stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פלה
לאחר הפרישה > חברת "פלה ספורט ושיווק" (PS&M)

במהלך שנות ה-80 פעל פלה רבות על מנת להביא לכך שארצות הברית, המדינה שבה סיים את הקריירה ככדורגלן, תארח את המונדיאל. הוא אף שימש כאחד מנציגי המדינה בתהליכי בחירת המדינה המארחת. בתחילה הפסידה ארצות הברית למקסיקו את אירוח מונדיאל 1986, אך היא נבחרה לארח את מונדיאל 1994. ב-1990 הקים פלה את חברת "פלה ספורט ושיווק" (PS&M) הקרויה על שמו, שהשקיעה בין היתר בזכויות השידור על טורנירי כדורגל. כאשר החברה ניהלה משא ומתן עם התאחדות הכדורגל הברזילאית לגבי זכויות השידור למשחקי ליגת העל הברזילאית בעונת 1994, פלה התרעם על דרישותיה של ההתאחדות והאשים את ראשיה בשחיתות. דבריו של פלה הובילו לשערורייה גדולה בכדורגל הברזילאי, שנה לפני טורניר המונדיאל, אף שהעיד מאוחר יותר שטעה בדבריו. נשיא פיפ"א ז'ואו האבלנז' התערב לטובת נשיא ההתאחדות, ריקרדו טישיירה, ופלה לא הוזמן להגרלת שלב הבתים של המונדיאל.
לבסוף פלה סגר את חברת PS&M בשל סיבוכים כלכליים. החברה תכננה לערוך משחק ראווה באצטדיון המרקאנה, בהשתתפות כדורגלנים בולטים מאירופה ומאמריקה הדרומית ובהופעת מוזיקאים מפורסמים. פלה קיבל 700,000 דולר מארגון צדקה לצורך קיומו, אך האירוע בוטל לבסוף והחברה הואשמה בכך שלא החזירה את הכסף, עד שנסגרה. פלה גילה כי שותפו, הליו ויאנה, היה זה שגנב את הכסף.
לאחר הפרישה > שר הספורט של ברזיל

ב-1995 מונה פלה לשר הספורט הראשון של ברזיל, ובתפקידו החדש שאף לבצע מספר שינויים. ראשית, הוא פעל לקידום הצעה לפיה מועדוני הכדורגל בברזיל יחויבו להתנהל בצורה תקינה מבחינה כלכלית, מבלי להעלים רווחים כספיים מהעברות שחקנים. לאחר מכן ניסה פלה לקדם את המעמד של שחקן חופשי בברזיל, על מנת ששחקנים יוכלו לעבור למועדון אחר כאשר פג תוקפם של חוזיהם. הצעתו השנייה הצליחה להגיע ליישום, ובאפריל 1998, נחקק בברזיל חוק על שמו של פלה, המקביל לחוק בוסמן שנחקק מספר שנים קודם לכן באירופה. החוק החדש, שנועד למנוע שחיתות בכדורגל הברזילאי, לא כלל עם זאת את הצעתו הראשונה של פלה. לפלה היו גם חילוקי דעות עם האבלנז' וטישיירה, בסוברו כי מבנה ליגת העל הברזילאית צריך להתנהל בנפרד מהליגות האזוריות. ב-1997 קיבל פלה מאליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת תואר אביר מפקד (KBE) במסדר האימפריה הבריטית.
לאחר הפרישה > במאה ה-21

גם לאחר שסיים את תפקידו כשר הספורט של ברזיל ב-1998, המשיך פלה להיות מעורב בוועדות הטכניות של פיפ"א. במסגרת זו הציע, בין היתר, לשנות את החוק כך שבעת בעיטה חופשית שנפסקת לקבוצה מסוימת, רק השוער ושחקן אחד מהקבוצה היריבה יוכלו לעמוד מול השחקן הבועט. הוא הציע גם שהוצאת החוץ תוכל להתבצע גם בבעיטה רגילה, כדי להגדיל את כמות השערים. הוא קידם גם את תהליך הוספתם של שני שופטים ליד רחבות העונשין.
בדצמבר 2000 בחרה פיפ"א את השחקן המצטיין של המאה ה-20. הענקת הפרס התבססה בתחילה על הצבעה באתר האינטרנט של פיפ"א, אך לאחר שדייגו מראדונה זכה במרב הקולות, טענו רבים כי האוהדים הצעירים יותר צפו במראדונה משחק אך לא בפלה, מה שנותן למראדונה עדיפות בהצבעה מסוג זה. בשל כך ארגנה פיפ"א ועדה שבחרה את השחקן המצטיין, וזו בחרה בפלה. מאחר שמראדונה קיבל קודם לכן את מרב הקולות בהצבעת האינטרנט, פלה חלק יחד איתו את תואר "כדורגלן המאה".
פלה שימש כמאתר כישרונות עבור מספר מועדונים, ובהם סנטוס ופולהאם האנגלית. ב-4 במרץ 2004 הוא בחר את פיפ"א 100 - רשימת 125 הכדורגלנים החיים הטובים בעולם, במסגרת חגיגות מאה שנים להקמת פיפ"א. באותה שנה יצא סרט תיעודי על חייו של פלה, בשם "Pele Eterno", ובשנים שלאחר מכן פרסם מספר אוטוביוגרפיות. יחד עם הדוגמנית קלאודיה שיפר הוא סייע לחנוך את משחקי מונדיאל 2006, ואף ביצע את הגרלת שלב הבתים של הטורניר. בנובמבר 2007 זכה פלה להיות אורח כבוד במשחק ראווה לציון 150 שנה להקמת מועדון הכדורגל שפילד, שהתקיים נגד אינטר מילאנו לעיני 19,000 צופים באצטדיון ברמול ליין. ב-2010 קיבל פלה את תואר נשיא הכבוד של ניו יורק קוסמוס, קבוצתו האחרונה כשחקן שהוקמה מחדש.
בספטמבר 2021, דווח כי חלה בסרטן, ובינואר 2022, דווח על החמרה במצבו הרפואי. נפטר בבית חולים בסאו פאולו בשעות אחר הצהריים של ה־29 בדצמבר 2022.
חיים אישיים

ב-21 בפברואר 1966 נישא פלה לרוזמרי דוס ריוס קולבי. לזוג נולדו שתי בנות ובן. הזוג התגרש ב-1978, ולאחר גירושיהם כתבה רוזמרי ספר על מערכת היחסים ביניהם. פלה אימץ בת נוספת בשם סנדרה, שנולדה לאניזיה משאדו, שאיתה שהה זמן קצר. מאחר שבתחילה הכחיש את היותו אביה, כתבה סנדרה לימים ספר על כך בשם "A Filha que o Rei não Quis" (בתרגום חופשי מפורטוגזית: "הבת שהמלך לא רצה"). סנדרה מתה ממחלה קשה בשנת 2006.‏
בשנים 1981–1986 יצא פלה עם כוכבת הילדים שושה.
ב-30 באפריל 1994 נישא פלה בשנית לפסיכולוגית והזמרת אסיריה למוס סייקסאס. לזוג נולדו תאומים בספטמבר 1996, לאחר טיפולי פוריות.
בנו של פלה, אדיניו (שנולד ב-1970), שיחק כשוער בסנטוס אך פרש עקב פציעה בברך. באפריל 1992 היה אדיניו מעורב במרוץ מכוניות לא-חוקי, שגרם למותו של אדם. תחילה הוא נידון למאסר למשך שנה וחצי, אך זוכה לאחר שהוכח כי אינו אחראי באופן ישיר לתאונה. ב-2005 הוא הורשע בסחר בסמים ונידון לחודשיים מאסר, ובפברואר 2006 נעצר פעם נוספת בשל עבירה דומה. ב-2014 הורשע בהברחת סמים והלבנת הון ונידון ל-33 שנות מאסר.
פלה בעל תואר ראשון בחינוך גופני משנת 1974, אותו קיבל מהאוניברסיטה המטרופולינית של סנטוס (UNIMES).
בספטמבר 2021 דווח שחלה בסרטן. בנובמבר 2022 החל מצבו הרפואי להחמיר והוא אושפז בבית החולים היהודי אלברט איינשטיין. ב-29 בדצמבר מת בגיל 82.
תארים > קבוצתיים

ליגת הפאוליסטה (10): 1958, 1960, 1961, 1962, 1964, 1965, 1967, 1968, 1969, 1973
טורניר ריו-סאו פאולו (4): 1959, 1963, 1964, 1966
טורניר רוברטו גומס פדרוזה: 1968
טאסה ברזיל (5): 1961, 1962, 1963, 1964, 1965
גביע ליברטדורס: 1962, 1963
הגביע הבין-יבשתי: 1962, 1963
סופר קאפ האלופות הבין-יבשתי: 1968
ליגת הכדורגל הצפון אמריקאית: 1977
גביע העולם בכדורגל (3): 1958, 1962, 1970
גביע רוקה: 1957, 1963
קופה אמריקה: 1959 - מקום שני
תארים > תארים אישיים והוקרה

מלך השערים של ליגת הפאוליסטה (11): 1957, 1958, 1959, 1960, 1961, 1962, 1963, 1964, 1965, 1969, 1973
מלך השערים של גביע ליברטדורס: 1965
השחקן המצטיין בגביע העולם: 1970
השחקן הצעיר המצטיין בגביע העולם: 1958
ספורטאי השנה של ה-BBC בקטגוריית הספורטאי הזר: 1970
חבר בהיכל התהילה של הכדורגל בארצות הברית: מאז 1993
חבר בהיכל התהילה של הכדורגל הברזילאי: מאז 2008
אביר מפקד (KBE) במסדר האימפריה הבריטית: 1997
חלוץ בקבוצת הכדורגל של המאה:‏ 1998
"ספורטאי המאה" מטעם רויטרס: 1999
"ספורטאי המאה" מטעם הוועד האולימפי הבין-לאומי: 1999
"ספורטאי המאה" מטעם יוניצ"ף: 1999
חבר ברשימת "100 האנשים המשפיעים במאה ה-20" מטעם המגזין טיימס: 1999
כדורגלן המאה של פיפ"א: 2000
"כדורגלן המאה" מטעם המגזין פראנס פוטבול: 1999
"כדורגלן המאה" מטעם הפדרציה הבין-לאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל:‏ 1999
"כדורגלן המאה באמריקה הדרומית" מטעם הפדרציה הבין-לאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל:‏ 1999
מפעל חיים לספורטאי ב-BBC:‏ 2005
"הפרס הנשיאותי" של פיפ"א: 2007
ניצחון הנבחרת 4–1 על דרום קוריאה במשחק שמינית הגמר במונדיאל 2022, הוקדש לכבודו.
פילמוגרפיה

כבר ב-1962 גילם פלה את עצמו בסרט הקולנוע "המלך פלה" (O Rei Pelé). במהלך שנות ה-70 הוא הרבה לגלם תפקידים קטנים בסרטי קולנוע ובסדרות טלוויזיה. פריצתו הגדולה לעולם הסרטים, עם זאת, הגיעה כאשר השתתף ב-1981 בסרט "הבריחה לניצחון", בכיכובם של מייקל קיין וסילבסטר סטאלון. הסרט שאב השראה מ"משחק המוות" - משחק כדורגל שערכו הנאצים נגד שבויי המלחמה הסובייטים, שנאסרו במחנות במהלך מלחמת העולם השנייה - והנציח את זכרם של הכדורגלנים הסובייטים שנספו לאחר המשחק. פלה שיחק בסרט לצידם של כדורגלנים מפורסמים נוספים, כדוגמת אוסבלדו ארדילס ובובי מור.
במהלך חייו הופיע פלה בסרטים הבאים:
Os Estranhos‏ (1969) – סדרת טלוויזיה
O Barão Otelo no Barato dos Bilhões‏ (1971)
A Marcha‏ (1973)
Os Trombadinhas‏ (1978)
הבריחה לניצחון (1981)
A Minor Miracle‏ (1983)
Pedro Mico‏ (1985)
Os Trapalhões e o Rei do Futebol‏ (1986)
Hotshot‏ (1987)
Solidão, Uma Linda História de Amor‏ (1990)
Mike Bassett: England Manager‏ (2001)
ESPN SportsCentury‏ (2004)
Pelé Eterno‏ (2004)
לקריאה נוספת

יורם מלצר, פלה: אל בשר ודם, הוצאת מפה, 2005
פלה, אורלנדו דוארטה ואלכס בלוס, Pelé: The Autobiography, הוצאת סימון ושוסטר, 2006‏ (ISBN 9781416511212)
תעלת סלווא

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  תוכנית פעולה, תעלת שיט 
 שימוש:  אוניות
 מדינה:  ערב הסעודית 
 הקמה ובנייה
 עלות:  2.8 מיליארד ריאל
 מידות
 אורך:  60 ק"מ מטר
 רוחב:  250 מטרים מטר
 עומק:  20 מטרים
 
 קואורדינטות:  24°30′32″N 50°59′14″E﻿ / ﻿24.50892565526°N 50.98712044688°E﻿ / 24.50892565526; 50.98712044688
  (למפת קטר מוגדלת) דוחה א-רווייס אל-ח'ור אום סלאל א-דעאין א-ריאן אל-וכרה ערב הסעודית  בחריין המפרץ הפרסי תעלת סלווא(למפת קטר רגילה) דוחה א-רווייס אל-ח'ור אום סלאל א-דעאין א-ריאן אל-וכרה ערב הסעודית  בחריין המפרץ הפרסי תעלת סלווא
 
תעלת סַלְוַוא (בערבית: قناة سلوى; בתעתיק מדויק: קנאת סלוא) היא תעלת מים המתוכננת להיבנות על ידי ערב הסעודית בסמוך לגבול עם קטר ובאחד מקצוותיה נמצא מפרץ סלווא (Gulf of Salwah). אם וכאשר תעלה זו תצא אל הפועל, היא תהפוך את קטר למעשה לאי מאחר שזו נקודת היציאה היחידה שלה אל היבשה.
הרעיון להקמת התעלה עלה בשנת 2017 בעקבות המשבר הדיפלומטי הקטרי, במסגרתו ניתקו מדינות שונות באזור המפרץ הפרסי את יחסיהן עם קטר בטענה כי זו תומכת בטרור ובאיראן. מאז הצליחה קטר לספק את צרכיה, כגון במזון ובאנרגיה ולכן נדרשה פעילות נוספת של לחץ בינלאומי.
התעלה, שעלותה מוערכת ב-2.8 מיליארד ריאל (750 מיליון דולר) וצפויה להיבנות תוך כשנה, תשמש את ערב הסעודית להשלכת פסולת גרעינית של הכורים העתידיים של הממלכה. אורכה יהיה 60 ק"מ, רוחבה 250 מטר ועומקה 15–20 מטר. ממשלת ערב הסעודית הזמינה חמש חברות בינלאומיות להשתתף במכרז שאמור היה להיסגר ב-25 ביוני 2018.
בתוך כך, מעריכים כי עומק המצור על קטר עלול מבחינתה להשפיע על ההכנות למונדיאל 2022, פרויקט בו משקיעה קטר כ־2 מיליארד דולר בחודש.
ראו גם

יחסי ערב הסעודית–קטר
הערות שוליים

↑  סוכנויות הידיעות‏, תעלת פסולת גרעינית בגבול: כך מתכננת סעודיה להפוך את קטאר לאי, באתר וואלה, 10 באפריל 2018
↑  דיווחים: התעלה הסעודית שתהפוך את קטאר לאי יוצאת לדרך, באתר כלכליסט, 22 ביוני 2018
↑  דורון פסקין, פחות בנקים ונדל"ן: המצור על קטאר כיווץ את כוח הקנייה שלה, באתר כלכליסט, 11 באפריל 2018
רודולף הילפרדינג

| --- | --- |

 לידה:  10 באוגוסט 1877 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  11 בפברואר 1941 (בגיל 63) פריז, הממשל הצבאי הגרמני בצרפת הכבושה במלחמת העולם השנייה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וינה 
 בן או בת זוג:  Margarete Hilferding  Rose Hilferding 
 צאצאים:  Peter Milford-Hilferding, Karl Hilferding 
 
רודולף הילפרדינג ואשתו רוזה, 1928
רודולף הילפרדינג (Rudolf Hilferding; ‏10 באוגוסט 1877 – 11 בפברואר 1941) היה כלכלן מרקסיסטי ותאורטיקן סוציאליסטי מוביל בתחילת המאה ה-20. הילפרדינג, אוסטרי ממוצא יהודי שימש כאחד הכלכלנים המובילים של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, ואף שימש כשר האוצר של גרמניה בתקופת רפובליקת ויימאר. הילפרדינג יצא לגלות לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933. בשנת 1941 הוסגר לידי הנאצים על ידי אנשי צרפת של וישי ונרצח על ידי הגסטפו.
ביוגרפיה > תקופת וינה

הילפרדינג נולד בווינה למשפחה יהודית אמידה. לאחר סיום חוק לימודיו בבית הספר, למד רפואה באוניברסיטת וינה.
עוד כנער הצטרף, בשנת 1893 לקבוצת סטודנטים וינאים שדנו בסוציאליזם. הקבוצה נקראה לימים "Freie Vereinigung Sozialistischer Studenten" (האגודה החופשית של הסטודנטים הסוציאליסטים), ויושב ראש שלה היה מקס אדלר. במסגרת אגודה זו נתקל הילפרדינג לראשונה בתאוריות סוציאליסטיות, והייתה זו מעורבותו הפוליטית הראשונה.
כתלמיד אוניברסיטה היה הילפרדינג למכרם של סטודנטים סוציאליסטים רבים, ובהם קרל רנר, אוטו באואר ומקס אדלר. במקביל לרפואה למד כלכלה פוליטית אצל המרצה המרקסיסט קרל גרינברג, ופילוסופיה מפי ארנסט מאך. שניהם השפיעו על כתיבתו וחשיבתו.
ב-1901 סיים את לימודי הרפואה והחל עובד בווינה כרופא ילדים, אם כי ללא התלהבות יתרה. חלק ניכר מזמנו בילה בלימוד כלכלה פוליטית, עד שהבין כי שם נמצא ייעודו. אך הוא לא ויתר על עבודתו כרופא עד לאחר שפרסומיו זכו להצלחה. הוא הצטרף אל המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית. ב-1902 תרם לעיתון הסוציאל-דמוקרטי "Die Neue Zeit", מספר מאמרים בנושאים כלכליים. בתקופה זו חבר לקרל קאוטסקי שהיה אחד התאורטיקנים המרקסיסטים החשובים. השניים היו לידידים ולשותפים לדרך. שיתוף הפעולה עם קאוטסקי והכתיבה בעיתון הסוציאל-דמוקרטי הפכו אותו למתווך בין קאוטסקי למנהיג המפלגה האוסטרית ויקטור אדלר בנושאים אידאולוגיים.
באפריל 1902 כתב ביקורת על ספרו של אויגן פון בהם-באוורק, "קרל מרקס וסגירת המערכת", והגן על התאוריה המרקסיסטית כנגד התקפתו של בהם-באוורק, שהיה מראשוני האסכולה האוסטרית. כן כתב שני מאמרים חשובים בנוגע לשימוש בשביתה כללית כנשק פוליטי. כבר ב-1905 נחשב לאחד התאורטיקנים המובילים בתנועת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית, והיה למקורבם של ראשי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית באוסטריה, כמו גם של ראשי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה. ביחד עם מקס אדלר ייסד וערך את "Marx-Studien" (לימודי מרקס) כתב עת תאורטי ופוליטי שהפיץ את ה"אוסטרומרקסיזם" עד לשנת 1923. רנר, אדלר והילפרדינג ייסדו אגודה לשיפור מצב ההשכלה של הפועלים, שייסדה את בית הספר הראשון בווינה לפועלים, בשנת 1903.
בתקופה זו נישא הילפרדינג לרופאה בשם מרגרתה הניגסברג, אותה פגש בתנועה הסוציאליסטית, ואשר הייתה מבוגרת ממנו בשמונה שנים. גם הניגסברג הייתה ממוצא יהודי, אף היא למדה באוניברסיטת וינה, ואף היא כתבה על בסיס קבוע ל"Die Neue Zeit". לזוג נולד בן ושמו קרל אמיל. לאחר לידת הבן חשש קאוטסקי כי מחויבותו של הילפרדינג למשפחתו תביא אותו להתרכז ברפואה ולהתרחק מהפוליטיקה. מכיוון שכך שכנע את המנהיג הסוציאליסטי הגרמני אוגוסט בבל לקבל את הילפרדינג כמרצה במרכז ההוראה של ה-SPD בברלין. ביולי 1906 קיבל הילפרדינג את המשרה ועבר לברלין.
ביוגרפיה > החיים בברלין ומלחמת העולם הראשונה

כאשר הגיע לברלין בנובמבר 1906 אושר לו ללמד כלכלה והיסטוריה כלכלית במשך סמסטר אחד, אך חוק שהיה בתוקף באותה התקופה אסר על העסקת מורים לתקופה ארוכה ללא אזרחות גרמנית, ומשרתו הועברה לרוזה לוקסמבורג. עד 1915 היה העורך לענייני חוץ של עיתון ה-SPD‏ "Vorwärts", ועבד בקרבה לראשי המפלגה. בבל המליץ על הילפרדינג למשרה זו. בתוך זמן קצר קיבל הילפרדינג תפקיד מוביל בעיתון והיה למעשה לעורכו בפועל. הוא תמך בקו של קאוטסקי, בן ארצו ופטרונו הפוליטי, שאותו החליף בשנות ה-20 כתאורטיקן העיקרי של המפלגה. ב-1907 איימה המשטרה הפרוסית לגרשו. ב-1909 הגיעו נישואיו למשבר, ומרגרטה חזרה עם ילדיהם לווינה שם עסקה ברפואה. עם זאת הזוג התגרש באופן רשמי רק ב-1922 והילפרדינג נישא לאחר מכן לאישה ושמה רוזה.
עבודתו העיקרית "הון המימון" (Das Finanzkapital) פורסמה ב-1910. זו הייתה אבן דרך חשובה שהיא בעלת משמעות גם בימינו. היא בנתה את מעמדו של הילפרדינג ככלכלן מוביל, ותאורטיקן מוביל בקרב אנשי האינטרנציונל הסוציאליסטי. הילפרדינג היה לדמות מובילה באגף המרקסיסטי של ה-SPD. מאז 1912 ייצג את "Vorwärts" בפגישות של ועדות המפלגה, וקיבל חלק בקבלת ההכרעות הפוליטיות בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה, בהן הייתה המפלגה למפלגה הגדולה ביותר המיוצגת ברייכסטאג.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התנגד הילפרדינג למדיניות ה-SPD שתמכה במלחמה, ולצד הוגו האזה הוביל את המיעוט במפלגה שהתנגד למלחמה. למרות זאת, ביחד עם שאר עורכי העיתון "Vorwärts" חתם על הצהרה המנוגדת לדעתו הפוליטית בעניין זה, מתוך קבלת הכרעת הרוב במפלגה. ב-1915 גויס לצבא האימפריה האוסטרו הונגרית כחובש. בתחילה הוצב הילפרדינג בבית חולים שדה למחלות מידבקות בווינה. שם חי יחד עם אשתו ושני בניו, קרל ופטר. הודות לקשריו עם קאוטסקי שמר על קשר עם אנשי המפלגה. ב-1916 נשלח כחובש קרבי אל החזית האיטלקית. במהלך כל המלחמה נותר פעיל בכתיבה ובפעילות פוליטית. הוא המשיך לפרסם מאמרים. ב-1915 פרסם מאמר בו חזר בו ממה שכתב ב"הון המימון" ופיתח לראשונה את התפיסה של "הקפיטליזם המאורגן", עמה יהיה מזוהה בשנים שלאחר המלחמה.
ביוגרפיה > רפובליקת ויימאר

ב-1918 התחולל פיצול בשורות ה-SPD, ומספר חברים מובילים, וביניהם אדוארד ברנשטיין, קרל קאוטסקי והוגו האזה פרשו והקימו את "המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הבלתי תלויה של גרמניה" (USPD). הילפרדינג הצטרף לפורשים. בזמן מהפכת נובמבר שב הילפרדינג לברלין, ומאז, במשך שלוש שנים, היה לעורך עיתונה של ה-USPD, "החירות" (Die Freiheit). העיתון היה להצלחה, וזכה לתפוצה של מאתיים אלף עותקים.
"מועצת צירי העם", הממשלה הזמנית שלאחר מהפכת נובמבר, בה היו חברים אנשי ה-SPD וה-USPD, מינתה את הילפרדינג כחבר בוועדה מיוחדת שתפקידה לבחון את התנאים הסוציאליים בתעשייה. הילפרדינג בילה זמן רב בפרויקט זה, על אף שגילה שלאיש מלבדו אין בו עניין, וכי נציגי ה-SPD מתנגדים לכל רפורמה שהציע. באפריל 1919 חדלה הוועדה מפעולתה. לאחר הפוטש של קאפ שב ומונה הילפרדינג לוועדה דומה, אך גם הצעותיה של זו לא זכו למימוש.
המתחים בין ה-SPD וה-USPD, שהיו על רקע הוראתו של הנשיא הסוציאל-דמוקרט, פרידריך אברט להשתמש בחיילים כנגד מרידה בברלין ב-23 בדצמבר 1918, הביאו לפרישת ה-USPD מהממשלה. לאחר כישלון ה-USPD בבחירות לאספה הלאומית של הרפובליקה, תמך הילפרדינג בכינונן של מועצות פועלים.
ב-1919 היה הילפרדינג לאזרח גרמני, וב-1920 מונה ל"מועצה הכלכלית של הרייך". ב-1922 היה בין המתנגדים לאיחוד בין ה-USPD ובין המפלגה הקומוניסטית של גרמניה, כנגדה יצא במהלך שנות העשרים, והציע במקום איחוד זה חזרה לשורות ה-SPD. ב-1922 התאחד הפלג הימני של ה-USPD, אליו השתייך הילפרדינג, עם מפלגת האם SPD. הילפרדינג היה לאחד הכלכלנים הבולטים בשורות המפלגה, שהייתה במשך זמן רב מפלגת השלטון ברפובליקת ויימאר, והמפלגה המזוהה ביותר עם הרפובליקה עצמה. בשיא האינפלציה ברפובליקה, בין אוגוסט לאוקטובר 1923 שימש הילפרדינג כשר האוצר. הוא ניסה לייצב את המארק, אך כשל. במהלך כהונתו הוחלט על השימוש ב"רנטנמארק", אמצעי שהיה בידו להביא לייצוב בסופו של דבר, אך הילפרדינג התפטר בטרם יושם הצעד.
בין 1924 ל-1933 היה הילפרדינג למוציא לאור של כתב עת תאורטי בשם "Die Gesellschaft" ("החברה"). ב-1924 נבחר לרייכסטאג ושימש כאחד מראשי מפלגתו, ודוברה העיקרי בעניינים כלכליים עד 1933. בין 1928 ל-1929 שימש שוב כשר האוצר בממשלתו של הסוציאל-דמוקרט הרמן מילר. ממשלה זו המבוססת על "קואליציה גדולה" עם מפלגות המרכז, הייתה נגועה בחילוקי דעות פנימיים ובקשיים. הילפרדינג הסתכסך עם נשיא הרייכסבאנק, היילאמר שאכט, וסכסוך זה הביא להתפטרותו בדצמבר 1929. גם לאחר התפטרותו נותר הילפרדינג בעל השפעה על מדיניותה הכספית של הרפובליקה. בשנת 1930 התפטר מילר, והוחלף בקאנצלר השמרני היינריך ברינינג. בשלב זה פעל כבר השפל הגדול את פעולתו על גרמניה. ברינינג האמין כי יש להמשיך במדיניות כלכלית שמרנית, וזאת אל מול קריאות מהשמאל ומהימין לתוכניות רדיקליות, שכללו תוכנית ליצירת מקומות עבודה יזומים, במימון גרעוני. הילפרדינג תמך במדיניותו של ברינינג, במקביל לתמיכת ה-SPD בממשלת ברינינג, וטען כי המשבר הוא אך חלק מהגיון השוק הקפיטליסטי, וכי אין טעם להתערב בו, אלא יש לתת לו לפעול את פעולתו עד שיסתיים.
ביוגרפיה > גלות, הסגרה ומוות

לאחר עלייתו לשלטון של היטלר, נמלט הילפרדינג, שהיה יהודי ופעיל שמאל בולט, עם עמיתו הקרוב, הפעיל הסוציאל-דמוקרטי רודולף ברייטשייד ומנהיגים נוספים של ה-SPD, לדנמרק. לאחר מכן עבר לזאארבריקן שבחבל הסאר שהוחזק אז על ידי צרפת, לפריז ולאחר מכן לציריך. עד 1938 חי בציריך, וב-1939 שב לפריז. בתקופה זו נותר דמות בעלת השפעה בחוגי הגולים מאנשי ה-SPD, והמשיך לכתוב ולערוך בעיתונים סוציאל-דמוקרטיים שונים בשפה הגרמנית. עד 1939 היה נציג ה-SPD באינטרנציונל הסוציאליסטי. ב-1934 פרסם בפראג את "מניפסט פראג" בשם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגולה, בו קרא ל"קץ לרודנות", ומהפכה כנגד משטרו של היטלר. המניפסט הופץ במחתרת באלפי עותקים בגרמניה הנאצית. הילפרדינג היה פעיל ברשת החשאית שאספה מידע על הנעשה בגרמניה ופרסמה אותו במערב בכותרת "דו"חות מגרמניה".
לאחר המערכה על צרפת בה השתלטו הנאצים על מחציתה הצפונית של צרפת, נמלטו הילפרדינג וברייטשייד למרסיי. עמם הייתה אריקה בירמן, מזכירתו של ברייטשייד, ובתו של הרמן מילר. החבורה הצליחה לקבל ויזה לארצות הברית והיה בכוונתם לנסות ולהגיע לפורטוגל. בעקבות רמז כי במרסיי צפויה להם סכנה, נמלטה החבורה לארל, ושם נלקחו מהם דרכוניהם. ב-9 בפברואר 1941 נעצרה החבורה על ידי אנשי צרפת של וישי ונשלחה לוישי. לאחר מכן הועברו לפריז הכבושה על ידי הגרמנים. הילפרדינג עבר עינויים קשים, ובסתיו 1941 הודיעו הגרמנים כי "תלה עצמו בתאו במחנה ריכוז". וריאן פריי, שניסה לסייע בהמלטות החבורה וכשל, בשל התעקשותם לנוע רק באמצעות מסמכים חוקיים, מאמין כי הילפרדינג נרצח על ידי הגסטפו בתוך ימים מיום הסגרתו. רוזה הילפרדינג, אשתו השנייה של הילפרדינג, שנפרדה מהחבורה קודם לכן, הצליחה להימלט ולהגיע לארצות הברית.
תורתו הכלכלית

ב-1910 הוציא הילפרדינג לאור בווינה את הספר "הון המימון" (Das Finanzkapital). הספר היה ניתוח מרקסיסטי של המעבר של ה"קפיטליזם הליברלי" התחרותי והפלורליסטי ל"הון מימון" מונופוליסטי. הספר קדם לכתיבתם של לנין ובוכארין על אותו נושא עצמו, ולפי עדותו של לנין אף השפיע עליו.
על פי הספר את התחרות העיוורת הנסמכת על כוחות השוק של העידן הקפיטליסטי הליברלי המוקדם, החליף ריכוז גובר והולך, בו בניית מונופולים, קשרים תעשייתיים בין קרטלים ובין בנקים, וריכוז גדול יותר של ההון ושל העוצמה בידי מעטים. האיחוד של האינטרסים התעשייתיים, המסחריים והבנקאים השפיע על הדרישה הליברלית הקודמת להפחתת תפקידה הכלכלי של המדינה, ובמקום זאת דורשים עתה בעלי ההון מדינה ריכוזית העושה את רצונם. כתוצאה מכך הדרישה הבורגנית למדינת חוק בה כולם שווים בפני החוק הופכת לדרישה להתערבות המדינה בשם בעלי ההון. הקפיטליזם ולא האצולה שולטים עכשיו במדינה, אך מאידך, הם תלויים מאוד במדיניותה.
בכך ראה הילפרדינג אפשרות למעבר לסוציאליזם שהייתה שונה מזו שחזה מרקס: "ברגע שהון המימון הביא את ענפי הייצור החשובים ביותר תחת חסותו, די בכך לחברה, דרך האורגן המבצע שלה, המדינה, שיילקח על ידי מעמד הפועלים, לשים ידה על הון המימון על מנת לשלוט בענפי ייצור אלו". לא היה עתה צורך להלאים חוות של איכרים זעירים ועסקים קטנים. הם יעברו את תהליך הסוציאליזציה באופן עקיף דרך הסוציאליזציה של המוסדות שהון המימון הפך אותם לתלויים בהם. כך, משום שמעמד שליט צר שלט עתה בכלכלה, המהפכה הסוציאליסטית תקבל תמיכה רחבה יותר, כאשר תלאים רק את רכושו של מעמד צר ומצומצם. המעבר לסוציאליזם יהיה עתה דרך מערכת כלכלית חופשייה ממשברים ושינוי אלים.
ראיה זו של הילפרדינג, שהבשילה לתאוריה בשם "הקפיטליזם המאורגן" ושוכללה בכתיבתו המאוחרת, הייתה אחד החידושים החשובים ביותר בתאוריה הכלכלית המרקסיסטית בשליש הראשון של המאה ה-20. הילפרדינג הסיק ממנה כי שלב המעבר החיוני לסוציאליזם הוא השגתה של תנועת העבודה המאורגנת את כוחה של המדינה. מסיבה זו היה בין התומכים התמידיים בשורות ה-SPD בהשתלבות ברפובליקת ויימאר, דמוקרטיה ליברלית ובורגנית, וברפורמות סוציאליות מתוך המערכת עצמה.
Finanzkapital, 1923
עיסת נייר

פסל מעיסת נייר, מעשה ידי שושנה קרטמן
עיסת נייר (בצרפתית: Papier mâché – "פפיה משה", נייר לעוס) היא חומר רך וגמיש, הנוצר מערבוב דבק עם פיסות נייר או קרטון. מהעיסה מעצבים בדרך כלל פסלים או מוצרים. לאחר שהעיסה מתייבשת, מתקבל חומר קשיח מאוד, שלא ניתן לעיבוד צורני נוסף, אלא באמצעות חיתוך.
השימוש בעיסת נייר ידוע זה מאות שנים בסין. בשנת 1702 רשם הנרי קליי (Henry Clay) פטנט ליצירת עיסת נייר באנגליה. במאה ה-19 שימשה עיסת הנייר לייצור ראשי בובות, לפני ייצור הפלסטיק.
כיום, העבודה בעיסת נייר נהוגה בקרב אמנים ויוצרים וכן בעבודה עם ילדים בגני ילדים ובחוגים. העיסה היא אחד מחומרי הגלם ליצירת פינייטה.
יצירה בעיסת נייר > הכנת הדבק

תכונות הדבק בו משתמשים להכנת עיסת הנייר משפיעות על תכונות העיסה באופן ניכר. ניתן ליצור עיסת נייר באמצעות דבקים שונים כגון דבק טפטים, דבק פלסטי לבן המהול במים או דבק קמח מבושל. דבק קמח נוצר מבישול קמח במים. יש לערבב כוס קמח עם כוס מים קרים עד שאין גושים, להוסיף כוס עד כוס וחצי של מים רותחים, לערבב ולהביא לרתיחה. נוצרת בלילה שצבעה שקוף (קמח לבן) או חום (קמח מלא). יש המסננים את הדבק או טוחנים אותו.
יצירה בעיסת נייר > שיטות לעיבוד הנייר

חיתוך לפיסות נייר קטנות וערבובן בדבק.
השריית פיסות קרטון (של תבניות ביצים לדוגמה) במים.
סוחטים את העיסה, מוסיפים דבק, מערבבים ולשים עד שנוצר חומר דמוי בצק.
טבילת פיסות נייר קטנות בדבק. בשיטה זו מדביקים את פיסות הנייר זו על זו על גבי שלד או תבליט בשכבות אחדות.
את עיסת הנייר מכיירים לפסל, לתבליט או לחפץ אחר. אחרי עיבוד לצורה הרצויה מייבשים את העיסה מספר ימים.
יצירה בעיסת נייר > עיבוד נוסף

צביעה בצבע פלסטי.
צביעה בצבע מעורב בדבק פלסטי.
צביעה בצבע ואחר כך בשכבה דקה של דבק פלסטי מדולל במקצת.
הדבקת בד במקום צביעה.
תוספת של אביזרים ופריטים מחומרים שונים בהדבקה (שיער, עיניים וכדומה).
ציור, איור או כתיבה על היצירה.
פיסול בעיסת נייר סביב בלון המשמש כתבנית
קקטוסים מעיסת נייר של האמנית ליאת בנימיני-אריאל (צילום: Mikimedia).
ירחוניים

| ירחוניים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: למפיריים
משפחה:: ירחוניים
סוג:: ירחוני
מינים
 Lampris guttatus  Lampris immaculatus
שם מדעי
 Lampridae ‏Retzius, 1799

ירחוניים (שם מדעי: Lampridae) היא משפחת דגי גרם גדולים מסדרת הלמפיריים השוכנים באוקיינוס הפתוח. בעבר הייתה משפחה נכחדת שדמתה להם - Turkmenidae.
מאפיינים

הירחוניים הם דגים גדולים המזכירים במראם את דג השמש אך קטנים יותר ובעלי צבעים ראוותניים יותר. הירחוניים מגיעים בשיא גודלם לאורך שני מטר ולמשקל 270 ק"ג. הם בעלי גוף עגלגל בצבע כחול בהיר עם שוליים אדומים ושפתיים אדומות וקטנות. הירחוניים יכולים לחמם את טמפרטורת גופם וכך להימצא גם במים קרים ולהדרים עד לאוקיינוס הדרומי. הם נפוצים יותר במים טרופיים אך נוטים להימצא בעומק הים שם הם מחפשים דיונונים, פלנקטון וקריל אותם הם שואבים עם פיותיהם הגדולים.
מיון

בעבר כללה משפחה זו רק שני מינים, אך ב-2018 הוחלט להוסיף עליהם עוד ארבעה מינים הנבדלים במבנה צבעיהם וצורתם:
סוג ירחוני (Lampris )
מין Lampris australensis
מין ירחוני מלכותי (Lampris guttatus)
מין ירחוני דרומי (Lampris immaculatus)
מין Lampris incognitus
מין Lampris lauta
מין Lampris megalopsis
מין Lampris zatima - נכחד
סוג מגלמפריס (Megalampris') - נכחד
הערות שוליים

↑  Karen E. Underkoffler; Meagan A. Luers; John R. Hyde; Matthew T. Craig (2018). "A Taxonomic Review of Lampris guttatus (Brünnich 1788) (Lampridiformes; Lampridae) with Descriptions of Three New Species". Zootaxa. 4413 (3): 551–565
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007545900505171