stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שלילת הגלות
השפעת מלחמת ששת הימים ומלחמת יום כיפור

גל אנטישמיות לאחר מלחמת ששת הימים כמו גם תחושת האופורייה בעם היהודי בתפוצות, הביאו לגל עלייה לישראל. טענתם של דור הבנים של עולי שנות ה-50 מארצות ערב שתנאי הקליטה של העולים החדשים טובים בהרבה מתנאי הקליטה שהיו להוריהם, הייתה אחת הסיבות להפגנות הפנתרים השחורים ב-1970. המאבק הביא אל ההכרה הציבורית את שלילת הגלות המזרחית ולהתחלת כניסה של ערכי תרבות מכל הגלויות אל הזרם המרכזי של התרבות הישראלית.
תחושת האוטופיה של אחרי מלחמת ששת הימים הביאה להתעוררות מיסטית ומשיחית בקרב הציונות הדתית בהשפעת הרב צבי יהודה קוק, אשר ראו בתוצאות המלחמה והחזרה אל המקומות הקדושים קשר ישיר שבין יד אלוהים ופעולה אנושית. התנפצות האופוריה לאחר מלחמת יום הכיפורים קיבלה אופי משיחי-מעשי עם הקמת גוש אמונים. לפי משנתו של הרב קוק הבן, לאחר הקמת מדינת ישראל, רק אלה היושבים בה, ולא אלה החיים בגלות, הם המייצגים והממשיכים האמיתיים של הקיום הלאומי היהודי.
ראו גם

השפעת השואה על גיבוש הזהות הישראלית
תגובת היישוב היהודי בארץ ישראל לשואה
תחיית הלשון העברית
"הדרשה" מאת חיים הזז
הכנענים
לקריאה נוספת

עוז אלמוג, הצבר – דיוקן, עם עובד, 1997, עמ' 124–152
א"ב יהושע, בזכות הנורמליות: חמש מסות בשאלת הציונות, הוצאת שוקן, 1980
אליעזר דון-יחיא, "שלילת הגולה בציונות הדתית", אבי שגיא ודב שוורץ (עורכים), מאה שנות ציונות דתית, רמת-גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2003, כרך ג', עמ' 258–229. (הספר בקטלוג ULI)
אמנון רובינשטיין, מהרצל עד גוש אמונים ובחזרה, הוצאת שוקן, 1980
אניטה שפירא, "לאן הלכה שלילת הגלות", אלפיים 25, תשס"ג, עמ' 9–54
דן לאור, "מ'הדרשה' ל'כתב אל הנוער העברי': הערות למושג 'שלילת הגולה'", אלפיים 21 (תשס"א) 171–186
גדעון שמעוני, "בחינה מחדש של "שלילת הגלות" כרעיון וכמעשה", בתוך: אניטה שפירא, יהודה ריינהרץ, יעקב הריס (עורכים), עידן הציונות, ירושלים: מרכז זלמן שזר, 2000 עמ' 45–64
יוסף גולדנברג, השתקפותה של שלילת הגולה בזמר העברי, קתדרה 111, ניסן תשס"ד (2004), עמ' 129–148
דינה פורת, ‏שאלת ההצלה בתקופת השואה על רקע 'שלילת הגולה' בישוב הארץ-ישראלי, הציונות כ"ג, 2001, עמ' 192–175
אמנון רז-קרקוצקין, ‏גלות בתוך ריבונות – לביקורת "שלילת הגלות" בתרבות הישראלית, חלק ראשון, תיאוריה וביקורת 4, סתיו 1993; חלק שני, תיאוריה וביקורת 5, סתיו 1994
הערות שוליים

↑  יעקב קלצקין, תחומים: מאמרים, 1942 עמ' 77.
↑  גדעון שמעוני, בחינה מחדש של "שלילת הגלות" כרעיון וכמעשה בתוך: אניטה שפירא, יהודה ריינהרץ, יעקב הריס (עורכים), עידן הציונות, ירושלים: מרכז זלמן שזר, 2000, עמ' 45.
↑  ראו: יצחק קונפורטי, היסטוריוגרפיה בשירות האומה: דוד בן-גוריון וההיסטוריה היהודית, בתוך: יוסי גולדשטיין (עורך), יוסף דעת, מחקרים בהיסטוריה יהודית מודרנית מוגשים לפרופ' יוסף שלמון לחג יובלו, באר שבע: הוצאת הספרים של אוניברסיטת באר שבע, תש"ע-2010, עמ' 398-392.
↑  נתן ולפוביץ', הרשלה מאוסטרופולי בבית המשפט, באתר הארץ, 30 במרץ 2004
↑  ארתור קסטלר, הבטחה והגשמה: ארץ ישראל 1917-1949, אחיאסף 1950
↑  ישראלה הלזנר, מתיה קם, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, באתר "תרבות•il"
↑  אחד העם, שלילת הגלות, בפרויקט בן-יהודה.
↑  תום שגב, המיליון השביעי: הישראלים והשואה, ירושלים, 1991, עמ' 148-138; אניטה שפירא, מפגש היישוב עם שארית הפליטה, בתוך: ההליכה על קו האופק, תל אביב, הוצאת עם עובד, 1989, עמ' 355-325; עוז אלמוג, הצבר – דיוקן, עמ' 143-142.
↑  חנה יבלונקה, משפט אייכמן והישראלים: מקץ 40 שנה.
↑  איריס מילנר, השואה בספרות הישראלית, באנציקלופדיה זמן יהודי חדש : תרבות יהודית בעידן חילוני - מבט אנציקלופדי, הוצאת כתר, 2007, כרך ג', עמ' 211‏.
↑  אליעזר דון-יחיא, "שלילת הגולה בציונות הדתית", אבי שגיא ודב שוורץ (עורכים), מאה שנות ציונות דתית . רמת-גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2003, כרך ג', עמ' 258-229.
רמת אביב גימל

ערך זה עוסק בסדרת הטלוויזיה. אם התכוונתם לשכונת המגורים בתל אביב, ראו .
| --- | --- |

לוגו הסדרה
 סוגה:  אופרת סבון, דרמה, מותחן, פשע
 יוצרים:  יואל זילברג, גל פרידמן
 כותבים:  גל פרידמן
 בימוי:  יואל זילברג, חיים רינסקי
 שחקנים:  יעל בר זוהר, גילת אנקורי, שלמה סדן, נועה תשבי, תמר הנגבי, אורי ורדי, ברוך דרור, ניר שלמון, ניצה שאול, איציק סיידוף, יונתן קוניאק
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית 
 מספר עונות:  6
 מספר פרקים:  158
 הפקה
 חברת הפקה:  גלובוס גרופ, טלית הפקות
 אורך פרק:  35 דק'
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 2 (טלעד) שידורים חוזרים:   ערוץ 24 החדש (3 במאי 2021-)   הוט בידור ישראלי   וואלה! VOD
 תקופת שידור מקורית:  22 ביולי 1995 – 28 באפריל 2000
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
רמת אביב גימל היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת אופרת סבון, ששודרה בערוץ 2 בשנים 1995–2000, וזכתה להצלחה רבה.
סדרת הדרמה נוצרה על ידי יואל זילברג והתסריטאי גל פרידמן שיצר את התסריט של הסדרה עבור הזכיינית "טלעד". הסדרה נקראה על שמה של שכונת מגורים בצפון תל אביב בעלת שם זהה. שכונת רמת אביב ג' הפכה בסוף שנות התשעים של המאה העשרים לסמל של נהנתנות ורמת חיים גבוהה, בעיקר בגלל סדרת הטלוויזיה הפופולרית.
צולמו שש עונות, אורך חיים גבוה יחסית במונחים של עולם הטלוויזיה בישראל. את הסדרה ערך יואב זומר. צילומי הסדרה הופסקו לאחר ירידה בשיעור הרייטינג בעקבות העברתה לשעת שידור שאיננה פריים טיים. שידורים חוזרים של פרקי הסדרה שודרו בעבר בערוץ 2, בערוץ הוט בידור ישראלי, ומשודרים כעת בערוץ 24.
עלות הפקת כל פרק באותן השנים נחשבה ליקרה ביותר בטלוויזיה בישראל ולערוץ 2 בפרט[דרוש מקור]. הסדרה כונתה "אופרת הסבון הישראלית הראשונה", כי תכניה היו דומים לאופרות הסבון שהופקו בארצות הברית וחלקן שודרו בישראל החל מראשית שנות התשעים. אף על פי כן, רמת אביב ג' הייתה אופרת הסבון השנייה שנעשתה בישראל, הראשונה הייתה "זהב של שוטים" בכיכובו של נתי רביץ.
את שיר הנושא לסדרה, "איתך", כתב חיים קינן, הלחין דובי זלצר ושרה הזמרת ליאורה. זלצר הלחין גם את נעימת הנושא של הסדרה.
ב-1996 יוצרו ושווקו על ידי חברת "עלית" 135 קלפים עם תמונות של כוכבי הסדרה.
עלילה

הסדרה סובבת את מרכז חייהם של הדמויות בשכונת הפאר "רמת אביב ג", דמויות המפתח בסדרה: שרון לינוביץ, נערה יפה ומפונקת, גולמה על ידי יעל בר זוהר, שהייתה אז אלמונית ובעקבות תפקידה הפכה לאחת הנשים הבולטות בעולם הבידור הישראלי. אמה של שרון, עידית לינוביץ, ה"ביץ'" הישראלית הראשונה, גולמה על ידי גילת אנקורי. בעלה של עידית ואביה החורג של שרון הוא מייק לינוביץ' המגולם על ידי שלמה סדן. ביתו של מייק מנישואין קודמים טלי ובעלה בני עורך הדין עובדים בחברה. משפחת לינוביץ' היא בעליה של חברת האופנה "אופל", עידית יחד עם אחיה גיא (ברוך דרור) המנהל הבכיר, מנהלים את החברה של אביהם יואל ריבק (גדעון שמר). סביב הדמויות בחברה מתפתחת מלודרמה של אהבות, שקרים, בגידות וסודות.
ראו גם

תנוחי
דין ושרון
עידית וגיא
מגדל מגורים ברמת אביב ג'
ונסה סלבסט

| --- | --- |

סלבסט ב-2008, לאחר הזכייה בצמיד אליפות העולם בפוקר הראשון שלה
 לידה:  9 ביולי 1984 (בת 40) ניו יורק, ארצות הברית 
 מידע כללי
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  בית הספר למשפט של ייל 
 ספורט
 ענף ספורט:  פוקר 
 כניסה להיכל התהילה:  היכל התהילה של הפוקר לנשים (2018)
 הישגים
 שיאים אישיים:  3 צמידי אליפות העולם בפוקר  שחקנית השנה של GPI‏ (2014)
 פרסים והוקרה:  תוכנית פולברייט 
 
ונסה סלבסט (באנגלית: Vanessa Selbst; נולדה ב-9 ביולי 1984) היא שחקנית פוקר אמריקאית אשר זכתה ב-3 צמידי אליפות העולם בפוקר, ונבחרה להיכל התהילה של הפוקר לנשים ב-2022. סלבסט היא האישה היחידה שדורגה במקום הראשון ב-GPI.
ביוגרפיה

סלבסט נולדה בברוקלין וגדלה בניו יורק. היא החלה ללמוד תואר במתמטיקה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, לפני שעברה לאוניברסיטת ייל ושם עשתה תואר במדע המדינה. היא עבדה במקינזי ושות', וחזרה לפקולטה למשפטים בייל וסיימה תואר במשפטים ב-2012.
קריירת פוקר

סלבסט החלה לשחק באליפות העולם בפוקר ב-2006, והגיעה לשולחן הגמר בטורניר טקסס הולדם הראשון בו היא נכנסה לכסף. ב-2008 זכתה בצמיד אליפות העולם בפוקר הראשון שלה, כשניצחה בטורניר אומהה הולדם. ב-2012 זכתה בצמיד השני שלה בטורניר 10-משחקים מעורבים.
בינואר 2013 ניצחה סלבסט בטורניר ה-High Roller בעלות כניסה של 25 אלף דולר, כחלק מסבב ה-PCA, וזכתה ב-1.4 מיליון דולר. זכייה זו העלתה אותה למקום הראשון בכל הזמנים בזכיות מטורנירים עבור נשים.
ב-2014 זכתה בטורניר טקסס הולדם בעלות כניסה של 25 אלף דולר, ובכך הפכה לאישה הראשונה אשר זכתה ב-3 צמידים באירועים פתוחים שאינם לנשים או מוזמנים בלבד. באותה השנה הייתה גם לאישה הראשונה אשר דורגה במקום הראשון ב-GPI.
בינואר 2018 הודיעה סלבסט על פרישתה ממשחק מקצועני.
נכון ליולי 2024, סלבסט זכתה בסך של כ-11.9 מיליון דולר מטורנירי פוקר, כשמתוכם כ-2.2 מיליון דולר בסבב אליפות העולם, והיא האישה עם מירב הזכיות מטורנירים.
קריירת פוקר > צמידי אליפות העולם בפוקר

| שנה | טורניר | פרס |
| --- | --- | --- |
| 2008 | $1,500 Pot-Limit Omaha | $227,933 |
| 2012 | $2,500 10-Game Six Handed | $244,259 |
| 2014 | $25,000 Mixed-Max No-Limit Hold'em | $871,148 |
חיים אישיים

ב-24 באוגוסט 2013 התחתנה עם מירנדה פוסטר, ולזוג ילד.
הערות שוליים

↑  Steve Friess, ‏From the Poker Table to Wall Street, New York Times, 27 ביולי 2018 (באנגלית)
↑  Haley Hintze‏, Vanessa Selbst Becomes All-Time Women's Tournament Earnings Leader, באתר Pokerfuse, ‏16 בינואר 2013 (באנגלית)
↑  Mo Nuwwarah,‏ Vanessa Selbst Retires as Pro Poker Player, באתר PokerNews,‏ 2 בינואר 2018 (באנגלית)
↑   ציוץ של Vanessa Selbst 🏳️‍🌈 ברשת החברתית אקס (טוויטר), 7 באפריל 2018
פוליטיקה של תאילנד

תאילנד היא מונרכיה חוקתית, שבראשה עומד מלך תאילנד. החוקה הנוכחית, משנת 2017, מגדירה את תאילנד כמשטר דמוקרטי, בו הריבון הוא העם וראש המדינה הוא המלך, שמבצע את תפקידו בתיווך הממשלה. שמה הרשמי של החוקה הוא 'מועצת השרים של תאילנד' (אנ'), ובתי המשפט. חוקי המדינה נקבעים על ידי רשות מחוקקת דו-ביתית. מלכה הנוכחי של תאילנד הוא ראמה העשירי, שהוכתר לאחר מות אביו, ראמה התשיעי, ששלט במדינה במשך יותר מ-60 שנה. ראש הממשלה הוא הגנרל פריות צ'אן-אוצ'ה, שעלה לשלטון בהפיכה צבאית בשנת 2014 ונבחר רשמית בבחירות ב-2019. 500 חברי הבית התחתון (בית הנבחרים) נבחרים בבחירות כלליות, ואילו 250 חברי הבית העליון (הסנאט) ממונים בצו מלכותי – ובפועל על ידי הצבא – ואסור להם להיות חברי מפלגות.
המערכת הפוליטית של תאילנד איננה יציבה, ונתונה להשפעה חזקה של הצבא, שאף שלט בה במשך תקופות ארוכות. על פי מדד הדמוקרטיה של האקונומיסט משנת 2022, תאילנד מוגדרת כ"דמוקרטיה פגומה" (flawed democracy). המדד ציין שבשנת 2022 תאילנד הייתה המדינה עם השיפור המשמעותי ביותר ברמת הדמוקרטיה שבה, אך גם צוינה כ"דוגמה טובה לשבריריות ולארעיות של התפתחות הדמוקרטיה במדינות רבות באזור". היא צוינה גם ככזו שהכוחות הפוליטיים המזוהים עם הצבא מחזיקים בכוח פוליטי רב, תוך השפעה רבה על הרשות המחוקקת והרשות השופטת.
באותה שנה ארגון Freedom House (אנ') האמריקאי הגדיר את תאילנד כמדינה לא-חופשית, שעברה מדיקטטורה צבאית לממשל עם דומיננטיות חזקה של הצבא וממשלה נבחרת-למחצה. תחומים נוספים בתאילנד שציין הארגון לרעה הם חופש הביטוי, חופש ההתארגנות, ההגינות האלקטורלית, שוויון ההזדמנויות לאופוזיציה, זכויות האזרח הפוליטיות, שקיפות והגנה מפני כוח השלטון, שהניבו למדינה ציון כללי של 29 מתוך 100.
הפרק הנוכחי בהיסטוריה של המשטר בתאילנד החל במהפכה הסיאמית של 1932, אז הובילה הפיכה צבאית לביטול המשטר המונרכי-אבסולוטי ששלט עד אז ולהקמה של מונרכיה חוקתית. מאז התאפיין המשטר באי-יציבות, כשהחוקה הנוכחית היא כבר ה-20 במספר. בעשורים הראשונים לאחר המהפכה ב-1932, קבוצות פוליטיות שונות נאבקו על השליטה במוסדות המדינה, ונוצר מעגל חוזר ונשנה: משבר פוליטי הוביל להפיכה צבאית, שבה הנהגה חדשה עלתה בכוח הזרוע וביקשה להקנות לעצמה לגיטימציה באמצעות כינון חוקה חדשה, משבר חדש התעורר, והתהליך התרחש שוב. הפרק האחרון בהיסטוריה זו החל בהפיכה שאירעה בשנת 2014, שביטלה את החוקה של שנת 2007 ויצרה את שלטון "המועצה הלאומית לשלום וסדר", שהיווה חונטה צבאית. הממשל הצבאי פיזר את הפרלמנט. בשנת 2017 פוזרה באופן רשמי המועצה הלאומית, לאחר שהחוקה החדשה אושרה במשאל העם של 2016. חוקה חדשה זו מחייבת, בין היתר, את הממשלות העתידיות לפעול על פי תוכנית אסטרטגית לאומית שתתוכנן ל-20 שנה קדימה, ומאפשרת להנהגה הצבאית לבחור את חברי הסנאט, שקבוצות אופוזיציה ראו בסעיף זה אקט לא דמוקרטי. על מפלגות האופוזיציה נאסר לערוך קמפיינים נגד החוקה לפני משאל העם. בשנת 2019 נערכו בחירות כלליות, 8 שנים לאחר הבחירות הקודמות. בהנחה שכל חברי הסנאט תומכים בממשלה, ראש הממשלה הנבחר זקוק ל-126 קולות בבית התחתון (כ-25% מכלל חברי הבית) על מנת לשלוט.
נתונים פוליטיים

שם המדינה
שם קונבנציונלי ארוך: ממלכת תאילנד
שם קונבנציונלי קצר: תאילנד
קוד לנתונים: TH
צורת ממשל: מלוכה חוקתית
עיר בירה: בנגקוק
נתונים פוליטיים > חלוקה מנהלית

תאילנד מחולקת ל-77 מחוזות, המכונים בתאית צ'אנגוואט, שכוללים את המטרופולין של בנגקוק רבתי. מושל בנגקוק נבחר על פי רוב, בעוד שמושלי שאר המחוזות ממונים על ידי שר הפנים.
נתונים פוליטיים > חגים לאומיים

28 ביולי, יום הולדתו של המלך (ראו להלן).
נתונים פוליטיים > חוקה

חוקות תאילנדיות לרוב לא מחזיקות מעמד למשך זמן רב. מאז ביטול השלטון האבסולוטי בשנת 1932, נתקבלו 20 חוקות - בממוצע חוקה אחת מדי ארבע שנים.
חוקה דמוקרטית באופייה, היחידה שנוסחה על ידי אספה מכוננת נבחרת והיחידה שהתקבלה שלא כתוצאה מהפיכה צבאית, התקבלה ב-11 באוקטובר 1997 ובוטלה בהפיכה הצבאית של 2006.
חוקה דמוקרטית-למחצה באופייה התקבלה במשאל עם באוגוסט 2007 ובוטלה בהפיכה הצבאית של 2014.
חוקת תאילנד הנוכחית, שהתקבלה במשאל עם באוגוסט 2016 אך נכנסה באופן מלא לתוקף רק באפריל 2017, היא דיקטטורית באופייה.
התיקון הראשון לחוקה התקבל לפני כניסת החוקה באופן מלא לתוקף על פי בקשת המלך וצ'יראלונגקורן וחיזק את סמכויות המלך.
נתונים פוליטיים > המערכת המשפטית

בהתבסס על המשפט האזרחי, עם השפעה של המשפט המקובל, לא קיבלה על עצמה תאילנד תוקף מחייב של בית הדין הבינלאומי לצדק.
המערכת המשפטית של תאילנד מערבת יסודות תאיים מסורתיים עם אלו של חוקים מערביים. בית המשפט החוקתי הוא הערכאה הגבוהה ביותר לערעורים, אף כי סמכותו השיפוטית מוגבלת לנושאים המוגדרים בבירור כחוקתיים. חבריו מוצעים על ידי הסנאט וממונים על ידי המלך. לבתי המשפט לצדק יש סמכות בנושאים פליליים ואזרחיים והם מאורגנים בשלוש ערכאות: בתי משפט לערכאה ראשונה, בתי משפט לערעורים ובית המשפט העליון לצדק. אין שום רשומות קצרניות הנשמרות על ידי הערכאה הראשונה, והרשומה מורכבת ממה שהשופט מוצא לנכון.
השמצות והוצאת דיבה אינן נזיקין אזרחיים בתאילנד אלא עבירות פליליות. על עורכי דין לשאת כרטיס כניסה צהוב והם עשויים להידרש להציגו. לבתי משפט מנהליים סמכות שיפוטית בקשר לתביעות שבין מפלגות פרטיות לממשלה, ובין ישויות ממשלתיות שונות. במחוזות הגבול הדרומי, היכן שהמוסלמים מהווים את רוב האוכלוסייה, יש לוועדות מוסלמיות מחוזיות סמכויות משפטיות מוגבלות בענייני אישור צוואות, משפחה, נישואין ומקרי גירושין.
בשנת 1934 הוקק חוק והוקם בית המשפט העליון של תאילנד.
נתונים פוליטיים > זכות בחירה

זכות בחירה כללית ומחייבת, החל מגיל 18.
נתונים פוליטיים > הרשות המבצעת > ראש המדינה

המלך מאהה וצ'יראלונגקון, ראמה העשירי, מאז 1 בדצמבר 2016. תקופת מלוכתו הורחבה באופן רטרואקטיבי ליום מות אביו, ראמה התשיעי. נולד ב-28 ביולי 1952, שייך לשושלת צ'אקרי.
נתונים פוליטיים > הרשות המבצעת > ראש הממשלה

מאז תחילת הממשל הצבאי וההפיכה הצבאית של שנת 2014 מחזיק ראש המועצה הלאומית לשלום וסדר פריות צ'אן-אוצ'ה בתפקיד. הוא נבחר רשמית כראש ממשלה בשנת 2019, אך קודם לכן הבטיח את ניצחון מפלגתו בבחירות.
נתונים פוליטיים > הרשות המבצעת > קבינט

מועצת שרים. המועצה הפרטית נחשבת ככלי של הצבא להתערבות בהליך הפוליטי.
נתונים פוליטיים > הרשות המבצעת > בחירות

שלטון המלוכה עובר בירושה.
את ראש הממשלה ממנים הסנאט והפרלמנט. חוקת תאילנד שכוננה בתקופת המשטר הצבאי מבטיחה מעשית את בחירתו של ראש המועצה הלאומית לשלום וסדר לראשות הממשלה.
נתונים פוליטיים > הרשות המחוקקת

האספה הלאומית מורכבת מ-2 בתים, הנקראת בתאית Rathasapha, מורכבת מהסנאט התאילנדי, הקרוי בתאית Wuthisapha, ומבית הנבחרים התאילנדי, הקרוי בתאית Sapha Phuthaen Ratsadon.
לפי חוקת 2016, חברי הסנאט ממונים על ידי המלך ומורכב מ-250 חברים, ובבית הנבחרים כ-500 חברים, מתוכם 350 שנבחרו ישירות ממחוזות הבחירה, וה-150 הנותרים נבחרים בבחירות ארציות-יחסיות על פי רשימת מפלגות ארצית. חוקת תאילנד שכוננה בתקופת המשטר הצבאי מגבילה את מספר המושבים המקסימלי בו יכולה כל מפלגה להחזיק, בלי קשר למספר הקולות שקיבלה בפועל.
עם זאת, לא תמיד היה כך המצב. לפי חוקת 1997 הדמוקרטית, כל חברי הסנאט, שמספרם היה 200, נבחרו ישירות במחוזות המנהליים, כשלכל מחוז יש ייצוג של סנאטור אחד, לכל הפחות, ולפי חוקת 2007 הדמוקרטית למחצה, 76 מתוך 150 חברי הסנאט נבחרו בבחירה ישירה ב-76 מתוך 77 המחוזות המנהליים. בעוד שה-74 הנותרים מונו על ידי המלך.
נתונים פוליטיים > הרשות המחוקקת > בחירות

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ב-6 בפברואר 2005 התקיימו בחירות לרשות המחוקקת בתאילנד.
התפלגות המושבים בבית הנבחרים לאחר בחירות 2001 לפרלמנט התאילנדי היו:
תאים אוהבים תאים 248 (NA)
המפלגה הדמוקרטית 128 (+5)
צ'ארט תאי 41 (2+)
צ'ארט פטאנה 29 (-23)
השאיפה החדשה 36 (89-)
נתונים פוליטיים > הרשות השופטת

לבית המשפט העליון (סאנדיקה) מתמנים השופטים על ידי המלך. כל בתי המשפט הם תחת משרד המשפטים התאי. אין עצמאות שיפוטית. ישנו גם בית משפט לחוקה. כן, ישנו בית משפט לערעורים, המחולק לדיוויזיות ובכל אחת מהם יושבים כ-3 שופטים. שופטים חוקרים מסייעים לשופטים מכהנים. על השופטים לעמוד תחת מבחן וניתנים 2 סוגי מבחנים: האחד מיועד למי שהוכשרו בתאילנד והאחר מיועד לבוגרי שלוחות זרות ללימודי משפטים. ערכאות ראשונות מהסוג הראשון (פלילי, אזרחי) מאוישות על ידי שופטים. שופטים בבתי משפט לענייני עבודה אינם בהכרח עורכי דין, והם עובדים מטעם משרד העבודה. גם ישנו בית משפט לקניין רוחני וסחר בינלאומי. אין שום רקורד קצרני של אי-אלו תהליכים בערכאה ראשונה, ובערכאה זו כל ההליכים המשפטיים נכתבים על ידי השופטים עצמם. אין שום חשיפה של עדות או עדים בערכאה ראשונה. נאשמים פליליים זכאים למתרגם מורשה מטעם בית המשפט, אם אין ידם משגת. על ערעורים להיות מוגשים דרך הערכאה הראשונה תוך 30 יום מהוצאת פסק הדין. בערכאות ראשונות אין שום חבר מושבעים. רק אזרחים תאים רשאים להתמחות לפני בית משפט.
נתונים פוליטיים > מפלגות פוליטיות ומנהיגים

תאים אוהבים תאים בהנהגת תאקסין צ'ינוואט
המפלגה הדמוקרטית התאית, בהנהגת אפיסיט ווצ'נצ'יווה (מחליפו של בניאט בנטטנדאן)
מפלגת ההמונים, בהנהגת צ'לם יובמרונג וסופהון פטצ'סבנג
מפלגת הפיתוח הלאומי, בהנהגת צ'וואט ליפטנפלופ
מפלגת השאיפה החדשה, בהנהגת הגנרל צ'וואליט יונגצ'איוט
מפלגת העם התאי, בהנהגת צ'וויט קמולויסיט
מפלגת האנשים, בהנהגת אנק לאוטאממאטת.
נתונים פוליטיים > שותפות בארגונים בינלאומיים

הארגון המטאורולוגי העולמי, הארגון למניעת הפצת נשק כימי, מוסד האומות המאוחדות להדרכה ומחקר, נציבות האו"ם לפליטים, ארגון התקינה הבינלאומי, הארגון לשיתוף פעולה כלכלי אסיה-מדינות האוקיינוס השקט, G-77, ארגון התיירות העולמי, אוניברסיטת האומות המאוחדות, ארגון הדואר העולמי, ארגון הימאות הבינלאומי, יוניקום, הבנק האסיאני לפיתוח, איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה, המועצה לצרכנות שיתופית, קבוצת המקונג, תוכנית קולומבו, ESCAP, ארגון המזון והחקלאות, הבנק העולמי,
הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית, ICFTU, הצלב האדום, ארגון הסחר העולמי, הקרן הבינלאומית לפיתוח חקלאי, האיגוד הבינלאומי למימון (IFC), הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית,
האיגוד לפיתוח בינלאומי, ארגון ההידרוגרפיה הבינלאומי (IHO), ארגון העבודה הבינלאומי, קרן המטבע הבינלאומית, Inmarsat ,Intelsat, אינטרפול, IOC, ארגון ההגירה הבינלאומי, איגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי,  ארגון מדינות אמריקה (משקיפה), PCA, האומות המאוחדות, אונסק"ו, ועידת האו"ם לסחר ופיתוח, הארגון לפיתוח תעשייתי של האומות המאוחדות, UNMIBH ,UNTAET ,WCL, ארגון הבריאות העולמי, הארגון העולמי לקניין רוחני.
נתונים פוליטיים > תיאור הדגל

דגל תאילנד, הידוע גם בשם טריירנגה, מורכב מחמישה פסים אופקיים בצבעים אדום, לבן, כחול, לבן ואדום. הפס הכחול, המרכזי, כפול בגובהו משאר ארבעת הפסים. שלושת הצבעים אדום-לבן-כחול מסמלים אומה-דת-מלך, מוטו לא רשמי של תאילנד.
הערות שוליים

↑  תרגום לא רשמי של חוקת 2017 לאנגלית (מאורכב); תרגום נוסף של constituteproject.org
↑  Democracy Index 2022: Frontline Democracy and the Battle for Ukraine, Economist Intelligence Unite, p. 49
תאילנד שיפרה את ציונה על פי המדד בשנת 2022 מ-6.04 ל-6.67, כאשר הציון "דמוקרטיה פגומה" ניתן למדינות שבהן ציון המדד הוא בטווח 6–8. לשם השוואה, הציון של ארצות הברית וישראל היה באותה שנה 7.85 ו-7.93 בהתאמה.
↑  Thailand, Freedom in the World 2022, Freedom House;
לשם השוואה ארצות הברית וישראל קיבלו באותה שנה ציון של 83 ו-76 בהתאמה.
↑  Hiroshi Kotani and Yukako Ono, Thailand's new constitution favors the monarchy and military, Nikkei Asia, April 13 2017
↑  Constitutional History of Thailand, ConstitutionNet.org, updated March 2021
1 2 3 4  סוכנויות הידיעות‏, תאילנד מקיימת בחירות ראשונות זה 8 שנים, אך הצבא ימשיך לשלוט, באתר וואלה, 24 במרץ 2019
↑  דרמה בתאילנד: הצבא הכריז על ממשל צבאי, באתר ynet, 19 במאי 2014
↑   צבא תאילנד הכריז על משטר צבאי במדינה כדי להרגיע את גל האלימות, באתר הארץ, 20 במאי 2014
↑  למרות האיסור, המחאה בתאילנד נמשכת: "רוצים שנפחד", באתר ynet, 19 באוקטובר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007546463705171  LCCN: sh86002109
השירותים של טוקיו

השירותים של טוקיו הוא פרויקט עירוני בשיבויה, טוקיו, של בניית שירותים ציבוריים מודרניים באיכות גבוהה, במטרה לעודד את השימוש בהם, וכתוצאה מכך את השימוש בשטחים הציבוריים שהם משרתים, כגון פארקים ושטחים משותפים אחרים. נכון לינואר 2024 הפרויקט כולל 17 מבנים שתוכננו על ידי 16 אדריכלים ידועי שם, כאשר הראשון שבהם נפתח ב-5 באוגוסט 2020.
רקע

מתקני השירותים ממוקמים בשיבויה, מפוזרים על פני האזור של שכונות Hatagaya, Yoyogi ו-Ebisu. הם נבנו כתחליף למבנים קודמים שאינם מתאימים מבחינת מרחב, נגישות או שימור. הפרויקט התחיל בשנת 2018 כאשר הוזמנו אליו אדריכלים ומעצבים יפנים ובינלאומיים בעלי שם כאשר המטרה הייתה לתכנן מבנים בעלי אסתטיקה ייחודית. השירותים נבנו לקראת אולימפיאדת טוקיו.
17 המתקנים נבנו על ידי שישה עשר אדריכלים, ביניהם זוכי פרס פריצקר כגון טויו איטו, שיגרו באן, טדאו אנדו, ועוד. לדברי היזמים הפרויקט נועד לשקף את תרבות האירוח הנודע של יפן.
הסרט

בכדי להמשיך ולקדם את הפרויקט החליטו היזמים, קוג'י ינאי וקרן ניפון, להפיק סרט העוסק בפרויקט. הוזמנו מספר במאים בעלי שם, ונבחר הבמאי וים ונדרס. ינאי הציע להפיק סדרת סרטים קצרה שתעסוק בכל אחד מהמבנים אך ונדרס החליט להפיק דווקא סרט עלילתי באורך מלא.
ונדרס יצר סרט בשם "ימים מושלמים" אשר עוקב אחר חייו של מנקה בשירותים הציבוריים. הסרט יצא לאקרנים בשנת 2023 ובפסטיבל קאן זכה בפרס חבר השופטים ובפרס השחקן הטוב ביותר לקוג'י יאקושו (אנ'). הסרט היה מועמד לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-96.
ראו גם

בתי שימוש ביפן
הערות שוליים

↑  Junko Kobayashi tops weathering-steel Tokyo toilet with bright yellow disc, Dezeen, ‏27 במרץ 2023
↑  In Tokyo, a public toilet that is also a cinema and a kiosk, Mastering public space, ‏16 באוגוסט 2023
↑  Kazoo Sato designs hemispherical public toilet for Tokyo, Dezeen, ‏29 באוגוסט 2021
↑  takenosuke sakakura's 'tokyo toilet' is an inviting structure that glows like lantern at night, Designboom, ‏15 בספטמבר 2020
↑  Sou Fujimoto Unveils the Latest Tokyo Toilet, AZURE, ‏26 באוקטובר 2023
↑  toyo ito's tokyo toilet appears like three mushrooms sprouted in the woods, Designboom, ‏27 ביולי 2021
↑  שיגרו באן עיצב שירותים ציבוריים שקופים בטוקיו, באתר מגזין D+A, ‏אוגוסט 2020
↑  Urasando Public Toilet, Marc Newson
↑  Nigo creates "friendly" house-shaped public toilet in Tokyo, Dezeen, ‏15 ביולי 2021
↑  Tadao Ando creates circular public toilet surrounded by cherry trees in Tokyo, Dezeen, ‏4 בספטמבר 2021
↑  שני רחל פומס, מעץ, מזכוכית ובהשראת הנוף הטבעי: השירותים הציבוריים היפים בעולם, באתר ynet, 21 בנובמבר 2021
↑  how can a communal space like the public bathroom evolve in order to effectively accommodate our infinitely diverse needs?, Nao Tamura
↑  Ebisu Park Toilet / Wonderwall, ArchiDaily
↑  THE TOKYO TOILET, kashiwa sato
↑  fumihiko maki designs the 'squid toilet' in tokyo with a courtyard and curved roof, Designboom, ‏12 באוגוסט 2020
↑  Tomohito Ushiro designs Tokyo toilet to be "a piece of public art", Dezeen, ‏29 בינואר 2023
אורית בנבנישתי

| --- | --- |

 לידה:  1961 (בת 64 בערך) קונטיקט, ארצות הברית
 מדינה:  ישראל ישראל
 תאריך עלייה:  1970
 מקום מגורים:  תל אביב
 השכלה:  בוגר ומוסמך בסטטיסטיקה מטעם אוניברסיטת תל אביב בשנת 1987  בוגר ומוסמך במשפטים מטעם הקריה האקדמית אונו בשנת 2015
 תקופת הפעילות:  מ-1981
 מקצוע:  אשת עסקים
 תפקיד:  מנכ"לית קבוצת תיגבור
 בן זוג:  קותי לוריא
 צאצאים:  2
 מספר צאצאים:  2 
 
אורית בנבנישתי (נולדה ב-1961) היא אשת עסקים ישראלית, מנכ"לית קבוצת תיגבור ויושבת ראש חברת האבטחה "רשף ביטחון". נשיאת ענף חברות משאבי אנוש בנשיאות המגזר העסקי בישראל.
ביוגרפיה

אורית בנבנישתי היא בתה של רינה וינרייך בנבנישתי. הוריה של אורית התחתנו ביד אליהו ואחרי זמן קצר עברו לניו יורק, מאחר שאביה עבד בחברת ביטוח אמריקאית. בארצות הברית רינה למדה הוראה ועבדה בבית ספר יהודי. מאוחר יותר החלה לעבוד בחברת משאבי אנוש.
אורית נולדה בארצות הברית, בקונטיקט. כשהייתה בכיתה ב', אחרי מלחמת ששת הימים, ההורים החליטו לחזור לישראל, והשתכנו בשכונת קיראון בקריית אונו. כעבור שמונה שנים עברה המשפחה להרצליה. בנבנישתי עסקה באתלטיקה (בעקבות אמהּ, שהייתה אתלטית), וזכתה באליפות ישראל לתיכונים בריצות למרחק 400 מטרים ו-600 מטרים.
אחרי שירות צבאי כמטאורולוגית בחיל האויר, בין השנים 1979–1981, למדה בנבנישתי סטטיסטיקה. היא השלימה תואר בוגר ומוסמך בסטטיסטיקה מטעם אוניברסיטת תל אביב בשנת 1987 ותואר בוגר ומוסמך במשפטים מטעם הקריה האקדמית אונו בשנת 2015.
במהלך הלימודים לתואר מוסמך בחקר ביצועים ומתמטיקה, עבדה בחברת מחשבים, ובהמשך הצטרפה לחברת "תיגבור" המשפחתית, שהוקמה ונוהלה על ידי אמה. היא שימשה במספר תפקידים בחברה, ובתחילת שנות האלפיים, מונתה על ידי אמה למנכ"לית החברה. החברה עוסקת בכח אדם, סיעוד, שמירה ואבטחה.
היא גם חברת הנהלה של העמותה לקידום החינוך בתל אביב-יפו, עמותת נאמני שניידר והאגודה לסוכרת נעורים, חברה בנשיאות פורום ראשי החברות, ונשיאת ענף חברות משאבי אנוש בנשיאות המגזר העסקי בישראל.
נבחרה כאחת מאנשי השנה של ביזפורטל לשנת 2021.
בנבנישתי נשואה לקותי לוריא. לזוג 2 בנים והם גרים בתל אביב.