stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רצח סלינה
השפעה > תגובת הידוענים והפוליטיקאים

הזמר הספרדי חוליו איגלסיאס קטע את משך הקלטות השירים במיאמי, במטרה להעניק לסלינה "רגע של שקט". בין הידוענים שיצרו קשר עם משפחת קינטנייה בעקבות הידיעה היו גלוריה אסטפן, סליה קרוז, איגלסיאס ומדונה. הופעות ברחבי טקסס בוטלו; הלהקה לה מאפיה ביטלה את ההופעה שלה בגואטמלה וטסה חזרה לטקסס. זמר הטחאנו רמירו הררה ועשרות אמני טחאנו אחרים ביטלו גם הם את ההופעות שלהם. אישיות הרדיו והבעלים של טחאנו ריוויו, בן בנביידס, אמר ל-Corpus Christi Caller Times כי 31 במרץ ייזכר כ"יום הגרוע ביותר בתולדות קורפוס כריסטי". הזמר והיוצר האמריקאי רט לורנס פרסם מודעה בגיליון 22 באפריל 1995 של מגזין בילבורד בה נאמר, "המוזיקה ששמעתי איתך הייתה יותר ממוזיקה. את תחסרי לנו מאוד". ידוענים אחרים שהתראיינו בתחנות הרדיו, ביניהם סטפני רידל, חיימה דאנדה (מלהקת לוס צ'אמקוס), אלזה גרסיה, ושלי לארס, הביעו את מחשבותיהם על מותה של סלינה. השחקנית, אשת העסקים ומנחת הטלוויזיה האמריקאית אופרה וינפרי, הצהירה כי חייה של סלינה היו "קצרים אך משמעותיים", במהלך פרק של "המופע של אופרה וינפרי", ששודר במרץ 1997. הזמרת והפזמונאית האמריקאית מריה קארי אמרה ל-MTV כי מותה של סלינה היה מזעזע בעיניה בגלל "הדרך בה זה קרה, בצורה כה פתאומית וכשהיא כל כך צעירה". הזמר האמריקאי מארק אנתוני הקדיש את אלבומו Todo a Su Tiempo (שיצא חודשיים לאחר שנרצחה) לסלינה. הסנאטור מטעם מחוז הסנאט ה-20 של מדינת טקסס קרלוס טרואן (אנ') ונציג המדינה סולומון פ. אורטיז (אנ') דיווחו על מותה גם כן. מנכ"ל תעשיית המוזיקה האמריקאית, דניאל גלאס, אמר ל-Texas Monthly שהוא מאמין שסלינה הייתה זוכה להצלחה גדולה יותר בקריירה אם לא הייתה נרצחת. כמה ימים לאחר מותה, שלחו נשיא ארצות הברית באותה העת ביל קלינטון והגברת הראשונה, הילרי קלינטון, מכתב תנחומים לבעלה, כריס פרס.
כעבור ימים אחדים, מנחה הרדיו הווארד סטרן לעג לרצח, לקבורה ולאבל של סלינה וביקר את המוזיקה שלה, תוך שהשמיע את שיריה כשברקע יריות ועורר סערה בקרב האוכלוסייה הלטינית. לאחר שהוצא לו צו מעצר בגין הפרות סדר, פרסם סטרן הודעה בשפה הספרדית ברדיו והצהיר כי אין בהערותיו כדי לגרום ל"עוגמת נפש נוספת למשפחתה, לחבריה ולמי שאוהב אותה". הליגה של אזרחי אמריקה הלטינית המאוחדת מצאה את התנצלותו של סטרן כבלתי מקובלת ודחקה בחרם על תוכניתו. קמעונאים בטקסס הורידו מהמדפים מוצרים הקשורים לסטרן. מעריציה של סלינה האשימו את סירס ומקדונלד'ס בכך שהם נותנים לסטרן חסות, דבר שהוביל אותם לפרסם מכתב שמכחיש את הדברים. תוך שבוע, בתוכנית "The Tonight Show" של רשת NBC עם ג'יי לנו, נשאלו סטרן ומארחתו המשותפת, רובין קוויברס, אם דבריו של סטרן על סלינה היו מקובלים. קוויברס החליטה לא לדבר על הנושא כדי להימנע מוויכוח עם סטרן. בהמשך, הצטרפה לתוכנית זמרת הפופ לינדה רונסטאדט, שהתווכחה עם קוויברס והגנה על סלינה.
השפעה > תגובות אחרות

ב-12 באפריל 1995, שבועיים לאחר מותה של סלינה, הכריז מושל טקסס באותה העת, ג'ורג' ווקר בוש, על "יום סלינה"; אירוע רשמי של המדינה שחל בסמוך ליום ההולדת שלה. בוש אמר כי סלינה מייצגת את "המהות של תרבות דרום טקסס". ב"יום סלינה" התאספו כאלף מעריצים בקברה והחלו לשיר שירי עם מקסיקניים מסורתיים; בהמשך, היה עירוב של המשטרה במטרה לשמור על הסדר. לבסוף, אורגן טקס רקוויאם בו נכחו למעלה מ-3,000 אנשים.
באפריל ובמאי באותה השנה כתבו כמה אירופאים-אמריקאים בטקסס ל-Brazosport Facts שאלות בנושא המוות של סלינה; היו שנפגעו ש"יום סלינה" נחגג בסמוך ל"חג הפסחא". אחרים אמרו, "חג הפסחא חשוב יותר מיום סלינה" והאמינו שאנשים צריכים לתת לה לנוח על משכבה בשלום ולהמשיך בחייהם. אנשים רבים ששלחו פניות לעיתון, דיברו על "יום סלינה", תוך שחלקם מתחו ביקורת על ההחלטה לקיים יום רשמי לזכרה, בעוד שהיו מי שהצדיקו אותה. חלק מהתגובות תוארו כ"כאלו שלא ניתן להוסיף לגיליון של העיתון". יוצרת הסרטים הלטינית לורדס פורטילו אמרה שהיא לא יודעת מי זו סלינה כששמעה על הרצח. כלפי The Monitor הופנו תגובות שליליות מכמה קוראים שחשבו ש"די בכך שסלינה תופיע בעמוד הראשון של העיתון". אחד מהקוראים התקשר להנהלת העיתון וטען כי "לאנשים אינטליגנטים אין עניין בסלינה". בתגובה, אמר העורך של העיתון "אני באמת מקווה שלא. זה יצביע על הרבה אידיוטים בדרום טקסס".
כשנודע על מותה של סלינה, היו שטענו כי היא "לא כל כך חשובה" והציעו ללטינים "להתגבר על זה". ג'ו ניק פטוסקי מ-Texas Monthly אמר כי אנגלו-אמריקאים ומקסיקנים-אמריקאים היו חלוקים בתגובותיהם למותה. פטוסקי אמר כי האנגלו-אמריקאים "לא הבינו על מה כל המהומה". ב-Corpus Christi Caller Times פורסם כי הדעות כלפי מותה היו חלוקות שכן, חלקן היו גזעניות.
בסרט התיעודי של סלינה משנת 1997, בעל חנות שואל כמה לטינים שרצים לעבר הזמרת כדי לקבל את חתימתה, "מי זאת סלינה?". האמריקאים הרגישו שהסצנה "לא רלוונטית" ו"עוקצנית יתר על המידה". מעריצה של סלינה אמרה כי האירוע המתואר בסצנה "קורה כל הזמן ללטינים ולחבריהם" והוסיפה ש"הם מרגישים שמתעלמים מקהילתם". לוריין מילר אמרה, "סלינה פקחה את עיניי", בעוד שמעריץ אחר אמר, "אף אחד לא נותן לך לשכוח שאתה אמריקאי-מקסיקני בארצות הברית". (כלומר, התכוון לכך שמתייחסים אליהם באופן קבוע בצורה גזענית)
המשפט

עשרים דקות לאחר כניעתה של סלדיבר, היא הובלה לתחנת המשטרה במרכז העיר קורפוס כריסטי, שם נחקרה על ידי פול ריברה, שחקר מקרי רצח מאז 1978. במפגש זה ויתרה סלדיבר על זכותה לייצוג על ידי עורך דין. כאשר חוקרי המשטרה הקיפו את הטנדר של סלדיבר, היא צעקה: "אני לא מאמינה שהרגתי את החברה הטובה ביותר שלי". תוך שעות ספורות היא אמרה שהירי היה מקרי. סכום הערבות שהוטל על סלדיבר היה בתחילה 100,000 דולרים, אך התובע המחוזי קרלוס ולדז שכנע את השופט הנשיא להעלותו ל-500,000 דולרים. כאשר הוכרז סכום הערבות, שאלו מעריציה מדוע לא הוטל עליה עונש מוות. בבית הסוהר של מחוז נואקס נשמעו איומי רצח וכן קריאות פומביות לעשיית צדק. בנוסף, דווח כי כנופיות בטקסס אוספים כסף כדי לשלם את הערבות, במטרה לשחרר את סלדיבר ולרצוח אותה מיד לאחר מכן. המאפיה המקסיקנית (שהוגדרה ככנופיה הקטלנית והחזקה ביותר במערכת הכלא בקליפורניה) הציעה מחיר על ראשה והפיצה את הידיעה שמי שיצליח לפגוע בה או להביא אותה לידיהם, יוכתר כ"גיבור".
סלדיבר הוחזקה בכלא במחוז נואיס והשמירה עליה הייתה כבדה, עקב החשש שהיא תתאבד לפני עריכת משפטה. המדינה התקשתה לארגן לה סנגור; בגלל חששם של עורכי הדין להתמודד עם איומים. לבסוף, נבחר דאגלס טינקר להיות הסנגור שלה. אשתו חששה שהקהילה הלטינית תתנכל להם וביקשה ממנו לא לקחת את התיק. טינקר בחר בארנולד גרסיה, תובע מחוזי לשעבר, כיועצו המשפטי. ולדז, שהתגורר כמה רחובות ממשפחת קינטנייה, בחר במארק סקורקה כיועצו המשפטי. השופט מייק וסטרגרן עמד בראש התיק, שהועבר לבסוף לבית המשפט של מחוז האריס ביוסטון, טקסס, במטרה להבטיח שחבר המושבעים לא יערב רגשות ודעות אישיות בהכרעת הדין. על פי דיווח שפורסם בשיקגו טריביון, "משפט רצח סלינה התחרה במשפט הרצח של או. ג'יי. סימפסון". וסטרגרן הורה כי לא ישדרו או יקליטו את המשפט ואף הגביל את מספר העיתונאים באולם בית המשפט וזאת כדי להימנע מהמאורעות שקרו במשפטו של סימפסון. בנוסף, דווח כי הדעות בין הלטינים לאמריקאים הלבנים היו חלוקות. דונה דיקרסון, מוציאה לאור של מגזינים, אמרה לשיקגו טריביון כי "אין לה שום עניין במשפט בגלל הרקע הלטיני של סלינה" והוסיפה כי "מקסיקנים-אמריקאים לא גילו את אותה התלהבות כשאלביס פרסלי נמצא מת". משפט הרצח כונה "משפט המאה" ו"המשפט החשוב ביותר לאוכלוסיית הלטינים". המשפט ייצר עניין באירופה, אמריקה הדרומית, אוסטרליה ויפן.
סלדיבר הטילה ספק בגזר הדין ואמרה כי הירי היה מקרי. בהצהרת הפתיחה שלו, אמר ולדז כי הוא מאמין שסלדיבר "הרגה את סלינה במכוון". ולדז כינה זאת מעשה "חסר תכלית ופחד" מכיוון שסלינה נורתה בגבה. טינקר אמר כי הירי היה מקרי והכחיש שמועות שסלדיבר חשקה בקשר רומנטי עם סלינה. ב-23 באוקטובר 1995 דן חבר המושבעים במשך שעתיים לפני שמצא את סלדיבר אשמה ברצח. לבסוף, היא קיבלה את העונש המרבי; מאסר עולם ללא זכות לשחרור מוקדם במשך 30 שנה. ב-22 בנובמבר 1995 היא הגיעה ליחידת גייטסוויל (ששמה שונה ל-Christina Melton Crain Unit) בגייטסוויל, טקסס. החל משנת 2018 מרצה סלדיבר את עונשה בגייטסוויל ביחידת Mountain View, המופעלת על ידי משרד המשפטים הפלילי בטקסס. היא תהיה זכאית לשחרור מוקדם ב-30 במרץ 2025. בגלל איומי מוות פנימיים מרובים מצד אסירים שמעריצים את סלינה, סלדיבר הוכנסה לתא מבודד והיא שוהה בו במשך עשרים ושלוש שעות ביממה, כשהיא לבדה. בשנת 2002, על פי צו שופט, האקדח ששימש להרוג את סלינה הושמד והחתיכות שנותרו הושלכו למפרץ קורפוס כריסטי. מעריציה של סלינה והיסטוריונים לא הסכימו לקבל את ההחלטה להשמיד את האקדח ואמרו שמדובר בחפץ שלקוח מתוך אירוע היסטורי, בשעה שגרסו כי האקדח צריך היה להיות מוצג במוזיאון.
ראו גם

1995 במוזיקה
1995 בארצות הברית
היסטוריה של ארצות הברית
לקריאה נוספת

Patoski, Joe Nick, Selena: Como La Flor Boston: Little Brown and Company, 1996. ISBN 0-316-69378-2
Arrarás, María Celeste,  Selena's Secret: The Revealing Story Behind Her Tragic Death Simon and Schuster, 1997. ISBN 0-684-83193-7
Miguel, Guadalupe San, Tejano Proud: Tex-Mex Music in the Twentieth Century Texas A&M University Press, 2002. ISBN 1-58544-188-0
Arrarás, María Celeste, Selena's Secret: The Revealing Story Behind Her Tragic Death Atria Books, 2015. ISBN 9781476766058
ישראל בר-יהודה

ישראל בר-יהודה (אִידֶלסון) (15 בנובמבר 1895 – 4 במאי 1965) היה פעיל ציוני, חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
הנצחתו

על שמו שכונת "בר-יהודה" בפתח תקווה - בין הרחובות ארלוזורוב, קפלן ודגל ראובן. גשר בר יהודה החוצה את נחל הירקון בתל אביב, ועליו עובר רחוב אבן גבירול; דרך המתחילה בחיפה וממשיכה בנשר; מנחת בר-יהודה ("מנחת מצדה"). ובית תרבות "בית בר-יהודה" ופאב בקיבוץ יגור.
לקריאה נוספת

יעקב גורן, ישראל בר-יהודה: איש בשליחות תנועה, אפעל: יד טבנקין, תשנ"ב 1992.
הערות שוליים

↑  גורן, עמ' 14.
↑  גורן, עמ' 32–38.
↑  לאופר, ימי מלך, עמ' 159; מנחם פרידמן ושמואל היילמן בספרם "הרבי מלובביץ' בחייו ובחיים שלאחר חייו", על פי צבי הרכבי, ספר יקטרינוסלב, ירושלים – תל אביב תשל"ג, עמ' 119; יחיאל הררי, סודו של הרבי, עמודים 75-77
↑  גורן, עמ' 53–54.
↑  יואל רגב, "אדם מול סלע, חוצבים, סתתים, ומחצבות בתולדות היישוב העברי "1856-1948 הוצאת ארץ-ארץ תשע"ט  2019 עמודים 181
↑  ישראל בר־יהודה, דבר, 5 במאי 1965, המשך; ישראל בר־יהודה הובא למנוחות ביגור, דבר, 7 במאי 1965. הוועדה המרכזית התייחדה עם זכרו של י. בר־יהודה, דבר, 10 במאי 1965.
↑  נקראה שכונה בפתח־תקוה על שם ישראל בר־יהודה, דבר, 17 ביולי 1968.
↑  שדה־תעופה ע"ש ישראל בר־יהודה נחנך במצדה, דבר, 14 בינואר 1966.
↑  "בית בר יהודה" ביגור ייחנך בסוף החודש, מעריב, 6 במרץ 1969.
| חברי הכנסת הראשונה |
| --- | --- | --- |
| מפא"י | דוד בן-גוריון • משה שרת • אליעזר קפלן • (דוד רמז) • יוסף שפרינצק* • גולדה מאיר • יצחק בן-צבי • זלמן שזר • דב יוסף • חיים בן אשר • אברהם הרצפלד • עדה מימון • שלמה לביא • שמואל דיין • יוסף ברץ • יחיאל דובדבני • בבה אידלסון • פרץ נפתלי • פנחס לבון • זלמן ארן • בן-ציון דינור • אליהו הכרמלי • נטע הרפז • (יהודית שמחוני) • (אבא חושי) • יזהר סמילנסקי • ראובן שרי • יונה כסה • אפרים תבורי • (יוסף מיכאל לם) • (אריה שפטל) • (אברהם טביב) • צבי יהודה • עקיבא גוברין • יוסף אפרתי • אריה בהיר • חסיה דרורי • אליעזר ליבנה • דוד הכהן • ישראל גורי • עמי אסף • מאיר ארגוב • דבורה נצר • שרגא גורן • השל פרומקין • דוד בר-רב-האי • (יצחק קנב) • (הרצל ברגר) • (ז'ניה טברסקי) • (ישראל ישעיהו-שרעבי) • (ברוך אזניה) • (מנחם כהן) • (רפאל בש) |  |
| מפ"ם | (יצחק טבנקין) • מאיר יערי • יעקב חזן • נחום ניר-רפאלקס • אהרן ציזלינג • מרדכי בנטוב • ישראל גלילי • יעקב ריפתין • משה סנה • ברל רפטור • אליעזר פרי • משה ארם • חנה למדן • חנן רובין • ישראל בר-יהודה • מנחם בדר • פייגה אילנית • יצחק בן-אהרן • (דב בר-ניר) • (מנחם רצון) • (דוד ליבשיץ) |  |
| החזית הדתית המאוחדת | יהודה לייב פישמן מימון • יצחק מאיר לוין • חיים משה שפירא • משה אונא • בנימין מינץ • דוד צבי פנקס • מאיר דוד לוונשטיין • זרח ורהפטיג • אליהו-משה גנחובסקי • קלמן כהנא • מרדכי נורוק • יוסף בורג • אהרן-יעקב גרינברג • אברהם יהודה גולדראט • אברהם-חיים שאג • (משה קלמר) • (אליהו מזור) |  |
| תנועת החירות | מנחם בגין • אורי צבי גרינברג • יעקב מרידור • אריה בן-אליעזר • אברהם רקנאטי • יוחנן בדר • הלל קוק • חיים לנדאו • שמואל מרלין • חיים כהן-מגורי • אליהו לנקין • שמואל כץ • ערי ז'בוטינסקי • אסתר רזיאל-נאור |  |
| הציונים הכלליים | פרץ ברנשטיין • ישראל רוקח • שושנה פרסיץ • יוסף ספיר • יעקב קליבנוב • יעקב גיל • יוסף סרלין |  |
| המפלגה הפרוגרסיבית | פנחס רוזן • אברהם גרנות • אידוב כהן • יזהר הררי • ישעיהו פורדר |  |
| ספרדים ועדות מזרח | בכור-שלום שטרית • אליהו אלישר • אברהם אלמליח • משה בן-עמי |  |
| מק"י | שמואל מיקוניס • תופיק טובי • אליעזר פרמינגר • מאיר וילנר |  |
| הרשימה הדמוקרטית של נצרת | סיף א-דין א-זועבי, אמין-סלים ג'רג'ורה |  |
| מפלגת הלוחמים | נתן ילין-מור |  |
| ויצו | רחל כהן-כגן |  |
| התאחדות התימנים בישראל | זכריה גלוסקא |  |
בסוגריים - כהונה חלקית, * יו"ר הכנסת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007506483605171  GND: 119266881  ISNI: 0000 0000 9111 6092  LCCN: no93000324  VIAF: 10652361   WorldCat (עם VIAF): 10652361
Unlimited

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 תקופת הפעילות:  2013–הווה (כ־11 שנים)
 מיקום המטה:  בני ברק
 משרד ראשי:  בני ברק
 שליטה בחברה:  סלקום, הוט וקרן תש"י
 בעלות:  סלקום (23.3%)   הוט (23.3%)   קרן תשתיות ישראל (23.3%) חברת החשמל לישראל (30%)
 ענפי תעשייה:  תשתיות תקשורת
 מוצרים עיקריים:  תשתיות אינטרנט, שירותי אינטרנט, שירותי תמסורות
 יו"ר:  נתי כהן
 מנכ"ל:  יוסי חבר
  
 https://unlimited.net.il/
 
IBC | UNLIMITED - Israel Broadband Company, המוּכּרת במותג "IBC אנלימיטד", היא חברת תקשורת ישראלית, אשר נוסדה בשנת 2013 ומספקת שירותי תשתית תקשורת בארץ. מנכ"ל החברה הוא יוסי חבר.
פעילות החברה

החברה פועלת על ידי פריסת סיבים אופטיים על גבי רשת החשמל של חברת החשמל ומחברת את לקוחותיה בשוק העסקי והפרטי לתשתיות של סיבים אופטיים, המגיעות עד לביתם (FTTH).
לתשתית הסיבים האופטיים של אנלימיטד יכולת גלישה במהירות סימטרית (מהירות גלישה אחידה בעת העלאת והורדת קבצים) (עד לתחילת 2020 שסלקום נכנסה כשותפה), 1 ג'יגה, ובעבר החברה אפשרה גלישה באינטרנט במהירות הגבוהה בישראל, עד להשקתן של חבילות 2.5 ג'יגה לשנייה בחברות פרטנר ובזק.
החברה היא אחת משלוש החברות שקיבלו רישיון מפ"א (מפעיל פנים ארצי) כללי ממשרד התקשורת, לצד "בזק" ו-HOT. רישיון זה מתיר לחברה לפרוס את תשתית הסיבים האופטיים על גבי רשת החשמל של חברת החשמל באופן בלעדי.
נכון לאפריל 2021, הסיבים האופטיים של אנלימיטד פרוסים ב־50 יישובים בתל אביב, ראשון לציון, יהוד-מונסון, חולון, רחובות, גני תקווה, לוד, בת ים, יבנה, ירושלים, שוהם, באר יעקב, חדרה, כפר יונה, צור יצחק, פרדס חנה- כרכור, חריש, אור עקיבא, אור יהודה, עפולה, עכו, כרמיאל, נהרייה נס ציונה, נשר, [דרוש מקור] פתח תקווה, ראש העין, קריית גת, אשקלון בבאר שבע, כפר סבא, רמת גן, טירת כרמל, ברעננה, בנתניה, ברמת השרון ובחיפה.
ובאוקטובר 2022 הכריזה החברה כי חצתה את רף מיליון משקי הבית בפריסה ארצית ב-93 יישובים והחלה בפריסה ושדרוג הרשת לטכנולוגיה מתקדמת, המאפשרת בין היתר גלישה סימטרית של עד 10 ג'יגה.
היסטוריה

בשנת 2010, יזמה חברת החשמל פיילוט לחיבור סיבים אופטיים על גבי תשתיות חברת החשמל בקריית שמונה. בעקבות הפיילוט החליטה ממשלת ישראל להתיר לחברת החשמל להקים חברת תקשורת פרטית, אשר תפרוס תשתית באופן בלעדי על גבי רשת החשמל של חברת החשמל.
בשנת 2011 החל תהליך מכרזי ארוך לבחירת השותפים במיזם, אשר בסופו נבחרו מספר חברות - Via Europa, חברת החשמל, רפק תקשורת ותשתיות, נכסי זיסאפל, באטמ תקשורת מתקדמת - אשר היוו מַאֲגָד (קונסורציום) של משקיעים, להקמת חברת התשתית ביחד עם חברת החשמל. ביולי 2013, הוקמה חברת (IBC (Israel Broadband Company אשר השיקה את המותג "Unlimited" במאי 2014.
חודש לאחר מכן התחילה החברה בפיילוט חיבור בניינים בטירת כרמל, ובאוגוסט 2014 החלה לבצע חיבורים מסחריים ראשונים בבאר-שבע.
במהלך 2015 המשיכה את פריסת הסיבים האופטיים לערים נוספות. בינואר 2016, התפטר דני לאובר, אז מנכ"ל החברה, מתפקידו. עקב כך הפך יו"ר הדירקטוריון, דורון כהן, למנהל החברה בפועל.
בספטמבר 2016 החלה אנלימיטד בתהליך מציאת משקיע. כחלק מהתהליך פנו חברות ישראליות ובינלאומיות לחברה במטרה לבחון אפשרויות של מיזוג ורכישה. באוגוסט 2018 רכשה סלקום 70% ממניות אנלימיטד (חברת החשמל ממשיכה להחזיק ב-30% הנותרים). בדצמבר 2018 נכנסה קרן תשתיות ישראל למיזם, והחזיקה ב-35% מהמניות, לצד סלקום (35%) וחברת החשמל (30%).
בספטמבר 2020 הוסכם על הצטרפות חברת HOT למיזם, בהשקעה של 170 מיליון ש"ח, כך ש-30% ממנו יישארו בבעלות חברת החשמל, ו-70% הנותרים יהיו בבעלות שווה של קרן תשתיות ישראל, סלקום ו-HOT.
ארכיטקטורת הרשת היא Active Ethernet) P2P) וכדי לממשה משתמשת החברה בציוד אקטיבי של חברת סיסקו.
בחלק מהמקומות מסתמכת על פריסת הסיבים של סלקום המשתמשת בארכיטקטורת (GPON (passive Ethernet ובכך לא מאפשרת מהירויות הורדה והעלאה סימטריות.
שירותים

IBC UNLIMITED מספקת את שירותיה דרך ספקיות האינטרנט השונות.
השירותים העיקריים של החברה הם:
שירותי HSI) High Speed Internet) ללקוחות פרטיים וללקוחות עסקיים בקצבי מהירות סימטריים הנעים בין 100 Mbps ל-1 Gbps.
שירותי תמסורת (Transmission) ללקוחות עסקיים ולמוסדות ממשלתיים.
מבנה רשת

תשתית Unlimited מבוססת על סיבים אופטיים עד-הבניין FTTB) Fiber To The Building) או FTTH) Fiber To The Home), כתלות בבניין אותו מחברים.
הערות שוליים

↑  אביאור אבו, אמיר לוי מונה למנכ"ל מיזם הסיבים IBC, באתר כלכליסט, 5 בספטמבר 2019
↑  לגלוש במהירות חסרת תקדים? השדרוג של IBC אנלימיטד, באתר וואלה, 3 באוקטובר 2022
↑   אמיתי זיו, מיזם התקשורת של חברת חשמל יצא לדרך: השותפים גייסו 300 מ' ש', באתר TheMarker‏, 9 ביולי 2013
↑  יניב הלפרין, ‏"מותג הסיבים האופטיים Unlimited ישנה את המדינה", באתר "אנשים ומחשבים", 20 במאי 2014
↑  מאמר על התפטרותו של לאובר
↑  גד פרץ, ‏השתלטות סלקום על מיזם הסיבים: תחולל תחרות חדשה בשוק, באתר גלובס, 8 באוגוסט 2018
↑  גד פרץ, ‏רווחי סלקום נחתכו ברבעון; מכניסה את תש"י למיזם הסיבים, באתר גלובס, 22 בנובמבר 2018
עומר כביר וליאור גוטמן, סלקום רוכשת את מיזם הסיבים IBC בשותפות עם תש"י, באתר ynet, 13 במרץ 2019
↑  גד פרץ, ‏מצטרפת לסלקום ולקרן תש"י: הוט תשקיע 170 מיליון שקל במיזם הסיבים האופטיים, באתר גלובס, 15 בספטמבר 2020
ג'יימס השלישי, מלך סקוטלנד

ג'יימס השלישי (באנגלית: James III of Scotland; נולד 10 ביולי 1451 - 11 ביוני 1488) היה מלך סקוטלנד בין השנים 1460–1488.
ג'יימס, בנו של ג'יימס השני ושל מרי מחלדר היה שליט לא פופולרי, בעיקר בשל בריתו עם מלך אנגליה, ויחסיו הרעועים עם בני משפחתו ועם משפחות האצולה של סקוטלנד.
קורות חיים > הכתרתו כמלך

תאריך לידתו המדויק ומקום לידתו של ג'יימס השלישי אינם ידועים בוודאות. לפי חלק מהמקורות ג'יימס נולד במאי 1452, ולפי מקורות אחרים נולד ב-10 או ב-20 ביולי 1451. ג'יימס נולד ככל הנראה בטירת סטירלינג או בטירת סנט אנדרוז.
ג'יימס הפך למלך סקוטלנד לאחר מות אביו, ב-3 באוגוסט 1460 והוכתר במנזר קלסו שברוקסבורגשייר כשבוע לאחר מכן.
בשל היותו בן תשע בעת הכתרתו, נוהלה המדינה בפועל על ידי אימו, מרי מחלדר ששימשה כעוצרת בין השנים 1460–1463 ולאחריה שימשו כעוצרים ג'יימס קנדי, הגמון סנט אנדרוז בשנים 1463–1466, ורוברט, לורד בויד בשנים 1466–1469.
קורות חיים > המלך ומשפחת בויד

בזמן שהלורד בויד כיהן כעוצר, יחסיו עם המלך עצמו התערערו, בעיקר בשל ניסיונותיו של הלורד בויד להאדיר את משפחתו - בנו של הלורד בויד, תומאס קיבל את התואר רוזן אראן, והעוצר ארגן את נישואיו של תומאס למרי, אחותו של המלך.
עם זאת, ארגן הלורד בויד את נישואי המלך למרגרט מדנמרק, בתו של כריסטיאן הראשון, מלך דנמרק בשנת 1469, אשר הביאה עימה כנדוניה את איי אורקני ושטלנד.
קורות חיים > נישואיו

ג'יימס נשא לאישה את מרגרט מדנמרק ביולי 1469 במנזר הולירוד שבאדינבורו ונולדו להם שלושה בנים:
ג'יימס, לימים מלך סקוטלנד
ג'יימס סטיוארט, דוכס רוס
ג'ון סטיוארט, רוזן מאר
בעקבות נישואיו של ג'יימס הורעו יחסיו עם משפחת בויד, ובעת שהלורד בויד, בנו תומאס ורעייתו של תומאס מרי שהו מחוץ לסקוטלנד בתפקיד דיפלומטי, הודח הלורד בויד מתפקיד העוצר. משפחתו של סר אלכסנדר בויד הוצאה להורג בשנת 1469, ונישואיה של מרי לתומאס בויד הוכרזו על ידי המלך כבטלים בשנת 1473.
קורות חיים > הברית עם אנגליה

מרבית מהלכיו הפוליטיים של ג'יימס נגעו להרחבת גבולותיה של סקוטלנד מחד, ועל שמירת הברית עם אנגליה מאידך. בין השנים 1471–1473 שקל ג'יימס פלישות לברטאן, סיינטון (Saintonge), וחלרה - רעיונות שזכו לביקורת שלילית רבה ולבסוף נדחו על ידי הפרלמנט הסקוטי בשל היותם חסרי סיכוי. ביקורת נוספת הוטחה במלך, בטענה שהמלך חשב על כיבושים שונים, בפועל, הזניח את תפקידיו היומיים, ולא פעל כנדרש ממנו לדאוג למצב הממלכה, ולפקח על מערכת המשפט של הממלכה.
בשנת 1474 כרת ג'יימס השלישי ברית עם אדוארד הרביעי מלך אנגליה לפיה יינשא בנו של ג'יימס השלישי (לימים המלך ג'יימס הרביעי) לנסיכה ססילי מיורק, בתם של אדוארד הרביעי ואליזבת וודוויל.
ברית זו הייתה צעד נכון מבחינה מדינית וכלכלית, שכן מרבית סכסוכי הגבול של סקוטלנד היו עם אנגליה, וברית זו מיסדה את היחסים בין המדינות, אולם הציבור הסקוטי ואצלי סקוטלנד התנגדו לברית, בשל משקעי העבר שנבעו ממלחמות העצמאות של סקוטלנד.
גורם נוסף שהגביר את חוסר הפופולריות של המלך היו מחלוקות בינו לבין שני אחיו - אלכסנדר סטיוארט, דוכס אולבני וג'ון סטיוארט, רוזן מאר. מאר נפטר בנסיבות חשודות באדינבורו בשנת 1480 וכל נכסיו הפכו לרכוש הכתר, והוענקו על ידי המלך לידידו רוברט קוכריין. דוכס אולבני נמלט לצרפת בשנת 1479 מחשש לחייו, ובעקבות בריחתו הואשם בבגידה ובניסיון להפר את הברית עם אנגליה.
קורות חיים > המלחמה עם אנגליה

בשנת 1479 קרסה הברית עם אנגליה, ופרצה מלחמה שנמשכה לסירוגין בין 1480 לבין 1482. בשנת 1482 פלש אדוארד הרביעי, מלך אנגליה לסקוטלנד. בראש הצבא הפולש עמד דוכס גלוסטר, לימים המלך ריצ'רד השלישי, ואף אחיו של המלך, דוכס אולבני.
ג'יימס יצא בראש כוחות סקוטיים על מנת לעצור את הפלישה, אולם אצילים סקוטיים עצרו אותו בגשר לאודר ביולי 1482. ככל הנראה אצילים אלה עצרו את המלך בהוראת דוכס אולבני. המלך נאסר ונכלא בטירת אדינבורו על ידי האצילים, ומלך אנגליה הציב את דוכס אולבני בראש המשטר החדש (כשליט בובה). הצבא האנגלי לא הצליח לכבוש את טירת אדינבורו (בו היה כלוא המלך), וזמן קצר לאחר סתיו 1482, אזל המימון לצבא הפלישה והוא נסוג לאנגליה (לאחר שבדרך בזז את בריק שעל נהר הטוויד).
קורות חיים > שובו לשלטון

ג'יימס שב לשלטון לאחר שקנה בכסף את תמיכת ממשלתו של דוכס אולבני ואצילים אחרים, ובדצמבר 1482 קרס שלטונו של דוכס אולבני. סייעה למלך ג'יימס תמיכתו של ג'ורג' גורדון, רוזן הנטלי אשר התנגד לניסיונו של דוכס אולבני לתפוס את נכסי רוזנות מאר.
בינואר 1483 דוכס אולבני נמלט לביתו בדאנבאר, ולאחר מותו של פטרונו, המלך אדוארד הרביעי ב-9 באפריל באותה שנה, נאלץ דוכס אולבני להימלט לאנגליה מחשש לחייו. הדוכס נשאר באנגליה עד שנת 1484 וקיבץ כוחות נוספים לצורך ניסיון פלישה נוסף לסקוטלנד. ניסיון זה נכשל בתבוסתו בקרב יריד לוכמאבן, ודוכס אולבני יצא לפריז שבה נהרג במהלך תחרות בין אבירים בשלהי שנת 1484.
קורות חיים > מותו של ג'יימס השלישי

עם שובו לשלטון לא שינה ג'יימס השלישי את דרכיו, והמשיך לנסות להשיג ברית עם אנגליה (על אף עמדת אצילי סקוטלנד וממשלתו, ועל אף תמיכת אנגליה במתנגדיו). תמיכתו באצילים אחדים, והפלייתם למול אחרים עוררה עוינות נגדו בקרב האצולה. כמו כן ג'יימס סירב לעבור בין ערי ממלכתו ולשפוט את נתיניו (חלק מתפקידו של המונרך), ונותר בטירת אדינבורו.
כמו כן, ג'יימס התרחק מאשתו ומבנו הבכור שהתגוררו בסטירלינג והעדיף את בנו השני.
בשנת 1488 אצילים שהתנגדו לשלטונו אספו כוחות צבאיים ותקפו את כוחותיו של המלך בקרב סאוכיברן, בקרב זה נכח בנו הבכור של המלך - ג'יימס הרביעי אשר יצא נגד העדפתו של אחיו. במהלך הקרב, שהתרחש ב-11 ביוני, נהרג המלך בנפילתו מסוסו, או, לפי מקורות אחרים, נרצח במילטאון הסמוכה לבאנוקברן. על פי מקורות אלה נרצח המלך על ידי אדם שהתחזה לכומר. מקורות אלה מקורם במאה ה-16, ומקורות מתקופת הקרב לא מציינים את בריחתו משדה הקרב או הרצחו.
ג'יימס נקבר במנזר קמבוסקנת'.
סולטנות אצ'ה

סולטנות אצ'ה (שם רשמי: ממלכת אצ'ה משכן השלום (Keurajeun Acèh Darussalam בג'אווי: كاورجاون اچيه دارالسلام) הייתה סולטנות שמרכזה באזור שהוא כיום מחוז אצ'ה בקצה הצפוני של האי סומטרה באינדונזיה. סולטנות אצ'ה הייתה מעצמה אזורית מרכזית במאה ה-16 וה-17, אך לאחר מכן חוותה תקופה ארוכה של הידרדרות. בירתה הייתה קוטארג'ה, כיום בנדה אצ'ה - עיר הבירה של מחוז אצ'ה.
בשיאה הייתה הסולטנות אויב מר של סולטנות ג'והור ושל העיר מלאקה בשלטון הפורטוגזים, שתיהן בחצי האי המלאי, כאשר כל השלוש ניסו לשלוט על המסחר שעבר דרך מצר מלאקה ועל הייצוא האזורי של פלפל שחור ובדיל. לאורך השנים חוותה כל אחת מהן גם הצלחות וגם כישלונות. בנוסף לעוצמתה הצבאית הניכרת שימשה הסולטנות מרכז מסחר אזורי וחצר הסולטאן באצ'ה שימשה כמרכז בולט ללימודי האסלאם.
תרבות וכלכלה

אצ'ה ראתה עצמה כממשיכת דרכה של פאסאי, המדינה המוסלמית הראשונה בדרום מזרח אסיה, והמשיכה בפעילות המוסלמית המיסיונרית של מלאקה, לאחר שזו נכבשה על יד הפורטוגזים הקתולים. היא כונתה "המרפסת הקדמית של מכה", והייתה מרכז לימודים מוסלמי, שבו הקוראן וטקסטים מוסלמים אחרים תורגמו למלאית. המלומדים הידועים ביותר היו חמזה פנסורי (Hamzah Pansuri), שמסודין (Syamsuddin) מפאסאי, אבדוראוף (Abdurrauf) מסינגקיל, וההודי נורודין אר-רינארי (نورالدين بن علي الريناري) שהיה מתנגד חריף לפנסורי ושמסודין והורה לשרוף את כתביהם.
עושרה של אצ'ה בא מהסחר הבינלאומי. אצ'ה סחרה עם אנגליה, צרפת, הודו, אפריקה, מצרים, סין ויפן. סוחרים השתמשו בנמל בנדה אצ'ה כתחנת ביניים לסחר בחרסינה, בדים, שטיחים, משי אורז, חיטה וחפצים מצופים בלכה. אצ'ה עצמה יצאה בעיקר פלפל שחור, ותבלינים נוספים (אגוז מוסקט, ציפורן וקינמון) וכן זהב, בדיל ושנהב. עם זאת, הכלכלה של אצ'ה הייתה רעועה במידת מה משום הקשיים של העורף החקלאי לספק מספיק מזון לתמוך בהרפתקאות הצבאיות והכלכליות של המדינה.