stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טבילה לנצרות
גיל הטבילה

טבילת עוללים היא הטבילה הנפוצה ביותר הן בזרמים הקתולים והאורתודוקסים והן בחלקים מהכנסייה הפרוטסטנטית.
הטבילה היא למעשה ״ברית המילה של המשיח״ באנלוגיה לטקס של הברית הישנה, הטבילה היא כריתת הברית, במובן מסוים, של הברית החדשה. לרוב, מחשש לנשמת התינוק מבצעים את ההטבלה כמה שיותר מוקדם לאחר הלידה ודחייה רצינית של גיל הטבילה נחשבת לחטא מצד ההורים. לפי הקתולים, לרוב, יש חשש שהתינוק שלא הוטבל ימות במצב של חטא קדמון, לא יוכל להיכנס למלכות השמים ויישאר בלימבו לנצח.
גיל הטבילה הוא אחד מהקונפליקטים של החלק הפרוטסטנטי עם שאר העולם הנוצרי. אמנם הרוב רואים אישוש בכתבי הברית החדשה למנהג טבילת העוללים שכן משפחות שלמות נטבלו כך.
ישנם זרמים בנצרות בהם לא נערך טקס טבילה מלא אלא רק טקס "הקדשה" שבו ניתן לתינוק שמו והטבילה עצמה נדחית לגיל בו יש הבנה ובחירה בכנסייה הקתולית ובזרמים פרוטסטנטיים מסוימים מקיימים טבילה מלאה לתינוקות כהמשך למסורת קדומה של הטבלת משפחות שלמות אך מוודאים כי המצטרפים והסנדקים שלהם מודעים שהטבילה היא רק שלב ראשון מתוך שלבים שונים של תהליך קבלת הדת.
הקווייקרים, המגנים כל טקס דתי כמחווה חסרת משמעות, לא עורכים טבילה במים אלא מכירים רק ב"טבילת הנפש" באורח סמלי.
מי עורך את טקס הטבילה

הכהן[דרושה הבהרה] והשמש[דרושה הבהרה] הם המבצעים הרגילים של הטקס, ברוב הזרמים בנצרות, אומנם במצב חרום כל אדם יכול להטביל אם יש לו את הכוונה המתאימה לעשות זאת, כלומר ברצון לעשות "את אשר הכנסייה עושה"[דרושה הבהרה], אם הוא משתמש בנוסח המתאים[דרושה הבהרה] "(פלוני)... אני מטביל אותך בשם האב והבן ורוח הקודש". אם השם לא ידוע, במצב חרום, ניתן לתת שם חדש.
טבילת חירום

דחיית הטקס איננה באה בחשבון. אם יש סכנת מוות יש לבצע טבילה בכל מצב ובכל תנאי אפילו רק לחלקי עובר היוצאים מהרחם בגלל היות סקרמנט הטבילה כל כך מהותי לעתיד נפשו של האדם הרי שבמקרים של תינוקות העומדים למות או כאלו שמתו עוד בזמן הלידה והיה קיים חשש ממות ללא טבילה וכדי למנוע הגעה לגהנום או ללימבו אישרה הכנסייה צורות שונות ומשונות של טבילות חרום בידי אנשים שונים הנוכחים בלידה ואפילו נשים מיילדות אושרו לבצע את הטקס כל עוד נשמרים עיקרי הסקרמנט, מתקיימת הטבלה ונאמרים הפסוקים הנכונים. הכומר המקומי לימד את העוסקות במלאכת הלידה את נוסח התפילה שצריך לאמר (עד המהפכה התעשייתית הרוב לא ידע קרוא וכתוב ובוודאי לא בלטינית) וכן לימד את טכניקת הזלפת המים. הקו המנחה היה תמיד שעדיפה טבילת חירום מאשר מוות ללא טבילה
טבילה מאונס

בתפיסת העולם הנוצרית קבלת הסקרמנט היא אקט של רצון ולא של אלימות וכח כדברי תומאס אקווינס: יש בלתי מאמינים מסוימים אשר מעולם לא קיבלו את האמונה כמו היהודים. על אלה אין לכפות את האמונה בשום תנאי שהוא ולעשותם למאמינים שכן האמונה היא עניין של בחירה חופשית". אמנם הנוצרים דגלו במסיון מתוך הנחה שיש להציל את הנשמות כולן ולאפשר להן גאולה ולכן רדפו עובדי אלילים וכפו עליהם את הנצרות אך אל היהודים היה יחס דו משמעי ולהתנגדות היהודים להמרת הדת התייחסו בסלחנות על פי הפרשנות של אוגוסטינוס הקדוש: "אל תהרגם פן ישכחו עמי". המציאות לעיתים קרובות הייתה שונה. לאורך שנים אם בעידוד כמרים מקומיים ואם מתוך העלמת עין של האפיפיור המכהן היו המרות דת של יהודים בכפייה ומאונס. זאת למרות קביעה ברורה במאה השישית של גרגוריוס השביעי כי חל איסור על הטבלה מאונס וכי יש לנסות לשכנע את היהודים בדרכי נועם. אך עצם הימצאותן של מאות בולות (מכתבים פומביים של האפיפיור) המתחילות במילים "בנוגע ליהודים" Sicut Judaeis(אנ') מראות כי היהודים אכן נזקקו למכתבי הגנה שכאלו שאף נקראו בשם "חוקה למען היהודים" (CONSITITUTIO PRO JUDAEIS) ומבהירות במפורש את הכוונה והצורך לספק הגנה והכס הקדוש נאלץ לא פעם לפעול ככח מרסן כנגד נוצרים נלהבים מידי. הבעיה תמיד הייתה בנוגע לתקפות הטבילה. מצד אחד הטבילה הייתה בכפייה ואין קבלת האמונה מתוך רצון ומן הצד השני הנצרות, כאמור, רואה בטבילה כהטבעת חותם בלתי מחיק או הפיך. בוועידת טולדו הרביעית בשנת 633 נטען כי הטבילה תקפה בכל מקרה ומצב אפילו נערכה בכח. דרכים משפטיות מקוריות אומצו כדי לפשר בין הגינוי לאלימות לבין הצדקת תקפות הטבילה בכח
מהלך הטקס

בכנסיות האורתודוקסיות, בכנסיות קתוליות־מזרחיות ובכמה זרמים פרוטסטנטים מטבילים את כל הגוף. אצל האורתודוקסים נוהגים להוסיף מעט שמן למי הטבילה. בכנסיות הקתוליות והפרוטסטנטיות מזליף הכומר המקיים את הטקס שלוש פעמים מים שקודשו בברכת כהן דת על קדמת ראשו של הנטבל, ומכניס אותו לכנסייה "בשם האב, הבן ורוח הקודש". הטקס מתקיים בדרך כלל מספר שבועות אחרי הלידה. בכנסייה הקתולית ולרוב גם בזו הפרוטסטנטית מתקיים הטקס ביום ראשון והוא מהווה חלק מטקס ההודיה של יום א' שבו נוכחת כל הקהילה וכך הופך הטקס למעין קבלה לקהילה ואישור השתייכות המשפחה והמצטרף החדש אל קהילת המאמינים. בגלל עריכת הטקס ביום ראשון תוך כדי התפילות יש חיזוק לחשיבות הטבילה כקבלה לדת. כדי להדגיש את חשיבות הסקרמנט מקבלים ההורים הדרכה מן הכומר על חשיבות התפילה בדרך כלל מספר ימים לפני הטקס. אל הטקס מגיע התינוק כשהוא נישא על ידי הוריו ומלווה בסנדקים (הורי הטבילה) שאינם קרובי משפחה ישירים המתחייבים בשם התינוק לקיים את מצוות ויסודות הנצרות. הסנדקים גם עונים לשאלות הכומר בשם התינוק, ומצהירים בשמו על האמונה (credo אני מאמין תפילה נוצרית) ואף אומרים בעבורו את תפילת Pater nostre (אבינו שבשמיים). הסנדקים הם אלו שמתחייבים ללמד את הנטבל את עיקרי האמונה הנוצרית. אחר כך מוודא הכומר שאכן הם רוצים להטביל את הילד ואז נערכת הטבילה עצמה: הכומר אומר: " שם..., אני מטביל אותך בשם האב והבן ורוח הקודש." ובעודו אומר את המילים הוא מטביל את התינוק (או הבגיר) במים או מטפטף מים על מצחו, וחוזר על פעולה זאת שלוש פעמים. כשמדובר בהטבלה על ידי יציקת מים, נהוג שההורים או הסנדקים אוחזים בילד. וכשמדובר בטבילת כל הגוף הם מוציאים אותו מהמים. לאחר ההטבלה אומר עורך הטקס לילד הנטבל: "האל, האב של אדוננו יֵשוּע המשיח, שחרר אותך מחטא, העניק לך לידה חדשה באמצעות המים והרוח הקדוש, וקיבל אותך לעם הקודש שלו." אז הוא מוֹשֵחַ על קודקו ראשו של התינוק שמן מקוּדש מירון (chrism), והתינוק מולבש בבגדים לבנים המסמלים טהרה. כוהן הדת נותן לאחד ממלוויו של התינוק נר שהודלק מנר הפסחא - נר גדול שהדלקתו פותחת כל שנה את טקס ההודיה של חג הפסחא. בהרבה מהכנסיות הקתוליות קיימת תפילת טבילה מיוחדת הקרויה בפטיסטריום הבנויה בדרך כלל בצורה מתומנת, רמז לשמונה ימים מהלידה לטבילה ולתחיית ישו ביום השמיני לכניסתו לירושלים.
בטקס ההטבלה נכללת גם בקשה של כוהן הדת לשחרר את הנטבל מכוחו של השטן. זהו זכר לטקס לגירוש השדים והרוחות, שבעבר היה חלק חשוב מסקרמנט הטבילה.
בזרם האורתודוקסי נערך לאחר סקרמנט ההטבלה סקרמנט נוסף, הקרוי כריסמטיה - משיחה בשמן הקודש או אישוש (קונפרמציה). גם סקרמנט זה ניתן לאדם פעם אחת בחייו, והוא מחזק באדם את מתנות רוח הקדוש והופך אותו לחייל המשיח, סקרמנט זה מביא אפוא לבגרות רוחנית. לאחריו משתתף התינוק בסקרמנט ההודיה (קבלת גוף ודם המשיח תחת נראות לחם ויין).
ראו גם

אגן טבילה
בפטיסטריום
מים קדושים
הטבלה כפויה לנצרות
הערות שוליים

↑  שולמית שחר, ילדות בימי הביניים, תל אביב, 1990, עמ' 74
↑  קתרין אן טגליה, ההבניה התרבותית של הילדות:טבילה,סעודת קודש ואישוש
↑  קתרין אן טגליה, הבניה תרבותית של הילדות:טבילה, סעודת קודש ואישוש, ילדות בימי הביניים מקרה, האוניברסיטה הפתוחה, 2007
↑  שולמית שחר, ילדות בימי הביניים, תל אביב, 1990, עמ' 73-75
↑  אלישבע באומגרטן, אמהות וילדים, חיי משפחה באשכנז בימי הביניים, ירושלים, 2005, עמ' 93-94
1 2  ש.סימסון, הכס הקדוש והיהודים, תל אביב, 1997, עמ' 208, 193-199
↑  כהן מרק, בצל הסהר והצלב, חיפה, 2001, עמ' 76
↑  aviad m. klinberg, depriving parents of the consolation of children:legal consilia on the baptisim of jewish children, ילדות בימי הביניים מקראת קורס, האוניברסיטה הפתוחה, 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283154805171  BNE: XX4344954  BnF: cb119655131 (data)  GND: 4059150-5  HDS: 025623  LCCN: sh85011718  LNB: 000057994  NDL: 00570737  NKC: ph122085 
אגן טבילה מתומן
אגן טבילה משושה
אפרים סוקולובר

| --- | --- |

הרב אפרים סוקולובר
 לידה:  1901 תרס"א 
 פטירה:  1968 (בגיל 67 בערך) ד' באייר תשכ"ח רעננה, ישראל 
 מקום קבורה:  רעננה 
 תאריך עלייה:  תרפ"ד
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  רעננה
 תקופת הפעילות:  ?–1968 
 
 תפקידים נוספים:  רב ראשי 
 
הרב אפרים סוֹקוֹלוֹבֶר (תרס"א, 1901 - ד' באייר תשכ"ח, מאי 1968) היה רבהּ הראשון של המושבה רעננה.
תולדותיו

נולד בשנדובה, בנו של מרדכי חיים סוקולובר, מתלמידיו של בעל ה"אבני נזר" מסוכוצ'וב. למד תורה בישיבות ליטא, בתחילה בישיבת לומז'ה, אחר כך בישיבת קלם ומשם עבר לישיבת סלבודקה. בשנת תרפ"ד עלה לארץ ישראל עם קבוצת תלמידים מהישיבה ולמד בישיבת חברון. בפרעות תרפ"ט שהה עם אשתו בבית אליעזר דן סלונים שבחברון, שם טבחו הפורעים הערבים כעשרים וחמישה יהודים. השניים שכבו מתחת לערימת גופות וכך ניצלו.
קיבל על עצמו את רבנות המושבה רעננה בתנאים כספיים ירודים. כ-50 משיחותיו ודרשותיו לימים נוראים ולמועדים התפרסמו בספר "פני אפרים" (תשכ"ו).
נפטר מהתקף לב עת עמד על דוכנו בבית הכנסת ברעננה בליל יום העצמאות. מילותיו האחרונות היו "אין אפשרות להביע את שמחתנו לעצמאותה העשרים של מדינת ישראל".
הותיר את אשתו ובתו, חיה לאה מלץ, שנישאה לרב שלמה מלץ, לימים הרב הראשי של רעננה.
אשתו, פני, הייתה בתו של הרב משה ברנשטיין. אחיינו הוא הרב מרדכי גרינברג, ראש ישיבת כרם ביבנה.
ספר דרשותיו

ספר פני אפרים: דרשות לימים נוראים ולמועדים, תל אביב: דפוס ארזי, תשכ"ו.
לקריאה נוספת

"סוקולובר, אפרים", בתוך: יצחק רפאל (עורך), אנציקלופדיה של הציונות הדתית: אישים, מושגים, מפעלים, כרך ד, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשל"ב, עמ' 94.
הערות שוליים

↑  הרב אפרים סוקולובר, דבר, 5 במאי 1968
↑  אוהד לוביאניקר, נפטרה הרבנית חיה לאה מלץ, באתר local.co.il, ‏4 באוגוסט 2009(הקישור אינו פעיל, 2020)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297398205171  ISNI: 0000 0004 0262 5493  VIAF: 298416648   WorldCat (עם VIAF): 298416648
סלאחטין אולקומן

| --- | --- |

 לידה:  14 בינואר 1914 אנטקיה, טורקיה 
 פטירה:  7 ביוני 2003 (בגיל 89) איסטנבול, טורקיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות זינג'ירליקויו 
 מדינה:  טורקיה 
 מקצוע:  דיפלומט 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  פרס האומץ לדאגה לזולת (1988)  חסיד אומות העולם (13 בדצמבר 1989) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  סלאחטין אולקומן
 
סלאחטין אולקומן (בטורקית: Selahattin Ülkümen; ‏14 בינואר 1914, אנטיוכיה, האימפריה העות'מאנית – 24 ביולי 2003, איסטנבול, טורקיה) היה דיפלומט טורקי, חסיד אומות העולם שהציל יהודים בעת הכיבוש הנאצי של איי הדודקאנס והאי רודוס.
פעילותו בתקופת השואה להצלת יהודים

אולקומן היה הקונסול הכללי של טורקיה באי רודוס שנכבש על ידי הגרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה. ביולי 1944 הורה הגסטפו ליהודי האי להתייצב לשם "יישובם מחדש".
אולקומן ניצל את מעמדו, והסיר מן המשלוח 13 יהודים בעלי דרכונים טורקיים, ולמעלה מ-30 הנשואים לבעלי דרכונים טורקיים או קשורים לטורקיה בדרך זו או אחרת, בטענה, שלא הייתה נכונה, כי החוק הטורקי מגן עליהם ורואה בהם את אזרחיו.
1,700 היהודים שהתייצבו, נשלחו בתחילה לכלא באתונה ולאחר מכן לאושוויץ. מעטים מאוד שרדו.
הגרמנים סימנו את אולקומן כאויבם, והפציצו את הקונסוליה הטורקית ברודוס. בהפצצה נהרגה אשתו ההרה. הוא עצמו נשלח לפיראוס שביוון ושם נכלא. לאחר המלחמה שב לטורקיה.
הנצחה

אולקומן הוכרז כחסיד אומות העולם בשנת 1990 והוא מופיע על בול של דואר ישראל המוקדש לחסידי אומות העולם. ביחד עם אולקומן מופיעים על הבול דמויותיהם של אריסצ'ידש די סוזה מנדש, צ'יאונה סוגיהארה, ג'ורג'ו פרלסקה וקרל לוץ.
ב-2012 נחנך בית ספר יסודי על ידי הקהילה היהודית בעיר הטורקית ואן שבמזרח טורקיה, אשר נפגעה ב-2011 ברעידת אדמה. בית הספר נקרא על שמו של אולקומן כהוקרה על פועלו בתקופת השואה.
ראו גם

הצלת יהודים במהלך השואה
הערות שוליים

↑  Jewish Community of Turkey Opens Primary School in Van, INTERNATIONAL HOLOCAUST REMEMBRANCE ALLIANCE, ‏22.06.2012 (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310623305171  BnF: cb157277510 (data)  GND: 103559086  ISNI: 0000 0000 6662 6875  LCCN: nr94018107  VIAF: 49553792   WorldCat (עם VIAF): 49553792
ג'ו תומאסון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 באוגוסט 1993 (בן 31) דייטון, אוהיו, ארצות הברית
 עמדה:  קלע
 גובה:  1.93 מטרים
 מספר:  32
 מכללה:  מכללת המדינה הקהילתית (2012–2014)   אוניברסיטת רייט סטייט (2014–2016)
 דראפט:  לא נבחר, 2016
 קבוצות כשחקן
 2016   2017   2017–2018   2018–2019   2019–2020   2020–2021   2021–2022   2022   2023   2023–2024   2024–:  דינמו בוקרשט   לייקלנד מג'יק   פולפארמה גדאנסק   סטארט לובלין   ז'לונה גורה   הפועל גלבוע גליל   באסקט מנרסה  זניט סנקט פטרבורג   פרומיתאס פטרס   גרנדה   מכבי תל אביב  
 
ג'וזף "ג'ו" תומאסון הבן (באנגלית: Joseph "Joe" Thomasson Jr.; נולד ב-16 באוגוסט 1993) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הקלע בגראן קנריה מהליגה הספרדית הראשונה.
קריירת תיכונים ומכללות

תומאסון נולד בדייטון שבאוהיו. הוריו הם ג'וזף תומאסון ואוטומן בראיינט.
תומאסון למד ושיחק כדורסל בתיכון תורג'וד מרשל. בשנתו האחרונה הוא שימש כקפטן נבחרת התיכון וקלע 16 נקודות בממוצע למשחק, מה שהכניס אותו לקבוצה הראשונה של המחוז.
תומאסון החל את קריירת המכללות שלו במכללת המדינה הקהילתית. בעונתו הראשונה, הוא קלע 14.2 נקודות למשחק, ונבחר לקבוצה הראשונה של המחוז. בעונתו השנייה, הוא העמיד ממוצעים של 18 נקודות, 6 אסיסטים ו-4 ריבאונדים למשחק.
בעונתו השלישית במכללות, עבר תומאסון לאוניברסיטת רייט סטייט. בעונתו הראשונה, היה תומאסון השחקן השני בליגה עם אחוזים מהשדה, כשקלע ב-57.6 אחוז ושביעי בחסימות, עם 25. בעונתו השנייה, הוא סיים חמישי בליגה באחוזים מהעונשין עם 81.9 אחוז, שישי בליגה בריבאונד הגנה עם 167 ושביעי באסיסטים עם 117. בשנת 2016 הוא נבחר לקבוצת ההגנה של הליגה.
קריירה מקצועית

ב-11 באוגוסט 2016, לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA, חתם בדינמו בוקרשט מהליגה הרומנית. הוא שיחק בקבוצה ארבעה משחקים, בהם העמיד ממוצעים של 11.5 נקודות ו-5.7 אסיסטים למשחק.
ב-28 במרץ 2017 חתם בלייקלנד מג'יק, קבוצת הבת של אורלנדו מג'יק מליגת הפיתוח של ה-NBA. תומאסון שיחק בקבוצה שלושה משחקים בהם העמיד ממוצעים של 6.3 נקודות ו-2.7 אסיסטים.
ב-21 ביוני 2017 חתם בפולפארמה גדאנסק מהליגה הפולנית. תומאסון לראשונה בקריירה השלים עונה שלמה, כשהעמיד ממוצצעים של 13.3 נקודות ו-4.9 אסיסטים למשחק.
ב-30 בנובמבר 2018 חתם בסטארט לובלין.
ב-16 במאי 2020 חתם בהפועל גלבוע גליל מהליגה הישראלית.
ביולי 2021 חתם בבאסקט מנרסה.
בקיץ 2022 חתם בזניט סנקט פטרבורג. בינואר 2023 חתם בפרומיתאס פטרס. במאי אותה שנה חתם בגרנדה.
ב-7 בפברואר 2024 חתם במכבי תל אביב.
הערות שוליים

↑  רכש נוסף בגן נר: ג'ו תומאסון, באתר מנהלת ליגת העל בכדורסל, ‏16 במאי 2020
↑  רשמית: ג`ו תומאסון חתם במכבי תל אביב, באתר ערוץ הספורט, 7 בפברואר 2024
טלי שרון

| --- | --- |

טלי שרון בפסטיבל הסרטים האסייתים הבינלאומי שבוסול בצרפת, 2007
 לידה:  13 בפברואר 1979 (בת 45) הוד השרון, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2004
 בן או בת זוג:  עפר שכטר (2005–2005) 
 מספר צאצאים:  3
 פרופיל ב-IMDb
 
טלי שרון (נולדה בהוד השרון ב-13 בפברואר 1979) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלית.
חיים אישיים

ב-2005 ניהלה מערכת יחסים במשך מספר חודשים עם השחקן עפר שכטר שאיתו שיחקה בסדרה "טלנובלה בע"מ".
ביוני 2012 נישאה שרון לשחקן אסף סולומון, ולהם שלוש בנות. באוגוסט 2022 השניים התגרשו.
הערות שוליים

↑  בואו להכיר את איה(הקישור אינו פעיל, 1.9.2021) באתר נענע 10, 5 בנובמבר 2008
↑  דורית אסרף מזרחי, פרסי אופיר 2024: הסרט "קרוב אלי" מוביל עם 12 מועמדויות, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 14 באוגוסט 2024
↑  יוני פרת, ‏קחי אותי, טלי שרון: עפר שכטר מפרגן לאקסית, באתר ‏מאקו‏, 11 בינואר 2010
↑  ynet, כך היינו, באתר ynet, 19 בדצמבר 2006
↑  טלי שרון ילדה, באתר ynet, 24 בנובמבר 2010
↑  אחרי כעשור: טלי שרון ובעלה התגרשו | TMI, באתר https://tmi.maariv.co.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295204805171  GND: 1053814585  ISNI: 0000 0004 0279 5847  LCCN: no2017103659  VIAF: 298807284   WorldCat (עם VIAF): 298807284
לאומיות אוקראינית

גלויה מ-1920, ימי מלחמת האזרחים, המציגה אלגוריה של הלאומיות האוקראינית במרכז. משמאל ומימין, אנשי מיליציה הורגים, בהתאמה, חיילים פולנים ורוסים.
לאומיות אוקראינית (באוקראינית: Український націоналізм) היא האידאולוגיה לפיה האוכלוסייה האוקראינית מהווה אומה בעלת זכות להגדרה עצמית במדינת לאום משלה, שיש לטפח את שפתה ותרבותה הייחודיות.
היסטוריה > הפנייה אל העבר ואל השפה: 1805–1847

המצע שעליו נבנתה התפיסה הלאומית האוקראינית בתקופה המודרנית נטוע בהיסטוריה ובגאוגרפיה של המרחב: הארץ סביב נהר הדניפר, ליבה של המדינה דהאידנא, היוותה רצף טריטוריאלי; הניבים הסלאביים המזרחיים שדוברו על ידי יושבי האזור נבדלו במידת-מה מן האחרים הסובבים, בעיקר עקב השפעה פולנית חזקה; וממלכת גליציה-ווהלין וההטמאנות הקוזאקית סיפקו מסורת של קיום פוליטי עצמאי.
במפנה המאה ה-19, כשרעיון הלאומיות הגיח מגרמניה בתגובה ליומרה האוניברסלית של הכיבוש הצרפתי, נמצאו התנאים לקליטתו במה שיהפוך לאוקראינה. בשטח שנשלט על ידי רוסיה, השלטון הצארי הריכוזי כרסם בזכויות-היתר של האליטות המקומיות, נכדי קציני הקוזאקים מן ההטמאנות, בקצב שעלה על מהירות טמיעתן במעמד הגבוה של האימפריה; רבים ספגו התנשאות מבני המטרופולין, ופיתחו בתגובה ניכור כלפי אלו. ב-1805 ביטל הממשל את ההכרה האוטומטית בזכותן של משפחות הקוזאקים המיוחסות לתבוע לעצמן מעמד אצולה: גל המנשרים הנזעמים שחוברו בתגובה, חידד את התודעה הנבדלת ואת ההתעניינות בהיסטוריה המקומית.
בחלק ההבסבורגי של אוקראינה, שעיקרו היה חבל גליציה, השלטון בכיפה ההבסבורגי היה סובלני. בהיעדרו של מעמד אצולה (זה נטמע כליל בתרבות הפולנית מזה מאות בשנים), האליטה היחידה בנמצא הייתה משפחות הכמורה המיוחסות שניהלו את הכנסייה היוונית-קתולית. בגליציה, המניע שהצית את ההתעוררות הלאומית היה הרפורמות של יוזף השני, שהקים בתי-ספר יסודיים לצמיתים האנאלפביתים בשפתם החל ב-1782, וסמינרים גבוהים לכמרים. הדרישה ללמד ב"סלאבו רוסינית" הפכה לחוק קבע ב-1818; הסלאבונית הכנסייתית ששימשה בטקסי הדת ובספרות הייתה מרוחקת מלשון הדיבור, והכמרים נאלצו לחקור את הניב העממי ולהגדירו.
כברוב אירופה, השלב הראשון של התגבשות הלאומיות היה גילוי סנטימנטליות ועניין מצד המשכילים בהווי של האיכרים הנחשלים, שהוסיפו לדבר בשפה המקומית. ב-1816 החלו מספר כמרים בפשמישל להוציא לאור ספרי לימוד שנועדו עבורם. ב-1818 פרסם אולכסי פבלובסקי את ספר הדקדוק הראשון שעסק בניב העממי, וב-1832 חיבר הריהורי קוויטקה-אוסנוביאננקו את יצירת הספרות הגבוהה הראשונה בשפה שכינה "לשון הצמיתים". ב-1837 נתפרסם בגליציה אלמנך של שירים וסיפורים עממיים בידי שלושה פרחי סמינר, מרקיאן ששקביץ', יעקב הולובצקי ואיוואן והילביץ'. גשר בין המעמד הגבוה, שרכש את השפה המקומית באופן מלאכותי, לבין דובריה לאמיתה, הופיע ב-1840 בדמותו של טאראס שבצ'נקו, צמית משוחרר שהיה לסופר, משורר ואמן.
ב-1845 התארגנה אגודת הסתרים "אחוות קירילוס ומתודיוס" באוניברסיטת קייב. הרוח החיה בה הייתה ההיסטוריון מיקולא קוסטומרוב, שחתר בכתביו לבסס את קיומה של "אומה דרום-רוסית" שנבדלה מ"האומה הרוסית רבתי" והייתה לה שפה נפרדת, בניגוד להנחות היסוד של המשטר הצארי. ב-1847 נעצרו האינטלקטואלים שהיו חברים באחווה, בכללם שבצ'נקו, ועל רובם נגזרה גלות.
לקריאה נוספת

Serhy Yekelchyk, Ukraine: Birth of a Modern Nation. הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 2007.
הערות שוליים

↑  על חלוציותו של בודזינובסקי, ראו: John-Paul Himka, Young Radicals and Independent Statehood: The Idea of a Ukrainian Nation-State, 1890-1895. Slavic Review, קיץ 1982.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559345905171  LCCN: sh2008108255
מה עושות האיילות (שיר)

| --- | --- |
 שיר בביצוע שולה חן (לחן לבנון), אריק איינשטיין (לחן רכטר)
 יצא לאור:  לחן 1: 1971, לחן 2: 1976
 תאריך כתיבה:  1941
 סוגה:  שיר ילדים
 שפה:  עברית
 כתיבה:  לאה גולדברג
 לחן:  לחן 1: אריה לבנון, לחן 2: יוני רכטר
 
"מה עושות האיילות" הוא שיר מאת לאה גולדברג. השיר מופיע בספרה הנושא את שם השיר, בהוצאת ספרית פועלים, ב-1949. הספר אויר על ידי המאייר והצייר אריה נבון. השיר הופיע לראשונה בשבועון "דבר לילדים" בנובמבר 1941.
הרקע לכתיבת השיר, ותוכנו

השיר מתאר לילה בגן החיות של תל אביב בו חולמות האיילות שהן מנצחות את הפילות במשחק גולות, ואיילת השחר מעירה אותן מחלומן המתוק. את השיר כתבה גולדברג בשנת 1941.
גדעון טיקוצקי, חוקר הספרות ועורך הספר "לאה גולדברג: כל שירי הילדים", שיצא לאור בשנת 2022, כתב בהקדמה לשיר כי גולדברג הושפעה מכתבי האתנוגרף הרוסי מיכאיל פרישווין. פרישווין חקר איילים נקודים באזור מנצ'וריה. גולדברג תרגמה לעברית את ספרו "חברבור חיית היער". ייתכן שהושפעה מכתבות העיתונאית, המשוררת והסופרת מירי דור. דור, זוֹאוֹלוגית בהכשרתה האקדמית, פרסמה את כתבותיה בשבועון "דבר לילדים". לדעת אייל שמיר, בחירת החיות המופיעות בשיר הייתה מודעת. הכוס והתן הן חיות טרף, ולכן הוצמדו בשיר יחדיו. גם הופעתם של הארנב והשפן הייתה בחירה מושכלת, לדעת שמיר, וזאת בשל הבלבול בין שתי החיות.
ביצועים וגרסאות כיסוי לשיר

בשנות ה-60 ושנות ה-70 של המאה ה-20 השיר היה מוכר בלחנו של אריה לבנון, לחן שהתאים לאופיו כשיר ערש, ואשר הוקלט בין השאר על ידי שולה חן (1971).

לאחר פירוק להקת "כוורת" חבר יוני רכטר, אז בן 24, לאריק איינשטיין, והפיק לו את אלבומו "האהבה פנים רבות לה", שיצא בשנת 1976. שיתוף הפעולה ביניהם התחיל כשאיינשטיין פנה לרכטר, שאותו הכיר מ"כוורת", שם התרשם מנגינתו. במקור התכוונו רכטר ואיינשטיין ליצור אלבום שירי ילדים בעיבודיו של רכטר, אך שיתוף הפעולה ביניהם התפתח לאלבום למבוגרים, שרכטר הלחין, עיבד והפיק מוזיקלית.
 רכטר הביא להקלטות את חבריו מ"כוורת" - אלון אולארצ'יק (בס) יצחק קלפטר (גיטרות) ומאיר פניגשטיין (תופים), ובין הלהיטים הבולטים באלבום נשארו רק שלושה שירי ילדים, והם נכתבו על ידי לאה גולדברג – "מה עושות האיילות", "גמד קטן", ו''דג הזהב''. שלושת השירים הם שריד לכוונה המקורית ליצור אלבום שירי ילדים. השיר מופיע גם באלבומו של איינשטיין "ילדים", שיצא אף הוא בשנת 1976. בשנת 1979 הופיע השיר באלבומם המשותף של רכטר ויהודית רביץ, באופן קבוע וחד פעמי.
לקריאה נוספת

לאה גולדברג, מה עושות האיילות, הוצאת ספריית הפועלים, 2020 (איורים: מרב סלומון, עמית טריינין, שירז פומן, ענת ורשבסקי, נעם וינר)
הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה

| --- | --- |

 שפה רשמית:  אנגלית, צרפתית, פורטוגזית
 מטה הארגון:  אבוג'ה, ניגריה
 מקום פעילות:  מערב אפריקה
 יושב ראש:  בולה טינבואו
 תקופת הפעילות:  25 במאי 1975 – הווה (49 שנים)
 https://ecowas.int/
 
מפת המדינות החברות בקהילה
הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה (באנגלית: Economic Community of West African States, בראשי תיבות: ECOWAS) היא איחוד כלכלי של 15 מדינות במערב אפריקה. האיחוד הוקם ב-1975. נכון ל-2015 היה שטח המדינות החברות בו 5.11 מיליון קילומטר רבוע ואוכלוסייתן מנתה יחד למעלה מ-349 מיליון נפש. נכון ל-2023 האוכלוסייה עומדת על כ-400 מיליון בני אדם. אוכלוסיית מדינות הקהילה דוברות שלוש שפות – אנגלית, צרפתית ופורטוגזית. מטה הקהילה ממוקם בעיר אבוג'ה, בירת ניגריה.
הקהילה היא אחד הגושים האזוריים הכלולים בקהילה הכלכלית האפריקאית.
המדינות החברות

המדינות החברות בקהילה משתייכות לשני גושים אזוריים ולהן מושבים בפרלמנט הקהילה על פי גודל אוכלוסייתן. כולן פרט לאחת (כף ורדה) משתייכות לאחד משני איחודים מונטריים במסגרת הקהילה, כמפורט להלן:
| מדינה | אזור | שפה | מושבים בפרלמנט הקהילה | חברת האיחוד הכלכלי והמונטרי של מערב אפריקה | חברת האזור המונטרי המערב אפריקאי |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| בנין בנין | ‏‏B‏‏ | צרפתית | ‏‏5‏‏ | ‏‏+‏‏ |  |
| בורקינה פאסו בורקינה פאסו | ‏‏B‏‏ | צרפתית | ‏‏6‏‏ | ‏‏+‏‏ |  |
| גאנה גאנה | ‏‏B‏‏ | אנגלית | ‏‏8‏‏ |  | ‏‏+‏‏ |
| גינאה גינאה | ‏‏A‏‏ | צרפתית | ‏‏6‏‏ |  | ‏‏+‏‏ |
| גינאה ביסאו גינאה ביסאו | ‏‏A‏‏ | פורטוגזית | ‏‏5‏‏ | ‏‏+‏‏ |  |
| גמביה גמביה | ‏‏A‏‏ | אנגלית | ‏‏5‏‏ |  | ‏‏+‏‏ |
| חוף השנהב חוף השנהב | ‏‏B‏‏ | צרפתית | ‏‏7‏‏ | ‏‏+‏‏ |  |
| טוגו טוגו | ‏‏B‏‏ | צרפתית | ‏‏5‏‏ | ‏‏+‏‏ |  |
| כף ורדה כף ורדה | ‏‏A‏‏ | פורטוגזית | ‏‏5‏‏ |  |  |
| ליבריה ליבריה | ‏‏A‏‏ | אנגלית | ‏‏5‏‏ |  | ‏‏+‏‏ |
| מאלי מאלי | ‏‏A‏‏ | צרפתית | ‏‏6‏‏ | ‏‏+‏‏ |  |
| ניז'ר ניז'ר | ‏‏B‏‏ | צרפתית | ‏‏6‏‏ | ‏‏+‏‏ |  |
| ניגריה ניגריה | ‏‏B‏‏ | אנגלית | ‏‏35‏‏ |  | ‏‏+‏‏ |
| סיירה לאון סיירה לאון | ‏‏A‏‏ | אנגלית | ‏‏5‏‏ |  | ‏‏+‏‏ |
| סנגל סנגל | ‏‏A‏‏ | צרפתית | ‏‏6‏‏ | ‏‏+‏‏ |  |
מטרות

מטרת הקהילה היא לקדם את חברותיה לקראת סיפוק צרכים כלכלי עצמי קולקטיבי וזאת על ידי יצירת בלוק כלכלי גדול שבו ישרור איחוד כלכלי ומסחרי.
הקהילה משמשת גם במסגרת לשמירת שלום באזורה, על ידי שיגור כוח צבאי ובו יחידות צבא של חברותיה לשם התערבות במצבים של אי שקט פוליטי במדינות החברות.
היסטוריה

הקהילה נוסדה ב-28 במאי 1975 עם חתימת אמנת לאגוס (בניגריה). גרסה מתוקנת של האמנה נחתמה ב-24 ביולי 1993 בעיר קוטונו שבבנין. כמו כן נחתמו מספר פרוטוקולים לשינוי והוספת הוראות שונות לאמנת היסוד.
14 מתוך 15 המדינות החברות הנוכחיות הצטרפו לקהילה עם יסודה ב-1975. כף ורדה הצטרפה לקהילה ב-1977.
מאוריטניה דוברת הערבית הצטרפה לקהילה ב-1975 אך פרשה ממנה ב-2000. ב-2017 חתמה מאוריטניה הסכם לקבלת מעמד של חברות חלקית בקהילה.
ב-2017 הגישה מרוקו בקשה להצטרף כחברה לקהילה. בהמשך אותה שנה הסכימה ועידת ראשי מדינות הקהילה לקבל את הבקשה.
בית הדין של הקהילה הוקם ב-1991 והחל לפעול ב-1996.
הקהילה מפעילה כוחות שמירת שלום צבאיים במסגרת קבוצת הפיקוח של הקהילה (ECOMOG). מרבית הכוחות הצבאיים שמפעילה הקבוצה הם ניגריים, יחד עם כוחות קנים ממדינות אחרות בקהילה. כוחות שמירת שלום של הקהילה פעלו בחמישה מקרים – בחוף השנהב ב-2003, בליבריה ב-2003, בגינאה-ביסאו ב-2012, במאלי ב-2013 ובגמביה ב-2017.
ביוני 2017 השתתף ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בוועידת ECOWAS השנתית אשר התקיימה במונרוביה בירת ליבריה.
בתחילת שנות העשרים של המאה ה-21, בורקינה פאסו ומאלי הושעו מהארגון בעקבות הפיכות צבאיות בשטחיהן.
ניז'ר, מאלי ובורקינה פאסו מכריזות כי הן עוזבות את הארגון ב-28 בינואר 2024, אירוע חסר תקדים מאז הקמת ECOWAS, בטענה במיוחד לחוסר עזרה מהארגון לנוכח הטרור והאשימו אותו בהיותו תחת השפעה של מעצמות זרות.