stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התנגשות הלוויינים אירידיום 33 וקוסמוס 2251
תחזיות והתראת התנגשות

פיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה (NORAD), שבתחומי אחריותו מעקב אחרי גופים בחלל, כולל פסולת חלל, לא העביר התרעה לחברת אירידיום על התנגשות אפשרית עם הלוויין קוסמוס 2251.
גם חברת Analytical Graphics ‏(AGI), המפעילה את התוכנה של מיזם סוקרטס (SOCRATES, ר"ת שלSatellite Orbital Conjunction Reports Assessing Threatening Encounters in Space), חזתה שהמרחק הקרוב ביותר בין שני הלוויינים יהיה 584 מטר ולא תתרחש התנגשות.
פסולת חלל שנוצרה

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא על פי המקבילה באנגלית.
ההתנגשות בין הלוויינים שארעה במהירות גבוהה השמידה את שניהם, ויצרה שני ריכוזים של שברי לוויינים רבים, שנעו במסלולים ההתחלתיים של הלוויינים. עם הזמן, יתרחשו סחיפות במסלול התנועה של השברים והם ינועו בגבהים שונים ובנטיות שונות כלפי קו המשווה, דבר שיציב לוויינים נוספים או את תחנת החלל הבינלאומית בסכנת פגיעה תמידית. פיקוד החלל של ארצות הברית, העוקב אחר לוויינים ושברים שונים בחלל, דיווח מספר שעות לאחר ההתנגשות על למעלה מ-600 שברים גדולים יחסית, אולם מספר השברים שנוצר גדול בהרבה, ודרוש זמן מעקב נוסף על מנת לבחון את מספרם ולהתחקות בדיוק אחר מסלוליהם.
פסולת החלל שנוצרה מהווה איום משמעותי על חקר החלל ובעיקר על הלוויינים בחלל, שכן נשקפת להם סכנה בכל רגע שאחת מהחתיכות תפגע בלוויין, מה שיגרום ללווין לחדול מלהתקיים, ולהצטרף לפסולת בחלל שתמשיך בתהליך זה.
נכון ל-1 באוקטובר 2009, נשרפו באטמוספירה 50 שברים מתוך 1,800 שברים בגודל 10 ס"מ או יותר, שנוצרו בהתנגשות.
נכון לאפריל 2016, נשארו 1141 חלקים במסלול.
ההתנגשות כהדגמה לנשק חלל אמריקני

גנרל רוסי בדימוס טוען כי ההתנגשות בין הלוויינים לא הייתה מקרית, וכי ארצות הברית ביצעה ניסוי מכוון בו שימש הלוויין אירידיום 33 כנשק להשמדת הלווין הרוסי (שתפקד כלוויין צבאי ולא אזרחי ולכן יותר הגיוני כי ארצות הברית תפגע דווקא בו). לטענה זו אין כל סימוכין, ומסיבות רבות היא איננה סבירה.
הערות שוליים

↑  Tereza Pultarova, SpaceX Starlink satellites responsible for over half of close encounters in orbit, scientist says, Space.com, "The worst known space collision in history took place in February 2009" - נכון ל- 2021, ‏2021-08-18 (באנגלית)
↑  יוניברס טודיי, ‏כיצד ומדוע התנגשו שני הלוויינים בשבוע שעבר?, באתר "הידען", 16 בפברואר 2009
↑  10 breakups account for 1/3 of cataloged space debris, spacenewsmag.com, ‏April 25, 2016
↑  Russian general says U.S. may have planned satellite collision | Russia | RIA Novosti
מלחמת רוסיה–יפן

מלחמת רוסיה-יפן (ברוסית: Русско-японская война; ביפנית: 日露戦争) התנהלה בין 8 בפברואר 1904 ל-5 בספטמבר 1905. המלחמה פרצה בעקבות סכסוך בין רוסיה ליפן על השליטה בצפון-מזרח האימפריה הסינית המתפוררת, ובעיקר על חבל מנצ'וריה וחצי האי קוריאה.
הקרב הראשון במלחמה היה התקפה של הצי הקיסרי היפני על בסיס הצי הרוסי הקיסרי בפורט ארתור ב-8 בפברואר 1904. המלחמה הסתיימה בניצחון היפנים לאחר תבוסת הצי הרוסי בקרב צושימה (27–28 במאי 1905) וכניעת המבצר הרוסי פורט ארתור. מפלתה של רוסיה הייתה אחד הגורמים לפרוץ מהפכת 1905.
תבוסתה של רוסיה במלחמה הכתה בהלם את העולם כולו. העובדה שמדינה לא-מערבית הצליחה להביס בשדה הקרב מעצמה גדולה כרוסיה הפיחה רוח חיים בתנועות אנטי-קולוניאליות בעולם כולו.
אף על פי שנציגים ממדינות רבות נשלחו לחזות בקרבות מלחמת רוסיה-יפן, השכילו מעטים בלבד להבין את משמעות השינויים שחלו בשדה הקרב, ולקחי המלחמה לא הופקו עשר שנים לאחר מכן בשדות הקטל של מלחמת העולם הראשונה.
הגורמים למלחמה

בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה העשרים בחשו כמה וכמה מדינות בקלחת המדינית של מזרח אסיה. יפן ניסתה להפוך למעצמה מודרנית ובשל מקומה הגאוגרפי התמקדה בקוריאה ובסין הצפונית, ובשל כך נקלעה להתנגשות עם רוסיה. בגלל ניסיונותיה של יפן לכבוש את קוריאה פרצה מלחמת סין–יפן הראשונה, ובהסכם שימונוסקי (17 באפריל 1895) נמסרה קוריאה ליפן יחד עם טאיוואן ולושונקו (פורט ארתור). מעצמות המערב (רוסיה, גרמניה וצרפת) לחצו על יפן לוותר על פורט ארתור, וב-1898 חכרו הרוסים את המקום ל-25 שנה מן הסינים. בינתיים כבשה רוסיה את רוב שטחה של מנצ'וריה והתחרתה ביפן על השליטה בקוריאה.
יפן נחלה אפוא אכזבה מהישגיה המדיניים ופנתה אל הדרך הצבאית. הצבא היפני הקיסרי רוענן בשיטות לחימה וציוד מודרניים, ולפיכך, למרות שלא היה גדול כמו צבא רוסיה, היה חזק דיו להתמודד איתו במזרח אסיה. ב-4 בפברואר 1904 ניתקה יפן את יחסיה הדיפלומטיים עם רוסיה, וארבעה ימים לאחר מכן פרצה המלחמה.
הזירה > הזירה היבשתית

הקרבות העיקריים התנהלו במנצ'וריה, בשטח הרפובליקה העממית של סין, במחוז ליאונינג, אקלימו של ליאונינג קיצוני, קר בחורף וחם בקיץ. תושביו היו בני מנצ'ו ומעט בני האן שהיגרו מאזורים שמדרום לחומה הסינית. בדרומו של מחוז ליאונינג משתרבב חצי האי ליאודונג לתוך הים הצהוב ובקצהו שכנה פורט ארתור, מעגן טבעי מצוין, מוגן בגבעות ומימיו אינם קופאים בחורף. הרוסים חכרו את פורט ארתור מהסינים והפכו אותו לבסיס חזק ולנמל הגדול ביותר של רוסיה במזרח האימפריה שלה.
הזירה > הזירה הימית

הקרבות הימיים התנהלו בעיקר בים הצהוב שבאוקיינוס השקט. פורט ארתור, נמל הבית של צי האוקיינוס השקט של הרוסים, שכנה על חוף הים הצהוב. הים מתאפיין במזג אוויר קר ויבש בחורף וחם ולח בקיץ. מנובמבר עד מרס יש מונסונים צפוניים חזקים שיכולים להתפתח לסופות הרסניות.
בנמל פורט ארתור עגנו עשרות ספינות קרב של הצי הרוסי. נמל חשוב אחר, ולדיווסטוק, שכן לחופו של ים יפן. נמל וולדיווסטוק היה בסיסה של שייטת חזקה שכללה מספר סיירות משוריינות ועם נפילתה של פורט ארתור נותרה תקוותו האחרונה של הצי הרוסי לנמל מים עמוקים.
הכוחות > רוסיה > צבא היבשה הרוסי

הצבא הרוסי היה הגדול בעולם. בצבא הסדיר שירתו כ-41,000 קצינים ולמעלה ממיליון חיילים, והם אורגנו ב-29 קורפוסים של 16 גדודים ו-6 סוללות של 8 תותחים כל אחת. לצבא הרוסי הייתה גם עתודת כוח אדם עצומה, גדולה פי כמה משל יפן. עם זאת נאלצו הרוסים להשאיר חלק ניכר מצבאם פרוש לאורך גבולותיהם הארוכים במערב ובדרום. עוד בעיה הייתה ציוד מיושן ומפקדים לא ראויים.
חיל הרגלים היה חמוש ברובים מסוג מוסין נגאן בעל מחסנית של חמישה כדורים ובכידון מיושן, שהושאר במצבת הציוד רק בגלל דבקות במסורת. 120 כדורים, מעיל שינל ותרמיל גב השלימו את ציודו של החייל הרגלי הרוסי. לכאורה צורפו ליחידות חיל הרגלים גם פלוגות מקלענים, חמושות במקלעי מקסים, אבל בפועל יצאו יחידות רבות לקרב בלי סיוען של פלוגות המקלענים.
גם חיל הפרשים הרוסי היה חזק מאוד וכלל כ-80,000 איש, רובם קוזאקים, שאורגנו ב-22 יחידות גדולות. הפרשים חומשו ברובה קרבין ובחרב ולעיתים גם ברומח. הפרשים נלחמו לרוב בפלוגות של 100 חיילים כל אחת.
חיל התותחנים הרוסי עבר רפורמות חשובות, ולקראת המלחמה עמד הצבא להשלים את הרפורמות האחרונות. ב-1902 החלו יחידות הארטילריה לקלוט את תותחי השדה מדגם פוטילוב בקוטר של 76 מ"מ שטווחם כ-8.5 ק"מ. התותח היה שיפור של דגם אחר, גם הוא בקוטר של 76 מ"מ שנכנס לשירות שנתיים קודם לכן. שני התותחים היו נפוצים בצבא הרוסי בעת המלחמה.
בזירת הלחימה עצמה עמדו לרשות הרוסים בתחילת המלחמה כ-60,000 רגלים, 3,000 פרשים ו-164 תותחים. רוב הכוח הוצב בשני הנמלים העיקריים של הצבא הרוסי בזירה - פורט ארתור וולדיווסטוק. היתר פוזר לאורך מסילת הברזל שחיברה את פורט ארתור לרוסיה גופא. הרוסים אמנם הצליחו להגדיל את מספר חייליהם לכ-95,000 כבר בתחילת המלחמה, אבל בגלל מגבלות הרכבת הטרנס-סיבירית נותרו בנחיתות מספרית עוד זמן לא מבוטל. בסך-הכל גייסו הרוסים כמה מאות אלפי חיילי מילואים, העבירו מחזית אירופה שישה קורפוסים של 28,000 חיילים כל אחד (שלושה היו בדרך ולא השתתפו במלחמה). בסך הכל הועברו מזרחה למעלה מ-400,000 חיילים, 93,000 סוסים וכ-1,000 תותחים.
הכוחות > רוסיה > חיל הים הרוסי

הצי הרוסי היה השלישי בגודלו בעולם וכלל 25 אוניות מערכה (מחציתן ישנות), 3 אוניות חופים משוריינות, 38 סיירות מדגמים שונים, 63 משחתות, 88 ספינות טורפדו ו-17 ספינות תותחים. הצי הרוסי התחלק לשלושה חלקים בלתי שווים: צי הים השחור, הצי הבלטי וצי האוקיינוס השקט. הצי הבלטי יכול היה ואף שלח את אוניותיו לזירה, אבל צי הים השחור לא הורשה לעבור במצרי הדרדנלים ששלטה בהם האימפריה העות'מאנית.
הצי הרוסי במזרח הרחוק חולק לשתי יחידות עיקריות: פלגת הסיירות שבסיסה בוולדיווסטוק והחלק הגדול יותר שבסיסו בפורט ארתור, שנקרא "שייטת האוקיינוס השקט", ולימים "השייטת הראשונה של צי האוקיינוס השקט" (כדי להבדיל בינה לתגבורת ספינות מן הצי הבלטי, שנקראה ה"שייטת השנייה והשלישית של צי האוקיינוס השקט"). למרות הפיצול היה לצי הרוסי יתרון כמותי בזירה: היו ברשותו 7 אוניות מערכה חדשות מסוג פרה-דרדנוט, 6 סיירות (מהן אחת משוריינת), 24 משחתות וספינות קטנות נוספות, סיירת משוריינת אחת יחד עם ספינת תותחים קטנה שהיו בנמל בקוריאה, ועוד שייטת שבסיסה בוולדיווסטוק, ובה 4 סיירות (מהן אחת קלה והיתר משוריינות) ו-10 משחתות.
הכוחות > יפן > צבא היבשה היפני

ראשיתו של הצבא היפני שהשתתף במלחמה ברפורמות של תקופת מייג'י. תקציב הביטחון של יפן עלה בהתמדה והגיע בסוף המאה ה-19 לכ-31% מתקציבה הלאומי. בערב המלחמה מנה הצבא היפני כ-257,000 רגלים סדירים, 11,000 פרשים וכ-900 תותחים. כל אלה אורגנו ב-13 דיוויזיות, כל אחת של 11,400 רגלים, 430 פרשים ו-36 תותחים. נוסף על הארגון זה היו ליפנים גם שתי חטיבות פרשים ושני אגדי ארטילריה עצמאיים. כמו כן, עמדו לרשותם עוד כמה מאות אלפי חיילי מילואים ששובצו ב-13 חטיבות, אם כי היה קשה לגייסם ועיקר המאמץ נפל על כתפי הצבא הסדיר. במהלך המלחמה הוקמו עוד 4 דיוויזיות סדירות ושתי חטיבות מיל'. בסך הכל מנה צבא היבשה של יפן כ-850,000 איש.
חיל הרגלים היפני היה מצויד ברובה מדגם אריסאקה סוג 30 (אנ') בקוטר של 6.5 מ"מ ובמלאי תחמושת של 210 כדורים. חוץ מן הרובה קיבל כל חייל גם תרמיל גב, מעיל ואוהל סיירים. בסתיו 1904 קיבלה כל דיוויזיה מחלקת מקלענים ובה 10 מקלעים (בהמשך המלחמה עלה מספר המקלעים במחלקה ל-14). הפרשים היפנים היו מעטים והם נלחמו בדרך כלל על רגליהם ולא על גבי הסוסים, ולמעשה היו חיל רגלים רכוב.
גדוד ארטילריה ממוצע כלל שלוש סוללות של שישה תותחי שדה או תותחי הרים בקוטר 75 מ"מ, אם כי גם הוביצרים בקוטר 120 מ"מ היו נפוצים בחלק מהסוללות. חמש הדיוויזיות הראשונות וגם האגדים העצמאיים חומשו בתותחי שדה מדגם M1898 אריסקה שטווחם קצר יותר משל התותחים הרוסיים - כ-5 ק"מ בלבד - אבל משקלם היה נמוך יותר והם היו ניידים יותר. הדיוויזיה השביעית חומשה גם בתותחי שדה וגם בתותחי הרים ואילו הדיוויזיות האחרות הסתפקו בתותחי הרים, שהיו קלים יותר אבל טווחם קטן מעט יותר. למרות ההבדלים, לא היה הבדל משמעותי באיכות בין שני סוגי התותחים.
הכוחות > יפן > חיל הים היפני

לצי היפני היו רק שש אוניות מערכה, אבל לעומת זאת היו לו גם שש סיירות משוריינות. בדומה לצי הרוסי גם לצי היפני היו סיירות קלות רבות, עשרות משחתות וספינות טורפדו.
הפיקוד > הפיקוד הרוסי

בתחילת המלחמה שימש המשנה למלך יבגני אלכסייב המפקד העליון של כל הכוחות הרוסיים בזירה. עם פתיחת המלחמה מונה שר הביטחון של רוסיה, אלכסיי קורופטקין, למפקד צבא היבשה, אבל היה כפוף לאלכסייב. פיצול הפיקוד בין קורופטקין לאלכסייב גרם לבעיות חמורות בניהול המערכה. לאחר התבוסה בקרב נהר שאה קודם קורופטקין למפקד כל כוחות היבשה של רוסיה והוכפף ישירות למטה הצאר.
עם תחילת המלחמה פיקד תת-אדמירל אוסקר סטארק על השייטת הראשונה של צי האוקיינוס השקט הרוסי. כחודש לאחר פרוץ המלחמה מונה כמפקד תת-אדמירל סטפאן מקארוב, אשר נהרג כחודש לאחר שהגיע לזירה, ב-13 באפריל. עם מותו מונה תחתיו וילהלם ויטגאפט, גם ויטגפט נהרג בקרב הים הצהוב ב-10 באוגוסט והפיקוד על השייטת עבר לקצין אחר.
הפיקוד > הפיקוד היפני

פילדמרשל אויאמה איוואו פיקד על צבא היבשה במנצ'וריה
גנרל נוגי מרסוקה פיקד על הארמייה השלישית שכבשה את פורט ארתור
אדמירל היהאצ'ירו טוגו פיקד על הצי.
טקטיקה ואסטרטגיה

האסטרטגיה של שני הצדדים הייתה שונה מאוד. לעומת היפנים שתכננו התקפה הסתפקו הרוסים במגננה. היפנים נהנו מקווים פנימיים קצרים הרבה יותר מיריביהם וביקשו להגיע להכרעה מהירה לפני שגודלו העצום של הצבא הרוסי יכריע את המערכה. היפנים לא ביקשו להכות את האימפריה הרוסית שוק על ירך, אלא להנחיל לה מפלה קטנה יחסית כדי שלא לגרות אותה למלחמה מתמשכת נגד יפן.
ליפנים היו שני יתרונות חשובים: צבאם היה מגויס ומוכן לקרב ואילו הצבא הרוסי היה מרוחק, אי שם בתוככי רוסיה האירופאית. עוד יתרון חשוב היה המרחק הקצר יחסית בין יפן למנצ'וריה. אבל צבא רוסיה היה גדול הרבה יותר וכך גם הפוטנציאל הכלכלי שלה. רוסיה הייתה מדינה למודת קרבות ובעלת עתודות אדירות של כוח אדם. לכן שאפו היפנים להשיג הכרעה מהירה, לפני שרוסיה תספיק לגייס את כוחה העדיף. הגורם הזה הכתיב את האסטרטגיה של היפנים - התקפות עזות ותנועות מהירות.
לעומתם זלזלו הרוסים ביפנים והיו בטוחים שאלה לא יעזו לתקוף. עם פרוץ המלחמה עדיין לא הושלמו ביצורי פורט ארתור, כוחות היבשה של הצבא הרוסי במזרח הרחוק היו מצומצמים יחסית ותוכניות מלחמה מסודרות לא היו קיימות.
גם המרחק העצום בין ריכוזי הצבא, האוכלוסייה והתעשייה במערבה ובמרכזה של רוסיה ובין זירת הקרבות היה לרועץ לרוסים. המסילה הטראנס סיבירית הייתה מסילת הברזל היחידה שחיברה את רוסיה גופא למנצ'וריה. וחמור מזה, תוואי המסילה עבר דרך ימת באיקל. החלק שעקף את הימה מדרום עדיין לא נסלל כשפרצה המלחמה, והמעבר דרך הימה האט מאוד את מהירות הרכבות. בשל הקשיים הלוגיסטיים האלה נדרשו 267 רכבות כדי להעביר קורפוס אחד מזרחה.
מלבד קשיי התעבורה היבשתית התקשו הרוסים גם לתגבר את צייהם באוקיינוס השקט. היו שתי דרכים להגיע ממערב רוסיה אל האוקיינוס השקט: המעבר הצפון-מזרחי דרך האוקיינוס הארקטי, נתיב קצר יותר אבל חסום בחורף; ומסע דרך האוקיינוס האטלנטי וכף התקווה הטובה (תעלת סואץ כבר הייתה פתוחה, אבל לא הייתה עבירה לאוניות המערכה החדשות של רוסיה.) המסע בדרך הזאת היה ממושך כל כך עד שכמעט כל צי האוקיינוס השקט הושמד לפני שהגיעה התגבורת מן המערב.
מהלך המערכה > אירועים מרכזיים

| תאריך | אירוע | תיאור | השלכות |
| --- | --- | --- | --- |
| 9 בפברואר 1904 | קרב פורט ארתור | מתקפת הצי היפני על אוניות רוסיות שעגנו בנמל. | מספר אוניות רוסיות נפגעו. היפנים יכלו להתחיל בנחיתת הכוחות בקוריאה |
| 9 בפברואר 1904 | קרב צ'מולפו | סיירת רוסית וריאג נלחמת נגד שייטת יפנית בקרבת נמל צ'מולפו בקוריאה | לקרב לא היו השלכות ממשיות על מהלך המלחמה. הקרב נכלל במורשת צבאית של רוסיה כמעשה גבורה של אונייה בודדת נגד הכוחות העודפים. |
| 9 באפריל 1904 | טביעת פטרופבלובסק | בקרבת פורט ארתור נפגעה ממוקש ימי וטבע אוניית הדגל של הצי הרוסי. | נהרג אדמירל סטפאן מקארוב פגיעה קשה במורל הצי. |
| 1 במאי 1904 | קרב נהר יאלו | קרב יבשתי ראשון במהלך המלחמה | ניצחון יפני. כוחות יפן מתחילים להתקדם לחלקים הפנימיים של היבשת ונכנסים לשטח מנצ'וריה |
| 14 במאי 1904 | טביעת אוניות מחופות שריון יפניות | 2 אוניות יפניות עלו על מוקשים ימיים בקרבת פורט ארתור וטבעו | הרוסים קיבלו יתרון בכוח הימי אך לא ניצלו אותו בהמשך המלחמה |
| 14 ביוני 1904 | קרב וואפאנגוא | ניסיון של הצבא הרוסי להתקדם לכיוון פורט ארתור ולהקטין את הלחץ היפני על העיר והנמל | ניצחון יפני. אפשרות להתקדם ולסגור מצור על פורט ארתור |
| 1 באוגוסט 1904 | קרב מצר צושימה | קרב בין הצי רוסי שיצא מוולדיווסטוק לכיוון פורט ארתור והצי היפני | חלק מהאוניות הרוסיות נטבעו היתר חזרו לנמל הבית |
| 10 באוגוסט 1904 | קרב הים הצהוב | ניסיון של הצי הרוסי לצאת מפורט ארתור הנצורה ולהגיע לוולדיווסטוק | הניסיון לא צלח. הרוסים החליטו שלצי אין כל סיכוי לצאת מהנמל הנצור. החל פירוק תותחים מהאוניות והעברתם ליבשה. הצי שבנמל הפסיק לתפקד כיחידה ימית |
| אוגוסט 1904 - 5 בינואר 1905 | מצור על פורט ארתור | המצור על העיר והנמל שהיו בסיס חשוב של הרוסים | לנפילת העיר הייתה השלכה גדולה על מורל הכוחות הנלחמים. כוח יפני משמעותי השתחרר ויכול להשתתף בלחימה בחלקים הפנימיים של סין. |
| 24 באוגוסט 1904 - 3 בספטמבר 1904 | קרב ליאויאנג | קרב יבשתי גדול בהשתתפות כ-120 אלף חיילים מכל צד | לאחר לחימה קשה הכוחות הרוסים החלו בנסיגה מאורגנת |
| 5 באוקטובר 1904 - 17 באוקטובר 1904 | קרב נהר שאה | קרב יבשתי גדול בהשתתפות כ-120 אלף חיילים מכל צד | לאחר לחימה קשה במשך שבועיים בחזית לאורך של 60 ק"מ אף צד לא הצליח בהשגת המטרות |
| 25 בינואר 1905 - 29 בינואר 1905 | קרב סנדפו | קרב יבשתי גדול בהשתתפות כ-500 אלף חיילים | למרות עדיפות מספרית הרוסים לא הצליחו להגיע לניצחון בקרב |
| 21 בפברואר 1905 - 10 במרץ 1905 | קרב מוקדן | קרב יבשתי גדול אחרון בהשתתפות כ-600 אלף חיילים | למרות הניצחון הצבא היפני היה מותש ומפקדי הצבא החלו לדבר על הצורך בסיום הלחימה |
| 27 במאי 1905 - 28 במאי 1905 | קרב צושימה | קרב ימי שהכריע את תוצאות המלחמה | ניצחון מוחץ של הצי היפני. |
התוצאות

נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט תיווך בין שתי המדינות ובסופו של דבר נחתם הסכם פורטסמות' בניו המפשייר ב-5 בספטמבר 1905. רוסיה ויתרה על חצי מהאי סחלין ועל פורט ארתור וסביבתה והכירה בשליטת יפן בקוריאה. על תרומתו להסכם הזה זכה רוזוולט בפרס נובל לשלום לשנת 1906.
לאחר ניצחונה במלחמה שלטה יפן ב-1905 בכל קוריאה ובחלקים מסין ומונגוליה של היום. בשנת 1905 נחתם הסכם יפן–קוריאה. עם סיום המלחמה כבשו היפנים בלי קרב גם חציו הדרומי של האי סחלין מידי האימפריה הרוסית.
מפלתם של הרוסים במלחמה ערערה את מעמדו של הצאר והייתה אחד הגורמים לפרוץ מהפכת 1905, ובסופו של דבר לעליית הקומוניזם ב-1917.
יחס היהודים למלחמה

יהודים רבים אהדו את יפן ושמחו לאידה של רוסיה, שהייתה נתונה אז בגל של פרעות ופוגרומים. יהודי אטלנטה שבארצות הברית, למשל, עשו מגבית לרכישת אוניית מלחמה ליפן. האהדה ליפן היא שהניעה את יעקב שיף, המיליונר היהודי האמריקאי, לתת ערבויות להלוואות ממשלת יפן בארצות הברית. ב-1905 פרסם שלום עליכם סיפור הומוריסטי, "הדוד פיני והדודה רייזי", ובו מתוארת קטטה בין "הדוד פיני", המסמל את יפן ובין הדודה רייזי, המסמלת את רוסיה. פיני הוא ”קטן קומה, שחרחר, חינני, זריז, עירני, בעל עיניים סקרניות-קטנות ורגליים עקמומיות, נלהב, דליק, ערמומי כשועל. דודון קטן זה היה לו ראש ברזל, ידי זהב, ופה - אש וגופרית”, ואילו רייזי ”גבוהה, בריאה, הפנים מפוטמות, הידיים מגושמות-שמנות, הציפורניים שחורות, הקול קול גבר, הלב קשוח, קמצנית, נכלולית...רוגזת על כל העולם, יצור גס מאוד”. נפתלי הרץ אימבר פרסם ספר שירי תהילה ליפן ושלח עותק לקיסר יפן בצירוף מכתב שבו איחל לו ש"צבאות הוד מלכותך יענישו את הרוסים"
הרימו קול ליפן ושריו
הניפו יד לעובדי חמנים
יחד יבוזו פתחי מבצריו
וכדורך בגת ידרכו היוונים
יהודים רבים גויסו לצבא הרוסי ולחמו בקרבות נגד יפן ובהם יוסף טרומפלדור, שהיה קצין בצבא הרוסי והתנדב לשרת במנצ'וריה. טרומפלדור נפצע מרסיסי פגז וזרועו השמאלית נכרתה מעל למרפק, ואף על פי כן חזר להילחם אחרי שהחלים, וזכה לעיטורים רבים על גבורתו. כשנכנעה פורט ארתור נפל טרומפלדור בשבי, ונכלא בערך כשנה במחנות שבויים ביפן. רבים מהמגויסים היהודים ערקו, השתמטו או העדיפו נפילה בשבי היפני. זאב ז'בוטינסקי הגן על החלטת היהודים שלא לקחת חלק במאמץ המלחמתי לטובת משטר הצאר העוין אותם
היהודים עזבו את המדינה בזמן הגיוס בהמוניהם, ערקו מן הצבא מרצונם ובמהירות המירבית, לפעמים אפילו העדיפו את השבי היפני..היהודי בתפקיד חייל רוסי הוא גרוע מאוד..לא רוסיה ולא העם הרוסי ניהלו את המלחמה אלא הממשלה הרוסית בניגוד לאינטרסים של רוסיה ולרצונה..לא היה מוביל מים אחד בתחום המושב שלא הבין כי יציאה למלחמה אין פירושה הגנה על רוסיה אלא על המשטר שזה עתה כתב בהיסטוריה של עם ישראל את הדפים האפלים ביותר בקישינב ובהומל
לקריאה נוספת

רותם קובנר, המערכה הנשכחת: מלחמת רוסיה-יפן ומורשתה, מערכות ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2005
מירון מדזיני, מפורט ארתור עד הירושימה, עלייתו ונפילתו של המיליטריזם היפני. תל אביב: משרד הביטחון, 2006
Shumpei Okomoto, The Japanese Oligarchy and the Russo-Japanese War, New York: Columbia University Press, 1970
Nish, The Origins of the Russo-Japanese War, London: Longman, 1985
הערות שוליים

↑  כל התאריכים בערך זה ובערכים אחרים הקשורים למלחמת רוסיה-יפן הם לפי הלוח הגרגוריאני ולא לפי הלוח היוליאני שהיה מקובל ברוסיה בעת המלחמה. הפער בין הלוחות עמד על 12 ימים.
1 2   בן עמי שילוני, הרימו קול ליפן: התבוסה הרוסית ששימחה את היהודים, באתר הארץ, 29 במאי 2015
↑  בר קוטלרמן, מלחמת הדודה רייזי בדוד פיני, באתר הארץ, 4 בספטמבר 2012
↑  "עובדי חמנים" - חמנים הם פסלים המוקדשים לשמש כמו בספר ישעיהו, פרק י"ז, פסוק ח'. יפן מקושרת לעבודת השמש בהיותה "ארץ השמש העולה". יוונים - רמז לרוסים בשל הקרבה הצלילים לשם הרוסי איוואן
↑  זאב ז'בוטינסקי, "על היהודים במלחמת רוסיה-יפן", מצב האומה, מכון ז'בוטינסקי בישראל, 2017, עמ' 167-173
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548647005171  BnF: cb11954153q (data)  GND: 4129105-0  LCCN: sh85116039  LNB: 000060128  NARA: 10642804  NDL: 00568567  NKC: ph125314  NLK: KSH2000010545 
מנצ'וריה הגדולה. החלק הימני העליון מסמל את מנצ'וריה (החיצונית) הרוסית
יערות קלפ

יער קלפ גדול במפרץ פולס, כף התקווה הטובה.
תפוצה של יערות הקלפ בעולם
יערות קלפ או ערוגת קלפ הם מערכת אקולוגית ימית המצויה לרוב לחופי ימים ממוזגים או באקלים קוטבי ומורכבת מאצות חומיות (אצות קלפ) גדולות ועשירות בכלורופיל המאפשר להם לצמוח במהירות. למרות שמם, יערות קלפ אינם יערות אמיתיים ואין בהם צמחי עובר. בשנת 2007 התגלו יערות קלפ גם לחופי גלאפגוס באקוודור.
יערות אלה הם מהאזורים הפוריים ביותר באוקיינוס, בדומה לשוניות אלמוגים אך גם יחדיו הם לא מספקים 1% מהפיריון הכולל העולמי. עם זאת חלק מיערות אלה נמצאים בפגיעה חמורה עקב דיג יתר ופגיעה של ההתחממות העולמית מה שמשפיע בעיקר על כרי אצות במזרח טסמניה וצפון קליפורניה. יערות אלה נמצאים גם בפגיעה תמידית של רעיית יתר מצד קיפודי ים המנסים לדלל את מספרם ולייצר שממה ייחודית[דרושה הבהרה].
היערות

יערות הקלפ נפוצים במספר ימים כשהעיקריים מביניהם הם בצפון-מזרח האוקיינוס השקט בין חופי סן פרנסיסקו, קליפורניה עד אלסקה והאיים האלאוטיים, בהם נרשמו למעלה מ-20 סוגי אצות ביער. עם זאת נצפו גם כרי אצות בגדלים שונים בשני קצוות האוקיינוס האטלנטי, בצפון-מזרח ודרום-מזרח האוקיינוס השקט, באיי האוקיינוס הדרומי, בחופי סין ויפן, דרום אוסטרליה, ניו זילנד וכף התקווה הטובה.
האצות צומחות בקרבת החוף על מצע קשה, העשיר בחומרי הזנה, לעיתים בעזרת זרמי הים ואור שמש ברמות גבוהות. לעיתים היערות נמוגים בחורף אך שבים לשגשג בקיץ.
ישנו מבחר קטן של אצות חומיות היכולות לייצר יערות ביניהם הידועה ביותר היא קלפ ענק (Macrocystis) אך גם אצות מהסוגים: Laminaria‏, Ecklonia‏, Lessonia‏, Nereocystis‏, Alaria ו-Eisenia.
ביערות ישנו מבחר של בעלי חיים ושאר יצורים ועוד חיות המגיעות למים שסביבו מבלי לעצור את מסען.שטצדאים, חשופיות ים כמו הנדנית, תמנון פסיפי ענק, רב-זיפיות, קווצי עור שונים ומיני סרטנים חיים על הקרקעית או בין עלי האצות. דגים שונים כמו ורדוניים, גריבלדי סרדיניים ולטריים משוטטים לאורך האצות בחיפוש מזון או מתגוננים מטורפים ביניהן, כשעל הקרקעית דגים כמו דקר הקלפ או טחן קליפורני מחפשים טרף שקוע. מיני מינים גדולים כמו כלבי ים, אריות ים, לוטרות ים, כרישים ואף לווייתן אפור נמצאים לעיתים קרובות בין או ליד האצות וכן ישנן מושבות של עופות ימיים הנמשכים לשפע החיים הרב בהם.
קיפודי ים גם משגשגים ביערות אלה אך הם מסוכנים לאזור (כשגרוע במיוחד המין Strongylocentrotus purpuratus), מאחר שהם ניזונים מהאצות בצורה הפוגעת בשורשי אחיזתם, גורמת להם לצוף לאוקיינוס והורגת אותם. לאחר שאזור של אצות מושמד מרעיית יתר הוא נהפך לשממת קיפודי ים, בה מינים שונים של קווצי עור. אך ישנם מיני מפתח ה"שומרים" על היערות בטריפת או הדיפת הקיפודים, ביניהם לוטרת הים, שפתן ראשתני קליפורני וכמה חלזונות וכוכבי ים גדולים. באזורים בהם נפגעים מינים אלה עלולים להיפגע כלל היערות.
היערות הגדולים ביותר שייכים לקלפ הענק שהפרטים הגדולים ביותר שלו הגיעו למעל 200 ק"ג אורך של 47 מטרים, מה שהופך אותו לאחת האצות הגדולות בעולם.
הערות שוליים

↑  Kelp forest found in the Galápagos may be new to science, Department of Geography (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 01202737
מאיר פלסנר

אין תמונה חופשית
מאיר (מרטין) פלסנר (בגרמנית: Martin Plessner;‏ 30 בדצמבר 1900, פוזן – 27 בנובמבר 1973, ירושלים) היה מזרחן ופילולוג יהודי-גרמני אשר חקר את תולדות המדעים באסלאם ומחברו של ספר הלימוד הראשון לערבית לבתי ספר עבריים.
חייו ופועלו > בגרמניה (1900–1933)

מאיר (מרטין) פלסנר נולד בעיר פוזן, הקיסרות הגרמנית, ליצחק ורוזה. אבי-סביו היה שלמה (סולומון) פלסנר, דמות חשובה ומשפיעה ביהדות האורתודוקסית הגרמנית במאה ה-19. כשהיה בן ארבע עברה המשפחה לברסלאו. הוא למד בגימנסיה קלאסית בעיר זו, והמשיך ללימודים גבוהים בה ובברלין, בהתמקדו בשפות שמיות ומדעי האסלאם, לצד עיסוק בבלשנות קלאסית, תולדות ימי הביניים, תולדות האמנות ופילוסופיה. במהלך לימודיו, בשנים 1921–1922, היה עוזר-ספרן במחלקה האוריינטלית בספריית המדינה הפרוסית בברלין, תחת ניהולו של גוטהולד וייל.
בראשית 1925 עבר בהצלחה את בחינת הדוקטור לפילוסופיה באוניברסיטת ברסלאו, בהנחיית גוטהלף ברגשטרסר. את עבודת הדוקטורט כתב על המקור היווני הסמוי בחיבור הערבי 'תדביר אל-מנזִל'. לאחר קבלת התואר, הוזמן להמבורג, לשמש כעוזרו של המזרחן הלמוט ריטר במכון לתולדות המזרח בעיר. בשנת 1927 חזר פלסנר לברלין ושימש עוזר מדעי במכון לחקר תולדות מדעי הטבע, אשר אותו ניהל יוליוס רוסקה. בשנת 1929 הוזמן על ידי ריטר להיות אורחו באיסטנבול למשך כחצי שנה, שם סייע לריטר להשלים את העבודה על פרסום מהדורה מדעית לספר תכלית החכם (Picatrix). עם שובו לגרמניה, עבר פלסנר לעיר בון, שם שימש עוזר מדעי וספרן בסמינר האוריינטלי, תחת ניהולו של פאול קאלה. כעבור שנה, בסתיו 1930, הוזמן לאוניברסיטת פרנקפורט על ידי הפרופסור לשפות שמיות, יוסף הורוביץ, ובראשית שנת 1931 השלים את הקריטריונים הנדרשים להביליטציה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, והחלת החוק להשבת הפקידות המקצועית על כנה, פוטר פלסנר באופן מיידי ממשרתו באוניברסיטת פרנקפורט ובאפריל 1933 היגר לפלשתינה.
חייו ופועלו > בחיפה (1933–1945)

מכיוון שלא נמצא מקום עבורו במכון למדעי המזרח באוניברסיטה העברית, הגיע פלסנר לחיפה והחל לשמש מורה לערבית בבית הספר הריאלי בעיר. בשנת 1934 קיבל מהאוניברסיטה העברית את הפרס ללימודי ערב ע"ש הלורד הרברט פלומר. הוא התגורר עם משפחתו בשכונת הדר הכרמל. עם ראשית עבודתו ביקש ממנו מנהל בית הספר, ד"ר ארתור בירם, לחבר ספר לימוד עברי לשפה הערבית, הראשון מסוגו בעברית מודרנית. פלסנר השלים משימתו זו באביב 1935, ופרסם את הספר 'תורת הדקדוק הערבי'. במקביל לעבודתו בבית הספר הריאלי, הפך פלסנר מעורב בחיים הפוליטיים ביישוב – הוא היה מיודד עם אנשי ברית שלום כגרשם שלום וארנסט סימון ושימש חבר פעיל באגודת איחוד, ממשיכתה הרעיונית של 'ברית שלום', לכשזו הוקמה בשנת 1942 ולמשך שנים רבות אחר כך. בנוסף, היה פלסנר חבר הסניף החיפאי של מפלגת עלייה חדשה.