stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Francisella tularensis
פתוגנזה וטיפול > פתוגנזה

חיידקי F. tularensis גורמים, כאמור, למחלת הטולרמיה בבני האדם ובבעלי החיים. מחלת הטולרמיה ניתנת לסיווג על סמך 6 סימנים קליניים להם היא גורמת. להלן 6 צורות המחלה (לעיתים תכופות ניתן להבחין בשילוב של שניים או יותר מהסימנים):
שלפוחיות וכיבים (Ulceroglandular form) - סימן זה בא לידי ביטוי בהופעת שלפוחיות ונגעים נמקיים על פני העור וכן בהגדלה של בלוטות הלימפה.
בלוטות לימפה מוגדלות (Glandular form) - סימן זה בא לידי ביטוי בהגדלה של בלוטות הלימפה ללא הופעת שלפוחיות וכיבים.
דלקות עיניים ובלוטות לימפה מוגדלות (Oculoglandular form) - צורה זאת של טולרמיה באה לידי ביטוי בדלקות בלחמית העין ובבלוטות לימפה צוואריות מוגדלות.
אלח דם (Typhoidal form) - צורה מפושטת ורב-מערכתית של המחלה.
דלקת ריאות (Pneumonic form) - מחלה נשימתית הנגרמת כתוצאה משאיפת החיידקים, לרוב חיידקי זן Type A.
דלקת בדרכי העיכול והלוע (Oropharyngeal-Gastrointestinal form) - דלקת כתוצאה מאכילה ושתייה ממקורות מזוהמים בחיידקים.
מחלת הטולרמיה מופיעה לאחר 1–14 ימי דגירה (3–5 ימי דגירה בממוצע) ומלווה לרוב בחום גבוה (עלול להגיע ל-C°‏40), צמרמורת, כאב ראש, כאב שרירים ומפרקים ועייפות. תסמינים נוספים דוגמת: פריחה, שיעול, כאב בטן, שלשול והקאה, אופייניים יותר לסימנים הקליניים הספציפיים של מופע המחלה.
הסימן הקליני המתאפיין בשלפוחיות וכיבים (Ulceroglandular form) הוא סימן ההיכר של מחלת הטולרמיה (מופיע ב-70-80% מהחולים), שכן הוא עלול להגרם הן ממגע ישיר של העור עם האזור הנגוע של בעל החיים והן כתוצאה מעקיצה או נשיכה של פרוקי-רגליים. הסימן הקליני המתאפיין במחלה טיפואידית (Typhoidal form) מופיע ב-10-15% מהחולים. הסימן הקליני המתאפיין בדלקת עיניים ובלוטות לימפה מוגדלות (Oculoglandular form) מופיע ב-1% מהחולים בלבד. הסימנים הקליניים המתאפיינים בבלוטות לימפה מוגדלות (Glandular form) ודלקת בדרכי העיכול והלוע (Oropharyngeal-Gastrointestinal form) הן נדירות יחסית.

ללא טיפול הולם אחוזי התמותה ממחלת הטולרמיה נעים בין 5-15%, אולם הסימן הקליני של המחלה המתאפיין בדלקת הריאות (Pneumonic form) הוא, כאמור, המסוכן מבין כולם ומוביל בדרך כלל לאחוזי תמותה גבוהים (60% מהחולים) ללא טיפול הולם.
עיקר התחלואה מתרחשת בשתי תקופות במהלך השנה: בחודשי הקיץ, כאשר מתרחשות עיקר העקיצות והנשיכות ובחורף, במהלך עונת הציד של הארנבאים.
פתוגנזה וטיפול > טיפול

תגובה חזקה של מערכת החיסון המולדת והנרכשת, המלווה בשחרור גבוה של אינטרפרון גמא (IFNγ) וציטוקין מסוג TNFα, חשובים להתמודדות מערכת החיסון עם הזיהום החיידקי בשלביו הראשונים (שלב הדבקת המקרופאגים) וזאת משום שיצור IFNγ ו-TNFα גורמים להמרצת תהליך הפגוציטוזה, יצור מולקולת NO וספיחת יוני ברזל הנחוצים להתמודדות המקרופאגים עם החיידקים. היות שמדובר בחיידקים תוך-תאיים, הפעלה יעילה וחזקה של תאי T ציטוטוקסיים (Tc) הכרחית לחיסול הזיהום החיידקי בשלבים המאוחרים של ההדבקה.
עם זאת, הטיפול המקובל כנגד החיידקים כולל את השימוש באנטיביוטיקות הבאות (שימוש באנטיביוטיקות אלה מוריד את אחוזי התמותה מטולרמיה ל-1%):
גנטמיצין (Gentamicin) ו-סטרפטומיצין (Streptomycin) - אנטיביוטיקות מקבוצת האמינוגליקוזידים (Aminoglycosides), אשר גורמות לפגיעה בסינתזת חלבוני החיידקים בריבוזומים.
ציפרופלוקסצין (Ciprofloxacin) - אנטיביוטיקה מקבוצת פלואורוקווינולונים (Fluoroquinolones), אשר גורמת לעיכוב בפעילות האנזים טופואיזומראז II.
דוקסיציקלין (Doxycycline) - אנטיביוטיקה מקבוצת הטטרציקלינים, אשר גורמת לפגיעה בסינתזת חלבוני החיידקים בריבוזומים.
כלורמפניקול (Chloramphenicol) - אנטיביוטיקה בקטריוסטטית (פוגעת ביכולת ההתרבות של החיידקים), אשר גורמת לפגיעה בסינתזת חלבוני החיידקים בריבוזומים.
מניעה

חיידקי F. tularensis נפוצים ברחבי חצי הכדור הצפוני, מחוג הקוטב הצפוני ועד לקו רוחב 20 צפון ומסוגלים להתקיים בטווח טמפרטורות שנע בין 24°C ל-39°C. מחלת הטולרמיה אינה נפוצה באזורים דרומית לקו רוחב זה (אפריקה הדרומית, מרכז ודרום אמריקה ואוסטרליה).
חיידקי F. tularensis מפגינים עמידות יוצאת דופן, בהשוואה לחיידקים תוך-תאיים אחרים, לתנאי הסביבה בכך שהם מסוגלים לשרוד מספר שבועות מחוץ לתאי המאכסן במאגרי מים (90 יום), בכרי דשא ובערימות חציר (192 יום) וכן לשרוד תנאי לחות, קור וקיפאון גבוהים (3 שנים בטמפרטורה של 15°C-). היות שעיקר התחלואה בחיידקים אלה מתרחשת בשתי תקופות במהלך השנה, הימנעות מחשיפה לבעלי חיים החשודים כנגועים וכן לעקיצות ונשיכות פרוקי-הרגליים היא קריטית במניעת ההדבקות. כאשר יש כורח לבוא במגע עם בעלי חיים או פגריהם, יש לעשות זאת עם ביגוד מגן מתאים (כפפות, מסכת פנים ומשקפי מגן) על מנת למנוע מגע ישיר של העור וכן את שאיפת הארוסולים לריאות.
בשל העובדה כי חיידקי F. tularensis נמצאים במעי הקרציות ולא בבלוטות הרוק שלהן, יש צורך בשהייה ממושכת של הקרציה על העור כדי להעביר את החיידקים למאכסן. לפיכך מזעור החשיפה לקרציות על ידי לבישת בגדים המכסים חלקים רבים בגוף (מכנסיים ארוכים, חולצה עם שרוולים ארוכים) ושימוש בקוטלי חרקים עוזר למזער את מקרי ההדבקות.
עובדי מעבדות נכללים בקטגוריית האוכלוסייה בסיכון להדבקות מפני שהם נחשפים לריכוזים גבוהים של החיידקים על בסיס יומי. עבודה עם חיידקי F. tularensis נחשבת לבעלת סיכון ביולוגי ברמה 3 (Biosafety level 3) ולכן פרט לביגוד מגן ייעודי ושימוש במנדף ביולוגי מתאים מומלץ לאותם עובדי המעבדה ליטול אנטיביוטיקה כאמצעי מנע. אוכלוסיות נוספות שעלולות להמצא בסיכון הם אנשים שעוסקים במקצועות כגון: ציד, עיבוד בשר, וטרינריה, גינון וחקלאות.
חיידקי F. tularensis מפגינים רגישות גבוהה לחומרי חיטוי הבאים:
תמיסת אתנול בריכוז 70%
תמיסת נתרן תת-כלורי בריכוז של 1%
תמיסת גלוטראלדהיד בריכוז של 2%
תמיסת פורמלין בריכוז 5%
עיקור יעיל של החיידקים מתבצע בחום לח באוטוקלב בטמפרטורה של 121°C למשך 15 דקות, או בחום יבש בטמפרטורה של 160-170°C למשך שעה אחת.
חיסון

מספר חיסונים זמינים כיום בשוק כנגד F. tularensis:
חיסון מומת (Killed (Foshay) vaccine) - התרכיב פותח בשנת 1930 ונחשב לאחד הראשונים שיוצרו כנגד החיידקים. אולם במרוצת השנים נמצא כי אינו מסוגל להקנות חסינות מספקת בפני התפתחות המחלה הטיפואידית.
חיסון מוחלש (Live vaccine strains) - התרכיב המוחלש הראשון פותח, על ידי ברית המועצות במהלך מלחמת העולם השנייה, מהזן Type B. תרכיב זה שימש לחיסון של למעלה מ-60 מיליון תושבי ברית המועצות בין השנים 1946-1960. בשנת 1956, חרף היריבות והמתיחות ששררה בין שתי המעצמות באותן השנים, העבירה ברית המועצות לארצות הברית את הזן ממנו היא פיתחה את התרכיב החיסוני המוחלש הראשון. שיתוף הפעולה בין שתי המעצמות שימש ליצור המוני של התרכיב המוחלש בו משתמשים עד היום, אולם גם הוא אינו מסוגל להקנות חסינות מלאה בפני הדבקות. עם זאת אנשים הנמצאים ברמת סיכון גבוהה, דוגמת עובדי מעבדות, צריכים לשקול לקבלו. חשיפה מתמשכת לזנים הפחות אלימים של החיידק (F. tularensis novicida ו-F. tularensis mediasiatica) ידועה כמקנה חסינות מסוימת בפני הדבקות בזנים האלימים של החיידק (Type A ו-Type B).
שימוש בתור נשק ביולוגי

בעיני רבים נתפסים חיידקי F. tularensis כגורם סיכון ביולוגי ממעלה ראשונה, שעלולים לשמש ליצור נשק ביולוגי להשמדה המונית. הסיבות העיקריות לכך נעוצות במאפייניהם הייחודיים של החיידקים:
נדרשת כמות מזערית של חיידקים (50) על מנת לגרום להדבקת מערכת הנשימה.
הקלות הרבה בה מתפזרים החיידקים כתרסיס באוויר.
חומרת המחלה לה גורמים החיידקים כאשר הם מדביקים את מערכת הנשימה.
הקלות היחסית בה ניתן לחטא ולטהר משטחים מזוהמים בחיידקים, ביחס לפתוגנים אחרים (Bacillus anthracis - חיידק האנתרקס).
בהתאם לכך, שיער ארגון הבריאות העולמי (WHO) כי פיזור של 50 ק"ג חיידקי F. tularensis מעל עיר המאוכלסת ב-5 מיליון תושבים תגרום ל-250,000 חולים ולכ-19,000 הרוגים.
במרוצת השנים השתמשו ארצות הברית, ברית המועצות ויפן ב-F. tularensis ‏(Type A ו-Type B) על מנת לייצר נשק ביולוגי:
בין השנים 1932–1945 ובמיוחד במהלך מלחמת סין–יפן השנייה ומלחמת העולם השנייה הפעיל הצבא הקיסרי היפני את יחידה 731, אשר עסקה במחקר ופיתוח של נשק ביולוגי שהיה מבוסס בחלקו על חיידקי F. tularensis ונוסה על תושבים מקומיים במנצ'וריה.
קיימת סברה כי הצבא האדום השתמש ב-F. tularensis בתור נשק ביולוגי כבר בשנת 1943 במהלך קרב סטלינגרד. המצדדים בתאוריה זאת נשענים על העובדה כי במהלך הקרב על העיר נרשמה עלייה משמעותית בהיארעות טולרמיה בקרב הצבא הגרמני.
בארצות הברית לבדה הונדסו, בשנת 1954, חיידקי F. tularensis מהזן האלים Schu S4 ‏ (Agent SR/Agent UL) על מנת לאפשר את הרכבתם על פצצה מדגם M143. זן זה היה קטלני במיוחד בשל העובדה כי הניב אחוזי תמותה גבוהים מאוד (40-60%) וכן בשל העובדה כי היה עמיד בפני האנטיביוטיקה סטרפטומיצין. בשנת 1969 ביצעה ארצות הברית שני ניסויים בנשק ביולוגי המבוסס על F. tularensis באלסקה. במסגרת הניסויים "ענן אדום" (Red Cloud) ו-"כלב שמירה" (Watch Dog), שבוצעו באמצע פברואר ובקיץ אותה השנה בהתאמה, נבדקה מידת הפתוגניות של החיידק בצורתו הנוזלית (שם קוד TT) והיבשה (שם קוד ZZ) על קופים וכן קצב התפרקותו.
שתי המעצמות המשיכו במאמציהן לפתח ולאגור נשק ביולוגי מבוסס על הזנים המלאכותיים והעמידים בפני אנטיביוטיקה של חיידקי F. tularensis וכן לפתח חיסונים ואמצעי מיגון כנגדם. ארצות הברית השמידה את מצבורי הנשק הביולוגי שלה בשנת 1973 לאחר חתימתה על אמנת הנשק הביולוגי ואילו ברית המועצות המשיכה לפתח ולאגור נשק המבוסס על החיידקים עד לשנות ה-90 המוקדמות.
ראו גם

טולרמיה
לקריאה נוספת

סקירה מדעית מקיפה על מחלת הטולרמיה מהיבט היסטורי, פיזיולוגי, פתוגני וקליני (באנגלית).
Patrick R. Murray, Ken S. Rosenthal, Michael A. Pfaller, Medical microbiology (5th edition). Elsevier Mosby. 2005, pp.386-389. ISBN 978-0323033039.
Susan Hutton Siderovski, Tularemia. Infobase publishing, New York. 2006. ISBN 0-7910-8679-8.
ארגון הפיקוח על הפסקת אש של האומות המאוחדות

| --- | --- |

שער הכניסה למתחם ארמון הנציב בו שוכן מטה הארגון
 מדינה:  המזרח התיכון 
 מטה הארגון:  מחוז ירושלים 
 תקופת הפעילות:  1948–הווה (כ־77 שנים) 
 untso.unmissions.org
 
ארגון הפיקוח על הפסקת אש של האומות המאוחדות (באנגלית: United Nations Truce Supervision Organization, ידוע בראשי תיבות UNTSO), נוסד ב-29 במאי 1948 לצורך שמירת הפסקת אש במזרח התיכון. משימתו העיקרית של הארגון הייתה לספק מסגרת לפיקוד הצבאי של כוחות שמירת הפסקת האש במזרח התיכון, זאת כדי לאפשר למשקיפים לבצע את עבודתם וככל שהדבר נחוץ, לאפשר לצדדים להסכם הפסקת האש לפקח על יישום ההסכם. מבנה הפיקוד של ה-UNTSO נשמר כמסגרת לארגונים שנוסדו מאוחר יותר: אונדו"ף ויוניפי"ל.
רקע

הקמת UNTSO נעשתה כאשר במענה לבקשתו של המתווך לארץ ישראל מטעם האומות המאוחדות, פולקה ברנדוט, שלח מזכ"ל האו"ם דאז טריגווה לי כוח משמר בן 50 איש של האו"ם, ממקום מושבו של האו"ם אותה עת בלייק סקסס, כדי לסייע למתווך בפיקוח על הפסקת האש לה קראה מועצת הביטחון בהחלטה מספר 50, ב-29 במאי 1948. כל חברי המשלחת הראשונה, אשר הגיעה לישראל בחודש יוני אותה שנה, היו עובדי ציבור מנוסים אשר שירתו במטה האו"ם. במסגרת תפקידם בארץ ישראל המשיכו המשקיפים ללבוש את מדי שומרי האו"ם ופיקחו על הפסקת האש בעת ההפוגה הראשונה. משקיפי הארגון היו אזרחי בלגיה, צרפת וארצות הברית. ב-6 ביולי 1948 נהרג לראשונה משקיף UNTSO מצרפת; הוא נפצע בסמוך לעפולה ומאוחר יותר מת מפצעיו בבית החולים בעיר, זאת בשעה שחקר ידיעה על הפרת שביתת הנשק על ידי כוחות ישראלים. לאורך שישים שנות פעילותו במזרח התיכון אבדו לארגון 49 משקיפים ועובדים אזרחים. עם תום ההפוגה הפסיקו המשקיפים את תפקידם ושבו לפקח על הפסקת האש רק עם תחילת ההפוגה השנייה. עם כניסתה לתוקף מנה הארגון כ־300 משקיפים.
לאחר שנחתמו הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, הסכמים ששימשו בסיס ליחסים שבין ישראל לשנים ארוכות, נותרו משקיפי הארגון במזרח התיכון לפקח על יישומם של הסכמים אלה. ב-11 באוגוסט 1949 החליטה מועצת הביטחון כי הסתיים תפקידו של המתווך מטעם האו"ם למזרח התיכון וניהולו של ארגון ה-UNTSO עבר למפקד הכח.
יום הקמת הארגון מצוין כיום הבין-לאומי של כוחות שמירת השלום של האו"ם.
מטה הארגון

המטה הראשון של הארגון שכן בקהיר. זמן קצר לאחר היווסדו, כבר בחודש יוני 1948, הועבר המטה לחיפה. המטה בחיפה פונה ב-9 ביולי 1948, עם חידוש הקרבות במלחמת העצמאות. עם שובו של הארגון לפעול, ב-7 באוקטובר 1948, הוזז המטה פעם נוספת לירושלים לבניין ארמון הנציב, משכנו הנוכחי. ל-UNTSO משרדים גם בביירות ובדמשק.
מאפייני הארגון > המדינות התורמות

על המדינות התורמות כח אדם לארגון ה-UNTSO נמנות ארגנטינה, אוסטרליה, אוסטריה, איטליה, אירלנד, אסטוניה, ארצות הברית, בלגיה, דנמרק, הולנד, מלאווי, נורווגיה, ניו זילנד, נפאל, סין, סלובניה, סלובקיה, פינלנד, צ'ילה, צרפת, קנדה, רוסיה, שוודיה ושווייץ.
כח אדם

באוקטובר 2017 מונתה להיות מפקדת כוח המשקיפים מייג'ור ג'נרל קריסטין לאנד [Kristin Land] מנורווגיה. נכון ליולי 2019 חברים בכוח המשקיפים 153 משקיפים צבאיים הנתמכים בצוות אזרחי של 21 עובדים בינלאומיים וכן 153 עובדים מקומיים; תקציב הארגון עמד על סך 70.29 מיליון דולר אשר באו מתקציב האו"ם.
הערות שוליים

↑  U.N. General Assembly Resolution 186 באתר Avalon Project, בית הספר למשפטים של אוניברסיטת יל
↑  United Nations Security Council Resolution 50 באתר Avalon Project, בית הספר למשפטים של אוניברסיטת יל
↑  United Nations Security Council Resolution 73
↑  Cohen, Maxwell (1967). "The Demise of UNEF". International Journal. 23 (1): 18–51. JSTOR 40199818.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268890705171  LCCN: nb2004304850  VIAF: 156187057   WorldCat (עם VIAF): 156187057
ויליאם ברנס

ויליאם ג'וזף ברנס (באנגלית: William Joseph Burns; נולד ב-4 באפריל 1956) הוא דיפלומט אמריקאי אשר כיהן כראש ה-CIA. ברנס כיהן לפני כן כתת-מזכיר המדינה האמריקני לעניינים מדיניים וכשגריר ארצות הברית לרוסיה. נחשב לאיש שירות החוץ האמריקני בעל העיטורים הרבים ביותר.
ביוגרפיה

ברנס נולד בפורט בראג שבקרוליינה הצפונית. אביו, ויליאם פ' ברנס (אנ'), היה מייג'ור גנרל בצבא ארצות הברית. הוא השלים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת לה סאל שבפילדלפיה, ולאחר מכן תואר שני בפילוסופיה ובעקבותיו גם דוקטורט באותו התחום, בבית הספר ליחסים בין-לאומיים של אוניברסיטת אוקספורד, שם למד בסיוע מלגת מרשל (Marshall Scholar). ברנס הוא בעל שלושה תוארי דוקטור של כבוד. ברנס חיבר את הספר "סיוע כלכלי והמדיניות האמריקנית כלפי מצרים, 1955–1981" (הוצאת "בית הדפוס של אוניברסיטת מדינת ניו יורק", 1985).
הוא דובר רוסית, ערבית וצרפתית, ובעל שני עיטורי שירות וכבוד נשיאותיים, וכן כמה עיטורי מחלקת המדינה האמריקנית, ביניהם שני תוארי כבוד – ב-2006 כשגריר, עבור הצלחה וייזום בתחום פיתוח הסחר, ב-2005 שני תוארי כבוד נוספים, ועוד עיטורי כבוד גבוהים בשירות החוץ האמריקני. ב-1994, הוא הוצב ברשימת "50 האנשים המבטיחים ביותר למנהיגות, מתחת לגיל 40" של טיים מגזין, וברשימת "100 המנהיגים הגלובאליים הצעירים", של אותו עיתון.
ביוגרפיה > בשירות החוץ של ארצות הברית

ברנס כיהן כשגריר ארצות הברית לירדן בין השנים 1998–2001, וכן כעוזר מזכיר המדינה לענייני המזרח הקרוב בין השנים 2001–2005. לפני כן, כיהן בשורה של תפקידים במחלקת המדינה, מאז נכנס לשירות החוץ ב-1982, ובהם, מנכ"ל מחלקת המדינה ועוזר מיוחד למזכיר המדינה; יועץ מיניסטריאלי בשגרירות ארצות הברית במוסקבה; סגן מנהל וממלא מקום המנהל הראשי לצוות תכנון המדיניות של מחלקת המדינה. כן שימש כעוזר מיוחד לנשיא ומנהל ראשי לענייני המזרח הקרוב ודרום אסיה בצוות המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית.
בשנים 2005–2008 כיהן כשגריר ארצות הברית ברוסיה. ב-2008 קידם אותו הנשיא ג'ורג' ווקר בוש לדרגת Career ambassador, הדרגה הגבוהה ביותר בשירות החוץ האמריקני. בממואר שהוציא ברנס ב-2019, The Back Channel (מילולית: "הערוץ האחורי"), כתב ברנס שהוא התנגד לפלישת ארצות הברית לעיראק, ושהוא מתחרט על כך שלא פעל נגדה בזמן אמת באופן נחרץ יותר.
בשנת 2008 כתב ברנס למזכירת המדינה, קונדוליזה רייס: "כניסה אוקראינית לנאט"ו היא הקווים האדומים המבריקים ביותר עבור האליטה הרוסית (לא רק ולדימיר פוטין). במשך יותר משנתיים וחצי של שיחות עם שחקני מפתח רוסים על הפרק - מאלו בסמטאות החשוכות של הקרמלין ועד למבקרים הליברליים החריפים ביותר של פוטין, עדיין לא מצאתי מישהו שרואה באוקראינה כחברה בנאט"ו כל דבר אחר מלבד אתגר ישיר לאינטרסים הרוסיים". פרשת קייבלגייט חשפה מסמך שעליו חתם ברנס בהיותו שגריר ברוסיה באוגוסט 2006. במסמך סיפק תיאור עד ראייה מפורט של החתונה המפוארת שאורגנה במחצ'קלה על ידי חבר הדומה הרוסית וראש חברת הנפט דאגסטן, גדז'י מחצ'וב. המסמך קיבל פרסום מיוחד עקב האופי הצהוב של הכתיבה. ביוני 2013 העיר האקדמאי אנדרו קוצ'ינס על תקופתו של ברנס במוסקבה: "זו הייתה תקופה שבה היחסים הידרדרו בצורה משמעותית מאוד, אבל הוא זכה לכבוד אישי מושלם מצד השלטונות הרוסיים כדיפלומט מקצועי".
ב-2013 הובילו ברנס וג'ייק סאליבן את הערוץ הדו-צדדי הסודי עם איראן שהוביל להסכם הביניים בין איראן ל-P5+1 ובסופו של דבר ללהסכם הגרעין עם איראן. על פי דיווחים, ברנס נמצא "בכיסא הנהג" של צוות המשא ומתן האמריקאי להסכם הביניים. ברנס נפגש בחשאי עם פקידים איראנים כבר ב-2008, כשהנשיא ג'ורג' ווקר בוש שיגר אותו לשליחות מיוחדת.
במאמר שפורסם בעיתון האטלנטיק באפריל 2013, שיבח האקדמאי ניקולס קראלב את ברנס כ"נשק הדיפלומטי הסודי" שנפרס נגד "כמה מהאתגרים הקשים ביותר של מדיניות החוץ של ארצות הברית". ברנס פרש משירות החוץ בשנת 2014, ולאחר מכן ניתן לו תואר הכבוד של נשיא קרן קרנגי לשלום בין-לאומי.
בנובמבר 2020, כאשר הועלה שמו של ברנס בעיתונות כאחד מכמה מועמדים אפשריים להתמנות על ידי הנשיא הנבחר ג'ו ביידן למזכיר המדינה, הצהיר הגיליון הרחב של קומרסאנט הרוסי כי מקורותיו בממשל הרוסי הבהירו שברנס הוא המועמד המועדף על מוסקבה לתפקיד מכל חמשת המועמדים שהוצגו בעיתונות האמריקאית.
דרך החיים

משאית גא"ז טיפוסית שהובילה אספקה בזמן המצור. המשאית הזו נשלתה ממימי ימת לדוגה ושוחזרה
קטר רכבת שנסעה על הקרח הקפוא של ימת לדוגה
דרך החיים הייתה נתיב תחבורה יבשתי על הקרח של אגם לדוגה, שהיה הנתיב היחיד שחיבר את לנינגרד הנצורה עם יתר ברית המועצות. הדרך פעלה בחודשי החורף החל מנובמבר 1941 ועד לאביב 1943.
הפעלת הדרך

לאחר נפילת העיר שליסלבורג ב-8 בספטמבר 1941 החל מצור לנינגרד. הנתיב היחיד לאספקת מוצרים לעיר היה אגם לדוגה. לאור תנאי מזג האוויר באזור, האגם לא היה מנוצל להעברת סחורות. בעקבות המצב, במהלך ספטמבר 1941 הסובייטים התארגנו והחלו להעביר סחורות דרך האגם. עד לקפיאת האגם הועברו לעיר כ-60 אלף טון אספקה ופונו מהעיר 35 אלף אנשים.
ב-17 בנובמבר החלו בדיקות של חוזק הקרח וב-20 בנובמבר עברה השיירה הראשונה שהובלה על ידי סוסים על הקרח. ב-22 בנובמבר החלה נסיעת משאיות והיא נמשכה עד ל-24 באפריל 1942. לאחר העברתן של כ-60-70 משאיות היה צורך לסגור את התוואי ולטפל בשיקומו. תוואי הדרך היה כ-20-25 ק"מ משפת האגם. העברת המשאיות בוצעה תחת הפגזה ארטילרית והפגזה אווירית קשה, במיוחד בחורף 1941-1942 כאשר העליונות האווירית הגרמנית הייתה מוחלטת. לפי הערכות כ-25% מהמשאיות לא שרדו את המסע וטבעו באגם. בחוף המערבי של האגם נבנו מתקני פריקה והסחורות היו מועברות לרכבות שהיו מגיעות לתחנת פינלנד במרכז העיר. רוב המשאיות היו מתוצרת גא"ז בעלי יכולת העמסה של כ-1.5 טון. לאורך נתיב הנסיעה נבנו עמדות נגד מטוסים, עמדות עזרה ראשונה, תדלוק וכו'.
במהלך תקופת פעילותה בעונה הראשונה בדרך החיים עברו כ-361 אלף טון סחורות כולל 262 אלף טון מזון, פונו 550 אלף אזרחים ו-35 אלף פצועים.
במהלך אביב וקיץ 1942 עברו דרך האגם מעל למיליון טון סחורות, פונו 448 אלף אזרחים והועברו לעיר כ-290 אלף חיילים. במהלך הקיץ הונחו על קרקעית האגם כבל חשמלי וצינור לאספקת דלק.
החל מ-19 בדצמבר 1942 ועד ל-30 במרץ 1943, במשך 101 ימים, פעלה דרך החיים על הקרח. בעונה זו הועברו מעל 200 אלף טון סחורות ופונו 89 אלף אזרחים.
ב-18 בינואר 1943, במהלך מבצע ניצוץ שחרר הצבא האדום את העיר שליסלבורג מידי הגרמנים ובכך נפרץ המצור על לנינגרד. ההשתלטות על שליסלברג יצרה פרוזדור יבשתי ברוחב של 8 עד 11 ק"מ שחיבר בין העיר לבין שאר השטח שבשליטת ברית המועצות. תוך פחות מ-20 יום הוקמה מסילת רכבת זמנית דרך הפרוזדור שנוצר וב-5 בפברואר רכבת אספקה ראשונה הגיעה ללנינגרד.
הנצחה

לאורך דרך החיים הוקמו 7 אנדרטאות ו-102 עמודי זיכרון. המתקנים נכללים ב"טבעת התהילה הירוקה" ונבנו במהלך סוף שנות ה-60 לאורך קווי החזית שהייתה במהלך המצור. הוקמו גם אנדרטאות לזכר דרך החיים ביישובים שהיו בסיס יבשתי להעמסה/פריקה של המשאיות בחוף המזרחי ובחוף המערבי של האגם, לאורך הדרך משפת האגם עד לעיר ולאורך הנתיב התחבורתי בגבולות העיר עצמה.
מאז 1991 נערך המרתון הבינלאומי "דרך החיים" בתוואי הדרך, לזכר אותה הדרך.
יקב צ'ילאג

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 מייסדים:  אורנה צ'ילאג
 תקופת הפעילות:  1999 – 2021
 בעלות:  אורנה צ'ילאג
 ענפי תעשייה:  תעשיית היין
  
 אתר יקב צ'ילאג
 
פוסטר "אנו יכולות לעשות זאת" שנוצר על ידי אורנה צ'ילאג, הייננית האישה הראשונה בישראל שהקימה יקב.
הפוסטר בא לקדם ולעודד נשים יינניות, להיכנס ולעסוק בעולם היין ולהקים יקבים בישראל, היות שבעת ההיא (שנת 1999) עולם היין בישראל נשלט לחלוטין על ידי גברים.
הפוסטר משלב את כרזת התעמולה We Can Do It! מתקופת מלחמת העולם השנייה במסגרת מסע התעמולה We Can Do It!, יחד עם לוגו היקב
חדר החביות ביקב צ'ילאג, אור יהודה
יקב צ'ילאג היה יקב בוטיק בישראל, שנוסד ונוהל על ידי הייננית אורנה צ'ילאג. היקב נוסד בשנת 1999 ונסגר בתחילת שנת 2021.
רקע

יקב צ'ילאג הוקם בשנת 1999 ביהוד על ידי אורנה צ'ילאג, ייננית שלמדה באוניברסיטת מילאנו (אנ') והשתלמה ביקב אנטינורי (אנ') שבטוסקנה, איטליה. כרמי היקב היו פזורים ברחבי הארץ, באזורים המובחרים לגידול ענבי היין: כרמים בגליל, ביניהם כרם בן זמרה, וכרמים במצפה רמון.
יקב צ'ילאג היה היקב הראשון שהוקם על ידי אישה ייננית ופעל רבות לקידום תרבות היין בארץ ובעולם.
ייצור

הייצור ביקב נעשה תחת הסיסמה Slow Wine – יין שלוקח את הזמן. עשיית היין ביקב נעשתה ללא האצת תהליכים, ואיפשרה לתנאי ההבשלה והתסיסה להתנהל בזמנם, תוך שימת דגש על עקרונות אקולוגיים וירוקים.
שיטת הייצור ביקב שילבה את הידע והסגנון אותם רכשה צ'ילאג באיטליה עם הטרואר והענבים הישראלים ושיקפה את המסורת העתיקה של יצור היין באגן הים התיכון, תוך שימוש ביתרונות שמקנה הטכנולוגיה החדשה.
ליקב היו שלוש סדרות עקריות:
PRIMO – סדרת הדגל של היקב. סדרת יינות אדומים שהתיישנו זמן ארוך, על טהרת זן ענב יחיד, כדוגמת יין הקברנה סוביניון.
SOLO – סדרת יינות אדומים בוגרים שכללה קברנה סוביניון 2005 שנבצר בכרם בן-זמרה בגליל. יין מרלו 2005 שענביו נבצרו בכרם נס־הרים בהרי ירושלים.
VIVO – סדרת יינות אדומים צעירה שכללה איחוד זני ענבים שונים בבקבוק אחד כדוגמת בלנד 2006 של קברנה מרלו וסירה מהגליל העליון ומהרי ירושלים.
בנוסף לסדרות הקבועות, החל משנת 2012 ייצר היקב יינות לבנים מזנים שונים, ביניהם: סוביניון בלאן, ויונייה, שנין בלאן (אנ') וגווירצטרמינר.
לקריאה נוספת

אורנה צ'ילאג: הסיפור של אחת הייניות הראשונות בישראל, באתר "און ליף"
דניאל רוגוב, מדריך רוגוב ליינות ישראל 2011, תרגום: עמית יריב, טובי, 2011, עמ' 114 ו-323
ירון גולדפישר, שביל היין: טיול ביקבי ישראל, הוצאת קואורדינטה, תל אביב, שנת 2007, עמ' 160
יו ג'ונסון, Pocket Wine Book, 2009, עמ' 217
רוברט פארקר, רשמי טעימה של יינות היקב, באתר CellarTracker.com
נטיעת כרמים במצפה רמון, באתר Sommelier.co.il
הערות שוליים

1 2  מתחת לפני השטח – או לאן נעלמה אורנה צ'ילאג?, באתר foodis.co.il‏, 3 בדצמבר 2021
↑  אורכב בארכיון האינטרנט, ב-14 באפריל 2021
↑  דרכים צדדיות ליין טוב, באתר "הרפתקה דוט קום", 27 במרץ 2009
אביהו שבת

| --- | --- |

אביהו שבת
 לידה:  2 בפברואר 1986 (בן 39) ארצות הברית ברוקלין, ניו יורק, ארצות הברית
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2009
 סוגה:  פופ, מוזיקה מזרחית
 שפה מועדפת:  עברית 
 חברת תקליטים:  Play Records
 
אביהו שבת (ידוע בשם הבמה "אביהו"; נולד ב-2 בפברואר 1986) הוא זמר-יוצר ישראלי.
ביוגרפיה

שבת נולד בברוקלין, וב-1987, בגיל שנה, עלה עם משפחתו לישראל.
שבת היה חלוץ מועדון הפועל רמת גן עד גיוסו לצה"ל, אז עזב את תחום הכדורגל. הוא שירת בצה"ל בלהקת "החימושיות", לימים להקת חיל החימוש, והיה מפקדהּ במשך שנתיים. לאחר שחרורו החל להפיק את אלבום הבכורה שלו.
ב-16 באוגוסט 2009 הוציא סינגל ראשון בשם "עדיין שלך", שאותו כתב והלחין לי בירן. ב-31 באוקטובר הוציא סינגל שני בשם "קחי את ליבי", גרסת כיסוי לשירה של מנדי מור, "In My Pocket"; את המילים בעברית כתבה יסמין אבן ללחן של אמיליו אסטפן. ב-10 בינואר 2010 הוציא סינגל שלישי בשם "בשבילך", אותו כתב עם "נערי רפול" והלחין עם איתי זילברשטיין.
ב-31 בינואר 2010 יצא אלבום הבכורה שלו, שנקרא "אביהו" על שמו. במרץ 2010 הוציא סינגל רביעי מהאלבום, בשם "אהבת חיי". לקראת הקיץ הוציא סינגל נוסף, "יאללה" (דואט עם מיכל אמדורסקי), שהפך ללהיט. באוקטובר של אותה שנה הוציא סינגל בשם "תישארי" מתוך אלבומו השני, "עושה לך טוב". בסוף שנת 2010 הוציא סינגל בשם "אמונה", דואט עם אביו שלומי שבת. באותה שנה זכה לתואר "תגלית השנה" במצעד הפזמונים השנתי של גלגלצ.
ב-2011 השתתף בתוכנית המציאות "חי ב-LA LA לנד". במסגרת התוכנית הופיע גם בפרק בסדרה "היפים והאמיצים". בנובמבר התארח שבת בשיר "לא יודע/ת כלום על אהבה" של ג'ולייטה, שהופיעה אף היא עמו ב"חי ב-LA LA לנד". ב-2012 השתתף בתוכנית "רוקדים עם כוכבים".
בשנת 2012 שר שבת את שיר הפתיחה של הסדרה "גאליס" המשודרת בערוץ הילדים.
בסוף שנה זו הוציא שבת את אלבומו השלישי "דרך".
חיים אישיים

שבת מגיע ממשפחה של מוזיקאים - אביו הוא שלומי שבת, דודתו היא לאה שבת ואחותו היא מנור שבת.
במאי 2013 התארס לבת זוגו מיכל אלמור, וב-1 באפריל 2014 נישא לה. הם הורים לשלושה ילדים.
שבת מתגורר בהוד השרון.
דיסקוגרפיה

"אביהו" (2010)
"עושה לך טוב" (2011)
"דרך" (2012)
"עדיין שלך" (16 באוגוסט 2009)
"קחי את ליבי" (31 באוקטובר 2009)
"בשבילך" (10 בינואר 2010)
"אהבת חיי" (מרץ 2010)
"יאללה" (21 באפריל 2010)
"תישארי" (5 באוקטובר 2010)
"אמונה" דואט עם אביו שלומי שבת (27 בדצמבר 2010)
"עושה לך טוב" (30 במאי 2011)
"אי אפשר איתך" (31 ביולי 2011)
הערות שוליים

↑  הכירו את אביהו, 16.8.2009, אתר charts, כולל קליפ לשיר "עדיין שלך".
↑  תמונות: אביהו בצילומי הקליפ "קחי את ליבי", 4.11.2009, אתר Charts.
↑  אביהו מוציא סינגל שלישי: "בשבילך", 10.1.2010, אתר Charts.
↑  מערכת ynet, עכשיו התור של אביהו, באתר ynet, 31 בינואר 2010.
↑  yes tv (יס) (2011-09-04), חי בלה לה לנד: אביהו על הסט של 'היפים והאמיצים', נבדק ב-2019-04-23
↑  מזל טוב! לשלומי שבת נולד נכד חדש, באתר "סרוגים", 7 באפריל 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007597580205171  LCCN: n2018062447  MusicBrainz: 29de7b80-d9b7-476b-a9a1-00174dd255fc  VIAF: 216144782717199663008   WorldCat (עם VIAF): 216144782717199663008