stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נזקים בריאותיים של עישון טבק
נזקי העישון הפסיבי > השפעות על מערכת הנשימה של ילדים

איגוד הרופאים האמריקאי מצא כבר ב-1986 כי יש השפעות של עישון כפוי על מערכת הנשימה של ילדים ותינוקות. בשנת 2006 עדכן האיגוד כי ההשפעות הן חמורות יותר משהיה מקובל לחשוב וכי מחלות נשימה חמורות כמו ברונכיטיס ודלקת ריאות יכולות להגרם מעישון כפוי, וכן לשורה של תסמינים ובעיות במערכת הנשימה ומערכות הקשורות לה כמו זיהומים במערכת הנשימה, שיעולים, ליחה, דלקת סימפונית, התקפי קצרת דחופים וחמורים יותר, האטה בגדילת הריאות, ודלקת אוזניים.
מחקרים הראו כי ילדים החיים במשפחות שבהן לפחות אחד מההורים מעשן, חולים בתדירות גדולה פי שניים מילדים להורים לא מעשנים.[דרוש מקור]
נזקי העישון הפסיבי > מוות בעריסה

עישון של האם בזמן ההריון מגדיל את הסיכון של תינוק למוות בעריסה פי 3 יחסית לתינוק שאימו לא מעשנת. חשיפה לעישון בזמן ההריון עלולה להשפיע על התפתחות המוח והריאות של העובר. לפי דו"ח של איגוד הרופאים האמריקאי, (פרק 5, עמודים 180-194), חשיפה למבוגרים מעשנים מקושרת עם מקרי מוות בעריסה. ריאות של תינוקות שמתו ממוות בעריסה הכילו ריכוזים גבוהים יותר של ניקוטין ושל קוטינין (סמן ביולוגי לחשיפה לעישון מיד שנייה) מאשר ריאות של תינוקות שמתו מסיבות אחרות. תינוקות החשופים לעישון כפוי של אחד ההורים נמצאים בסיכון כפול למוות בעריסה.
סיגריות "קלות"

אין שום ממצאים אמינים לפיהם סיגריות "קלות" ("לייט") או "דלות עטרן" הן בטוחות יותר מסיגריות רגילות.
מעבר לכך, נטען כי סיגריות "לייט" דווקא מגבירות את הסיכון למוות. מאחר שסיגריות אלו דלות בניקוטין, המעשן זקוק ליותר סיגריות כדי לספק את אותה הכמות לה הוא רגיל, עקב כך הוא מכניס לגופו יותר מהרעלים הקטלניים והמסרטנים.
תועלת אפשרית

פרט לתועלות התחושתיות כמו הפגת מתחים, ממחקרים ראשוניים אחדים עולה כי ייתכן שלעישון טבק ישנן גם השפעות חיוביות פרטניות, אם כי הראיות לכך עדיין אינן חד משמעיות.
בין המחקרים שנעשו:
במספר מחקרים נמצא שאחוז האנשים שלא עישנו, גדול יותר אצל חולים במחלת אלצהיימר. נתון זה עשוי להתפרש בתור ראיה על השפעה מגינה של ניקוטין מאלצהיימר, אך הסבר אפשרי אחר הוא הטיית הישרדות - כלומר, מעשנים לא הגיעו לגיל שבו מתפתח אלצהיימר.
ירידה בסיכון לדלקת כיבית בכרכשת, אך עלייה בסיכון למחלת קרוהן.
נמצא שצריכת ניקוטין גורמת לירידה בתיאבון ובעקבות כך עשויה לגרום לירידה במשקל.
ישנן ראיות לירידה בשיעורי דלקת רירית הרחם אצל נשים עקרות, אך מחקר אחר מצא שעישון דווקא מעלה את הסיכון.
ממידע מקדם מ-1996 עולה ירידה בשיעורי גידולים פיברואידים.
ישנן ראיות לכך שעישון מוריד את שכיחות לחץ הדם הגבוה בזמן ההריון, אך לא כאשר ההריון הוא של שני ילדים או יותר.
כ-75% אחוזים מקרב חולי הסכיזופרניה מעשנים טבק, דבר שניתן לפרש כסוג של הקלה.
אזהרה מפני נזקי העישון

במדינות רבות בעולם מחייב החוק את יצרניהם ומשווקיהם של מוצרי טבק לתת אזהרה מפני נזקי העישון על כל חפיסה של מוצרי טבק ועל כל פרסומת למוצרי טבק. בישראל נקבעה חובה זו בחוק הגבלת הפרסומת והשיווק של מוצרי טבק, תשמ"ג-1983, ובצו שהוצא מכוח חוק זה נקבעו 13 נוסחים של אזהרות, החל מ"מחקרים רפואיים קובעים כי עשן הסיגריות פוגע בבריאות ילדיך" וכלה ב"מחקרים רפואיים קובעים כי 75% מהתקפי הלב עד גיל 45 הם בקרב מעשנים". מדי חודשיים יש להחליף את האזהרה המוצגת על הקופסאות, כך שמעשן קבוע יחשף בהדרגה לכל האזהרות.
ראו גם

פעילות המשטר הנאצי נגד צריכת טבק בגרמניה
עישון בקוריאה הצפונית
סיגריה
כשאנוב

הכיכר המרכזית ריינק בעיר בשנת 1910
כשאנוב, הכיכר המרכזית ריינק בעיר   2010  (צילם : הולנדר )
כשאנוב או חשאנוב (בפולנית: Chrzanów; ביידיש: קשאָנאוו) היא עיירה בדרום פולין. בשנת 2002 חיו בה 40,880 תושבים. העיירה ממוקמת כ־40 ק"מ (בקו אווירי) מערבית לקרקוב ושוכנת בסמוך לנחל חחלו (Chechlo) הזורם לנהר ויסלה, מוקפת יערות ובהם מגוון חיות בר. החל משנת 1999 היא שייכת לפרובינציית פולין קטן.
בין מלחמות העולם חיו בעיירה כ-6,300 יהודים, רוב תושביה. בתקופת מלחמת העולם השנייה השתייכה כשאנוב לגליציה. בין יוני 1940 למרץ 1941 הועברו חלק מיהודי אושווינצ'ים לכשאנוב, בה הוקם גטו, כדי לפנות מקום להקמתו של מחנה אושוויץ.
היסטוריה

כשאנוב נוסדה במאה ה-14 תחת הנהגת קז'ימייז' השלישי, מלך פולין, ומופיעה ברישומי הכנסייה החל משנת 1325. מקור השם בצמח החזרת שצומח באזור ("חריין"). עם זאת, בין הממצאים הארכאולוגיים שהתגלו באזור, נמצאו שברי כלים וקברים מ-400–2000 לפני-הספירה. מכך מניחים כי האדם עסק שם בחקלאות אולם לא השתקע ונדד בהתאם לשינויי האקלים ותנאי המרעה.
להבדיל מאופיים החקלאי של יישובי האזור, כשאנוב שימשה כצומת עירוני ומסחרי לכפרי-האזור שכן באותה התקופה הנסיעה לקרקוב בעגלות הייתה קשה וממושכת. בתחילה ריכזה כשאנוב את חקלאות הסביבה, ועם הזמן הסחר התרחב לטווחים בין-עירוניים בעיקר ממחצבות מלח בישול, עופרת, ברזל, בדיל, אבץ ובקר. בהמשך התפתחה באזור תעשיית קמח, יין שרף, בירה, וחומרי בנייה.
בהקמתה הייתה נתונה כשאנוב בבעלות פרטית של משפחת ליגנזה (אנ'). מיקומה של כשאנוב כצומת דרכים לערים אחרות היווה מקור הכנסה לבעלי הזיכיון על העיר, אשר גבו דמי מעבר ומיסי מכס, בנוסף למיסים ששילמו תושבי העיירה.
היסטוריה > עד שנת 1939

בשל מלחמות והסדרים בינלאומיים, השלטון המרכזי על מחוז כשאנוב ועל דרום פולין כולו התחלף פעמים רבות בין ממלכות, כמו גם בין עמים ומדינות.
בשנים 1386–1572 השליטה הייתה מלוכנית פולנית. במאה ה-16 מלך פולין העניק לכשאנוב מעמד של עיר.
בשנים 1572–1595 נכבש האזור לעיתים קרובות על ידי ממלכות שונות.
בשנת 1789, כשהייתה תחת שלטון ארכידוכסות אוסטריה, עקב גידול אוכלוסין ורפורמות כלליות, הורה יוזף השני, קיסר אוסטריה להוסיף שם משפחה לכל אדם, ככלי-עזר לגביית מיסים, שירות צבאי, חינוך ועוד.
בשנת 1793 נכבשה כשאנוב ועברה לשלטון ממלכת פרוסיה. בשנת 1795, עקב המלחמות הנפוליאוניות, עבר השטח הפולני הדרומי של גליציה, כולל קרקוב וכשאנוב, לשלטון אוסטריה. בשנת 1809, לאחר מלחמה נוספת חזרה כשאנוב לשלטון דוכסות ורשה הפולנית. הדוכסות התפרקה כעבור שנים ספורות וכשאנוב הפכה לחלק מהישות של העיר החופשית קרקוב.
בשנת 1846, בעקבות מרד קרקוב, שוב עבר השלטון באזור לאוסטרים. בשנת 1854 השלטון העניק לכשאנוב מעמד של עיר-מחוז, מה שזיכה אותה בזכויות מסחר מורחבות בירידים, בסחר, במיסים ובפיתוח.
כשאנוב, אשר מבחינת בעלות על הקרקעות נותרה מאז היווסדה בידיים פרטיות, החליפה בעלות מעת לעת, ובעלי הזכויות דאגו לפתח את העיר. הרוכשים האחרונים של כשאנוב בשנת 1856 היו קבוצת סוחרים מוורוצלב: לוונפלד, זילברגליט וקוז'ניצקי. לימים החברה התפרקה וצאצאיו של לוונפלד נותרו כבעלי הקרקע עד לשנת 1939.
בשנת 1856 זכתה כשאנוב בקו ובתחנת רכבת לשכנותיה והלאה. אירוע זה עודד פעילות כלכלית-מסחרית כגון תעשייה כבדה (קטרים) והביא לגידול באוכלוסייה, עד כי בשנת 1910 היו בכשאנוב 11,528 תושבים, מתוכם 6,593 יהודים; זאת לעומת 4,078 תושבים בשנת 1838 שמתוכם 2,009 יהודים. שיעור היהודים באוכלוסייה - כ-50% - נשמר עשרות שנים, ובמועצת-העיר, אשר הייתה מורכבת מ־30 חברי-מועצה, היו בדרך כלל כ־15 נציגים יהודים.
מלחמת העולם הראשונה, אשר התחוללה בין השנים 1914–1918, פגעה בכל תושבי כשאנוב. גברים פולנים ויהודים גויסו לצבא ורבים לא שבו. משפחות רבות ברחו לאזורים בטוחים יותר באימפריה האוסטרו-הונגרית. בית החולים הצנוע בעיר טיפל בנפגעים רבים מהצבא ומהאוכלוסייה. בסיום המלחמה חזרה העיר לריבונות פולין, הפעם במסגרת הרפובליקה הפולנית השנייה, והתרחבה בעקביות.
בשנת 1921 היו בכשאנוב 11,392 תושבים, בתוכם 6,328 יהודים. בשנת 1939 היו בכשאנוב 21,500 תושבים, כמחציתם יהודים.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה ולאחריה

גרמניה הנאצית פלשה לפולין ב-1 בספטמבר 1939. כשאנוב, שהייתה קרובה לגבול הגרמני, נכבשה כבר ב-4 בספטמבר לאחר שגדודי צבא קרקוב וכשאנוב קרסו מול הדיוויזיה המשוריינת הגרמנית. הכיבוש נמשך ובתוך חמישה שבועות גרמניה כבשה את פולין כולה בשיתוף עם ברית המועצות, ובחלוקת פולין בין שתי הכובשות כשאנוב נכללה בשטח השלטון של גרמניה הנאצית.
ב-24 בינואר 1945 הצבא האדום שחרר את כשאנוב, ולראשונה הוחל בעיר שלטון מועצה ללא בעלות פרטית על העיר. באותה שעה בכשאנוב חיו 13,500 תושבים, כולל נספחים ופליטים מהסביבה, ועשרות יהודים בודדים.
ב-8 במאי 1945 נכנעה גרמניה לארצות הברית ולברית המועצות, והאזור עבר לשלטון פולני בחסות רוסיה הקומוניסטית, במסגרת הרפובליקה העממית הפולנית. העיר החלה להתאושש מסחרית, אם כי באופן איטי ומסורבל, וזאת בשל הלאמת מפעלים והקמת קואופרטיבים כחברות-יצור, על פי הניהול הקומוניסטי.
במקצועות מסורתיים של יהודים השתלבו כעת תושבים מקומיים וחדשים. צמתי הכבישים הראשיים ומערכת-הרכבות שבאזור עזרו להתפתחות של תעשייה כבדה כגון קטרים ושל תעשייה קלה כגון מזון. בעיר הוקמו בית חולים, מוסדות השכלה, מוסדות תרבותיים, מוזיאון עירוני (1960), מתקני ספורט וכיוצא בזה. בהמשך גם הכיכר המרכזית, ה"רינק" (Rynek), וסביבתה עוצבו מחדש למראה מודרני.
בשנת 1990, לאחר תסיסה אזרחית חריפה, עברה פולין לדמוקרטיה אזרחית חופשית.
בסוף שנת 2016 היו בעיר כשאנוב 47,535 תושבים, ואף לא יהודי אחד.
היהודים בכשאנוב

על פי רישומים עירוניים היהודי הראשון בכשאנוב היה "יעקב מנהל בית-עבוט" (1590), ואחריו "מארק חלפן-כספים ובעל טחנת-קמח" (1619).
יהודים החלו להגר לכשאנוב במאה ה-17 וה-18 בעיקר מאוסטריה ומגרמניה, תחילה בעשרות ואחר כך במאות. מהגרים אלו היו ברובם בעלי-מלאכה כגון אופים, חייטים, פרוונים, סנדלרים ואורגים, או עוסקים במקצועות-חופשיים כגון חלפנות, רפואה, מסחר וכדומה.
בשנת 1745 הוקם בית הכנסת הראשון בכשאנוב. בשנת 1759 הוקם לרשות היהודים בית קברות על שטח מצטבר של 17,072 מ"ר אשר רכשה הקהילה. בשנת 1765 היו בכשאנוב 237 יהודים שהיוו אז כרבע מתושבי העיירה, ובשנת 1880 כבר היו בעיירה 7,023 תושבים, כשמתוכם 4,410 יהודים.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-18 הוקמו גם בית-מרחץ עם "מקווה" ובית מטבחיים לבשר כשר. את הקהילה היהודית ניהל בחסות קהילת קרקוב הרב שלמה בוכנר עד לפטירתו בשנת 1820. רק בשנת 1866 הפכה קהילת יהודי כשאנוב לקהילה עצמאית מבחינת ניהול כלכלי ומינוי נציגים ורבנים. העצמאות הביאה גם לחיכוכים פנימיים בין זרמים כמו חסידי צאנז לחסידי ראדומסק ובובוב ולרוב לא היה רב אחד המוסכם על כולם אלא "חצרות" נפרדות לכל זרם. בין הרבנים המפורסמים היה ר' מנדל האלברשטאם, צאצא שושלת האלברשטאם ובפרט מחסידות קשאנוב המקומית שכיהן כרב יחד משנת 1925 ועד חיסול הקהילה.
בסוף המאה ה-19 החלו להיפתח בכשאנוב חוגים ברוח הציונות: חוג "בני-ציון" בשנת 1893, "פועלי ציון" בשנת 1908, ארגון הנוער "יוגענד" בשנת 1912, ארגוני נשים בשנת 1912, "המפלגה היהודית הסוציאליסטית" ו"הבונד". במקביל התפתחו ארגונים מקצועיים וגופים חברתיים, סוציאליים, בריאותיים וחינוכיים.
בשנת 1898 כפריים מהסביבה התפרעו, פגעו ביהודים ובזזו את בתיהם; השריפה הגדולה בשנת 1901, שבה נפגעו מרבית הבתים בעיר.
מלחמת העולם הראשונה (1914–1918) גרמה לפגיעה קשה בכלכלה המקומית, כולל סגירה או צמצום של מקומות עבודה, והשירותים הסוציאליים היהודיים פעלו למען היהודים וגייסו סיוע מקהילות קרקוב, קטוביץ ווינה.
לקראת סוף המלחמה עבר השלטון בכשאנוב מאוסטריה לפולין. המשטר היה לא יציב וב-5 בנובמבר 1918 פרצו פרעות ביהודים בגיבוי השלטונות. שוב נבזזו בתים וחנויות, היו פצועים רבים וארבעה הרוגים, ויהודים רבים ברחו לערים סמוכות. מרבית הנמלטים אמנם שבו לעיר כאשר השלטון התייצב, אולם הם נותרו חסרי כל. בשנים שלאחר מכן אירעו מקרים נוספים של אנטישמיות ושל פרעות ביהודים, אך חיי השגרה לא נפגעו, ובמועצת העיר נותרה תמיד נציגות יהודית גדולה.
לאחר המלחמה נעזרו היהודים בארגון הג'וינט ודומיו כדי להתאושש אישית וכלכלית. תנועות שונות החלו בגיוס תומכים ובהפעלות חינוכיות ואחרות: "בני-ציון", "הציונים הכלליים", "הנוער-העברי", "פועלי ציון", "הבונד", "התאחדות", "גורדוניה", "בוסילה", "השומר הצעיר", "דרור", "החלוץ", "המזרחי", "השומר הדתי", "בית"ר", "ויצו", "הקומוניסטים-פ.פ.ס", "תרבות", "אוגניסקו", "שיר" ונוספים. במקביל החלה בכשאנוב התארגנות ציונית לעלייה לארץ ישראל, ביוזמת לייבל ציפר, מרדכי-שאול שווארצבארט ואחרים.
היהודים בכשאנוב > השואה

עם הכיבוש, הגרמנים נהגו ביד נוקשה ואכזרית. היהודים סבלו מחקירות, עינויים ורצח, והאוכלוסייה הפולנית המקומית עזרה לגרמנים בזיהוי ובהלשנות.
בתחילת ספטמבר 1939 נורה היהודי הראשון, כבד-שמיעה שלא ציית לגרמנים.
ב-8 בספטמבר 1939 נרצחו 30 יהודים שניסו לברוח מהעיירה.
ב-6 באוקטובר 1939 חנויות ובתים של יהודים נבזזו על ידי הצבא הגרמני. באותו חודש מינו הגרמנים את היודנראט שבראשו עמד יוסף אומלויף כדי שיגייס יהודים לעבודות-כפייה עבור הגרמנים. במקביל ריכז היודנראט פעילויות חינוך, בריאות, סעד ומזון עבור הקהילה. כדי למנוע משלוח של יהודים לעבודות כפייה בערים מרוחקות, יזם וניהל היודנראט מקומות-עבודה מקומיים ("שופים"), שעסקו בעיקר בתפירת מדים לצבא הגרמני.
ב־1940 ריכזו הגרמנים את היהודים באזור מוגבל ויצרו "גטו פתוח" שכלל את הרחובות הבאים: Berka Joselewicza, Świętokrzyska, Kadłubek, 29. Listopada, Krakowska, Garncarska, Luszowska, Balińska, Sienkiewicza. אל הגטו הובאו בהמשך גם כל יהודי העיר אושוויינצ'ים, אשר פונתה על ידי הגרמנים לטובת הקמת מחנה ההשמדה אושוויץ.
בנובמבר 1939 נדרשו יהודי כשאנוב לענוד סרט-זרוע ייחודי ובתיהם סומנו. בהמשך, מ־1 בספטמבר 1941 נדרשו היהודים להצמיד טלאי צהוב לחזם.
הגרמנים שלטו בעיר ביד רמה. פקידים גרמנים, אנשי משטרה וצבא, פלשו לדירות היהודים שהיו אמידים, שמות הרחובות הוסבו לגרמנית, ואף שם העיר הוחלף ל"קרנאו".
בשנת 1941 היו בכשאנוב כ־6,400 יהודים (כולל מיישובים סמוכים) שרוכזו בגטו-פתוח ויצרני.
ב-9 במאי 1941 החלו אקציות, מבצעי שילוח של גברים ובהמשך גם של נשים, למחנות-עבודה מרוחקים בהם שררו תנאי-מחיה איומים. בסוף אפריל 1942 הואשמו 7 יהודים בהברחת מזון ונתלו למוות בכיכר העיר, כל יהודי כשאנוב אולצו להיות נוכחים בהוצאה להורג (לאחר המלחמה הוקמה בעיר אנדרטה לזכרם, ונכון לאוקטובר 2018 ישנה תוכנית להריסתה ולהעברתה של האנדרטה לטובת פרויקט נדל"ן, כאשר ברקע נעשים מאמצים למנוע זאת).
ב־30 במאי 1942 נערכה סלקציה לכל היהודים וכ־3,000 קשישים, חולים, נשים וילדים נשלחו להמתה באושוויץ. גברים ונשים עם "אישור-עבודה" שוחררו לביתם בגטו.
כאמור, "אישור-מקום-עבודה" שימש כ"תעודת ביטוח". לימים התברר כי קצין גרמני בדרגת סגן-אלוף, מהנדס-בניין בשם הלמוט קלייניקה, שהיה אחראי על הקמת מחנות הכפייה והתשתיות סביב אושוויץ והתמקם בכשאנוב, חילץ יהודים ממשלוחי אקציות להשמדה ואף נהג להלין את עובדיו במחסניו על-מנת שלא יהיו בביתם בבוקר שבו תוכננה אקציה. יהודים רבים בכשאנוב היו עובדי-כפייה שלו, וחלקם ניצל בזכות כך. מוסד יד ושם הכיר בעדויות של הניצולים והעניק לו לאחר מותו בשנת 2018 אות חסיד אומות העולם.
ב־18 בפברואר 1943 הגטו רוקן, כ־500 גברים נשלחו למחנות-עבודה, ויתר יהודי כשאנוב נשלחו למוות באושוויץ.
בכשאנוב היה אחד מתת-מחנות הריכוז של אושוויץ. תת-מחנה זה הוקם על ידי היינריך ווינברגר.
לפי הערכות, נותרו בחיים מאות בודדות מיהודי כשאנוב, מרביתם ברחו לרוסיה ושרדו, ומיעוט שרד במחנות הנאציים. בין הניצולים: ילדה שהוחבאה בכנסייה, ניצלה ועלתה לישראל, וגבר שהוסתר אצל פולני תושב העיירה. מקצת מהניצולים חזרו לכשאנוב, אך משנוכחו כי בני-משפחתם אינם עוד וכי לביתם פלשו שכנים או כפריים-מהאזור, הם נדדו הלאה לערים גדולות, וחלקם עשה עלייה לארץ ישראל (פלשתינה באותם ימים). ב-1950 התגוררו בעיר פחות מ-50 יהודים. מאז, אין עוד יהודים בכשאנוב.
היהודים בכשאנוב > כשאנוב ומשפחות הניצולים

עם השנים התפתחו קשרים חיוביים בין ראשי-העיר ונציגי המוזיאון של כשאנוב, לבין ניצולים יהודים ובני משפחות של יהודים מכשאנוב. הם מקבלים מבקרים יהודים בסבר-פנים מכובד, מקיימים קשר קבוע עם הוועד של יוצאי-כשאנוב בישראל, ובנוסף עורכים טקסים מקומיים לציון אירועים הקשורים לקורות יהודי כשאנוב.
בית-הקברות היהודי בעיר שופץ, זאת ביוזמה, במימון ובגיוס תרומות של שמואל מנדלבאום, נינו של סיני קורץ, שהיה בזמנו חבר מועצת-העיר וממנהיגי הקהילה. טקס סיום השיפוצים נערך ב-7 באוגוסט 2007 ברוב עם. אסירים מכלא בטשביניה השכנה מועסקים בתחזוקה ובניקוי של בית הקברות, ולהם, כמו לתלמידי בתי-ספר מקומיים, נערכות הרצאות על קורות יהדות כשאנוב.
בפברואר 2018 השתתפו ראש-העיר ומנהל המוזיאון העירוני בטקס האזכרה השנתי שערכו "הכשאנובאים" במוזיאון לוחמי הגטאות, הם הביאו עמם חומר ארכיוני ונשאו מילים חמות על הקשר המחודש עם יהודי כשאנוב.
היהודים בכשאנוב > הנצחת יהודי כשאנוב

עיריית-כשאנוב והמוזיאון-העירוני מקיימים מפגשים ופעולות הנצחה עם ניצולים ובני-משפחות הנספים.
"מוזיאון כשאנוב" בכשאנוב כולל אגף על מורשת היהודים : Chrzanów - W synagodze i domu żydowskim, www.muzeum.chrzanow.pl
הוצב לוח-זיכרון ב"כיכר אסתר" בשטח בו היה בעבר בית-הכנסת-המרכזי של כשאנוב (ששרד את השואה, אך הוזנח ונהרס ב־1973).
הופק ספר עב-כרס בפולנית על מורשת-יהדות-כשאנוב כספר לימוד ומחקר: CHRZANOWSCY ŻYDZI ŻYLI WŚRÓD NAS (חיים בתוכנו, נוצרים יהודים) בהוצאת מוזיאון כשאנוב (2016, 336 דף)
"ארגון יוצאי כשאנוב בישראל" מנהל מפגשים, אזכרות ומוקדי-זיכרון. ארגון מקביל קיים בניו-יורק ובפריז.
"ספר כשאנוב" מאת מרדכי בוכנר, נכתב ביידיש בשנת 1948 ותורגם לאנגלית ולעברית : Chrzanow, Poland, www.jewishgen.org
אנדרטת זיכרון הוקמה בשדרת-הקהילות של בית קברות הדרום בחולון, ובה שמות נספים.
יד ושם:
בקעת הקהילות - השם חשאנוב חרוט בסלע ליד שכנותיו הגאוגרפיות טשביניה ואושוויץ
כ־3700 דפי-עד על תושבי כשאנוב
פנקס הקהילות, כרך שלישי, פרק על כשאנוב
יער הקדושים בהר ירושלים, לוח-זיכרון.
לקריאה נוספת

מרדכי בוכנר, ספר כשאנוב (באנגלית)
מ. צאנין, חשאנוב, בריגל, אושפיצין בתוך: תל עולם: מסע על פני מאה קהילות נחרבות, תל אביב: המנורה, 1962. עמ' 289–292 (תיאור החורבן ותיאור של המקום מיד לאחר מלחמת העולם השנייה ומבט האוכלוסייה המקומית על חיסול היהודים והשימוש בשללם)
הערות שוליים

1 2  דמוגרפיה של הקהילה היהודית בכשאנוב באתר השטעטל הווירטואלי (באנגלית)
1 2 3 4 5 6 7  אלכסנדרה נמיסלו, כשאנוב, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק A, עמ' 146–148), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
1 2 3  חשנוב (Chrzanów), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם
↑  אנטוניה ימין, הקצין הנאצי שהציל יהודים באושוויץ - חסיד אומות עולם, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 8 ביולי 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555146405171  GND: 4342876-9  LCCN: n82098542  MusicBrainz: 6e294a4e-1c7c-415a-a3ba-bbae25bbed5a  NKC: ge320125  VIAF: 167949525   WorldCat (עם VIAF): 167949525 
בית הקברות היהודי בכשאנוב
Chrzanow, Rynek, Town Square, Year 1990 .jpg   (  (Photo: Hollander)  )
הנצחת העיר כשאנוב בבקעת הקהילות שביד-ושם
מצבת-זיכרון עם שמות של יהודי כשאנוב בבית-עלמין-הדרום בחולון
לוח-זיכרון בעיר לתושביה היהודים שנספו בשואה
מצבה לזכר שבעה שנתלו על ידי הגרמנים
מועצת מחוז כשאנוב ב-1914
חיסול האוכלוסייה היהודית בכיכר השוק של כשאנוב
שנהבי מגידו

לוח משנהב לשיבוץ לרהיט, המאתר מימין שליט כנעני על מרכבתו, ומשמאל שליט יושב על כס כרובים במשתה. נמצא בארמון המלכותי במגידו, המאה ה־13 לפנה"ס
שנהבי מגידו הם אוסף של שנהבים מחוטבים שנמצאו בחפירות הארכאולוגיות בתל מגידו. אוסף השנהבים נמצא בחפירות של המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו שנערכו בתל בין השנים 1939-1925. רובם נחפרו על ידי הארכאולוג גורדון לאוד שהיה המנהל האחרון של משלחת זו.
האוסף כולל 380 חפצים ושברי חפצים בעיקר לוחיות ארוכות של שנהב הנושאות תמונות ששובצו בתוך רהיטים וחפצים של עץ כדי להוסיף להם נוי ויוקרה. האוסף כולל גם חפצים תלת־ממדיים עשויים משנהב, כגון קופסאות, בקבוקים, מסרקות ופקקים מגולפים לבקבוקים. אחד החפצים החשובים שנמצאו הייתה קופסה רבועה שעל דופנותיה גולפו דמויות של אריות וספינקסים ברמת גילוף שהגיעה כמעט לרמת פיסול תלת-ממדי. באריות אלה ניכרת השפעה סורית או חיתית. האוסף כולל גם קבוצה של לוחיות ארוכות שעליהן חרוטות תמונות. אחת הלוחיות היא ידית של סכין ועליה חריטה רדודה של חגיגת ניצחון. קווי החריטה מולאו בחומר שחור שהבליט את התמונה על רקע צבעו הבהיר של השנהב. בתמונה אפשר להבחין בתהלוכה המתקדמת שמאלה לכוון מלך היושב על כיסא מפואר עטור בכרובים. לפני המלך שתי נשים, אחת פורטת על נבל, השנייה מגישה משקה ופרחי לוטוס. סצנות של משתאות ומלחמה נמצאו גם על לוחיות אחרות. האוצר כלל גם חפצים שמקורם היה זר כגון קלמר שנשא את שמו ואת תאריו של בעליו הסופר והוא מתוארך לימי רעמסס השלישי. זהו המצבור העשיר ביותר של אמנות השנהבים הכנענית שנמצא עד כה.
האוסף נמצא במבנה שנקרא על ידי החופרים "בית האוצר" בשכבה VIIA המתוארך לתקופת הברזל והוא נבנה כהמשכו ועל שרידיו של ארמון משכבה VIIB מתקופת הברונזה המאוחרת.
עושר התבליטים על גבי השנהבים ובייחוד ריבוי הסגנונות שכלל מוטיבים בסגנון מצרי, וכן מוטיבים שהועתקו מחפצים שהגיעו לכנען בדרכי מסחר כגון חתי מתקופת האימפריה החתית, מיקנה וקפריסין אופייני לאמנות הכנענית ומתארך את השנהבים לתקופת הברונזה המאוחרת. על גבי אחד השנהבים נמצא כרטוש של רעמסס השלישי. יש בכך הוכחה ברורה שבית האוצר עם האוסף שבו היה קיים בימיו של פרעה זה. השערת החוקרים היא שחלקו של האוסף שרבים מלוחותיו שימשו במקור כלוחיות שיבוץ ברהיטים, הושלכו לחדרי בית האוצר שהיה שייך לארמון משכבה VIIB. המגוון הרחב של החפצים הוביל את החוקרים למסקנה שמדובר באוסף שהתקיים כמאה וחמישים שנה.
אמנות הגילוף בשנהב דורשת התמקצעות והיא נעשתה על ידי קבוצות אמנים שהגילוף בשנהב היה תחום התמחותם, ושימשו כנראה כאמני חצר. השנהב נחשב לחומר גלם יקר ושימש כסחורת חליפין בידי השליטים השונים.
חלק מאוסף שנהבי מגידו נמצא במוזיאון רוקפלר ובמוזיאון של המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו.
לקריאה נוספת

רבקה גונן, מבוא לארכאולוגיה של ארץ ישראל בתקופת המקרא, יחידה 7: תקופת הברונזה המאוחרת, עמ' 161–158
Gordon Loud, The Megiddo Ivories, Volume LII of the Oriental Institute Publications, 1939
John A. Wilson, The Megiddo Ivories, American Journal of Archaeology 42, 1938, עמ' 333–336 doi: 10.2307/499342
הערות שוליים

↑  Schroer, Silvia (2011). Die Ikonographie Palastinas/Israels und der Alte Orient: eine Religionsgeschichte in Bildern, Band 3: Die Spätbronzezeit (בגרמנית). Academic Press Fribourg. p. 374.
↑  רבקה גונן, מבוא לארכאולוגיה של ארץ ישראל בתקופת המקרא, יחידה 7, עמודים 160-158
1 2  יגאל שילה, מגידו, האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל, החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, 1992, עמודים 881–880
גליפטותריום

| גליפטותריום |
| --- | --- |
 איור של גליפטותריום
תקופה
סוף מיוקן-פליסטוקן כ-4,100,000–12,000 שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: ארמדילאים
משפחה:: ארמדיליים
סוג:: גליפטותריום
שם מדעי
 Glyptotherium ‏אוסבורן, 1903

גליפטותריום (שם מדעי: Glyptotherium; מילולית: "בהמה מחורצת") הוא סוג דלשינאי נכחד מקבוצת הגליפטידוניים שחי באמריקה הדרומית בתקופת הפליסטוקן, והוא היה אחד מהמגה-פאונה הפליסטוקנית שנכחדה ככל הנראה בידי שינויי אקלים או אולי הכחדה אנושית. מקור השם של היצור הוא עקב קרבתו לגליפטודון וממבנה שיניו בעלי החריצים.
הוא היה מקרובי משפחתו של הגליפטודון ודמה לו במראה. הוא נמצא ב-1903 בדרום ארצות הברית ובמקסיקו, אך גם באמריקה המרכזית ובצפון אמריקה הדרומית עד ונצואלה.
היצור הגיע לאורך של 1.8 מטר ושקל מעל טון. הוא היה עטוי שריון גדול בדומה לצבים ופחות לקרוביו הארמדיליים היכולים להתגלגל לכדור כדי להתגונן. השריונות היו מצופי קשקשים קטנים. לגליפטותריום היה ראש קטן ובתוכו שיניים דקות ששימשו כנראה לרעייה.
למרות הגנתו המרשימה ישנם עדויות לכך שפרטים צעירים בעלי שריון נטרפו בידי סמילודונים, אשר הרגו אותו באמצעות ניביהם הגדולות.
זאב רובין

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  23 בספטמבר 1942 קריית ביאליק, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  28 במאי 2009 (בגיל 66) 
 ענף מדעי:  היסטוריה
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת אוקספורד 
 מנחה לדוקטורט:   פרגוס מילאר
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 תרומות עיקריות
 חקר תולדות רומא והקיסרות הרומית
 
זאב רובין (23 בספטמבר 1942 - 28 במאי 2009) היה פרופסור מן המניין להיסטוריה בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב.
חייו

זאב רובין נולד ב-23 בספטמבר 1942 בקריית ביאליק וגדל בעיקר בנתניה. למד לתואר הראשון באוניברסיטת תל אביב בחוגים להיסטוריה ולספרות אנגלית. בתמיכתו של ראש החוג להיסטוריה כללית, פרופ' צבי יעבץ, המשיך במסלול ישיר לדוקטורט באוניברסיטת אוקספורד שבאנגליה, וסיים אותו ב-1971, בהדרכתו של פרופסור פרגוס מילאר. עבודת הדוקטורט עסקה בשימוש שעשה השלטון, לשם חיזוק מעמדו, בדת המדינה הרומית ובנושאים השאובים מדתות אחרות ומפולחנים שמחוץ לדת המדינה הרומית, וזאת בימי שלטונה של השושלת הסוורית (בשנים 235-193).
עם סיום לימודיו באוקספורד הצטרף לסגל החוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב, ובו לימד עד אחרית ימיו. בין השאר עסק בתולדות יוון ורומא, וימי הביניים, למן התקופות המוקדמות ועד מסעי הצלב.
היה ממייסדי עמותת "מצרף", המוציאה לאור את כתב העת "קתרסיס", והיה חבר במועצת המערכת שלה.
רחל פייג וישניא, עמיתתו בחוג להיסטוריה, תיארה כישרונות נוספים שלו:
יכולתו ללמוד שפות בכוחות עצמו הייתה לשם דבר. כל אימת שנזקק לקרוא מקורות או מחקרים בשפה אותה לא הכיר, היה לוקח ספרי דקדוק ומילונים רלוונטיים ומשתלט במהרה על השפה לה היה זקוק. היידיש העסיסית שלו הדהדה במסדרונות בניין גילמן, חידודיו השנונים שעשעו מרצים וסטודנטים כאחד, ומטבעות הלשון שלו הפכו במשך השנים לנכסי צאן וברזל של החוג. זאביק היה איש אשכולות של ממש, ברוך כשרונות ובעל אופקים רחבים. הוא היה בקיא להפליא במקורות היהודיים ואף שלט בכתבי שייקספיר, מהם היה מצטט פסקאות שלמות בעל-פה. חובב ספרות בלשית ומומחה בכתבי אגתה כריסטי אותה העריץ. הוא הכיר את יצירתו של טולקין על בוריה, ועקב בחדווה, יחד עם בנותיו, אחר כל עלילותיו של הארי פוטר. אם לא די בכל אלה, היה גם צייר מחונן, ונהג לשרטט בכישרון רב את דיוקנותיהם של המרצים השונים בעת שהאזין לדבריהם.
זאב רובין נפטר מהתקף לב ב-28 במאי 2009. הותיר אחריו אישה, ד"ר אפרת חבס רובין, וארבע בנות.
סמינר המחקר של בית הספר להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב נקרא על שמו, "הפורום ע"ש זאב רובין".