stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמטרק
רקע

רכבות, שהופעלו על ידי מספר רב של מפעילים פרטיים, שימשו כאמצעי התחבורה הבין-עירוני העיקרי בארצות הברית מאמצע המאה ה-19 ועד שנות ה-20 של המאה ה-20. משנות העשרים ואילך התקשו הרכבות לעמוד בתחרות גוברת מצד המכוניות הפרטיות, חברות האוטובוסים, ובהמשך גם חברות התעופה שהפעילו טיסות פנים. מגמת השחיקה ביכולת התחרות של הרכבות נמשכה לאורך שנים רבות, מלבד תקופה קצרה של תחייה במהלך מלחמת העולם השנייה, והואצה לאחר שנות הארבעים. היקף השירות שהציעו רכבות הנוסעים הלך ופחת, קווים רבים בוטלו לאחר שגרמו להפסדים שנים רבות, וגם איכות השירות הלכה והידרדרה – מה שיצר מעגל קסמים שהרחיק את המשתמשים מהרכבת. בסוף שנות השישים נראה היה שקצו של שירות רכבות הנוסעים (ויחד עמו, של תעשיות נלוות) קרוב, לאחר שכמה מפעילות קווים גדולות התקרבו או הגיעו לפשיטת רגל. הממשל האמריקני החליט להתערב בנעשה, לאחר לחץ ציבורי. מצדדי ההתערבות הממשלתית בענף טענו שקיומו של מערך רכבות נוסעים בין-עירוניות הוא אינטרס לאומי ושתשתיות הכבישים והתובלה האווירית לא יספיקו לבדן כדי לענות על צרכיה העתידיים של האומה.
הקמת אמטרק

חוק שירות רכבות הנוסעים, שהקונגרס חוקק ב-1970 וזכה במפתיע לאישור הנשיא ריצ'רד ניקסון, כונן את תאגיד רכבות הנוסעים הלאומי, הוא אמטרק, כיצור-כלאיים פרטי-ממשלתי: חברה פרטית, הנמצאת בבעלות ממשלת ארצות הברית וזוכה לסבסוד מקופת המדינה. מתכונת זו נותרה על כנה לאורך השנים. החוק קבע את ה-1 במאי 1971 כמועד תחילת הפעלתם של קווי נוסעים בידי התאגיד, ואת התנאים שבהם ירכוש התאגיד את קווי הנוסעים הקיימים מידי מפעילים פרטיים (הותר לחברות פרטיות להמשיך ולהפעיל קווי נוסעים גם לאחר הפעלת התאגיד).
רבים מהמעורבים בהקמת אמטרק צפו שההסדר יהיה זמני בלבד: אנשי הימין הכלכלי הניחו שהתאגיד פשוט ייסגר לאחר מספר שנים, כאשר תתפוגג התמיכה ברכבות הנוסעים בדעת הקהל והממשלה תחדל מלסבסד את השירות, ואילו תומכי התאגיד חזו שיעלה בידו לעבור לרווחיות אחרי שנים מעטות והוא לא יזדקק לסיוע ממשלתי. שתי התחזיות טעו, ובשנת 2014 השלימה אמטראק 43 שנות הפסדים רצופות, על אף סבסוד ממשלתי בן מעל למיליארד דולרים מדי שנה מאז הקמתו.
קווים

| שם הקו | שם הקו באנגלית | מסלול |
| --- | --- | --- |
| אסלה | Acela | בוסטון – וושינגטון |
| אדירונדק | Adirondack | מונטריאול – ניו יורק |
| אמטרק קסקיידס | Amtrak Cascades | ונקובר, קנדה – יוג'ין |
| אוטו טריין | Auto Train | לורטון (וירג'יניה) – סנפורד (פלורידה) |
| בלו ווטר | Blue Water | שיקגו – פורט הרון (מישיגן) |
| קליפורניה זפר | California Zephyr | שיקגו – אמריוויל (קליפורניה) |
| קפיטול קורידור | Capitol Corridor | אבורן (קליפורניה) – סן חוזה |
| קפיטול לימיטד | Capitol Limited | שיקגו – וושינגטון |
| קרדינל | Cardinal | שיקגו – ניו יורק |
| קרל סנדבורג | Carl Sandburg | שיקגו – קווינסי (אילינוי) |
| קרוליניאן | Carolinian | ניו יורק – שארלוט |
| סיטי של ניו אורלינס | City of New Orleans | שיקגו – ניו אורלינס |
| קוסט סטארלייט | Coast Starlight | סיאטל – לוס אנג'לס |
| קרסנט | Crescent | ניו יורק – ניו אורלינס |
| דאונאיסטר | Downeaster | ברונסוויק (מיין) – בוסטון |
| אמפייר בילדר | Empire Builder | שיקגו – פורטלנד |
| אמפייר סרויס | Empire Series | ניו יורק – ניאגרה פולס (ניו יורק) |
| אית'ן אלן אקפרס | Ethan Allen Express | ניו יורק – רוטלנד (ורמונט) |
| הרטלנד פלייר | Heartland Flyer | אוקלהומה סיטי – פורט וורת' |
| הייאוואת'ה סרויס | Hiawatha Series | שיקגו – מילווקי |
| הוזיאר סטייט | Hoosier State | שיקגו – אינדיאנפוליס |
| איליני | Illini | שיקגו – קרבונדייל (אילינוי) |
| אילינוי זפיר | Illinois Zephyr | שיקגו – קווינסי (אילינוי) |
| קיסטון סרויס | Keystone Service | ניו יורק – האריסברג |
| לייק שור לימיטד | Lake Shore Limited | ניו יורק – שיקגו |
| לינקון סרויס | Lincoln Service | שיקגו – סנט לואיס |
| מייפל ליף | Maple Leaf | ניו יורק – טורונטו |
| מיזורי ריבר רנאר | Missouri River Runner | סנט לואיס – קנזס סיטי |
| נורת'איסט ריג'ונל | Northeast Regional | בוסטון – רואנוק |
| פסיפיק סורפליינר | Pacific Surfliner | סן לואיס אוביספו – סן דייגו |
| פלמטו | Palmetto | ניו יורק – סוואנה |
| פנסילווניאן | Pennsylvanian | ניו יורק – פיטסבורג |
| פייר מרקט | Pere Marquette | שיקגו – גרנד ראפידס |
| פידמונט | Piedmont | ראלי – שארלוט |
| סאלוקי | Saluki | שיקגו – קרבונדייל (אילינוי) |
| סן חואקינז | San Joaquins | אוקלנד / סקרמנטו – בייקרספילד |
| שאטל | Shuttle | ספרינגפילד – ניו הייבן |
| סילבר מיטיור | Silver Meteor | ניו יורק – מיאמי |
| סילבר סטאר | Silver Star | ניו יורק – מיאמי |
| סאות'ווסט צ'יף | Southwest Chief | שיקגו – לוס אנג'לס |
| סאנסט לימיטד | Sunset Limited | ניו אורלינס – לוס אנג'לס |
| טקסס איגל | Texas Eagle | שיקגו – סן אנטוניו |
| ורמונטר | Vermonter | סנט אלבנס (ורמונט) – וושינגטון |
| וולורין | Wolverine | שיקגו – פונטיאק (מישיגן) |
אלמו סמית'

אלמו אוורט סמית' (באנגלית: Elmo Everett Smith;‏ 19 בנובמבר 1909 –  15 ביולי 1968) היה פוליטיקאי אמריקאי מאורגון, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אורגון ה-27 בשנים 1956–1957.
ראשית חייו

אלמו סמית' נולד בגראנד ג'נקשן שבקולורדו. כשהיה בן 10 נפטרה אמו, וכשהיה בן 13 נפטר אביו והוא נותר יתום. הוא נשלח לחיות עם דודו בחווה ליד העיר ויילדר שבאיידהו. הוא פרנס את עצמו והמשיך בלימודיו בקולג' איידהו שבקולדוול. ב-1932 קיבל סמית' תואר בוגר אוניברסיטה בהיסטוריה ועבר לעיר הסמוכה אונטריו שבאורגון, מעבר לנהר סנייק.
באונטריו החל סמית' קריירה ארוכה ומצליחה בעסקי העיתונות. בשנת הגעתו לעיר הוא ניהל את העיתון Argus Observer, וב-1936 הוא ייסד את העיתון Ontario Observer. כבעלים ומוציא לאור של עיתון, הוא החל לרכוש מעמד בקהילה ונכנס לפוליטיקה.
ב-1940 נבחר סמית' כראש עיריית אונטריו, וב-1942 הוא נבחר לכהונה שנייה. ב-1943 הוא התפטר כדי להתגייס לצי ארצות הברית, ושירת בו במלחמת העולם השנייה.
סמית' הגיע לדרגת לוטננט והשתתף במערכה באוקיינוס השקט. הוא הטיס מטוסי מטען, ובהמשך פיקד על בסיס תובלה אווירי בדרום האוקיינוס השקט. עם תום המלחמה ב-1945 הוא שב לחיים האזרחיים.
עם שובו לאונטריו נבחר סמית' שוב כראש העיר. הוא המשיך לנהל את עסקי העיתונות שלו, רכש את העיתון Blue Mountain Eagle שבעיר ג'ון דיי, וחלקים מהעיתון The Madras Pioneer במקביל למכירת העיתונים שהחזיק באונטריו. ב-1948 נבחר סמית' מטעם המחוזות גרנט, מלהיור והרני לסנאט של אורגון.
נשיא הסנאט של אורגון

כחבר הסנאט המדינתי עמד סמית' מול גופי השדלנות של ענף התובלה במשאיות וענף העץ בעלי ההשפעה כדי להעביר את החוקים להגדלת מיסי הכבישים המדינתיים. תמיכתו במיזמי תחבורה הקנו לו בסופו של דבר ב-1952 את תפקיד יושב הראש של ועדת הכבישים והדרכים של הסנאט, וב-1955 הוא נבחר כנשיא הסנאט.
מושל אורגון

ב-31 בינואר 1956 נפטר באופן פתאומי מושל אורגון פול פטרסון. כנשיא הסנאט היה סמית' הראשון בסדר הירושה והוא הושבע כמושל אורגון ה-27 כדי לכהן בתפקיד עד תום המחצית הראשונה של תקופת כהונתו המתוכננת של פטרסון. עם כניסתו לתפקיד, החל סמית' לנהל את ענייני המדינה ובמקביל גם את מסע הבחירות למשרת המושל.
ממשלו גייס בהצלחה את הכספים לחינוך הציבורי, הקים ועדה בנוגע להזדקנות, והצטרף לתאגיד תלת-מדינתי לחשמל ולמים. הוא ניהל את כספי המדינה בגישה שמרנית. סמית' גם סייע להקים את מועצת משאבי המים של אורגון, שהיא הסוכנות המדינתית שמנהלת את משאבי המים של אורגון עד היום.
לאחר שזכה במועמדות המפלגה הרפובליקנית לכהונה נוספת כמושל בזכות עצמו, נוצח סמית' בבחירות הכלליות ולא עלה בידו להשלים את השנתיים הנוספות בכהונתו המתוכננת של קודמו. יריבו מטעם המפלגה הדמוקרטית, רוברט הולמס, ניצח בבחירות והושבע כמושל הבא.
שנותיו האחרונות

לאחר תום כהונתו עזב סמית' את בירת אורגון סיילם, והתרכז בעסקי העיתונות שלו. הוא רכש כמה שבועונים ואת העיתון Albany Democrat-Herald, שהיה רכישתו הגדולה ביותר. בסופו של דבר הוא עבר לעיר אולבני כדי לנהל את העיתון שרכש בצורה טובה יותר.
ב-1960 ניסה סמית' לשוב לפוליטיקה לאחר שהסנאטור מטעם אורגון, ריצ'רד נויברגר, נפטר בעת כהונתו. בבחירות המיוחדות הוא נוצח על ידי אלמנתו של הסנאטור המנוח מורין ניוברגר. ב-1964 הוא התמודד ללא הצלחה בבחירות לתפקיד יושב הראש הארצי של המפלגה הרפובליקנית. ניסיונו האחרון להיבחר למשרה פוליטית היה גם הוא ללא הצלחה כאשר התמודד על משרת יושב ראש המפלגה באורגון.
אלמו סמית' נפטר באולבני ב-15 ביולי 1968 בגיל 58. הוא נטמן בפארק הזיכרון וילאמט שבעיר.
בנו של סמית', דני סמית', היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אורגון בשנים 1981–1991 והיה מועמד הרפובליקנים למשרת מושל אורגון ב-1994.
הערות שוליים

↑  אלמו סמית', באתר אגודת המושלים הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1194034845  LCCN: n94023337  SNAC: w61p5d54  VIAF: 26288297   WorldCat (עם VIAF): 26288297
אנדראה ראנוקיה

אנדראה ראנוקיה (באיטלקית: Andrea Ranocchia; נולד ב-16 בפברואר 1988) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הבלם.
קריירת המועדונים

ראנוקיה נולד באסיזי, והחל את הקריירה שלו עם הקבוצה האזורית, פרוג'ה. לאחר מכן עבר לקבוצת הנערים של ארצו. בעונת 2005/06 ראנוקיה שיחק בקבוצה עד גיל 19 של ארצו ועונה לאחר מכן הוקפץ לקבוצה הבוגרת. את עונתו הראשונה בקבוצה הוא שיחק בסרייה ב' ואת העונה לאחר מכן בסרייה ג'1.
באוגוסט 2008 רכשה גנואה את כרטיס השחקן של ראנוקיה בבעלות משותפת עם ארצו והשאילה אותו לבארי, שאיתה ראנוקיה זכה בסרייה ב'. ב-26 ביוני 2009 השלימה גנואה את רכישת כרטיסו מארצו, לאחר שעד אז כרטיסו היה שייך ל-2 הקבוצות.
גנואה שלחה אותו לעוד עונת השאלה עם בארי, ובה ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א'. הגנת בארי זכתה לשבחים באותה עונה ולתקופה מסוימת הייתה ההגנה הטובה ביותר בליגות הבכירות באירופה, כשליד ראנוקיה שיחק הבלם הצעיר לאונרדו בונוצ'י. לרוע מזלו, בינואר 2010, ראנוקיה נפצע והושבת עד סיום העונה.
בסוף העונה ראנוקיה חזר לגנואה, וב-20 ביולי 2010 אינטר רכשה את כרטיס השחקן שלו בבעלות משותפת עם גנואה, תמורת סכום המשוער ב-6.5 מיליון אירו בנוסף להשאלתו של החלוץ הצעיר מטייה דסטרו. את העונה הוא התחיל במדי גנואה ובה ערך 16 הופעות בליגה כשהספיק לכבוש 2 שערי ניצחון בנגיחות מול קליארי ולצ'ה.
בדצמבר 2010 אינטר השלימה את רכישת כרטיסו של ראנוקיה תמורת 12.5 מיליון אירו נוספים. ב-29 בדצמבר 2010 ערך ראנוקיה את אימונו הראשון באינטר, שהיה גם אימון הבכורה של המאמן לאונרדו באינטר. ב-3 בינואר 2011 העברת הבלם האיטלקי לאינטר הפכה לרשמית כשהוא חתם על חוזה עד 2015.
ב-9 בינואר 2011, ערך ראנוקיה את הופעת הבכורה במדי אינטר כשנכנס כמחליף במשחק חוץ מול קטאניה שהסתיים בניצחון 1–2 של אינטר. המשחק הראשון בו הוא פתח בהרכב היה במסגרת הגביע האיטלקי בו אינטר ניצחה 2–3 בבית את קבוצתו לשעבר, גנואה. ב-28 בינואר 2016 הושאל לסמפדוריה עד לסוף העונה. ב-31 בינואר 2017 הושאל להול סיטי עד לסוף העונה.
ב-21 ביוני 2022 עזב לאחר 11 שנה את אינטר, וחתם לשנתיים במונצה.
נבחרת לאומית

ב-21 באוגוסט 2007 ערך ראנוקיה את הופעת הבכורה בנבחרת איטליה עד גיל 21 במשחק ידידות מול נבחרת צרפת עד גיל 21. הוא גם לקח חלק באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 בשנת 2009.
את הבכורה בנבחרת איטליה הבוגרת ערך ראנוקיה ב-17 בנובמבר 2010, במשחק ידידות מול רומניה.
אליהו לוינזון

אין תמונה חופשית
רבי אליהו לוינזון (בכתיב מיושן: לעווינזאהן; נודע בכינויו רֶבּ אֶלִינְקֶה קְרַטִינְגֶר; סוכות ה'תקפ"ב, 1821 - י"ח באייר ה'תרמ"ח, 29 באפריל 1888) היה רב, בנקאי ושתדלן. איש תנועת המוסר, ממנהיגי יהדות ליטא החרדית במאה ה-19.
קורות חיים

נולד לרב יצחק לוינזון ולטריינה בתו של רבי אליהו אב בית דין ניישטאט סוגינד ("עיר חדש"), בנו של רבי אברהם אחי הגר"א. בילדותו התפרסם כעילוי, וכבר בגיל שמונה נשלח ללמוד בישיבה בסלנט אצל רבי צבי הירש ברוידא, יחד עם רבי משה צייטלין ורבי אלכסנדר משה לפידות. בסלנט הכיר את רבי ישראל מסלנט והיה למקורבו, תלמידו ואיש בריתו. מלבד גאונותו בלימודיו התפרסם כפיקח וישר, ובעודו בן שתים-עשרה כבר עסק בבוררות ופתרון סכסוכים עסקיים. נישא לשייטיל בת דודו הרב משה לוינזון. גיסו היה רבי יחיאל הלר רבן של הלוסק, וילקובישק, סובאלק ופלונגיאן.
כרבו, רבי ישראל מסלנט, סירב לשמש ברבנות וניהל את עסקיו של אביו שנפטר בעודו נער. הוא הכיר את הבנקאי היהודי המפורסם שלמה פיינברג, שמינה אותו לפקיד בסניף הקובנאי של הבנק שלו, ובהמשך כמנכ"ל הבנק. לימים, בשל פשיטת רגל של אחד מלווי הבנק, פרש לוינזון - שראה בעצמו אחראי בעקיפין להפסד - מניהול הבנק, ועבר לניהול עסקים פרטיים. עם הצלחתו בעסקיו הפרטים פרע לפיינברג את חובו של פושט הרגל.
הוא התמסר לעסקנות לטובת יהודי ליטא וניהל מערכת קשרים ענפה בדרגים השונים של שלטונות האימפריה הרוסית. כן כיהן כממונה על כוללות ווילנה וזאמוט במשך יותר מארבעים שנה. הוא הנהיג תקנות מיוחדות בצורת גיוס הכספים ובאופו חלוקתם.
בחורף ה'תרמ"ח לקה בשבץ מוחי, מאז התאכסן בבית בתו ברכה ברוידא (אשת הגביר צמח ברוידא) בפוניבז' עד פטירתו בראסיין בל"ג בעומר של אותה שנה, י"ח באייר ה'תרמ"ח, 29 באפריל 1888.
צוואתו פורסמה כמסמך מוסרי בידי הרב יצחק מלצן בתוך "אוסף מאמרי מוסר וחכמה" (ורשה תרנ"ו ומהדורות נוספות).
לקריאה נוספת

דב כ"ץ, תנועת המוסר, ב, תל אביב תשי"ד, פרק כז עמ' 291–306
נפתלי בן מנחם, חכמי ליטא, ירושלים תשי"ט, עמ' 60. הערך: לעווינסאהן, אליהו (אלינקה קרטינגר)
רבי עזריאל הילדסהיימר, רבי אליהו לווינזון (קרטינגר) זצ"ל, צפונות, יט, בני ברק תשנ"ג, עמ' קא-קב (תרגום מהמאמר המקורי ביידישע פרעססע שנה שבע עשרה, עמ' 176, 187)
אוצר המורה

אוצר המורֶה הייתה הוצאת ספרים של הסתדרות המורים בישראל, שפעלה להעשיר בפרסומיה את החינוך העברי בארץ ישראל.
היסטוריה

ההוצאה נוסדה על ידי הסתדרות המורים על פי הצעתו של המחנך אהרן טורקניץ בוועידת המורים שהתקיימה בחול המועד סוכות בשנת תרפ"ו-1925 הוחלט על כינונה של הוצאת ספרים שבמסגרתה ייצאו ספרים למורים: ספרי פדגוגיה, פסיכולוגיה, דידקטיקה ומתודיקה להוראת מקצועות שונים. המימון הושג באמצעות השתת מס על חברי ההסתדרות. ההוצאה פעלה כמחלקה בהסתדרות המורים, ושכנה בירושלים.
הספר הראשון שראה אור ב"אוצר המורה" היה "כיצד מלמדת גרטרוד את בניה: ניסיון להדריך את האמהות ללמד בעצמן את בניהן: מכתבים" מאת יוהאן היינריך פֶּסטָלוֹצי, בתרגום אברהם יערי ובעריכת מרדכי ליפסון (תרפ"ז). אחריו ראו אור (לפי הסדר) "שעורי הסתכלות בפיסיקה" מאת וינסנט תומס מורשה (Murché)‏ (2 כרכים, תרפ"ח–תרפ"ט); המהדורה השנייה של "ראשי פרקים של הפדגוגיה האכספרימנטלית" מאת ארנסט מוֹימן (Meumann)  בתרגום יחיאל יחיאלי (תרפ"ח); "ניסיון של תכנית מפרטת ללמודי התנ"ך בבית הספר העממי" מאת חיים אריה זוטא (תרפ"ט); "מכשירים לפיסיקה" מאת אריה אלקלעי בעריכת יצחק אפשטיין (תרפ"ט); "נפש התינוק עד לשנתו הששית" מאת ויליאם שטרן, בתוספת פירושים לקורט לוין ולהיינץ ורנר, בתרגום יצחק אפשטיין (תרפ"ט); ו-"מושג וחינוך באופי" מאת גאורג קֶרשֶנשטיינר בעריכת יעקב קופליביץ (ישורון קשת) (תרפ"ט).
כעבור מספר שנים הופסקה פעילות ההוצאה, והיא חודשה ב-1944. בשנות ה-50 עברה המחלקה עם ההסתדרות לבית הוועד הפועל של ההסתדרות שברח' ארלוזורוב 93 בתל אביב, ומ-1961 פעלה ברח' בן סרוק 8. היא פעלה עד סוף שנות ה-90, בשיתוף עם הוצאת "קהלת" של הסתדרות המורים.
פרסומים

במרוצת השנים שבהן פעלה הוצאת "אוצר המורה" ראו אור במסגרתה יותר מ-150 כותרים, מקור ותרגום, מהם יצירות של קלאסיקונים בחינוך ובפסיכולוגיה, משנותיהם של אנשי חינוך מובילים מהעולם ומהארץ, ספרי מתודיקה, ספרי לימוד וחוברות עבודה במקצועות שונים, זיכרונות של אנשי חינוך ("פרקי גן: זכרונות ומעש" לחסיה פיינסוד-סוקניק (תשכ"ו); "מורה", זיכרונותיה של סיליה אשטון-וורנר; בתרגום צבי ארד (תש"ל)), חינוך מקצועי, חינוך לגיל הרך, תלמידים לקויות למידה, בעיות התנהגות, תלמידים טעוני טיפוח והחינוך המיוחד, אדמיניסטרציה חינוכית ועוד.
פרסומים > ספרי המתודיקה

"הוראת החשבון בבית הספר היסודי" מאת עמנואל יפה (תשי"ד)
"כיצד פותרין?" – ספר מתודי להוראת המתמטיקה מאת ג'ורג' פוליה (תשכ"ב 1961)
ספריו של ברוך בן-יהודה, "הוראת ההנדסה בבית-הספר היסודי: בכיתות ה–ח" (תשכ"ד), "למהותה של המתמטיקה" (תשכ"ו) ו-"התפיסה המרחבית" (תשכ"ו)
"מדריך במתימטיקה אלמנטרית" מאת מארק יקובלביץ' ויגודסקי בתרגום משה נחשון (תשכ"ז)
נחום גבריאלי, "פה דובר ---" (תשכ"ו), על הוראת הדקדוק בתחום בית-הספר היסודי
"אורחות לשון: מדריך לתיקוני לשון ולשיפור הסגנון" מאת ניר שוחט (תשנ"א 1991)
פרסומים > פסיכולוגיה

"אסכולות פסיכולוגיות בימינו" מאת רוברט וודוורת (Woodworth) בעריכתו המדעית של חיים אורמיאן (תשי"ד)
"פסיכולוגיה בכיתה: ספר עזר למורים" מאת רודולף דרייקורס (Dreikurs)‏ (1960)
יהודה רימרמן, "הילד ניכר בציוריו: הציור כאמצעי הבעה ואבחנה" (תשכ"ח 1968)
תרגום המהדורה הרביעית של "מבוא לפסיכולוגיה" מאת ארנסט הילגרד וריצ'רד ק' אטקינסון בתרגום נפתלי גינתון ובעריכה מדעית של חיים אורמיאן (2 כרכים, תשכ"ט-תשל"ב)
"הפסיכולוגיה ההתפתחותית של ז'אן פיאז'ה" מאת ג'ון פלאבל בתרגום עמשי לוין ובעריכה מדעית של חיים אורמיאן (תשל"א 1970)
גדעון לוין, "פעילות והתנהגות: פרקים בפסיכולוגיה של גיל הגן" (תשל"א)
"ההתבגרות: ילקוט פרקי עיון" בעריכת חיים אורמיאן (תשל"ה)
"אדם לעצמו: עיון בפסיכולוגיה של המוסר" לאריך פרום (תשל"ו 1976);
הקובץ "פסיכולוגיה בהוראה" שערכו אוריאל לסט, מרדכי ניסן, בעריכתו הכללית של חיים אורמיאן (תשל"ח).
פרסומים > פדגוגיה

"הילד ותכנית הלמודים: בית ספר והחברה" מאת ג'ון דיואי, בתרגום חיים ברוור (תש"ך)
צבי שארפשטיין, "אשיחה עם המורים: על חייהם ומלאכתם" (תשכ"ג 1962)
נחום גבריאלי, "אורחות חינוך" (תשכ"ב)
גרשון ברגסון ואברהם מלמד, "המנהל בבית ספרו: פרקי הדרכה למנהל בית הספר היסודי" (תשכ"ד 1963)
גרשון ברגסון, "מערכת השיעורים בבית הספר" (תש"ל)
דינה דז'טלובסקי, "תיאטרון-בובות בגן-הילדים", עם איוריו של הנריק הכטקופף (תש"ל)
שמעון אפשטיין, "כיתתי ותלמידיי: מניסיונם של מורים בשנת הוראתם הראשונה" (תשל"ג)
עדה אברהם, "עולמם הפנימי של המורים" (תשל"ה)
טובה ברלין-פפיש, "להיות מורה: פרקים בהוראת מוזיקה" (תשל"ח 1978)
שלום לוין, "המוסר ועיצוב האופי המוסרי" (תשל"ט 1979)
"החינוך הפתוח: חלופות בתחום המסורת החינוכית" מאת ג'וזף ד' הסט וארליין וייסברג, בתרגום צבי ארד (תשל"ט 1979)
עוד ראו אור ספרים על היסטוריה של החינוך העברי ופרויקטים חינוכיים בארץ:
"הניסיון הראשון: בית הספר העמלני בתל אביב (תרפ"ב-תרפ"ג)" מאת יהודה רון-פולני (תשכ"א)
יעקב בנאי, "סיפורו של בית ספר חופשי" (תשל"ו), על בית החינוך לילדי העובדים בתל אביב
"מלחמת השפות: המאבק לעברית, 1914" מאת יעקב בן יוסף (תשמ"ה 1984)
פרסומים > אנתולוגיות פדגוגיות

ראו אור בהוצאה מספר אנתולוגיות פדגוגיות כמו:
"פרקים בחינוך מקצועי: ילקוט מקורות" שערכו אורי בן-שלום ואריה פרלברג (תשכ"ח)
הסדרה "מקראות פדגוגיות", ובה הכותרים הבאים: אפרים שמואלי, "בעיות העם היהודי בזמן הזה: פרקי-קריאה לתלמידי כיתות של מורים וגננות, לקט, מבואות, הערות ודיונים" (תש"ך)
אריה סימון, "בעיות חינוך בבתי ספר לילדי עולים: פרקי קריאה לתלמידי כיתות של מורים וגננות" (תש"ך)
מרדכי אליאב ואהרן פריץ קליינברגר, "מקורות לתולדות החינוך בישראל ובעמים" (תש"ך)
משה כספי וצבי לם, "תורת החינוך": טכסטים נבחרים (תש"ך)
אסתר רבינוביץ ומרים רות, "תורת הגן" (תשכ"א)
מיכאל הנדל ואוריאל עקביא, "מקראה פדגוגית ספרותית: למכינות הפדגוגיות" (תשכ"א)
חיים אורמיאן, "כיצד להסתכל בילדים: דיונים והנחיות לגננות, למורים ולתלמידי בתי-המדרש למורים ולגננות" (תשכ"ו)
הערות שוליים

↑  דוד קמחי (עורך), ספר היובל של הסתדרות המורים, תרס"ג־תרפ"ח, ירושלים: מרכז הסתדרות המורים, תרפ"ט, עמ' 418
↑  מהודעות מרכז המורים בא"י: ג. "אוצר המורה", דואר היום, 2 בדצמבר 1925
↑  על חילוקי הדעות בנוגע להוצאה ולפעילותה ראו: י. ספיבק, אוצר המורה (לועידת המורים), דבר, 27 באוגוסט 1926; אביעזר ילין, ל"אוצר המורה" (תשובה למר י. ספיבק), דבר, 14 בספטמבר 1926
↑  תביעותיהם המקצועיות של המורים: ננעל מושב המועצה, דבר, 14 ביולי 1944
↑  וראו דיווח ב-1966: "אוצר המורה" הוציא 331,000 עותק של ספרים למורים, דבר, 14 ביוני 1966
↑  ראו ביקורת: יעקב ניב, לחיות זו אמנות, דבר, 30 ביולי 1976
אסנת נצר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 בספטמבר 1979 (בת 45) חיפה, ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 שפה מועדפת:  עברית 
 www.osnatnetzer.com
 
אסנת נצר (נולדה ב-23 בספטמבר 1979) היא מלחינה ופסנתרנית ישראלית.
ביוגרפיה

נצר נולדה בחיפה ב-1979 והחלה להלחין ולנגן בפסנתר בגיל צעיר. היא למדה בבית ספר לאמנויות 'רעות' ובתיכון הישראלי למדעים ולאמנויות בירושלים אצל בת-שבע רובינשטיין ואסתר נרקיס. שירתה בצוות הווי הנח"ל כקלידנית ומעבדת מוזיקלית. בשנת 1999 החלה ללמוד באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. בסיום לימודיה נסעה לארצות הברית ושם השלימה תואר שני בקומפוזיציה ותאוריה ממכללת מאנס (אנ') בניו יורק ודוקטורט בקומפוזיציה בקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד. לאחר מכן קיבלה שנת מלגה בברלין, שאותה ניצלה לכתיבת אופרה.
יצירותיה של נצר נוגנו בארצות הברית, ישראל, צרפת, גרמניה, הולנד, פולין, טורקיה וקוריאה הדרומית ובפסטיבלי בודווין, טנגלווד, צלילים במדבר וחג המוזיקה הישראלית.
נצר לימדה בקונסרבטוריון ניו אינגלנד והחל מ-2013 היא מרצה במחלקה למוזיקה של אוניברסיטת הרווארד.
בשנת 2015 בוצעה אופרה קאמרית פרי עטה "האשה המופלאה שבתוכנו" המבוססת על מחזהו של חנוך לוין בתיאטרון הקאמרי בשיתוף אנסמבל המאה ה-21.
מיצירותיה

Improvisations for solo marimba 2008
Music to a Poem by Avraham Halfi for mezzo soprano, string orchestra, clarinet and percussion. Text in Hebrew by Avraham Halfi 2003
Tanso for full orchestra, with amplified violin 2003, revised 2006
Common Ground for chamber orchestra 2006
Phlegm and Flame for chamber orchestra 2011
Old-fashioned Spring Song for women's chorus, three parts. Text by Leah Goldberg 2006
Paths of Stone and Water for chorus SATB. Text in Hebrew from mixed sources 2008
Sound the Great Shofar for chorus SATB, piano, clarinet, cello and hand drum. Text in Hebrew and English from mixed sources 2011
The Wondrous Woman Within chamber opera 2009-11
פרסים

פרס ASCAP
פרס זלצמן לכתיבה למרימבה
פרס מרטינו להצטיינות בקומפוזיציה
מלגות של קרן התרבות אמריקה-ישראל בפסנתר ובקומפוזיציה.
הערות שוליים

↑  ירון כרמי, הסימפונית חיפה העלתה את האופרה "דון פסקואלה" | הופעה נוספת הערב, באתר חי פה - חדשות חיפה, ‏2018-02-04
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007413685405171  GND: 14103050X  LCCN: no2009173174  MusicBrainz: 063261ce-7217-4bb0-aa68-c65bb4d43b51  VIAF: 101573775   WorldCat (עם VIAF): 101573775 
יעל לויטה באופרה "האשה המופלאה שבתוכנו", 2015
אלש וידאל

אלש וידאל פראו (בקטלאנית-ספרדית: Aleix Vidal Parreu, נולד ב-21 באוגוסט 1989 בוואלס שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי-קטלאני המשחק בעמדת המגן הימני והקיצוני.
קריירת מועדונים > תחילת הדרך

וידאל נולד וגדל בוואלס, עיירה במחוז טרגונה. בנעוריו שיחק במחלקות נוער של מספר מועדונים, ביניהם ברצלונה וריאל מדריד, לפני שהצטרף לאספניול ב-2007. מיד עם הגיעו למועדון הושאל לדאם, מועדון קטן לגילאי נוער בברצלונה, וכשחזר לאספניול החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון, אספניול ב'. וידאל לא מצא את מקומו באספניול ובאמצע העונה, בתחילת 2009 הושאל לפאנטראקיקוס, שבדיוק עלתה לליגת העל היוונית, עד סוף העונה. בתום ההשאלה עזב את אספניול וחתם בז'ימנסטיק מהליגה השנייה בספרד, אך מלבד הופעה אחת כמחליף במדיה, שיחק ברוב עונת 2009/10 בקבוצת המשנה של המועדון בליגה הרביעית.
בקיץ 2010 הצטרף וידאל לקבוצת המילואים של מיורקה, מיורקה ב', ששיחקה אז בליגה השלישית. במיורקה ב' שיחק באופן קבוע, הופיע 35 פעמים וכבש 6 שערים במהלך עונת 2010/11.
קריירת מועדונים > אלמריה

לקראת עונת 2011/12 חתם וידאל באלמריה ב', קבוצת המילואים של אלמריה, שגם היא הייתה בליגה השלישית. בבכורתו באלמריה ב' ב-21 באוגוסט 2011 הבקיע צמד בהפסד קבוצתו 2–4. עוד לפני תום החודש קודם וידאל לקבוצה הראשונה, ששיחקה אז בליגה השנייה, וקיבל את חולצה מספר 8. מאז שיחק וידאל באופן קבוע בהרכב הקבוצה, החמיץ משחק ליגה בודד עד סוף העונה והבקיע 5 שערים. אלמריה סיימה את העונה במקום ה-7, נקודה מתחת לפלייאוף ההעפלה לליגה הראשונה.
בעונתו השנייה במועדון, עונת 2012/13, המשיך וידאל להיות שחקן משמעותי בהרכב הקבוצה. במהלך העונה הסדירה שותף וידאל ב-37 משחקים, מתוכם 30 בהרכב, והבקיע 4 פעמים. הוא סייע לקבוצתו לסיים במקום ה-3, ממנו המשיכה אלמריה לפלייאוף ההעפלה. בפלייאוף ההעפלה פגשה אלמריה בחצי הגמר את לאס פלמאס. לאחר שהמשחק הראשון הסתיים בתיקו 1-1, הבקיע וידאל בגומלין, ו-90 הדקות הראשונות הסתיימו גם הן בתיקו 1-1. אלמריה הבקיעה בדקה האחרונה של ההארכה ועלתה לגמר. בגמר הפסידה אלמריה 0–1 לז'ירונה במשחק הראשון, ובגומלין כבש וידאל שער את השער הראשון בניצחון קבוצתו 0–3, שהביא להעפלתה לליגת העל הספרדית.
בקיץ 2013 חתם וידאל על הארכת חוזהו באלמריה, עד 2017. בעונת 2013/14 עשה וידאל את צעדיו הראשונים בליגה הראשונה כשחקן אלמריה. שער הבכורה שלו בליגה הגיע בהפסד 2–4 לאתלטיקו מדריד ב-14 בספטמבר 2013. ב-30 באוקטובר עזר וידאל לאלמריה לחזור מפיגור 0–1 לניצחון 1–2 על ולנסיה, לאחר שנכנס כמחליף והבקיע את שער הניצחון. מאוחר יותר גם הבקיע שער בגביע המלך הספרדי לרשתה של לאס פלמאס. במחזור לפני האחרון בליגה, כשאלמריה מגיעה מהמקום ה-18 ממנו יורדים לליגה השנייה, הבקיע וידאל בעיטת עונשין לרשתה של גרנדה ועזר לקבוצתו לנצח 0–2. אלמריה עלתה למקום ה-16, ולמרות תיקו מאופס במחזור האחרון, הצליחה הקבוצה להישאר בליגה הראשונה. בסך הכול שותף וידאל בכל 38 משחקי הליגה באותה עונה, בהם הבקיע 6 שערים ובישל 3 נוספים.
קריירת מועדונים > סביליה

יכולתו של וידאל באלמריה משכה את תשומת לבה של סביליה, והוא חתם במועדון על חוזה ל-4 שנים ב-16 ביוני 2014. סביליה שילמה לאלמריה 3 מיליון אירו תמורת העברתו אליה. וידאל ערך את הופעת הבכורה בקבוצתו החדשה עת פתח בהרכב בהפסדה של סביליה בסופר קאפ האירופי לריאל מדריד ב-12 באוגוסט. ב-23 באוגוסט הבקיע וידאל לראשונה במדי סביליה, בתיקו 1-1 עם ולנסיה. מאמן סביליה אונאי אמרי תפקד את וידאל לפרקים כמגן ימני ולפרקים כקשר ימני. וידאל סייע לקבוצה לסיים במקום החמישי בליגה, תוך שהוא מופיע 31 פעמים, מבקיע 4 שערים ומבשל עוד 5. וידאל לקח חלק פעיל גם במסגרת הליגה האירופית. בחצי הגמר מול פיורנטינה, ב-7 במאי 2015, כבש וידאל צמד ובישל שער נוסף לקווין גמיירו; סביליה ניצחה 0–3 והודות לניצחון 0–2 בגומלין העפילה למשחק הגמר. במשחק הגמר מול דניפרו דניפרופטרובסק פתח וידאל ועזר לקבוצתו לנצח 2–3 ולזכות בתואר.
קריירת מועדונים > ברצלונה

ב-7 ביוני 2015 עבר וידאל מסביליה בברצלונה תמורת 18 מיליון אירו, עם אפשרות ל-4 מיליון נוספים כבונוסים. וידאל חתם על חוזה ל-5 שנים. בשל עונש שקיבל המועדון מפיפ"א המונע ממנו לרשום שחקנים עד ינואר 2016, וידאל לא שיחק במדי הקבוצה במשך תקופה זו. את הופעת הבכורה ערך ב-6 בינואר 2016, כשנכנס כמחליף במשחק הגביע הספרדי נגד אספניול. הוא לקח חלק במספר מצומצם של משחקים וכך היה שותף לזכייתה של הקבוצה בדאבל - אליפות ספרד והגביע - בסוף העונה.
ב-11 בפברואר 2017 פרק וידאל את קרסולו במהלך משחק של ברצלונה נגד דפורטיבו אלאבס, ונאמר כי לא יוכל לשחק למשך חמישה חודשים.
קריירת מועדונים > סביליה ואלאבס

ב-4 באוגוסט 2018 חזר וידאל לסביליה עבור 8.5 מיליון אירו.
ב-28 ביולי 2019 הושאל לדפורטיבו אלאבס לעונה אחת. ב-18 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בניצחון 0–1 על לבאנטה.