stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הומור בתרבות היהודית
'ההומור היהודי' היידי

החל מתקופת האמנציפציה ואולי עוד קודם לכן התייחדה סוגת ההומור ביידיש, שבה היהודי הנרדף והעצוב מתנקם באויביו (הגויים או היהודים האחרים) או חושב שהוא מכה בהם ולמעשה אינו מצליח בכך. נוצרו דמויות כמו הרשל'ה מאוסטרופולי או חכמי חלם. דמויות "לא-יוצלח" אלו מיוסדות על מסורת בדיחות קדומה כמו דמותו של דמא בן נתינה בתלמוד. הספרות הזו זכתה לתפוצה נרחבת עם ראשית תחיית הלשון העברית, ובסוגה זו נכתבו רבים מספרי המופת של שלה, וכן חלק ניכר מספרות היידיש של תנועת ההשכלה, כמו ספריהם של י"ל פרץ מנדלי מוכר ספרים ושלום עליכם ששמות העט עצמם כבר העירו פרצי צחוק בקוראים.
כך למשל הבדיחה היהודית מתלוצצת משידוכים ושדכנים כגון הבדיחה הזו:
שדכן הציע שידוך לבחור והפליג בשבחיה של המשודכת. יפת-תואר, מיוחסת, עשירה, צנועה, ממש – שרה בת-טובים.

אמר הבחור: הכל טוב ויפה. אבל רוצה אני לדעת גם מה פגם יש בה. אין אדם בלי פגם.

שׁיבּחוֹ השדכן ואמר: כאחד החכמים תדבר. באמת בחורה זו קצת פגם יש גם בה, אבל רק פגם עובר.

אמר הבחור: אף-על-פי-כן רוצה אני לדעת, מה הוא הפגם.

כּיחך השדכן כּיחה קטנה לתוך שרווּלוֹ, נענה ואמר: שמעתי, שלפעמים היא מקשה לילד...
ההומור הזה היה רווי בהיכרות עם הטקסטים היהודיים של התפילה והתלמוד, ודמויות המופת שבהן. הרבה היה תלוי במשחקי מילים שבעצם שיבשו את הפסוקים והפכו את משמעותן על פניהן, תוך כדי כך שהמספר מגלה כביכול, שלמעשה אינו יודע את משמעותן של המילים שהוא עצמו אומר.
שיבוש הפסוקים ודרשתם באופן הומוריסטי הוא מסורת שנמשכה מימי התלמוד. קיים תיעוד על דרשות מצחיקות שבעצמן מלמדות לכאורה על ההיתר "לשבש את המקרא".
בהומור היידי, הדמות עליו סיפרו את ההלצה או המעשה המגוחך בדרך כלל הייתה נלעגת. הבדיחות כולן נגעו להוויה היהודית בעיירה. לתיאורו שימשו המונח 'שלימאזל' (שלא מזל - בן בלי מזל. כשה'שלומיאל' היה מועד עם צלחת המרק בידו, המרק היה נשפך על השלימזל) וכן נעבעך (נֶבֶּךְ) - מסכן. בעוד "גיבור הסיפור" חושב שהוא "סידר" מישהו, או מתכנן לעשות זאת, הקהל מתוודע לעובדה שלמעשה "הגיבור שלנו" נכשל והפסיד, אף שאינו יודע או מבין את זה. ולעיתים להפך, גיבור הסיפור היה דמות של אדם יהיר המחשיב עצמו פיקח, והנקמה בו באה באופן מצחיק ומתוחכם. לעיתים הבדיחות נגעו לגויים, ובהם היהודי – על אף שאינו חכם או מוצלח במיוחד – מצליח באופן פשוט יחסית להערים על הגוי, לסתור על פניו בחושך, או להוציא ממנו תשלום עבור עצה טיפשית. (לימים הומצא התואר "אנדרדוג", ולהקת בדחנים ישראלית של דתיים קראה לעצמה "אנדרדוס" על שם הבדיחה והתופעה). בסופו של דבר הייתה זו בדיחה של לעג עצמי, של היהודי הנמצא בשפל וכמאמר שלום עליכם: "תשתה לחיים גם אם הלב שלך עמוק באדמה כי אלו החיים שלך". (טוביה החולב)
הומור זה אוּמץ גם בידי סופרים ומחזאים יהודים מתבוללים כגיולה קבוס (קאהן) בפולין, סרגיי אייזנשטיין בברית המועצות, ומאוחר יותר דני קיי בארצות הברית. הומור זה תועד בהרחבה בספריו של אלתר דרויאנוב "ספר הבדיחה והחידוד".
יהודים היו דומיננטיים בתעשיית הקולנוע והעיתונות בארצות הברית, בהפקת האיורונים (קארטונס) כמו העיתון מאד מגזין וסיפוריהם של גיבורי העל כמו סופרמן. יהודים אלו שיבצו את ההומור שהביאו איתם מאירופה וכך התקבעו מושגים כמו 'הומור יהודי' במשמעות זו.
גם סופרים ישראליים השתמשו בהומור. כש"י עגנון למשל מספר על איש הקונה עיזה חולבת, ומביא הביתה עז. ועמוס עוז מספר על המתאבד שירה באהובתו בסוסו ובעצמו, ובפרק הבא מתעורר בבוקר אחרי שלא פגע באף אחד מהם.. מאיר שלו מספר על עצמו כי הגיע להרצאה עם לק ורוד על אצבעות הרגליים המסונדלות אחרי שבתו הקטנה מרחה אותן כבדיחה.
ההומור היהודי כיום

לאחר קום המדינה, עם ההתאוששות מהשואה ומחורבן יהדות אירופה במלחמת העולם השנייה, חלק מהמושגים והדמויות נותרו על כנם, כמו האמא היהודייה (שהוחלף בתרבות הישראלית ב"אמא הפולניה") והם משמשים את הבדרנים היהודים המוכרים בעולם כולו. חלק מהדמויות הייצוגיות מהבדיחות, כמו חזנים עשירים וקמצנים שאינם מוכנים לעזור לחבריהם העניים ולא מבינים את הרמזים העבים הנשלחים אליהם, נעלמו יחד עם המקצוע שלהם שהלך והצטמצם, ואינם עוד, אך נוצרו גם מושגים ודמויות מפתח חדשים, כמו נסיכה אמריקאית יהודייה (Jewish-American princess, ובקיצור JAP) מונח הלועג לבנות מפונקות ממשפחות יהודיות עשירות. בישראל הושלך הלעג לעולים חדשים מארצות דוברות ערבית כמו המושג 'פרחה' כינוי לעג לשם נשי ממרוקו (במשמעות שמחה ופריחה) או המונח 'ערסים' עבור חבורות גברברים צעירים וקולניים ממוצא "מזרחי". כמו כן נוצרו בדיחות על פוליטיקאים שאינם דוברי אנגלית כמו עמיר פרץ ודוד לוי.
דוגמה להומור שעוסק במסורת ובמנהגים יהודיים הוא פולמוס לביבה – אוזן המן שנערך באופן שנתי כדיבייט בין אקדמאים באוניברסיטאות בארצות הברית.
הומור בתנ"ך > המחלוקת על קיומו של הומור בתנ"ך

בעבר נטען במחקר שאין הומור בתנ"ך כלל. לדוגמה הפילוסוף אלפרד נורת' וייטהד אמר כי "ההיעדר המוחלט של הומור בתנ"ך הוא אחד הדברים הייחודיים בכל הספרות". בשנות השמונים נשאל אפרים סידון אם יש הומור בתנ"ך או בתלמוד והוא קבע שאין, ולכן צריך לחדש אותו ולהחיות אותו בצורה חדשה ושונה. מאוחר יותר יצר את הסדרה חצי המנשה.
כיום מכירים בהומור הקיים בתנ"ך: בלעגנות והאירוניה הקיימים בסיפור שבמגילת אסתר שאת הנעשה שם אין להשיב, של יוסף ואשת פוטיפר, בהומור שבתיאורים האירוטיים בשיר השירים, בהומור בשמות כמו מחלון וכיליון במגילת רות, בסיפור אתונו של בלעם, במשחקי ההגייה (נחש נחושת על נס, אין פתרון לבעל הלשון) ובמשחקי המילים (ויקו למשפט והנה משפח). חוקרים זיהו קומדיית מצבים ברחבי התנ"ך, מיציאת מצרים כולל עשר המכות ועד קריעת ים סוף. קומדיית המצבים נמצאת באופן בולט בסיפורו של בלעם בן בעור ובסיפור שמשון המסתיים בחידה החוזרת אליו (מה מתוק מדבש ומה עז מארי?) ובוחנת אותו עם מלכודת הדבש של האהבה בה הוא לכאורה נתון.
לאורך התנ"ך כולו באופן נרחב, מוצגת קומדיית המצבים בלעג לאלילים. בספר מלכים (א' יח כז) אליהו הנביא לועג לנביאי הבעל ו"מהתל" בהם. בתהלים (קטו ח) לועגים לאלילים בעלי הפה שלא מדבר והאזניים שאינן שומעות, ונוספת המשאלה: ”כְּמוֹהֶם - יִהְיוּ עֹשֵׂיהֶם! - כֹּל אֲשֶׁר בֹּטֵחַ בָּהֶם!” וישעיהו לועג לאלילים ברבות מנבואותיו. כמו כן ההומור הדק משמש פעמים רבות להצגת "צדק פואטי" ו"נקמה מתוקה" לפי עקרון מידה כנגד מידה, ובו הרשע נופל בסופו של דבר בבור שהוא עצמו כרה, ואילו האיש שעמו הצדק ושפעל ביושרה לאורך זמן משפר את מצב החברה מטיב לעתיד וחי בשלמות עם מצפונו. בתנ"ך יש גם הומור גרוטסקי ושימוש בגידופים וניבולי פה בעיקר בעת הצגת רשעים אלימים, ולעג על עמים העוינים לישראל, או שבטים עוינים לזה של המספר.
סיפורי התנ"ך מלאים בביטויים ציניים עוקצניים ולעג מר סרקסטי, דוגמת: "...וְנַשְׁלִכֵהוּ בְּאַחַד הַבֹּרוֹת ...וְנִרְאֶה מַה־יִּהְיוּ חֲלֹמֹתָיו..." הנאמר על ידי אחי יוסף. ודברי מיכל בת שאול לדוד: "מַה נִּכְבַּד הַיּוֹם מֶלֶךְ יִשְׂרָאֵל, אֲשֶׁר נִגְלָה הַיּוֹם לְעֵינֵי אַמְהוֹת עֲבָדָיו כְּהִגָּלוֹת נִגְלוֹת אַחַד הָרֵקִים!". אפילו ספר איוב, המתאר טרגדיה נוראה של אדם היורד עד שפל המדרגה, מלא רמזים הומוריסטיים וציניים בהם איוב ורֵעיו 'עוקצים' זה את זה במרירות.
בתנ"ך יש גם משחקי מילים רבים ולשון נופל על לשון. לעיתים הנביאים משתמשים בצורה זו על מנת להדגיש את עניינם, או להנגיד חלק מסיים מדבריהם לחלק אחר.
עם זאת פעמים רבות בתנ"ך מובעת הסתייגות גורפת משתיית היין המופרזת, הקשורה לצחוק בלתי נשלט. הראשון מבין חמשת ספרי תהלים פותח במזמור: "אַשְׁרֵי הָאִישׁ אֲשֶׁר לֹא הָלַךְ בַּעֲצַת רְשָׁעִים, וּבְדֶרֶךְ חַטָּאִים לֹא עָמָד, וּבְמוֹשַׁב לֵצִים לֹא יָשָׁב..."
הומור בתנ"ך > קולות הצחוק המקראיים

בתנ"ך יש מספר רב של אזכורים לקולות שמחה המושמעים מפי אנשים, חלקם כתוצאה מהומור, וביניהם: שמחה, שחוק, צחוק - הדומים לשיהוקי הצחוק של ימינו, לצון, ליצות התלוצצות וצהלה - הקשורים לקולות צקצוק עתיקים, היתול, הלל, הוללות וגיל - הקשורים לצהלולים ויללות השמחה המושמעים בלשון ובגרון, חדוה, וחוד, חידה וחידוד, הוד ותודה - רעד דק (בארמית חד) של שמחה כשהשערות סומרות, וגם השמעת קול מהדהד וחוזר אליך. עוז, בוז, לעג, לעז והתלועעות - קולות גרוניים לעגניים.
וגם רון ורינה, ורננה - קולות "נַה נַה" של שירה המושמעים ברי"ש גרונית ובשמחה (לעומת המיה, נגינה, וקינה - העצובים).
ההומור בספרות חז"ל

בדומה לסיפור אליהו ועובדי הבעל ישנם בתלמוד סיפורים על הלעג של רבי יהושע בן חנניה לחכמי אתונה בוויכוחים. לדוגמה:
החכמים בתקופת המשנה והתלמוד לעיתים סנטו זה בזה וישנם גם סיפורים מבדחים רבים על ויכוחים הומוריסטיים בין בני המעמדות השונים.
ההומור מתואר בתלמוד כשיטת הוראה להוספת עניין בעת דיונים בנושאים משמימים. ראשי הישיבות בבבל היו פותחים את דבריהם בבדיחה ואחר כך מרצינים:
בדיון משפטי על תשלום נזקי ספסל שנשבר, כאשר ארבעה ישבו והצטרפו לספסל בזה אחר זה, נכתב שהאחרון חייב. אומרת הגמרא: כגון פפא בר אבא. ורש"י מסביר שהיה שמן ביותר. בעלי התוספות מתחילים בדיון מעמיק מה קורה אם השמן התיישב ראשון, ואחריו שלשה רזים במיוחד. מה קורה אם כולם שמנים במיוחד והאחרון יוצא דופן ברזונו ועוד כהנא וכהנא. אך המאירי מסביר כרש"י, וכותב שר' פפא, דיבר על עצמו, שאמר פפא בר אבא (תרגום: פפא בן אבא, הכוונה היא לר' פפא) ב"מלתא דבדיחותא" שנועדה להשאיר את הלומדים ערים.
מסכת מגילה מלאה במצבים הומוריסטיים, כמו סיפורי רבי זירא (זעירא) הגוץ והמכוער, בעל ההומור העצמי, אשר ביקר במסיבת הפורים בביתו של הרב הראשי ליהודי בבל, המכונה "רַבַּה". הלה משתכר ודוקר למוות את רבי זירא. כשרבה מתפקח הוא מתפלל עליו ומשיב אותו לתחיה. בשנה שלאחר מכן רבי זירא מוזמן שוב לבית רבה, וכשהוא נשאל מדוע הוא מסרב להגיע, עונה: לא כל יומא אתרחיש ניסא. (לא כל יום קורה נס...).
גם בתלמוד ישנם משחקי מילים על חשבון לקות דיבור. לדוגמה השיחה עם רבי סימון (שמעון) בן מנסיא (מנשה): שור של הקדש שנגח שור של הדיוט – פטור.
וגם במשנה הראשונה במסכת בבא קמא, שנחלקו הראשונים מדוע בחרה המשנה דווקא בסדר זה לאבות הנזיקין, מבאר הרשב"ם (בתוס' רבינו פרץ), שבחרה המשנה את הסדר הזה מפני ש"לשון נופל על לשון".
משחק מילים נוסף בתלמוד, הוא:”ו"כי חולדה נביאה היא דידעא דהאידנא ארביסר"” ((פסחים,ט', ע"ב)). מלבד המשמעות בדיון, לפיו חולדה אינה יודעת תאריכים, המשפט מזכיר את חולדה הנביאה המקראית, שדווקא כן הייתה נביאה.
עם זאת תועדה גם מגמה של המעטה בהומור ונקיטת עמדה רצינית, הנסמכת על הכתוב במקרא, וכדברי התלמוד: כל ליצנותא אסירא, מלבד ליצנותא דעבודת אלילים. ובו במקום מנצל התלמוד את ההזדמנות להראות פרשנויות היתוליות למקראות שזה עתה דנו בהן, ולהשתמש ברמזים לניבולי פה כנגד האלילים.
ההומור בימי הביניים - 'פרפראות' > פרשני התנ"ך

אחד מפרשני התנ"ך השנונים ביותר היה רבי אברהם אבן עזרא שהרבה ללעוג לפרשנים הקראיים, והשתמש במדרשי פסוקים באופן היתולי. כך כתב על אחד מהם:
על סמך הכתוב: (ספר שמות, פרשת משפטים) וְלֹא תַעֲלֶה בְמַעֲלֹת עַל מִזְבְּחִי אֲשֶׁר לֹא תִגָּלֶה עֶרְוָתְךָ עָלָיו. דין הקובע שעל העולים אל המזבח לעלות בְּכֶבֶשׁ שטוח בעל עליה מתונה, ולא במדרגות, כדי שהעלייה למזבח תיעשה בצעדים קטנים.
וכן בפירושו לפסוק "וכי יגוף שור איש את שור רעהו" (ספר שמות, פרק כ"א, פסוק ל"ה), כותב האבן עזרא שלא מצא חבר לשור אלא בן זוטא: "אמר בן זוטא כי 'רעהו' - תואר לשור, ולא ראה כי 'שור איש' סמוך הוא, וכן הוא 'שור רעהו'. ואין לשור רֵעַ, רק בן זוטא לבדו.
וכך בביקורתו על כותבי החרוזים בפיוטים הקדמונים ובראשם אלעזר הקליר, הוא תקף את הפיוט המתחיל בחרוזים: "ליראי יקפיל וחדשים יכפיל וליום זה פור הפיל ומציון ימלוך... וכתב בין היתר:
מגידים, 'צדיקים' ודברי צחות

תפקיד המגיד בקהילה היהודית באירופה בשלש מאות השנים האחרונות היה מעמד של אדם אשר התמחה ב'דרשות' שבת ומועד, הכוללים בתוכם סיפורים מצחיקים או עצובים ופירושים מעניינים. אחד המפורסמים בהם היה המגיד מדובנא, רבי יעקב קרנץ, שאת רוב כתביו ליקט ערך והוסיף על דבריו אברהם דב בער פלאם. דברי המגידים באו ללמד את השומעים "לקח" ולהראות להם את דרך הישר.
לדוגמה, על המילים בפרשיית שנת השמיטה שבפרשת 'בהר' בסוף ספר ויקרא: "...כי גֵרים ותושבים אתם עמדי".
בהקדמתו 'לספר המידות' סיפר פלאם כיצד באחד המקרים המגיד מדובנא שעמד לעבור לעיר אחרת אחרי תקופה ארוכה במקומו, אמר לבחור צעיר שלא יכנס לבית המדרש לשמוע את דרשתו. לאחר הפצרות הסביר שהדרשה תהיה נרגשת ומעוררת דמעות, וזה לא מתאים לבחור רגיש זה. הבחור זלזל בדברי המגיד, והגיע למרות האזהרה. חברו נקרע לגזרים מיד עם עליית המגיד אל ה'דוכן' ופניו הרציניות והעצובות, ואילו הוא עצמו החזיק מעמד כמה שניות אל תוך הדרשה כשפרץ לבסוף בבכי קורע לב. הבחור הובהל לבית החולים ובילה שם זמן רב במצב אנוש.
מעתיקי ספרי המגיד מדובנא הבלתי מורשים הרבו להוסיף בדיחות עממיות גם אם אין בהם כל קשר לפסוקים או תובנות מוסריות עמוקות.
רבים מהפירושים של ה'צדיקים' מתנועת החסידות מתובלים בקריאה מפתיעה של הכתובים ובאופן היתולי, ובספרות החסידית נקראו "דברי צחות": כמו פירוש הרבי מלכוביץ מייסד חצר חסידות העיירה סלונים:
אחד המפורסמים בכך היה הרבי מנחם מנדל מקוצק שאמר:
הומור ויהדות בימינו

במאמר על הומור במרוקו כותב אשר כנפו כי נהגו לעוות פסוקים באופן מגוחך, כך שאיבדו ממשמעותם. לדוגמה, במקום הפסוק:
הם אמרו:
הרב עובדיה יוסף היה ידוע כמוסיף בדיחות וחידודים תוך שינוי קטן של פסוקי התורה או מאמרי התלמוד ושילובם בדרשותיו לפני הקהל, ובספריו, לדוגמה: שהאשכנזים יוצאים ביד רמ"א (= שזהו משחק מילים ביד יד רמה, כפסוק יצאו בני ישראל ביד רמה, לבין ר' משה איסרליש, שראשי תיבותיו הוא רמ"א, שעל פי פסיקותיו הולכים האשכנזים).
הרב שלמה אבינר ידוע כמתבל דבריו תוך שימוש בפסוקים, וכך סיפר:
וכן בכמה מדרשותיו בעל פה, מבאר את חשיבות גיוס לצה"ל לקרבי שמחנך את האדם לרצינות, על ידי מסגרת קשוחה, ובכך הדור לא יוצא מפונק ועצלן, ובדרך מליצה הוא מודה בכך לערבים, ש"בזכותם", יש כוננות מתמדת בישראל. שעל כך נאמר "המעריב ערבים".
אפרים סידון, בהתלוננו על "מצב הנוער כיום" שאינו מכיר את התנ"ך ושונא את הלימודים בו בבית הספר, סיפר על הרצאה בה הקריא קטע פרודיה על קינת דוד ששילב בסדרה חצי המנשה: "הצלי ישראל על במותיך חלה, איך נפלו פירורים. אל תגידו: 'בגט'. אל תבשלו בחוצות אשקלון. פֵֿן תּשמחנה בנות פלשתים, פֵֿן תעלוזנה בנות הערלים". ובעוד הקהל המבוגר אשר כלל אמנים ידועים התמוגג מנחת הצעירים שאלו: מה מצחיק?
לאורך השנים פורסמו פרודיות הלועגות לאמונות הדתיות דוגמת תוכנית הטלוויזיה ניקוי ראש, כיום גב האומה בו מעמידים למבחן שבועי את אלוהים, ודנים בהדתה. וארץ נהדרת שבה פינה קבועה כמו אסתי וראובן, המציגים זוג נלעג של חוזרים בתשובה.
הומור ויהדות בימינו > פרסומים בני ימינו בנושא הומור ויהדות

כיום ישנה התחדשות של הומור הקשור במסורת ובתרבות היהודית בקרב שומרי המסורת, באתרים כמו פרויקט השטו"ת בערוץ שבע, או "[דוסים מצייצים]" בפייסבוק בהם מובאים חידודי לשון נוסח:
הסדרות חצי המנשה וכן היהודים באים הם סאטירה חילונית על התנ"ך והמסורת היהודית, וכן על הנרטיב הציוני הלאומי.
במשך כשנתיים התפרסם "עמוד מרכזי כפול" בעיתון מוצ"ש (למעשה עקיצה לעיתון העירום פלייבוי) ובו בדיחות בעיקר מילוליות של גיל סלוביק ואסף וול (שהיה ידוע בכינויו המרשתתי: 'גורנישט'). דוגמה לבדיחותיו: גורנישט הוא לא דמות שתכננה אותה ועדה. למעשה הוא בדיחה ספונטנית שיצאה משליט"א, לא יותר מזה.
הומור ויהדות בימינו > דמויות הומוריסטיות: הרשל'ה, חכמי חלם וגיבורי הפורים-שפיל

חלק מסיפורי חכמי חלם - ספר משכילי הלועג לחצרות החסידיות המרובות שהיו בעיר זו, אשר נכחדה ברובה בשואה וכן סיפורי הירשל'ה מאוסטרופוליה, דמות מבדחת בחצרו של רבי ברוך ממז'יבוז' מתובלים בפסוקים ובדיחות.
הרשל'ה התחזה לרבי ברוך והלך במקומו לחקירה בבית הפריץ, אחרי שהרבי הואשם בלבישת בגדי המלוכה וכובע השיער המלכותי במהלך השבת. הוא נשאל ארבע קושיות, על מנת להוכיח את חכמתו והיותו ראוי להיות "בן מלכים" כפי שקרא לעצמו: (א) כמה אתה מכיר את ארצך ומה גודל האחוזה בדיוק? (ב) אם מבין אתה את העולם, מה משקלו של הירח? (ג) אם מכיר אתה בכבודי, כמה אני הפריץ חשוב? (ד) אם מבין אתה בבני אדם, מה אני חושב כעת?
ענה לו הרשל'ה:
את המקור של המנהג היהודי המבדח לענות בשאלה על שאלה (למה יהודי עונה על שאלה בשאלה? למה לא?) יש התולים בתשובת קין על שאלת האל: "אי הבל אחיך?" בשאלה "השומר אחי אנוכי?"
בעבר חוברו 'מסכתות פורים' 'תפילות פורים' ו'פיוטי פורים' היתוליים, המצרפים חלקים שונים מהתנ"ך ומערבבים את הסיפורים (או מחליפים מילה חשובה באחרת, כמו מים ביין. פרק שלם בספר המועדים בכרך על פורים הוקדש לבדיחות מסוג זה. גם כיום מתחברים מסכתות מסוג זה ובפורים תשע"ו (2016) פורסמה מסכת על המועמד לנשיאות ארצות הברית דונלד טראמפ. תופעה זו קורית כיום גם בציבור החרדי. בתשבצי היגיון עבריים מופיעות לעיתים הגדרות המרמזות לפסוק מהתנ"ך, תוך שהן נותנות לו משמעות שונה ממשמעותו המקורית. כך לדוגמה ההגדרה "הרמזור הדובר במדבר" (5, 4, 4, 2, 5, 2), שפתרונה הוא "ויאמר אליו אֶדום, לא תעבור בי" (במדבר, כ', י"ח), פסוק תנ"כי שבמקורו עוסק בדברי העם אדום. לעיתים ישנם המשתעשעים בגימטריה בתנ"ך, ומחפשים פסוקים בעלי ערך גימטרי שווה.
יחס המסורת היהודית להומור

יחס היהדות להומור היה מעורב מאז ומעולם. מצד אחד, ההתעסקות בהומור נחשב בעיני רבים לעניין של חול, שמתבטל לעומת דברי הקודש כגון לימוד התורה ומסיט את דעתו של האדם ממנו. עוד נאמר שההומור הוא בעצם לעג לחולשותיו של האחר ותו לא. מצד שני, היו רבים שאישרו את ההומור ואף עודדו אותו, כל עוד לא יבוא על חשבון ההלכה והאמונה באלוהים.
בעיני רבים ההומור נחשב להנאה ארצית (בניגוד לאלו השמימיות, הקשורות בקודש), ולכן התומכים בהומור נטו להיות התומכים גם בהנאות אחרות שקיימות בעולם הזה. היהדות מעודדת את השמחה לרוב, ובניגוד לדתות אחרות, משפטים כגון אין שמחה אלא בבשר ויין המעודדים את הנאות הגוף תופסים חלק משמעותי בתולדות היהדות. לעומת זאת, התומכים בהתנזרות מתנגדים להומור, בהיותו חלק מהנאות הגוף, הנחשבות להנאות "נמוכות" יחסית ברמתן הרוחנית.
בדחנים יהודים הופיעו בטקסים יהודיים רבים החל מימי הביניים ותיבלו אותם בהלצות ובבדיחות. בנוסף, הבדחנים גם הטיפו מוסר בדרכים קומיות, המאפשרות לציבור להתחבר אליהם בקלות. בדחנים כגון אליקום צונזר ומוטקה חב"ד מילאו תפקיד חשוב בתרבות היהודית לאורך שנים רבות. שיתופם בטקסים יהודים מעיד על קבלה של ההומור ביהדות.
חג הפורים נחשב לחג המעודד הומור. התחפושות ומנהגים כגון העדלאידע משלבים בתוכם הומור ושמחת חיים, וגם מנהגים מודרניים, כגון רב פורים מתובלים בהומור רב. פורים שפיל הוא דוגמה נוספת לכך, אם כי במקרים מסוימים ההומור מתגלגל לשפה נמוכה ולניבולי פה.
ההומור בתנועת ההשכלה

ספרים סאטיריים נכתבו בעבר נגד אנשי תנועת שבתי צבי, ספרים שלעגו לדבריהם והעמידו את השבתאים ואת הקבלה - שעליה נסמכו בעיקר, באור מגוחך.
לעג לדמויות בסיפור שאינן מבינות את שקורה להן תוך טיבול בבדיחות הנשענות על קטעי תפילה ותלמוד משובשים ו"דרשות" מגוחכות, הם האמצעי העיקרי להבעת ההומור היהודי בספרות ההשכלה, שהרחיבה את הלעג לרחבי כל הכיתות היהודיות ובייחוד לשומרי המסורת. עם התפתחות תנועת ההשכלה בגרמניה והתפשטותה במידה מסוימת גם ברוסיה, פולין ושאר מזרח אירופה, החלו להיכתב ספרי סאטירה לעגניים הן על הקהילות שומרות המסורת ובמיוחד נגד החסידים וחצרותיהם שנתפסו בעיני רוב המשכילים כנבערים מדעת וחשוכים במיוחד, בעקבות פרסום דברי רמבמ"ן (נחמן קרוכמל) על ביקורו בחצר המגיד ממזריטש שכונה "בער" (משחק מילים בין כיתוב שמו ביידיש ונבער מדעת חסר השכלה) בספר "דברי ימי ישראל" של צונץ בגרמנית.
טוביה החולב מאת שלום עליכם מציג יהודי נבער ונלעג המשלב בדיבורו פסוקים מעוותים שלא הבין עד תום, ובנותיו אט אט נוטשים את המסורת המשמשת למעשה רק אוסף אמונות תפילות. שלוש מתנות של י"ל פרץ הוא התרסה נגד התרפסות המון העם היהודי ופגיעה בעצמם כתוצאה מאמונתם באל חסוד ועושה צדק, ובכוח הרוחניות.
המשך למגמות אלו אימצו סופרים מדור ההמשך כמו יצחק בשביס-זינגר וש"י עגנון, שתיארו גם הם מצבים מעוותים ודוחים אצל דמויות שומרות מסורת עלגות.
בסיפור פשוט של עגנון יש דוגמה לשילוב סיפורת טראגית-קומית טיפוסית להומור היהודי, כהמשך לספרות ההשכלה:
אחת הדמויות בסיפור עוזב בחיפזון את ביתו ובאותו הרגע "מתחדש לו חידוש, והבין מדוע הגאון רבנו מרוטנברוק היה אומר תפילת הדרך בביתו, עוד טרם יצא מן הפתח. אך מכיוון שהיו טרדות הדרך שלו עצמו מרובות, נשתכח ממנו חידוש זה ושוב לא ידע מה הביא את רבנו גרשום, מאור הגולה, למנהגו זה."
ראו גם

ספר הבדיחה והחידוד
הומור בשואה
לקריאה נוספת

אדיר כהן, ספר ההומור היהודי הגדול, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, 2004. (הספר בקטלוג ULI)
דני קרמן, שני יהודים נוסעים ברכבת: סיפורים נבחרים מתוך ספר הבדיחה והחידוד של דרויאנוב, סיפר וצייר דני קרמן, הוצאת זמורה ביתן, 1995. (הספר בקטלוג ULI)
בנימין כהן (היסטוריון)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 בנובמבר 1921 
 פטירה:  2000 (בגיל 78 בערך) 
 ענף מדעי:  היסטוריה
 מקום מגורים:  ישראל
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 תרומות עיקריות
 חקר יוון ורומא העתיקה
 
בנימין כהן (9 בנובמבר 1921-‏30 בספטמבר 2000) היה היסטוריון ישראלי ופרופסור באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה

כהן נולד בפולין והיה חבר בתנועת הנוער השומר הצעיר. הוא עלה לארץ ישראל כנער ולמד בכפר הנוער בן שמן. עם תום לימודיו היה ממייסדי קיבוץ להבות הבשן. בראשית שנות ה-50 של המאה שעברה שימש כרכז ההנהגה הראשית של השומר הצעיר. בשנת 1953 סולק מקיבוצו יחד עם קבוצה של חסידי משה סנה בעקבות סירובו לגנות את מאסרו ומשפטו של מרדכי אורן בפראג. היה חבר בתנועות שמאל שונות ובהן מפלגת השמאל הסוציאליסטי, מק"י ושמאל ישראלי חדש. בראשית שנות השמונים יזם, עם עמיתיו באוניברסיטת תל אביב פרופ' (אלוף במיל.) מתי פלד ופרופ' אברהם עוז את הקמתו של איגוד גג של ארגוני השמאל בישראל, שלא צלח.
בשנת 1951 נשא לאישה את הציירת רות שלוס. בתם היא ההיסטוריונית רעיה כהן.
כיהן כפרופסור להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב והתמחה בהיסטוריה העתיקה של רומא ויוון.
היה ידיד של ההיסטוריון ופעיל השלום הצרפתי פייר וידאל-נאקה.
מספריו

לידתה של דמוקרטיה יוון העתיקה, האוניברסיטה המשודרת, 1989
בחזרה אל מרקס, עורך בנימין כהן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001
הערות שוליים

↑
↑  אפרים דוידי, נפטר ההיסטוריון ופעיל השלום הצרפתי פייר וידאל-נאקה, הגדה השמאלית, 23 ביולי 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259980205171  BnF: cb155552502 (data)  GND: 1348087560  ISNI: 0000 0001 1495 8488  LCCN: nr2002000534  SUDOC: 234319720  VIAF: 97739732   WorldCat (עם VIAF): 97739732 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נחל גזר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 אורך:  15 קילומטרים
 אגן ניקוז:  59.3 קמ"ר 
 מוצא:  כרמי יוסף ({"type":"Feature","geometry":{"type":"Point","coordinates":[34.919777777777774,31.849027777777778]}}), תל גזר 
 יובלים:  נחל עזריה 
 שפך:  נחל איילון 
 מדינות באגן הניקוז:  ישראל 
  (למפת גוש דן מוגדלת) נחל גזר(למפת גוש דן רגילה) נחל גזר(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל גזר(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל גזר
 
נַחַל גֶּזֶר הוא נחל אכזב בצפון שפלת יהודה, המהווה אחד מיובליו של נחל איילון. אורכו 15 ק"מ ושטח אגן הניקוז שלו הוא 59.3 קמ"ר.
ראשיתו של הנחל היא בסמוך לתל גזר ולכרמי יוסף, והוא זורם צפונה, עד שנשפך לנחל איילון, סמוך לתל לוד, ליד חיבור נחל גמזו עם נחל איילון.
שמו של הנחל הוא כשמה של העיר הקדומה גֶּזֶר, אשר תלה העתיק מצוי בראשית אפיק הנחל.
בשנת 2002 החליטה הוועדה לתכנון ולבנייה במחוז המרכז על ביצוע עבודות לשיקום ולפיתוח אפיק הנחל, ולהנגשתו לציבור, בחלקו הסמוך לעיר לוד.
במהלך חג החנוכה 2018 נחנכו פארק וטיילת לאורך הנחל, עם גשר להולכי רגל המחבר בין שתי גדות הנחל, בסמוך לשכונת גני יער בלוד.
הערות שוליים

↑  נחל גזר ראשי, באתר רשות ניקוז ירקון, ‏6 במרץ 2017
ערך זה הוא קצרמרבנושא נהרות ונחלים ובנושא גאוגרפיה של ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מרג'אן סטראפי

| --- | --- |

 לידה:  22 בנובמבר 1969 (בת 55) Rasht County, איראן 
 שם לידה:  Marjane Ebrahimi 
 מדינה:  צרפת, איראן 
 שם עט:  Marjane Satrapi 
 מקום לימודים:  בית ספר גבוה לאומנות דקורטיבית של שטרסבורג, Islamic Azad University, South Tehran Branch, אוניברסיטת אזאד האסלאמית, סניף מרכז טהראן, Lycée Français de Vienne, תיכון ראזי 
 שפות היצירה:  פרסית, איטלקית, גרמנית, אנגלית, צרפתית, שוודית 
 יצירות בולטות:  פרספוליס, מאדאם קירי, הקולות, Embroideries, Chicken with Plums 
 בן או בת זוג:  Mattias Ripa (1996–?) 
 פרסים והוקרה:  פרס חבר השופטים של פסטיבל קאן (2007)  קצין מסדר האמנויות והספרות (יולי 2015)  פרס סזאר לעיבוד הטוב ביותר (2008)  מפקד מסדר האמנויות והספרות (15 באפריל 2022)  פרס נסיך אסטוריאס לתקשורת ולמדעי הרוח (2024)  Award Gato Perich (2008)  פרס הארווי (2004)  אביר מסדר האמנויות והספרות (2005)  Noor Iranian Film Festival  פרס מקס ומוריץ (2004)  Angoulême International Comics Festival Prize for Best Album (2004)  Urhunden Prizes (2007)  פרס סזאר לסרט הטוב ביותר (2008)  גביע סאת'רלנד (2007)  פרס אדמסון (2015)  אבירה בלגיון הצרפתי (3 ביולי 2024)  Urhunden Prizes (2005)  Sproing Award (2005)  פרס פיטר פן (2005)  דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הקתולית של לוון  דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הקתולית של לוון 
 חתימה:   
 
מרג'אן סטראפי (בפרסית: مرجان ساتراپی; נולדה ב-22 בנובמבר 1969) היא סופרת, מאיירת, במאית קולנוע פציפיסטית ופעילה למען זכויות האישה, ילידת איראן. פרסמה מספר רומנים גרפיים, שהמוכר והמצליח שבהם הוא "פרספוליס" – סדרת רומנים גרפיים על ילדותה ונעוריה באיראן שלאחר המהפכה האסלאמית.
קורות חיים > לפני המהפכה האסלאמית באיראן

מרג'אן סטראפי נולדה בשנת 1969 בראשת, בירת מחוז גילאן שבצפון-מערב איראן, למשפחה מוסלמית שיעית חילונית. אמה היא נינתו של נאסר א-דין שאה קאג'אר, השאה ששלט באיראן מ-17 בספטמבר 1848 ועד מותו ב-1 במאי 1896.
סטראפי גדלה בטהראן, בירת איראן. משפחתה התגוררה בשדרות נילו שבטהראן, ובילדותה היו לסטראפי חברים יהודים וארמנים. לפני המהפכה למדה בבית ספר דו-לשוני צרפתי-חילוני בטהראן, ובני המשפחה הבורגנית הרבו לטייל בעולם, ובאירופה בפרט. על-אף שגדלה במשפחה חילונית, סטראפי האמינה באלוהים וחלמה להיות נביאה כשתגדל. לאחר המהפכה, היא מספרת, אמונה זו דעכה.
להוריה הייתה אידאולוגיה פוליטית מובהקת. אביה המהנדס ואמה היו סוציאליסטים ופמיניסטים. הם סברו כי משטרו של השאה מוחמד רזה פהלווי, שבמסגרתו נחקקו חוקי צנזורה נוקשים ופעילים פוליטיים ממתנגדיו נאסרו או נרצחו, הוא משטר דיקטטורי. יחד עם רבים מחבריהם האינטלקטואלים תמכו במהפכה שתהפוך את איראן למדינה דמוקרטית עם ערכים סוציאליסטיים, ותקדם שוויון מגדרי במדינה. אמה אף יצאה להפגין עם מחנה השמאל כנגד המשך שלטונו של השאה.
יחד עם זאת, המשפחה התנגדה לחלקה השני של המהפכה האיראנית אשר כונה "המהפכה האסלאמית" ובו עלה לשלטון האייתולה רוחאללה ח'ומייני, ואיראן הפכה לתיאוקרטיה אסלאמית פונדמנטליסטית.