stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יצחק בשביס-זינגר
לקריאה נוספת

ישראל זמיר, אבי יצחק בשביס זינגר, ספרית פועלים וידיעות אחרונות, 1994
ג'נט האדה, יצחק בשביס זינגר: ביוגרפיה, רסלינג, 2009
פלורנס נואוויל, יצחק בשביס זינגר: ביוגרפיה, מצרפתית, דורית דליות רבינוביץ, ידיעות ספרים, תל אביב, 2010
יהודה אטלס, "יצחק בשביס זינגר: חשוב הסיפור, לא המסר", בספר ילדים גדולים (כרך 2, עמ' 220-215), הוצאת ידיעות אחרונות, 2003.
יצחק בשביס־זינגר – בעולם התוהו (מיידיש: עידו בסוק), דחק, כרך טז, 2023.
על יצירתו:
ג'נט האדה, "אשכנז של הדמיון", רגע של הולדת, תשס"ז-2007
יעל שגב, "זהות מינית אמביוולנטית ביצירות יצחק בשביס-זינגר", חוליות 10, 2006
נתן כהן, "איגוד הסופרים והעיתונאים היהודים בוורשה בחייו וביצירתו של יצחק בשוויס-זינגר", בין שתי מלחמות עולם, תשנ"ז-1997
אברהם רובינשטיין, "בין גוריי לבילגוריי: עולמו הספרותי של יצחק בשביס-זינגר ועולמה ההיסטורי החברתי של יהדות פולין", מבוע י"ח, תשמ"ג-1983
חנא שמרוק, "בין אוטוביוגראפיה לרומן ביצירת בשביס", מולד 41, 251, 1982
מרדכי אבישי, "על יצחק בשביס-זינגר, המופלא והפשוט בעולמו", מאזנים מ"ז, 6, תשל"ט-1979 (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
אברהם בלט, "משנתו הסיפורית של יצחק באשביס-זינגר", מבוע ט"ו, תש'ם-1980
דינה פלדות, "דון ז’ואן או שלומיאל? קזנובה ביצירתו של יצחק בשביס-זינגר", בשער 156, 1981
צ'ארלס פאטרסון, כל יום הוא טרבלינקה, פרדס הוצאה לאור, תשס"ו - 2006. פרק 7: בית מטבחיים מאופק עד אופק – החזון האנושי של יצחק בשביס זינגר, עמ' 169–196.
פיגוע הדקירה במנהיים (2024)

| חלק מטרור בגרמניה |
| --- | --- |
 תאריך:  31 במאי 2024 
 מקום:  כיכר השוק של העיר מנהיים
 מטרה:  מיכאל שטורצנברגר
 קואורדינטות:  49°29′23″N 8°28′02″E﻿ / ﻿49.4898°N 8.4672°E﻿ / 49.4898; 8.4672
 סוג:  פיגוע דקירה 
 נשק:  סכין 
 הרוגים:  1 
 פצועים:  7 
 מבצע:  סולימאן עטאי
 מספר מפגעים:  1 
  (למפת גרמניה מוגדלת) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניפיגוע הדקירה במנהיים(למפת גרמניה רגילה) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניפיגוע הדקירה במנהיים
 
פיגוע הדקירה במנהיים אירע ב-31 במאי 2024, בשעה 11:34. פליט אפגני בן 25 חמוש בסכין ביצע פיגוע דקירה בכיכר השוק של מנהיים בגרמניה, במהלך עצרת שאורגנה על ידי הארגון הגרמני "תנועת האזרחים פקס אירופה"(אנ'), אשר מתנגד לג'יהאדיזם ומבקר את האסלאם. התוקף פצע באופן אנוש שוטר, אשר מת כעבור יומיים מפציעתו, ופצע חמישה אנשים נוספים. בין קורבנות פיגוע הדקירה היה האקטיביסט השנוי במחלוקת מיכאל שטורצנברגר(אנ'), אשר היה אמור להיות הדובר הראשי בעצרת. פיגוע הדקירה הופסק לאחר ששוטר ירה ופצע את התוקף.
אירוע הדקירה

ב-31 במאי 2024 הייתה אמורה להתקיים עצרת של הארגון הגרמני "תנועת האזרחים פקס אירופה" בכיכר השוק של מנהיים בו מיכאל שטורצנברגר היה אמור לשאת נאום. פיגוע התקפיה החל בסביבות השעה 11:34 בעת ששטורצנברגר התכונן לשאת נאום. אדם שהיה במקום שידר במקרה את כל האירוע בשידור חי ביוטיוב. בתיעוד המצולם ניתן להבחין שהתוקף צפה בתחילה מהצד במתרחש במשך זמן מה לפני שהוא בחר לתקוף את שטורצנברגר כאשר הוא היה לבדו. שני אנשים נוספים נדקרו בתחילת האירוע כאשר הם ניסו להתערב.
לאחר מכן התוקף רדף אחרי שטורצנברגר, הפיל אותו ארצה ודקר אותו מספר פעמים לפני שהוא הוסר ממנו בכוח על ידי עוברי אורח. לאחר מכן דקר התוקף שני אנשים שניסו להכניעו. השוטר רובן לאור בן ה-29 שהגיע באותה העת לזירה הכניע בטעות את אחד מהאנשים שניסו לעצור את התוקף, ובשל כך איפשר לתוקף לדקור אותו בצווארו. האירוע הסתיים לאחר ששוטר נוסף שהגיע לזירת ירה בתוקף.
קורבנות

לפי העיתון דר שפיגל הרשויות קבעו ששבעה בני אדם נפצעו בפיגוע בסך הכל, בהם התוקף והשוטר רובן לאור. שלושה מהקורבנות היו אזרחים גרמנים, אדם אחד היה גרמני ממוצא קזחי ואדם נוסף היה ממוצא עיראקי.
השוטר רובן לאור עבר ניתוח חירום אך נפטר מפציעתו יומיים לאחר מכן. שטורצנברגר, אשר נדקר בפניו, בחזהו ובירך, עבר גם הוא ניתוח חירום. ב-1 ביוני 2024 שטורצנברגר חשף בחשבון הטלגרם שלו שהסכין כמעט פגעה בריאותיו, וכי הפצע בירך גרם לאובדן דם משמעותי.
התוקף

התוקף הוא פליט אפגניסטן בן 25 בשם סולימאן עטאי אשר היה בעבר תושב העיר הראת שבאפגניסטן, ואשר ב-2013 היגר לגרמניה לבדו כקטין. בקשת המקלט שלו נדחתה ב-2014, אך הוא לא גורש בשל היותו קטין. בעת ביצוע הפיגוע התגורר עטאי בעיר הפנהיים אשר נמצאת כ-30 קילומטרים ממנהיים. עטאי התחתן ב-2019 ונולדו לו שני ילדים. לפי העיתון דר שפיגל, הרשויות סבורות שעטאי ביצע את הפיגוע ממניעים איסלאמיסטיים. משרד החקירות הפליליות של מדינת באדן-וירטמברג הוציא צו מעצר לעטאי באשמת ניסיון רצח וערך חיפוש בביתו בעקבות הפיגוע.
לאחר שנורה על ידי המשטרה עבר עטאי ניתוח חירום והוכנס לתרדמת יזומה בבית החולים טרזין. ב-17 ביוני 2024 הוא נלקח למעצר.
ראו גם

פיגוע הדקירה בזולינגן
צ'ארלס פוסטר

צ'ארלס ויליאם פוסטר הבן (באנגלית: .Charles William Foster Jr;‏ 12 באפריל 1828 – 9 בינואר 1904) היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הרפובליקנית מאוהיו. פוסטר היה מושל אוהיו ה-35 ובהמשך מזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלו של הנשיא בנג'מין הריסון.
ביוגרפיה

צ'ארלס פוסטר נולד ליד טיפין, אוהיו וגדל במחוז סנקה בעיירה שב-1854 התמזגה עם העיירה ריסדון הסמוכה ושמהן הוקמה העיר פוסטריה על שמו של צ'ארלס ויליאם פוסטר האב, אביו של צ'ארלס פוסטר. צ'ארלס פוסטר הבן נבחר ב-1870 לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו בשנים 1871–1879. הוא הובס במערכת הבחירות של 1878, אך נבחר באותה שנה כמושל אוהיו, תפקיד בו כיהן שתי תקופות כהונה של שנתיים כל אחת בשנים 1880–1884. ב-1890 ניסה פוסטר להיבחר שוב לבית הנבחרים, אך ללא הצלחה. שנה לאחר מכן מינה אותו הנשיא בנג'מין הריסון כמזכיר האוצר של ארצות הברית לאחר מותו של המזכיר הקודם ויליאם וינדום. בתפקיד זה כיהן פוסטר עד תום נשיאותו של הריסון במרץ 1893.
חיים אישיים

בנובמבר 1853 נשא פוסטר לאישה את אן מ. אולמסטד מפרימונט, אוהיו ולשניים נולדו שתי בנות. בינואר 1904 תכנן פוסטר להגיע לטקס ההשבעה של המושל מיירון הריק. בדרכו הוא עצר ללינת לילה בביתו של ידידו הוותיק, גנרל וורן קייפר בספרינגפילד. צ'ארלס פוסטר נפטר ביום המחרת, ה-9 בינואר 1904, בביתו של קייפר.
הערות שוליים

↑  A centennial biographical history of Seneca County, Ohio. Chicago: Lewis Publishing Company. 1902, p. 184.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1178021653  ISNI: 0000 0000 8309 4946  LCCN: n95120116  NARA: 10574533  SNAC: w6vd6wxv  US Congress: F000299  VIAF: 112430191   WorldCat (עם VIAF): 112430191
צ'ארלס סאמנר המלין

| --- | --- |

 לידה:  30 באוגוסט 1861 בוסטון, ארצות הברית 
 פטירה:  24 באפריל 1938 (בגיל 76) וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Forest Hills Cemetery 
 השכלה:  אוניברסיטת הרווארד 
 תפקיד:  יו"ר פדרל ריזרב (10 באוגוסט 1914–9 באוגוסט 1916)  יו"ר פדרל ריזרב 
 מפלגה:  המפלגה הדמוקרטית 
 חתימה:   
 
צ'ארלס סאמנר המלין (באנגלית:  Charles Sumner Hamlin;‏ 30 באוגוסט 1861 – 24 באפריל 1938) היה עורך דין ועובד ציבור אמריקני, אשר היה הראשון לכהן כיושב ראש הפדרל ריזרב בארצות הברית.
ביוגרפיה

המלין נולד בבוסטון מסצ'וסטס, בנם של אנה ואדוארד המלין. אביו, סוחר פחם, היה יליד המקום ואילו אמו נולדה באנגליה להורים אירים. המלין למד באוניברסיטת הרווארד. הוא השלים תואר ראשון ב-1883 ותואר שני ב-1886. במקביל ללימודים לתואר שני, למד גם משפטים. הוא עסק בעריכת דין בבוסטון בשנים 1886 עד 1893 וכן בשנים 1898 עד 1913. בשנים 1893 עד 1897 שימש כעוזר בכיר למזכיר האוצר של ארצות הברית, ג'ון גריפין קרלייל. בשנים 1913 עד 1914 שימש כעוזר בכיר למזכיר האוצר של ארצות הברית, הפעם תחת ויליאם גיבס מקאדו. בשנים 1902 ו-1903 הרצה באוניברסיטת הרווארד על ממשל. פרסם פמפלטים ועבודות בסטטיסטיקה, מסחר ופיננסים. המלין מילא תפקידים ציבוריים רבים במהלך חייו. בשנים 1902 ו-1910 הוא התמודד ללא הצלחה על הזכות להיות המועמד הדמוקרטי בבחירות למשרת מושל מסצ'וסטס.
ב-13 בדצמבר 1913 נוסד הפדרל ריזרב – הבנק המרכזי של ארצות הברית. ב-10 באוגוסט 1914 מונה המלין ליושב הראש הראשון של הפדרל ריזרב, תפקיד אשר כונה בשעתו "מושל הפדרל ריזרב". הוא מונה לתפקיד על ידי הנשיא וודרו וילסון בעצת מקאדו. הוא כיהן בתפקיד במשך שנתיים ואז הוחלף על ידי וילסון בוויליאם פ' ג' הארדינג. במהלך כהונתו כיושב ראש הוא נתן למשרד האוצר לקבוע את המדיניות של הפדרל ריזרב. המלין המשיך לשבת במועצת הנגידים של הפדרל ריזרב עד 1936 ושימש כיועץ מיוחד למועצה עד מותו ב-1938. הוא קיבל שני תוארי דוקטור לשם כבוד, האחד מאוניברסיטת וושינגטון ולי שבווירג'יניה (1895) והשני מאוניברסיטת קולומביה שבניו יורק (1938).
ב-1898 נישא באולבני להייברטי לנסינג פראיין (1878 – 1964), בתו של ג'ון ו' ל' פראיין (1811 – 1877), פוליטיקאי מניו יורק ונכדתו (מצד אמה) של אמסה ג' פארקר (1807 – 1890), אף הוא פוליטיקאי מניו יורק. לו ולרעייתו הייתה בת אחת, אנה המלין (1900 – 1925).
המלין מת בוושינגטון הבירה ממחלה. הוא נקבר בבית העלמין פורסט היל שבבוסטון.
הערות שוליים

1 2 3  צ'ארלס סאמנר המלין באתר Federal Reserve History
↑  צ'ארלס סאמנר המלין באתר Social Networks and Archival Context
↑  מושל או נגיד. במקור:  Governor of the Federal Reserve
↑  ידיעה המבשרת על מותו באתר הניו יורק טיימס, 25 באפריל 1938
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 3921 7232  LCCN: no00069647  SNAC: w6r50fs2  VIAF: 66018798   WorldCat (עם VIAF): 66018798
נילי אברמסקי

נילי אברמסקי (נולדה ב-14 בינואר 1970) היא אתלטית ישראלית בעבר. שיאנית ישראל ואלופת ישראל בריצות למרחקים בינוניים וארוכים. היא זכתה ביותר מ-50 תוארי אליפות ישראל, מהם 11 תארים במרתון (מרתון טבריה) יותר מכל אתלטית ישראלית אחרת. היא החזיקה בשיא ישראל בריצת 2000 מטר במשך 18 שנה, בריצת 3000 מטר במשך 16 שנה, בשיא ישראל בריצת 5000 מטר במשך 13 שנה, בשיא ישראל בריצת 10000 מטר במשך 15 שנה, בשיא ישראל בריצת חצי מרתון במשך 15 שנה ובשיא ישראל במרתון במשך 12 שנה. אברמסקי ייצגה את ישראל באולימפיאדה (אתונה 2004), בשתי אליפויות עולם באתלטיקה (הלסינקי 2005 ואוסקה 2007), ב-6 אליפויות עולם בחצי מרתון ובשתי אליפויות עולם בריצות שדה.
ביוגרפיה

אברמסקי נולדה וגדלה ברחובות. החלה להתאמן בגיל 14 אצל יהודה מור, תחילה במסגרת עירונית ולאחר מכן באגודת הפועל תל אביב, במשך עשר שנים. הייתה אלופת הנוער בריצת 800 מ'. משנת 1993 עברה למועדון הפועל חולון בהדרכת המאמן איליה בר-זאב.
באוניברסיאדה שנערכה בסיציליה שבאיטליה באוגוסט 1997 סיימה אברמסקי במקום השמיני בריצת חצי מרתון בתוצאה של 1:20:51 שעות. באליפות העולם בחצי מרתון, שנערכה בקושיצה שבסלובקיה באוקטובר אותה שנה, היא סיימה במקום ה-70, בתוצאה של 1:18:15 שעות.
באליפות העולם בחצי מרתון שנערכה בפלרמו שבאיטליה בשנת 1999 סיימה אברמסקי במקום ה-54 בתוצאה של 1:20:20 שעות.
במרתון שיקגו שנערך ב-24 באוקטובר 1999 סיימה אברמסקי במקום 25 בשיא ישראלי חדש של 2:39:24 שעות
באליפות העולם בחצי מרתון שנערכה בווראקרוס שבמקסיקו בשנת 2000 סיימה אברמסקי במקום ה-44, בתוצאה של 1:22:58 שעות.
באליפות העולם בחצי מרתון שנערכה בבריסטול שבאנגליה בשנת 2001 סיימה אברמסקי במקום ה-48, בתוצאה של 1:15:30 שעות.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה ה-16 שנערכו בווינגייט ב-18 ביולי 2001, זכתה אברמסקי במדליית זהב בריצת 3000 מטר, כשסיימה את המקצה בתוצאה של 9:59:41 דקות.
במרתון טבריה שנערך ב-3 בינואר 2002 קבעה אברמסקי את התוצאה הטובה ביותר שלה בתחרות זו, 2:36:40 שעות. באליפות העולם בחצי מרתון שנערכה בבריסל שבבלגיה ב-5 במאי אותה שנה, היא סיימה במקום ה-39, וקבעה שיא ישראלי חדש של 1:13:59 שעות ובאליפות אירופה שנערכה במינכן שבגרמניה באוגוסט אותה שנה היא סיימה במקום ה-27 בריצת 10000 מטר בתוצאה של 34:51:15 דקות.
במרתון פריז שנערך ב-4 באפריל 2004 סיימה אברמסקי במקום התשיעי בשיא ישראלי חדש של 2:36:36 שעות. באולימפיאדת אתונה (2004) היא סיימה במקום ה-42 בריצת מרתון בתוצאה של 2:48:08 שעות.
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי שבפינלנד באוגוסט 2005 סיימה אברמסקי במקום ה-49 בריצת מרתון בתוצאה של 2:54:08 שעות. באליפות העולם בחצי מרתון שנערכה באדמונטון שבקנדה באוקטובר אותה שנה היא סיימה במקום ה-55 בתוצאה של 1:22:34 שעות.
באליפות אירופה שנערכה בגטבורג שבשוודיה באוגוסט 2006 סיימה אברמסקי במקום ה-22 בריצת מרתון בתוצאה של 2:41:23 שעות.
באליפות העולם שנערכה באוסקה שביפן בשנת 2007 סיימה אברמסקי במקום ה-41 בריצת מרתון בתוצאה של 2:46:27 שעות.
חייה האישיים

נילי אברמסקי למדה פיזיותרפיה באוניברסיטת תל אביב. היא אם חד הורית לשני ילדים, ומתגוררת ברחובות.
ראו גם

שיאי ישראל באתלטיקה
הערות שוליים

↑  אביבה לורי, דהירה מאוחרת, באתר הארץ, 24 ביולי 2002
↑  המנצחים באוניברסיאדת סיציליה 1997 (באנגלית)
↑  תוצאות רשמיות מרתון שיקגו - Nili Abramski, ISR (באנגלית)
↑  נילי אברמסקי סיימה במקום 39 כללי, תוצאות סופיות של אליפות העולם בחצי מרתון, 2002 (באנגלית)
|  משלחת ישראל לאולימפיאדת אתונה (2004)  |
| --- | --- | --- |
|  אתלטיקה | אלכס אברבוך • נילי אברמסקי • אסף בימרו • אירנה לנסקי • היילה סטאין |  |
|  ג'ודו | אודי וקס •  אריק זאבי • גל יקותיאל • מיכל פיינבלט • יואל רזבוזוב |  |
|  היאבקות | יורי יבסייצ'יק • יאשה מנשרוב • גוצ'ה ציציאשווילי |  |
|  התעמלות מכשירים | פבל גופמן |  |
|  התעמלות אמנותית | קטיה פיסצקי |  |
|  טאקוונדו | מאיה ערוסי |  |
|  טניס | יוני ארליך • אנה סמשנובה • אנדי רם |  |
|  טניס שולחן | מרינה קרבצ'נקו |  |
|  סיף | איילת אוחיון |  |
|  קיאק | רועי ילין • לריסה פסחוביץ' • מיכאל קולגנוב |  |
|  קליעה | אלכסנדר דנילוב • גיא סטריק |  |
|  שחייה | ורד בורוכובסקי • אניה גוסטומלסקי |  |
|  שחייה אמנותית | אנסטסיה גלושקוב • אינה יופה |  |
|  שיט | ורד בוסקילה • אודי גל •  גל פרידמן • לי קורזיץ • ניקה קורניצקי • גידי קליגר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007375308605171  World Athletics: 14283491  VIAF: 27151431625256302550   WorldCat (עם VIAF): 27151431625256302550 
ריצת 5000 מ' נשים בתחרות גביע אירופה לאומות באצטדיון הדר יוסף בתל אביב. שנייה משמאל המתמודדת הישראלית נילי אברמסקי. 1999
פיצוי לנפגע עבירה

פיצוי לנפגע עבירה הוא תשלום המושת על אדם במשפט פלילי כעונש ומועבר לנפגע העבירה.
מהות הפיצוי

הדיעות חלוקות בשאלה האם הפיצוי הוא פיצוי אזרחי הנלווה להליך הפלילי, או פיצויים עונשיים כעונש פלילי המשולמים לנפגע \ נפגעת העבירה.
הדעה הרווחת כיום בבתי המשפט היא שהפיצוי בהליך הפלילי אינו מחליף את הפיצוי המגיע בהליך הנזיקי, הדעות לגבי מטרת הפיצוי בהליך הפלילי חלוקות. השופטת דפנה ברק ארז כתבה:
לשיטה זאת, דרך המלך לקבלת פיצוי מלא על הנזקים שנגרמו הוא בהליך אזרחי נפרד. אולם יש מעטים החולקים על עמדה זאת וטוענים שהמטרה היא לתת פיצוי לנפגעים, שברובם לא יגישו תביעה אזרחית נפרדת.
בישראל > היסטוריה

בפקודת החוק הפלילי המנדטורי נכלל הפיצוי כאחד העונשים שניתן להשית על מורשע בדין.
האפשרות להשית על אדם שהורשע בעבירה פיצוי לנפגע, הועברה לתיקון לחוק העונשין (דרכי ענישה) שחוקק בשנת 1954. סעיף 31 של החוק קבע:
סכום זה עודכן במהלך השנים ל-1500 לירות, אולם לא נעשה שימוש רב בסעיף.
בתחילת 1980 תוקן חוק העונשין וסכום הפיצוי הועלה ל-50,000 לירות. בהסבר להצעת החוק נכתב:
בשנת 1988 הועלה סכום הפיצוי. בדברי ההסבר להצעת החוק נכתב שהעלאת סכום הפיצוי יוכל להביא פיצוי שימנע את הצורך בתביעה אזרחית נפרדת. באותה שנה גם תוקן החוק כך שהפיצוי נגבה על ידי המדינה ונחסך מנפגע העבירה הצורך לנהל הליכי גבייה כנגד תוקפו.
עד תחילת המאה ה-21 נעשה שימוש מועט ביותר בסעיף זה, בגלל שבתי המשפט ראו בו נושא אזרחי שמפריע לניהול יעיל של המשפט הפלילי. בסקר בין תובעים משטרתיים, העוסקים בעבירות יחסית קלות, שנעשה בשנת 1996, נמצא דרישה מוגבלת לפסיקת פיצויים על ידי התובעים, ממגוון סיבות. בין השאר הועלתה הטענה שהדרישה מסבכת את המשפט, שכן השופט לא יפסוק פיצויים בהיעדר אישורים על נזק. כן נאמר שדרישה לפיצויים מקשה על השגת הסדר טיעון.
משנת 2001, בעקבות חקיקת חוק זכויות נפגעי עבירה והמלצה של שופטי בית המשפט העליון, גבר השימוש בפיצוי לנפגע עבירה בפסקי דין. בשנת 2006, פסק בית המשפט העליון פיצוי על מורשע בדין, תוך שלילת הנימוק של בית המשפט המחוזי שנמנע מכך "בשל אורך תקופת המאסר בפועל שהוטלה עליו".
בעת חקיקת חוק זכויות נפגעי עבירה עלתה ההצעה שהמדינה תשלם פיצויים לנפגעי עבירה, לפחות במקום שבו העבריין אינו יכול לשלם את הפיצוי, והיה אף מי שטען שהפיצוי לנפגעי עבירה אינו אלא "עלה תאנה" המכסה את מחדלי הטיפול בנפגעי פשיעה אלימה.
בישראל > פסיקה

בית המשפט העליון קבע שניתן לחייב בפיצוי גם על עבירה שנוגעת לתאונת דרכים, למרות ייחוד העילה שבחוק הפיצוי לנפגעי תאונות דרכים.
בית המשפט העליון קבע שתביעה אזרחית של הנפגע אינה מונעת פסיקה של פיצוי לנפגע העבירה בהליך הפלילי, אולם נקבע שאם יתנהל הליך האזרחי ינוכה הפיצוי מההליך הפלילי מסכום הפיצוי בהליך האזרחי.
תקרת הפיצויים בחוק הוא 258,000 שקלים. ברב דעות קבע בית המשפט העליון שסכום זה הוא התקרה לנאשם ולא לכל נפגע בנפרד.
על פי קביעת בית המשפט העליון, יכולתו הכלכלית של הנאשם אינה נלקחת בחשבון בקביעת גובה הפיצוי, אולם באשר לפסיקת פיצוי בעניינו של קטין נקבע כי גוברים שיקולי השיקום, שהוא עקרון יסוד בחוק הנוער (שפיטה ענישה ודרכי טיפול), התשל"א-1971, ועל כן נדרש להתייחס גם ליכולת הכלכלית של הקטין בהטלת הפיצוי
בישראל > מקבל הפיצוי

החוק קובע שהפיצוי יינתן "לאדם שניזוק על ידי העבירה". השופט אליקים רובינשטיין קבע, בהסכמת עמיתיו להרכב, שפיצוי יינתן גם לעזבון נפגע העבירה. לשון החוק מחייב קשר בין העבירה לבין הנזק שנגרם.
בישראל > סירוב נפגע לקחת את הפיצוי

במקרים מסוימים מודיעים נפגעים שהם אינם מעוניינים בפיצוי. לטענת פרקליטות המדינה, לאחר שהקנס נגבה נוהגים לעיתים נפגעים אלו לקחת את הכסף שנגבה, יחד עם זאת במקרים לא מועטים לא מצליחה המדינה לגבות פיצויים אלו. בישיבה עם היועץ המשפטי לממשלה הועלתה אפשרות להקים קרן שתסייע לנפגעים שלא קבלו פיצוי, מכספים שנגבו עבור נפגעים שעמדו בסירובם לקחת את הפיצוי.
ביקורת על אופן פסיקת הפיצוי בישראל
מנתוני המרכז לגביית קנסות עולה שסכומי פיצוי גבוהים מאוד אינם ניגבים, ואין בעצם הטלתם כדי לסייע לנפגעי העבירה. כך, לפי שנתון המרכז לגביית קנסות לשנת 2019, סך התיקים הפתוחים בגין פיצוי נפגעי עבירה לפי סכומי המקור, ללא ריביות, עומד על 471 מיליון ₪. נוכח נתונים אלו נטען כי אופן פיצוי זה, במיוחד בעבירות חמורות בהן הנידון נשפט במקביל לעונשי מאסר ארוכים, אינו מממש את ייעודו ואף פוגע באפשרות השיקום של העבריין בכך שיוצר לו חובות עמם אינו מסוגל להתמודד. בשל כך הוצעו מספר מודלים במטרה לאפשר פיצוי מהיר ואפקטיבי לנפגע העבירה ללא הטלת נטלים כלכליים מעכבי שיקום על נידונים דלי אמצעים.
הערות שוליים

1 2  רע"פ 2976/01 בתיה אסף נ' מדינת ישראל
1 2  ע"פ 1076/15 אבנר טווק נ' מדינת ישראל
↑  וראו גם דנ"פ 5625/16 ודנ"פ 5683/16 מדינת ישראל ואח' נגד טווק
↑  ספר החוקים 166, 17 בספטמבר 1954
↑  הצעות חוק 1414, 1 באוגוסט 1979
↑  הצעות חוק 1872, 18 בפברואר 1988
↑  גיל סיגל ואורי ניר, פיצויים לקורבנות עבֵ רה בתאונות־דרכים — האם הם עומדים בסתירה לעקרון ייחוד העילה?, עיוני משפט לו, עמוד 630
↑  אורי ינאי, טיפול ופיצוי נפגעי פשיעה אלימה בישראל, עמוד 229
1 2  אורי ינאי, טיפול המשטרה בנפגעי עבירה: הדאגה לפיצוי הנפגע, משטרה וחברה מס' 6, תשס"ב 2002
↑  ע"פ 7895/04 פלוני נ' מדינת ישראל
↑  ד"ר מיכאל ויגודה, פיצויים לקורבנות עבירה, 15 בנובמבר 2000
↑  ע"פ 3753/11 וגד'י ח'דר נ' מדינת ישראל
↑  רע"פ 9727/05 ברנרד גליקסמן נ' מדינת ישראל
↑  רע"פ 228/05 בני יאגודייב נ' מדינת ישראל
↑  תשלום פיצויים לנפגעי עבירה בהליך הפלילי, באתר כל זכות
↑  ע"פ 5761/05 וחידי מג'דלאוי נ' מדינת ישראל, ניתן ב־24 ביולי 2006
↑  ע"פ 8297/11 פלוני נ' מדינת ישראל
↑  ע"פ 5359/20 פלוני נ' מדינת ישראל ואח' (13.4.21).
↑  ע"פ 5761/05 וחידי מג'דלאוי נ' מדינת ישראל, ניתן ב־24 ביולי 2006, סעיף ח'(2)
↑  ע"פ 3848/16 פלוני נ' מדינת ישראל, סעיף 4
↑  דוח שנתי רשות האכיפה והגבייה לשנת 2019, עמ' 117
↑  דוח הסניגוריה הציבורית לשנת 2019, מלכודת העוני - על הנטלים הכלכליים בהליך הפלילי
↑  מורן כרמון וחגית לרנאו, קרב האביונים: על חיוב נידון לפיצוי נפגע העבירה במסגרת ההליך הפלילי, באתר הסניגור 262, עמ' 4-13, ‏(2019).
לואיז, נסיכת הממלכה המאוחדת

ערך זה עוסק בבתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת. אם התכוונתם לבתו של ג'ורג' השני, מלך בריטניה, ראו .
לואיז קרוליין אלברטה, נסיכת הממלכה המאוחדת (Princess Louise, Duchess of Argyll; ‏18 במרץ 1848 – 3 בדצמבר 1939), הידועה גם בשם לואיז, דוכסית ארגייל, הייתה בתה השישית של המלכה ויקטוריה ובעלה הנסיך אלברט. הנסיכה לואיז הייתה פסלת ואמנית מוכשרת, וכן תומכת נלהבת של התנועה הפמיניסטית.
לפני שנישאה בשנת 1871 לואיז שימשה כמזכירתה של אמה. בסוף שנות השישים של המאה ה-19 חיזרו אחר הנסיכה מחזרים רבים אולם אמה המלכה רצתה להכניס דם חדש למשפחה והציעה שבתה תנשא לאציל בריטי רם דרג. למרות התנגדות חלק מחברי משפחת המלוכה הבריטית, לואיז התאהבה בג'ון, מרקיז לורן והיורש לדוכסות ארגייל, ואמה הסכימה לנישואי השניים. למרות התחלה מאושרת לחיי הנישואים, התרחקו בני הזוג אחד מהשני בהדרגה, בעיקר בשל אי הצלחתם להביא ילדים לעולם.
בשנת 1878 מינה ראש הממשלה בנג'מין דיזראלי את בעלה לתפקיד המושל הכללי של קנדה. לואיז לא נהנתה משהותה בקנדה בשל געגועיה למולדתה וסלידתה מהבירה אוטווה. בשנת 1883 חזרו בני הזוג לבריטניה. לאחר מותה של המלכה ויקטוריה בשנת 1901 נכנסה הנסיכה לואיז לחוג החברתי שהקים אחיה, המלך אדוארד השביעי. נישואיה של לואיז שרדו למרות הקשיים, בעיקר הודות לתקופות ארוכות של פירוד, והיא הייתה שבורת לב עם מותו של בעלה בשנת 1914. לאחר מלחמת העולם הראשונה היא החלה להמעיט בהופעותיה הפומביות ולהתבודד יותר ויותר. היא מתה בארמון קנזינגטון בשנת 1939 בגיל 91.
שנותיה הראשונות

הנסיכה לואיז קרוליין אלברטה נולדה ב-18 במרץ 1848 בארמון בקינגהאם שבלונדון. היא הייתה ילדתם השישית ובתם הרביעית של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ובעלה אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה. לידתה של הנסיכה לואיז הייתה הלידה המלכותית הראשונה בה השתמשו בכלורופורם להרדמה.
כמו שאר אחיה ואחיותיה, לואיז חונכה תחת משטר החינוך הנוקשה שתכנן אביה, אלברט. הילדים הצעירים למדו לא רק שפות שונות, ספרות, מדעים, היסטוריה וכדומה, אלא גם כישורים מעשיים יותר, כמו בישול, חקלאות, נגרות וניהול משק הבית. כבר מגיל צעיר הייתה לואיז ילדה מוכשרת וחכמה וכישוריה האמנותיים נתגלו במהרה. בשל מעמדה המלכותי הנסיכה לא יכלה לפתח קריירה אמנותית, אך המלכה הרשתה לה להשתתף בשיעורי אמנות ובשנת 1863 אף להרשם לקולג' המלכותי לאמנות. שנינותה ותבונתה הפכו אותה לחביבתו של הנסיך אלברט, וסקרנותה הרבה גרמו לחברי משפחת המלוכה להדביק לה את הכינוי "גברת למה הקטנה".
מותו של הנסיך אלברט

אביה של לואיז, הנסיך אלברט, נפטר ממחלת הטיפוס בטירת וינדזור ב-14 בדצמבר 1861. המלכה ויקטוריה הייתה שבורת לב ממותו של בעלה והורתה על כל בני ביתה לעבור מווינדזור לבית אוסבורן שבאי וייט. האווירה בחצר המלוכה הבריטית הפכה לעגמומית וקודרת לאחר מותו של הנסיך ולנסיכה לואיז נמאס במהרה מתקופת האבל הארוכה שכפתה אמה על המשפחה. לכבוד יום הולדתה ה-17 ביקשה לואיז לפתוח את אולם הנשפים בארמון לנשף יציאה לחברה, שלא נערך בארבע השנים מאז מותו של אלברט. המלכה סירבה לבקשה, ושיעמומה של הנסיכה מהשגרה היומיומית והמעבר הקבוע בין הארמונות המלכותיים הרגיז את אמה, שראתה בלואיז נערה וכחנית וחסרת שיקול דעת.
המלכה ניחמה את עצמה בתקופת אבלה בכך שהמשיכה עם התוכניות שתכנן אלברט לעתיד ילדיהם. היא חיתנה את בתה אליס עם הנסיך לודוויג, לעתיד הדוכס הגדול של הסה בשנת 1862 ואת בנה הבכור אדוארד עם אלכסנדרה, נסיכת דנמרק בשנת 1863. ויקטוריה הפכה זאת למסורת שבתה הרווקה הבכורה ביותר תשמש לה כמזכירתה, ולואיז נכנסה לתפקיד זה לאחר חתונתה של אחותה הגדולה הלנה בשנת 1866. למרות חששה של אמה כי לואיז הייתה חסרת שיקול דעת, הנסיכה הצעירה הצטיינה בתפקידה והעלתה את קרנה בעיני המלכה.
נישואים > מחזרים

לואיז הייתה כלה מבוקשת בין בתי המלוכה האירופאים כמו כל בנותיה של המלכה ויקטוריה, אולם במיוחד משום שהיא נחשבה לבתה היפה ביותר של המלכה. למרות זאת הליברליות והפמיניזם של הנסיכה הצעירה, בנוסף להאשמות מצד העיתונות כי היא ניהלה מספר רומנים, גרמו למלכה להבין כי יש למצוא לה חתן במהרה. התנאי החשוב ביותר לוויקטוריה היה שבעלה של לואיז יתגורר בקרבתה, כדי שלא תאבד את חברתה של בתה.
בתי המלוכה הגדולים של אירופה הציעו מחזרים לנסיכה לואיז; אלכסנדרה, נסיכת ויילס הציעה את אחיה, לעתיד פרדריק השמיני, מלך דנמרק, אולם המלכה ויקטוריה התנגדה נחרצות לאיחוד נוסף בין בית המלוכה הבריטי לבית המלוכה הדני שירגיז את אויבתה של דנמרק, פרוסיה. אחותה הבכורה של לואיז, הנסיכה ויקטוריה, הציעה את בן דודו של בעלה הקיסר, הנסיך אלברכט, אולם המלכה הסתייגה מעוד נישואים עם נסיך פרוסי שלא יתקבלו בברכה אצל העם הבריטי, ובנוסף לכך אלברכט לא הסכים להתיישב באנגליה. מחזר נוסף שהוצע היה וילם, נסיך הולנד, אולם סגנון חייו הראוותני בפריז יחד עם הפילגש שלו, לא מצא חן בעיני המלכה.
לואיז התנגדה לרעיון של נישואים עם נסיך זר וביקשה להנשא לג'ון קמפבל, היורש לדוכסות ארגייל. נישואים כאלה בין נסיכה מלכותית לנתין בריטי לא הוכרו רשמית מאז שנת 1515, אז צ'ארלס ברנדון, דוכס סאפוק נישא למרי טיודור, אחותו של המלך הנרי השמיני. אחיה של לואיז, נסיך ויילס, התנגד בחריפות לנישואי אחותו עם אציל מהאצולה הנמוכה, אך למרות זאת המלכה ויקטוריה אישרה את הנישואים משום שהאמינה כי הם יביאו אושר ללואיז ושקט למשפחה, וכן משום שהבינה כי הזמנים השתנו וכי נישואים בין ילדיה לבין נסיכים מבתי המלוכה הגדולים של אירופה מביאים רק בעיות ומתח מדיני. בנוסף לכך, ויקטוריה שאפה להכניס דם חדש למשפחה, שכן כל השושלות האירופאיות הגדולות היו מקורבות אחת לשנייה.
החתונה

הנסיכה לואיז התארסה לג'ון קמפבל ב-3 באוקטובר 1870, לאחר שהוא הוזמן רשמית לטירת בלמורל לקבל את אישור המלכה. טקס החתונה נערך בטירת וינדזור ב-21 במרץ 1871, ופעם הראשונה בהיסטוריה הבריטית נאלצו השוטרים להשתמש במחסומים כדי לרסן את הקהל הרב שהתקהל מחוץ לכנסייה. לואיז, שלבשה הינומת תחרה אותה עיצבה בעצמה, לוותה לתוך הכנסייה על ידי אמה המלכה ועל ידי שני אחיה הגדולים, אדוארד ואלפרד. לאחר טקס החתונה הזוג הטרי נסע לירח דבש של ארבעה ימים במחוז סארי.