stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוני אמריליו
לחנים לשירים > שיתוף פעולה עם כותבים בולטים

בתחילת שנות השבעים של המאה העשרים החל שיתוף פעולה פורה בין אמריליו לבין המשוררת רחל שפירא. השניים כתבו ביחד שירים רבים, בין השאר לחוה אלברשטיין, ללהקות הצבאיות, לפסטיבל הזמר והפזמון ועוד. בין שיריהם המשותפים הידועים: "אגדת שלושה וארבעה", "בוקר טוב (עולם שלי)", "בעיניים עצומות", "הארץ שלי", "השיר על ארץ סיני", "ומתוק האור בעיניים", "כשאומרים לי שמש", "פרח משוגע", "ציפור בגשם", "שיר השקיעה" ועוד.
בין הכותבים הנוספים עימם שיתף אמריליו פעולה רבות לאורך השנים:
תלמה אליגון ("רקפת", "שלוש אהבותי"),
דודו ברק ("בצל כפות תמר", "היום היום", "ישראל שלי חוגגת", "סבתי מן היישוב").
לאה גולדברג ("בארץ אהבתי השקד פורח", "ביום זה", "קשת בענן").
יורם טהרלב ("ההר הירוק תמיד", "עץ האלון", "רכבת העמק").
נתן יונתן ("יש פרחים", "לכל אחד ירושלים", "נערי").
לאה נאור ("אל תשתול שושנים", "למה לא", "עוד מעט").
דליה רביקוביץ ("איתן", "חמדה", "רבי עקיבא").
לחנים לשירים > שיתוף פעולה עם מבצעים בולטים

את רוב שיריו המוכרים הלחין אמריליו לזמרות, ומקצתם לזמרים והרכבים. שלוש הזמרות שאמריליו הרבה לשתף איתן פעולה ביותר הן דורית ראובני ("היום היום", "האיש מן הבקעה", "יש פרחים", "לכל אחד ירושלים", "רכבת העמק", "ציפור בגשם", "הארץ שלי", "שיר מתוק"), רוחמה רז ("אגדת שלושה וארבעה", "בארץ אהבתי השקד פורח", "רקפת", "ההר הירוק תמיד", "לכל אחד ירושלים", "ערב קיץ ויונים", "למה לא") וחוה אלברשטיין ("איתן", "בעיניים עצומות", "פרח משוגע", "שלוש אהבותי", "שי", "יונתן", "שיר השקיעה").
זמרות רבות נוספות ביצעו את שירי אמריליו, בראשן שתי כלות פרס ישראל שושנה דמארי ("ליבבתיני") ויפה ירקוני ("אני אוהב לשרוק") וכמו כן, רבקה זוהר ("נגן לי ירדן", "רבי עקיבא"), מירי אלוני ("אל תשתול שושנים"), צילה דגן ("חמדה"), אילנה רובינא ("נערי"), גלי עטרי ("סבתי מן היישוב") ועוד.
בין המבצעים של שיריו של אמריליו ניתן למנות בין היתר את יהורם גאון ("עץ האלון"), שלמה ארצי ("השיר על ארץ סיני"), ששי קשת ("ומתוק האור בעיניים"), עוזי מאירי ("בצל כפות תמר"), עוזי פוקס ("קשת בענן"), יזהר כהן ("בוקר טוב") ועוד.
בין ההרכבים שביצעו את שירי אמריליו ניתן למנות בין היתר את "אילן ואילנית" ("ישראל שלי חוגגת"), "הדודאים" ("הבלדה על השיער הארוך והשיער הקצר"), "הפרברים" ("ליבבתיני"), "העמרנים" ("כתנות פסים"), "שלישיית המעפיל" ("כשאומרים לי שמש") ועוד.
ספרי לחניו

נגן לי ירדן: מנגינות למילים, עיצוב, מיכל אפרת; ציור התווים: מוני אמריליו, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ו 1976.
יש פרחים, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל – מפעלי תרבות וחינוך ('הספרייה למוסיקה ע"ש נסימוב'), 1985.
בארץ אהבתי, תל אביב: הוצאת אבן חושן, 2009.
דיסקוגרפיה

2002 – "מוני אמריליו: השירים היפים" – אוסף, כולל שיר חדש בשם "בית מקדש"
2005 – "ערב קיץ ויונים" – אוסף, כולל שני שירים חדשים: "שירלי טמפל" ו"פנאי"
2005 – "ארץ געגוע" – כולל 12 שירים חדשים, למילותיהם של חיים גורי, נתן זך, זלדה, חיים נחמן ביאליק, אהוד מנור, רחל שפירא ורעייתו, עדנה פלג.
2008 – "שוב שמש ירוקה" – משירי טוביה ריבנר.
סרטי קולנוע

1971 – "פישקה במילואים".
1972 – "נחצ'ה והגנרל".
פרסים והוקרה

2014 - ערב מחווה - חבורת הזמר גבעתיים, בתיאטרון גבעתיים
בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת זכה בפרס אקו"ם למפעל חיים על פעילותו רבת השנים בזמר העברי
שנה מאוחר יותר זכה בפרס משרד התרבות למפעל חיים.
בשנת 2009 יצא ספר שיריו, "בארץ אהבתי" בהוצאת "אבן חושן". לכבוד הוצאתו נערך מופע רב משתתפים בתיאטרון "צוותא, בתל אביב.
בעשור השני של המאה נערכו שלושה מופעי מחווה גדולים במלאת לו שמונים וחמש שנה, אחד בתיאטרון "הקאמרי" ושניים בתיאטרון "צוותא" בתל אביב.
אזרח כבוד של העיר גבעתיים.
2022 ערב מחווה בפסטיבל "ימי זמר בתיאטרון חולון"
ארכיון יצירותיו

ארכיונו שמור במרכז למוזיקה של הספרייה הלאומית.
חיים אישיים

ב-1960, נשוי ואב לשניים, עזב עם משפחתו את הקיבוץ. אמריליו היה נשוי לחנה ולהם ארבעה ילדים. כיום הוא נשוי לפזמונאית עדנה פלג.
התגורר שנים רבות ברמת השרון. וכיום הוא תושב גבעתיים.
הערות שוליים

↑  גואל פינטו, פרסי שרת החינוך והתרבות לאהוד בנאי ומוני אמריליו, באתר הארץ, 30 במאי 2005
1 2  יואב בירנברג, מוני אמריליו: "כשאני כותב אני לא חושב על שום דבר, בטח לא על פרסים", באתר ynet, 17 באפריל 2022
↑  יעקב בר-און, ‏"הלחנת פזמונים בכלל לא הייתה בתוכניות שלי. חלמתי ליצור סימפוניות", באתר מעריב אונליין, 26 בינואר 2022
1 2  בן שלו, מוני אמריליו: השקד עדיין פורח, באתר הארץ, 27 במאי 2009
↑   "בשורה טובה", סרטון  באתר יוטיוב
↑  "פסטיבלי הזמר והפזמון" Moni Amarilio - מוני אמריליו - הפסטיבלים, באתר moni.yesh.net
↑  הפרס הראשון לשיר "רקפת" בפסטיבל הזמר, דבר, 6 במרץ 1977
↑  "שוב שמש ירוקה" Moni Amarilio - שוב שמש ירוקה - מוני אמריליו - טוביה ריבנר, באתר moni.yesh.net
↑  ספר שיריו של המלחין, "בארץ אהבתי" באתר הוצאת "אבן חושן בארץ אהבתי / מוני אמריליו, באתר www.evenhoshen.co.il
↑  "שלושה מופעי מחווה" Moni Amarilio - מוני אמריליו - שלושה מופעי מחווה, באתר moni.yesh.net
↑  גבעתיים מוקירה!, באתר מקומונט גבעתיים, ‏30 במאי 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299422905171  BnF: cb16245370c (data)  ISNI: 0000 0001 1691 0787  LCCN: n85374403  MusicBrainz: 33eef26e-3811-4be6-90b8-a26209f08fe1  VIAF: 97394151   WorldCat (עם VIAF): 97394151
מגילת הגדוד

| --- | --- |

כריכת מהדורת תרפ"ט (1929)
 מידע כללי
 מאת:  זאב ז'בוטינסקי
 שפת המקור:  יידיש
 תורגם לשפות:  עברית, רוסית
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1926
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת שותפות־הסולל
 תאריך:  1929
 תרגום:  אב"א אחימאיר
 מהדורות נוספות
 מספר כרכים:  1
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001162748, 001377049
זאב ז'בוטינסקי
אב"א אחימאיר
יוסף טרומפלדור
מגילת הגדוד (בניקוד: מְגִלַּת הַגְּדוּד) הוא חיבורו של המנהיג הציוני זאב ז'בוטינסקי המספר על הקמת הגדוד העברי ה-38 על ידי המחבר ויוסף טרומפלדור כיחידה שלובה בצבא הבריטי והתנהלותו במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה עד סיומה של מלחמת העולם הראשונה.
נושאי הספר ופרקיו > הפרק הראשון: "בין הקסרקט למשרד הוזיר"

הפרק מספר על ההכנות השונות שעשו טרומפלדור וז'בוטינסקי, לאחר שהגיעו לבריטניה, להקמת הגדודים העבריים. ז'בוטינסקי מספר על הנוף האנושי המגוון של המגויסים שכלל גרים ממוצא רוסי שעלו לארץ ישראל בטרם המלחמה וגורשו כאשר פרצה למצרים; עולים לארץ ישראל מגיאורגיה, מדאגסטן ומקרים שגורשו גם הם למצרים; יהודים ילידי-מצרים, "שיכולתי להידבר עמהם רק בלשון האיטלקית או הצרפתית"; וגם לא-יהודים, כגון בחור "יווני פּראַבוֹסלאַווי".
עד שהתחייל ועבר להתגורר במחנה הצבא, התגורר ז'בוטינסקי בלונדון בשכונת צ'לסי, כאשר הצליחו השניים להשיג את תמיכתם ועזרתם בפועל של בריטים אחדים פרו-ציונים באותה עת, כגון עורך ה"טיימס" ויקהם סטיד. והכינו תזכיר על תוכניתם לראש ממשלת בריטניה ול"קבינט המלחמה" שלה. טרומפלדור ששירת כקצין מצטיין בצבא האימפריה הרוסית, ביקש מהבריטים להשתלב בצבאם בדרגת קצונה, ולו רק "בתור סגן-לייטנאנט; היה מסכים בוודאי לשרת בו גם בתור קורפוראל, ואולם אי-אפשר היה שגידם ישמש בתפקיד כזה, – ותואר של קצין לא רצו לתת לו פקידי המשרדים הצבאיים. הנימוק העיקרי היה, שלפי החוקה האנגלית אין בן חוץ-לארץ יכול להיות קצין". ז'בוטינסקי התחייל לצבא הבריטי כטוראי ב-21 בינואר 1917. לאחר שבועות אחדים הועלה לתפקיד מפקד שאינו קצין; במילותיו: "דרגה, שאיני יודע כיצד לתרגם אותה: באנגלית זהו unpaid Lance-Sergeant, כלומר, כעין סרז'אַנט, אבל לא סרז'אַנט ממש, והוקצבה לי משכורת לא של סרז'אַנט, אלא בסך-הכל של קוֹרפּוֹראַל".
נושאי הספר ופרקיו > הפרק השני: "הניצחון"

הפרק מספר על השגת האישור להקמת הגדודים העבריים מהרשויות הבריטיות. לקראת הקמת הגדודים העבריים ניהלו ז'בוטינסקי וטרומפלדור סדרת פגישות עם אישים פוליטיים, כגון עם השר סר אריק גדס (Eric Campbell Geddes), והגנראַל יאן סמאַטס ראש ממשלת דרום אפריקה שבא אז ללונדון, "כדי להשתתף בישיבותיו של קאַבּינט-המלחמה"; ז'בוטינסקי התרשם כי סמאטס הוא "ציוני מסוגו של בלפור או רוֹבּרט סֶסיל". הוא שכנע את חברי "קאַבּינט המלחמה" לתמוך בהקמת הגדודים העבריים, שהיו מיזם ציוני מוצהר, וזאת לעומת המתנגדים להקמתם ולציונות, ובראשם יהודי, אֶדווין מוֹנטגיוּ. יאן סמאטס, על פי ז'בוטינסקי, דיבר, "על הגדוד:
– זהו אחד הרעיונות היפים ביותר, שנזדמן לי להיתקל בהם בחיי: שהיהודים עצמם ילחמו בעד אדמת-ישראל".
הוחלט שמפקד הגדוד יהיה לויטננט קולונל ג'ון פטרסון, אשר פיקד על גדוד נהגי הפרדות. שמו של הגדוד באנגלית יעוצב "בשם קצר וברור: The Jewish Regiment. המדים יהיו רגילים, אלא שבמקום כובע תהא מצנפת קוֹלוֹניאַלית, כמו אצל הצופים. הטוטפת [הסמל] – מנורה בעלת שבעה קנים עם כתובת עברית "קדימה", שפירושה הוא גם "להתקדם" וגם "מזרחה"."
לאחר שהסתיימו ההכנות להקמת הגדוד, עזב טרומפלדור את לונדון לרוסיה, להקים שם לדבריו: "צבא עברי – לא גדוד סתם, אלא צבא ממש בן 100 אלף איש או יותר – ועם זה מסוג אחר של נוער... וצבא זה יצטרך ללכת אל החזית הקאַווקאַזית – ומשם יבקיע לו אולי את הדרך על-פני אַרמניה וארם-נהריים אל עבר-הירדן". בשיחת פרידה שקיים עם ז'בוטינסקי בדירתו בלונדון גולל "את הרעיון הפשוט והנשגב של ה"חלוציות".
– חלוץ פירושו "צועד בראש", – אמרתי. – באיזה מובן? פועלים?
– לא, זהו מושג הרבה יותר רחב. כמובן, דרושים גם פועלים, ואולם לא זהו המובן של המלה "חלוץ". לנו יהיו דרושים אנשים מוכנים "לכּל", לכל מה שתדרוש ארץ־ישראל. ל"פועל" יש האינטרסים הפועליים שלו, לחיילים ה- esprit de corps שלהם; לרופא, למהנדס ולכל השאר יש הרגלים משלהם, אם אפשר לומר כך. אולם אנחנו צריכים להקים דור, שלא יהיו לו לא אינטרסים ולא הרגלים. מטיל-ברזל סתם. גמיש – אבל ברזל. מתכת, שאפשר לחשל ממנה כל מה שיש צורך בו בשביל המכונה הלאומית. חסר גלגל? – אני הגלגל. חסרים מסמר, בורג, גלגל-תנופה? קחו אותי. צריך לחפור אדמה? אני חופר, צריך לירוֹת, להיות חייל? אני חייל. משטרה? רופא? עורכי-דין? מורים? שואבי-מים? בבקשה, אני עושה את הכל. אין לי פרצוף, אין פסיכולוגיה, אין רגשות, אין לי אפילו שׁם: אני – – האידיאה הטהורה של שירות, מוכן לכל, אני קשור בשום דבר; אני יודע רק ציווּי אחד: לבנות.
– אין בני אדם כאלה, – אמרתי.
– יהיו.
שוב טעיתי, והוא צדק. הראשון מבני-אדם אלה ישב לפני. הוא בעצמו היה כזה: עורך-דין, חייל, פועל במשק חקלאי. אפילו לתל-חי בא לחפש עבודת-אדמה, מצא שם את מותו מכדור של רובה, אמר "אין דבר" ומת כבן-אלמות".
חלק נכבד ממגויסי הגדוד היו מהגרים ובני מהגרים ממזרח אירופה מלונדון ובריטניה. לאחר ההכנות הרבות, "ב-2 בפברואר שנת 1918 צעד בסך עם רובים מכודנים הבּאַטאַליון העברי הראשון ברחובות הראשיים של לונדון".
"והמון של רבבות ברחובות, בחלונות, על הגגות. דגלים תכולי-לבנים היו תלויים מעל כל חנות קטנה; נשים בכו ברחובות משמחה; ועבדקנים זקנים נענעו בזקניהם השׂבים וּברכו בלחש: "ברוך שהחיינו וקיימנו והגיענו לזמן הזה"; פאטרסון רכב על סוסו, כשהוא מחייך ופורס בשלום כולם, עם שושנה בידו, שזרקה לו בחורה מאחת הגזוזטראות והוא תפס אותה בעצם טיסתה באוויר. והחיילים, ... כתף אל כתף, הכידונים בשיפוע מקביל ומדויק".
בבוקר שלמחרת המצעד, יצא הגדוד מסאַוּתהמפּטון לצרפת – למצרים ולארץ-ישראל.
נושאי הספר ופרקיו > הפרק הרביעי: "המחנה ומעון המטה"

הפרק מספר על הובלת הגדוד מבריטניה אל החזית הארצישראלית. תחנתו הראשונה במזרח התיכון הייתה באלכסנדריה שבמצרים, ואחר כך בקהיר. בשתי הערים התקבל הגדוד במאור פנים ובחגיגות על ידי הקהילה היהודית המקומית ונכבדיה. לגדוד הוקם מחנה בחלמיה, בסמוך לקהיר שם נערכו אימונים לחיילים. ז'בוטינסקי נסע לחזית הארצישראלית ונפגש עם הגנרל אלנבי. אולם אלנבי התייחס אל הגדוד "בקרירות גדולה – הן אל הבאטאליון הלונדוני והן אל המתנדבים המקומיים", להרגשתו.
נושאי הספר ופרקיו > הפרק החמישי: "שמחת היישוב העברי"

בפרק זה מסופר על ההכנות לכניסת הגדוד לארץ ישראל והשתלבותו במערכה כנגד כוחות מעצמות המרכז. במקביל הגיע למזרח התיכון הגדוד ה-39 של קלעי המלך שהוקם בארצות הברית, והגדוד ה-40 של קלעי המלך, שהתארגן אז בארץ ישראל. גדודו של ז'בוטינסקי הגיע אל החזית בסמוך לעיר שכם בתחילת יוני 1918.
ז'בוטינסקי נפגש עם היישוב היהודי, מודע לכך ש"עברו זה לא כבר שנות-אימים אחדות. עד המלחמה נערך מספר-היהודים בירושלים כדי 60 אלף: עכשיו נשארו כעשרים ושנים אלף; לצאת מן הארץ הצליחו רק מועטים, השאר גוועו ברעב ובמחלות. עד עכשיו (אני מדבר על האביב של שנת 1918) הורגשה העניות בירושלים בכל צעד ושעל. הילדים היו ניגשים ברחוב ומבקשים: "אל תתן לי כסף, קנה לי לחם"... קודם-לכן אפשר היה לפגוש עניים יהודים על-יד הכותל המערבי בלבד, וגם אלה זקנים היו; אפילו מקבלי-ה"חלוקה", שהתפרנסו מנדבות מחוץ-לארץ, שלחו את בניהם ללמוד מבוקר עד ערב בבית-הספר, ובנותיהם ישבו בבית. ואולם עכשיו נמצאו הילדים ברחוב, ואומרים, לא רק כדי לבקש נדבות...". כוונתו של ז'בוטינסקי במילים האחרונות היא לתופעת הזנות בירושלים בשלהי תקופת מלחמת העולם הראשונה.
נושאי הספר ופרקיו > הפרק השישי: "החזית הראשונה"

בפרק זה מסופר על המערכות שבהן השתתפו הגדודים העבריים בארץ ישראל. על פי ז'בוטינסקי: "ההיסטוריה הצבאית הממשית של הבאטאליונים שלנו מתחלקת לשלושה חלקים: הקיץ בחזית-שכם, ההתקפה בעמק-הירדן, שביתת-הנשק".
נושאי הספר ופרקיו > הפרק השביעי: "שני צעדים מסדום ועמורה"

הפרק מספר על השתתפותו של הגדוד במערכה בעמק הירדן מאמצע 1918. ז'בוטינסקי מתאר כיצד חנה שם הגדוד חמישה שבועות. "ואחר-כך התחילה ההתקפה – עוד שבועיים של אש ושל הליכה ברגל. האש הייתה משני סוגים: אש-הקרב, שלא הייתה נוראה ואכזרית ביותר, ואש-השמש, שאי-אפשר לשאתה כלל במקום זה, כי הוא החור הלוהט ביותר בכל אזור הים התיכון". האנשים סבלו מאוד מהאקלים החם והלח. ורבים חלו בקדחת (מלריה).
הוא מספר כי "הבאטאליון שלנו בא למלחה [עמק הירדן וים המלח] בהרכב של 800 איש, בשעת התחלת ההתקפה נשארו כ-500, ואולם אחר הניצחון חזרו לנופש רק מאה וחמישים, ומשלושים קצינים – כמחצית: היו מעט הרוגים ופצועים (בכלל, הניצחון האחרון בחזית זו עלה בקרבנות-אדם מועטים) – קצרה בהם רק הקדחת: כארבעים איש מקרבנותיה לא קמו עוד מחלימים, ועכשיו הם ישנים בבית-הקברות הצבאי בירושלים, על הר-הזיתים, בצלו של מגן-דוד".
הכוחות הבריטים תפסו שבויים ועריקים רבים מהצבא העות'מאני; כך למשל, "בלילה אחד בסוף אבגוסט באו אלינו 13 עריקים, ביניהם חמשה סגני-קצינים".
נושאי הספר ופרקיו > הפרק השמיני: "בעבר הירדן"

הפרק מספר על התקדמות החזית הארצישראלית מאז שהחלה המתקפה הבריטית על כוחות מדינות המרכז ב-19 בספטמבר 1918. באזור יפו התקדם הצבא הבריטי במהירות והטורקים נסוגו מפניו. ואילו, באזור עמק הירדן ניסו הבריטים לתפוס את אום-אש-שרט, "מעברת-הירדן היחידה באותו מקום". קבוצת החיילים הראשונה שנשלחה לבצע את המשימה יצאה בשן ועין. חלק נפצעו או נהרגו וקצין נשבה. הקבוצה השנייה הייתה בפיקודו של ז'בוטינסקי. לדבריו, "שום מעשי-גבורה לא נדרשו. יצאנו בחצי-הלילה והפעולה נמשכה כשלוש או ארבע שעות. זכורני כי בנקודה אחת של המורד נתתי אות לקצין הפלוגה בארנס, אשר הסתתר למעלה בצוקי-הסלעים, שיפתח אש על איזה שדה-קוצים, אשר היה חשוד בעיני, ואולם איני בטוח, שאפילו בזה היה צורך. מכונת-יריה אחת הייתה עמנו, וכשעלה השחר הצבנו אותה על שפת-הירדן, – והמעברה נלכדה. פעולה זו נרשמה בהודעותיו של אלנבי: "ב-22 בספטמבר לכד הבאטאליון ל"ח לקלעי-המלך את מעברת-הירדן אום-אש-שרט"".
שלוש שעות לאחר שנתפס היעד, "באו אנזאקים מחיל-הפרשים [האוסטרלי] ועברו אל העבר השני של הנהר. כך התחיל כיבושו של עבר-הירדן: את המפתח אל שעריו תפס הגדוד העברי". ז'בוטינסקי וגדודו היוו את הכוח הבריטי הראשון אשר חצה את נהר הירדן במערכה כנגד הצבא העות'מאני. ועל כך הוענק לו עיטור כבוד של הצבא הבריטי.
נושאי הספר ופרקיו > הפרק התשיעי: "מדוע היה שקט בארץ ישראל?"

בפרק זה מסופר על תקופת שביתת הנשק שהוכרזה לקראת סיום המלחמה. ז'בוטינסקי סובר כי הייתה "התקופה החשובה ביותר של שרותנו". הגדודים העבריים היוו גורם מייצב באופן יחסי את שלטונם של הממשל הצבאי הבריטי בארץ ישראל; "הגדוד העברי [היה] חלק ניכר של הכוחות הבריטיים אשר שמרו על הסדר בארץ-ישראל". למעשה, מציין ז'בוטינסקי, "באותם החדשים שמרנו אנו על ארץ-ישראל. חוץ מירושלים בלבד (להלן אספר, כיצד לא נתנו לנו לבוא לירושלים), שמרו על כל המרכזים הראשיים ועל כל העורקים של הארץ החיילים היהודים. ביפו עמדו ה"אמריקנים" שלנו, בחיפה – הארצישראליים; כל המשמרות לאורך מסילות-הברזל, מרומאני במדבר עד רפיח על גבול מצרים-ארץ-ישראל, מרפיח דרך עזה עד יפו, מיפו דרך לוד עד חיפה, ומשם הלאה עד ים-כנרת, היו תפוסות בידי חיילינו".
נושאי הספר ופרקיו > גיבורי הספר לאחר מלחמת העולם הראשונה

לאחר המלחמה פורקו הגדודים העבריים בהדרגה למגינת לבם של מנהיגים ביישוב ובתנועה הציונית. רוב חיילי הגדוד – כחמשת אלפים בני אדם חזרו לארצות מוצאם. בארץ ישראל התיישבו כמה מאות מהם והשתלבו ביישוב היהודי החדש בכפר ובעיר.
טרומפלדור נהרג בקרב תל-חי. במאורעות תר"פ בירושלים, ארגן ז'בוטינסקי כוח הגנה עברי שניסה לעצור את הפורעים הערבים בעיר העתיקה. על כך, נעצר עם חבריו בכלא עכו, נשפט ונידון לחמש-עשרה שנות מאסר עם עבודת פרך. ואחר כך, קיבל חנינה ושוחרר.
ב-1921 התמנה ז'בוטינסקי כחבר ב"הנהלה הציונית" והיה ממייסדי "קרן היסוד". ב-1923 הקים את תנועת הנוער בית"ר (ראשי תיבות: ברית יוסף טרומפלדור), שנועדה לחנך את הנוער היהודי לתפיסת עולם לאומית וצבאית. ב-1925, התפטר ז'בוטינסקי מהנהלת ההסתדרות הציונית מכיוון שחלק על התנהלותה בעניינים מהותיים, כגון שטחה של ארץ ישראל המנדטורית, עלייה חופשית לארץ ישראל והקמת כוח מגן עברי.
מהדורות הספר

הספר ראה אור במהדורות ובשפות אחדות מאז 1926.
מהדורה ראשונה ביידיש ראתה אור בהמשכים בשנים 1927-1926 בעיתון "היינט".
בתרפ"ט 1929 ראתה אור מהדורה עברית תחת הכותר: מְגִלַּת הַגְּדוּד, בתרגומו של ד"ר אב"א אחימאיר בירושלים בדפוס הסולל. בראש השער של הספר נכתב כי הוענק כמתנה מאת הנהלת העיתון "דאר היום" למנוייו. אחימאיר תיעתק את שם משפחתו של טרומפלדור באות תי"ו: תרומפלדור.
במקביל, ראתה אור מהדורה ביידיש, ב-1929 בוורשה, תחת הכותר: די געשיכטע פון אידישען לעגיאן. א בינטעל פערזענליכע זכרונות פונ’ם גרינדער און שאפער פון אידישען לעגיאן.
מהדורה של הספר ברוסית ראתה אור.
מגילת הגדוד ראתה אור כחלק מסדרת כתביו של זאב ז'בוטינסקי בי"ב כרכים בהוצאת בנו ערי ז'בוטינסקי, בכרך הראשון: אבטוביוגרפיה, שראה אור בירושלים תש"ז 1947.
מגילת הגדוד ראתה אור בכרך נפרד בהוצאת משרד הביטחון בשנת תשנ"א 1991.
לקריאה נוספת

הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה: מסמכים ותעודות, תל אביב: מכון ז'בוטינסקי, 1968.
מנחם פוזננסקי, עורך, מחיי יוסף טרומפלדור: קובץ מכתבים וקטעי רשימות, תל אביב: עם עובד, 1945.
ג'ון פטרסון, עם הגדודים העברים בארץ ישראל (תרגמה מאנגלית: חיה ולי), (מבוא: זאב ז'בוטינסקי), ירושלים: הוצאת מצפה, ירושלים - תל אביב, תרפ"ט-1929.
ישעיהו פרידמן, שאלת ארץ ישראל בתקופת מלחמת העולם הראשונה, ירושלים: מוסד ביאליק, 1994
יגאל עילם, הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, 1973.
משה בלע, זאב ז'בוטינסקי במאבקו הרעיוני למען הגדודים העבריים (במלאת 60 שנה לייסודם), האומה, ט"ו (52-51), 1977, עמ' 427-417.
הערות שוליים

↑  "Turkey and the War", באתר archive.org.
↑  מגילת הגדוד
↑  הארכיון הבריטי P.R.O משרד החוץ, 'טורקיה והמלחמה'-ז'בוטינסקי, התכתבות FO 395/141, 'Turkey and the War' by Vladimir Jabotinsky, Correspondence, סימול התיק: כ 20 ב - 6, באתר ארכיון מכון ז'בוטינסקי.
↑  מגילת הגדוד
↑  ראו: ארכיון משה שרת
↑  מגילת הגדוד
↑  מגילת הגדוד
↑  מגילת הגדוד
↑  מגילת הגדוד
↑  מגילת הגדוד
↑  מגילת הגדוד
↑  מגילת הגדוד
↑  מגילת הגדוד
↑  מגילת הגדוד
↑  מגילת הגדוד
↑  מגילת הגדוד
↑  מגילת הגדוד
↑  מגילת הגדוד
↑  מגילת הגדוד
↑  מגילת הגדוד
↑  מגילת הגדוד
↑  מגילת הגדוד
↑  מגילת הגדוד
↑  מגילת הגדוד
↑  מגילת הגדוד
↑  מגילת הגדוד
↑  מגילת הגדוד
↑  מגילת הגדוד
↑  מגילת הגדוד
↑  על פי: קריית ספר, שנה ז, תר"ץ-תרצ"א, עמ’ 401.
↑  כרטיסית הספר בספרייה הלאומית
↑  די געשיכטע פון אידישען לעגיאן. א בינטעל פערזענליכע זכרונות פונ’ם גרינדער און שאפער פון אידישען לעגיאן, באתר yiddishbookcenter.
↑  01.01.1926 - 31.12.1928, (עם הערות בכתב-יד), סימול התיק: א 1 - 6/ 7, בארכיון מכון ז'בוטינסקי
| זאב ז'בוטינסקי |
| --- | --- | --- |
| פעילות פוליטית וחברתית | גדוד נהגי הפרדות • הגדודים העבריים • ברית החייל  • ציונות רוויזיוניסטית • ברית הציונים הרוויזיוניסטים • בית"ר • ארגון צבאי לאומי • הסתדרות ציונית חדשה • הסכמי בן-גוריון–ז'בוטינסקי • הסתדרות העובדים הלאומית • תוכנית האווקואציה |  |
| משפחתו | יוענה ז'בוטינסקי (אשתו) • ערי ז'בוטינסקי (בנו) • זאב ז'בוטינסקי (נכדו) |  |
| כתביו | מגילת הגדוד • שמשון (ספר) • חמשתם • כן, לשבור! • על קיר הברזל • האתיקה של קיר הברזל • מתוך קרירות ואיתנות |  |
| שיריו | שיר אסירי עכו • שיר הדגל • שיר תל-חי • שמאל הירדן • שיר בית"ר • הנדר • שיר אל-על • כולה שלי • תרגום: העורב (פואמה) |  |
| הנצחה | יום זאב ז'בוטינסקי • פארק ז'בוטינסקי • מצודת זאב • גבעת זאב • פסגת זאב • כפר הנוער יוענה ז'בוטינסקי • מכון ז'בוטינסקי • ארכיון מכון ז'בוטינסקי • כביש 481 • כביש 441 • נחלת ז'בוטינסקי • תחנת ז'בוטינסקי • הילכו שניים יחדיו |  |
| שונות | קבורה בישראל • חלקת משפחת ז'בוטינסקי • מסדר ע"ש זאב ז'בוטינסקי • פרס ז'בוטינסקי לספרות ומחקר |  |
| הגדודים העבריים |
| --- | --- | --- |
| אישים | ג'ון הנרי פטרסון • זאב ז'בוטינסקי • יוסף טרומפלדור | דגל הראשון ליהודה |
| יחידות | גדוד נהגי הפרדות • רגימנט הפוסיליירים המלכותי | דגל הראשון ליהודה |
| אתרים | בית הגדודים • חניון הגדודים העבריים | דגל הראשון ליהודה |
| מסמכים | מגילת הגדוד • הגדודים העבריים בארץ ישראל | דגל הראשון ליהודה |
סמל הגדוד: המנורה
עיטור "קלעי המלך" אותו עטו חיילי הלגיון וקציניו
לויטננט קולונל ג'ון פטרסון
הגנרל יאן סמאטס
סר אריק גדס
ז'בוטינסקי במדי הגדוד העברי
זאב ז'בוטינסקי וקולונל אליעזר מרגולין רכובים על סוסים במדי הגדודים העבריים
מרחב מוגן

.
מבנה בחיפה ששופץ במסגרת תמ"א 38 והוספו לו מרחבים מוגנים דירתיים משני הצדדים. ניתן לראות את החלונות מברזל בקדמת כל ממ"ד ואת פתחי האוורור המוגנים מצד שמאל.
מרחבים מוגנים שהוספו למבנים ישנים בקיבוץ טירת צבי
פנים מרחב מוגן עם מזרנים לשנת לילה בעת מלחמת חרבות ברזל, בצד ימין דלת הברזל של הממ"ד
מרחב מוגן הוא סוג של מקלט הנבנה בתוך מעטפת המבנה שנועד לשרת את יושביו. בעקבות מלחמת המפרץ הוחלט על הקמתם של מרחבים מוגנים בכל בנייה חדשה בישראל.
במהלך מלחמת חרבות ברזל הורחב המונח מרחב מוגן (או אזור מוגן) כך שיכלול גם מרחבים שלא נבנו באופן ייעודי כמקלט, אך בהיעדר מקלט הם משמשים כאזור המוגן ביותר במבנה מסוים. לדוגמה - חדרי מדרגות פנימיים של מבני מגורים ישנים. כמו כן, הוספו למרחב הציבורי מיגוניות מסוגים שונים, המשמשות כמרחבים מוגנים למרות שאינן חלק ממבנה גדול יותר.
מטרה ויתרונות

מטרתם של המרחבים המוגנים היא לספק מיגון בפני התקפות אוויר והתקפות טילים שזמן ההתרעה בפניהן הוא קצר מכדי לאפשר גישה למקלט. גישה אל מקלט הנמצא באותה הקומה בה מתגוררים ואף בתוך הדירה עצמה מצמצם באופן משמעותי את זמן ההגעה אליו. כמו כן, הפיכת המקלט לחלק מדירת המגורים או מן המרחב הקומתי מביאה להעלאת רמת התחזוקה של המקלט.
המרחב המוגן מתוכנן לספק הגנה ליושביו מפני התקפות עם פצצות חומר נפץ מרסק (רגיל). הוא אף אטום לחדירתם של גזים רעילים ובכך נותן מענה חלקי לתקיפות בלתי קונבנציונליות. במרחבים המוגנים חובה להתקין מסנני אוויר למקרה שהשהייה הנדרשת ארוכה או כשהמדובר בתקיפה באמצעים ביולוגיים, כימיים או רדיואקטיביים.
בנוסף, בשל צורת הבנייה המקובלת של מרחבים מוגנים בבניינים חדשים, הם מחזקים את המבנה נגד רעידות אדמה ומהווים גם אזור מוגן אליו מומלץ להתפנות בעת רעידת אדמה.
לאחר טבח שבעה באוקטובר המרחבים המוגנים הביתיים (ממ״ד) התגלו כיעילים נגד יריות של נשקים ופיצוצי רימון. בנוסף בתחילת מלחמת חרבות ברזל, נוצר ביקוש רב למחסומים שמורכבים על ידית דלת הממ״ד כנגד חדירת מחבלים לתוך הממ״ד.
מבנה המרחב המוגן

ההגדרות המפורטות וההוראות לבניית מרחבים מוגנים מצויות בתקנות ההתגוננות האזרחית (מפרטים לבניית מקלטים), התש"ן-1990.
המרחב המוגן הבסיסי חייב לכלול חלון אטום לגזים ועמיד בפני הדף, צינור אוורור (ניתן לחבר אליו משאבת אוויר במקרה הצורך) ודלת אטימה לגזים המגינה אף היא מפני הדף. פריטים אלה, כמו פריטים נוספים העשויים להיות במרחב מוגן, צריכים לעמוד בדרישות התקן הישראלי ובדרישות התקנות. כך למשל, על פי התקנות דלתות המרחבים המוגנים חייבות להיפתח כלפי חוץ החדר ולהיות במפלס הנמוך בסנטימטרים בודדים ממפלס רצפת החדר וזאת על מנת שבעת פיצוץ לא תוכל הדלת להיפתח בחוזקה כלפי פנים.
קירות הממ"ד עשויים מבטון מזוין מלא בלבד. עובי קיר חיצוני של מרחב מוגן דירתי הוא 35 ס"מ כאשר מותקן חלון נגרר, 25 ס"מ או 20 ס"מ כקיר פנימי ושל מרחב מוגן מוסדי. תבניות הדלת, החלון וצינורות האוורור ניצקים תוך כדי יציקת הבטון בשביל לחברם היטב אל מבנה המרחב המוגן.
סוגים

קיימות מספר הגדרות משנה למרחבים מוגנים בהתאם למיקומם:
מרחב מוגן דירתי (ממ"ד) - מותקן בדירות מגורים: שטחו הפנימי (נטו) יהיה 9 מ"ר לפחות, למעט אם ניתן אישור מפיקוד העורף לשטח קטן יותר, ולכל הפחות 5 מ"ר נטו. במרבית הבניינים שנבנו מאז אמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 יש ממ"דים.
מרחב מוגן קומתי (ממ"ק) - מרחב קומתי משותף בבתי דירות בהם אין ממ"ד בכל דירה ובבניינים רבי קומות אחרים. במרבית הבניינים שנבנו בשנות ה-70 ובשנות ה-80 יש ממ"קים.
מרחב מוגן מוסדי (ממ"מ) - מותקן בכל מבנה ציבורי.
חוקי תכנון > חובת התקנה

על פי חוק ההתגוננות האזרחית, ייכלל מקלט בכל בנייה חדשה, וכן בכל תוספת בנייה, כאשר המקלט הנדרש הוא מרחב מוגן. פיקוד העורף מוסמך לפטור מדרישה זו, ובדרך כלל נדרשת בפועל הקמת ממ"ד רק בעת בנייה חדשה או בתוספת של מעל ל-12 מ"ר לבניה המקורית.
במקרה של תוספת ממ"ד לדירה בבית משותף, נדרשת הסכמתם של בעלי 60% מן הדירות. זאת בניגוד לדרישה הרגילה של הסכמת בעלי שלושה רבעים מן הדירות ושני שלישים מן הרכוש המשותף להרחבת דירה.
חוקי תכנון > הקלות בקבלת היתר

ככל בנייה, גם הקמת ממ"ד מחייבת הוצאת היתר בנייה. בשנת 2021, בהובלת שרת הפנים איילת שקד, אושרו הקלות בהוצאת היתר בנייה, כך שבוטלה החובה להשיג היתר בנייה לכל המבנה, על מנת לקבל היתר לבניית ממ"ד. נציג פיקוד העורף נימק את ההקלות בכך שגם לעברייני בנייה מגיע להתמגן.
במהלך מלחמת חרבות ברזל אושרו הקלות נוספות באופן שאפשרו הקמת ממ"ד ללא היתר בנייה.
החוק קובע פטור מהיטל השבחה על הקמת ממ"ד. בית המשפט קבע שפטור זה חל גם במקרים שהיה ניתן לבנות ממ"ד מינימלי ללא הקלה, ונתנה הקלה שמשפרת באפן איכותי (להבדיל מכמותי) את הנכס בו נבנה הממ"ד.