stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוזיאון השואה וזכויות האדם של דאלאס
תערוכות קבע > אגף השואה

אגף זה חוקר את ההיסטוריה של השואה. המיצג המרכזי כולל כ-68 עדויות של ניצולי שואה שהתגוררו בדאלאס. מבקרים יכולים גם ללכת דרך קרון רכבת אותנטי (בתקופה השואה, שימשו קרונות רכבת רבים להובלת יהודים למחנות ההשמדה). הראשון שהוצג במוזיאון בכל מקום בעולם.
תערוכות קבע > האגף לזכויות אדם

באגף לזכויות אדם, התערוכה מתמקדת בהתקדמות בגישה העולמית לזכויות אדם - החל מההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, המספקת קו מנחה שאפתני לאנשים ולאומות. אגף זה בוחן את חשיבות משפטי נירנברג לשמירת זכויות האדם אחרי מלחמת העולם השנייה. באגף זה נמצאת גם גלריית עשרת השלבים של רצח עם, המכילה 10 איים מהרצפה עד התקרה, כל אחד מייצג אירוע היסטורי של רצח עם, בהם רצח העם ברואנדה, רצח העם בגואטמלה וההולודומור באוקראינה.
תערוכות קבע > אגף פנייה לאמריקה

אגף זה מאתגר את המבקרים "לאמץ אידיאלים, לאתגר את המציאות ולהשתתף בתיקון", האגף מציג את התפתחות זכויות האזרח והאדם בטקסס עצמה ובארצות הברית כולה.
תערוכת תלת-ממדית

המוזיאון מציג תערוכה אינטראקטיבית קבועה בסיועה של קרן שואה של אוניברסיטת דרום קליפורניה - המכון להיסטוריה חזותית וחינוך. בתיאטרון העדות יש שימוש בטכנולוגיה הולוגרפית תלת־ממדית ובינה מלאכותית כדי להציג ניצולי רצח עם עונים לשאלות על חוויותיהם הרבה אחרי שהם הלכו לעולמם. מבקרים יכולים לקיים אינטראקציה ו"לדבר" עם שורדים כאילו הם נמצאים איתם בחדר.
מקס גלאובן, אחד המייסדים המקוריים של המוזיאון, ששרד את גטו ורשה בילדותו והתייתם בגיל 13 בזמן במחנה העבודה בודזין, נשאל יותר מ-1,000 שאלות על חייו עבור ההקרנה ההולוגרפית שלו. הוא אחד מניצולי השואה איתם ניתן לנהל אינטראקציה בתיאטרון ממדים בעדות.
הערות שוליים

↑  "Home". Dallas Holocaust and Human Rights Museum. נבדק ב-2020-02-05.
↑  "Dallas Holocaust Museum, Center for Education and Tolerance at MuseumsUSA.org". www.museumsusa.org. נבדק ב-2020-02-05.
↑  "Dallas Holocaust Museum". museu.ms (באנגלית). נבדק ב-2020-02-05.
1 2  "Dallas Holocaust Museum officials hope bigger facility, focus will help fight prejudice, hate". Dallas News (באנגלית). 2017-10-09. נבדק ב-2020-02-05.
↑  "A Peek Inside The New Dallas Holocaust And Human Rights Museum". CBS News (באנגלית אמריקאית). 2019-03-25. נבדק ב-2020-02-05.
↑  "First Look At New Dallas Holocaust Museum". Art&Seek (באנגלית אמריקאית). 2019-03-26. נבדק ב-2020-02-05.
↑  "'There's enormous pressure': A behind-the-scenes look at restoring the Dallas Holocaust Museum boxcar". Dallas News (באנגלית). 2019-03-11. נבדק ב-2020-02-05.
↑  "First Look At New Dallas Holocaust Museum". Art&Seek (באנגלית אמריקאית). 2019-03-26. נבדק ב-2020-02-05.
↑  "Touring the Dallas Holocaust and Human Rights Museum | TJP News". 18 בספטמבר 2019. נבדק ב-2020-02-05. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Michael Granberry, How holograms are helping this Dallas Holocaust survivor tell his story, The Dallas Morning News, ‏22 באוגוסט 2018
↑  Max Glauben Will Live Forever - D Magazine, D Magazine, ‏4 בפברואר 2019
מילהאוזן

| --- | --- |
סמל מילהאוזןסמל מילהאוזן

מראה כנסיית דיוי בלאסי משוק התירס
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 מדינה:  תורינגיה תורינגיה
 מחוז:  אונשטרוט-הייניך
 ראש העיר:  דר' יוהנס ברונס   Dr. Johannes Bruns
 שפה רשמית:  גרמנית
 שטח:  86.34 קמ"ר
 גובה:  216 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  36,641 (31 בדצמבר 2023)
  ‑ צפיפות:  380 נפש לקמ"ר (2011)
 קואורדינטות:  51°13′N 10°27′E﻿ / ﻿51.217°N 10.450°E﻿ / 51.217; 10.450
 אזור זמן:  UTC +1
 האתר הרשמי של העיר
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גרמניה מוגדלת) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפונימילהאוזן(למפת גרמניה רגילה) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפונימילהאוזן(למפת תורינגיה רגילה) ארפורט ינה גרה ויימאר נורדהאוזן אייזנך זול אלטנבורג סקסוניה אנהלט  סקסוניה בוואריה הסן סקסוניה התחתונה  צ'כיהמילהאוזן(למפת תורינגיה מוגדלת) ארפורט ינה גרה ויימאר נורדהאוזן אייזנך זול אלטנבורג סקסוניה אנהלט  סקסוניה בוואריה הסן סקסוניה התחתונה  צ'כיהמילהאוזן  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מילהאוזן (בגרמנית: Mühlhausen, שם רשמי: מילהאוזן/תורינגיה, Mühlhausen/Thüringen) היא בירת מחוז אונשטרוט-הייניך שבמדינת תורינגיה. העיר שוכנת במרחק של 5 ק"מ מצפון למרכז הגאוגרפי המדויק של גרמניה (בתחומי העיר השכנה נידרדורלה – Niederdorla) ובמרחק של 50 ק"מ מצפון-מערב לבירת המדינה ארפורט, 65 ק"מ ממזרח לקאסל ובמרחק של 50 ק"מ מדרום-מזרח לגטינגן.
מילהאוזן מוזכרת לראשונה בשנת 967 והיא הייתה אחת מהערים החשובות במרכז גרמניה במהלך ימי הביניים המאוחרים. באמצע המאה ה-13 הפכה העיר להיות "עיר קיסרית חופשית", עיר עצמאית בעלת שלטון עצמי רפובליקני במסגרת האימפריה הרומית הקדושה, השולטת על שטח של כ-220 קמ"ר ועל 19 כפרים. הודות לסחר ארוך הטווח שלה, הייתה מילהאוזן בשנת 1500 עיר משגשגת ובעלת השפעה עם אוכלוסייה של כ-10,000 תושבים. עקב מעשי ההרס והחורבן שפסחו על העיר בשנים הבאות, ניתן לראות היום במילהאוזן מגוון רחב של מבנים היסטוריים ואת אחד ממרכזי הערים הימיביניימיות הגדולים ביותר בגרמניה, המכסה שטח של מעל 500 דונם בעיר הפנימית המוקפת חומה וכ-2000 דונם בסך הכל. בעיר ניצבות 11 כנסיות הבנויות בסגנון אדריכלות גותית, כמה בתי אצילים והיא מוקפת חומה שהשתמרה כמעט בשלמותה.
בין השנים 1707–1708 שימש יוהאן סבסטיאן באך כנגן העוגב של העיר. ג'ון אוגוסטוס רובלינג שבנה את גשר ברוקלין ופרידריך אוגוסט שטילר, אדריכל רב השפעה שפעל באמצע המאה ה-19 בפרוסיה, נולדו במילהאוזן.
מילהאוזן שוכנת באגן של תורינגיה (Thüringer Becken), אזור שטוח ופורה, על גדות נהר האונשטרוט (Unstrut) ועל שוליהן המזרחיים של גבעות הייניך (Hainich).
היסטוריה > ראשית העת החדשה

הרפורמציה הפרוטסטנטית גרמה לאי שקט במילהאוזן. מנהיג האיכרים, הנזיר היינריך פיפר (Heinrich Pfeiffer) ממנזר ריפנשטיין (Reifenstein), הטיף לראשונה בכנסיית מריה הקדושה בפברואר 1523 ואחריו החל לעשות זאת תומאס מינצר (Thomas Müntzer) באוגוסט 1524. ההטפות של שניהם לא הצטמצמו רק בתביעות דתיות (שניהם היו אנבפטיסטים), אלא העלו גם דרישות פוליטיות. דרישות אלה הועלו כנגד הפריווילגיות של שופטי העיר והאוליגרכים שלה. מועצת העיר הודחה והוחלפה במועצה נצחית (Ewiger Rat). במהלך מרד האיכרים של אלזס ב-1524–1525 נבזזו המנזרים של העיר ותופעת האיקונוקלאזם (Bildersturm) גרמה להרס הכנסיות. לאחר שצבא הקיסר דיכא את המרד, הוצאו להורג מינצר, פיפר ומנהיגים אחרים של המרד. הוצאתו להורג של מינצר ב-27 במאי 1525 התקיימה מחוץ למילהאוזן. בנוסף לכך אולצה העיר לשלם קנס של 40,000 גילדרים והיא איבדה את חלק מזכויותיה העצמאיות לאחר שנסיכי הסן ושני ענפי בית וטין מונו להיות שליטי העיר. בניגוד לשלושה שליטים אלה, נשארה מילהאוזן עיר קתולית ונעשתה לחברה סודית בברית נירנברג, ברית של שטחים קתולים שנותרו ברחבי האימפריה שנוסדה ב-1538. ב-1542 נכפתה הרפורמציה על מילהאוזן על ידי יוסטוס מנינג (Justus Menius). המלחמה השמלקלדית הסתיימה בתבוסתם של בית הסן והענף הארנסטיני של בית וטין על ידי הקיסר ב-1547 ובאופן חלקי הוחזרו למילהאוזן זכויותיה. את מדיניות החוץ שלה היה עליה לתאם עם הענף האלברטיני של בית וטין והיא נאלצה להעלות מס לקיסר. החל מ-1710 הייתה מילהאוזן תחת חסותה של נסיכות מבראונשווייג-לינבורג (Brunswick-Lüneburg).
בין השנים 1707–1708 היה יוהאן סבסטיאן באך נגן העוגב של כנסיית דיוי בלאסי (Divi Blasii). בין היצירות שהוא הלחין בזמן שהותו בעיר הייתה הקנטטה אלוהי הוא מלכי (Gott ist mein König).
מחלוקות פנימיות ומעשי ההרס במהלך מלחמת שלושים השנים ובמהלך מלחמת שבע השנים גרמו לשקיעתה של מילהאוזן. בנוסף, עלייתה של לייפציג כעיר סחר גרמה לירידת כוחה הכלכלי של העיר. שינוי הגבולות בין הנסיכויות והממלכות בגרמניה בתחילת המאה ה-19 גרמה לאובדן עצמאותה של מילהאוזן והיא נעשתה לחלק מממלכת פרוסיה. במהלך המלחמות הנפוליאוניות הייתה העיר חלק מממלכת וסטפאליה בין השנים 1807–1815 כשלאחריהן היא שבה להיות חלק מפרוסיה על פי החלטות קונגרס וינה.
היסטוריה > לאחר 1815

לאחר 1815 הייתה מילהאוזן חלק מממלכת פרוסיה. ב-1831 היגר המהנדס יליד מילהאוזן ג'ון אוגוסטוס רובלינג, שמאוחר יותר בנה את גשר ברוקלין, לארצות הברית. עידן התיעוש והעיור הגיע למילהאוזן יחסית מאוחר, בערך בשנת 1870, כאשר העיר חוברה לקו הרכבת בין גותה ללינפלדה (Leinefelde). ב-1892 הפכה מילהאוזן לעיר עצמאית שאינה כפופה למחוז. ב-1898 הוקמה בעיר תחנת כוח ומערכת החשמליות החלה לפעול.
בין השנים 1910–1917 נבנה בשוליה המערביים של העיר בית החולים המחוזי, אחד מהגדולים בסקסוניה. השפל הגדול שהחל ב-1929 הכה בעיר קשות והוביל לעלייה תלולה בשיעור האבטלה. ב-1935 הוקם במסגרת מסע ההתחמשות של גרמניה הנאצית מתחם צבאי שכלל מספר מחנות צבא, דבר שגרם להתאוששות מהירה של הכלכלה העירונית.
בליל הבדולח בנובמבר 1938 ניזוק קשות בית הכנסת של מילהאוזן, אך שלא כמו רוב רובם של בתי הכנסת בגרמניה, הוא לא נהרס כליל והוא עומד על תילו עד היום. בבית החולים הומתו בתקופת השלטון הנאצי 2000 חולים במסגרת תוכנית T4, רובם כאלה שסבלו ממחלות פיזיות או נפשיות. בשנת 1944 ועד למרץ 1945 פעל מחנה לעבודת כפייה לנשים ליד מילהאוזן, שהיה מחנה משנה של מחנה הריכוז בוכנוואלד. במחנה זה יוצרו כלי נשק. האסירות הועברו באפריל 1945 לברגן-בלזן. ב-4 באפריל 1945 נכנס צבא ארצות הברית למילהאוזן והעיר נכנעה ללא קרב. ב-5 ביולי 1945 הועברה השליטה בעיר לידי הצבא האדום וב-1949 הפכה העיר לחלק מגרמניה המזרחית.
ב-1975 צוין יום השנה ה-450 להוצאתו להורג של תומאס מינצר על ידי שינוי שמה של העיר באופן רשמי ל-Thomas-Müntzer-Stadt Mühlhausen. סיפור מרידתם של האיכרים בהנהגתו של מינצר משך את תשומת לבם של מנהיגי גרמניה המזרחית וההיסטוריונים שלה והם התייחסו למרידה שלהם כאל מהפכה בורגנית מוקדמת. תערוכות ואירועים רבים התקיימו לציון האירוע וההקשר ההיסטורי שלו. לאחר איחוד גרמניה ב-1990 הופסקה ההתמקדות במרידה של מינצר וב-1991 שונה שמה של העיר חזרה למילהאוזן.
לאחר האיחוד נסגרו מפעלים רבים במילהאוזן, והדבר גרם למשבר כלכלי עמוק ולעלייה חדה בשיעור האבטלה בעיר במהלך שנות התשעים ובעשור הראשון של המאה ה-21. מאידך, המורשת האדריכלית של העיר זכתה לתשומת לב מחודשת והחל תהליך של שיקום המרכז ההיסטורי שלה.
גאוגרפיה

מילהאוזן שוכנת בתוך הנוף השטוח של האגן של תורינגיה (Thüringer Becken), אזור פורה מאוד המכסה את שטחה המרכזי של תורינגיה בגובה של כ-215 מטרים מעל פני הים. מצפון וממערב השטח נעשה גבעתי, בעוד שבדרום ובמזרח משתרעים שטחים חקלאיים רחבים. נוסף על כך משתרעים שני יערות בשטח המוניציפלי של מילהאוזן. גבעות הייניך (Hainich) שמדרום-מערב למילהאוזן, הפכו ב-1997 להיות הפארק הלאומי היחידי בתורגניה. הגבעות הגבוהות ביותר באזור מגיעות לגובה של 400 מטרים מעל פני הים. הנהר העיקרי החוצה את העיר בכיוון צפון-מערב לדרום-מזרח הוא האונשטרוט (Unstrut). לנהר זה נשפכים בתחומי העיר כמה יובלים שנובעים מהגבעות במערב.
המרכז הגאוגרפי המדויק של גרמניה נמצא במרחק של 5 ק"מ מדרום למילהאוזן (בתחומי העיר השכנה נידרדורלה – Niederdorla). במקום ניצבת אנדרטה המציינת את ייחודו.
האקלים במילהואזן נחשב ליבש בהשוואה לאזורים אחרים בגרמניה וכמות המשקעים השנתית מגיעה ל-570 מ"מ.
ערים תאומות

צרפת טורקויין (אנ'), צרפת
גרמניה אשווגה (אנ'), גרמניה
רוסיה קרונשטאדט, רוסיה
ארצות הברית סקסונבורג (אנ'), פנסילבניה, ארצות הברית
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566934005171  GND: 4040466-3  LCCN: n83030319  MusicBrainz: 8a9b05fb-89b2-48b0-a368-9745da88908e  NKC: ge702712  VIAF: 130220466   WorldCat (עם VIAF): 130220466
מנזר גלסטונברי

| --- | --- |
חורבות המנזר
חורבות המנזר
 מידע כללי
 סוג:  מנזר, ארגון צדקה, מוזיאון להיסטוריה 
 כתובת:  גלסטונברי 
 מיקום:  אנגליה 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–712
 תאריך פתיחה רשמי:  712 
 תאריך פירוק:  1539 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות רומנסקית, אדריכלות גותית 
 
 קואורדינטות:  51°08′48″N 2°42′54″W﻿ / ﻿51.146706°N 2.715006°W﻿ / 51.146706; -2.715006
 www.glastonburyabbey.com
  (למפת אנגליה מוגדלת) לונדון ברמינגהאם לידס ברדפורד מנצ'סטר ליברפול בריסטול לסטר פורטסמות' פלימות' ניוקאסל סקוטלנד צרפת ויילס צ. אירלנד  איר. תעלת למאנש הים הצפוני  הים האירי מנזר גלסטונברי(למפת אנגליה רגילה) לונדון ברמינגהאם לידס ברדפורד מנצ'סטר ליברפול בריסטול לסטר פורטסמות' פלימות' ניוקאסל סקוטלנד צרפת ויילס צ. אירלנד  איר. תעלת למאנש הים הצפוני  הים האירי מנזר גלסטונברי
 
מנזר גלסטונברי (באנגלית: Glastonbury Abbey) בגלסטונברי שבמחוז סאמרסט באנגליה מחשיב עצמו היום ל"כנסייה הנוצרית העתיקה ביותר על פני האדמה" בהסתמך על ההתיישבות הראשונה של נזירים באזור בשנת 63, במקביל לסיפור על ביקורו של יוסף הרמתי בממלכת אבלון, שהביא עמו את הגביע הקדוש ונטע את דרדר גלסטונברי.
היסטוריה

קהילת נזירים כבר חייתה בגלסטונברי כאשר המלך אינה מממלכת וסקס הורה להקים במקום כנסיית אבן בשנת 712, ששרידיה מהווים כיום את חלקו המערבי של המנזר, אך במאה התשיעית נהרסה גלסטונברי בידי הדנים. הקדוש הסקסוני ניאוט היה שמש כנסייה בגלסטונברי בטרם עבר להקים קהילה משלו בסאמרסט. במאה העשירית הורחבה כנסיית המנזר בידי ראש המנזר, דנסטאן הקדוש, שהיה גם זה שהנהיג את החוקים הבנדיקטיניים במנזר, לפני שהתמנה לארכיבישוף מקנטרברי בשנת 960. בתחומי המנזר נקברו אדמונד הראשון מלך אנגלייה, ואדמונד השני, שלאחר שהפסיד את אנגלייה לקאנוט הגדול שמר על תוארו כמלך וסקס.
מנזר גלסטונברי הגיע לשיא הדרו במהלך הכיבוש הנורמני ב-1066. ראש המנזר הנורמני החדש, תורסטין (Turstin), הוסיף מבנים לכנסייה והרחיק את מרכזה מבית הקברות הסקסוני העתיק. בשנת 1077 הודח תורסטין מתפקידו לאחר שמשרתיו החמושים טבחו בנזירים לפני מזבח הכנסייה. ב-1086, בעת פרסומו של ספר יום הדין, היה מנזר גלסטונברי העשיר ביותר במדינה. ראש המנזר אנרי מבלואה (Henri de Blois), הזמין את כתיבת דברי ימי המנזר מההיסטוריון ויליאם ממלמסברי (William of Malmesbury) בשנת 1125, שדברי האגדה ששילב בספרו הפכו את המנזר למוקד משיכה לעולי רגל, וסייעו לשמור על קיומו של המנזר.
ב-1184 כילתה שרפה רבים מהמבנים בתחומי המנזר, ובמהלך המאה ה-12 שוחזר רק חלק מהכנסייה המרכזית כדי שיוכל לשמש לתפילות, בזמן שכנסייה חדשה נבנתה. ב-1191 התגלו קבריהם של המלך ארתור והמלכה גווינביר בבית הקברות וסיפקו סיבות נוספות למבקרים להגיע למנזר. הקברים התגלו בתיבת עץ אלון שנקברה בעומק של 5 מטרים, שכוסתה באבן שעליה נחקק "כאן נטמן המלך הנודע ארתור באי אבלון". חמש שנים לאחר מכן הבישוף סווריק פיצגלדווין (Savaric FitzGeldewin) מבאת' שכנע את האפיפיור סלסטינוס השלישי לצרף את מנזר גלסטונברי לתחומי בישופותו, והעביר לשם את מושבו כבישוף של גלסטונברי. עם זאת, הנזירים במנזר לא סרו למרותו, וסירבו להתיר לו להיכנס למנזר. רק ב-1219 הוחזרה הבישופות למעמדה הקודם.
בשנת 1278 השתתפו המלך אדוארד הראשון והמלכה אלינור בטקס הקבורה מחדש של שרידי גופתו של המלך ארתור לרגלי מזבח הכנסייה בגלסטונברי, ושימרו את מעמדו של מנזר גלסטונברי כחשוב ביותר באנגליה לאחר מנזר וסטמינסטר. עדות לכך ניתן לראות בשרידים של מטבח המנזר, שכלל ארבעה תנורים גדולים. חפירות ארכאולוגיות באזור זה גם חשפו דירה שנבנתה במיוחד לרגל ביקורו של המלך הנרי השביעי במנזר, וחומה שהוקמה מסביב למנזר כדי להגן על יושביו בזמן מלחמות השושנים. בספטמבר 1539, בעקבות צו של המלך הנרי השמיני כחלק מפירוק המנזרים באנגליה, הוחרמו כל נכסי המנזר, וראש המנזר, ריצ'רד ויטינג הוצא להורג בתלייה באשמת בגידה במלכות.
ב-1908 רכשה הכנסייה האנגליקנית את חורבות המנזר, ובשנת 1924 נערכה בפעם הראשונה עלייה לרגל מטעם כמה כנסיות מקומיות לשרידי המנזר. העלייה לרגל עדיין מתקיימת בכל סוף שבוע שני של חודש יולי, ומושכת כיום מבקרים מכל רחבי מערב אירופה, המשתתפים בטקסי דת הנערכים על פי המסורות האנגליקנית, הקתולית והאורתודוקסית.
אדריכלות

חורבות הכנסייה הגדולה, יחד עם קפלת הגבירה, הן בניין רשום מדרגה I, ומונומנט רשום. הן שוכנות בתוך פארק גדול בן 150 דונם, הפתוח לקהל בתשלום. הכניסה לפארק היא מבית השער של המנזר, שנבנה באמצע המאה ה-14 ושוחזר לחלוטין ב-1810. בניין האסם מהמאה ה-14 של המנזר מחוץ לחומות פתוח גם הוא לציבור בתשלום, כחלק ממוזיאון החיים הכפריים בסאמרסט (Somerset Rural Life Museum).
אורך הכנסייה הגדולה 67 מטרים, ורוחבה 14 מטרים. בית המקהלה היה באורך 47 מטרים והטרנספט היה באורך 49 מטרים. קפלת סנט ג'וזף הייתה באורך 34 מטרים וברוחב 7.3 מטרים. השרידים שנשארו הם של הארקדות של הטריפוריום, ובחלק העליון קומת תאורה (clerestory), של הקירות שתמכו במגדל המרכזי. מקטעים אחרים של מבנים ששרדו כוללים חלקים מהקירות החיצוניים של המעברים של בית המקהלה והרטרוקווייר. כמו כן שרדו עבודות באבן מקיר הספינה המשנית הדרומית, החזית המערבית ומבנה הגליל יחד עם הקריפטה המקושרת לקפלת סנט מרי. קפלת הגבירה שקירותיה שרדו, תוארה ב-1478 באורך 31 מטרים וברוחב 7.3 מטרים.
אדריכלות > מטבח אב המנזר

מטבח אב המנזר (Abbot's Kitchen), תואר כ"אחד המטבחים השמורים בצורה הטובה ביותר באירופה". הבניין המתומן מהמאה ה-14 נתמך בתמיכות מעוגלות בכל צד המובילות לקרניז ובו גרגוילים גרוטסקיים. בפנים יש ארבעה קמינים מקושתים גדולים עם יציאת עשן מעליהם, ובמרכז הגג הפירמידלי יש יציאה נוספת. המטבח היה צמוד לבית אב המנזר שגובהו היה 24 מטרים, אם כי שרד רק קטע קטן מקיר המבנה.
אדריכלות > בית המנזר

בין חומות המנזר שוכן בית המנזר (Abbey House) ששימש עד 2018 כמקום מפלט לדיוקסיה של באת' וולס. המבנה פתוח לעיתים לציבור לאירועים מיוחדים, ומשמש כמרחב מנהלתי נוסף למנזר.
המבנה, בסגנון גותי טיודור, נבנה בין 1829 ל-1830 על ידי ג'ון באקלר (John Buckler) עבור ג'ון פריי ריווס (John Fry Reeves) מאבנים שנלקחו משרידי מנזר גלסטונברי.
ביאורים

↑  , retrochoir או גם retroquire ו-back-choir הוא המרחב שמאחורי המזבח המפריד בינו לבין הקפלה האחורית
↑  באנגלית Galilee, מבנה שער שבו היו אמורים המכים על חטא לשהות בטרם ייכנסו לכנסייה
הערות שוליים

↑  Images of England: Glastonbury Abbey
1 2  Pastsacpe: Glastonbury Abbey
↑  Pastsacpe: Abbey gatehouse, including the porters' lodge, Magdalene street (east side)
↑  Pastsacpe: Abbey tithe barn, including attached wall to east, Chilkwell street (south west side)
1 2  Images of England: Abbot's kitchen, Glastonbury abbey, Magdalene street (east side)
↑  Dunning, Robert W.; Siraut, M. C.; Thacker, A. T.; Williamson, Elizabeth. "Glastonbury and Street". A History of the County of Somerset. UK: British History Online. ארכיון מ-2 בנובמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Images of England: Abbey House, Chilkwell Street (South West Side) Glastonbury, Mendip, Somerset
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007594663505171  BnF: cb11973675k (data)  GND: 4493283-2  ISNI: 0000 0004 4669 4538  LCCN: n80144969  LNB: 000076583  NKC: ko2017972407  SUDOC: 12098816X  VIAF: 134870077   WorldCat (עם VIAF): 134870077 
בתוך קפלת הגבירה
בית המנזר
קארין רויטפלד

| --- | --- |

 לידה:  19 בספטמבר 1954 (בת 70) פריז, צרפת 
 מדינה:  צרפת צרפת
 השכלה:  אוניברסיטת דרום קליפורניה  בית הספר החדש לעיצוב ע"ש פרסונס 
 מעסיק:  הרפרס בזאר, ווג פריז, הוצאת קונדה נאסט 
 צאצאים:  ולדימיר רסטואן רויטפלד, ז'וליה רסטואן רויטפלד 
 פרסים והוקרה:  אביר מסדר האמנויות והספרות 
 קישורים חיצוניים
 carineroitfeld.com
 
קארין רויטפלד (בצרפתית: Carine Roitfeld; נולדה ב-19 בספטמבר 1954 בפריז, צרפת) הייתה העורכת הראשית של ווג צרפת מ-2001 עד ל-21 בינואר 2011. היא דוגמנית בעברה, הודיעה על פרישתה ב-17 בדצמבר 2010. החליפה אותה עמנואל אלט.
הרקע המשפחתי

אביה, ז'אק רויטפלד, שנפטר ב-1999, היה מפיק סרטים רוסי שעבד בברלין ועבר לפריז, שם פגש את אימה. רויטפלד מתארת את אימה כ"צרפתייה קלאסית מאוד". היא מתארת את אביה כ"דמות נערצת" ואומרת ש"הוא תמיד היה רחוק, צילם בקאן". היא מתארת את התבגרותה ברובע השישה-עשר של פריז כ"בורגנית מאוד. אני לא אומרת שהיינו עשירים, אבל חיינו מאוד מאוד בנוחות."
חייה האישיים

רויטפלד חיה עם שותפה לחיים כריסטיאן רסטואן. רסטואן היה מעצבו של קו בגדים, אותו הוא סגר ב-2001, אחרי שרויטפלד קיבלה את ההצעה לשמש כעורכת הווג. לזוג שני ילדים:
ז'וליה רסטואן רויטפלד (נולדה בפריז ב-21 בנובמבר 1980)
ולדימיר רסטואן רויטפלד (נולד בפריז בדצמבר 1984)
ז'וליה סיימה את לימודיה בבית ספר פרסונס לעיצוב בעיר ניו יורק במאי 2006 ונעשתה הפנים של הבושם Black Orchid של תום פורד בנובמבר 2006.
ולדימיר סיים את לימודיו בבית הספר לקולנוע של אוניברסיטת דרום קליפורניה ב-2007.
הקריירה

רויטפלד החלה לדגמן בהיותה בת 18, היא התגלתה ברחוב בפריז בידי עוזר צלם בריטי. "לא הייתי כוכבת", היא אומרת, "דגמנתי רק עבור מגזינים לבני הנעורים". היא נהפכה לכתבת לענייני אופנה ב-"Elle" הצרפתי. כשהיא עבדה כמעצבת אופנה עצמאית, בתה, ז'וליה, צולמה בידי מריו טצ'ינו בשביל פרסומת לאופנת ילדים עבור הז'ורנל במביני ווג האיטלקי. בראיון שהעניקה ב-2005 למגזין "032c", מציינת רויטפלד, "לא הייתי מעצבת האופנה הטובה ביותר כשעבדתי במשך חמש עשרה שנה עבור "Elle" הצרפתי, אבל בוודאי כשפגשתי את מריו טצ'ינו משהו קרה. האדם הנכון עבורי הגיע בזמן הנכון..." רויטפלד וטצ'ינו החלו לעבוד כצוות ועשו עבודות פרסום וגם צילומים לווג האמריקני והצרפתי. רויטפלד התקדמה ועבדה כיועצת וכמוזה לטום פורד בגוצ'י ולאיב סאן לורן במשך שש שנים. ג'ונתן ניוהאוז, נשיא חברת קונדה נאסט העולמית פנה אליה בהצעה לערוך את ווג צרפת ב-2001. באפריל 2006, נפוצו שמועות שרויטפלד עורכת משא ומתן עם תאגיד הרסט להחליף את גלנדה ביילי כעורכת הראשית של "הרפרס בזאר ארצות הברית".
ב-17 בדצמבר 2010, התפטרה קארין רויטפלד לאחר עשר שנים במשרה, על-מנת להתמקד בפרויקטים אישיים. היא עזבה את כתב העת בסוף ינואר 2011. ההשערות שלפיהן היא תצטרף לתום פורד בחברה הקרויה על-שמו התבררו כעבור זמן כמופרכות. ב-1 בפברואר 2011 עמנואל אלט, ששירתה תחתיה כמנהלת האופנה, החליפה אותה כעורכת "ווג צרפת".
עברית בעברית

"עברית בעברית" היא שיטה בהוראת העברית שפותחה על ידי יצחק אפשטיין. עקרונותיה היו: לימוד טבעי הקרוב לאופן שבו נלמדת שפת אם; שיתוף כל החושים; לימוד על דרך האינדוקציה – מהפרט לכלל; ההוראה מדורגת בהיבטים מגוונים: קל מול כבד, קרוב מול רחוק, מוכר מול בלתי מוכר; התבססות על תחומי העניין של הילד; על קשר קרוב עם הסביבה הטבעית; שילוב שירה ומשחק; השפה שימשה כלי לאומי לצורך חידוש ההתיישבות בארץ.
עקרונות אלה התפרסמו במאמר "עברית בעברית", ב"השילוח" ב-1898 ופותחו במהלך השנים לשיטת ההוראה המרכזית בתקופת תחיית הלשון העברית. "זרם העובדים", שדגל בחינוך סוציאליסטי-פועלי, פעל לאורה עד שנות החמישים של המאה ה-20. השיטה נפוצה גם בבתי ספר יהודיים מחוץ לארץ ישראל. בן-ציון טרגן השתמש בה באלכסנדריה שבמצרים מ-1905.
כמאה שנה לפני אפשטיין, מתאר שלמה מיימון באוטוביוגרפיה שלו "חיי שלמה מימון" את שיטת ההוראה בחדר שבו למד כלימוד של עברית ללא הנחיות דקדוקיות כלשהן (דבר הנראה בעיניו פגום מיסודו[דרושה הבהרה]), ולמעשה כחיקוי של הדרך שבה אדם לומד את שפת אמו.
לקריאה נוספת

שלמה הרמתי, ‏המורים החלוצים, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2000
שלמה הרמתי, שלושה מורים ראשונים, הוצאת יד בן צבי, תשמ"ה.
פרויקט אגורה

| --- | --- |

 סוג:  אתר אינטרנט
 תקופת הפעילות:  2006–הווה (כ־19 שנים)
 מייסדים:  צור טאוב וירון בן-עמי
 שירותים עיקריים:  עסק חברתי
 agora.co.il
 
סמליל הפרויקט הישן - מטבע אגורה שהיה נהוג בין שנות ה-60 לשנות ה-80
פרויקט אגורה הוא מיזם חברתי אינטרנטי, המחבר בין אנשים שמבקשים למסור חפצים שאינם זקוקים להם ואנשים שמחפשים אותם.
היסטוריה

האתר הוקם בשנת 2006 על ידי צור טאוב וירון בן-עמי. טאוב עבד במחסן אופנה, וחשב על הרעיון אחרי שנתקל בקולבים רבים שהושלכו לאשפה.
נכון ל-2013, ל"אגורה" הצטרפו מאות אלפי ישראלים, ובמהלך 2010 נמסרו דרכו מעל 70,000 חפצים שונים.
החפצים מחולקים לקטגוריות ותת-קטגוריות, ומסומנים בדרגות שונות של מצב פיזי - החל מ"כמו חדש" ועד "טוב כחומר גלם".
בנוסף, ב"אגורה" מתפרסמות גם מודעות לגבי שירותים התנדבותיים בחינם, וכך הפרויקט מנוצל לפעילויות פילנתרופיה ועזרה לקהילה.
הפרויקט מגדיר עצמו כעסק חברתי אשר מקיים את עצמו כלכלית, וכן נעזר בתמיכה כספית מרצונם הטוב של משתמשיו.
על מנת לעודד מסירת חפצים בקרב המשתמשים ולא רק קבלתם, ומתוך אמונה שלכל אחד יש משהו בבית שאינו צריך ויוכל לתת לאחר, האתר מחייב למסור לפחות חפץ אחד פעם בחודשיים על מנת לראות מודעות על חפצים מהיממה האחרונה. כאשר מתפרסמים חפצים טובים במיוחד, הם בדרך כלל נמסרים תוך דקות ספורות, ולכן יש אינטרס לראות את החפצים בהקדם האפשרי.
האתר פופולרי במיוחד בקרב סטודנטים, אשר נוטים לחסוך בעלויות הבית ומשתתפים בפרויקטים חברתיים, וגם בקרב זוגות צעירים, חיילים, בחורי ישיבות ואף פנסיונרים.
באפריל 2020 נתווסף לאתר מיזם נוסף לשיתוף במיומנויות וכישורים - בחינם, בתשלום על פי רצון או בתשלום, במטרה ליצור 'רשת של מיומנויות בקהילה'. המיומנויות המפורסמות באתר אינן בהכרח מיומנות מקצועיות שדורשות הכשרה ויכולות לנוע בין סדנאות שונות, הוראת נגינה, סיוע בעבודות פיזיות או טכניות במרחב הביתי, עבודות עריכה, תיקון תקלות מחשבים ועוד.
בקיץ 2020 החל לפעול האתר החדש של פרויקט אגורה, שנקרא קהילות אגורה (או בשמו הבינלאומי give N take). החידושים באתר החדש כוללים את האפשרות להקמת קהילות מסירת חפצים עצמאיות והתאמה למדינות ושפות נוספות.
קוד אתי

פרויקט אגורה פועל לפי קוד אתי, אשר מנחה את משתמשי האתר ברוח הפרויקט:
תאום העברת החפץ – אמנם יש אנשים המוכנים ורוצים לסייע בשינוע החפץ או משלוחו, אך האחריות על העברת החפץ היא בראש ובראשונה על המקבל.
התייחסות לשפע – שיתוף חפצים נתפס כמעשה מבורך המספק שפע הן לנותנים והן למקבלים. המשתמשים מוזמנים לקחת כל מה שהם צריכים או רוצים, אך הם מתבקשים להשאיר לאחרים את מה שאין להם בו צורך אמיתי.
פרסום מודעות הולמות – המשתמשים אינם מורשים לפרסם מודעות מכירה, החלפה, מסירה ב"מחיר סמלי" או מודעות פרסומיות.
כנות – המשתמשים מתבקשים לתאר את מצבו האמיתי של החפץ שהם מוסרים, במטרה למנוע עלבון ומפח נפש למקבל החפץ. עיקרון זה נובע מהתפיסה כי על אף שהחפץ נמסר בחינם, המקבל לא אמור לגלות במעמד המסירה "הפתעות" לא נעימות שלא תוארו במודעה.
חיוך – המשתמשים מונחים לחייך או להיות חביבים בעת יצירת קשר עם משתמשים אחרים.
הבעת תודה – כאמור, לא מובן מאליו שאנשים מוסרים חפצים מרצונם הטוב, ולכן המשתמשים מונחים להודות על מסירת החפץ. ניתן להודות בצורה מילולית או באמצעות שי סמלי, ואף ניתן לשלוח כרטיס ברכה.