האימפריה האתיופית
היסטוריה > האימפריה החדשה (1855–1974) > חמשת הקיסרים > היילה סלאסי

עם מותה של הקיסרית זוואדיתו בשנת 1930, מונה בנה, היילה סלאסי (הראס-תאפרי) לקיסר יחיד בקיסרות האתיופית. בניגוד לקודמיו, אשר לא הצליחו להשיג אחדות לאומית ולכן לא הצליחו לבצע רפורמות משמעותיות בכנסייה, כונן הקיסר שינויים מהותיים בריכוז המדינה ובמתן לגיטימציה לפן הלאומי שלה ברמה החוקתית במקום המסורת. כן, ביצע רפורמות מרחיקות לכת בכנסייה. הוא כונן חוקה, בה הוא מרחיב את סמכויות הקיסר על חשבון האצולה והכמורה, שעד אז הייתה שווה לו או לפחות נאמנה לו, בזכות מותרות רבות שסיפק לה. היילה סלאסי החל להנחיל את השפה האמהרית כשפת פולחן התפילה בכנסייה, והתנ"ך תורגם בשנת 1934 תחת חסותו. וזאת במקום שפת הפולחן המסורתית, הגעז שהייתה מסורבלת ולא מובנת לרוב האוכלוסייה ונותרה נהירה רק ליחידי סגולה. פעולות אלו, למעשה החלו לנתק את הכנסייה מהמסורת ומהכנסייה הקופטית על קשריה במשך אלפי שנים, אך עדיין נותרו בקשר הדוק כבעבר והאבונא והכמרים המשיכו להיות כמרים קופטים שמונו בידי הבישוף של אלכסנדריה. היילה סלאסי לא היה קיסר-בחסד-הכנסייה אלא עתה הוא-הוא הכנסייה ומנהיגה. בנוסף עודד הקיסר מיסיון, וכמרים רבים נשלחו למצרים בתקופתו להנהיג את הקהילה הנוצרית שם. מפעלו של היילה סלאסי נקטע לתקופה קצרה בזמן הכיבוש האיטלקי (1936–1941) והוא שב לתפקד ביתר שאת לאחר גירושו. היילה סלאסי שיקם עד שנת 1959 את הכנסייה הפגועה מהכיבוש האיטלקי.
היילה סלאסי כונן מערכת חוקית, פיננסית ושיפוטית בה הקיסר הוא ראש המנהל ותחתיו הכהונה והכמורה, ולכן גברה בד-בד תלות הכנסייה במדינה. בשנת 1959 בוטל הקשר היסטורי בין הכנסייה האתיופית לכנסייה הקופטית, שלא תוכל יותר להכתיר את ראשיה לאבונא. החוקה החדשה שנחתמה כמה שנים קודם לכן בשנת 1955, קבעה שהדת האתיופית היא הרשמית והיחידה במדינה. הקיסר קיבל זכויות חקיקה על הכנסייה, כלל מינוי אבונא ובישופים. והחליף את תפקידו המסורתי של הבישוף באלכסנדריה וגם חיזק את מעמד הקיסר על פני המעמד של המוסד הכנסייה עצמו והנזורה. בנוסף, גם פעילות המיסיון שהמשיכה בחסותו הוגבלה ונשמרה תחת פיקוח הדוק. הן במישור המיסיון והן במישור הפיכת הכנסייה לכלי בידי הממשל, היה שינוי משמעותי מיתר הקיסרים שקדמו לו. הכנסייה עדיין נותרה עצמאית לקיסר, ושמרה על הקשר הישיר עם העם, היא נותרה המוסד העשיר והחזק במדינה וזאת בזכות שליטתה על שליש מאדמות המדינה ועושר שצברה ממיסוי מאיכרים ועבודות כפייה. עובדה זו משכה אש וביקורת מצד ההמון, וזו אחת מהסיבות שהקומוניזם פרח בקרן אפריקה.
בשנת 1960, הצליח סלאסי לשרוד במזל ניסיון הפיכה והפלת המלוכה. וזאת בעזרת האבונא בזיליוס. כמו כן, דיכא מרידות מקומיות עד שנות ה-70 בהצלחה רבה. מרידות אלו, היו הקדמה להפיכה נוספת שתביא לקץ הקיסרות. אומנם, עדיין הצליח הקיסר לכונן חוקה ליברלית שהציבה את הקיסר בראש המדינה, כונן צנטרליזיצה כמעט מלאה של הקיסרות, ויצר רפורמות מרחיקות לכת בכנסייה: הוא הצליח להפרידה מהכנסייה הקופטית ולכוננה ככנסייה לאומית, לאמץ בחיקה את השפה האמהרית המובנת ולא הגעז, וכן להופכה למטיבה עם העם, תוך הענקת חינוך טוב לבישופים ולכמורה שעתה הם נמצאו תחת סמכותו ומונו על ידו.
בנוסף לכך, הצליח היילה סלאסי לסלק את הכוחות הבין לאומיים מאריתריאה ולהפוך אותה אט-אט מארץ חסות בשנת 1952 לחלק מהאימפריה האתיופית לקראת שנות ה-60. באשר לאסלאם באתיופיה, שמנה כמעט מחצית מאוכלוסיית הקיסרות, נהג היילה סליאסה במתינות. עם שובו בשנת 1941 לכס השלטון, נהג בקירוב לבבות בקרב המוסלמים. חוקת המדינה אומנם הכירה רק בדת הנוצרית, אך הייתה סובלנות דתית כלפי המוסלמים. המסגד הגדול שבאדיס אבבא הושלם בידי הקיסר, והמוסלמים השתלבו במערכת החיים של הקיסרות ונהנו מהסובלנות הדתית שהפגין הקיסר. אולם הם לא זכו כמעט להשתלב בעמדות מפתח ממשלתיות. מעטים אף יותר היו המוסלמים שנכנסו לאזורים שהוגדרו נוצרים. כמו כן, החוקה לא הכירה בדין האיסלאמי. הקיסרות נותרה אמהרית ונוצרית ודחתה קבוצות לשוניות, אתניות ודתיות שלא היו כמותה לפניה. דבר שיצר מתח דתי-עדי הולך וגדל במדינה ולצד רעיונות קומוניסטים, השפעה נאצריסטיות על מוסלמי אתיופיה ואריתריאה, וכנסייה עשירה שהמשיכה מחד לשמור על עצמאות מפני הקיסר ומאידך להיות לנטע זר ועול על האוכלוסייה הענייה, כל אלה הובילו בסופו של דבר למתח מדיני וראשיתה של המהפכה האדומה באתיופיה בשנת 1974. על אף על כל זאת, מפעליו של היילה סאלסי שחלקם צלחו במלואם וחלקם רק באופן מוגבל. נחשב לאחד מארבעת הקיסרים הגדולים של אתיופיה בעת המודרנית ולקיסר שעיצב את דמותה ופניה של המדינה לעד.