נאגאלנד
היסטוריה

בשטחי נאגאלנד נמצאים מספר מונומנטים פרה-היסטוריים שלא ניתן לשייכם לעם זה או אחר. אם הייתה לנאגאלנד היסטוריה כתובה היא נעלמה. לדברי תושבי המקום היא נכתבה על עורות ונאכלה בשעת רעב. מיתולוגיה שבעל פה קיימת בשבטי נאגה השונים, אך אין אחידות בין השבטים השונים לגביה. מידע מבוסס על אנשי הגבעות מרכס פאת'קאי קיים החל מהמאה ה-13, עם התיישבות ממלכת אחום בעמק הברהמפוטרה, מצפון לנאגאלנד. אינטראקציה בין הממלכה לאנשי הגבעות התקיימה בנקודות הגבול אך לא בעומק השטח. לראיה, העיירה נאגאנימורה הקרויה על שם נסיכת נאגה שנישאה למלך אחום.
בראשית המאה ה-19 הייתה פלישה בורמזית למישורי הברהמפוטרה, זו התאפיינה בהריגתם של רבים מבני האוכלוסייה המקומית. דבר זה הביא למלחמה האנגלו-בורמזית הראשונה שהסתיימה בחוזה יאנדבאו 1826. במועד זה נחשפה נאגאלנד לראשונה לבריטים ששלטו באסאם ושלטו בפועל גם בעמק אימפאל במניפור. כדי לקשר את אימפאל עם מרכזם באסאם, החל מ-1832 שלחו הבריטים עשר משלחות דרך שטחי הנאגה, שנתקלו בהתנגדות - בעיקר מצד הנאגה-אנגמי. הייתה זו אחת התקופות האלימות ביותר של הבריטיים כנגד המקומיים ומפגשם הראשון של המקומיים במודרנה. בתקופה זאת שתלו הבריטים עוד ועוד מטעי תה בשולי נאגאלנד, דבר שגרר תגובה אלימה מצד הנאגה כנגד בריטים. למרות שקט יחסי ששרר בהוראת הנציב הבריטי, המשיך סיפוח בריטי זוחל שהביא לבסוף למרד האנגמי הגדול שנמשך שלושה חודשים בחורף 1879. מסיום המרד ניתן להתייחס לנאגאלנד כקולוניה בריטית.
עוד לפני סיום המרד, ב-1872, החלו ממירים אמריקאים להיכנס לתחום נאגאלנד כדי להמיר את בני הנאגה. היו אנשי נאגה שהמירו דתם לנצרות עוד קודם לכן, אולם רק עם כניסתו של ד"ר אדווין קלארק לגבעות נאגאלנד, החלה ההמרה בקרב נאגה-אאו ובהמשך בשבטים האחרים. חדירת הנצרות התנהלה לאט, ואחרי 70 שנות עבודה של הממירים אחוז הנוצרים היה כ-32%. הבריטים לא היו שותפים ישירים להמרה אך גם לא התנגדו ואפילו ראה בכך ברכה.
במלחמת העולם הראשונה נשלחו מספר אלפי אנשי נאגה לצרפת כפועלי עזר - שם נחצו הגבולות השבטיים אך גם נחשפו אנשי נאגה לעולם הרחב, הטכנולוגיה המודרנית ובעיקר ספגו רעיונות חדשים כגון לאומיות. בשובם הקימו את המערכת העל-שבטית הראשונה, היא הנאגה-קלאב (NC) - גוף ששימש כצינור קשר כלל נאגאניאנית עם הממשל הבריטי.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה חדרו כוחות יפניים מבורמה לתוך הודו, כשהם ניסו לכבוש את קוהימה בירת נאגאלנד. לאחר שלושה שבועות של מצור ולחימה עיקשת נסוגו היפנים והחלו בתבוסה שלהם באסיה. על דעת חוקרים רבים, הקרב על קוהימה, גם אם לא ידוע יתר על המידה, לא נופל בחשיבותו מהקרב אל-עלמיין וקרב סטלינגרד. במקביל נסללה מלאדו דרך בת כ-700 קילומטרים דרך צפון בורמה לדרך בורמה - עבודה שנעשתה בכוחות אמריקניים וסיניים בעזרה של שבטים אחדים וביניהם הנאגה. כגמול על עזרת הנאגה וכדי לשקם את אזורם תמכו הבריטיים בהקמת גוף פוליטי בשם "המועצה הלאומית של נאגה" (Naga National Council = NNC) גוף מייצג לשבטי הנאגה.
הנרטיב המקובל של הנאגה הוא שלקראת חלוקת הודו נערך משאל עם והנאגה סירבו להיכלל בהודו - סירוב שלא נענה, ותחומם נכלל בהודו שבדרך. היסטוריוגרפיה מאוזנת יותר מראה שבשנתיים מהקמת הארגון הלאומי לחלוקת הודו, חל מהפך במועצה והקיצוניים בראשות אנגמי זָאפּוּ פִיזוֹ (Angami Zapu Phizo) שהובילו קו ניצי, הפכו משוליים למרכז, עד שב-1951 זכה פיזו בראשות המועצה, דבר שהלך והסלים את הקשר עם הודו עד לנקודת פיצוץ בראשית 1953. חקיקה דרקונית הודית הולכת ומסלימה, נתקלה בהתנגדות עממית גוברת, ובהמשך ענישה קולקטיבית שכוללת שריפת כפרים, הטלת מומים, עינויים ואונס על אוכלוסיות אזרחיות בעיקרן, מצד כוחות הצבא ההודי. לחימה עממית של צבא הודי מאורגן במליציות מקומיות ובאזרחים, הפכה לאימות המזוין הממושך ביותר באסיה במאה העשרים. פיזו עצמו ברח מהודו כבר ב-1956 וחי עד מותו בלונדון ב-1990, כשהוא ממשיך לנהל את ההתנגדות להודו.
בשנת 1963 קיבלו הנאגה אוטונומיה מסוימת כששטחם נקרע מאסאם רבתי, והוקמה מדינת נאגאלנד, דבר שלא הנמיך משמעותית את להבות המרי האזרחי והדיכוי הצבאי. "הסכם שילונג" (Shillong Accord) נחתם ב-11 בנובמבר 1975 בין ממשלת הודו ונציגי המורדים, בתיווך אנשי הכנסייה הנוצרית. במסגרת הסכם זה פרקו המורדים את נשקם ושבו לבתיהם אחרי 20 שנות לוחמה. היה זה מאמץ שנעשה בזמן משטר החירום, שגם אם לא במוצהר, יצר פילוג מובנה בהנהגת הנאגה.
המאבק בין הפרגמטיים לקיצוניים בהנהגת הנאגה בעקבות חתימת הסכם שילונג יצר את הקרע הבא ב-1980, בפרישת הפלג הסוציאליסטי NSCN שהמשיך בהתנגדות המזוינת. הקרע הבא שהיה על רקע חומרי ואישי, היה ב-1988, ומכאן ואילך הופנה הנשק לא רק לצבא ההודי, כי אם לכיוון חברי המחתרות האחרות ולכיוון אנשי הקוקי כשהמרי זלג אל מחוץ לנאגאלנד, והגורמים הופכים ליותר חומריים ופחות אידאולוגיים ועיקרם שליטה בגביית מיסים לא חוקיים והברחת סמים. במקביל הגירה של פליטים בנגלדשיים ואחרים לנאגאלנד יצרה לחימה חדשה כנגד הזר והשונה, וגם זאת על בסיס מאבק על תעסוקה ולא מאבק אידאולוגי.
במילניום השלישי ישנה רגיעה ושלווה מתוחה, כשחלק ממנהיגי הפלגים הניצים שממשיכים להתפלג, חלקם מתו (ובכללם אבי האומה פיזו) וחלקם זקנים ועייפים אחרי עשרות שנות מאבק.