stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המצור על אנטיוכיה (1097–1098)
המצור הראשון > כיבוש אנטיוכיה

בסוף מאי נודע לצלבנים כי כרבוגא מושל מוסול עולה על אנטיוכיה בראש צבא גדול. החשש היה כי הצבא המוסלמי ילכוד את הצלבנים כאשר חומות העיר וחיל המצב בגבם, ולרגע נראה היה כי שעתו האחרונה של מסע הצלב הראשון הגיעה. בדרכו לקרב עם הצלבנים עשה כרבוגא מספר טעויות קריטיות - טעותו הראשונה הייתה מתן פסק זמן לצלבנים כאשר סטה מנתיבו ובמקום לנסות ולצעוד ישירות אל אנטיוכיה הפנה תחילה את צבאו לרוזנות אדסה שעל פי חישוביו סיכנה את העורף של מוסול. בלדווין מאדסה וצבא הרוזנות היו קטנים מידי מכדי להוות איום כלשהו על האימפריה הסלג'וקית אך הם הצליחו לעכב את צבאו של כרבוגא במשך שלושה שבועות במהלכם כשלו המוסלמים בניסיונם לכבוש את אדסה.
בפרק הזמן הקצר שנותר הצליח בוהמון ליצור קשר עם אדם בשם פירוז, דמות מסתורית ואחד מקציני חיל המצב של אנטיוכיה. כל שידוע על אדם זה הוא כי הוא היה אמן שהתמחה בעשיית שריונות, ממוצא ארמני שהמיר את דתו לאסלאם, ובעת המצור התמנה לפקד על אחד ממגדלי העיר שנקרא על ידי הצלבנים מגדל שתי האחיות - ככל הנראה בחומה הדרום-מזרחית של אנטיוכיה, במרחק מה משער ג'ורג הקדוש (כלומר חלק יחסית לא פעיל של החזית). ככל הנראה הוא היה מוכן לבגוד באדונו יאיי סיאן על רקע עלבון או טינה שמקורה - על פי אחד המקורות הצלבניים - נעוץ בכך שיאיי סיאן החרים את רכושו. מקור צלבני אחר טוען כי פירוז הונע להכניס את הצלבנים לעיר לאחר שראה חזיונות של הצלב. על מיתרים אלו פרט בוהמון ואף הוסיף תשלום פרס כספי שככל הנראה הכריע את הכף. בצעד מחושב פנה בוהמון לשאר נסיכי הצלבנים, ציין כי ביכולתו להיכנס לעיר ודרש כי בתמורה לכך תועבר אנטיוכיה לידיו כשליט העיר הצלבני. תחת איום כליה מול הצבא המוסלמי של כרבוגא ולמרות התנגדותו של ריימון מטולוז, קיבלו שאר המנהיגים הצלבנים את דרישתו של בוהמון.
בלילה שבין 2 ביוני ו-3 ביוני, על פי תיאום מראש עם פירוז, יצא כוח מהמחנה הצלבני, צעד אל מול פני חיל המצב וחומות העיר ומשם נעלם מהעין. אותו כוח חזר בחסות החשיכה לנקודה שסוכמה מראש עם פירוז ומשם עלה כוח נבחר על חומות העיר על גבי סולם חבלים ששולשל מעל החומות על ידי הבוגד. שערי העיר נפתחו לפני הגדוד הצלבני שבחסות החשיכה ואפקט ההפתעה מוטט את רוח ההתנגדות של חיל המצב. חלק מהחיילים המוסלמים הצליח להימלט אל מצודת העיר והותיר את האוכלוסייה האזרחית חסרת הישע מול הצלבנים צמאי הדם. הנוצרים שנתרו בעיר בעת המצור הצטרפו לצלבנים הם השתלטו על שערי העיר הנותרים, פתחו אותם והצטרפו למסע ההרג. הצלבנים לא הצליחו למנוע מחיל המצב מלברוח אל תוך מצודת העיר וזו נותרה בידי שרידי חיל המצב בפיקוד בנו של יאיי סאן שמס א-דאולה. שליט העיר לשעבר הצליח לצאת אל מחוץ לעיר מלווה במספר שומרי ראש אך במהלך הבריחה נפל מסוסו וננטש על ידי מלוויו. לאחר זמן מה הוא נתגלה על ידי קצב ארמני שערף את ראשו והביא אותו כמתנה לשליט העיר החדשים. ההיסטוריון האנונימי של עלילות הפרנקים מספר:
”כאשר עלה השחר, הדגלים שלנו התנוססו על פסגת הגבעה הדרומית של אנטיוכיה. מוכי פחד למראה חיילנו על הגבעה ברחו תושבי העיר חלקם דרך השערים וחלקם קפצו מהחומות. האל זרע בהם תוהו שאיש מהם לא עמד ונלחם”
ההיסטוריון כריסטופר טיירמן מסכם פרק זה בסאגה של המאבק על אנטיוכיה כך:
”נפילת אנטיוכיה משקפת את התעצמות המשמעת והנחישות בקרב הצבא הצלבני יותר מאשר עליונות צבאית או טכנולוגית... הרושם שמותיר המצור על אנטיוכיה הוא של פשיטת רגל רעיונית. כיצד להביא את המאבק לכלל פתרון... אך אומץ לב ולעיתים גבורה מעידים כי הצלבנים החזיקו באמונה במטרת מסע הצלב”
המצור השני על אנטיוכיה > גילוי הרומח הקדוש

אירוע דרמטי אירע במקביל כאשר נזיר בשם פייר ברתלמי, אף הוא מפרובאנס, סיפר כי במהלך החודשים שקדמו לכיבוש העיר הופיע בפניו אנדראס הקדוש (אחיו הצעיר של פטרוס הקדוש) והצביע על מקום המצאו של הרומח הקדוש, שהוא - על פי המסורת הנוצרית - רומח שדקר את ישו בזמן שהיה תלוי על הצלב. מנהיגי מסע הצלב ובראשם אנשי הכנסייה הבכירים הביעו ספק בדברי הנזיר וחזיונותיו, בין היתר בגלל העובדה שהרומח הקדוש הוצג בפניהם בעת ביקורם בקונסטנטינופול. עם זאת, הצורך בנס ובעזרה משמים, בשילוב עם תמיכתו של רימון מטולוז, הביאו את מנהיגי הצלבנים לחפור ב-14 ביוני ברצפת קתדרלת פטרוס הקדוש. בשעות הערב מצא פייר ברתלמי בעצמו שבר של חפץ מתכתי עליו הוכרז כי הוא - אכן - שריד של הרומח הקדוש. מציאת השריד הקדוש אכן נחשבה לנס, ומצב הרוח הצלבני הפך מפחד וייאוש להתרוממות רוח. רבות נכתב על ההשפעה של מציאת הרומח הקדוש על השתלשלות האירועים ועל קרב אנטיוכיה, ובאופן כללי רואים בו את נקודת המפנה שדחפה את הצלבנים לעבור למתקפה. בראייה אחרת, ההיסטוריון יהושע פראוור מייחס לאירוע את שיפור ההרגשה הכללית והתמעטות מספר הנמלטים מהעיר. כריסטופר טיירמן מציין כי ההקשר בין מציאת הרומח הקדוש לניצחון הצלבני נעשה רק לאחר שנתברר היקף הניצחון והוא ממקם את האירוע בהקשרו התרבותי: "לאמת האובייקטיבית של חזיונות אלו או האותנטיות של הרומח הקדוש אין רלוונטיות. החזיונות התאימו תבניות מחשבה של התקופה, האיקונוגרפיה הוויזואלית של השליחים השמימיים ושואבת ממקור של אמנות ימי הביניים". תומאס אסברידג' מנתק במחקרו את הקשר הישיר בין גילוי הרומח לקרב אנטיוכיה ומצביע על העובדה כי שבועיים של רעב ומצוקה מפרידים בין שני האירועים. לדבריו העלמות האופציה של התערבות תגבורת ביזנטית וכישלון משא ומתן עם כרבוגא הם שדחפו את הצלבנים לפתרון של קרב פנים אל פנים מול הצבא המוסלמי.
המצור השני על אנטיוכיה > האימפריה הביזנטית

במהלך המצור על אנטיוכיה עלתה שאלת התגבורת הביזנטית שלא הגיעה. השאלה התחדדה ביתר שאת לאחר שנציג הקיסר עזב את המחנה ופעם נוספת עם כניסת העימות לשלב המצור השני. לאורך המסע ובמהלך המצור היה הצבא הביזנטי פעיל בעיקר בניצול ההזדמנויות שיצר מסע הצלב באסיה הקטנה ותפס מבצרים וערים מידי שליטים סלג'וקים שנותקו ממרכזי הכוח הסלג'וקי. בתחילת אפריל 1098 שלח הקיסר אלכסיוס הראשון צי גדול תחת פיקודו של גיסו, יוחנן דוקאס, למסע לאורך חוף הלבנט על מנת לאמץ אל חיק האימפריה הביזנטית ערי נמל, ובהן אפסוס וסמירנה. משם המשיך הכוח במסע יבשתי אל הייראפוליס ועצר בעיר פילומליום שם הוא נפגש עם אלכסיוס, במרץ וביוני צעד הצבא הביזנטי לכוון דרום מערב והחזיר ללא התנגדות את האזור לתחום ההשפעה והשלטון הביזנטי.
הנסיכה הביזנטית, אנה קוֹמְנֶנֶה, מחברת ה"אלכסיאדה", תיעדה את ההיסטוריה של האימפריה הביזנטית במאה ה-11 בה נתנה נקודת המבט ייחודית על מסע הצלב הראשון. היא מספרת כי בשלב זה אביה הקיסר אלכסיוס היה מוכן לצעוד על אנטיוכיה. בסמוך ל-20 ביוני הופיע קבוצת פליטים צלבנים - עריקים משדה הקרב של אנטיוכיה ובהם אטיין השני, רוזן בלואה שברח מאנטיוכיה ב-2 ביוני שעות מספר לפני כיבוש העיר מחשש לחייו לאחר שהבין כי צבאו של כרבוגה עולה על הצלבנים. העריקים נפגשו עם הקיסר וספרו לו כי הצלבנים נלחמים מול הצבא המוסלמי וככל הנראה הפסידו במערכה והקיץ הקץ על מסע הצלב בכלל. ההיסטוריון תומאס אסברידג' מציין כי סביר להניח כי אלכסיוס לא תכנן כלל להילחם מול הצבא המוסלמי שצר על אנטיוכיה, וכי על פי צעדיו ניתן להגדיר בבירור את תוכניתו והיא להמשיך ולאסוף את פירות מלחמת הצלבנים מבלי לסכן את הצבא הביזנטי. משקיבל את הידיעות על כישלון הצלבנים באנטיוכיה לא נותר לו אלא להבטיח את כיבושיו ואת הטריטוריות הביזנטיות מבלי להיכנס לעימות מיותר עם צבא מוסלמי גדול. הצבא הביזנטי נסוג תוך נקיטת טקטיקה של אדמה חרוכה על מנת למנוע מצבא מוסלמי שכבש לכאורה את אנטיוכיה מלבוא בעקבות הביזנטים.
המצור השני על אנטיוכיה > משא ומתן עם כרבוגא

על פי כל המקורות הצלבניים בני התקופה, ב-24 ביוני נשלח פטר הנזיר עם בן לוויה למחנה של כרבוגא והציע לסיים את המצור. על פי המקורות הללו פטר הנזיר דרש מכרבוגא לסגת מעל אנטיוכיה והבטיח לו כי הצלבנים יאפשרו לו לסגת בשלום מבלי שיאונה לו או לרכושו כל רע. מקורות לטיניים מאוחרים מוסיפים כי להצעה הצלבנית נוספה האפשרות לסיים את העימות בקרב בין 100 לוחמים צלבנים ל-100 לוחמים מוסלמים. במחקרו מציע תומאס אסברידג' אפשרות שלישית המתבססת על מקורות ארמניים ומוסלמים לפיה הציעו הצלבנים הצעה מציאותית יותר. הצעה זו כללה נסיגה צלבנית מהעיר ללא קרב והעברת השלטון באנטיוכיה לידי כרבוגא ללא התנגדות. הצעות אלו נדחו על הסף על ידי כרבוגא, והוא דרש כניעה ללא תנאי או מלחמה עד הסוף.
קרב אנטיוכיה

עם הגב לקיר וללא סיכוי לתגבורת מבחוץ, החליטו הצלבנים לתקוף את הצבא המוסלמי ולפגוש בו לקרב מחוץ לחומות אנטיוכיה, שעתיד להכריע את עתיד העימות ומסע הצלב בכלל. הצלבנים בחרו בבוהמון לשמש כמפקד העליון של הקרב, והוא חילק את הצבא שעמד לרשותו כדלקמן: כוח בן 200 חיילים בפיקודו של ריימון מטולוז נותר בעיר כדי למנוע מחיל המצב במצודה לצאת ולתקוף את הצלבנים מאחור, כוח של קשתים שתפקידו לפרוץ את טבעת המצור על חומות העיר, וארבעה גדודים נועדו לפרוץ מהעיר ולתקוף את הצבא המוסלמי: גדוד צפון צרפתי בפיקוד רובר מנורמנדי ורובר מפלנדריה, גדוד גרמני בפיקוד גודפרי מבויון, גדוד דרום-צרפתי בפיקודו של אדמר דה לה פואי וגדוד נורמני בפיקודו של בוהמון שימש כעתודה. הצבא הצלבני כלל יחידת פרשים קטנה יחסית - מאחר שרוב הסוסים מתו או נשחטו למאכל בעת המצור, ובניגוד לטקטיקה הפרנקית הרגילה היה רוב הכוח הצלבני מושתת על חיל רגלים. למרות נתוני הפתיחה הקשים ובעיקר עליונות מספרית מוסלמית, עמדו לצד הצלבנים מספר גורמים טקטיים אותם הם ניצלו בצורה הטובה ביותר: הצבא המוסלמי היה פרוס לאורך חומות אנטיוכיה והתקשה לרכז כוחות, וחמור מכך הצבא המוסלמי היה מפולג מאוד וכרבוגא הצליח להביא את האמירים המוסלמיים שתחת פיקודו למרדנות. על פי מקורות מוסלמים בני התקופה, שררה במחנה המוסלמי אווירה רעה ונכונות לערוק משדה הקרב ברגע האמת.
ב-28 ביוני יצא הצבא הצלבני משער הגשר, ובחסות הנהר התקיפו הקשתים הצלבנים את טבעת המצור המוסלמית. זמן קצר לאחר מכן פרצו הגדודים הצלבניים מהשער, חצו את הנהר ופנו לכוון דרום בתנועה חצי מעגלית. עם פריצת הצלבנים מהעיר קיבל כרבוגא את הידיעה על האירוע אך היסס והתעכב בתגובתו. הצלבנים שפרצו אל המישור שמול חומות אנטיוכיה נתקלו בכוחות מוסלמים שהוצבו מול שער הגשר, ומיד לאחר מכן בכוחות ששמרו על השערים הצפוניים יותר, ולאחר מכן הותקפו מאחור על ידי כוחות ששמרו על שער ג'ורג הקדוש. בקרב התנועה שהתפתח הצליחו הצלבנים לשמור על מבנה הדוק ולהדוף את ההתקפות המוסלמיות. הגל הראשון של התקפת הנגד המוסלמית נהדף וחלק גדול מלוחמיו החלו בנסיגה מבוהלת משדה הקרב. בשלב זה הופיע הגוף העיקרי של הצבא המוסלמי בפיקודו של כרבוגא. תחת הלחץ הצלבני התנגשו הגדודים המוסלמים שבנסיגה עם הגדודים המגיעים לשדה הקרב ושברו את שורותיהם. בשעת משבר זו התגלה עומק הפילוג במחנה המוסלמי ויחידות שלמות ערקו משדה הקרב. לאחר עימות קצר וחריף נשבר הצבא המוסלמי, וכרבוגא נאלץ לחזור בבושת פנים למוסול. הצלבנים פשטו על המחנה המוסלמי בו מצאו שלל רב ברכוש ומזון, והרגו את הכוח הלא לוחם שנמצא במחנה. מיד לאחר הקרב נכנע חיל המצב שבמצודה וכל העיר עברה לידי הצלבנים.
לאחר המצור

לאחר קרב אנטיוכיה וכיבוש העיר לא נותר בסוריה רבתי כוח מוסלמי שיכול לעצור את תנופת מסע הצלב הראשון והדרך לירושלים הייתה פתוחה. הישגי מסע הצלב החלו לקרום עור וגידים בהקמת רוזנות אדסה וכיבוש אנטיוכיה, והייתה בכך מעין הכרזה על עליית כוח חדש במזרח. הדמות המרכזית הייתה בוהמון הנורמני שראה בעצמו כשליטה של העיר, והוא דחה את התביעה הביזנטית כי אנטיוכיה תימסר לידי האימפריה ודרש את העיר לעצמו. מולו עמד ריימון מטולוז שמתוך איבה לבוהמון היה מוכן לקחת על עצמו את ההגנה של האינטרסים הביזנטיים. הוא אף הרחיק לכת ומשהרגיש כי השליטה באנטיוכיה נשמטת מידיו שלח משלחת לקונסטנטינופול לדרוש מהקיסר לבוא ולקבל את העיר לידיו. מסיבות לא ברורות לא ניצל הקיסר אלכסיוס הזדמנות זו ותשובתו הגיע באיחור של שנה, לאחר שבוהמון ביסס את אחיזתו בעיר.
בשיא המאבק תפסו המנהיגים הצלבנים הניצים רבעים בעיר, נציג האפיפיור אדמר מפויי מת ב-1 באוגוסט מהתפרצות של מחלה בעיר - ככל הנראה טיפוס הבטן ובמחנה הצלבני לא נותר מנהיג בעל יכולת להכריע את הסכסוך. במועצת מנהיגי הצלבנים היו הכוחות שקולים אך עם התארכות הסכסוך נטתה הכף לטובת בוהמון שניחן בחוש פוליטי מצוין וקנה את אהדתם של הצלבנים, בעוד שריימון, שלא היה מנהיג פופולרי, החל להפסיד במערכה על העיר.
סכסוכים ופלגנות אלו והתפוררות הפיקוד הצלבני הביאו לעצירת המומנטום של מסע הצלב והמחנה הצלבני התעכב עשרה חודשים בסוריה עד שפנה לכבוש את ירושלים. התסיסה במחנה הצלבני החלה בשכבת החיילים הרגלים - בני המעמדות הנמוכים - מכוח האידאולוגיה הנוצרית על פיה העניים הם אלו שירשו את מלכות השמיים ובמחנה קם גדוד שאנשיו הטיפו לחיים בחוסר כל. עליהם כתב פרופסור יהושע פראוור: "...במוחותיהם המשולהבים ציפייה משיחית ובלבותיהם אכזריות שניערה מעליה כל רגש אנושי. לאחר קרב הם הופכים לאוכלי-אדם הטורפים את גוויות המוסלמים!"
בתסכולו פנה רמון הרביעי, רוזן טולוז להרפתקה צבאית ויצא לכבוש לעצמו נחלה משלו. הוא שכנע את רובר השני, דוכס נורמנדיה ואת טנקרד להישבע לו אמונים ולצעוד לצדו לכיוון דרום בדרכם לאמירות טריפולי מתוך תקווה לכבוש לעצמו נחלה שוות ערך לנחלתו של בוהמון. תוכניותיו של רמון עלו על שרטון כאשר ב-14 בפברואר 1099 הטיל מצור על מבצר ערקה שמדרום לאנטיוכיה. המצור ומריבות חוזרות בין מנהיגי המסע הקרינו על האווירה המתוחה במחנה והתפשטו גם בקרב אנשי הכמורה הנלווים ללוחמים ולהמון פשוטי העם שהיוו את רוב הכוח הלוחם. הצלבנים נאלצו להפסיק את המצור ובלחץ הלוחמים ושאר הצלבנים החליטו רמון וגוטפריד מבויון - שלא לקח חלק במריבות הטריטוריאליות של שאר הנסיכים - לצעוד לכוון ירושלים.
ראו גם

| --- | --- |
: ספר: מסעי הצלב
אוסף של ערכים בנושא הזמינים להורדה כקובץ אחד.
המצור על ירושלים (1099)
חוזה דבול
התקופה הצלבנית בארץ ישראל
מסעי הצלב העיקריים לארץ ישראל (כולל גם מסעי צלב נוספים שלא הגיעו בסופו של דבר לארץ ישראל דוגמת מסע הצלב הרביעי).
ממלכת ירושלים
לקריאה נוספת > מקורות היסטוריים

תולדות מסעי הצלב וממלכות הצלבנים זכו למחקרים מעמיקים המסתמכים על מקורות של כותבים בני התקופה היוצרים תמונה מלאה של השתלשלות האירועים שהביאו לכיבוש אנטיוכיה וייסוד הנסיכות. לפני החוקרים עומדים ארבעה כתבים של בני התקופה:
ספרו של פטר טודבודי "היסטוריה של המסע לירושלים" (לטינית: Historia de Hierosolymitano itinere) מתאר בפירוט את המצור על אנטיוכיה. כתביו קובצו באסופה המומנטלית של אבות הכנסייה הידועה בשם פטרולוגיה לטינה (Patrologia Latina) ותיאור המצור מופיע בכרך 155.
עלילות הפרנקים, השם המלא: De Gesta Francorum et aliorum Hierosolimitanorum, "עלילות הפרנקים ושאר עולי הרגל/צלבנים לירושלים" שהיא כרוניקה בלטינית המתארת את מסע הצלב הראשון, החל מוועידת קלרמון (1095) ועד קרב אשקלון (1099) ונכתבה על ידי אלמוני.
כתביו של פולקו משארטר, שהחל את כתיבת הכרוניקה שלו לכל המוקדם בשלהי סתיו 1100, או לכל המאוחר באביב 1101. גרסתו לא שרדה אבל ההעתקה שלה הגיעה לאירופה במהלך שנות חייו. כיבוש אנטיוכיה מתואר בספרו הראשון המתאר את ההכנות למסע הראשון בקלרמונט, שנת 1095 ועד כיבוש ירושלים והקמת ממלכת ירושלים בידי גוטפריד מבויון.
כתבי ריימון מאגילר, שנכתבו בספר "היסטוריה של הפרנקים שכבשו את ירושלים" (לטינית: Historia Francorum qui ceperunt Iherusalem) הוא היה עד ראייה לכיבוש אנטיוכיה ותיאורו של הקרבות והאירועים שנלוו להם נחשב למפורט והאמין ביותר.
ספרו של בודרי מדול (1046-1130), (History of the Jerusalemites( ('Historia Ierosolimitana המתאר את מסע הצלב הראשון ומבוסס בחלקו על עדי ראייה, אשר תורגם לאנגלית ב-2020 על ידי Susan B. Edgington עם הקדמה מ־Steven J. Biddlecombe.(הספר בקטלוג ULI)
בנוסף על ספרים אלו מצוין מכתבים שנכתבו על ידי אטיין השני, רוזן בלואה לאשתו אדלה מנורמנדי, בתו של ויליאם הראשון, מלך אנגליה, אטיין שהיה ממנהיגי מסע הצלב ברח משדה הקרב בעת המצור על אנטיוכיה, עם זאת מכתביו מהמסע מהווים מקור חשוב בדבר השתלשלות המאורעות של מסע הצלב הראשון.
לקריאה נוספת > מקורות מודרניים

יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, א-ב, ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, 1963, 1973. - המחבר זכה בפרס ישראל; במהדורתו בצרפתית זכה הספר בפרס "האקדמיה הצרפתית".
יהושע פראוור, הצלבנים - דיוקנה של חברה פיאודלית, ירושלים: מוסד ביאליק, 1975, 1985
Steven Runciman, A History of the Crusades, Cambridge university press, 1952 ISBN 0521061628
Christopher Tyerman. God's war: a new history of the Crusades, Harvard University Press, 2006
Thomas S. Asbridge, The Creation of the Principality of Antioch, 1098–1130. The Boydell Press, 2000
Kenneth M. Setton, ed., A History of the Crusades, Vols. II and V. Madison, 1969–1989
הקאן בלטה

הקאן בָּלְטַה (בטורקית: Hakan Balta; נולד ב-23 במרץ 1982) הוא כדורגלן עבר טורקי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
קריירה

בלטה יליד ברלין המערבית (לימים ברלין) להורים טורקים. הוא התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הרטה ברלין ואף רשם מספר הופעות בקבוצת הנוער. בקיץ 2003 חתם במאניסאספור ששיחקה אז בליגה השנייה בטורקיה. עד מהרה הפך לשחקן מוביל בקבוצה ובעונתו השנייה במועדון עלה עמו לליגת העל. לאחר שהתחיל את עונת 2007/2008 במדי מאניסאספור, לאחר 4 מחזורים חתם בגלאטסראיי עימה זכה באליפות בסיום העונה. ב-13 באוגוסט 2008 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת אירופאית בתיקו 2-2 נגד סטיאווה בוקרשט במסגרת מוקדמות ליגת האלופות. בקיץ 2012 הפך לקפטן לאחר פרישתו של אייאן אקמן הקפטן הקודם.
באפריל 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת טורקיה במשחק ידידות נגד אזרבייג'ן. ב-20 במאי 2008 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-1 נגד סלובקיה. בלטה נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2008 והיה שותף להישג השיא של הנבחרת באליפות אירופה - חצי גמר.
תארים

אליפות טורקיה: 2007/2008, 2011/2012, 2012/2013, 2014/2015
הגביע הטורקי: 2013/2014, 2014/2015, 2015/2016
הסופר קאפ הטורקי: 2008, 2012, 2013, 2015, 2016
סיני דויטש

| --- | --- |
פרופ' סיני דויטש
פרופ' סיני דויטש
 לידה:  21 בנובמבר 1946  (בן 78) גרמניה
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית, LL.M.  אוניברסיטת תל אביב LL.M. אוניברסיטת מישיגן LL.M. אוניברסיטת מישיגן S.J.D.
 תפקידים בולטים:  מייסד, המכללה האקדמית נתניה  המשנה לנשיא במכללה, המכללה האקדמית נתניה  דיקן בית הספר למשפטים במכללה, המכללה האקדמית נתניה  פרופסור מן המניין, המכללה האקדמית נתניה  היועץ המשפטי לרשות להגנת הצרכן בהסתדרות  סגן יו"ר מכון התקנים הישראלי
 פעילויות נוספות:  מייסד פרויקט שמ"ע (שירות משפט עברי)  חבר ההנהלה המצומצמת בקרן הפנסיה גלעד  מייסד ועורך כתב העת "מחקרי משפט"  חבר ביה"ד להגבלים עסקיים  חבר חבר הנאמנים וההנהלה של המכללה הערבית האקדמית לחינוך בחיפה
 
סיני דויטש (נולד ב-21 בנובמבר 1946) הוא מייסד המכללה האקדמית נתניה, כיהן כמשנה לנשיא ודיקן בית הספר למשפטים במכללה ופרופסור מן המניין. היה דיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן בשנים 1986 – 1990. הקים וניהל את בית הספר ללימודי משפט שליד אוניברסיטת בר-אילן בשנים 1990 – 1995. יסד את המכללה האקדמית נתניה יחד עם שני פרופסורים אחרים בשנת 1995. מייסד פרויקט שמ"ע וכתב העת "מחקרי משפט" באוניברסיטת בר-אילן. שימש במשך 17 שנים כיועץ המשפטי לרשות להגנת הצרכן בהסתדרות ומייסד המרכז לדיני הגנת הצרכן. מחקריו בתחומים של דיני חוזים, דיני הגנת הצרכן ודיני תובענות ייצוגיות פורסמו בכתבי עת בישראל ומחוצה לה, וספריו הם ספרי בסיס בתחום הגנת הצרכן.
קורות חיים

סיני דויטש נולד בגרמניה. הוא סיים את לימודיו התיכוניים בישיבה התיכונית "מרום ציון" בירושלים. למד בישיבות "כרם ביבנה" ו"מיר", והוסמך לרבנות בגיל 18. שירת בצבא בנח"ל וסיים את המילואים בדרגת סרן. הוא בעל תואר ראשון במשפטים בהצטיינות באוניברסיטה העברית, תואר שני במשפטים בהצטיינות יתרה באוניברסיטת תל אביב, ותואר מוסמך ודוקטור במשפטים באוניברסיטת מישיגן בארצות הברית. נושא עבודת הדוקטורט היה "The Doctrine of Unconscionalility" בהנחיית Professor Beverley Pooley, בין בודקי עבודת הדוקטורט היה ,Professor Lee C. Bollinger כיום נשיא אוניברסיטת קולומביה בארצות הברית.
התחיל בעבודתו האקדמית כאסיסטנט בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן בשנת 1970 עם יסודה, מיד לאחר סיום תואר LL.B. מאז מתרכז בפעילות אקדמית ובניהול אקדמי זה 30 שנים. מתגורר בגבעת שמואל, נשוי לד"ר יוכבד דויטש ואב לשלושה ילדים ועשרה נכדים.
קורות חיים > באקדמיה

פרופסור דויטש קיבל דרגת פרופסור חבר באוניברסיטת בר-אילן בשנת 1986, ונתמנה לדיקן הפקולטה למשפטים באותה שנה. בשנת 1995 ייסד את המכללה האקדמית נתניה ביחד עם שני פרופסורים למתמטיקה, וכיהן כמשנה לנשיא וכדיקן בית הספר למשפטים. בשנת 2002 אושר מינויו לדרגת פרופסור מן המניין על ידי המועצה להשכלה גבוהה.
דויטש פיתח בישראל תחום משפטי חדש: דיני הגנת הצרכן וכן את תחום דיני החוזים האחידים. כאשר החל בהרצאותיו ובכתביו בנושא הגנת הצרכן בישראל בשנת 1976, החקיקה בנושא כמעט ולא הייתה קיימת, לא נלמדו קורסים ייחודיים בנושא באוניברסיטאות השונות ואף לא היו פרסומים של מחקרים ומאמרים בנושא. הרצאותיו, תרומתו לחקיקה בכנסת, וכתיבתו האקדמית בנושא (24 מאמרים בכתבי עת משפטיים וארבעה ספרים) הביאו להכרה בנושא הגנת הצרכן כתחום מחקרי במשפט, אשר נלמד כיום בכל הפקולטות למשפטים בישראל ומשמש כנושא מחקר. בשנת 2015 קיבל אות הצטיינות מלשכת עורכי הדין, על פעילותו למען הגנת הצרכן, שירות משפט עברי וייצוג ארגוני צרכנים בפני בית המשפט העליון.
קורות חיים > פעילות מקצועית ציבורית

יסוד פרויקט שמ"ע (שירות משפט עברי) באוניברסיטת בר-אילן בשנת 1978. הפרויקט פעל עד לשנת 1992 במסגרתו נתנו לציבור המשפטנים למעלה מ-1000 חוות דעת.
ייצוג ארגוני צרכנים בפני בית המשפט העליון בנושאים עקרוניים של חוזים אחידים ותובענות ייצוגיות צרכניות.
חבר הוועד הפועל של מכון התקנים הישראלי משנת 1980 – 1996. שימש כסגן יו"ר מכון התקנים בשנים 1994 – 1996.
שימש כיועץ המשפטי לרשות להגנת הצרכן בהסתדרות, 1978 – 1995.
מייסד בית הספר למשפט המוכר על ידי אוניברסיטת בר-אילן, וראש בית הספר בשנים 1990 – 1995.
מייסד המכללה האקדמית נתניה, בה לומדים מעל 4,000 סטודנטים בשבעה בתי ספר בהסמכת המועצה להשכלה גבוהה - 1995 ואילך.
חבר ועדת פרס ישראל למדעי המשפט לשנת 2000.
יו"ר הוועדה לבדיקת התקינה על יבוא, החלטות הוועדה אושרו בממשלה, בבית המשפט העליון ובתיקוני חקיקה ותקנות בשנת 2002.
חבר חבר הנאמנים וחבר ההנהלה במכללה האקדמית הערבית בחיפה החל משנת 2008.
חבר ועדת פרס ישראל למדעי המשפט לשנת 2017.
מחקריו

מחקריו של פרופ' סיני דויטש עוסקים במגוון של תחומים שבראשם הגנת הצרכן, דיני חוזים, דיני מסחר ומכר, דיני תובענות ייצוגיות ודיני המשפט העברי.
מחקריו > הגנת הצרכן

בעשרות מחקריו ובספריו פיתח דויטש את נושא הגנת הצרכן בישראל ותרם רבות לפיתוח תחום זה ברחבי העולם. גישתו מעוגנת בהשקפה שיש זכויות יסוד לצרכנים, זכויות אלו ניתנות להגדרה כזכויות חוקתיות. לאור התפתחות הלכות אלו יש מקום לראות בדיני הגנת הצרכן דיסציפלינה משפטית עצמאית ולא רק ענף של דיני החוזים ודיני הנזיקין. הבנת הרעיונות וההצדקות שמאחורי הגנת הצרכן הביאו למעבר מהגנה מפני הטעיות וניצול הצרכן לקביעת סטנדרטים לסחר הוגן. הצעותיו, לפיהן מקום לפרשנות שונה של חוזים צרכניים לעומת חוזים עסקיים, קיבלו תמיכה של פרופ' אהרן ברק מי שהיה נשיא בית המשפט העליון בישראל . עמדותיו בנושאי הגנת הצרכן צוטטו במאות פסקי דין ואושרו במקרים שונים בפסיקת בית המשפט העליון מאמריו וספריו מאוזכרים בספרות המשפטית.
מחקריו > דיני חוזים

בתחום דיני החוזים הציג פרופ' דויטש גישה ביקורתית לפסיקת בית המשפט העליון והציע אלטרנטיבות שונות לפרשנות החקיקה הישראלית בנושאים כמו עושק, הצעה בלתי חוזרת ואופציה ודיני חוזים אחידים. ביקורתו הביאה לשינויים בפרשנות הפסיקה ואף לשינוי החוק.
מחקריו > משפט עברי

מחקריו של סיני דויטש במשפט העברי מציגים גישה ייחודית שניתן לכנותה כמשפט עברי פוזיטיבי, דהיינו חקר המשפט העברי כבסיס לפרשנות המשפט הישראלי. גישתו זו אומצה במספר מקרים בפסיקת בית המשפט העליון, והציגה אלטרנטיבה לפרשנות המקובלת בפסיקה הישראלית שהתעלמה, בדרך כלל, מהמשפט העברי. לשם קידום השימוש במשפט העברי בבתי המשפט, הוא הקים עוד בשנת 1978 את פרויקט שמ"ע (שירות משפט עברי) שסיפק יותר מ-1000 חוות דעת לעורכי דין, למשפטנים ולשופטים בתחום המשפט העברי בנוגע לשאלות מעשיות שתעוררו בבתי המשפט. בשנת 2005 הוא יסד את מרכז ישמ"ע (יישומי משפט עברי) במכללה האקדמית נתניה הנותן באופן שוטף מקורות מהמשפט העברי לשופטי מדינת ישראל. הוא הרצה בפורומים רבים על המשפט העברי הן בישראל והן במדינות שונות. הוא בדק את השימוש במשפט העברי באופן כמותי בפסיקת בתי המשפט. בכל אלו הציג את הגישה לפיה גם משפטן במשפט הכללי יכול לתרום תרומה לקידום המשפט העברי.
מחקריו > תובענות ייצוגיות

תחום מחקר נוסף לו הוקדש מאמץ בשנות ה-2000 היה תחום התובענות הייצוגיות הצרכניות. בכתיבה ביקורתית בספריו ובמאמריו, הציע פרופ' דויטש תיקונים רבים למצב שהיה קיים בתחילת המאה ה-21. מחקריו אלו, שראו אור במאמרים בישראל ומחוצה לה, השפיעו השפעה של ממש על חקיקת חוק תובענות ייצוגיות, תשס"ו-2006. עם זאת, נותרה מחלוקת בינו לבין דעת הרוב של בית המשפט העליון בנוגע לדרישה להוכחת הסתמכות בתובענות ייצוגיות.
פרסומים > ספרים

Unfair Contracts: The Doctrine of Unconscionability (D.C. Health, Lexingon Books, 1977)
עיונים במשפט עברי ובהלכה )עורך משותף (הוצאת אוניברסיטת בר-אילן )תשנ"ט( (310 עמ').
דיני הגנת הצרכן – יסודות ועקרונות (כרך א', תשס"א) 771 עמ'.
דיני הגנת הצרכן – הדין המהותי )כרך ב', התשע"ב( 722 עמ'.
דיני הגנת הצרכן – הדין המהותי )כרך ג', התשע"ב( 740 עמ'.
פרסומים > מבחר מאמרים בעברית בכתבי עת שפיטים

"גמירת דעת והכוונה ליצור יחסים משפטיים בדיני חוזים במשפט העברי, האנגלי והישראלי". שנתון המשפט העברי כרך ו' ז' (תשל"ט – תש"מ) 73 – 104
"חוק החוזים האחידים: כישלון ולקחים לעתיד" מחקרי משפט א' (תש"מ) 62 – 133
"בית המשפט לתביעות קטנות כמגן לצרכן" עיוני משפט ח' (תשמ"ב) 345 – 381
"הוראת העושק בחוק החוזים" מחקרי משפט ב' (תשמ"ב) 1 – 44
"סעיף 12 לחוק החוזים: "האומנם תרופה לכל מכאוב" מחקרי משפט ד' (תשמ"ו) 33 – 55
"תוקף צוואה בערכאות במשפט העברי" דיני ישראל יב (תשל"ו) קצ"ז – רל"ח
"הצעה בלתי חוזרת ואופציה: האומנם סמנטיקה בלבד?" עיוני משפט יב (1987) 275 – 303
"השפעת חוקי היסוד על דיני הגנת הצרכן" מחקרי משפט יב (תשנ"ו – 1995) 309 – 368
"דיני החוזים הצרכניים מול דיני החוזים המסחריים" עיוני משפט כג (תש"ס) 135 – 189
"תובענות ייצוגיות צרכניות: הדרישה להסתמכות אישית על מצגי השווא של המטעה" מאזני משפט ב (תשס"ב) 97 – 153
"תובענות ייצוגיות צרכניות: "קשיים והצעות לפתרון" מחקרי משפט כ (תשס"ד) 299 – 377
"עשור לתובענה הייצוגית הצרכנית – סיכום ביניים ומבט לעתיד" שערי משפט ד' (תשס"ה)
"החקיקה הצרכנית והקודקס האזרחי המוצע" משפטים לו (התשס"ז) 499 – 530
"אקטיביזם שיפוטי בדיני חוזים" מאזני משפט ו' (התשס"ז) 21 – 103
"האכיפה הפלילית של איסור ההטעיה הצרכנית" מאזני משפט ז' (תש"ע) 27 – 117