stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נתן דונביץ'
ביוגרפיה

נתן דונביץ' נולד בתל אביב, להורים שעלו מרוסיה.
ל"הארץ" הגיע בקיץ 1947, לאחר שתי שנות כתיבה בעיתונים שונים. במלחמת העצמאות גויס לתפקיד כתב צבאי בחזית הצפון, מטעם יחידת הקשר לעיתונות (שהייתה ליחידת דובר צה"ל). כתבותיו מזירות המלחמה פורסמו בתקשורת בארץ וצוטטו בעיתוני העולם.
בשובו ל"הארץ" היה הראשון לכתוב טור אישי קבוע על אנשים והווי בתל אביב, ואחר-כך כתב, במקביל, מדור ראשון על הנעשה בעולם הבידור והאמנות. ב-1954 הקים וערך את מדור הספורט הגדול של העיתון, שעד אז היה טור צנוע ומוחבא. ב-1963 הוטל עליו להקים ולערוך את המוסף השבועי של "הארץ", והיה עורכו בשש שנותיו הראשונות. המוסף, מגזין מודרני ראשון בעיתונות היומית בישראל, צבר פופולריות רבה במתכונתו, תוכנו וכותביו, ובהם העיתונאים סילבי קשת, מיכאל אוהד, רומן פריסטר, הצייר יעקב פרקש ("זאב"), הצלם יעקב אגור ומשתתפים אחרים. "זאב" צייר מדי שבוע עמוד שהיה סיפור מצויר על אישיות בחדשות. אף זה היה חידוש בעיתונות הישראלית.
ב-1969 פרש דונביץ' מעריכת המוסף, כדי לשוב ולכתוב בעיתון - היומי והשבועי - את טוריו על החברה הישראלית, בעיותיה והמתרחש בה.
ברדיו היה דונביץ' הראשון להנחות תוכנית קבועה של שיחות עם מאזינים, כתגובות לאירועים חדשותיים וסיוע בפתרונות למצוקות אזרחים בסבך הביורוקרטיה. תוכניתו - "בוא נדבר" בגלי צה"ל - שודרה החל ב-1970 ובמשך עשור. התוכנית זכתה בהאזנה עצומה, במיוחד בשנותיה הראשונות, שבהן שידורי הטלוויזיה הסתיימו בעשר בערב. התוכנית עלתה לשידור חי בתחנה הצבאית בעשר ודקה.
בטלוויזיה היה חבר הפאנל הקבוע של השעשועון ותוכנית הטלוויזיה "זה הסוד שלי" במהלך שנות ה-70, לצד בלה אלמוג ואלי תבור.
בשנת 1974 הוזעק דונביץ' ללשכת ראש עיריית נתניה, לאחר שאדם חמוש איים עליו. דונביץ' הרגיע את האיש והבטיח לטפל בבעיותיו, והוא מסר את כלי הנשק למשטרה. ועד אגודת העיתונאים בתל אביב בירך אותו לאחר האירוע על גילוי תושייה ואזרחות למופת.
בכתבותיו ובטור האישי שלו בעיתון הרבה לעסוק בדיוני בתי המשפט ובהווי המיוחד שלהם. כן סיקר אישים ואתרים בעלי ייחוד בעיר תל אביב. במלאת לתל אביב חמישים שנה, בשנת 1959, הופיע ספרו "תל אביב: חולות שהיו לכרך" ובו סקירה היסטורית על תולדות העיר ועל אישים בולטים בתולדותיה וכן כתבות על פינות ואנשים בעיר, שקובצו ממדורו ב"הארץ".
על רשמיו מסיקורו את בתי המשפט כתב שני ספרים. באחד, "עינוי דין", שהופיע בשנת 1975, הייתה ביקורת נוקבת על הסחבת הנהוגה בבתי המשפט. בשני, "נאשמים - דרמות מבית המשפט", שהופיע בשנת 2000, היה תיאור מכלי ראשון כצופה וככתב, של המשפטים הפליליים המפורסמים ביותר שנערכו במהלך שנות המדינה, ובהם פרשת הרצח בגן מאיר, פרשת סטולרו-יכמן-צ'צ'קס ומשפטה של עליזה פאנו על רצח פולה אליעז. את אולם הדיונים של בית המשפט הגדיר דונביץ' כ"התיאטרון הגדול של החיים".
דונביץ' עסק גם בעולם המוזיקה. במשך עשרים שנה היה המבקר של הקלטות מוזיקה קלאסית בעיתון "הארץ". כתב ארבעה ספרים על גדולי המוזיקה, כנרים, פסנתרנים צ'לנים ומנצחים.
בשנת 2000 התמנה לחבר במועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
ב-2014 העניק לו ראש עיריית תל אביב-יפו רון חולדאי את תואר "ידיד העיר תל אביב" על תרומתו רבת השנים לתיאור החיים בעיר.
בתו, שירה דונביץ', היא עורכת דין ונשואה למבקר התיאטרון שי בר-יעקב.
בנו רוני דונביץ' הוא סופר, מחבר סדרת המותחנים רבי־המכר "נרדף", "לכודים" ו"עמוק מבפנים".
הנצחה

עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו של נתן דונביץ' בשדרות רוטשילד 113.
מספריו

תל אביב: חולות שהיו לכרך, הוצאת שוקן. 1959.
עינוי דין, הוצאת פלג, 1975.
נאשמים - דרמות מבית המשפט, הוצאת זמורה ביתן, 2000.
ענקים ופסנתרנים אחרים, הוצאת זמורה ביתן, 2000.
ארבעה מיתרים לתהילה - גדולי הצ'לנים, הוצאת זמורה ביתן, 2002.
וירטואוזים - גדולי הכנרים מפגניני עד מידורי, הוצאת זמורה ביתן, 2003.
מאסטרו - גדולי המנצחים בכל הזמנים, הוצאת זמורה ביתן, 2006.
מקיוסק גזוז עד מסעדת שף - מאה שנות אוכל בתל אביב, הוצאת אחוזת בית, 2012.
אריות ברחוב הירקון - 25 סיפורים על אנשים ומעשים יוצאי דופן שהתחוללו בתל אביב, הוצאת כרמל, 2013.
הערות שוליים

↑  יוסף ולטר ואבי רז, 'רציתי כותרות', אמר האיש שאיים ברימון-יד ואקדח על ראש עיריית נתניה, מעריב, 31 באוקטובר 1974.
↑  נמשכת החקירה בפיצוץ ליד דירתה של העתונאית סילבי קשת, דבר, 1 בנובמבר 1974.
↑  מודעת אבל לזכרו של נתן דונביץ'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303554805171  BnF: cb16958704t (data)  ISNI: 0000 0000 6694 7847  LCCN: no00085113  VIAF: 298007347   WorldCat (עם VIAF): 298007347
כביש 101 (ארצות הברית)

| --- | --- |

רוכבי אופניים לאורך כביש 101 בחוף אורגון
רוכבי אופניים לאורך כביש 101 בחוף אורגון
 מידע כללי
 כינוי:  אל קמינו ריאל
 סיווג:  כביש ארצי
 ציר:  כביש אורך
 אורך:  2,480 ק"מ
 מיקום
 ערים ראשיות:  לוס אנג'לס, סנטה ברברה, סן פרנסיסקו, מערכת הפארקים רדווד, הפארק הלאומי אולימפיק
 נקודת התחלה:  המפגש עם כביש בין-מדינתי 5 בלוס אנג'לס בקליפורניה
 נקודת סיום:  המפגש עם כביש בין-מדינתי 5 בעיירה טומווטר (אנ') בוושינגטון
 
 קואורדינטות:  41°21′47″N 123°59′22″W﻿ / ﻿41.36314°N 123.9895°W﻿ / 41.36314; -123.9895
  מפת מיקום  מפה מפורטת    he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
הכביש בלוס אנג'לס
כביש 101 עובר דרך גשר שער הזהב
כביש 101 של ארצות הברית (באנגלית: U.S. Route 101 או U.S. Highway 101 או גם US 101) הוא כביש מהיר ממוספר בארצות הברית (אנ') שכיוונו מדרום לצפון ועובר במדינות קליפורניה, אורגון ווושינגטון על החוף המערבי של ארצות הברית. הכביש ידוע גם בשם אל קמינו ריאל (אנ') (בספרדית: "הדרך המלכותית") במקומות שהמסלול שלו לאורך החוף הדרומי והמרכזי של קליפורניה מקביל לדרך ההיסטורית שחיברה בין המיסיונים (אנ'), הפואבלו והפרסידיו (אנ') הספרדיים. הוא מתמזג בנקודות מסוימות עם דרך מדינת קליפורניה מספר 1 (SR 1).
אף על פי שכביש 101 הוא עדיין נתיב מרכזי מצפון לדרום לאורך חוף האוקיינוס השקט מצפון לסן פרנסיסקו, הוא הוחלף בחשיבותו הכוללת לתחבורה במדינות החוף המערבי על ידי כביש בין-מדינתי 5 (I-5), שהוא מודרני יותר בעיצוב שלו ועובר בערים גדולות יותר, ויש בו קטעים רבים ישרים יותר בגלל גאוגרפיה קלה משמעותית בחלק גדול מהמסלול. כביש 101 הוא נתיב מקביל מרכזי בין לוס אנג'לס לסן פרנסיסקו, ומהווה חלופה לכביש הבין-מדינתי ברוב אורכו. בשנת 1964, קליפורניה קטעה את נקודת הסיום הדרומית של כביש 101 בלוס אנג'לס, כאשר I-5 החליף אותו. קטע הכביש הישן ידוע ככביש מחוזי S21‏ (CR S21) או כביש היסטורי 101 (Historic Route 101) בצפון מחוז סן דייגו.
הקצה הצפוני של הכביש המהיר, שאורכו כמעט 2,500 קילומטרים, נמצא בעיירה טומווטר (אנ') בוושינגטון. מסלול הכביש לפני נקודת הקצה נשאר לאורך היקף החוף של חצי האי אולימפיק (אנ') ממערב, מצפון וממזרח ואז דרומה אל נקודת הקצה. הנקודה הצפונית ביותר על הכביש המהיר היא בפורט אנג'לס (אנ') בוושינגטון. הקצה הדרומי של כביש 101 נמצא בלוס אנג'לס במחלף מזרח לוס אנג'לס (אנ'), מחלף כביש מהיר בין העמוסים בעולם.
שיטת המספור

על פי שיטות המספור של האגודה האמריקאית של עובדי הציבור של הכבישים והתחבורה המדינתיים (אנ') (AASHTO) עבור כבישים מהירים ממוספרים בארצות הברית (אנ'), מספרי כבישים תלת ספרתיים הם בדרך כלל דרכים משניות של כבישים דו ספרתיים. עם זאת, לנתיבי צפון–דרום עיקריים הוקצו מספרים המסתיימים ב-1. במקום למספר את כביש החוף המערבי כ"כביש 91", ולאבד ארבעה מספרים זמינים לכיוון צפון–דרום (93, 95 (אנ'), 97 (אנ') ו-99 (אנ')), אשר במסגרת תוכנית המספור, אמורים להיות ממערב לכביש 91, או להקצות לכביש הראשי של החוף המערבי מספר "נמוך יותר" (שלא מסתיים ב-1), ה-AASHTO החריג את הכלל הדו ספרתי שלו. לפיכך, מתייחסים לכביש 101 כמסלול ראשי דו ספרתי עם "הספרה ראשונה" של 10, במקום כשלוחה של כביש 1 (אנ'), שמסלולו לאורך החוף המזרחי, בצד הנגדי של ארצות הברית. כך, כביש 101, ולא כביש 99, הוא הנתיב המערבי ביותר מצפון לדרום במערכת הכבישים המהירים של ארצות הברית.
מסלול

כביש 101 נקרא "הכביש המהיר של חוף אורגון" באורגון, ו"הכביש המהיר הפסיפי" (Pacific Highway) בחלקים מקליפורניה. הוא קרוי גם "ה-101" (מבוטא "דה ואן או ואן") על ידי תושבי דרום קליפורניה או פשוט "101" על ידי תושבי צפון קליפורניה (אנ'), אורגון, ווושינגטון. מצפון לסן פרנסיסקו וממשיך כמעט עד אורגון הוא מופיע בשלטים גם כ"כביש המהיר רדווד" (Redwood Highway), אם כי הוא לא מכונה לעיתים קרובות ככזה, למעט על ידי ארגונים האחראים על שיווק התיירות. חלקים עירוניים של המסלול בדרום קליפורניה נקראים הכביש המהיר של סנטה אנה (אנ'), הכביש המהיר של הוליווד (אנ'), והכביש המהיר של ונטורה (אנ') בנקודות שונות בין מזרח לוס אנג'לס לקרפינטריה (אנ'). בשנת 2008, החלק של כביש 101 העובר מקונחו גרייד (Conejo Grade) לנפת העיר העתיקה של קמרייו (Camarillo) הוקדש כ"הכביש המהיר לזכר אדולפו קמרייו" (Adolfo Camarillo Memorial Highway) כדי לכבד את שם מייסד העיר ומשתרע דרך גבולות החווה המקורית של משפחת קמרייו. בשנת 2003, החלק של כביש 101 במחוז ונטורה נקרא "כביש הנשרים הצורחים" לכבוד הדיוויזיה המוטסת ה-101 של צבא ארצות הברית. חלקים עירוניים של הכביש באזור המפרץ נקראים "הכביש המהיר של ג'יימס ליק (אנ')", "הכביש המהיר ביישור (אנ')" ו"הכביש המהיר סנטרל (אנ')". חלק מהמסלול בין "כביש קוקרן" (Cochrane Road) במורגן היל ל-SR 85 (אנ') בסן חוזה נקרא "הכביש המהיר של סיג סנצ'ז" (Sig Sanchez). קטע הכביש המהיר בין SR-85 במאונטיין ויו ו"כביש אמרקדרו" (Embarcadero Road) בפאלו אלטו ידוע רשמית כ"כביש המהיר של פרדריק טרמן (אנ')". מסלולי רחוב בסן פרנסיסקו נקראים יותר בשמות הרחובות שלהם ולא במספר המסלול. חלקים מהמסלול בין דרום קליפורניה לאזור המפרץ נקראים אל קמינו ריאל (El Camino Real) או "הכביש המהיר אל קמינו ריאל" (El Camino Real Freeway), אך שמות אלו משמשים רק לעיתים נדירות בלשון הדיבור; במקום זאת משתמשים רק במספר המסלול. בצפון קליפורניה הקטע של כביש 101 בין מחוזות סונומה למארין מכונה לעיתים קרובות "מיצרי נובאטו" (Novato Narrows) בגלל הירידה משישה נתיבים בכביש לארבעה.
מסלול > קליפורניה

בדרום קליפורניה, הכביש המהיר הוא דרך פופולרית עבור עובדים הגרים בפרברים המשרתת את החלק הצפון-מערבי של אזור לוס אנג'לס רבתי; זה כולל קהילות של מחוז ונטורה במערב עמק קונחו (אנ') ובמישור אוקסנארד (אנ'), יחד עם קהילות מחוז לוס אנג'לס במזרח עמק קונחו ועמק סן פרננדו. הכביש הוא "הכביש המהיר סנטה אנה" ממזרח לוס אנג'לס למרכז העיר לוס אנג'לס. הוא הופך לכביש המהיר של הוליווד מצפון למרכז העסקים הראשי של לוס אנג'לס דרך מעבר קוונגה (אנ'), לפני שהוא פונה מערבה והופך ל"כביש המהיר ונטורה". קהילות לאורך הדרך כוללות את הוליווד והקצה הדרומי של עמק סן פרננדו, והערים הידן הילס (אנ'), קלאבסס, אגורה הילס (אנ'), וסטלייק וילג' (אנ'), ת'אוזנד אוקס (כולל ניוברי פארק (אנ')), קמרייו (אנ'), אוקסנארד, ונטורה, סנטה ברברה, סנטה מריה, פיזמו ביץ' (אנ'), סן לואיס אוביספו ואטסקדרו (אנ').
בצפון קליפורניה, כביש 101 הוא כביש החוף העיקרי שדרכו יש לנהגים גישה לתוך ומחוץ לאזור מפרץ סן פרנסיסקו, כמו גם דרך היוממות העיקרית בין סן פרנסיסקו לנורת' ביי. זהו אחד משני הכבישים המהירים העיקריים המקשרים את סן חוזה ועמק הסיליקון עם סן פרנסיסקו ונורת' ביי. הוא משמש כחלופה עירונית יותר לכביש בין-מדינתי 280 (אנ') (בקיצור I-280) הכפרי, מכיוון שכביש 101 עובר דרך ערי חצי האי סן פרנסיסקו (אנ') הקרובות יותר למפרץ סן פרנסיסקו, בעוד I-280 מתקרב להרי סנטה קרוז (אנ') וכביש 35 (אנ') של קליפורניה (SR 35). דרך צפון סן פרנסיסקו, כביש 101 מנותב ברחובות העיר הצפופים עקב מרד הכבישים המהירים (אנ'), ויוצא מהעיר לכיוון צפון דרך גשר שער הזהב. לאחר מכן הוא עוזב את קרבת החוף וממשיך דרך ארץ היין (אנ') ויערות הסקוויה הנאה עד שהוא צץ מחדש לצד החוף ביוריקה (אנ'). המסלול מספק גישה דרך השטח הטרשי בצורה יוצאת דופן והנופי של החוף הצפוני ואל יערות גדולים מוגנים של עצי סקוויה נאה בפארקים באזור, כולל מערכת הפארקים רדווד, לפני ההגעה לגבול אורגון.
באזורים שבהם כביש 101 פונה פנימה לתוך היבשת, מסתעפת ממנו דרך מדינת קליפורניה מספר 1 כדי לשרת את קהילות החוף.
בניגוד לוושינגטון, קליפורניה אינה מסמנת על השלטים שבקטע הארוך מזרח-מערב של כביש 101 בין גביוטה (אנ') והצומת שלו עם הכבישים המדינתיים SR 134 (אנ') ו-SR 170 (אנ') בנורת' הוליווד (אנ') כמערב ומזרח. במקום זאת בחן משרד התחבורה של קליפורניה (אנ') את הכיוון הכללי של הכביש המהיר ומסמן את החלקים הללו כצפון ודרום. הפניות מקומיות לחלק זה של הכביש המהיר, כולל דוחות תנועה, מתייחסות בדרך כלל להנחיות בקטע זה כמזרח לנתיבים לכיוון דרום ומערב לנתיבים לכיוון צפון. בסוף שנות ה-90, החל משרד התחבורה של קליפורניה להציב שלטי הדרכה ברחובות מקומיים בעמק סן פרננדו בצמוד לכביש 101 אשר זיהו כניסות מזרחה ומערבה לכביש המהיר. מלבד החלפת שלטי הדרכה ישנים שהתייחסו בעבר להגדרות הרשמיות לכיוון צפון ודרום של הכביש המהיר, לא ביצע משרד התחבורה של קליפורניה שינויים אחרים בשילוט של הדרך הראשית או הרחוב, וככאלה, מתייחסים עדיין כל השלטים העיליים, השלטים בצדי הדרך ושלטי הכניסה לכביש המהיר, לצפון ודרום במקום למזרח ומערב.
מסלול > אורגון

כביש 101 נכנס לאורגון 11 קילומטרים דרומית לברוקינגס (אנ'), ולעיתים רחוקות הוא מחוץ לטווח הראייה של האוקיינוס השקט מלבד הקצה הצפוני ליד אסטוריה (אנ') ומפורט אורפורד (אנ') לפלורנס (אנ') מלבד קטע תצפית בן 3.2 קילומטרים דרומית לווינצ'סטר ביי (אנ'), עם יוצא מן הכלל נוסף הוא קטע פנימי משמעותי מדרום לטילמוק (אנ'). הוא חוצה את נהר הצ'טקו (אנ') בברוקינגס, את הנהר רוג בגולד ביץ' (אנ'), את הנהר קוקיל (אנ') ממש צפונית לבנדון (אנ'), מפרץ קוס (אנ') בנורת' בנד (אנ') דרך גשר מקולו (McCullough Bridge, על שם המהנדס שתכנן סדרת גשרים שנבנו על חוף אורגון בשנות ה-30 של המאה ה-20), האומפקווה ברידספורט (אנ'), הסיוסלאו (אנ') בפלורנס, מפרץ יאקינה (אנ') בניופורט (אנ'), ומפרץ יאנגס (אנ') ונהר הקולומביה באסטוריה. הקטע בין פלורנס ליאהאטס (אנ') נחשב לאחד הקטעים האטרקטיביים ביותר של הכביש המהיר הזה. ישנם לפחות 86 פארקים של מדינת אורגון לאורך חוף האוקיינוס השקט, כולל מגדלור הסיטה הד (אנ'). ישנם גם גשרים ציוריים רבים לאורך חוף אורגון שכביש 101 עובר עליהם, כמו גשר מפרץ יאקינה ביי (אנ') בניופורט. מכיוון שכביש 101 מהווה את הרחוב הראשי של כמעט כל עיירות החוף באורגון (למעט קנון ביץ' (אנ'), פסיפיק סיטי (אנ') ועוד כמה), התנועה היא לעיתים קרובות צפופה ואיטית בחודשי הקיץ. הכביש המהיר חוצה את שפך הנהר קולומביה על גשר אסטוריה-מגלר (אנ') באורך 6.4 קילומטרים באסטוריה אל מדינת וושינגטון, ועוקב אחרי קולומביה במורד הזרם לאילוואקו (אנ').
כביש 42 (אנ') של אורגון (OR 42 ו-OR 42S) השתלט על חלקים ישנים של כביש 101 סביב קוקיל (אנ') בעקבות מעקף. שיפוצים של כביש 101 בעידן שלאחר מלחמת העולם השנייה קיצרו מרחקים וחיסלו את הקטעים הצרים והצרים ביותר במקומות שונים בחוף אורגון.
מסלול > וושינגטון

הכניסה למדינת וושינגטון בקצה הצפוני של גשר אסטוריה-מגלר (אנ') ממערב למגלר (אנ') בהצטלבות עם כביש 401 (אנ') של וושינגטון (SR 401) כביש 101 עוקב אחר הגדות הצפוניות של נהר קולומביה עד אילוואקו (אנ'). בנקודה זו הוא פונה לצפון-מזרח ועוקב אחר החוף של מפרץ וילאפה (אנ') והנהר וילאפה (אנ') עד לריימונד (אנ'), ממנו הוא ממשיך ישירות צפונה לאברדין, ומאפשר גישה מעיר זו אל הפארק הלאומי אולימפיק. ארגון הרכב האמריקני (אנ') (בראשי תיבות AAA) ייעד את הקטע הזה צפונה ואחר כך מזרחה לפורט אנג'לס (אנ') וסקווים (אנ') כדרך צדדית נופית, אבל כריתת עצים מוחלטת בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 הפחיתה את הערך הנופי של הכביש המהיר שבו הוא חוצה את שמורת האינדיאנים קווינולט (אנ') ואת היער הלאומי אולימפיק. (אנ')
בחלק הצפון-מערבי של חצי האי אולימפיק, פונה כביש 101 מזרחה, ועובר לאורך הקצה הצפוני של חצי האי, במקביל למצר חואן דה פוקה (אנ'). בפינה הצפון-מזרחית של חצי האי עובר הכביש המהיר דרך סקווים. מזרחית לסקווים פונה כביש 101 דרומה לאורך החוף המערבי של תעלת הוד (אנ'), המוביל לשלטון (אנ'). בהגיעו לשלטון, הופך כביש 101 לכביש עוקף דו-נתיבי המשתנה לכביש מהיר בצומת כביש 3 (אנ') של וושינגטון (SR 3), מתמזג עם כביש 8 (אנ') של וושינגטון (SR 8) ולבסוף מסתיים בכביש בין-מדינתי 5 בקצה ה"צפוני" שלו בטומווטר (אנ'), בצמוד לבירת המדינה אולימפיה.
בין ההצטלבות עם כביש 113 (אנ') של וושינגטון (SR 113), בקצה המערבי של רכס הרי אולימפיק, השילוט של כביש 101 הוא בכיוונים מזרח–מערב, ובערך מדרום לצומת עם כביש 20 (אנ') של וושינגטון (SR 20) השילוט של כביש 101 הוא בכיוונים מצפון לדרום, אך לאחר שהכביש פונה ב-180°. המסלול הישיר בין העיירות אברדין (על החוף) לאולימפיה הוא כביש 12 (אנ') של ארצות הברית ו-SR 8.
הקטע בוושינגטון של כביש 101 מוגדר בחוקי וושינגטון בסעיף 47.17.165‏§.
הערות שוליים

↑  Ballard, Mike (5 ביוני 2008). "East Los Angeles Interchange". Southern California Regional Rocks and Roads. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Masters, Nathan (10 בנובמבר 2015). "Why Southern Californians Love Saying 'the' Before Freeway Numbers". KCET. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Washington State Legislature. "§ 47.17.165: State Route No. 101". Revised Code of Washington. Washington State Legislature.
↑  Challenger Tom, Hyde Street Pier and the original surface alignment of US Route 101 in San Francisco
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007544272605171  LCCN: sh90000500  VIAF: 152609655   WorldCat (עם VIAF): 152609655 
הכביש בניופורט באורגון
גשר אסטוריה-מגלר
כביש 101 על החוף באורגון ב-1938
שלט של כביש 101 ההיסטורי בקליפורניה
חצי האי רוקאוויי

| --- | --- |
חצי האי רוקאוויי, עם סימון באדום של שאטל S לכיוון הצד המערבי של חצי האי, ובקו שחור דק, קו A לכיוון החלק המזרחי של חצי האי - פאר רוקאוויי.
חצי האי רוקאוויי, עם סימון באדום של שאטל S לכיוון הצד המערבי של חצי האי, ובקו שחור דק, קו A לכיוון החלק המזרחי של חצי האי - פאר רוקאוויי.
 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  מפרץ ג'מייקה על החוף הדרומי של המפרץ בניו יורק
 קואורדינטות:  40°35′29″N 73°48′58″W﻿ / ﻿40.591286111111°N 73.816111111111°W﻿ / 40.591286111111; -73.816111111111
 סוג:  שרטוןחול
 שטח:  16 קילומטר רבוע
 נתונים מדיניים
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 אזור זמן:  אזור זמן מזרחי
 he
 
חצי האי רוקאוויי (באנגלית: Rockaway, Queens) המכונה בדרך כלל The Rockaways או Rockaway (להלן: "רוקאוויי"), הוא חצי אי בקצה הדרומי של רובע קווינס בעיר ניו יורק בלונג איילנד, ניו יורק. הוא מבודד יחסית ממנהטן ומחלקים עירוניים אחרים של העיר, ועל כן הפך רוקאוויי למקום מפלט קיץ פופולרי בשנות ה-30 של המאה ה-19. מאז היא הפכה לתערובת של שכונות מהמעמד הנמוך, הבינוני והגבוה. במהלך העשור השני של המאה ה-21, הוא הפך לאחד מהאזורים עם מיזמי ג'נטריפיקציה המהירים ביותר בעיר.
חצי האי מחולק לעשר שכונות או קטעים, שהם ממזרח למערב כדלקמן:
פָאר רוקאוויי, מקו מחוז נסאו (הכביש בכיוון דרום צפון שממזרח לשם "פאר רוקאוויי", במפת התצלום שבביאור הנ"ל), לרחוב ביץ' 32;
בייזווטר(אנ'), ממוקם מצפון מזרח ל-Far Rockaway, לאורך החוף הדרום מזרחי של מפרץ ג'מייקה.
Edgemere(אנ'), מרחוב ביץ' 32 לרחוב ביץ' 56;
Arverne(אנ'), מרחוב ביץ' 56 לרחוב ביץ' 77;
Rockaway Beach(אנ'), מרחוב ביץ' 77 לרחוב ביץ' 97;
Rockaway Park(אנ'), מרחוב ביץ' 98 לרחוב ביץ' 126;
Belle Harbor(אנ'), מרחוב ביץ' 126 לרחוב ביץ' 141;
חוף נפונזיט(אנ'), מרחוב ביץ' 141 עד לרחוב ביץ' 149
רִִיִיס פארק(אנ'), מרחוב ביץ' 149 עד רחוב ביץ' 169;
Breezy Point(אנ'), מרחוב ביץ' 169 ועד לקצה המערבי. זה כולל את האזורים הקטנים יותר של רוקסברי(אנ') ורוקאוויי פוינט, כמו גם פורט טילדן.
כל חצי האי, על שכונותיו ומקטעיו, מוגדרים באופן רשמי כ-District מס' 14 של רובע קווינס
היסטוריה > היסטוריה מוקדמת

בספטמבר 1609, הנרי הדסון וצוותו היו האירופאים הראשונים שתועדו שרואים את אזור הרוקאוויי ומפרץ ג'מייקה. ב-11 בספטמבר הפליג הדסון אל מפרץ ניו יורק העליון ולמחרת החל מסע במעלה מה שנקרא כיום נהר ההדסון על שמו.
עד 1639, שבט המוהגן(אנ') מכר את רוב חצי האי רוקאוויי לחברת הודו המערבית ההולנדית. בשנת 1664, האנגלים ניצחו את המושבה ההולנדית, והשתלטו על אדמותיהם בניו יורק של היום. בשנת 1685, ראש השבט והמושל האנגלי של המחוז, הסכימו למכור את הרוקאוויי ל- קפטן פאלמר ב-31 לירות שטרלינג. חצי האי רוקאוויי הוגדר במקור כחלק מהעיירה המפסטד, אז חלק ממחוז קווינס. פאלמר והעיירה המפסטד התווכחו על מי הבעלים של רוקאוויי, אז ב-1687 הוא מכר את האדמה לריצ'רד קורנל, אחד מעשירי פלאשינג. קורנל ומשפחתו גרו באחוזה במה שהיא כיום סנטרל אווניו בפאר רוקאוויי, ליד חופו של האוקיינוס האטלנטי.
היסטוריה > המאה ה-19

בשנת 1808פוצל הנכס של קורנל ל-46 מגרשים בעקבות הליך משפטי.  בשנת 1833 מספר עשירים מניו יורק הקימו את "אגודת רוקאוויי", שרכשה רבים מהמגרשים, והחלה לפתח אתרי נופש באזור. רוקאוויי הפכה לאזור פופולרי עבור מלונות חוף החל משנות ה-30, כאשר אתר הנופש הראשון נוסד ב-1835 בפאר רוקאוויי.
במאה ה-19 נסעו אנשים לרוקאוויי בכרכרות רתומות לסוסים או רכובים על סוסים. מעבורת המונעת בקיטור הפליגה ממנהטן תחתית לברוקלין. הפופולריות של חצי האי גדלה בשנות ה-80 של המאה ה-19 עם בנייתו של ענף רוקווי ביץ'(אנ') של קו הרכבת של לונג איילנד(אנ') אל תחנת לונג איילנד סיטי(אנ') וטרמינל פלטבוש (כיום אטלנטיק טרמינל(אנ')), מה שהאיץ את גידול האוכלוסייה.
חצי האי רוקאוויי היה במקור חלק מהעיירה המפסטד(אנ'), אז חלק ממחוז קווינס. ב-1897 התאחדו העיירות המרכזיות בחצי האי, ושולבו ככפר רוקאוויי ביץ'(אנ'). רוקאוויי ביץ' התפצלה מהעיירה המפסטד, ויחד עם שלוש העיירות המערביות של קווינס: ג'מייקה(אנ'), פלשינג(אנ') וניו טאון (אלמהארסט דהיום)(אנ'), בתוספת לונג איילנד סיטי(אנ'), יצרו את הרובע החדש של קווינס, שאוחד לעיר ניו יורק רבתי ב-1898 (שארית המפסטד טאון, בתוספת שתי העיירות הנוספות של קווינס: נורת' המפסטד(אנ') ואויסטר ביי(אנ'), לא הפכו לחלק מהרובע, ולבסוף התפצלו מקווינס עם היווצרותו של מחוז נסאו השכן ב-1899). הכפר רוקאוויי פארק(אנ') השתלב בעיר ניו יורק רבתי ב-1 בינואר 1898.
היסטוריה > ראשית המאה ה-20

החל משנת 1900 עברו רוב המגרשים ברוקאוויי תהליכים של מכירה וקנייה, חלקם במכירה פומבית על פי צו בית משפט. מתקני שעשועים רבים נבנו לאורך החופים. מערכת רחובות חדשה, המבוססת על רחובות ממוספרים עם הקידומת "חוף", הוקמה עבור הרוקאוויי בשנת 1912 כדי לסייע בפיתוח. יזמים הקימו שכונות מגורי יוקרה, והחל משנת 1919, החלו טיסות טראנס אטלנטיות משדה התעופה בנפונזיט.
היסטוריה > עידן רוברט מוזס

בשנות ה-30, רוברט מוזס מונה לנציב הפארקים של ניו יורק(אנ') ומיזמי הכבישים והתחבורה הנרחבים שלו היו גם תועלת וגם אסון לשכונות חצי האי. כנציב, מוזס הורה לבנות את גשר מארין פארקוויי גיל הודג'ס ממוריאל ואת גשר קרוס ביי וטרנס ממוריאל. הגשרים הושלמו ב-1937 וב-1939 בהתאמה. גשר ה-Marine Parkway נבנה מערבה יותר על חצי האי, בין פארק ג'ייקוב רייס(אנ') ל-בריזי פוינט(אנ') המקשר בין הקהילות המבודדות בחצי האי, לברוקלין. גשר קרוס ביי "נחת" באמצע שכונת רוקאוויי ביץ'. בניית שני הגשרים החלה להפוך את השכונה ואת שאר חצי האי לאזור מגורים לכל ימות השנה, או לעיר יוממות, מכיוון שלאנשים הייתה דרך נוחה יותר לנסוע לעבודה וממנה. ההסבה של ענף רוקאוויי ביץ' של קו הרכבת של לונג איילנד (LIRR), לקו הרכבת התחתית של ניו יורק (קו A), תרמה גם היא לגידול בתושבי הקבע של חצי האי.
למרות שהגשרים נועדו לשפר את מצב תושבי חצי האי, מיזמים אחרים של מוזס פגעו בקהילה במישרין ובעקיפין. פרויקט כושל אחד כזה היה הבנייה המתוכננת של כביש החוף בשנות ה-50 וה-60(אנ'). ברצונו לחבר את סטטן איילנד להמפטונס (לונג איילנד), התמקד מוזס ביצירת כביש מהיר דרך חצי האי רוקאוויי. הרעיון שלו היה לחבר את גשר ה-Marine Parkway עם גשר החוף האטלנטי(אנ'), שחיבר את חצי האי רוקאוויי למחוז נסאו. התוכנית אמורה הייתה לספק הרחבה באמצע הדרך, שתכלול את גשר קרוס ביי. רבים חששו שפרויקט נרחב כל כך יזיק לחצי האי יותר מאשר יועיל, והצביעו על עקירת הקהילה שהתרחשה בדרום הברונקס(אנ') בגלל סלילת הכביש של מוזס. למרות שמוזס מעולם לא הצליח לבצע את הכביש המהיר שלו, הוא הטביע את חותמו. חלק מהדרך המהירה המתוכננת שעברה ממערב למזרח בשכונות רוקאוויי פארק(אנ') ורוקאוויי ביץ', נבנה ונפתח בשנת 1939. בתים נחתכו לשניים כדי לבנות את הכביש בעל ארבעת הנתיבים. חלק מהבתים הללו עומדים עד היום. הרחוב הקיים, שעדיין לא גמור, מכונה מקומית "הכביש משום מקום לשום מקום" מכיוון שאין לו קשרים רלוונטיים לשום אזור או כביש מהיר אחר.
בניית אזורי פנאי ומתקנים אחרים של רוברט מוזס, כמו האקווריום של ניו יורק(אנ') והפארק הלאומי ג'ונס ביץ'(אנ'), השפיעו בעקיפין גם על חצי האי. מתקני פנאי אלה, שהיו מודרניים יותר מאלה שהקים בזמנו ברוקאוויי, פיתו תיירים ומשתמשי חוף לבלות הרחק מחצי האי. עם פחות לקוחות, עסקים ומלונות סגורים, בשנות ה-50, האזור נקלע לדעיכה כלכלית. המעבר, מאזור נופש קיץ לשכונות מגורים ב"משרה מלאה", עשה את שלו.
היסטוריה > המחצית השנייה של המאה ה-20 והמאה ה-21

עם כניסתם של טיסות זולות, מערכות מיזוג אוויר, הקמת נמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ. קנדי ומערכת הכבישים הבין-מדינתיים, רוקאוויי איבדה את זוהרה כאזור בילוי, והפיתוח הפך חלק גדול ממנה לקהילות מגורים.
כיום, האזור עדיין מושך קהל במהלך הקיץ עם חופים מטופחים. פארק ג'ייקוב רייס ופורט טילדן ממוקמים לכיוון הקצה המערבי של חצי האי, והם חלק מאזור הפנאי הלאומי Gateway(אנ'), אשר נוצר בשנת 1972 כאחד הפארקים הלאומיים העירוניים הראשונים. טיילת רוקאוויי(אנ') באורך 8.9 ק"מ של חופים חוליים, הנגישים במלואם באמצעות הרכבת התחתית, הופכים את זה לטיול יום קיץ פופולרי עבור תושבי ניו יורק.
לאחר 2010, הייתה התעוררות גדולה בפופולריות של חצי האי. כלי תקשורת שונים החלו לדווח על אמנים כמו אנדרו ואן וויינגארדן(אנ'), מייסד שותף של להקת הרוק הפסיכדלי הפופולרית MGMT, שרוכשים בתים על החוף. חצי האי זכה לכינוי "וויליאמסבורג על הרוקאוויי", מכיוון שחלק מהגולשים שם, החלו לבלות קייצים שלמים במגורים על החוף. מספר עסקים המשרתים אותם הפכו לפופולריים בקרב תיירים יומיומיים אלה. יש אפילו אוטובוס הסעות בקיץ (בנוסף לקו A של הרכבת התחתית), שמסיע אנשים מוויליאמסבורג לרואקווי. בפברואר 2016, חצי האי רוקאוויי היה אחת מארבע שכונות שהופיעו במאמר ב"ניו יורק טיימס" על "השכונות החמות הבאות של ניו יורק.
תחבורה ציבורית

חצי האי רוקאוויי משוּרת על ידי מספר מערכות של תחבורה ציבורית:
תחבורה ציבורית > רכבת תחתית ועילית

לקו הרכבת התחתית של ניו יורק סיטי לרוקאוויי יש שני ענפים בחצי האי: הענף המזרחי, המופעל על ידי רכבת A, משרת את אזור הרוקאוויי המזרחי, ומכיל טרמינל בתחנת Far Rockaway–Mot Avenue(אנ'). הענף המערבי, המופעל על ידי רכבות A ו-S, משרת את מרכז רוקאוויי ומסתיים בתחנת Rockaway Park–Beach 116th Street. האחרון היה הטרמינל של ענף Rockaway Beach(אנ') לשעבר של הרכבת של לונג איילנד (LIRR) .
תחנת המסוף Far Rockaway(אנ') עבור הענף Far Rockaway של הרכבת של לונג איילנד (ה-LIRR) ממוקמת ב-Far Rockaway.
תחבורה ציבורית > אוטובוסים

מסלולי MTA Regional Bus Operations כוללים את האוטובוסים המהירים Q22, Q35, Q52/Q53 SBS, Q113, Q114 ומנהטן QM16 ו-QM17. כמו כן, נתיבי Nassau Inter-County Express (NICE) כוללים את n31, n32 ו-n33 ב-Far Rockaway בלבד. אוטובוס החוף של NYC, אוטובוס הסעות המופעל באופן פרטי בין מרכז העיר ברוקלין או וויליאמסבורג והאזור שמסביב לרחוב ביץ' 84 ופארק ג'ייקוב רייס, פועל גם הוא באזור.