stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוות העלמות
שגרת היומיום בחווה

יום רגיל בחיי החווה היה בעל שמונה עד תשע שעות עבודה, כאשר בערב התפנו הבנות ללימודים ולתכנון משותף של יום העבודה הבא. מייזל התעניינה בעיקר בגן הירק, והביאה את החווה להתמחות במגוון של גידולי ירקות. הוקמה אף משתלה מוצלחת שאת שתיליה מכרו הבנות לחקלאי האזור. כמו כן נעשו ניסויים בפיתוח סוגים שונים ומגוונים. הבנות עבדו בחקלאות ובבית, כאשר בימים שאינם יפים לחקלאות, הוחלט כי הבנות יעסקו בתפירת בגדי עבודה לפועלים. בימי החורף נתנה מייזל שיעורים בבוטניקה לבנות. בהמשך הוחלט ללמד את הנערות גם טיפול במשק החלב. בדו"חות שוטפים על החווה נכתב תכופות על מצבן הבריאותי של הבנות. האקלים והביצה בכנרת גרמו למחלת המלריה, מה שהביא ב-1914 להחלטה לנטוע אקליפטוסים על מנת לייבש את הביצה..
לפי התמונות מהימים ההם הפועלות עבדו כשהן לבושות בשמלות ארוכות, עטופות בכאפיות להגנה נגד יתושים וברחשים למיניהם שגדלו בביצות הנרחבות שהיו בשטחים דרומית לים כנרת. הפועלות נאלצו גם להדוף את הציפורים אשר גילו את עלי הירק במהלך נדידתם. הירקות מגן הירק הוסעו על ידי הנערות בעגלות לשוק בטבריה לחיפה והגיעו גם לדמשק באמצעות הרכבת החיג'אזית. גן הירקות המשיך להתקיים גם לאחר חיסול חוות העלמות בשלהי מלחמת העולם הראשונה.
ענף נוסף שנמצא מתאים לבנות היה רפת החלב. יש ביטוי בשירה של המשוררת רחל "חליבת לילה", בו היא מתארת את ההתרחשות ברפת של כנרת. וכך היא כותבת:
בחצר - ביעותי ירח,

להטיו הקרים ודממה,

הו מהר למקלט לרפת,

לפרה, נושמת, חמה."
מייזל רוותה נחת מהישגי החווה ומעבודתן של הבנות. מעדויות שונות שנשתמרו במכתביהן של הבנות (ובהן רחל בלובשטיין) משתקפת אווירה טובה של שביעות רצון מהעשייה, על אף תנאי החיים, שהיו קשים ביותר. הבנות עבדו מתוך שמחה ואהבה, וכזה גם היה יחסן למייסדת. ברם, הבנות אהבו את העבודה החקלאית, אך מצאו פחות עניין בלימוד תורת משק הבית, תפירה ובישול. הן ביקשו להשתוות לפועל החלוץ וראו את שליחותן בעבודת האדמה. חילוקי דעות שעלו בנושא זה, וכן ספקות באשר ליכולתה של האישה להסתגל לעבודה חקלאית, הביאו לעיתים בחורות לעזוב את החווה. אף על פי כן הייתה מייזל בעיני הבנות כ"אחות יותר גדולה". החוקרת מרגלית שילה רואה את העזיבות מהחווה על רקע הנדידה המתמדת שאפיינה את פועלי העלייה השנייה וביטאה את סערת רוחם. כמו כן, ככל שעלה מספר הפועלות שעלו ארצה היה לחץ גדול של בחורות שביקשו להתקבל לחווה.
הבנות התנערו מחיי הדת, והשבת לא נשמרה. את השבתות והחגים ניצלו הבנות לטיולים ולבילויים.
השפה העברית, שהייתה חשובה לבנות ביותר, הייתה השפה היחידה בה דיברו בחווה. בקנאותן, השפיעו הבנות גם על הפועלים: "בזה השפיעו העלמות שהדיבור העברי יתפוס מקומו בין כל פועלי כנרת". בערבים נערכו שיעורים לשיפור העברית, ובוועידת הפועלות במרחביה הציעה מייזל שיתקבלו לחווה רק פועלות שהעברית שגורה בפיהן, שמא תפגע הרמה הלימודית בחווה עקב אי ידיעת השפה.
סגירת החווה והערכת חשיבותה

על אף השתדלותה הרבה של מייזל, נסגרה החווה בקיץ 1917 עקב הקשיים הרבים שהביאה עמה מלחמת העולם הראשונה. עם סגירת החווה ועזיבת הבחורות את המקום, הורגש היעדרן של הבחורות: מלבד בחסרון תוצרתן החקלאית, הדבר ניכר גם במראהו החיצוני של היישוב, בטיפוח הנוי ובניקיון הציבורי.
על אף הזמן הקצר בו פעלה, הייתה החווה בעלת משמעות מיוחדת בכל הנוגע למקומן של הפועלות במטרה הציונית החקלאית. מייזל הביאה לשינוי מעשי, ובעקבותיו לשינוי ההתייחסות אל הפועלות. היא הכניסה בליבן את הכרת ערכן העצמי, תוך שחרורן מהצורך להשתוות בכל לחברים. הפועלים מצדם חדלו לראות בעבודתן כעבודת משרתות, והחלו לראות את השווה והשונה. שינוי זה ביחס לפועלת התאפשר לאחר שהוכיחה את יכולתה וכישוריה, והראתה כי בכוחה להגיע להישגים ולתוצרת.
מייזל מחתה על כך שהבחורים והבחורות שהגיעו לכנרת ראו את אותה מטרה מול עיניהם: עבודה חלוצית חקלאית בארץ ישראל. אולם בעוד הבחורים, שלא ידעו לעבוד, למדו זאת תוך כדי עבודה, הרי ש"איש לא חשב שיש אותה הזכות לצעירה החלוצה". ואמנם, הוכיח הניסיון החיובי עם הבחורות בחוות הלימוד בכנרת, כי אין הן נופלות מהבחורים ביכולתן לעבוד במשק.
ממרחק של שנים רבות העריכה מייזל עצמה את ההשפעה הגדולה של החווה על מעמד האישה: "זאת הייתה ההתחלה הנועזת לכל הפעולות שעליהן דיברתן... השפעתה על מקום האישה במשק החקלאי ועל גיוונו הייתה מכרעת.".
הספר "חוות העלמות"

בשנת 2006 פרסמה הסופרת שולמית לפיד רומן בשם "חוות העלמות", שהוא למעשה המשך לספרה "גיא אוני". בספר זה נוניה סילֶס, בת הזקונים של פאניה סילס, גיבורת הרומן "גיא אוני", מבקשת להתרחק מהחיים המגוננים של בית אמה בראש פינה. נוניה עוזבת את בית אמה בשל אהבתה למתניה בן שלום, ומצטרפת לחווה כחניכה. שם היא פוגשת צעירות אחרות בנות גילה, בהן רחל המשוררת. חלקן, כמוה, מגששות אחר עצמאותן, וחלקן מבקשות להשתלב בחזון ההתיישבות של הקהילות החלוציות השונות.
ראו גם

חנה מייזל שוחט
שרה מלכין
בתי ספר חקלאיים בארץ ישראל
החלוצות בתקופת העלייה השנייה
עיינות
כפר הנוער ויצו ניר העמק
כפר הנוער ויצו נהלל
לקריאה נוספת

שולמית לפיד, חוות העלמות, הוצאת כתר, 2006
הערות שוליים

↑  ממשי, לשאלת "הפועלת הגלילית", הפועל הצעיר שנה רביעית, מספר 4, 1910, עמ' 4-6
1 2 3  מרגלית שילה, אתגר המיגדר: נשים בעליות הראשונות, פרק חמישי:"חוות הפועלות בכנרת 1911-1917, עמ' 137-180,  בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2007,
↑  אלי שילר, חוות העלמות בחצר כנרת, אריאל 136-135, 1999, עמ' 114-113
↑  הפועל הצעיר, ה, תרע"ב. ראו: מרגילת שילה, [דרושה הבהרה]
↑  בית הספר החקלאי לצעירות בנהלל[דרושה הבהרה]
↑  לתולדות חינוך הבת להתיישבות, תל אביב: תרבות וחינוך, 1967, עמ' 47
↑  מקור:
שלוש עלמות עובדות בגינת הירק ליד החצר
קטיף ירקות בחוות העלמות, 1912
שריפת קוצים בחוות העלמות, 1912
כריכת הספר "חוות העלמות"
ז'ואאו קארלוס דה אוליווירה

ז'ואאו קארלוס דה אוליווירה (בפורטוגזית: João Carlos de Oliveira;‏ נולד ב-28 במאי 1954, נפטר ב-29 במאי 1999) היה אתלט ברזילאי שזכה בשתי מדליות ארד אולימפיות בקפיצה משולשת (מונטריאול 1976 ומוסקבה 1980), ב-4 מדליות זהב בקפיצה משולשת וקפיצה לרוחק בהמשחקים הפאן-אמריקאיים (1975 ו-1979), שיאן עולם בקפיצה משולשת (1975) ו-3 פעמים אלוף עולם (1977, 1979 ו-1981) בקפיצה משולשת.
ביוגרפיה

ז'ואאו קארלוס דה אוליווירה נולד ב-1954 במחוז פינדאמונהנגבה (אנ') שבמדינת סאו פאולו (ברזיל). בגיל צעיר נפטרה אמו דבר שאילץ אותו לצאת לשוק העבודה בגיל צעיר וכבר בגיל 7 החל לשטוף מכוניות. ב-1974 התגייס לצבא ברזיל ובתחרויות הבאות השתתף כחייל. באולימפיאדות בהן השתתף (מונטריאול 1976, ומוסקבה 1980) היה דה אוליווירה נושא הדגל של הנבחרת הברזילאית בטקס הפתיחה.
הקריירה הספורטיבית של דה אוליווירה נקטעה ב-1981 לאחר שהיה מעורב בתאונת דרכים שאירעה בסאו פאולו ולאחר כשנה של טיפולים נאלצו הרופאים לקטוע את רגלו הימנית. בעקבות אירוע זה הפך לפעיל למען זכויות הנכים. כמו כן למד דה אוליווירה חינוך גופני ובמקביל פנה לפעילות פוליטית ונבחר לתפקיד רשמי ב-1986 וב-1990 אך נכשל בבחירות הבאות.
לדה אוליווירה נולדו 2 ילדים אך את שנותיו האחרונות חי בבדידות ונפטר ב-1999 בעקבות מחלת שחמת הכבד שנגרמה מאלכוהוליזם.
קריירה ספורטיבית > 1973

באליפות דרום אמריקה באתלטיקה שבר את שיא העולם לנוער בקפיצה משולשת כשהשיג 14.75 מטר.
קריירה ספורטיבית > 1975 > שיאן עולם

במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו במקסיקו סיטי, מקסיקו זכה דה אוליווירה במדליות זהב בקפיצה משולשת ובקפיצה לרוחק:
בקפיצה לרוחק קבע תוצאה של 8.19 מטר לפני ארני רובינסון (7.94 מטר) ואל ליינר (Al Lanier) (7.91 מטר) מארצות הברית.
בקפיצה משולשת קבע שיא עולם של 17.89 מטר לפני טומי היינס (אנ') (17.20 מטר) ומילן טיף (אנ') (16.98 מטר) מארצות הברית. שיא זה היווה שיפור של 45 ס"מ לשיאו של ויקטור סנייב מברית המועצות שנקבע באוקטובר 1972. שיאו של דה אוליווירה החזיק כ-10 שנים ונשבר ביוני 1985 על ידי וילי בנקס מארצות הברית שקבע תוצאה של 17.97 מטר בתחרות שנערכה באינדיאנפוליס שבארצות הברית.
קריירה ספורטיבית > 1976

באולימפיאדת מונטריאול זכה דה אוליווירה במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.90 מטר אחרי המנצח ויקטור סנייב מברית המועצות (17.29 מטר) והזוכה במקום השני ג'יימס באטס (אנ') מארצות הברית (17.18 מטר).
באותה אולימפיאדה התחרה דה אוליווירה גם בקפיצה לרוחק והגיע למקום הרביעי בתוצאה של 8.00 מטר.
קריירה ספורטיבית > 1977 > אלוף עולם

באליפות העולם באתלטיקה (אנ') שנערכה בדיסלדורף, גרמניה זכה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.68 מטר לפני אנטולי פישקולין (אנ') מברית המועצות (16.61 מטר) והאנס הופנגל (אנ') ממזרח גרמניה (16.43 מטר).
קריירה ספורטיבית > 1979

במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסן חואן, פורטו-ריקו זכה דה אוליווירה במדליות זהב בקפיצה משולשת ובקפיצה לרוחק:
בקפיצה לרוחק קבע תוצאה של 8.18 מטר לפני דייוויד גירלט (אנ') מקובה (8.15 מטר) וקרל לואיס מארצות הברית (8.13 מטר).
בקפיצה משולשת קבע תוצאה של 17.27 מטר לפני וילי בנקס (16.88 מטר) וג'יימס באטס (אנ') (16.69 מטר) מארצות הברית.
קריירה ספורטיבית > 1979 > אלוף עולם

באליפות העולם באתלטיקה (אנ') שנערכה במונטריאול, קנדה זכה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.02 מטר לפני גנאדי ואליוקביץ' (אנ') מברית המועצות (16.94 מטר) ואיאן קמפבל (אנ') מאוסטרליה (16.76 מטר).
קריירה ספורטיבית > 1980

באולימפיאדת מוסקבה זכה דה אוליווירה במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.22 מטר אחרי המנצח יאק אודמאה (אנ') (17.35 מטר) והזוכה במקום השני ויקטור סנייב (17.24 מטר) מברית המועצות. קיימת מחלוקת על ניקיון השיפוט של צוות השופטים הרוסים בתחרות זו לאחר שפסלו קפיצה של דה אוליווירה שההערכה הייתה שקבע בה שיא עולמי ובכך איפשרו את זכייתם של אתלטים רוסים במקומות הראשון והשני.
באותה אולימפיאדה התחרה דה אוליווירה גם בקפיצה לרוחק ואף עבר את שלב המוקדמות אך לא ניגש למקצה הגמר.
קריירה ספורטיבית > 1981 > אלוף עולם

באליפות העולם באתלטיקה (אנ') שנערכה ברומא, איטליה זכה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.37 מטר לפני זאו שנקסיאן (אנ') מסין (17.34 מטר) ווילי בנקס מארצות הברית (17.04 מטר).
הנצחה

מלחין ומשורר מקומיים הפיצו שיר בשם João do Pulo שהיה שם החיבה שלו.
ב-2016, במלאת 41 שנה לשיא העולמי שקבע, הוציא השירות הבולאי בול לזכרו.
ראו גם

ברזיל במשחקים האולימפיים
הערות שוליים

↑  קפיצה פסולה אינה נמדדת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1027337414  World Athletics: 14359607  VIAF: 279219517   WorldCat (עם VIAF): 279219517
טבח הבארות

| חלק משואת יהודי צרפת |
| --- | --- |
 תאריך:  24 ביולי 1944 – 8 באוגוסט 1944 (16 ימים) 
 מקום:  Savigny-en-Septaine 
 סוג:  טבח 
 הרוגים:  36 
 מבצע:  המיליציה הצרפתית, גסטפו 
 
טבח הבארות או טבח הבארות של גורי (בצרפתית: Massacre des puits de Guerry), היה טבח בו נרצחו 36 יהודים, שהתרחש בקיץ 1944 בסוויני-אן-ספטיין שבצרפת, במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-21 ביולי 1944 עצרו המיליציות הצרפתיות בראשות ג'וזף לקוסאן (צר'), בשיתוף הגסטפו, 70 פליטים יהודים שהסתתרו בביטחון יחסי בסיינט-אמנד-מוטרונד ובסביבתה במשך כ-5 שנים, מאז סתיו 1939. המליציות וחיילי הגסטפו השליכו כ־36 יהודים לשלוש בארות לאחר מכן השליכו אבנים כדי לוודא את מותם. הקורבנות היו גברים ונשים בגילאי 16 עד 85.
הניצול היחידי מהטבח, שארל קרמייזן, הצליח לשרוד על ידי זחילה מהבאר. לאחר סיום המלחמה, בתאריך ה-18 באוקטובר 1944, לאחר שחרור האזור על ידי בעלות הברית, איפשרה עדותו לאתר את מיקום הבארות ואת גופות הקורבנות.
בין האחראים לטבח היה פייר פאולי, סוכן צרפתי של האס דה של בורז', שפעל על פי פקודה של פרידריך מרדשה. הוא נידון למוות, והוצא להורג בשנת 1946.
הנצחה

בשנת 1992, הוקמה על ידי ג'ורג' ז'אנקלוס (אנ'), שדודו ודודתו פייר ופאני ז'נקלוביץ' היו בין קורבנות הטבח, אנדרטה להנצחת הנספים בטבח.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "טבח הבארות".
חוות רהם

| --- | --- |

חומת חוות רוהאם מכיוון רחוב מזא"ה
 מידע כללי
 סוג:  חווה חקלאית 
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1870
 תאריך פתיחה רשמי:  1870 
 קואורדינטות:  32°03′58″N 34°46′52″E﻿ / ﻿32.066°N 34.781°E﻿ / 32.066; 34.781
  (למפת תל אביב מוגדלת) חוות רהם(למפת תל אביב רגילה) חוות רהם(למפת גוש דן רגילה) חוות רהם(למפת גוש דן מוגדלת) חוות רהם
 
חוות רֶהם (בגרמנית: Roehm Hof) הייתה חווה גרמנית בשטח העיר תל אביב של ימינו, שפעלה החל משנת 1870 עד לאמצע המאה ה-20. החווה הייתה ההתיישבות הגרמנית הראשונה באזור, עוד בטרם הקמת מושבות הטמפלרים בשרונה וביפו. במקום שבו שכנה החווה שוכן כיום בית הספר לאמנויות תל אביב. גבולה הצפוני היה צפונית לרחוב לינקולן של ימינו, וגבולה הדרומי ברחוב אוליפנט. גבולה המזרחי היה ממערב לדרך בגין של ימינו וגבולה המערבי היה ברחוב וילסון של ימינו.
היסטוריה

החווה הוקמה בידי קוֹנרַאד רֶהם, שהיה מראשוני הטמפלרים שהגיעו לארץ ישראל, ב-1869, ורכש את הקרקע. באותה העת כבר היו באזור מספר מתחמים חקלאיים: פרדס מונטיפיורי, משק לדוגמה והר התקווה (שננטש ב-1858). רהם ורעייתו נפטרו שניהם בתוך יומיים בשנת 1872, והחווה נרכשה בידי יוהאן גִינטנֶר (Guenthner). בנו, עמנואל, הקים מאפייה בשטח החווה, ובנו שלו, וילי, המשיך את דרכו. וילי גינטנר גם הפעיל בית קפה בשרונה. במהלך שהותה של משפחת גינטנר במתחם הוא נודע גם בשם פרדס גינטנר. ב-1933 מכרו בני המשפחה את החווה, והמתחם החל לשנות את אופיו, והשטחים החקלאיים פינו בהדרגה את מקומם למבני מגורים. ב-1945 סופח שטח החווה לתחום השיפוט של עיריית תל אביב.
כיום נותרו מהחווה שרידים מעטים, בעיקר שרידים של חומת הכורכר שהקיפה אותה. החומה מפרידה בין בית מס' 61 לבית מס' 63 ברחוב מזא"ה, וממשיכה לכיוון רחוב אוליפנט, שם היא מפרידה בין חצרות הבתים לבין הרחוב ובית הספר לאמנויות. שרידי בריכת מים של חווה טמפלרית אחרת נמצאים ברחוב יהודה הלוי פינת לונץ.
הערות שוליים

↑  לפי מקורות שונים החווה הוקמה על ידי נזירות איטלקיות (ממסדר האחיות הרומיות) כבר ב-1850 והן שמכרו את החווה למשפחת רהם
↑  שמו המקורי של אזור החווה היה ביארת אל-מג'רב
חסיבה בולמרכה

חסיבה בולמרכה (בערבית: حسيبة بولمرقة; נולדה ב-10 ביולי 1968) היא אתלטית עבר מאלג'יריה. היא אלופה אולימפית (ברצלונה 1992) ופעמיים אלופת עולם (טוקיו 1991 וגטבורג 1995) בריצת 1500 מטר. הייתה לספורטאית הראשונה מאלג'יריה שזכתה במדליית זהב אולימפית והאישה האפריקאית הראשונה שזכתה במדליית זהב באליפות העולם באתלטיקה.
ביוגרפיה

בולמרכה נולדה בקונסטנטין. היא החלה להתאמן בריצה בגיל 10.
באולימפיאדת סיאול (1988) סיימה בולמרכה במקום 19 בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:03.33 דקות ובמקום 14 בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:08.33 דקות.
ביוגרפיה > אלופת עולם

באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטוקיו, יפן זכתה בולמרכה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:02.21 דקות, לפני אלופת העולם היוצאת טטיאנה דורובסקיך (4:02.58 דקות) ולודמילה רוגצ'בה (4:02.72 דקות) שתיהן מברית המועצות ובכך הייתה לאישה הראשונה מאפריקה שזכתה במדליית זהב באליפות העולם באתלטיקה.
ביוגרפיה > אלופה אולימפית

באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכתה בולמרכה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בשיא לאומי ואפריקה חדש של 3:55.30 דקות, לפני לודמילה רוגצ'בה (3:56.91 דקות) וקו יונשיאה מסין (3:57.08 דקות) ובכך הייתה לספורטאית הראשונה מאלג'יריה שזכתה במדליית זהב אולימפית.
באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט, גרמניה בשנת 1993 זכתה בולמרכה במדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:04.29 דקות, אחרי ליו דונג מסין (4:00.50 דקות) וסוניה או'סאליבן מאירלנד (4:03.48 דקות) ולא הצליחה להגן על תוארה.
באליפות העולם שנערכה בגטבורג, שוודיה זכתה בולמרכה בפעם השנייה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:02.42 דקות, לפני קלי הולמס מבריטניה (4:03.04 דקות) וקרלה סקרמנטו מפורטוגל (4:03.79 דקות).
באולימפיאדת אטלנטה (1996) סיימה בולמרכה במקצה הראשון מתוך שניים בשלב חצי הגמר אחרונה ובמקום 23 הכללי בריצת 1500 מטר בתוצאה חלשה עבורה של 4:23.86 דקות ולא הצליחה להגן על תוארה. בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 4:09.96 דקות.
כיום, בולמרכה היא אשת עסקים וחברה בוועד האולימפי הבינלאומי.
שיאים אישיים

ריצת 800 מטר: 1:58.72 דקות (1991)
ריצת 1500 מטר: 3:55.30 דקות (1992) שיא אפריקה
ריצת מייל: 4:20.79 דקות (1991) שיא אפריקה במשך כ-17 שנים עד שנת 2008
ריצת 3000 מטר: 8:56.16 דקות (1993)
הערוץ שוליים

↑  "Hassiba Boulmerka: Defying death threats to win gold". BBC News (באנגלית בריטית). 2012-02-11. נבדק ב-2021-10-29.
טאבו (שחקנית)

| --- | --- |

 לידה:  4 בנובמבר 1971 (בת 52) היידראבאד, הודו 
 מדינה:  הודו 
 תקופת הפעילות:  מ-1980 
 מקום לימודים:  St. Ann's High School, Secunderabad 
 פרסים והוקרה:  פאדמה שרי באמנויות (2011)  פרס הקולנוע הלאומי לשחקנית הטובה ביותר (1997, 2002) 
 פרופיל ב-IMDb
 
טבאוסום פטימה האשמי (באנגלית: Tabassum Fatima Hashmi; נולדה ב-4 בנובמבר 1971), מוכרת יותר בשם הבמה שלה, טאבו. היא שחקנית קולנוע הודית. טאבו, מהשחקניות המוערכות ביותר בתעשיית הקולנוע בבוליווד והיא התפרסמה גם מחוץ לגבולות הודו בשנת 2012 בזכות תפקיד בשובר הקופות המצליח של אנג לי "חיי פיי".
ביוגרפיה

טאבו נולדה בעיר היידראבאד שבדרום הודו לזוג הורים ממוצא מוסלמי, ג'מאל, שחקן וריזוואנה האשמי שהייתה מורה במקצועה.
טאבו היא אחותה הצעירה של השחקנית פראה נאץ והאחיינית של כוכבת הקולנוע שאבנה אזמי.
למדה במכללה הקתולית "סט. קסאווייר" שבמומבאי במשך כשנתיים.
טאבו השתלבה לראשונה בתעשייה הבוליוודית בראשית שנות ה-90 עם הופעות שזיכו אותה בפרסים בסרטים "גפרורים", "ירושה", "Ninne Pelladatha", "מעבר הניצחון" ו"ניצחון".
שיחקה כמו כן גם בסרטים הודים במהלך שנות ה-90 שזכו להצלחה מסחרית וביקורתית גדולה כמו הקומדיות "אנחנו עומדים מאוחדים", "הדודה הרמאית" "ביוויי מס 1", הדרמה הפוליטית "הצמד", סרט המלחמה "גבול" ו"ארץ האהבה".
בשנת 2000 זכתה טאבו במרבית פרסי הקולנוע ההודי על תפקידה בדרמה "אשטיטבה" והופיעה בקומדיית הקאלט ההודית "עסקי הקופים" ובדרמה המוזיקלית "מצאתי את זה".
ב-2001 זכתה במספר פרסים מקומיים על משחקה בדרמה "שאנדי בר".
ב-2003 שיחקה לצידו של אירפאן קאן בסרט "מאקבול", עיבוד הודי מוצלח שנעשה למחזה "מקבת'".
ב-2006 הופיעה טאבו במלודרמה "נהרסים באהבה" בתפקיד קצינת המודיעין מאליני טייגאיי והשתתפה לראשונה בסרט אמריקאי, הדרמה של מירה נאיר "עניין של שם" בתפקיד אשר דרש מטאבו לראשונה להתבטא באנגלית.
ב-2007 הופיעה בתפקיד מקומי מוערך בדרמה "פחות סוכר".
בשנת 2012 זכתה טאבו לפרסום כלל עולמי בזכות הופעתה בסרט ההרפתקאות המוערך של אנג לי "חיי פיי" בתפקיד גיטה אמו של הנער פיי פאטל (סוראג' שארמה).
בשנת 2023 כיכבה במותחן הריגול של נטפליקס, "המרגל".
בשנת 2024 שיחקה בסרט השודים "דיילות אוויר" יחד עם קארינה קאפור וקריטי סנון.
פילמוגרפיה

באזאר (1982)
הומ נאוג'ואן (1985)
גפרורים (1996)
ניצחון (1996)
ירושה (1997)
הדודה הרמאית (1997)
הצמד (1997)
הגבול (1997)
הו טו טו (1999)
אנחנו עומדים מאוחדים (1999)
ביווי מס 1 (1999)
מצאתי את זה (2000)
עסקי הקופים (2000)
אשטיטבה (2000)
נהרסים באהבה (2006)
עניין של שם (2006)
אז זה מנופץ (2010)
חיי פיי (2012)
דוד (2013)
גאי הו (2014)
היידר (2014)
חשוד ברצח (2015) - מירה דשמוך
אשמים (2015) - רימה קומאר
פיטור (2016)
שוב גולמאל (2017)
נעדרת (2018)
סנג'ו (2018) - מבוסס על חייו של סנג'אי דאט
תן אהבה (2019)
האב בהולה (2023)
המרגל (2023)
דיילות אוויר (2024)
פילמוגרפיה > טלוויזיה

חולית: הנבואה (2024)
טאבו ואירפאן קאן בפרמיירה לסרט "עניין של שם", 2006
חוות שלם

| --- | --- |

אחד מבתי החווה
 מיקום
 קואורדינטות:  32°02′31″N 34°49′01″E﻿ / ﻿32.042°N 34.817°E﻿ / 32.042; 34.817
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) חוות שלם(למפת גוש דן רגילה) חוות שלם(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חוות שלם(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום חוות שלם  he חוות שלםhe חוות שלםמפת  __ פארק אריאל שרון (in English: Ariel Sharon Park) [‌גוש דן וסביבותיו‌]מצפון וממערב: __ תל אביב-יפו (in English: Tel Aviv) מצפון: __ רמת גן (in English: Ramat Gan) ממזרח: __ אור יהודה (in English: Or Yehuda), __ מועצה אזורית שדות דן (in English: Sdot Dan Regional Council) מדרום: __ אזור (in English: Area), __ חולון (in English: Holon) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
משרדי "הזרע"
חוות שלם הייתה חווה בבעלות חברת הזרע בפאתיה הדרום-מזרחיים של תל אביב-יפו, דרומית לדרך לוד ומערבית למחלף מסובים.
היסטוריה

בשנת 1949 יזם מייסד חברת "הזרע", צדוק רוזנטל, הקמת חווה חקלאית לייצור זרעים. החברה חכרה שטח של 1,100 דונם באדמות הכפר אל-ח'ירייה שננטש במהלך מלחמת העצמאות. השטח היה חלק מאזור שלא סופח לאף אחת מהרשויות המקומיות שבסביבה (תל אביב-יפו, רמת גן או אזור), והיה לשטח גלילי.
האדריכל אריה שרון תכנן את המתחם, שבנייתו הסתיימה ב-1952. תוכננו 12 בתי מגורים ומבנה ציבור אחד, אך בסופו של דבר הוקמו חמישה בתי מגורים דו-משפחתיים. 10 המשפחות שהגיעו למקום היו משפחותיהם של מומחים חקלאיים שרוזנטל קיבץ מכל רחבי הארץ. הם התגוררו בבתים בחינם, אך זכותם זו הותנתה בכך שיעבדו בחווה. רוזנטל, יוצא קיבוץ גן שמואל, שאף להקים מודל קהילתי הדומה בחלקו לקיבוץ (התושבים התגוררו ועבדו יחדיו ומתחם המגורים הזכיר במראהו קיבוץ), אך התושבים קיבלו שכר עבור עבודתם והחזיקו ברכוש פרטי. הבתים נחשבו מרווחים בזמנם, וכל אחד מהם כלל שני חדרי שינה, פינת אוכל, מטבח, חדר אמבטיה, שירותים ושתי מרפסות.
תנאי המחיה בחווה היו קשים, בשל הבידוד היחסי בהם חיו תושבי החווה, הריחות העזים ממזבלת חיריה הסמוכה וריבוי היתושים והמזיקים. החל משנות ה-60, החלו דיירי החווה לנטוש אותה, ובשנת 1983 נטשה המשפחה האחרונה. בתי המגורים הנטושים ניזוקו עם השנים, ונטו לנפול. גם הפעילות החקלאית בחווה הופסקה בהדרגה, והמבנים ששימשו לייצור ואחסנת הזרעים הוסבו למשרדיה של חברת "הזרע".
בשנות ה-80 הסתיים הסכם החכירה של חברת "הזרע", אך היא המשיכה להחזיק בשטח, ומינהל מקרקעי ישראל לא פעל לפנותה. לאחר שהתקבלה ההחלטה להקים את פארק אריאל שרון, בשנת 2005, דרש המינהל את פינויו של השטח. בסופו של דבר, חתמה המדינה בשנת 2012 על הסכם עם חברת "הזרע", לפיו המתחם יפונה תמורת 19.8 מיליון ש"ח. מתחם החווה עתיד להיות הכניסה המרכזית לפארק אריאל שרון. בתי המגורים שופצו, ויהיו חלק ממרכז המבקרים של הפארק.
הערות שוליים

↑  מפת תל אביב והסביבה 1958, שהודפסה בשנת 1960 ע"י מחלקת המדידות, עם ציון מיקום 'חוות שלם', באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  שי פאוזנר, המדינה תשלם כ-20 מיליון שקל עבור שטחה של הזרע בפארק אריאל שרון, באתר כלכליסט, 1 באפריל 2012
מפת פארק אריאל שרון, שבתחומו נמצאת החווה
חוסיין אחמד סלאח

חוסיין אחמד סלאח (בערבית: حسين أحمد صلاح, בתעתיק מדויק: חסין אחמד צלאח, בסומלית: Xuseen Axmed Saalax; נולד ב-31 בדצמבר 1956) הוא אתלט עבר ג'יבוטי, זוכה מדליית ארד אולימפית (סיאול 1988), פעמיים סגן אלוף עולם (רומא 1987 וטוקיו 1991) ואלוף אפריקה (קהיר 1985) בריצת מרתון, וסגן אלוף אפריקה (רבאט 1984) בריצת 10,000 מטר.
ביוגרפיה > 1983

באליפות העולם שנערכה בהלסינקי שבפינלנד באוגוסט השתתף בריצת מרתון, אך פרש במהלכה.
ביוגרפיה > 1984 > סגן אלוף אפריקה

באליפות אפריקה שנערכה ברבאט שבמרוקו זכה במדליית כסף בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 28:17.40 דקות.
באולימפיאדת לוס אנג'לס שנערכה באוגוסט סיים במקום 20 בריצת מרתון בתוצאה של 2:15:59 שעות.
ביוגרפיה > 1985 > אלוף אפריקה

באליפות אפריקה שנערכה בקהיר שבמצרים באוגוסט זכה במדליית זהב בריצת מרתון בתוצאה של 2:23:01 שעות.
ביוגרפיה > 1987 > סגן אלוף עולם

באליפות העולם שנערכה ברומא שבאיטליה בספטמבר זכה במדליית כסף בריצת מרתון בתוצאה של 2:12:30 שעות, אחרי דגלאס וקייהורי מקניה (2:11:48 שעות) ולפני ג'לינדו בורדין מאיטליה (2:12:40 שעות).
ביוגרפיה > 1988 > מדליית ארד אולימפית

באולימפיאדת סיאול שנערכה באוקטובר זכה במדליית ארד בריצת מרתון בתוצאה של 2:10:59 שעות, אחרי ג'לינדו בורדין (2:10:32 שעות) ודגלאס וקייהורי (2:10:47 שעות).
ביוגרפיה > 1991 > סגן אלוף עולם

באליפות העולם שנערכה בטוקיו שביפן בספטמבר זכה במדליית כסף בריצת מרתון בתוצאה של 2:15:26 שעות, אחרי הירומי טאניגוצ'י מיפן (2:14:57 שעות) ולפני סטיב ספנס מארצות הברית (2:15:36 שעות).
ביוגרפיה > 1992

באולימפיאדת ברצלונה שנערכה באוגוסט סיים במקום 30 בריצת מרתון בתוצאה של 2:19:04 שעות.
ביוגרפיה > 1995

באליפות העולם שנערכה בגטבורג שבשוודיה באוגוסט סיים במקום 25 בריצת מרתון בתוצאה של 2:20:50 שעות.
ביוגרפיה > 1996

באולימפיאדת אטלנטה שנערכה באוגוסט סיים במקום 42 בריצת מרתון בתוצאה של 2:20:33 שעות.
שיאים אישיים

ריצת 10000 מטר: 28:17.4 דקות (1984), שיא ג'יבוטי
ריצת מרתון: 2:07:07 שעות (1988), שיא ג'יבוטי
חומת מפגע

חומת מפגע במטווח פתוח
חומת מפגע היא סוללת עפר עבה או קיר בטון עבה מצופה בספוג שמטרתם לספוג ולבלום ירי קליעים (כגון כדורי נשק קל) ונתזים. חומות מפגע נפוצות במטווחים פתוחים (כלומר: לא בתוך מבנה סגור) וכחלק בעמדות מגנן מודרניות (בהן חונים כוחות היבשה, טנקים, רכב קרבי משוריין וחיל רגלים).
מטרת חומת המפגע במטווחים היא למנוע זליגת קליעים ונתזים מסכני חיים מחוץ לגבולות המטווח, ובסיום הירי פריקת כלי הירייה (לרוב רובה או אקדח) נעשית כאשר הקנה מופנה אל עבר חומת המפגע. במטווחים פתוחים בדרך כלל חומת המפגע היא בצורת האות "ח" המקיפה את קו המטרות כדי למנוע מירי תועה ונתזים לזלוג דרך צדי המטווח בנוסף לבלימת הקליעים הנורים אל עבר המטרות. במטווח סגור חומת המפגע היא קיר בטון עבה שבולם את הקליע ואינו מחזיר נתזים.
טיטי נחושתי

| טיטי נחושתי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פרימטים
תת־סדרה:: בעלי אף יבש
משפחה:: סאקיים
סוג:: פלקטורוצבוס
מין:: טיטי נחושתי
שם מדעי
 Plecturocebus cupreus ‏שפיקס, 1823
תחום תפוצה


טיטי נחושתי (שם מדעי: Plecturocebus cupreus) הוא מין של פרימט החי באמריקה הדרומית במדינות פרו וברזיל.