משפטי נירנברג
מהלך המשפטים > ההגנה

ממרץ עד יולי 1946 הציגה ההגנה את טיעוני הנגד שלה. בטרם סיימה התביעה את הצגת ראיותיה, היה ברור כי עניינם הכללי הוכח, אך נותר לקבוע את אחריותו האישית של כל נאשם. אף אחד מהנאשמים לא ניסה לטעון שפשעי הנאצים לא התרחשו כלל. חלק מהנאשמים הכחישו שהיו מעורבים בפשעים מסוימים או שהפגינו באופן בלתי סביר חוסר ידיעה באשר אליהם, בפרט הפתרון הסופי. כמה סנגורים הפכו את טיעוני התביעה כדי לטעון שהלך הרוח הסמכותי וציותם של הגרמנים למדינתם פוטרים אותם מכל אחריות אישית. רובם דחו את הטענה כי גרמניה חרגה מהציוויליזציה המערבית, בטענה שמעט גרמנים יכלו לתמוך בהיטלר משום שגרמניה הייתה מדינה מתורבתת.
ההגנה ניסתה להאשים את היטלר, שהוזכר 12,000 פעמים במהלך המשפט - יותר מחמשת הנאשמים המובילים ביחד, באחריות לפשעים. אישים נאצים נעדרים ומתים אחרים, כולל היינריך הימלר, ריינהרד היידריך, אדולף אייכמן ומרטין בורמן, הואשמו גם הם על ידי ההגנה. כדי להתמודד עם הטענות לפיהן נאשמים שמרנים אפשרו את עליית הנאצים לשלטון, האשימו הסנגורים בכך את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, איגודים מקצועיים ומדינות אחרות שקיימו יחסים דיפלומטיים עם גרמניה. לעומת זאת, נמנעו רוב הנאשמים מלהפליל זה את זה. רובם טענו גם לכך שחשיבותם בתוך המערכת הנאצית הייתה נמוכה. אך הרמן גרינג נקט בגישה ההפוכה, בציפייה כי יוצא להורג אך יזוכה בעיני העם הגרמני.
תגובות הנאשמים לאישומים היו שונות. היו כאלו, ובראשם הרמן גרינג, אשר המשיכו להתנהג כאילו עודם שולטים באירופה ביד רמה. הם כפרו בסמכותו של בית הדין לדון באישומים ועמדו על כך שכל מעשיהם נעשו בסמכות ולטובת העם הגרמני (התבדחותו של גרינג בחקירה הנגדית - "תשאלו כל גנרל וכל חייל פשוט, אם הם מעדיפים ללכת למלחמה או הביתה") היו כאלו אשר הכחישו את אחריותם האישית והטילו את האשמה על השיטה, שלא יכלו לסרב לפקודותיו של היטלר ושהיו רק בורג במכונה, על אף המשרה הרמה שבה אחזו (אלפרד יודל - "יש לי מצפון נקי לפני אלוהים ולפני בני עמי"), והיו אנשים כהנס פרנק, אשר הביעו חרטה. ידועה אמרתו של הנס פרנק: "אלף שנים תעבורנה, ואשמת גרמניה לא תימחה". אלברט שפר קיבל אחריות על עצמו בהיותו חלק מהממשלה הנאצית אף על פי שטען שלא השתתף ולא היה מודע לרבים ממעשי הזוועה של המשטר.
האמנה לא הכירה בהגנת "Tu quoque (אנ')" - היא ביקשה לזכות את הנאשמים בטענה שבעלות הברית ביצעו את אותם פשעים שבהם הואשמו הנאשמים. למרות שהסנגורים השוו שוב ושוב את חוקי נירנברג לחקיקה שבוצעה במדינות אחרות, דחו השופטים טיעון זה. אלפרד זיידל ניסה שוב ושוב לחשוף את הפרוטוקולים הסודיים של הסכם ריבנטרופ–מולוטוב; למרות שבסופו של דבר הוא הצליח, לא היה הדבר רלוונטי מבחינה משפטית והשופטים דחו את ניסיונו להעלות את חוזה ורסאי לסדר היום. שישה נאשמים הואשמו בפלישה הגרמנית לנורווגיה, ועורכי דינם טענו כי פלישה זו נעשתה כדי למנוע פלישה בריטית לאותה מדינה; טיוח מנע מההגנה לנצל טיעון זה. אדמירל הצי צ'סטר נימיץ העיד והודה כי גם הצי האמריקאי השתמש בלוחמת צוללות בלתי מוגבלת; עורך דינו של קרל דניץ טען בהצלחה שמשמעות הדבר היא שהדבר לא יכול להיחשב כפשע. השופטים אסרו על רוב הראיות על מעללי בעלות הברית להישמע בבית המשפט.
סנגורים רבים התלוננו על היבטים שונים בהליך המשפט וניסו להכפיש את כולו. על מנת לפייסם, ניתנה לנאשמים יד חופשית עם עדיהם ובשל כך נשמעו עדויות רבות שאינן רלוונטיות. עדי הנאשמים הצליחו לעיתים לזכותם, אך עדים אחרים - בהם רודולף פרנץ הס, מפקד אושוויץ לשעבר והנס ברנד גיזביוס, חבר בתנועת ההתנגדות הגרמנית לנאציזם - חיזקו את תיק התביעה. במהלך המשפט אפשרו השופטים לנאשמים מרחב תמרון נוסף כדי להוקיע את ברית המועצות, שהתגלתה בסופו של דבר כחברה בקשר לפרוץ מלחמת העולם השנייה. המשפט הפך לאמצעי לא רק לגינויה של גרמניה, אלא גם של ברית המועצות.