stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יום שישי ה-13 (סדרת סרטים)
רשימת הסרטים שבסדרה > יום שישי ה-13 חלק 6: ג'ייסון בחיים

טומי ג'רביש מגיע לקברו של ג'ייסון וורהיס לאחר שהשתחרר מהמוסד, על מנת להשמיד את קברו במחשבה שזה יפסיק את ההזיות של טומי לגבי ג'ייסון. אך טומי גורם בטעות לכך שג'ייסון קם לתחייה. ג'ייסון עושה את דרכו בחזרה לאגם קריסטל והורג אנשים שפתחו מחנה חדש. טומי, יחד עם החברה שלו, מייגן גאריס, מצליחים לקשור את ג'ייסון לסלע ומשליכים אותו לקרקעית האגם בעוד מייגן הורגת אותו עם מנוע של סירה.
הסרט יצא לאקרנים ב-1986 בבימויו של טום מקלכלין. בתפקידים הראשיים טום מת'יוז כטומי ג'רביש, ג'ניפר קוק כמייגן גאריס, דייוויד קגין כשריף מייקל גאריס וסי. ג'יי גרהאם כג'ייסון וורהיס.
רשימת הסרטים שבסדרה > יום שישי ה-13 חלק 7: הדם החדש

זמן קצר לאחר אירועי הסרט השישי, ג'ייסון מתעורר שוב, הפעם על ידי טינה שפרד, נערה בעלת כוח להזיז דברים בעזרת המחשבה (טלקינזיס), אשר ניסתה להחיות את אביה שטבע באגם כשטינה הייתה ילדה. ג'ייסון מתחיל שוב במסע רציחות באגם קריסטל, ולאחר מאבק עם טינה, ג'ייסון מוחזר בחזרה לקרקעית האגם.
הסרט יצא לאקרנים ב-1988 בבימויו של ג'ון קארל בוצ'לר. בתפקידים הראשיים מככבים לאר פארק-לינקולן כטינה שפרד, קווין ספירטאס כניק, סוזן בלו כאמנדה שפרד, טרי קייסר כד"ר קרוס וקני הודר כג'ייסון וורהיס.
רשימת הסרטים שבסדרה > יום שישי ה-13 חלק 8: ג'ייסון לוקח את מנהטן

ג'ייסון מוער שוב, ועוקב אחרי קבוצת תלמידים אשר נוסעת לשיט בים לכבוד סיום לימודיהם. ג'ייסון רוצח את צוות הספינה וכמה תלמידים. בהגיעם למנהטן, ג'ייסון רודף אחר רני וויקהאם והחבר שלה, שון רוברטסון, שני התלמידים השורדים הנותרים, בביוב. לבסוף, ג'ייסון מתמוסס על ידי פסולת רעילה שרני זורקת עליו.
הסרט יצא לאקרנים ב-1989 בבימויו של רוב היידן. בתפקידים הראשיים מככבים ג'נסן דאגט כרני וויקהאם, סקוט ריבס כשון רוברטסון, ברברה בינגהם כקולין ון דוזן, פיטר מארק ריצ'מן כצ'ארלס מקולוק וקני הודר כג'ייסון וורהיס.
רשימת הסרטים שבסדרה > ג'ייסון הולך לגיהנום: יום שישי האחרון

ג'ייסון וורהיס נרדף על ידי ה-FBI באגם קריסטל. הם מציבים מלכודת כדי להרוג את ג'ייסון ומצליחים. ג'ייסון עובר מגוף לגוף. מסתבר, שלג'ייסון יש אחות ואחיינית, ושהוא צריך אותן כדי להשיב אליו את גופו (אשר התפוצץ לחתיכות על ידי ה-FBI). ג'ייסון לבסוף מצליח להחיות את עצמו, אך אחייניתו, ג'סיקה, דוקרת אותו בלב עם פגיון קסמים, וג'ייסון נגרר בחזרה לגיהנום. בסצנה הסופית של הסרט מציגים בהפתעה את ידו של פרדי קרוגר פורצת מן הקרקע ולוקחת את המסכה של ג'ייסון לגיהנום.
הסרט יצא לאקרנים ב-1993 בבימויו של אדם מרכוס. בתפקידים הראשיים מככבים ג'ון למאי כסטיבן פרימן, קארי קיגן כג'סיקה קימבל, אליסון סמית' כויקי, סטיבן קולפ כרוברט קמפבל וקני הודר כג'ייסון וורהיס.
רשימת הסרטים שבסדרה > ג'ייסון אקס

בשנת 2008, ג'ייסון וורהיס נלכד על ידי הממשל הפדרלי של ארצות הברית. רואן, מנהלת המחקר, מנסה ללא הצלחה להשמיד אותו. כעבור שנתיים, ג'ייסון מצליח להשתחרר והורג שבעה חיילים. רוואן מצליחה לנטרל אותו, כאשר היא מובילה אותו למקפיא ענק ומקפיאה אותו, אך הוא דוקר אותה דרך הדלת, ומקפיא אותה יחד איתו. כעבור שנים ארוכות, בשנת 2455, כדור הארץ נהפך למקום מזוהם ולא ראוי למגורים, ולכן בני האדם הלכו להתגורר על כוכב לכת, אשר נקרא "כדור הארץ 2". חמישה סטודנטים מגיעים למקום הימצאם של רוואן וג'ייסון, בהנהגתו של פרופסור לואו, לוקחים אותם איתם בחזרה לספינתם ומפשירים את רוואן. לרוע מזלם, ג'ייסון גם מתעורר משנתו ופותח במסע רציחות מחודש על הספינה.
הסרט יצא לאקרנים ב-2002 בבימויו של ג'יימס אייזק. בתפקידים הראשיים מככבים לקסה דויג כרואן, ליסה ריידר כ-KAY-EM 14, צ'אק קמפבל כטסונרון, דייוויד קרוננברג כד"ר ווימר וקני הודר כג'ייסון וורהיס.
רשימת הסרטים שבסדרה > פרדי נגד ג'ייסון

סרט זה מתעלם מאירועי שני הסרטים הקודמים.
תושבי העיירה ספרינגווד מצליחים להיפטר מפרדי קרוגר. הם מוחקים כל זכר לקיומו מרישומים שונים, אוסרים על הגיית שמו, ומאשפזים במוסד מיוחד את כל הילדים שעדיין זוכרים אותו. פרדי מתוסכל ממצב זה ומעוניין לחזור ולרצוח את הילדים. על מנת לעשות זאת הוא מגייס את ג'ייסון וורהיס, מסדרת יום שישי ה-13, על ידי כך שהוא נכנס לחלומו ומתחפש לאימו. באותו חלום הוא שולח אותו להרוג את ילדי ספרינגווד וזאת על מנת שילדי העיירה יחזרו לפחד מפרדי וכך כוחו יחזור אליו. ג'ייסון מגיע לספרינגווד ופותח במסע רציחות. בעקבות מסע זה, מתעוררים חשדות בעיירה שפרדי קרוגר חזר ופוקד את חלומות הילדים. בשלב זה פרדי מורה לג'ייסון להפסיק את רציחותיו, כדי שיוכל לרצוח את הילדים בעצמו, אך ג'ייסון אינו מציית לפרדי והשניים נלחמים ביניהם.
הסרט יצא לאקרנים ב-2003 בבימויו של רוני יו. בתפקידים הראשיים מככבים רוברט אנגלונד כפרדי קרוגר, קן קריזינגר כג'ייסון וורהיס, מוניקה קינה כלורי קמפבל, ג'ייסון ריטר כויל רולינס, קלי רולנד כקיה ווטרסון וכריס מרקט כצ'ארלי לינדרמן.
רשימת הסרטים שבסדרה > יום שישי ה-13 (2009)

הסרט נפתח כשפמלה וורהיס, אימו של ג'ייסון, מנסה לרצוח את אליס, המדריכה האחרונה שנשארה בחיים ממסע הרצח של פמלה. חייה של אליס ניצלים כאשר היא כורתת את ראשה של פמלה עם מצ'טה ובורחת לתוך היער. ג'ייסון היה עד למקרה זה. 29 שנים אחר כך, קבוצת חברים הכוללת את וויד, אמנדה, ריצ'י, וויטני ומייק, מקימים מחנה. ג'ייסון רוצח את כולם למעט וויטני מכיוון שהיא מזכירה לו את אימו בצעירותה. שישה שבועות אחר כך, אחיה של וויטני, קליי, מגיע ליערות אגם קריסטל, למרות אזהרותיהם של המשטרה והאזרחים, כדי לחפשה. בינתיים, טרנט וחברתו ג'נה, יחד עם חמשת חבריהם, נולאן, צ'לסי, צ'יווי, לורנס וברי, נוסעים לבלות בביתן הקיץ של טרנט, אשר ממוקם ליד אגם קריסטל. כאשר קליי מגיע לביתן של טרנט ומבקש עזרה במציאת אחותו, ג'נה מסכימה לעזור לו, ושניהם הולכים לחפשה בצידו השני של האגם. בעוד השניים מחפשים אחר וויטני, ג'ייסון יוצא ממחבואו ורוצח את שאר החבורה. קליי וג'נה מצליחים להגיע למקום מסתורו של ג'ייסון ושם הם משחררים את וויטני. אחרי מרדף קצר, ג'ייסון מצליח להרוג את ג'נה ומיד לאחר מכן, וויטני וקליי הורגים אותו. השניים מגיעים למזח וזורקים את גופתו של ג'ייסון, מסיכת ההוקי שלו, והשרשרת של אימו למים. כשהשניים חושבים שהסיוט נגמר, ג'ייסון קופץ מן המים ותוקף אותם. לא ידוע אם השניים שרדו את ההתקפה או שזה בעצם חלום.
הסרט יצא לאקרנים ב-2009 בבימויו של מרכוס ניספל. בתפקידים הראשיים מככבים ג'ארד פדלקי כקליי מילר, אמנדה ריגטי כוויטני מילר, דניאל פנאבקר כג'נה, טרוויס ואן וינקל כטרנט, ג'וליאנה גויל כברי ודרק מירס כג'ייסון וורהיס. אדריאן קינג הייתה אמורה לגלם בתפקיד אורח את אליס בפתיח של הסרט. אך בסופו של דבר תפקיד זה ניתן לסטפני רודוס.
הכנסות

| סרט | תאריך יציאה | תקציב | סכום הכנסות> ארצות הברית | סכום הכנסות> מחוץ לארצות הברית | סכום הכנסות> כלל עולמי |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. יום שישי ה-13 | 9 במאי 1980 | $550,000 | $39,754,601 | $20,000,000 | $59,754,601 |
| 2. יום שישי ה-13 חלק 2 | 30 באפריל 1981 | $1,250,000 | $21,722,776 |  | $21,722,776 |
| 3. יום שישי ה-13 חלק 3 | 13 באוגוסט 1983 | $2,500,000 | $36,690,067 |  | $36,690,067 |
| 4. יום שישי ה-13: הפרק האחרון | 13 באפריל 1984 | $2,600,000 | $32,980,880 |  | $32,980,880 |
| 5. יום שישי ה-13: התחלה חדשה | 22 במרץ 1985 | $2,200,000 | $21,930,418 |  | $21,930,418 |
| 6. יום שישי ה-13 חלק 6: ג'ייסון בחיים | 1 באוגוסט 1986 | $3,000,000 | $19,472,057 |  | $19,472,057 |
| 7. יום שישי ה-13 חלק 7: הדם החדש | 13 במאי 1988 | $2,800,000 | $19,170,001 |  | $19,170,001 |
| 8. יום שישי ה-13 חלק 8: ג'ייסון לוקח את מנהטן | 28 ביולי 1989 | $5,000,000 | $14,343,976 |  | $14,343,976 |
| 9. ג'ייסון הולך לגיהנום: יום שישי האחרון | 13 באוגוסט 1993 | $3,000,000 | $15,935,068 |  | $15,935,068 |
| 10. ג'ייסון אקס | 26 באפריל 2002 | $14,000,000 | $13,121,555 | $3,830,243 | $16,951,798 |
| 11. פרדי נגד ג'ייסון | 15 באוגוסט 2003 | $25,000,000 | $82,622,655 | $32,286,175 | $114,908,830 |
| 12. יום שישי ה-13 (2009) | 13 בפברואר 2009 | $19,000,000 | $65,002,019 | $26,377,032 | $91,379,051 |
| סך הכול | סך הכול | $80,900,000 | $382,746,073 | $82,493,450 | $465,239,523 |
שמעון בר גיורא

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־1 גרשה, פרובינקיה יודיאה 
 הוצאה להורג:  71 רומא, האימפריה הרומית 
 
תבליט שער טיטוס – בתהלוכת ניצחון זו הוצג שמעון בר גיורא השבוי, ובסופה הוצא להורג
שמעון בר גיורא (ביוונית: Βαργιορᾶς,‏ Σίμων γιος του Γιώρα, בלטינית: Bargioras;‏ ? – 71 לספירה) היה מצביא יהודי, ממנהיגי המרד הגדול ברומאים. עבור רבים ביהדות בר גיורא נחשב לגיבור מלחמה, לאיש שנלחם עד חורמה בשלושה לגיונות רומאים והצליח במשך חמישה חודשים להודפם.
כל הידוע על שמעון בר גיורא מקורו בספרו של יוסף בן מתתיהו, "מלחמת היהודים", אולם הוא נזכר בשמו גם אצל ההיסטוריונים הרומיים טקיטוס ודיו קסיוס. יוסף בן מתתיהו מכנה אותו "שמעון בן גיורא". כינויו של שמעון בצורתו הארמית, "בר גיורא", אינו מופיע אצל יוסף בן מתתיהו, אלא רק אצל טקיטוס ודיו קסיוס..
ייתכן ששמו חקוק על אבן שנמצאה למרגלות קשת רובינסון בכניסה להר הבית בצורת האותיות האופיינית לימי בית שני: "לבר גיו".
על שמו נקרא ארגון השמירה העברי "בר גיורא".
ביוגרפיה > כניסתו לירושלים

השתלטותו של בר גיורא בשנת 69 על ירושלים באה עקב אכזריותו היתרה של יריבו יוחנן, שקוממה עליו גם את אנשי צבאו שלו. האדומיים מביניהם חברו לקשר, ופתחו את השער לשמעון. בין אלה שתמכו בכניסתו של בר גיורא היה מתתיהו מבית ביתוס שעודד את העם בירושלים להתיר את כניסתו. גם פליטים אחרים, שברחו מפני יוחנן מגוש חלב, ביקשו את שמעון להיכנס העירה. חילו הגדול שמנה עשרות אלפים שעט פנימה, אך היה בעמדת נחיתות מול אנשי יוחנן ששלטו על המקומות הגבוהים בהר הבית. במאבקים הפנימיים שבהם היה מעורב גם פלג שלישי של קנאים, בראשות אלעזר בן שמעון, נשרפו כנראה אוצרות התבואה של העיר.
תקופה זו הייתה תקופה של שלטון אימה וטרור, ואלו שנחשדו כמתונים נהרגו על ידיהם. יוסף בן מתתיהו מספר ששמעון בר גיורא "המית בייסורים קשים" גם את מתתיהו מבית ביתוס, שפתח לפניו את שער העיר. כאשר הוחלט להוציאו להורג עם בניו ביקש מתתיהו למות ראשון, כדי שלא לצפות במות יוצאי חלציו, אך שמעון התעקש דווקא להורגו אחרון. את הוצאתו להורג הטיל שמעון על "חנן בן בגדת, האכזרי בכל נושאי כליו". לא רק זאת אלא שמי שהביע אבל פומבי על הרג המתונים הומת גם הוא.
אומנם, בסופו של דבר, משקרבו חייליו של טיטוס לחומות שיתפו הפלגים היהודים פעולה במערכה על ירושלים; הם חילקו ביניהם את ההגנה על העיר במלחמה עיקשת ונואשת, אך מאמציהם כשלו – ושתי חומות ירושלים נפלו. במצב זה פנה יוסף בן מתתיהו בשם טיטוס למורדים וביקשם להיכנע, אך הם סירבו. זאת, למרות הרעב הנורא והצמא ששרר בעיר.
הלוחמים סבבו בעיר והחרימו אוכל ומים לעצמם. העשירים ביקשו לערוק ושמועות על כך הספיקו לשמעון וגם ליוחנן כדי להחרים את רכושם. גם מבין האדוקים בנאמניו של שמעון – היו שהסגירו עצמם לטיטוס.
ביוגרפיה > המפלה

גם אחרי נפילת החומה השלישית, כיבוש הר הבית ושריפת בית המקדש, הוסיף שמעון בר גיורא להילחם עוד כחודש ימים.
כשניסו כמה מאנשי צבאו להתמקח עם הרומאים באותו זמן על תנאי כניעה, ציווה להורגם, אף שגיבור מלחמה היה ביניהם. הוא ויוחנן הסתגרו בביצורים, שעד היום עומדים על תילם במגדל דוד.
גם כשכבר הייתה המפלה ברורה ומוחלטת, והיה עליו לברוח למנהרה – לא הסגיר עצמו שמעון, כפי שעשה בסופו של דבר יוחנן, אלא ניסה תחילה לחפור פתח מילוט. משאזל מזונו אחז בתחבולה נואשת: הוא ניסה לברוח כשהוא עטוף בתכריכים. מטרתו הייתה להטיל על ידי הלבוש המוזר אימה על השומרים הרומאים, בתקווה שיחשבוהו לשד, או למת מהלך. תכסיסו לא צלח, והוא נשבה. מפתיעה העובדה שלא שלח יד בנפשו כדרך הקנאים האחרים – הסיקריים אנשי מצדה, שבקרבם התגורר תקופת מה.
בחורף ג'תתל"א, ראשית שנת 71, הובל שמעון בר-גיורא בתהלוכת הניצחון של טיטוס ברומא, כראש צבאות האויב המובס. כשחבל על צווארו, הובל תוך כדי הלקאתו אל מקדש יופיטר, שם הוציאוהו להורג בהטלה מראש סלע טארפיאן. עם קבלת הידיעה על מותו, הריע ההמון הרומי בצהלה.
יריבו יוחנן מגוש חלב נידון למאסר עולם בלבד, כי הרומאים נהגו להוציא להורג רק את מנהיג האויבים – במקרה זה, שמעון בר גיורא.
ההבדל בין העונשים שהוטלו עליהם מצביע על ההבדל במעמדם בהנהגת המרד מנקודת מבטם של הרומאים. מבחינתם, שמעון היה האישיות החשובה ביותר.
ההיסטוריון הרומי דיו קסיוס מדגיש כי בר גיורא היה היחיד שהוצא להורג במצעד הניצחון הזה.
ארגון בר גיורא שפעל בארץ ישראל בראשית ימי ההתיישבות הציונית, נקרא על שמו. כמו כן נקרא על שמו היישוב בר גיורא שבמטה יהודה.
הערות שוליים

↑  אצל טקיטוס.
↑  אצל יוסף בן מתתיהו.
↑  גדעון פוקס, שמעון בר גיורא איש גרסה, ציון ב, 1987, עמ' 141-152
↑  טקיטוס, דברי הימים, ספר ה, פרק 12
1 2  דיו קסיוס, היסטוריה רומאית, ספר 66, פרק 7, סעיף 1
↑  אוריאל רפפורט, יוחנן מגוש חלב - מהרי הגליל אל חומות ירושלים, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל והוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, 2006. עמ' 161, הערה 42
↑  מאיר בן-דב, "כתובות עבריות חקוקות באבן מהר-הבית וסביבתו", קתדרה: לתולדות ארץ ישראל ויישובה, חוברת 40, תמוז תשמ"ו - יולי 1986 עמ' 13 (קישור למאמר ב-JSTOR).
↑  תולדות מלחמת היהודים ברומאים, תרגום: ל' אולמן, עריכה מדעית והערות: י' שצמן, מבוא: י' פרייס, הוצאת כרמל, ירושלים, עמ' 416 בהערות החוקרים
↑  מלחמת היהודים, ספר ב' פרק י"ט פס' ב', 521
↑  יוסף בן מתתיהו, מלחמת היהודים, ספר ב', פרק כב, פסקה ב; ספר ד', פרק ט, פסקה ג, סעיפים 504–506
↑  יוסף בן מתתיהו, מלחמת היהודים, ספר ד', פרק ט, פסקה ג, סעיף 508
↑  תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ד', פרק ט, פסקה ג, סעיפים 509–510 (תרגום שמחוני)
↑  תולדות מלחמת היהודים ברומאים, ספר ד, פרק ט, פסקה ג, סעיפים 503–504 (תרגום: ל' אולמן)
↑  יוסף בן מתתיהו, מלחמת היהודים, ספר ה, פרק יג, פסקה א.
↑  י. נ. שמחוני, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, הערות ובאורים לספר שביעי, פרק חמישי, פסקה ה, עמ' 511
↑  מלחמת היהודים, ספר ז, פרק ה, פסקה ו
↑  מלחמת היהודים, ספר ו, פרק ט, פסקה ד, סעיף 434
↑  אוריאל רפפורט, יוחנן מגוש חלב, עמ' 173, הערה 70
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007515452805171  VIAF: 308281842   WorldCat (עם VIAF): 308281842
Giant Steps

| --- | --- |

 אלבום אולפן מאת ג'ון קולטריין
 יצא לאור:  ינואר 1960 
 סוגה:  ג'אז 
 שפה:  ללא תוכן לשוני 
 אורך:  37:03 
 חברת תקליטים:  אטלנטיק רקורדס 
 
Giant Steps (בעברית: צעדים ענקיים) הוא אלבום של ג'ון קולטריין שהוקלט ביומיים (ה-4 וה-5 במאי 1959) למעט קטע אחד ("נעימה") שהוקלט ב-2 בדצמבר 1959.  האלבום יצא לאור ב-23 בפברואר 1960.
אלבום זה היה הראשון של קולטריין שהוקלט בחברת אטלנטיק רקורדס וגם האלבום הראשון שכולו הולחן בידי קולטריין. בנוסף היה זה אלבום הביבופ האחרון של קולטריין (לאחר מכן הוא החל לנגן ג'אז מודאלי).
האלבום מיוחד בכך שהוא האלבום הראשון בסגנון ג'אז שכל קטעיו מבוססים על הרמוניה סימטרית.
מספר יצירות באלבום הפכו לסטנדרטים, כגון "Giant Steps", "Naima", "Cousin Mary" ועוד.
ב-2003 דורג האלבום במקום ה-102 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים של "רולינג סטון".
רשימת קטעים

"Giant Steps" - 4:43
"Cousin Mary" - 5:45
"Countdown" - 2:21
"Spiral" - 5:56
"Syeeda's Song Flute" - 7:00
"Naima" - 4:21
"Mr. P.C." - 6:57
קרדיטים

ג'ון קולטריין - סקסופון טנור
טומי פלאנגן - פסנתר (חוץ מקטע 6 "Naima" - פסנתר: סידר ולטון)
פול צ'יימברס - בס
ארט טיילור - תופים (חוץ מקטע 6 "Naima" - תופים: לס המפריס)
פליקס לופה

| --- | --- |

 לידה:  1972 (בן 53 בערך) אוקראינה 
 תחום יצירה:  צילום 
 felixlupa.com
 
פליקס לוּפָּה (נולד ב-1972) הוא צלם ישראלי.
ביוגרפיה

פליקס לופה נולד באוקראינה (אז חלק מברית המועצות). בגיל שש עלה לישראל והתגורר ברחובות, בשכונת קריית משה. לימים יספר לופה כי עבורו היוותה השכונה חלק חשוב בעיצוב אישיותו ומשהו שמשפיע עליו עד היום בכל מה שהוא עושה.
מאז 1995 עובד כצלם עצמאי, המתמקד בצילומי רחוב ובצילום דוקומנטרי. תמונותיו וכתבות מצולמות שלו מתפרסמות בעיתוני ישראל (בהם "מעריב", "הארץ", "טבע הדברים", "מסע אחר" ועוד), וכן מגזינים ועיתונים בחו"ל, ובהם PRIVATE - צרפת, Connessomagazine ולה רפובליקה - איטליה, כמו גם בתערוכות בישראל ומחוצה לה. הוא מצלם וכותב טור אישי במגזין הצילום: "קומפוזיציה".
לופה מתעד בצילום סטילס, וידאו וכתיבה פרויקטים חברתיים ארוכי טווח. עבודותיו אלה מוצגות בתערוכת צילום העיתונות "עדות מקומית":
בשנת 2008 סדרת תצלומים שלו בשם "חסרי בית" נבחרה כסדרת השנה בתערוכה זו. סדרה זו הקרויה "מכונית המפלט" עוסקת בשני חסרי בית, שמצאו מפלט במכונית נטושה בתל אביב, בוריס, בן 54, פועל זר שהתעוור בתקופת שהותו כאן וגנאדי, בן 70, מחוסר בית קשיש, שהיה מהנדס בכיר ומנהל תעשייתי ברוסיה. גנאדי לקח את בוריס תחת חסותו, הביאו לגור עמו במכונית וטיפל בו ובעיוורונו במסירות, עד שסולקו ממנה.
בשנת 2010 נכלל בתערוכה מיצג וידאו שלו בשם "התחנה האחרונה", העוסק בתחנה המרכזית של תל אביב.
בתערוכה לשנת 2011 נכלל סרט וידאו שלו בשם "גיא צלמוות", העוסק אף הוא בדיירי התחנה המרכזית.
כל תמונה מאתגרת את האינטלקט בהיבט אחר; יש מהן מאתגרות באספקט האינטלקטואלי, כחידת הגיון. יש מהן מאתגרות בהיבט האסתטי או האומנותי ויש מהן שמעוררות מחשבה. יש והצילום מעורר זיכרון.
בתצלומיו ניתן למצוא, בין השאר, תיעוד של אוכלוסייה ייחודית, בין אם מדובר באנשי דרום סודאן, אנשי קובה, או אנשים בשולי שוליה של החברה. התמונות המשמעותיות הן אלה המאתגרות את הצופה רגשית. אלו הם הצילומים, אשר מעבר לאמירה האמנותית הגלומה בהם, עולה מהם אמת פשוטה ועם זאת קשה לעיכול לעיתים.
לופה מצליח להגיע ללבם של המצולמים באמצעות עבודה של עקב בצד אגודל וירידה אינסופית לפרטים. כך גם עבודתו בנושא "מרד הזונות" העוסקת אף היא בתחנה המרכזית הישנה של תל אביב ובחייהן של הזונות העובדות שם, "הזולה" – תיעוד של חבורת חסרי בית שניהלו צורת חיים בבניין נטוש בן 3 קומות במרכז ת"א, במשך שישה חודשים; "נרקומניה" – תיעוד בן שישה חודשים של מפעל שנשרף, ננטש ונכבש על ידי עשרות נרקומנים וסוחרי סמים באזור התחנה המרכזית בת"א.
כצלם רחוב שואף לופה לתעד רגע מכריע אחד, בלי עזרים מייפים או מעוותים, תוך שימוש בתאורה הטבעית. הסביבה האנושית וכל מה הנוגע בה - חי, צומח ודומם - היא סביבת העבודה של לופה. היא ה"סטודיו" שלו.
עבודתו הפרטנית של לופה ברחוב התפתחה במהלך השנים; 
אם בתחילה התאפיינה העבודה בקומפוזיציית רחוב "קלאסית" המציגה הקבלה אחת, ברורה וקופצת לעין, הרי שבחלוף הזמן הפכה הקומפוזיציה מורכבת יותר והצילום, ספונטני וללא העמדה, לרוב משקף יחסים מורכבים בין הדמויות. מחשבה ורגש גם יחד בתוספת עין רגישה מושקעים בצילום אחד.
בהשאלה, הדבר דומה להתפתחות בשירה מחריזה קלאסית "שלמה" לחריזה מורכבת בשירה חדשה או מודרנית. מונחים כהאנשה או מטאפורה, אף הם מתחום הספרות, יתאימו ככפפה ליד בחלק מן התמונות.
מלמד צילום רחוב בקורס עצמאי עם הצלם אלכס ליבק.
מלמד צילום רחוב ב"גליץ-בית ספר לצילום", בבית הספר לצילום "קמרה אובסקורה" וב"אלון קירה-בית ספר לצילום".
הערות שוליים

↑  פליקס לופה / חסרי בית, באתר "עדות מקומית".
↑  פליקס לופה, עדות מקומית ונוקבת מהתחנה המרכזית בת"א, באתר ynet, 28 בפברואר 2010.
↑  פליקס לופה, גיא צלמוות, באתר "עדות מקומית".
↑  פליקס לופה | Felix Lupa - צילום רחוב|דוקומנטרי|סדנאות צילום|Street Photography| Documentary
↑  פליקס לופה | Felix Lupa - צילום רחוב|דוקומנטרי|סדנאות צילום|Street Photography| Documentary
פרס טשרניחובסקי

| --- | --- |
 תיאור:  פרס ישראלי לתרגום
 מדינה:  ישראל 
 הגוף המעניק:  עיריית תל אביב-יפו 
 תקופת הפרס:  1942–הווה (כ־83 שנים) 
 נקרא על שם:  שאול טשרניחובסקי 
 אתר רשמי
 
פרס טשרניחובסקי לתרגום מופת הוא פרס המוענק על ידי עיריית תל אביב-יפו. הפרס נקרא על שם המשורר שאול טשרניחובסקי, בהתאם להחלטת מועצת העיר משנת 1942. טשרניחובסקי השתתף בניסוח תקנון הפרס ואף נכח בחלוקתו הראשונה בשנת תש"ג-1943.
הפרס מתחלק לשני חלקים: חלקו הראשון, פרס לתרגום מופת בתחום הספרות יפה; חלקו השני, פרס לתרגום מהספרות המדעית.
בעקבות רפורמה בחלוקת הפרסים העירוניים, הפרס מחולק מדי שנתיים.
הערות שוליים

↑  יגאל חי, הצעה לרפורמה במועדי הענקת הפרסים של עיריית תל אביב, באתר הארץ, 12 במאי 2007
↑  חלוקת הפרסים לתרגומי-מופת על שם ש. טשרניחובסקי, משמר, 23 באוגוסט 1943.
↑  אנשי האוניברסיטה הם האחראים לשערוריה של מתן פרס טשרניחובסקי לתרגום מגרמנית, המשקיף, 25 בספטמבר 1945
↑  ליטל לוין, היום לפני 64 שנה: 13.10.1946 שלונסקי ואלתרמן זוכים בפרס טשרניחובסקי, באתר הארץ, 12 באוקטובר 2010
↑  פרס צ'רניחובסקי למתרגמי ה"קאפיטאל", על המשמר, 16 בינואר 1948; פרס טשרניחובסקי ל"קפיטל" של מרכס; הספרות היפה לי. שנברג וא. שמואלי; פרס מיוחד ל"ספרית פועלים", על המשמר, 19 בינואר 1948.
↑  ס. עזאי, חתני פרס טשרניחובסקי, הארץ, 27 בינואר 1950
↑  פרס צ'רניחובסקי לתרגומי מופת, שערים, 30 באפריל 1954
↑  רפאל אליעז וברוך קרוא חתני פרס טשרניחובסקי, דבר, 17 באפריל 1959.
↑  פרס טשרניחובסקי הוענק לאפרת, הרברג, הלוי ועצמון, דבר, 26 באפריל 1960.
↑  יגאל לוסין, מן הראדאר – לקונפוציוס: איך תורגמו מסינית לעברית ה"מאמרות" של קונג־פו־טסה, מעריב, 13 בינואר 1961.
↑  נקבעו חתני פרס טשרניחובסקי, מעריב, 30 בדצמבר 1971.
↑  מיה סלע, הוכרזו זוכי פרס טשרניחובסקי לתרגום, באתר הארץ, 26 באוגוסט 2010
↑  מיה סלע, פרס טשרניחובסקי לתרגום בסך 18 אלף שקל יוענק לד"ר עמינדב דיקמן וטל ניצן, באתר הארץ, 29 במאי 2012
↑  מיה סלע, פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת לרות בונדי ופרופ' ראובן שניר, באתר הארץ, 6 ביולי 2014.
| פרסי עיריית תל אביב-יפו |
| --- | --- | --- |
| כללי | יקיר העיר תל אביב-יפו |  |
| אדריכלות | פרס רוקח לאדריכלות • פרס קרוון לאדריכלות גנים ונוף |  |
| חינוך וספורט | פרס דב הוז לספורט • פרס לעובדים בתחום החינוך העברי |  |
| עיתונות | פרס דוש לקריקטורה • פרס סוקולוב לעיתונות הכתובה והאלקטרונית |  |
| מדעים | פרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים • פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית • פרס נפתלי למדעי הכלכלה והחברה |  |
| ספרות | פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת • פרס הרב קוק לספרות תורנית • פרס ביאליק לספרות יפה ולחכמת ישראל • פרס איינהורן לחקר הלשון והספרות הרפואית העברית • פרס הרב עובדיה יוסף לכתיבה הלכתית • פרס מנדלי מוכר ספרים לספרות בלשון יידיש |  |
| אמנות | פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול • פרס משה הלוי לאמנות הבימה • פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה • פרס אנגל ליצירה מוזיקלית ולמחקר המוזיקה העברית |  |
ישראל וייס

הרב ישראל וייס (נולד ב-1949) היה הרב הצבאי הראשי הרביעי של צה"ל בשנים 2000–2006. כיום הוא יועץ במשרד הביטחון לשיקום משפחות שכולות ודיין גיורים.
ביוגרפיה

נולד בדונאסרדאהיי, אז בצ'כוסלובקיה. למד בישיבת מרכז הרב בירושלים והוסמך לרבנות במכון הרי פישל. הוא רואה ברב אברהם שפירא את רבו המובהק.
נשוי לצילה ואב ל-3 בנות. בתו תהילה נהרגה בתאונת דרכים בגיל 8. מתגורר בגבעת שמואל.
שירות צבאי

ב-1976 התגייס לרבנות הצבאית ושימש בתפקידי רב גדוד, רב חטיבה, רב אוגדת השריון הסדירה של פיקוד המרכז, מפקד המדרשה התורנית בירושלים ורב מפקדת חילות השדה.
בשנת 2000, עם פרישתו של הרב גד נבון מראשות הרבנות הצבאית, מונה הרב וייס לרב הראשי לצה"ל, והועלה מדרגת סגן-אלוף לדרגת תת-אלוף.
כהונתו כרב הראשי לצה"ל

הרב וייס שם לו לדגש בתקופת כהונתו כרבצ"ר את נושא משפחות השכול הצה"ליות ועסק בשיקומן. בתקופת כהונתו, הביא לפיתוח אמצעי זיהוי החללים תוך מעבר לאמצעים ממוחשבים והטמעתם במערך הרבנות הצבאית.
הרב וייס ייסד ברבנות הצבאית את בית המדרש להלכה צבאית, שנועד לתת מענה הלכתי לכלל החיילים בצה"ל. במסגרת זו הקים מענה טלפוני הפועל במשך כל שעות היממה לפתרון בעיות הלכתיות של חיילים בשטח. בנוסף, פעל להכנסת רבנים דתיים-לאומיים בעלי עבר קרבי למערכת הרבנות הצבאית, מהלך אותו המשיך מחליפו, הרב אביחי רונצקי. צעדים אלו נועדו, בין היתר, להגשים את שאיפתו שחיילים דתיים יראו ברבנים הצבאיים כתובת למענה לשאלותיהם ובעיותיהם ההלכתיות, ולא יזדקקו להכרעת רבנים מחוץ למערכת.
הרב וייס הקים את ענף "ערכי תורה ללחימה", והעמיד בראשו את הרב צדוק בן ארצי, על מנת להנחיל ערכי יהדות לכלל חיילי צה"ל. ענף זה עיבה את מערך ימי העיון, ההרצאות, הסיורים, המדרשות הצבאיות ואת היחידות הניידות המסיירות ביחידות לשם מתן הרצאות לחיילים בשטח. פעילות ענף זה התרחבה במהלך כהונת מחליפו, הרב אביחי רונצקי.
שימש כאב בית הדין לגיור בצה"ל, שבו גייר מאות חיילים בכל שנה.
הקדיש זמן רב למלחמה בתאונות הדרכים, והעביר הרצאות בנושא באופן קבוע.
לאורך כהונתו נאלץ הרב וייס, להיאבק על עצמאותה של הרבנות הצבאית על מנת שלא תוכפף לאגף כוח אדם בצה"ל. ואכן, לאורך תקופת כהונתו הייתה הרבנות הצבאית כפופה ישירות לרמטכ"ל ורק לאחר פרישתו הוכפפה לראש אגף כוח אדם.
בתקופת כהונתו עלתה על הפרק שאלת הכרה בתעודות לימודים תורניים שנערכו במכללות שונות לצורך תוספת שכר לאנשי קבע בצה"ל. הרב וייס חשד כי התעודות פיקטיביות וסירב לאשרן בעצמו, אך העביר את ההכרעה בנושא לסגנו. בפסק הדין של תיק הרבנים מתח השופט ביקורת על התנהלות זו של הרב וייס
בינואר 2004, במסגרת עסקת חילופי השבויים של חטופי הר דב, פיקד הרב וייס על מבצע זיהוי גופות החללים במתקן צבאי בקלן.
במסגרת תפקידו נדרש להכריע האם להכיר בנעדרי קרב סולטאן יעקב, שגורלם לא נודע בוודאות, כחללי צה"ל. בסופו של תהליך, הכריע הרב וייס, בהרכב בית דין שכלל דיין מטעמו ודיין מטעם המשפחות, שהחטופים אינם עוד בחיים.
תוכנית ההתנתקות

ערב מימוש תוכנית ההתנתקות אמר וייס בראיון ברדיו כי אם מורו ורבו, הרב הראשי לשעבר, הרב אברהם שפירא יורה לו לפשוט את מדיו, יתפטר. בעקבות התבטאות זו ספג ביקורת מצד גורמי שמאל אשר דרשו את התפטרותו. הרב וייס חזר בו מדבריו, הגדירם כ"פליטת פה", הביע את עמדתו הנחרצת נגד סירוב פקודה והוסיף כי בעמדתו זו הוא מסתמך על חוות דעת של רבנים חשובים.
מאידך, לקראת ובמהלך יישום תוכנית ההתנתקות, ספג הרב מחאות וגידופים מצד מתנגדי ההתנתקות אשר קראו לו לסרב פקודה ולהתפטר.
בין השאר, אוים בהחרמת רשת חנויות הבגדים של אשתו. אחד ממבקריו, אליצור סגל, הועמד לדין בגין ביקורתו כלפיו בעניין זה ובעניינים אחרים, באשמת העלבת עובד ציבור (אשמה שלבסוף זוכה ממנה).
במסגרת תוכנית ההתנתקות עמד הרב וייס בראש מבצע לאיסוף תשמישי קדושה מגוש קטיף והעברת הקברים מבית העלמין של הגוש. זאת לאחר שהרבנים הראשיים, הרב שלמה משה עמאר והרב יונה מצגר החליטו כי יש לפנותם ולא להפקירם. במלאכה זו הקפיד הרב וייס כי מלאכת פינוי הקברים תתבצע רק לאחר פינוי אחרון הבתים ביישוב. לדבריו, משפחות רבות ביקשו כי הוא באופן אישי ידאג להעברת קברי יקיריהם.
המחאה נגדו המשיכה גם לאחר סיום ביצוע תוכנית ההתנתקות. הוא התבקש לעזוב את הלווייתו של אחיה של העיתונאית שושי גרינפלד שנהרג במלחמת לבנון השנייה. במקרה אחר, בעת שהתפלל ברחבת הכותל המערבי, הותקף פיזית על ידי נוער חובש כיפה - מעשים שאותם גינו רבנים בציבור הדתי.
הרב וייס סיים את כהונתו ב-19 בספטמבר 2006. לדבריו, בהסתכלות לאחור, הוא סבור שתוכנית ההתנתקות הזיקה למדינת ישראל.