stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פסטיבל הקולנוע הים תיכוני במונפלייה
היסטוריה

הפסטיבל נוסד בשנת 1979 ומאורגן על ידי מועדון הקולנוע על שם ז'אן ויגו (Ciné-Club Jean Vigo à Montpellier), ונערך מדי שנה בסתיו. מטרתו לקדם את אמנות הקולנוע באגן הים התיכון, אזור הים השחור, פורטוגל וארמניה.
המנהל האמנותי של הפסטיבל מאז 2015 הוא כריסטוף לפרק.
במהלך השנים אירח הפסטיבל סרטים רבים מישראל, בין השאר את הסרטים:
"ברלין-ירושלים" בבימוי עמוס גיתאי ו"אלף נשותיו של נפתלי סימן טוב" בבימוי מיכל בת אדם.
"בשם האהבה" בבימוי עידית שחורי (1994).
"ארץ חדשה" (1995), בבימוי אורנה בן דור שזכה בפרס הקהל.
"צעירים לנצח" (1996), בבימוי מיקי בהגן
"משהו בעל ערך" (1998), סרט סטודנטים של דורית חכים שזכה לציון לשבח.
"החברים של יאנה" (1999), בבימוי אריק קפלון
"תמונה קבוצתית עם אישה" (2002), בבימוי יצחק רובין
"אור" (2004), במאית הסרט קרן ידעיה זכתה במענק לפיתוח התסריט של הסרט מטעם הפסטיבל
"אבנים" (2004), בבימוי רפאל נג'ארי זכה בציון לשבח.
"נמס בגשם (2009), שכתבה בילי בן משה וביים בן זוגה דורון ערן
"שליחותו של הממונה על משאבי אנוש" (2010), בבימוי ערן ריקליס.
"איה" (2011), סרט קצר בבימוים של מיכל ברזיס ועודד בן נון שזכו בפרס לפיתוח סרט באורך מלא בפסטיבל.
"עמק תפארת" (2011), סרט הביכורים של הדר פרידליך, זכה בפרס המבקרים, הפרס השני בחשיבותו בפסטיבל.
"ג'נטל דוג" (2012), סרט קצר של דוד שאדי
"לוויה בצהריים" (2013), בבימוי אדם סנדרסון (זכה בפרס המבקרים ובפרס המוזיקה הטובה ביותר)
"עניינים אישיים" (2016), בבימוי מהא חאג' (זכה בפרס המבקרים)
"תל אביב על האש" (2018), בבימוי סאמח זועבי (הסרט היה מועמד לפרס "אנטיגונה ד'אור")
פרסים

הפסטיבל מחלק מספר פרסים, שהחשוב שבהם הוא ה"אנטיגונה ד'אור", בין זוכי הפרס היו:
1993 "גולם במעגל"
2001 - "כיכר החלומות"
2009 - "עג'מי".
2011 - "איש ללא סלולרי" בבימוי סאמח זועבי
הערות שוליים

↑  רונן טל, סי"צ (מונפלייה), "הקיץ שר אביה" במקום הראשון בפסטיבל בספרד, חדשות, 30 באוקטובר 1989
↑  מרב יודילוביץ', "תמונה קבוצתית עם אישה" - לפסטיבל מונפלייה, באתר ynet, 26 בספטמבר 2004
↑  אורי קליין, אם, בת ולהיפך, באתר הארץ, 19 במאי 2004
↑  מרב יודילוביץ', "אבנים" ממשיך לגרוף פרסים, באתר ynet, 7 בנובמבר 2004
↑  הילה רגב, עכבר העיר, במאי "ערבים רוקדים": "המציאות צוחקת עלינו", באתר הארץ, 27 בנובמבר 2014
↑  נטע אלכסנדר, עכבר העיר, זוג הקולנוענים שגורם לשחקנים ללכת עד הסוף, באתר הארץ, 5 ביולי 2012
↑  אורון שמיר, עכבר העיר, "עמק תפארת": תענוג קולנועי של ממש, באתר הארץ, 19 באפריל 2013
↑  אורון שמיר, עכבר העיר, "לוויה בצהריים": סיום יפהפה לשנה נהדרת, באתר הארץ, 4 בדצמבר 2014
↑   נירית אנדרמן, מהא חאג' רצתה שסרטה "עניינים אישיים" יהיה לא פוליטי. אז היא רצתה, באתר הארץ, 16 בפברואר 2017
↑   אורי קליין, "תל אביב על האש": סאטירה על אפשרות הדו קיום בין פלסטינים לישראלים, באתר הארץ, 29 בספטמבר 2018
↑  גואל פינטו, "כיכר החלומות" זכה בפרס הראשון במונפלייה, באתר הארץ, 3 בנובמבר 2001
↑  פרס ראשון ל"עג'מי" במונפלייה, באתר וואלה, 31 באוקטובר 2009
↑  "איש ללא סלולרי" ו"עמק תפארת" זכו במונפלייה, באתר ynet, 31 באוקטובר 2011
פרוטאין קינאז C

תהליך השפעול של פרוטאין קינאז C בממברנת התא, כחלק מתהליך של שרשרת העברת האותות בתא עקב גירוי חיץ תאי (העיגול הכתום משמאל למעלה)
פרוטאין קינאז C‏ (Protein kinase C, ובראשי תיבות: PKC) הוא שם כולל למשפחה של חלבוני פרוטאין קינאז, המזרחנים את חלבוני המטרה שלהם על הקבוצה ההידרוקסילית של חומצות האמינו סרין או תראונין, וכך מפעילה מעבר אותות. קבוצת חלבונים זו מבוקרת בדרכים רבות ובין היתר באמצעות שינויים בריכוז הסידן והדיאציל גליצרול (DAG) בתא.
קבוצת חלבונים זו זוהתה לראשונה על ידי היפני יאסוטומי נישיזוקה, במחקר שעשה במכון רוקפלר בניו יורק.
קבוצת חלבונים זו מכילה חמישה עשר איזוזימים באדם, המחולקים לשלוש תת-משפחות בהתבסס על דרישות השליח השניוני: קונבנציונלי (קלאסי), מקורי (novel) ולא-טיפוסי (atypical)‏. הקבוצה הראשונה דורשת סידן, דיאציל גליצרול ופוספוליפידים להפעלתם, הקבוצה השנייה לא דורשת סידן להפעלתה, אך כן את השניים האחרים, ולכן השניים הראשונים יכולים להיות מופעלים באמצעות פוספוליפאז C, והקבוצה השלישית לא דורשת סידן או דיאציל גליצרול להפעלתה.
המבנה של PKC מכיל יחידת בקרה ויחידת מזרז הנקשרות יחדיו לאזור ציר. אזור הציר נשמר לרוב באיזופורמים השונים. דרישות השליח השניוני באיזופורמים משתנות בהתאם לאזור הבקרה. ברוב חלבוני ה-PKC המבנה הקריסטלוגרפי של האזור המזרז לא נקבע, פרט ל-PKC תטא ויוטא, שהם בעלי דמיון רב לקינאזות אחרים אשר בהם המבנה הקריסטלוגרפי נקבע.
בעת שפעול, אנזימי PKC עוברים לקרום התא על ידי חלבוני RACK. אנזימי PKC ידועים בפעילותם ארוכת הטווח, הם נשארים פעילים גם לאחר שאות הפעולה המקורי או גל הסידן חלפו. זה לכאורה מושג על ידי ייצור של דיאציל גליצרול מפוספטידילכולין על ידי פוספוליפאז. חומצות שומן יכולות גם הן להשתתף בפעילות ארוכת הטווח.
PKC קלאסי, הכולל את האיזופורמים α‏, βI‏, βII ו-γ, דורש להפעלתו יון סידן, דיאציל גליצרול (DAG) ופוספוליפיד מסוג פוספטידילכולין. PKC מקורי כולל את האיזופורמים δ‏, ε‏, η ו-θ ודורש דיאציל גליצרול, אך אינו זקוק ליוני סידן כדי להיות מופעל. ה-PKC הקלאסי והמקורי מופעלים על ידי אותו נתיב מעבר אותות כמו פוספוליפאז C.‏ PKC לא-טיפוסי, לעומת זאת, הכולל פרוטאין קינאז Mζ ו-ι או λ, אינו זקוק לדיאציל גליצרול או ליוני סידן לשם הפעלתו.
ראו גם

מעבר אותות
הערות שוליים

↑  יאסוטומי נישיזוקה, מגלה הפרוטאין קינאז C
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558867905171  BnF: cb12508290k (data)  LCCN: sh94007950
פרדוקס השמדת המידע

פרדוקס השמדת המידע, המוכר גם בתור פרדוקס המידע (באנגלית: Information Paradox), הוא פרדוקס פיזיקלי, לפיו מידע הטמון בחומר שנכנס לתוך חור שחור עלול להיעלם בעקבות תהליך ה"התאדות" של חורים שחורים, המכונה "קרינת הוקינג".
מקור הפרדוקס

חלקיק שנמצא במצב קוונטי מוגדר כנושא מידע. על-פי תורת הקוונטים, התפתחות של מערכת קוונטית בזמן מאופיינת תמיד על ידי טרנספורמציה אוניטרית, אשר מעצם טבעה משמרת מידע.
משפט האין-שיער קובע ששלושת הפרמטרים היחידים של החור השחור, שאותם ניתן למדוד מחוץ לאופק האירועים, הם מסה, תנע זוויתי ומטען. לכן, אם החלקיקים המרכיבים את החור השחור נשאו מידע נוסף לפני שנכנסו לתוכו, הרי מידע זה אמור להיות בתוך החור השחור. יש להוסיף שהתהליך הקוונטי של קרינת הוקינג, שבמהלכו מסת החור השחור קטנה, אינו מוציא מידע מחוץ לחור השחור, משום שהחלקיקים המרכיבים קרינה זו נמצאים במצב קוונטי מעורב (מצב השקול לבחירה אקראית בין כל המצבים הקוונטיים האפשריים).
כל עוד החור השחור קיים אנו יכולים להניח שהמידע נמצא בתוכו, אולם עם התאדותו הסופית על ידי פליטת קרינת הוקינג, נשאלת השאלה לגבי מיקום הימצאותו של המידע. אם המידע נעלם, אז לפנינו תהליך לא-אוניטרי ובלתי הפיך, אשר איננו אפשרי על-פי תורת הקוונטים.
דוגמה

נניח שקיימים שני כוכבים מסיביים שאינם טעונים. אחד מורכב מחומר בצורת אטומים רגילים והשני מורכב מאנטי-חומר בצורת אנטי-חלקיקים. אם שני הכוכבים עוברים קריסה כבידתית אז ייווצרו שני חורים שחורים זהים שצופה חיצוני לא יוכל להבדיל ביניהם. כל עוד החורים השחורים קיימים, נוכל להניח כי המידע לגבי הרכבם מצוי פנימה לאופק האירועים, וצופה חיצוני אשר יכול למדוד רק את המסה, את התנע הזוויתי ואת המטען שלהם, יקבל עבור שניהם תוצאות מדידה זהות.
על פי הבנתנו את קרינת הוקינג, היא לא נושאת מידע, ולכן גם היא לא תעזור להבדיל בין "כוכב החומר" ל"כוכב האנטי-חומר". תהליך פליטת קרינת הוקינג יגרום לחורים השחורים להיעלם לחלוטין כעבור זמן מסוים, ונשאלת השאלה אם המידע לגבי הרכבם המקורי של הכוכבים אבד. תשובה חיובית לשאלה זו, הנגזרת מתיאור התהליך, מנוגדת לדרך בה אנו מבינים את מהותם של תהליכים קוונטיים בתור תהליכים משמרי מידע.
מצב המחקר כיום

מזה שנים ידוע שגרסאות מסוימות של תורת המיתרים, הידועות בתור "התאמת AdS/CFT" מציעות פתרונות לפרדוקס. הפתרון שמתקבל הוא שאופק האירועים של חור שחור משמר את המידע שנבלע בחור השחור, ועל כן חלקיקים וירטואליים הנוצרים על אופק האירועים כוללים את המידע, וקרינה שלהם מחוץ לחור השחור - קרינת הוקינג - נושאת עימם את המידע שכביכול אבד. אבל פתרון זה אינו מקובל מפני שהוא תלוי בנכונותן של תורות אלו - נכונות שאינה מוכחת ומחייבת נכונות של העיקרון ההולוגרפי באופן שאינו מתיישב עם הידוע לנו.
לאחרונה (2022) עלתה אפשרות מעניינת לפתרון הפרדוקס. אם מיישמים את עקרון סכום של היסטוריות, עקרון שמקורו בתורת השדות הקוואנטית השמרנית והמקובלת, על התיאור של יחסות כללית להתנדפות של חור שחור, וכוללים בהיסטוריות (כך גם נעשה בתורת השדות הקוואנטית) גם אפשרויות הכוללות חורי תולעת וירטואליים, מתקבל שהמידע אינו מושמד ונפלט בקרינת הוקינג. אפשרות זו מציגה אותן תוצאות של התאמת AdS/CFT אך ללא הצורך בתורת המיתרים. חורי התולעת מכונים וירטואליים מפני שלמרות שהם כלולים בחישוב, הם לא קיימים בתוצאה - בדומה לחלקיקים וירטואליים.
ההתערבות של הוקינג

הפיזיקאי ג'ון פרסקיל, הטוען כי המידע איננו אובד, התערב על כך בשנת 1997 כנגד סטיבן הוקינג וקיפ תורן. לפי נוסח ההתערבות, על המפסיד למסור למנצח אנציקלופדיה שממנה "ניתן לשלוף מידע על פי הצורך". בשנת 2004 הודה הוקינג בהפסד, אולם הוא לא נימק את השינוי בעמדתו בצורה נהירה. הוקינג שלח לפרסקיל כפרס את האנציקלופדיה של הבייסבול. נכון ל-2014, נותר תורן איתן בעמדתו.
כיום ישנם מדענים שטוענים שהוקינג הרים ידיים מוקדם מדי, ארבעה חוקרים: פוליצ’ינסקי ממכון קוולי, ויחד עמו אחמד אלמחיירי, דונלד מרולף וג’יימס סולי מאוניברסיטת קליפורניה, שמו לעצמם לפני כשנה [דרושה הבהרה] מטרה לברר את העניין. להפתעתו גילה הצוות, שעל פי חוקי הפיזיקה הידועים הם מגיעים לסתירה בשאלת המידע, וזהו בדיוק “פרדוקס חומת האש”. חישוביהם הראו שהמידע הנפלט מהחור השחור אינו עולה בקנה אחד עם אופק האירועים התוחם אותו. במקומו מצויה אי-רציפות בוואקום שמתגלה כחלקיקים אנרגטיים - מעין חומת אש - המסתתרת בתוך החור השחור. משמעות קיומה האפשרי של חומת אש היא שאופק האירועים, שעל פי תורת היחסות הכללית הוא מרחב ריק, הוא מקום מיוחד שאיננו מתנהג לפי עקרונותיו של איינשטיין [דרושה הבהרה].
ראו גם

חור שחור
השערת הצנזורה הקוסמית
הערות שוליים

↑
פרנסיס אמוזו

פרנסיס אמוזו (בצרפתית: Francis Amuzu; נולד ב-23 באוגוסט 1999 באקרה שבגאנה) הוא כדורגלן בלגי יליד גאנה המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת אנדרלכט מליגת העל הבלגית.
קריירת מועדונים

אמוזו החל את הקריירה המקצוענית שלו באנדרלכט. ב-22 בדצמבר 2017 ערך אמוזו את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 1-0 על אויפן במסגרת המחזור ה-20 בליגה לעונת 2017/2018. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון.
קריירה בינלאומית

אמוזו הוא חלק מסגל נבחרת בלגיה עד גיל 21.
פרידון זיימוגלו

| --- | --- |

 לידה:  4 בדצמבר 1964 (בן 59) בולו, טורקיה 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קיל 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 פרסים והוקרה:  Civis Media Prize (1997)  Culture and Science Award of the City of Kiel (2010)  פרס הספרות ע"ש יעקב וסרמן (2010)  Preis der Literaturhäuser (2012)  פרס ברלין לספרות (2016)  Mainz resident writer (2015)  פרס קורין (2008)  Carl-Amery-Literaturpreis (2007)  פרס פרידריך הבל (2002)  Grimmelshausen-Preis (2007)  פרס אדלברט פון שאמיסו (2005)  פרס הוגו באל (2005)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 www.feridun-zaimoglu.com
 
פרידון זיימוגלו
פרידון זיימוגלו (טורקית: Feridun Zaimoğlu; נולד ב-4 בדצמבר 1964 ) הוא סופר גרמני.
חיים

פרידון נולד בבולו בטורקיה והגיע כתינוק עם הוריו לגרמניה. עד גיל עשרים התגורר בברלין ובמינכן, ומאז הוא חי בקיל. אחרי לימודי רפואה ואמנות חלקיים החל לכתוב וחי כסופר ועיתונאי מאז. 
בשנת 1999\2000 הוא עבד גם בתיאטרון של מנהיים כסופר. כמו כן הוא הרצה באוניברסיטת ברלין בשנת 2004 ובשנת 2007 בטובינגן.
יצירה

ביצירתו הוא שם במרכז את האנשים בשולי החברה. הוא מביא איתם שפה, שעד כה לא נכתבה בספרות הגרמנית. בשנת 2000 יצר לרס בקר סרט על בסיס הרומן השני שלו.
בעברית: לילה. 2006. הוצאת מטר
השתתפות בדיון הפוליטי

זיימוגלו הוא אחד הצירים בכנס האסלאם הגרמני, אם כי הוא מבקר את הרכב הכנס המתכנס פעם בשנתיים בערך.
פינגווין זוטר

| פינגווין זוטר |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: פינגווינאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: פינגווינים
סוג:: Eudyptula
מין:: פינגווין זוטר
שם מדעי
 Eudyptula minor ‏פורסטר, 1781

פִּינְגְּוִין זוּטָר (שם מדעי: Eudyptula minor) הוא הקטן במיני הפינגווינים. הוא חי לאורך חופי ניו זילנד, ארכיפלג צ'טהאם, טזמניה ודרום אוסטרליה. באוסטרליה הם מכונים פינגווין פיה (fairy penguins) בשל גודלם הקטן, ובניו זילנד הם נקראים פינגווין כחול קטן (little blue penguins) או פינגווין כחול בשל צבע נוצותיו. בשפת המאורים נקראים קורורה (kororā).
טקסונומיה

הפינגווין הזוטר תואר לראשונה ב־1781 על ידי חוקר הטבע הגרמני יוהאן ריינהולד פורסטר. קיימים מספר תת־מינים של הפינגווין הזוטר, אך המדענים עדיין חלוקים בדעתם בנוגע לסיווג המדויק של האוכלוסיות השונות לתת־מינים, תת־המינים שונים במעט זה מזה בניצוי. ההולוטייפים שמשמשים לתיאור תת־המינים Eudyptula minor variabilis ו־Eudyptula minor chathamensis נמצאים במוזיאון טה פפה טונגרווה. מחקרים המבוססים על DNA בגרעין ובמיטוכונדריה מצביעים על כך שהפיצול בין Eudyptula לסוג פינגווין החגורה (Spheniscus) התרחש לפני כ־25 מיליוני שנים.
תיאור

אורכו של הפינגווין הזוטר כ־33 עד 43 ס"מ, ומשקלו כ־1.5 ק"ג. ישנה דו צורתיות זוויגית במידה מועטה, כאשר הזכר גדול במעט מהנקבה ומקורו ארוך ורחב יותר.
צבע נוצות הגב והעורף נע בין כחול לשחור, והחזה ושאר פלג הגוף הקדמי לבנים. בפניו הנוצות הלבנות מופיעות מתחת לעיניים. פינגווינים מקנטרברי ומחצי האי בנקס הם בעלי גוון בהיר יותר בגבם, והנוצות הלבנות בהם מכסות שטח נרחב יותר בחלקים האחוריים והקדמיים של גב הסנפיר. אין שינוי עונתי בניצוי. לצעירים ניצוי דומה לבוגרים, נוצות הגב כחולות יותר (הצבע דוהה עם הזמן) ומקורם צר יותר.
בדומה לפינגווינים אחרים, הכנפיים של הפינגווינים הזוטרים התפתחו לסנפירים המשמשים לשחייה.
תפוצה

תחום תפוצתו של הפינגווין הזוטר מתפרש על פני ניו זילנד, איי צ'טהאם, טסמניה ודרום אוסטרליה. למרות זאת, הפינגווינים הזוטרים נצפו מספר פעמים בחופי צ'ילה; נראה כי קיימות אוכלוסיות יציבות קטנות בפטגוניה הצ'יליאנית, אולם לא ברור האם הפינגווינים הגיעו לשם בעצמם או הובאו על ידי האדם. בשנת 2005 נצפו פינגווינים זוטרים גם לחופי נמיביה.
התנהגות

הפינגווין הזוטר הוא הלילי ביותר מכל מיני הפינגווינים. ביום הוא משחר אחר מזון בים או ישן בקנו. במהלך השנה כולה הם חיים במושבות גדולות המכילות מספר רב מאוד של פרטים. הקן נבנה בתוך מאורה או מתחת לשיח, ושם גם מוטלות הביצים וגדלים הצאצאים; הקן בדרך כלל מצוי בסביבות חוף הים. הפינגווינים הזוטרים מגיעים לבגרות מינית בגיל 2 או 3 שנים.
בעונת הרבייה הזכרים עורכים תצוגות חיזור קולניות על מנת להרשים את הנקבות. בדרך כלל הזכר והנקבה לא נשארים יחד לאורך כל חייהם. לעיתים הפינגווינים בונים קן חדש, ולעיתים משפצים את קינם מעונת הרבייה הקודמת. הזכר והנקבה דוגרים על הביצים לסירוגין ובדרך כלל מתחלפים אחת ליום או ליומיים, והביצים בוקעות בין 33 ל־36 יום לאחר ההטלה. כ־60% מן הביצים המוטלות בוקעות לבסוף.
תזונת הפינגווינים הזוטרים משתנה בין האוכלוסיות השונות, אולם בדרך כלל היא מבוססת על דגים, דיונונים, קריל ובעלי חיים ימיים קטנים שונים. לפעמים הם אף שולים בעלי חיים דוגמת סוסוני ים או סרטנאים מקרקעית הים. המזון נבלע בשלמותו מתחת למים, ולא מבותר על ידי המקור. בגלל מבנה גופם והשימוש היעיל שהם עושים בכנפיהם כדי לנוע במים, הפינגווינים הזוטרים מסוגלים לצלול בצורה טובה מאוד. בדרך כלל, הצלילה מתבצעת לעומקים של בין 10 ל־30 מטרים, ולעיתים רחוקות אף לעומקים של 60 מטרים. עם זאת, עיקר התזונה מתבצעת עד לעומק 5 מטרים. הפינגווין ניזון ביחידות[דרושה הבהרה], כאשר יתקל בלהקת דגים הוא יקיף אותה מספר פעמים ואז יצלול למרכזה בעודו לוכד דג. תנודות באספקת המזון עשויה להסביר את חילוף החומרים האיטי במין בהשוואה למינים קרובים.
לפינגווינים הזוטרים, כמו לשאר הפינגווינים בפרט ולכל העופות הימיים בכלל, תוחלת חיים ארוכה יחסית לעופות אחרים בממדיהם: כ־6.5 שנים. עם זאת, נודע שפרטים מסוימים, שהתגלו משום שנלכדו וסומנו, הגיעו לגיל מופלג של מעל 20 שנים.
הפינגוונים הזוטרים חוזרים למושבות הקינון כדי להאכיל את צאצאיהם בשעות בין הערביים. הם שוחים עד למרחק של כ־100 קילומטרים מהחוף בחיפושיהם אחר מזון, ובדרך כלל העלייה לחוף מתבצעת בקבוצות קטנות - התנועה בקבוצות מספקת הגנה מסוימת מפני טורפים, שנוטים לתקוף פרטים בודדים. המין אינו נתון בסכנת הכחדה ומצב השימור שלו הוא "ללא חשש", אולם ישנן אוכלוסיות מסוימות הנתונות בסכנה. נראה שהאוכלוסייה העולמית של הפינגווינים הזוטרים כוללת כ־500,000 זוגות. ביבשה, הפינגווינים הזוטרים מאוימים מצד כלבים, שועלים, חתולים, חמוסים והרמינים.
תמונות

האכלת פינגווינים זוטרים בגן החיות במלבורן
גוזל פינגווין זוטר בקן (המצוי בתוך מאורה)
פינגווין זוטר
פינגווינים זוטרים בגן החיות של מלבורן
הערות שוליים

↑  פינגווין זוטר באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  Object: Little Penguin, Eudyptula minor variabilis; holotype | Collections Online - Museum of New Zealand Te Papa Tongarewa, collections.tepapa.govt.nz
↑  Object: Blue Penguin, Eudyptula minor chathamensis; holotype | Collections Online - Museum of New Zealand Te Papa Tongarewa, collections.tepapa.govt.nz
↑  Allan J. Baker, Sergio Luiz Pereira, Oliver P. Haddrath, Kerri-Anne Edge, Multiple gene evidence for expansion of extant penguins out of Antarctica due to global cooling, Proceedings of the Royal Society of London B: Biological Sciences 273, 2006-01-07, עמ' 11–17 doi: 10.1098/rspb.2005.3260
1 2  Little penguin | New Zealand Birds Online, nzbirdsonline.org.nz
↑  Dann, P. et al (2005): Longevity in Little Penguins. Marine Ornithology 33: 71–72.
| פינגוויניים |
| --- | --- | --- |
| פינגווין גדול | פינגווין קיסרי • פינגווין מלכותי |    |
| פינגווין זנב-מכחול | פינגווין לבן-אוזן • פינגווין רצועת-הסנטר • פינגווין אדלי |    |
| פינגווין מצוייץ | פינגווין הסלעים • פינגווין עב-מקור • פינגווין חסון • פינגווין ישר-ציצה • פינגווין לבן-פנים • פינגווין מצויץ מערבי • פינגווין מצויץ צפוני |    |
| פינגווין צהוב-עין (סוג ומין יחיד) | פינגווין צהוב-עין |    |
| פינגווין זוטר (סוג ומין יחיד) | פינגווין זוטר |    |
| פינגווין החגורה | פינגווין מגלן • פינגווין גלאפגוס • פינגווין שחור-רגל • פינגווין הומבולדט |    |
להקה של פינגווינים זוטרים עולה על החוף במרכז האלבטרוסים המלכותיים, ניו זילנד 2016
פאלקס-פארטיי

מפלגת העם היהודית (ייִדישע פֿאָלקספּאַרטײַ או פֿאָלקס-פּאַרטײַ) נוסדה באימפריה הרוסית לאחר הפוגרומים של שנת 1905 על ידי ההיסטוריון שמעון דובנוב וישראל אפרויקין. מפלגה זו השתתפה בכמה בחירות שנערכו בפולין ובליטא בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20.
מצע המפלגה

לפי משנתו של שמעון דובנוב, העם היהודי הוא לאום שעיקר ביטויו במישוריים הרוחניים והתרבותיים ועליו לשאוף להמשך קיומו הלאומי והתרבותי כאוטונומיה בתפוצות (כפי ששרד עד כה במהלך הגלות), ובהקשר המודרני בגרסה מודרנית וחילונית של ועד ארבע ארצות כפי שהיה בממלכת פולין-ליטא ההיסטורית. הדגש הלאומי היהודי איננו חייב להתבטא במישורים טריטוריאליים או היבדלות-פוליטית, אלא במישורים חברתיים של אוטונומיה תרבותית לאומית. בדומה לדגש של מפלגת הבונד (נציגת מעמד הפועלים, הפרולטריון) על שפת היידיש ותרבותה, ייצגה מפלגת היידישע פאלקס-פארטיי את מעמד הביניים היהודי, עם דגש דומה, אך הציגה כיוון אידאולוגי שונה במקצת. לפי דובנוב, התבוללות איננה תופעה טבעית; המאבק הפוליטי היהודי צריך להתמקד בהשגת אוטונומיה יהודית בקהילה, בשפה ובמערכת החינוך, אך בשונה מהבונד, אין הדגשה סוציאליסטית ברוח מלחמת המעמדות. זו הייתה מפלגה ליברלית בנושאי כלכלה, המחויבת לדמוקרטיה וחילון.
באוקראינה

במישור הפוליטי החוץ-יהודי התבטאה שאיפת הפאלקס-פארטיי, בהכרה תרבותית מצד השלטון הלא-יהודי, בצורה שתתבטא במינויו של נושא-משרה ממשלתית שידאג לאינטרסים התרבותיים של הלאום היהודי בחברה. ואכן, הפולקיסט יעקב זאב לצקי ('ברטולדי') שהיה קודם לכן חבר מפלגת הפועלים הציונית הסוציאליסטית, נתמנה שר לענייני יהודים ברפובליקה העממית של אוקראינה באפריל 1918, והחליף את נציג הפאראייניקטע משה זילברפארב. אחרי לצקי כיהן במשרה זו אברהם רבוצקי, נציג מפלגת פועלי ציון.
בפולין

המנגנון המפלגתי של פאלקס-פארטיי החל משנת 1916 בהכנות לבחירות העירוניות בעיר ורשה (שעדיין הייתה נתונה תחת כיבוש גרמני במלחמת העולם הראשונה). ואכן, המפלגה זכתה לארבעה מושבים במועצת העיר, ביניהם נח פרילוצקי. פרילוצקי היה אחד ממייסדי ביטאון המפלגה - וורשאווער טאגבלאט. הביטאון שינה לאחר מכן את שמו ל"דער מאמענט". בשנת 1919 פרילוצקי נבחר גם לסיים, אך נאלץ לפרוש בשל בעיות ברישומו האזרחי. בשנים 1922–1927 כיהן נח פרילוצקי בסיים הפולני כנציג היחידי של המפלגה, מתוך 35 חברים יהודיים בפרלמנט כולו (25 מהם נציגי התנועה הציונית, ואף לא נציג אחד של הבונדיסטים). פרילוצקי נבחר ברשימה מאוחדת של חזית המיעוטים הלאומיים. מפלגת הפאלקס-פארטיי בפולין התפצלה בשנת 1927, בין הסניף הוורשאי, בהנהגתו של פרילוצקי, ובין הסניף הווילנאי (אז הייתה וילנה עדיין חלק של פולין), בהנהגתו של ד"ר צמח שאבאד. הפלג הווילנאי היה עוין פחות אל הציונות, והדגיש עוד יותר את היידיש. נראה כי לאחר הפיצול, חלה נסיגה בפופולריות המפלגה, על אף ניסיון להחיותה בורשה בשנת 1935. בבחירות לקהילה היהודית העירונית בשנת 1936, זכתה המפלגה רק במושב יחיד מתוך 50 המושבים של הקהילה, ולעומתה זכה הבונד ב-15 מושבים.
ראו גם

אוטונומיזם יהודי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007382968505171
פקס

ערך זה עוסק בטכנולוגיה להעברת מסמכים. אם התכוונתם לאלה במיתולוגיה הרומית, ראו .
פקס מתוצרת פיליפס
פקס (קיצור של פקסימיליה או טלפקסימיליה) היא טכנולוגיה לתקשורת-רחק (טלקומוניקציה) אשר משמשת להעברת העתקי מסמכים, בעיקר על ידי מכשירים מתאימים אשר פועלים דרך רשת הטלפון. מקור המילה פקס הנוהגת היום, היא מלטינית - fac simile שפירושו "עֲשֵׂה באופן דומה", כלומר להעתיק באופן מוחלט למקור. המילה קוצרה מפקסימילה ל-פקס. מכשירי פקס הפכו לנגישים כלכלית ופופולריים מאוד בשנות ה-80 של המאה ה-20. הם מעבירים דף (מודפס או כתוב ביד) אחד או יותר בדקה אחת, בשחור-לבן ברזולוציה של 200 נקודות לאינץ' (200 dpi). קצב ההעברה הוא 14.4 Kbps או מהר יותר. תבניות התמונה המועברות נקראות "ITU-T (לשעבר CCITT) קבוצת פקס 3 או 4".
הטכניקה עליה הפקס מבוסס הומצאה ב-1929 על ידי רודולף הל (Rudolf Hell).
אופן הפעולה

הפקס הבסיסי ביותר מעביר מידע רק בשחור-לבן. הדף המקורי נסרק ברזולוציה של 1,728 פיקסל לשורה ו-1,145 שורות לדף (גודל של דף A4). המידע הגולמי המתקבל נדחס על ידי שימוש בקוד הופמן מותאם, היעיל לטקסט כתוב, אשר משיג פקטור דחיסה ממוצע בסביבות ה-20.
לרוב, דרושות 10 שניות לשדר דף, לעומת 3 דקות שהיה לוקח לשלוח את אותו מידע בצורה לא דחוסה של 1,728 על 1,145 ביטים במהירות של 9,600 ביטים לשנייה. שיטת הדחיסה משתמשת בקוד הופמן על רצפי שחור ולבן בשורה אחת של סריקה, ולכן נקראת "חד-ממדית". שיטות דחיסה "דו-ממדיות" משתמשות בעובדה ששתי שורות סרוקות סמוכות לרוב דומות למדי, וכן חוסכות רוחב פס על ידי קידוד של ההבדלים ביניהן בלבד.
ישנן מספר מחלקות פקס שונות, כולל מחלקה 1, מחלקה 2 ו-CAS של אינטל.
מכונות פקס משתמשות במספר טכניקות אפנון של קווי טלפון. הן נבחרות בזמן "לחיצת היד" של הפקס-מודם (handshake). כיום, רק האפנון המהיר 14,400 ביט לשנייה נמצא בשימוש, למרות שרוב המכונות תומכות גם בקצבי תעבורה נמוכים יותר, לצורך "תמיכה-לאחור".
שיטת אפנון 9,600 ו-14,400 ביט לשנייה מנצלת את אפנון 9,600 של trellis.
שיטת אפנון 2,400 ו-4,800 ביט לשנייה מנצלת את אפנון ה-PSK.
שיטת אפנון 7,200 ו-9,600 ביט לשנייה מנצלת את אפנון ה-QAM.
היסטוריה

הממציא הסקוטי אלכסנדר ביין (Alexander Bain) היה הראשון שהוציא פטנט על גרסה ראשונית וניסיונית של הפקס, בשנות ה-40 של המאה ה-19, עוד לפני המצאת הטלפון. הוא השתמש בידע שלו על שעוני מטוטלת חשמליים כדי להפיק מכניזם הסורק שורה אחר שורה קדימה ואחורה.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 פיתח הפיזיקאי האיטלקי ג'יובאני קאסלי את מכשיר הפנטלגרף (אנ'), גרסה מוקדמת של מכשיר הפקס, שאיפשר לראשונה שליחה של תמונות באופן מסחרי, גם אם עדיין בקנה מידה קטן. בשנת 1865 השיק קאסלי שירות של שליחת הודעות בין ליון ופריז.
בתחילת המאה ה-20 חלה התקדמות טכנולוגית בכמה אופנים שונים במקביל, שיצרה בתוך כמה עשורים שדרוגים רבים לטכנולוגיה הראשונית מהמאה הקודמת. בשנות ה-20 פותחה טכנולוגיה לשליחת תמונות באמצעות גלי רדיו, כמו מפות מזג אוויר.
המכשיר הגיע לצורתו הנוכחית פחות או יותר, לפני שנת 1945, כאשר כוחות הברית במלחמת העולם השנייה, השתמשו בו להעברת מפות ותרשימים בשדה הקרב, אולם עד אמצע שנות השמונים של המאה העשרים סבל הפקס מפרדוקס הביצה והתרנגולת: כל עוד לא היו מספיק מכשירי פקס, איש לא קנה אחד. המצב הוחמר בגלל העדר סטנדרטים. בשנות ה-60 החלו חברות שונות לשווק מכשירי פקס כתחליף זול לטלפרינטר.
הבעיה נפתרה רק כאשר יצא התקן של Group 3 של איגוד הטלקומוניקציה הבין-לאומי, שהתקבל על כל התעשייה והחל את תהליך התפשטות הפקס. תהליך זה היה מהיר מאוד מסוף שנות ה-80 עד לסוף שנות ה-90, אז החל השימוש ברשת האינטרנט לתפוס תאוצה ונעשו ניסיונות לשלב את הפקס עם רשת האינטרנט, כולל שליחת פקסים ישירות מהמחשב, ואחר כך גם קישור בין דואר אלקטרוני לפקס.
היסטוריה > במאה ה-21

בתחילת המאה ה-21 הייתה ירידה של 50% בשימוש במכשירי פקס בעולם, תוך שנים ספורות, בעקבות העלייה המהירה בשימוש בדואר אלקטרוני כתחליף לפקס. עם זאת גופים ממשלתיים ועסקים רבים המשיכו להשתמש בפקס, חלקם כערוץ בלעדי למסירת טפסים והודעות מצד לקוחות.
החל מהעשור השני של המאה ה-21 התמעטו מספר האנשים אשר עושים שימוש ביתי בפקס. בישראל משתמשים שהמשיכו להשתמש בפקס באו בקרב אוכלוסיות שלא היו מעוניינת לעשות שימוש ברשת האינטרנט. בעיקר בקרב קשישים ומהקהילה החרדית. בשנת 2014 העלתה לראשונה חברת הכנסת סתיו שפיר הצעת חוק שתחייב את משרדי הממשלה, הרשויות המקומיות, חברות התקשורת והתשתיות לקבל את פניות הציבור באמצעות דואר אלקטרוני ולהפסיק לחייב את הפונים במשלוח מסמכים במכשיר הפקס.  ביוני 2015 ועדת שרים לחקיקה אישרה את הצעת חוק "ממשל ללא נייר" שהגיש ח"כ מיקי לוי, לפיה משרדי הממשלה וגופים ציבוריים המתוקצבים על ידה יחויבו להתקשר עם ספקים באמצעות דואר אלקטרוני. ביולי 2018 התקבל לבסוף חוק פנייה לגופים ציבוריים באמצעי קשר דיגיטליים המחיייב כל גוף ממשלתי, כולל קופות-החולים, לקבל מסמכים בדואר אלקטרוני.
בשנת 2018 דווח ברחבי העולם קיימים עדיין למעלה מ-45 מיליון מכשירי פקס, המשומשים על ידי ממשלות, חברות עסקיות ואנשים פרטיים, ודרכם מועברים למעלה מ-17 מיליארד פקסים מדי שנה.