תיאטרון בישראל
היסטוריה של התיאטרון הרפרטוארי > 1967–1977

מלחמת ששת הימים ב-1967, מלחמת יום כיפור ב-1973 והזעזוע והמחאה שבאו אחריה כמו גם הפגנות הפנתרים השחורים גרמו לשינויים ברפרטואר התיאטרוני וליצירה קדחתנית וחסרת תקדים בתחום התיאטרון המקורי. מאז ואילך התאפיינה המחזאות בחיפוש זהות מורכבת ואישית (בניגוד ל"אנחנו" הקולקטיבי), בתגובה מהירה ורגשית לאירועים אקטואליים. התיאטראות הממסדיים החלו לטפח את המחזאות הצעירה באופן יזום על ידי הקמת מסגרות כגון "המעבדה למחזאות מקורית" של תיאטרון חיפה (יהושע סובול, נולה צ'לטון), "מעבדת התיאטרון-במת השחקנים" (עודד קוטלר, אמנון מסקין, לאורה ריבלין, אילן תורן), "סדנה למחזה מקורי" של הבימה (פנינה גרי), "צוותא: במה 2" ועוד.
בראשית שנות השבעים הוקמו התיאטראות העירוניים תיאטרון באר שבע ותיאטרון החאן בירושלים. בשנת 1978 הקימה ההסתדרות את תיאטרון בית ליסין.
השילוב בין יוצרים צעירים רבים והאווירה בישראל של התקופה (אווירה שהושפעה מהקובץ "שיח לוחמים" וכונתה באירוניה "יורים ובוכים") עוררה פרץ של מחזאות שקרא ל"שחיטת פרות קדושות" ולהריסת מיתוסים ובראשם מיתוס הצבר, כך למשל מחזור מחזותיו של אברהם רז "לא ביום ולא בלילה" (צוותא, 1968), "ליל העצמאות של מר ישראל שפי" (הבימה, 1972) ו"אינה גורפינקל חוזרת" (צוותא, 1972). אל הרס המיתוסים הצטרפו גם מחזאים וותיקים כגון יגאל מוסנזון ב"שמשון - רקוויאם לארץ פלשתים" (הבימה, 1969). בד-בבד, פרחו קברטים סאטיריים חריפים שביקרו את המלחמה ומדיניות הכיבוש. כבר באוגוסט 1968 הועלה הקברט "את אני והמלחמה הבאה" שחיבר חנוך לוין. שיא הביקורת הבוטה שהועלתה על הבמה עד מלחמת יום הכיפורים היה המחזה "מלכת אמבטיה" שביקר את אווירת האופוריה בה הייתה שרויה הארץ. מאז השערורייה שחוללה הבוטות של "מלכת אמבטיה" הקפידו המחזאים להסתיר את הביקורת בתוך משלים כמו "חפץ" של חנוך לוין, "זה מסתובב" (תיאטרון המרתף, 1970) ו"מושל יריחו" (הקאמרי, 1975) של יוסף מונדי, "נמר חברבורות" (תיאטרון חיפה, 1974) של יעקב שבתאי, "מי תהום" של הלל מיטלפונקט ו"נפוליון - חי או מת!" של נסים אלוני. המגמה הבולטת במחזות אלה הייתה ניפוץ אתוס הצבר, כפי שאמר יהושע סובול בריאיון לעמנואל בר-קדמא: "אורי [הצבר האולטימטיבי, גיבור 'הוא הלך בשדות'] הוא קורבן של מלחמה מיותרת שהרסה את חייו".
חלק מאמנות המשלת הביקורת והאלגוריה מחברת את תיאטרון התקופה עם המסורת הוותיקה של המחזאות הישראלית - המחזת מחזות מקראיים. כך מופיעים באותה תקופה "כתר בראש" של יעקב שבתאי אודות ימי מלכותו האחרונים של דוד המלך (הקאמרי, 1969), "סיפור אוריה" על אוריה החתי (במת השחקנים, 1967), "סדום סיטי" מאת בנימין גלאי (תיאטרון חיפה, 1968), הטרילוגיה "מורד ומלך" על מרד אבשלום (תיאטרון חיפה, 1968), "הלוך וחזור: שלושה מערכונים על אדם, חווה והנחש" (הבימה, 1970) ו"הפרוטוקולים הפרסיים" (החאן, 1972) מאת ישראל אלירז, "שלום שלום ואין שלום" (הבימה, 1973) מאת יוסף בר-יוסף ו"אוכלים" אודות המלך אחאב ונבות היזרעאלי מאת יעקב שבתאי (1977). כמו כן הועלו באותה תקופה מחזות קלאסיים בעלי מגמה ביקורתית כגון עיבודו של נסים אלוני לליזיסטרטה מאת אריסטופאנס (הקאמרי, 1969) בה נשי אתונה מצהירות שיימנעו מיחסי מין עם בעליהן עד שיסכימו לשים קץ למלחמה, "מדיאה" (הקאמרי, 1971) ו"חיי קליגולה" בעיבוד יעקב שבתאי (צוותא, 1975).
נושא נוסף שהעסיק את מחזאות ה"כאן ועכשיו" היה "ישראל השנייה", אודות המזרחים, מפוני המעברות והדור השני לעלייה ההמונית. בין המחזות שעסקו בנושא ניתן למנות את קריזה מאת איציק ויינגרטן ויהושע סובול (תיאטרון חיפה, 1976) ששילב חומרים אותנטיים של בני עיירת פיתוח, רובם יוצאי צפון אפריקה ויחסיהם עם אשכנזים בני קיבוץ שכן וכלל מוזיקה מאת שלמה בר, "צ'רלי קצ'רלי" מאת דני הורוביץ (החאן, 1977)ו"אופניים לשנה" (תיאטרון חיפה וסדנת תיאטרון קריית שמונה, 1979).
תנועת החזרה בתשובה למקורות יהודיים ולמסורת יהודית מצאה הד בהצלחה חסרת התקדים של ההצגה "איש חסיד היה" (בימות, 1968), קולאז' של סיפורים חסידיים שהציגו לראשונה על הבמה הישראלית יהודים גלותיים דתיים בהקשר חיובי. שנה לאחר מכן העלה יעקב אגמון את המחזמר "בוסתן ספרדי" (בימות, 1969) לפי סיפורי יצחק נבון, בהצלחה גדולה.
עוד בתקופה זו נעשו שני ניסיונות להעלות מחזות בנושא הטעון של "דת ומדינה" או יחסי דתיים-חילוניים: "שברו את הכלים" מאת יגאל מוסינזון (אהל, 1968) ו"סטאטוס קוו ואדיס" מאת יהושע סובול (תיאטרון חיפה, 1973). שני המחזות מייצגים שתי גישות שונות, קוטביות, לסוגיה הרגישה של מקום הדת בחברה ובמדינה. בעלילת "שברו את הכלים" הגיבורים הם בני משפחה ישראלית שמסתבכת עם ענייני נישואין וגירושין. מגיע אליהם יהודי מצפת בשם אייזיק שומכר, שמנסה לסייע למשפחה להתמודד עם ה"סיבוך" ההלכתי, ובתוך כך מצליח לעורר בהם עניין מחודש ויחס חיובי כלפי הדת והמסורת. המחזה השני, "סטאטוס קוו ואדיס" נכתב בסגנון ובגישה הפוכים: הוא מורכב משישה קטעים המציגים סיפורים שונים על סבל ומצוקה של גברים ונשים בענייני זהות יהודית, נישואין וגירושין. למרות ההבדלים המהותיים בתכנים ובמסרים של שני המחזות הללו, שניהם משקפים בדיעבד את הקושי של הדרמה הישראלית בתקופה זו, להמחיז את הסוגיה השנויה במחלוקת, מהי זהות יהודית במדינת היהודים בעידן המודרני.
מעוז ה"חתרנות" ונושא הדגל החברתי היה תיאטרון חיפה בניהולו של עודד קוטלר ובבימויה הרציף של נולה צ'לטון. היא החלה ליצור באותה עת את "דו-קיום", פרויקט ערבי-יהודי משותף; במסגרת זו הגיעו לבמות התיאטרון הישראלי שחקנים כיוסוף אבו ורדה ומוחמד בכרי וכן הוציאה את השחקנים, הבמאים והמחזאים לסדנאות בעיירות פיתוח, בבתי אבות ובקיבוצים, על מנת להתערות בחברה ולהכיר את מצוקותיה, אנשיה ושפתם.
במשך כל העשור השלישי למדינת ישראל לא הועלה בתיאטרון הישראלי הציבורי-רפרטוארי אף לא מחזה אחד על נושא השואה, למעט מקרה בודד אחד בלבד של מחזה שהועלה בתיאטרון שולי - "פעמונים ורכבות" מאת יהודה עמיחי (בימת הקיבוץ, 1972). גיבור מחזה זה הוא ישראלי החוזר לביקור בעיר הולדתו בגרמניה, שם הוא נזכר בעברו, בילדותו, על רקע כל מה שהתרחש מאז, והוא מנסה לשכנע את דודתו לעזוב את בית האבות שבו היא מתגוררת ולבוא עמו לירושלים - ללא הצלחה. אותה הדודה עדיין שייכת למקום ולזכרונות השואה.