stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תנינאים
מיון ורשימת מינים > מיני התנינאים כיום

להלן רשימה של כל מיני התנינאים החיים כיום, ממוינים לפי משפחה. הטבלה כוללת גם את תחום התפוצה של כל מין, את גודלו הממוצע ואת גודלו המרבי.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
סדרה: תנינאים Crocodilia)
משפחה: תניניים (Crocodylidae)
| שם עברי | שם מדעי | תמונה | תפוצה | אורך ממוצע | אורך מרבי | משקל ממוצע | משקל מרבי |
| תנין הים | Crocodylus porosus |  |  | 4.3–5.5 מטר | 6.2–7 מטר | 450–600 ק"ג | 1,075–2,000 ק"ג |
| תנין היאור | Crocodylus niloticus |  |  | 4–5 מטר | 6.45 מטר | 450 ק"ג | 1,090 ק"ג |
| תנין אמריקני | Crocodylus acutus |  |  | 4 מטר | 6.1 מטר | 380 ק"ג | 500–1,090 ק"ג |
| תנין אורינוקו | Crocodylus intermedius |  |  | 3–4.8 מטר | 5–6.78? מטר | 380 ק"ג | 1,000 ק"ג? |
| תנין הביצות | Crocodylus palustris |  |  | 3–4 מטר | 4–5 מטר | 200–300 ק"ג | 450 ק"ג |
| תנין ג'ונסטון | Crocodylus johnstoni |  |  | 1.5–2.3 מטר | 3 מטר | 70 ק"ג | 100 ק"ג |
| תנין פיליפיני | Crocodylus mindorensis |  |  | 1.5 מטר | 3 מטר | 15 ק"ג | 75 ק"ג |
| תנין מורלט | Crocodylus moreletii |  |  | 1.5–2.7 מטר | 3 מטר | 38–58 ק"ג | 58 ק"ג |
| תנין גינאה החדשה | Crocodylus novaeguineae |  |  | 3–3.5 מטר | 3.5 מטר | 40–100 ק"ג | 300 ק"ג |
| תנין האלי | Crocodylus halli |  |  | 3 מטר | 3 מטר | 40–100 ק"ג |  ? |
| תנין קובני | Crocodylus rhombifer |  |  | 2.4–3.5 מטר | 5 מטר | 70–80 ק"ג | 215 ק"ג |
| תנין סיאמי | Crocodylus siamensis |  |  | 2.1–3 מטר | 4 מטר | 40–70 ק"ג | 350 ק"ג |
| תנין מערב-אפריקני | Crocodylus suchus |  | צפון ומערב אפריקה | 2.5 מטר? | 3–4 מטר |  ? |  ? |
| תנין צר-חרטום מערב-אפריקני | Mecistops cataphractus |  |  | 3–4 מטר | 4 מטר | 125–230 ק"ג | 325 ק"ג |
| תנין צר-חרטום מרכז-אפריקני | Mecistops leptorhynchus |  |  |  ? |  ? |  ? |  ? |
| תנין גמדי מצוי | Osteolaemus tetraspis |  |  | 1.5–1.9 מטר | 2.1 מטר | 18–32 ק"ג | 80 ק"ג |
| תנין גמדי קונגולזי | Osteolaemus osborni |  |  | 1.5–1.9 מטר | 2.1 מטר | 18–32 ק"ג | 80 ק"ג |
משפחה: אליגטוריים (Alligatoridae)
| שם עברי | שם מדעי | תמונה | תפוצה | אורך ממוצע | אורך מרבי | משקל ממוצע | משקל מרבי |
| אליגטור אמריקני | Alligator mississippiensis |  |  | 3.4–4.6 מטר | 5.3 מטר | 270 ק"ג | 500 ק"ג |
| אליגטור סיני | Alligator sinensis |  |  | 1.5 מטר | 2.1 מטר | 36 ק"ג | 45 ק"ג |
| קיימן שחור | Melanosuchus niger |   |  | 2.8–4.3 מטר | 5–6 מטר | 300–400 ק"ג | 400–1000 ק"ג |
| קיימן ממושקף | Caiman crocodilus |  |  | 1.5–2 מטר | 2.5–3 מטר | 40 ק"ג | 58 ק"ג |
| קיימן רחב-חרטום | Caiman latirostris |  |  | 2–2.5 מטר | 3.5 מטר | 30–62 ק"ג | 62 ק"ג |
| קיימן ז'קרה | Caiman yacare |  |  | 2 מטר | 2.7 מטר | 50–60 ק"ג | 60 ק"ג |
| קיימן גמדי של שניידר | Paleosuchus trigonatus |  |  | 1.4–1.7 מטר | 2.3 מטר | 9–20 ק"ג | 36 ק"ג |
| קיימן גמדי של קיווייה | Paleosuchus palpebrosus |  |  | 1.2–1.4 מטר | 1.5 מטר | 6–7 ק"ג | 10 ק"ג |
משפחה: גוויאליים (Gavialidae)
| שם עברי | שם מדעי | תמונה | תפוצה | אורך ממוצע | אורך מרבי | משקל ממוצע | משקל מרבי |
| גוויאל הודי | Gavialis gangeticus |  |  | 3.5–5 מטר | 6.25 מטר | 160–220 ק"ג | 977 ק"ג |
| גוויאל חקיין | Tomistoma schlegelii |  |  | 3.6–4.9 מטר | 5 מטר | 120–210 ק"ג | 250 ק"ג |
תפוצה ובתי גידול

התנינאים הם יצורים אמפיביים, כלומר הם נמצאים בסביבה יבשתית ומימית לסירוגין. בתי הגידול המימיים שלהם כוללים מאגרי מים מתוקים, כמו אגמים, נהרות שזרימתם איטית, ביצות, כמו גם מאגרי מים מלוחים יותר, כמו שפכי-נהרות וביצות מנגרובים. חלקם חיים במים צלולים וחלקם במים עכורים. אף שלכל מיני הסוג תנין (Crocodylus) ישנן בלוטות שמפרישות מלח מנוזלי הגוף, רק חלק קטן מהם מסוגל לקיים את מאזן האנרגיה הבזבזני הנדרש לצורך כך. הסתגלותו העדיפה של תנין הים למים מלוחים על פני מיני תנינאים אחרים, הביאה לכך שהוא דחק אותם מסביבה זאת, והם נמצאים בה לזמן מוגבל בלבד. המחייה בסביבה מימית, בין היתר, מעניקה לתנינאים שני יתרונות:
קיבול החום של המים גבוה יחסית, ולכן שינויים גדולים בטמפרטורת האטמוספירה גוררים שינויים מוגבלים יותר בטמפרטורת המים.
הציפה שמספקים המים לתנינאים מאפשרת תנועה חסכונית יותר באנרגיה מאשר תנועה על היבשה.
הסביבה היבשתית חשובה לתנינאים במידה לא-פחותה מחשיבות הסביבה הימית. היבשה משמשת כמקום רביצה לאור השמש, שבמהלכה טמפרטורת גופם של התנינאים עולה לרמה המיטבית לפעילותם. כשמדובר בתנינאים החיים בסביבת מים מלוחים, היציאה ליבשה מאפשרת להם למזער את קליטת יוני המלח. תנינאים אחרים מוצאים מקלט ממזג-אוויר קיצוני על היבשה, שבה הם יכולים לקרר את עצמם, או לברוח מהקור לתוך מאורות. תנינאים אחדים נצפו בחוסר מעש מוחלט על היבשה כאשר מקור המים שלהם התייבש, כנראה לצורך חיסכון באנרגיה. חלקם גם נמלטים מלחצי האוכלוסייה האנושית באזור באמצעות בריחה למאורות. התפקיד החשוב הנוסף של הסביבה היבשתית הוא כמקום להטלת הביצים.
כל התנינאים חיים בסביבה טרופית, למעט שני מיני האליגטורים, המסוגלים לחיות באקלים קר יותר. התנינאים חיים בדרך-כלל בגובה הקרוב לפני הים, ורק מעטים חיים בגבהים. הם חיים בכל היבשות, למעט אירופה ואנטארקטיקה: ניתן למצוא אותם במרבית שטחה של אפריקה, במרכז אמריקה ובדרומה, בדרום מזרח ארצות הברית, באוסטרליה, בדרום אסיה ובמדינות האיים שבדרום-מזרח אסיה.
בארץ ישראל: בארץ ישראל היו נפוצים תניני היאור (תניני הנילוס) עד לתחילת המאה ה-20. בתקופת המקרא ניתן להסיק על תפוצת התנינאים באזור מן האזכורים הרבים (ראו בהמשך). חוקרים רבים שהתמקדו בפאונה של ארץ ישראל הזכירו ברישומיהם תנינים - החל מהאב ארנסט שמיץ וכלה בזואולוג ישראל אהרוני. התנין האחרון הידוע שחי בארץ ניצוד ב-1912, והוא שמור באוסף הזואולוגי של האב שמיץ בירושלים. דיווחים היסטוריים נוספים קיימים אצל הד"ר ארנסט מסטרמן ב-1893; בספרו של הנרי בייקר טריסטראם, "מסע בארץ ישראל" (1863–1864), שם מסופר על הימצאות תנינים ב"נחל הכחול", הלא הוא נחל תנינים; בספרו של ג'ון מקגרגור (1825–1892); ובשיחותיו של אורי צאן עם זקני הכפר ג'סר א-זרקא. כיום, כאמור, אין קיימים תנינים בארץ ישראל, למעט תנינים הגדלים בתנאי שבי בחוות התנינים בחמת גדר, בחוות "קרוקולוקו" שבערבה ובגני חיות.
מראה חיצוני, אנטומיה ופיזיולוגיה

צורתם של התנינאים מותאמת היטב לגומחה המימית למחצה שלהם, וזו הסיבה שהם דומים למדי לאבותיהם הקדמונים מתקופת הקרטיקון (לפני 84 מיליון שנים לערך). עמידתם היא חצי-זקופה, שכן הם מחזיקים את רגליהם בצורה אנכית יותר ממרבית הזוחלים (רק למשפחת הזיקיות עמידה זקופה יותר). עובדה זו מאפשרת למספר מינים ללכת במהירות גבוהה יחסית במידת הצורך. לאבותיהם הקדמונים של התנינאים הייתה עמידה זקופה לחלוטין, ומכאן שעמידתם של התנינאים עצמם היא התאמה שניונית, שהתפתחה כתוצאה מהחיים המימיים של התנינאים. במילים אחרות, הניידות של התנינאים המודרניים אינה פרימיטיבית, כי אם מותאמת לאופי חייהם המימי למחצה.
מראה חיצוני, אנטומיה ופיזיולוגיה > עור ושלד

עורם של התנינאים מכוסה בקשקשים שאינם מכסים זה את זה. הקשקשים מורכבים מהחלבון קרטין, אותו חלבון שמרכיב פרסות, קרניים, שיער, טופרים וציפורניים של אורגניזמים רבים. העור שעל ראשם מחובר לעצמות הגולגולת. מתחת לקשקשים נמצאות לוחיות עצם. בדומה לטבעות בגזעי עצים, ללוחיות אלו ישנן טבעות צמיחה שנתיות, שבעזרתן ניתן באופן תאורטי לחשב את גילו של התנינאי. את הלוחיות הללו ניתן למצוא בגב, ובמינים מסוימים גם באזור הבטן. הלוחיות מסודרות במבנה של שורות, ויחד הן משמשות כמעין שריון מגן. מתחת ללוחיות קיימת שכבה חזקה וגמישה שמספקת הגנה נוספת.
שלדם של התנינאים המודרניים מותאם היטב לאורח החיים המימי למחצה שלהם. גוף התנינאים מוארך וגפיהם קצרות יחסית. ברגליהם הקדמיות חמש אצבעות, ובאחוריות ארבע, והן מחוברות בקרום שחייה. הזנב הארוך (המהווה כמחצית מאורכו הכולל של התנין) הוא חזק ושרירי ומשמש ככוח המניע העיקרי של התנין בשחייה מהירה ובזינוק אל מחוץ למים. בנוסף לצלעות בית החזה לתנינאים יש מעין צלעות מסחוס, הנקראות gastralia, שמגינות על הבטן.
בדומה ליונקים, לכל התנינאים ישנן שיניים הערוכות בשקעים בפה, אולם בשונה מהיונקים, התנינאים מחליפים את שיניהם במהלך חייהם. התנינאים הצעירים מחליפים את שיניהם בשיניים גדולות יותר בקצב של שן אחת בחודש. אצל תנינאי בוגר קצב החלפת השיניים יורד לשן אחת בכל שנתיים ואף יותר. משמעות הדבר היא שתנינאי ממוצע מחליף כ-3,000 שיניים במהלך חייו. שיניהם של התנינאים חלולות, והשיניים החדשות גדלות לתוך החלל של קודמותיהן. בצורה זו השן החדשה "מוכנה" כבר כאשר השן הקודמת נושרת.
הגולגולת של התנינאים מפותחת מאוד ומציגה התאמות לאורח חייהם המימי-למחצה. עיניהם, נחיריהם ואוזניהם נמצאות במעלה הגולגולת, כך שהם יכולים לצוף במים כאשר רק איברים אלו חשופים לאוויר. בזוחלים פרימיטיביים, עצם הכנפה (Pterygoid) והעצם הרבועה (Quadrate bone), מחוברות לגולגולת דרך מפרק בעל יכולת תנועה. בתנינאים מודרניים, עצמות אלו צמודות לגולגולת דרך מפרקים חסרי כושר תנועה, כך שהגולגולת כולה קשיחה וחסרת תנועה למעט מפרקי הלסת התחתונה. לתנינאים ישנו חך משני (Secondary palate), המאפשר להם לנשום גם כאשר הם שקועים בחלקם במים. החך המשני מפריד למעשה בין חלל הנשימה לחלל הפה. שסתומים חיכיים (של החך), המצויים בצד האחורי של הגרון, נסגרים כאשר התנינאי שוקע במים, וכך הוא יכול לפתוח את פיו מתחת למים מבלי להיחנק. בנוסף, החך המשני מאפשר לתנינאים אכילה ונשימה באותו זמן.
מראה חיצוני, אנטומיה ופיזיולוגיה > פיזיולוגיה ומטבוליזם

מטבוליזם (חילוף חומרים): במחקר שנערך בשנת 1981 נמצא כי קצב חילוף החומרים של אליגטור קטן פי 60 מהנתון המקביל אצל אדם במשקל 70 ק"ג, שקטן פי 60 מהנתון המקביל אצל חדף השוקל שני גרמים. טמפרטורת גופם הממוצעת נעה בסביבות 30 מעלות צלזיוס, אולם היא עשויה להשתנות בטווח גדול. בעונות הקרות או היבשות של השנה, חלק מהתנינאים נוהגים לסגת למחילות או לגופי מים שקטים, תוך שהם אוכלים לעיתים רחוקות בלבד. מטרתה של התנהגות זו היא להקטין את בזבוז האנרגיה הרב בתנועה ובציד בטמפרטורות נמוכות. אין זו שנת חורף כלל ועיקר - התנינאים אינם ישנים במשך כל התקופה, אלא רק מתנהלים בעצלתיים.בתמונה מצולם תנין צעיר יחד עם כמה תנינים שהיו באקווריום. התמונה צולמה באקווריום במצפה התת-ימי באילת.
מערכת ההובלה ומערכת העיכול: לבם של התנינאים הוא המפותח ביותר מבין כל קבוצות הזוחלים. הוא כולל ארבעה מדורים שמופרדים כמעט לחלוטין. בשונה מהיונקים, דם עשיר בחמצן ודם עני בחמצן יכולים להתערבב הודות לקיומו של מעבר הנקרא "Foramen of Panizza", שנסגר ונפתח לסירוגין. המעבר פתוח בעתות צלילה ועיכול, על מנת לאפשר הזרמה של דם מהריאות לאזור הבטן. הזרמת דם זו נועדה כנראה לסייע בייצורה של חומצת קיבה המסייעת בעיכול עצמות מהטרף הנאכל. מערכת החיסון של התנינאים היא חזקה ביותר ויכולה לעמוד בזיהומים קשים (כגון מים מזוהמים בחיידקים, זיהומים שנגרמים בפצעים ואכילת נבלות מרקיבות) שבעלי חיים אחרים מתים מהם. נראה שלדמם של התנינאים סגולות רפואיות כלשהן נגד חיידקים ונגיפים. מערכת העיכול של התנינאים מחולקת למספר חללים. התנינאים בולעים גופים לא גדולים וקשיחים כדי שישמשו כאבני קיבה (Gastroliths), המסייעות בעיכול המזון ובפירוקו לחלקים קטנים. בחלל השני נמצאות חומצות חזקות ביותר, המסייעות בעיכול עצמות וחלקים קשים אחרים. חומצות הקיבה של התנינאים הן מהחזקות ביותר בקרב בעלי החוליות.
מערכת הנשימה: בריאותיהם של התנינאים קיימים שקיקי אוויר קטנים הדומים לנאדיות. הם בעלי איבר שרירי ייחודי דמוי סרעפת המחובר למעי ולכבד והמסייע בתהליך הנשימה, וזאת על ידי הפרדה בין חלל בית-החזה וחלל הבטן. נחיריהם נסתמים על ידי קפלים עוריים בעת שהם צוללים במים. קיומו של חך משני מאפשר להם לנשום כשפיהם מלא מים או מזון. כאשר התנין צולל מתחת למים הוא עוצר את נשימתו. במחקר שנערך ב-1985 באוניברסיטת סידני נמצא כי משך הצלילה הממוצע של תניני הים נע בין 4.3 ל-6.6 דקות בלבד, וכי הפרטים עלו לפני המים מרצונם לאחר שפחות מ-30 אחוזים ממלאי החמצן שלהם מוצה. עם זאת, התנין מסוגל לצלול למשך מספר שעות (עד כ-10 שעות ברציפות) אם יש בכך צורך.
מאזן הידרואוסמטי ובלוטות מלח: לבני משפחת התניניים יש בלשון בלוטות המפרישות מלחים ושומרות על מאזן הידרואוסמטי תקין בגופם. דבר זה מאפשר לתניניים שהייה במים מלוחים, כולל בים. בנוסף, גודלם הרב של תנין הים והתנין האמריקאי מסייע להם בשמירת מאזן הידרואוסמטי תקין ומינים אלו ידועים בשהייתם הרבה בים הפתוח.
מראה חיצוני, אנטומיה ופיזיולוגיה > מערכת העצבים; חושים

כמו כל הזוחלים, מוחם של התנינאים קטן יחסית לגודל גופם. עם זאת, מוחם מפותח יותר ממוחם של מרבית הזוחלים האחרים והם מגלים אינטליגנציה גבוהה יחסית, המתבטאת בין השאר ביכולת למידה, טקטיקות ציד שדורשות דיוק ותחכום, וטיפול הורי בצאצאים.
הלסת העליונה והלסת התחתונה מכוסות בנקודות שחורות וקטנות על העור. מאחורי נקודות אלו קיימות פקעות רבות של סיבי-עצבים, המגיבות לכל שינוי קל בפני המים. בעזרת אלו מסוגלים התנינאים לזהות תנודות ושינויים קלים בלחץ המים. יכולת זו מסייעת להם בזיהוי טרף, סכנות האורבות להם ופולשים שחדרו לתחומם, וזאת גם בזמן חשיכה מוחלטת. איברי חישה אלו נקראים בשם Dermal Pressure Receptors ‏(DPR) או Integumentary Sense Organs ‏(ISO). מבחינה זו נצפה הבדל בין התנינאים השונים. אצל האליגטוריים ניתן למצוא את איברי ה-DPR רק באזורי הלסתות, בעוד שאצל התניניים מצויים איברים אלו ברוב קשקשי הגוף.
בדומה לבעלי ארבע רגליים ימיים או אמפיביים, האוזניים, העיניים והנחיריים נמצאים כולם באותו משטח. הם רואים היטב בשעות היום, וייתכן אף כי הם מבחינים בין צבעים. האישונים שלהם אנכיים, בדומה לאלו של החתוליים, ולכן ראיית הלילה שלהם טובה יותר. בנוסף, מאחורי הרשתית נמצאת שכבה מחזירת אור (Tapetum lucidum) שמשפרת באופן ניכר את ראייתם באור מועט. בנוסף לשני העפעפיים הרגילים, יש להם עפעף שלישי, שמגן על עיניהם מתחת למים. עם זאת, העפעף השלישי מפריע להם למקד את ראייתם מתחת למים, ולכן בזמן החיפוש אחר טרף במים הם מסתמכים על חושים אחרים.
תוף האוזן נמצא מאחורי העיניים, והוא מכוסה בחתיכת עור הניתנת להזזה. בזמן צלילה היא משמשת למניעת חדירת מים לראשם. חוש השמיעה של התנינאים הוא טוב מאוד, גם באוויר וגם במים, וכן רגיש לתדרים נמוכים. בחלל האוזן התיכונה קיימת רשת מורכבת של מעברים גרמיים, ושם גם נמצאת חצוצרת השמע. בחצוצרת השמע, האיבר המקביל לשבלול ביונקים, נמצא איבר הנקרא Lagena שקיים בזוחלים ועופות אך לא ביונקים. לפי המחקרים האחרונים נראה שאיבר זה משמש לחישה מגנטית של השדה המגנטי של כדור הארץ ומסייע לתנינאים בניווטים למרחקים גדולים.
חוש הריח של התנינאים מפותח מאוד, אף שאין להם איבר יעקובסון (איבר המשמש להרחה). קצות עצבי ההרחה שלהם נמצאים בחללי האף המחוברים לנחיריים הנמצאים בקדמת הלסת העליונה.
מראה חיצוני, אנטומיה ופיזיולוגיה > גודל

רוב התנינאים כיום מגיעים לאורך של מספר מטרים. הקטנים שבהם הם באורך 1.5–2 מטרים (4.9–6.6 רגל) והגדולים שבהם מגיעים אף ל-6–7 מטרים (20–23 רגל). משקלם הוא כמה עשרות עד מאות ק"ג. בעבר הגיעו התנינאים גם לאורך של למעלה מ-11 מטרים (36 רגל), כאשר הגדולים שבהם היו הדיינוסוכוס, הרמפוסוכוס והפורוסזאורוס (הסרקוסוכוס שייך לעל-סדרת דמויי תנינאים אך לא לסדרה תנינאים עצמה). מאחר שתנינאי ענק אלו ידועים ממאובנים חלקיים, הערכת גודלם המרבי משתנה בהתאם לשיטה בה בוצעה ההערכה, ולכן בטבלה ניתנים טווחי הערכה.
התנינאים הגדולים ביותר כיום שייכים למשפחת התניניים. התנינאי הגדול ביותר כיום הוא תנין הים שאורכו יכול להגיע ל-7 מטרים (23 רגל) ומשקלו לעד 2 טונות. תנין הים הגדול ביותר שנמדד באופן מדויק, לולונג, שקל 1,075 קילוגרם (2,370 ליברות) ואורכו היה 6.17 מטרים (20.2 רגל). אורכו הממוצע של תנין הים נע בין 4.3 ל-5.5 מטרים (18 רגל), וזכרים רבים ארוכים יותר מ-5 מטר ושוקלים 600 ק"ג ומעלה. תנין היאור הוא התנינאי השני בגודלו: אורכו נע בין 4 ל-5 מטר בממוצע עם משקל ממוצע של 450 קילוגרם (990 ליברות), ויכול אף להגיע לאורך של מעל 6 מטר בפרטים גדולים במיוחד. התנין הגדול ביותר שנמדד במדויק היה תנין יאור מטנזניה באורך 6.45 מטרים (21.2 רגל) ששקל 1,090 קילוגרם (2,400 ליברות). רוב התניניים הם בגודל בינוני ואורכם נע בין 3 ל-4 מטר אך ישנם גם תניניים קטנים שאורכם אינו עולה על 3 מטר. התנין הגמדי הוא תנינאי קטן במיוחד: אורכו 1.5–1.9 מטרים (4.9–6.2 רגל) בלבד.
האליגטוריים קטנים יותר בממוצע. הגדול שבהם הוא הקיימן השחור שאורכו יכול להגיע עד 5–6 מטרים (16–20 רגל) אך לרוב נע בין 4 ל-5 מטר. שאר מיני הקיימנים הם קטנים: גודלם לא עולה לרוב על 3 מטר, ואילו אורכו של קיימן גמדי של קיווייה מגיע רק למטר וחצי. האליגטורים האמריקאים הם בינוניים-גדולים: אורכו של אליגטור ממוצע מגיע ל-3–4 מטרים (9.8–13.1 רגל) ומשקלו ל-270 קילוגרם (600 ליברות), אך נצפו מספר אליגטורים באורך של מעל 5 מטר.
הגוויאליים הם תנינים ארוכים אך רזים. אורכם יכול להגיע ל-5–6 מטרים (16–20 רגל) ומשקלם עד לטונה. למרות היותם גדולים מאוד, גם ביחס לתנינאים אחרים, הם לא תוקפניים וניזונים בעיקר מדגים (ורכיכות מים ופרוקי-רגליים כאשר הם צעירים).
להלן רשימה של התנינאים הגדולים ביותר שחיו אי-פעם:
| שם בעברית | שם מדעי | ענף | תקופה | אורך מרבי | משקל מרבי |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| דיינוסוכוס | Deinosuchus riograndensis | דמויי אליגטור | קרטיקון עליון | 10.6–12 מטרים (35–39 רגל) | 5.6–8.5 טונות |
| רמפוסוכוס | Rhamphosuchus | גוויאליים | מיוקן | 8–11 מטרים (26–36 רגל) | 3–4.3 טונות |
| פורוסזאורוס | Purussaurus brasiliensis | קיימנים | מיוקן | 7.6–10 מטרים (25–33 רגל) | 2–6 טונות |
| גריפוסוכוס | Gryposuchus | גוויאליים | אאוקן | 10.15 מטרים (33.3 רגל) | 1.7 טונות |
| אאותקודון | Euthecodon | תניניים | מיוקן–פליסטוקן | 10 מטרים (33 רגל) |  ? |
| מורסוכוס | Mourasuchus amazonensis | אליגטוריים | מיוקן | 9.47 מטרים (31.1 רגל) | 4.3 טונות |
| תנין הים | Crocodylus porosus | תניניים | כיום | 6.3–7 מטרים (21–23 רגל) | מעל טונה |
השוואת גודלי מיני תנינאים, פרה-היסטוריים ומודרניים:       סרקוסוכוס (12 מטר),       דיינוסוכוס (12 מטר),       גוויאל הודי (6.25 מטר),       תנין היאור (6 מטר),       אליגטור אמריקני (5.5 מטר).
התנהגות ותזונה > תנועה

התנינאים מסוגלים לנוע הן ביבשה והן במים — באופנים שונים וביעילות משתנה, בהתאם למין. כל התנינאים שוחים היטב במים. הם מנווטים ומכוונים את כיוון תנועתם בעיקר בעזרת זנבם. התנין מתקדם במים על ידי הנעה גלית של הזנב באופן דומה לתנועתם של נחשים. בזמן שחייה מהירה, צמודים גפיו של התנין לצדי גופו. שינוי כיוון התנועה במים נובע מהזזת פלג הגוף העליון והראש, או מהזזת הזנב באופן אסימטרי. לתנינאים יכולת שליטה מוחלטת בכושר הציפה שלהם, המאפשר להם לצוף בתנוחות שונות (בהן הראש נמצא בדיוק בגובה הנכון מעל פני המים) ולצלול כמעט בלא מאמץ.
ביבשה, לעומת זאת, נעים התנינאים באופן מגושם יחסית. בשהייה על היבשה, אופן התנועה העיקרי של התנינאים הוא זחילה על הגחון, כאשר רגליהם נמצאות בצדי הגוף ולא מתחת לבטן. עם זאת, יש להדגיש שאת מרבית זמנם ביבשה מבלים התנינאים ברביצה ובהתחממות וללא תזוזה כלשהי.
צורת הליכה נפוצה פחות של התנינאים היא "High walk" (תרגום מילולי: "הליכה גבוהה"), שהיא הליכה במהלכה בטנם רחוקה מהקרקע ורגליהם אנכיות לגופם. מהירותה של ההליכה הגבוהה היא 0.3–4.5 קמ"ש (0.083–1.250 מטר לשנייה). צורת תנועה זו יוצאת דופן בקרב הזוחלים, שגפיהם מזדקרות בכיוון צדי הגוף ולא כלפי מטה. בשל כך, הזחילה הרגילה של מרבית הזוחלים היא נמוכה מאוד, בניגוד להליכה הגבוהה של התנינאים, שבה הגפיים המזדקרות מטה מביאות להגבהת הגוף. יוצא דופן בתנועתו הוא הגוויאל, שנע ביבשה באופן מגושם גם ביחס לתנינאים אחרים בשל רגליו החלשות (ולכן הוא יוצא ליבשה רק לביצוע פעולות מעטות כמו קינון, הטלת ביצים ורביצה בשמש). בהיותם על היבשה התנינאים אף מסוגלים לרוץ (Gallop), ובמרחקים קצרים הם מסוגלים להגיע למהירות של 3–17 קמ"ש (0.83–4.72 מטר לשנייה), שהיא גבוהה משמעותית ממהירותם במצב של הליכה גבוהה.
אקולוגיה ומחזור חיים > רבייה

ההזדווגות נמשכת בין חצי דקה במינים אחדים ועד ל-15 דקות לערך במינים אחרים, והיא מבוצעת במים הרדודים. להזדווגות קודם חיזור שכולל מצגי כוח, השמעת קולות בתדרים נמוכים (ידועה תצוגת "המים המרקדים" שמפיק אליגטור אמריקני על ידי הרעדת המים באמצעות תדר אינפרא-סוני) וחיכוך חוטם בחוטם.
כל התנינאים מטילים את ביציהם בקנים שהם בונים. כל האליגטוריים וחלק מהתניניים בונים תלים קטנים העשויים מצמחייה, מבוץ ומחול שבולטים מעל לפני האדמה או המים (נקראים mound nesters), בעוד שחלק ממיני התניניים (ובפרט תנין היאור) חופרים גומה בחול ומכסים את הביצים בגומה שחפרה הנקבה בחול (נקראים hole nesters). מספר מינים, כגון תנין אמריקני, תנין קובני ותנין הביצות, בונים קנים משני הסוגים בהתאם לתנאי הסביבה (מקום פנוי, זמינות צמחייה וחול). הצמחייה שבקן תוססת ובכך מסייעת בשמירה על טמפרטורה מתאימה. לטמפרטורה בקן השפעה רבה על עתיד התנינאים - אם הטמפרטורה תהא גבוהה או נמוכה מדי, העוברים עלולים למות. יתר על-כן, הטמפרטורה ששוררת בקן היא אחד מהמרכיבים המרכזיים הקובעים את הזוויג של העובר, שכן התנינאים הם חסרי כרומוזומי מין (להרחבה ראו קביעת מין תלוית טמפרטורה). בשונה מהעופות, מרבית מיני התנינאים מטילים מספר רב של ביצים: גודל התטולה נע בין 20 ל-80 ביצים, כאשר בממוצע אחד מתוך 50 צאצאים שורד. נתונים אלה משתנים בין המינים ולעיתים אף בתוך המין. נקבות בוגרות מטילות ביצים רבות יותר מנקבות צעירות יותר. הדגירה נמשכת בין 35 ימים במינים הקטנים לבין 90–100 ימים במינים הגדולים.
ב-2023 תועדה רביית בתולים בנקבה של תנין אמריקאי ששהתה בבידוד בחוות תנינאים בקוסטה ריקה. התנינה הפרתה את עצמה ללא הזדווגות עם זכר והטילה ביצים שהודגרו באינקובטור. באחת הביצים נמצא עובר שכמעט זהה גנטית לאם.
הנקבות של מרבית המינים שומרות על קניהן מטורפים, ולצורך כן הן צמות במשך זמן רב, לעיתים אף בכל תקופת הדגירה. הקנים נבנים על-פי רוב על גדות נהרות, בביצות, בסבכי צמחייה צפים ובחופי אגמים. בסוף תקופתה הדגירה יבקעו כל הוולדות באותו יום, לעיתים בעזרת אמם. הזכרים גדלים מהר יותר מן הנקבות ומגיעים לאורכים גדולים יותר. מידת הדאגה והטיפול מצד ההורים משתנה ממין למין, אולם באופן כללי היא גבוהה (במיוחד מצד הנקבות) מאוד בקרב הזוחלים. הם מגיעים לבגרות מינית ברגע שהגיעו לגיל ולגודל מסוים. הם ממשיכים לגדול במשך כל חייהם, גם לאחר שהגיעו לבגרות מינית.
תנינאים בוגרים עשויים להגיע לגיל של 70 שנה ויותר, אולם תוחלת החיים המדויקת משתנה ממין למין, כשהיא נוטה להיות גבוהה יותר אצל המינים הגדולים. בגן החיות ביוהנסבורג ישנו תנין היאור בשם הנרי (אורכו למעלו מ-5 מטר ומשקלו למעלה מ-700 ק"ג), שנולד ב-1900 וגילו כיום הוא למעלה מ-124 שנים. באוסטרליה חי תנין ג'ונסטון (תנין מים מתוקים, Freshwater Crocodile) בשם "מיסטר פרשי" שנולד ב-1870 ומת ב-2010, בגיל 140 שנה.
אקולוגיה ומחזור חיים > תמותה וטורפים

התנינאים חשופים למוות במידה הרבה ביותר כשהם עוברים (בביצה) ובחודשים הראשונים לחייהם. ככל שהם גדלים הם חשופים פחות ופחות לטורפים - שיעור הטריפה של האבקועים הקטנים גבוה למדי, אולם כשהם בוגרים וכשגודלם מלא, רק טורפים מועטים (בעיקר בני אדם ותנינאים אחרים) מסוגלים לאכול אותם. בראשית חייהם, ביצי התנינאים נתונות תחילה לחסדי מזג האוויר: גשמים חזקים יכולים להביא לירידת הטמפרטורה מתחת לרמה הדרושה להישרדות העוברים או לטביעתם, בעוד שגם היעדר גשם ורמות לחות נמוכות עלולות להביא להתייבשות העוברים ולגוויעתם. במרבית המקרים הקנים נבנים באתרים שעלולים להיפגע מתנאי מזג-אוויר קשים, כמו הצפות וסופות. ביצי תנינאים אחרות נשברות בשל הרגלי קינון רשלניים של הנקבה, או בשל שימוש של צבים בקני תנינאים על מנת להטיל בהם את ביציהם שלהם, ובתוך כך ביצי התנינאים נפגעות ונשברות.
סכנה אחרת שאורבת לביצים ולתנינים הצעירים היא טריפה על ידי בעלי חיים אחרים. טריפת הביצים היא מנהג שנמצא בשגרתן של כל נקבות התנינאים. מגוון בעלי חיים נוהג לטרוף את הביצים, ביניהם ראקון, אופוסומים, בואשיים, חזירים, דובים, לוטרות, שועלים, כלבים, לטאות, קופים וחולדות. במקומות מסוימים, הביצים מהוות חלק ניכר מתזונתם של מינים מסוימים. כך למשל, כוח הנילוס, לטאה הנפוצה ביבשת אפריקה, אחראית לגנבתן של יותר ממחצית מכל הביצים המוטלות ביבשת בעונות קינון אחדות. בנוסף, נמצא שנמלים מהסוג Crematogaster מחפשות ביצי תנינים והורגות את העוברים. במספר מדינות באפריקה, בני אדם פוגעים גם הם בביצי התנינאים - אם בשל סגולות רפואיות שמיוחסות להן, ואם לשם אכילתן. לאחר שהתנינאים בוקעים מהביצים ויוצאים לאוויר העולם, הם מהווים מקור מזון גם לבעלי החיים שניזונים מהביצים, וגם לבעלי חיים שחיים בסביבה מימית. כך למשל, תנינאים צעירים נאכלים גם על ידי צפרדעים, נחשים וצבים. חלקם נטרפים גם על ידי דגים ומיני עופות (קורמורנים וחסידות למשל). גורם תמותה נוסף של האבקועים הוא פגמים מולדים, כמו עיוורון, זנבות מסובבים או לא-מפותחים וגידולים ממאירים.
בהגיעם לאורך של מטר אחד, מספר הסיבות הטבעיות לתמותתם של התנינאים יורד באופן משמעותי. רק טורפים מעטים יכולים להורגם ולאוכלם. בעלי החיים היחידים בטבע המסוגלים להרוג תנין יאור בוגר הם היפופוטמים ופילים המתקיפים והורגים תנינים בשל חשש לחיי גוריהם. באמריקה הדרומית יגוארים, אנקונדות ונחשי חנק גדולים אחרים עלולים לתקוף ולצוד קיימנים קטנים ובינוניים למאכל. אך מלבדם אין לתנינאים חשש מטורפי-על אחרים החיים לצדם כדוגמת טיגריסים, נמרים, ואריות ואף תועדו מקרים בהם תנינים טרפו חתולים גדולים שכאלה.
התנינאים והאדם > בשבי האדם

הצורה הנפוצה ביותר של גידול תנינאים בשבי היא חוות תנינאים. החוות הראשונות הוקמו בתחילת המאה ה-20, והן היו דומות באופיין לפארקים זואולוגיים שמתמחים בהצגת תנינאים. בחוות אלו לא הושם כל דגש על הרבעתם, והכנסתן העיקרית הגיעה מתיירות. בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 אוכלוסיות מיני התנינאים שהיו נחוצים לתעשיית העורות הידלדלו, וכך הוקמו חוות תנינאים שמטרתן היא להרביע את התנינאים ולנצל אותם. הכנסתן של החוות האלו מגיעה, באופן טבעי, ממכירת העורות. חוות אחרות מחזיקות בתנינאים לצורכי שימור (הקמת גרעיני רבייה של מינים שנמצאים בסכנת הכחדה והשבתם לסביבתם הטבעית) או לצרכים חינוכיים. הכנסתן העיקרית של חוות אלו מגיעה ממימון ממשלתי או מארגוני שימור שונים.
קיימים שני סוגים של חוות תנינאים. חוות מהסוג הראשון (Farms) מוקמות בעזרת מאגר יסודי של תנינאים שנלקחו, במצב הרצוי, מאזורים שונים המבודדים זה מזה. עם זאת, על מנת לרענן את המגוון הגנטי של תנינאי החווה, מדי תקופה מובאים לחווה תנינאים חדשים. חוות מהסוג השני (Ranches) מתבססות על לקיחתם של ביצים ותנינאים צעירים מהטבע. שיעורי הרבייה של התנינאים בשבייה גבוהים - ופרטים שנתפסים בבר ומובאים לחווה מתרבים בדרך-כלל כל שנה. בקיומן של החוות נעוצים כמה יתרונות: מתן מענה לביקוש בעורות תנינאים, תוך צמצום משמעותי של מספר התנינאים הנלקחים מסביבתם הטבעית; מניעת הכחדתם של מספר מינים; ולבסוף - הגישה הנוחה לתנינאים שבחוות סייעה לחקר התנהגותם בשבייה והשלכתה של האחרונה, במידה מסוימת, על התנהגותם בבר ועל תפקידם האקולוגי.
תנינאים מוחזקים גם בגני חיות, הן בגני חיות כלליים והן בגני חיות המתמקדים בתנינאים, בהם התנינים משמשים אטרקציה תיירותית. אחד מהם מציע לצלול בגליל זכוכית משוריינת אל תוך אקווריום ענק בו מוחזק תנין ים באורך של למעלה מ-5 מטר ולצפות בהאכלתו מתוך המים. בישראל ידועות חוות התנינים בחמת גדר וחוות קרוקולוקו בערבה.