stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה שפירא (סלאוויטא)
הערות שוליים

↑  יצחק אלפסי, טרקליני החסידות, כרך א' עמ' 96
↑  אבי רבי גדליה מליניץ
↑  היה רב בו זמנית בשפטיבקה, סלאוויטא, באר (אוקראינה) ומאלין
↑  חתן רבי חיים הגר מקוסוב
מעשה אבות סימן לבנים

מעשה אבות סימן לבנים הוא ביטוי ביהדות שמשמעותו: מה שקרה לאבות לא קרה רק להם באופן אישי אלא נעשה להם כדי להוות תחילת ביצוע של מה שנגזר על בניהם, הן לטוב הן למוטב.
מקורות לפתגם

הפתגם מבוסס כנראה על דברי חז"ל בבראשית רבה: "אמר לו הקב"ה (לאברהם): שב, אתה סימן לבניך!".
הרמב"ן בפירושו על ספר בראשית מרחיב את עיקרון זה לכלל, שעל פיו מפרש את כל מעשי האבות שבתורה, שם כותב: "כל מה שאירע לאבות - סימן לבנים" ובמקום אחר: "לא נפל מכל מאורע האב שלא יהיה בבנים...". על פי הרמב"ן מעשי האבות מלמדים אותנו בשלושה רבדים שונים::
האבות מלמדים אותנו כיצד להתנהג במצבים מסוימים, מתוקף היותם אבות האומה.
ה' קובע את עתיד הבנים על פי מה שקרה לאבות.
מעשיהם של האבות יוצרים את עתידם של בניהם.
על אף שהרמב"ן לא ניסח את כללו כך, השתמשו בכלל זה פרשני מקרא יהודיים רבים אחריו, ולימים התגלגל שמו לביטוי המצוי בימינו: 'מעשה אבות - סימן לבנים'. בפעם הראשונה שמופיע בצורה זו היא בפירוש המהרש"א לתלמוד הבבלי.
ביטוי ביהדות המתכתב עם ביטוי זה הוא "אבות אכלו בוסר ושיני בנים תקהינה".
ראו גם

פרה-פיגורציה
הערות שוליים

↑  בראשית רבה, מ"ח ז' ראו גם סוטה לד.
↑  רמב"ן, בראשית י"ב ו'
↑  רמב"ן, בראשית י"ב י'
↑  י' חרל"פ, מעשה אבות סימן לבנים - גזרה, יצירה או דוגמה?, המעיין מ"ה, ב', 97 -76; ר' בן מאיר, "מעשה אבות סימן לבנים: אינטרפרטציות בפירוש רמב"ן לתורה", עיוני מקרא ופרשנות ח', עמ' 551-533;
↑  ב"צ פישלר, "מעשה אבות סימן לבנים - גלגולה של אמירה", סיני קל"א, עמ' עז-צו;
↑  מהרש"א, עבודה זרה, דף ח' ע"ב
ערך זה הוא קצרמרבנושא יהדות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
משה שרון (סופר)

ערך זה עוסק בסופר, מרצה לקבלה ומאמן אישי. אם התכוונתם לחוקר אסלאם, ראו .
| --- | --- |

משה שרון, 2017
 לידה:  13 באפריל 1978 (בן 46) ו' בניסן ה'תשל"ח יקנעם עילית
 מדינה:  ישראל 
 לאום:  יהודי
 עיסוק:  מרצה ומאמן אישי
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן, סדנאות הבית של אשכול נבו ואורית גידלי
 שפות היצירה:  עברית 
 נושאי כתיבה:  קבלה, זוגיות, יהדות
 יצירות בולטות:  "העולם לא יכול להתקיים בלעדיך"
 הושפע מ:  הרב מרדכי שיינברגר
 השפיע על:  מתלמידיו: רמי קליינשטיין, עודד מנשה, עדן הראל, נתי רביץ, צופית גרנט, רותם זיסמן כהן, גאלה קוגן
 האתר של משה שרון
 
משה שרון (נולד בו' בניסן ה'תשל"ח, 13 באפריל 1978) הוא סופר, מרצה ומאמן אישי ישראלי.
ביוגרפיה

נולד ביקנעם עילית להורים חילוניים: ליוסף - בעל רשת מזנונים בבתי ספר, ורוזי - חשבת שכר בעייריה. למד בפנימיית שטיינברג ובית הספר התיכון "כצנלסון" בכפר סבא במגמות פסיכולוגיה וספרות. בשנות התיכון התיידד עם נערה שלמדה קבלה, ובעקבות כך החל ללמוד את הנושא. בצה"ל שירת כנהג אמבולנס ומפקד מחלקה בגדוד 202 בחטיבת הצנחנים.
הוא התחתן בגיל 25, והחל לעסוק בכתיבה. בגיל 27 החל תהליך של חזרה בתשובה ולמד אצל הרב מרדכי שיינברגר.
הוא בעל תואר ראשון בפסיכולוגיה והתנהגות ארגונית מאוניברסיטת בר-אילן. בין השנים 2000–2005 ניהל את סניף תל אביב של מכללת "הנקודה שבלב" מבית קבלה לעם.
בין השנים 2010–2012 למד כתיבה יוצרת בבית הספר לכתיבה "סדנאות הבית" של אשכול נבו ואורית גידלי.
משנת 2016 מכשיר מאמנים ומטפלים לצד אהרון דרמון במסגרת "טוב ומיטיב" - הכשרת מאמנים ומטפלים ברוח היהדות.
ספריו

אייכה, הוצאת רימונים, 2013
יום ליום, הוצאת פראג, 2015
עשרה נכנסו לפרד"ס, הוצאת ספר טוב, 2017
הנסיך קוקוריקו (ספר ילדים), איורים: נעמה להב, הוצאת דברי שיר, 2020
אחי אהרן ואמא בהריון (ספר ילדים), איורים: שלהבתיה זיס, פראג הוצאה לאור, 2024
ספריו > סדרת הספרים "יהדות - מדריך מעשי"

"העולם לא יכול להתקיים בלעדיך", הוצאת ספר טוב, 2016
"זוגות זוגות", הוצאת דברי שיר, 2018
"נפלאות הכעס", הוצאת דברי שיר, 2019
"קליפות הנפש", הוצאת דברי שיר, 2022
חיים אישיים

נשוי ואב לארבע, והם מתגוררים בראש העין.
הערות שוליים

↑  אהוד מקסימוב, מרוץ שליחים, בעיתון "מקור ראשון", 22 ביוני 2016
↑   משה שרון מלמד קבלה את רמי קליינשטיין, סרטון  באתר יוטיוב
↑  טוב ומיטיב - הכשרת מאמנים ומטפלים ברוח היהדות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308287205171  ISNI: 0000 0003 8270 9154  LCCN: n97099365  VIAF: 266440952   WorldCat (עם VIAF): 266440952
מפרץ בחריין

| --- | --- |

 מידע כללי
 מיקום:  המפרץ הפרסי
 סוג:  מפרץ 
 מידע נוסף
 מדינות באגן הניקוז:  בחריין בחריין קטר (מדינה) קטר ערב הסעודית ערב הסעודית
 מפרצים:  מפרץ סלווא
 איים:  איי חוואר
 גשרים:  גשר המלך פהד
 קואורדינטות:  25°41′50″N 50°32′3″E﻿ / ﻿25.69722°N 50.53417°E﻿ / 25.69722; 50.53417
  (למפת המפרץ הפרסי מוגדלת) איראן מפרץ עומאן  עומאן איחוד האמירויות הערביות  קטר ב. ערב הסעודית  כווית עיראקמפרץ בחריין(למפת המפרץ הפרסי רגילה) איראן מפרץ עומאן  עומאן איחוד האמירויות הערביות  קטר ב. ערב הסעודית  כווית עיראקמפרץ בחריין
 
מפרץ בחריין (בערבית: خليج البحرين) הוא מפרץ בדרום המפרץ הפרסי, הוא גובל בבחריין בצפון, בקטר במזרח, ובערב הסעודית בדרום ובמערב. בקצהו הדרומי נמצא מפרץ סלווא, היוצר הפרדה צרה בין ערב הסעודית וקטר. בצפון-מערב המפרץ נבנה גשר המלך פהד, מערכת של גשרים וסוללות המקשר בין בחריין לערב הסעודית. במזרח המפרץ, סמוך לחופה המערבי של קטר, שוכן הארכיפלג איי חוואר, השייך לבחריין.
מסע הצלב הנורווגי

מפה משוערת של מסלול מסע הצלב הנורווגי אל ארץ-ישראל וקונסטנטינופול (באדום) ובחזרה לנורווגיה (בירוק). השמות במפה הם השמות בנורדית עתיקה.
מסע הצלב הנורווגי נמשך מ-1107 עד 1110, בעקבות מסע הצלב הראשון, בהנהגתו של מלך נורווגיה זיגורד הראשון. זיגורד היה הראשון ממלכי אירופה שיצא למסע צלב לארץ הקודש, ואף קרב לאורך הדרך לא הסתיים בהפסד. דומה כי מסע הצלב הנורווגי התנהל באופן דומה מאוד לפשיטות הוויקינגים, הגם שבמקרה זה מטרתם הסופית של הנורווגים הייתה שונה. המקור העיקרי לפרטים על המסע נמצא בספר מחזור העולם.
המסע לירושלים > מנורווגיה לאנגליה (1107–1108)

זיגורד ואנשיו הפליגו מנורווגיה בסתיו 1107, עם שישים ספינות וכנראה כחמשת אלפים איש. הם הגיעו לאנגליה, שם מלך הנרי הראשון, ונשארו שם כל אותו החורף. באביב 1108 הם הפליגו שנית מערבה.
המסע לירושלים > בחצי-האי האיברי (1108–1109)

כעבור מספר חודשים הגיעו הצלבנים הנורווגים לסנטיאגו דה קומפוסטלה ("יאקובסלנד", כפי שקראו לה) שבגליסיה ("גאליזוּלנד"), שם הרשה להם שליט מקומי להעביר את החורף. אבל בבוא החורף נוצר מחסור במזון, והשליט המקומי סירב למכור עוד מזון וסחורה לנורווגים. כיוון שכך אסף זיגורד את צבאו, תקף את טירתו של השליט ולקח שלל כפי יכולתו. בהמשך המסע הימי נתקלו הנורווגים בצי של שודדי ים בספינות משוטים, שחיפשו אחר אוניות סוחר כדי לשדוד אותן. זיגורד הפנה את ספינותיו היישר אל מול השודדים, פשט על ספינותיהם ולקח שמונה ספינות כשלל אחרי הניצחון בקרב. לאחר הדברים האלה הגיעו הצלבנים למבצר באל-אנדלוס המוסלמית, ושמו סינטרה (קרוב לוודאי שהכוונה ל"מבצר המורים" שבעיירה הפורטוגלית, לאחר שנחתו בחוף באזור קולארש). הם כבשו את המבצר והרגו את כל יושביו לאחר שהללו סירבו להתנצר. לאחר מכן הפליגו לליסבון, עיר "שחציה נוצרים וחציה כופרים", שנאמר עליה כי היא החוצצת בין איבריה הנוצרית ואיבריה המוסלמית. הם ניצחו שם בקרב השלישי במסעם, וזכו באוצרות רבים כשלל. הקרב הרביעי שלהם היה בעיר ושמה "אַלקָאסֶה" (קרוב לוודאי שהכוונה לאלקאסר דו סאל, ששמה בא מ"אל-קצר" בערבית, כלומר "המבצר"). הם הרגו שם אנשים כה רבים עד כי נאמר שהעיר עמדה ריקה. גם שם הם זכו בשלל רב.
המסע לירושלים > באיים הבלאריים (1109)

לאחר קרב נוסף שבו ניצחו שודדי ים במצר גיברלטר, הפליגו הצלבנים הלאה לאורך "ארץ הסרצנים" (כלומר, חוף ספרד המוסלמית) אל הים התיכון (בנורדית עתיקה Griklands hafi, כלומר "ים יוון") והגיעו אל האיים הבלאריים. בעיני הנוצרים נחשבו האיים הבלאריים כלא יותר מאשר מקום מושבם של פיראטים וסוחרי עבדים. הפשיטה הנורווגית על האיים היא הפשיטה המתועדת הראשונה של נוצרים על האיים הבלאריים המוסלמיים.
תחילה הגיעו הנורווגים לפורמנטרה, שם הם פגשו ב"אנשים כחולים" (כלומר, שחורי-עור) וב"סרצנים" רבים שהתגוררו במערות. תיאור הקרב הוא המפורט ביותר במקורות שהגיעו לידינו, והוא אחד המאורעות ההיסטוריים המשמעותיים ביותר בתולדות האי הקטן. על פי המסופר, זכו הנורווגים בשלל הגדול ביותר בעקבות הקרב הזה. לאחר מכן המשיכו ותקפו את איביזה ואחריה את מנורקה, ובשני המקרים הייתה ידם על העליונה. דומה כי הצלבנים ויתרו על תקיפת הגדול שבאיים, מיורקה, כנראה כי באותה עת היה האי, כמרכזה של טאיפה עצמאית, משגשג ומבוצר היטב. ייתכן כי השמועות על הצלחתם עודדו את כיבוש האיים, כעבור שנים ספורות, בידי הרפובליקה של פיזה.
באביב 1109 הגיעו הצלבנים לאי סיציליה, שם קיבל את פניהם רוג'רו השני, מלך סיציליה, שהיה אז רק כבן 14. בקיץ של שנת 1110 הפליגו משם והגיעו לארץ-ישראל.
המסע לירושלים > בארץ ישראל (1110)

בקיץ 1110 הגיעו, בסופו של דבר, אל עכו (Akrsborg), או אולי ליפו, והמשיכו לירושלים, שקראו לה "יוֹרְסָלָה", שם פגשו במלך הצלבני בלדווין הראשון. הם התקבלו בזרועות פתוחות, ובלדווין רכב עם זיגורד אל נהר הירדן ומשם חזרו לירושלים. הנורווגים קיבלו אוצרות רבים ושרידים קדושים, כולל שבב מן הצלב האמיתי - הלה ניתן להם בתנאי שימשיכו לפעול לקידום הנצרות ושיביאו את פיסת הצלב אל קברו של אולף הקדוש. מאוחר יותר חזרו זיגורד ואנשיו אל הספינות בעכו, והתלוו אל בלדווין במסעו לצור על צידון ולכבוש אותה, וכך להפוך אותה לסניורות חדשה הכפופה לממלכת ירושלים.
המסע חזרה לנורווגיה > לקונסטנטינופול (1110)

לאחר הדברים האלה הפליגו זיגורד ואנשיו לקפריסין ושהו שם זמן-מה, ומשם המשיכו ליוון (לנמל שנקרא במקורות Engilsnes ולא זוהה בוודאות). הם נשארו שם תקופה מסוימת, כיוון שזיגורד רצה להמתין לרוח צידית שתתפיח את המפרשים בספינות, כך שייראו מרשימים יותר בעיני הביזנטים.
בסופו של דבר הם הגיעו לקונסטנטינופול ובבואם ראו כי "לכל אורכה ורוחבה של הארץ יש ערים, מבצרים, עיירות, זה לצד זה ללא כל מרווח". מפרשי כל ספינותיו של זיגורד היו כה קרובים זה לזה עד שנראו כמפרש ענקי אחד. כל תושבי קונסטנטינופול יצאו לראות את זיגורד בכניסתו לעיר, ואלכסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, פתח בפניהם את הנמל.
המסע חזרה לנורווגיה > חזרה לנורווגיה (1110–1113)

כשבאה העת לחזור לנורווגיה נתן זיגורד לאלכסיוס את כל ספינותיו, עם גליפי החרטום היקרים שלהן, ובתמורה קיבל ממנו סוסים רבים כדי לרכוב עליהם בדרכם חזרה בדרך היבשה. רבים מאנשיו נותרו מאחור והעמידו את עצמם לשירות הביזנטים. מסעו של זיגורד ארך, על פי המסופר, כשלוש שנים, מבולגריה דרך הונגריה, פאנוניה, שוואביה ובוואריה, שם נפגש עם הקיסר לותר השלישי. מאוחר יותר הגיע לדנמרק, שם נפגש עם המלך נילס שנתן לו לבסוף ספינה כדי שיוכל להפליג חזרה לנורווגיה.
הערות שוליים

↑  הפרק הרלוונטי בתרגום אנגלי
המלך זיגורד מפליג מארצו; ציור של גרהרד מונתה (1899)
נאום מצב האומה (רוסיה)

נאום מצב האומה הוא הכינוי לנאומו של נשיא רוסיה אל האספה הפדרלית (ברוסית: Послание Президента России Федеральному собранию) שהוא נאום שנתי שנושא נשיא הפדרציה הרוסית מול ההרכב המלא של האספה הפדרלית של רוסיה (הדומה הממלכתית ומועצת הפדרציה של רוסיה), במטרה לדווח על מצב המדינה ועל כוונות החקיקה. הנאום נערך בדרך כלל בחודש נובמבר, אך ב-2011 נערך באופן חד-פעמי בדצמבר, בשל הבחירות לבית התחתון בפרלמנט, כאשר הנשיא ביקש לשאת את הנאום בפני פרלמנט הנבחר. הדרישה לעריכת הנאום נקבעה בחוקה הרוסית, ומקורה בנאום מן הכס (נאום הצאר מול הסנאט הרוסי ומועצת המדינה של רוסיה).
הנשיא הראשון של הפדרציה הרוסית, בוריס ילצין, נשא את נאום מצב האומה הראשון ב-24 בפברואר 1994, שהיה נאום מצב האומה הראשון מאז כניסת החוקה לתוקף ואשרורה שנה קודם, ב-1993. הנשיא השני, ולדימיר פוטין, הנהיג נוהל לערוך את נאום מצב האומה באולם גאורגי הקדוש בקרמלין, המקום שנערכת בו ההשבעה לנשיאות רוסיה. הנאום הראשון ששודר באינטרנט היה נאום מצב האומה בנובמבר 2009, כאשר הנשיא דמיטרי מדבדב נאם בפני שני בתי הפרלמנט הרוסי.
פעמים רבות נאום מצב האומה משמש כבימה להשמעת מסרים פוליטיים מטעם הנשיא המכהן, המכריז על תוכניותיו לקראת השנה החדשה, מאחר שנאום מצב האומה מתקיים תמיד בחודשיים האחרונים של השנה האזרחית, בנובמבר או דצמבר.
בשנת 2017 כלל לא נערך נאום והחל משנת 2018 נערך נאום מצב האומה בחודש פברואר ומחוץ לכותלי הקרמלין: ב-2018 הוא נערך בארמון המאנז' וב-2019 התקיים בגוסטיני דבור שבמוסקבה, בה נערך גם הנאום מינואר 2020.
ראו גם

נאום מצב האומה
הערות שוליים

↑  מדבדב: להקים טלוויזיה עצמאית, להגביר שקיפות, באתר ynet, 22 בדצמבר 2011
↑  אובאמה ניצח, אך נשיא רוסיה מאיים להציב טילים, באתר ynet, 5 בנובמבר 2008
↑  מדבדב: הכלכלה הרוסית צריכה לעבור מודרניזציה, באתר ynet, 12 בנובמבר 2009
↑  נאום מצב האומה: פוטין במסר של שלום לטראמפ, באתר ynet, 1 בדצמבר 2016
↑  פוטין בנאום לאומה הרוסית: "מפתחים טילים שיגיעו לכל נקודה בעולם"
↑  פוטין מאיים על טראמפ: נכוון טילים חדשים לארה"ב, באתר ynet, 20 בפברואר 2019
ערך זה הוא קצרמרבנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מרקורי טרנפיק קרוזר

| --- | --- |

Mercury Turnpike Cruiser, שנת 1957
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  Mercury Convertible Cruiser (דגם הקבריולה)
 יצרן:  מרקורי (רכב)
 שנות ייצור:  1957–1958
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מודל אחריו:  Mercury Park Lane (אנ')
 חברת אם:  פורד
 מרכב:  "Front-engine, rear-wheel-drive layout" (אנ'), "Body-on-frame" (אנ')
 אורך:  5,359 מ"מ
 רוחב:  2,009 מ"מ
 גובה:  1,435 מ"מ
 משקל:  1,814-1,857 ק"ג
 בסיס גלגלים:  3,079 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  V8 צילינדרים, 6,000 סמ"ק, מנוע מסוג "Y-block engine"  V8 צילינדרים, 6,300 סמ"ק, המפיק 330 כ"ס, מנוע מסוג "Marauder"  V8 צילינדרים, 7,000 סמ"ק, מנוע מסוג "Marauder"  V8 צילינדרים, 7,000 סמ"ק, מנוע מסוג "Super Marauder"
 הילוכים:  תמסורת אוטומטית - 3 מהירויות מתוצרת פורד מסוג "Cruise-O-Matic" (אנ')
מרקורי טרנפיק קרוזר (באנגלית: Mercury Turnpike Cruiser) היא מכונית סלון בתצורות של 2 דלתות, ו-4 דלתות אשר יוצרה על ידי חטיבת מרקורי בקונצרן המכוניות האמריקאית פורד בין השנים 1957–1958.
דגמי "מרקורי טרנפיק קרוזר" השתתפו בסרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה.
תצורות

2 דלתות - הרדטופ קופה.
4 דלתות - הרדטופ סדאן.
2 דלתות - קבריולה.
מכירות

16,681 יחידות (שנת 1957).
6,407 יחידות (שנת 1958).
תמונות

"מרקורי טרנפיק קרוזר", 4 דלתות, שנת 1957
"מרקורי טרנפיק קרוזר", שנת 1957
"מרקורי טרנפיק קרוזר", 4 דלתות
"מרקורי טרנפיק קרוזר", 4 דלתות
"מרקורי טרנפיק קרוזר", שנת 1957 - קבריולט
"מרקורי טרנפיק קרוזר", שנת 1957 - קבריולט
"מרקורי טרנפיק קרוזר", 2 דלתות, שנת 1958
"מרקורי טרנפיק קרוזר", 2 דלתות, שנת 1958
ראו גם

מרקורי
פורד
מרקורי מונטקלייר
מרקורי וויאג'ר
מרקורי פארק ליין (אנ')
לקריאה נוספת

"מרקורי טרנפיק קרוזר" - תמונות
הערות שוליים

↑  "מרקורי טרנפיק קרוזר", שנת 1957 oldcarbrochures.com/static/NA/Mercury/1957
↑  "מרקורי טרנפיק קרוזר" auto.howstuffworks.com/1957-1958-mercury-turnpike-cruiser
↑  "מרקורי טרנפיק קרוזר", שנת 1957 oldcarbrochures.com/static/NA/Mercury/1957%20Mercury/1957_Mercury_Foldout/1957
↑  "מרקורי טרנפיק קרוזר" שנת 1958 oldcarbrochures.com/static/NA/Mercury/1958%20Mercury/1958_Mercury_Brochure
↑  " מרקורי טרנפיק קרוזר" בסרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה imcdb.org/vehicles_make-Mercury_model-Turnpike_Cruiser
↑  Gunnell, John (Herausgeber): Standard Catalog of American Cars 1946–1975, Krause Publication, Iola 2002, ISBN 0-87349-461-X, S. 516–518.
↑  "מרקורי טרנפיק קרוזר" volocars.com/vehicles/11668/1957-mercury-turnpike-cruiser
משה שצקס

אין תמונה חופשית
רבי משה שַצקֶס (לפעמים שאצקס ; באנגלית: Moshe Shatzkes; ה'תרמ"ב, 1881, וילנה - י"ח בטבת ה'תשי"ט, 29 בדצמבר 1958, ניו יורק) היה רב וראש ישיבה ליטאי-פולני, רבה האחרון של לומז'ה ובסוף ימיו ראש ישיבה בישיבת רבנו יצחק אלחנן בניו יורק.
ביוגרפיה

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | איזו בקיאות נפלאה, איזה שכל חד וחלק! רב בעל צורה פטריארכלית, פניו קרנו הוד ותפארת וחוש הומור במטבע של חסד. מי שלא ראה את הגאון רבי משה שצקס, לא ראה הדר התורה מימיו | “ |

|  – הרב ד"ר נחום לאם, נשיא ישיבה יוניברסיטי |  – הרב ד"ר נחום לאם, נשיא ישיבה יוניברסיטי |  |
נולד בעיר וילנה, מרכז תרבות יהודי בצפון-מערב רוסיה, לחיה ראשע ולרב אברהם אהרן שצקס, "העילוי מזטיל", גאון מפורסם וידידו של רבי חיים עוזר גרודזנסקי. כשהיה בן 3 התייתם מאביו, ואמו נישאה לרבי יצחק בלזר, רבה של פטרבורג. בילדותו למד מפי אביו החורג, בבחרותו למד בישיבת סלובודקה ובישיבת טלז, בטלז היה לתלמידם הקרוב של רבי שמעון שקאפ ורבי אליעזר גורדון, ונסמך לרבנות על ידי הרב גורדון, רבי רפאל שפירא ורבי אליעזר רבינוביץ ממינסק. בגיל 27 התמנה כרבה של העיירה ליפנישוק בה שימש ברבנות שש שנים. מאוחר יותר התמנה כרבה של העיר איוויה, שבה כיהן 15 שנים. הוא נעשה מקורבם של רבי ישראל מאיר הכהן מראדין ושל רבי חיים עוזר גרודזנסקי, ועסק עמם בענייני ציבור. הוא התפרסם בחיוכו הנצחי והרב גרודזנסקי היה קורא לו בהלצה "ישמח משה".
בשנת ה'תרצ"א התמנה כרבה של העיר לומז'ה וכיהן בתפקיד זה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה. תחילה נשאר בלומז'ה ולא הצטרף לגל הבורחים לליטא. ב-1940 חזר לווילנה והתמנה כראש ישיבת גרודנה לאחר פטירת ראש הישיבה המפורסם שלה, רבי שמעון שקאפ. הוא כיהן כסגן נשיא הוועד למען הפליטים בווילנה, ועם כניסת הקומוניסטים לעיר הצליח להימלט מאירופה והגיע ליפן שם המשיך בפעילותו הציבורית ודאג לרווחת הפליטים היהודים ששהו ביפן, הוא פעל מול השלטונות היפנים כשהוא נעזר בידידו היפני סצוזו קוצוג'י (שלימים התגייר ועלה לגור בישראל). ב-1941 היגר לארצות הברית, והתמנה כראש ישיבה בישיבת רבנו יצחק אלחנן. בישיבה זו העביר שיעורי גמרא והלכה במשך שמונה עשרה שנים עד פטירתו בי"ח בטבת ה'תשי"ט, 29 בדצמבר 1958. ארונו הועלה לקבורה בישראל, והוא נקבר בהר המנוחות בירושלים בהלוויה רבת-משתתפים.
במהלך שנות כהונתו בישיבה יוניברסיטי הסמיך לרבנות 425 רבנים, רבים מהם כיהנו במשרות רבניות בקהילות שונות ברחבי ארצות הברית. הוא כיהן גם כנשיא כבוד בהסתדרות הרבנים דאמריקה לצד רבי חיים הלר ורבי  יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק.
על שמו נקרא כולל אברכים בכפר חסידים.
משפחתו

לשצקס היו שלושה אחים: חיים (נפטר בצעירותו); הרב אהרן שצקס, שעלה לארץ ישראל בצעירותו, התיישב בירושלים ונפטר בה ב-1953;[דרושה הבהרה] ורחל ארסט.
בנוסף, היו לו שני אחים-למחצה: שלמה בלזר, עורך העיתון הירושלמי "שערי ציון"; ובריינה, אשת רבי חזקיהו יוסף מישקובסקי.
בנו הרב אברהם אהרן שצקס נישא ליהודית בתו של רבי חיים יצחק קארב, כיהן אחרי אביו כראש ישיבה בישיבת רבנו יצחק אלחנן. בתו חנה נישאה לרב צבי לוינברג.
לקריאה נוספת

דוד זריצקי, משרידי דור דעה, נדפס בשנית בתוך ספרו: זכרונם לברכה: גאוני הדורות ואישי סגולה, עמ' 121–123
הערות שוליים

↑  הפרדס, תשמ"ד, גליון ה', החסיד המעולה וראש הישיבה, עמ' 6.
↑  מכתב מהרב מקריניקי, הצופה, 10 בדצמבר 1939
↑  הוא נסע באונייה היפנית האחרונה שיצאה לחופי ארצות הברית בטרם פרוץ מצב המלחמה בין ארצות הברית ליפן. יחד עמו נסעו בספינה זו: רבי משה מרדכי שקופ, רבי אברהם יפה'ן, רבי יחיאל מיכל פיינשטיין ואחרים.
↑  הרב מ. שאצקס למנוחות, חרות, 2 בינואר 1959.
↑  ר' אהרן שצקס ז"ל, הצופה, 2 בינואר 1953; ר' אהרן שצקס, דבר, 2 בינואר 1953.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311172105171  ISNI: 0000 0000 8221 7975  LCCN: n95009948  VIAF: 38616628   WorldCat (עם VIAF): 38616628
מרקורי מונטקלייר

| --- | --- |

מרקורי מונטקלייר
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  מרקורי (רכב)
 שנות ייצור:  1955–1960, 1964–1968
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מודל אחריו:  Mercury Marquis
 חברת אם:  פורד
 אורך:  5,359 מ"מ
 רוחב:  2,050 מ"מ
 גובה:  1,416 מ"מ
 בסיס גלגלים:  3,200 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  8V צילינדרים, 4,800 סמ"ק, המפיק 188 כ"ס, 5,100 סמ"ק, המפיק 198 כ"ס,  5,359 סמ"ק, 6,000 סמ"ק, 6,300 סמ"ק (יוצרו בין השנים 1955-1960)   8V צילינדרים, 6,400-7,000 סמ"ק (250 כ"ס, 266 כ"ס, 300 כ"ס, 330 כ"ס, 410 כ"ס, 425 כ"ס), (מאייד מסוג "Ford 2100 2-bbl") (יוצרו בין השנים 1968-1964)
 הילוכים:  תמסורת ידנית (1955-1960) תמסורת אוטומטית - אופציה (1955-1960) תמסורת אוטומטית - 3 מהירויות (1964-1968) תמסורת ידנית - 3 מהירויות (1964-1968)
מרקורי מונטקלייר (באנגלית: Mercury Montclair) היא מכונית סלון אשר יוצרה על ידי חטיבת מרקורי בקונצרן המכוניות האמריקאית פורד בין השנים 1955–1960, ובין השנים 1964–1968.
ייצור

בין השנים 1955-1957 יוצר הדגם על ידי "מרקורי" בחברת פורד, בין השנים 1958-1960 יוצר הדגם על ידי חטיבת "M-E-L" בחברת "פורד". בין השנים 1964-1968 הדגם יוצר יל ידי חטיבת "Lincoln Mercury" בחברת "פורד".
בין השנים 1955-1960 יוצרו 71,588 יחידות (בתצורות סדאן, קופה-הרדטופ וקבריולה).
המונטקלייר נקראה ע"ש העיירה היוקרתית מונטקלייר שבניו ג'רזי. את דגמי המונטקלייר (1964-1968) ניתן היה להזמין בשני סוגי מרכב – Maruder, שהיה קונבנציונלי למדי, ו-Breezeway, שהיה עיצוב מיוחד שבו היה לחלון האחורי שיפוע שלילי ומנוע חשמלי שניתן היה להוריד אותו ועל ידי כך לאוורר את הרכב. מכאן שמו - Breezeway.
תצורות > (1955-1960)

4 דלתות - סדאן
2 דלתות - קופה,  הרדטופ
2 דלתות - קבריולה
תצורות > (1964-1968)

4 דלתות - סדאן
2 דלתות - הרדטופ
תמונות > (1955-1960)

מרקורי מונטקלייר קבריולט
מרקורי מונטקלייר הרדטופ, שנת 1956 - מבט לתוך הרכב
מרקורי מונטקלייר, שנת 1956
מרקורי מונטקלייר, שנת 1956, 4 דלתות
מרקורי מונטקלייר, שנת 1955
מרקורי מונטקלייר, שנת 1956 - מבט ללוח הבקרה
תמונות > (1964-1968)

מרקורי מונטקלייר, שנת 1965
מרקורי מונטקלייר, שנת 1964
מרקורי מונטקלייר, שנת 1965
מרקורי מונטקלייר, שנת 1964
ראו גם

מרקורי S-55
מרקורי וויאג'ר
מרקורי טרנפיק קרוזר
מרקורי מטאור
הערות שוליים

↑  מרקורי מונטקלייר- היסטוריה
↑  היסטורית דגמי  "מרקורי מונטקלייר" 1955-1960
נאום מצב האומה

נאום מצב האומה של הנשיא ברק אובמה, ינואר 2011
מצב האומה (באנגלית: State of the Union, מילולית "מצב האיחוד". "האיחוד" פירושו ארצות הברית) הוא נאום שנתי שנושא נשיא ארצות הברית מול ההרכב המלא של הקונגרס (הסנאט ובית הנבחרים), במטרה לדווח על מצב המדינה ועל כוונות החקיקה. הנאום נערך בחודש ינואר או פברואר.
הדרישה שהנשיא ידווח מדי פעם לקונגרס על מצב האומה נקבעה בפרק 2 לחוקת ארצות הברית, ומקורה בנאום מן הכס (נאום המלך או המלכה מול בית המחוקקים המקומי).
הנשיא הראשון של ארצות הברית, ג'ורג' וושינגטון, נשא את נאום מצב האומה הראשון ב-8 בינואר 1790, בעיר ניו יורק. הנשיא השלישי, תומאס ג'פרסון, החליט בשנת 1801 לשלוח לקונגרס נאום כתוב, שנקרא בקול על ידי פקיד. הנוהל הזה נשמר עד לשנת 1913, בה שב הנשיא וודרו וילסון לנאום בעצמו מול הקונגרס. הנשיא האחרון ששלח נאום כתוב לקונגרס היה ג'ימי קרטר, בשנת 1981.
שמו המקורי של הנאום היה "המסר השנתי של הנשיא לקונגרס", והמונח "מצב האומה" נקבע על ידי הנשיא פרנקלין רוזוולט בשנת 1935.
הנאום משודר ברדיו החל מנאומו של הנשיא ג'ון קלווין קולידג' ב-1923, בטלוויזיה משנת החל מנאומו של הנשיא הארי טרומן ב-1947, ובאינטרנט החל מנאומו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש ב-2002.
במהלך הנאום, מתאר הנשיא את הישגי הממשל בשנה שחלפה, ואת חזונו לשנה הקרובה. בין הנוכחים באולם נמנים חברי המטות המשולבים של הצבא, שופטי בית המשפט העליון, חברי הקבינט הנשיאותי וכן אורחים מיוחדים אותם רשאים להביא הנוכחים בנאום.
הנאום אורך כשעה, ונקטע פעמים רבות בשל תשואות הצופים.
במהלך הנאום, לאור העובדה כי כל חברי הקבינט מתכנסים במקום אחד, נעדר מן האולם אחד מחברי הקבינט של ארצות הברית (או מחברי בית הנבחרים) הנמנה בסדר הירושה של נשיא ארצות הברית, על מנת לוודא שבמקרה של אסון בקונגרס יהיה איש ממשל שיוכל להחליף את הנשיא. על איש זה מופקדת אבטחה ברמה נשיאותית, והוא נקרא "שורד מיועד".
ראו גם

נאום מצב האומה (רוסיה)
הערות שוליים

↑  Rachel Weiner (February 12, 2013). "Steven Chu is the State of the Union 'designated survivor'". Washington Post.
ערך זה הוא קצרמרבנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מנהגי שבת בתנועת החסידות

חסידים בעיר רחובות בדרכם לבי"כ בכניסת השבת
בתנועת החסידות יש מנהגים רבים הסובבים את יום השבת. חלק ממנהגי השבת בתנועת החסידות הם חידוש של מנהגים עתיקים שנרמזו בזוהר או בהנהגות האר"י, כמו טבילה במקווה בערב שבת ובבוקר השבת, לבישת בגדי לבן וריקוד בשבת (שהיה מקובל גם ביהדות אשכנז בימי הביניים). חלק אחר הם מנהגים יהודיים עתיקים שנשמרים רק או בייחוד אצל החסידים. הטעמים המרכזיים לנוהגה הייחודי של החסידות בשבת הם הדגשת יתר של חשיבותה, כבודה וקדושתה של השבת עבור האדם ועבור הבריאה כולה, של מצוות השמחה וההתעלות בשבת, וכן של ההתמסרות לקליטת השפע האלוהי וטעם הגאולה הניתנים על יד האל ביתר שאת בשבת, כמבואר במחשבת הקבלה, ובאגדה.
מהלך השבת

תנועת החסידות החלה להתפתח מאז המחצית השנייה של המאה ה-18 במזרח אירופה. עיקר חידושה היה דגש על עבודת הלב ביהדות. בין המצוות שעוררו עליהם ראשי החסידות הייתה מצוות שבת. בחסידות עוררו שמלבד שמירת שבת כהלכתה, יש להדגיש את מהותו ומטרתו של היום, כיום מנוחה מעבודת ששת ימי המעשה, ועשייתו קודש. עם נתינת הדגש על יום השבת נוצרו וחודשו מנהגים רבים. המנהגים נבדלים בין פלג לפלג בתנועת החסידות אך בסיסם העיקרי נותר משותף לכל החסידויות. בין המנהגים הללו ניתן למצוא: לבושים ייחודיים לכבוד שבת ועריכת טיש בשבת על ידי האדמו"ר.
חסידים נוהגים לנסוע מפעם לפעם (בגפם, ללא משפחתם) לחצר האדמו"ר לערוך במחיצתו את השבת. השבת יחד עם הצדיק נחשבה לחוויה רוחנית מיוחדת. בשל זמני הנסיעות הארוכים בעבר, גם הנסיעה עצמה התקבעה כחוויה מיוחדת. כיום זמני הנסיעות התקצרו באופן משמעותי, אך מושג זה של נסיעה אל הצדיק ושבת במחיצת הצדיק עדיין קיימים.