stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארכאומטלורגיה אל-ברזלית בדרום הלבנט
התקופה הכלכוליתית

השימוש הראשון במתכות בחלקו הדרומי של הלבנט, מתוארך לתקופה הכלכוליתית (נחושת ואבן). במהלך תקופה זו היו בשימוש לפחות שתיים אם לא שלוש תעשיות נבדלות של מתכות שונות שתוצרתן נמצאה בדרום הלבנט.
נמצאו למעלה מ-500 חפצי מתכת, בעיקר במטמונים, קברים ושרידי יישובים. מקורם של רוב חפצי המתכת באתרים בחלקן הדרומי של מדינת ישראל ושל ירדן ורק במיקרים נדירים הם נמצאו מצפון לנחל קנה, במרכזה של מדינת ישראל. ממצאי המתכת מתקופה זו מתחלקים לשלוש הקבוצות הבאות - כאשר רובם שייכים לשתי הראשונות:
חפצי יוקרה ופולחן עשירים בפרטים ובעלי צורות מורכבות - עשויים סגסוגת (בחירה מודעת של מינראלים שניתן להפיק ממנה תערובת של מתכות בעלת תכונות ייחודיות ורצויות, השונות לחלוטין מאלו של המתכת הטהורה) נחושת (Cu) עם כמויות מדודות של אנטימון (Sb), ניקל (Ni) וארסן (As). חפצים אלה נוצקו בשיטת ה-"שעווה האבודה" לתוך תבניות חימר סגורות ולאחר מכן מורקו עד לקבלת גוון אפור, או זהוב, מבריק - בהתאם לכמויות האנטימון או הניקל והארסן בנחושת. המצבור הגדול ביותר (416 כלי מתכת הנקראים מטמון נחל משמר שכללו בעיקר חפצים בעלי צורות מורכבות) נמצא חבוי במערה מרוחקת בנחל משמר במדבר יהודה עטוף במחצלת קש (ראו למשל: שלו, תדמור). מקורם של חומרי הגלם המורכבים ששימשו לייצור החפצים הללו, כמו גם מקומם של אתרי הייצור עצמם, עדיין איננו ידוע. האזורים הקרובים ביותר בהם נמצאת עפרה מתאימה הם דרום קווקז ואזרבייג'ן - המרוחקים למעלה מ-1500 קמ' מהמקום בו נמצאו הכלים. בעוד שניתוח פטרוגרפי של מספר רב של ליבות (core) חימר ואבנים, כמו גם שרידים של תבניות חימר מצביע על קיומה של תעשיית מתכת במדבר יהודה - ליבו של אזור התפוצה של חפצי המתכת בישראל המשתרע בין גבעת אורנית ונחל קנה (מזרחית לתל אביב) בצפון ועמק באר שבע בדרום - לא נמצאו עדויות לייצור מקומי של כלי היוקרה/פולחן.
כלי נחושת - הכוללים בעיקר חפצים עבים יחסית, בעלי להב קצר (גרזנים, כילפים (adze) ואיזמלים) או חוד (מרצעים ו/או מקדחות) עשויים עפרת נחושת שהותכה, נוצקה לתבנית פתוחה ולאחר מכן חושלה עד לקבלת הצורה הסופית. כלים אלה יוצרו בכפרים הכלכוליתים על גדות נחל באר שבע. באזור נמצאו עדויות רבות לתעשיית מתכת בדמות שיירי סיגים, כוריות (crucible), חלקי חיפוי של תנורי ההיתוך, טיפות - וגושים גדולים יותר, חסרי צורה מוגדרת - של נחושת ועפרת קופריט באיכות גבוהה. עפרות הנחושת נאספו ונבררו באזור פינאן, בעבר הירדן, ומשם הועברו לכפרים בצפון הנגב, כ-150 קמ' צפונה, להפקה ולייצור הכלים.
קבוצה שלישית של שמונה טבעות זהב (Au) ואלקטרום (זהב בתוספת של עד 30% כסף (Ag)) - נמצאה במערת נחל קנה. החופרים שייכו את הממצא הייחודי הזה, שלא נמצאו לו מקבילות מתאריך דומה, לתקופה הכלכוליתית בהסתמך על תארוך הממצא הארכאולוגי מהמערה, על נתונים גאולוגיים ועל סמך תיארוך פחמן-14 של דוגמאות קרקע שנלקחו בשכנות לטבעות. אנליזה של פני הטבעת הראתה שהשכבה החיצונית עשירה בזהב כתוצאה של הפחתת כמויות הכסף ועקבות הנחושת. הגורם לתופעה הזו יכול היה להיות טבעי, אולם באותה מידה ניתן היה להשיגה באופן מלאכותי בזמן הייצור - וזאת במטרה לשנות את צבען של טבעות האלקטרום, העשירות בכסף, לזהב.
תקופת הברונזה הקדומה

במהלך אלף השנים הבאות של תקופת הברונזה הקדומה (מסוף האלף הרביעי ועד לסוף האלף השלישי לפנה"ס) המשיכו לייצר כלים בעלי להב קצר, או חוד, תוך שימוש בטכנולוגיית הייצור הכלכוליתית - יציקה לתבניות פתוחות וחישול - של נחושת (קבוצה 2 לעיל). אותן שיטות שימשו גם לייצור חדשני של כלי נשק ארוכי להב (פגיונות וסכינים מסומררים, חרבות כבדות בעלות תקע לניצב וגרזנים דמויי אפסילון). טכנולוגיית הייצור של הנחושת שימשה גם לייצור תכשיטים העשויים ריקועי מתכת (לעיתים מעוטרים) וחוטי מתכת דקים (בעיקר טבעות וצמידים), שיוצרו לא רק מנחושת אלא גם, לראשונה, מכסף וזהב.
שרידים ארכאולוגיים של כריית נחושת בתקופת הברונזה הקדומה, ושל הפקת הנחושת מהעפרה בסמוך למכרה, נמצאו בעבר הירדן (פינאן), בעמק הערבה (תמנע) ובדרום סיני. הממצאים כוללים שרידי תעשיית נחושת בלבד: סיגי נחושת, טיפות - וגושים חסרי צורה מוגדת - של נחושת וכוריות חימר קטנות שצורתן חצי כדור עם פותה (Socket). באתר של המרינה באשקלון, המתוארך לתקופת הברונזה הקדומה א', נמצאו בורות קטנים ורדודים, ששימשו ככל הנראה להפקת הנחושת, בסמוך לשרידים תעשייתיים נוספים.
בכל הבורות נמצאה שכבת אדמה אדומה ושרופה מכוסה בשכבה דקה לבנה של קלציט. לא נמצאו כל ממצאים ארכאולוגיים, מעשי ידי האדם, שניתן לקשר אותם לשרידי החפירה. בקרבת מקום, אם כי במנותק ממערכת הבורות, נמצאו שרידים מפוזרים של שברי חרסים, חלקי עצמות, שיירים של סיגי נחושת וכמה חלקים של כוריות חימר. הממצאים תוארכו לתקופת הברונזה הקדומה א'. תארוך של רסיסי קווארץ מהשכבה האדומה, באמצעות מדידת האור הנפלט מהגביש בשתי שיטות שונות של עירור, אור לייזר (Optically stimulated luminescence - OSL) וחימום (thermoluminescence - TL), הראו שתהליכי השריפה האחרונים התרחשו לפני 5260 ± 380 שנים ו-5180 ± 380 שנים בהתאמה.
רוב מוצרי המתכת, שמקורם בעיקר מתקופת הברונזה הקדומה א', נמצאו באתרי קבורה. אותם סוגי מתכות נמצאו באתרים ובקברים לכל אורך תקופת הברונזה הקדומה ובכל מקומות היישוב של התקופה בישראל, מהגליל העליון בצפון ועד לנחל הבשור ומלחתא בנגב הצפוני. מטמון בודד של חפצי נחושת, ככל הנראה מתקופת הברונזה הקדומה א', נמצא ללא הקשר ארכאולוגי משמעותי בשדות של כפר מונש.
במהלך תקופת הברונזה הקדומה עברה תעשיית המתכת של דרום הלבנט תהליכי התמחות והתארגנה כך ששלבים שונים של תהליך הייצור התבצעו במקומות שונים והכלים, כמו גם חומרי הגלם ותהליכי הייצור, נעשו אחידים יותר. בפעם הראשונה בהיסטוריה של המתכת בדרום הלבנט ניתן היה להבחין בדמיון צורני וטכנולוגי לתעשיות המתכת של שתי האימפריות הגדולות (מצרים ומסופוטמיה) בשני הקצוות של הסהר הפורה. לכל אורך התקופה לא נמצאה בדרום הלבנט עדות ארכאומטלורגית לייצור של ברונזה ולא נמצאו כלים עשויים ממתכת זו - וזאת בניגוד לייצור ושימוש בנחושת.
תקופת הברונזה התיכונה

מתקופת הברונזה התיכונה (מסוף האלף השלישי ועד לאמצע האלף השני לפנה"ס) נמצאו כבר מאות כלי מתכת. התפתחות כלי נשק מורכבים יותר (פגיונות ארוכים, חרבות, גרזני קרב משוכללים וכדומה) התאפשרה באמצעות מיסוג הנחושת עם ארסן או בדיל. כל כלי הנשק מתקופת הברונזה התיכונה ב', שנבדקו, נעשו מסגסוגות נחושת שכללו בדיל (2%-14% Sn) או ארסן (0.5% - 4.3% As) ולפעמים תערובת בריכוזים נמוכים של שניהם. שינויים אלה בהרכב המתכת של כלי הנשק באו לידי ביטוי גם בהרכב המתכות של חפצים קטנים, כמו סיכות רכיסה בצורת יתד (toggle pin) שנעשו ככל הנראה על ידי התכת ומיחזור שאריות מתכת. בתקופה זו החלה העופרת (Pb) למלא תפקיד חשוב יותר כתוסף שלישי ליציקות של חפצים עבים מבוססי נחושת, בעיקר גרזני קרב.
למרות שהתגלו שתי סגסוגות עקריות מהן יוצרו הכלים מבוססי הנחושת של תקופת הברונזה התיכונה ב', (1) נחושת עם ארסן ו-(2) נחושת עם בדיל, עד היום לא אובחן קשר בן סגסוגת ספציפית לסוגים מסוימים של חפצים או לתקופות שונות. שתי הסגסוגות מופיעות בחפצים דומים ובקברים המתוארכים לראשיתם כמו גם לסופם של (בערך) 400 השנה של התקופה. בנוסף, נכון להיום לא נמצא כל קשר בין מסורת מיסוג ספציפית לפיזור המרחבי של הממצאים. חפצים דומים, העשויים מכל אחת משתי הסגסוגות - נחושת ארסנית ונחושת בדיל, נמצאו באותו אזור גאוגרפי וחפצים דומים העשויים מאותו הרכב מתכת נמצאו באזורים מרוחקים אחד מהשני כמו ארץ ישראל ומצרים העליונה. ההבדלים בין תרכובות המתכת ששימשו ביריחו ובתל אל-דבאה, עליהם מצביע פיליפ, אינם בהכרח תולדה של שוני בין שני מרכזי הייצור. הם יכולים באותה מידה לנבוע מהעובדה שההשוואה נעשתה בין קבוצות שונות של כלים: כלי נשק יוקרתיים שיוצרו מסגסוגת מבוקרת של ארסן או בדיל, בתל אל-דבאה, עם כלים דומים אך בתוספת של כלים פשוטים יותר (פגיונות, סכינים, סיכות רכיסה וכדומה) ו/או ראשי חניתות העשויים מסגסוגות שונות באיכות נמוכה יותר, ביריחו.
בחינת הרכב המתכת ששימשה לייצור טיפוסי הכלים השונים מצביעה על קיומם של כמה תהליכי ייצור. ככל שעלה עוביו של החפץ כך גדלה כמות העופרת שהוספה במכוון ליציקה. כמויות העופרת הגבוהות ביותר נמדדו בגרזני מקור-הברווז, כמות פחותה יותר בגרזני הביקוע בעלי הפותה (Flat socketed axes) והרבה פחות בלהבים דקים יותר כדוגמת ראשי חניתות ופגיונות, שעובדו וחושלו במידה רבה לאחר היציקה. אבחנה זו תואמת היטב את תהליכי המיסוג המבוקרים של גרזני מקור-הברווז ופגיונות העורקים (כאשר באחרון נמצאה כמות עופרת פחותה בהרבה) מתקופת הברונזה התיכונה ב'-2, ובמידה פחותה את תהליכי הייצור של ראשי החניתות, שלמרות שמקורם היה, בעיקר, מאותה תקופה, הרכב המתכת ממנה יוצרו מבוקר פחות וניכרת בו שונות רבה. ייתכן וקיים קשר בין רמת השליטה על תהליך המיסוג ובין רמת ההשקעה ביציקה. טיפוסי הכלים המורכבים יותר, כמו מקור-הברווז, גרזני הביקוע ופגיונות העורקים, נוצקו בדרך כלל בתבנית סגורה, מעוצבת היטב, עשויה שני חלקים מאבן סטיאטיט(Steatite). לעומתם, כמה מטיפוסי הכלים שתרכובותיהם היו פחות מבוקרות, כגון ראשי חניתות וסכינים, וכלים פשוטים יותר כגון אזמלים, נוצקו בעיקר לתבניות פתוחות, מעוצבות בגסות, עשויות אבן גיר.
תקופת הברונזה המאוחרת

באתרים מתקופת הברונזה המאוחרת (החצי השני של האלף השני לפנה"ס) נמצאו מאות חפצי מתכת: כ-200 כלי נשק בעלי להב, 140 כלי קיבול, מספר כלי עבודה, ראשי חץ קטנים ופריטים קישוטיים. כל הלהבים שנבחנו עשויים ברונזת בדיל ורוב כלי הנחושת האחרים עשויים אף הם מסגסוגת נחושת ובדיל או נמצא בהם בדיל כזיהום.
בתקופה זו, נמצאו לאורך חופי הים התיכון ובתוך ספינות טרופות מתחת לפני הים, בעיקר בקרבת החוף הדרומי של טורקיה, כמויות גדולות של מטילי נחושת ובדיל (למשל, עשרה טון מטילי נחושת ושלושה טון בדיל במטען אחד של הספינה הטרופה מאולו בורון מהמאה ה-14 לפנה"ס). במקביל נמצאו בכנען, בנוסף לאוספי הכלים המקומיים, טיפוסי ברונזה שמקורם בקפריסין, מצרים, סוריה ומסופוטמיה, כולם עשויים למעשה ברונזת בדיל. חפצי יוקרה כגון חרבות מגל או להבים בעלי ניצב יצוק נוצרו מסגסוגת באיכות גבוה שהכילה בדיל בכמות אופטימאלית (11-13% ממשקלם) בעוד שבמתכת של כלים פשוטים יותר, וכנראה זולים יותר, נמצאה כמות נמוכה יותר של בדיל.
תקופת הברזל

נחושת ומתכות מבוססות נחושת הוסיפו לשמש כמתכת העיקרית במהלך החלק הראשון של תקופת הברזל (סוף האלף השני ותחילת האלף הראשון לפנה"ס). נמשך הנוהג של התכה מחדש (מיחזור) של חפצי נחושת פגומים (כפי שמלמדים שרידי כוריות חרס דמויי עציץ, סיגים, ונחירי מפוחים). מוקדים של מדורות פתוחות ובהם שרידים של ייצור מתכת נמצאו באתרים רבים בישראל המשויכים בעיקר עם יישובי הפלשתים וגויי הים בחוף השרון הצפוני בין תל אביב וחיפה (למשל: תל קסילה, תל גריסה, תל דור ותל דן בצפון). רק מאוחר יותר בתקופת הברזל החלה המתכת ברזל לשחק תפקיד עקרי כמתכת הבסיסית לכלי עבודה וכלי נשק.
נתוח אנליזות XRF של מתכות ושרידים מטלורגיים וניתוח אנליזות FTIR + XRF של יסודות ומינראלים בשכבות אפר ארכאולוגיות מאזור התעשייה הפתוח (אזור G) בתל דור איפשרו לזהות את מקומם המדויק של אתרי עבודות המתכת בסופה של תקופת הברונזה המאוחרת ותחילתה של תקופת הברזל. כמו כן ניתן היה לשחזר באופן חלקי את התהליכים הפירו-טכנולוגיים שסביר שכללו התכה של ברונזה במוקדים פתוחים. גם כחלוף אלפי שנים האפר, הפחם, הקלציט והקרקע השרופה בסביבה הקרובה של אזור עבודות המתכת שמרו על אחוז גבוה בהרבה של נחושת (כ- 0.05% ממשקלם) מאשר השכבות הארכאולוגיות שמסביב.
חפצים מבוססי נחושת המשיכו להיות נוכחים בצידם של מספר הולך וגדל של מוצרי ברזל גם בתקופות הברזל ב' ו-ג' ועד לתקופה הפרסית (החצי הראשון של האלף הראשון לפנה"ס). מטמוני כסף המכילים מטילים דמויי לשון או קוביות שוקולד (בצע כסף) ושברי תכשיטים הפכו לשכיחים יותר ויותר באתרים הארכאולוגיים בישראל כמו גם באגן הים התיכון כולו. בתקופה הפרסית ניתן למצוא עדויות לתופעה דומה גם לחופה של ישראל, מקום בו נמצאו חפצי נחושת וחפצים מבוססי נחושת בכמויות גדולות יחסית. מה שניתן היה להגדיר כ-"ערכת" המתכת הבסיסית של הפיניקים כלל בעיקר את ראשי החץ האירנו-סקיתיים בעלי שלוש הכנפיים והפותה, העשויים בעיקר ברונזת בדיל לעיתים בתוספת ארסן או עופרת שלא עברו עיבוד לאחר היציקה, וסיכות רכיסה מקושטות דמויות סיכת ביטחון (פיבולה) בצורת כף-יד עשויות ברונזת בדיל באיכות גבוהה (7-12% בדיל ממשקלם) ובתוספת של עופרת (עד 17% Pb ממשקלם). חפצים אלו עברו ריקוע לאחר היציקה על מנת לחבר את המחט הקפיצית לגוף הסיכה. מסמרים ארוכים עשויים נחושת ללא תוספות כלשהן שנמצאו באתרים חופיים כמו גם כחלק ממבנה ספינות נתגלו גם בספינה הטרופה ממעגן מיכאל.
אריה אלטמן

אריה אלטמן יושב בראש ישיבת ועדת השירותים הציבוריים בכנסת
ערך זה עוסק בחבר כנסת מטעם תנועת חרות שכיהן בכנסת בשנות ה-50 וה-60 של המאה העשרים. אם התכוונתם לפרופסור אמריטוס לחקלאות באוניברסיטה העברית בירושלים, ראו .
אריה אלטמן (6 בינואר 1902 – 21 באוגוסט 1982) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת בשנות ה-50 וה-60 של המאה העשרים מטעם תנועת החרות.
ביוגרפיה

אריה אלטמן נולד בעיר בַּאלטָה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) בשנת 1902. למד משפטים וכלכלה באוניברסיטת אודסה, סוציולוגיה ומדע המדינה באוניברסיטאות דטרויט וניו-יורק. בעל תואר דוקטור מאוניברסיטת ניו יורק.
את פעילותו הציונית החל אלטמן ב-1920. ב-1921 הצטרף לצעירי ציון, והיה יו"ר התנועה עד 1924. אלטמן נעצר שלוש פעמים על ידי השלטונות הסובייטים והוגלה. הצטרף למפלגת הפועל הצעיר, והיה ממייסדי "הסתדרות הציונים העמלנים".
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל, וב-1927 יצא ללימודים בארצות הברית. ב-1928 הצטרף לתנועה הרוויזיוניסטית (צה"ר) ונמנה עם פעיליה. ב-1931 נבחר לראש הצה"ר באמריקה, וחזר ארצה ב-1935.
אלטמן עמד בראש התנועה הרוויזיוניסטית בארץ-ישראל, וכחבר הנשיאות העולמית של הצה"ר (1938), אחרי מות ז'בוטינסקי עמד בראש הלשכה המדינית של הצה"ר בירושלים (1940).
אלטמן היה חבר הוועד הלאומי בשנים 1939–1940, וב-1943 יצא בשליחות לטורקיה למען הצלת יהודי אירופה. ב־1945 כיהן כיו"ר הנשיאות של הצה"ר. לאחר הכרזת העצמאות היה חבר במועצת המדינה הזמנית.
עמד בראש רשימת "תנועת ז'בוטינסקי – ברית-הצה"ר" בבחירות לכנסת הראשונה, שלא עברה את אחוז החסימה. נבחר לכנסת השנייה מטעם תנועת החרות. כיהן כחבר הכנסת משנת 1951 ועד 1965 מטעם סיעות חרות וגח"ל. אלטמן היה חבר בוועדות השירותים הציבוריים, ועדת הפנים, ועדת הכנסת, ועדת חוקה, חוק ומשפט ובוועדת החוץ והביטחון. במקביל, בין השנים 1955–1965, היה חבר מועצת העיר ירושלים.
אלטמן נפטר ב-21 באוגוסט 1982, ונטמן למחרת בבית הקברות בהר הזיתים. היה נשוי לצפורה לבית קרסנוב ואב לבן ולבת. על שמו רחובות בשכונת פסגת זאב בירושלים ובשכונת יד אליהו בתל אביב.
לקריאה נוספת

ביוגרפיה: דוד ניב (עורך), חשוף תמיד בשער, 1983.
הערות שוליים

↑  אדיר בנימיני, הדרך לכנסת - מקורותיה של שיטת הבחירות בישראל, הרצליה: ספרי ניב, תשפ"ב-2022, עמ' 41
| יושבי ראש ועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת |
| --- | --- | --- |
| יושבי ראש ועדת העבודה (1949–1977): | עקיבא גוברין • פנחס לבון • עקיבא גוברין • משה ברעם • עקיבא גוברין • משה ארם • משה ברעם • שושנה ארבלי-אלמוזלינו |  |
| יושבי ראש ועדת השירותים הציבוריים (1949–1977): | אברהם רקנאטי • בנימין אבניאל • אריה אלטמן • משה ארם • נחום ניר-רפאלקס • שלמה רוזן • חייקה גרוסמן-אורקין |  |
| יושבי ראש ועדת העבודה והרווחה (1977–1999): | מנחם פרוש • אורה נמיר • יוסי כץ • עמיר פרץ • מקסים לוי |  |
| יושבי ראש ועדת העבודה, הרווחה והבריאות (1999–2021): | דוד טל • יאיר פרץ • שאול יהלום • חיים כץ • שאול יהלום • יצחק גלנטי • משה שרוני • חיים כץ • אלי אלאלוף • חיים כץ |  |
| יושבי ראש ועדת העבודה והרווחה (מ-2021): | אפרת רייטן • ישראל אייכלר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007460288005171  ISNI: 0000 0000 3300 4957  LCCN: n92012726  VIAF: 26252318   WorldCat (עם VIAF): 26252318 
ערך זה הוא קצרמרבנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אמי"ר (מבחן)

אמי"ר ואמיר"ם (ראשי תיבות בהתאמה – אנגלית מיון לרמות ואנגלית מיון לרמות ממוחשב) הם מבחני מיון באנגלית, המאפשרים למוסדות לימוד להשכלה גבוהה בישראל להעריך את רמת הידע של מועמדים וסטודנטים בשפה האנגלית ולסווגם לקורסי אנגלית ברמות השונות. את הבחינה עורך המרכז הארצי לבחינות ולהערכה (מאל"ו).
לשני המבחנים אותה מטרה. אותם סוגי פריטים מופיעים בהם, והם נבדלים רק באופן ההעברה. מבחן אמי"ר נערך בארבעה מועדים בשנה ומועבר בצורה המסורתית בעזרת דף ועפרון. מבחן אמיר"ם הוא מבחן ממוחשב ואדפטיבי, והוא מועבר במוסדות האקדמיים במספר גדול של מועדים, לפי הצרכים של המוסדות האקדמיים השונים.
מטרת הבחינות

מבחני אמי"ר ואמיר"ם מיועדים למיין מועמדים ללימודים וסטודנטים בהשכלה הגבוהה בישראל לרמות השונות של לימודי האנגלית. לפי החלטת המל"ג על כל תלמיד בהשכלה הגבוהה להגיע לרמת ידע מינימלית באנגלית עד סוף השנה שלפני סיום התואר. לצורך כך מציעים המוסדות להשכלה גבוהה מערכת של קורסים ללימוד אנגלית ברמות שונות.
מבחני אמי"ר ואמיר"ם, כמו גם פרקי האנגלית בבחינה הפסיכומטרית, משמשים לסיווג התלמידים לקורסים השונים ולמתן פטור לסטודנטים העומדים ברף המינימלי שנקבע על ידי המל"ג.
תנאי ההיבחנות > מועדים והרשמה

מבחן אמי"ר נערך ארבע פעמים בשנה, במקביל למבחן הפסיכומטרי.
אביב – מספר ימים לפני חג הפסח (בדרך כלל בחודשים מרץ או אפריל)
קיץ – בתחילת חופשת הסמסטר של האוניברסיטאות (בדרך כלל בתחילת חודש יולי)
סתיו – עם פתיחת שנת הלימודים בבתי הספר (בתחילת חודש ספטמבר)
חורף – במהלך חופשת חנוכה באוניברסיטאות (בדרך כלל בחודשים דצמבר או ינואר)
מחיר בחינת אמי"ר הוא 350 ₪ (נכון לינואר 2021) לנרשמים בהרשמה רגילה. ההרשמה נעשית דרך אתר מאל"ו.
מבחן אמיר"ם נערך לפי הזמנה של המוסדות השונים להשכלה גבוהה ולפי הצרכים של המוסדות. מחירה של בחינת אמיר"ם נקבע על ידי המוסד המזמין של הבחינה. ההרשמה לבחינת אמיר"ם נעשית רק באמצעות המוסד שהזמין את הבחינה.
תנאי ההיבחנות > בחינה בתנאים מותאמים

בחינת אמי"ר מועברת גם בצורה המותאמת למועמדים בעלי מוגבלות פיזית ונפשית, בעלי לקויות למידה, ובעלי הפרעת קשב וריכוז. בחינה בתנאים מותאמים מתקיימת בתוך מספר שבועות לאחר מועד קיום הבחינה הרגילה. הזכאות לבחינה בתנאים מיוחדים נקבעת לבקשות שהוגשו בהתאם להנחיות המפורטות באתר מאל"ו.
התנאים לבחינה מותאמת נקבעים עבור כל נבחן לפי צרכיו. בין התנאים הנפוצים ניתן למצוא: בחינה ממוחשבת, תוספת זמן, הפסקות בין הפרקים, התאמה של התנאים הפיזיים בהם המבחן מתקיים וכן התאמות שונות לבעלי לקויות ראיה.
מבנה הבחינות

בחינות אמי"ר ואמיר"ם בנויות משאלות רב ברירה הדומות לשאלות המופיעות בפרקי האנגלית בבחינה הפסיכומטרית וכוללות שלושה סוגי שאלות:
השלמת משפטים – בחלק זה מוצג משפט שחסרה בו מילה אחת או יותר ועל הנבחן לבחור באפשרות שמשלימה את המשפט באופן הטוב ביותר. שאלות אלו בוחנות את היכולת להבין מילה בהקשר.
ניסוח מחדש – נתון משפט ואחריו ארבעה משפטים שונים, על הנבחן לבחור את המשפט שמשמעותו היא הדומה ביותר למשמעות המשפט המקורי. חלק זה בוחן את היכולת להבין משפטים מורכבים.
הבנת הנקרא – מוצגים שני קטעי הבנת הנקרא ואחריהם מספר שאלות שבוחנות את טיב הבנת הקטע. חלק זה בוחן את היכולת להבין קטעים ברמה אקדמית
מבנה הבחינות > בחינת אמי"ר

הבחינה מורכבת מ-3 פרקים של שאלות ברירה - שני פרקים משמשים לקביעת הציון במבחן והפרק השלישי משמש לצורך כיול בין נוסחים ומועדים שונים וכן לצורך בחינת תפקודן של שאלות שישמשו בנוסחים עתידיים של המבחן. הפרקים בנויים כך שאין כל דרך לדעת אילו מהפרקים משמשים לצורך קביעת הציון, ולכן הנבחנים נדרשים להתייחס לכל הפרקים באותה מידה של רצינות.
רמת הקושי של השאלות בפרק עולה באופן הדרגתי, למעט בחלק הבנת הנקרא (שם השאלות מסודרות לפי סדר הופעת נושא השאלה בקטע).
הזמן המוקצב לכל פרק הוא 20 דקות כך שמשך הבחינה הוא כשעה. בכל פרק 22 שאלות. מאל"ו מציין כי בבחינה עצמה עשויים להופיע פרקים ושאלות מבחינות קודמות, וכן עשויים להיות שינויים במספר השאלות בפרק, בזמן המוקצב לפתרונו, וכן בהוראות אחרות לפתרון הבחינה.
מבנה הבחינות > בחינת אמיר"ם

כאמור, בחינת אמיר"ם נעשית באופן ממוחשב. השאלות במבחן אינן מופיעות כפרקים כמו במבחן אמי"ר או במבחן הפסיכומטרי אלא מסודרות במקבצים לפי סוגי השאלות. לכל שאלה מוקצב זמן, אם הנבחן לא ענה עד סיום הזמן המערכת מעבירה את הנבחן לשאלה הבאה. הבחינה עצמה היא בחינה אדפטיבית, כך שלכל נבחן מוצגות בתחילה מספר שאלות ברמת קושי בינונית ובהמשך התוכנה אומדת את יכולת הנבחן לאחר כל שאלה ומציגה לו שאלות קשות יותר או פחות בהתאם לביצועיו. בבחינה מסוג זה נדרשות פחות שאלות על מנת לאמוד את יכולת הנבחן. אורך מבחן אמיר"ם משתנה בהתאם לקצב ההתקדמות של כל נבחן, ובהתאם למספר השאלות שהוא מקבל, אולם מאל"ו מציין כי זמן מבחן ממוצע עומד על כשעה.
הציון בבחינה

הציונים במבחן אמי"ר ואמיר"ם שקולים ונעים בין 50 ל-150. ציונים אלו שקולים גם לציון בפרקי האנגלית במבחן הפסיכומטרי. אם לנבחן יש ציונים ממספר מבחנים שונים, הציון הקובע לצורך סיווג יכולתו לרמת אנגלית הוא הגבוה מבין כולם.
לפי המל"ג, ציון של 134 ומעלה מקנה לבעליו פטור מלימודי אנגלית ומהווה רף הידע המינימלי הנדרש לקבלת תואר. ציונים מתחת לציון זה משמשים לסיווג המועמדים והלומדים לקורסי אנגלית.
עד מרץ 2020 דווחו ציוני אמי"ר בסולם שונה של 150–250, אולם החל מתאריך זה אוחד סולם הציונים של אמי"ר עם סולם הציונים של המבחן הפסיכומטרי ושל אמיר"ם ועומד גם הוא על 50-150.
ציוני מבחן אמי"ר נשלחים לאחר חישובם לאוניברסיטאות ולמוסדות נוספים לפי בקשת הנבחן. ציוני מבחן אמיר"ם מועברים למוסד בו נערך המבחן, לאחר חישוב הציונים נבחנים יכולים לבקש להעביר את ציונם גם למוסדות נוספים על ידי פניה למאל"ו.
הכנה למבחן

כבכול מבחן, גם במבחני אמי"ר ואמיר"ם היכרות מוקדמת עם מבנה המבחן וההוראות יכול לתרום להצלחה במבחן. לשם כך מופיעים באתר מאל"ו דוגמאות של מבחנים להתנסות. לשם הכנה למבחן אמיר"ם אפשר להתקין את תוכנת המבחן על המחשב האישי לצורך היכרות עם מערכת המבחן ותרגול השימוש בה. בנוסף לצורך תרגול למבחן אמי"ר או אמיר"ם ניתן לפתור פרקי אנגלית מתוך הבחינה הפסיכומטרית.
בנוסף, חלק ממכוני ההכנה לבחינה הפסיכומטרית מציעים קורסים המיועדים להכנה לבחינות אמי"ר ואמיר"ם.
שינויים עתידיים

בראשית שנת 2019 התקבלה החלטה במל"ג על שינוי אופן לימוד האנגלית במוסדות להשכלה גובהה והתאמתה לתקן האירופאי. בהתאם הודיע מאל"ו כי הוא מפתח בחינה חדשה המסווגת נבחנים לפי תקן זה. מבחן זה יחליף בעתיד את מבחני אמי"ר, אמיר"ם וכן את פרקי האנגלית בבחינה הפסיכומטרית. הבחינה החדשה תשקף את כישורי הנבחנים בשלוש מיומנויות השפה: הבנת הנקרא, כתיבה והבנת הנשמע.
ראו גם

הבחינה הפסיכומטרית
מבחני יע"ל ויעלנט
מרכז ארצי לבחינות ולהערכה
המועצה להשכלה גבוהה
הערות שוליים

↑  בחינת אמי"ר, באתר מרכז ארצי לבחינות ולהערכה
↑  בחינת אמיר"ם, באתר מרכז ארצי לבחינות ולהערכה
↑  בחינה בתנאים מותאמים, באתר מרכז ארצי לבחינות ולהערכה
1 2 3  ציונים - אמי"ר, באתר מרכז ארצי לבחינות ולהערכה
↑  לימודי אנגלית כשפה זרה במוסדות להשכלה גבוהה – המלצות “ועדת לאופר” ו”צוות מאור” – עדכון החלטת מל”ג מיום ג’ בכסלו תשע”ב (29.11.2011) – החלטת מועצה מישיבה מיום 11.6.2013, באתר המועצה להשכלה גבוהה
↑  ציונים - אמיר"ם, באתר מרכז ארצי לבחינות ולהערכה
↑  הכנה לבחינה ובחינות להתנסות, באתר מרכז ארצי לבחינות ולהערכה
↑  אמיר"ם לתרגול - התנסות לנבחנים בבחינת אמיר"ם, באתר מרכז ארצי לבחינות ולהערכה
↑  לימודי אנגלית למטרות אקדמיות ובינלאומיות – מסמך מס’ 4465, באתר המועצה להשכלה גבוהה
↑   שירה קדרי־עובדיה, הבחינה הפסיכומטרית צפויה להשתנות ולבדוק מיומנויות נוספות באנגלית, באתר הארץ, 29 ביוני 2019
גנואה (כדורגל)

מועדון הקריקט והכדורגל גנואה (באנגלית: Genoa Cricket and Football Club), או ג'נואה 1893 (באיטלקית), המכונה בקיצור גנואה, הוא מועדון כדורגל איטלקי מהעיר ג'נובה שבצפון איטליה, המשחק בסרייה א'. המועדון הוקם ב-1893 והוא מועדון הכדורגל הרביעי שהוקם באיטליה, והותיק ביותר באיטליה שעדיין פעיל, כבר למעלה מ-125 שנים ברציפות.
למועדון 9 אליפויות איטליה, כאשר זכה ב-6 אליפויות איטליה ב-7 העונות הראשונות של הליגה הבכירה באיטליה (החל מ-1898 ועד 1904), ועוד 3 אליפויות בשנות ה-20 וה-30. עוד מעבר לכך, למועדון עוד 8 סגנויות וגביע קופה איטליה אחד מתקופה זו, שהייתה תקופת תור הזהב של הקבוצה ששלטה בכדורגל האיטלקי בשנותיו הראשונות.
צבעי המועדון הם אדום וכחול, ובשל כך המועדון מכונה "Rossoblu" (האדומים-כחולים). הקבוצה משחקת באצטדיון לואיג'י פראריס שבג'נובה המכיל 36,536 מקומות, שהיא חולקת עם יריבתה העירונית סמפדוריה. המשחקים בין הקבוצות הם הדרבי של גנואה המכונה גם "דרבי המגדלור".
היסטוריה > הקמת מועדון הכדורגל

המועדון הוקם ב-7 בספטמבר 1893 כ"מועדון גנואה לקריקט ואתלטיקה", כאשר בשנים הראשונות התחרה המועדון בקריקט ואתלטיקה וכדורגל היה רק מחלקה משנית. הקבוצה במקור הוקמה על מנת לייצג את אנגליה מעבר לים, ולכן החולצות שלבשו שחקני קבוצות הספורט של המועדון היו לבנות, כמו החולצות של נבחרת אנגליה, כאשר בסמל הקבוצה מהקמתה ועד היום מופיע דגל אנגליה. בתחילה, איטלקים לא הורשו להצטרף למועדון כלל, מכי וון שהמועדון היה מיועד לבריטים בלבד. המועדון קיים את הפעילויות שלו בצפון-מערב העיר ג'נובה, באזור הקמפאסו, באתר שנקרא "Piazza d'Armi". אנשי המפתח שניהלו את המועדון בתחילת דרכו היו: צ'ארלס דה גרייב סלס, ס. בלייק, ג. גרין, ו. ריילי, דניאל ג. פווקוס, סאנדיס, א. דה תיירי, ג'ונתן סאמרהיל האב, ג'ונתן סאמרהיל הבן וסיר צ'ארלס אלפרד פייטון.
ב-10 באפריל 1897 מחלקת הכדורגל של המועדון, שהייתה כבר קיימת מ-1893, הפכה להיות הדומיננטית והעיקרית שלו, הודות לג'יימס ריצ'רדסון ספנסלי. זהו היה אחד המועדונים היחידים לכדורגל באיטליה, כאשר באותה תקופה היו קיימות רק עוד 4 מועדוני כדורגל באיטליה, כולן בטורינו. בשלב מסוים, איטלקים הורשו להצטרף למועדון, שעבר לקיים את פעילותו במתקן הספורט בעיר שנקראה "Ponte Carrega". המשחק הראשון של המועדון היה משחק ידידות בבית נגד קבוצה מעורבת של המועדונים "Internazionale Torino" ו"FBC Torinese" (הקבוצות ההיסטוריות מהם קמה קבוצת הכדורגל טורינו), והסתיים בהפסד גנואה 1–0. זמן מה לאחר מכן קיימה הקבוצה משחק ידידות בחוץ נגד "Alessandria" (כיום בליגה סרייה ג') וגנואה ניצחה 2–0. התקיימו משחקי ידידות נוספים נגד ימאים בריטיים מפעם לפעם.