ג'יימס האולי
תיקים משפטיים בולטים

האולי היה מעורב בתיקים הקשורים ביחסי עבודה במהלך שירותו כתובע של מחוז בויסי. הוא פעל כמגשר בסכסוך בין הכורים השובתים לבין בעלי המכרות ליד היילי. הכורים איימו בהשתלטו בכוח על המכרות, אך בסופו של דבר הסכימו לפתרון בדרכי שלום.
במהלך תקופת כהונתו כתובע הפדרלי של טריטוריית איידהו, ניהל האולי את התביעה בכמה תיקים נגד מורמונים על פי חוק אדמונדס נגד פוליגמיה. אף על פי שהוא לא היה שבע רצון מהחוק בהיבט המשפטי שלו, ניהל האולי את התיקים במרץ, והותיר את הטלת העונש לבית המשפט. מעגל החברים האישיים הרחב שלו בקהילה המורמונית כיבד את מחויבותו לתפקידו. רובם לא נטרו לו טינה באופן אישי על הרשעותיהם.
האולי היה מעורב שוב באי-שקט התעשייתי ב-1892, שנתיים לאחר שאיידהו הייתה למדינה בארצות הברית. העלאת תעריפי ההובלה ברכבות צמצמה את רווחי מכרות העופרת והכסף באזור הכרייה בקר דאלן. בעלי המכרות הגיבו בהכנסת יותר תהליכי מיכון, בדירוג מחדש של העובדים כדי לקצץ בשכרם, ובהרחבת שעות העבודה. השביתה שפרצה עקב כך הסלימה את האלימות. לאחר שמושל המדינה הכריז על ממשל צבאי, נכלאו מאות כורים בבית כלא זמני. האולי שימש בצוות ההגנה שבסופו של דבר הבטיח את שחרורם של כל הכורים.
חמש שנים לאחר מכן החל האולי תהליך מעורבות ממושך בתיק שמשך תשומת לב משמעותית בדרום איידהו. מגדל הבקר ג'ון ספרקס, לימים מושל נבדה, שכר אותו להגן על שניים מהבוקרים שלו שהואשמו ברצח שני רועי כבשים. אחד הבוקרים, ג'קסון לי דייוויס, היה ידוע לשמצה כאקדוחן, וכבר קודם לכן היה מעורב בירי ופציעה של רועה כבשים. על אף שהתיק לקה בחסר באופן מהותי, וטופל באופן לא נכון על ידי הרשויות, הורשע דייוויס ונידון למוות בתליה. על בסיס ראיות כמעט דומות, הבוקר השני יצא זכאי. לפני התליה, התוודו שני בוקרים אחרים על ירי מתוך הגנה עצמית ברועי הכבשים. בשל פגמים מבניים במערכת המשפט של איידהו באותה תקופה, לא עלה בידו של האולי להוציא את לקוחו זכאי. לבסוף, בדצמבר 1902, זמן קצר לאחר שהאולי נבחר כראש עיריית בויסי, הוענקה לדייוויס חנינה והוא שוחרר ממאסר.
לצד מאמצים אלו, ב-1899 שימש האולי, לצד ויליאם בורה כתובע המדינתי לאחר שהתחדשה אלימות השובתים במכרות של קר דאלן. במהלך אחת ההתנגשויות, פוצץ ציוד רב של המכרות, והשובתים ירו והרגו כורה שלא השתייך לארגון העובדים שלהם. רוב התוקפים עטו מסכות, כך שאף אחד מהם לא הובא בפני בית המשפט בעוון רצח או השחתה. בתקווה למנוע אלימות בעתיד, הואשם, למען יראו ויראו, פול קוקרון, מזכיר הארגון. הוא הורשע כמי שביצע מספר רב של מעשי פשע ונדון לעונש מאסר ממושך. כאשר שככה האלימות מד ארגון העובדים, הוענקה לו חנינה והוא שוחרר ממאסר ב-1901.
לדבריו של עמיתו עורך הדין והביוגרף ג'ון מקלן, רחש האולי אהדה למניעי העובדים להתאגד, כל עוד הם פעלו במסגרת החוק. העימות האחרון שלו התרחש בתיק אחר של אלימות מצד גורמי ארגון העובדים. ב-30 בדצמבר 1905 נהרג מושל איידהו לשעבר, פרנק סטיוננברג, מפצצה שהתפוצצה ליד ביתו. ארגון העובדים חש איבה כלפי סטיוננברג, כאשר זה שיגר כוחות צבאיים לאכוף את הממשל הצבאי במהלך גל האלימות של 1899. אדם בשם הארי אורצ'רד התוודה על הנחת הפצצה והפעלתה, באומרו שהוא קיבל תשלום על כך מבכירי הארגון.
כשאורצ'רד היה עד המפתח שלהם, ניסו רשויות המדינה לנהל משפט ראווה כנגד שלושה ממנהיגי הארגון שלכאורה ארגנו את מעשה הרצח. האולי חבר שוב לבורה לנהל את התביעה בתיק קשירת הקשר. המשפט הראשון, נוהל ב-1907 נגד ביל הייווד, המזכיר הכללי של פדרציית הכורים המערבית (WFM). צוות ההגנה של הייווד, שעליו נמנה קלרנס דרו, מצא מספיק חורים בראיות שהציגה המדינה כדי להבטיח את זיכוי הלקוח שלו. לאחר שגם מנהיג העובדים השני זוכה, האישומים נגד המנהיג השלישי בוטלו.
על אף כישלון המדינה בפרשה, בעלויות גבוהות, חש האולי תמיד שהמשפטים היו שווים את המאמץ שהושקע בהם. בבחירות שהתקיימו זמן קצר לאחר זיכויו של הייווד, הודחו המנהיגים הרדיקליים יותר של פדרציית הכורים המערבית. לאחר מכן, לדבריו של האולי, היו ארגוני העובדים באופן כללי תחת ניהולם של אנשים מתונים יותר. הרוצח, הארי אורצ'רד הורשע ברצח במרץ 1908 ונידון למוות, אך עונשו הומתק למאסר עולם, והוא מת בבית הכלא המדינתי בגיל 88 ב-1954.