stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הגרלת המגרשים לאחוזת בית

| --- | --- |

טקס הגרלת המגרשים שצילם אברהם סוסקין
 מידע כללי
 סוג:  לוטו, ייסוד עיר 
 מיקום:  אחוזת בית 
 תאריך:  11 באפריל 1909 
 
בול שהנפיק השירות הבולאי בישראל לרגל שנת המאה לתל אביב ובו הצילום המפורסם על רקע תל אביב המודרנית. לתמונה בבול הוספה דמותו של סוסקין עצמו מצלם ועל החולות מודפסת תוכנית חלוקת המגרשים. עיצב: דוד בן הדור
אירוע הגרלת המגרשים לאחוזת בית (מוכר גם כהגרלת הצדפים) הוא אירוע מכונן בתולדות העיר תל אביב המציין את יום היווסדה.
בכ' בניסן תרס"ט, 11 באפריל 1909, התכנסו כל חברי אגודת "אחוזת בית" בחולות שמצפון ליפו, על אדמות כרם ג'יבלי שקנו, במטרה מוצהרת להקים את העיר העברית הראשונה. הקרקע שנקנתה חולקה באופן פשוט לחלקות משני צידי רחוב אחד מרכזי, רחוב הרצל, וארבעה רחובות קטנים החוצים אותו. כדי לחלק באופן שוויוני את החלקות בין 66 המשפחות המייסדות, הוחלט לערוך הטלת גורל. את ההגרלה אִרגן עקיבא אריה וייס, מי שעמד בראש האגודה. ההגרלה נערכה בעזרת שיטה מקורית שהגה: צדפים כהים וצדפים לבנים עליהם מספרי החלקות ושמות המשפחות ואלו נבחרו באקראי על ידי ילד. שתי קבוצות הצדפים הוכנסו לשתי קופסאות ובכל פעם שלף הילד צדף אחד מכל קופסה. על פי עדותו של הסופר קדיש יהודה-ליב סילמן, הילד היה משה פוגל, בנם של אברהם ורבקה פוגל.
המיקום

מיקום התרחשותו של אירוע הגרלת המגרשים הפך לאחד המקומות הסמליים ביותר בעיר ואף בישראל. ההגרלה נערכה כאמור בחולות, במרכז השטח שנקנה על ידי האגודה. המקום בו עמדו האנשים היה לימים לחלק משדרות רוטשילד אשר הוקמו כחלק מעבודת יישור הדיונות. במקום זה הוקם מכון המים הראשון של אחוזת בית אשר בחדר קטן תחתיו פעל בית הוועד, שהפך לאחר מכן לבית עיריית תל אביב.
מטרים ספורים מול נקודה זו, הוקם ביתו של מאיר דיזנגוף, ראש העיר הראשון. מקומו של בית זה, כמו שאר הבתים, הוגרל, אך היה לאתר חשוב בימי תל אביב הצעירה. לאחר מותו הפך הבית למוזיאון תל אביב ובו נערכה כ-39 שנים לאחר מכן הכרזת העצמאות על ידי דוד בן-גוריון. ברחבת השדרה שמול הבית, במקום שבו עמד מגדל המים, התכנס הקהל הגדול ביום הכרזת העצמאות. שנה לאחר הקמת המדינה, הוקמה במקום האנדרטה למייסדי העיר תל אביב הניצבת בו עד היום.
תיעוד האירוע

האירוע צולם באותו יום על ידי אברהם סוסקין והצילום הוא אחד המפורסמים בתולדות תל אביב. בצילום נראות כל המשפחות המייסדות מתגודדות סביב ההגרלה על רקע אזור שומם לגמרי.
תל אביב הוקמה על גבעות חול. כרם ג'יבאלי, השטח שנקנה על ידי חברי אחוזת בית היא תל אביב, היה אזור של חולות, גפנים ועצי שקמה. במרחק של כמה מאות מטרים מן המקום היו כבר בתקופה זו בתיה של השכונות היהודיות שבזי ונוה צדק ונוה שלום, אך כדי להגיע מהן ומיפו לאחוזת בית היה צריך לבוסס בחולות והדרך באותם ימים הייתה מסוכנת.
על גבול אחוזת בית הייתה מסילת הרכבת מיפו לירושלים. ממזרח היו פרדסים ושטחים חקלאיים.
בשנים האחרונות התעורר ספק אם צילומו המפורסם של סוסקין הוא אכן תיעוד הגרלת המגרשים. יש הטוענים כי התצלום צולם כשנה קודם לכן ובו נראית אחת ההתאספויות של קבוצת המייסדים קודם לעלייה על הקרקע. אמנם נשמעו טענות כאלה, אך הנימוקים שהועלו הם בגדר של השערות בלבד ואינן מתבססות על הוכחות מוצקות. כן יש הטוענים כי הדמות העומדת במרחק מה מהקבוצה היא שלמה פיינגולד המשכנע אותם שלא לעלות על הקרקע בטענה "משוגעים - אין שם מים!" לטענה זו אין כל הוכחה, ולהפך, פיינגולד יזם התיישבות באזור, ומשקמה העיר, היה בין בוניה.
שחזור האירוע

בתאריך 17 באפריל 2009 שוחזר האירוע במעמד צאצאי 66 המשפחות המייסדות (כ-3,300 צאצאים), כחלק מחגיגות המאה לעיר. התמונה שוחזרה במתחם התחנה במנשייה (תחנת הרכבת יפו), בנוכחותם של ראש העיר רון חולדאי ושלמה להט צ'יץ' (ראש העיר השמיני). נכדו של אברהם סוסקין השתתף בצילום האירוע.
ראו גם

מייסדי תל אביב
ההיסטוריה של תל אביב
הערות שוליים

↑  מקור- "רצח בשדרות רוטשילד", מוסף הארץ 10 ביולי 2009
↑  זו הגרסה ההיסטורית הרגילה. אולם יש המפקפקים בכך. ראו חיים פיירברג הגרלת המגרשים של 'אחוזת בית': היווצרותה של מיתולוגיה עירונית ישראל 4
↑  הגרלת המגרשים לחברי אחוזת בית אתר עיריית תל אביב
↑  תל אביב מזדקנת, בחזרה לעבר אתר "מסע אחר"
מכון המים ובית הוועד הקטן
איתמר בן-אב"י

| --- | --- |

איתמר בן-אב"י, 1912
 לידה:  31 ביולי 1882 ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  8 באפריל 1943 (בגיל 60) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  בן-ציון בן-יהודה
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 תקופת הפעילות:  1908–1943 (כ־35 שנים)
 בן או בת זוג:  לאה אבושדיד 
 צאצאים:  דרורה בן אב"י 
 
איתמר (בן-ציון) בן-יהודה (31 ביולי 1882 – 8 באפריל 1943)  היה עיתונאי עברי, פעיל ציוני ונמנה עם מייסדי נתניה ואבן יהודה. בנו של מחיה השפה העברית אליעזר בן-יהודה (וידוע בשל כך כ"ילד העברי הראשון").
ביוגרפיה

נולד בשם בן-ציון בן-יהודה בעיר העתיקה בירושלים ב-31 ביולי 1882 (ט"ו באב התרמ"ב) על אף כי שם משפחתו המקורי הוא : פֶּרלמן (בכתיב יידיש: פערלמאַן) לאחר שינויו של אביו הוסב לבן-יהודה, למחיה השפה העברית, אליעזר בן-יהודה ואשתו הראשונה, דבורה. אב"י הוא ראשי תיבות של שם אביו (אליעזר בן יהודה) .
טקס ברית המילה שלו נערך על ידי מוהל ספרדי (משום שהרבנים האשכנזים בירושלים החרימו את אביו), ואביו בחר לו את השם "עֵבֶר", אך נתקל בהתנגדות הסובבים בטקס. אמו רצתה בשם "אִיתָמָר", על שם איתמר הכהן, משום שאהבה את השם ואת עץ התמר שגדל בחצר ביתם; אולם גם השם הזה לא התקבל על ידם בהסכמה, ואביו הציע את השם "בן-ציון". בהגיעו לבגרות, החליט בן-ציון לשנות את שמו הפרטי לאיתמר.
בשם "בן-אב"י" הוא השתמש בעיקר כשמו הספרותי. הוא גם כונה "הילד העברי הראשון" – יליד ארץ ישראל הראשון, בזמן המודרני, ששפת אמו הייתה עברית.
הוריו לימדו אותו לדבר רק עברית, כלשון דיבור יומיומית בתקופה שמיעוט קטן הבין אותה. לפי עדות בני המשפחה, איתמר לא דיבר כלל עד גיל 3. אמו שרה לו ברוסית בסתר, וכשאביו גילה את הדבר התפרץ בכעס, ואז החל הילד לדבר. חייו כילד העברי הראשון היו קשים: על איתמר נאסר לצאת מהבית ולהתרועע עם בני גילו (שלא דיברו את שפתו), וגם בביתו סבל מבדידות שכן אביו היה עסוק מאוד במפעלו האדיר והקשה של החייאת השפה העברית. יתרה מזאת, אביו שלח אותו ללמוד בבית הספר אוולינה דה רוטשילד אף שהיה זה בית ספר לבנות בלבד, משום שבית ספר זה היה היחיד שלימד בשפה העברית. לכל זאת נוספו קשיי היום-יום שהיו נחלתם של כל תושבי הארץ: עוני, רעב ומחלות.
משפחתו הוחרמה על ידי החרדים האשכנזים מהיישוב הישן בירושלים בגלל פועלו של אביו; לדעתם, העברית היא שפת הקודש שאין לעסוק בה בענייני חולין. בני גילו בודדו אותו והתנכלו לו. מכה קשה נחתה עליו עם מות אמו כשהיה בן 9.
ביוגרפיה > קריירה עיתונאית

בשנת 1900 יצא בן-אב"י לפריז, שם למד בבית המדרש למורים של כי"ח, אולם במהלך לימודיו סולק מבית הספר. בגיל 19 שב לארץ ישראל והתגורר ביפו במשך שבעה חודשים. עם שובו הציעה לו רוזה יפה ללמד בבית הספר לבנות ביפו, אולם לאחר שלימד במשך חודש אחד, קיבלה יפה הוראה לפטרו. בשנים 1904–1908 למד מדעי הרוח באוניברסיטת ברלין. בברלין התגורר עם אחותו, ימימה.
לאחר הפיכת הטורקים הצעירים ב-1908, חזר בן-אב"י לירושלים לשמש כעורכו של עיתונו של אביו, "האור", שהפך באותו הזמן לעיתון יומי במקום דו-שבועי.
לדברי בן-אב"י, לאחר שתורגמו דבריו לשלטונות העות'מאניים, על כך שהם עתידים להפסיד במלחמה נגד איטליה (מה שאכן קרה), עצרה אותו המשטרה וסגרה את "האור".
בן-אב"י המשיך את מפעלו של אביו לאחר שזה נפטר, ויש לו חלק גדול בהתפתחות העיתונות העברית. היה המייסד והעורך של העיתון "דואר היום" בין השנים 1919–1929 בשיתוף עם קבוצת הסוללים.
מ-1924 ערך בן אב"י שבועון בלשון האנגלית בירושלים, "Palestine Weekly". הוא הכניס לתוך העיתונים שערך סגנון מודרני של העיתונות הפופולרית האירופית והאמריקאית של אותה התקופה.
הוא שימש גם ככתב בירושלים של "הטיימס" וה"דיילי מייל" וכתב גם בעיתונים צרפתיים.
איתמר בן אב"י נמנה עם מעריציו של זאב ז'בוטינסקי. ב-1929 הוא מסר את העיתון "דואר היום" לידי מפלגת צה"ר, אותה הנהיג ז'בוטינסקי, אולם המשיך לפרסם מאמרים בעיתון בתור אורח. ב-1 וב-4 בפברואר 1929, לאחר שז'בוטינסקי השהה את פרסום מאמרו של בן אב״י במשך ימים רבים, לבסוף פורסם בעיתון מאמר פרי עטו של בן אב"י בשם "פלשתיניות", בו דיבר על "יישותם של דוברי הערבית בארץ ישראל", שזכותם עליה אינה נופלת מזו של "שבי הגולה", ובו אף כתב כי "אין לנו צורך ברוב עברי בארץ האבות" והביע תקוה כי הערבים "יתחברו לגוף העברי הגדול". ז'בוטינסקי מחה בפניו בחריפות על הדברים הללו.
ביוגרפיה > קריירה עיתונאית > התייחסותו לטבח בארמנים

ב-4 במאי 1909, לאחר טבח אדנה שהחל בחודש אפריל, פרסם בן-אב"י, כעורך "הצבי", מאמר־מערכת בשם "אנחנו", בו האשים את היהודים בעמידה מן הצד ואדישות אל מול הטבח שעורכים הטורקים בארמנים: "חמשה־עשר אלף ארמנים נשחטו...והמספר הזה אינו אומר לנו כלום!... יש עוד עם אחר בעולם הסובל כיהודים". בן-אב"י טען במאמר כי היהודים בירושלים אינם אוספים כספים לתרומה, למרות בקשת העדה הארמנית, וזאת מתוך אתנוצנטריות, ומשום כך החליט לפתוח בעיתון מגבית "לטובת הארמנים הנשחטים" ולפרסם קול קורא ליהודי ארץ ישראל: "הנה קוראים אנחנו לכל היהודים בארצנו למסֹר לידינו, במערכת, לשם הארמנים את נדבותיהם... הישמעו היהודים? הימלאו אחר קריאתנו?". בהמשך אותו החודש, המשיך בן אב"י לפרסם בעיתון ידיעות על הטבח המתחולל ומצבם של הארמנים.
ביוגרפיה > מחדש השפה העברית

בן אב"י המשיך את מפעלו של אביו בפיתוח השפה העברית. מבין המילים הרבות שהמציא: ימאות, עצמאות, מכונית, אכזבה, עיתונאי, ביטאון, אלחוט, מרפאה, מדינאי, מטרייה, סיפון, משוריין, תקרית, תקדים ועוד.
לדבריו, יצר גם את המילים: סביבון, רעשן ומפית.
למוסד בית-מחוקקים חידש את המילה "מורשון" ולמונח "פאטריוטיזם" חידש את המילה "אבותיות".
במקביל לחידוש מילים בעברית, תמך בן אב"י גם בשפה הבינלאומית אספרנטו. הוא גם קרא להחלפת האלפבית האשורי בלטיני (ליטון), כדי להקל על הפיכת הלשון העברית ל"אספרנטו יהודית". פעמיים ניסה להוציא שבועונים עבריים בכתב הלטיני, ha Savuja ha Palestini ("השבוע הפלשתיני"), בירושלים ב-1928, ו-Deror ("דרור"), בתל אביב ב-1934, אולם הם לא האריכו ימים.
ביוגרפיה > אהבתו ללאה אבושדיד

סיפור אהבתו של בן אב"י ללאה אבושדיד זכה לפרסום רב. אבושדיד הייתה בת למשפחה עשירה ומיוחסת מעדת המערבים, חלק מהיישוב הספרדי הישן, בן-אב"י התאהב בה בגיל 26 והיא עודנה נערה, ולמרות אהבתה לו, לא העזה להמרות את פי אמהּ, שהתנגדה לנישואים בין השניים. הסיבה להתנגדות לשידוך הייתה בעיקר בגלל מוצאו של בן-אב"י, שהיה אשכנזי ממשפחה ענייה ולא מרוקאי, ובגלל אופיו הסוער. היישוב הקטן בארץ עקב בדריכות אחר סיפור האהבה, שהתנהל כמעט בפומבי באמצעות שירי אהבה לוהטים שפרסם איתמר ללאה מעל דפי עיתונו "האור". את השירים הכתובים בעברית עשירה ופיוטית הקדיש לאהובתו, המכונה בשיריו בשם "אלה" (שיכול אותיות שמה) או "אלתי". שירי האהבה גרמו למשפחתה מבוכה רבה והם אסרו על בתם להיפגש עמו.
אחרי שלוש שנות חיזור עקר לא יכול היה איתמר לשאת עוד את ייסורי אהבתו המתסכלת. בשנת 1910 הוא כתב שיר התאבדות בשם "אקדחי", ובו המילים:
עַל הַשֻּׁלְחָן הוּא מֻנָּח,
עַל הַשֻּׁלְחָן הוּא שׁוֹכֵב
וּמַמְתִּין לִפְקֻדָּתִי.
הוּא מְפַהֵק וְנוֹצֵץ,
הוּא מַאֲרִיךְ לְשׁוֹנוֹ
וְתוֹהֵה לִקְרָאתִי.
כִּי מֵאָז אֲהַבְתִּיהָ וְלִבִּי כָּאוּב
לֹא יָזוּז הָאֶקְדָּח מִמּוּלִי.
בֵּין סִפְרֵי־רוּחִי,
עַל שֻׁלְחָנִי הָאָהוּב,
נוֹשֵׁם הוּא, הַמָּוֶת, כְּבָר לִי.
הוּא שׁוֹכֵב וְנִרְדָּם,
הוּא חוֹלֵם חֲלוֹמוֹ
וּפוֹעֵר אֶת פִּיו.
הוּא אוֹמֵר לִי: מָתַי?
מָתַי תִּקְרָאֵנִי
אוֹתְךָ לְהַחֲרִיב?
כִּי מֵאָז הֵשִׁיבְתָנִי נַעֲרָתִי רֵיקָם
לֹא אֶחְדַּל מֵהַבִּיט לְפָנַי.
וְחוֹשֵׁב מַחְשָׁבוֹת, וּמִיָּד אֲנִי קָם
לְקָחְתוֹ וּלְהַקְלִיעוֹ אֶל עֵינַי.
הוּא נוֹצֵץ וְקוֹסֵם,
הוּא מַזְהִיר וְשׂוֹרֵף
וְדוֹבֵר הָאֱמֶת:
אַל תִּירָא, יְדִידִי,
וּבִן־רֶגַע אֶחָד
אַתָּה יוֹרֶה וּמֵת!
כִּי מֵאָז אֲנִי גַּלְמוּד וְיוֹשֵׁב כְּגֹלָם
וְרֵיק גַּם מֵאַהֲבָה –
חָדַל מְאוֹר־הַיּוֹם, חָדַל הָעוֹלָם
וְהַחַיִּים הִתְנַפְּצוּ לִרְבָבָה.
הוּא זָז מִמְּקוֹמוֹ,
הוּא נִקְרַב אָז אֵלַי
וַאֲנִי אוֹחֲזוֹ.
וּפוֹתְחוֹ אָז אֲנִי,
וּמוֹצֵא בּוֹ כַּדּוּר
וּלְרָקָּתִי סוֹעֲדוֹ.
כִּי נִמְאַס לִי הַכֹּל – אֲפִלּוּ יָפָתִי,
אֲשֶׁר בָּחֲרָה כָּךְ לִחְיוֹת בִּלְעָדַי.
הֲטִי־נָא אָזְנֵךְ, הוֹי, אַתְּ יַלְדָּתִי . . .
עוֹד רֶגַע רַק – וְתִבְכִּי לִבְלִי־דַּי!
השיר, שעורר סערה רבה בקרב יושבי ירושלים, הביא לראשונה את אביו של איתמר, אליעזר בן-יהודה, להתערב במתרחש. הוא פנה בבהילות לאלברט ענתבי, שהיה מקורב למשפחת אבושדיד ולאחיה של לאה, הרופא אברהם אבושדיד, ובהתערבותו פנתה האם ללאה ושאלה אותה לרצונה. לאה ענתה לה "לא אמרה את פיך, אך לא אנשא לאיש אחר". האם, בקבלה תשובה זו, נאותה "לקבל את גזר הדין" ולאפשר לבתה להינשא לבחיר לבה. גם אז נאלץ איתמר להמתין כמעט שנתיים, עד שהתנאים נחתמו, ובהם סעיפים תמוהים כמו חובתו של איתמר לשעבד את כל משכורתו לאשתו הטריה, וכן להתחייב כי אם תיפרד מעליו - ישלם לה כפל נדוניה, שאותה כלל לא קיבל. השניים נישאו בערב פסח שנת תרע"ב במלון אמדורסקי.
הפרשה הונצחה בספר "אהבת איתמר" של דבורה עומר, וכן בשירו של הפזמונאי דודו ברק, "אהבת איתמר בן אב"י".
ביוגרפיה > אחרית דבר

בשנת 1939 הוסיף מצבו הכלכלי להידרדר, והפך לקשה מנשוא. על כך כתב במכתב שפרסם לידידיו ולמכריו, "לקולל אני רוצה" (להשמיע קול). אולם קולו לא נשמע. לאחר מכן היגר לארצות הברית עם בני משפחתו.
בשנת 1943 (י"ג בניסן תש"ג) נפטר מהתקף לב בארצות הברית בגיל 60. בשנת 1947 (י"ב באדר תש"ז) הועלו עצמותיו לקבורה בבית הקברות בהר הזיתים שבירושלים.
במותו ספד לו המשורר אביגדור המאירי:
"כל ימי חייו התהלך ודגל בידו. דגל תכלת שמיים ולובן השמש הלוהטת. דגל זה היה ספק דגל ספק עפיפון ילדים (...) כולנו חייכנו לו לילד הנצחי וכולנו לא ידענו שאת חלומותינו אנו הוא מדובב בלא יודעים, בלא יודעיו ובלא יודעינו."
ביוגרפיה > הנצחה

זמן קצר לאחר פטירתו של איתמר בן אב"י נוסדה במזרח נתניה שכונת פועלים חדשה ונקראה על שמו - נווה איתמר. בן אב"י היה דוברה של קבוצת מייסדי נתניה והוא שהציע את השם נתניה על שם נתן שטראוס. כשהובא ארונו לישראל הוא עבר דרך נתניה ומשם הובא לקבורה בירושלים.
ביתו - "בית איתמר בן אב"י" - שוכן בשדרות בן אב"י בנתניה, שנקראו על שמו. כמו כן על שמו של בן אב"י נקראו שמות רחובות במספר ערים נוספות בישראל, ובהן: ירושלים, תל אביב, ראשון לציון, כפר סבא והוד השרון. רחוב איתמר ברמת גן נקרא על שמו.
הגן הציבורי הראשון של המושבה אבן יהודה (שנקראה על שם אליעזר בן יהודה, ושבן אב"י היה ממייסדיה), שהוקם בשנת 1964, נקרא על שם איתמר בן אב"י - "גן איתמר". מסע ההלוויה של בן אב"י מחיפה לירושלים עצר גם באבן יהודה, בנקודה שבה נמצא הגן, ועל כן הוחלט לקרוא לגן על שמו.
כמו כן נקראו על שמו בתי ספר במספר ערים בישראל, ובהן בנתניה, בראשון לציון ובתל אביב.
ספרים

איתמר בן אב"י חיבר מספר ספרים, העוסקים בעיקר בשאלות ארץ ישראל והמדיניות הציונית. חמישה מספריו תורגמו לאנגלית ולצרפתית.
בין הספרים שהוציא:
כנען ארצנו, 5,000 שנות ישראל על אדמתו, ללא הפסקה, תרצ"ב (1931).
עם שחר עצמאותנו - זכרונות חייו של הילד העברי הראשון, הוצאת הוועד הציבורי להוצאת כתבי איתמר בן אב"י, 1961.
החצוף הארצישראלי, הקדמות: ירון לונדון ומאיר שלו; ערכה וכתבה הערות: מיכל זמיר; ידיעות ספרים, 2016, (334 עמודים) - מהדורה מקוצרת ומוערת של הספר עם שחר עצמאותנו.
ברקים, ירושלים: האור, 1914.
ראו גם

אליעזר בן-יהודה (שיר) - אחד הבתים מספר על איתמר.
לקריאה נוספת

"בן־אבי (בן־יהודה), איתמר (בן־ציון)", בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 83–84 (הספר בקטלוג ULI)
הימה! - אוסף מאמריו הימיים הראשונים של איתמר בן־אב"י. הוצאת "זבולון" בשנה הראשונה לנמל תל אביב [1939]
חמדה בן-יהודה, נושא הדגל: חיי איתמר בן-אב"י. הוצאת בן-יהודה, תש"ד (1944)
נח בי (בירזובסקי), פני תל אביב בקריקטורות, עורך ומוציא לאור: משה שיינבוים, 1939
איתמר בן-אב"י - קובץ זיכרון ליום שובו אל אדמתו, הוצא על ידי מועצת העיר נתניה, אדר, תש"ז (1947)
דבורה עומר, הבכור לבית אב"י. הוצאת עם עובד, 1967
"50 שנות זבולון", יובלה החמישים של האגודה. ספטמבר 1978
דבורה עומר, אהבת איתמר. הוצאת עם עובד, 2001
גיל חובב, סוכריות מהשמיים. הוצאת מודן בשיתוף קרפד, 2007
מרדכי נאור, רבותי, העיתונות, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2004, הפרק "העיתון היומי הראשון והעיתונאי הראשון", עמ' 25–32
גיל חובב, לאהוב בעברית: מכתבי האהבה של איתמר בן אב"י ולאה אבושדיד, קרפד ומודן, 2023
מנגנוני הגנה

| --- | --- |
 שיוך:  מינוח פסיכולוגי 
 מזהים
 קוד MeSH:  F01.393 
 מזהה MeSH:  D003674 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C0011142 
 
בפסיכואנליזה, מנגנוני הגנה הם קבוצת תהליכים נפשיים, דוגמת הדחקה, השלכה או הכחשה, שתפקידם להגן על הפרט ממודעות לרגשות שליליים ובייחוד מחרדה. ישנם מנגנוני הגנה יעילים המחזקים את הפרט ולעומתם אחרים המחלישים את יכולותיו. לחלק ממנגנוני ההגנה תפקיד חשוב בחייהם הבריאים של בני אדם: כשם שחרדה היא תחושה חיונית לכל אורגניזם מסתגל ובריא בהיותה אות אזהרה מפני סכנה, כך גם מנגנוני ההגנה הבוגרים הכרחיים לאדם. על פי הפסיכואנליזה, מצבים פסיכוטיים נתפסים לפעמים כעדות להיעדרם של מנגנוני הגנה מספקים.
מנגנוני הגנה מהווים מרכיב מרכזי בתיאוריה הפסיכואנליטית. למרות שהתאוריה מוכרת בפסיכולוגיה הפופולרית, מופנית כלפיה ביקורת לא מעטה. יש הטוענים כי היא אינה מבוססת מדעית, ואף יכולה להיחשב לפסאודו־מדע. קיימת גם ביקורת על האפקטיביות הנמוכה של הטיפול הפסיכואנליטי.
תולדות המושג

את המונח טבע זיגמונד פרויד, אבי הפסיכואנליזה, בעקבות אבחנותיו על ההיסטריה שממנה סבלו רבות ממטופלותיו הראשונות. הוא טען שההיסטריה אינה אלא מנגנון הגנה ששימש אותן להתמודדות עם כאב רגשי שהן לא יכלו לשאת, והסביר כיצד השימוש במנגנוני הגנה לא בוגרים, גוזל מהפרט אנרגיות נפשיות ומפריע לפיכך לאורח החיים השוטף. לפי פרויד מנגנוני ההגנה פועלים ברמה הלא-מודעת, מקנים פירוש אחר למציאות ופעילותם צורכת אנרגיה מתוך מאגר האנרגיה הפסיכית הזמין לאישיות. פרויד ראה בפסיכואנליזה אמצעי המכוון בראש ובראשונה לשדרוג מנגנוני הגנה בסיסיים למנגנוני הגנה מפותחים יותר המאפשרים לאדם להפחית מסבלו ולתפקד טוב יותר בחברה.
תאורטיקנים של פסיכולוגיית האגו, ובראשם אנה פרויד, הרחיבו על תפקידם של מנגנוני ההגנה בהתמודדות עם אובדן, ואילו תאורטיקנים של פסיכולוגיית העצמי טענו שמנגנוני ההגנה פועלים גם לשימור תחושה של עצמי חזק, אחוד ובעל ערך חיובי.
סיווג מנגנוני ההגנה

נהוג להבחין בין מנגנוני הגנה ראשוניים ("פרימיטיביים"), המגנים על הגבולות שבין העצמי לבין העולם החיצוני, לבין מנגנוני הגנה משניים ("בוגרים" או "גבוהים") המגנים על גבולות פנימיים, כגון למשל בין האגו לסופר אגו ובין האגו לאיד. מנגנוני ההגנה הפרימיטיביים פועלים באופן גלובלי ובלתי ממוקד והם משפיעים על אספקטים קוגניטיביים, רגשיים והתנהגותיים של האדם. לעומתם, מנגנוני ההגנה הבוגרים פועלים באופן ספציפי על מחשבה, רגש, תחושה, התנהגות, או על שילוב של כמה מאלה. הגנות פרימיטיביות אינן מתחשבות בעקרון המציאות ואף לא בנפרדותם של אורגניזמים מחוץ לעצמי. כך, למשל, מנגנון ההדחקה נחשב "גבוה" או "בוגר" יותר ממנגנון ההכחשה: על מנת להדחיק עובדה או רגש, עלינו ראשית להכיר בהם ברמה כלשהי של המודעות ואז להגלותם אל התת-מודע; כשאנו מכחישים, לעומת זאת, אנו מבצעים תהליך מיידי, לא רציונלי. האמירה "זה לא קורה" נחשבת לפיכך כבוגרת פחות מן האמירה "זה קורה, אבל אני אשכח את זה כי הידיעה מכאיבה מדי". בכולנו נמצאים שרידים של מנגנוני הגנה ראשוניים וכי קיומם נחשב לפתולוגי רק בהיעדרן של אסטרטגיות נוספות, בוגרות יותר, להתמודדות עם המציאות או כאשר ההגנות הפרימיטיביות נכנסות לשימוש באופן אוטומטי ובלעדי.
סיווג מנגנוני ההגנה > מנגנוני הגנה משניים ("בוגרים")

הדחקה – סילוק של דחפים או מחשבות מן המודע אל הלא-מודע בשל איומם על האני. מנגנון חזק ויעיל מאוד, המאפשר לשלוט בדחפים חזקים שמנגנוני הגנה אחרים אינם מצליחים לשלוט בהם. הדחקה נעשית באופן חד פעמי, אך בהמשך ישנה השקעה מתמדת של אנרגיה נפשית הנדרשת לשמירת התכנים במצבם המודחק, כיוון שהם ממשיכים לפעול בלא-מודע. הדחקה היא מנגנון יעיל אך מסוכן ביותר, שכן הניתוק מן האני של חלקים שלמים מחיי הנפש, הרגש והיצר עלול לפגוע באישיות ולהוות בסיס ליצירת מחלות נפש. השקעה של אנרגיה כה רבה בשמירת ההדחקה מגבילה את כמות האנרגיה הזמינה להתנהגויות יצירתיות ובונות. אופיינית במיוחד השכחה של מאורעות, בני אדם ומקומות. לצד ההדחקה (repression), שהיא מנגנון הגנה לא-מודע ופחות "בוגר", קיימת הדחקת מחשבות (thought supression) שהיא מודעת ו"בוגרת", ובה האדם מנסה לסלק במכוון מחשבות מטרידות ממודעותו, כדי שיוכל לתפקד ביעילות ביומיום מבלי שמחשבות אלו יציקו לו.
שכלון (רציונליזציה) – האדם מספק לעצמו הסבר הגיוני וסביר להתנהגותו, הנובעת מדחפים יצריים שאינם מקובלים על האני. לדוגמה, הורה המכה את ילדו באופן אכזרי ופורק בכך למעשה את רגשי התוקפנות שלו, יתרץ את התנהגותו בצורך הרציונלי לחנך את הילד וללמדו משמעת; מעשן כבד המסרב להיגמל על אף שהוא יודע שהעישון מזיק לבריאותו ומקצר את חייו, יתרץ את התנהגותו בטענה שהוא מוותר על בריאותו ועל אורך החיים שלו לטובת עונג ואיכות חיים.
אינטלקטואליזציה – האדם מטפל בבעיה או במצב רגשי מסוים על ידי הפיכתם לשאלה אינטלקטואלית, שבה הוא מתעמק תוך כדי התעלמות מן הצדדים הרגשיים והאישיים הכרוכים בעניין.
התקה – העברה של רגשות ודחפים המכוונים כלפי אובייקט מסוים אל אובייקט אחר, בשל האיום שיש ברגשות אלה והחרדה המתעוררת באני עקב כך. האובייקט החלופי אינו מעורר חרדה, וכלפיו ניתן לבטא את הרגשות האסורים.
ביטול – פעולה המבטלת או השוללת פעולה או מחשבה קודמת באופן סמלי ובלתי מודע. דוגמה: במחזה מקבת', ליידי מקבת ביקשה לבטל את רצח המלך בתנועות כפייתיות של רחיצת הידיים שוב ושוב.
עידון (סובלימציה) – מנגנון הגנה חיובי, המעיד על התמודדות בריאה, יצרנית ויצירתית. האני מחליף את המטרה היצרית של דחפיו במטרות מועילות ומקובלות מבחינה חברתית ומתעל את האנרגיה שלו לקידום מטרות אלה. יתרונו של העידון בכך שאין הוא מצריך השקעה מתמדת של אנרגיה כדי למנוע את ביטוי הדחף. לדוגמה, אדם הבוחר לעסוק במקצוע של חוקר או מדען - ייתכן כי מקור הסקרנות המדעית שלו הוא יצר המציצנות. אדם בעל יצר לרצח, הבוחר לעסוק בתור סופר מעשיות רצח או בתור שוחט.
תגובת היפוך – האני מסתיר את הדחפים והמשאלות האמיתיות על ידי התנהגות הפוכה מן הדרישות של הדחפים. שני שלבים: הדחקת הדחף הלא מקובל (שלב לא מודע) וביטוי ההתנהגות המקובלת (שלב מודע). דבקות נוקשה ומוגזמת בהתנהגות שהחברה רואה בעין יפה, מעידה תכופות על פעולת מנגנון הגנה זה (למשל התנהגות של אלטרואיזם מוגזם).
מנגנוני הגנה לעומת מנגנוני הסתגלות

על פי רוני סולן מנגנוני הגנה נבדלים ממנגנוני הסתגלות, ועיקר פעילותם הוא באחת משלוש המערכות הרגשיות:
המערכת החיסונית הנרקיסיסטית (narcissistic immune system) - תפקודי הנרקיסיזם: חיסון תחושת המוכרות בעצמי מפני פלישה של תחושת זרות. פועלת בין שתי המגמות המנוגדות: משיכה אל המוכר ודחייה של הזר.
מערכת הבקרה, הוויסות והניתוב הרגשי (self-regulation) - תפקודי האגו: וויסות דחפים ורגשות. פועלת בין שני קטבים מנוגדים: התפרצות רגשית ובלימה רגשית.
מערכת ההתקשרות (attachment) - התנהלות יחסי אובייקט: לצורך היקשרות, התקשרות ותקשורת בין־אישית. פועלת בין שני מצבים מנוגדים: ייחודיות ו'יחד'.
סולן מציעה היבטים חדשים, לרבות שלושה קריטריונים (המטרה, אופן הפעולה וההישגים-תועלת), לבידול מנגנוני ההסתגלות ממנגנוני ההגנה, על פי דרכי פעולתם הרווחית־כלכלית ותרומתם להתפתחות הרגשית:
המטרה בהפעלת מנגנוני ההסתגלות היא היכרות עם הסביבה, הסתגלות למציאות והתמודדות עם אתגרים, באמצעות יצירתיות ותקשורת עם הזולת. לעומת זאת, המטרה בהפעלת מנגנוני ההגנה היא הגנה על העצמי מפני הצפה בחרדות (חרדת הזרות-כיליון וחרדת אובדן האובייקט), באמצעות הדיפת גירויים מעוררי חרדה.
אופן הפעולה של מנגנוני ההסתגלות הוא בהשקעת אנרגיה רגשית בדרך כלכלית־חסכונית: מִקסוּם הרווחים במינימום היפגעות. אופן הפעולה של מנגנוני ההסתגלות משתכלל במהלך החיים ובאמצעותו מתפתחות האינטליגנציה הקוגניטיבית והרגשית. לעומת זאת, אופן הפעולה של מנגנוני ההגנה הוא הדיפת גירויים ותחזוק הדריכות, הוא אינו משתכלל במהלך החיים והמנגנונים מופעלים גם בבגרות על פי אפיוניהם האוראליים והאנאליים.
ההישגים והתועלת מהפעלת מנגנוני ההסתגלות משתקפים בהפקת חוויות הנאה, עונג ושותפות במינימום היפגעות, תסכול וזרות. לעומת זאת, ההישגים (התועלת) מהפעלת מנגנוני ההגנה משתקפים בהורדת מפלס החרדה (רווח ראשוני) והשגת תשומת לב ודאגה של הזולת (רווח משני).
ההבדל המשמעותי בין שני סוגי המנגנונים הוא שלפעילות מנגנוני ההסתגלות נלווית תחושת הנאה בעוד שהיא חסרה בצד פעילות מנגנוני ההגנה.
תמיכה מחקרית

למרות הפופולריות של מנגנוני ההגנה בקרב פסיכו־אנליטקאיים ובקרב הציבור הרחב, התמיכה המחקרית שלהם אינה תמיד מבוססת. לדוגמה, קיים ויכוח מחקרי בנוגע להדחקה ולזיכרונות מודחקים, כאשר רוב החוקרים טוענים שאין להם תמיכה מחקרית.
לקריאה נוספת

אנה פרויד, האני ומנגנוני ההגנה, הוצאת זמורה-ביתן, 1987 (וראו תצוגה של חלקים נבחרים מהספר ב-Google Books)
רוני סולן (2007), חידת הילדות , מודן הוצאה לאור
Solan, Ronnie (2015). The Enigma of Childhood – The Profound Impact of the First Years of Life on Adults as Couples and Parents. Karnac books
,Nancy McWilliams, 1994 Psychoanalytic Diagnosis:Understanding Personality Structure in Clinical Process, The Guilford Press
Paulhus, D. L., Fridhandler, B., & Hayes, S. (1997). Psychological defense: Contemporary theory and research. In J. Johnson, R. Hogan & S. R. Briggs (Eds.), Handbook of Personality Psychology. New York: Academic Press