stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון מרשל
ביוגרפיה > נשיא בית המשפט העליון > ווסטר נגד ג'ורג'יה

במהלך שנות העשרים של המאה ה-19 עמדה אומת הצ'רוקי בפני סכנה גוברת מפני מתיישבים אמריקאים לבנים. האומה האינדיאנית הייתה בתוך גבולות דרום קרוליינה, טנסי, ג'ורג'יה, אלבמה וצפון קרוליינה. עם הזמן יותר ויותר מתיישבים אמריקאים אנטי-אינדיאנים היגרו לתוך שטחה של האומה. מושל ג'ורג'יה, ג'ורג' גילמר, לצד רוב חברי הקונגרס המחוקק של ג'ורג'יה, נקטו במדיניות אנטי-אינדיאנית שקראה להעברת אוכלוסין עבור יישוב של אזרחים אמריקאים לבנים בשטחים. בשנת 1827 נרשמה חוקה והוקמה ממשלה עצמאית של אומת הצ'רוקי, שבכך הפכה לריבונית מבחינה חוקתית מארצות הברית. גילמר והרשות המחוקקת של ג'ורג'יה סיפחו את שטחי הצ'רוקי בתוך גבולות ג'ורג'יה, פיזרו את ממשלת הצ'רוקי וגירשו את כל האינדיאנים המקומיים מערבה.
השטחים שסופחו שומשו בעיקר עבור יישוב של בעלי עבדים אמריקאים תושבי ג'ורג'יה. שלוש שנים מאוחר יותר, הקונגרס הפדרלי, בתמיכת הנשיא אנדרו ג'קסון, העביר חקיקה שגירשה את התושבים האינדיאנים מ"חמשת האומות המתורבתות" בדרום ארצות הברית מערבה. האינדיאנים גורשו לעבר אוקלהומה המודרנית, איפה שהובטח להם שיישארו חופשיים מהתערבות אמריקאית. במקביל, מיסיונרים אמריקאים פעלו לצד הצ'רוקי בשביל לשמור על ריבונותה של אומת האינדיאנים מפני חקיקת הקונגרס הפדרלי וחקיקת הקונגרס המדיני של ג'ורג'יה. בתגובה העבירה ג'ורג'יה חקיקה לפיה נאסר על תושבים לבנים לגור לצד אינדיאנים ללא קבלת הרשאה ממשרד המושל.
רבים מאותם מיסיונרים התנגדו לקבל את החקיקה החדשה של ג'ורג'יה ושניים מבין אלו שהתנגדו לעזוב את אומת הצ'רוקי היו אליזור באטלר וסמואל ווסטר. בתגובה, ווסטר ובאטלר נעצרו, הורשעו ונשלחו לארבע שנים של עבודות פרך. דרך תמיכה כספית מאומת הצ'רוקי, ווסטר ובאטלר העסיקו עורכי דין שעתרו לבית המשפט העליון. בפברואר 1832 הושמעו הטיעונים בפני שופטי העליון כאשר עורכי דינם של ווסטר ובאטלר טענו בעיקר כי רק לקונגרס הסמכות להגיע להסכמים עם שבטים ואומות אינדיאנים, כך שהחקיקה של ג'ורג'יה הייתה למעשה לא-חוקתית. ב-3 במרץ קבעו שופטי העליון בהצבעה של 5 ל-1 שהונהגה בידי הנשיא מרשל כי ווסטר ובאטלר זכאים.
מרשל, שכתב את דעת הרוב, טען כי החקיקה של ג'ורג'יה נגדה את חוקת ארצות הברית והפריעה לסמכויות של הממשל הפדרלי. להלן ציטוט של מרשל מדעת הרוב: "אומת הצ'רוקי, על פי כן, היא קהילה נפרדת שבשטחים בהם שוכנת אין כל סמכות לחוקיה של ג'ורג'יה. כל יחסיה של ארצות הברית עם האומה הזאת, נתונה, לפי החוקה והחקיקות שלנו, בידי ממשלת ארצות הברית." בכך, בית המשפט העליון של ארצות הברית הכיר בריבונות של אומת הצ'רוקי מארצות הברית.
לאחר קביעת העליון נוצר משבר משפטי חריף. הרשויות בג'ורג'יה סירבו לקבל את הקביעה של העליון ובכך ווסטר ובאטלר נשארו במאסר. כמו כן, הנשיא אנדרו ג'קסון, שתמך בהעברת האינדיאנים, לא אכף את הקביעה של בית המשפט העליון וצידד עם ג'ורג'יה. ווסטר ובאטלר שוחררו ממאסר רק לאחר שנשבעו שיפסיקו לתמוך בצ'רוקי בפעילותם נגד החקיקות של ג'ורג'יה. הגירוש בסופו של דבר התרחש בדרכי צבא שהונהגו בידי הנשיא ג'קסון אשר פעל באופן ישיר נגד הרשות השופטת. הקביעה המשפטית קיבלה משמעות מאוחר יותר ובזכותה הוסדר ששמורות אינדיאנים, אף על פי שנכללו בגבולות ארצות הברית, היו בעלי ממשל עצמאי וריבוני מארצות הברית.
ביוגרפיה > שנים אחרונות ומורשת

בשנותיו האחרונות מרשל עבר שני ניתוחים להסרת אבנים מהכליות והוא נפטר במהלך הניתוח השני בשנת 1835, בגיל 80. באותה העת היה השופט הפדרליסטי היחיד של בית המשפט העליון ובפטירתו מינה הנשיא ג'קסון את רוג'ר טוני להחליף אותו בתפקיד נשיא בית המשפט העליון. מרשל נפטר מבלי להבין את מלוא ההשפעה של הקריירה הארוכה שלו כנשיא העליון. הוא חשש שבסופו של דבר החוקה תאבד את השפעתה לנוכח ההתנגדות של המדינות. אך התשתית המשפטית הונחה על בסיס חזק בתקופת כהונתו בתפקיד, ולמרות מצוקת הפרדת הרשויות ומלחמת האזרחים, הדורות הבאים הצליחו להוביל את משימתו קדימה. דעות הרוב שרשם בתיקים מרכזיים נלמדות עד היום בבתי ספר למשפטים בארצות הברית. מרשל הדגים את האידיאל של המנטור שלו ג'ורג וייט "עורך הדין האזרחי" שמקדיש את הידע והמיומנויות המקצועיים שלו לשירות הציבורי.
מרשל ביטל את ההליך המשפטי של כתיבת דעה משפטית בידי כל שופט עליון והסדיר את דעת הרוב, שפעל כמה שיכל להיות זה שכתב אותה במהלך כהונתו בתפקיד. ההשפעות רחבות ההיקף הגדולות ביותר שלו נוגעות להעשרת הסמכות הפדרלית לעומת סמכותן של המדינות, שימור וחיזוק השפעתה של החוקה על קביעות ממשלתיות וחיזוק הסמכות של הרשות השופטת לעומת הרשות המחוקקת והרשות המבצעת.
מרשל היה חבר הבונים החופשיים, במסגרת שלוש לשכות בריצ'מונד, והיה גם הנשיא הגדול של הלשכה הגדולה של וירג'יניה.
הערות שוליים

↑  אתרים היסטוריים - בית ג'ון מרשל (Historical Sites - John Marshall House), באתר שימור וירג'יניה (Virginia Preservation)
↑  משפחת מרשל - דור ראשון, שני, שלישי, רביעי, חמישי, שישי, שביעי, שמיני, תשיעי, עשירי (Marshall Family - Generation One, two, three, four, five, six, seven, eight, nine, ten), באתר גנאולוגית מרשל (Marshall Genealogy)
↑  TODAY in Masonic History: John Marshall is Born
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265041905171  PLWABN: 9810563543805606  BIBSYS: 90718303  BNE: XX1325815  BnF: cb11914721x (data)  CANTIC: a19998454  GND: 118782142  ICCU: USMV625430  ISNI: 0000 0000 8403 382X  LCCN: n80067096  LNB: 000017388  NARA: 10580640  NKC: vse2005315900  NLG: 74683  NLK: KAC201901204  NTA: 069435596  RKD: 88132  SNAC: w6ms3www  SUDOC: 027329267  US Congress: M000157  VcBA: 495/178582  VIAF: 100204775   WorldCat (עם VIAF): 100204775
יעקב שפירא

ערך זה עוסק בראש ישיבת וולוז'ין. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1873 וולוז'ין, בלארוס 
 פטירה:  1 במאי 1936 (בגיל 63 בערך) ורשה, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 תקופת הפעילות:  ? – 1 במאי 1936 
 אב:  רפאל שפירא 
 אם:  דרייזל ברלין 
 
רבי יעקב שפירא (ה'תרל"ג, 1873 - ט' באייר ה'תרצ"ו, 1936) היה רב העיירה וולוז'ין וראש ישיבת וולוז'ין.
תולדות חייו

נולד בוולוז'ין בשנת תרל"ג (1873), לר' רפאל שפירא ששימש באותה עת משנה ראש ישיבת וולוז'ין ולדרייזל בתו של הנצי"ב. בשנת תרמ"א (1881) עבר עם משפחתו לנובו-אלכסנדרובוסק שם שימש אביו ברבנות. בהיותו כבן שתים-עשרה, בתגובה לקונטרס חידושי תורה ששלח לסבו, כותב עליו הנצי"ב: 'בר חכים הוא לי, מחדש נפלא באמיתתה של תורה'. בבחרותו שב ללולוז'ין שם היה לתלמידו של גיסו המבוגר ר' חיים סולובייצ'יק. בשנת תרס"ג (1803) נתמנה כרבה של קהילת ריבנישוק שבליטא. בשנת תרע"ב (1912) נקרא על ידי אביו לוולוז'ין לסייע לו בהנהגת הישיבה. בתקופת מלחמת העולם הראשונה גלה עם אביו למינסק. בשנת תרפ"א (1921) נפטר אביו בגולה ושנה לאחר מכן, ביום י"ח בשבט תרפ"ב (1922) פתח ר' יעקב את שערי וולוז'ין מחדש. פתיחתה מחדש של הישיבה עוררה התרגשות רבה כמו בתיאור הבא:
בראש-חודש התקיימה פתיחת הישיבה בבנין הגדול... כל תושבי וולוז'ין נאספו ובאו. כל חלונות בתי העיר היו מוארים בחגיגיות. בעיניים דומעות דיבר הרב על השתלשלות הישיבה במשך מאה ושלוש השנה שעברו עליה מיום הווסדה. הוא סיפר, כי כאשר שכב אביו הגאון ר' רפאל ז"ל על ערש דוי, כפליט מרוסיה, שלחהו לוולוז'ין וזירזהו לחדש את הישיבה.
.
על שיעוריו בישיבה מספר חתנו: ”שיעוריו הצטיינו בבהירות והסברה נכונה, בבקיאות והבנה והדברים היו מאירים ומשמחים. באצילותו ועדינותו והדרת פניו היה מעורר כבוד והערצה בעיני כל רואיו, והשפיע על מאות תלמידיו לשקוד על דלתי התורה והיראה... כן ניהל את עדתו בוולוז'ין במקל נועם, ובכל ענייניו ופעולותיו היה הולך בעקבות אביו ויתר רבותיו”. מנהג מיוחד שהתקיים בוולוז'ין בזמנו מתאר בן העיר:
מידי אזכרה את וולוז'ין עולה בזכרוני דמותו המאירה של הרב יעקב שפירא זצ"ל, שהיה אהוב על כל יהודי עירנו... ברב יעקב שפירא קשורה חוויה נעימה ובלתי נשכחת: חג שמחת בית השואבה בישיבה. יוצאים היינו, ופנסים בידינו, לביתו של הרב להביאו לישיבה. את הרב נשאנו על כפיים ואפריון ממעל לו. בשירה ובזימרה הבאנו את הרב להיכל הקודש. פניו קרנו וצהלו ואיתו שמחו כל יהודי העיר.
ר' יעקב נפטר לאחר מחלה ממושכת בוורשה ביום ט' באייר תרצ"ו (1936), ארונו הועבר לוולוז'ין שם נטמן באוהל ראשי הישיבה.
על שמו הוקמה ישיבת גאון יעקב בבני ברק.
יחסו לשיטת המוסר

למרות הקפדתו לשמר את צביונה של הישיבה, לא נמנע שפירא מהחדרתה של השיטה המוסרית לוולוז'ין, ניסיון שנבלם בתקופת אביו ר' רפאל:
אם כי בישיבת וולוז'ין לא היה מקובל לימוד המוסר ברבים ובסדר הלימודים, בכל זאת מצא לנכון להנהיג בישיבה את לימוד המוסר והיראה, בגלל התגברותן של הרוחות הרעות שהחלו להתפרץ לתוך חומות הישיבות... עמד ואמר: עת לעשות לד', ודבר בעתו ללמוד וללמד מוסר ויראת שמים.
בתקופתו פעלו שני משגיחים, חניכי תנועת המוסר, ר' יצחק ויינשטיין ור' אברהם אדלר שהביאו עמם לישיבה את רוח אסכולת המוסר, אך עם זאת, לא קיבלה השיטה בוולוז'ין את אותו צביון שהיה לה בישיבות ליטא האחרות.
עיזבונו התורני

היקף כתביו וגורלם מתואר בהקדמה לספרו: :
ביום המר והנמהר ביום מבוכה ומבוסה, איבדנו את 'בית רבינו' ובית אולפנא רבתא דוואלאז'ין עם כל אוצרות הקודש... איבדנו עמל דורות... כתבי יד קדשם... של שני המאורות הגדולים, האב ובנו, מרנן ורבנן רבי רפאל ז"ל ובנו רבי יעקב ז"ל, שהכילו... שו"ת בהלכה, שיעורים שהשמיעו בישיבה וביאורי סוגיות בכל מקצועות התורה, אוצר גדול ונחמד של כתב יד קדשם שהיו גנוזים ושמורים כבבת עין וחלק גדול מהם היו ערוכים ומודרים לדפוס
חתנו, הרב שמעון לנגבורט, מציין כי ספרו הנדפס מבוסס על: ”מקצת מן המקצת משיעוריו שהיו מפוזרים בין תלמידיו... וכל שאר כתבי יד קדשו שלו שנכתבו על הש"ס, נשמדו ונשרפו בידי הרוצחים”.
ספרו גאון יעקב כולל חידושי סוגיות בעניינים שונים; קונטרס 'מטעמי יעקב' על הלכות עירוב תבשילין; קונטרס 'שחרית יעקב' מתקופת עלומיו הכוללת התכתבות ארוכה עם דודו ר' חיים ברלין, וכן קונטרס 'אמרי שפר' מבנו הבחור יצחק משה שפירא.
חיבוריו

גאון יעקב, שיעורים בהלכה וביאורים בש"ס ופוסקים, תל אביב תשי"ג, 1953.
צאצאיו

בניו: יצחק משה וזלמן יוסף; בנותיו: אסתר, רבקה, פסיה, וביילא אשת ממלא מקומו הרב חיים וואלקין, כולם נספו בשואה. בתו חנה אשת הרב שמעון לנגבורט, ראש ישיבת 'גאוני וולוז'ין' בתל אביב ואחר כך הקים את כולל וולוז'ין בבני ברק, נפטרו ללא צאצאים.
לקריאה נוספת

משה צינוביץ, עץ חיים - ספר ראשון, תל אביב תשל"ב, עמ' 361-366.
הערות שוליים

↑  ר' שמעון לנגבורט, בית אולפנא רבתא עץ חיים דוולוז'ין, ספר וולוז'ין, תל אביב תש"ל, עמ' 193
↑  צינוביץ, עץ חיים, עמ' 365
↑  ספר וולוז'ין, שם, עמ' 194
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007523162105171  LCCN: n96075889  VIAF: 308274662   WorldCat (עם VIAF): 308274662
אוקטב מירבו

| --- | --- |

 לידה:  16 בפברואר 1848 טרווייר, צרפת 
 פטירה:  16 בפברואר 1917 (בגיל 69) פריז, צרפת 
 שם לידה:  Octave Henri Marie Mirbeau 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות פאסי 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 זרם ספרותי:  אימפרסיוניזם 
 יצירות בולטות:  יומנה של משרתת 
 תקופת הפעילות:  1873–1913 (כ־40 שנה) 
 בן או בת זוג:  אליס רנו 
 מספר צאצאים:  0 
 mirbeau.asso.fr
 
אוקטב מירבו
אוֹקְטָב מִירְבּוֹ (בצרפתית: Octave Mirbeau;‏ 16 בפברואר 1848 – 16 בפברואר 1917) היה סופר, עיתונאי, מבקר אמנות, סאטיריקן ומחזאי צרפתי.
ביוגרפיה

מירבו נולד לאב שהיה רופא בכפר טרווייר בחבל נורמנדי תחתית שבצפון צרפת. נשלח ללמוד במכללה (קולֶז') של מסדר הישועים בעיר ואן (צרפת) שבחבל ברטאן, שם נאנס על ידי הנזירים - אירוע שבא לידי ביטוי בספרו "סבסטיין רוש" (1890). אחרי שקיבל תעודת בגרות ניסה ללמוד משפטים, אך ללא הצלחה ושב לכפרו שם עבד במשרדו של נוטריון. במלחמת פרוסיה צרפת (1870) גויס לצבא הצרפתי - התנסות שמתוארת בספרו "דרך הייסורים" (1886). ב-1872 הגיע לפריז, שם החל את דרכו כעיתונאי שכיר-עט בעיתון יומי שייצג את המחנה הבנופרטיסטי מחוגי הימין הפוליטי. הוא הפך למזכירו של עורך עיתון זה, שהיה ציר בית הנבחרים הצרפתי מטעם הבונפרטיסטים, ונאלץ לכתוב דברים שהיו למורת רוחו, והשפיעו על ספרו "האציל", שפורסם אחרי מותו.
בתחילת שנות השמונים של המאה התשע עשרה מירבו פרסם סיפורים שונים בשמות עט בדויים, דבר שאפשר לו להיות עצמאי מבחינה כספית. ב-1882 פרסם בעיתון היומי "לה גולואה" פואמות קצרות בשם העט גארדיניאק, ובהן מצטט משירו לא ידוע עד אז של ארתור רמבו ("הדג האבוד"). ב-1884, כדי להשתחרר מאהבה נכזבת, עבר להתגורר בברטאן, שם החל לכתוב את הרומן הראשון שלו, "דרך הייסורים". בסוף אותה שנה שב לפריז והחל להתיידד עם קלוד מונה ועם אוגוסט רודן. מכאן ואילך דבק בערכיו המוסריים, הפוליטיים, הספרותיים והאמנותיים, שאותם ביטא במאמריו בעיתונות הפריזאית.
ב-25 במאי 1887 נשא לאישה את אליס רנו, שחקנית תיאטרון שאותה הכיר ושאיתה התגורר שנתיים לפני כן. הוא לא היה מאושר בחיי נישואיו והתנסותו זו גרמה לו לכתוב מאוחר יותר את הנובלה "מותו של בלזאק" (1907), אודות בלזאק שגם הוא לא היה מאושר בחיי נישואיו. במשך שבע השנים הבאות עבר מירבו משבר גדול, כי הרומנים שלו היו לצנינים בעיני השמרנים וחוגי הימין הפוליטי. הוא הפך לאנרכיסט ונאבק על דעותיו בעיתונות הפריזאית.
מירבו גילה את וינסנט ואן גוך, את פול גוגן ואת קאמי קלודל והכריז עליהם כ"גאונים". הוא עמד לצדו של אלפרד דרייפוס במאבקו נגד חוגי הצבא והמלוכנים. לבסוף זכה להצלחה ספרותית באירופה כולה ויצירותיו תורגמו לשפות רבות. לב טולסטוי ראה בו את הסופר הצרפתי הגדול ביותר של תקופתו.
אחרי נישואיו העדיף מירבו את ברטאן ואת נורמנדי עילית על פני פריז. קאמי פיסארו צייר את גנו של מירבו בנורמנדי עילית. בכל מקומות מגוריו טיפח גינה ובכך התחרה עם קלוד מונה. בשנותיו האחרונות חלה, ולא היה מסוגל עוד לכתוב. הטבח של מלחמת העולם הראשונה גרם לו יאוש גדול.
אוקטב מירבו מת בפריז ביום הולדתו ה-69.
יצירותיו

כמבקר אמנות וספרות אנין טעם ובעל חוש הבחנה, מירבו הילל ופרסם את קלוד מונה ואת אוגוסט רודן, וגילה לקהל הרחב את ואן גוך ואת קאמי קלודל. הוא סלל את הדרך למוריס מטרלינק ולמרגריט אודו.
כסופר החל מירבו בטרילוגיה אוטוביוגרפית: "דרך-הייסורים" (1886), "הכומר ז'ול" (1888) ו"סבסטיין רוש" (1890).
הרומן "דרך הייסורים" גרם לשערורייה בגלל תיאור תבוסת הצבא הצרפתי במלחמת פרוסיה צרפת. גיבורו של הרומן "הכומר ז'ול" הוא כומר מתמרד, וברומן "סבסטיין רוש" מירבו עוסק בנושא האסור של יחסי מין של כמרים מתבגרים. ספרים אלה התקבלו באהדה על ידי אנשי האוואנגרד הספרותי, אך נדחו על הסף על ידי השמרנים וחוגי הימין הפוליטי.
ספריו מעוררי השערוריות "גן העינויים" ו"יומנה של משרתת" היו לרבי-מכר.
ברומן "גן העינויים" (1899) מירבו משתמש בפורנוגרפיה כאמצעי להצגת ביקורת חברתית ולהפצת רעיונותיו המהפכניים.
שני ספריו האחרונים ובהם "דינגו" (1913) כתובים בסגנון המנוגד למוסכמות של ז'אנר הרומן הריאליסטי.
מירבו זכה להצלחה גם כמחזאי, והטרגדיה שלו "הרועים הרעים" (1897) הועלתה על הבמה בפריז בכיכובם של שרה ברנאר ושל לוסיין גיטרי. הקומדיה "העסקים הם העסקים" (1903) הביאה לו הצלחה והכרה כלל אירופית. קומדיה זו והקומדיה "הבית" (1908) הועלו על הבמה בקומדי פרנסז בפריז. בעזרת המחזות הקצרים "מהתלות ומוסר השכל" סלל מירבו את הדרך לשיטת כתיבה חדשנית.
ספריו

Le Calvaire (1886).
L'Abbé Jules (1888).
Sébastien Roch (1890).
Dans le ciel (1893).
Les Mauvais bergers (1897).
Le Jardin des supplices (1899).
Le Journal d'une femme de chambre (1900).
Les 21 jours d'un neurasthénique (1901).
Les affaires sont les affaires (1903).
Farces et moralités (1904).
La 628-E8 (1907).
Le Foyer (1908).
Dingo (1913).
Les Mémoires de mon ami (1919).
Contes cruels (1990).
Lettres de l'Inde (1991).
Combats esthétiques (1993).
Combats littéraires (2006).
Correspondance générale (2003-2005-2009).
ספריו שתורגמו לעברית

זיכרונותיו של חבר, תרגמה רותם עטר, (הוצאת לוקוס, 2017)
יומנה של משרתת, מצרפתית: אסנת יקירה, (הוצאת תשע נשמות והכורסא, 2017)
מחקרים על אודותיו

Pierre Michel - Jean-François Nivet, Octave Mirbeau, l'imprécateur au cœur fidèle, Séguier, 1990
אנרי רוסו

| --- | --- |

 לידה:  21 במאי 1844 לאוואל, צרפת 
 פטירה:  2 בספטמבר 1910 (בגיל 66) פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות באנייה 
 תקופת הפעילות:  1870–1910 (כ־40 שנה) 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  פוסט-אימפרסיוניזם, פרימיטיביזם, אמנות נאיבית 
 הושפע על ידי:  ז'אן-לאון ז'רום, לאון בונה 
 יצירות ידועות:  La gitana de las granadas (The Gypsy of the Pomegranates), Carnival Evening, The Wedding Party, טיגריס בסערה טרופית, החלום, Myself: Portrait – Landscape 
 חתימה:   
 
ציורו של רוסו, "המלחמה". ביצירה זו מבטא רוסו עולם מלא תום, אך עם זאת, חדור דיכאון.
אנרי ז'וליין פליקס רוסו (בצרפתית: Henri Julien Félix Rousseau; 21 במאי 1844 –  2 בספטמבר 1910; מכונה גם "רוסו המוכס" Le Douanier Rousseau) היה צייר צרפתי פוסט-אימפרסיוניסט אשר סגנונו הייחודי היה מחלוצי סגנון "הציור הנאיבי" המבוסס על חוסר מיומנויות אמנותיות נרכשות.
אנרי רוסו התחיל בקריירה צבאית אך בהמשך עזב את הצבא. בשנת 1868 הוא הגיע לפריז וקיבל עבודה במשרדי המכס.
רוסו התחיל לצייר בגיל 40. בשנת 1886 הוא לראשונה הציג את עבודותיו, אך לא זכה לביקורות חיוביות. בגיל 49 פרש מעבודתו כפקיד מכס והקדיש את כל זמנו לאמנותו. סגנונו, הנושא אופי אוטודידקטי, ספג ביקורת מהקהל והמבקרים אשר גיחכו על עבודותיו. בשנת 1894 הוא הכיר את אלפרד ז'ארי שהתרשם מעבודותיו. רק בשנת 1905 עבודות שלו זכו להצלחה. בשנים האחרונות לחייו זכה להערכה בקרב אמנים מודרניים כמו פבלו פיקאסו.
ביצירתו של נחום גוטמן אפשר לחוש בהשראתו של רוסו.
ראו גם

הצוענייה הנמה
הילד על הסלעים
אלנה יונצ'בה

| --- | --- |

 לידה:  27 במאי 1964 (בת 60) סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה 
 מדינה:  בולגריה 
 השכלה:  אוניברסיטת מוסקבה 
 תפקיד:  חברת הפרלמנט האירופי (2 ביולי 2019)  חבר האספה הלאומית של בולגריה (19 באפריל 2017–21 ביוני 2019)  חברת הפרלמנט האירופי (16 ביולי 2024) 
 מפלגה:  המפלגה הסוציאליסטית הבולגרית 
 
אלנה יונצ'בה (בבולגרית: Елена Николова Йончева;‏ נולדה ב-27 במאי 1964, סופיה) היא עיתונאית ופוליטיקאית בולגרייה.
ביוגרפיה

אלנה יונצ'בה נולדה בסופיה. לאחר סיום בית הספר היא למדה באוניברסיטת מוסקבה.
בחזרתה לבולגריה היא התחילה בקריירה עיתונאית. בשנים 1994–2009 היו לה קשרים עם סרגיי סטאנישב שאותו הכירה עוד בתקופת הלימודים במוסקבה.
יונצ'בה הכינה כתבות מאזורי סכסוך רבים לרבות קוסובו, ישראל, סומליה, אפגניסטן ועוד. בשנת 2003 בעיראק היא נעצרה על ידי מורדים חמושים ושוחררה רק בהתערבות השלטונות. בשנת 2013 היא נפצעה במהלך מהומות בטורקיה.
יונצ'בה עשתה סרט תעודה על תחנת מחקר בולגרית באנטארקטיקה ועל קהילה של צוענים בבולגריה. בשנת 2008 היא השתתפה בתוכנית טלוויזיה "רוקדים עם כוכבים" בטלוויזיה הבולגרית. החל באוקטובר 2013 היא הנחה תוכנית "The Original" בערוץ TV7. באותה תקופה היא הייתה בצוות הפקה של סרט "The Border" על הגבול הדרומי של בולגריה ותנועת מהגרים לא-חוקיים דרכו. יונצ'בה עשתה סדרת סרטים על אירועי יורומאידאן באוקראינה והשלכותיו. בשנת 2015 פטרו פורושנקו אסר עליה להגיע לאוקראינה. בעקבות הלחץ הבין-לאומי איסור זה בוטל. בסך כל לזכותה כ-25 סרטי תעודה.
בשנת 2015 יונצ'בה הייתה בצוות שקידם בחירת רומן ראדב לנשיא המדינה. בעקבות בחירתו היא קיבלה משרה בסגל הנשיא. בשנת 2017 יונצ'בה נבחרה לפרלמנט הבולגרי. בהיותה בפרלמנט היא חשפה מספר פרשיות שחיתות שלטונית שבוצעו על ידי נציגי המפלגה השולטת שהיא הייתה חברה בה. בין הפוליטיקאים שנפגעו היה בויקו בוריסוב שכיהן בתפקיד ראש הממשלה. הוא הגיש נגדה תביעה. לאחר מספר דיונים משפטיים יונצ'בה זכתה ובוריסוב חויב לשלם קנס. החל משנת 2019 היא חברה בפרלמנט האירופי. היא חברה בוועדת ביטחון והגנה של המוסד.
הערות שוליים

↑  Bulgarian Press - War in Iraq - Worldpress.org, worldpress.org
יבוסים

יְבוּסִים, על פי המקרא הוא שבט כנעני שחי בשלהי האלף ה-2 לפנה"ס. בירתם שעל שמם נקראה הייתה העיר יְבוּס (שמה של העיר ירושלים לפני שדוד נתן לה את שמה) עד לימי המלך דוד שכבש את העיר בשנת 1004 לפנה"ס לערך. בהתאם למצוות מחיית שבעה עממין, נצטוו בני ישראל להכרית גם את העם היבוסי, אולם בזמן כיבוש הארץ והתנחלות השבטים לא היה לבני ישראל די כוח להשמידם.
גנאלוגיה

אין עדויות על יבוס ועל היבוסים מחוץ למקרא. ישנם חוקרים החושבים כי יבוס הוא מקום אחר מירושלים וחוקרים אחרים מעדיפים לראות בשם 'יבוס' כמעין שם פסאודו-אתני ללא שום רקע היסטורי.
בעניין מוצא היבוסים קיימות מספר תאוריות, מודרניות ומסורתיות: יש הסוברים שהיבוסים לא היו "כנענים", כלומר תושבים מקוריים של ארץ ישראל. השם יבוסים אינו נזכר כצורתו בשום מקור חיצוני, ואף על פי כן יש כמה עדויות להשפעה חורית-חתית על תושביה הקדומים של ירושלים, המרמזת אולי למוצאם מאסיה הקטנה, טורקיה של ימינו. יש הסוברים כי ישנה זיקה בין ממלכת היבוסים לממלכת "מיתאני" בצפון סוריה, שגם היא מורכבת מאוכלוסייה חורית מונהגת על ידי אצולה הודו-ארית. במכתבי אל עמרנה מן המאה ה-14 לפנה"ס קרוי מלך ירושלים עבדיחיבה (או עבדיחיפה, באכדית, שבהּ נכתבו המכתבים משמשים אותם סימנים ל'פ' ול'ב'). 'חיבה' הוא שמה של אלה ראשית חורית וחתית. שם זה שימר זכר בשמותיהם של כמה דמויות מקראיות: 'חובה', 'חביה', 'חופה', 'חופים', ואולי גם 'חובב', רובם שמות כוהנים. גם השם ההודי-אירופאי ארוונה מעיד על מוצאם החיתי. תאוריה נוספת בדבר מוצאם של היבוסים היא של אדוארד ליפינסקי, פרופסור ללימודי מזרחנות וסלאביים באוניברסיטה הקתולית בלוון, הוא טען כי ככל הנראה היבוסים היו שבט אמורי. ליפינסקי זיהה אותם עם קבוצת "יאבסים" המובאת בכתב יתדות שנמצא בארכיון של העיר העתיקה מארי שבסוריה.
ספר בראשית מתאר את הגנאלוגיה המסורתית של היבוסים, וקובע כי הם צאצאיו של כנען: ”וּכְנַעַן, יָלַד אֶת-צִידֹן בְּכֹרוֹ--וְאֶת-חֵת: וְאֶת-הַיְבוּסִי, וְאֶת-הָאֱמֹרִי, וְאֵת, הַגִּרְגָּשִׁי:” (ספר בראשית, פרק י', פסוקים ט"ו–ט"ז). כמו כן, ספר בראשית וספר שמות מזהים את היבוסים כאחד משבעת עמי כנען. עם זאת, הזיהוי של היבוסים כחתיים ולא כנענים מופיע גם במקורות יהודיים מסורתיים, כך כתוב בפרקי דרבי אליעזר: ”ולא יבוסים היו אלא חתיים היו, אלא על שם העיר ששמה יבוס נקראים יבוסים” (פרקי דרבי אליעזר פרק לו). רש"י, פרשן מקרא צרפתי בימי הביניים, טען שמוצא היבוסים הוא פלשתי.
במקרא > ההיסטוריה היבוסית על פי המקרא

כשכבשו בני ישראל את ארץ כנען, ב-1200 לפנה"ס לערך, נשלטו היבוסים בידי אדוני-צדק, שנקרא על שם האל צדק (בעל). אדוני-צדק השתתף בברית שהקימו ערים מקומיות כנגד בני ישראל, בהן לכיש, עגלון וחברון. יהושע בן נון הביס את הברית והרג את אדוני-צדק. חרף מות אדוני-צדק, היבוסים הוסיפו להתבצר ביבוס, המוגנת והקשה לכיבוש. היבוסים נשארו במבצרם ההררי ויצרו מובלעת נכרית בתוך נחלות בני יהודה ובנימין, אירוע זה מוזכר פעמיים בתנ"ך: ”עיר נכרי אשר לא מבני ישראל המה” (ספר יהושע, פרק ט"ו, פסוק ס"ג) ”ואת היבוסי ישב ירושלם לא הורישו בני בנימן וישב היבוסי את בני בנימן בירושלם עד היום הזה” (ספר שופטים, פרק א', פסוק כ"א).
בתקופה זו הוזכר שמה של העיר יבוס כעיר נכרית בקשר לפרשת פילגש בגבעה: יהודי יצא מבית לחם לכיוון ביתו שבנחלת שבט אפרים יחד עם נערו ופילגשו, דרך 'דרך ההר' שעברה על קו פרשת המים (באזור שכונת רחביה כיום). נערו של האיש הציע לו לסטות מעט מהדרך ליבוס על מנת ללון שם, אך האיש סירב בטענה שהוא מעדיף ללון באחת מערי בני ישראל על פני "עיר נכרי", והם המשיכו לגבעה (שועפט של היום) ושם התרחשה הפרשה הטרגית של אונס הפילגש בגבעה.
הפרשנות המקובלת על סיפור כיבוש ירושלים (יבוס) בידי דוד המלך (הסיפור מופיע פעמיים, בשינויים קלים, בספר שמואל ובספר דברי הימים) היא שיבוס הייתה המבצר החזק ביותר בכנען ונחשבה לבלתי חדירה. עקב כך טענו היבוסים, כאשר נדרשו להיכנע לדוד, כי ביכולתם להביס את דוד עם החלשים (הַעִוְרִים וְהַפִּסְחִים) שבאנשיהם. אולם דוד ואנשיו צלחו בכיבוש העיר. יש הטוענים כי העיר נלקחה בהתקפה דרך פיר המים האנכי המכונה "פיר וורן" על ידי יואב בן צרויה.
אחרון היבוסים שהוזכרו בתנ"ך היה אֲרַוְנָה, ממנו רכש דוד חלקה על הר מוריה בתקווה לבנות עליו מזבח לה'.
מן המסופר בספר מלכים א', פרק ט' עולה כי למרות שבני ישראל השמידו את רוב בני שבעת העממים שישבו לפניהם בארץ כנען וביטלו את המשכיותם כעממים אוטונומיים, עדיין נותרו מבני העממים האלה בארץ (ובהם היבוסים) ושלמה המלך הסב אותם לעבדים לצרכיו השונים.
במקרא > מצוות הריגתם

קיימת מצוות עשה מהתורה להשמיד את שבעת העממים שישבו בארץ ישראל בתקופת ההתנחלות אם פניהם אינם לשלום, בתוכם נמצא העם היבוסי.
לאחר כיבוש הארץ והתנחלות השבטים בתקופת יהושע בן נון, שבט בנימין לא הצליח לכבוש את העם היבוסי, מבצרם היה חזק מדי. הרד"ק התקשה מדוע לא נעשה להם נס, והוא העלה רעיון לפיו: ”אולי היתה סבה מאת ד' שלא תלכד המצודה ההיא...”
רש"י טען בשם הספרי שסיבת אי כיבוש היבוסים (שלשיטתו מוצאם פלישתי) היא ש"לא היו רשאין, מחמת השבועה שנשבע אברהם לאבימלך". מחבר הספר דעת סופרים מציע הסבר האומר כי לדעת רש"י אף שהיבוסי היה משבעת האומות, ייחוסו מגיע גם למשפחת אבימלך, והם באו לישראל בטענה לשמור את הברית שכרת אברהם עם אבימלך.
השפעתם

על שם כיבוש ירושלים (יבוס) בידי דוד נקרא "מבצע יבוסי" שנועד לתפיסת שטחים שאותם הבריטים היו אמורים לפנות לפני 15 במאי 1948 וכן לכיבוש שכונות ערביות, על מנת ליצור רצף טריטוריאלי בשליטת הצד היהודי. את המבצע ניהלו חטיבת עציוני עם חטיבת הפלמ"ח הראל. תוצאת המבצע היא כיבוש שכונת קטמון בירושלים.
השפעתם > בנרטיב הפלסטיני

פוליטיקאים ערבים רבים טענו שמוצא הפלסטינים הוא בעם היבוסי. מיתוס זה נועד לומר כי לפלסטינים יש טענה היסטורית לירושלים שקודמת לזו היהודית. בין פוליטיקאים אלו ניתן למנות את יאסר ערפאת, רווחי פתוח ופייסל חוסייני. ברשות הפלסטינית אף הכניסו מיתוס זה לספרי הלימוד. לדעת החוקרים לטענה זו אין כל ביסוס עובדתי, פרופסור אריק ה'קלין מהמחלקה לאנתרופולוגיה באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון טוען כי קיימת הסכמה כללית בקרב היסטוריונים וארכאולוגים לפיה פלסטינים מודרניים "קשורים יותר לערביי ערב הסעודית, תימן, ירדן ומדינות אחרות" מאשר ליבוסים, ושהם חסרים כל קשר משמעותי אליהם.
ראו גם

שמות ירושלים
Tornado of Souls

| --- | --- |
 שיר בביצוע מגאדת'
 מתוך האלבום Rust in Peace
 יצא לאור:  24 בספטמבר 1990
 תאריך הקלטה:  1989–1990
 מקום הקלטה:  רומבו רקורדס, קנוגה פארק, קליפורניה
 סוגה:  ת'ראש מטאל
 אורך:  5:22
 חברת תקליטים:  קפיטול רקורדס
 כתיבה:  דייב מאסטיין, דייוויד אלפסון
 הפקה:  דייב מאסטיין, מייק קלינק
 
"Tornado of Souls" (בעברית: "טורנדו של נשמות") הוא שיר של להקת הת'ראש מטאל האמריקאית מגאדת', שיצא באלבום האולפן שלהם Rust in Peace משנת 1990. למרות שמעולם לא יצא כסינגל ולא זכה לקידום כלשהו סביבו, השיר נשאר מרכיב עיקרי בדיסקוגרפיה של הלהקה. השיר ידוע בזכות סולו הגיטרה הייחודי שלו שניגן מרטי פרידמן, שנחשב לאחד מסולואי גיטרת המטאל הגדולים בכל הזמנים. הוא גם נחשב לאחד השירים הקשים ביותר לנגינה בגיטרה.
מילים ולחן

"Tornado of Souls" מלודי יותר משירים רבים אחרים ב-Rust in Peace. הסולו נחשב לאחד הטובים בהיסטוריה של ההבי מטאל. בשנת 2002, ברטרוספקטיבה לאלבום Rust in Peace, אמר הגיטריסט מרטי פרידמן:
"כשסיימתי את הסולו לשיר הזה, מאסטיין נכנס לאולפן, הקשיב לו פעם אחת, הסתובב ובלי לומר מילה, לחץ לי את היד. באותו רגע הרגשתי שאני באמת הגיטריסט של הלהקה הזאת".
הבסיסט דייוויד אלפסון הצהיר כי "בגלל ה-Downpicking בשיר 'Tornado', הייתי משנה אותו לפעמים בהתאם לזהות המתופף".
מילות השיר, כמו רבות מהמילים של מגאדת', עוסקות בחברתו לשעבר של הסולן דייב מאסטיין, דיאנה.