stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עין בליבל

|  מיקום המעיין |
| --- | --- |
 מדינה:  ישראל ישראל
 אזור:  מועצה אזורית ערבות הירדן 
 קואורדינטות:  32°23′25″N 35°31′39″E﻿ / ﻿32.390277777778°N 35.5275°E﻿ / 32.390277777778; 35.5275
 גישה למעיין
  (למפת צפון השומרון מוגדלת) עין בליבל(למפת צפון השומרון רגילה) עין בליבל(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עין בליבל(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עין בליבל
 
עין בליבל הוא מעיין ובריכת אגירה הנמצאים בעמק הירדן בדרום עמק בית שאן (באזור המכונה "בקעת אום אל עומדן"), מצפון למושב הדתי מחולה.
גאוגרפיה

עין בליבל הוא מעיין ההזורם כל ימות השנה. המעיין ממלא בריכה מלבנית גדולה ועמוקה (עומקה של הבריכה כ-3 מטרים). מי הבריכה נשאבים ומשמשים לחקלאות - ועומקה של הבריכה תלוי בהיקף השאיבה.
פני מי הבריכה נמוכים מקירותי הבטון שמקיפים אותה.
סביב המעיין צמחיית מים. בחודשי הקיץ פורחים סביב המעיין פרחי נענה משובלת.
בסמוך לבריכה עץ תמר בודד אחד, ובמרחק מהבריכה מטע תמרים גדול.
לקריאה נוספת

אורי מאור, ארץ המעיינות - המדריך השלם לנקודות המים הקסומות בישראל, הוצאת ספריית בית אל, 2011, עמ' 28 - 29
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  ראו בספרו של אורי מאור, ארץ המעיינות - המדריך השלם לנקודות המים הקסומות בישראל, המפורט להלן ב"קריאה נוספת", בעמוד 28
עארה

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל ישראל
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  4,600 (2004)
 קואורדינטות:  32°30′20″N 35°04′41″E﻿ / ﻿32.505691666667°N 35.078122222222°E﻿ / 32.505691666667; 35.078122222222 
 אזור זמן:  UTC+2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הכרמל מוגדלת) עארה(למפת הכרמל רגילה) עארה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עארה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עארה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מבט על הכפר ממערב.
בקדמת התמונה, בצד שמאל, תחנת הדלק של פז בצומת כפר קרע שעל כביש 65
עארה (בערבית: عارة) הוא כפר ערבי מוסלמי בדרום רמות מנשה, מצפון לכביש 65, בין כפר קרע לערערה. משנת 1985 הכפר הוא חלק מהמועצה המקומית ערערה.
מקור השם כנראה בתל הסמוך ליישוב, המזוהה עם מקום בשם "עירון" המופיע בכתובת מצרית קדומה; שמו הערבי של נחל עירון הוא כשם הכפר – "ואדי עארה".
היסטוריה

במפקד האוכלוסין של 1931 היו בכפר 673 תושבים, ו-115 בתים נושבים. בשנת 1940 תואר הכפר על ידי מבקר יהודי:
בשנת 1958 נסלל כביש מן הכפר לכביש 65.
לפי מפקד 1976 היו בכפר כ-2,000 אנשים. על פי נתוני שנת 2004, התגוררו בכפר כ-4,600 איש, כולם מוסלמים.
לקריאה נוספת

ד"ר זאב וילנאי, אריאל – אנציקלופדיה לידיעת הארץ, הוצאת עם עובד, כרך ו' (1978).
הערות שוליים

↑  טבלת שינויים ביישובים מאתר הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה
↑  יהואש (קיבוץ דליה), סיור בכפרים ערבים, דבר, 21 במאי 1940
↑  כבישי גישה לכפרים ערביים, דבר, 17 בנובמבר 1958
↑  זאב וילנאי, אנציקלופדיה אריאל, עמ' 5592
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2004060747  VIAF: 153810924   WorldCat (עם VIAF): 153810924 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
עובדיה שורט

| --- | --- |

 לידה:  1803 נוריץ', הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  1886 (בגיל 83 בערך) נוריץ', הממלכה המאוחדת 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אסכולת נוריץ' 
 הושפע על ידי:  ג'ון כרום 
 
עובדיה שורט (באנגלית: Obadiah Short‏; 26 ביולי 1803 – 15 ביולי 1886) היה צייר בריטי חובב של נופים. הוא מזוהה עם אסכולת נוריץ'.
קורות חייו

עובדיה שורט נולד ב-26 ביולי 1803 בנוריץ', בנם של ג'וזף שורט ואליזבת' קוביט. הוא הוטבל לאחר מכן בכנסיית סנט אוגוסטין, נוריץ'. אביו עבד בהמרת תבואה גולמית למאלט והיה שרת בקהילת נוריץ' של סנט אוגוסטינוס ושל סבינט. אמו הייתה אורגת כותנה מנוריץ'. שניים מאחיו הצעירים נפטרו בינקותם ואחר, ויליאם, הוטבל בשנת 1807.
כבן לחייל בריטי שנהרג במהלך מלחמות נפוליאון, שורט יכול היה להתחנך ולגדול בבית הספר הצבאי המלכותי בצ'לסי, אך במקום זאת, גדל בבית סבו וסבתו בנוריץ'. העוני של משפחתו אילץ אותם לחפש עזרה ושלחו אותו כשכיר בכוח עבודה זול. על פי זיכרונותיו, שורט השלים את הכנסות משפחתו בעבודה כילד בענף הטקסטיל.
שורט כתב בזיכרונותיו כי בשנת 1808 הנסיבות הכריחו את אביו להפוך לחייל מחליף במיליציית מזרח נורפוק. יחידות מיליציות כאלה, שלא היו צריכות לשרת מעבר לים, שימשו כיחידות מילואים מאומנות לעת צרה. לאחר שהתגייס לצבא, הועלה ג'וזף שורט לדרגת רב"ט. הוא נסע באותה שנה לספרד כסמל גדודי בצבאו של סר ג'ון מור, יחד עם אליזבת אשתו שהגיעה איתו למחנה. לאחר שחלתה במהלך נסיגת הצבא ברחבי ספרד, היא נשלחה עם חולים לבית חולים צבאי בליסבון, שם נפטרה. מכיוון שג'וזף שורט לא הצליח לחזור לאנגליה ומעולם לא שמעו ממנו, משפחתו הניחה שהוא נהרג ב-16 בינואר 1809, בעיצומו של קרב לה קורוניה (אנ') שנערך בעיר לה קורוניה, במסגרת מלחמת חצי האי.
חיי עבודה

לפני 1840, רבים ממשפחתו של שורט הועסקו בתעשיית הטקסטיל של נוריץ'. טווייה ואריגה נעשו בבתי העובדים, אך האופנה המשתנה במהירות והתחרות מול המפעלים של צפון אנגליה הפכו את הנוהג למיושן. בעלי בתי הטקסטיל של נוריץ' נאלצו לקנות סיבים מיצרנים בצפון, שם הם יוצרו בזול יותר. הנול המכני של ז'אקאר איפשר ליצרנים להמציא את עיצובי הבד שלהם, אך ההשקעה בו הייתה יקרה. טחנות טקסטיל סביב נוריץ', כמו טחנת סנט ג'יימס, לא הצליחו להתחרות בטחנות הממוקמות בסמוך למשאבי חומרי גלם כמו פחם.
שורט עבד כאורג מגיל שלוש עשרה בערך, ולמד גם לטוות בומבזין (אריג שזור ממשי מעורב עם צמר). בשנת 1834 הוא מצא עבודה כמעצב דוגמאות בחברת "אדוארד וילט, אחיינו ושות'", יצרן גדול של צעיפי משי שישב תחילה בפוטרגייט, נוריץ'. כמעצב היה לו תפקיד חשוב, אם כי כחלק מצוות עובדים גדול. לעיתים רחוקות צוינו שמות מעצבי הדוגמאות ברשומות החברה ולכן לא ידוע על רבים מהם. לא כולם היו עובדים מקומיים, או אמנים ידועים, כפי שהיה עם שורט, שנשאר באותה חברה במשך 50 שנה.
במפקד האוכלוסין בשנת 1841 תואר שורט כ"אמן", אך מאוחר יותר תואר מקצועו כ"מעצב", "מעצב בדי טקסטיל" ו"מעצב אומן".
משפחתו

שורט התחתן עם סוזנה קיברט בכנסיית סנט סביור בשנת 1821. ילדיהם היו אליזבת (ילידת 1824), הרייט (ילידת 1826), אן (נולדה במרץ 1830 ונפטרה בפברואר 1831), עובדיה (נולד ביולי 1833 ונפטר בינקותו בגיל 10 חודשים), עובדיה (נולד בערך בשנת 1835), רחל (נולדה בשנת 1838), שרלוט (ילידת 1841), ואמה (ילידת 1844).
בנו השני של שורט, עובדיה, עקב אחריו בתחום הטקסטיל והפך לעוזרו של מעצב. תיעוד נישואיו בשנת 1856 לאליזבת וור מצוין עיסוקו (ושל אביו) כ'מעצב'. הוא נפטר בשנת 1863, רק בן 28. סוזן שורט נפטרה בשנת 1871, לאחר שהייתה נשואה במשך חמישים שנה.
קריירה אמנותית

זמן מה לאחר 1829 שורט ראה אמן בשם הרבורד מסמטת כנסיית סנט סטפן, מעתיק יצירה מאת ג'ון כרום. ייתכן ומפגש זה עשוי להיות הסיבה שהוא התחיל לשרטט ולצייר. הוא הכיר את האמן אדמונד ספרשל, פטרון האמנות המקומי, שהשאיל לו תמונות של ג'יימס סטארק להעתקה. שורט הושפע מאוד מיצירותיהם של שני האמנים הללו.
בשנת 1832, רופאו של כרום, ויליאם דאלרימפל, התעניין בשורט וסיפק לו מכתב המלצה לרוזן מלסטר. הוא שהה אצלו מספר ימים ולמד על יצירות האמנות של הרוזן. באותה שנה הוזמן שורט על ידי Dalrymple לצייר ציפורים למוזיאון הטירה של נוריץ', וכן לשרטט נושאים פתולוגיים עבור תלמידי בית החולים נורפוק ונוריץ'.
שורט למד את אמנות ציור הנוף על ידי העתקת עבודותיהם של מאסטרים ישנים כמו אלה בהולקהאם, וסגנונו האמנותי מקורו ככל הנראה בגישתו לאוסף הרוזן מלסטר. הוא הושפע מהאמן אלפרד פריסט, אותו הכיר בשנת 1851 בערך, ואולי גם מהצייר יליד לונדון ג'ון וארלי.
המנתח מנוריץ' ג'ון גרין קרוס התעניין במקרי אבנים בדרכי השתן, ובשנת 1833 כתב חיבור עטור פרסים למכללה המלכותית למנתחים, בעניין אבנים בדרכי השתן. שורט הוזמן על ידו להפיק את הרישומים עבור הספר.
באוספי המוזיאונים של נורפוק שבסיסם בטירת נוריץ' יש למעלה משלושים רישומים וציורים של שורט, כמו גם ספר רישומים וכמה מההערות שלו בכתב יד. תמונותיו של מאוסהולד הית' צוירו שנים רבות לאחר שרוב האחו המקורי הוחלף על ידי בעלי אדמות. הם מתארים את המקום כחסר עצים ונקי מפעילות אנושית.
תפוקה, מוניטין ומורשת

שורט הפיק מספר רב של ציורי שמן, אך רק ארבעה הוצגו בחייו. אלה הוצגו בשתי התערוכות השנתיות האחרונות של אגודת האמנים נוריץ' בשנת 1832 (קוטג'ים בת'ורפ וסצנת החוף, ירמות') ובשנת 1833 (סצנת חוף בקורטון וסצנה בטרוז'). תפוקתו האמנותית הייתה נמוכה משום שהיה מועסק בעבודת כפיים בטקסטיל במהלך חייו הבוגרים. כנוצרי אדוק ייתכן מאוד שלא עבד בימי ראשון, מה שהגביל את הזמן שהקדיש לאמנות. עבודותיו זכו לראשונה להכרה ציבורית שהוצגו בתערוכה בשנת 1927 בנוריץ', כאשר הוצגו שלושה ציורי שמן וצבעי מים של נורפוק.
בציוריו מונצחים נופים שלווים שלרוב מישהו עובר בנתיב כפרי מיוער, או של בקר ליד גדת נהר קטן בתוך נוף נורפוק השטוח. בניגוד לסגנונו הרגיל, הוא הפיק סדרה של שנים-עשר צבעי מים קטנים של מאוסהולד הית', אלה זכו להערכה מהיסטוריון האמנות דרק קליפורד על "הגוונים הכהים והעשירים שלהם".
היסטוריוני אמנות ותיקים כמו דיקס וקונדאל לא הזכירו את שורט, אך מחברים עדכניים יותר שיבחו את יצירתו, בעודם רואים בו צייר מינורי. ההיסטוריון דרק קליפורד דירג אותו כ"כישרון מינורי מהנה" והסופר הרולד דיי כתב כי שורט הפיק ציורים מקסימים, תוך שהוא מתאר אותו כ"לא אחד מגדולי בית הספר נוריץ'".
באוספי המוזיאונים של נורפוק יש את האוסף הציבורי היחיד בבריטניה של יצירות מאת שורט. כמה מציוריו של שורט מציגים מבנים שנהרסו, וכעת הם מהווים מקור מידע להיסטוריונים. דוגמאות לכך כוללות את תיאור האזור סביב כנסיית סנט לורנס, נוריץ' ברחוב ווסטוויק, חלק ממגדלי העיר, בניינים ליד גדות הנהר ומבנים נוספים שנעלמו זה מכבר.
מותו

עובדיה שורט נפטר ב-15 ביולי 1886 בהייגם, נוריץ', בן 82.
בהספד שלו, שפורסם ב־Bury and Norwich Post כמה ימים לאחר מותו, הוא תואר כאדם אדיב, חסר שאפתנות, לא תובעני וכנוצרי אדוק, שאמנותו הייתה ראויה לשבח בזכות "בחירת הנושאים המקסימה".
הערות שוליים

↑  Andrew Hemingway, The Norwich school of painters, 1803-1833, Oxford, [Eng.] : Phaidon, 1979, ISBN 978-0-7148-2001-9
1 2  "Obadiah Short, Norwich Painter (1803–1886)", www.staugustinesnorwich.org.uk
↑  Object: Notebook - Recollections 1861 (notebook), norfolkmuseumscollections.org
↑  G. K. BLYTH, The Norwich Guide: Being a Description, Historical, Topographical, and Statistical, of the City and it Hamlets; with an Account of the Public Charities, and Various Local Information, Josiah Fletcher, 1842. (באנגלית)
↑  John Cross, Royal College of Physicians of Edinburgh, A treatise on the formation, constituents, and extraction of the urinary calculus : being the essay for which the Jacksonian Prize for the year 1833 was awarded by the Royal College of Surgeons in London, London : John Churchill, 1835
| --- | --- |
בקרת זהויות :  RKD: 72372  ULAN: 500008660  VIAF: 95733895   WorldCat (עם VIAF): 95733895 
עובדיה שורט, קוטג׳ בנורפוק
עובדיה שורט, גדות נהר ואחו
עובדיה שורט, מאוסהולד הית׳
עובדיה שורט, איור לספר הרפואי על אבנים בדרכי השתן.
עידו רוזנטל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 באוקטובר 1978 (בן 46) נהריה, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 
עידו רוזנטל (נולד ב-4 באוקטובר 1978) הוא איש תקשורת ישראלי.
ביוגרפיה

נולד וגדל בנהריה. שירת בגלי צה"ל בין השנים 1996–1999 ובין היתר היה מפיק של התוכניות "צעד וחצי", "עושים ספורט" ו"מה בוער" עם רזי ברקאי. לאחר השחרור עבד בתור תחקירן בתוכנית "אברהם ויעקב" בערוץ 2, כתב בעיתון "רייטינג" והיה עורך באתרי האינטרנט "נטקינג", TheMarker ונענע 10 (שם ערך את מגזין המחשבים "חיים ברשת").
כתב בתוכניות הטלוויזיה: "כל לילה עם אסף הראל" (יחד עם ירון ניסקי ודורון צור) בערוץ 10 ו"קצרים" בערוץ 2 ושימש כעורך בערוץ הילדים. בשנת 2005 הקים ביחד עם ליאת שביט וטוליק פיפלקס את המדור הסאטירי "מבקרי המדינה" שהתפרסם במוסף לשבת של העיתון "ידיעות אחרונות" ובמשך שנתיים כתב וערך אותו.  בשנים 2007–2008 שימש כעורך משנה בתוכנית "עד כאן" ששודרה בערוץ "יס ישראלי". העונה הראשונה של התוכנית הוגשה על ידי אורי גוטליב והעונה השנייה הוגשה על ידי יעקב כהן. בשנת 2009 שימש כעורך בעונה השנייה של תוכנית הבידור שבוע סוף בזכיינית ערוץ 2 רשת. בשנת 2010 היה חלק מצוות ההקמה של ערוץ קומדי סנטרל ישראל ובשנה הראשונה שימש כמנהל הפיתוח של הערוץ וערך בו מגוון תוכניות.  בשנת 2014 ערך את העונה הראשונה של התוכנית אומרים שהיה פה בהטלוויזיה החינוכית הישראלית בהגשת יהונתן גפן. התוכנית הביאה את ההיסטוריה של מדינת ישראל בשילוב ההיסטוריה האישית של גפן מנקודת מבט ביקורתית ואישית.
בשנת 2016 חזר לשתף פעולה עם אסף הראל כשערך את התוכנית לילה טוב עם אסף הראל ששודרה בערוץ 10. התוכנית זכתה לביקורות חיוביות אולם גם עוררה עליה כעס רב, בעיקר בקרב חוגי הימין בשל התכנים הפרובוקטיביים שלה.
בשנת 2019 יצר יחד עם דורון צור את הסדרה הסאטירית שב"ס.
משנת 2022 משמש כעורך הראשי ומנהל הרכש של סלקום TV.
עלי דייויס

עלי דייוויס (7 ביוני 1908 – 12 באפריל 1997) היה מנכ"ל ההסתדרות המדיצינית הדסה ומנהל בית החולים הדסה, פרופסור לרפואה באוניברסיטה העברית, רופא וחוקר. סופר, אספן אמנות יהודית וממייסדי בתי החולים הדסה בירושלים ובבאר שבע.
מימין: לורד סמואל (הבן) ואשתו, יגאל אלון, עוזי נרקיס. עלי דייויס ראשון משמאל
ביוגרפיה

דייוויס (Eli Davis) נולד בשנת 1908 בבירז', ליטא. משפחתו היגרה לאנגליה בהיותו בן חודשים ספורים. את לימודי הרפואה סיים במנצ'סטר בשנת 1933. בתקופת לימודיו בפקולטה לרפואה היה פעיל בארגוני הסטודנטים הציוניים. לאחר מכן נבחר למועצת הפדרציה הציונית הבריטית. שימש כרופא ב-Manchester Royal Infirmary וערב פרוץ מלחמת העולם השנייה נתמנה לסמנכ"ל St. Andrew’s Hospital בלונדון, אותו ניהל בזמן ה"בליץ".
בה בעת המשיך בפעילותו הציונית, ובשנת 1943 הקים את ארגון PATWA שפעל לעליית בעלי מקצועות שונים לארץ ישראל (Professional and Technical Workers Aliyah). דייוויס נבחר להיות יושב הראש הראשון של הארגון. בין המקימים היו גם ד"ר ולטר איתן, אליהו אפשטיין ואברהם הרמן - לימים נשיא האוניברסיטה העברית. הארגון הצליח להעלות מבריטניה עשרות אלפי עולים בעלי מקצועות, שמילאו תפקידים חשובים במינהל הלאומי בארץ.
בשנת 1946 עלה לארץ ישראל עם אשתו עליזה (Elise) ושימש כסגן מנהל בית החולים הדסה. לאחר שמנהל בית החולים, חיים יסקי, נרצח בשיירת הדסה, מונה למנכ"ל ההסתדרות המדיצינית הדסה ולמנהל בית החולים. תוך זמן קצר, ולאחר משא ומתן מייגע עם ממשלת המנדט, עם הצבא הבריטי ועם ראשי הכנסיות בירושלים, הוביל דייוויס את שיקום הדסה במשכנים זמניים בירושלים בתחילה, עד שהוקם בית החולים החדש בעין כרם. הוא דאג להקמת מערכת רפואית בעיר למתן שירותי הרפואה והאשפוז לאחר סגירת ביה"ח הדסה בהר הצופים בתקופת המצור. בו זמנית דאג להקמה ולפיתוח בתי חולים ומרפאות הדסה ברחבי הארץ (תל אביב, ראש-העין, צפת ועוד).
בשנת 1949, עם תום מלחמת השחרור ושחרור באר שבע, יזם את הקמת בית החולים הדסה בבאר שבע - בי"ח הדסה ע"ש יסקי, ממנו צמחו שירותי הרפואה והפקולטה לרפואה באוניברסיטת באר שבע.
בשנת 1951, לאחר ששירותי בית החולים הדסה בירושלים חזרו לתלם, החליט פרופ' דייוויס לשוב ולהתמסר למחקר ולהוראה, ולפיכך התפטר מניהול ההסתדרות המדיצינית הדסה ובית החולים, וחזר לפרקטיקה כראש מחלקה פנימית ג' שכללה את מרפאת החוץ הגדולה ביותר.
על תרומתו החשובה לשמירה ולפיתוח שירותי הבריאות בירושלים בעת מלחמת השחרור ואחריה, החליטה ההסתדרות המדיצינית הדסה העולמית לקרוא את אגף המינהלה בבית החולים הדסה בהר הצופים לאחר שיקומו, ע"ש פרופ' דייוויס.
פרופ' דייוויס היה רופא וחוקר בעל שם עולמי. הוא היה עמית (fellow) של הקולג' המלכותי לרופאים באנגליה (FRCP), וחבר כבוד בארגונים רבים. בשנת 1976 קיבל מנשיאת הסתדרות הדסה העולמית רוז מטצקין את אות ותיקי הדסה כהערכה לפעילותו ושירותו הנאמן משנת 1946. בשנת 1993 זכה דייוויס באות יקיר באר שבע. על שמו קרוי רחוב בעיר העתיקה בסמוך לתחנת הרכבת הטורקית. בשנת 2003 קיבל אות הוקרה והערכה מההסתדרות הרפואית בירושלים, עבור פעילותו ותרומתו הציבורית למען הרופאים ותושבי ירושלים.
בשנת 2022 נקראה כיכר בירושלים מדרום לקמפוס האוניברסיטה בהר הצופים על שמו של דייוויס.
מחקרים

דייוויס עסק במחקר רפואי ושימש כפרופסור לרפואה פנימית באוניברסיטה העברית. היה מראשוני החוקרים בעולם בתחום המיקרוצירקולציה ובמשך שנים רבות היה גם יו"ר האגודה הישראלית וחבר ועד הארגון האירופי. ב-1982 ארגן את הכינוס הבינלאומי בנושא זה בירושלים. בנוסף, היה בין החלוצים בעולם בשטח הביו-מיקרוסקופיה ומחקר הנימיות. עד ליומו האחרון עמד בראש המעבדה לנימיות בהדסה עין כרם, שהייתה בעלת שם בינלאומי. ב-1966 פרסם את מחקרו בנושא הנימיות בשיתוף רופא העיניים פרופ' יעקב לנדאו. מחקר זה, יחד עם ספרו האחר על קדחת השיגרון (rheumatic fever) (פורסם ב-1969), מהווים עד היום ספרי יסוד בתחומים אלה.
חיים אישיים

בשנת 1938 נישא באנגליה לעליזה-שרה ׂ(Elise-Sara) לבית רוזנבלום (נפטרה 1994). בני הזוג עלו לארץ בשנת 1946, והתגוררו בשכונת טלביה-רחביה בירושלים יחד עם שני ילדיהם, נעמי פרנקל (אשת שפה ומקרא), וחיים דיבון (איש משרד החוץ, כיהן כסמנכ"ל משרד החוץ, ראש מש"ב ובין יתר תפקידיו כיהן כשגריר ישראל באתיופיה, בקנדה ובהולנד). הותיר אחריו שמונה נכדים (ביניהם השופט צבי פרנקל). נוסף לעבודתו הרפואית הענפה התעניין פרופ' דייוויס גם בתחומים אחרים, ובראשם נושא היודאיקה. דייוויס הקדיש חלק ניכר מזמנו לבניית אוסף אמנות יהודית, ממנו תרם למוזיאונים שונים. גם בנושא זה (אמנות ופולקלור יהודי), פרסם שלושה ספרים ומאמרים רבים. בנוסף כתב רומנים רפואיים על חיי הרפואה בעת המצור בירושלים, על הקמת בית הספר לרפואה ועוד.
נפטר בשנת 1997 בגיל 89 בירושלים, העיר בה התגורר מאז עלייתו לישראל ב-1946.
ספרים

פרסם כ-130 ספרים ומאמרים מקצועיים וכן מחזות וספרי אמנות.
בין ספריו:
Who Healeth All Thy Diseases (הוצאת ראובן מס, 1975)
Saga of a Siege (הוצאת ראובן מס, 1981)
Hats and Caps of The Jews (הוצאת מסדה, 1983)
The Quack (הוצאת ראובן מס, 1986)
רפואה ואורח חיים (הוצאת מגנס, 1988) - ספר רפואה המיועד לציבור הרחב.
Jewish Folk Art Over The Ages / אמנות יהודית במהלך הדורות (הוצאת ראובן מס, 1988)
הקמיע העברי יחד עם ד"ר דוד א' פרנקל (הוצאת המכון למדעי היהדות, 1995)
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
↑  Mark 25th Anniversary of Patwa, Which Has Brought 40,000 Professionals to Israel, Jewish Telegraphic Agency, ‏1969-11-28
↑  RCP London, RCP London
↑  "Rose Ellis Matzkin -- Hadassah Leader, 88". The New York Times. 2002-05-17. ISSN 0362-4331. נבדק ב-2017-03-18.
↑  טקס חנוכת כיכר על שם פרופסור עלי דייויס, מנכ"ל הדסה, באתר עיריית ירושלים, 6 באפריל 2022.
↑  THE SMALL BLOOD-VESSELS OF THE CONJUNCTIVA AND NAILBED IN DIABETES MELLITUS - ScienceDirect, www.sciencedirect.com (באנגלית)
↑  עלי דייויס, באתר הרשות השופטת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260366005171  ISNI: 0000 0004 5301 828X  LCCN: n83166279  NLA: 35033846  NTA: 068904509  SUDOC: 136526756  Trove: 806393  VIAF: 39944098   WorldCat (עם VIAF): 39944098 
עלי דייויס נואם, 1949
1948
עניינים אישיים (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  מהא חאג'
 הופק בידי:  באהר אגבאריה  איהאב עסל מונד’ר חאג’
 תסריט:  מהא חאג'
 עריכה:  וירוניק לאנג
 שחקנים ראשיים:  עאמר חליחיל סנאא שואהדה דוריד לידאווי מאיסה עבד אלהאדי מחמוד שואהדה
 מוזיקה:  חביב שחאדה חנא
 צילום:  אלעד דבי
 מדינה:  מדינה פלסטינית 
 חברת הפקה:  מג׳דל הפקות
 הקרנת בכורה:  12 במאי 2016 (פסטיבל קאן)
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  ערבית
 סוגה:  דרמה
 דף הסרט ב־IMDb
 
"עניינים אישיים" הוא סרט דרמה ישראלי משנת 2016 בבמויה של מהא חאג'.
הסרט השתתף בפסטיבל קאן בתחרות הרשמית של "Un Certain Regard". כמו כן זכה, ב"פרס המבקרים" בפסטיבל הקולנוע הים תיכוני במונפלייה שבצרפת, בפרס "סרט הביכורים הטוב ביותר" בפסטיבל הסרטים בפילדלפיה ובפרס "הסרט העלילתי הטוב ביותר", שהוא הפרס העיקרי ובעל המענק הכספי הגדול ביותר, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-32 בחיפה.
עלילה

הסרט מביא את סיפורה של משפחה פלסטינית אחת שבניה מפוזרים בישראל, בשטחים ובאירופה..הסרט מספר על זוג ערבי מבוגר החי לבד בנצרת. הבעל סאלח (מחמוד שואהדה) עסוק כל הזמן במחשב הנייד ומנותק רגשית מאשתו נבילה (סנאא שואהדה) שעסוקה כל היום בסריגה, בבישולים ובצפייה בטלוויזיה. האב מבקש את התערבותם של שלושת ילדיו הבוגרים, החיים כולם בעולמות משלהם.
הבן הישאם (זיאד בכרי), החי לבדו בשוודיה, מזמין את הוריו לבקר ולהכיר את זוגתו. הבת סמאר (חנאן חילו) ההרה גרה ברמאללה עם בעלה ג'ורג' (עמר חליחאל), פלסטיני תמים, ועם הסבתא (ג'יהאן דרמלקוניאן) הסנילית האוהבת דברי מתיקה. גם הבן טארק (דוראד לידאווי) מצא לעצמו מקלט ברמאללה מעול ההורים ומתמודד עם בת זוגו מאיסה (מאיסה עבד אלהאדי) הדורשת הכרה בזוגיות שלהם והוא מתקשה להתחייב.
שחקנים

עאמר חליחל – ג'ורג
דוריד לידאווי – טארק
מחמוד שואהדה – סאלח
סנאא שואהדה – נבייה
מאיסה עבד אלהאדי – מאיסה
חנאן חילו – סמאר
זיאד בכרי – הישאם
ג'יהאן דרמלקוניאן – הסבתא
הערות שוליים

↑  אורון שמיר, עכבר העיר, פסטיבל קאן 2016: הישראלים שיעשו לנו כבוד בריביירה, באתר הארץ, 14 באפריל 2016
↑  נירית אנדרמן, הזוכה בפסטיבל הסרטים בחיפה: "עניינים אישיים" של הבמאית הפלסטינית מהא חאג', באתר הארץ, 23 באוקטובר 2016
↑   נירית אנדרמן, מהא חאג' רצתה שסרטה "עניינים אישיים" יהיה לא פוליטי, באתר הארץ, 23 בפברואר 2017
↑  אמיר בוגן, "עניינים אישיים" על סרטה של הבמאית הפלסטינית מהא חאג', באתר ynet, 13 במאי 2016
סריניוואסה רמנוג'אן

| --- | --- |

סריניוואסה רמנוג'אן
 לידה:  22 בדצמבר 1887 Erode, ממלכת מייסור, הראג' הבריטי 
 פטירה:  26 באפריל 1920 (בגיל 32) קומבקונם, נשיאות מדרס, הראג' הבריטי 
 ענף מדעי:  מתמטיקה
 מקום מגורים:  הודו, אנגליה
 מקום לימודים:  Town Higher Secondary School (1904)  Government Arts College, Kumbakonam (1905)  Pachaiyappa's College (1907)  טריניטי קולג' (1916)  אוניברסיטת קיימברידג' 
 מנחה לדוקטורט:  גודפרי הרולד הארדי, ג'ון אדנזור ליטלווד 
 מוסדות:  טריניטי קולג' (1916–1919)  Chennai Port (1912–1914) 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית (2 במאי 1918)  עמית טריניטי קולג' (13 באוקטובר 1918) 
 בן או בת זוג:  Janakiammal 
 תרומות עיקריות
 ניתוח תורת המספרים, עיבוד נוסחאות המשתמשות בקבועים מתמטים כמו פאי, מספרים ראשוניים ופונקציית החלוקה.
 חתימה:   
 
סרִינִיוַאסה אִִיאנגאַר רַמנוּג'אַן (ஸ்ரீனிவாஸ ஐயங்கார் ராமானுஜன்;‏ 22 בדצמבר 1887 - 26 באפריל 1920) היה מתמטיקאי הודי, מגדולי המתמטיקאים בכל הזמנים, שחי בזמן השלטון הבריטי בהודו. על אף שלא עבר הכשרה פורמלית במתמטיקה עיונית, הוא תרם לאנליזה מתמטית, תורת המספרים, טורים, שברים משולבים, כולל פתרונות לבעיות שעד אז נחשבו לבלתי פתירות. בשנת 1913, לאחר חיפוש מתמטיקאים שיכירו בערך תגליותיו, התיידד עם המתמטיקאי הבריטי גודפרי הרולד הארדי. לאחר שהארדי זיהה את תגליותיו של רמנוג'אן, הוא ארגן את הגעתו לבריטניה. במהלך חייו הקצרים רמנוג'אן גילה באופן בלתי תלוי כ-3,900 תגליות מתמטיות, רובן זהויות ומשוואות.
ביוגרפיה

רמנוג'אן נולד במשפחה ברהמנית־טמילית אדוקה, בעיר אירודו, בנשיאות מדראס שבדרום הודו. הוא התבלט במתמטיקה עוד מנעוריו. בגיל עשר זכה בציון הגבוה ביותר במחוז בבחינת המתמטיקה ונודע בזכרונו יוצא הדופן. בגיל 16 התגלגל לידיו הספר ״תוצאות יסודיות במתמטיקה עיונית״ מאת ג'ס קר, שהשפיע מאוד על עבודתו. בתיכון החל ללמוד לבדו ולחקור בעצמו (בעיקר מחקר על שערוך נומרי של קבוע אוילר ועל תכונות של מספרי ברנולי). על סמך הישגיו זכה במלגת לימודים במכללה, אך רמנוג'אן התעניין במתמטיקה בלבד, מה שהביא אותו להיכשל בשאר המקצועות. הוא עבר למדרס (צ'נאי), ניסה ללמוד במכללות שונות, סבל מבעיות בריאותיות והמשיך במחקרו העצמאי.
כמנהג המקום באותה עת, רמנוג'אן נישא בגיל 21 לג'אנאקי אמאל בת ה־10, שעברה לגור עמו כעבור שנתיים. רמנוג'אן התקיים מהוראת מתמטיקה והחל לפרסם ב-Journal of the Indian Mathematical Society. בעקבות מאמר מחקר מבריק משנת 1910 על מספרי ברנולי, הוא זכה בהכרה, ונודע כאשף מתמטי באזור מדרס. במרץ 1912, לאחר שבקשותיו למלגות נדחו, החל לעבוד כחשבונאי ("מחשב אנושי") בנמל מדרס. מעסיקו, החשבונאי הראשי, שהתעניין במתמטיקה אקדמית, הפך לתומך שלו במהלך חייו. בעקבות מכתב שכלל מספר תוצאות מפתיעות (לרבות חקר של בעיית ברוקר) ונשלח למתמטיקאי הבריטי גודפרי הרולד הארדי על ידי מהנדס בריטי שעבד בהודו, הארדי, שזיהה מיד את גאונותו יוצאת הדופן של רמנוג'אן, הפך למנחה שלו. כשנשאל הארדי על ידי פאול ארדש מה הייתה תרומתו החשובה ביותר למתמטיקה, ענה ללא היסוס "גילויו של רמנוג'אן". על אהבתו של רמנוג'אן למספרים הטבעיים ניתן ללמוד מהדברים שאמר עליו הארדי:
רמנוג'אן היה מסוגל לזכור את תכונותיהם הייחודיות של מספרים באופן ממש לא טבעי. ליטלווד אמר שכל מספר טבעי היה ידידו האישי של רמנוג'אן. אני זוכר שנסעתי לבקרו במיטת חוליו בפאטני; נסעתי במונית שמספרה 1729, והערתי שזה מספר משעמם למדי, ושאני מקווה שזה איננו סימן רע. 'לא', הוא ענה, 'זה מספר מעניין מאוד; זה המספר הקטן ביותר שניתן לבטאו כסכום של שתי חזקות שלישיות בשתי דרכים שונות', ואכן:
 1729=1^{3}+12^{3}=9^{3}+10^{3}
בגיל 26 רמנוג'אן הגיע לבריטניה בהזמנתו של הארדי וקיבל בה משרה אקדמית. הוא לא הסתגל לחיים בבריטניה וחווה משברים נפשיים רבים בעודו באנגליה ואף ניסה להתאבד על ידי עמידה במסלולה של רכבת נוסעת (הוא ניצל הודות לערנותו של אחד מעובדי הרכבת). הוא גם לא הסתגל להרגלים הנראים כמובנים מאליהם לאזרח מערבי, כגון נעילת נעליים, וכן למאכלים ולקוד ההתנהגות האירופאי. רמנוג'אן יצא לחופשה בהודו בעידודו של הארדי. אך כששב ממנה נפטר, ככל הנראה ממחלת מעיים, והוא בן 32.
עבודתו

רמנוג'אן עבד בעיקר בניתוח תורת המספרים והתפרסם בשל נוסחאות רבות המשתמשות בקבועים מתמטיים כגון פאי, מספרים ראשוניים ופונקציית החלוקה. לעיתים קרובות הוא קבע את נוסחאותיו ללא הוכחה, ורק מאוחר יותר הן הוכחו כנכונות על ידי מתמטיקאים אחרים. הוא היה גאון מתמטי, בעל חשיבה ויזואלית, אשר הגדיר בעיות מתמטיות ופתר אותן ללא כל שלבי ביניים, וללא שימוש בשיטות חשיבה סדרתיות וחלוקת בעיותיו לשלבים לוגיים נפרדים ופשוטים יותר.
אזכורים בתרבות

על סיפור חייו הופק בשנת 2015 הסרט הבריטי "האיש שידע אינסוף".
הוא מוזכר בסרט סיפורו של ויל האנטינג.
לקריאה נוספת

בנו ארבל, קיצור תולדות המתמטיקה, מכון מופ"ת, 2005, עמ' 326–331.
מרכוס דו סוטוי, המוזיקה של המספרים הראשוניים, ספרי עליית הגג, 2006, עמ' 196–218.