stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מעיין כפיר
הערות שוליים

↑  הנקבה בעין כבירה
↑  נקבת עין כבירה, באתר "חלקת השדה", מרכז סיור ולימוד אלון מורה
↑  פנינת נוף - עין כפיר באתר אלון מורה
↑  יאיר אלטמן, נהרסה אנדרטה לא חוקית לזכר חייל בשומרון, באתר ynet, 25 בנובמבר 2010
↑
| אתרים בשומרון |
| --- | --- | --- |
| צפון השומרון | תל דותן • עמק דותן • קסטלום בליסימום • יער ריחן • מצפה שלפים - עמק דותן • שומרון • יער שקד |  |
| מרכז השומרון | בריכת ישמעאל • עין מח'נה (מעיין עמשא) • האלות האטלנטיות • מצפה יוסף • מצפה הדר • מצפור רבבה • שכם הקדומה • קבר יוסף • הר גריזים • מוזיאון השומרונים • מקדש השומרונים בהר גריזים • יקב הר ברכה • הר עיבל • מזבח הר עיבל • באר יעקב (שכם) • עין כפיר • עיינות בידאן • הר כביר •  בור הציפורים • סבסטיה • גבעת פינחס • קברי אלעזר ואיתמר • אלוני יצהר • קבר השייח' סלמאן אל-פארסי |  |
| מערב השומרון | המרפסת של המדינה • נחל קנה • גתות ברקן • דיר קלעה • פארק הצנירים • חורבת כורכוש • חורבת דיר סמען • חורבת צרידה |  |
| מזרח השומרון | מצפה שלושת הימים • מצפה מתן • תל חייא • שמורת נבי נון • חורבת עורמה • בריכת אירוס השומרון • מצפה אילן (אלון מורה) • מצפה בניו • בוסתן שלמה • טנא א-תחתא |  |
| דרום השומרון | קבר יהושע בן נון • קבר כלב בן יפונה • מעיין אייל • ח'ירבת סמארה • יקב טורא |  |
| מעיינות השומרון |
| --- | --- | --- |
| צפון ומרכז השומרון | מעיין הגבורה • עין עוז • מעיין כפיר (עין אל-כבירה) • בריכת ישמעאל • עין מח'נה (מעיין עמשא) • מעיין עטרת • עין קנה • מעיין אייל |  |
| מזרח השומרון ובקעת הירדן | חמאם אל-מליח • עין סמיה • עינות פצאל • עין סוכות • עין מצב • עין ברווז (עין גבול) |  |
| דרום השומרון ובנימין | עינות זרקא (נחל נטוף) • עין בובין (מעיין דני) • מעיין הקשת (מעיין מאיר) • מעיין טלמון • עיינות ענר • עין אגוז |  |
ואדי א-זרקא

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  שמורת טבע
 כניסה בתשלום:  חינם
 נתונים ומידות
 שטח:  3285 קמ"ר
 צומח:  חורש ים תיכוני, עצי אורן נטועים, עצי אלון מצוי ואלת המסטיק
 מיקום
 מיקום:  מערב הר אפרים
 קואורדינטות:  31°59′07″N 35°05′33″E﻿ / ﻿31.98516°N 35.09252°E﻿ / 31.98516; 35.09252
  (למפת גוש דן מוגדלת) ואדי א-זרקא(למפת גוש דן רגילה) ואדי א-זרקא(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ואדי א-זרקא(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ואדי א-זרקא
 
מראה הנחל
ואדי א-זרקא הוא נחל, בו זורמים מי מעיינות כל השנה. שמו מתקשר למילה אזרק שפירושה צבע כחול. בעברית הוא נקרא נחל נטוף עליון.
הנחל נמצא דרומית-מערבית מהיישוב נווה צוף ומנקז אל אגן נחל איילון.
מוצאו של הואדי הוא במרכז הרי גופנא באזור הכפר דיר ניזאם. אל ואדי זרקא מתחבר ואדי טווחין שראשיתו למרגלות גבעת נבי עי'ת.
שמורת עיינות זרקא

הוא עובר בתחום שמורת "עיינות זרקא". השמורה משתרעת על פני יער אל האשמי, אפיק ואדי א-זרקא וואדי א-טווחין ושטחה הוא 3,285 דונם. השמורה נמצאת ממערב לדרך מקומית 4556.
גאולוגיה

בערוץ ואדי זרקא נובעים כעשרים מעיינות שכבה. מי המעיינות נאגרים בבריכות בנויות ומשקים בתי שלחין ומטעים. בערוץ הראשי מספר גבים גדולים ובריכות מים קטנות וסביבן צמחיית מים עשירה.
מצפון מערב לנחל, מצידו השני של הכביש המקומי, מצוי נחל אל האשמי בו נמצא חורש ים תיכוני, מעורב בעצי אורן נטועים ועצי אלון מצוי ואלת המסטיק. היער נטוע על גבי מסדרון קמור תלול עם סלעים מתקופת הקרטיקון התחתון. דרגשי הסלע גבוהים ומשוכבים וביניהם שכבות קרקע טרה רוסה.
לקריאה נוספת

מפת טיולים וסימון שבילים 7: השרון והשומרון. בהוצאת "הוועדה לסימון שבילים בישראל".
עיסא

ערך זה עוסק בשמו המוסלמי של ישו. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
עיסא (בערבית: عيسى) או אלמסיח עיסא בן מרים (בערבית: المسيح عيسى بن مريم, שמשמעותו "המשיח ישו בן מרים") הוא שמו הערבי-אסלאמי של ישו, שנחשב לאחד מנביאי האסלאם וכנביא הגדול האחרון לפני נביא האסלאם מוחמד.
על-פי הקוראן, ישו היה אחד מהנביאים האהובים על אללה, הוא היה המשיח (ועתיד לחזור בביאה שנייה באחרית הימים בעת שלטונו של המהדי) והוא נשלח להדריך את בני ישראל. מורשתו נחשבת לחלק ממסר אלוהי מתמשך וממערכת צדק הנחשפת בהדרגה לאנושות בידי אללה בדומה למתן תורת משה ודברי הנביאים שאחריו[דרוש מקור].
באסלאם, ישו נחשב למי שקיבל מאלוהים את תורת האוונגליון (الْإِنْجِيل – "אל-אִנְגִ֫'יל"), הדומה בתכניה לברית החדשה אך שונה ממנה מהותית מבחינה תאולוגית ואין בה התייחסות לישו כאלוהי כלל. בהתאם לכך, המוסלמים מאמינים שהברית החדשה הקיימת היום היא סילוף רחב של האוונגליון המקורי ולמעשה מסולפת יותר ממקורות היהדות שנשתמרו הרבה יותר בקפידה.
מקור השם האסלאמי עיסא

יש גרסאות שונות באשר למקור השם הערבי-אסלאמי "עיסא":
יש הטוענים שהשם נגזר משמו של עשו (عيسو)[דרוש מקור].
יש הטוענים כי זוהי התאמה מלאכותית של אותיות השם "יסוע" (يسوع - הצורה המקובלת של שמו של ישו בערבית בפי נוצרים) לתבנית שמו הערבי-אסלאמי של משה, "מוסא" (موسی).
אמונות אסלאמיות עיקריות לגבי ישו

כאשר כלל המוסלמים אומרים ישו או עיסא הם מתכוונים לאדם עם סיפור חיים שונה מאד מזה של "ישו הנוצרי" או "ישו של הנצרות הטריאניטרית" בעיקר בטיעונים אלה:
אף אדם לא יכול להיות אלוהים ולכן ישו היה אדם ונביא בלבד ולא "אלוהים הבן" או כל סוג אחר של אלוהים כלל ובהתאם לכך אינו ראוי לסגידה כמו שסוגדים אותו הנוצרים ומי שסוגד אותו נחשב לר'אלי ("מגזים") אך גם ל"מושריק" (עובד אלוהים אחרים מלבד אללה).
ישו מעולם לא הציג עצמו לחסידיו כאלוהי וראוי לסגידה וכל אמרה המובנת כך משמעותה האמיתית היא נבואה שאלוהים דיבר דרכו לגבי עצמו ולא לגבי ישו עצמו, כמו במקרה של נביאים אחרים.
ישו אמנם נולד ממרים הבתולה כפי שטוענים הנוצרים אבל לא רק שזה לא מעיד שהוא "אלוהים הבן" אלא שגם זה לא מעיד שהוא "בנו המטאפורי של אלוהים האב אשר אלוהים האב ייעד להיות הקורבן האחרון עבורו" והסיבה ללידתו הנסית היא היות אמו מרים אחת הנשים הפשוטות, הצנועות, הטהורות, הדתיות, והשופעות חסד ביותר מאז ומעולם.
אף אדם לא יכול למות כקורבן עבור חטאי כל שאר בני האדם ובהתאם לכך אלוהים לא הקריב את ישו ככפרה על חטאי כל שאר בני האדם.
ישו מעולם לא נצלב ולמעשה גם מעולם לא מת בכל דרך אחרת אלא הועלה השמיימה באופן נסי לפני מותו בדומה לעלייתו השמימה באופן נסי של אליהו הנביא לפני מותו ולכן ישו מעולם לא קם לתחייה שלושה ימים לאחר מותו כפי שטוענים הנוצרים.
אללה גרם לכך שאויביו של ישו יחשבו שסופו היה מוות בצליבה אך למעשה היה זה יהודה איש קריות או שמעון מקירנה שנצלב במקומו.
ישו היה המשיח לא במובן היהודי או הנוצרי המקובל כיום אלא במובן "כהני" או "מלכותי" (יש שיגידו כמעט מטאפורי) בשל אורחות חייה של אימו ואורחות חייו שלו עצמו אם כי ההגדרה המדויקת שנויה במחלוקת באסלאם.
אין ליצור פסלים ותמונות של מרים ושל ישו וגם לא סמלים כמו צלב, המסמלים את ישו כדי שלא ייסגדו בטעות.
ישו אמנם יחזור בביאה שנייה כפי שטוענים הנוצרים אך האירועים שיתחוללו בביאתו השנייה יהיו שונים קיצונית מאלו שהנוצרים טוענים שיתחוללו אז. בהתאם לכך:
ישו יחזור לחיק האנושות כאדם רגיל אך גם אז ביכולתו יהיה לחולל נסים.
ישו יחזור לחיק האנושות בזמנו של המהדי, האימאם העליון ביותר של המוסלמים אחרי מוחמד.
דתו של ישו תהיה אסלאם.
ישו יתחתן ויוליד ילדים.
ישו ישבור את כל הצלבים בעולם (כמעין נס).
ישו יהרוג את כל החזירים בעולם (כמעין נס).
ישו יחבור למהדי ויחדיו ינהיגו את צבא המוסלמים נגד צבאו של דג'אל אשר יופיע בשערי העיר לוד וכאשר דג'אל יראה את ישו בין המהדי ושאר חיילי האסלאם הוא יימס למוות (כמעין נס).
לאחר שישו יביס את דג'אל בשערי לוד, הוא "יעלים את מס הג'יזיה" (כמעין נס), כלומר יגרום לכך שלא יהיו יותר יהודים, מנדעים, נוצרים וזורואסטרים בעולם (ד'ימים: אלו שלפי האסלאם צריכים לשלם את מס הג'יזיה למוסלמים) וכל האנושות תהיה מוסלמית.
לאחר מותו הטבעי, ישו ייקבר לצד קבר מוחמד במתחם מסגד הנביא שבעיר אל-מדינה.
אמונות אסלאמיות משניות לגבי ישו

כוונת הפסוק הקוראני ב"העלתו" של ישו בידי אלוהים היא העלייה במעמדו ובכבודו של ישו[דרוש מקור].
בחזיונותיהם של מוחמד ומלוויו, ישו הוא בעל גון עור אדמדם, שיער חלק, מים נוטפים מראשו ולצידו היו שני תומכים.
ישו ויתר על כל חפציו הגשמיים וחי חיים נטולי אלימות לחלוטין. כך למשל, הוא נמנע מאכילת בשר בעלי-חיים ומשתיית אלכוהול.
ביכולתו של ישו היה לחולל נסים, אך מקורה של יכולת זו היה רצונו של אלוהים בלבד. הנס הראשון שלו, מלבד הולדתו הפלאית, היה הגנה על אמו בפני האשמות על בגידה בבעלה באמצעות דיבור, ימים בודדים בלבד לאחר הולדתו. הקוראן מציין נסים נוספים, ביניהם הקמת מתים לתחייה, השבת הראייה לעיוורים, ריפוי מצורעים ויצירת ציפורים חיות מחרס.
תאולוגים מוסלמים טוענים שהתנ"ך מתייחס גם לדמויות מוקדמות יותר ולא קדושות כאל בניו של אלוהים, למשל לדוד המלך:
"אֲסַפְּרָה אֶל חֹק ה': אָמַר אֵלַי - בְּנִי-אַתָּה, אֲנִי הַיּוֹם יְלִדְתִּיךָ." (תהלים ב' ז') למרות שהנוצרים מתייחסים לפסוק זה כמבשר את לידתו של ישו).
לקריאה נוספת

מכרם משירקי, ישוע במחשבה המוסלמית הקדומה, הוצאת אדרא רבא 2021
הערות שוליים

א. לפי האסלאם ישו וכל הנביאים האחרים היו "מוסלמים" במובן שהם "השלימו" עם רצון אללה (כאשר הכוונה היא לאלוהי ישראל), אך מאז מוחמד, ההגדרה באסלאם ל"מוסלמי" הורחבה למי שמקבל את אללה כאלוהים אך גם את מוחמד כנביא ולא רק אחד משני אלה.
↑  ר' סורת א-נסאא, איה 157: "وَقَوْلِهِمْ إِنَّا قَتَلْنَا الْمَسِيحَ عِيسَى ابْنَ مَرْيَمَ رَسُولَ اللّهِ وَمَا قَتَلُوهُ وَمَا صَلَبُوهُ وَلَكِن شُبِّهَ لَهُمْ وَإِنَّ الَّذِينَ اخْتَلَفُواْ فِيهِ لَفِي شَكٍّ مِّنْهُ مَا لَهُم بِهِ مِنْ عِلْمٍ إِلاَّ اتِّبَاعَ الظَّنِّ وَمَا قَتَلُوهُ يَقِينًا"
↑  Sunan Ibn Majah 4077 - Tribulations - Sunnah.com - Sayings and Teachings of Prophet Muhammad (صلى الله عليه و سلم), sunnah.com
| אסלאם |
| --- | --- | --- |
| חמשת עמודי האסלאם | שהאדה (העדות) • אלצלאה (התפילה) • אלזכאה (הצדקה) • צום • אלחאג' (העלייה לרגל) | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| פלגים עיקריים | אסלאם סוני • אסלאם שיעי | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| אישים מרכזיים | מוחמד • ח'ליף ושושלות הח'ליפים • נביאי האסלאם • אימאם שיעי • מהדי • בני לווייתו של מוחמד • נשות מוחמד | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| דמויות היסטוריות נוספות | פאטמה בת מוחמד • עבדאללה אבן א-זובייר • אבו להב | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| קרבות בראשית האסלאם | קרב בדר • קרב אוחוד • קרב השוחה • קרב ח'ייבר | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| אנשי דת (עולמא) | מאלכ אבן אנס • אל נעמאן בן ת'אבת אבו חניפה • אחמד אבן חנבל • מוחמד אבן אידריס א-שאפעי • אבן חג'ר אל-עסקלאני • אל-ע'זאלי | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| ערים קדושות | מכה • אל-מדינה • ירושלים • נג'ף • כרבלא • כופה • כאט'מיה • משהד • סאמרא | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| האתרים הקדושים ביותר | מסגד אל-חראם • מסגד הנביא • מסגד אל-אקצא | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| חגים | הג'רה • לוח השנה המוסלמי • עיד אל-פיטר • עיד אל-אדחא • עשוראא • ארבעין • לילת אל-קאדר | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| מבנים | מסגד • מינרט • מחראב • הכעבה • אדריכלות איסלאמית | אללה, שמו של האל בדת האסלאם |
| תפקידים דתיים | אייתולה • מרג'ע • אימאם • מולא • קאדי • מופתי • מואזין |  |
| טקסטים וחוקים | קוראן • חדית' • אסנאד • מתן • תפסיר • סונה • פיקה • פתווה • שריעה |  |
| אסכולות השריעה | חנפית • חנבלית • ג'עפרית • מאלכית • שאפעית |  |
| אסכולות הכלאם | אשעריה • ג'בריה • מאתורידי • מורג'יאה • מֻעתזילה |  |
| פלגים שיעים | את'נא עשריה • אסמאעיליה • זיידים |  |
| פלגי הח'וארג' | צאפריים • אזארקה • איבאדיה |  |
| תנועות | סופיות • והאביה • סלפיה • אסלאמיזם • אסלאם ליברלי |  |
| פלגים אחרים | אומת האסלאם • חמשת האחוזים • המסורים • אחמדים • זקרי • עלווים |  |
| אמונות קשורות | באביזם • בהאאים • יזידים • סיקיזם |  |
פורטל אסלאם • מונחים בסיסיים • כל הערכים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293561805171  BnF: cb119629002 (data)  GND: 1253006210  LCCN: sh85070047  TDVİA: isa  VIAF: 529164721383202340005   WorldCat (עם VIAF): 529164721383202340005
ריצ'רד ג' ברנשטיין

| --- | --- |

ברנשטיין בשנת 2007
 לידה:  14 במאי 1932 ברוקלין, ארצות הברית 
 פטירה:  4 ביולי 2022 (בגיל 90) Jay, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ייל, תיכון מידווד 
 מוסדות:  אוניברסיטת ייל  ניו סקול 
 זרם:  פרגמטיזם, פילוסופיה מערבית 
 תחומי עניין:  פרגמטיזם, מחשבה מדינית, דקונסטרוקציה, פסיכואנליזה, מחשבה חברתית, תאוריה ביקורתית, הרמנויטיקה, מרקסיזם 
 עיסוק:  פילוסוף, מרצה באוניברסיטה 
 הושפע מ:  אפלטון קאנט הגל, מרקס, קירקגור, פירס ג'יימס, דיואי, ויטגנשטיין, פול וייס, סלרס, ארנדט, גדמר, הברמאס, רורטי, פרויד, דרידה
 השפיע על:  ננסי פרייזר, שילה בנחביב, אנדרו אראטו, ריינר פורסט, סיימון קריצ'לי, נוה פרומר
 מדינה:  ארצות הברית 
 
ריצ'רד ג'ייקוב ברנשטיין (באנגלית: Richard Jacob Bernstein;‏ 14 במאי 1932 – 4 ביולי 2022) היה פילוסוף יהודי-אמריקאי, שלימד במכללת האוורפורד (אנ') וב-New School for Social Research (אנ'), שם היה פרופסור לפילוסופיה בקתדרה על שם ורה ליסט. ברנשטיין כתב על מגוון נרחב של נושאים ומסורות פילוסופיות כולל פרגמטיזם, נאו-פרגמטיזם, תאוריה ביקורתית, דקונסטרוקציה, פילוסופיה חברתית, פילוסופיה פוליטית והרמנויטיקה. האורינטציה הפרגמטית והדיאלוגית ששוררה בהגותו באה לידי ביטוי גם במספר חילופי דברים פילוסופיים עם הוגים עכשוויים אחרים כמו: חנה ארנדט, יורגן הברמאס, ריצ'רד רורטי, הנס גאורג גדמר, ז'אק דרידה, אגנש הלר וצ'ארלס טיילור.
ברנשטיין היה אינטלקטואל מעורב, שלא נותר ב"מגדל השן" האקדמי, אלא עסק בסוגיות הנוגעות להיבטים חברתיים, פוליטיים ותרבותיים של החיים העכשוויים. במהלך חייו תמך ברנשטיין באופן פעיל במספר מטרות חברתיות והיה מעורב בתנועות של דמוקרטיה השתתפותית, תוך שמירה על כמה מהמעלות הקרדינליות של המסורת הפרגמטית האמריקאית, כולל מחויבות לפליביליזם, פלורליזם וטיפוח קהילות ביקורתיות.
ביוגרפיה > ראשית חייו

ברנשטיין נולד בברוקלין, דור שני של במשפחת מהגרים יהודים, הצעיר מבין שלושה אחים. הוא למד בתיכון מידווד, תיכון ציבורי בברוקלין, שם פגש לראשונה את אשתו לעתיד, קרול ל. ברנשטיין.
מפני שהיה צעיר מכדי להתגייס למלחמת העולם השנייה, ברנשטיין נרשם כסטודנט לתואר ראשון באוניברסיטת שיקגו, שם התאהב בפילוסופיה, ובסופו של דבר כתב עבודת גמר הצטיינות בשם "אהבה וידידות באפלטון: מחקר על ליסיס ופיידרוס". בני המחזור שלו כללו את סוזן סונטג, פיליפ רות, מייק ניקולס, ג'ורג' שטיינר, ומי שיהפוך לאחד מחבריו הקרובים ביותר - ריצ'רד רורטי . עם סיום הלימודים, ובחלקו משום שהיה צריך יותר נקודות זכות כדי להתחיל בלימודי תואר שני, חזר ברנשטיין לניו יורק לכמה שנים כדי ללמוד באוניברסיטת קולומביה שם לקח קורסים במגוון נושאים, בהם יוונית עתיקה והשילים תואר ראשון בהצטיינות (summa cum laude).
ב-1953, בעקבות עצתו של רורטי, הוא הלך לאוניברסיטת ייל כדי להמשיך בלימודי תואר שני בפילוסופיה, ותחת עצתו של הפרגמטיסט ג'ון אי סמית', כתב את עבודת הגמר שלו על המטאפיזיקה של החוויה של ג'ון דיואי. זו הייתה תקופה שבה העניין בדיואי היה נמוך במיוד, בין היתר בשל ההשפעה הגוברת של הפילוסופיה האנליטית שלוותה בהתרחקות מהפרגמטיזם הקלאסי.
אולם, כבר מהתחלה, ברנשטיין נעשה מודע יותר ויותר להשלכות המזיקות של מה שהוא כינה "אידאולוגיה אנליטית", כלומר "האמונה שהסגנון האנליטי הוא המשחק היחיד בעיר ולפטור את שאר הפילוסופיה, פשוט לא ממש משתלמת". אין לבלבל את ה"אידאולוגיה האנליטית" הזו עם התוצאות הקשות של הפילוסופיה האנליטית. אחת הסיבות שהוא החליט ללכת לאוניברסיטת ייל הייתה משום שזו הייתה אחת המחלקות הבודדות שהתנגדו לאידאולוגיה המפוקפקת הזו, והציעה אווירה ייחודית שבה הוגים ("קונטיננטלים") כמו הגל, קירקגור וניטשה נקראו באותה התלהבות ורצינות כמו ויטגנשטיין וקרנפ. שם, הוא למד תחת קבוצה יוצאת דופן של מורים, בהם קרל המפל, ג'ון סמית', ג'ורג' שרדר ופול וייס.
ביוגרפיה > קריירה

ברנשטיין החל ללמד את הקורסים הראשונים שלו באוניברסיטת ייל כשהיה בן 22. ב-1958, לאחר שנה כמרצה של תוכנית פולברייט באוניברסיטה העברית בירושלים, חזר לאוניברסיטת ייל. חזרתו עלתה במקביל לבואו של חבר חדש בפקולטה,, וילפרד סלרס, שעתיד היה להשפיע רבות על עבודתו של ברנשטיין ועל גישתו הפילוסופית. כפי שמזכיר ברנשטיין: "סלרס היה זה שלימד אותי שאפשר להשתמש בטכניקות אנליטיות כדי להתמודד עם סוגיות פילוסופיות בסיסיות. הערצתי מאוד את האופן שבו הוא שילב הבנה מתוחכמת של ההיסטוריה של הפילוסופיה עם 'דרך המילים החדשה' והשתתפתי ברבים מסמינרים שלו בשלב מאוד יצירתי של התפתחותו הפילוסופית." ב-1964 הוא הפך לעורך של The Review of Metaphysics, כתב העת הפילוסופי שנוסד על ידי פול וייס, ואחד הבודדים ששילבו מאמרים ממסורות ומאסכולות שונות: מאמרים של הוגים אנליטיים בולטים כמו קוויין ו- סלארס זה לצד זה עם מאמרים של ליאו שטראוס ואפילו תרגומים של היידגר.
באותה שנה הוא הצטרף למאבק סטודנטיאלי של התנועה זכויות האזרח ובמחאות כנגד מלחמת וייטנאם, ובקיץ הוא נסע למיסיסיפי כדי לקחת חלק בפרויקט הקיץ החירות של ועדת התיאום הבלתי אלימה של הסטודנטים.
בשנת 1965, לאחר עשור שבו לימד באוניברסיטת ייל, ולמרות התמיכה פה אחד של כל הפקולטה לפילוסופיה ומספר רב של סטודנטים, נדחתה קביעות על ידי ועדת הקביעות של האוניברסיטה. אירוע זה, שאך זכה לכינוי "פרשת ברנשטיין" (Bernstein Affair), עורר מספר מחאות של סטודנטים והוביל בסופו של דבר לרפורמות בשיטת הקביעות באוניברסיטת ייל. פרופסור פול וייס סיכם את חוסר ההתאמה של הקהילה הפילוסופית כשקבע כי "הוועדה הגיעה למסקנה באיטיות ובמודע, אבל זה לא אומר שהחלטתה לא הייתה טיפשית, לא הוגנת, מעוררת חרדה, וזו שממנה היא תיקח את זה. האוניברסיטה והמחלקה הרבה זמן להתאושש". מחלקות אחרות לפילוסופיה ניסו עד מהרה לגייס את ברנשטיין הצעיר, שלאחר ששקל הצעות מיותר משלושים מוסדות החליט ללכת למכללת האוורפורד (אנ'), מכללה יוקרתית לאמנויות ליברליות שבה אשתו יכלה גם ללמד בקולג' בקרבת מקום והורשה לו לבנות מחלקה לפילוסופיה במרכז תוכנית הלימודים לתואר ראשון, שבה לימד במשך כ-23 שנים.
ב-1972 פגש לראשונה את יורגן הברמאס, מפגש שהוביל לידידות רבת שנים, שבאה לידי ביטוי גם בחילופים דברים ובפרויקטים משותפים. ב-1976, בזמן שבילה סמסטר בהוורפורד, ביקש הברמאס מברנשטין להצטרף אליו בניהול סמינר שיתקיים בדוברובניק לתמיכה בשמונה מרקסיסטים יוגוסלביים מתנגדי משטר מקבוצת פראקסיס שהודחו מאוניברסיטת בלגרד בגלל דעותיהם הפוליטיות. מחווה זו של סולידריות הפכה למוסד בינלאומי, שמשך במהלך השנים קבוצה של אינטלקטואלים, כולל אלברכט וולמר, צ'ארלס טיילור, אנתוני גידנס, קורנליוס קסטורידיס, ריצ'רד רורטי, אלן טוריין, אגנש הלר, והסטודנטיות הצעירות לתואר שני דאז שילה בנחביב, ננסי פרייזר, וג'ודית באטלר. מעורבותו של ברנשטיין בסמינר בדוברובניק התרחבה בשנת 1980, כשהוא הפך לעורך-שותף מייסד של Praxis International, יורשו של כתב העת היוגוסלבי החשוב Praxis, שבו כתבו מבקרי הסטליניזם ותומכי " המרקסיסזם ההומניסטי".
בשנת 1989 נבחר ברנשטיין לנשיא החטיבה המזרחית של האגודה האמריקאית לפילוסופיה, ונשא נאום נשיאותי שכותרתו "פרגמטיזם, פלורליזם וריפוי פצעים". באותה שנה הוא הוזמן להצטרף לפקולטה לתואר שני של New School for Social Research בניו יורק, שבאותה עת חווה קשיים. יחד עם אגנש הלר ורינר שורמן, הוביל ברנשטיין את שחזור המחלקה לפילוסופיה, והוא שימש כיו"ר בין השנים 1989 ל-2002. בתקופתו בניו סקול כתב ברנשטיין ספרים על חנה ארנדט, זיגמונד פרויד, רוע, פרגמטיות, אלימות, אירוניה והיחס בין האדם לטבע.
ביוגרפיה > חיים אישיים

ברנשטיין היה נשוי לקרול ברנשטיין, שכיהנה כראש המחלקה לאנגלית במכללת ברין מאר בפילדלפיה. נולדו להם ארבעה ילדים.
ברנשטיין מת בניו יורק ב-4 ביולי 2022, בגיל 90.
הגותו > מיזוג אופקים פילוסופיים

עבודת ברנשטיין מגלמת את ה"אתוס" הפרגמטי שאותו ניסח שוב ושוב מאז פרסומיו הראשונים. עבורו, פלורליזם מחויב (engaged pluralism), פליביליזם ודילברציה ציבורית אינם מושגים פילוסופיים מופשטים, אלא קווים מנחים מעשיים שחייבים לכוון פעולה אחראית. הודות לגישה דיאלוגית זו, הוא מילא תפקיד מכריע בהרחבת האופק הפילוסופי של הפילוסופיה האמריקאית.
לברנשטיין טווה חזון קוהרנטי מתוך מסורות אינטלקטואליות סותרות לכאורה. ופתח את הפרגמטיות לזרמים אינטלקטואליים בינלאומיים, כולל פנומנולוגיה, דקונסטרוקציה ותיאוריה ביקורתית. התוצאה הייתה פרגמטיות קוסמופוליטית יותר, כזו שפחות מתמקדת בארצות הברית ומתאימה יותר לעולם גלובלי. זו אמונתו של ברנשטיין שרבים מהנושאים של הפרגמטיזם האמריקאי הקלאסי צצו מחדש בעבודתם של כמה מהפילוסופים הבולטים של המאה העשרים והעשרים ואחת. ברנשטיין מכנה זאת "המפנה הפרגמטי" (Pragmatic Turn) בפילוסופיה, שינוי עדין אך חשוב שהפגיש הוגים מגוונים כמו ויטגנשטיין, היידגר, פטנאם, הברמאס, הונת, וברנדום.
בשל אורנטציה זו ברנשטיין דאג להזמין לפנסילבניה ולניו יורק דמויות כמו דרידה, גדאמר, הברמאס וקריסטבה.
הגותו > התגברות על "החרדה הקרטזיאנית"

בספרו Beyond Objectivism and Relativism: Science, Hermeneutics, and Praxis, (מעבר לאובייקטיביזם ורלטיביזם: מדע, הרמנויטיקה ופרקסיס) משנת 1983 ברנשטיין איבחן בעיה חמורה שמשפיעה על חלק ניכר מהפילוסופיה המודרנית, כשהיא נעה בין שתי עמדות סותרות; מצד אחד, החיפוש הדוגמטי אחר אמיתות מוחלטות, ומצד שני, האמונה ש"הכל הולך" בכל הנוגע להצדקת האמונות והרעיונות היקרים ביותר שלנו. לדברי ברנשטיין, מה שעומד בבסיס המצוקה הזו הוא כמיהה עמוקה לוודאות, הדחף "למצוא איזו נקודה קבועה, איזו סלע יציב שעליו נוכל להבטיח את חיינו מפני התהפוכות המאיימות עלינו כל הזמן". הוא קורא לבעיה זו החרדה הקרטזיאנית (Cartesian anxiety), כלומר חרדה קיומית, שנדמה כי מובילה אותנו בלית ברירה לשתי ברירות יסודיות: "או שיש תמיכה כלשהי להוויה שלנו, בסיס קבוע לידע שלנו; או שאיננו יכולים להימלט מהכוחות של חושך שעוטף אותנו בטירוף, בכאוס אינטלקטואלי ומוסרי".
אף על פי שבפילוסופיה החרדה הקרטזיאנית מופיעה בעיקר בדיון בנושאים אפיסטמולוגיים, ברנשטיין מצביע על משהו הרבה יותר עמוק ואוניברסלי בעצם המושג, משהו שחודר כמעט לכל היבטי החיים ויש לו השלכות אתיות ופוליטיות חמורות. אחרי הכל, זה היה בשם האבסולוטים הדתיים והאידאולוגיים שבוצעו כמה מהזוועות והעוולות הגדולות ביותר בהיסטוריה האנושית.
האסטרטגיה של ברנשטיין לסילוק החרדה הקרטזיאנית היא לערער על ההנחה הבסיסית שלה, כלומר, שסוג היסודות היחיד שיכול לתמוך בידע שלנו על העולם ובפרקטיקות היומיומיות שלנו חייב להיות בלתי מעורער ומקובע לנצח. כשהוא פונה למסורת העתיקה של הפילוסופיה המעשית, ולכמה מתומכיה העכשוויים כמו ארנדט, הברמאס וגדאמר, ברנשטיין מסוגל להראות שההכרה בסופיותנו ובטעויותנו אינה עומדת בניגוד לאמת, ידע או ביצוע נכון של דברים.
הגותו > פליביליזם פרגמטי

עבור ברנשטיין, "רוח הפליביליזם הפרגמטי הביקורתי מייצגת את הטוב ביותר במסורת האמריקאית ויש לו משמעות גלובלית". אף על פי שלרוב, הפאליביליזם נתפס כדוקטרינה אפיסטמולוגית, ברנשטיין טוען שאנו יכולים להחדיר את משמעותו למחוזות אחרים של הקיום האנושי: "פליביליזם הוא האמונה שכל טוענת ידע, או באופן כללי יותר, כל טענת תקפות - כולל טענות מוסריות ופוליטיות - פתוחה לבחינה מתמשכת, לשינויים ולביקורת".
ואכן, יותר מאשר דוקטרינה מדעית או אפיסטמולוגית במובן הצר, פליביליזם הוא עמדה אתית ופוליטית, השקפת החיים שעלינו לטפח אם ברצוננו לגרש את החרדה הקרטזיאנית ולהתגבר על הברירה בין רלטיביזם לבין מסדתנות, המשפיעה על התרבות העכשווית. ברנשטיין חקר בעקביות את ההשלכות של תקלות פרגמטיות גם במחשבה פילוסופית וגם בוויכוחים תרבותיים רחבים יותר על הרוע בחיבורים Radical Evil: A Philosophical Interrogation (רוע רדיקלי: חקירה פילוסופית) ו-The Abuse of Evil: The Corruption of Politics and Religion since 9/11 (העולה של הרוע: השחיתות של הפוליטיקה והדת מאז 9/11); ועל האלימות בחיבור Violence: Thinking Without Banisters (אלימות: חשיבה ללא מעקות).
הגותו > שיפוט מעשי

לאורך עבודתו, ברנשטיין מגן על חשיבותו של השיפוט המעשי להתמודדות עם הסוגיות החברתיות, הפוליטיות, האתיות והתרבותיות המורכבות העומדות בפנינו בחיי היומיום שלנו. העובדה שאין אלגוריתמים או הליכי החלטה א-היסטוריים לטיפול בנושאים אלו אינה חייבת להיות מניע לייאוש (כלומר החרדה הקרטזיאנית), אלא צעד ראשון בהבנה שכאשר מדובר בענייני אנוש, סוג של נימוק המתאים לפרקסיס הוא היכולת לעשות צדק עם מצבים מסוימים ביחס לפרטיקולריות שלהם. לטענתו זה מה שאריסטו כינה "פרונסיס" (phronēsis), "תבונה מעשית" או "פיקחות", צורה של חשיבה וידע הכרוכה בתיווך המבחין בין האוניברסלי לפרטיקולרי: "תיווך זה אינו מושג על ידי פנייה כלשהי לכללים טכניים או לשיטה (במובן הקרטזיאני) או על ידי הנחתה של קביעה אוניברסלית מראש למקרה מסוים. ה'מעלה האינטלקטואלית' של פרונסיס היא סוג של חשיבה, המניבה סוג של ידע אתי שבו מה שהוא אוניברסלי ומה שפרטי נקבעים בצופן."
אפשר לראות בפרויקט של ברנשטיין ניסיון לדמוקרטיזציה של הפרונזיס ולהראות את החשיבות הרבה של טיפוח קהילות דיאלוגיות שבהן נלקחים בחשבון טיעונים ודעות שונות והחלטות הן תוצאה של תהליך של דיון קהילתי רציני.
הגותו > פלורליזם מחויב ואתוס דמוקרטי

בנוסף לפלביליזם הפרגמטי ולשיפוט המעשי, ברנשטיין גם מדגיש את החשיבות של טיפוח פלורליזם מחויב, שהיה מרכזי גם עבור הפרגמטיסטים האמריקאים הקלאסיים, במיוחד ג'יימס ודיואי. בנאום הנשיאותי שלו לשנת 1988 לחטיבה המזרחית של האגודה הפילוסופית האמריקאית, ברנשטיין הגדיר פלורליזם מחויב כנכונות אמיתית להקשיב לאחרים, להיות דרוך כלפי הפיתוי "לבטל את דברי האחרים על ידי חזרה על אחד מאותן תחבולות הגנה סטנדרטיות, שבהן אנו מגנים אותם כמעורפלים, סתומים או טריוויאלים, או חושבים שתמיד נוכל לתרגם בקלות את מה שזר לאוצר המילים המושרש שלנו".
פלורליזם, במובן האתי הזה, קשור קשר הדוק לדמוקרטיה, לא כמערכת של מוסדות או נהלים פוליטיים אלא כדרך חיים אתית. ככזאת, דמוקרטיה, יותר מצורת ממשל, היא מאמץ מעשי מתמשך, משימה שתמיד מונחת לפנינו ומאלצת אותנו לבנות מחדש ולהמריץ מחדש את המרחב הציבורי שבו אנו נפגשים כדי לדון ב"בעיות של גברים". הדבר, כפי שמדגיש ברנשטיין, דורש מחויבות, עבודה קשה וטיפוח של הרגלים, גישות, רגשות ומוסדות מסוימים. בסופו של דבר, דמוקרטיה בריאה מתבררת כתרופה היעיל ביותר נגד החרדה הקרטזיאנית והשאיפה למוחלטות, והדרך הטובה ביותר להגיע לפתרונות קהילתיים קונקרטיים, אך לא רלטיביסטיים, לדאגות הציבור שלנו.
ביבליוגרפיה נבחרת > בתרגום לעברית

"אתגרו של המטריאליזם המדעי", עיון: רבעון פילוסופי, כרך י"ח, חוברת א'/ב' (טבת-ניסן תשכ"ז), עמ'. 1-21
"מהו השוני שממש משנה? גאדאמר, האברמאס ורורטי", עיון: רבעון פילוסופי, כרך ל"ג, חוברת א/ב, בין עיון למעשה (טבת-ניסן תשמ"ד), עמ'. 96-123
"הציונות של חנה ארנדט?" בתוך: חנה ארנדט בירושלים (עורך: סטיבן אשהיים; עריכה מדעית: מיכל אלטבאואר-רודניק; תרגום מאנגלית: יעקב גוטשלק, אנאלו ורבין), ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, המרכז להיסטוריה גרמנית ע"ש ר’ קבנר, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשס"ז-2007