stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גואלף
היסטוריה > לאחר 1878

גואלף קיבלה מעמד של עיר בשנת 1879, והופרדה פוליטית ממחוז וולינגטון. באותה עת, אוכלוסיית העיר מנתה כ־10,000 איש. במהלך השבעתו, ראש העיר ג'ורג' הווארד השתמש לראשונה במונח "עיר מלכותית", אף על פי שה"מלכותיים" היחידים שביקרו בפועל היו ג'ון קמפבל, המרקיז מלורן, ואשתו הנסיכה לואיז, דוכסית ארגייל, אחת מבנותיה של המלכה ויקטוריה.
בנייתה של כנסיית גבירתנו ללא רבב, לימים בזיליקת גבירתנו ללא רבב, החלה ב-1876 אך הושלמה רק ב-1883.
בסוף המאה ה-19 הקים ג'ורג' סלימן האב את חברת הרכבות Guelph Railway. טלפונים הפכו נפוצים ב-1886, והעיר רכשה את חברת Guelph Light & Power ב-1903.
גואלף מילאה תפקיד ייחודי בהקמת המפלגה הקומוניסטית של קנדה, עם מפגש ייסודה ב-1921.
גואלף ידועה בכמה הישגים בולטים, כמו מערכת הטלוויזיה בכבלים הראשונה של צפון אמריקה, ששידורה הראשון היה הכתרתה של המלכה אליזבת השנייה ב-1953, והמצאת מגן האשכים ב-1922 על ידי Guelph Elastic Sosiery Company. ממציא משחק הכדורת הקנדי ב-1909, בו מפילים חמישה פינים (אנ') (במקום עשרה) נולד בגואלף. כמו כן, תפוח האדמה הנפוץ Yukon Gold פותח באוניברסיטת גואלף ב-1966.
אוניברסיטת גואלף, שנוסדה ב-1964, איחדה שלוש מכללות מייסדות: המכללה החקלאית של אונטריו, הקולג' הווטרינרי של אונטריו ומכון מקדונלד. Guelph Collegiate Vocational Institute (GCVI), שהוקם בשנות ה-40, הוא אחד מבתי הספר התיכוניים הוותיקים ביותר באונטריו.
ארגון הסיינטולוגיה העביר את המטה הקנדי של הארגון לגואלף ב-2017, במהלך שעורר מחאות. ב-2012 אושרה תוכנית שיפוץ משמעותית עבור מרכז העיר, שנועדה להפוך את המרכז הישן לאטרקטיבי באמצעות פיתוח מעורב עם מבני מגורים ומסחר.
כלכלה

במשך שנים רבות, גואלף דורגה באחת הערים הבטוחות בקנדה. עם זאת, מדד 2017 הראה עלייה של 15% בפשיעה משנת 2016. העיר שמרה על שיעורי אבטלה נמוכים במדינה לאורך המשבר הכלכלי העולמי של 2008.
דמוגרפיה

| שנה | אוכלוסייה | ±% |
| --- | --- | --- |
| 1841 | 1,240 | — |
| 1851 | 1,860 | +50.0% |
| 1871 | 6,878 | +269.8% |
| 1881 | 9,890 | +43.8% |
| 1891 | 10,537 | +6.5% |
| 1901 | 11,496 | +9.1% |
| 1911 | 15,175 | +32.0% |
| 1921 | 18,128 | +19.5% |
| 1931 | 21,075 | +16.3% |
| 1941 | 23,074 | +9.5% |
| 1951 | 27,386 | +18.7% |
| 1961 | 39,838 | +45.5% |
| 1971 | 60,087 | +50.8% |
| 1981 | 71,207 | +18.5% |
| 1991 | 87,976 | +23.5% |
| 1996 | 95,821 | +8.9% |
| 2001 | 106,170 | +10.8% |
| 2006 | 114,943 | +8.3% |
| 2011 | 121,688 | +5.9% |
| 2016 | 131,794 | +8.3% |
| 2021 | 143,740 | +9.1% |
במפקד האוכלוסין לשנת 2021 שנערך על ידי ממשלת קנדה, בגואלף התגוררו 143,740 תושבים, המתגוררים ב־56,480 מתוך 59,746 דירות פרטיות בסך הכל, שינוי של 7000910000000000000♠9.1% מאוכלוסיית 2016 של 131,794. עם שטח קרקע של 87.43 קילומטרים רבועים (33.76 מילים רבועים), צפיפות האוכלוסין ב־2021 הייתה 1,644 נפש לקמ"ר. באזור גואלף וסביבתה, האוכלוסייה ב־2021 הייתה 165,588 איש.
גואלף הייתה העיר השלישית בקצב הגידול שלה באונטריו, עם צמיחה של 8.3% בין 2011 ל-2016. על פי תוכנית Ontario Places to Grow, האוכלוסייה של Guelph הייתה צפויה להיות כ-144,500 עד שנת 2021 ו-175,000 עד 2031. מספר התושבים בפועל משתנה במהלך השנה בגלל שינויים באוכלוסיית הסטודנטים של אוניברסיטת גואלף.
דמוגרפיה > מוצא אתני

כ-73.1% מהתושבים היו קנדים אירופאים ב-2021, בעוד ש-25.3% היו מיעוטים ו-1.6% היו ילידים. קבוצות המיעוט הנראות הגדולות ביותר בגואלף היו דרום אסיה (7.4%), שחורים (4.2%), סינים (3.0%), פיליפינים (2.7%), דרום מזרח אסיה (2.2%), אמריקה הלטינית (1.4%), מערב אסיה (1.4%) וערבים (1.2%).
מפקד האוכלוסין של 2021 הצביע על כך ש-12,210 קנדים איטלקים חיו בגואלף. איטלקים רבים מדרום איטליה, במיוחד מסן ג'ורג'ו מורג'טו, היגרו לאזור בתחילת המאה ה-20, וגם בשנים מאוחרות יותר. אולם מבחינה היסטורית, אוכלוסייתה של גואלף הייתה בעיקרה בריטית במוצאה, עם 92% ב-1880 ו-87% ב-1921.
דמוגרפיה > שפות

שפת האם הנפוצה ביותר בשנת 2021 הייתה אנגלית, מדוברת על ידי 74.5% מהאוכלוסייה, ואחריה שפות סיניות (2.3%), פנג'אבי (1.5%), איטלקית (1.3%), וייטנאמית (1.2%), טאגאלוג (1.2%), ספרדית (1.2%) וצרפתית (1.1%). 2.7% מהתושבים דיווחו כי הם דוברי אנגלית ושפה נוספת כשפות אם.
דמוגרפיה > דת

בשנת 2021, 49.7% מתושבי גואלף היו נוצרים, ירידה מ-61.8% בשנת 2011. 23.9% מהתושבים היו קתולים, 13.7% היו פרוטסטנטים, 7.3% היו נוצרים בני עדה לא מוגדרת, ו-2.0% היו נוצרים אורתודוקסים. כל העדות האחרות של הנצרות היוו 2.8%. 38.7% מהאוכלוסייה הצהירו על חוסר דת, לעומת 30.3% ב-2011. כל שאר הדתות והמסורות הרוחניות ביחד היוו 13.6% מהאוכלוסייה. הדתות הלא נוצריות הגדולות היו האסלאם (4.5%), הינדואיזם (2.7%), סיקהיזם (1.5%) ובודהיזם (1.5%).
בגואלף ישנה קהילה יהודית ואף ישראלית המונה כ-1,500 איש. חב"ד גואלף הוקם בשנת 2013, ומאז מארח ארוחות שבת, חגים ותפילות לקהילה היהודית ולסטודנטים בפרט. באוניברסיטת גואלף ישנם שלושה ארגוני סטודנטים יהודיים כגון אחוות בנים יהודית (AEPi), אחוות בנות יהודית ומועדון הסטודנטים היהודי הלל גואלף. בנוסף, באוניברסיטה יש תא של מועדון תמיכה בישראל הנקרא "סטודנטים תומכי ישראל" שהוקם על ידי סטודנט ישראלי-קנדי.
ערים תאומות

קאסטלפרנקו ונטו, איטליה איטליה
קצאלטננגו, גואטמלה גואטמלה
קוסקו, פרו פרו
הרנאן דיאז

| --- | --- |

 לידה:  1973 (בן 51 בערך) בואנוס איירס, ארגנטינה 
 מדינה:  ארצות הברית, ארגנטינה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ניו יורק, קינגס קולג' לונדון, אוניברסיטת בואנוס איירס 
 שפות היצירה:  אנגלית, ספרדית 
 פרסים והוקרה:  First Novelist Award (2018)  פרס ויטינג (2019)  מלגת גוגנהיים (2022)  פרס פוליצר לסיפורת (2023) 
 www.hernandiaz.net
 
הרנאן דיאז (בספרדית: Hernán Díaz; נולד ב-1973) הוא סופר אמריקאי יליד ארגנטינה. הרומן הראשון שלו, "במרחבים", תורגם לעברית על ידי שרון פרמינגר ופורסם בשנת 2024 בהוצאת ידיעות אחרונות. הרומן השני שלו "נאמנות" תורגם לעברית בידי שרון פרמינגר ויצא לאור בהוצאת משכל.
הספר נאמנות שפורסם ב-2022 זכה בפרס פוליצר לספרות באותה שנה.
ביוגרפיה

דיאז נולד בבואנוס איירס, ארגנטינה. כשהיה בן שנתיים עברה משפחתו לשוודיה. המשפחה שבה לארגנטינה לאחר החזרת הדמוקרטיה למדינה. הוא למד תואר ראשון בספרות באוניברסיטת בואנוס איירס ולאחר מכן עבר ללונדון כדי ללמוד לתואר MA בקינגס קולג'.ב-1999 עבר לניו יורק וקיבל את הדוקטורט שלו מאוניברסיטת ניו יורק בהנחיית אביטל רונאל וסילביה מולוי בתחום ספרות השוואתית ופילוסופיה.
ביוגרפיה > קריירה

דיאז זכה במלגות ממרכז קולמן לחוקרים וסופרים של הספרייה הציבורית בניו יורק וממרכז בלאג'יו של קרן רוקפלר. הרומנים של דיאז תורגמו ליותר מ-20 שפות. מאמריו וסיפוריו הקצרים פורסמו בין השאר ב"פלייבוי" וב-"The Yale Review".
מלבד כתיבתו, הוא מנהל שותף של המכון ההיספני לתרבויות אמריקה הלטינית והאיברי באוניברסיטת קולומביה, ומשמש כעורך מנהל של כתב העת בשפה הספרדית "Revista Hispanica Moderna". בשנת 2017 הוציא את הרומן "במרחבים".
בשנת 2019 זכה בפרס וויטינג, המעניק 50,000 דולרים לכל זוכה לעשרה סופרים חדשים ומגוונים בתחומי סיפורת, עיון, שירה ודרמה. הפרס ניתן "על סמך הישגים בתחילת הקריירה, שנושאים בחובם הבטחה ליצירה ספרותית מעולה שצפויה בהמשך."
בשנת 2022 הוציא את הספר "נאמנות".
הערות שוליים

↑   גילי איזיקוביץ, חתן פרס פוליצר הטרי לספרות מסביר מדוע הוא כותב על עושר קיצוני, באתר הארץ, 8 ביוני 2023
↑  We stigmatize accents, but language belongs to everyone, PBS NewsHour, ‏2018-07-03 (באנגלית אמריקאית)
פרס לאוני סונינג למוזיקה

| --- | --- |
 מיקום הטקס:  קופנהגן 
 מדינה:  דנמרק 
 הגוף המעניק:  קרן המוזיקה לאוני סונינג 
 סכום הזכייה:  133,000 אירו 
 תקופת הפרס:  1959–הווה (כ־65 שנים) 
 נקרא על שם:  לאוני סונינג 
 www.sonningmusic.org
 
פרס לאוני סונינג למוזיקה או פרס סונינג (בדנית: Léonie Sonning Music Prize), המוכר כאות ההוקרה המוזיקלי הגבוה ביותר של דנמרק, ניתן מדי שנה למלחין או מבצע בינלאומי. הפרס הוענק לראשונה בשנת 1959 למלחין איגור סטרווינסקי. כיום נבחרים חתני הפרס על ידי מנהלי קרן המוזיקה לאוני סונינג, שנוסדה בשנת 1965.
תעודת הפרס כתובה בדנית והפרס כולל 1,000,000 קרונות דניות (135,000 אירו, 150,000 דולר אמריקאי) והדפס בלעדי (מונוטייפ) של הציירת הדנית מאיה ליזה אנגלהרדט. חתני וכלות הפרס מתכבדים בקונצרט, המתקיים על פי רוב בקופנהגן, ולעיתים קרובות הם מוזמנים להדריך כיתת אמן של מוזיקאים דנים.
אין קשר ישיר בין אות ההוקרה הזה לבין פרס סונינג, שהוא אות ההוקרה שמעניקה קרן לזכר בעלה המנוח של לאוני סונינג, קרל יוהאן סונינג.
זוכי פרס לאוני סונינג למוזיקה

1959 - רוסיה איגור סטרווינסקי, מלחין, רוסיה
1965 - ארצות הברית ליאונרד ברנשטיין, מלחין, ארצות הברית
1966 - שוודיה בירגיט נילסון, זמרת, שוודיה
1967 - פולין ויטולד לוטוסלבסקי, מלחין, פולין
1968 - הממלכה המאוחדת בנג'מין בריטן, מלחין, הממלכה המאוחדת
1969 - בולגריה בוריס כריסטוף, זמר, בולגריה
1970 - רומניה סרג'יו צ'ליבידאקה, מנצח, רומניה
1971 - ארצות הברית ארתור רובינשטיין, פסנתרן, פולין, ארצות הברית
1972 - ארצות הברית יהודי מנוחין, כנר, ארצות הברית
1973 - ברית המועצות דמיטרי שוסטקוביץ', מלחין, ברית המועצות
1974 - ספרד אנדרס סגוביה, גיטריסט, ספרד
1975 - גרמניה המערבית דיטריך פישר-דיסקאו, זמר, גרמניה המערבית
1976 - דנמרק מוגנס וולדיקה - מנצח, דנמרק
1977 - צרפת אוליבייה מסייאן - מלחין, צרפת
1978 - צרפת ז'אן-פייר רמפל - חלילן, צרפת
1979 - הממלכה המאוחדת ג'נט בייקר - זמרת, הממלכה המאוחדת
1980 - צרפת מארי-קלר אליין, נגנית עוגב, צרפת
1981 - ברית המועצות מסטיסלב רוסטרופוביץ', צ'לן, ברית המועצות
1982 - ארצות הברית אייזק שטרן, כנר, ארצות הברית
1983 - צ'כוסלובקיה רפאל קובליק, מנצח, צ'כוסלובקיה
1984 - ארצות הברית מיילס דייוויס - חצוצרן ג'אז ארצות הברית
1985 - צרפת פייר בולז - מלחין, צרפת
1986 - ברית המועצות סביאטוסלב ריכטר, פסנתרן, ברית המועצות
1987 - שווייץ היינץ הוליגר, אבובן, שווייץ
1988 - גרמניה פטר שרייר, זמר, גרמניה
1989 - ברית המועצות גדעון קרמר, כנר, ברית המועצות
1990 - הונגריה ג'רג' ליגטי, מלחין, הונגריה
1991 - שוודיה אריק אריקסון, מנצח, שוודיה
1992 - אנגליה גאורג שולטי, מנצח, הונגריה, אנגליה
1993 - אוסטריה ניקולאוס הרנונקור, מנצח, אוסטריה
1994 - פולין כריסטיאן צימרמן, פסנתרן, פולין
1995 - רוסיה יורי בשמט, מנצח, רוסיה
1996 - דנמרק פֶּר נירגארד, מלחין, דנמרק
1997 - הונגריה אנדראש שיף, פסנתרן, הונגריה
1998 - גרמניה הילדגארד בהרנס, זמרת, גרמניה
1999 - רוסיה סופיה גוביידולינה, מלחינה, רוסיה
2000 - דנמרק מיכלה פטרי, חלילית, דנמרק
2001 - גרמניה אן-סופי מוטר, כנרת, גרמניה
2002 - אוסטריה אלפרד ברנדל, פסנתרן, אוסטריה
2003 - הונגריה ג'רג' קורטג, מלחין, הונגריה
2004 - ארצות הברית קית' ג'ארט, פסנתרן ג'אז, ארצות הברית
2005 - אנגליה ג'ון אליוט גרדינר, מנצח, אנגליה
2005 - ארצות הברית יו-יו מה, צ'לן, ארצות הברית
2006 - דנמרק לארס אולריק מורטנסן, דנמרק
2007 - אסטוניה ארוו פרט, מלחין, אסטוניה
2008 - ישראל דניאל בארנבוים, פסנתרן ומנצח, ישראל
2010 - איטליה צ'צ'יליה ברטולי, זמרת, איטליה
2011 - פינלנד קַאִייָה סאאריאהו, מלחינה, פינלנד
2012 - ספרד ז'ורדי סאוואל, גיטריסט, ספרד
2013 - הממלכה המאוחדת סיימון ראטל, מנצח, אנגליה
2014 - שוודיה מרטין פרוסט, נגן קלרינט, שוודיה
2015 - הממלכה המאוחדת תומאס אדס, מלחין, פסנתרן ומנצח, הממלכה המאוחדת
2016 - שוודיה הרברט בלומסטדט, מנצח, שוודיה
2017 - יוון לאונידס קבאקוס, כנר, יוון
2018 - לטביה מאריס יאנסונס, מנצח, לטביה
2019 - דנמרק הנס אברהמסן, מלחין, דנמרק
2020 - קנדה ברברה הניגן, מנצחת וסופרן, קנדה
2021 - קוריאה הדרומית אנסוק צ'ין, מלחינה, קוריאה הדרומית
2022 - צרפת פייר לורן איימארד, פסנתרן, צרפת
2023 - סקוטלנד אוולין גלני, נגנית כלי הקשה, סקוטלנד
2024 - שווייץ עמנואל פהו, חלילן, שווייץ
לואיס מרפי

ריצ'רד לואיס מרפי (באנגלית: Richard Louis Murphy‏; 6 בנובמבר 1875 – 16 ביולי 1936) מדובוק, איווה היה סנאטור אמריקאי דמוקרטי מאיווה. הוא נבחר עם הנשיא פרנקלין ד. רוזוולט ב-1932, כסנאטור הדמוקרטי השני בלבד מאיווה שנבחר מאז 1852, כהונתו של מרפי קוצרה בשל מותו בשוגג ב-1936, כשנותרו יותר משנתיים לכהונתו היחידה.
ביוגרפיה

לואיס מרפי נולד לג'ון ואנה מרפי בדובוק, איווה, ב-6 בנובמבר 1875. אביו היה המוציא לאור של ה־Dubuque Telegraph-Herald. לואיס למד בבתי הספר הציבוריים בדובוק, כולל שנתיים של תיכון, אבל הרווחים שלו היו נחוצים בבית, אז השכלתו הרשמית הסתיימה. הוא החל קריירה בעיתונאות בגיל 15, כששימש ככתב בעיתון Galena, Illinois, Gazette מ-1890 עד 1892. כשחזר לדובוק ב-1892, הוא עבד ב-Dubuque Times-Journal ככתב ולאחר מכן כעורך. עם מות אביו ב-1902, הוא הפך לעורך של ה-Dubuque Telegraph-Herald, וכיהן בתפקיד זה עד 1914. הוא מונה על ידי מינהלת וודרו וילסון לשמש כגובה ההכנסות הפנימיות של איווה בין השנים 1913 ל-1920. לאחר תום הממשל ההוא עבד כיועץ למס הכנסה בשנים 1920 עד 1931, כאשר פרש מעיסוקים פעילים.
ב-1932, הוא התמודד כמועמד הדמוקרטי למושב הסנאט האמריקני שאותו החזיק סמית' וו. ברוקהארט. הנרי פילד קיבל את המועמדות הרפובליקנית מברוקהארט. בבחירות הכלליות, מרפי ניצח את פילד בפער גדול, כחלק מהמפולת הדמוקרטית שליוותה את בחירתו של רוזוולט ותבוסתו של הרברט הובר. המצע העיקרי של מרפי היה שחזור, כאמצעי הקלה חקלאית, של חוקיות הבירה.
מרפי כיהן מ-4 במרץ 1933, עד מותו בתאונת דרכים ליד צ'יפווה פולס, ויסקונסין, ב-16 ביולי 1936. הוא ואשתו, אלן, חזרו לדובוק מחופשה של שבוע בהיוורד, וויסנה, עם פרד וו. וודוורד, המוציא לאור של ה-Dubuque Telegraph Herald, ואשתו אלסי. אשתו של מרפי, אחת משלושת הנוסעים שנפצעו בתאונה, דיווחה שהתאונה התרחשה כאשר צמיג התפוצץ בזמן שמרפי נהג במהירות נמוכה, מה שגרם לו לצלול מהסוללה. הוא נקבר בבית הקברות מאונט אוליבט, בקי ווסט, איווה (פרבר של דובוק).
עם מותו של מרפי, ממשל רוזוולט איבד בעל ברית אמין בסנאט. למרות שמרפי הוחלף על ידי דמוקרט אחר, (גאי מארק ג'ילט), ג'ילט היה לעיתים קרובות מסוכסך עם הנשיא, התנגד לתוכניתו להרחיב את בית המשפט העליון, והתנגד, עד סוף 1941, לתמיכתו של רוזוולט בבריטניה הגדולה.
בזמן התאונה, מר וגברת מרפי היו הורים לחמישה ילדים - מרי, אלינור אן, אימלדה, אלן וצ'ארלס. ילד שישי מת בינקותו.
ה'תש"ל

ה'תש"ל (5,730) ובקיצור תש"ל – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-13 בספטמבר 1969, והסתיימה ביום כ"ט באלול, 30 בספטמבר 1970.
המולד של תשרי חל ביום שישי, שעה אחת ו-358 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג זחג. היא מעוברת, ואורכה 383 ימים.
זו שנה רביעית לשמיטה, ושנת 11 במחזור העיבור ה-302. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 18 (סימנה יחלדז) במחזור השמש ה-205.
שנה זו היא שנת 1,901 לחורבן הבית, ושנת 2,281 לשטרות.
מדינת ישראל חגגה ביום העצמאות ה'תש"ל 22 שנות עצמאות.
אירועים

ט"ז בחשוון - המערך בראשות גולדה מאיר זוכה בבחירות לכנסת השביעית
ו' בטבת - גולדה מאיר מציגה את ממשלתה השנייה (החמש עשרה במנין הממשלות) בפני הכנסת
ט"ז בטבת - ספינות שרבורג - חמישה סטי"לים של חיל הים הישראלי חומקים ממספנות נמל שרבורג שבצרפת למימי תעלת למאנש בדרכם לישראל
י"ח בטבת - מבצע תרנגול 53 - כוחות צה"ל משתלטים על תחנת מכ"ם מצרית ומביאים את המתקן לישראל
כ"ט בטבת - מלחמת ההתשה: תחילת ההפצצות של חיל האוויר בעומק שטח מצרים
ט"ו בשבט - מלחמת ההתשה: כוח צנחנים משתלט על האי שדואן שבמפרץ סואץ
ט"ו באדר א' - פיגוע בטיסת סוויסאייר 330 משווייץ לישראל. המטוס מתרסק ו-47 איש נהרגים, מהם 15 ישראלים
כ"ב בניסן - מכתב השמיניסטים נשלח לראש הממשלה, גולדה מאיר
ט"ז באייר - פיגוע באוטובוס ילדי אביבים
כ"ד באייר - מלחמת ההתשה: בהיתקלות עם יחידת קומנדו מצרית, נהרגים 13 חיילי צה"ל ושניים נשבים
כ' בסיוון - הוקם היישוב אלון שבות שבגוש עציון הנקרא על שם האלון הבודד
כ"ו בתמוז - בקרב אוויר באזור תעלת סואץ הפילו טייסי חיל האוויר הישראלי חמישה מטוסי קרב שטייסיהם רוסים
ב' באב - שרי גח"ל פורשים מ"ממשלת הליכוד הלאומי" עקב התנגדותם לתנאי הפסקת האש במלחמת ההתשה
ה' באב - מסתיימת מלחמת ההתשה
ל' באב - התנקשות כושלת בחוסיין מלך ירדן מובילה לאירועי ספטמבר השחור
נולדו

ה' בתשרי - קובי אוז, מוזיקאי וסופר ישראלי, סולן להקת טיפקס
י"ז בתשרי - עודד מנשה, שחקן ואחד ממנחי ערוץ הילדים
א' בטבת - אלומה גורן, כדורסלנית ישראלית
ח' בשבט - עמי סמולרצ'יק, שחקן ישראלי
י"ט בטבת - לינוס טורבאלדס, מתכנת, יוצרה של מערכת ההפעלה לינוקס
כ"ט באדר א' - פפי תורג'מן, כדורסלן ישראלי
א' בניסן - ניר אורבך, חבר הכנסת ישראלי
י"ז באייר - יגאל עמיר, רוצחו של ראש ממשלת ישראל יצחק רבין
ט"ז בסיוון - אורן סמדג'ה, ג'ודוקא ישראלי
כ' בסיוון - לימור מזרחי, כדורסלנית ישראלית
י"ג באלול - אראל סג"ל, עיתונאי ופובליציסט ישראלי
כ"ט באלול - גלעד ארדן, חבר הכנסת מטעם הליכוד ושגריר ישראל באו"ם
נפטרו

ג' בכסלו - אברהם קריניצי, ראש עיריית רמת גן
כ"ז בטבת - מקס בורן, פיזיקאי ומתמטיקאי גרמני-יהודי (נולד ב-ה'תרמ"ג)
ח' בשבט - לאה גולדברג, משוררת, סופרת וכלת פרס ישראל
כ"ב בשבט - אריה בן-אליעזר, איש התנועה הרוויזיוניסטית והאצ"ל וחבר הכנסת מטעם תנועת החרות וגח"ל (נולד ב-ה'תרע"ד)
י"א באדר א' - שמואל יוסף עגנון, סופר עברי, חתן פרס נובל לספרות (נולד ה'תרמ"ז)
כ' באדר ב' - נתן אלתרמן משורר (נולד ה'תר"ע)
כ"ה באדר ב' - רבי יצחק אבוחצירא, אשר כונה "הבאבא חאקי" ושימש כרב ברמלה ולוד, נהרג בתאונת דרכים
כ"ו באדר ב' - אביגדור המאירי משורר ישראלי (נולד בהתר"ן).
י"ט באייר - הרב עזרא עטייה ראש ישיבת פורת יוסף
ח' בסיוון - ישראל ברזילי, שר וחבר הכנסת מטעם מפ"ם (נולד ב-ה'תרע"ג)
י"ג בתמוז - חיים משה שפירא, שר ב-15 ממשלות ישראל הראשונות ממנהיגי המפד"ל
ה' באלול - זלמן ארן, מראשי תנועת העבודה ושר בממשלת ישראל (1963-69, 1954-60), כיהן יותר מעשר שנים כשר החינוך והתרבות
ו' באלול - יצחק גרינבוים, ממנהיגי יהדות פולין, מראשי התנועה הציונית והסוכנות היהודית, שר הפנים בממשלה הזמנית של ישראל
כ' באלול – רבי אליהו לאפיאן, משגיח ישיבת כנסת חזקיהו בכפר חסידים (נולד ה'תרל"ו)
פרסי ישראל

מקבלי פרס ישראל לשנת תש"ל הם:
הרב עובדיה יוסף - ספרות תורנית
אבא קובנר - ספרות יפה
לאה גולדברג - ספרות יפה
דן פטינקין - מדעי החברה
יוסף טל - מוזיקה
אנדרה דה-פריס - רפואה
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג זחג, ובה 383 ימים.
שנה מעוברת ובה שני חודשי אדר - אדר א' ואדר ב'. חג הפורים נחוג בשנה כזו באדר ב'. בנוסף, בי"ד באדר א' מציינים פורים קטן, ובט"ו באדר א' מציינים שושן פורים קטן.
שנה "חסרה": שבה חשוון וכסלו בני 29 יום כל אחד
י"ג באדר ב' חל בשבת, ולכן תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי י"א באדר ב'.
היסטוריה של עם ישראל
אשטנגה ויניאסה יוגה

ק. פטאבהי ג'ויס עם לארי שולץ. התמונה צולמה בסביבות אמצע שנות ה-80.
אשטנגה ויניאסה יוגה (באנגלית: Ashtanga vinyasa yoga) הוא סגנון יוגה הנחשב לפעילות גופנית שהפך לפופולרי בעקבות גורו היוגה ההודי ק. פטאבהי ג'ויס (אנ') במהלך המאה העשרים. הסגנון מקודם ומופץ לעיתים קרובות כצורה דינמית של יוגה (האטה) הודית קלאסית. ג'ויס טען שלמד את הסגנון ממורו טירומלאי קרישנהמצ'ריה. הסגנון נחשב לאנרגטי, עם תנועות הקשורות למערכת הנשימה. התנוחות האישיות (אסאנות (אנ')) מקושרות באמצעות תנועות זורמות (ויניאסה (אנ')).
ג'ויס הקים את מכון המחקר שלו לאשטנגה יוגה ב-1948. סגנון ההוראה הנוכחי נקרא "סגנון מייסור" (אנ'), על שם העיר בהודו שבה נלמד התרגול במקור. בזכות אשטנגה ויניאסה יוגה נוצרו סגנונות ספין-אוף שונים של פאוור יוגה (אנ'). באופן מסורתי, תלמידי אשטנגה ויניאסה יוגה שיננו רצף ותרגלו אותו יחד מבלי להיות מובלים באמצעות מורה.
הערות שוליים

↑  Ashtanga Yoga Background, web.archive.org, ‏2011-07-25
↑  Ashtanga Yoga Archives, Yoga Journal, ‏2018-11-13 (באנגלית אמריקאית)
↑  Pattabhi Jois, Founder of Ashtanga Yoga, Passes Away at Age 93, HuffPost, ‏2009-06-18 (באנגלית)
↑  Mysore Style : Jois Yoga, web.archive.org, ‏2019-03-08
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LNB: 000243825
החזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה

החזית המזרחית או הזירה המזרחית של מלחמת העולם הראשונה (בגרמנית: Ostfront; ברומנית: Frontul de răsărit; ברוסית: Восточный фронт) הייתה זירת הלחימה השנייה בחשיבותה במלחמה אחרי החזית המערבית. בשיאה הקיפה החזית את כל הגבול שבין האימפריה הרוסית ורומניה מצד אחד, אל מול האימפריה האוסטרו-הונגרית, ממלכת בולגריה, האימפריה העות'מאנית והקיסרות הגרמנית מצד שני. החזית נמתחה מהים הבלטי בצפון לים השחור בדרום, וכללה את רוב שטחי מזרח אירופה. שם החזית מנוגד ל"חזית המערבית", שנפרסה בשטחי בלגיה וצפון צרפת.
אפשר לחלק את הלחימה בזירה זו לארבעה חלקים עיקריים: המערכה הקצרה של שנת 1914, ההתקפה הגרמנית-אוסטרית הגדולה של 1915, ההתקפה הרוסית של 1916 וכניסת רומניה למלחמה והתפרקות החזית ב-1917.
הלחימה בחזית זו התאפיינה בתנועה ערה הרבה יותר מאשר בחזית המערבית, בגלל גודל הזירה. קו החזית הארוך לא איפשר ריכוז גבוה של כוחות לכל אורך הקו, וכתוצאה מכך התאפשרה הבקעה בקלות רבה יותר מאשר בחזית המערבית.
אירועים בחזית זו השפיעו והושפעו במידה ניכרת מחזיתות אחרות במלחמת העולם הראשונה, ומתקפות רבות נקבעו בהתאם לבקשות בעלות הברית של רוסיה בחזית המערבית, על מנת למשוך כוחות גרמנים ואוסטרו-הונגרים מחזיתות אחרות.
האימפריה הרוסית שסבלה אבדות כבדות בחזית, רעב בבית, מהומות וחתרנות פנים לא הייתה יכולה להמשיך במאבק. שלטונו של הצאר הוחלף בממשלה זמנית בפברואר 1917, אך גם היא לא הצליחה לייצב את המצב הפוליטי בתוך רוסיה. הבולשביקים שעלו לשלטון בתחילת נובמבר 1917 סיימו את התנגדות המאורגנת וחוזה ברסט-ליטובסק נחתם בין הצדדים בתחילת 1918.
זירת הלחימה

המאבק בין הצדדים התרחש באירופה המזרחית והמרכזית, בעיקר במזרח פרוסיה, חלקים מפולין והחלק הדרומי של אירופה המרכזית עד אזור הקרפטים. המדובר באזור שרובו ככולו מישור, ללא מחסומים טבעים ולכן נוח לביצוע תמרונים רחבי היקף. בניגוד לחזית המערבית שהיו בה מבצרים רבים, הגבול המערבי של רוסיה היה מבוצר בקלילות ולא היו בו מבצרים גדולים דוגמת מבצר ורדן שהיו יכולים לאפשר לרוסים מרווח נשימה. הגבול המזרחי של גרמניה היה מבוצר מעט טוב יותר, כשעיקר הביצורים נבנו בפרוסיה המזרחית.
מעצמות המרכז נהנו מקווים פנימיים קצרים ומרשת מסילות ברזל מפותחת מאוד. בהשוואה עם האימפריה הרוסית, שהייתה יריבתם העיקרית בזירה זו. מדובר היה ביתרון משמעותי ביותר כי עיקר תנועת הכוחות במלחמה זו נעשתה על גבי מסילות הברזל. כך הצליחו הגרמנים לתמרן בעזרת כוחות קטנים יחסית ולבלום את מרבית ההתקפות הרוסיות.
כניסתה של האימפריה העות'מאנית למלחמה לצד מעצמות המרכז סגרה את המעבר מהים התיכון דרך ים השיש אל הים השחור ובכך מנעה את נתיב האספקה הקצר והיעיל ביותר לרוסיה. הנתיבים האחרים עברו בים הצפוני לנמלי ארכנגלסק ומורמנסק או דרך האוקיינוס השקט לנמל ולדיווסטוק. מעצמות ההסכמה שלחו אמנם אספקה דרך הנמלים האלה, אך הם קפאו במהלך החורף ומסילות הברזל הלא מפותחות של רוסיה כמו גם המרחק הניכר בין ולדיווסטוק לזירת הלחימה (כ-6,500 ק"מ בין ולדיווסטוק למוסקבה) לא אפשרו עזרה משמעותית.
צבאות ופיקוד > מדינות ההסכמה > האימפריה הרוסית

המעצמה הרוסית שהפסידה עשר שנים קודם לכן ליפן במלחמת רוסיה–יפן עשתה מאמצים קדחתניים לשפר את צבאה ולשקם את ציה, שרובו אבד במלחמה עם היפנים.
במסגרת הרפורמה בצבא הוגדלה מאוד כמות המקלעים ביחידות השדה, נעשו שיפורים רבים בסגל הקצינים ונעשו שיפורים נוספים. יחד עם זאת הרפורמות החשובות האלה בצבא לא הצליחו להדביק את הפער בין הצבא הרוסי לצבאות המערביים. עיקר הקשיים של הצבא הרוסי היו בארטילריה כבדה ובסגל הקצונה שאף פעם לא הגיע לרמתו של סגל הקצונה המערבי המקביל לו. חלק ניכר מן הקצינים הרוסיים היו לא מקצועיים ואילו החיילים הפשוטים גויסו לרב מקרב האיכרים האנאלפביתים. גרוע מכך, התעשייה הרוסית לא הצליחה לעמוד בקצב הייצור הקדחתני שדרשה הלוחמה המודרנית וכמעט תמיד היה מחסור, אף בציוד הבסיסי ביותר דוגמת תחמושת ומדים.
חרף הבעיות, היה זה צבא גדול מאוד עם כמה גנרלים מוכשרים שהצליח להסב ליריביו אבדות כבדות ביותר וכמעט חיסל לגמרי את הצבא האוסטרו-הונגרי (מתוך אוכלוסייה של 56 מיליון תושבים ופוטנציאל גיוס של 7–8 מיליון חיילים לכל היותר, כמעט 5 מיליון).
הפיקוד העליון היה נתון בהתחלה בידיהם של גנרלים מקצועיים, אך עם הזמן בגלל האבדות בחזית וכשלונות הפיקוד העליון נטל הצאר ניקולאי השני את הפיקוד העליון לידיו. שינוי זה לא הביא לשיפור בתפקוד הצבא וכשהאבדות המשיכו לגדול נפגעה מאוד הפופולריות של הצאר עצמו שהפך למזוהה עם הכשלונות הצבאים ועם המחסור החמור במזון ובאספקה בסיסית אחרת. ירידה זו בפופולריות של השושלת, הייתה אחד הגורמים לנפילתו של השלטון המלוכני ברוסיה.
הצבא הרוסי חולק לשתי יחידות מבצעיות:
החזית הצפון-מערבית בפיקודו של יאקוב ז'ילינסקי התרכז נגד הצבא של האימפריה הגרמנית. היקף הכוח היה כ-250 אלף חיילים ו-1,104 תותחים.
החזית הדרום-מערבית בפיקודו של ניקולאי איוואנוב התרכז נגד הצבא של האימפריה האוסטרו-הונגרית. היקף הכוח היה כ-600 אלף חיילים ו-2,099 תותחים.
למפקד העליון של הצבא מונה הנסיך הגדול ניקולאי ניקולאייביץ'. החל מאוגוסט 1915 מפקד העליון של הצבא בפועל היה מיכאיל אלכסייב.
צבאות ופיקוד > מדינות ההסכמה > רומניה

עם פתיחת מלחמת העולם הראשונה שמרה רומניה על נייטרליות, אך בו בזמן ניהלה משא ומתן עם הצדדים תוך בחינת הצד העדיף. באוגוסט 1916 הצטרפה רומניה למדינות ההסכמה. רומניה גייסה חיילים רבים ואספה נשק וציוד רב למלחמה. מבחינה כללית חולק צבא רומניה ל-4 ארמיות שנועדו לפעול בשתי חזיתות. בו זמנית עם הכרזת המלחמה, ב-27 באוגוסט, יצאו יחידות רומניות, שרוכזו לפני כן בקרבת גבול עם טרנסילבניה, אל מעברי ההרים ותפסו אותם על מנת להבטיח את מעבר הצבא הרומני דרכם. תוך שלושה ימים עברו דרך מעברי ההרים ונכנסו לתוך טרנסילבניה 12 דיוויזיות רומניות, שהתקבלו בהתלהבות רבה על ידי החלק הרומני של האוכלוסייה המקומית. הארמייה הרומנית הראשונה, שחדרה לטרנסילבניה, הייתה מפוצלת על ידי רכסי הרים בלתי עבירים, לכן מפקד הארמייה, מתוך זהירות יתרה, עצר את כוחותיו לפני שהגיעו לאתרים שנקבעו להם כיעד. מתקפה של כוחות בולגרים וגרמנים על מצודת טורטוקאיה, שנערך בדרום, בימים הראשונים של ספטמבר 1916, הביאה למפלה של הצבא הרומני שהיה חסר ניסיון קרבי, שתפקוד מפקדיו היה גרוע ונשקו עתיק יומין. התמוטטות קו ההגנה הדרומי גרמה לעצירת המתקפה הרומנית בטרנסילבניה והוצאת 7 דיוויזיות מחזית טרנסילבניה ושליחתן אל הדרום, כדי לעצור את המתקפה.