ג'יימס פראט וג'ון סמית'
המשפט וביצועו

פראט, סמית' ובוניל נשפטו ב-21 בספטמבר 1835 באולד ביילי, בפני הברון גורני‏, שופט שהיה לו את המוניטין להיות עצמאי ואקוטי, אך גם קשה. פראט וסמית' הורשעו לפי סעיף 15 לחוק העבירות נגד האדם 1828 (אנ'), שהחליף את חוק מעשה סדום (אנ') מ-1533, ונידונו למוות. ויליאם בוניל הורשע ונגזרו עליו 14 שנות גלות‏. במשפט עצמו, מספר עדים העידו על אופיו הטוב של ג'יימס פראט, אך אף אחד מהעדים לא התייחס או העיד על ג'ון סמית'. הרשעתם של שלושת הגברים נשענה כולה על דבריהם של בעל הבית ואשתו, ללא כל ראיות נוספות. פרשנים מודרניים מטילים ספק בעדותם, בהתבסס על שדה הראייה הצר שמספק חור המנעול, ועל כך שחלק מהמעשים בלתי אפשריים מבחינה אנטומית.
לאחר מכן כתב מפקח על ביצוע החוק (אנ'), הנסלי ווגווד (אנ'), למזכיר הפנים, לורד ג'ון ראסל, וטען כי הוחל על אמירת המוות, וקבע כי:
זהו הפשע היחיד בו לא נפגע אדם כלשהו, וכתוצאה מכך הוא דורש הוצאה קטנה מאוד כדי לבצע אותו באופן כל כך פרטי ולנקוט באמצעי זהירות שיהפכו את ההרשעה הזו לבלתי אפשרית. זהו גם פשע ההון היחיד שמבוצע על ידי גברים עשירים אך בשל הנסיבות שציינתי הם לא הורשעו אף פעם.
המקור באנגלית
It is the only crime where there is no injury done to any individual and in consequence it requires a very small expense to commit it in so private a manner and to take such precautions as shall render conviction impossible. It is also the only capital crime that is committed by rich men but owing to the circumstances I have mentioned they are never convicted.
אף על פי שוודגווד היה אדם דתי עמוק, הוא התנגד לדעה הרווחת של יחסי מין הומוסקסואליים גורמים לנזקים. במכתב, הוא ציין גם את העוול שככל הנראה רק גברים עניים ייתפסו בגלל זה. גם אם ייעצר אדם עשיר, יהיו לו את המשאבים לתת כספי ערבות ולברוח לחו"ל.‏ עם זאת, למרות מידת הסימפתיה, ווגווד תיאר את הגברים כ-"יצורים מושבעים" במכתב אחר.
ב-5 בנובמבר 1835, ביקרו צ'ארלס דיקנס ועורך העיתון ג'ון בלאק (אנ') בכלא ניוגייט. דיקנס, שראה את פראט וסמית' בכלא, כתב דיווח על הביקור ברישומים מאת בוז (אנ'):
שני הגברים האחרים היו בקצה העליון של החדר. אחד מהם, שנראה בצורה לא מושלמת באור העמום, הגב כלפינו, והתכופף מעל האש, כשזרועו הימנית על חתיכת המעטפת, וראשו שקוע עליו. השני נשען על אדן החלון הרחוק ביותר. האור המלא נפל עליו והתקשר אל פניו החיוורות, הסמוקות ושיערו המוטרד, מראה שבאותו מרחק היה מזוויע. לחיו נח על ידו; ועם פניו מעט מורמות ועיניו בוהות בפראות לפניו, נראה שהוא התכוון באופן לא מודע לספור את הסדקים שבקיר הנגדי.
המקור באנגלית
The other two men were at the upper end of the room. One of them, who was imperfectly seen in the dim light, had his back towards us, and was stooping over the fire, with his right arm on the mantel-piece, and his head sunk upon it. The other was leaning on the sill of the farthest window. The light fell full upon him, and communicated to his pale, haggard face, and disordered hair, an appearance which, at that distance, was ghastly. His cheek rested upon his hand; and, with his face a little raised, and his eyes wildly staring before him, he seemed to be unconsciously intent on counting the chinks in the opposite wall.
הסוהר שליווה את דיקנס בביטחון אמר לו כי השניים יוצאו להורג. 17 אנשים נידונו למוות במשפטי ספטמבר ואוקטובר של אולד ביילי בגין עבירות שכללו פריצה, שוד וניסיון רצח. ב-21 בנובמבר, בכפוף לזכות המלכותית לחסד, 15 איש קיבלו חנינה (השניים שלא קיבלו היו פראט וסמית'). על אף שהיו פסקי דין מוות לגברים בגין מעשי סדום, שהוחלפו מאוחר יותר להגליה לאוסטרליה, פראט וסמית' לא קיבלו חנינה או הגליה לאוסטרליה, על אף שהוגשה בקשה שכזו למועצה המלכותית.
פראט וסמית' נתלו בכלא ניוגייט בבוקר ה-27 בנובמבר. קהל הצופים, שתואר בדו"ח בעיתון, היה גדול מהרגיל. זאת בשל שייתכן שתלייה זו הייתה הראשונה שהתרחשה בכלא ניוגייט לאחר כמעט שנתיים שלא נתלו במקום אנשים.
בדו"ח ההוצאה להורג ב-The Morning Post (אנ')‏ נכתב כי כאשר הובלו הגברים אל הפיגום, הקהל החל לקטר, וזה נמשך עד לרגע הוצאתם להורג. ייתכן והקיטור היה בשל אי-הסכמת הקהל על ההוצאות להורג, או לחלופין על אי-הסכמת הקהל על מעשיהם לכאורה של שני הגברים. על פי הדיווחים, ג'יימס פראט היה חלש מכדי לעמוד, והיה צריך להחזיק אותו זקוף על ידי עוזרי התליין בזמן שהתכוננו לתלות אותו.
האירוע היה בולט כל כך עד שנמכרה מודעה שהודפסה בפורמט רחב. המודעה תיארה את משפט הגברים וכללה גם את הטקסט שכביכול היה מכתב סופי, לטענת המפיצים, של ג'ון סמית' לחברו. ויליאם בוניל היה אחד מה-290 אסירים שהוגלו לאוסטרליה באוניית אסיה (אנ'), שעזבה את אנגליה ב-5 בנובמבר 1835 והגיעה לארץ ואן דימן (כיום טסמניה) ב-21 בפברואר 1836. בוניל נפטר בבית החולים ניו נורפוק (אנ') בארץ ואן דימן ב-29 באפריל 1841.