stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בוריס ריפטין
קורות חיים

בוריס ריפטין נולד בשנת 1932 בלנינגרד למשפחת יהודית. אביו היה מומחה למכניקה בדרגת פרופסור. לאחר סיום לימודי בית ספר הוא למד בפקולטה לחקר המזרח (שדודו אלכסנדר ריפטין היה בין מקימיו) של אוניברסיטת לנינגרד תוך התמחות בשפות סיניות. בשנת 1955 הוא סיים את הלימודים והחל לעבוד במכון לחקר ספרות של האקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1961 סיים עבודת תואר שלישי ובשנת 1970 עבודת פוסט דוקטורט. בשנים 1965/1966 הוא עבר התמחות באוניברסיטת פקין.
ריפטין היה מומחה לחקר ספרות סינית. הוא פעל בספריות ברחבי העולם במטרה למצוא יצירות סיניות עתיקות ופעל להוצאה לאור יצירות רבות מהמאה ה-16 והמאה ה-17. הוא קיבל פרסים מטעם מוסדות מדע בטייוואן וברפובליקה העממית של סין.
בשנת 1990 היה שותף לקבלת פרס ברית המועצות על יצירת אנציקלופדיה "מיפולוגיה של עמי העולם". כמו כן, תרגם סיפורי עם סינים לרוסית.
משנת 1992 ועד לשנת 1998 פעל בטייוואן וחקר תרבות של אוכלוסייה מקורית של האי שהיא ממוצא אוסטרונזי.
בשנת 1997 התקבל כחבר בהתכתבות לאקדמיה למדעים של ברית המועצות ובשנת 2008 קודם למעמד של חבר בפועל.
ריפטין נפטר בשנת 2012 במוסקבה ונטמן בבית העלמין טרויקורובסקויה.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007322842105171  PLWABN: 9810676769605606  BnF: cb14383438d (data)  GND: 172332281  ISNI: 0000 0000 8172 6196  LCCN: n85202837  LNB: 000197529  NKC: jx20050823018  NTA: 074840495  SUDOC: 076109801  VIAF: 107601629   WorldCat (עם VIAF): 107601629
סנאי סבך ירוק

| סנאי סבך ירוק |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכרסמים
תת־סדרה:: דמויי סנאי
משפחה:: סנאיים
סוג:: סנאי סבך
מין:: סנאי סבך ירוק
שם מדעי
 Paraxerus poensis ‏סמית, 1830

סנאי סבך ירוק (שם מדעי: Paraxerus poensis) הוא מין של סנאי שוכן עצים מהסוג סנאי הסבך, החי ביערות הגשם של מערב אפריקה ומרכז אפריקה. הוא תואר לראשונה בידי החוקר אנדרו סמית(אנ').
תיאור

סנאי בוגר מגיע לאורך של 16-14.8 סנטימטרים. אורך הזנב 16.5-15 סנטימטרים ומשקלו 100 עד 115 גרם. פרוות הסנאי ירקרקה כמעט כולה חוץ מקצה הזנב השחור והבטן והלחיים הצהובים. אורכה של הגולגולת 3.9-3.7 סנטימטרים ורוחבה 2.2-2.1 סנטימטרים. הסנאי חי ביערות טרופיים של אפריקה בסיירה לאון, גאנה, גינאה, ליבריה, חוף השנהב, ניגריה, קמרון, גינאה המשוונית, גבון, הרפובליקה של קונגו וברפובליקה הדמוקרטית של קונגו וכן באי ביוקו ובסאו טומה ופרינסיפה. הסנאי חי ביערות משניים ויערות ראשונים וכמו מרבית קרוביו לסוג הוא שוכן עצים הניזון בעיקר מפירות, זרעים וחלקי צמחים אחרים אך גם מחרקים, חסרי חוליות אחרים וביצי עופות.
הסנאים מונוגמים וחיים לבד או בזוגות. הסנאי נטרף על ידי גחניים, חתול זהוב אפריקני, פיתון סלעים אפריקני ועיט כתר. מצב השימור של המין הוא ללא חשש.
הערות שוליים

↑  סנאי סבך ירוק באתר הרשימה האדומה של IUCN
באטמן לנצח

| --- | --- |

 מבוסס על:  באטמן 
 בימוי:  ג'ואל שומאכר 
 הופק בידי:  טים ברטון פיטר סקוט מקגרגור בנג'מין מלניקר מייקל אי. אוסלן
 תסריט:  לי באטשלר ג'נט סקוט באטשלר עקיבא גולדסמן  לפי דמויות קומיקס מאת: בוב קיין וביל פינגר
 עריכה:  מארק סטיבנס 
 שחקנים ראשיים:  ואל קילמר טומי לי ג'ונס ג'ים קארי ניקול קידמן כריס אודונל
 מוזיקה:  אליוט גולדנטל 
 צילום:  סטפן גולדבלט 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  פוליגרם, האחים וורנר, Tim Burton Productions 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  16 ביוני 1995
 משך הקרנה:  117 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פעולה, נאו-נואר, סרט גיבורי-על, סרט פנטזיה 
 מקום התרחשות:  גות'אם סיטי 
 תקציב:  100 מיליון דולר
 הכנסות:  336,529,144 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   batmanforever
 סרט קודם:  באטמן חוזר (1992)
 סרט הבא:  באטמן ורובין (1997)
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
באטמן לנצח (באנגלית: Batman Forever) הוא סרט גיבורי-על מז'אנר הפעולה המבוסס על סדרת הקומיקס מבית DC קומיקס, "באטמן" שנוצרה על ידי בוב קיין וביל פינגר. הסרט יצא לאקרנים ב-19 ביוני 1995 בבימויו של ג'ואל שומאכר, ובכיכובם של אנסמבל שחקנים כדוגמת ואל קילמר, טומי לי ג'ונס, ג'ים קארי, ניקול קידמן וכריס אודונל.
הסרט זכה להצלחה ולמועמדויות לפרסי אוסקר, סאטורן, גראמי וגלובוס הזהב. הסרט הוא סרט המשך לסרט "באטמן חוזר" שיצא ב-1992. לסרט יצא עוד סרט המשך ב-1997 שנקרא "באטמן ורובין".
עלילה

באטמן (ואל קילמר) מונע מדו-פרצוף (טומי לי ג'ונס), שזהותו האמיתית היא הארווי דנט, התובע המחוזי לשעבר של גות'אם סיטי שפניו התעוותו, לחטוף אזרח במהלך שוד בנק. אך לרוע המזל דו-פרצוף מצליח להימלט. בינתיים, אדוארד ניגמה (ג'ים קארי), חוקר בתעשיות ויין, מפתח מכשיר המקרין שידור טלוויזיה לתוך המוח. אחרי שהוא מציע לברוס ויין לפתח את המכשיר, הוא נענה בשלילה ועל כן הוא רוצה להתנקם בברוס.
לאחר שברוס פוגש את הפסיכולוגית ד"ר צ'ייס מרידיאן (ניקול קידמן), הוא מזמין אותה לאירוע צדקה בקרקס. דו-פרצוף וכנופייתו פורצים למופע ומנסים לחשוף את זהותו האמיתית של באטמן. לאחר שדו-פרצוף מטיל פצצה באולם, משפחת גרייסון, משפחת אקרובטים, מוציאה את הפצצה מן האולם. אך כל בני המשפחה נהרגים חוץ מהבן הצעיר דיק (כריס אודונל). ברוס שחש אחראי לגורלו של דיק מזמין אותו להישאר באחוזתו. דיק מספר לברוס על רצונו להרוג את דו-פרצוף כנקמה על מות משפחתו. כשדיק מגלה שברוס הוא באטמן הוא קורא לעצמו "רובין" והוא רוצה להפוך להיות עוזרו של באטמן.
בינתיים, אדוארד נהפך להיות פושע בשם איש החידות והוא אף מתחבר עם דו-פרצוף, כדי שהלה יממן את פיתוח, ייצור ושיווק ההמצאה שלו. הוא הופך את הזרם של מכשיר ההקרנה, ומצליח לשאוב לתוכו מחשבות של אנשים. במהלך מסיבה שאדוארד ארגן, הוא מצליח לגלות שברוס הוא למעשה באטמן. הוא ודו-פרצוף כמעט הורגים אותו, אך רובין מצליח לחלץ אותו. מאוחר יותר, שניהם מתגנבים לאחוזתו של ברוס, מעלפים אותו, מפוצצים את מערת העטלף וחוטפים את צ'ייס.
לאחר שבאטמן הצליח לפצח את כל חידותיו של איש החידות, ומגלה שהוא אדוארד ניגמה, הוא ורובין טסים ביחד לאי של ניגמה כדי להציל את צ'ייס. רובין מתעמת עם דו-פרצוף וכמעט הורג אותו, אך מציל אותו ברגע האחרון. דו-פרצוף מנצל זאת ותופס את רובין באיומי אקדח. באטמן מצליח לטפס לראש המגדל שבנה איש החידות ושם הוא מגלה שאיש החידות מציב בפניו "חידה" קשה במיוחד: עליו לבחור להציל או את צ'ייס או את רובין, אך לא את שניהם. באטמן משמיד את מכשיר ההקרנה הענק של איש החידות ומצליח להציל גם את רובין וגם את צ'ייס. לבסוף, הם מצליחים להרוג את דו-פרצוף, אך איש החידות נכנס לבית משוגעים שם הוא חושב שהוא באטמן.
צוות שחקנים

ואל קילמר - באטמן/ברוס ויין
טומי לי ג'ונס - הארווי דנט/דו-פרצוף
ג'ים קארי - אדוארד ניגמה/איש החידות
ניקול קידמן - ד"ר צ'ייס מארידיאן
כריס אודונל - דיק גרייסון/רובין
מייקל גוף - אלפרד פניוורת'
פט הינגל - המפכ"ל ג'יימס גורדון
דרו ברימור ודבי מזר - "שוגר" ו"ספייס"
ביקורת והכנסות

הסרט זכה לביקורות מעורבות ממבקרי הקולנוע. אתר Rotten Tomatoes המרכז ביקורות קולנוע העניק לסרט דירוג של 44% בהתבסס על 55 מבקרים. בסוף השבוע הראשון לצאתו של הסרט, הוא הכניס כ-52.78 מיליון דולר. נכון ל-2011 הסרט הכניס כ-184 מיליון דולר בארצות הברית וכ-152.5 מיליון דולר מחוץ לארצות הברית. הסרט הפך להיות הסרט השני בהכנסותיו בארצות הברית לשנת 1995 (אחרי "צעצוע של סיפור") ובמקום השישי בסרטים המכניסים ברחבי העולם.
פרסים ומועמדויות

מועמדות לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר
מועמדות לפרס אוסקר לסאונד הטוב ביותר
מועמדות לפרס אוסקר לעריכת הסאונד הטובה ביותר
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשיר הנושא הטוב ביותר
מועמדות לפרס פטל הזהב לשיר הנושא הגרוע ביותר
מועמדות לפרס סאטורן לסרט הפנטזיה הטוב ביותר
מועמדות לפרס סאטורן לאיפור הטוב ביותר
מועמדות לפרס סאטורן לאפקטים המיוחדים הטובים ביותר
מועמדות לפרס סאטורן לתחפושות הטובות ביותר
מועמדות לפרס גראמי לפסקול הטוב ביותר בסרט קולנוע, סדרת טלוויזיה או במדיה אחרת
רשימת הסרטים שבסדרה

סדרה זו של סרטי באטמן כוללת את:
באטמן (1989) – הסרט הראשון בסדרה, בבימויו של טים ברטון
באטמן חוזר (1992) – הסרט השני בסדרה, בבימויו של טים ברטון
באטמן לנצח (1995) – הסרט השלישי בסדרה, בבימויו של ג'ואל שומאכר
באטמן ורובין (1997) – הסרט הרביעי בסדרה, בבימויו של ג'ואל שומאכר
אוגוסטינוס

| --- | --- |

תמשיח המציג את דמות אוגוסטינוס מן המאה השישית, בבזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו.
 לידה:  13 בנובמבר 354 תאגאסטה (אנ'), האימפריה הרומית
 פטירה:  28 באוגוסט 430 (בגיל 75) היפו רגיוס (אנ'), האימפריה הרומית המערבית
 מקום קבורה:  San Pietro in Ciel d'Oro 
 השקפה דתית:  הכנסייה הקתולית, מניכאיזם 
 תחומי עניין:  תאולוגיה, אתיקה, מטאפיזיקה פילוסופיה פוליטית
 עיסוק:  פילוסוף, משורר, סופר, כומר קתולי, בישוף טיטולרי, היסטוריון, תאורטיקן מוזיקה, דרשן, תאולוג, אוטוביוגרף, בישוף קתולי 
 הושפע מ:  קיקרו, פלוטינוס, פאולוס, אמברוזיוס, טרטוליאנוס טיקוניוס, אפלטון, מאני
 השפיע על:  יוהאן סקוטוס, תומאס אקווינס, מרטין לותר, ק.ס. לואיס, ויטגנשטיין
 מדינה:  רומא העתיקה 
 יצירות ידועות:  וידויים, עיר האלוהים, על השילוש 
 צאצאים:  אדאודאטוס 
 
אורליוס אוגוסטינוס (בלטינית: Aurelius Augustinus;‏ 13 בנובמבר 354 – 28 באוגוסט 430) היה פילוסוף ותאולוג נוצרי, מאבות הכנסייה הלטיניים ואחד האישים המשפיעים ביותר על הנצרות המערבית לדורותיה. אוגוסטינוס הוכרז כקדוש וכדוקטור (בלטינית: Doctores ecclesiae) של הכנסייה הקתולית.
קורות חייו

אוגוסטינוס נולד בעיר תאגסטה בפרובינקיה הרומית נומידיה, בצפון אפריקה (סוק אהראס באלג'יריה). אביו, פטריקיוס, היה עובד אלילים, ואמו, מוניקה, נוצרייה. בגיל 17 הלך ללמוד בקרתגו לטינית, מתמטיקה, מוזיקה, פילוסופיה ורטוריקה.
בקרתגו התרחק אוגוסטינוס מהנצרות ונפתח להשפעות שונות. הוא הצטרף לזרם המניכאיזם, אמונה דואליסטית ואסקטית קיצונית. אוגוסטינוס היה מניכאי במשך תשע שנים. בעת שהותו בקרתגו החזיק פילגש במשך כ-15 שנים, ונולד לו ממנה בן ושמו אדאודטוס. אדאודטוס נטבל יחד עם אביו לנצרות, אך מת בעודו נער.
כשהגיע לגיל 29 נסע לרומא, ואחר כך הצטרף לאוניברסיטה של מילאנו כפרופסור לרטוריקה. אט-אט החל אוגוסטינוס לשוב ולהתקרב אל הנצרות, כפי שייחלה אמו מאז ומתמיד. תחילה מצא עניין רב בפילוסופיה, ובמיוחד בכתבי קיקרו והורטנסיוס ובאנאדות מאת פלוטינוס. אוגוסטינוס הושפע מן הפילוסופיה הנאו-אפלטונית עד יומו האחרון. כתבי הקודש נראו לו גסים ועממיים ביחס לספרות הלטינית הגבוהה, והוא מיאן להתעמק בהם.
כל זה השתנה כאשר הכיר אוגוסטינוס את אמברוזיוס, בישוף מילאנו, ושמע את דרשותיו. אמברוזיוס היה בעל השכלה רחבה, ואוגוסטינוס התרשם מן הפירושים האלגוריים שנתן לסיפורים בכתבי הקודש. בהשראתו, הלך אוגוסטינוס והתמסר לנצרות. אוגוסטינוס הושפע גם מדמותו של פאולוס השליח, שהפך בבת אחת, בהשפעת החסד האלוהי, מרודף הכנסייה לאחד ממנהיגיה. אוגוסטינוס העריץ את הנצרות וייחל למהפך דומה, אולם התקשה להתחייב לחיי פרישות. יום אחד, ביושבו בגן במילאנו, סיפר ששמע קול ילדותי שציווה עליו: "טול וקרא, טול וקרא". אוגוסטינוס פתח את כתבי השליח וקרא מתוכם את פסוקים י"ג-י"ד באיגרת אל הרומים פרק י"ג: "לֹא בְזוֹלֲלוּת וּבְשִׁכָּרוֹן וְלֹא בְּגִילּוּי עֲרָיוֹת וַעֲשׂוֹת זִמָּה וְלֹא בִמְרִיבָה וְקִנְאָה׃ כִּי אִם־לִבְשׁוּ אֶת־הָאָדוֹן יֵשׁוּעַ הַמָּשִׁיחַ וְדַאֲגוּ לִבְשַׂרְכֶם אַךְ־לֹא לְהַגְבִּיר הַתַּאֲוֹת". סיפורו האישי הוא אחד התיאורים המפורסמים של המרה לנצרות.
בעקבות זאת הטביל אמברוזיוס ב-387 את אוגוסטינוס. הצעיר עזב את האוניברסיטה וחזר לעיר מולדתו באפריקה, מכר את רכושו, חילק את הכסף לעניים, הקים מנזר וכתב עבורו תקנון.
אוגוסטינוס החל את דרכו בכמורה כממלא מקומו של ולריוס, בישוף היפו רגיוס (אנ') (כיום העיר ענאבה באלג'יריה). הקהל אהב את דרשותיו משום שהיה נואם מוכשר. כאשר מת ולריוס ב-391, בחרו בו לבישוף, תפקיד שמילא עד מותו, ובשלו נודע כ"אוגוסטינוס מהיפו". ממקום כהונתו נטל אוגוסטינוס חלק מכריע בהתפתחותה ובעיצוב דמותה של הכנסייה, מבחינה תאולוגית ואתית כאחד. לא ניתן להפריז בחשיבות השפעתו על הנצרות המערבית עד עצם היום הזה.
אוגוסטינוס התנגד לפולחן הקדושים, שהועתק מפולחן האלילים, ונאבק נגד המינים והפלגנים ובעיקר נגד הדונאטיזם שנפוץ באפריקה הרומית. הדברים הגיעו לכדי כך שהקיסר הונוריוס נאלץ לזמן מועצה כנסייתית ב-411, על מנת לפתור את הסכסוכים. המועצה תמכה באוגוסטינוס ופקדה לסגור את הכנסיות הדונאטיסטיות, והדונאטיסטים הגיבו באלימות וברצח. אוגוסטינוס, שאמר בעבר ש"אין לכפות איש לתוך אחדות המשיח... עלינו ללחום אך ורק בעזרת טענותינו ולגבור אך ורק בכוח השכל", שינה את טעמו. הוא ביקש מהשלטונות לאכוף בכוח את החוק על הדונאטיסטים.
סופו של אוגוסטינוס בא כאשר גאיזריק, מנהיג הוונדלים, כבש את צפון אפריקה ב-429. אוגוסטינוס נותר בהיפו הנצורה ודרש בפני התושבים. בחודש השלישי למצור, בשנת 430, מת בגיל 76.
חיבוריו

אוגוסטינוס היה בעל כישרון כתיבה יוצא מן הכלל, הוא כתב למעלה מ-230 חיבורים.
הכתבים הרבים שהותיר אחריו עולים במספרם על כל מה שהותיר מחבר קדום אחר.
בעיקר ידוע ספרו האוטוביוגרפי "וידויים", שכתב ב-397 ובו הוא מפרט את חטאיו ותשובתו.
בין השנים 413–426 כתב אוגוסטינוס את עיר האלוהים – De Civitate Dei, שעוסק בפילוסופיה היסטורית. את החיבור, המשווה בין הקיסרות הרומית לכנסייה שהיא מלכות השמים, כתב אוגוסטינוס בעקבות בזיזת רומא על ידי אלאריך מנהיג הוויזיגותים ב-410. בספר נטל גם את המילה saeculum, "הזמן הזה", והפכה למשל לעידן שלפני הביאה השנייה, שבו נגזר על הנוצרים לחיות בעולם החומר ולהתפשר איתו ועם שוכניו – משימוש זה נגזרו, בתאולוגיה הנוצרית ובעולם המערבי, המונח "חילוני" (סקולארי) על כל נגזרותיו.
עובדי האלילים באימפריה המתפוררת האשימו את הנצרות בביזה וטענו שזהו גמולה של העיר שהרסה את מקדשיהם וניתצה את פסיליהם. אוגוסטינוס נאלץ להגן על הנצרות בטענה שלא האמונה הנוצרית החדשה הביאה לה זאת, אלא שנות האלילות הרבות קודם לכן.
החיבור הדוגמטי על השילוש – De Trinitate נמשך כ-15 שנה. בחיבורו זה ניסה אוגוסטינוס למצוא אנלוגיות מחיי בני אדם לשילוש הקדוש.
אוגוסטינוס כתב גם חיבורים פילוסופיים-תאולוגיים כמו על הישארות הנפש, וכן חיבורים פולמוסיים ופירושים למקרא.
בנוסף, כתב תקנון למנזר שייסד, מחולק ל-Praeceptum, ‏Ordo Monasterii ומכתב 211 שבו הכללים מותאמים למנזר נשים.
השקפתו והפולמוסים

אוגוסטינוס נחשב להוגה הנוצרי הראשון שהעניק לגיטימציה מפורשת להשתתפות נוצרים בפעולות לוחמה מסוימות וכתב כי:
”ככלל, מלחמות צודקות הן מלחמות הנוקמות על פגיעות – במידה שאומה או מדינה שנגדה מתנהלת מלחמה נמנעת מלהעניש עבירה שבוצעה על ידי אזרחיה או מלהחזיר דבר שנלקח ללא הצדקה.” עמדה זו התבססה על השקפתו של אוגוסטינוס שהמוסר דורש "לשמור עליו [על הזולת] מלחטוא, או להעניש אותו על חטאו, על מנת שהאדם הנענש יפיק תועלת מניסיונו או שאחרים יראו וייראו".
אוגוסטינוס נלחם בעוז נגד המינויות השונות שנולדו באותה תקופה בנצרות, הוא יצא נגד המינות הדונטיסטית, ובסוף ימיו נלחם בכל כוחו במינות הפלגיאנית. הרקע למלחמתו האחרונה נעוץ בפרסום חיבוריו על השקפתו בנוגע לחטא הקדמון והבחירה החופשית:
השקפתו והפולמוסים > הוויכוח על בחירה חופשית מול החטא הקדמון

כיוון שבמהלך חייו שינה אוגוסטינוס את חשיבתו התאולוגית לכאן ולכאן, ניתן למצוא סתירות רבות בין חיבוריו המוקדמים לאלו המאוחרים. בימי נעוריו כתב מסה שנקראה 'על הבחירה החופשית' – De Libere Arbitrio, ובה הציע, על פי התורה המניכאית, שהרוע הוא תוצאת הבחירה החופשית: האל רצה שתהיה לאדם בחירה חופשית ולכן נתן לו את הטוב והרע.
אולם ב"עיר האלוהים" שינה אוגוסטינוס את השקפותיו: הוא טען, בעקבות פאולוס, שהעולם והאדם נבראו טובים, אבל החטא הקדמון שהוא יצר הגאווה, הסית את האדם לחשוב שהוא האדון וכך הוא נהיה משועבד לתאוותו ואין אפשרות לשנות את המצב הזה, אף ללא קיום מצוות ומעשים טובים. מאידך, לאדם יש אפשרות בחירה בין הטוב ובין הרע ואלוהים רק צופה ברוח קודשו בבחירה של האדם.
תורת החטא הקדמון הייתה ידועה קודם לכן מפי פאולוס וממשיכי דרכו (טרטוליאנוס, קיפריאנוס ואמברוזיוס), אך פותחה עוד יותר על ידי אוגוסטינוס – לדעת אוגוסטינוס, אדם וחוה שחטאו בחטא התאווה, גרמו לכך שגם צאצאיהם בני האדם נהיו שותפים לאשמתם; עצם קיומו של האדם תלוי בפרייה ורבייה, אך זוהי גם קללתו של האדם, שכן דבר זה תלוי בתאווה. לפיכך רק מעטים יינצלו מיום הדין ולא יהיו אלו שיעשו מעשים טובים בהכרח, אלא אותם אלה שהאל, בנה של מרים, ריחם עליהם וגאל אותם ברחמיו בחסדו – "אשה הוליכתנו לאבדון ואשה תחזירנו אל הישועה". ישו שמת כעבד, החזיר לאנושות את מידת הענווה והכשיר את בני האדם לקבלת החסד והישועה.
פלגיוס, נזיר שהגיע מרומא לארץ ישראל ב-409, יצא נגד תפיסתו של אוגוסטינוס. הוא ביקש להגן על הבחירה והגאולה באמצעות מעשים טובים. פלגיוס כתב כי חוקי האל והסקרמנטים מטהרים את האדם; הוא כפר בחטא הקדמון וטען בדומה ליחזקאל הנביא כי "האוכל בוסר תקהינה שיניו, אך לא שיני בניו", ובכך שמטילים על האל את חטאות האדם גורמים להתנוונות הטבע הפנימי של האדם.
ב-415 הזהיר אוגוסטינוס את הירונימוס מפני פלגיוס, ובעקבות הוויכוחים הרבים נערכה מועצה מזרחית שבו זוכה פלגיוס, אולם במועצה באפריקה שנערכה לאחר מכן בהשפעת אוגוסטינוס, הוכרזה דעתו של פלגיוס כמינות והאפיפיור אינוקנטיוס תמך בה. לאחר מכן מת האפיפיור ואת מקומו תפס זוסימוס, שזיכה את פלגיוס, אולם הקיסר הונוריוס נזף באפיפיור וזה חזר בו.
בסופו של דבר נאספה ועידת אפסוס בשנת 431 והיא הוקיעה את ההשקפה הפלגיאנית, שהאדם יכול להיות טוב גם ללא עזרת האל, ככפירה.
השקפתו והפולמוסים > יחסו לסקרנות ולמדע

אוגוסטינוס כתב נגד הסקרנות, השאיפה לידע והחקירה המדעית. הוא כתב "לכך מצטרף עוד פיתוי רב סכנות...זוהי תשוקת הסקרנות הריקה הנחווית באמצעות הגוף ומוסווית באמצעות השמות 'ידיעה' ו'מדע'...עבור זה יוצאים בני האדם לחקור את נסתרות הטבע, שהבנתם היא מעבר להשגתנו. אין שום תועלת בידיעת דברים אלה, ואין אנשים כאלה מעוניינים אלה בידיעה לשמה".
ריצ'רד דוקינס ביקר בהמשך גישה זו, וטען כי ממשיכי דרכו של אוגוסטינוס נמצאים בתקופתנו בתחומים כמו תכנון תבוני. לטענתו העיקרון הבסיסי של "תאוריה" זו  היא "אם אתם לא מבינים איך משהו פועל, לא חשוב; פשוט הניחו לעניין ואימרו שאלוהים עשה אותו". לטענתו המסר של הדוגלים בתאוריה היא לא לחקור מנגנונים ביולוגיים כמו פוטוסינתזה או דחף עצבי, שכן כל עוד מדובר בחידות לא פתורות ומורכבות, הן "בורות יקרת ערך" שכן תומכי התכנון התבוני זקוקים לפערים שיש בתאוריה האבולוציונית לגבי התפתחות מבנים, כמפלט אחרון לאלוהים.
השקפתו והפולמוסים > יחסו ליהודים

אוגוסטינוס הוסיף ושכלל את תאולוגיית החילופין: הכנסייה היא היורשת היחידה והבלעדית של בחירת עם ישראל, ומהווה את המשכם הישיר של העברים טרם ישו. היהודים שלא קיבלו אותו איבדו את מעמדם ונושלו מן העם. גלותם ופיזורם ברחבי האימפריה הרומית מהווים עדות נוספת לאמיתות משיחיותו של ישו בעיני עובדי האלילים, שהרי כך רואים הפגנים שגם אויבי הנצרות מחזיקים בנבואות הברית הישנה אודותיו; כמו כן, מעמדם המושפל הוא אות אזהרה מתמיד לנוצרים שלא להתכחש לו. לשיטתו יש להגן על היהודים ואף אסור לנצרם בכפייה, אך מעמדם נחות בהכרח; לבסוף יקבלו את ישו. השקפתו הייתה קו מנחה ביחס הכנסייה ליהודים לאורך ימי הביניים.
שמו של אוגוסטינוס מוזכר בספר היוחסין:
ומהמבול עד שנולד אברהם זמן שני והם רצ"ב שנים כפי היהודים, וכפי האחרים תתקמ"ב, ויש בין אלו הסברות תרנ"ב, וזה כפי איזידארו שם רשעים ירקב וכפי אוגושתין שם רשעים ירקב אלף וע"ב שנים... ודע כפי התורה וע' זקנים שהעתיקו התורה לתלמי, וכן דעת גירונימו ימח שמו כי הוא העתיק התורה ללטין כי מהיצירה למבול אלף תרנ"ו שנה. ואישידרו אומר ב' אלפים ורמ"ב, ואגושתיו ומח שמו ב' אלף ורס"ב.
רבי דוד ניטו הביא טיעון של אוגוסטינוס, המבקש להוכיח שספרי הקודש שבידי היהודים הם אמיתיים: "בשום אופן אין להאמין שהיהודים זייפו הספרים הקדושים, מפני שנראה שבלתי אפשרי שהסכימו כולם להרע ברצון אחד".
חיבורים עיקריים

וידויים
עיר האלוהים
המורה
נגד האקדמיים
על הדוקטרינה הנוצרית או "על אודות התורה הנוצרית" (De doctrina Christiana)
לקריאה נוספת

אוגוסטינוס, וידויים, תרגום מלטינית, מבוא, הערות ואחרית דבר: אביעד קליינברג, תל אביב: משכל, 2001.
אוגוסטינוס, וידויים, תרגום מלטינית, מבוא והערות: פאול פיליפ לבר-טוב, תל אביב: אדרא, 2018.
הנרי צ'דוויק, אוגוסטינוס, ירושלים: מוסד ביאליק, 1991.
דוד רוקח, היהודים במשנתם של טרטוליאנוס ואוגוסטינוס, ללא מו"ל, תשע"ח.
הערות שוליים

↑  אורה לימור, ראשיתה של אירופה, האוניברסיטה הפתוחה, כרך א, יחידה 1, עמ' 99.
↑  James Wetzel, Augustine's City of God: A Critical Guide. הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', 2012. עמ' 33-35.
↑  מכתב 211 Letter 211 (A.D. 423)
↑  רפאל בן לוי, ‏להשיב את הצדק למלחמה, השילוח, 13, פברואר 2019
↑  אוגוסטינוס, וידויים, מלטינית אביעד קליינברג, ספרי עליית הגג וידיעות ספרים 2001
↑  ריצ'רד דוקינס, יש אלוהים?, 2008, עמ' 196
↑  אוגוסטינוס, עיר האלוהים ספר 18, פרק 46; להרחבה, ראו למשל: Paula Fredriksen, Augustine and the Jews: A Christian Defense of Jews and Judaism, : Yale University Press, 2010.
↑  ישראל שפירא, פסק החכם צבי בעד רבי דוד ניטו - וסיומה של המחלוקת, 28 ביוני 2023
| תאולוגיה נוצרית |
| --- | --- | --- |
| האלוהות | השילוש הקדוש • האל האב • ישו • רוח הקודש • קרדו • ומן הבן • אריאניות • הסבליאניות • המקדוניות | תומאס מאקווינס, מחשובי התאולוגים הנוצריים, ציור של קרלו קריוולי |
| כריסטולוגיה | לוגוס • אינקרנציה • דיופיזיטיות • מונופיזיטיזם/מיאפיזיטיות • דונאטיזם • מונותליטיזם • נסטוריאניזם • לידת הבתולין • עליית ישו • הביאה השנייה | תומאס מאקווינס, מחשובי התאולוגים הנוצריים, ציור של קרלו קריוולי |
| האדם והאל | החטא הקדמון • כפרה • פלגיאניזם • חטא • שבעת החטאים • חסד • גאולה • פרדסטינציה • יוסטיפיקציה • קדוש (קדוש מגן) • הסקרמנטים • טרנסובסטנציאציה | תומאס מאקווינס, מחשובי התאולוגים הנוצריים, ציור של קרלו קריוולי |
| תאולוגים חשובים | טרטוליאנוס • אוריגנס • פוליקרפוס • אתנסיוס • בסיליוס הגדול • גרגוריוס מנזיאנזוס • הירונימוס • אמברוזיוס • אוגוסטינוס • יוחנן כריסוסטומוס • קירילוס האלכסנדרוני • ברנאר מקלרבו • תומאס אקווינס • אנסלם • לותר • צווינגלי • קלווין • וסלי | תומאס מאקווינס, מחשובי התאולוגים הנוצריים, ציור של קרלו קריוולי |
פורטל נצרות • מושגים בנצרות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258184305171  PLWABN: 9810683183305606  BIBSYS: 90579045  BNC: 000034484  BNE: XX978571  BnF: cb11889551s (data)  CANTIC: a10480274  CiNii: DA00262357  GND: 118505114  ICCU: CFIV004595  ISNI: 0000 0001 2137 6443  LCCN: n80126290  LNB: 000027031  MusicBrainz: af70e766-6f46-43c7-a23e-6266e3909f0d  NCL: 010824853  NDL: 00431905  NKC: xx0003884  NLA: 35010207  NLG: 199541  NLK: KAC199601187  NSK: 000100954  NTA: 068358903  ORCID: 0000-0003-2685-9211  RERO: 02-A000014063  RSL: 000078715  SELIBR: 174788  SNAC: w6ht2nmf  SUDOC: 027280896  S2AuthorId: 120789348  Trove: 788753  ULAN: 500104317  VcBA: 495/53026  VIAF: 66806872   WorldCat (עם VIAF): 66806872 
אוגוסטינוס מאת פיליפ דה שאמפן
נוסחת ההתייחסות העצמית של טאפר

נוסחת ההתייחסות העצמית של טאפר היא נוסחה, שעבור ערך  k ספציפי, מציגה את עצמה באופן חזותי, על פני מישור דו-ממדי (x,y).
היסטוריה

הנוסחה הוגדרה על ידי ג'ף טאפר ומופיעה כדוגמה במאמר שכתב עבור הכנס השנתי בנושא גרפיקה ממוחשבת SIGGRAPH (אנ') משנת 2001, על אלגוריתמים אמינים של גרפים ממוחשבים דו-ממדיים. מאמר זה דן בשיטות הקשורות לתוכנת הגרפים הנוסחתיים GrafEq שפותחה על ידי טאפר.
תיאור הנוסחה

נוסחת טאפר היא אי-שוויון המנוסח כך:
{\tfrac {1}{2}}<\left\lfloor {\bmod {\left(\left\lfloor {\tfrac {y}{17}}\right\rfloor 2^{-17\lfloor {x}\rfloor -{\bmod {\left(\left\lfloor y\right\rfloor ,17\right)}}}\right)}}\right\rfloor
כאשר  \lfloor x\rfloor  היא פונקציית רצפה, המסמלת את הערך השלם התחתון של המספר  x, שמוגדר להיות המספר השלם הגדול ביותר שקטן או שווה ל- x.
ואילו  {\bmod {\left(a,n\right)}} היא פעולת מודולו, המסמלת את הערך שמתקבל כאשר מחלקים את המספר  a, במספר  n ולוקחים את השארית הנותרת לאחר החלוקה.
הצגת הנוסחה על גבי מישור  \left(x,y\right)

מציבים בערך  k את המספר השלם הבא (בן ה-543 ספרות):
960 939 379 918 958 884 971 672 962 127 852 754 715 004 339 660 129 306 651 505 519 271 702 802 395 266 424 689 642 842 174 350 718 121 267 153 782 770 623 355 993 237 280 874 144 307 891 325 963 941 337 723 487 857 735 749 823 926 629 715 517 173 716 995 165 232 890 538 221 612 403 238 855 866 184 013 235 585 136 048 828 693 337 902 491 454 229 288 667 081 096 184 496 091 705 183 454 067 827 731 551 705 405 381 627 380 967 602 565 625 016 981 482 083 418 783 163 849 115 590 225 610 003 652 351 370 343 874 461 848 378 737 238 198 224 849 863 465 033 159 410 054 974 700 593 138 339 226 497 249 461 751 545 728 366 702 369 745 461 014 655 997 933 798 537 483 143 786 841 806 593 422 227 898 388 722 980 000 748 404 719
כאשר מציגים על גבי מישור  \left(x,y\right) את אוסף הנקודות מתוך נוסחת טאפר, עבור ערכי  x:  0\leq x<106, וערכי  y:  k\leq y<k+17, מקבלים את התמונה הבאה:
הסבר הנוסחה

הנוסחה היא שיטה כללית לפענוח של מפת סיביות הנמצאת בתוך קבוע  k, וניתן להשתמש בה כדי לצייר כל תמונה שהיא.
עבור הגבולות שהוצבו ל- x ול- y, כאשר אי-השוויון בנוסחה מתקיים, הנקודה במיקום זה נצבעת בצבע שחור. אם אי-השוויון לא מתקיים, מותירים את הנקודה בצבע לבן.
הקבוע  k, הוא בעצם תמונת מפת סיביות מונוכרומטית פשוטה של הנוסחה, המיוצגת כמספר בינארי ומוכפלת ב-17. לאחר שמחלקים את  k ב-17 ומעגלים את התוצאה כלפי מטה - הסיבית הכי פחות משמעותית (LSb), במספר הבינארי המייצג את תוצאת החלוקה, מקודד את הפינה הימנית העליונה של מפת הסיביות; שבע-עשרה הסיביות הכי פחות משמעותיות מקודדות את כל עמודת הפיקסלים הימנית ביותר; שבע-עשרה הסיביות הפחות משמעותיות הבאות, מקודדות את העמודה הימנית השנייה, וכן הלאה.
נוסחת טאפר מתארת אלגוריתם כללי להצגת נקודות על גבי משטח דו-ממדי. הערך של  k הוא המספר שהספרות הבינאריות שלו יוצרות את התמונה.
ראו גם

רקורסיה
לולאה מוזרה
הערות שוליים

↑  Jeff Tupper, Reliable Two-Dimensional Graphing Methods for Mathematical Formulae with Two Free Variables, University of Toronto, ‏13 ביולי 2019
↑  ג'ף טאפר, "Pedagoguery Software: GrafEq", www.peda.com, ‏9 בספטמבר 2007
↑  גדי אלכסנדרוביץ, נוסחת טאפר - הנוסחה שמציירת את עצמה, באתר לא מדויק, ‏28 במרץ 2013
הצבת הקבוע k בנוסחת ההתייחסות העצמית של טאפר