האנה מיטשל
ביוגרפיה > ילדות (1871–1885)

מיטשל נולדה בשנת 1871 בשם האנה מריה וובסטר (Hannah Maria Webster); הייתה הרביעית מבין שישה אחים ואחיות. באוטוביוגרפיה שלה היא ציינה כי אביה קיבל השכלה יחסית סבירה לימים ההם. הוא ידע קרוא וכתוב, מעט חשבון אבל בעיקר חבב ציור. גם לאמא של מיטשל הייתה השכלה זהה, ואף על פי שכבר בגיל 12 עבדה כמשרתת, היא יכלה ללכת לבית ספר של יום ראשון ולקחת חלק בחיי החברה של הכפר.
מיטשל טענה שאמא שלה לא שמחה משנולדה לה הילדה הרביעית, ומשנולדו אחריה עוד שניים, המצב בבית היה ללא נשוא. החיים במשק היו קשים מאוד ללא מכונות שיקלו על העבודה וללא משאבים כלכליים או אפשרות לשכור כוח עבודה נוסף. מיטשל תיארה את אמהּ כאישה אובססיבית לניקיון שהייתה מסוגלת לקרצף את החזירים שבמשק בשאריות הסבון בימי הרחצה. אבל ללא ספק, טענה מיטשל, אמא שלה לא הייתה בנויה לחיים בחווה מבודדת כל כך. לא הייתה לה חיבה לבעלי חיים, ובעיקר לא למרוץ היומיומי הכולל חליבה, האכלת העגלים, העופות והחזירים, כשהידיעה שבינתיים הבית מתמלא בלכלוך ובבוץ מעבירה אותה על דעתה. מיטשל תיארה את אמא שלה באופן שמבהיר עד כמה היחסים ביניהן היו קשים ומרוחקים.
האם נטתה להתפרצויות אלימות גם בשל דבר של מה בכך והייתה מגרשת את כולם מהבית למשך שעות. לעיתים נאלצו מיטשל ואחיה המפוחדים, תדיר, לישון באסם למשך כמה לילות. לדברי מיטשל, אביה היה ג'נטלמן שחולשתו היחידה הייתה הכניעות שלו לאשתו, שהלכה והתעצמה ככל שרבו הילדים. האב לא היה מסוגל להתמודד עם הסערות שאשתו חוללה וגם לא להגן על ילדיו. מיטשל כתבה כי הוא היה הראשון לעזוב את הבית והאחרון לחזור אליו לאחר שנרגעו הרוחות.
אביה ואחיו לימדו את כל הילדים לקרוא. מיטשל העידה על עצמה שהיא חובבת ספרות מושבעת, ולעיתים קרובות הספרים היו המקור היחיד ממנו יכלה ללמוד. הדוד לימד את מיטשל לכתוב, ובעצמה לימדה את אחיה הצעירים קרוא וכתוב באמצעות שיטה שפיתחה בעצמה, אולם היא הודתה שלא הצליחה ללמד אותם לאהוב לקרוא.
בית הספר הקרוב ביותר היה רחוק מדי והיה צורך להישאר בו בתנאי פנימייה, ולכן הוחלט שהילדים ילמדו בתורות: קודם שני האחים הגדולים. במשך שנתיים נעדרו האחים למשך השבוע והיו חוזרים בסופי השבוע, מה שסיפק למיטשל הזדמנות להרחיב את השכלתה בתמורה לעבודות שעשתה במקומם.
לאחר כשנתיים, היה אמור להיות תורן של ליזי (Lizzie) ומיטשל, האחיות הגדולות, ללכת אל בית הספר, אולם אם המשפחה התנגדה באומרה שהיא זקוקה לאחת מהן לעזרה בבית. לדאבון לבה של מיטשל, היא הייתה זאת שאמורה להישאר בבית עד שליזי תסיים את לימודיה. מיטשל כותבת כי מעולם לא דובר בבית על "השכלה" אלא רק על "ללמוד קצת", אולם עבורה זה היה המפתח ל"בית האוצר של הלמידה". אכזבתה של מיטשל הפתיעה את הדוד שלה, משום שעל פי רוב ילדים משתדלים להימנע מלחבוש את ספסל הלימודים בכל הזדמנות, בניגוד לה. הדוד הסכים להתייצב מול אמהּ של מיטשל ולנסות לשכנעה לאפשר למיטשל ללמוד. האם הסכימה לבסוף, בחוסר רצון בולט, והאחיות נשלחו אל בית הספר. אולם החורף היה קשה וקר, בית הספר לא היה מחומם כראוי, והאחיות היו חולות לעיתים תכופות ונשלחו הביתה כעבור שבועיים בלבד. ליזי נשלחה לבית ספר מרוחק עוד יותר בו בילתה גם בסופי השבוע, ומיטשל נותרה בבית כשהאם מבטיחה לה שכעבור שנתיים יגיע תורה. שוב יצא הדוד לעזרתה ורכש עבורה חוברות עבודה מה שביסס עוד יותר את יכולותיה האוטודידקטיות של מיטשל.
ליזי סיימה את לימודיה כעבור שנה בלבד ונותרה בעיר לעבוד בעבודה שסידרה לה האם: שוליה לתופרת. ושוב לא נשלחה מיטשל אל בית הספר כמובטח. האם טענה כי מיטשל למדה מספיק ועליה להניח לספרים ולמצוא עבודה. מיטשל תארה את עצמה כנערה ביישנית, חסרת נימוסים בסיסיים, לא נאה ולא מושכת, ובשל העבודה הקשה שהיה עליה לעשות, גם כבעלת בריאות רופפת. עד מהרה נאלצה מיטשל לעבוד במשך 16 שעות ביום בחווה בשל פועלים שהגיעו לשפץ חלק מהאחוזה שבית המשפחה היווה חלק ממנה. האם נהגה להכותה ולגעור בה, מה שהביא להתמוטטותה של מיטשל.
ליזי שבה הביתה אחרי שנתיים בתור תופרת מוכשרת מאוד. היא נהגה לתפור את בגדיהם של כל בני המשפחה באמצעות מכונת התפירה שנרכשה עבורה, מה שסייע לה לקבל יחס חם ורך יותר מאשר אחותה. מכאן ואילך, כתבה מיטשל, היחסים בינה לבין אמה נותרו עד לסוף חייה של האם, קשים ורוויי עוינות. גם כאשר מיטשל סעדה אותה בזקנתה, האם, שנפטרה בגיל 90, לא הכירה לה תודה ולא הביעה את הערכתה למורת רוחה של מיטשל, ואף המשיכה לומר לה שהיא הכישלון החרוץ ביותר מבין כל ילדיה. האם רצתה שכל ילדיה ילמדו מקצוע, והציפייה הייתה שמיטשל תלמד מליזי את סודות התפירה. אולם מיטשל תיעבה תפירה אף יותר משתיעבה את עבודות הבית וסירבה ללמוד מאחותה. אי לכך, מיטשל נשלחה לעיר על מנת להיות שוליה של זוג נכה ומבוגר. מיטשל נהנתה לחיות בבית הזוג, שהתייחס אליה בחיבה רבה יותר מזו שקיבלה בבית. היא נהנתה מעבודתה כתופרת ואף הורשתה ללמוד בימי ראשון. זה נמשך שנה בלבד, ושוב נקראה מיטשל לשוב הביתה על מנת להיות לעזר בניהול החווה במקום להישלח אל בית הספר.
החיים בבית היו בלתי נסבלים ומיטשל החליטה לברוח. מיטשל כתבה כי ככל שאמא שלה התאמצה להכניסה לתבנית, כך גדלה נחישותה של מיטשל להישאר נאמנה לעצמה. המצב הגיע לקיצוניות כזאת שיום אחד, לאחר ששוב הוכתה על ידי אמה עם מקל, מיטשל זרקה את המקל לאש והדפה אותה מעליה.
מיטשל קיבלה מאביה את הסכמתו לעזיבתה ואף סכום כסף קטן והיא החלה במסעה הרגלי, מהלך עשרה מייל לבית אחיה הנשוי. הפרידה מאחיה, מאביה ומהדוד הייתה לה קשה, והיא סברה שאינה מצוידת כהלכה לחיים עצמאיים: ללא השכלה פורמלית וללא מיומנויות. מיטשל בת ה-14 חשה מעט הקלה מהידיעה שלא תצטרך לסבול יותר את ידה הקשה של אמה, אבל, כתבה: ”...אי שם, בדרך, בין אדמות הבור, נפרדתי מילדותי לעולמי עד”.