stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צמח צמריון
ביוגרפיה > תחומי מחקר והגות

תוך כדי עבודתו ופעילותו, ובמקביל להרצאות שנתן באופן קבוע, כתב צמריון מאמרים וספרים רבים בתחומי עיסוקיו הנרחבים: כתב עשרות מאמרים בחקר המקרא, בנושאי חינוך, ציונות, מדיניות, דמוקרטיה ועיתונות. השתתף ככותב מאמרים ופרקים בספרים שונים, וכתב שבעה ספרים בנושאי הוראה, חקר השואה, העיתונות של שארית הפליטה בגרמניה ותקופת ההשכלה באירופה.
נושא חקר השואה בער בעצמותיו ובליבו כנר התמיד, כמי שנותר יחיד מכל בני משפחתו שנספו בשואה בליטא.
בשנים האחרונות לחייו כתב שני ספרי יסוד על תקופת ההשכלה באירופה, שהתבססו על מחקר מקיף ויסודי של תקופה זו ועל מנהיגה משה מנדלסון. כבקי בשפה הגרמנית ובתקופת ההשכלה, חדר בספרו הראשון בנושא זה לנשמת מנדלסון, והצליח להבהיר את הפילוסופיה שלו ואת קשריו עם חכמים יהודים ולא יהודים. ספרו השני שיצא לאור סמוך לפטירתו : "המאסף – כתב העת המודרני הראשון בעברית", מהווה המשך לספר על מנדלסון. כתב עת זה נוסד על ידי תלמידיו של מנדלסון, שרצו ללכת בדרכו, ונתנו ביטוי למשנתו.
כמו כן קובצו מאמריו בקבצים שונים מטעם ברית הצה"ר, ארגון שארית הפליטה של ברגן בלזן, החברה לחקר המקרא, אגודות סופרים, ומאמרים שלו בנושאי מקרא והיסטוריה קובצו בחוברות שהוצאו על ידי מחלקת החינוך של עיריית חיפה ומשרד החינוך והתרבות.
צמריון כתב ביקורות ספרים רבות שפורסמו בעיקר בביטאונים "הד החינוך", "החינוך", "בית מקרא" ו"האומה".
צמריון כתב גם מאמרים אקטואליים בעיתונות היומית בארץ ובתפוצות כמפורט:
בעברית בעיתונים "הבוקר", "הארץ", "המשקיף", "חרות", "ידיעות אחרונות", "דבר", "תשע בערב", "החברה", "הד החינוך", "החינוך", "ברקאי" (יוהנסבורג)) ועוד.
ביידיש, בעיתונים "אונזער וועלט", "ווידערגעבורט" ו"ישורון" (מינכן), "אונזער פראנט", "וואכנבלאט" (ברגן בלזן), "אונזער ציל" (לינץ), "בית ישראל" (בואנוס איירס), "אפריקאנער אידישע צייטונג" (יוהנסבורג) ועוד.
בגרמנית "בוללטין" (ברגן בלזן), "נויאה ולט" (מינכן) ו"אלגמיינה ווכנצייטונג דער יודן אין דויטשלאנד" (דיסלדורף) ועוד.
צמריון נהג לעיתים להשתמש בפסבדונימים, לרבות: אריאלי, בן-גדליהו, גאלופ, דניאל, הר-אל, הליו, ח"ן, ח. נ., ישר, כהנא, מחץ, מרי, נורי, נץ, סאמ בודי, צץ, רוני, ראסיינר וכו'.
צמריון הפקיד את ארכיונו האישי בארכיון לחינוך יהודי באוניברסיטת תל אביב ושם אפשר לעיין בו.
ספרים ומחקרים > ספרים

Tsemach M. Tsamriyon, THE HEBRAISCHE PRESSE IN EUROPA(בגרמנית)
משה האלפערין, וועג-ווייזער (מורי דרך), התש"ט 1949, הוצ' "אונדזער וועטלט", מינכן (ביידיש, עשר מסות על דמויות בספרות העברית ובציונות). הודפס שוב בחיפה 1976
תורת החיבור (יחד עם ש. אריאל) המכון העברי להשכלה בכתב בישראל, ירושלים, תשכ"ד – תשכ"ח (ארבע מהדורות)
העיתונות של שארית הפליטה בגרמניה כביטוי לבעיותיה, הוצ' ארגון שארית הפליטה (ברגן בלזן) בישראל, תל אביב, תש"ל
פרקי שואה ושארית, הוצ' ארגון שארית הפליטה (ברגן בלזן) בישראל, תל אביב, תשל"ה (בנספח פירוט של 47 פרסומי המחבר בנושאי השואה, שארית הפליטה והתפוצות עד לשנת תשל"ה)
משה מנדלסון והאידאולוגיה של ההשכלה, הוצ' מפעלים אוניברסיטאיים להוצאה לאור, תל אביב, תשמ"ה
המאסף – כתב העת המודרני הראשון בעברית, הוצ' מפעלים אוניברסיטאיים להוצאה לאור, תל אביב, תשמ"ח
ספרים ומחקרים > ספרונים

תפקידו של מרכז מקצוע התנ"ך, הוצ' היחידה לחינוך על-יסודי במחלקה לחינוך ולתרבות של עיריית חיפה, תשכ"ה
שאלונים מודרכים בתולדות הרעיון הלאומי בישראל, הוצ' המחלקה להכשרת מורים במשרד החינוך והתרבות, ירושלים, תשכ"ה
נתיבות ברעיון הלאומי, מסות על הורים וזרמים היסטוריים, הוצ' א"א אריאלי, חיפה, תשל"ו
שלושה הוגים – רמב"ם, מנדלסון, אחד העם, הוצ' "רשפים", תל אביב, תשל"ט
היהדות בחינוכנו, הוצ' בית המדרש הממלכתי למורים ולגננות ע"ש א"ד גורדון, חיפה, תשל"ט, תש"ם (שתי מהדורות), בתוכו מאמרים בנושאי תנ"ך וחינוך.
לקט ממכתבי אב אל בנו, חיפה, תשל"ג, (בעריכתו, ממכתבי אביו גדליהו הלפרין אליו מליטא לישראל, בעברית, בתקופת טרום השואה ותחילתה)
חקר עמנו חוברת שהוצאה לזכרו במלאת שנה למותו ובה תמצית הרצאותיו במכון לחקר עמנו – המכון לחקר הפסיכולוגיה של העם היהודי בזמננו בארץ ובתפוצות.
ספרים ומחקרים > פרקים ומאמרים בספרים ובקבצים

"הגדול", קובץ לזכרו של זאב ז'בוטינסקי, הוצ' שלטון והילל, תל אביב, תש"ט, עמ' 122 – 125
"חינוך לשלמות", ערכי היהדות בחינוך התיכון, הוצ' איגוד בתי הספר התיכוניים בישראל, תשט"ז, עמ' 147 – 149
"שליח בבלזן", בלזן, הוצ' ארגון שארית הפליטה מהאזור הבריטי בישראל, 1958, עמ' 159 – 163
"חמישים שנות חיים יהודיים", חיפה – שנתון סופרי ועיתונאי יידיש בחיפה, תשכ"ה, עמ' 181 – 186 (ביידיש)
"גירוש האדם מגן-העדן", ספר זר-כבוד, קובץ מחקרים במקרא, ירושלים תשכ"ח, עמ' 333 – 354
"קווים להוראת החיבור", מתודיקה, הוצ' המחלקה לפדגוגיה של אוניברסיטת תל אביב, תשכ"ט, עמ' 140 – 148
"מנדלסון וחזון שיבת ציון", מחקרים בתולדות עם ישראל וארץ ישראל – לזכר צבי אבנרי, הוצ' אוניברסיטת חיפה, תש"ל, עמ' 259 – 266
"שתי מגילות ושני עמים – ובעיה אחת (הגיור המקראי באספקלריה הלכתית-היסטורית), ספר ברסלבי, כתבי החברה לחקר המקרא בישראל, ירושלים, תש"ל, עמ' 268 – 314
"על שלוש תחנות בחיי רובינשטיין", ספר ראובן רובינשטיין, הוצ' איגוד יוצאי ליטא בישראל, תל אביב, תשל"א, עמ' 93 – 102
"המורה והחברה הישראלית", החינוך בישראל – קובץ במלאת 25 שנה למדינת ישראל, בעריכת חיים אורמיאן, ירושלים, תשל"ג-1973 עמ' 337 – 344
"ירמיהו – האיש והנביא", ספר מאיר ולנשטיין, הוצ' החברה לחקר המקרא בישראל ואגודת תרבות במנצ'סטר, תשל"ט, עמ' 196 – 245
"למהות העונשים במקרא", ספר יעקב גיל, הוצ' החברה לחקר המקרא וסמינר גורדון, תשל"ט, עמ' 221 – 224
"האחריות האישית במקרא ובספר יחזקאל", ספר בן-ציון לוריא, תש"ם, עמ' 79 – 92
"טיפוח העברית ב'המאסף'", ספר ד"ר ברוך בן יהודה, מחקרים במקרא ובמחשבת ישראל, תשמ"א 1981 הוצ' החברה לחקר המקרא בישראל, תל אביב, עמ' 426 – 459
"בין אמונה למוסר", שלילה לשמה - כלפי ישעיהו ליבוביץ, בעריכת בן ירוחם וקוליץ, הוצ' אל השורשים ירושלים תשמ"ג-1983, עמ' 137 – 150
"התפילה בתנ"ך", ספר משה גולדשטיין, תשמ"ח, עמ' 193 – 209
"שאול ועמלק", ספר חמ"י גבריהו, הוצ' קריית ספר, תשמ"ט, עמ' 116 – 120
ספרים ומחקרים > ערכים באנציקלופדיות

הערך "הוראת תורה שבעל פה", אנציקלופדיה חינוכית, משרד החינוך והתרבות ומוסד ביאליק, כרך ב', ירושלים, תשי"ט, עמ' 1084
הערך "הגימנסיה העברית בראסיין", יהדות ליטא, כרך ב', הוצ' עם הספר, עמ' 155 – 157
הערך "מאסף", אנציקלופדיה יודאיקה (באנגלית), כרך 11, עמ' 1161 – 1162
הערות שוליים

↑  ארכיון לחינוך יהודי באוניברסיטת תל אביב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269018805171  GND: 14086492X  ISNI: 0000 0000 8157 5818  LCCN: n85009722  NTA: 165493682  VIAF: 76782073   WorldCat (עם VIAF): 76782073
האימפריה של טרפזונטס

אסיה הקטנה ב-1400
האימפריה של טרפזונטס (בטורקית Trabzon Rum Devleti, יוונית Αυτοκρατορία της Τραπεζούντας - "אפטוקרטוריה טיס טרפנזונטס") הייתה ישות עצמאית ביזנטית-יוונית אשר הוקמה בשנת 1204 בעקבות כיבושה של קונסטנטינופול במסע הצלב הרביעי, על שטח שהיה חלק מהאימפריה הביזנטית לאורך חופיו הדרום-מזרחיים של הים השחור.
הקמה והתפתחות

עם נפילתה של קונסטנטינופול לידי הצלבנים בהנהגת ונציה ב-1204, קמו שלוש ישויות יווניות עצמאיות על הריסותיה של האימפריה הביזנטית - האימפריה של טרפזונטס בצפון אסיה הקטנה, האימפריה של ניקאה במערבה ודספוטט אפירוס (Δεσποτάτο της Ηπείρου) לאורך חופו המזרחי של הים היוני. קונסטנטינופול עצמה, יחד עם צפון מערבה של אסיה הקטנה, תראקיה ומרבית שטחיה של יוון המודרנית, היו לחלק מהמדינה הצלבנית שנודעה כאימפריה הלטינית.
אלכסיוס הראשון קומננוס (אנ'), נכדו של הקיסר הביזנטי אנדרוניקוס הראשון קומננוס ואחיינה של תמר מלכת גאורגיה, עשה את טרפזונטה (Τραπεζούντα, כיום טרבזון בטורקיה) לבירתו, וטען כי הוא היורש החוקי של האימפריה הביזנטית. שליטי האימפריה אמצו לעצמם את התואר "קומננוס גדול" (Μέγας Κομνηνός) על שם שושלת קוממנוס הביזנטית, ועל כן לעיתים נקראת המדינה "האימפריה הקומננית". בתחילה התהדרו השליטים גם בתוארם של הקיסרים הביזנטים - "קיסר ושליט הרומאים" - אך נוהג זה חלף לאחר הסכם עם האימפריה הביזנטית המתחדשת ב-1282 והוחלף בתואר "קיסר ושליט המזרח כולו, האיברים והמחוזות שמעבר לים".
בתחילה שלטה האימפריה על רצועת החוף של הים השחור שבין סינופ של היום במערב עד הגבול הנוכחי בין טורקיה לגאורגיה, אך עד מהרה התפשטה מערבה לאורך חופי הים השחור עד אזור זונגולדק של היום (1206), ושלטה באופן זמני גם על חלקים מחצי האי קרים.
האימפריה של טרפזונטס הייתה נתונה במאבק מתמשך עם סולטנות רום הסלג'וקית ולאחר מכן עם העות'מאנים, וכן עם הביזנטים ועם הרפובליקות האיטלקיות, במיוחד ג'נובה. באמצעות מהלכים פוליטיים ובריתות נישואין עם שליטיה המוסלמים של אסיה הקטנה, הצליחה האימפריה לשרוד לאחר נפילתן של המדינות האחרות בנות זמנה - הדספוטט של אפירוס שהתפרק במאה ה-14, האימפריה הלטינית שנכבשה על ידי האימפריה של ניקאה, אשר נכבשה בתורה על ידי העות'מאנים ב-1453. האימפריה שגשגה במהלך המאה ה-13, וחורבן בגדאד בידי הולגו חאן ב-1258 גרם לכך שדרך המשי עברה דרך טרפזונטה, דבר שהביא לה עושר רב ועשה אותה למרכז סחר בקנה מידה עולמי. עם זאת, כבר בתקופה זו החלה האימפריה מאבדת משטחיה לטובת שכניה הסלג'וקים מדרום, ונאלצה לשלם להם מיסים, ולאחריהם למונגולים. האימפריה של טרפזונטס הגיעה לשיאה בתקופת שלטונו של אלכסיוס השני (אנ')  (1297-1330), ולאחריה סבלה מחוסר יציבות פנימית וסדרה של התנקשויות ממנה לא התאוששה עוד.
שקיעה

שליט טרפזונטה מנואל השלישי (אנ') (1390-1417) בא בברית עם טימור לנג, וגרף רווח מניצחונו של האחרון על העות'מאנים בקרב אנקרה בשנת 1402. בנו, אלכסיוס הרביעי (אנ') השיא את בנותיו לאצילים אוע'וזים ממדינות שכנות וליוחנן השמיני פלאולוגוס. ואולם כבר ב-1442 ניסו העות'מאנים בהנהגת מורט השני לכבוש לראשונה את טרבזון מן הים, ניסיון שכשל בשל תנאי מזג האוויר. שליט מחוז אמסיה של האימפריה העות'מאנית ניסה את מזלו שוב ב-1456 ואף שלא הצליח לכבוש את העיר הוא לקח שבויים רבים ותפס רכוש. בקיץ 1461 עלה מהמט השני על טרפזונטה בדרך היבשה, תוך שהוא כובש את סינופ ומאגף אותה ממזרח. הוא הטיל על העיר מצור, עד שנכנעה לאחר כחודש, ביום 15 באוגוסט 1461. בכך בא סופה של האימפריה של טרפזונטס והקיץ הקץ על הטריטוריה הרומית האחרונה והטריטוריה הביזנטית האחרונה בעולם.
אסיה הקטנה והבלקן במחצית הראשונה של המאה ה-13
צבא ההגנה של גיאנה

צבא ההגנה של גיאנה (Guyana Defences Force או בראשי תיבות: GDF) הוא הצבא של רפובליקת גיאנה שהוקם בשנת 1965. על פי החוק העומד בראשו ומוגדר כמפקד העליון שלו הוא נשיא הרפובליקה של גיאנה, ולצידו שהוא המפקד בפועל נמצא הרמטכ"ל.
בין תפקידיו של הצבא הם: להגן על שלמותה הטריטוריאלית של גיאנה, סייע לכוח האזרחי בשמירה על החוק והסדר כאשר נדרש לכך. לצד זאת הוא מעורב בשיתופי פעולה אחרים מחוץ למדינה. וכמו כן הוא מוגדר "כחלק בלתי נפרד מהאומה הגיאנית".
היסטוריה

צבא ההגנה של גיאנה הוקם ב-1 בנובמבר 1965, ועם יצירתו הצבא התבסס תחילה על כוח המתנדבים של גיאנה הבריטית (BGVF), יחידת השירות המיוחד (SSU), משטרת גיאנה הבריטית (BGPF) ואזרחים נוספים. וקיבל סיוע בהדרכה ובציוד מידי הממלכה המאוחדת.
לאורך שנות קיומו הצבא לא היה מעורב יותר מידי בפעילויות ומשימות צבאיות. למעט מספר פעולות כדלהלן:
בסוף שנת 1967 פתח צבא גיאנה במבצע לצורך פינוי מהמדינה של צוותי המחקר שנשלחו מטעם ממשלת הקולוניה של סורינאם ההולנדית (שכנתה מהמזרח) בשביל חיפוש משאבי טבע בשטח טיגר השינוי במחלוקת גם היום.
בשנת 1969 הצבא לצד המשטרה נלחם ב-"מרד הרופוני" כנגד קבוצת ילידים הנושאת שם זה. ולראשונה ניתן לומר כי הצבא היה מעורב בפעולה צבאית של ממש. על אף שפעולה זו נמשכה רק מ-2 ועד 4 בינואר, והיו מעורבים בה מאות בודדות של חיילים משניי הצדדים.
באוגוסט 1969 נמצאה פעם נוספת פעילות של צוותים הנשלחות מסורינאם (העצמאית) שבאו לחקור את אזור טייגר השינוי במחלוקת והצבא פעל לפנותם משם.
ב-1994 הצטרפו חיילים מצבא ההגנה של גינאה בפעילות קואליציה אזורית בהובלת ארצות הברית שנשלחה למדינת האיטי.
החל מחציתה השנייה של שנת 2023 ונצואלה (שכנתה ממערב) פועלת לסיפוח של שני שלישים מן המדינה (כחלק סכסוך גבול ישן) לצורך השגת משאבי הטבע במקום, ועל כן גובר החשש מעימות צבאי. דבר זה הובלת את הממשל והצבא בגיאנה לשקול מספר פעולות כגון קבלת סיוע ממדינות כמו ברזיל, ארצות הברית והממלכה המאוחדת, לצד ארגון מחדש של הצבא הערכות ללחימה עיקשת נגד צבא עדיף ואולי אף הכנסת גיוס חובה לצד גיוס מילואים במתכונת הנוכחית.
ארגון וציוד

נכון ל-2023 אין גיוס חובה לצבא וכוח האדם הוא מקצועי וכולל כ-4,000 חיילים בקבע כמו גם כ-700 חיילים הזמינים לשרות מילואים – שרובם קרביים המשרתים תחת הגדוד השני. ואת רוב האימון אנשיו מקבלים מיחידה בריטית. הצבא מתפעל מספר בסיסים ברבי המדינה, ובהם פועלים בין היתר היחידות המוצגות כאן:
בין היחידות הקרביות ניתן למנות את:
גדוד החי"ר הראשון – עיקר היחידה הלוחמת בצבא
גדוד החי"ר השלישי
גדוד החי"ר השני – יחידת מילואים (לשעבר המיליציה העממית של גיאנה ששימשה בסיס לארגון הצבא נוכחי)
טייסת הכוחות המיוחדים ה-31 (יחידת קומנדו מוצנחת המותאמת ללוחמה בג'ונגל)
פלוגת התותחנים ה-21
גדוד ההנדסה
בין היחידות התומכות לחימה והעורפיות הפעולות תחת יחידת המטה ניתן לציין את:
חיל ההדרכה וההכשרה
חיל הקשר
חיל המודיעין
יחידת הלוגיסטיקה והחימוש
חיל הרפואה
חיל האוויר – המשמש בעיקר לצורך סיוע צמוד לכוחות הקרקע (כולל כמאתיים חיילים).
משמר החופים – המתפקד כזרוע הים אבל בעיקר שטחי מים פנימים ובצמוד לחוף וכמעט שאינה חמושה (כולל כמתאיים חיילים).
לרשות יחידות אלו עומד ציוד ישן שמצבו אינו ברור ועיקר הציוד הכבד מגיע ממדינות הגוש המזרחי לצד ציוד נוסף המגיע ממדינות כמו הממלכה המאוחדת, ברזיל ובציוד שהינו מעט יותר חדש ניתן למצוא ציוד גם תוצר ארצות הברית ומספר מדינות אירופאיות נוספות. אותו ציוד כולל:
כמה עשרות שריוניות ורכבים תוצרת ברזיל והממלכה המאוחדת.
יותר מעשרה קנים ארטילרים או רקטים כמו גם כמה עשרות מרגמות – רובם תוצרת הגוש המזרחי.
עשרות טילי כתף נ"ט ונ"מ תוצר הגוש המזרחי.
לרשות חיל האוויר מספר מסוקים ומטוסים עם יכולת תובלה קלה לצורך סיוע קרוב.
פחות מעשרה כלי שיט קלים העומדים לרשות משמר החופים.
הערות שוליים

↑  Army Head to take on new ‘Chief of Defence’ title from next year - Guyana Chronicle, guyanachronicle.com, ‏2024-02-09 (באנגלית אמריקאית)
↑  David Granger, The defence of the New River, 1967-1969, Stabroek News, ‏2009-02-15 (באנגלית אמריקאית)
1 2  GDF (באנגלית אמריקאית)
↑  U. S. Embassy Georgetown, U.S. Army, Guyana Defence Forces Strengthen Military Partnership, U.S. Embassy in Guyana, ‏2023-11-28 (באנגלית אמריקאית)
תל ירמות

.
| --- | --- |

 מידות
 שטח:  180 דונם
 גובה מעל פני הים:  490 מטר
 היסטוריה
 תרבויות:  התרבות הכנענית התרבות הפלישתית.
 תקופות:  התקופה הכלקוליתית תקופת הברונזה הקדומה תקופת הברזל I תקופת הברזל II התקופה הפרסית
 ננטש:  התקופה הפרסית בארץ ישראל
 סוג:  תל
 אתר ארכאולוגי
 מצב:  בתהליכי שימור והנגשה
 גישה לציבור:  כן
 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 מיקום:  רמת בית שמש ד'
 קואורדינטות:  31°42′30″N 34°58′30″E﻿ / ﻿31.7083°N 34.975°E﻿ / 31.7083; 34.975
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת השפלה מוגדלת) תל ירמות(למפת השפלה רגילה) תל ירמות(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תל ירמות(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תל ירמות  he תל ירמותhe תל ירמותמפת  __ בית שמשמכל הצדדים: __ מועצה אזורית מטה יהודה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
תֵּל יַרְמוּת (בערבית: חִ'רבּת אל-יַרְמוּכּ) הוא תל גדול המשתרע על שטח של כ-180 דונם בשפלה, בתוך שטחי העיר בית שמש, בין תל בית שמש לגן לאומי תל עזקה.
היסטוריה

האתר, תל ירמות נמצא באזור השפלה, בסמוך לעיר בית שמש המודרנית. האתר משתרע על פני כ-180 דונם, בהם העיר העליונה (האקרופוליס) והעיר התחתונה (המדרון המערבי) שבשטחו נמצא הארמון. העיר העליונה הייתה מוכרת במחקר כבר משנת 1867, והפעם הראשונה בה יש התייחסות לעיר התחתונה היא על ידי מחלקת העתיקות הישראלית ב-1963, את החפירה הראשונה במקום ערך אמנון בן-תור ב־1970. בן-תור ביצע חפירת בדיקה באתר מטעם האוניברסיטה העברית ירושלים. בחפירה זו נבדקו שלושה שטחים בעיר התחתונה, מבני מגורים ומבני ציבור מתקופת הברונזה הקדומה. החל משנת 1980 חפר במקום פייר דה־מירשודג'י (צר'). מירשודג'י חפר חלקים משטח המגורים J, שטח המגורים G, שטח התעשייה H.
לאחר תקופת הברונזה הקדומה 3 יש שפל ישובי בכל המרחב של ארץ ישראל וכך גם בתל ירמות. מירושדג'י התייחס לדלות הממצאים באתר וטען שייתכן שדבר זה הוא תוצאה של נטישה שלווה או מתוכננת של המקום. ההשערה היא שהמתיישבים האחרונים של תקופת הברונזה הקדומה 3 נטשו את המקום. ככל הנראה שהם לקחו עימם את כל חפצי היוקרה ואת כל הכלים שהצליחו לשאת. המעט שנשאר באתר הם הכלים הכבדים, שברי חרסים ודברים קטנים שככול הנראה היו בעלי חשיבות נמוכה לבעליהם.
התל מזוהה עם העיר המקראית יַרְמוּת שמלכה פִּרְאָם נמנה עם חמשת מלכי האמורי שהביס יהושע בן נון כשנחלץ לעזרתם של תושבי העיר גבעון בני בריתו, כפי שכתוב: ”וַיִּשְׁלַח אֲדֹנִי צֶדֶק מֶלֶךְ יְרוּשָׁלַ‍ִם אֶל הוֹהָם מֶלֶךְ חֶבְרוֹן וְאֶל פִּרְאָם מֶלֶךְ יַרְמוּת וְאֶל יָפִיעַ מֶלֶךְ לָכִישׁ וְאֶל דְּבִיר מֶלֶךְ עֶגְלוֹן לֵאמֹר. עֲלוּ אֵלַי וְעִזְרֻנִי וְנַכֶּה אֶת גִּבְעוֹן...”.
בתקופת התנחלות השבטים נכללה ירמות בנחלתו של שבט יהודה, כאמור: ”זֹאת נַחֲלַת מַטֵּה בְנֵי יְהוּדָה לְמִשְׁפְּחֹתָם...יַרְמוּת וַעֲדֻלָּם שׂוֹכֹה וַעֲזֵקָה...”, מה שהועבר על פי הגורל במשכן שילה אל שבט לוי כאחת מערי הלויים שהשתמש גם לעיר מקלט.
כפי הנראה גם נבואת מיכה העוסקת בערים שנחרבו בזמן מסע סנחריב, ומזכירה את "יושבת מרות", כוונתה לעיר יַרְמוּת.
ירמות נזכרת פעם נוספת בתקופתו של נחמיה ברשימת הערים בהן חזרו להתגורר בני שבט יהודה: ”וְאֶל הַחֲצֵרִים בִּשְׂדֹתָם מִבְּנֵי יְהוּדָה יָשְׁבוּ...וּבְעֵין רִמּוֹן וּבְצָרְעָה וּבְיַרְמוּת”, אך ככל הנראה התקיימה התיישבות רציפה במקום מתקופת ההתנחלות ועד סוף תקופת ממלכת יהודה במאה ה-6 לפנה"ס. היישוב מוזכר גם באונומסטיקון של אוזביוס.
היישוב המחודש התקיים עד לתקופה הביזנטית ונקרא בשם ירמס (ΊЄρμοхώς). ההתיישבות במקום נפסקה עם הכיבוש הערבי, ומאז לא ידוע על יישוב שהוקם שם.
ממצאים

בחפירות הרבות שנערכות בתל, מ-1970 ועד ימינו אנו, נחשפה מערכת ביצורים הכוללת חומת אבן, ארמון מונומנטלי רחב ממדים, אזורי מגורים ואזור תעשייה מתקופת הברונזה הקדומה. בנוסף, ישנו אקרופוליס מהתקופות המאוחרות יותר.
מערכת הביצורים והחומה של העיר היא אחת מהמערכות הגדולות ביותר שנמצאו באזור, והיא כוללת חומה בעובי של 30 מטר, ושערים ששרידיהם עדיין בגובה 4 מטרים.
פורים ברמת בית שמש

בעקבות הממצאים של החומה הקדומה, התעורר בשנת ה'תשפ"ב, בזמן אכלוס השכונה החדשה רמה ד' בבית שמש השוכנת על צד התל, פולמוס סביב קריאת המגילה וחגיגת פורים ברמת בית שמש. רבנים שונים הורו לקרוא מגילת אסתר גם בט"ו אדר מחמת הספק מדין עיר מוקפת חומה מימות יהושע בן נון. לעומתם רבנים אחרים הורו לקרוא בי"ד בלבד. נשמעו גם דעות יחידאיות לקרוא רק בט"ו, ומי שרוצה להחמיר יקרא גם בי"ד בלי ברכה.
ראו גם

תל חסי
תל לכיש
לקריאה נוספת

דובי טל, מוני הרמתי, רוני רייך, אבנים גדולות מן השמיים, הוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1998, עמ' 28.
איתן אבניאון, המילון האנציקלופדי של המקרא, הוצאת איתאב-בית הוצאה לאור, 2003.
כל מקום ואתר, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2000.
הערות שוליים

↑  גיליון 130 לשנת 2018תל ירמות, באתר www.hadashot-esi.org.il
↑  Ben-Tor Amnon, Two Burial Caves of the Proto-Urban Period at Azor, 1971; The First Season of Excavations at Tell-Yarmuth, Qedem 1, עמ' 1-86
↑  דה-מירשודג'י פייר, החפירות בתל ירמות, קדמוניות: כתב-עת לעתיקות ארץ-ישראל וארצות המקרא, 1995, עמ' 27-38
↑  Pierre de Miroschedji, The late EB III palace at Tel Yarmuth: A descriptive summary, Eretz-Israel 27, 2003, עמ' 153-170
↑  ספר יהושע, פרק י', פסוקים ג'–ה'
↑  ספר יהושע, פרק ט"ו, פסוקים כ'–ל"ה
↑  ספר מיכה, פרק א', פסוקים ט'–ט"ז
↑  ספר מיכה, פרק א', פסוק י"ב
↑  ספר נחמיה, פרק י"א, פסוקים כ"ה–כ"ט
↑  ראיון עם ד"ר יובל ברוך, באתר כיכר השבת
↑  פורים בבית שמש; הפסק המפתיע של הרב בְּרַנְדְסְדוֹרְפֶר, באתר כיכר השבת
↑  לקראת חג הפורים: עלייה לרגל ל'תל ירמות', באתר כיכר השבת; דעתו של הרב עובדיה יוסף, נכדו של הרב עובדיה יוסף המפורסם
| ערי הלויים |
| --- | --- | --- |
| בני גרשון (ערים מיששכר, מאשר, מנפתלי ומחצי המנשה המזרחי) | בְּעֶשְׁתְּרָה • גולן • דברת • חֶלְקָת • חַמֹּת דֹּאר • יַרְמוּת • מִשְאָל • עַבְדּוֹן • עין גנים (אתר מקראי) • קֶדֶש • קַרְתָּן • קִשְׁיוֹן • רְחׁב |  |
| בני קהת (ערים מאפרים, מדן ומחצי המנשה המערבי) | שכם • גזר • קִבְצַיִם • בֵּית חוֹרֹן • אַיָּלוֹן • אֶלְתְּקֵא • גִבְּתוֹן • גַּת רִמּוֹן •  תַּעְנַךְ |  |
| בני מררי (ערים מראובן, מגד ומזבולון) | בֶּצֶר • דִּמְנָה • חשבון • יַהְצָה • יַעְזֵר • יקנעם • מַחֲנַיִם • מֵיפַעַת • נהלל • קְדֵמוֹת • קַרְתָּה • רָמת |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553945405171  LCCN: sh93009667
קארל פרידריך שינקל

| --- | --- |

 לידה:  13 במרץ 1781 נוירופין, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  9 באוקטובר 1841 (בגיל 60) ברלין, פרוסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות דורותיאנשטאדט 
 מקום לימודים:  האקדמיה לבניין  Evangelisches Gymnasium zum Grauen Kloster 
 תקופת הפעילות:  1800–1840 (כ־40 שנה) 
 תחום יצירה:  אדריכלות
 זרם באמנות:  התחייה היוונית 
 הושפע על ידי:  פרידריך גילי, דוד גילי 
 יצירות ידועות:  ארמון גליניקה, ארמון שארלוטנהוף, צלב הברזל, נוייר פביליון, גשר שלוסבריקה, אלטה נזרתקירכה, אליזבתקירכה, קונצרטהאוס ברלין 
 פרסים והוקרה:  דרגה 3 במסדר העיט האדום (1821)  Knight Officer of the Order of the Polar Star (1839)  מנהיגות במסדר דנבורג (1840)  מסדר הבז הלבן (6 ביוני 1838)  מפקד במסדר המושיע (1836)  אביר דרגה שנייה במסדר העיט האדום (1836) 
 בן או בת זוג:  סוזנה שינקל (17 באוגוסט 1809–?) 
 צאצאים:  אליזבת פון וולצוגן 
 
קארל פרידריך שינקל (בגרמנית: Karl Friedrich Schinkel‏; 13 במרץ 1781 – 9 באוקטובר 1841) היה צייר ואדריכל גרמני, מחשובי האדריכלים הנאו-קלאסיציסטים בפרוסיה.
ביוגרפיה

קארל פרידריך שינקל נולד בעיר נוירופין (אנ') (במדינה ברנדנבורג בגרמניה של ימינו). בגיל 6 הוא התייתם מאביו שהיה משנה לבישוף. בשנת 1794 החליטה משפחתו לעבור לברלין. את שנותיו עד 1798 בילה שינקל בלמידה בבית הספר Zum Grauen Kloster. במהלך הזמן הפך לתלמידו של האדריכל פרידריך גילי (אנ') (תלמידו של פרידריך וילהלם פון ארדמנסדורף, בשנים 1798–1800) ואביו דוד גילי (אנ'), ואף התגורר בביתם והפך לחבר קרוב. היכרותם נעשתה עקב פגישה בתערוכת אומנות בנערותו. בשנת 1800 המשיך ולמד באקדמיית ברלין לבנייה (אנ'). ב-1805 חזר לברלין אחרי מסע לפריז, שם הפך לצייר והתמחה במקצוע זה רבות. בשנת 1809 קיבל משימה חשובה והיא לעצב מחדש את חדר השינה בארמון המלוכה לכבוד המלכה לואיזה. בשנת 1815 התמנה לאדריכל המלכותי של כל פרוסיה, וזכה בתואר נשגב זה.
שינקל ערך כמה מסעות במהלך חייו, בהם ביקר בצרפת, איטליה (מסע זה ארך כשנתיים, והוא חזר ממנו רק בשנת 1805), סקוטלנד ואנגליה.
שינקל נחשף ב-1810 לציורו של קספר דויד פרידריך, "הטייל מעל לים הערפילים", בתערוכת אמנות בברלין, והגיע למסקנה שעתידו כצייר אינו מזהיר, וכי לעולם לא יוכל להשתוות ברמתו לצייר כפרידריך, והחליט להתמחות כאדריכל.
לאחר תבוסת נפוליאון הפך שינקל למנהל ועדת הבניה הפרוסית. בתפקיד זה, לא רק שדאג לתכנן מחדש את ברלין (שהייתה בתקופה זו עיר מרשימה פחות מערים אירופאיות ראשיות אחרות, כדוגמת פריז, לונדון או רומא) ולהפוך אותה לבירה הייצוגית של פרוסיה, אלא גם פיקח על הפרויקטים שהתפשטו לשאר הטריטוריות הפרוסיות, מחבל הריין במערב ועד קניגסברג במזרח.
ב-9 באוקטובר 1841 נפטר שינקל ונקבר בבית הקברות דורותנשטדטישר בברלין.
יצירתו

שינקל יצר בעיקר בסגנון האדריכלות של יוון העתיקה המכונה גם התחייה היוונית. סגנון זה היה עדיף בעיניו על הסגנון של רומא הקיסרית שהתקשר אצלו עם כוחות הכיבוש הצרפתיים בגרמניה.
בין השנים 1808–1817 שיחזר ושיפץ את טירת רוזנאו בקרבת קובורג אשר בבוואריה בסגנון התחייה הגותית. עבודותיו המפורסמות ביותר ממוקמות בברלין וסביבתה, כגון בית המשמר החדש באונטר דן לינדן, קונצרטהאוס (ברלין) בז'נדארמנמארקט, והמוזיאון הישן באי המוזיאונים. בשנים שלאחר מכן אימץ שינקל את הסגנון הנאו גותי באדריכלות, ובסגנון זה בנה בברלין את כנסיית פרידריכסוורדר (אנ') ואת מבנה האקדמיה לבנייה.
בנוסף ליצירתו כאדריכל, ידוע שינקל גם בזכות ההיבט התאורטי של עבודותיו. תרשימים ושרטוטים שלו, שימשו בסיס למבנים נוספים אחרים, שחלקם לא יצאו אל הפועל. הדוגמה הבולטת ביותר לתוכנית גרנדיוזית שכזו היא תוכניתו להפוך את שרידי האקרופוליס באתונה לארמון המלכותי של יוון המודרנית, או לבנות ארמון בחצי האי קרים.
שינקל הוא גם המעצב של צלב הברזל - אות הגבורה וההצטיינות של פרוסיה וגרמניה.
סגנונו

סגנונו של שינקל באומנות, בעיצוב ובאדריכלות היה מגוון למדי והכיל תחומים הנתפסים כמנוגדים בעולם האדריכלות והאומנות במיוחד- האדריכלות הגותית והאדריכלות הנאו-קלאסית. ביצירותיו לא שילב בדרך כלל את החיבה לשני סגנונות אלו באופן מאוחד, אלא הראה לרוב את תשוקתו אל כל אחד מהם בנפרד. כבר בהיותו נער בן 14, בלטה חיבתו לאומנות כחובב תערוכות אומנות נלהב. היצירתיות ששפעה ממנו אובחנה לראשונה על ידי גורם רשמי בתפאורת המחזה "חליל הקסם" של וולפגנג אמדאוס מוצרט, שם גילתה אותו המלכה לואיזה של פרוסיה.
רשימת ציורים ידועים

קתדרלה גותית על שפת המים
תפאורת "חליל הקסם" שעיצב שינקל
עיר ימי ביניימית על שפת הנהר
קשת אבנים נוף על הר בלאנק
בוקר
נופו של פרח יוון
כנסייה גותית על סלע על שפת הים
רשמית מבנים ידועים

קונצרטהאוס (ברלין) - המבנה המזוהה ביותר עם קרל פרידריך שינקל
כנסיית ניקולאס הקדוש (פוטסדאם)
המוזיאון הישן (ברלין)
קפלת אלכסנדר נבסקי (ארמון פטרהוף)
כנסיית פרידריכסוורדר
טירת שטולצנפלדס
הערות שוליים

1 2  Karl Friedrich Schinkel Biography - Infos - Art Market, www.karl-friedrich-schinkel.com
1 2  "Karl Friedrich Schinkel | German architect and painter". Encyclopedia Britannica. נבדק ב-2016-10-09.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276764305171  PLWABN: 9810564098705606  BIBSYS: 90079797  BNE: XX864651  BnF: cb12352169q (data)  CANTIC: a10561353  CiNii: DA03431745  GND: 118607782  ISNI: 0000 0001 0855 5834  KulturNav: 3aba3520-4b6e-48fb-b46d-2eb509c51c0a  LCCN: n81068088  LNB: 000153658  MusicBrainz: 7f1f3363-4ed7-4281-9a0d-af4dade047a5  NDL: 00621445  NKC: jn20040102007  NLA: 35480385  NSK: 000403470  NTA: 068301472  RERO: 02-A003797162  RKD: 70548  SELIBR: 250482  SNAC: w60g4c5z  SUDOC: 032504500  Trove: 968269  ULAN: 500028174  VcBA: 495/157008  VIAF: 17298593   WorldCat (עם VIAF): 17298593 
חזיתו של הקונצרטהאוס, ברלין
המוזיאון הישן, ברלין
כנסיית ניקולאס הקדוש, פוטסדאם