stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב פנגדו
הקרב

על פי רישומי הקרב היפניים, בוקר ה-25 ביולי הבחינו הסיירות היפניות "יושינו," "נאניווה" ו"אקיצושימה," שהפליגו מול אסאן, בסיירת הסינית "צ'יואן" ובספינת התותחים "קוואנג-יי," שיצאו מהעיר על מנת לפגוש בספינת התותחים "צאוצ'יאנג" שליוותה את ספינת האספקה "קאושינג" בדרכה לעיר. שני כלי השיט הסיניים לא השיבו הצדעה ליפנים, כנדרש מהם לפי תקנות השיט הבינלאומיות, וכשפנו הספינות היפניות דרום-מערבה, פתחו עליהם הסינים באש.
על פי הגרסה הסינית, אכן יצאו צ'יואן וקוואנג-יי מאסאן בבוקר ה-25 ביולי, על מנת לקבל את פני צאוצ'יאנג וקאושינג. בשעה 07:45, עת חלפו בסמוך לאי הקטן פנגדו ביציאה ממפרץ אסאן, פתחו עליהן באש הסיירות היפניות אקיצושימה, יושינו ואניווה. הסינים השיבו אש בשעה 07:52.
הקרב התרחש בטווחים קרובים, וצ'יואן ספגה נזק כבד ואיבדה את יכולת ההיגוי, אך יועץ צבאי גרמני שהיה על סיפונה הצליח להשיב לספינה יכולת תמרון. לאחר חילופי אש שנמשכו מעל שעה, יצרה הגעתה של ספינת התותחים קוואנג-יי לזירה הסחת דעת שאיפשרה לצ'יואן לסגת מהאזור. הסיירת היפנית יושינו פתחה במרדף שנמשך מעל למאה מילים ימיים, אך לא השיגה אותה, ואילו קוואנג-יי עלתה על שרטון, ומחסן התחמושת שלה התפוצץ.
באותה עת הופיעו בזירה ספינת התובלה קאושינג, שהניפה דגל ימי אזרחי בריטי, וספינת התותחים צאוצ'יאנג. הנאניווה, עליה פיקד היהאצ'ירו טוגו, פקדה עליה להתלוות אליה. לאחר שהקפטן הבריטי תומאס גאלסוורת'י מחה על הפרת הנייטרליות של בריטניה, הוא הסכים להתלוות לשייטת היפנית, והדבר קומם את החיילים הסינים שהיו על סיפון הספינה, שדרשו שיפליג חזרה לסין. לאחר משא ומתן בן ארבע שעות, במהלכו איימו החיילים על חייהם של הקפטן ושל צוותו, ניצלו האחרונים הזדמנות וזינקו למים. החיילים הסינים פתחו באש, אך הקפטן ואנשי צוותו הצליחו להגיע לנאניווה ולאחר שנמשו הבריטים מהמים, פתחו היפנים באש על קאושינג וטיבעו אותה. כמחצית מ-1,100 החיילים הסינים שהיו על סיפון הספינה טבעו, והשאר נאספו על ידי ספינה צרפתית שחלפה במקום או שהגיעו לאיים בסביבה. בשעה 14:00 יירטה אקיצושימה את צאוצ'ינג, ואילצה אותה להיכנע.
תוצאות הקרב

לקרב נודעה השפעה מכרעת על המערכה היבשתית. התגבורת, שמלבד החיילים כללה גם תריסר תותחים ואספקה צבאית, נמנעה מחיל המצב הסיני באסאן. בקרב סונגהוואן שנערך ארבעה ימים מאוחר יותר הובס חיל מצב זה על ידי היפנים, שנהנו מיתרון מספרי ומאספקה רבה יותר. הכרזת המלחמה הרשמית התפרסמה רק ב-1 באוגוסט 1894, לאחר קרב זה.
הסיירת היפנית נאניווה הייתה תחת פיקודו של היהאצ'ירו טוגו. הבעלים של הקאושינג, חברת ג'רדין, מת'סון ושות' (הידועה בעיקר בשל תפקידה המרכזי בסחר האופיום בסין) הביעה מחאה על הפגיעה ברכושה, ודרשה פיצויים מממשלת יפן. האירוע גרם לתקרית דיפלומטית בין יפן לבריטניה. ביקורת נוספת הוטחה ביפנים על כך שלא נעשו כל מאמצים למשות את הניצולים הסינים מהים, אך דרישות הפיצויים על כך בוטלו לאחר שחבר מושבעים בריטי קבע שהפעולה הייתה במסגרת החוק הבינלאומי בנוגע לטיפול במורדים.
בעקבות הקרב קיבל המשפט היפני את החוק המערבי בנוגע לשלל ימי.
ב-2000 ניסתה חברת חילוץ קוריאנית למשות את שרידי הקאושינג מהים, בהבטחה שהיא מכילה מטען של מטילי זהב וכסף, אך השבר נהרס במהלך פעולות החילוץ, ולא נמשו ממנו חפצי ערך.
לקריאה נוספת

שילוני, בן-עמי. יפן המודרנית: תרבות והיסטוריה. הוצאת שוקן, 1997 (מהדורה מתוקנת ומורחבת 2002).
Paine, S.C.M. The Sino-Japanese War of 1894-1895: Perception, Power, and Primacy. Cambridge University Press, 2003. ISBN 052161745-1
קאקורטוק

קאקורטוק (בגרינלנדית: Qaqortoq ‏האזנהקובץ:Qaqortoq.ogg‏Ⓘ‏ "לבן"), בעבר נקראה יוליאנה-הוב (Julianehåb) "תקוות יוליאנה" על שם מלכת דנמרק יוליאנה, היא בירת מחוז כּויאשׂק שבדרום גרינלנד. שוכנת לחוף פיורד קאקורטוק, הסמוך לים לברדור.
קאקורטוק היא העיר המאוכלסת ביותר בדרום גרינלנד, והעיר הרביעית בגודלה במדינה, בשנת 2013 התגוררו בעיר 3,229 תושבים.
תולדות העיר

האזור בו שוכנת העיר היה מיושב כבר בתקופה הפרהיסטורית. בתחומי העיר נמצאו שרידים מתקופת תרבות סאקאק (Saqqaq), לפני כ-4,300 שנה.
אנשי תרבות דורסט הגיעו לקאקורטוק לפני כ-2,800 שנים. מספר מבני מגורים האופייניים לתרבות דורסט המוקדמת, נמצאים עד היום באזור בו שוכנת העיר.
שרידי כנסיית הבלסי, יחד עם חורבות הכפר הבלסי (Hvalsey), בין הערים הבולטות בהתיישבות הנורדית בגרינלנד, נמצאים כ-19 קילומטרים צפונית-מזרחית לקאקורטוק.
בסביבות המאה ה-12 הגיעו לקאקורטוק בני עם התולה (אנ') (אינואיטים). תרבות זו התאפיינה במגורים במבנה רב דירות, שרידים רבים מתרבות זו נמצאו.
העיר המודרנית נוסדה בשנת 1774, על ידי הסוחר הדני-נורווגי אנדרס אולסן. העיר נקראה בתחילה יוליאנה-הוב (Julianehåb) "תקוות יוליאנה", על שם מלכת דנמרק יוליאנה מריה לבית ברונסוויק-וולפנביטל. שם העיר אף עבר אינגלוז, והיא כונתה Juliana's Hope.
העיר הפכה למרכז עבור המסחר בעורות כלב ים נבלי (Pagophilus groenlandicus), שריד לכך ניתן למצוא במפעלי העורות גרייט גרינלנד.
אתרים בעיר

מוזיאון קאקורטוק, נבנה בשנת 1804, בתחילה שימש המבנה כחנותו של הנפח המקומי. המוזיאון ממוקם בכיכר העיר, ומציג סירות מתקופת האינואיטים, ציוד צייד, ופריטים נורדים. למבנה עצמו חשיבות תרבותית, והוא מבנה מוגן.
בית בנמל הקולוניאלי משנת 1797. המבנה נבנה בדנמרק, נשלח בחלקים לגרינלנד, והורכב מחדש בעיר.
בין השנים 1993-1994 ניהלה את פרויקט האמנות באוויר הפתוח: סטון אנד מאן (Stone & Man), האמנית המקומית אקה הוג. במסגרת המיזם, נבנו בעיר 24 פסלים על ידי שמונה עשר אמנים מפינלנד, שוודיה, נורווגיה, איסלנד, אולנד וגרינלנד.
מזרקת Mindebrønden שנבנתה ב-1927 היא המזרקה העתיקה בגרינלנד. צורתה כחור הנשימה של הלוויתן.
תחבורה > אווירית

בעיר נמצא מנחת קאקורטוק, ממנו מפעילה חברת התעופה אייר גרינלנד טיסות סדירות לנמל התעופה נרסארסואק, באמצעות מסוקים.
בשנת 2007 הוצע לבנות שדה תעופה עם מסלול באורך 1799 מטרים, שבו יוכלו לנחות גם מטוסים, ושיאפשר טיסות ישירות לאירופה וצפון אמריקה. להצעה זו התנגדו מפלגות הדמוקרטים והסוציאל-דמוקרטים, בשל חשש לפגיעה אקולוגית וסביבתית.
הצעה נוספת הייתה בניית שדה תעופה עם מסלול באורך 1199 מטרים, ויאפשר טיסות לאיסלנד ולמזרח קנדה. המועצה האזורית מתנגדת לכך עקב החשש שסגירתו של נמל התעופה נרסארסואק יביא לפיטורם של 140 העובדים בו.
תחבורה > יבשתית

בדומה למקומות יישוב רבים בגרינלנד, אין כבישים המובילים לקאקורטוק. דרכי עפר יוצאות צפונה ומערבה, אך הן עבירות לרכבי שטח בלבד. בעונת החורף הופך האופנוע שלג, לאמצעי התחבורה הנפוץ.
תחבורה > ימית

קו המעבורת Arctic Umiaq המקשרת בין נארסאק לאילוליסאט, עוצר בעיר. בחורף כשהפיורד בו שוכנת נארסאק קופא, משמשת העיר כתחנה הראשונה/אחרונה למעבורת.
עומק הנמל הוא 15 מטרים, והוא מסוגל לקלוט ספינות שאורכן עד ל-150 מטרים. אין בנמל שירותי גרירה.
כלכלה ושירותים

כלכלת העיר מתבססת ברובה על חינוך ומגזר השירותים. ענפי תעסוקה נוספים הם: הדייג, עיבוד שרימפסים, ייצור פרווה ותחזוקת ספינות.
במשך שנים ארוכות נסמכה כלכלת העיר, על מחלקת המסחר של החברה הממשלתית רויאל גרינלנד, העיר הייתה מקור העורות של התאגיד. כיום אחד המעסיקים הגדולים בעיר הוא מפעל העורות גרייט גרינלנד פורהאוס הממוקם בעיר, והוא הרוכש הגדול של כלבי הים במדינה.
כמרבית ערי גרינלנד, נסמכת הכלכלה בעיר על יצוא המוצרים המיוצרים בה. 70.1% מתוצרת העיר נמכרים בשוק הדני.
האבטלה בעיר גבוהה, בשנת 2010 שיעור האבטלה עמד על 10.4%, עלייה של 1.2% לעומת השנה שקדמה לה.
כלכלה ושירותים > אנרגיה

החשמל בעיר מסופק על ידי החברה הממשלתית Nukissiorfiit. משנת 2007 מקור האנרגיה בתחנת הכוח ההידרואלקטרית הממוקמת בסכר Qorlortorsuaq, כ-70 קילומטרים מהעיר. לפני כן, מקור האנרגיה לעיר היה בשלושה מנועי דיזל שנלקחו מספינה ישנה, והוסבו לייצור אנרגיה.
כלכלה ושירותים > חינוך

קואקורטוק היא המרכז החינוכי הראשי בדרום גרינלנד, ובה בית ספר יסודי, חטיבת ביניים, ותיכון. בשנת 1977 נוסד בעיר בית ספר למסחר ולמקצועות בסיסיים.
כלכלה ושירותים > בריאות

בית החולים Napparsimavik ממוקם בקאקורטוק, והוא משמש גם את הכפרים הסמוכים. נכון לשנת 2013 בבית החולים 18 מיטות, ועובדים בו 59 אנשי צוות.
לרשות בית החולים עומד מסוק לפינוי מוטס.
כלכלה ושירותים > תיירות

התיירות מהווה חלק נכבד בהכנסות התושבים, בעיר יש אכסניה ובית מלון. 65.5% מהתיירים, הם אזרחי דנמרק. בממוצע שנתי לנים בעיר 1,700 תיירים בשנה.
מפעל העורות גרייט גרינלנד פורהאוס, הוא אטרקציה תיירותית פופולרית. פעילויות נוספות הן: שיט בקיאקים וסירות, טיולים רגליים מודרכים, צפייה בלווייתנים, וסקי למרחקים.
דמוגרפיה

בשנת 2013 התגוררו בעיר 3,229 תושבים, משנת 1995 נותרה האוכלוסייה כמעט ללא שינוי.
אוכלוסיית העיר בין השנים 1991-2010. מקור: משרד הסטטיסטיקה הגרינלנדי
אקלים

האקלים בעיר הוא אקלים קוטבי, עם חורף מושלג וקיץ קר. האדמה בקצה הדרומי של גרינלנד לא קופאת.
| אקלים בקואקורטוק> חודש.טמפרטורה יומית מרבית ממוצעת (C°).טמפרטורה יומית מזערית ממוצעת (C°).משקעים ממוצעים (מ"מ) | אקלים בקואקורטוק> ינואר.−2.2.−9.2.57 | אקלים בקואקורטוק> פברואר.−1.7.−8.8.51 | אקלים בקואקורטוק> מרץ.−1.0.−8.4.57 | אקלים בקואקורטוק> אפריל.2.8.−4.4.56 | אקלים בקואקורטוק> מאי.6.9.−0.4.56 | אקלים בקואקורטוק> יוני.9.2.1.3.75 | אקלים בקואקורטוק> יולי.11.1.3.3.97 | אקלים בקואקורטוק> אוגוסט.11.0.3.7.93 | אקלים בקואקורטוק> ספטמבר.8.0.1.9.92 | אקלים בקואקורטוק> אוקטובר.3.9.−1.7.72 | אקלים בקואקורטוק> נובמבר.0.8.−5.0.78 | אקלים בקואקורטוק> דצמבר.−1.4.−7.8.73 | אקלים בקואקורטוק> שנה.3.95.−2.96.857 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מקור: המכון המטאורולוגי הדני
ערים תאומות

לקואקורטוק הסכם ערים תאומות עם:
דנמרק אורהוס, דנמרק
הערות שוליים

↑  Debatten om en lufthavn i Qaqortoq skaber nu ufred internt hos Demokraterne.‏ 18 באוקטובר 2007
↑  Air Greenland støtter forslag om Qaqortoq lufthavn ‏4 בנובמבר 2010
↑  Rungende nej til flytning af lufthavn‏ 16 בנובמבר 2010
↑  Sea Ports Of Qaqortoq באתר SeaRates
↑  Napparsimavik Qaqortoq Sygehus (בדנית)
↑  מידע על העיר באתר Greenland Sagalands (באנגלית)
↑  האקלים בקאקורטוק באתר המכון המטאורולוגי הדני
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538056605171  GND: 4671507-1  LCCN: no98107062  MusicBrainz: 88340279-4120-4c7d-9d28-2ddabc35e4c8  VIAF: 245419688   WorldCat (עם VIAF): 245419688 
מנחת קואקורטוק
קרב פננג

קרב פננג (באנגלית: Battle of Penang, בצרפתית: Combat de Penang, ברוסית: Бой у Пенанга) היה קרב שהתרחש ב-28 באוקטובר 1914, במהלך מלחמת העולם הראשונה. זו הייתה פעולה ימית במצר מלאקה, שבה הסיירת הגרמנית אמדן הטביעה שתי ספינות מלחמה של מדינות ההסכמה.
רקע

באותה תקופה, פננג הייתה חלק ממושבות המצרים, מושבת כתר בריטית. פננג הוא אי מול החוף המערבי של מלאיה, מלזיה של ימינו. הוא נמצא רק במרחק קצר מהיבשת. העיר הראשית של פננג, ג'ורג' טאון, שוכנת על נמל. בחודשים הראשונים של המלחמה, הוא היה בשימוש רב על ידי ספינות חיל הים וכלי המסחר של מדינות ההסכמה.
זמן קצר לאחר פרוץ המלחמה עזבה שייטת מזרח אסיה הגרמנית את בסיסה בצ'ינגדאו, סין. השייטת פנתה מזרחה לגרמניה, אבל ספינה אחת, הסיירת הקלה אמדן בפיקודו של קורבטנקפיטן קרל פון מילר נשלחה למשימת פשיטה בודדת.
הקרב

בסביבות השעה 04:30 ב-28 באוקטובר, האמדן הופיעה לכיוון ג'ורג' טאון כדי לתקוף את הגנות הנמל וכל כלי שיט אויב שהיא עשויה למצוא שם. פון מילר הסווה את ספינתו על ידי חבילת ערימת עשן מזויפת, מה שגרם לאמדן להידמות לסיירת הקלה הבריטית אה"מ יארמות'. אולם לאחר שנכנס לנמל, הוא העלה את דגל הצי הגרמני הקיסרי וחשף את זהותו. לאחר מכן הוא שיגר טורפדו לעבר הסיירת המוגנת הרוסית הקיסרית ז'מצ'וג, ובעקבותיו ירה מטח פגזים לעבר הספינה. בעוד הז'מצ'וג נאבקת להשיב אש, שיגר פון מילר טורפדו שני. הוא חדר למחסן התחמושת הקדמי של ז'מצ'וג, וגרם לפיצוץ שהטביע את ספינת המלחמה הרוסית. האבדות בקרב צוות הז'מצ'וג שכלל 250 אנשי צוות הסתכמו ב-88 הרוגים ו-121 פצועים.
הסיירת הצרפתית הישנה ד'איברוויל והמשחתת הצרפתית פרונד פתחו באש על האמדן, אבל שניהם לא היו מדויקים במיוחד ופון מילר פשוט התעלם מהם כשפנה לצאת מהנמל ללא פגע. בזמן שעצר כדי לנסות להעלות נווט נמל, הוא פגש את המשחתת הצרפתית מוסקט, שחזרה מסיור. מאחר שנתפסה בהפתעה, הספינה הצרפתית הוטבעה במהירות על ידי תותחי הסיירת הגרמנית.
לאחר מכן

ה"ז'מצ'וג" הייתה קשורה במצב של חוסר מוכנות בזמן שהקפטן שלה, לוטננט קומנדר הברון א.א. צ'רקאסוב, עלה לחוף באותו לילה כדי לבקר את אשתו (יש דיווחים שאומרים את המאהבת שלו). המפתחות למחסן התחמושת של הספינה נלקחו לחוף ולא הוצבו תצפיות. צ'רקאסוב צפה באימה חסרת אונים ממלון המזרח והאוריינטל כשספינתו שוקעת לתחתית המצרים. הוא הועמד למשפט צבאי בגין רשלנות ונידון ל-3 וחצי שנות מאסר, הורדת דרגה וגירוש מהצי. סגנו, לוטננט קוליבין, נידון ל-1½ שנות מאסר. עם זאת, הצאר ניקולאי השני הפחית בעונשם, ושני הקצינים לשעבר נצטוו לשרת כימאים מן השורה. שניהם השתתפו מאוחר יותר בקרב והם עוטרו בצלב גיאורגי הקדוש.
לוטננט פליקס ת'רואן, שפיקד על המוסקט, היה בין ההרוגים בקרב. 36 ניצולים מתוך צוות המשחתת שכלל 80 אנשי צוות חולצו על ידי האמדן. שלושה מהמלחים הצרפתים מתו מפצעיהם ונקברו בים בהצטיינות צבאית. יומיים לאחר הקרב עצרה האמדן את ספינת הקיטור הבריטית ניובורן והעבירה אליה את השבויים הצרפתים הנותרים. לאחר מכן היא שוחררה והעבירה את השבויים לסבאנג, סומטרה, אז חלק מאיי הודו המזרחיים ההולנדיים הנייטרלים.
האמדן המשיכה במשימת הפשיטה המוצלחת שלה במשך 10 ימים נוספים, לפני שנתקלה בסיירת הקלה סידני החזקה יותר של הצי המלכותי האוסטרלי. התותחים הכבדים וארוכי הטווח יותר של סידני אפשרו לה לפגוע קשות באמדן, שנאלצה לעלות על שרטון ולהיכנע בקרב קוקוס.
ז'מצ'וג, אחרי 1909
מוסקט
המסלול שעברה אמדן במהלך פעולות הפשיטה המסחריות שלה
הנצחה

בסך הכל 12 מלחים רוסים קבורים באי ג'רג'ק ופננג. האנדרטה לכבוד המלחים של הסיירת הרוסית ז'מצ'וג שופצה פעמיים על ידי מלחים סובייטים ב-1972 וב-1987 בהתאמה. הקרב הוזכר פעמים רבות על ידי ולדימיר פוטין בביקורו הנשיאותי במלזיה ב-2003. שגרירות רוסיה במלזיה מקיימת פעמיים בשנה אזכרה לכבוד המלחים שנפלו.
אנדרטת זמצ'וג בבית העלמין המערבי, פננג
אנדרטה למוסקט בכנסיית ההנחה (פננג)
רויטל בן-אשר פרץ

| --- | --- |

 לידה:  29 ביוני 1969 (בת 55) הוד השרון, ישראל 
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים (1995) 
 תחום יצירה:  פיסול 
 פרסים והוקרה:  פרס האמן הצעיר (1999) 
 
רויטל בן–אשר פרץ (נולדה ב-29 ביוני 1969) היא אוצרת, אמנית ופעילת ציבור ישראלית.
גלריית תמונות

בן-אשר פרץ וסהר עזימי בפרויקט "פרוטקטיב אדג'", גלריה שלוש, 2017.
"פרוטקטיב אדג'".
פסל לבן מקלקר, הומאז' ל"אפרים... אפרים!" של לידיה זבצקי והמיצב "Fauna & Flora" של הילה עמרם, בתערוכה "חמור", בית בנימיני, 2012.
מיצב של אורי שפירא, בתערוכה "חמור".
שלד קריפטוזיאולוגי של אוריאל מירון, בתערוכה "מוזיאון הטבע" במוזיאון פתח תקווה לאמנות.
"לויתן זרע", מיצב הווידאו של יוסי בן-שושן ומירב הימן, "מוזיאון הטבע", 2009.
המיצב "מונומנט" של שי רטנר בתערוכה "סביבות עבודה", ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2015.
פסל גדול של אצבע גדומה משורש עץ ופלסטלינה, חלק מהמיצב "חיתוך גס" של רועי מרדכי, "סביבות עבודה".
"דיוקן עצמי", ציפור גדולה עשויה רשת, נוצות, 110x150 ס"מ, עבודה של קורבן סחר מהתערוכה "נעלי עקב בחול, סחר בנשים בישראל", מוזיאון פתח-תקווה לאמנות.
"הקבינט של אמיל רנצנהופר", מיצב של גדעון עפרת, בתערוכה 'אוצרים בע"מ', מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
תערוכות שאצרה

1998 – אוצרת תערוכות ראשית של משרד החינוך במוזיאון תל אביב.
2003 – "נקודות צבירה", הסדנה לאמנות רמת אליהו.
2003 – "אוטומטה", הסדנה לאמנות רמת אליהו.
2003 – "פרא אציל", הסדנה לאמנות רמת אליהו.
2003 – "אוטוביוגרפיה מטופלת", הסדנה לאמנות רמת אליהו.
2005 - "נעלי עקב בחול", מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
2005-6 - "גופן עירוני", הסדנה לאמנות רמת אליהו.
2008-9 – אוצרת בסדנה לאמנות רמת אליהו (ראשון לציון) את הפרויקט האתיופי והתערוכה "גדגדה"- קיר.
2008-9 - תערוכת סוף שנה של סדנת אמני הקיבוץ.
2009 - "מוזיאון הטבע", מוזיאון פתח-תקווה לאמנות.
2010 - "המעבר בתעלות הדמע תקין", תערוכתה של נועה צדקה, גלריית דולינגר, תל אביב.
2015 - "סביבות עבודה", ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו, מוזיאון תל אביב לאמנות.
2013-14 - "אני עוד אציג", תערוכת סוף שנה לתלמידי הסטודיו, בית האמנים, תל אביב.
2012 - "חמור", בית בנימיני, המרכז לקרמיקה עכשווית.
2012 - תערוכת "סופשנה" לתלמידי הסטודיו, בית האמנים, תל אביב.
2010 - תערוכת סוף שנה לתלמידי הסטודיו, בית האמנים, תל אביב.
2011 - "אוצרים בע"מ", מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
2011 – התערוכה "הליכה על שתיים" של הילה בן ארי ואוריאל מירון, גלריה 39.
2015-16 - התערוכה השנתית של הסטודיו, בית האמנים, תל אביב.
2016 - "מודבק ברוק", תערוכת יחיד לנעמה אופנהיים, בית האמנים, תל אביב.
2016-17 - "השתלמות באמנות", התערוכה השנתית של הסטודיו, בית האמנים, תל אביב.
2017-18 - "הגיל והתרגיל", התערוכה השנתית של תלמידי הסטודיו של רויטל בן-אשר פרץ, בית האמנים, תל אביב.
2019 - ״בית לאמנים״, התערוכה השנתית של תלמידי הסטודיו של רויטל בן-אשר פרץ, בית האמנים, תל אביב.
2019 - ״העולם על פי ולרי״, תערוכתו של ולרי בוקובסקי, בית האמנים, תל אביב. (אצרה ביחד עם רעות פרסטר).
יוני 2021 - אוצרת תערוכת הקבע ובין מקימי בית קפה בתל אביב לזכרו של אסי דיין: "מפגש אסי".
יוני 2021 - "נושא אישי", בית האמנים תל אביב, מקבץ של 30 תערוכות יחיד.
תערוכות יחיד כאמנית

1995 - "בשר טרי", גלריית שלוש שלושים, ת"א.
1996 - "שבריר", גלריית אנטיאה, ירושלים.
2000 - "חבלי מורינגה", מוזיאון בית כהנא, רמת גן. צילום ופיסול.
תערוכות קבוצתיות כאמנית

1996 - תערוכת אמנים צעירים, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
1997 - "חומר אחר", מוזיאון ארץ ישראל.
1998 - "דרך בחומר", מוזיאון בית כהנא, רמת גן.
1999 - בית האמנים, ת"א. תערוכת פרס האמן הצעיר - רטרוספקטיבה של בגדים 95–99.
2000 - "ילדים", בית הגפן, חיפה.
2000 - "mutants", מוזיאון ארץ ישראל. ביאנלה לפיסול.
2000 - " פגישה לא מקרית", מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן. מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח.
2000 - מוזיאון אשדוד לאמנות.
2000 - מוזיאון בת-ים לאמנות עכשווית.
2000 - "מיתולוגיות", הגלריה לאמנות אום אל-פחם.
2001 - גלריית הוראס ריכטר יפו. אגודת ידידי בצלאל.
2001 - "לפני שבוע ביום שני אתמול", גלריית עמי שטייניץ, ת"א.
2002 - מוזיאון לצילום תל-חי. גמר פרס קרן רוטשילד.
2003 - "SOFA", שיקגו. ארצות הברית, הביתן הישראלי.
2004 - "מחסן זמן", מוזיאון פתח-תקווה לאמנות.
2005 - "ליגה", בית בנמל. אוצרת:  גליה יהב.
פרסים

1996 - קרן שרת - קרן התרבות אמריקה ישראל.
1997 - קרן שרת - קרן התרבות אמריקה ישראל.
1999 - פרס האמן הצעיר – משרד החינוך והתרבות.
4-2003 - מלגת קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב. מפעל הפיס. משרד המדע התרבות והספורט.
4-2003 - קרן צ'ארלס ואנדי ברונפמן לעידוד תרבות ואמנויות בישראל ומחוצה לה.
הערות שוליים

↑  עפרת גדעון. אמנות מינורית: אמנות בישראל בשחר שנות האלפיים, הוצאת אמנות ישראלית, ירושלים, תש"ע 2010, עמ' 25.
↑  חגית פלג רותם, ארט בי אנד בי: להעיר את התרבות מהתרדמת, באתר פורטפוליו, 7 בנובמבר 2020
↑  בוקר טוב ישראל, גלי צה"ל
↑  בילוי היום, גלי צה"ל
↑  חדשות ערוץ 13
↑  רעות ברנע, מחאת האמנים הישנים באולמות התרבות הריקים, באתר כלכליסט, 12 בנובמבר 2020
↑  אינה טוקר, רן בוקר ויובל פלוטקין, "כל הפגנה היא מסיבה, וכל מסיבה היא הפגנה": עולם התרבות הופך את המחאה לבמה, באתר ynet, 11 בנובמבר 2020
↑  ניצן צבי כהן ויונתן בלום, ‏הקסם של בעלי המלאכה, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 26 במאי 2022
↑  זיגוטה - תיאטרון תנועה (ע"ר) | גיידסטאר - אתר התאגידים של ישראל | משרד המשפטים, באתר www.guidestar.org.il
↑  שלי בן זאב זוס, ‏כך הזבל של עיריית תל-אביב הפך לאוצר, באתר ‏מאקו‏, 2 בינואר 2023
↑  גאות לבשר על שת"פ אסטרטגי של האיגוד עם קרן פלומס לאמנות, איגוד האמנים הפלסטיים, 8 בדצמבר 2022
↑  רותה קופפר, "באנו לשנות את התפיסה שאמנים הם ועדת קישוט", באתר כלכליסט, 19 באוגוסט 2024
↑   ענת לב-אדלר, אחת על אחת, באתר "ידיעות אחרונות", 24 בינואר 2023
↑   רוני קשמין, מפגש אסי: היכל שכולו קודש לזכרו של אסי דיין נפתח היום עם אוכל מצוין, באתר הארץ, 29 ביוני 2021
↑  תיקי גולן, בית קפה חדש לזכרו של אסי דיין נפתח בתל אביב, באתר ynet, 29 ביוני 2021
↑  המקום שהיה חסר לנו: קפה תרבות חדש לזכר אסי דיין, באתר טיים אאוט, 1 ביוני 2021
↑  מאיה נחום שחל, "בקפה הזה פוגשים את אסי היפה ואסי המכוער", באתר כלכליסט, 28 ביוני 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 271619  NLI: 987007307162805171  ISNI: 0000 0000 7068 3469  LCCN: no2011006877  VIAF: 97485307   WorldCat (עם VIAF): 97485307
רב הונא (הכהן)

ערך זה עוסק ברב הונא הכהן. אם התכוונתם לחכמים אחרים בשם זה, ראו .
רב הונא (השני) היה אמורא שחי בדור השלישי והרביעי לאמוראי בבל. הוא היה כהן, בניגוד לרב הונא הידוע שהיה "ישראל".
רב הונא נולד למשה בר עצרי העשיר שהתגורר בבבל. הוא למד בישיבתו של רב הונא (האמורא הידוע רבו של רב חסדא). התגורר בבבל, ועלה לארץ ישראל שם קיבל תורה מפי גדולי החכמים - רבי אלעזר רבי אמי רבי אבהו ורבי חייא בר אבא.
הוא למד גם אצל רב הונא בר חיננא. מסופר כי בצעירותו בתקופת שהותו בבבל, הוא היה עני מאוד. אביי יעץ שיגרש את אשתו ויגבה מאביו - שהיה עשיר מופלג והיה הערב - את כתובתה, ואחרי זה יחזירנה. אף על פי שבמשנה מובא כי המגרש את אשתו בבית דין במקרה כזה שכתובתה על אחרים, צריך לידור ממנה הנאה כדי שלא יחזירנה לאחר הגירושין, וזאת מפני חשש שמא מערים הוא לגרש אותה כדי שתגבה את כתובתה ותתעשר, נענה אביי שיכול הוא לגרש את אשתו בצנעא ללא התערבות בית דין וממילא לא יכריחוהו לעשות כך. לבסוף התברר שהוא כהן ואינו יכול לגרש את אשתו כי אז יהיה אסור לו להחזיר אותה. אמר על כך אביי: ""בתר ענייא אזלא עניותא" - אחרי עני הולכת העניות אף על פי שהיה עני ואף על פי שהותר לו לאכול מעשר - בתור כהן, הוא סירב לאכול מעשר שני.
רויאל ויליאם (אונייה, 1831)

| --- | --- |

"רויאל ויליאם", 1834. הצייר אינו ידוע.
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית משוטות
 צי:   צי הסוחר הבריטי (1831–1834)   הצי הספרדי (1834–1860)
 חברת ספנות:  Quebec and Halifax Steam Navigation Company
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  George Black and John Saxton Campbell, קוויבק
 הוזמנה:  1830
 תחילת הבנייה:  2 בספטמבר 1830
 הושקה:  27 באפריל 1831
 תקופת הפעילות:  1831–1860 (כ־29 שנים)
 אחריתה:  עלתה על החוף ונטרפה ב-8 בינואר 1860
 מיקום:  אלחסירס, ספרד
 מידות
 תפוסה:  1,370 טון
 אורך:  160 רגל (49 מ')
 רוחב:  44 רגל (13 מ')
 נתונים טכניים
 הנעה:  מנוע קיטור ומפרשים
 צורת הנעה:  משוטות
אוניית הקיטור רויאל ויליאם (באנגלית: SS Royal William) הייתה אוניית משוטה מן הפרובינציות הבריטיות של קנדה (The Canadas) (לימים קנדה) שהושקה ב-1831. בשנת 1833 חצתה את האוקיינוס האטלנטי ממערב למזרח ב-28 ימים, והיא נחשבת לאחת מאוניות המשוטה הראשונות שחצו את האוקיינוס בעיקר בכוח הקיטור, כשהיא משתמשת במפרשיה אחת לארבעה ימים לשם תחזוקת דוד הקיטור.
האונייה, שהחזיקה בתואר האונייה הגדולה ביותר בעולם בשנים 1831–1837, הייתה בעלת הדחק של 1,370 טון, אורכה כ-49 מטרים ורוחבה כ-13 מטר. היא נקראה על שם המלך ויליאם הרביעי. את בניית האונייה הזמינו ג'ון מולסון וקבוצה של משקיעים מכמה מושבות באמריקה הצפונית הבריטית. האונייה נבנתה בעיירה קייפ בלנק שבקוויבק על ידי ג'ון סקסטון קמפבל וג'ורג' בלק, שנחשבו לבוני ספינות חשובים באותה תקופה.
האונייה הושקה ב-27 באפריל 1831 על ידי הקולונל הבריטי לורד איילמר בקייפ קוב, קוויבק. מנועי הקיטור נבנו והותקנו במונטריאול. האונייה ביצעה מספר מסעות בין קוויבק למושבות האטלנטיות ב-1831, אולם לאחר מכן הוגבלו מסעותיה בשל מגפת הכולרה של 1832. הפסדי הבעלים הסתכמו בכ-16,000 ליש"ט.
בעלי האונייה החליטו להשיטה לאירופה כדי למכור אותה. האונייה יצאה מעיירה בנובה סקוטיה ב-18 באוגוסט 1833 עם שבעה נוסעים, כמות קטנה של מטען ופחם, והגיעה אל גרייבסנד על גדות נהר התמזה שבאנגליה. היא נמכרה לחיל הים הספרדי,  שמה הוחלף ל"איסאבל 2" (ספ') ובו שירתה שנים רבות, עד 1860.
דגם בקנה מידה גדול של "רויאל ויליאם" מוצג כיום במוזיאון הימי של האוקיינוס האטלנטי בהליפקס, נובה סקוטיה.
לקריאה נוספת

.Boileau, John (2006).Samuel Cunard: Nova Scotia's Master of the North Atlantic. Formac Publishing Company
הערות שוליים

1 2 3  Boileau (2006), p. 44.
1 2 3  PHyllis Blakely in: Dictionary of Canadian Biography Online.
ערך זה הוא קצרמרבנושא תחבורה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רב האי בן דוד גאון

רב האי בן דוד גאון היה גאון ישיבת פומבדיתא לקראת סוף תקופת הגאונים, במשך שבע שנים ומחצה, בשנים ד'תרמ"ט-ד'תרנ"ו (889–896), בין הגאונים רב צמח בן פלטוי ורב קימוי בן אחאי.
היה דיין בבגדד שנים רבות לפני שנעשה לגאון, והוא שהעביר את ישיבת פומבדיתא לבגדד. מתשובותיו לא נשאר מאומה, ואולי חלק מן התשובות המיוחסות לרב האי בן שרירא גאון הן למעשה שלו. יש מן החוקרים שייחסו לו את ספר השטרות, ויש שייחסו את ספר השטרות לרב האי בן שרירא גאון.
כמה מחכמי הקראים הקדמונים מייחסים ל"האי ראש הישיבה" ספר פולמוס נגד הקראים, שדן בעניין עיבור החודש וקביעת הלוח העברי. הדעות חלוקות אם הכוונה לרב האי בן דוד או לרב האי בן נחשון, ודוד סקליר הציע שמדובר בחכם ארץ־ישראלי שנטה לאחדות עם הקראים.
לקריאה נוספת

מרדכי מרגליות, אנציקלופדיה לחכמי התלמוד והגאונים חלק א עמ' 93.
ספר השטרות לרב האי, באתר היברובוקס
הערות שוליים

↑  דוד סקליר, "האיי ראש הישיבה והקראים", תעודה כט (תשע"ח), עמ' 87–103; ובפרט: עמ' 88–90; 95; 98.
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קרב אמבה אלגי (1941)

הקרב על אמבה אלגי התרחש במאי 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, חלק מהמערכה במזרח אפריקה. לאחר התבוסה האיטלקית בקרן באפריל 1941, הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה, החזיר את כוחותיו למעוז ההר באמבה אלגי. להר היו גלריות חצובות בסלע כדי להגן על הכוחות המגינים ולהחזיק תחמושת ומחסנים בשפע, והחיילים האיטלקיים חשבו שהם בלתי ניתנים לחדירה. אולם לפי מקורות אחרים, ניתן היה להתקיף בקלות את המבצר הודות למיקומו ולשטח ההררי, אך חסר מזון ומים, כך שהמרשל אנריקו קאוויליה מאוחר יותר מתח ביקורת על הדוכס על שבחר בו לקרב האחרון שלו, וכינה את אמבה אלגי "סלע ללא מים וללא אוכל".
הכוחות הלוחמים > איטליה

לפני הקרב מנו הכוחות האיטלקיים באזור כ-7,000 חיילים, בהם גדוד מקלעים, גדוד ארטילרי (40 תותחי הרים 65 מ"מ 65/17 דגם 1913) וגדוד חי"ר.
הכוחות הלוחמים > בעלות הברית

מספר הכוחות הבריטיים היה 41,000, מתוכם 25,000 חיילים בריטים (הועברו מהודו) ו-16,000 אתיופים. כוחות אלו כללו גם את הדיוויזיה ההודית, חטיבה מדרום אפריקה ויחידות נפרדות נוספות. לאחר כיבושה של דסה, הצטרפה לכוחות בעלות הברית קבוצת גרילה אתיופית.