלה לדרגת אלוף, באתר News1 מחלקה ראשונה, 6 בפברואר 2015
↑   "נעשה כל הדרוש למען שמירת השקט והביטחון במחוזותינו", באתר צה"ל, 7 בדצמבר 2017
↑  אורלי הררי, יעקב בנג'ו הועלה לדרגת אלוף, באתר ערוץ 7, 26 בספטמבר 2019
ג'ודי דייוויס

| --- | --- |

ג'ודי דייוויס
 לידה:  23 באפריל 1955 (בת 69) פרת', אוסטרליה 
 שם לידה:  Judith Davis 
 מדינה:  אוסטרליה 
 תקופת הפעילות:  מ-1977 
 מקום לימודים:  המכון הלאומי לאמנות דרמטית  John XXIII College  אוניברסיטת קרטין  Loreto Convent, Claremont 
 בן או בת זוג:  קולין פרילס (1984–?) 
 פרסים והוקרה:  פרס אמי לשחקנית הטובה ביותר במיני סדרה או בסרט טלוויזיה (2007)  פרס אמי לשחקנית הטובה ביותר במיני סדרה או בסרט טלוויזיה (1995)  פרס אמי לשחקנית הטובה ביותר במיני סדרה או סרט טלוויזיה (2001)  פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר  אוצר לאומי חי של אוסטרליה 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ודי דייוויס (באנגלית: Judy Davis; נולדה ב-23 באפריל 1955) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אוסטרלית, זוכת שני פרסי גלובוס הזהב, שלושה פרסי אמי, ומועמדת שני פרסי אוסקר על תפקידיה בסרטים "המעבר להודו" (1984) ו"בעלים ונשים" (1992).
ביוגרפיה

דייוויס נולדה בעיר פרת' וחונכה כקתולית, למדה ב"מנזר לורטו" ובמוסד הארצי לאומנות דרמטית שבמזרח סידני, שם קיבלה תואר ב-1977.
קריירה

התגלתה לראשונה בקולנוע האוסטרלי ב-1979 כשהופיעה לצדו של סם ניל בסרט "הקריירה המבריקה שלי", על הופעתה זכתה בשני פרסי באפט"א בקטגוריות השחקנית הטובה ביותר והשחקנית החדשה הטובה ביותר.
בשנת 1982 גילמה את דמותה הצעירה של גולדה מאיר בסרט הביוגרפי "אישה ושמה גולדה".
בשנת 1984 השתתפה במותחן ההרפתקאות ההיסטורי של דייוויד לין "המעבר להודו" המבוסס על הרומן של א.מ. פורסטר הנושא אותו השם. בסרט הופיעה דייוויס בתור אדל קווסטד המגיעה להודו כדי להתחתן עם ארוסה השופט. במהלך מסעה מאשימה אדל רופא הודי צעיר באונס במהלך ביקור במערות במדינה. על תפקידה זה הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
בשנת 1990 דייוויס השתתפה בסרטו של וודי אלן "אליס" בדמותה של ויקי.
בשנת 1991 הופיעה במותחן הקומי של האחים כהן "ברטון פינק", על תפקידה בתור אודרי טיילור, מזכירתו של ביל מייהיו זכתה בפרס דקל הזהב של פסטיבל קאן. באותה שנה גילמה את דמותה של הסופרת הצרפתייה ז'ורז' סאנד בדרמה המוזיקלית "מנגינה שבלב", ושיחקה בדרמת הפשע הביוגרפית של דייוויד קרוננברג "ארוחה עירומה", סרט המבוסס על הרומן של ויליאם ס. בורוז.
זכתה בפרס גלובוס הזהב על משחקה בדרמה הביוגרפית "אחד נגד הרוח".
בשנת 1992 השתתפה שוב בסרטו של וודי אלן "בעלים ונשים", בו גילמה את דמותה של סאלי, זוגתו של ג'ק (סידני פולאק), הזוג מגיע ביחד לבית חברים קרובים גייב (וודי אלן) וג'ודי רות' (מיה פארו) ומודיע על פרידתם, דבר הגורם לערעור מערכת היחסים של גייב וג'ודי. עבור תפקידה, הייתה דייוויס מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
ב-1995 זכתה בפרס אמי על הופעתה בסרט "Serving in Silence: The Margarethe Cammermeyer Story" (אנ').
ב-1997 שיחקה במותחן הפוליטי של קלינט איסטווד "כוח להשחית" בתור גלוריה ראסל, דייוויס הופיעה גם בסרט של וודי אלן, "לפרק את הארי" וגילמה את דמותה של לוסי שמגיעה אל ביתו של גיבור הסרט הארי בלוק ומאיימת עליו באקדח.
ב-1998 שיחקה בסרט רביעי בבימויו של וודי אלן "סלבריטי", שבו גילמה את רובין סיימון, אשתו של לי (קנת בראנה), בעל בוגדני ועיתונאי ניו יורקי שמנסה לחיות את חיי הזוהר של כל המפורסמים ולכתוב על כך. באותה שנה שיחקה בדרמה האוסטרלית "Echo of Thunder".
ב-1999 הופיעה בסרטה של קתי בייטס "דאש ולילי" וגילמה את דמותה של המחזאית האמריקאית ליליאן הלמן, בנוסף השתתפה בסרט "A Cooler Climate".
ב-2001 זכתה לביקורות נלהבות על גילום דמותה של שחקנית הקולנוע ג'ודי גרלנד בסרט המבוסס על חייה "החיים עם ג'ודי גרלנד: אני והצלים שלי", תפקיד זה זיכה את דייוויס בפרס גלובוס הזהב השני שלה ובפרס אמי שני.
ב-2003 הופיעה דייוויס בסדרה "הריינג'רס" בתפקידה הביוגרפי של ננסי רייגן, הגברת הראשונה של ארצות הברית, אלמנתו של הנשיאה ה-40 במספר של ארצות הברית רונלד רייגן.
בשנת 2006 שיחקה בקומדיה של פייטון ריד, "הצד שלו הצד שלה", בכיכובם של ג'ניפר אניסטון ווינס ווהן. בנוסף הופיעה בדרמה ההיסטורית של סופיה קופולה " מארי אנטואנט".
בשנת 2007 זכתה בפרס אמי השלישי שלה על תפקידה כג'ואן מקאליסטר בסדרה "The Starter Wife".
בשנת 2017 השתתפה דייוויס בסדרה האנתולוגית "אויבות", שנוצרה ונכתבה על ידי ראיין מרפי, לצידן של ג'סיקה לאנג וסוזן סרנדון.
חיים אישיים

ב-1984 נישאה דייוויס לשחקן הקולנוע קולין פרילס. הופיעה איתו בסרט האוסטרלי "High Tide" ‏(1987). לזוג שני ילדים.
פילמוגרפיה

הקריירה המבריקה שלי (1979)
(1981) Who Dares Wins
המעבר להודו (1984)
אליס (1990)
מקום בו מלאכים פוחדים לדרוך (1991)
ברטון פינק (1991)
מנגינה שבלב (1991)
כוונות טובות (1991)
ארוחה עירומה (1991)
בעלים ונשים (1992)
ילדי המהפכה (1996)
לפרק את הארי (1997)
כוח להשחית (1997)
דם ויין (1997)
סלבריטי (1998)
האיש שתבע את אלוהים (2001)
לשחות נגד הזרם (2003)
הצד שלו הצד שלה (2006)
מארי אנטואנט (2006)
לרומא באהבה (2012)
המלבישה (2016)
ניטראם‏ (2021)
פילמוגרפיה > טלוויזיה

אישה ושמה גולדה (1982) – סרט טלוויזיה
לשרת בדממה: סיפורה של מרגרט קאמרמייר (1995) – סרט טלוויזיה
The Echo of Thunder‏ (1998) – סרט טלוויזיה
דבר קטן שנקרא רצח (2006) – סרט טלוויזיה
גרושה כמו חדשה (2007)
עמוד שמונה (2011) – סרט טלוויזיה
אויבות (2017)
Mystery Road‏ (2018)
ראצ'ד (2020)
שאגה (2022)
מוזיקת קרוסאובר

מוזיקת קרוסאובר (באנגלית: Crossover music) הוא כינוי למעבר של מבצע מוזיקלי מז'אנר מוזיקלי אחד לז'אנר מוזיקלי אחר, בעיקר מגוספל דתי לרית'ם אנד בלוז או לרוק אנד רול חילוני.
בהקשרים מסוימים, לכינוי זה יכולות להיות קונוטציות שליליות הקשורות לניכוס תרבותי, בין היתר דילול התכונות הייחודיות של השירים כדי לפנות לטעם המוזיקלי של הקהל. לדוגמה, בשנים הראשונות של הרוק אנד רול, שירים רבים שהוקלטו במקור על ידי מוזיקאים אפרו-אמריקאים הוקלטו מחדש על ידי אמנים לבנים, כגון פאט בון, בסגנון מושחת יותר, לעיתים קרובות עם שינוי המילים, כך שיהו שונים מהגרסאות המקוריות. גרסאות כיסוי אלו היו פופולריות בקרב קהל רחב בהרבה.
קרוסאובר נובע לעיתים קרובות מהופעת המוזיקה בפסקול של סרט. לדוגמה, מוזיקת סקארד הארפ (אנ') קיבלה פופולריות כתוצאה מהופעתה בפסקול של הסרט משנת 2003, קולד מאונטן, ומוזיקת הבלוגראס חוותה התעוררות עקב הופעתה בפסקול של הסרט משנת 2000, אחי, איפה אתה?.
ראו גם

מוזיקת עולם
פולק
אמנות אקלקטית
לקריאה נוספת

Gilliland, John (1969). "The Tribal Drum: The rise of rhythm and blues" (audio). Pop Chronicles. University of North Texas Libraries.
Lonergan, David F. Hit Records, 1950–1975. Scarecrow Press, 2004. ISBN 0-8108-5129-6
Szwed, John F. (2005). Crossovers: Essays on Race, Music, And American Culture. ISBN 0-8122-3882-6
Brackett, David (Winter 1994). "The Politics and Practice of 'Crossover' in American Popular Music, 1963–65" The Musical Quarterly 78:4.
George, Nelson. (1988). The Death of Rhythm & Blues. New York: Pantheon Books.
הערות שוליים

↑  Lonergan, Hit Records, 1950–1975, p. vi: "These [Country & Western and Rhythm & Blues], and the somewhat newer Adult Contemporary charts, occasionally exhibited what are called 'crossover' hits, when a Pop, C&W, or R&B star would have a hit that also charted on one or more of the other lists.
↑  מילון מונחים מוסיקלי פרוגרסיבי – מושגים במוסיקה – קלאסי, רוק מתקדם, ג'אז ועוד, באתר www.mitkadem.co.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: fd1145128
דייוויד ליווינגסטון

| --- | --- |

דייוויד ליווינגסטון, 1864
 לידה:  19 במרץ 1813 סקוטלנד בלנטייר (Blantyre), מחוז לנרקשייר (Lanarkshire, כיום במחוז דרום לנרקשייר), סקוטלנד 
 פטירה:  1 במאי 1873 (בגיל 60) זמביה זמביה 
 לאום:  בריטי-סקוטי
 בן או בת זוג:  Mary Livingstone 
 צאצאים:  Agnes Livingstone Bruce 
 מספר צאצאים:  4 
 תקופת הפעילות:  1841–1866 (כ־25 שנים)
 מספר מסעות:  4
 גילויים בולטים:  אגם טנגניקה, מקורות הנילוס, מפלי ויקטוריה, אגמים ונהרות נוספים
 אזורים שחקר:  מרכז ודרום אפריקה
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית (1858)  מדליית הזהב של החברה הגאוגרפית הצרפתית (1857)  מדליית זהב (פטרון) של החברה הגאוגרפית המלכותית (1855)  עמית החברה הגאוגרפית המלכותית 
 חתימה:   
 דף המוקדש לדייוויד ליווינגסטון
 
דייוויד ליווינגסטון (באנגלית: David Livingstone;‏ 19 במרץ 1813 – 1 במאי 1873) היה מגלה ארצות ומיסיונר סקוטי. האירופאי הראשון שראה את מפלי ויקטוריה כמו גם את אגם ניאסה.
ביוגרפיה > שנותיו המוקדמות

דייוויד ליווינגסטון נולד בעיר בלנטייר שעל גדות נהר הקלייד, והיה הילד השני להוריו, ניל ואגנס לבית האנטר (Hunter), מתוך שבעה. אביו, אשר היה נוצרי אדוק, היה סוחר תה מדלת לדלת, מורה בבית ספר של יום ראשון ובד בבד, מטיף להימנעות מאלכוהול. בנוסף, הרבה אביו לקרוא ספרי תאולוגיה, כמו גם ספרים העוסקים בשליחויות מיסיונריות וספרי מסעות, פעילויות שדייוויד עסק בהן במרבית חייו הבוגרים, כמתואר להלן. למרות שחינוכו הפורמלי כילד כלל את בית הספר המקומי ותו לאו, השכלתו של דייוויד הייתה רחבה בהרבה, שכן גם דייוויד ליווינגסטון, כאביו, היה קורא נלהב, אך בנוסף התעניין רבות בטבע: צמחים, בעלי חיים ועוד. בהמשך לכך, מצא עניין רב בספרים המגשרים בין ממצאי המדע לבין עקרונות הנצרות, כמו גם בספרות ובדעותיהם של אישים נוספים בעלי זיקה נוצרית רפורמיסטית. כתוצאה, דייוויד ליווינגסטון רכש מודעות דתית גבוהה, בד בבד עם מודעות חברתית עמוקה. כך, בגיל 15, ליווינגסטון עזב את הכנסייה של סקוטלנד לטובת זרם הקונגרגציונליזם.
בגיל 10, דייוויד ליווינגסטון החל לעבוד במפעל טקסטיל, על מנת לעזור בפרנסת משפחתו. הוא המשיך בעבודתו במפעל, בתפקידים שונים, עד גיל 26.
ביוגרפיה > הכנות לפעילות מיסיונרית

בשנת 1836, דייוויד ליווינגסטון נענה לקריאה לצאת לפעילות מיסיונרית בסין. הדרישה מן היוצאים הייתה רכישת ידע ברפואה, ולשם כך חבש את ספסל הלימודים באוניברסיטת אנדרסון (Anderson, כיום אוניברסיטת סטרת'קלייד) בגלאזגו, תוך הסדר לעבודה חלקית במפעל הטקסטיל בו עבד. באוניברסיטה הוא למד רפואה, כימיה וכן נכח בהרצאות בתאולוגיה. לאחר פנייה מצדו אל החברה המיסיונרית הלונדונית (London Missionary Society), ותהליך שכלל שאלון וראיונות, ב-1838, ליווינגסטון התקבל כמועמד מטעמה לשליחות. כהכנה לכך, הוכשר כאיש דת באונגר (Ongar) שבאסקס, שם למד לטינית, יוונית, עברית ותאולוגיה. בהמשך, התמחה בנושאים רפואיים שונים, וכן בבוטניקה, בלונדון ובגלאזגו. לבסוף, ב-1840, הוסמך כאיש כנסייה.
ביוגרפיה > באפריקה

כיוון שבעת סיום לימודיו התחוללה בסין מלחמת האופיום הראשונה, והחברה המיסיונרית העדיפה לעת עתה שלא לשגר לשם שליחים מטעמה, ליווינגסטון בחר להישלח במקום זאת לאפריקה. ב-17 בנובמבר 1840, ליווינגסטון עזב את לונדון והפליג לכף התקווה הטובה דרך ריו דה ז'ניירו. במרץ 1841, ליווינגסטון הגיע לקייפטאון, ולאחר שהייה של כחודש במקום, לפורט אליזבת'. בהמשך, יצא לשני מסעות ברחבי דרומה של אפריקה, בצוותא עם שליחים מיסיונריים אחרים, במטרה לאתר מקומות הולמים להקמת תחנות מיסיון. הראשון שביניהם, בין 19 במאי ל-31 ביולי, הגיע לתחנת המיסיון בקורומן (Kuruman) שבצפון מושבת הכף. במסע השני הגיע לאזור זרוסט (Zeerust), כ-240 ק"מ צפונה-מערבה ליוהנסבורג. ב-1843, לאחר מספר מסעות נוספים בדרום אפריקה, אכן סייע להקים תחנת מיסיון במבוצה (mabotsa) שליד זרוסט. באותו מקום, ב-16 בפברואר 1844, ליווינגסטון הותקף על ידי אריה, שמחץ את זרועו בטרם חשו לעזרתו מספר אנשים והרגוהו. הזרוע, אם כי כללית החלימה, נותרה מוגבלת חלקית בתנועתה למשך שארית חייו.
בשנת 1845, ליווינגסטון נאלץ לעזוב את תחנת המיסיון במבוצה, הן בשל חילוקי דעות עם שותפו לשליחות, שהשניים לא הצליחו ליישב, הן כיוון שהמקומיים לא נטו להתלהב מן הבשורה הנוצרית. תחילה עקר לצ'ונואנה (Chonuane, כיום בדרום אפריקה, סמוך לגבול עם בוצואנה) ולאחר ששהה כשנה במקום, עקר למיסיון קולובנג (Kolobeng), מעט מצידו השני של הגבול של ימינו. לאחר כשנתיים של שכנוע סבלני, ליווינגסטון הצליח לנצר את המנהיג המקומי, ככל הנראה ההצלחה היחידה שלו כמיסיונר, רק כדי לגלות כי הוא חזר בו תוך כמה חודשים. בעת ששהה בקולובנג, ליווינגסטון יצא למספר מסעות בדרומה של יבשת אפריקה, הן כדי לאתר מקומות פוטנציאליים לתחנות מיסיון נוספות, הן כדי לשפר את ידיעותיו בשפות המקומיות. כך למשל, ב-1849, ליווינגסטון, ועמו החוקר ויליאם קוטון אוזוול (Oswell), חצו יחדיו את מדבר קלהארי, והגיעו לאגם נגאמי (Ngami) שבצפונה של בוצואנה. בשלב זה, החלו מסעותיו של ליווינסטון להפוך למסעי תגליות, דבר שקיבל הכרה מטעם החברה הגאוגרפית המלכותית.
ביוגרפיה > באפריקה > זמבזי ומפלי ויקטוריה

ליווינסטון, אשר שמע על קיומו של נהר הזמבזי, החליט לבדוק את האפשרות לנצל את נתיב המים כדי לחדור לפנימה של היבשת, ואכן, השניים הגיעו אל הנהר באוגוסט 1851. ב-1852, לאחר ששלח את משפחתו לבריטניה, תר שוב את סביבות הנהר. ב-11 בנובמבר 1853, בלוויית 27 לוחמים מקומיים אשר הקצה לו ראש השבט המקומי, ליווינגסטון פנה מליניינטי (Linyanti) שבצפון בוצואנה של ימינו, מערבה, ובתום מסע מפרך, בו כמעט איבד את חייו בשל קדחת, הגיע ב-31 במאי 1854 ללואנדה שעל חוף האוקיינוס האטלנטי. ליווינגסטון, שהבין כי מסלול כה מפרך לא יהיה שימושי לחדירה אל פנים היבשת, פנה חזרה, ולאחר מנוחה, ב-20 בספטמבר החל לעשות דרכו לליניינטי, אליה הגיע ב-11 בספטמבר 1855. ב-3 בנובמבר, בעזרת 114 לוחמים שאותו ראש שבט הקצה לו זו הפעם, פנה מזרחה. ב-16 בנובמבר 1855, במהלך מסעו זה, דייוויד ליווינגסטון היה האירופי הראשון שראה את מפלי ויקטוריה, שם שהוא עצמו טבע, לכבודה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת באותה העת. ב-20 במאי 1856, בסופו של אותו מסע, ליווינגסטון הגיע לקלימאנה (Quelimane) שבמוזמביק, על חוף האוקיינוס ההודי, ואגב כך, מיפה את רוב מהלכו של נהר הזמבזי. כך, ליווינגסטון הפך לאירופאי הראשון שחצה את אפריקה לרוחבה בקו רוחב זה. ביטוי חשוב להערכה להישגיו הייתה מדליית הפטרון היוקרתית, אליה נלווה מענק כספי, מטעם החברה הגאוגרפית המלכותית, אשר הוענקה לו ב-1855. מצד שני, החברה המיסיונרית הלונדונית שלחה לליווינגסטון מכתב ובו הסתייגות מכך שהקשר בין מסעותיו להפצת הבשורה הנוצרית הולך ומתרחק.
ביוגרפיה > באפריקה > חזרה ללונדון

ליוונגסטון חזר לבריטניה ב-9 בדצמבר 1856, וזכה לפרסום ולהוקרה, ובין השאר, נבחר לחברה המלכותית. ב-1857 הוציא ספר, אשר נמכר בכ-70,000 עותקים, "מסעות בשליחות מיסיונרית ומחקרים בדרום אפריקה" (Missionary Travels and Researches in South Africa) ובו תיאור קורותיו באפריקה ושל העמים החיים בה. כל אלה הביאוהו לרווחה כלכלית. כיוון שליווינגסטון זכה כאמור לגב ציבורי רחב, אשר איפשר לו לתכנן מסעות נוספים, אך לכתף קרה מצד החברה המיסיונרית, הוא התפטר באותה שנה מן החברה. במקביל, במאי של אותה שנה, מונה על ידי הממשלה הבריטית לתפקיד קונסול אשר התחום הגאוגרפי עליו הופקד היה דינמי, בשטחים שממערב למוזמביק. בפברואר 1858 הוגדר התחום מחדש: החוף המזרחי והשטחים הפנימיים העצמאיים (כלומר, שאינם בשליטה של מעצמה אירופית) באפריקה. פרט לאותו מינוי, ליווינגסטון זכה למימון ממשלתי של 5,000 פאונד (אשר ערכם דאז היה פי 85 בערך מזה של ימינו), על מנת שייצא שוב לאפריקה ויחקור את אפשרויות הסחר שפותח נהר הזמבזי, ולמימון זה נוספו כספים תרומת הציבור. ליווינגסטון העדיף תחילה לצאת שוב לבדו ולקבל סיוע מן המקומיים, אלא שהממשלה הבריטית, בעלת המאה, הכתיבה ליווי של ששה קצינים בעלי תחומי התמחות שונים.
ביוגרפיה > באפריקה > מסע שני לזמבזי

כללית, ליווינגסטון לא הצטיין בתפקידו כמוביל של משלחות חקר, דבר שהוביל לחלק נכבד מן הקשיים והתלאות שיתוארו להלן.
ב-10 במרץ 1858, המשלחת בראשות ליווינגסטון יצאה מבריטניה, מצוידת בספינת קיטור מפורקת, לשייט נהרות, שחלקיה ניתנים לנשיאה. לאחר עצירה בפריטאון, בה הצטרפו 12 אנשי צוות אפריקנים לאיוש ספינת הקיטור לכשתורכב, המשלחת הגיעה ב-14 במאי לזמבזי. אוניית האם, עמה הפליגה המשלחת מבריטניה, נשאה את המשלחת במעלה הנהר עד לאי שנמצא כ-64 ק"מ מן השפך, שם תנאי הנהר לא איפשרו התקדמות נוספת. מכאן ואילך, המשלחת התקדמה בעזרת ספינת הקיטור לשייט נהרות, ובעת הצורך, זו נגררה על ידי אנשי המשלחת. קושי אפשרי אחר, מצב מלחמה ששרר באותו אזור ובאותה העת, לא בא לידי ביטוי, כיוון ששני הצדדים נמנעו מלפגוע במשלחת. ב-1859 היה ליווינגסטון לאירופאי הראשון שהגיע לאגם ניאסה. ב-1862, ליווינגסטון קיבל ממשרד המושבות ספינת נהרות על מנת שתחליף את זו הקודמת, ועימה הגיעה לאפריקה משלחת מיסיונרית ובה גם אשתו מרי, אשר נפטרה ממלריה זמן קצר לאחר שהגיעה. בעזרת ספינת הנהרות שהתקבלה, ליווינגסטון חקר את נהר הרובומה (Ruvuma), שמהווה כיום את הגבול בין טנזניה למוזמביק. בינואר 1863 יצא ליווינגסטון לשיט על נהר השייר (Shire), המחבר את אגם ניאסה והזמבזי. המשלחת חזרה לבריטניה ב-1864.