אוורט דירקסן
ביוגרפיה > בסנאט של ארצות הברית

בבחירות אמצע הכהונה של 1950 נבחר דירקסן אל הסנאט של ארצות הברית, כאשר הדיח את מנהיג הרוב בסנאט סקוט לוקאס. במסע הבחירות, תמיכתו של הסנאטור ג'וזף מקארתי מוויסקונסין סייעה לדירקסן להשיג רוב דחוק בקרב קולות הבוחרים. כבן בריתו של מקארתי, ניסה דירקסן ללא הועיל לגרום לו להתנצל על עבירותיו על מנת להדוף את גינויו הרשמי ב-1954, גינוי לו דירקסן התנגד. היותו של דירקסן פוליטיקאי ממולח ופיקח, הופעותיו המליציות, ונאומיו הפרועים (שגרמו למבקריו לכנותו בכינוי "מכשף הזליגה") הקנו לו מוניטין לאומי בולט.
בשנת 1952 תמך דירקסן במועמדותו לנשיאות של עמיתו לסנאט רוברט טאפט מאוהיו, המנהיג הוותיק של המחנה השמרן במפלגה הרפובליקנית. בוועידת המפלגה הלאומית נשא דירקסן נאום שתקף את מושל ניו יורק תומאס דיואי, רפובליקני ליברל ותומכו הבולט של הגנרל בדימוס דווייט אייזנהאואר, מפקד כוחות בעלות הברית באירופה בימי מלחמת העולם השנייה ויריבו של טאפט בפריימריז הרפובליקנים לנשיאות. במהלך נאומו, הצביע דירקסן על דיואי שישב במליאת הוועידה וצעק: "אל תפיל אותנו בדרך התבוסה פעם נוספת!", בהתייחסות להפסדים שדיואי נחל במערכות הבחירות של 1944 וב-1948. נאומו עורר תשואות מצד צירים שמרניים ובמקביל קריאות בוז מתומכי אייזנהאואר. לאחר שאייזנהאואר זכה במועמדות, קיבל דירקסן את דין הוועידה והביע באייזנהאואר תמיכה.
ב-1959 נבחר דירקסן למנהיג המיעוט בסנאט האמריקאי, אחרי שגבר על הסנאטור השמרן פחות ג'ון שרמן קופר מקנטקי, ביחס של 14–20. דירקסן איחד בהצלחה את המחנות השונים במפלגה הרפובליקנית בכך שהעניק לרפובליקנים הצעירים ייצוג נוסף בהנהגת הסנאט ומינויים נחשקים יותר לוועדות הסנאט. הוא מילא את תפקיד הסיעה הרפובליקנית עד למותו. יחד עם צ'ארלס האלק ומאוחר יותר עם ג'רלד פורד, שכיהנו במקביל אליו כמנהיגי המיעוט הרפובליקני בבית הנבחרים של ארצות הברית, דירקסן היה הקול הרשמי של המפלגה הרפובליקנית במהלך רוב שנות השישים. הוא דן בפוליטיקה במהדורות חדשות טלוויזיוניות. בהזדמנויות אחדות, הקריקטוריסט הפוליטי הרבלוק תיאר את דירקסן והאלק כאנשי שירה וריקוד במופעי וודוויל, לבושים בתלבושות מורכבות זהות ומבצעים אקט בשם "המופע של אוו וצ'ארלי" ("The Ev and Charlie Show").
דפוס הצבעותיו של דירקסן בסוגיות כלכליות היה שמרני בעקביות. הוא פיתח קשר טוב עם מנהיגי הרוב הדמוקרטי, לינדון ג'ונסון ולאחריו מייק מנספילד. במדיניות החוץ נטש כאמור את תמיכתו בהתבדלות לטובת צידוד בגישת האינטרנציונליזם של הנשיאים אייזנהאואר וג'ון פיצג'רלד קנדי. בכל הנוגע למלחמת וייטנאם הביע מדיניות נצית, תפקיד שמילא הרבה לפני החלטתו של הנשיא ג'ונסון להסלים את הלחימה. כשג'ונסון הקשיב להמלצות הגנרלים והסלים את המלחמה, העניק לו דירקסן תמיכה פומבית איתנה ובתוך הסיעה הרפובליקנית בסנאט. רפובליקנים אחדים ייעצו לו כי התנגדות לג'ונסון תהיה יתרון עבור המפלגה. ג'רלד פורד העיר על תמיכת דירקסן בג'ונסון: ”על אף הסכמתי עם המטרות של ממשל ג'ונסון בווייטנאם, מתחתי ביקורת נמרצת על המשכתם בלחימה. דירקסן מעולם לא נקט באותה עמדה נוקשה כשלי.”
דירקסן נמנה בין אדרכלי חקיקות זכויות האזרח בשנות השישים. הוא הצביע בעד חוקי זכויות האזרח מהשנים 1957, 1960, 1964, ו-1968, וכן בעד התיקון ה-24 לחוקת ארצות הברית, חוק זכויות ההצבעה ואישור מינויו של ת'ורגוד מרשל לבית המשפט העליון של ארצות הברית. בשנת 1964 הסנאטורים הדמוקרטים מדרום ארצות הברית ערכו פיליבסטר נוקשה בן 54 יום שבלמו את חוק זכויות האזרח של אותה השנה. דירקסן, תומאס קיקל (אנ'), מייק מנספילד ויוברט האמפרי הציגו הצעת חוק חליפית בתקווה שתגרוף מספיק קולות מתנדנדים שיסיימו את הפיליבסטר. הצעת החוק הייתה רפה יותר מזו שעברה בבית הנבחרים של ארצות הברית בשל סירוס יכולת הממשלה הפדרלית לבצע רגולציה על התנהלות העסקים הפרטיים, אך לא רפה במידה כזו שבית הנבחרים ישקול מחדש את החקיקה. כמו כן, מחלקת המשפטים טענה כי תיקון מנספילד-דירקסן לא ימנע אכיפה יעילה. עם זאת, הסנטור הדרומי ריצ'רד ראסל מג'ורג'יה מיאן לאפשר הצבעה על התיקון. לבסוף, הסנאטור ת'ורסטון בלרד מורטון מקנטקי הציע תיקון שהבטיח חבר מושבעים בכל התיקים הפליליים של בזיון בית המשפט למעט תיקי זכויות הצבעה. התיקון אושר ב-9 ביוני, והאמפרי חתם על הסכם עם שלושה רפובליקנים להחליפו בתיקון מנספילד-דירקסן בתמורה לתמיכתם בסיום הפיליבסטר. לפיכך, לאחר 57 ימי פיליבסטר, הועברה הצעת החוק החליפית בסנאט, ואת אימוצו בסנאט אישרה ועידה משותפת של בית הנבחרים ובסנאט.
על הצעת הפשרה של האמפרי אמר דירקסן: ”ויקטור הוגו כתב באופן ניכר ביומנו רגש זה: 'אפשר לעמוד מול פלישת צבא; אי אפשר לעמוד מול פלישתם של רעיונות'. הגיעה העת לשוויון הזדמנויות בשיתוף השלטון, בחינוך ובתעסוקה. אסור לשלול או להשהות שוויון זה.” ב-22 במרץ 1966 הציג דירקסן תיקון חוקתי שאפשר למנהלי בתי ספר ציבוריים לערוך תפילה מאורגנת בידי התלמידים. הצגת התיקון באה כתגובה לפסק הדין "Engel v. Vitale" של בית המשפט העליון, שאסר תפילות בבתי ספר ציבוריים. מתנגדי התיקון של דירקסן גרסו הוא מפר את עקרון הפרדת הכנסייה מהמדינה, ולבסוף זכה לתמיכה של 49 סנאטורים בלבד, הרבה מתחת לרף המינימלי של 67 סנאטורים הדרושים לתמיכה כדי להעביר תיקון לחוקת ארצות הברית.
דירקסן היה מתנגד נחרץ לרעיון "קול אחד לכל אחד", בטענה שערים גדולות (כמו שיקגו באילינוי, מדינת ביתו של דירקסן) עשויות להפוך את תושבי הפריפריה והכפרים לחסרי אונים בממשלותיהם ללא סוג כלשהו של רוב מקביל. לאחר שבית המשפט העליון בהנהגתו של נשיא ביהמ"ש ארל וורן נתן את פסק הדין "ריינולדס נגד סימס" (Reynolds v. Sims) מ-1964, שהחיל את אותה אמת מידה למחוזות הבחירה במדינות על בסיס סעיף הזכות להגנה שווה, הוביל דירקסן מאמץ לתיקון חוקת ארצות הברית שתאפשר מחוזות בחירה לאוכלוסייה לא-שוויונית. דירקסן נפטר בטרם מספיק מדינות אימצו תמיכה רשמית בתיקון החוקה, ובאותה נקודה החלו בתי מחוקקים לבטל את החלטות קודמיהם בהוראת בתי משפט מדינתיים.