stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עמיר מנור
הערות שוליים

1 2  דרור עמיר, פוטו רצח, באתר ynet, 20 בינואר 2009.
↑  ראו למשל ניב שטנדל, "משולש קטלני בחורבה", באתר nrg‏, 28 בפברואר 2009;
 או אבנר שביט, עכבר העיר אונליין, "בנג'מין באטן: אל תסתכל בבראד פיט, תסתכל במה שבתוכו", באתר הארץ, 15 בינואר 2009.
↑  על פי אתר הבמאי.
↑  שמוליק דובדבני, "חיותה וברל": הגידו כן לזקנים, באתר ynet, 23 בספטמבר 2012.
↑  רוני אפרת‏, איך התקבלו הסרטים הישראליים בפסטיבל ונציה?, באתר וואלה, 3 בספטמבר 2012.
↑  ארכיון הטורים
↑  ראו חיים ריבלין, ‏החברים של שלומי, באתר ‏מאקו‏, 17 בפברואר 2008.
↑   נירית אנדרמן, שני קולנוענים ישראלים ישתתפו ב"אטלייה" של פסטיבל קאן, באתר הארץ, 4 במרץ 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011526164305171  VIAF: 317033719   WorldCat (עם VIAF): 317033719
דז'ורין

| --- | --- |

 מדינה:  אוקראינה אוקראינה
 מחוז:  מחוז ויניצה ויניצה
 תאריך ייסוד:  1547 
 שטח:  6.2 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  3,361 (2016)
 קואורדינטות:  48°41′08″N 28°17′41″E﻿ / ﻿48.685555555556°N 28.294722222222°E﻿ / 48.685555555556; 28.294722222222 
 אזור זמן:  UTC+2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אוקראינה מוגדלת) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקיב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםדז'ורין(למפת אוקראינה רגילה) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקיב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםדז'ורין(למפת מחוז ויניצה רגילה) ויניצה ז'מרינקה מוהיליב-פודילסקי חמילניק האיסין קוזיאטין טולצ'ין ז'יטומיר קייב צ'רקאסי קירו. אודסה מולדובה צ'רנו. חמלניצקידז'ורין(למפת מחוז ויניצה מוגדלת) ויניצה ז'מרינקה מוהיליב-פודילסקי חמילניק האיסין קוזיאטין טולצ'ין ז'יטומיר קייב צ'רקאסי קירו. אודסה מולדובה צ'רנו. חמלניצקידז'ורין  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
דז'ורין (באוקראינית וברוסית: Джурин; ברומנית: Djurîn) הוא כפר במחוז ויניצה באוקראינה, הנמצא כ־85 ק"מ מדרום וממערב לעיר המחוז ויניצה, ו-25 ק"מ משרהורוד.
דז'ורין ממוקם בחלק הדרום-מזרחי של אזור שרגורוד, במפגש של שני נהרות - דז'ורקה ווולצ'יצה, המובילים את נהר מוראפה, הזורם אל הדנייסטר
אוכלוסיית הכפר לפי מפקד בשנת 2001 מנתה 3,734 תושבים.
בשנת 1926 חיו בכפר 1,470 יהודים שהיוו 24.3% מכלל האוכלוסייה. בשנת 1941 במהלך הכיבוש הגרמני והרומני של אוקראינה והעברת טרנסניסטריה לשלטון רומני, הוקם בדז'ורין גטו, ואליו קובצו יהודי דז'ורין והיהודים מן הכפרים ומן העיירות שמסביב.
נכון לשנת 2016, חיים בדז'ורין 3,361 תושבים נוצרים, שטח הכפר מתפרס על 6,202 דונם. ראש הכפר הוא יאקובישנה ולנטינה איבנובנה, כיום יש בעיירה 8 בתי ספר, שלושה מהם בתי ספר תיכונים, שלושה מהם בתי ספר יסודיים משולבים עם גנים ושניים מהם בתי ספר להשכלה גבוהה. בנוסף, ישנם 7 מרכזי בריאות, שלושה בתי מרקחת, שלוש מרפאות ובית חולים אחד. כיום, לא נשארו יהודים בדז'ורין.
היסטוריה כללית של העיירה

דז'ורין הוקמה בשנת 1547 בשם צ'ורילוב, ונשלטה על ידי שליטי מחוז שארגורוד. במאה ה-18 דז'ורין השתייכה לשלטון משפחת פוטוצקי, וניתנה לה לראשונה הזכות למכור את סחורות האיכרים בערי מחוז שארגורוד.
בשנת 1569, לאחר איחוד לובלין בו התאחדו ממלכת פולין והדוכסות הגדולה של ליטא, עברו אדמות צ'ורילוב (דז'ורין) לידי חבר העמים הפולני-ליטאי . ב-1672 נהיו חלק ממחוז ברסלב, שהייתה חלק בלתי נפרד מטורקיה . באותה תקופה הוצב ביישוב חיל מצב טורקי בכיבוש שנמשך 27 שנים. בשנת 1699 הפכה דז'ורין שוב לחלק מחבר העמים הפולני-ליטאי. בתקופה זו הופיעה ביישוב מושבה של יהודים.
בשנת 1767 אימץ דז'ורין את חוקי מגדבורג שהעניק לכפר אוטונומיה בנושאים קהילתיים, פוליטיים וכלכליים ואפשר לתושבי היישוב לקיים יריד חודשי ולמכור חיות מדי שבוע. . לדז'ורין ניתנה הזכות להיכלל בחוק זה לאחר שזכה בהגרלה שהתקיימה במחוז שרהורוד.
לאחר החלוקה השנייה של פולין (1793), הפך האזור כולל הכפר דז'ורין, לחלק מהאימפריה הרוסית .
לפי הנתונים ששרדו, בשנת 1861 נכללו בדז'ורין בשנת 1868 262 חוות, ארבע טחנות ועשרה בתי מלאכה;
לפי המפקד משנות העשרים של המאה הקודמת, היו בדז'ורין שתי מועצות כפריות - אוקראיניות ויהודיות.
יהודי העיירה > מהיווצרות הקהילה ועד המאה ה-19

יהודים היו המיעוט הגדול ביותר בכפר. הם הגיעו לעיירה בשנת 1569, לאחר איחוד לובלין. בעקבות כך החלו בעלי הון פולנים לנוע מזרחה ונזקקו לעוזרים מנוסים, שהיו מסוגלים למלא את תפקידי המנהלים ולחקור את הדקויות של הפעילות המסחרית והפיננסית. היהודים התיישבו בעיירות קטנות, שנכללו בחוקי מגדבורג שאומץ על ידי דז'ורין בשנת 1769.
בגזירות ת"ח-ת"ט (1648) נהרגו רבים מיהודי המקום. רק בשנת 1672 כאשר האזור עבר לשליטת בני חסותם של האימפריה העות'מאנית, חיו היהודים בשלווה בשל נאמנותם של הטורקים ליהודים.
יישוב היהודים והיווצרות הקהילה התנהלו מאז ומתמיד על בסיס הסכם עם הנהגת העיר. על פי הסכם זה קיבלו היהודים את הזכות לבנות בשטח מסוים מבני מגורים, בית קברות ובית כנסת. הקהילה היהודית התיישבה בעיקר במרכז העיר. היהודים היו מעורבים במסחר, במכירת מוצרים חקלאיים, בהלבשה שכללה צעיפים ובהלבשה תחתונה.
לפי רשומות העיירה, בשנת 1765 חיו בעיירה 84 יהודים. בשנת 1775 עלה מספרם ל־158 יהודים. בשנה זו הגיע הרב הראשון, לב פייבישוביץ', להתגורר בעיירה. בשנת 1853 כשהקהילה מנתה 1,004 יהודים הוקם בה חדר לילדי היהודים. בשנת 1889 חיו בעיירה 1,320 יהודים, רובם עבדו במפעל הסוכר שנבנה עוד בשנת 1880. בבעלות היהודים היו כל החנויות בעיר, בתי המרקחת, הפונדקים והמחסנים. כמו כן התגורר בעיירה רופא יהודי, שהיה אחראי על המרפאה שבמפעל הסוכר.
יהודי העיירה > הקהילה בתחילת המאה ה-20

בתחילת המאה העשרים חיו בדז'ורין 5,000 נפש, מתוכם 2,030 יהודים. במהלך מאבקי השחרור של 1918–1920 הצטרפו היהודים מדז'ורין לכוח הסובייטי בחזית נגד גרמניה.
במהלך מלחמת האזרחים באוקראינה, בשנת 1919, סבלו היהודים בעיירה מפוגרומים רבים. בפוגרום הראשון נהרגו 40 יהודים. בנובמבר 1919 אירע הפוגרום השני שבמהלכו נהרגו 18 יהודים, 60 נשים נאנסו בברוטליות ו-53 בתים נשרפו עד היסוד. דז'ורין היא אחת העיירות היחידות שבה האוכלוסייה האוקראינית המקומית ניסתה לעזור ליהודים במהלך הפוגרומים והגנה על היהודים מהפרעות. לאחר מלחמת האזרחים, הפכה העיירה למקום נידח.
בשנת 1920 הוקם בעיירה בית הספר הראשון היהודי, בית ספר ארבע-שנתי, ששכן בצמוד לבית הספר האוקראיני השבע-שנתי. בבית הספר היהודי היו רק ארבעה מורים.
בשנים 1924–1946 הייתה בדז'ורין מועצת כפר יהודית.
בעיירה דז'ורין הוקם בית כנסת, אשר שימש את יהודי המקום. בית הכנסת נהרס כולו בשנות ה-50 של המאה ה-20.
יהודי העיירה > לאחר מלחמת העולם השנייה

בין השנים 1963–1970 חלה ירידה מתמדת במספר היהודים בעיירה. עד שנת 1973 לא נשארו בה יהודים כלל בשל המעבר אל הערים הגדולות ובשל הגירה אל מחוץ למדינה. לאחר מלחמת העולם השנייה, קבוצת צוענים החלה להתיישב בדז'ורין, אך עד אמצע שנות ה-80 של המאה הקודמת, עזבו כולם את העיירה.
יהודי העיירה > החינוך היהודי

בשנת 1863 נפתח בית הספר הנוצרי הארבע שנתי הראשון בעיירה. בתחילה לימדו בבית הספר רק קריאה, כתיבה, חשבון ושיעורי דת. מאז 1863 ועד שנת 1908 התווספו מקצועות לימוד נוספים: מכניקה מעשית, התעמלות קרקע, מדעי הטבע, גננות וחקלאות מעשית. בית הספר הפך לבית ספר שבע שנתי. בית הספר הפסיק לפעול בזמן מלחמת העולם השנייה. לאחר 30 שנים, בשנת 1961, הוקם בית ספר חדש. בשנת 1853 הוקם החדר הראשון בעיירה בתוך בית הכנסת היהודי. בשנת 1920 הוקם בית הספר היהודי הראשון בעיירה שבו למדו מקצועות לא יהודיים.
יהודי העיירה > בית העלמין היהודי בעיירה

בית העלמין היהודי ממוקם במזרח של העיירה, מחוץ לגבולותיה. בבית הקברות נמצאו מצבות כבר מהמאה ה-18, אולם בשנות האלפיים, כל המצבות שנותרו הן מהמאה ה-19 עד לסוף המאה ה-20, ולא ידוע מה קרה למצבות החסרות. במקום יש קבר אחים בעקבות הפוגרום של אנטון דניקין, מפקד רוסי שעודד פעולות אנטישמיות, שבהן נהרגו ונקברו 28 אנשים.
באביב 2013 שלושה מקומיים ביצעו מעשה ונדליזם בבית העלמין היהודי והרסו 66 מצבות יהודיות.
יהודי העיירה > בית הכנסת בעיירה

בשנת 1765 הוקם בעיירה בית הכנסת הראשון. בשנת 1889 הוקם בית הכנסת השני, ששימש מקום מחסה ליהודים בגטו בזמן השואה. בית הכנסת נהרס בשנות החמישים של המאה ה-20.
יהודי העיירה > אישים יהודים חשובים בעיירה

הרב הראשון של העיירה, הורה על הקמת בית הכנסת ועל הקמת החדר, שבו למדו תורה. הרב מאיר גלייץ שימש כרב העיירה בשנת 1853. הרבנים אשר היו בעיירה בזמן השואה היו: הרב ברוך הגר מוויז'ניץ עם חסידיו והובא לעיירה דז'ורין, הרב חיים מרדכי רוזנבוים, והרב המקומי הרשל קורלניק ששיכן את כל המגורשים באסמים, בבתי כנסת ובמחסנים.
לקריאה נוספת

אובידיו קראנגה ואלכסנדר קרוגלוב (רו'), דז'ורין, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 666–668), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
יומן מגיהנום טרנסניסטריה 1942-1944, כתב ליפמן קוּנשטאד במקום גלותו בגטו דז'וּרין, 2020
הערות שוליים

1 2  האתר הרשמי של העיירה, באתר web.archive.org, ‏2017-10-29
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  דז'ורין – יהודי בוקובינה
1 2 3 4 5 6  אביגדור שחן, בכפור הלוהט - גיטאות טרנסניסטריה, תל אביב: בית לוחמי הגיטאות והוצאת הקיבוץ המאוחד, 1988, עמ' 200 (הוועד היהודי ובית התמחוי), 212 (בית התמחוי), 218 (בית היתומים), 223 (בית החולים), 225 (השוטרים היהודיים), 228-229 (יחסי גומלין בין המגורשים ליהודים המקומיים), 234 (פועלו לקליטת המגורשים של ר' הרשיל קאראלניק), 252 (סיוע ממפעל העזרה ברומניה)
↑  גלי מיר-תיבון, השומר אחי אנוכי? הוועדים היהודיים בגטאות מחוז מוגילב והשלטון הרומני בטרנסניסטריה בתקופת השואה, 1941-1944 (עמוד 23), באתר דפים לחקר השואה, מאסף לא, ‏2018
↑  אתר יד ושם
↑  פרויקט בית הקברות היהודי העולמי (ארכיון)
1 2  dzhurin, ukraine jewish heritage
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007346303305171  LCCN: no2015009556  VIAF: 313499630   WorldCat (עם VIAF): 313499630
אלון זינגמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 בנובמבר 1971 (בן 53)
 מדינה:  ישראל 
 מספר צאצאים:  3
 פרופיל ב-IMDb
 
אלון זינגמן (נולד ב-28 בנובמבר 1971) הוא במאי קולנוע, במאי טלוויזיה ותסריטאי ישראלי. בין עבודותיו הבולטות, הסדרות "שטיסל" ו"מנאייכ" עליהן זכה שלוש פעמים בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה על בימוי בסדרת דרמה.
ביוגרפיה

גדל בנהריה ובחיפה להורים שעלו מארגנטינה בשנות השישים. אביו היה פסיכיאטר. הוא סיים את לימודיו בתיכון ליאו בק בחיפה בשנת 1989 ובין השנים 1990 ל-1993 שירת בצה"ל. סיים תואר ראשון במגמת הפקה בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב (2000) ותואר שני מעשי (MFA) בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב (2005).
קריירה

בשנת 2000 זכה בפרס וולג'ין לסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל ירושלים על סרטו הקצר "כאב השיניים של הרצל".
בשנת 2002 ביים את הסרט התיעודי "מטרו" על הרכבת התחתית בברצלונה.
בשנת 2011 יצא להקרנות בבתי הקולנוע, סרטו הראשון באורך מלא, "בין השמשות". בסרט משתתפים בין השאר: ריימונד אמסלם, שמיל בן ארי, גל זייד, רותם זיסמן-כהן, יערה פלציג, אורלי זילברשץ-בנאי, נטליה פאוסט, רמי דנון ומיכאלה עשת. הסרט זכה בפרס בקטגוריית סרט הביכורים בפסטיבל חיפה.
בשנת 2013 ביים זינגמן את שטיסל, סדרת דרמה מצליחה בת 12 פרקים שעלתה לשידור בערוץ yes oh ב-29 ביוני 2013, וגרפה את מרבית הפרסים בטקס פרסי הטלוויזיה באותה שנה, כולל את פרס סדרת הדרמה הטובה ביותר, הבימוי הטוב ביותר והתסריט הטוב ביותר.
בשנת 2014 ביים את משפחה טובה, סדרת דרמה בת 12 פרקים לערוץ הראשון, שעלתה לשידור בנובמבר 2014.
ב 2015 שודרה העונה השנייה של שטיסל בבימויו. גם העונה השנייה זכתה להצלחה רבה בקרב הביקורת והקהל, ובטקס פרסי הטלוויזיה העונה השנייה זכתה בשישה פרסים.
אלון זכה בפרס הבימוי הטוב ביותר בסדרת דרמה.
במהלך 2017–2018 שודרו שתי העונות של סדרת הדרמה כיפת ברזל בזכיינית ערוץ 2 "קשת". גם כאן, זינגמן היה מועמד לפרס הבימוי הטוב ביותר.
באוקטובר 2018 עלתה לשידור סדרת הדרמה המנצח בבימויו של זינגמן, וזכתה לשבחיי הביקורת.
בשנת 2020 ביים את סדרת הדרמה המשטרתית מנאייכ, ששודרה בערוץ כאן 11 במהלך חודש אוגוסט באותה שנה. על כך זכה בפרס הבימוי הטוב ביותר.
בשנת 2022 ביים את העונה השנייה של מנאייכ.
בשנת 2023 ביים את הסדרה שמיים אדומים שעלתה ברשת 13.
בשנת 2024 ביים את העונה השלישית והאחרונה של מנאייכ.
פרסים ומועמדויות

| שנה | מסגרת | קטגוריה | עבודה מועמדת | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2000 | פסטיבל ירושלים | פרס וולג'ין לסרט הקצר הטוב ביותר | כאב השיניים של הרצל | זכייה |
| 2010 | פסטיבל חיפה | פרס סרט הביכורים | בין השמשות | זכייה |
| 2011 | פסטיבל הקולנוע הבינלאומי מנהיים-היידלברג | פרס הסרט האקומני | בין השמשות | זכייה |
| 2011 | פסטיבל הקולנוע הבינלאומי מנהיים-היידלברג | פרס התאחדות בתי הקולנוע | בין השמשות | זכייה |
| 2013 | פרסי האקדמיה לקולנוע וטלוויזיה | הבימוי הטוב ביותר | שטיסל (עונה 1) | זכייה |
| 2015 | פרסי האקדמיה לקולנוע וטלוויזיה | הבימוי הטוב ביותר בסדרת דרמה | שטיסל (עונה 2) | זכייה |
| 2017 | פרסי האקדמיה לקולנוע וטלוויזיה | הבימוי הטוב ביותר | כיפת ברזל | מועמדות |
| 2020 | פרסי האקדמיה לקולנוע וטלוויזיה | הבימוי הטוב ביותר | מנאייכ (עונה 1) | זכייה |
חיים אישיים

נשוי לאתי לי-און זינגמן, עורכת קולנוע. ולהם שלושה ילדים, סתיו אור ויערה זינגמן.
הערות שוליים

↑  החשבון שלי, באתר איגוד הבמאיות והבמאים
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2019: יוסף סידר, תאופיק אבו ואיל וחגי לוי (הנערים) | פרס האקדמיה לטלוויזיה לבימוי בסדרת דרמה  2020: אלון זינגמן (מנאייכ) דני סירקין (טהרן) | הבא: 2021: תאופיק אבו ואיל (עלומים) |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 113227009X  VIAF: 11149617034603751922   WorldCat (עם VIAF): 11149617034603751922 
ערך זה הוא קצרמרבנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שחר מגן

| --- | --- |

 לידה:  9 בינואר 1976 (בן 49) רמת גן
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  בית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש 
 פרופיל ב-IMDb
 
שחר מגן (נולד ב-9 בינואר 1976) הוא תסריטאי, במאי וסופר ישראלי.
ביוגרפיה

שחר מגן נולד ב-1976 ברמת גן. הוא בוגר החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
שימש כעורך מדור התרבות של ynet.
ביים את הסרטים התיעודיים – "האמא של הגבעטרון", "קורות חיים" ו"מיתה משונה".
פרסם ב-2006 רומן ביכורים, "שחיטה שחורה" (הוצאת כתר), שהיה מועמד לפרס ספיר לספרות.
יוצר וכותב ראשי (לצדה של מאיה הפנר) של שתי העונות של הדרמה היומיות "חשופים".
יוצר ותסריטאי ראשי (לצדה של נועה רוטמן) של סדרת הדרמה "ילדי ראש הממשלה". כתב את הפרק על אביבה אורי בסדרה "מקוללים" של חגי לוי.
ב-2014 עלתה לשידור בהוט דרמת המתח שכתב "בתולות". את הסדרה יצר יחד עם אדם סנדרסון. ב-2017 שודרה העונה השנייה של "בתולות". ב-2019 שודרה העונה השלישית של "בתולות".
ב-2019 צולמה הסדרה "Possessions" (צר') ("דיבוקים") שיצר עבור ערוץ הכבלים צרפתי "קאנאל פלוס". הסדרה נכתבה יחד עם ואלרי זנאטי ובוימה על ידי תומא וינסנט. הסדרה שודרה במהלך 2020 בצרפת וגם בישראל (yes). הסדרה נרכשה לשידור על ידי HBO Max. ב-2023 ראה אור ספרו השני, ״ארץ המנזרים״ (הוצאת ״אחוזת בית״). הספר היה מועמד לפרס ספיר לספרות.
יצירתו

האמא של הגבעטרון (2002, תיעודי)
קורות חיים (2004, תיעודי)
שחיטה שחורה (2006, רומן, הוצאת כתר)
חשופים, שתי עונות (2008–2009, הוט)
מיתה משונה (2008, תיעודי)
ילדי ראש הממשלה, שתי עונות (2011–2012, הוט
אביבה אורי, מתוך הסדרה המקוללים (2014, הוט)
בתולות, שלוש עונות (2014–2019, הוט)
דיבוקים, עונה אחת (2020, קאנאל פלוס, HBO Max ו-yes)
ארץ המנזרים (2023, רומן, הוצאת אחוזת בית)
הערות שוליים

↑  רן בוקר, הסדרה הישראלית "דיבוקים" נמכרה ל-HBO, באתר ynet, 14 באוקטובר 2020
↑  קורות חיים, באתר יוטיוב
↑  שחר מגן, פרק מהספר "ארץ המנזרים", באתר הארץ, 16 במרץ 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296323105171  BnF: cb15524229c (data)  ISNI: 0000 0000 6660 9223  LCCN: no2006074103  RERO: 02-A028988344  SUDOC: 251182223  VIAF: 19989092   WorldCat (עם VIAF): 19989092
לירן סגל

| --- | --- |

 לידה:  16 במאי 1980 (בן 44)
 מדינה:  ישראל
 מקום מגורים:  בנימינה, ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב
 
לירן סגל, מרץ 2021
לירן סגל (נולד ב-1980) הוא במאי טלוויזיה, וידאו קליפים ופרסומות ישראלי. כתב וביים קליפים לאמנים ישראלים רבים, ביניהם לרן דנקר, הראל סקעת, רביב כנר ועוד.
ביוגרפיה

לירן סגל, בעל תואר ראשון בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, משמש מאז שנת 2005 כבמאי פרסומות, קליפים וסרטים קצרים.
את דרכו התחיל בלימודי משחק בבית הספר למשחק של יורם לוינשטיין ובעבודה כשחקן בצוותי בידור ברחבי הארץ. לאחר שהצטרף לחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת ת"א עבר לצד השני של המצלמה. במסגרת הלימודים יצר פיילוט לתוכנית מערכונים לערוץ ביפ וביים שבעה פרקי מערכונים לערוץ. בהמשך ביים תוכניות רבות עבור ערוץ 10, הוט, ערוץ 24 ועוד, ביניהן הסידרות "קומדי סנטרל סטיישן", "רוקרימון" ו"כחולים".
ביים עשרות תוכניות טלוויזיה ומאות וידאו-קליפים עבור האומנים הגדולים ביותר ביניהם: אליעד נחום, שירי מיימון, נועה קירל, עדן בן זקן, יובל דיין, אייל גולן, סאבלימינל, לירן דנינו, עידן עמדי, שרית חדד, שמעון בוסקילה, עדן חסון, נסרין קדרי, קובי פרץ, דיקלה, ירדנה ארזי, ארז לב ארי ועוד.
נודע בעיקר בזכות הקליפ שבים לאליעד נחום, "מסע" שזכה גם בשיר השנה שנתיים ברציפות ובזכות הקליפ מאושרים שביים לדולי ופן אשר אירחו את נועה קירל ולירן דנינו שזכה לשיר המושמע ביותר בשנת יציאתו.
בשנת 2022 כתב וביים קליפים ללהיטים שונים ביניהם: "מי לא יבוא" של אברהם טל ובניה ברבי "חזרה למציאות" של רן דנקר, "ברוך הבא לבלאגן" של הראל סקעת, "רק טוב" של עילי בוטנר וילדי החוץ ולמספר להיטים מאלבום האולפן האחרון של רביב כנר. בשנת 2025 ביים את הקליפ של "לא לפנות אליי" שהקליטה נסרין קדרי.
עוסק גם בבימוי פרסומות. ביים פרסומות עבור חברות רבות בשוק הישראלי, ביניהן לשופרסל, קפה ג'ו, גולדה, תנובה, הוניגמן, XL, גינדי, מיצובישי, מלונות אסטרל, בית החולים שיבא, האגודה לסוכרת נעורים, נעמת ועוד.
נשוי ואב לשלושה, מתגורר בבנימינה.
הערות שוליים

↑  לירן סגל, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
↑  הסדרה קומדי סנטרל סטיישן לערוץ 24 קומדי סנטרל סטיישן, באתר אישים
↑  הסדרה רוקרימון לערוץ 24 רוקרימון, באתר אישים
↑  נסרין קדרי הערוץ הרשמי (2025-01-07), נסרין - לא לפנות אליי, נבדק ב-2025-01-11
↑  לא מפספסים את הפיל שבחדר, קמפיין לנעמת
יוסי מאירי

| --- | --- |

 לידה:  1977 (בן 48 בערך) פתח תקווה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  הפקולטה להנדסה ע"ש איבי ואלדר פליישמן  בית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש 
 פרופיל ב-IMDb
 
יוסי מאירי (נולד ב-1977) הוא יוצר קולנוע ומהנדס תאורה ישראלי.
ביוגרפיה

יוסי מאירי נולד בפתח תקווה ובגיל 13 עבר לכוכב יאיר, בתיכון למד בתיכון כצנלסון כפר סבא. הוא בוגר הפקולטה להנדסה בהנדסת חשמל ואלקטרוניקה באוניברסיטת תל אביב. שירת חמש שנים בחיל האוויר
במסגרת העתודה האקדמית והשתחרר בדרגת סרן. לאחר שחרורו מצה"ל סיים תואר ראשון ושני בהצטיינות בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש, בתואר השני התמחה בצילום ובהפקה.
מאירי עוסק בתכנון תאורה, הוא מהנדס מומחה להנדסת תאורה מטעם התאגדות מהנדסי חשמל ואלקטרוניקה בישראל. מאז 2013 מלמד קורסים בהנדסת תאורה במחלקה להנדסת חשמל ואלקטרוניקה בפקולטה להנדסה במכללת שנקר.
במהלך השנים היה שותף בבימוי, הפקה, צילום ועריכה של כעשרה סרטים עלילתיים קצרים ושני סרטים עלילתיים באורך מלא שהשתתפו בעשרות פסטיבלי קולנוע ברחבי העולם, חלק גדול מהם יצר עם גלעד אמיליו שנקר ואריאל וייסברוד, אותם הכיר במסגרת לימודי הקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
סרטים נבחרים

ב-2011 מאירי הפיק, ערך, צילם וכתב ביחד עם הבמאי גלעד אמיליו שנקר את תסריט הסרט הקצר "לבן" (28 דקות) וזכה עבורו בפרס הצלם הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע העצמאי האירופי בפריז. הסרט הופק בתמיכת קרן רבינוביץ'.
הוא נוצר בהשראת סיפורו של העיתונאי האיראני אמיר עבאס פחרבאר שעבר "עינוי לבן" בכלא האירני. הסרט מתאר אסיר שעל מנת להוציאו מדעתו כולאים אותו לבדו עירום בחדר הצבוע לבן, מאכילים אותו במזון בצבע לבן וברקע יש דממה מוחלטת. משחקים בו רזיה ישראלי, סיגל ראש ותומר גלרון. "לבן" היה מועמד ישראל לאוסקר בקטגוריית הסרט הקצר.

הסרט זכה ב-12 פרסים בהם: פרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע של וושינגטון; פרס הבמאי הטוב ביותר ופרס עיצוב הסאונד לתומר אליאב בפסטיבל הקולנוע של סנקט פטרסבורג ברוסיה,

פרס הבמאי בפסטיבל דטרויט וינדזור (אנ');

בציונים לשבח בפסטיבלים באנגליה ובארגנטינה

ונרכש לשידור בטלוויזיה בעשר מדינות.
ב-2011 ביים, הפיק וערך עם אריאל וייסברוד את הסרט הקצר "יום נפלא" בכיכובה של ליא קניג, בו שיחקו גם דביר בנדק ואורי יניב וגם היה שותף בצילומו.
הסרט הוקרן בלמעלה מ-70 פסטיבלים ברחבי העולם וזכה ב-5 פרסים וכן הוקרן בפריים טיים בערוץ הראשון וביום השואה בערוץ עשר.
ב-2014 היה מצלמי הסרט הקצר (24 דקות) "רק אדם", בבימויה של לילי שפי ובכיכובם של רותי בורנשטיין, דב נבון וליאור אשכנזי. הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ובפסטיבל רומא.
ב-2016 הפיק, ביים וצילם את הסרט הקצר "בולמוס" (9 דקות), על-פי סיפור מאת אפרים קישון. הסרט הוקרן בעשרות פסטיבלים ברחבי העולם.
"המועדון לספרות יפה של הגברת ינקלובה" הוא סרט עלילתי באורך מלא (2018, 98 דקות) אותו מאירי ערך, צילם וגם כתב עם במאי הסרט גלעד אמיליו שנקר. מאירי היה בין חמשת המועמדים הסופיים לפרס אופיר לצילום הטוב ביותר לשנת 2017.
בסרט משתתפות קרן מור, אניה בוקשטיין, רזיה ישראלי, חנה לסלאו, יפתח קליין וליא קניג בתפקיד הגברת ינקלובה. הסרט היה מועמד לשישה פרסי אופיר, וזכה בשניים: עבור עיצוב התלבושות הטוב ביותר והאיפור הטוב ביותר.

הוא הוקרן בבתי הקולנוע בישראל וכן נמכר לרשת HBO אירופה.
ב-2019 מאירי ביים והפיק ביחד עם אריאל וייסברוד את סרט הקולנוע הקומי העצמאי "בׇּזְמֵק" (82 דקות). הוא כתב את התסריט ביחד עם וייסברוד וגדי וילצ'רסקי, שגם משחק בסרט לצד מיטל גל סויסה, אורי יניב ויוסי צברי. הסרט זכה לתמיכת קרן הקולנוע הישראלי.
הערות שוליים

1 2   נירית אנדרמן, הקולנוענים שטענו כי צונזרו על ידי שמאלנים חוזרים עם קומדיית סטלנים, באתר הארץ, 31 ביולי 2019
1 2 3  קורות חיים, באתר התאגדות מהנדסי חשמל ואלקטרוניקה בישראל
1 2  פרופיל, באתר התאגדות מהנדסי חשמל ואלקטרוניקה בישראל
1 2  יוסי מאירי, באתר מכללת שנקר
↑  מתן יניב, ‏המועדון לקולנוע יפה של מר שנקר: ראיון עם גלעד אמיליו שנקר, באתר "סרט", 12 ביוני 2018
1 2  אמיר בוגן, סרט וראיון: גלעד אמיליו שנקר נופל בשבי, באתר ynet, 25 באוקטובר 2012
↑  nrg מעריב, פרס ל"לבן" בפסטיבל סנט פטרסבורג, באתר nrg‏, 7 באוקטובר 2010
↑  נלי ללני, במאי ישראל זוכה בפרס בינלאומי, באתר ynet,‏ 7 במאי 2011
↑  אלעד בילו, הסרט הישראלי "לבן" זכה בפרס בפסטיבל וושינגטון, באתר הארץ, 22 ביוני 2011
↑  קורות חייו של גלעד אמיליו שנקר, באתר טרנספקס
↑  יום נפלא, באתר אישים
↑  סרט ישראלי התקבל לפסטיבל באנקרה, באתר וואלה, 13 בפברואר 2012
↑  עידו ישעיהו, המלצות היום – שישי, באתר קפה+טלוויזיה, 17 בפברואר 2012
↑  רק אדם, באתר אישים
↑  זוהר צלח, ‏סקירת הסרט רק אדם בכיכובם של ליאור אשכנזי ודב נבון, באתר "סרט", 22 באוקטובר 2015
↑  דורי פריאור, שיתוף פעולה ישראלי פלסטיני בפסטיבל חיפה, באתר קולנוען, 6 באוקטובר 2014
↑  המועדון לספרות יפה של הגברת ינקלובה, באתר קרן הקולנוע הישראלי
↑  העולים לגמר בקטגוריות אישיות בשנת 2017, באתר האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה
↑  אבנר שביט‏, "קראו לי חולה נפש, אמרו שירדתי מהפסים, איימתי להתאבד": ריאיון עם הבמאי גלעד אמיליו שנקר, באתר וואלה, 7 ביוני 2018
↑  "המועדון לספרות יפה של גברת ינקלובה" נמכר ל-HBO אירופה, באתר וואלה, 17 ביוני 2019
↑  בזמק, באתר קרן הקולנוע הישראלי
אבי סגל

| --- | --- |

אבי סגל
 לידה:  20 בנובמבר 1969 (בן 55) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  הישיבה לאמנויות ולמדעים בר-אילן  ישיבת הר עציון  אוניברסיטת תל אביב 
 
אברהם (אבי) סגל (נולד בי' בכסלו ה'תש"ל, 20 בנובמבר 1969 בתל אביב) הוא עיתונאי ומחבר, סאטיריקן ופובליציסט ישראלי.
קורות חייו

בשנות ילדותו התגורר עם משפחתו בקדומים, ולאחר מכן שב לתל אביב. בתיכון למד בישיבת בר-אילן. לאחר מכן למד בישיבת הר עציון, ואת שירותו הצבאי בצה"ל עשה בחיל המודיעין. סגל הוא בעל תואר בלימודי קולנוע וטלוויזיה מאוניברסיטת תל אביב.
סגל שימש כמבקר טלוויזיה בערוצים המסחריים, שימש כסגן עורך של עיתון הילדים הדתי "אותיות", כתב טורים אישיים וביקורות טלוויזיה ב-nrg וב"מקור ראשון". כמו כן חיבר ספר לילדים ונוער בשם "רוח אנושית בכוכב", שיצא לאור בשנת 2001 בהוצאת ידיעות אחרונות ונכנס לרשימת רבי המכר.
בשנים 2002–2016 כתב סגל את הטור "על דעת עצמי" בשבועון "בשבע" (תחילה בשם העט דניאל רותם, משום שבאותה תקופה עבד במקביל בעיתון המתחרה "מקור ראשון"). הטור עסק בעניינים שעל סדר היום הציבורי, וזוכה לפופולריות רבה בשל ניסוחו הסאטירי. לקראת סוף 2016 הודיע סגל על פרישתו מהעיתון והטור האחרון התפרסם ב-7 בדצמבר 2016. ב-2019 חזר לעיתון, הפעם עם טור במדור התרבות, שהתפרסם לראשונה ב-21 במרץ. לאחר שנה פרש שוב.
סגל נשוי, אב לשלושה ומתגורר בגבעת שמואל.
הערות שוליים

↑  רוח אנושית בכוכב, באתר ידיעות ספרים
↑  אבי סגל, הארי פוטר והאסיר מלבנון, באתר ערוץ 7, 12 בפברואר 2004
↑  גיל קלנר, ‏אחרי 14 שנה: אבי סגל עוזב את עיתון בשבע, באתר "סרוגים", 22 בנובמבר 2016
דני לרנר

ערך זה עוסק בבמאי קולנוע, תסריטאי ומפיק ישראלי, יליד שנת 1973. אם התכוונתם למפיק סרטים ישראלי, יליד שנת 1962, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  16 בפברואר 1973 (בן 51)
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרופיל ב-IMDb
 
דני לרנר (נולד ב-16 בפברואר 1973) הוא תסריטאי, מפיק ובמאי קולנוע ישראלי.