stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האקדמיה הימית של ארצות הברית
אדמיניסטרציה וחיי הצוערים > דרגות

מבחינה צבאית, המוסד נחשב לבריגדה (חטיבה). הבריגדה מתחלקת לשני רגימנטים (תת-חטיבה) של שלושה בטליונים (גדודים) כל אחד. בכל גדוד ישנן 5 פלוגות. סה"כ 30 פלוגות מרכיבות את סך הצוערים באקדמיה. בראש ההיררכיה הצבאית של האקדמיה עומד הקומנדנט בעל דרגת קולונל (אלוף-משנה) בצבא או קפטן בצי האמריקני.
הצוער נכנס ללימודים בדרגת פרח קצונה (midshipman) ועולה בדרגות משנה עם הותק ועם תפקידים שהוא מקבל כתוצאה מהתקדמותו החברתית והמקצועית. הצוער הראשי באקדמיה נקרא בריגדיר מידשיפמן.
בוגרים בולטים

אלברט אברהם מייקלסון (1873) - פיזיקאי ומדען, זוכה פרס נובל לשנת 1907.
ג'ימי קרטר (1947) - נשיא ארצות הברית (1977–1984) זוכה פרס נובל לשלום לשנת 2002.
אדולף מריקס (1868) - היהודי הראשון שסיים את האקדמיה, השתחרר בדרגת סגן-אדמירל.
אלפרד תאייר מאהאן (1859) - אדמירל ומחבר ספר ותאורטיקן לוחמה ימית אמריקאי.
אמורי סקוט לנד (1902) - סגן אדמירל (שלושה כוכבים) חבר המטכ"ל הימי בזמן מלחמת העולם השנייה.
סטנספילד טורנר (1947) - אדמירל חיל הים ונשיא האוניברסיטה של הלוחמה הימית (1972–1974) וראש ה-CIA (סוכנות הביון האמריקנית, 1977–1981).
דניס בלייר - אדמירל חיל הים ומנהל קהיליית הביון האמריקנית (USIC ,2010–2009).
מעל 50 אסטרונאוטים של נאס"א. הבולטים בהם: אלן שפרד (1945), ויליאם אנדרס (1955), צ'ארלס פרנק בולדן (1968).
רוס פרו (1953) - ממקימי חברת בת מהחשובות של HP, מועמד לנשיאות ארצות הברית ב-1992 ו-1996.
ג'ון מקיין (1958) - מועמד לנשיאות ארצות הברית ב-2008.
דייוויד רובינסון (1987), כדורסלן עבר בסן אנטוניו ספרס מליגת ה-NBA.
73 מקבלי מדליית הכבוד של ארצות הברית (Medal of Honor)
הערות שוליים

↑  הצהרת מטרות באתר האקדמיה
| צי ארצות הברית |
| --- | --- | --- |
| מחלקת הצי של ארצות הברית | מזכיר הצי של ארצות הברית • ראש המבצעים הימיים |  |
| פיקודים מרכזיים | פיקוד כוחות הצי • צי האוקיינוס השקט  • פיקוד אירופה ואפריקה • פיקוד מרכז • פיקוד דרום  • פיקוד הלוחמה המיוחדת • פיקוד הסייבר |  |
| ציים פעילים | הצי השני • הצי השלישי • הצי הרביעי • הצי החמישי • הצי השישי • הצי השביעי • הצי העשירי |  |
| מוסדות הדרכה | האקדמיה הימית של ארצות הברית • מכללת המלחמה של הצי • בית הספר של הצי ללימודים מתקדמים • בית ספר לטיסה קרבית |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007518984305171  PLWABN: 9810557735705606  BIBSYS: 1091388  BnF: cb165844117 (data)  CiNii: DA06180109  GND: 16921-3  ISNI: 0000 0001 2296 3025  LCCN: n79107936  MusicBrainz: 6b10cb27-c47a-40ce-80c2-38e5b1d02a10  NARA: 10048585  NDL: 00948463  NLA: 36168031  NLK: KAB202014461  NSK: 000443118  RERO: 02-A014061449  SNAC: w6w12w0r  SUDOC: 153783087  Trove: 1223184  VIAF: 150086732   WorldCat (עם VIAF): 150086732 
צוער חיל הנחתים בתרגיל טיפוס חבלים במהלך אימון כושר קרבי
האקדמיה הימית של ארצות הברית
דרגות צוערים באקדמיה הימית
זריקת כובעים מסורתית בסיום טקס הסיום באקדמיה
האקדמיה הימית של ארצות הברית באנאפוליס
תרצה

ערך זה עוסק בעיר כנענית ליד שכם. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידות
 שטח:  180 דונם 
 היסטוריה
 תקופות:  תקופת הברונזה, תקופת הברזל 
 אתר ארכאולוגי
 ארכאולוגים:  רולאן דה וו 
 מיקום
 מדינה:  מדינה פלסטינית 
 קואורדינטות:  32°17′15″N 35°20′16″E﻿ / ﻿32.2874°N 35.3378°E﻿ / 32.2874; 35.3378
  (למפת צפון השומרון מוגדלת) תרצה(למפת צפון השומרון רגילה) תרצה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תרצה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תרצה
 
תִּרְצָה הייתה עיר כנענית ולאחר מכן ישראלית. העיר שימשה במשך תקופה מסוימת כבירת ממלכת ישראל. תרצה זוהתה על ידי הארכאולוג ויליאם אולברייט בתל אל-פארעה (צפון), הנמצא כ-11 ק"מ צפונית מזרחית לשכם, צפונית לכביש 57 סמוך לעיינות בידאן בדרך לטובאס. התל נחפר בשנים 1946–1960 על ידי משלחת מטעם בית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה, בפיקוחו של החוקר הצרפתי רולאן דה וו.
גאוגרפיה של התל

תרצה נבנתה על גבעה נמוכה בתוך בקעה. שטח העיר כ-180 דונם, והיא מוקפת נחלים זורמים משלושה עברים. את הבקעה מקיפים הרים גבוהים.  בסמוך לעיר נובע מעין (עין תרצה/פארעה) המספק כ-1,500 מ"ק לשעה.
בסמוך עוברות שתי דרכים חשובות: "דרך מבוא השמש" החוצה את הרי השומרון ממערב למזרח - עולה ממישור החוף לשכם ויורדת דרך נחל תרצה עד למעברות הירדן באזור גשר אדם של ימינו (תוואי כביש 57 ), ודרך ההר המקשרת בין ירושלים, שכם, עמק דותן וצפונה לעמק יזרעאל.
היסטוריה > פרהיסטוריה

החפירות הארכאולוגיות באתר מצביעות על קיומו של יישוב קטן עוד בתקופה הנאוליתית.
היסטוריה > תקופת הברונזה

תרצה הפכה לעיר כנראה בתקופת הברונזה הקדומה, העיר הייתה בצורה – בסיס חומותיה העתיקות בנוי מאבנים ברוחב עד 2 מטר, והיא כללה מגדלים ושערים. בעיר נמצאו שרידי מקדש, רחובות רחבים עם מערכת ניקוז ובתים מלבניים האופייניים לתקופה. בסביבות 2,500 לפנה"ס ננטשה העיר לכ-600 שנה. בתקופת הברונזה התיכונה  2 חודשה בה ההתיישבות, הוקם יישוב קטן שהתפשט במאה ה-17 לפנה"ס. מתקופת הברונזה המאוחרת ישנו ממצא דל.
היסטוריה > תקופת הברזל

דה וו שחפר את האתר, סבר שבאתר התקיים יישוב כנעני מתקופת הברונזה המאוחרת. לאחר הכיבוש וההתנחלות של בני ישראל בארץ כנען במאה ה-12 לפנה"ס, שהיא תקופת הברזל 1, התיישבו באתר הישראלים בדרכי שלום. חיזוק לטענתו זו מובאת העובדה כי השם תרצה אינו אופייני לתרבות הישראלית הפטריארכלית, בה שמות יישובים נקראו על שם האב. לפי תפיסה זו, סיפור בנות צלפחד המופיע בספר במדבר על פיו תרצה הייתה בתו הצעירה של צלפחד, נועד "להכשיר" את קבלתה של העיר הכנענית לשבט מנשה.
חוקרים מאוחרים שבחנו את הממצאים מהחפירות, תארכו מחדש את השכבות. השכבה הכי קדומה שמתוארכת לתקופת הברזל, היא שייכת לתקופת הברזל 2א' (מחצית מאה 10 לפנה"ס). בתקופה זו התקיים יישוב קטן ומפורז. תיארוך זה מסתדר עם חלק מהמתואר במקרא, שירבעם בן נבט הקים את תרצה כבירתה של ישראל, לאחר הפילוג. היישוב המשיך להתפתח עד מחצית המאה ה-9 לפנה"ס, שבה הוא ננטש. בתרצה שלטו מלכים רבים: ירבעם בן נבט, נדב, בעשא, אלה, זמרי, תבני ועמרי. תרצה ננטשה לאחר שעמרי הקים את בירתו החדשה שומרון.
לקראת מחצית המאה ה-8 לפנה"ס הוקם יישוב חדש (תקופת המלכים יואש וירבעם השני). בתקופה זו שוב נבנו בעיר בתי מגורים מפוארים ומבני ציבור. הממצאים הארכאולוגיים מעידים גם על קיומו של "רובע עוני" מובהק בתקופה זו.
היסטוריה > סופה של העיר

תרצה חרבה עם הכיבוש האשורי בשנת 723 לפנה"ס. בתקופת שלטון אשור יושבה מחדש, הפעם כעיר פרזות. סמוך לשנת 600 לפנה"ס ניטשה העיר שוב. מתקופות מאוחרות יותר נמצאו אך מבנים בודדים.
תרצה במקרא

תרצה מוזכרת בספר במדבר כאחת מבנות צלפחד שהיו משבט מנשה. על פי סיפור זה ניתן להסיק כי העיר נכללה בחלקם של צאצאי תרצה ונקראה על-שמה. הסבר אפשרי נוסף הוא כי סיפור בנות צלפחד בא לתרץ את השתייכותן של ערים כנעניות מובהקות לשבט מנשה, שכן ערי ישראל קרויות כולן בשמות גבריים בשל התרבות הפטריארכלית הישראלית, בעוד ערי כנען נקראו בשמות משני המגדרים.
תרצה נזכרת (כמקום) לראשונה ברשימת הערים שנכבשו על ידי יהושע. לאחר הכיבוש הוכללה בתחומו של שבט מנשה.
העיר הפכה לבירת ממלכת ישראל בימיו של ירבעם בן נבט. בנו, נדב, נרצח על ידי בעשא, אשר במשך 24 השנים בהן שלט המשיך לבנות את העיר.
בנו של בעשא, אלה, מוזכר כמלך הולל. לאחר שנתיים מיום עלייתו למלוכה, קשר עליו זמרי והכתיר עצמו למלך. אולם מלכותו נמשכה שבעה ימים בלבד. עמרי, שר הצבא, צר על תרצה וזו נכבשת לא בלי נזק – על פי הסיפור נשרף בית המלך בידי זמרי לאחר שנכזבה תקוותו.
שש שנים לאחר שהומלך, העביר עמרי את בירת ישראל לשומרון, המוגנת יותר בפני אפשרות של מצור.
אחד המלכים האחרונים שמלך בישראל, מנחם בן גדי, בא משם: ”וַיַּעַל מְנַחֵם בֶּן גָּדִי מִתִּרְצָה וַיָּבֹא שֹׁמְרוֹן וַיַּךְ אֶת שַׁלּוּם בֶּן יָבֵישׁ בְּשֹׁמְרוֹן וַיְמִיתֵהוּ וַיִּמְלֹךְ תַּחְתָּיו” (ספר מלכים ב', פרק ט"ו, פסוק י"ד), המשך הכתוב − הסתום בחלקו, ולדעת חוקרים אולי הוא משובש − מזכיר גם הוא את תרצה: ”אָז יַכֶּה מְנַחֵם אֶת תִּפְסַח וְאֶת כָּל אֲשֶׁר בָּהּ וְאֶת גְּבוּלֶיהָ מִתִּרְצָה כִּי לֹא פָתַח וַיַּךְ אֵת כָּל הֶהָרוֹתֶיהָ בִּקֵּעַ” (פרק ט"ו, פסוק ט"ז).
ספר שיר השירים מתייחס ליופייה של תרצה: ”יָפָה אַתְּ רַעְיָתִי כְּתִרְצָה נָאוָה כִּירוּשָׁלָ‍ִם אֲיֻמָּה כַּנִּדְגָּלוֹת” (מגילת שיר השירים, פרק ו', פסוק ד').
לקריאה נוספת

אנציקלופדיה מקראית, כרך ח' עמ' 937-941.
הערות שוליים

↑  בוסתנאי עודד ומיכאל קוכמן (עורכים), מלכים ב (עולם התנ"ך), תל אביב: דברי הימים, 1999, עמ' 119–120.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007400107205171  LCCN: sh85047195  VIAF: 25146462706527772296   WorldCat (עם VIAF): 25146462706527772296
סוב יודיצה

סוּבּ יוּדִיצֶה (מלטינית: Sub judice, בדיון) הוא מונח המתאר תיק שנמצא בדיון בבית המשפט, בטרם קבעו השופטים את פסק הדין. על פי עיקרון הסוב יודיצה, אסור לכלי תקשורת לחוות דעה או לדווח על הליך משפטי תלוי ועומד לפני שנפסק הדין. הרציונל שבבסיס העיקרון נועד להבטיח את הזכות להליך הוגן, ויסודו בחשש שבבואו לדון בתיק, עשויה דעת השופט לנטות בעקבות הפרסום בתקשורת, ובכך ייפגע שיקול דעתו המקצועי. בבסיס העיקרון ישנה התנגשות ערכית בין חופש הביטוי וזכות הציבור לדעת לבין הזכות להליך משפטי הוגן ולכן החוק מתיר לפרסם אך ורק מידע עובדתי ויבש אודות המשפט. במדינות רבות בעולם לא נכלל עקרון הסוב יודיצה בספר החוקים: כך, למשל, בארצות הברית אין חוק סוב יודיצה בשל עליונותו וחשיבותו של התיקון הראשון לחוקה שאוסר על חקיקה המגבילה את חופש הביטוי וחופש העיתונות. עיקרון הסוב יודיצה בא להגן על הערך לפיו אדם חף מפשע עד שיוכח אחרת.
הערות שוליים

↑  שאול הון, "לא מודה", מעריב, 6 בנובמבר 1958
↑  ע"פ 126/62 - אריה דיסנצ'יק ושאול הון נ' היועץ המשפטי . פ"ד יז(1), 169
↑  בתי המשפט לא יסבלו התערבות העיתונות במשפט תלוי ועומד, דבר, 21 בפברואר 1963
↑  חני לוז, דעה: מתי ראוי לזלזל בשלטון החוק, באתר ערוץ 7, 3 באוקטובר 2001
↑  פס"ד עקרוני בנושא סוביודיצה, דבר, 17 במאי 1983
↑  ברוך מאירי ואלי דנון, זמיר: אסור להפגין למען עצורי המחתרת, מעריב, 11 ביוני 1985
↑  מדוע לא הותרה הפגנה, מעריב, 3 באוקטובר 1985
↑  גבריאל שטרסמן, משטרת סוב יודיצה, מעריב, 22 בספטמבר 1985
↑  יהושע ביצור, רוב הח"כים בליכוד נגד השתתפות בהפגנה, מעריב, 12 ביוני 1985
↑  אלי דנון, המשטרה אינה מאשרת ההפגנה למען המחתרת, מעריב, 19 בספטמבר 1985
↑  בני עקיבא במבוכה, מעריב, 16 ביוני 1985
↑  בג"ץ 223/88
↑  פ 5461/06 מדינת ישראל נ' חיים רמון, פסקה 96
↑  יובל יועז, ‏חיות: עבירת הסוביודיצה הפכה לאות מתה; יש לשקול לבטלה, באתר גלובס, 8 ביולי 2013
↑  עו"ד דון סוסונוב ופרופ' דורון מנשה, "משפט מתנהל בבית המשפט ושם בלבד: על עבֵרת הסוב יודיצה בעקבות ע"א 409/13 שידורי קשת בע"מ נ' קופר, כתב העת שערי משפט ח, התשע"ו-2015, עמ' 58-9
↑  יואב זיתון ויהונתן בניה, החייל אלאור אזריה הורשע בהריגה, באתר ynet, 4 בינואר 2017
↑  יריה אחת בחברון, באתר ‏מאקו‏, 28 בנובמבר 2016
↑  עקיבא ביגמן, "עיתוי פרסום מעורר חשד": עתירה לדחות שידור תחקיר 'עובדה' על אלאור אזריה, באתר מידה, ‏28/11/2016
↑  נועה פרייס‏, למרות פנייתה של ברקו ליועמ"ש - תחקיר "עובדה" ישודר הערב, באתר וואלה, 28 בנובמבר 2016
↑  מערכת ישראל היום, לנתניהו אין סיכוי לקבל משפט צדק, באתר ישראל היום, ‏2 באוקטובר 2019
↑  רות גביזון, הבהרה על הפרסום, באתר www.facebook.com, ‏3 באוקטובר 2020
↑   משה נסים, האם נתניהו יזכה למשפט צדק?, באתר הארץ, 28 באוקטובר 2019
↑  דון סוסונוב, הסוב-יודיצה נרמס בתיקי נתניהו, באתר News1 מחלקה ראשונה, 10 במאי 2020
↑   יוסי ורטר, מי דאג להדליף בזמן אמת פרטים מחקירת שרה נתניהו?, באתר הארץ, 16 במרץ 2018
↑  103FM, ‏דני קושמרו: "נתניהו בעצמו הדליף פעם לגיא פלג, כולם מדליפים", באתר מעריב אונליין, 6 בספטמבר 2019
↑  איתי רום, איתי רום על סוביודיצה, באתר טוויטר, ‏22 במאי 2020
↑  103FM, ‏בן כספית: "נתניהו - מכונת ההדלפות הגדולה ביותר מאז המצאת הפוליטיקה", באתר מעריב אונליין, 25 בינואר 2019
↑  אנחנו נשקר ולכם אין זכות לספר את האמת | הבלוג של רביב דרוקר, באתר drucker10.net
יומנה של אנה פרנק

| --- | --- |

עטיפת ההוצאה הראשונה של הספר "המחבוא" ("יומנה של אנה פרנק")
 מידע כללי
 מאת:  אנה פרנק 
 שפת המקור:  הולנדית 
 סוגה:  יומן, אוטוביוגרפיה, diary literature 
 נושא:  הולנד במלחמת העולם השנייה, השואה 
 מקום התרחשות:  בית אנה פרנק 
 הוצאה
 מקום הוצאה:  ממלכת ארצות השפלה 
 תאריך הוצאה:  25 ביוני 1947 
 עורך:  Jan Romein 
 פרסים
 רשימת 100 הספרים של המאה של לה מונד 
 
עטיפת יומנה המקורי של אנה פרנק
צילום של דפים מתוך היומן המקורי בכתב היד של אנה פרנק
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
יומנה של אנה פרנק (בהולנדית: Het Achterhuis. Dagboekbrieven 14 Juni 1942 – 1 Augustus 1944 - "הבית האחורי רישומי יומן 14 ביוני 1942 - 1 באוגוסט 1944", באנגלית: "The Diary of a Young Girl" - יומנה של נערה צעירה) הוא ספר שנכתב במקור בהולנדית, ומבוסס על היומן האישי שכתבה אנה פרנק בעת ששהתה עם משפחתה במחבוא, מאימת השלטון הנאצי באגף האחורי הנסתר של בית בעיר אמסטרדם בתקופת השואה בין השנים 1942 ל-1944.
היומן של אנה פרנק נחשב ליצירה האישית הפופולרית ביותר בספרות השואה, אך יותר מכך, זהו רב-מכר בינלאומי ששומר על מעמדו לאורך שנים רבות. על פי נתוני מוזיאון בית אנה פרנק נמכרו לא פחות מ-33 מיליון עותקים של הספר ב-75 שפות (נכון לשנת 2010). הספר מחזיק בשני שיאים נוספים: זהו רב המכר הגדול ביותר בשפה ההולנדית, והיומן האישי הנמכר ביותר בכל הזמנים. הספר נכלל ברשימות ספרים שונות כאחד הספרים החשובים של המאה העשרים.
רקע

על רקע עליית הנאצים לשלטון בגרמניה היגרה משפחת פרנק לאמסטרדם במטרה להתחיל את חייה מחדש. באמסטרדם פתח אוטו פרנק סניף של חברת אופקטה, שעסקה בהפצה של פקטין לשימוש בתעשיית המזון. משרדי החברה נקבעו בבית שנודע לאחר מלחמת העולם השנייה כבית אנה פרנק. ליום הולדתה ה-13, בשנת 1942, קיבלה אנה ספר, אותו ראתה בחלון ראווה של חנות, ימים מספר לפני האירוע. זה היה ספרון בעל דפים חלקים שנועד לאיסוף חתימות, בעל כריכת בד משובצת בצבעי אדום-לבן, שננעלה על ידי מנעול קטן. אנה פרנק החליטה להשתמש בו כיומן אישי והחלה לכתוב בו מיד. את תוכן היומן שמרה אנה לעצמה, ולא הניחה לאיש לקרוא בו, בעוד שאת הסיפורים הקצרים שכתבה במקביל, ופורסמו בספר סיפורים מן האגף הנסתר, היא הקריאה בפני משפחתה.
לאחר כיבוש הולנד על ידי הגרמנים עברה המשפחה ב-6 ביולי 1942 להתגורר במחבוא שהוכן מראש בחלק האחורי של בית משרדים ברחוב פרינסנחראכט 263 (Prinsengracht, בעברית: "תעלת הנסיך"). בסופו של דבר התגוררו במחבוא בני משפחת פרנק - אוטו ואדית פרנק, ובנותיהם אנה ואחותה הבכורה, מרגוט. אליהם הצטרפו בני משפחת ואן-פלס – הרמן, אוגוסטה ובנם בן ה-16 פטר, ולבסוף פרידריך פפר, רופא שיניים יהודי וחבר קרוב של בני הזוג פרנק.
אנשי הקשר של משפחת פרנק ואנשי שלומם היו אחדים מעובדיו של אוטו פרנק – ויקטור קוגלר, יוהנס קליימן, מיפ חיס ובעלה יאן ובפ ווסקאול. אנשים אלו היו הקשר היחיד של משפחת פרנק ותושבי המחבוא האחרים לעולם החיצון. הם סיפקו את צורכיהם, דאגו לשלומם והביאו להם חדשות מהולנד, מאירופה ומהעולם.
בבוקר של 4 באוגוסט 1944 פרצו למחבוא שוטרים ממשטרת הסדר, שפעלו על סמך הלשנה של אדם שנותר אלמוני עד היום. מיפ חיס ובפ ווסקאול שוחררו לאחר חקירה קצרה על ידי המשטרה. למחרת היום הם חזרו למחבוא ושם מצאה מיפ חיס את יומנה של אנה פרנק ואלבומי תמונות של המשפחה.
משפחת פרנק ושאר דיירי המחבוא נלקחו למטה הגסטאפו ומשם הועברו, לאחר חקירה, לבית מעצר בו שהו יומיים ולאחר מכן הועברו למחנה המעבר המשטרתי ליהודים וֶסְטֶרְבּוֹרְק. ב-3 בספטמבר 1944 יצאה קבוצת דיירי המחבוא במשלוח האחרון מוסטרבורק לאושוויץ, משם הועברו האחיות לבית פרנק ב-28 באוקטובר לברגן-בלזן. על פי עדויות מאוחרות של אסירות נפטרה אנה ממחלת הטיפוס במהלך מרץ 1945.
אוטו פרנק שרד את אושוויץ ועם שחרור המחנה חזר לאמסטרדם, בה מצא מקלט בביתם של מיפ ויאן חיס. הוא החל לחפש את אשתו ובנותיו, אך לאחר שבועות מספר הובהר כי כולן נרצחו.
הגרסאות השונות של היומן המקורי

הגרסה המורחבת והמוערת של היומן, שיצאה לאור על ידי המכון ההולנדי לתיעוד מלחמתי בשנת 1986, מכילה את הגרסאות הנפרדות של היומן שלא היו גלויות לציבור עד אז.
גרסה ראשונה, שסומנה על ידי החוקרים כ"טקסט א" (במקור: "a-text"), היא היומן האישי של אנה פרנק שנכתב על דפי היומן המקורי (הספרון בעל העטיפה המשובצת) ושתי מחברות בית ספר. את היומן המקורי, בו החלה לכתוב לפני הכניסה למחבוא ושכתיבתו הסתיימה בנובמבר 1942, אנה חזרה וערכה וכתבה תוספות לטקסט בדפים שהושארו ריקים במתכוון. המחברת הראשונה, שהיא הכרך השני ליומן, כוללת רישומים מיום 22 בדצמבר 1943 ועד ליום 17 באפריל 1944. עקב הפער, של שנה, בין סיום היומן למחברת הראשונה, קיימת השערה שמחברת או מחברות מקוריות בין דצמבר 1942 לדצמבר 1943 אבדו, ככל הנראה במהלך המעצר. עם זאת, התקופה החסרה כוסתה בגרסת טקסט ב' הערוכה. המחברת השנייה - הכרך השלישי ליומן, כוללת רישומים מיום 17 באפריל 1944 עד ליום 1 באוגוסט 1944. חוקרת הספרות ברברה סיארלו (Chiarello) מעלה במסגרת מחקר מקיף על היומן את התרשמותה כי טקסט זה הוא האמין ביותר מאחר שאנה פרנק כתבה אותו עבור עצמה.
גרסת "טקסט ב" ("b-text") היא טיוטה של סיפורת בפרוזה, ערוכה חלקית שכתיבתה לא הושלמה על ידי אנה פרנק. יצירה זו נכתבה, ככל הנראה, על מנת שתתפרסם או תהווה בסיס לספר שיתפרסם לאחר המלחמה והיציאה מהמחבוא. גרסה זו נכתבה לאחר שאנה שמעה ביום 29 במרץ 1944 ברדיו אוראניה את שר החינוך האמנות המדע בממשלה ההולנדית הגולה מכריז כי לאחר המלחמה יאספו כתבי יד, יומנים ומכתבים העוסקים בתקופת המלחמה. הדובר הסביר כי בכוונתו ליצור אוסף של מסמכים אישיים שיעמדו לצד ההיסטוריה הרשמית, כך שהאזרחים ההולנדים של הדורות הבאים יוכלו להבין בדרך בלתי אמצעית מה עבר על הולנד ואזרחיה בעת המלחמה. טקסט ב' היה הבסיס לספר שאנה רצתה לפרסם בשם "הרומן של הבית האחורי". על אופיו של טקסט ב וכוונתה של אנה פרנק להפוך את יומנה ליצירה ספרותית מעידות עריכותיה הרבות. פסקה מיום 20 במאי 1944 בטקסט א', שלא נכללה בספר המודפס (טקסט ג'), מעידה על הלך מחשבתה: "סוף-סוף, לאחר מחשבה מרובה התחלתי לכתוב את "הבית האחורי", בראשי כבר סיימתי את הכתיבה אך למעשה זה לא יהיה מהיר כל כך, אם זה יקרה בכלל". ייתכן ופסקה זו צונזרה מהגרסה המודפסת, מאחר שהיא מעידה על אופיו הספרותי בראש ובראשונה של הטקסט העתידי (טקסט ב'). טקסט ב' נפתח במכתב לכאורה מיום 20 ביוני 1942 המופנה ל "קיטי" (Kitty) ומסתיים ברישום לכאורה מיום 27 במרץ 1944 - יומיים לפני נאומו של השר בממשלה ההולנדית הגולה. בגרסה הסופית "המוערת" והמלאה של היומן מעלים החוקרים ובראשם עורך הספר ג'רולד ון דר סטרום (Gerrold van der Stroom) את ההשערה כי תהליך עריכת היומן האישי לספר, כלומר תהליך הכתיבה במהלכו העבירה אנה פרנק את יומנה האישי לפורמט ספרותי המיועד לפרסום (טקסט ב'), נקטע בחטף בתאריך זה עם חשיפת המסתתרים, הפריצה למחבוא ומעצרה של אנה פרנק. השערה נוספת שהועלתה היא שמעבר לתאריך זה "מתאחדים" הטקסטים וטקסט א' הופך מיומן אישי לטקסט ספרותי המיועד לפרסום בעתיד.
גרסת "טקסט ג" ("c-text") היא המהדורה המודפסת הראשונה שנערכה והובאה לדפוס על ידי אוטו פרנק בשם המקורי כפי שניתן על ידי אנה פרנק. גרסה זו נערכה עריכה נוספת במהלך התרגום מהולנדית לשפות אחרות ועל ידי בתי ההוצאה השונים על מנת "להתאים" את היומן לדרישות הקהל המקומי - בעיקר בקטעים העוסקים במיניות. התרגום האנגלי, שזכה לשם "יומנה של נערה צעירה", רומז כי הספר שייך לסוגת היומנים האישיים ובכך הנציח את התפיסה בקרב הקוראים שמדובר ביומן המתאר אירועי יום-יום במחבוא ולא ביצירה ספרותית ערוכה.
הפיכת היומן לאוניברסלי

במקביל לפרסום היומן פעל אוטו פרנק להפוך את היומן מסיפור טרגי של נערה יהודייה בשואה, לספר בעל מסר אוניברסלי של אמונה בטוב ובערכים הומניים. על רקע סבל בל יתואר, הפכה אנה פרנק לסמל לנעורים, דמות אנושית עמה קל להזדהות, ואוטו פרנק הפך דמות אב ששיתף את מאזיניו בכאבו על אובדן משפחתו. באופן מודגש הובלעו העובדות הבסיסיות וההיסטוריות של חיי אנה פרנק ובעיקר יהדותה. הדוגמה הבולטת ביותר למגמה זו אירעה עם המחזת היומן על ידי מאיר לוין בשנת 1952, התסריט נדחה על ידי אוטו פרנק שכתב למחזאי על עמדתו: "[היומן] הוא לא ספר יהודי, אז אל תהפוך אותו למחזה יהודי". באותה רוח השמיט אוטו פרנק ביטויים אנטי גרמניים מהיומן, ואף אישר הפצה בגרמניה תרגום לגרמנית בו הוכנסו שינויים נוספים וצונזרו ביטויים העלולים להיות צורמים לקורא הגרמני. כך יכול קורא מהדורה זו להתרשם כי אין אשמה של העם הגרמני בכל מהלך האירועים שהובילו לבריחת משפחת פרנק למחבוא וברדיפת יהודי הולנד ואירופה. במאמר על אנה פרנק המתייחס בעיקר ליומן על הקשריו היהודיים והאוניברסליים כותבת פרופסור דינה פורת, ראש המכון לחקר האנטישמיות והמופקדת הקתדרה לחקר האנטישמיות והגזענות באוניברסיטת תל אביב, כי הגרסה היפנית תורגמה כך שהקוראים יוכלו להזדהות עם החורבן של משפחת פרנק ולא לשקוע באבל על קטסטרופות לאומיות כמו הרס הירושימה ונגסאקי וחורבן האימפריה היפנית.
היומן מסתיים עם גילוי המחבוא, וכפועל יוצא מכך נחסכים מהקורא תיאורים קשים של מחנות הריכוז ומחנות ההשמדה שבהם שהתה אנה פרנק בחלק האחרון והטרגי של חייה, תיאורים נפוצים בזיכרונות של ניצולים אחרים ששרדו את אימי המחנות. היומן של אנה פרנק, בניגוד ליומנים שנכתבו במזרח אירופה, אינו מתאר את שגרת חיי הגטאות על זוועות ההרעבה והמחלות והמפגש עם מכונת ההשמדה הגרמנית דרך האקציות, ומעט הידיעות על הרג יהודים משתקפות ביומן כסיפור רקע. במאמרה על אנה פרנק, מציינת פרופסור דינה פורת כי כתוצאה מכך הקורא ביומן נחשף לשואה אך גם לא מתוודע לזוועה. היא מתארת את היומן כספר שבו-זמנית עוסק בשואה - ומתעלם מהשואה. במאמרו "הלקח שלא נלמד מאנה פרנק", כתב ברונו בטלהיים כי כל ניסיון להפיק מוסר-השכל אופטימי מחיי אנה פרנק בהכרח שולל אפשרות להגיע להבנות על השואה "אם כל בני האדם טובים מיסודם, אז אושוויץ לא היה קיים ואין אפשרות כי יחזור".
במאמרה "מערכה בת ארבעים שנה – יומנה של אנה פרנק ומכחישי השואה", כותבת דינה פורת על הפיכת היומן מ"יומן לכל", כהגדרתה, ליומן בעל משיכה לקהל הקוראים האמריקאי, בתהליך אותו היא מגדירה "האמריקניזציה". הקדמת אלינור רוזוולט למהדורה האמריקאית משנת 1952 משקפת גישה זו: "היומן שלה מספר לנו רבות על עצמנו ועל ילדינו שלנו. זאת גם הסיבה שבגללה חשתי כמה אנו קרובים כולנו לחווייתה של אנה". פרופסור פורת מציינת כי הזדהות גורפת זו אפשרית מאחר שאנה פרנק הפכה לדמות אוניברסלית, מנותקת מהיהדות והשואה, "ומרחיקה את היומן מן היהודים ומסבלם ודנה בבעיות אנושיות אוניברסליות".
ב-25 ביוני 2022, לרגל 75 שנים להוצאתו לאור של היומן, העלה מנוע החיפוש "גוגל" גוגל דודל לציון האירוע. ה"דודל" כלל מצגת מאויירת בשילוב תמונות, שכללה קטעים מן היומן והוצג לגולשים במעל ל-25 מדינות.
פרסום בישראל

בעברית פורסם היומן בשם "אנה פרנק יומנה של נערה: 14 ביוני 1942 - 1 באוגוסט 1944".
הספר תורגם מן המקור ההולנדי על ידי שמואל שניצר, ויצא לאור בהוצאת קרני בשנת 1953. בטרם ההפצה לחנויות ערך העיתון מעריב (ששמואל שניצר היה בו חבר מערכת) מסע קידום מכירות, שכלל פרסום פרקים מהיומן בעיתון. בסוף שנות החמישים הפך הספר לרב-מכר בישראל. הספר נכנס לרשימת הספרים שנקראו בבתי הספר התיכוניים, ומערכת העיתון דבר שלחה את הספר כמתנה למנויים.
דמותה של אנה פרנק הפכה לסמל שילדי ישראל יוכלו להזדהות איתו, דבר שלא היה ברור מאליו: זיכרון השואה במדינת ישראל, בעשורים הראשונים לקיומה, סבב בעיקר סביב מיתוס ה"גבורה" וההתנגדות המזוינת לגרמניה הנאצית - אתוס שאנה פרנק בנסיבות חייה ומותה לא הייתה חלק ממנו (ראו: זיכרון השואה בישראל). עם זאת, הכתיבה הישירה והאלמנט האנושי והאוניברסלי ביומן, הביאו להזדהות של הקוראים עם אנה פרנק וסימפתיה עם גורלה.
עם השנים יצאו עיבודים מודרניים של הספר. בשנת 2020 יצא יומנה של אנה פרנק בדמוי פודקאסט המאפשר האזנה לסיפורה של אנה בדיבובה של אליאנה תדהר.
פרסומים מאוחרים

בשנת 1986 פרסם המכון ההולנדי לתיעוד מלחמתי גרסה מורחבת ומוערת של היומן ובה הגרסה הערוכה והמצונזרת והגרסה השלמה וכן מחקרים המאמתים את אמיתות היומן ומחקרים על תולדות משפחת פרנק והיומן. גם גרסה זו כוללת קטעים שצונזרו על פי בקשת משפחת פרנק מאחר שהם מכילים תיאורים "לא מדויקים" או לא מחמיאים שנתנה אנה פרנק להוריה.
בשנת 1995 תורגם היומן מחדש לאנגלית בהסתמך על הגרסה המלאה ההולנדית. גרסה זו תורגמה גם לעברית ולסינית.
בשנת 1999 הודיע קורנליס סוג'יק (Suijk), נשיא מוזיאון השואה האמריקני, כי טרם מותו, העביר לו אוטו פרנק חמישה דפים נוספים מהיומן, דפים שהוצאו מהיומן המקורי על ידי אוטו פרנק בטרם פרסומו לראשונה בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20. בדפים אלו נכללו הערות והארות על חיי הנישואים של אוטו ואדית פרנק. לאחר הסדרת שאלות של זכויות יוצרים נכללו דפים אלו החל ממהדורת 2001 של היומן המוער.
בשנת 2010 יצא היומן בגרסת קומיקס על ידי האמן סיד ג'קובסון. בגרסה זו מובא היומן בפורמט גרפי-ציורי. הספר מתחיל בפגישה הראשונה של הורי אנה פרנק ומסתיים עם מותו של אוטו פרנק בגיל 91. הספר נצמד ללא סטיה לסיפור חייה של אנה פרנק ובקטעים נבחרים מתואר העולם שחי מחוץ למחבוא, על מנת לתת לקורא רקע היסטורי ופרספקטיבה.
בספטמבר 2017 יצא לאור רומן גרפי שכתבו הבמאי ארי פולמן יחד עם המאייר דוד פולונסקי. הרומן ממחיש באיורים את היומן.