stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תבחין נשיפה
עקרונות ומנגנונים

מטופלים בולעים נוזל אוּרֵאַה מסומן באיזוטופ לא שכיח: פחמן-14 רדיואקטיבי או פחמן-13 לא-רדיואקטיבי. לאחר 10–30 דקות הבאות, בודקים אם האיזוטופ הפחמני נוכח בפחמן הדו-חמצני הננשף. אם כן, משמע שהאוּרֵאַה פורק, וזה מצביע על המצאות אוּרֵאָז (האנזים בו הליקובקטר פילורי משתמש על מנת לפרק אוראה) בקיבה מה שמצביע על נוכחות החיידק.
לשני סוגי האוראה דרוש מִכְשׁוּר שונה. פחמן-14 בדרך כלל נמדד על ידי סינטילציה (נצנוץ) ופחמן-13 מזוהה על ידי איזוטופ יחס ספקטרומטר-מסה או על ידי mass correlation spectrometry.
לכל אחת משיטות אלו נדרשת נשיפה פשוטה לפני מתן האיזוטופים כדי להשוות את התוצאות לאחר מתן האוּרֵאַה עם הפרש זמן של 20–30 דקות בין הבדיקות. הדגימות יכולות להשלח למעבדה לניתוח. לחלופין, ניתן להשתמש ב mass correlation spectrometry כמבחן משרדי כאשר בדיקות הנשיפות נלקחות כל הזמן והתוצאות מסופקות בתוך דקות.
ההבדל בין המדידות לפני מתן האוראה ואחריו נועדו לקבוע האם ישנה הדבקה בחיידק. הערך המתקבל מהבדיקה מושווה לערך סף הנקבע מראש. תוצאות מתחת לערך הקבוע נחשבות כתוצאות שליליות (כלומר, אין חיידק בקיבה) ותוצאות מעל הערך הקבוע נחשבות כחיוביות ומעידות על המצאות החיידק בקיבה. ערך הסף נקבע על ידי השוואה של תוצאות של מטופלים שווידאו שיש להם את החיידק בעזרת שתי שיטות או יותר. הערך הנבחר הוא הערך שנותן את השילוב הטוב ביותר של רגישות וספציפיות לחיידק.
הבדיקה מודדת הדבקה פעילה של החיידק הליקובקטר פילורי. אם אנטיביוטיקה מדכאת את כמות החיידק הנמצא או שתנאי הקיבה חומציים יותר מהרגיל, כמות האוראז הנוכח תפחת.
לכן, הבדיקה צריכה להיות מבוצעת 14 ימים לאחר הפסקת נטילת תרופות נוגדות חומציות (מעכבי משאבות פרוטונים - Proton Pump Inhibitors - PPIs) או 28 ימים אחרי הפסקת טיפול אנטיביוטי.
חלק מהרופאים מאמינים שמאגר של הליקובקטר פילורי בפלאק דנטלי עשוי להשפיע על התוצאה.
ראו גם

כיב פפטי
דלקת
נוגדי דלקת שאינם סטרואידים
הערות שוליים

↑  William D. Chey, Benjamin CY Wong, American College of Gastroenterology Guideline on the Management of Helicobacter pylori Infection, The American Journal of Gastroenterology 102, 2007-08-01, עמ' 1808-1825 doi: 10.1111/j.1572-0241.2007.01393.x
↑  P Malfertheiner, F Megraud, C O'Morain, F Bazzoli, Current concepts in the management of Helicobacter pylori infection: the Maastricht III Consensus Report, Gut 56, 2007-06-01, עמ' 772-781 doi: 10.1136/gut.2006.101634
↑  Rodrigo Garcés-Durán, Joan Llach, Angella Da Fierno, Henry Córdova, Gloria Fernández-Esparrach, Endoscopic diagnosis of H. pylori infection, Gastroenterología y Hepatología (English Edition) 46, 2023-06-01, עמ' 483–488 doi: 10.1016/j.gastre.2022.09.006
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
תזמורת הרדיו הפילהרמונית של הולנד

| --- | --- |
 תאריך ייסוד:  1945
 מייסד:  אלברט ואן ראלטה
 מדינה:  הולנד הולנד
 מיקום:  הילברסום, הולנד
 אולם קונצרטים:  קונצרטחבאו
 מנצח:  קרינה קיינלאקיס
 https://www.radiofilharmonischorkest.nl/
 
תזמורת הרדיו הפילהרמונית של הולנד (בהולנדית: Radio Filharmonisch Orkest) היא תזמורת רדיו הולנדית שמקום מושבה הקבוע הוא בהילברסום. התזמורת פועלת בחסות "המרכז לשידורי מוזיקה" (Muziekcentrum van de Omroep), ארגון גג המאחד את מחלקות המוזיקה של תאגידי השידור השונים המסופחים לשידור הציבורי ההולנדי.
תזמורת הרדיו הפילהרמונית מופיעה בערוץ 4 של רדיו הולנד ובקונצרטים פומביים בקונצרטחבאו שבאמסטרדם ובאוטרכט. כמו כן היא מנגנת בהפקות האופרה הלאומית ההולנדית. תוכניות התזמורת אינן נקבעות ישירות על ידי הנהלת התזמורת ומנצחה הראשי אלא במרכז המוזיקה שנזכר לעיל.
אלברט ואן ראלטה ייסד את התזמורת ב-1945 וכיהן כמנצחה הראשון. מנצחיה הראשיים בעבר היו פאול ואן קמפן, ברנרד הייטינק, ז'אן פורנה, וילם ואן אוטרלו, הנס פונק וסרג'יו קומיסיונה. אדו דה וארט היה מנצח ראשי של הפילהרמונית משנת 1989 עד 2004 וכיום הוא מנצח כבוד. יאפ ואן זביידן התמנה למנצח ראשי ומנהל אמנותי בשנת 2005. ואן זביידן פרש ממשרת המנצח הראשי בשנת 2012, אז ניתן לו תואר מנצח אורח של כבוד (honorair gastdirigent). באוגוסט 2010 הכריזה התזמורת על מינוי מרקוס שטנץ למנצח הראשי השמיני שלה, החל מעונת 2012-13, בחוזה התחלתי לשלוש שנים. המנצחת הראשית הנוכחית של התזמורת משנת 2019 היא קרינה קנלקיס.
באוקטובר 2010 ניצבה תזמורת הרדיו הפילהרמונית לפני איום אפשרי בפירוק, עקב ביטול המימון למרכז המוזיקה, אך השבה חלקית של הקרנות הסירו את החשש להמשך קיומה של התזמורת.
מנצחים ראשיים

אלברט ואן ראלטה (1945- 1949)
פאול ואן קמפן (1949-1955)
ברנרד הייטינק (1957 - 1961)
ז'אן פורנה (1961 - 1978)
סרג'יו קומיסיונה (1982 - 2004)
אדו דה וארט (1989 - 2004)
יאפ ואן זביידן (2005 - 2012) (מונה למנצח אורח של כבוד)
מרקוס שטנץ (2012 - 2019)
קרינה קנלקיס (2019 - ממשיכה)
תביעה נגזרת

לפי סעיף 194 לחוק החברות, תביעה נגזרת היא תובענה משפטית שכל בעל מניות וכל דירקטור בחברה רשאים להגיש, אם התקיימו כל הוראות התביעה הנגזרת. הסעד שיתקבל שייך לחברה. התובע מתוגמל (סעיף 201) אם תביעתו התקבלה, משום שסביר להניח שאחרת הוא לא היה יוזם את ההליך. בנוסף קיימת אפשרות למימון חלקי ותשלום הוצאות התביעה בידי רשות ניירות ערך ובידי החברה (סעיף 200).
הנחת המוצא בתביעה נגזרת היא שאם זכות התביעה היא של החברה, התביעה צריכה להיות מוגשת בידי החברה. היכולת לתבוע תביעה נגזרת היא חריג שמנסה לאזן בין העובדה שפעמים רבות סביר שהדירקטורים והמנהלים בחברה לא יגישו את התביעה, לבין העובדה שפעמים רבות יכולים בעלי המניות להגיש תביעות משיקולים עסקיים שלהם ולכן יש צורך לצמצם את היכולת לתבוע תביעה נגזרת.
תביעה נגזרת יכולה להיות בגין כל זכות תביעה שיש לחברה – לא רק נגד בעלי השליטה ונושאי המשרה. לפי סעיף 1, כל עילת תביעה שיש לחברה, בעל מניות יכול לדרוש להפעילה.
הליך הגשת התביעה הנגזרת > פנייה לחברה בדרישה

סעיף 194(ב)- "המעוניין להגיש תביעה נגזרת יפנה לחברה בכתב וידרוש ממנה כי תמצה את זכויותיה בדרך של הגשת תובענה (בפרק זה - דרישה)."
לפני התביעה יש צורך לשלוח לדירקטוריון מכתב ולדרוש שהחברה תמצה את זכויותיה. בעל המניות צריך להסביר מהי עילת התביעה שהוא חושב שיש ולבקש שימצו את התהליכים בתוך החברה.
סעיף 194(ד) שני מצבים בהם לא צריך לפנות לחברה בדרישה לתביעה נגזרת:
כאשר ברור שהדירקטוריון לא יגיש תביעה. לדוגמה, תביעה כנגד הדירקטוריון, על כך שאישר שכר מופרז למנכ"ל החברה. לכל חברי הדירק' יש עניין אישי בתביעה הזו, לכן אין טעם להגיד להם לפנות לדירק' כי הם לא יעידו על עצמם שהתרשלו, כשלו וכו'.
הדרישה תפגע באפשרות לקבל את הסעד.
הליך הגשת התביעה הנגזרת > תשובת החברה

סעיף 196-197 ברוב המקרים החברה לא תגיש תביעה. אבל יש מצבים בהם כן תגיש: נניח שמישהו מגיש בקשה לאישור תביעה נגזרת ואומר: גילינו שאין אישור לאיזה עסקה, והחברה לאחר התייעצות מגיעה למסקנה שבאמת לא היה אישור ולא שמו לב עד עכשיו. אם החברה תסרב להגיש תביעה, התובע יגיש תביעה וזה גורר הוצאות וכו', מנגד – אם החברה תרצה לתבוע את בעל השליטה בבית המשפט – היא שולטת בתהליך. אז תעלה השאלה: כמה אפשר לסמוך על ה"כאילו תביעה" הזו?
דוגמה: יש 7 דירק' שאישרו עסקה ומישהו רוצה לתבוע. איך מייצרים דירקטורים לא נגועים? ממנים 2 חדשים – זו ועדת התביעות של הדירקטוריון. בארצות הברית ביהמ"ש נותנים למינוי חדש כזה משקל.
בישראל, יש החלטה של המחלקה הכלכלית בעניין איילון, שם קובע השופט שבישראל כמו בארצות הברית יכול להיות לוועדה כזו משקל.
הליך הגשת התביעה הנגזרת > אישור ביהמ"ש לנהל תביעה נגזרת

בהנחה שהחברה אומרת: אין פה שום עילת תביעה, התובע צריך ללכת לביהמ"ש ולבקש אישור להגיש תביעה נגזרת. חשוב להדגיש שהתובע לא מגיש תביעה, אלא הוא מגיש בקשה לאישור הגשת תביעה נגזרת. זוהי הבחנה מאוד חשובה, שכן אם יש עילת תביעה אישית לכאורה נגד מי מחברי ההנהלה, אין צורך להגיש את הבקשה לאשר תביעה נגזרת, אלא ניתן להגיש תביעה אישית במישרין. אם מלכתחילה עילת התביעה היא של החברה ורוצים להפעיל את אותה עילת תביעה, יש לקבל אישור מבית המשפט.
התביעה הנגזרת בעניין דסק"ש-מעריב
בשנת 2016 ניתנה החלטה המאשרת לנהל תביעה נגזרת על-ידי בעלי מניות מיעוט בדסק"ש נגד נוחי דנקנר ונגד צמרת דסק"ש בגין רכישת "מעריב". הצדדים פנו להליך גישור לצורך ניסיון להגיע להסדר הפשרה. במסגרת ההסדר, החליט לאשר את הסכם הפשרה שהושג בתביעה הנגזרת בפרשת עסקת רכישת "מעריב" על-ידי חברת דסק"ש כך שהנתבעים ישלמו סך של 100 מיליון שקל לקופת דסק"ש וכן יתגמלו את בעלי המניות שהגישו את התביעה.
התנאים לאישור תביעה נגזרת - סעיף 198(א):
א. צריך שהתביעה וניהולה יהיו לטובת החברה:
ב. ראיה לכאורה לעילת התביעה:
ג. תו"ל של התובע –
מנגנונים נוספים לפיקוח על התובע – במידה והתביעה אושרה כנגזרת:
כל הסדר או פשרה חייבים אישור בית המשפט - סעיף 202.
אם הוא רוצה הסדר פשרה, צריך לפרסם הודעה כי אם יש מישהו שמתנגד שיוכל לבוא ולהתריע - סעיף 202(ב).
קיים חשש שהתובע הנגזר "ימכור" את בעלי המניות, יגיע להסדר פשרה מהר מדי, נדיב מדי וכו'. לכן ביהמ"ש צריכים לאשר הסדר פשרה. יש מקרים בהם בתי המשפט מורידים את שכר הטרחה לתובע הנגזר, ואז זה מבטל את התמריץ שלו לפשרה. החברה רוצה לתת לו שכר גבוה כדי שימהר להתפשר.
הסתלקות – גם צריכה להיות באישור בית משפט, משום שזה מחשיד. יכול להיות, שהתובע הסתלק מהתביעה כי באה החברה והציעה לו איזשהו הסדר "מתחת לשולחן" שאינו פשרה רשמית.
בתביעה נגזרת – כל הפיצוי הולך לחברה, התובע הנגזר מקבל איזשהו גמול קטן יחסית. בחברה ציבורית, לבעל מניות מהציבור יש תמריץ פחות כי הפיצוי שילך לחברה יגיע אליו באופן מזערי.
כתב ההגנה שהגישה איי די.בי פיתוח בתביעה הנגזרת על קניית גנדן תיירות: הטענה שם הייתה שהתובע אינו תם לב כי קנה מניות אחרי העסקה והוא רוצה להגיש עכשיו תביעה נגזרת.
שרה קניג

| --- | --- |

 לידה:  9 ביולי 1969 (בת 55) Sagaponack, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת שיקגו  Concord Academy  אוניברסיטת קולומביה 
 
שרה קניג (באנגלית: Sarah Koenig; נולדה ב-9 ביולי 1969) היא עיתונאית יהודייה אמריקאית, שדרנית רדיו, מפיקה לשעבר של תוכנית הטלוויזיה והרדיו This American Life, והמנחה והמפיקה בפועל של הפודקאסט Serial.
ביוגרפיה

קניג נולדה בעיר ניו יורק, לג'וליאן קניג ולאשתו השנייה, מריה אקהארט. אביה היה קופירייטר. אמה נולדה בטנזניה. לאחר גירושיהם של הוריה, אמה של שרה נישאה לסופר פיטר מתיסן. קניג למדה באקדמיית קונקורד בקונקורד, מסצ'וסטס. קניג סיימה את לימודיה באוניברסיטת שיקגו בשנת 1990 עם תואר ראשון באמנויות, עם התמחות במדעי המדינה. היא למדה, באוניברסיטת קולומביה, לתואר שני בהיסטוריה של רוסיה, אך עזבה לאחר שבועיים.
קריירה

לאחר שסיימה את לימודיה בקולג' החלה קניג לעבוד ככתבת ב'איסט המפטון סטאר'. אחר כך עבדה ברוסיה ככתבת בחדשות ABC ואחר כך ב"ניו יורק טיימס". היא הייתה כתבת פוליטיקה ב'קונקורד מוניטור' ועבור הבולטימור סאן'.
קניג החלה לעבוד כמפיקה עבור This American Life בינואר 2004. היא הפיקה את הפרק "Habeas Schmabeas" של This American Life,שזכה בפרס פיבודי לשנת 2006.
ב-2013, היא החלה לעבוד על פודקאסט, ספין-אוף של תוכנית הרדיו This American Life, בשם Serial, הפודקאסט עלה לראשונה באוקטובר 2014. באפריל 2015 זכה הפודקאסט בפרס פיבודי.
הכרה

ב-2015 נבחרה קניג להיות אחת מ"מאה האנשים המשפיעים ביותר" של מגזין TIME. באותה שנה נבחרה גם לאחת מחמישים היהודים המשפיעים בארצות הברית, על ידי הפורוורד.
חיים אישיים

קניג מתגוררת בסטייט קולג', פנסילבניה, עם בן זוגה, בן שרייר, פרופסור חבר ללימודי יהדות ואנגלית בפן סטייט, ושני ילדיהם.
הערות שוליים

↑  Eil, Philip (6 ביולי 2015). "Say Hello to the Internet's Biggest Jewish Stars". Jewish Daily Forward. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "SERIAL | About". SERIAL. Chicago Public Media & Ira Glass. 2014. נבדק ב-5 בנובמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Sarah Janssen, ed. (6 בדצמבר 2016). The World Almanac and Book of Facts 2017. World Almanac. United States: World Almanac. p. 1737. ISBN 978-1-60057-207-4. נבדק ב-3 במאי 2017. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "An examined life worth sharing".
↑  "Uncommon Interview: Serial's Sarah Koenig (A.B. '90)". במרץ 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Non-Cook of the Month – Sarah Koenig". Picky Grouchy Non-Cook. במאי 2012. נבדק ב-5 בנובמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "OFF OFF Campus | Sarah Koenig". OFF OFF Campus. נבדק ב-5 בנובמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Serial". www.peabodyawards.com. 2014. נבדק ב-20 בינואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The 100 Most Influential People". Time Magazine. 16 באפריל 2015. נבדק ב-16 באפריל 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Forward 50 2015 Archives, The Forward (באנגלית)
↑  Sellers, Caitlin (16 בפברואר 2009). "Radio show offers glimpse of professors' love story". The Daily Collegian. The Daily Collegian, State College, PA. נבדק ב-5 בנובמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008144781205171  GND: 1308394845  LCCN: no2015167133  VIAF: 239145541773396601741   WorldCat (עם VIAF): 239145541773396601741
תחנת ווטרלו

| --- | --- |

הכניסה לתחנה
 מידע על הבנייה
 חנוכת התחנה:  1848
 מיקום
 מיקום:  למבת', לונדון, הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 אזור נסיעה:  1
 קואורדינטות:  51°30′11″N 0°06′48″W﻿ / ﻿51.5031°N 0.1132°W﻿ / 51.5031; -0.1132
 תחנות סמוכות:  תחנת ווקסהול 
 מידע על התחנה
 שם המערכת:  London station group 
 מנוהל על ידי:  נטוורק רייל
 בעלים:  נטוורק רייל 
 רציפים:  22
 קווים העוברים בתחנה:  הקו הראשי דרום מערב 
 נוסעים בשנה:  99.2 מיליון
 קוד התחנה:  WAT
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסתחנת ווטרלו(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסתחנת ווטרלו(למפת למבת' רגילה) תחנת ווטרלו(למפת למבת' מוגדלת) תחנת ווטרלו
 
תחנת לונדון ווטרלו (באנגלית: London Waterloo Station) היא תחנת רכבת, תחנת רכבת תחתית ומרכז תחבורה ברובע למבת' בלונדון, בירת הממלכה המאוחדת.
עם מעל 86 מיליון נוסעים שעברו בתחנה בין השנים 2019–2020, תחנת ווטרלו נחשבת לתחנה העמוסה ביותר בבריטניה מבחינת תנועת נוסעים. תחנת הרכבת משרתת בעיקר קווים המחברים את לונדון לדרום ודרום-מערב אנגליה. תחנת הרכבת התחתית מחברת ארבעה קווים של הרכבת התחתית; בייקרלו, ג'ובילי, נורת'רן וקו ווטרלו וסיטי, ולכן משמשת בין היתר תחנת החלפה גדולה בין הקווים.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
התחנה נפתחה לנוסעים בשנת 1848 ונקראת על שם הגשר הסמוך לה, גשר ווטרלו, שקיבל את שמו כהנצחה לקרב ווטרלו, שנערך בשנת 1815 בווטרלו, שבשטחי ממלכת בלגיה של היום.
קוי הרכבת

תחנת ווטרלו מתחלקת לשני חלקים, התחנה העיקרית ומעט ממזרח לה 'תחנת ווטרלו מזרח'. קווי התחנה העיקרית פונים לכיוון דרום-מערב ומשרתים באופן עקרוני את האזור הדרומי והדרום-מערבי של אנגליה. תחנת ווטרלו מזרח מחוברת לתחנה העיקרית במעבר רגלי והיא יושבת על קווי הרכבת היוצאים מתחנת צ'רינג קרוס לכיוון דרום-מזרח. בעבר, בין השנים 1994–2007, שימשה תחנת ווטרלו את קו הרכבת של היורוסטאר שחיבר את לונדון לפריז ובריסל.
קוי הרכבת > ווטרלו ראשי

תחנת ווטרלו הראשית מכילה 19 רציפים המשרתים קווי רכבת לחוף הדרומי ולדרום-מערב אנגליה. התחנה מנוהלת על ידי נטוורק רייל וקווי הרכבת מנוהלים כולם על ידי 'רכבות דרום מערב' (South West Trains).
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |

קוי הרכבת ווטרלו ראשי
| כיוון | קו רכבת | התחנה הבאה |  |  |
| מערב, דרום-מערב אנגליה | קו ווטרלו-ווקינג, ווטרלו-רידינג, עמק מול, קינגסטון לופ, הנסלאו לופ, האמפטון קורט וניו-גילפורד | תחנת ווקסהול או תחנת צומת קלפהם |  |  |
| המפשייר | קו ווטרלו-בזינגסטוק קו אלטון | תחנת צומת קלפהם או תחנת סורביטון |  |  |
| דרום-מערב אנגליה | קו הדרום-מערבי הראשי קו ישיר לפורטסמות' קו מערב אנגליה הראשי | תחנת צומת קלפהם או ווקינג |  |  |
קוי הרכבת > ווטרלו מזרח

תחנת ווטרלו מזרח מכילה 4 רציפים (A עד D) המשרתים את 'קו מזרח אנגליה הראשי', בין תחנת צ'רינג קרוס לתחנת גשר לונדון.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |

קוי הרכבת ווטרלו מזרח
| כיוון | קו רכבת | תחנה הבאה |  |  |
| דרום-מזרח אנגליה, דובר | קו מזרח אנגליה הראשי | תחנת גשר לונדון |  |  |
הערות שוליים

↑  נכון לשנת 2014-2015.
| תחנות רכבת בלונדון |
| --- | --- | --- |
| תחנות בניהול נטוורק רייל | רחוב קנון • צ'רינג קרוס • יוסטון • רחוב פנצ'רץ' • קינגס קרוס • רחוב ליברפול • גשר לונדון • פדינגטון • ויקטוריה • ווטרלו • סנט פנקראס |  |
| תחנות נוספות | בלקפריירס • מרילבון • מורגייט |  |
תחנת ווטרלו מהאוויר. הכניסה הראשית היא בצד שמאל של המבנה.
אולם הכניסה הראשי, 1955.
תחנת הרכבת התחתית אוקספורד סירקוס

| --- | --- |

 מידע על הבנייה
 חנוכת התחנה:  1900
 אדריכל:  הארי בל מז'ורס, לסלי גרין 
 מיקום
 מיקום:  כיכר אוקספורד, הסיטי של וסטמינסטר, לונדון, הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 אזור נסיעה:  אזור 1
 קואורדינטות:  51°30′55″N 0°08′30″W﻿ / ﻿51.515278°N 0.141667°W﻿ / 51.515278; -0.141667
 תחנות סמוכות:  תחנת הרכבת התחתית בונד סטריט, Tottenham Court Road station, תחנת הרכבת התחתית גרין פארק, תחנת הרכבת התחתית ריג'נט פארק, תחנת הרכבת התחתית פיקדילי סירקוס, Warren Street tube station 
 מידע על התחנה
 סוג התחנה:  רכבת תחתית
 קווים העוברים בתחנה:  קו בייקרלו קו סנטרל קו ויקטוריה
 נוסעים בשנה:  70.120 מיליון (2010)
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסתחנת הרכבת(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסתחנת הרכבת(למפת הסיטי של וסטמינסטר רגילה) הפרלמנט הבריטיתחנת הרכבת(למפת הסיטי של וסטמינסטר מוגדלת) הפרלמנט הבריטיתחנת הרכבת
 
תחנת הרכבת התחתית אוקספורד סירקוס (באנגלית: Oxford Circus tube station) היא תחנה של רשת הרכבת התחתית בלונדון. התחנה נמצאת בכיכר אוקספורד שברובע הסיטי של וסטמינסטר, כאשר ישנם כניסות לתחנה מכל פינות מפגש הרחובות אוקספורד וריג'נט.
תחנת אוקספורד סירקוס משרתת שלושה קווי רשת הרכבת התחתית: קו בייקרלו, קו סנטרל וקו ויקטוריה.
אוקספורד סירקוס היא התחנה השלישית מבחינת נפח תנועת הנוסעים מבין תחנות הרכבת התחתית, ובעלת נפח הנוסעים הכי גבוה מבין התחנות אשר לא מחוברות לרשת הרכבת הרגילה. בשנת 2010 חושבה תנועת הנוסעים בתחנה (נכנסים ויוצאים) ל-70.120 מיליון נוסעים בשנה.
תומאס איאן ניקולס

| --- | --- |

 לידה:  10 ביולי 1980 (בן 44) לאס וגאס ואלי, ארצות הברית 
 שם לידה:  Thomas Ian Nicholas 
 סוגה מועדפת:  פופ רוק 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1987 
 בן או בת זוג:  די ג'יי קולט (2007–?) 
 צאצאים:  Nolan Nicholas 
 https://www.tinicholas.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
תומאס איאן ניקולס (באנגלית: Thomas Ian Nicholas; נולד ב-10 ביולי 1980) הוא שחקן ומוזיקאי אמריקאי. ידוע בעיקר בזכות תפקידו בתור קווין בסדרת סרטי אמריקן פאי.
ביוגרפיה

ניקולס נולד בלאס וגאס, נבדה. התחיל את קריירת המשחק שלו בגיל 12 בפנטזיה "על כנפי החלום".
התפרסם לראשונה בקומדיית הבייסבול "טירון השנה" בתור הילד הנרי רוואנגרטנר שחולם להיות שחקן בייסבול מקצועני ובעיבוד הקולנועי של וולט דיסני לרומן "ינקי מקונטיקט בחצר המלך ארתור".
ב-2002 שיחק בסרט השישי בסדרת סרטי "ליל המסכות" בתפקיד הסטודנט ביל וודלייק.
ב-2003 גילם את פרנק סינטרה הבן בנו של הזמר והשחקן האגדי פרנק סינטרה בהפקה "לגנוב את סינטרה".
ב-2010 הופיע בדרמה הקומית "נותנים ת'לב".
ניקולס הוא מוזיקאי ומנגן בגיטרה, הוציא עם להקתו לשעבר T.I.N. men"" את האלבום "Something More".
בשנת 2008 הוציא לאור ניקולס את אלבום הסולו הראשון שלו "Without Warning", האלבום זכה להצלחה ובעקבות ביקוש מעריצים הוציא לאלבום גם גרסה אקוסטית.
ב-2010 הוציא את אלבומו השני "Heroes Are Human".
ב-2007 ניקולס התחתן עם המוזיקאית קולט מרינו הידועה בשם "די ג'יי קולט".
אמריקן פאי

ב-1999 הופיע ניקולס בתפקיד המזוהה איתו ביותר בקומדיית הנעורים "אמריקן פאי" בתור קווין מאיירס, חברו הטוב ביותר של גיבור "סדרת סרטי אמריקן פאי"
ג'ים לבנשטיין (ג'ייסון ביגס). בעלילת הסרט הראשון קווין מוטרד מכך שהוא אינו מצליח לקיים יחסי מין בפעם הראשונה עם חברתו ויקטוריה (טארה ריד) וכורת ברית עם חבריו ג'ים, פינץ' (אדי קיי תומאס) ואוז (כריס קליין) כי יאבדו את בתוליהם עד נשף סיום התיכון.
בסרט השני לאחר שסיים את השנה הראשונה שלו בקולג', נוסע קווין בעצת אחיו טום (קייסי אפלק) לחופשת קיץ מטורפת עם חבריו ג'ים, פינץ', אוז וסטיפלר (שון ויליאם סקוט) בבית חוף.
בסרט השלישי בסדרה, "אמריקן פאי: החתונה", מתאחד קווין עם פינץ' וסטיפלר כדי לחגוג עם ג'ים את נישואיו לחברתו משני הסרטים הקודמים מישל (אליסון הניגן). ניקולס שב לתפקיד קווין גם בסרט הרביעי בסדרה, "אמריקן פאי: האיחוד", כאשר הפעם נפגשת החבורה מהתיכון לפגישת מחזור וכל אחד מהגיבורים, כעת בני 30, מתמודד עם השינויים בחייו.
פילמוגרפיה

על כנפי החלום (1992)
הפחד בפנים (1992) - סרט טלוויזיה
טירון השנה 2 (1993)
ילד בחצר של המלך ארתור (1995)
אמריקן פאי (1999)
התנתקות (2001)
אמריקן פאי 2 (2001)
ליל המסיכות: תחיית המתים (2002)
אמריקן פאי: החתונה (2003)
לגנוב את סינטרה (2003)
Guy in Row Five ‏ (2005)
Cattle Call‏ (2006)
דרכו של שרמן (2008)
Life Is Hot in Cracktown‏ (2009)
הגשר לשום מקום (2009)
נותנים ת'לב (2010)
להתחיל את המשחק (2010)
תובנה (2011)
אמריקן פאי: האיחוד (2012)
אקדח 10 מ"מ (2014)
וולט לפני מיקי (2015)
העץ האבוד (2016)
בילאל (2016) - דיבוב
זירוויל (2019)
Adverse ‏(2020)
פילמוגרפיה > טלוויזיה

Underdeveloped ‏ (2023)
תזמורת טונהאלה

| --- | --- |


אולם הטונהאלה בו מנגנת התזמורת
 תאריך ייסוד:  1868 
 מדינה:  שווייץ שווייץ
 מיקום:  ציריך, שווייץ
 אולם קונצרטים:  טונהאלה
 מנצח:  פאבו ירווי
 www.tonhalle-orchester.ch
 
תזמורת טונהאלה (במקור: Tonhalle-Orchester Zürich) קרויה על שם אחד מאולמות הקונצרטים החשובים בעולם, ה"טונהאלה" שבציריך. התזמורת נוסדה בשנת 1868 וקבעה את מושבה בטונהאלה ה"חדש" בשנת 1895.
פעילות

בניצוח פרידריך הגאר, מנצחה הראשון, התחילה התזמורת להוות גורם השפעה רציני על מוזיקה בציריך ובסביבותיה. מחליפו, פולקמאר אנדריאה, שנודע בקידום יצירות של ברוקנר, ניהל את התזמורת במשך ארבעים ושלוש שנים וניצח על 1300 קונצרטים. רודולף קמפה התמקד בעיקר במוזיקה גרמנית רומנטית. גרד אלברכט חשב על דרכים חדשות להביא מוזיקה לציבורי מאזינים גדולים יותר, כולל קונצרטים לילדים ולמשפחות, ומילא תפקיד בלתי מבוטל בחיזוק מעמדה של התזמורת בחיי המוזיקה של ציריך. הפסנתרן כריסטוף אשנבאך הופיע כאן לראשונה כמנצח ועכשיו, בניהולו של דייוויד זינמן, התזמורת עורכת שוב ניסויים בדרכים חדשות, בהן ליל דיסקו בימי שישי, הידוע בשם "מאוחר בטונהאלה", אחרי קונצרטים, המיועדים למשוך צעירים.
מאז ימיה הראשונים, ניצחו על התזמורת מלחינים נודעים בתקופתם, בהם ברהמס, וגנר, ריכרד שטראוס והינדמית.
המנצח דייוויד זינמן, פיתח אותה בתקופת כהונתו כמנהל מוזיקלי לאחת התזמורות המובילות בעולם, עם רפרטואר רחב של הקלטות מרשימות לשמה, רפרטואר המוסיף וגדל. החוזה של זינמן הוארך לא מכבר עד 2010. התזמורת, המונה קצת יותר מ-100 נגנים, מופיעה עכשיו בכל רחבי העולם; עם דייוויד זינמן הפיקה התזמורת אוסף רחב של הקלטות, בהן מחזור בטהובן מן התקופה האחרונה.
התזמורת מנגנת כיום ומקליטה יצירות משל בטהובן, מוצרט, שוברט, מאהלר, וגנר ושנברג, ובה בשעה אינה מזניחה את "הקשר השווייצרי", כשהיא מציגה יצירות מאת מלחינים, שעמדו בקשר עם שווייץ בדרך זו או אחרת. נוסף לאלה שהוזכרו כבר, כולל הרפרטואר שלה את סטרווינסקי, רחמנינוב, פרנק מרטן ומלחינים ששמם נודע פחות בעולם, כמו הובר, רינגר, ליהמן, צינסטאג וקלטרבורן. מנצחים אורחים קבועים כללו את ארנסט אנסרמה, וילהלם פורטוונגלר, אוטו קלמפרר, גאורג שולטי וכן, מתקופה מאוחרת .
יותר, את ברנרד הייטינק, מאריס יאנסונס, פרנס בריכן, מסטיסלב רוסטרופוביץ' והרברט בלומסטדט.
תזמורת כזאת מושכת קשת רחבה של סולנים בעלי שם בינלאומי. מבין אלה שהופיעו לאחרונה בציריך תחת שרביטו של דייוויד זינמן היו יו-יו מה, לין הארל, גוסטב ריוויניוס, היינריך שיף, יפים ברונפמן, טרולס מרק, גיל שחם, עמנואל אקס, לייף אובה אנדסנס וכריסטיאן טצלאף, כמו גם כמה מן הנגנים הראשיים בתזמורת עצמה, אחדים מהם נגנים בעלי שם בינלאומי בזכות עצמם, כמו נגנית הבסון פלורנץ יני, הצ'לן תומאס גרוסנבאכר, סאבין מורל (חליל), גלעד קרני מישראל, הויולן הראשי החדש, והאוסטרלית התר קוטרל (גם היא התמנתה זה מקרוב להוביל את הכינורות השניים). התזמורת עצמה פועלת כיום כהרכב בינלאומי במלוא מובן המילה, אם כי יש בה הרבה נגנים שווייצרים מוכשרים. מובילים אותה פרימוז' נובשאק מסלובניה ויוליה בקר מגרמניה.
בעונת 2019 - 2020 התחיל המנצח האסטוני פאבו ירווי את כהונתו כמנצח ראשי ומנהל מוזיקלי של התזמורת.
מנהלים מוזיקליים ומנצחים ראשיים

פרידריך הגאר (1868 - 1906)
פולקמאר אנדראה (1906 - 1949)
אריך שמיד (1949 - 1957)
הנס רוזבאוד (1957 - 1962)
רודולף קמפה (1965 - 1972)
שארל דיטואה (מנצח שני, 1967 - 1971)
גרד אלברכט (1975 - 1980)
כריסטוף אשנבאך (1982 - 1986)
הירושי ואקאסוגי (1987 - 1991)
קלאוס פטר פלור (1991 - 1995) (מנצח אורח ראשי)
דייוויד זינמן (1995 - 2014)
ליונל ברינגואר (2014 - 2018)
פאבו ירווי (2019 - ממשיך)
תעלת הוולגה-דון

שער מספר 14 בתעלת הוולגה-דון
תצלום לוויין של האזור. תעלת הוולגה-דון מסומנת באדום
תעלת הוולגה-דון (ברוסית: Волго-Донской судоходный канал), או בשמה המלא: תעלת הספנות וולגה-דון על שם ו.א. לנין (רוסית: Волго-Донской судоходный канал имени В.И.Ленина), היא תעלה מלאכותית המחברת את נהרות הוולגה והדון שברוסיה באזור שבו הם קרובים ביותר זה לזה. התעלה למעשה מחברת את הים הכספי לים השחור.  אורך התעלה 101 קילומטרים, מתוכם 45 ק"מ הם נהרות ואגמים טבעיים והיתר נחפר בידי האדם.
היסטוריה

מאמצי האדם לחבר את שני הנהרות החשובים החלו כבר בזמן שלטון האימפריה העות'מאנית בשנת 1569. הצאר פטר הגדול נכשל בניסיונו לחצוב את התעלה במאה ה-17, וניסה פעמים נוספות לבצע את המפעל הגדול הזה, אך ללא הצלחה.
כריית התעלה החלה לפני מלחמת העולם השנייה, ובמהלכה נפסקו העבודות. הן התחדשו ב-1948, ובשנת 1952 הסתיימה העבודה והתעלה הפכה לחלק חשוב של דרכי המים העמוקים בחלק האירופי של  ברית המועצות. רבים מהעובדים היו שבויי מלחמה ואסירים שהועסקו בעבודות כפייה (ראו גם: גולאג).
תעלת הוולגה-דון מתחילה ביובל סארפצקי של הוולגה, מדרום לוולגוגרד, ומסתיימת במאגר המים צימלנסקויה, בעיר קלץ' על הדון. בתעלה יכולות לעבור ספינות עם מטען של עד 5,000 טונות.
מאזור הדון לוולגה מועברים מטענים של פחם מדונצק, חומרי בניין ודגנים. בכיוון ההפוך המטענים הנפוצים הם עץ, פיריט ומוצרי נפט. ספינות תיור וקייט מפליגות בשני הכיוונים.
תעלת הוולגה-דון ומערכת המים צימלנסקי שתוכננו בידי לאוניד פוליאקוב מהוות מכלול המוקדש לזכר הקרבות על צאריצין במלחמת האזרחים ברוסיה וקרבות סטאלינגרד במלחמת העולם השנייה.