stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דיוניסיוס מהליקרנסוס
כתיבה היסטורית: קדמוניות רומא

"קדמוניות רומא" הוא שם אוסף הכרכים בלטינית - Antiquitates Romanae. אוסף זה מכיל עשרים כרכים, אשר מתוכם ספרים 1 - 10 שרדו בשלמותם. הספר האחד עשר שרד, אך לא בשלמותו, ומשאר הכרכים נותרו רק קטעים.
על אף שדיוניסיוס לעיתים נתפס כמחבר בינוני (מבחינת איכות כתיבתו וטיעוניו), נודעת לכתביו חשיבות גדולה עבור המחקר המודרני, שכן הוא היה הכותב ההיסטורי הפורה ביותר מאז אריסטו שחלק גדול מכתביו השתמרו. בנוסף, כתביו נעימים לקריאה, מקוריים ומשקפים את קסמו של המחבר. מעבר לכך, על אף שמטרתו היא בעיקר להדריך נואמים לעתיד, המדריך שכתב מכיל לא מעט ערכים ספרותיים.
"קדמוניות רומא" עוסק בפרק הזמן שבין היסוד המיתי של העיר רומא ועד לתחילתה של המלחמה הפונית הראשונה, כלומר, לתחילת חיבוריו של פוליביוס על ההיסטוריה ושנתה השלישית של האולימפיאדה ה-128. דיוניסיוס טען שהאוסף מסקר את כל מלחמותיה של רומא בתקופה זו, בנוסף למרידות הפנימיות ודרכי פתרונן.
מעבר לכך, דיוניסיוס סקר את החוקות השונות אשר ליוו את העיר רומא במהלך אותה תקופה, החל מתקופת המלוכה הרומית. נקודת ההנחה של דיוניסיוס ביצירה זו היא שהרומאים הם יוונים, ושעליונותם של הרומאים מבוססת על המידות הטובות היווניות. בנוסף, דיוניסיוס השתמש באגדות אודות מקורותיה של רומא על מנת להוכיח שהיא למעשה עיר יוונית. מאידך הִלֵּל דיוניסיוס בחיבורו את הרומאים. בכרך השני, למשל, הוא שיבח את רומולוס ואת המוסדות אשר הקים בעיר רומא. מעבר לכך, דיוניסיוס העדיף את התאולוגיה הרומית על פני היונית. עם זאת הוא טען שהחיבור שלו לא נכתב לצורך חנופה.
דיוניסיוס ציין שלצורך יצירה זו הוא נעזר ברישומיהם של מספר היסטוריונים מוערכים, דוגמת קאטו הזקן, פאביוס מקסימוס, ואלריוס אנטיוס, ליקיניוס מייסר ואחרים. עם זאת אין הוא מסתפק ברישומים היסטוריים בלבד. על מנת להפוך את "קדמוניות הרומאים" למעניינת יותר, דיוניסיוס השתמש גם בכתובות, מזבחים ומקדשים. במספר מקרים נראה שדיוניסיוס הרחיב סיפורים קיימים כיד דמיונו.
בניגוד להיסטוריונים בני זמנו, דיוניסיוס לא השתמש ביצירותיו על מנת להלל את עצמו ולשבח את מעשיו, ואף לא ניסה לכפות על הקורא את דעותיו. הוא הציג אמנם דעות של היסטוריונים אחרים ומסביר מדוע הוא שולל אותם, אך הוא תמיד השאיר מקום לקורא להחליט בעצמו ולהפעיל את שיקול דעתו.
כתביו אודות הרטוריקה

סביר להניח שרוב המסות שכתב דיוניסיוס נכתבו לפני "קדמוניות רומא", אם כי קיימת מחלוקת בנושא זה.
כתביו אודות הרטוריקה > על הנואמים הקדמוניים

דיוניסיוס כתב את החיבור "על הנואמים הקדמוניים", על מנת שישמש כספר לימוד והדרכה למחברים ונואמים עתידיים. לחיבור זה, העוסק בהיסטוריה של הרהיטות, יש מספר חלקים, אשר רק החלק הראשון מצוי כיום בידינו שלם.
חלק זה, אשר תחילתו עוותה, כולל מסות המכילות בעיקר תיאורים ביוגרפיים קצרים אודות כל נואם. דיוניסיוס ניתח את הסגנון והמבנה של יצירות הנואמים וסיים עם סדרה של דוגמאות טובות ורעות מאותן היצירות. בהקדמה של היצירה, ביטא דיוניסיוס את הערצתו כלפי הממשל הרומאי אשר מעוניין לקדם, לדבריו, מעין רנסאנס של הרטוריקה, הפילוסופיה והתרבות בכלל.
לא כל הנאומים אכן נאמרו על ידי הנואמים שבחיבור. לא סביר, לדוגמה, שלאטינוס אכן אמר את מה שמיוחס לו על ידי דיוניסיוס בחיבור זה, ולראיה דיוניסיוס אכן מודה שהנאום משקף את מה שלדעתו היה על אותם נואמים לומר, ולא בהכרח מה שאמרו בפועל. זוהי נקודה נוספת שדיוניסיוס אימץ מתוקידידס.
כתביו אודות הרטוריקה > על אומנות החיקוי

חיבור זה מהווה ספר לימוד בשלושה כרכים וכולל, בין היתר, מחקר אודות הסטייליסטים. מחקר זה מתייחס לשירה ופרוזה כאומנות חיקוי אשר נוצרה למען חוש השמיעה. בחיבור זה, מציג דיוניסיוס את נוסחתו לחיקוי, אימוץ, עריכה והעשרה של חיבור אשר נכתב על ידי מחבר קודם. תפיסה זו של דיוניסיוס מהווה היפרדות מתפיסת המימזיס של אריסטו מהמאה הרביעית לפני הספירה, אשר עסק רק ב"חיקוי טבעו של החיבור" ולא ב"חיקוי טבעם של המחברים". נואמים ומחברים לטיניים אימצו נוסחת חיקוי זו והעדיפו אותה על פני נוסחתו של אריסטו.
כתביו אודות הרטוריקה > על היצירה

חיבור זה של דיוניסיוס עוסק בהיבט אחד של הסגנון - סדרן וארגונן של המילים. מטרת חיבור זה להדגיש את חשיבותן של הקצב והמוזיקה של הפרוזה. בנוסף, דיוניסיוס כולל בחיבורו גם הערות בנוגע למספר מחברים מהתקופה הקלאסית וכן אזכור ליצירה נוספת שלו - "על אומנות החיקוי".
כתביו אודות הרטוריקה > על תוקידידס

דיוניסיוס התכוון לכתוב מסות על היסטוריונים, אך הספיק להשלים רק את המסה על תוקידידס. חיבור זה יוצא דופן מאחר שזהו החיבור היחיד של דיוניסיוס אשר עוסק במחבר אשר איננו נואם, אלא היסטוריון. בנוסף, סביר להניח שזוהי היצירה האחרונה הידועה של דיוניסיוס אשר ברשותנו שכן ניתן לראות שמתודת הכתיבה שם מפותחת במלואה.
"על תוקידידס" היא אחת מהביקורות היווניות הבודדות אודות אחד ממחבריה הגדולים של יוון, שהגיעו לידינו. מעבר לכך, דיוניסיוס סקר את עבודותיהם של מחברים אשר קדמו לתוקידידס, ומאחר וחיבוריהם של אותם מחברים לא שרדו בשלמותם, סקירה זו של דיוניסיוס מאפשרת לנו להבין את טבען של פעולותיהם הספרותיות.
דיוניסיוס מונה חמש הבחנות בין אותם מחברים לבין תוקידידס והרודוטוס:
הם חיו ופעלו לפני המלחמה הפלופונסית או מעט לפני תוקידידס.
הם חיברו היסטוריות נפרדות על מדינות וערים יווניות וברבריות, במקום לחבר את חיבוריהם לנרטיב אחד.
הם חיברו בין מיתוסים שונים מהמסורות העתיקות של עמים שונים - דיוניסיוס לא היה היחיד אשר הבחין במוזרותם של אותם מיתוסים, ומחברים אחרים מהעת העתיקה כינו את אותם מחברים - "מיתוגרפים".
הם ביססו את חיבוריהם על מסורות מקומיות.
הם כתבו בסגנון פרוזאי פשוט.
דוגמה למיתוס שכזה ניתן למצוא בחיבורו של קסנומדס מקאוס, אשר כתב על ההיסטוריה של האי קאוס. קסנומדס כתב על קוסמים מיתיים, הטלכינים, אשר האלים השליכו אל תוך טרטרוס כעונש על יהירותם הרבה.
בנוסף, דיוניסיוס יצר הבחנה בין מחברים בני זמנו של תוקידידס (400-470 לפני הספירה) לבין אלו אשר קדמו לו, והוא המחבר היחיד מהעת העתיקה אשר מספק לתאריכים לחלק מאותם מחברים. עבור היתר, סביר להניח שדיוניסיוס נעזר במקורות עתיקים על מנת לספק את התאריכים אשר בחיבור זה.
מקור אפשרי אחד שייתכן ודיוניסיוס נעזר בו הוא "היסטוריה" מאת הפילוסופים הפריפטטים תאופרסטוס ופרקסיפאנס (Praxiphanes) ממיטילנה. מקור אפשרי נוסף הוא "פינאקס" - יצירה הכוללת לא פחות מ-120 כרכים מאת קלימאכוס ותלמידיו במאה השלישית לפני הספירה. יצירה מאסיבית זו לא רק שחילקה את המחברים ויצירותיהם על פי קטגוריות, אלא גם סיפקה ביוגרפיות קצרות לאותם מחברים.
כתביו אודות הרטוריקה > יצירות נוספות

כנגד מבקרי הפילוסופיה הפוליטית
על דינארכוס - יצירה המתמודדת עם שאלות בנוגע לאותנטיות.
המכתב הראשון לאמאוס - מטרת יצירה זו היא להוכיח שהרטוריקה של דמוסתנס לא הושפעה מזו של אריסטו.
בנוסף, דיוניסיוס כתב חיבורים נוספים אשר לא נשתמרו ואחד מהם היה הגנה על אמנות הנאום. 
דיוניסיוס בכתביו ביקר בחריפות את הסגנון האסיני שהתאפיין במנייריזם מיותר והיה רווח בתקופה ההלניסטית. הוא העדיף את הנואמים האטיים העתיקים. בכתביו הקפיד לשחזר את סגנון הפרוזה הקלאסית, שכן לטענתו בתקופה ההלניסטית הפרוזה סטתה מדרכה.
לקריאה נוספת > כתביו של דיוניסיוס

קישורים לעותקים אלקטרוניים של חיבוריו של דיוניסיוס בנושאים שונים בתרגום לאנגלית ושפות נוספות. בנוסף, חיבורים מסוימים תורגמו על ידי יותר מחוקר אחד ולכן ליד כל תרגום מובא שם החוקר המתרגם ושנת פרסום התרגום.
אוסף עבודותיו על ידי פרידריך סיילבורג (1536-1596) (פרנקפורט 1586) (ביוונית ובלטינית) (זמין ב-Google Books)
המהדורה המושלמת על ידי יוהאן יאקוב רייסקה (1774–1777) (זמין ב-Google Books)
על הארכאולוגיה על ידי א. קיאסלינג, ו. פרו (1886) וס.ג'ייקובי (1885–1891) (זמין ב-Google Books)
אופוסקולה על ידי הרמן אוסנר ולודוויג רדרמאכר (1899) בסדרת Teubner
קדמוניות רומא על ידי ו. פרומנטין וג'יי. ה. סאוטל (1998 - [דרושה הבהרה]), והאופוסקולה רטוריקה על ידי Aujac - ב-Collection Budé
תרגום לאנגלית על ידי אדוארד ספלמן (1758) (זמין ב-Google Books)
Trans. Earnest Cary, Harvard University Press, Loeb Classical Library:
Roman Antiquities, I, 1937.
Roman Antiquities, II, 1939.
Roman Antiquities, III, 1940.
Roman Antiquities, IV, 1943.
Roman Antiquities, V, 1945.
Roman Antiquities, VI, 1947.
Roman Antiquities, VII, 1950.
Trans. Stephen Usher, Critical Essays, I, Harvard University Press, 1974, ISBN 978-0-674-99512-3
Trans. Stephen Usher, Critical Essays, II, Harvard University Press, 1985, ISBN 978-0-674-99513-0
לקריאה נוספת > מקורות מודרניים אודות דיוניסיוס מהליקרנסוס

שצמן, י. אנציקלופדיה של העולם הקלאסי. תל - אביב : ספרית מעריב, 1981
Roberts, J. W. The Oxford dictionary of the classical world. Oxford : Oxford University Press, 2007.
Salazar, Christine F. Ed. Brill's New Pauly : encyclopaedia of the ancient world: Antiquity. Leiden, The Netherlands : Brill, 2002 - 2010
הערות שוליים

↑  Shutt, Dionysus of Halicarnassus, 144
1 2  Shutt, Dionysus of Halicarnassus, 139
1 2  Roberts, The Oxford dictionary of the Classical world, 460
↑  Salazar, Brill's New Pauly, 480-1
1 2  Grube, Dionysus of Halicarnassus on Thucydides, 95
1 2  Shutt, Dionysus of Halicarnassus, 141
1 2  Salazar, Brill's New Pauly, 481
↑  Shutt, Dionysus of Halicarnassus, 140-1
↑  Shutt, Dionysus of Halicarnassus, 146-7
↑  Shutt, Dionysus of Halicarnassus, 145
↑  Grube, Dionysus of Halicarnassus on Thucydides, 96
↑  Toye, Dionysus of Halicarnassus on the First Greek Historians, 279
↑  Toye, Dionysus of Halicarnassus on the first Greek Historians, 288
↑  Toye, Dionysus of Halicarnassus on the first Greek Historians, 284
↑  Toye, Dionysius of Halicarnassus on the first Greek Historians, 281-4
↑  ישראל שצמן, אנציקלופדיה של העולם הקלאסי, 163
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260453105171  PLWABN: 9810569003105606  BIBSYS: 90054828  BNE: XX880306  BnF: cb13091418v (data)  CANTIC: a11027617  CiNii: DA01467195  GND: 118672037  ICCU: CFIV060483  ISNI: 0000 0004 5381 434X  LCCN: n50082922  LNB: 000022631  NDL: 00967431  NKC: jn19981000660  NLA: 35037247  NLG: 17965  NSK: 000086729  NTA: 068585497  RERO: 02-A000051743  SELIBR: 183856  SUDOC: 02683281X  Trove: 808336  VcBA: 495/26000  VIAF: 100218889   WorldCat (עם VIAF): 100218889
גן סיני

תמונה זו של גן יויואן בשאנגחאי (הוקם ב-1559) מדגימה את כל האלמנטים של גן סיני קלאסי – מים, מבנים, צמחייה וסלעים
גן סיני (במנדרינית תקנית: 中國園林, בפין-יין: Zhōngguó yuánlín) הוא סגנון עיצוב גן נופי, שהתפתח בסין במהלך מעל לשלושת אלפי שנים. המונח מתייחס הן לגנים הנרחבים של הקיסרים הסיניים ובני משפחתם, שהוקמו להנאה ובמטרה להרשים, והן לגנים האינטימיים יותר שהוקמו על ידי מלומדים, משוררים, פקידי ממשל לשעבר, חיילים וסוחרים, לשם מפלט מהעולם החיצוני ושקיעה בשרעפים. הגנים יוצרים נוף אידיאלי מיניאטורי, שנועד לבטא את ההרמוניה שאמורה להתקיים בין האדם לטבע.
גן סיני טיפוסי מוקף חומה וכולל בריכת מים אחת או יותר, מסלעות, עצים ופרחים, ומגוון היכלות וביתנים בתוך הגן המקושרים על ידי שבילים מתפתלים ומסדרונות מקורים הבנויים בזיגזג. במעבר ממבנה למבנה צופים המבקרים בסדרות של תפאורות שנבנו בקפידה, המתגלות בהדרגה כמו במגילה נפרשת של ציורי נוף.
היסטוריה > התחלות

התיעוד הראשון על גנים סיניים מספר על גנים שנשתלו בעמק הנהר הצהוב, בתקופת שושלת שאנג (1046-1600 לפנה"ס). גנים אלו היו פארקים גדולים מגודרים ששימשו מלכים ואצילים לשם ציד, או שגידלו בהם פירות וירקות.
כתובות מוקדמות מתקופה זו החקוקות על שריונות צבים השתמשו בשלושה סימני כתב סיני על מנת לתאר גן: "יוּאוּ", "פּוּ", ו"יְוֵּ'אן". "יוּאוּ" היה גן מלכותי שבו נשמרו עופות ובעלי חיים אחרים, בעוד ש"פּוּ" היה גן עבור צמחים. בתקופת שושלת צ'ין (206-221 לפנה"ס) הפך התו 園 (יְוֵּ'אן) לתו המייצג את כל סוגי הגנים. התו הוא ציור קטן של גן. הוא מוקף בריבוע היכול לייצג חומה, ובו סמלים היכולים לייצג את התוכנית של המבנה: ריבוע קטן שיכול לייצג בריכה, והסמל עבור מטע או עץ רימון מצוי.
גן מלכותי ידוע משלהי תקופת שושלת שאנג היה "טרסה, בריכה ופארק" של הנשמה (灵台, 灵沼, 灵囿 בפין-יין: Língtái, língzhǎo, língyòu) שנבנה על ידי וֶנְוָאנְג (周文王, בפין-יין: Zhōu Wén Wáng‏ מילולית "המלך ון של ג'ואו"; 1052-1156 לפנה"ס), אביו של מייסד שושלת ג'ואו, מערבית לעיר הבירה יין. הפארק מתואר בשיר לִינְגְטָאי מתוך"שְׁה גִ'ינְג" ("הקלאסיקה של השירים") באופן זה:
| --- | --- |
המלך היה בפארק הנהדר, היכן שהאיילות נחות, - האיילות, חלקלקות ושמנמנות; יחד עם עופות לבנים מבהיקים. המלך היה סמוך לבריכה הנהדרת; -  כמה מלאה היא בדגים המקפצים!:  王在靈囿  麀鹿攸伏  麀鹿濯濯  白鳥翯翯  王在靈沼  於牣魚躍  
גן מלכותי מוקדם נוסף היה שָׁצְ'יוֹ או "דיונות של חול" (沙丘, בפין-יין: Shāqiū), שנבנה על ידי השליט האחרון בשושלת שאנג, המלך ג'ואו משושלת שאנג (紂王, בפין-יין: Zhòu Wáng, שלט 1046-1075 לפנה"ס). הוא היה בנוי מטרסה בנויה באדמה, או "טאי", ששימשה כבימת תצפית במרכז פארק ריבועי גדול. גן זה תואר באחת הקלאסיקות המוקדמות של הספרות הסינית, רשומות ההיסטוריון (שְׁה-גִ'י).
על פי רשומות ההיסטוריון, אחד מהמרכיבים המפורסמים ביותר של גן זה היה "בריכת היין ויער הבשר" (酒池肉林). בריכה גדולה, נבנתה בשטח הארמון, שדפנותיה צופו באבנים סגלגלות מלוטשות שלוקטו מחוף הים. הבריכה מולאה ביין. במרכז הבריכה נבנה אי קטן שבו נשתלו עצים שמענפיהם השתלשלו שיפודים של בשר צלוי. ג'ואו, חבריו ופילגשיהם נהגו לשוט אנה ואנה בסירות בבריכה, כשהם לוגמים מהיין אותו חפנו בידיהם, ואוכלים מהבשר הצלוי שנתלה מהעצים. היסטוריונים ופילוסופים סיניים מתקופות מאוחרות יותר הזכירו גן זה כדוגמה להתנוונות ולטעם רע.
בשנת 535 לפנה"ס, במהלך תקופת האביב והסתיו (מ-722 לפנה"ס ועד 481 לפנה"ס), נבנה בהוראת המלך לִינְגְוָאנְג הגן "הטרסה של שָׁאנְגְחְווָה", שכלל ארמונות מקושטים בפאר. ב-505 לפנה"ס החלה בניית גן משוכלל עוד יותר, "הטרסה של גוּסוּ". הגן שכן על מדרון ההר, וכלל סדרה של טרסות המקושרות באמצעות מסדרונות מקורים, יחד עם אגם שבו שייטו סירות בדמות דרקונים כחולים. מהטרסה הגבוהה ביותר ניתן היה לצפות למרחק עד אגם טאי.
היסטוריה > "האגדה על האי של בני האלמוות"

אגדה סינית עתיקה מלאה תפקיד חשוב בתכנון הגנים הקדומים. בסיפור מהקלאסיקה של ההרים והימים, המתוארך למאה הרביעית לפני הספירה, מתוארת פסגת הר הקרוי הר פנגלאי השוכן על אחד משלושה איים בקצה המזרחי של ים בוהאי שבין סין לקוריאה, שהוא ביתם של שמונת בני האלמוות. על אי זה היו ארמונות מכסף וזהב, ואבני חן על העצים. באי לא היו מכאובים, לא היה חורף, כוסות היין וקערות האורז היו תמיד מלאות, ואכילת הפירות הבטיחה חיי נצח.
בשנת 221 לפנה"ס השלים יִינְג גֶ'נְג, מלך צ'ין את כיבוש סין, והיא אוחדה לראשונה תחתיו כקיסר סין הראשון צ'ין שה-חואנג (שלט עד 210 לפנה"ס). הוא שמע על אגדת האיים ושלח שליחים על מנת למצוא את האיים ולהביא מהם את שיקוי חיי הנצח, והם חזרו בידיים ריקות. בארמון בסמוך לבירתו שייניאנג (קרוב לשיאן של ימינו) הוא הורה ליצור גן שבו אגם גדול המכונה "אגם הסחלבים" (לָאנְצְ'ה גונְג). על אי באגם הוא הורה ליצור העתק של הר פנגלאי, המסמל את החיפוש אחר גן העדן. לאחר מותו, התמוטטה האימפריה בשנת 206, ובירתו והגן נהרסו לחלוטין, אבל האגדה המשיכה להוות השראה לעיצוב הגנים בסין. בגנים רבים יש קבוצת איים או אי בודד ובו הר מלאכותי המייצג את האי של שמונת בני האלמוות.
היסטוריה > שושלת האן (206 לפנה"ס – 220 לספירה)

תחת שלטון שושלת האן (206 לפנה"ס – 220 לספירה) נבנתה עיר בירה חדשה בצ'אנגאן, והקיסר וו משושלת האן (87-141 לפנה"ס) הורה לבנות גן קיסרי חדש, שבו התמזגו המאפיינים של גנים בוטניים וזואולוגיים, כמו גם שדות ציד מסורתיים. בהשראת גרסה אחרת של קלאסיקה סינית על האיים של בני האלמוות, הקרויה ליה-דזה (列子, בפין-יין: Lièzĭ), הוא הורה ליצור אגם מלאכותי גדול, "האגם של המהות העילאית", שבו שלושה איים מלאכותיים במרכז המייצגים את שלושת האיים של בני האלמוות. הפארק נהרס, אבל זכרו המשיך להוות השראה לעיצוב גנים סינים במשך מאות שנים אחר כך.
גן ידוע נוסף מתקופת שושלת האן היה "הגן של המצביא לְיָאנְג-גִ'י", שנבנה בתקופת שלטונו של הקיסר שׁוּנְדִי (שלט 125–144 לספירה). תוך שימוש בהון שצבר במהלך עשרים שנות שירותו בחצר הקיסרות בנה המצביא לְיָאנְג-גִ'י גן נופי ענק. בגן היו הרים מלאכותיים, נקיקים ויערות, והוא שיכן בו ציפורים נדירות וחיות פרא מבויתות. היה זה אחד הגנים הראשונים שניסו ליצור העתק אידיאלי של הטבע.
היסטוריה > גנים עבור משוררים ומלומדים (בין 221 ל-618 לספירה)

לאחר נפילתה של שושלת האן, החלה תקופה ארוכה של אי-יציבות בסין. הבודהיזם הגיע לסין בעידודו של הקיסר מִינְגְדִי (漢明帝, בפין-יין: hàn míng dì‏; 75-57 לספירה), והתפשט במהירות. בהגיע שנת 495 היו בלוו-יאנג, עיר הבירה, 1,300 מקדשים בודהיסטיים, רובם במגורים לשעבר של המאמינים. לכל אחד מהמקדשים היה צמוד גן.
במהלך תקופה זו עזבו פקידי ממשל רבים את חצר הקיסרות ובנו גנים שבהם יכלו להימלט מהעולם החיצוני ולהתרכז בהתבוננות בטבע ובעיסוק בספרות. דוגמה לגן כזה היה "גִ'ינְגוּ יְוֵּ'אן" (金谷園, בפין-יין: Jīngǔ yuán), או "גן העמק המוזהב". הגן נבנה עבור שְׁה צ'ונְג (石崇, בפין-יין: Shí chóng‏; 300-249), אריסטוקרט ומאנשי החצר לשעבר. הגן, ששכן כעשרה קילומטרים צפונית מזרחית ללוו-יאנג, הושלם בשנת 296. הוא הזמין שלושים משוררים מפורסמים לנשף בגן וכתב על האירוע בעצמו:
אני בעליו של בית כפרי בנחל של העמק המוזהב...שבו יש מעיין של מים זכים, יערות שופעים, עצי פרי, חזרן, ברוש וצמחי מרפא. יש בו שדות, מאתיים כבשים, תרנגולות, חזירים, אווזים וברווזים.. יש גם טחנת מים, בריכת דגים, מערות, וכל דבר נדרש על מנת להסיח את הדעת ולרצות את הלב... יחד עם חברי הסופרים, אנחנו מטיילים בגן יום ולילה, סועדים את ליבנו, מטפסים על ההר על מנת לצפות בנוף, ומתיישבים לצד הנחל
ביקור זה בגן הוליד את אוסף השירים הידוע "גִ'ינְגוּ שְׁה" (金谷詩, בפין-יין Jīngǔ shī), או "שירי העמק המוזהב", והחל מסורת ארוכה של כתיבת שירה בגנים וכתיבה עליהם.
המשורר והקליגרף ואנג שיג'ה (王羲之, בפין-יין: Wáng xīzhī‏; 361-303) כתב בקליגרפיה המעולה שלו את הקדמה לשירים שנכתבו בביתן הסחלב (蘭亭集序;, בפין-יין: Lántíngjí Xù), הקדמה לספר המתעד את אירוע מפגש ביתן הסחלב (兰亭集会, בפין-יין: Lántíng jíhuì), אתר מפגש משוררים מפורסם במפלט הכפרי המכונה "ביתן הסחלב". היה זה פארק שבו התפתל פלג מים. המשורר הניח כוסות יין בזרם, והניח להן לצוף. אם כוס נעצרה ליד אחד המשוררים, הוא היה מחויב לשתות אותה, ואז לחבר שיר. גן הכוס הצפה (לְיוֹבֵּיי טָאנְג), שבו ביתנים קטנים ופלגים מלאכותיים מתפתלים, נהיה פופולרי מאוד בגנים קיסריים כמו גם בגנים פרטיים.
ביתן הסחלב היה ההשראה לקיסר יאנגדי משושלת סווי (שלט 604–618), לבנות לעצמו גן קיסרי חדש, "גן המערב" (西苑, בפין-יין: Xī yuàn), בסמוך ללוו-יאנג. בגן היו פלגי מים מתפתלים עבור כוסות היין וביתנים עבור כתיבת שירה. הגן שימש גם להצגות. על הפלג הוא הורה להשיט סירות קטנות ובהן דמויות הממחישות את ההיסטוריה של סין.
היסטוריה > שושלת טאנג (907-618), תור הזהב הראשון של הגן הקלאסי

תקופת שושלת טאנג (907-618) נחשבת לתור הזהב הראשון של הגן הסיני הקלאסי. הקיסר שואן-דזונג בנה גן קיסרי מרהיב, "הגן של האגם הצלול המלכותי", סמוך לשיאן וחי שם עם פילגשו הידועה יָאנְג גְווֵיְפֵיי (楊貴妃, בפין-יין: Yáng Guìfēi), ששלטה בארמון ובקיסר ביד רמה.
הציור והשירה הגיעו לרמה שטרם נראתה בעבר, וגנים חדשים, גדולים כקטנים, מילאו את עיר הבירה צ'אנג-אן. הגנים החדשים קיבלו השראה מאגדות קלאסיות ומשירים. היו גנים מהסוג "שָׁאנְצְ'ה יְוֵּ'אן" שבהם הרים מלאכותיים ובריכות, שקיבלו השראה מהאגדה על האיים של בני האלמוות, וגנים מהסוג "שָׁאנְטִינְג יְוֵּ'אן", שבהם היו העתקים של הרים וביתני תצפית קטנים. אפילו בבתי מגורים רגילים הוקמו גנים קטנים בתוך החצרות, עם הרי טרקוטה ובריכות קטנות.
גנים סינים קלאסיים אלו, או גני מלומדים ("וֶנְזֶ'ן יְוֵּ'אן"), הושפעו מהציור והשירה הסינית הקלאסיים, ובמקביל, הם השפיעו על הציור והשירה. דוגמה בולטת היה "ווָאנְג צְ'ווָאן", הגן של המשורר והצייר וָאנְג וֵיי (王維, בפין-יין: Wáng Wéi‏; 759-699). הוא רכש חווילה הרוסה של משורר, ששכנה סמוך לשפך של נהר לאגם. בתוך הגן הוא יצר עשרים סצנות נוף קטנות, וקרא להן בשמות דוגמת: "גן המגנוליות", "הערבות הנעות ברוח", "הקיוסק בלב עצי החזרן", "מעיין האבקה הזהובה" ו"בית התצפית שבסמוך לאגם". הוא חיבר שיר לכל סצנה בגן ושכר את שירותיו של צייר ידוע, לצייר את הסצנות שבגן על קירות החווילה שלו. לאחר שפרש לגמלאות משירותו בממשל טאנג, הוא העביר את זמנו במסעות שיט באגם, תוך שהוא מנגן בציתר ומחבר ומדקלם שירה.
בתקופת שושלת טאנג חלה התקדמות נכרת בטיפוח זני צמחים, שהתבטאה בגידול זנים רבים אותם השיגו בייבוא, בביות, בהשתלות ובהרכבה. הדגש הושם על התכונות האסתטיות של הצמחים, והוצאה לאור של מספר רב של ספרים בנושא סיווג צמחים וטיפוחם. הבירה צ'אנג אן, הייתה עיר קוסמופוליטית מאוד, ושכנו בה דיפלומטים, סוחרים, עולים לרגל, נזירים וסטודנטים, שהפיצו לכל רחבי אסיה את תיאור הגנים. השגשוג הכלכלי של שושלת טאנג הוביל לבנייה מואצת של גנים קלאסיים בכל רחבי סין.
הגן הגדול האחרון הידוע מתקופת שושלת טאנג היה "כפר קטן של ההר של המעיין הרוגע" (פִּינְגְצְ'וֵ'אן שָׁאנְגְ'וָאנְג), שנבנה מזרחית לעיר לוו-יאנג על ידי לִי דֶיוּ, ראש הממשלה של האימפריה. הגן היה נרחב, ובו למעלה ממאה ביתנים ומבנים אחרים, אבל הוא היה ידוע בעיקר בשל אוסף הסלעים והצמחים בעלי צורה אקזוטית, שאותם אסף לִי בכל רחבי סין. סלעים בצורות בלתי רגילות, הידועים כסלעי המלומדים הסיניים, נבחרו לעיתים קרובות, כמייצגים חלק מהר או מרכס הרים בסצנה בגן, ובהדרגה הפכו למרכיב הכרחי של הגן הסיני.
היסטוריה > שושלת יואן (1368-1279)

ב-1271 הכריז קובלאי חאן המונגולי על עצמו כקיסר סין. בהגיע שנת 1279 הוא הכריע את מוקדי ההתנגדות האחרונים של קיסרי סונג, ואיחד את סין לאימפריה גדולה בשם שושלת יואן. הוא יסד בירה חדשה באתר שכיום שוכנת בו בייג'ינג, שכונתה חאנבליק או גם דאדו, "הבירה הגדולה".
הגן הידוע ביותר משושלת יואן היה בארמון הקיץ של קובלאי חאן בזאנאדו. על פי זיכרונותיו ביקר הנוסע הוונציאני מרקו פולו בזאנאדו סביב שנת 1275, ותיאר את הגן באופן זה:
סביב ארמון זה נבנתה חומה הסוגרת תחום של 25 קילומטרים, ובתוך הפארק יש מזרקות ונהרות ופלגים, וכרי דשא יפהפיים, עם כל מיני חיות פרא (למעט אלו בעלי אופי אכזרי), שאותם רכש הקיסר כמקור למזון עבור הבזים והנצים, אותם הוא שומר בכלובים. מאלו יש 200 בזים ארקטיים בלבד, מבלי לספור את הנצים האחרים. החאן עצמו בא כל שבוע לראות את העופות שלו בכלוביהם, ולעתים הוא רוכב בפארק כשנמר מאחוריו על הסוס, ואז אם הוא רואה חיה כלשהי שמוצאת חן בעיניו הוא משסה בה את הנמר, וכאשר הנמר צד את החיה הוא לוקח אותה על מנת להאכיל את הנצים בכלובים. הוא עושה זאת לשם שעשוע.
תיאור קצר זה שימש השראה לכתיבת הפואמה קובלא חאן מאת המשורר האנגלי הרומנטי סמואל טיילור קולרידג'.
כאשר קבע קובלאי חאן את בירתו החדשה בדאדו, הוא הרחיב את האגמים המלאכותיים שנוצרו מאה שנים קודם לכן על ידי שושלת ג'ין ששלטה במקום קודם לכן, בנה את האי אוינגחווה, ויצר ניגוד בולט בין גדות האגם והגן לבין הגאומטריה המוקפדת של מה שיהפוך אחר-כך להיות העיר האסורה של בייג'ינג. הניגוד בולט גם בימינו.
למרות הפלישה והכיבוש המונגולי המשיך גן המשכילים הסיני לשגשג בחלקים אחרים בסין. דוגמה מצוינת לכך הוא גן פרדס האריה בסוג'ואו. הוא הוקם ב-1342, ומקור שמו באוסף הסלעים הפנטסטיים והגרוטסקיים, שמקורם באגם טאי. בחלק מהם ראו הצופים דמיון לראש אריה. מאות שנים אחרי הקמתו ביקרו בו הקיסרים קאנגשי וצ'יינלונג משושלת צ'ינג כמה פעמים, והשתמשו בו כמודל ל"גן התפארת המושלמת" בארמון הקיץ שלהם באתר הנופש ההררי בצ'נגדה.
שושלת יואן לא החזיקה מעמד שנים רבות. ב-1368 הצעיד ג'וּ יְוֵּ'אנְגָ'אנְג, שעתיד לעלות לשלטון בסין כקיסר הראשון משושלת מינג, את צבאו לדאדו. הקיסר האחרון משושלת יואן נמלט וג'וּ יְוֵּ'אנְגָ'אנְג החריב את הארמונות של קיסר יואן עד היסוד.
היסטוריה > שושלת מינג (1644-1368)

הגן הידוע ביותר ששרד עד ימינו מתקופת שושלת מינג הוא גן המנהלן העניו בסוג'ואו. הוא הוקם בתקופת שלטונו של הקיסר גֶ'נְגְדֶה (שלט 1506–1521) על ידי וָאנְג שְׂייֵנְצֶ'ן (王獻臣, בפין-יין: Wáng xiànchén), פקיד ממשל זוטר שפרש מהשירות הממשלתי והקדיש את שארית חייו להקמה וטיפוח של הגן. הגן עבר שינויים רבים מאז הוקם, אבל חלקו המרכזי שרד. בריכה גדולה ובה פרחי לוטוס רבים המוקפת מבנים וביתנים שתוכננו לשמש כנקודות תצפית על האגם והגנים. בפארק יש אי המכונה האי המבושם, המעוצב בדמות סירה. בתכנון הגן נעשה שימוש רב במוטיב "הנוף המושאל" ("גְ'יֵה-גִ'ינְג"), נקודות תצפית המשקפות כמו מבעד למסגרת תמונה את ההרים מסביב ואת התצפית על פגודה רחוקה.
גן נוסף מתקופת שושלת מינג הוא הגן המשתהה, גם הוא בסוג'ואו. הגן נבנה בתקופת שלטונו של הקיסר ואן-לי (1620-1573). בתקופת שושלת צ'ינג נוספו לגן 12 סלעי אבן גיר גבוהים, המסמלים הרים. הסלע הידוע ביותר הוא סלע ציורי המכונה "פסגה מבשרת טובות המכוסה בעננים", שהפך לאלמנט המרכזי ביותר בגן.
גן שלישי ידוע נוסף מתקופת שושלת מינג בסוג'ואו הוא גן הטיפוח, שנבנה בתקופת שלטון הקיסר טְייֵנְצִ'י (שלט 1621–1627) על ידי נכדו של וֶן גֶ'נְגְמִינְג (文徵明, בפין-יין: Wén Zhēngmíng‏; 1559-1470), צייר וקליגרף ידוע מתקופת שושלת מינג. הגן בנוי סביב הבריכה, כשמצדה הצפוני ביתן אריכות הימים, ביתן הדגיג בצדה המזרחי, גן סלעים דרמטי מצד דרום, וסדנת היוצר, הבית העניו, ממערב.
גן הטיפוח (1541)
גן המנהלן העניו בסוג'ואו (1521-1506)
הגן המשתהה בסוג'ואו (1593), כגנים רבים אחרים מתקופת שושלת מינג, הוא מכיל סלעים דרמטיים רבים.
גן יויואן בשאנגחאי (הוקם ב-1559)