stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלפרד הנרי מאורר
ראשית חייו

מאורר נולד ב-21 באפריל 1868 בניו יורק. אביו, לואי מאורר, היה ליתוגרף ממוצא גרמני שהביע בוז לאמנות המודרנית. בגיל שש עשרה נאלץ מאורר לעזוב את בית הספר כדי לעבוד במשרד הליתוגרפי של אביו. בשנת 1897, לאחר שלמד אצל הפסל ג'ון קווינסי אדמס וורד (אנ') ואצל הצייר ויליאם מריט צ'ייס, נסע מאורר לפריז, שם שהה מספר שנים והצטרף למעגל האמנים אמריקאים וצרפתים.
קריירה

משנוכח שההוראה באקדמיה ז'וליאן מוגבלת מדי, בילה מאורר את רוב זמנו בהעתקות יצירות בלובר. הדיוקן העצמי שלו מאותה תקופה מבטא את 'האופטימיות הצעירה' של אותה תקופת חייו. באותה תקופה מאורר עבד בסגנון ריאליסטי קונבנציונלי אך בטוח.
היצירה של מאורר, שהושוותה ליצירתו של ויסלר במובן הצבעוניות והטיפול בצבע, נתן לו את המוניטין בעולם האמנות האמריקאי. השוואות נערכו עם צ'ייס וסרג'נט. הציור זכה בפרס ראשון בתערוכה הבינלאומית של קרנגי בשנת 1901.הפרס הבטיח לו עתיד מזהיר, ומאורר קיווה שזה ישכנע את אביו שהוא יכול, להיות צייר. בשנת 1905 הוא זכה במדליה השלישית בתערוכת לייז' (בלגיה). ומדליית זהב בתערוכה הבינלאומית במינכן.
עם זאת, בגיל שלושים ושש בפריז, כשהוא חורג ממה שכולם כינו סגנונות ציור "מקובלים", שינה מאורר את שיטותיו בחדות ומנקודה זו צייר רק בסגנון קוביסטי ופוביסטי. הפריצה שלו מריאליזם ומחויבות חדשה למודרניזם, שנוצרה על ידי חשיפה לאמנות עלתה לו לאחר מכן במוניטין הבינלאומי שלו ובתקווה להתייחסות חיובית של אביו. הייתה לו תערוכה עם ג'ון מרין בעיר ניו יורק בגלריה של אלפרד סטיגליץ, וארבעה מציוריו נכללו בתערוכת הארמורי של 1913. הוא זכה להערכה בחוגי האוונגרד. עם זאת, הוא לא מצא פרנסה.
כשעזב את פריז ערב מלחמת העולם הראשונה, חזר לבית אביו רק כי מנע ממנו תמיכה. זו הייתה ההתחלה, כפי שכתב מבקר האמנות רוברט יוז, "גירוש לגיהנום של סכסוך אדיפלי."
בשבע-עשרה השנים הבאות, צייר מאורר בבית אביו בווסט סייד של מנהטן וזכתה לשבחי ביקורת מוגבלים בלבד. הוא התיידד עם אמנים אמריקאים אוונגרדיים מכובדים כמו ארתור דאב, מרסדן הארטלי וג'ון מרין, שכמעט כולם היו ידועים יותר ממנו. הוא השתתף בתערוכות יוקרתיות, כמו "תערוכת הפורום של ציירים אמריקאיים מודרניים" בשנת 1916, מופע בניו יורק שהציג שבע עשרה מהציירים המודרניסטים האמריקאים החשובים ביותר באותה תקופה. הוא גם הציג באופן קבוע באגודת האמנים העצמאיים בניו יורק ונבחר למנהל שלהם בשנת 1919.
בשנת 1924 קנה סוחר אמנות ניו יורקי את תכולת הסטודיו של מאורר וייצג את האמן בהמשך הקריירה שלו. אולם מות אמו בשנת 1917 העצים את נסיגתו ההדרגתית מהעולם.
על גישתו לציור לאחר נטישת הריאליזם, אמר מאורר, "הדאגה העיקרית שלי בציור היא הסידור היפה של משטחי הצבע - כלומר, הרמוניה של הפיגמנטים, טהורים פחות או יותר. מסיבה זו אי אפשר להציג העתק מדויק של הטבע .... יש צורך שהאמנות תהיה שונה מהטבע ... אולי אמנות צריכה להיות העצמה של הטבע. לפחות היא צריכה לבטא תחושה אינהרנטית שלא ניתן להשיג מהטבע אלא באמצעות תהליך של אסוציאציה .... האמן צריך להיות חופשי לצייר את רגשותיו, אסור לטבע לכבול אותו."
כפי שציין היסטוריון האמנות שלדון רייך, אילו מאורר היה נשאר באירופה בשנת 1914, ככל הנראה הוא היה מתפרסם במקום זאת, הוא הפך לאזרח של מדינה עם עניין מוגבל מאוד בניסויים אמנותיים נועזים ותפס את מקומו כחלק מאותה "אחווה טרגית של אמנים אשר במהלך חייהם סבלו מהזנחה וחוסר הכרה." הוא נשאר במעמד שולי ברוב ספרי הלימוד בתולדות האמנות האמריקאית.
מוות

מאורר נטל את חייו בתלייה, בגיל 64, מספר שבועות לאחר מות אביו בגיל 100. הוא נקבר בבית העלמין גרין ווד בברוקלין, ניו יורק.
אלפרד סטיגליץ רצה לארגן תערוכה של פועלו לאחר מותו בגלריה שלו, An American Place, אך לא הצליח לעשות זאת.
חמש שנים לאחר מותו של מאורר כתב מבקר האמנות הנרי מקברייד, שסקר את הצגת עבודתו בגלריה ההדסון ווקר בניו יורק: "הוא חי אך ורק למען אמנותו ובניגוד חריף לרוב הציירים ... היה לו אומץ להאמין בעקרונותיו."
בהווה, ההכרה בתרומתו גבוהה מאוד, ועבודותיו של מאורר נכללות באוספי אמנות רבים ברחבי ארצות הברית.
הערות שוליים

↑  Biographical information for this entry is taken from Elizabeth McCausland, A.H. Maurer (New York: Wyn, 1951).
↑  Loughery, John. "The Watercolors of Alfred Maurer." Arts Magazine (Summer 1985), pp. 124–125.
↑  Hughes, Robert. American Visions: The Epic History of Art in America. New York: Knopf, 1997.
1 2  Elizabeth McCausland, A.H. Maurer (1968-1932) (Minneapolis: Walker Art Center, exhibition catalogue, November 6-December 11, 1949), p. 15.
↑  Loughery, John. "The Watercolors of Alfred Maurer." Arts Magazine (Summer 1985), pp. 124–125.p 124
↑  New York Times, "Artist, Death by Suicide," August 5, 1932.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007507799105171  BNE: XX5525226  BnF: cb16983971x (data)  GND: 118782630  ISNI: 0000 0000 6687 6903  LCCN: n79079464  RKD: 54110  SELIBR: 383927  SNAC: w6ws8wcj  SUDOC: 071551603  ULAN: 500025666  VIAF: 50021316   WorldCat (עם VIAF): 50021316
ארכיטקטורת תוכנה

ארכיטקטורת תוכנה היא התחום העוסק בתכנון מערכות תוכנה. המונח ארכיטקטורה בהנדסת תוכנה פירושו ייצוג היבטים שונים של התוכנה באופן מופשט. ארכיטקטורה של מערכות תוכנה היא לפיכך תכנון מופשט של ההיבטים השונים של התוכנה, היחסים בין המרכיבים השונים של התוכנה והחוקים החלים עליהם.
חשיבותה של ארכיטקטורה

מחקרים ראשונים בתחום זה נעשו כבר בשנות ה-60 של המאה ה-20, אבל חשיבותו עלתה מאוד החל משנות ה-90 בשל הגודל והמורכבות של מערכות התוכנה (ראו גם משבר התוכנה). ארכיטקטורה של מערכת תוכנה עוסקת לעיתים גם בהגדרת מבנה התוכנה בקנה מידה בינוני וקטן, אך לרוב מתמקדת בהגדרת המבנים העיקריים, הממשקים החיצוניים והתהליכים העיקריים של התוכנה. עדיין אין הסכמה בתעשייה באשר להיבטים השונים של התוכנה הנדרשים להכלל כחלק מהארכיטקטורה, אם כי יש דרך תקנית לתיאור חלק מההיבטים באמצעות שפת המידול המאוחדת UML.
דיסצפלינות הארכיטקטורה

ארכיטקטורת יישומים היא הדיסציפלינה העוסקת במבנה הפנימי של התוכנה, תתי-המערכות והרכיבים המרכיבים אותה, היחסים השונים ביניהם והממשקים החיצוניים של התוכנה.
ארכיטקטורת אינטגרציה היא הדיסציפלינה העוסקת בחיבור וקישוריות של מערכות תוכנה, הפעלה-הידודית, הגדרה ותיחום שירותים וניהול תהליכים עסקיים.
ארכיטקטורה ארגונית
ארכיטקטורת תקשורת
ארכיטקטורת אבטחת מידע
ארכיטקטורה תפעולית
סגנונות בארכיטקטורה

ארכיטקטורה מוכוונת שירותים (SOA).
ארכיטקטורה רב-שכבתית
הסמכה

העוסקים בתחום, נוסף על היותם מהנדסי תוכנה נקראים גם "ארכיטקטים של מערכות תוכנה". לרוב מדובר במהנדסי תוכנה בעלי ניסיון של לפחות 10 שנים בפיתוח תוכנה. הסמכה בינלאומית בתחום זה ניתנת על ידי ה-Open Group. נוסף על כך, לחברת IBM יש תוכנית הסמכה בינלאומית המוכרת על ידי ה-Open Group.
ראו גם

ארכיטקט תוכנה
אלברטו מורביה

| --- | --- |

 לידה:  28 בנובמבר 1907 רומא, ממלכת איטליה ממלכת איטליה 
 פטירה:  26 בספטמבר 1990 (בגיל 82) רומא, איטליה איטליה 
 שם לידה:  אלברטו פינקרלה
 מדינה:  איטליה 
 מקום קבורה:  קמפו ורנו 
 שם עט:  Alberto Moravia 
 שפות היצירה:  איטלקית 
 סוגה:  רומן, תסריט, מסה 
 יצירות בולטות:  Gli indifferenti, Boredom, Disobedience, Contempt, Racconti romani, Agostino, Il conformista, בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 תקופת הפעילות:  מ-1929 
 בן או בת זוג:  אלזה מורנטה (14 באפריל 1941–1961)  Carmen Llera (1986–26 בספטמבר 1990)   Dacia Maraini (1962–1978) 
 פרסים והוקרה:  Marzotto Prize (1954)  פרס ויארג'יו (1961)  פרס סטרגה (1952)  פרס ויארג'יו-ורסיליה הבינלאומי (1983) 
 
אלברטו מורביה (באיטלקית: Alberto Moravia, במקור אלברטו פינקרלה (Alberto Pincherle; ‏28 בנובמבר 1907 – 26 בספטמבר 1990) היה סופר איטלקי ועיתונאי. הרומנים שלו עסקו בנושאים מודרניים כגון מיניות, ניכור ואקזיסטנציאליזם.
הוא ידוע בפרט בשל הרומן הראשון שלו "האדישים" (Gli Indifferenti), שפורסם ב-1929, ובשל הרומן האנטי-פשיסטי "הקונפורמיסט" (Il Conformista), שהיה הבסיס לסרט "הקונפורמיסט" (1970), בבימויו של ברנרדו ברטולוצ'י. רומנים אחרים שלו שהועברו לקולנוע הם "הבוז" (Le mépris) בבימויו של ז'אן-לוק גודאר (1963), "שעמום" (La Noia) והועלה בארצות הברית ב-1963 בשם "הבד הריק" (The empty canvas) ו"לה צ'וצ'ארה" (שתי נשים) בבימויו של ויטוריו דה סיקה ובכיכובה של סופיה לורן.
ביוגרפיה > שנותיו המוקדמות

אלברטו פינקרלה (שם העט מורביה הוא שם המשפחה של סבתו מצד אביו) נולד בוויה זגמבטי (Via Sgambati) שברומא, איטליה, למשפחה מבוססת מן המעמד הבינוני. אביו היהודי הונציאני קרלו היה ארכיטקט וצייר. אמו הקתולית מאנקונה טרזה איג'יניה דה מרסאניק הייתה מדלמטיה. אחיה אוגוסטו דה מרסאניק, דודו של מורביה היה תת-שר בקבינט המדיני של המפלגה הפשיסטית.
מורביה לא סיים לימודים פורמליים בבית ספר משום שבגיל תשע לקה בשחפת של העצם, שריתקה אותו למיטה במשך חמש שנים. הוא בילה שלוש שנים בבית ושנתיים בבית ההחלמה קורטינה ד'אמפצו (Cortina d'Ampezzo) בצפון איטליה. מורביה היה נער אינטליגנטי וקרא הרבה. כמה מהסופרים האהובים עליו היו דוסטויבסקי, ג'ויס, אריוסטו, גולדוני, שייקספיר, מולייר, מלארמה. הוא למד צרפתית וגרמנית וכתב שירה בשתי השפות.
ב-1925 עזב את בית ההחלמה ועבר לברסנונה (Bressanone) שם כתב את הרומן הראשון שלו האדישים שפורסם ב-1929. הרומן הוא ניתוח ריאליסטי של התנוונות מוסרית של אם מן המעמד הבינוני ושני ילדיה. ב-1927 פגש מורביה בקוראדו אלווארו (Corrado Alvaro) ומאסימו בונטמפלי (Massimo Bontempelli) והתחיל בקריירה כעיתונאי בעיתון 900 שפרסם את סיפוריו הראשונים, ביניהם הקורטיזנה עייפה (La cortigiana Stanca) (1927), פשע במועדון הטניס (Delitto al Circolo del Tennis) (1928), הגנב הסקרן (Il Ladro Curioso) ורוח רפאים (Apparizione), שניהם ב-1929.
ביוגרפיה > האדישים ונידוי פשיסטי

את האדישים פרסם מורביה בכספו. מבקרי הספרות קיבלו את הספר כדוגמה ראויה לציון של סיפורת איטלקית. בשנה שלאחר מכן הוא התחיל בשיתוף פעולה עם העיתון לה סטמפה אותו ערך אז הסופר קורציו מאלאפארטה (Curzio Malaparte). ב-1933 הוא הקים עם מריו פאנונציו את כתבי העת הספרותיים Caratteri (דמויות) ו-Oggi (היום) והתחיל לכתוב לעיתון 'לה גאזטה דל פופולו' (La Gazzetta del Popolo).
השנים שלפני מלחמת העולם השנייה היו בעייתיות עבורו. השלטון הפשיסטי אסר לפרסם סקירות על גלגל המזל (Le Ambizioni Sbagliate) ‏(1935) ואסר לפרסם את הספר אגוסטינו (Agostino)‏ (1941). ב-1935 הוא נסע לארצות הברית כדי להעביר סדרת הרצאות על ספרות איטלקית.
התרמית (L'imbroglio) יצאה לאור על ידי ולנטינו בומפיאני ב-1937. כדי להימנע מצנזורה פשיסטית הוא כתב, בעיקר, בסגנון סוריאליסטית ובאלגוריות. בין הספרים שנכתבו כך היה חלומו של העצל (Il Sogno del Pigro). אחרי שהשלטון תפס את המהדורה השנייה של המסכה (La mascherata) ב-1941 הא נאלץ לכתוב בשם עט. באותה שנה הוא התחתן עם הסופרת אלזה מורנטה אותה פגש ב-1936. הם חיו בקאפרי שם כתב את אגוסטינו.
אחרי שביתת הנשק ב-8 בדצמבר 1943 מצאו מורביה ומורנטה מקלט בפונדי, על גבול צ'וצ'ארה. חוויותיו מתקופה זו נתנו השראה לספרו שתי נשים (1958).
ביוגרפיה > חזרה לרומא ופופולריות

במאי 1944, אחרי שחרור רומא חזר לשם מורביה והתחיל בשיתוף פעולה עם קוראדו אלווארו. הוא כתב בעיתונים חשובים כמו איל מונדו (Il Mondo) וקוריירה דלה סרה (Corriere della Sera). האחרון פרסם את כתביו עד מותו.
בסוף המלחמה עלתה הפופולריות שלו בהתמדה עם יצירות כמו האישה מרומא (La Romana) (1947), אי-ציות (La Disubbidienza) (1948), ירח דבש (L'Amore Coniugale e altri racconti) (1949) והפשיסט (Il Conformista) (1951). ב-1952 קיבל את פרס סטרגה על הספר סיפורים (I Racconti) והחלו לתרגם את הרומנים שלו בחוץ לארץ. כמו כן החלו לעבד את ספריו לקולנוע. ב-1952 עובד ספרו הפרובינציאלית (La Provinciale) על ידי מריו סולדאטי (Mario Soldati). ב-1954 ביים לואיג'י זמפה את האישה מרומא. ב-1953 הקים מורביה את כתב העת הספרותי נושאים חדשים (Nuovi Argomenti) שהעסיק את פייר פאולו פאזוליני בין עורכיו.
בשנות החמישים הוא כתב הקדמות ליצירות כמו 100 סונטות של ג'וּזפה ג'וֹאקינו בֶּלִי (Giuseppe Gioachino Belli) ותהלוכות ברומא של סטנדל. מ-1957 ואילך הוא כתב, גם, ביקורת קולנוע עבור השבועונים L'Europeo ו-L'Espresso.
ביוגרפיה > שעמום (La noia) וחייו המאוחרים

ב-1960 הוא פרסם את אחד מספריו הידועים ביותר – שעמום (La noia). סיפור על קשר מיני בעייתי בין צייר צעיר ועשיר, המנסה למצוא משמעות לחייו, לנערה נינוחה ברומא. הספר זכה בפרס ויארג'ו וצולם לסרט על ידי דמיאנו דמיאני ב-1962.
ב-1962 נפרדו מורביה ואלזה מורנטה. הוא עבר לגור עם הסופרת הצעירה דאצָ'ה מָרָאיני (Dacia Maraini). הוא התרכז יותר ויותר בתיאטרון. ב-1966 ייסד יחד עם מראיני ואֶנצו סיצ'יליאנו (Enzo Siciliano) להקה שנקראה "קיפוד" (Il Porcospino), שהעלתה מחזות של מורביה, מראיני, קרלו אמיליו גאדה ואחרים.
ב-1967 ביקר מורביה בסין, יפן וקוריאה. ב-1971 פרסם את הרומן אני והוא (Io e lui), אודות תסריטאי והפין העצמאי שלו ועל הסיטואציות אליהן הוא נקלע. כמו כן פרסם את המאמר שירה ורומן (Poesia e romanzo). ב-1972 נסע לאפריקה, מסע שהיווה השראה ליצירתו "לאיזה שבט אתה משתייך?" (A quale tribù appartieni?), שפורסמה באותה שנה. בעקבות מסעו ליפן, כולל ביקור בהירושימה, פרסם סדרה של מאמרים בכתב העת "ל'אספרסו" על הפצצה האטומית. אותו נושא נמצא גם ברומן "המתבונן" (L'Uomo che Guarda) (1985).
אוסף הסיפורים הקצרים "סיפורים אירוטיים" (La Cosa e altri racconti) הוקדש לכרמן יֶרה (Carmen Llera), בת זוגו החדשה, הצעירה ממנו ב-45 שנה, איתה התחתן ב-1986 .
ב-1984 הוא נבחר לפרלמנט האירופי מטעם המפלגה הקומוניסטית האיטלקית. חוויותיו משטרסבורג תוארו בספרו "יומן אירופי" (Il Diario Europeo). ב-1985 זכה בתואר אישיות אירופית.
ב-1990 נמצא אלברטו מורביה מת בחדר האמבטיה בדירתו ברומא.
נושאים וסגנונות ספרותיים

הנושאים השולטים ביצירותיו של מורביה הם צחיחות מוסרית, הצביעות בחיים בימינו ואי היכולת הבולטת של אנשים למצוא אושר בדרכים המסורתיות כמו אהבה ונישואים. מצבים אלה אופייניים לחיי בני המעמד הבינוני. נישואים במיוחד הם המטרה של יצירות כמו אי-ציות וירח דבש. ניכור הוא הנושא ביצירות כמו בוז (בתרגום העברי: מותה של אהבה) ושעמום. גם נושאים פוליטיים נמצאים לעיתים קרובות ביצירותיו. כך למשל בספר האישה מרומא – סיפורה של זונה המסתבכת עם המשטר הפשיסטי ועם רשת של קושרים. הריאליזם המיני הקיצוני בשעמום (1960) היה הראשון בין היצירות הניסיוניות של שנות השבעים.
סגנון הכתיבה של מורביה נחשב כבוטה ולא מצועצע ומאופיין במילים בסיסיות ושכיחות במבנה דקדוקי מורכב. ביצירות המאוחרות בולט מונולוג פנימי.
יצירותיו שתורגמו לעברית

האשה מרומא, עברית: א. כרמי (אליעזר כרמי). יפו: הקורא, 1950
הפאשיסט , תורגם מאיטלקית על ידי א’ שן ארי. תל אביב: כתבים, 1953
תורגם מחדש בשם הקונפורמיסט, תרגום מאיטלקית: עתליה זילבר, הוצאת פן וידיעות ספרים, 2016
ירח דבש, עברית - חיים תדמון. תל אביב: דשא, 1960
האשה מרומא, עברית - ס’ דן. תל אביב: מ’ מזרחי, 1962
בתולות רומא. (תל אביב: ע’ נרקיס), 1963
האדישים, עברית - י’ אברהמי. תל אביב: מ’ מזרחי, 1964
מותה של אהבה, תרגם מאיטלקית - אלדו פבורה [=תבור פלדי]. תל אביב: מ’ מזרחי, 1965
מסע בסין האדומה, תורגם מאנגלית בידי אשר דורי והושוה אל המקור האיטלקי. (תל אביב): עם עובד, 1971
שתי נשים, עברית - א’ אליעזר. תל אביב: דורה, 1975
סיפורים אירוטיים, תרגם י’ ראובני. רמת גן: כנרת, 1988
המתבונן, מאיטלקית - אריה אוריאלי. תל אביב: כנרת, 1993
אגוסטינו, תרגום מאיטלקית - דליה עמית; עריכה ואחרית דבר - אריאל רטהאוז. ירושלים: כרמל, 2001
אי-ציות, תרגמה מאיטלקית ענת שפיצן; ייעוץ ואחרית דבר - אריאל רטהאוז. ירושלים: כרמל, 2002
האדישים, תרגום מאיטלקית - דליה עמית; אחרית דבר - אריאל רטהאוז. ירושלים: כרמל, 2003
לקריאה נוספת

יערה בן דוד, בין מוות לארוס. עתון 77: לספרות ולתרבות, 276-277: 6-7, 2003. (על הספר אי-ציות)
אלזה מורנטה ובן זוגה אלברטו מורביה באי קאפרי בשנת 1940
אלברטו נונייס פייחו

אלברטו נונייס פייחו (בספרדית ובגליסית: Alberto Núñez Feijóo, הגייה ספרדית: [alˈβeɾto ˈnuɲeθ fejˈxo]; הגייה גליסית: [aːlˈβeɾtʊ ˈnuɲeθ fejˈʃɔ]; נולד ב-10 בספטמבר 1961) הוא פוליטיקאי ספרדי המשמש כראש האופוזיציה של ספרד. הוא מכהן כסנאטור בקורטס חנרלס וראש המפלגה העממית. הוא כיהן כנשיא הקהילה האוטונומית של גליסיה בין השנים 2009 ל-2022.
בעבר היה עובד מדינה. פייחו היה מזכ"ל משרדי החקלאות והבריאות של גליסיה לפני שעבר לאותו תפקיד במשרד הבריאות הלאומי, ובמשך שלוש שנים היה נשיא איגוד הדואר והטלגרף המלכותי. לאחר שהצטרף רשמית למפלגת העם של גליסיה (PPdeG), הוא נכנס לפרלמנט של גליסיה ב-2005 וירש את מנואל פראגה כנשיא המפלגה בינואר שלאחר מכן. בבחירות האזוריות בגליסיה ב-2009, ה-PPdeG זכתה ברוב ופאייו הפך לנשיא אזורי.
הוא זכה בקדנציות נוספות ב-2012, 2016 ו-2020. ב-2022 אושר כיורשו של פבלו קאזדו כנשיא ה-PP. הוא התפטר מתפקידיו בפרלמנט האזורי ובנשיאות, ומונה לסנאט כאחד מהסנטורים שקבע הפרלמנט הגליסיאני. הוא מתואר על ידי התקשורת כמתון.
קורות חייו

פייחו נולד בכפר Os Peares לבמחוז Ourense, ב-10 בספטמבר 1961. אביו היה סטרונינו נונייס, מנהל עבודה בבנייה, ואמו סירה פייחו. לאחר שסיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת סנטיאגו דה קומפוסטלה ב-1984, נוניז פייו רצה להיות שופט, אך האבטלה של אביו גרמה לכך שהוא נאלץ למצוא עבודה בשירות המדינה כדי לפרנס את המשפחה.
בשנת 1991, הוא נבחר להיות המזכיר הכללי של משרד החקלאות האזורי תחת חוסה מנואל רומאי בקאריה. הוא הלך אחריו למשרד הבריאות, תחילה בגליסיה ואחר כך למשרד הלאומי כאשר רומאי מונה על ידי ראש הממשלה חוסה מריה אסנאר. משנת 2000 עד 2003, פייחו היה נשיא האגודה הממלכתית לדואר וטלגרף, לפני שחזר לממשלה האזורית כשר למדיניות טריטוריאלית, לעבודות ציבוריות ולשיכון של גליסיה.
קריירה פוליטית > בפוליטיקה של גליסיה

לאחר שהצביע פעם אחת למפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית (PSOE) תחת פליפה גונזלס, פייחו לא הצטרף למפלגת העם עד 2002. לאחר תפקידו במשרד הבריאות הלאומי, נשיא קהילת מדריד, אספרנסה אגייר, רצה שיוביל את אותו משרד באזורה.
בשנת 2005, מנואל פראגה ממפלגת העם של גליסיה הודח מתפקידו לאחר 15 שנים כנשיא הממשלה האזורית של גליסיה (PPdeG), כאשר המפלגה הסוציאליסטית של גליסיה (PSdeG) והגוש הלאומי של גליסיה (BNG) הקימו קואליציה כדי להתקין במקומו את אמיליו פרז טורינו. בקונגרס שנועד למנות את יורשו של פראגה בינואר 2006, הוא מנע פילוג בכך ששכנע את המועמדים המובילים פייחו ו-מנואל ביינרו להתמודד במקביל כמועמדים לנשיא המפלגה וסגן נשיא המפלגה בהתאמה, ובכך לקח 96% מהקולות.
בבחירות האזוריות בגליסיה 2009, חלקה של ה-PPdeG במושבים עלה מ-37 ל-38, ובכך נתן להם רוב מוחלט של אחד. באפריל, הוא הושבע כנשיא על ידי בית המחוקקים המקומי. הוא זכה בקדנציה שנייה בבחירות האזוריות בגליסיה ב-2012, שאותן הודיע מוקדם. למרות קבלת למעלה מ-100,000 קולות פחות מאשר ב-2009, מפלגתו זכתה בשלושה מושבים עקב ירידה בשיעור ההצבעה.
פייחו שמר על הרוב שלו ב-2016 וב-2020, בפעם האחרונה עלה ל-42 מושבים. פייחו נודע לרוץ לרשת את מריאנו ראחוי כמנהיג ה-PP הלאומי ב-2018, אך דחה זאת, תוך שהוא מצהיר שלהיות נשיא גליסיה זו שאיפתו הגבוהה ביותר. הוא התפטר מתפקידו כנשיא ה-PPdeG החל מ-1 באפריל 2022 כדי להתמודד לתפקיד נשיא המפלגה העממית הלאומית.
קריירה פוליטית > בפוליטיקה הלאומית וכמנהיג המפלגה העממית

במרץ 2022, הקונגרס הלאומי ה-20 של המפלגה העממית נקרא לבחור מנהיג מפלגה לאומי חדש לאחר ההדחה הכפויה של פבלו קאסדו המכהן, שאיבד תמיכה בעקבות מחלוקת עם נשיאת קהילת מדריד, איזבל דיאז איוסו. פייחו הציג את עצמו כמועמד, וזכה לתמיכה של מנהיגי PP אזוריים.פייחו התמודד ללא התנגדות שכן המועמד הפוטנציאלי היחיד האחר, פעיל מקומי בן 28 מוולנסיה, לא היו מספיק חתימות מאומתות. העם היבחרו הוא מינה את דובר המפלגה בקונגרס הצירים, קוקה גמארה, כמזכיר הכללי החדש של המפלגה.
ב-24 במאי 2022, פייחו נבחר על ידי הפרלמנט של גליסיה כסנאטור של האזור בקונגרס הלאומי הספרדי, בעבורו התפטר ממושבו בפרלמנט של גליסיה. שנה לאחר מכן הוביל את מפלגתו בבחירות אזוריות ומקומיות. הוא תקף את ראש הממשלה פדרו סנצ'ס מה-PSOE על כך שהסתמך על תמיכת המפלגה לאומנית באסקית המציעה 44 מחבריה המורשעים כמועמדים, וכן על כך שממשלתו העבירה חקיקה בנושא הסכמה מינית שהובילה לעבריינים להורדת או לביטול עונשם. ה-PP השיג רוב מוחלט בעיר ובקהילת מדריד, ולקח אזורים כולל אראגון, קהילת ולנסיה והאיים הבלאריים מה-PSOE, מה שהוביל את סאנצ'ז להקדים את הבחירות הלאומיות.
קריירה פוליטית > הבחירות הכלליות בספרד 2023

ב-23 ביולי 2023 התמודד פייחו בבחירות הכלליות.
עמדות פוליטיות

פייחו הגדיר את עצמו כרפורמיסט של המרכז-ימין וכליברל. הוא מתואר על ידי התקשורת כמתון. בני בריתו שיבחו אותו על עמדותיו, בעוד מפלגות מנוגדות ערערו על תוויות אלה בשל אישורו לממשלה בראשות ה-PP עם ווקס בקסטיליה ובלאון.
בשנת 2011, Feijóo הציע לחולים בבית החולים לשלם עבור שירותים לא רפואיים כגון מזון ומקלחות במהלך שהותם, ובשנה שלאחר מכן הוא הציע להפריט את כל מה שאינו "הליבה" של שירותי הבריאות. ב-2013, הוא אמר ששירותי הבריאות לא יופרטו תחת ממשלתו.
פייחו הוא חבר קרוב ובן בריתו של איניגו אורקולו, נשיא קהילת הבאסקים מהמפלגה הבסקית הלאומית (EAJ-PNV). השניים מצאו מכנה משותף לראשונה בשנת 2013 כאשר הגנו על המספנות שלהם בפני האיחוד האירופי. בעוד פבלו קאזדו התנגד להמשך האצלה לארץ הבאסקים, Feijóo היה סימפתי יותר.
חיים אישיים

בכתבת פרופיל משנת 2009 על פייחו צוין כי חייו האישיים והרגלי ההוצאות היו מחמירים יותר מאלה של הנשיא האזורי הקודם של גליסיה.פייחו היה במערכת יחסים עם העיתונאית כרמן גמיר משנת 2000 עד 2012. מאז 2013 הוא נמצא במערכת יחסים עם מנהלת בית זארה אווה קרדנס, שילדה את ילדו היחיד, שנקרא גם הוא אלברטו, בפברואר 2017.פייחו ידוע כמעריץ של המטבח הגליסיאני ותומך במועדון הכדורגל דפורטיבו דה לה קורוניה.
פייחו דובר ספרדית, אנגלית וגליסית. פייחו הוא קתולי.
ארנון מנטבר

| --- | --- |

 לידה:  1 ביוני 1945 (בן 79) 
 מדינה:  ישראל 
 תפקיד:  מנהל כללי 
 
ארנון מנטבר (נולד ב-1 ביוני 1945) הוא מנהל ישראלי. כיהן כמנכ"ל ג'וינט ישראל, כמנכ"ל המחלקה לעלייה ולקליטה של הסוכנות היהודית, כיו"ר תוכנית עוצמה למתנדבים צעירים מארצות הברית, כמנכ"ל הפורום הישראלי לטיפוח והידוק הקשר בין ישראל לבין יהדות התפוצות, כמנהל הרשות לסטודנטים, כמנהל מרכז העלייה בצפון מערב ארצות הברית, כדובר משרד הקליטה וכמנחה הצוותים שקלטו את העולים החדשים מאתיופיה.
ביוגרפיה

נולד באוקראינה אחרי תום מלחמת העולם השנייה לרעיה ואברהם מנטבר, ניצולי השואה שהיו לפני פרוץ המלחמה בעליו של יקב גדול בעיירה רובנו שבפולין. בעת המלחמה הסתתרו הוריו בבונקר ובבתי תושבים אוקראינים עם בתם זיוה. לאחר המלחמה, כשהיה בן 5, עלו ארנון ומשפחתו לישראל. אביו, שהיה יזם ואיש עסקים, התחיל את דרכו בארץ כמנכ"ל מפעל קרן נס ציונה, ואחר כך הקים מפעל למיצים בשם "קפרי". המשפחה התגוררה בקריית אונו.
היה עתודאי ובצה"ל שירת כקצין חינוך בין השנים 1966–1969.
לאחר שחרורו מצה"ל, העביר קורסים בהכשרה מקצועית לעולים. בזמן לימודיו לתואר שני בתקשורת באוניברסיטה העברית בירושלים, מונה לעוזר דובר משרד הקליטה, וכשנה וחצי אחר כך מונה לדובר המשרד, ואחראי על מחלקת השיווק והפרסום. במקביל לדוברות וללימודים באוניברסיטה היה שחקן בנבחרת הכדורסל של בית"ר ירושלים. במסגרת הליגה הלאומית הגיעו לגמר גביע המדינה בשנת 1973.
בשנים 1976–1979 עבר עם משפחתו לסן פרנסיסקו לשליחות כמנהל מרכז העלייה בצפון מערב ארצות הברית, מנכ"ל הפורום הישראלי, יו"ר עוצמה למתנדבים צעירים מארצות הברית, ומנהל הרשות לסטודנטים. בשנים אלו היה אמון על גיוס תרומות ועידוד העלייה לישראל מקרב הקהילה היהודית בחוף המערבי.
במארס 1989 מונה למנכ"ל המחלקה לעלייה ולקליטה של הסוכנות היהודית. תקופה זו הייתה מהסוערות בתקופות העלייה לישראל, ובמהלכה התרחש גל העלייה מברית המועצות לשעבר. ב-1990 המחלקה בהובלתו סייעה בהעלאת וקליטת 200 אלף איש, וזאת בהשוואה ל-700 איש בלבד שנה קודם לכן. בתפקידו זה היה מעורב במבצע שלמה להעלאת יהודי אתיופיה, במסגרתו הוכפל מספר מרכזי הקליטה. המחלקה בראשותו הייתה אחראית על מיון העולים באדיס אבבה ועל קליטתם הראשונית בישראל.
בסיום מבצע שלמה נשלח מנטבר ללימודים באוניברסיטת הרווארד, במסגרתם עבר קורס למנהלים בכירים בבית הספר לממשל על-שם ג'ון קנדי.
ביוגרפיה > כמנכ"ל ג'וינט ישראל

ב-1995 מונה למנכ"ל ג'וינט ישראל. הג'וינט היא חברת החזקות חברתית יהודית-אמריקאית, שמפעילה חברות בנות לטיפול באוכלוסיות חלשות. התקציב הגיע ל-150 מיליון דולר לשנה.
במהלך כהונתו כמנכ"ל ג'וינט ישראל פיתח את מודל השותפויות עם ממשלת ישראל. בתקופתו הוקמו ג'וינט ישראל-אשלים לפיתוח שירותים לילדים ונוער בסיכון, ג'וינט ישראל-תבת לשילוב אוכלוסיות מודרות בתעסוקה, ג'וינט ישראל-מסד קליטה לפיתוח שירותים לעולים וג'וינט ישראל-מסד נכויות לפיתוח שירותים לאנשים עם מוגבלות.
בשנים אלו השקיע הארגון בשיתוף הממשלה כשני מיליארד דולר בפיתוח שירותים חברתיים בישראל במסגרת שותפויות אלה: כחצי מיליארד דולר בפיתוח שירותים לילדים ונוער בסיכון, עוד כחצי מיליארד דולר לפיתוח שירותים לזקן, כ-230 מיליון דולר בתוכניות תעסוקה וכ-180 מיליון דולר בפיתוח שירותים לצעירים ועולים. כמו כן, בתקופה זו השקיע הג'וינט כ-155 מיליון דולר במתן מענים בתקופות של חירום - מהאינתיפאדה השנייה ועד למבצע עופרת יצוקה.
בשנת 2000 עשה ארנון מנטבר פסק זמן קצר מתפקידו כמנכ"ל ג'וינט ישראל, ועבר לניו יורק, שם עסק בנושאים הומניטריים בינלאומיים, כגון אסון הצונאמי וקוסובו.
בהובלתו זכה ארגון ג'וינט ישראל בשנת 2007 בפרס ישראל. בנימוקיהם לבחירה בארגון כתבו חברי הוועדה כי "ג'וינט ישראל הוא ארגון המונע על ידי שליחות ומומחיות בלתי מעורערים בקידומה של החברה בישראל. החזון, המטרות והיעדים של הג'וינט שואבים את כוחם בתפיסה חברתית הומניטרית ושוויונית".
ביוני 2014 סיים את תפקידו כמנכ"ל ג'וינט ישראל. החליף אותו פרופ' יוסי תמיר, אשר שימש כמנכ"ל ג'וינט ישראל-אשל – לפיתוח שירותים למען הזקן, שותפות של ג'וינט ישראל והממשלה.
ביוגרפיה > במרכז להגירה בינלאומית וקליטה (CIMI)

מנטבר ממשיך לפעול במסגרת הציבורית כיו"ר בהתנדבות של המרכז להגירה בינלאומית וקליטה (CIMI) . המרכז עוסק בתופעת ההגירה הבלתי מוסדרת ברחבי העולם. המרכז להגירה בינלאומית וקליטה עוסק בנושאי הגירה, הסדרת תחום עובדים זרים, מניעת סחר בבני אדם ועוד. בשנת 2012 זכה המרכז בעיטור נשיא המדינה למניעת סחר בבני אדם.
הערות שוליים

↑  אתר הפורום הישראלי.
↑  המרכז להגירה בינלאומית וקליטה (CIMI).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007411496405171 
קבלת פרס ישראל 2007
עיטור נשיא המדינה למניעת סחר בבני אדם