stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ונתן טראמבל האב
ביוגרפיה > חיים אישיים

ב-9 בדצמבר 1735 נשא לאישה את פיית' רובינסון (1718–1780), בתו של הכומר ג'ון רובינסון. הם היו הורים לשישה ילדים. בנו השני הוא ג'ונתן טראמבל הבן (1740–1809), עוזו של הגנרל ג'ורג' וושינגטון מ-1781 ועד סוף המלחמה. ג'ונתן הבן כיהן גם כמושל קונטיקט מ-1798 עד 1809. בנו הצעיר הוא ג'ון טראמבל (1756–1843), הוא "צייר המהפכה האמריקאית". אף הוא היה עוזרו של הגנרל וושינגטון למשך 19 ימים ב-1775.
טראמבל מת בלבנון, קונטיקט, ונקבר בבית הקברות הישן שם. ביתו שבלבנון הוכרז כנקודת ציון היסטורית לאומית ב-1965.
הערות שוליים

↑  Lewis, Charles H. (2009). Cut Off: Colonel Jedediah Huntington's 17th Continental (Conn.) Regiment at the Battle of Long Island August 27, 1776. Westminster, MD: Heritage Books. p. 7. ISBN 978-0-7884-4924-6.,
↑  "The UConn Story – History of the University of Connecticut". Uconn.edu. אורכב מ-המקור ב-19 בדצמבר 2008. נבדק ב-2 בספטמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Phelps, Page 48.
↑  Eddlem, Thomas R. 25-AUG-03 The New American http://www.accessmylibrary.com/coms2/summary_0286-24329109_ITM
↑  Rose, Page 8.
↑  Phelps, Page 59.
↑  "Misc Letters to Congress 1775–1789".
↑  "Book of Members, 1780–2010: Chapter T" (PDF). American Academy of Arts and Sciences. נבדק ב-28 ביולי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010649174805171  GND: 1030403236  ISNI: 0000 0003 8507 6241  LCCN: n83146798  NTA: 074363379  SNAC: w67s7mnj  SUDOC: 158368703  VIAF: 7785196   WorldCat (עם VIAF): 7785196
ברית הארבע

מלחמת צרפת–פרוסיה - ביסמרק ונפוליאון השלישי, יושבים זה לצד זה, לאחר נפילתו של האחרון בשבי
ברית-הארבע (באנגלית: Quadruple Alliance) הוא השם שניתן לברית שנכרתה בין ארבע מדינות (גרמניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, איטליה ורומניה) קודם מלחמת העולם הראשונה, ביוזמתו של ביסמרק הקנצלר הראשון של הקיסרות הגרמנית. היוזמה באה במטרה למנוע שיתוף פעולה בין צרפת לאימפריה האוסטרו-הונגרית, ובכך לשמר את כוחה של גרמניה, ואת יתרונה על פני צרפת.
רקע

לברית-הארבע קדמו הסכמים נוספים. מלחמת צרפת–פרוסיה, בשנים 1870–1871, הסתיימה בניצחון גרמני, אך הותירה חשש כבד בלב המנהיגות הגרמנית, כי צרפת, מתוך רגשות נקם, תשוב ותתקוף את גרמניה. ב-16 באוקטובר 1879, נחתם הסכם בין גרמניה לאימפריה האוסטרו-הונגרית, וב- 18 במאי 1881, נחתם הסכם שלושת הקיסרים (בין גרמניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, ורוסיה. הסכמים אלו באו להבטיח, כי בכל מקרה שתפרוץ מלחמה בין אחד הצדדים, ובין מעצמה גדולה אחרת, ישמרו הצדדים האחרים על נייטרליות.
הברית

ב- 20 במאי 1882, נחתם הסכם תלת-צדדי, בין גרמניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית ואיטליה, וב- 30 באוקטובר 1883 הצטרפה גם רומניה לברית. לכל אחת מארבע חברות הברית היה אינטרס ברור וסיבה להצטרפותה לברית.
גרמניה כאמור, על מנת לשמר את כוחה מול צרפת, ולמנוע ממנה מחשבות נקם, על תבוסתה במלחמת צרפת–פרוסיה.
לאיטליה, היו תביעות טריטוריאליות כלפי אוסטריה, וכלפי צרפת, וכניסתה לברית הגדילה את הלחץ על צרפת.
האימפריה האוסטרו-הונגרית, ביקשה לנצל את הברית ככלי נגד רוסיה אשר איתה הייתה חלוקה בנושאים שונים באשר לבלקן.
לרומניה היו ניגודי אינטרסים טריטוריאליים עם רוסיה ואוסטריה. לכניסתה לברית תרם רבות הלחץ מצד קרול הראשון, מלך רומניה שמוצאו משושלת בית-הוהנצולרן-זיגמרינגן.
ברית-הארבע, היוותה את הציר העיקרי, סביבו התפתחה מדיניות החוץ של המעצמות הגדולות בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. כל עוד היה ביסמרק הקנצלר, מילאה הברית את התפקיד המקורי לו הועיד אותה בעת הקמתה. אך עם פיטוריו של ביסמרק מראשות הממשלה, על ידי הקיסר וילהלם השני, קיבלה הברית אופי אנטי רוסי בעליל. דבר שהוביל לכך שתוך שני עשורים, כרתו רוסיה ובריטניה בריתות עם צרפת, מהלכים שהובילו למלחמת העולם הראשונה.
שעת מבחן

שעת מבחן למידת איתנותה של ברית-הארבע, נוצרה כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה. איטליה ורומניה לא שמרו אמונים לחברות הברית. אמנם בתחילה הן הכריזו על נייטרליות, כפי שחייבה אותן נאמנותן לברית. אך לאחר שניהלו משא ומתן טריטוריאלי עם כל אחד מהצדדים הלוחמים הכריזה איטליה מלחמה על אוסטריה-הונגריה במאי 1915, ורומניה עשתה כן באוגוסט 1916.
הערות שוליים

↑  הסכם שלושת הקיסרים, נחתם לראשונה בשנת 1873, אך התפרק ונחתם שוב בשנת 1881
הידאו קוג'ימה

| --- | --- |

הידאו קונג'ימה, 2010
 לידה:  24 באוגוסט 1963 (בן 61) Soshigaya, יפן 
 מדינה:  יפן 
 מקום מגורים:  טוקיו, אוסקה, Ibaraki, Kawanishi 
 תקופת הפעילות:  מ-1986 
 מעסיק:  Kojima Productions 
 פרסים והוקרה:  Game Developers Choice Award - Lifetime Achievement (2009)  Japan Game Awards Annual Work Category Excellence Award  פרס באפט"א למפעל חיים (2020)  The Game Awards – Industry Icon (1 בדצמבר 2016)  Art Encouragement Prizes 
 חתימה:   
 www.kojimaproductions.jp
 
הידאו קוג'ימה (ביפנית: 小島 秀夫; נולד ב-24 באוגוסט 1963) הוא מפתח משחקי וידאו יפני, תסריטאי ומפיק, מייסד האולפן "קוג'ימה הפקות". בעבר הועסק על ידי חברת קונאמי כסגן-נשיא של חטיבת "Konami Digital Entertainment", תפקיד שבו החזיק עד שנת 2011. קוג'ימה נחשב לאחד מהיוצרים המשפיעים והחדשניים ביותר בתעשיית משחקי הווידאו.
בשנת 2015 החלו דיווחים על כך שקוג'ימה יעזוב את Konami, המפיצה שאיתה עבד במשך שנים ארוכות לאחר צאת המשחק Metal Gear Solid V: The Phantom Pain[דרוש מקור]. מאוחר יותר Konami ציינה כי הם מחפשים עובדים לצוות חדש לכותרי Metal Gear. שמו של קוג'ימה הוסר מעטיפת המשחק ושם האולפן Kojima Productions שונה ל-Konami Los Angeles[דרוש מקור].
מיד לאחר שעזב את קונאמי הכריז קוג'ימה כי החברה החדשה שלו, שנקראה גם היא "Kojima Productions", תפתח משחק בלעדי לפלייסטיישן 4. בכנס E3 2016 המשחק הוכרז בתור "Death Stranding". במהלך השנים נודע כי צוות השחקנים במשחק יכלול את נורמן רידוס, מאדס מיקלסן ולאה סדו. המשחק יצא לבסוף ב-2019, וזכה לשבחים על הגרפיקה, המוזיקה והדיבוב, אך לביקורות מעורבות על הגיימפליי והסיפור. למרות זאת, המשחק הצליח מאוד במכירות והיה מועמד (וגם זכה) לפרסים, וגם הוכרזה גרסה של המשחק למחשב.
בשנת 2019 גילם מתנקש בסדרה "זקנים מכדי לגווע ולמות צעירים" שיצרו ניקולס וינדינג רפן ואד ברובייקר לרשת אמזון.
בספטמבר 2024 חתם עם סוכנות הכישרונות WME כדי להרחיב את פעילותו בהוליווד. הוא מתכנן להוציא לאור משחקים חדשים, כולל "Death Stranding 2", "Physint", ופרויקט משותף עם ג'ורדן פיל בשם "O.D.". קוג'ימה הדגיש כי הוא מגדיר את עצמו כעצמאי ובכוונתו להישאר כזה, ללא מימון חיצוני, עם הסטודיו Kojima Productions. קוג'ימה עובד גם על משחק בשם "Physint", שמתמקד בריגול ונמצא בשלב מוקדם של פיתוח.
הערות שוליים

↑  Jennifer Maas, Video Game Legend Hideo Kojima Talks ‘Death Stranding’ Movie, Signing With WME for His Next Phase in Hollywood (EXCLUSIVE), Variety, ‏27 September 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX4970990  BnF: cb140662019 (data)  CANTIC: a11268700  GND: 1286104696  ISNI: 0000 0000 5188 031X  LCCN: nb2008026982  MusicBrainz: 964ead90-629f-402f-9051-45ae2076d264  NDL: 00949597  NKC: xx0153740  NLK: KAC200203308  VIAF: 66671040   WorldCat (עם VIAF): 66671040 
ערך זה הוא קצרמרבנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ג'יימס קייל

ג'יימס הנדרסון קייל (באנגלית: James Henderson Kyle‏; 24 בפברואר 1854 – 1 ביולי 1901) היה פוליטיקאי אמריקאי. כאחד מחברי המפלגה הפופוליסטית המצליחים ביותר, קייל כיהן במשך 10 שנים כחבר הסנאט של ארצות הברית מדקוטה הדרומית, מ-1891 ועד מותו. העיר קייל, דקוטה הדרומית נקראה על שמו.
ביוגרפיה

ג'יימס הנדרסון קייל נולד ב-24 בפברואר 1854 בחווה של משפחתו בסידרוויל, אוהיו. הוריו היו קפטן תומאס בוורידג' קייל ומרגרט ג'יין הנדרסון קייל והיו לו לפחות 5 אחים. סבא וסבתא שלו היו מהגרים סקוטים ואירים. בגיל 11 עבר עם משפחתו לעיר אורבנה, אילינוי.
כאדם צעיר, ג'יימס קייל נתקל בקושי בבחירת קריירה, אך רכש השכלה רבה ופרנס את עצמו באמצעות חקלאות והוראה. הוא למד הנדסה אזרחית באוניברסיטת אילינוי ולאחר מכן סיים את לימודיו באוברלין קולג' בשנת 1878. הוא שקל קריירה בתחום המשפטים, אך בסופו של דבר החליט להפוך לכומר קונגריגציונלי וסיים את לימודיו בסמינר התאולוגי המערבי בפנסילבניה בשנת 1881. לאחר מכן הוא עבר לסולט לייק סיטי, יוטה, בשנת 1882 כדי לכהן ככומר בכנסייה ומנהל סמינר בעיר. בשנת 1885 הוא עבר לטריטוריית דקוטה בשל השפעתה על בריאות אשתו. הוא המשיך לשמש ככומר עד 1891.
בשנת 1890 נכנס ג'יימס קייל לפוליטיקה בעקבות לחצם של רבים לאחר שנשא נאום פוליטי נלהב. זה היה זמן קצר לאחר שדקוטה הדרומית הפכה למדינה. הוא נבחר תחילה לסנאט של המדינה, ומייד לאחר מכן נבחר לסנאט של ארצות הברית. הוא סירב להצטרף למפלגה פוליטית והיה אחד מכמה אנשים שנכנסו לסנאט כעצמאי, אך בזמן הזה הוא נתמך על ידי המפלגה הדמוקרטית של המדינה. במהלך כהונתו הראשונה בסנאט, הוא הצטרף למפלגה הפופוליסטית המתפתחת. קייל נבחר מחדש לסנאט על ידי בית המחוקקים של המדינה בשנת 1897.  זמן קצר לאחר מכן, כשהמפלגה הפופוליסטית החלה להתפרק, קייל עבר למפלגה הרפובליקנית.
קייל כיהן במספר רב של ועדות בסנאט. בין השנים 1893 ל-1895 ובין 1897 ל-1901 הוא היה יושב ראש ועדת החינוך והעבודה, ובין השנים 1895 ל-1897 כיהן כיושב ראש ועדה שהוקמה לצורך הקמת אוניברסיטה בארצות הברית. קייל היה אחד המקדמים העיקריים של הצעת חוק לכינון יום העבודה. קייל תמך נחרצות במלחמת ארצות הברית–ספרד. הוא היה ידוע כסנאטור חרוץ שהגן על זכויות העובדים. בין השנים 1898 ל-1901 הוא שימש כחבר בוועדה הלאומית לתעשייה.
קייל החל לסבול מבעיות בריאותיות חמורות בשנת 1898. הוא מת ב-1 ביולי 1901 בגיל 47 באברדין, דקוטה הדרומית, שם חי מסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 עד 1891.
קייל היה נשוי לאנה אליזה דוגוט קייל ונולדו להם שני ילדים.
הערות שוליים

↑  "James H. Kyle Biography". Electric Scotland. נבדק ב-24 באוגוסט 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ג'יימס קייל, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
↑  "South Dakota, State Government". USGW archives. נבדק ב-24 באוגוסט 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 6399 113X  LCCN: no95015451  SNAC: w6nz85z1  Trove: 1141050  US Congress: K000353  VIAF: 31577767   WorldCat (עם VIAF): 31577767
אסטרטגיית ההכרעה במשפט

אסטרטגיית ההכרעה במשפט היא פרי יצירתם של פרופסור דורון מנשה וד"ר אייל גרונר. מדובר בהיוריסטיקה שמבקשת לפתור את בעיית שיקול הדעת השיפוטי בעת קביעות עובדות, כאשר עולה הצורך בקבלת החלטות במסגרת הליכים משפטיים. מטרתה העיקרית היא להנחות את בית המשפט על פי אילו קווים כלליים עליו לקבל את הכרעתו הספציפית.
אסטרטגיית ההכרעה צריכה להתאים לתכליות ההקשר המשפטי המדובר. לפיכך, יש להבחין בין אסטרטגיית ההכרעה האזרחית לאסטרטגיית ההכרעה הפלילית.
אסטרטגיית ההכרעה במשפט האזרחי

במשפט האזרחי, האלגוריתם מבוסס על מידת ההוכחה הנהוגה – "מאזן הסתברויות". הרציונליים העומדים בבסיס מידת הוכחה זו הם מזעור טעויות, וסימטריה של סיכוני המשגה בהתדיינות בין הצדדים, וזאת כל עוד לא קיים נימוק א-פריורי, קביל בדין, להעדיף סוג אחד של מתדיינים על פני סוג אחר.
עיקרון הסימטריה, והעובדה שלאור זכות הגישה לערכאות, והחופש שכללי הפרוצדורה האזרחית מאפשרים, מקרים אזרחיים זהים יכולים להתנהל כאשר צד יכול להיות תובע או נתבע לפי בחירתו, בחירה שאינה קשורה כמובן למשקל טענותיו לגוף העניין – תומכים במידת הוכחה אחידה לכל המקרים.
ההתבוננות על תובעים ונתבעים ברמה לא פרטית, אלא דה-פרסונלית, שממנה עולה שאין להבחין באורח עקרוני בין דחיית תביעה שלא כדין לבין חומרת קבלת תביעה שלא כדין – מחייבת מידת הוכחה אחידה של מאזן הסתברויות. זאת מאחר שמידה זו לא רק מגשימה את עיקרון הסימטריה, אלא יש בה כדי להגשים את עיקרון מזעור הטעויות. מידת אחידה לא סימטרית כמו זו שבמשפט הפלילי מובילה להגדלת מספר הטעויות, הנובעת מעצם חוסר הסימטריה בסטנדרט.
אסטרטגיית ההכרעה תובעת להחיל עקרונות אלה מעבר למידת ההוכחה, כחלק מהתווית שיקול הדעת השיפוטי בהליך האזרחי. בכל מקום שיש לפרש כלל/ להכריע בדבר כלל חדש/ להכריע בעניין פרקטי במשפט, שיש בו להשפיע על חלוקת סיכוני המשגה בין תובעים לנתבעים באותו סוג עניין – יש לנקוט במתווה הפעולה שיגשים את החלוקה האופטימלית של סיכוני משגה על פי האסטרטגיה (כאמור: סימטריה, ומזעור טעויות לטווח ארוך) בצורה המיטבית ביותר יחסית לשאר הפירושים.
דוגמה להחלת האסטרטגיה בהקשר זה היא בעמידה על נחיצות דרישת תנאי ההדדיות בדוקטרינת השתק פלוגתא, כפי שבאה לידי ביטוי בפסיקתו של ביהמ"ש העליון בעניין אספן:
כאשר קבלת טענת השתק פלוגתא מצד מי שלא לקח חלק בהתדיינות הראשונה מטילה על בעל הדין שהשתתף בהליך הראשון נטל בלתי שוויוני של "סיכוני המשגה" של בית המשפט שהכריע לרעתו. משכך, גם אם הגמשת תנאי ההדדיות מתיישבת עם האינטרס הציבורי הכללי של הפחתת עומס ההתדיינויות וחיסכון במשאבים שיפוטיים, השגת יעדים אלו עלולה לגרום לפגיעה בלתי מוצדקת בצדדים שהשתתפו בהתדיינות הראשונה [ראו: דורון מנשה "הערך שבשימור תנאי ההדדיות בדוקטרינת השתק פלוגתא" עיוני משפט כג 343 (2000)].
אסטרטגיית ההכרעה במשפט הפלילי

אסטרטגיית ההכרעה הפלילית נועדה לשקף את מטרת המשפט הפלילי, ובכלל זה את מטרת סדר הדין הפלילי ודיני הראיות, כאמור, מטרות אלו הן אכיפת המשפט הפלילי, הגנה על חפים וגילוי האמת. הלכה למעשה, האסטרטגיה מהווה כלי יישום מעשי של הקצאת סיכוני המשגה במשפט הפלילי. במשפט פלילי, הקצאת סיכוי המשגה (הסיכון לטעות) צריכה לאזן נכונה בין שני עקרונות אשר סותרים אחד את משנהו. מחד, עיקרון ההגנה על חפים ומאידך, אכיפת המשפט הפלילי. אין מדובר בעקרונות השווים במשקלם, שכן שיקולים נורמטיביים מצדיקים הגנה חזקה במיוחד על חפים. הרשעת חף חמורה מזיכוי אשם, ולכן יש ליטול סיכון גבוה למשגה בזיכוי וסיכון נמוך ככל האפשר למשגה בהרשעה, דהיינו עד לנקודה שבה לא ניתן לקיים אכיפה אפקטיבית של המשפט הפלילי.
בין העקרונות הנוספים העומדים בבסיסה של אסטרטגיית ההכרעה במשפט הפלילי, מעבר ל"הקצאת סיכוני המשגה", הוא עיקרון חזקת החפות, לפיו כל נאשם בהליך הפלילי הוא בחזקת "חף מפשע", אלא אם תוכח אשמתו על ידי בית-משפט מוסמך. לחזקת החפות רישא וסיפא – הרישא, מצביעה על ההעדפה הנורמטיבית של הגנה על חפים על פני לוחמה בפשיעה והגנה על הציבור מפניה. הסיפא, מצביעה על ההכרח בהותרת אפשרות עקרונית במקרים מתאימים להביא לידי הרשעה שהרי בחזקה (גם אם חזקה חזקה) ולא בחסינות. הצדקה לאסטרטגיית ההכרעה מצויה אפוא בשילובה של חזקת החפות יחד עם הקצאת סיכוני המשגה במשפט הפלילי. יישום אסטרטגיית ההכרעה בוצע על-ידי פרופסור מנשה בקשר עם מעצרו של החשוד בביצוע הפיגוע בדומא, כאשר יישומה הביא לכדי מסקנה שייתכן שקבילות הראיה של החשוד בנסיבות, הייתה שלא כדין ומנוגדת לשיטת המשפט. היישום האמור הבשיל לכדי מאמר שפורסם על-ידי פרופסור מנשה באחד מכתבי העת המשפטיים המובילים בארצות הברית.
אסטרטגיית ההכרעה הפלילית מתחלקת לאסטרטגיית ההכרעה הכללית, אשר חלה על החלטות לכל אורך ההליך הפלילי הטעונות שיקול דעת, ולאסטרטגיית ההכרעה המצומצמת אשר חלה על שלב הכרעת הדין ועל סיום ההליך המשפטי, דהיינו קביעת אשמתו/חפותו של הנאשם.
אסטרטגיית ההכרעה הכללית

בספרות קיימות שתי גישות באשר לאסטרטגיית ההכרעה הכללית:
על פי גישתו של אלכס שטיין, מטרת חקר העובדות בהליך הפלילי היא מקסום הערכים האפיסטמיים בכפוף למוסר פוליטי שביסודו הגינות. לגישתו, יש להקצות את סיכוני המשגה ככאלה שלא יחשפו את הנאשם להרשעה נוכח ספק גלוי בעל ערך הוכחתי. בדומה לאסטרטגיית ההכרעה הכללית, סיכוני משגה לטובת הנאשם חולשים על כל שלבי ההליך הפלילי, ולא רק בשלב הכרעת הדין.
על פי גישתו של לארי לאודן, מטרת דיני הראיות היא חתירה לגילוי האמת תוך אדישות להקצאת סיכוני המשגה. בהתאם לכך, סטנדרט ההוכחה "מעבר לספק הסביר", מתקבל רק בשלב הסופי של הכרעת הדין. לטענתו, יש למקסם את גילוי האמת באופן נייטרלי ללא התחשבות בחשש להרשעת חפים.
אסטרטגיית ההכרעה הכללית מבית מדרשו של פרופ' מנשה מהווה דחיה של גישתו של לאודן, שכן לא ניתן לתלות את ההגנה על החפים בסטנדרט ההכרעה בלבד. לפיכך, גישתם של מנשה וגרונר קרובה יותר לגישתו של שטיין, אך לא זהה לה. שטיין גורס כי ישנם שלושה עקרונות המגבילים את מקסום המידע: עיקרון הראיה הטובה ביותר, לפיו יש להציג את הראיות ברמה הגבוהה והאיכותית ביותר; עיקרון המשקל הראייתי, לפיו יש לחתור לכיסוי ראייתי ספציפי; ועיקרון האינדיבידואליזציה המרבית של ההיסק, שמוצב כתנאי לקבילות ראיה. לגישתם של מנשה וגרונר, אסטרטגיית ההכרעה הכללית מהווה ניסוח עדיף מדויק וחזק יותר מאשר העקרונות הנ"ל. האסטרטגיה הכללית על פי גישתם של מנשה וגרונר, כללית במובן זה שאינה חלה רק על השלב הסופי של הכרעת הדין, בבואו של השופט להכריע אשמה או חפות, אלא בכל הכרעה שיפוטית בהליך הפלילי ואף מחוצה לו. על ההכרעה של השופט לקיים שליטה מעשית בהקצאת סיכוני המשגה הממקסמת באופן אפיסטמי את ההגנה על חפים, עד לנקודה שבה לא ניתן לקיים אכיפה אפקטיבית של המשפט הפלילי.
אסטרטגיית ההכרעה הכללית > שלבי האסטרטגיה

בשלב הראשון, יש לזהות סיטואציה שמצריכה לכאורה שימוש בשיקול דעת שיפוטי והחלת האסטרטגיה. בשלב השני, יש לשלול את האופציות שאינן מאפשרות הרשעה בהנחה והנאשם אשם (שלב זה הוא ביטוי של "החסם השיטתי", מושג שיפורט בהמשך ערך זה). בשלב השלישי, יש לבחור מבין האופציות שנותרו את האופציה שתמזער את הסיכוי להרשעת הנאשם בהנחה והוא חף.
ביטוי אפשרי של רעיון מעין האסטרטגיה בפסיקה מופיע במסגרת הכרעה בעתירה לגילוי ראיה על פי סעיף 44(א) לפקודת הראיות:
אם חומר החקירה, אשר לגביו חל החיסיון, חיוני הוא להגנת הנאשם, כי אז, בוודאי, הצדק דורש את גילויו, ושיקול זה עדיף על - פני כל שיקול ביטחוני אפשרי. שום נימוק ביטחוני, ויהא הוא הנכבד ביותר, אינו שוקל יותר, במשקלותיו היחסיות של הליך פלילי נתון, ממשקל הרשעתו של חף מפשע. עדיף זיכויו של נאשם, שאת אשמתו אין להוכיח בשל הצורך לגלות ראיה שיש אינטרס ביטחוני שלא לגלותה, על - פני הרשעתו של נאשם, שאת חפותו אין להוכיח בשל הצורך שלא לגלות ראיה חסויה.
אסטרטגיית ההכרעה המצומצמת

אסטרטגיה זו חלה על שלב הכרעת הדין במשפט הפלילי, כאשר בית המשפט קובע את אשמתו או חפותו של הנאשם לאור מכלול חומר הראיות. האסטרטגיה מהווה פרשנות למבחן ההוכחה "מעבר לכל ספק סביר", התובעת מבית המשפט בכל סל ראיות איזשהו לבחון השערות חפות שמסבירות את כל הקיים במונחים של חפות. ראוי לציין כי אם הנאשם לא מעלה את השערות החפות בעצמו, זהו תפקידו של בית המשפט להעלותן מיוזמתו.
ביטוי לאסטרטגיית ההכרעה המצומצמת נראה בפסיקתם של בתי המשפט בערכאות השונות:
ברוח הדברים האמורים, מעניין לציין, כי לפי אסטרטגיית ההכרעה המצומצמת, הדרך היחידה להסיק מסקנת אשמה היא באמצעות הפרכתן של כל השערות החפות המאפשרת אכיפה סבירה של המשפט הפלילי, ובאופן זה עיקרון ההגנה על חפים מקבל הגנה מרבית שאינה נסתרת בראיות, ברמה של ודאות (מהסוג של ידיעה שיפוטית), ושאינה נחסמת בחסם כלשהו (ראו, דורון מנשה, "על חוסר נחיצותן של תוספות ראייתיות" התיאוריה של דיני הראיות, בעמוד 67 (הוצאת פרלשטיין-גינוסר, 2017); דורון מנשה ואיל גרונר, "מהות הספק הסביר", בעמוד 99 (הוצאת נבו, 2017); ודורון מנשה ואיל גרונר, "אולי נפלה טעות? התאוריה של המשפט החוזר וניתוח פרשת זדורוב", בעמוד 86-89 (הוצאת נבו, 2021).
כאמור, הכרעה בדבר אשמה יכולה שתהא רק באמצעות הפרכתן של כל השערות החפות. היה ולא הצליח בית המשפט להפריך השערת חפות כלשהי, ואפילו אחת, עליו לזכות את הנאשם. הפרכת השערות החפות יכולה שתיעשה באמצעות חסימה של השערות החפות, או סתירתן.
אסטרטגיית ההכרעה המצומצמת > חסימת השערת חפות

קבלת השערת חפות המבססת את זיכויו של נאשם מותנית בהתגברות על ארבעה חסמים: החסם השיטתי, החסם ההסתברותי, החסם הטבעי והחסם הפרוצדורלי.
אסטרטגיית ההכרעה המצומצמת > חסימת השערת חפות > החסם השיטתי

החסם העיקרי, ממנו נגזרים שלושת החסמים האחרים. עניינו של חסם זה הוא חסימה של כל השערת חפות שקבלתה אינה מאפשרת את אפקטיביות המשפט הפלילי. דהיינו, אין לקבל השערת חפות שאינה ניתנת באופן עקרוני לסתירה אפילו אם הנאשם אשם. ניסוח אחר של החסם השיטתי הוא שאין לקבל השערת חפות שניתן להכלילה על כל מקרה דומה אחר ועל כל חומר ראיות אחר במקרים דומים, ושהכללה זו תפגע באורח אנוש באכיפת החוק הפלילי המתייחס לאותן עבירות.
לדוגמה, העלאת טענת אליבי לפיה הנאשם טוען כי נכח במקום אחר בעת ביצוע העבירה, עם אדם שהוא אינו זוכר ולא ניתן לאתרו. קבלת טענה זו מרוקנת מתוכן את האפקטיביות של טענת האליבי בפרט, וכפועל יוצא מכך את האפקטיביות של המשפט הפלילי ככלל.
אסטרטגיית ההכרעה המצומצמת > חסימת השערת חפות > החסם ההסתברותי

החסם ההסתברותי חל על מצב בו ההסתברות לחפות היא כה מזערית עד שניתן להתעלם מאפשרות קלושה זו מבלי לחשוש לסיכון של הרשעה שגויה. יחד עם זאת, ההסתברות אינה בלתי אפשרית, במובן שהיא מתיישבת עם חוקי הטבע ואינה יוצרת בהכרח חסם שיטתי.
דוגמה רלוונטית לחסם זה יכולה להיות ניצחונו של אדם בבית הימורים בהימור שהסתברות הצלחתו נמוכה מחצי במשך 50 פעמים ברצף. לא ניתן להעלות השערת חפות לפיה אותו אדם הוא "בר מזל", שכן ההסתברות לכך היא כמעט אפסית ולא תתאפשר מבחינה הסתברותית. באחד ממאמריו יישם פרופ' מנשה את החסם ההסתברותי על פרשת זדורוב.
אסטרטגיית ההכרעה המצומצמת > חסימת השערת חפות > החסם הטבעי

על פי החסם הטבעי, אין לקבל השערת חפות המנוגדת לחוקי טבע בסיסיים, ואשר אינה עולה בקנה אחד עם הטבע המוכר לנו לפי גוף הידע המדעי. השערת חפות סבירה צריכה להיות מעוגנת בחוקי הלוגיקה, בהנחות מטפיזיות רציונליות ובחוקי הטבע על פי ממצאים של מדעי הטבע.
לדוגמה, במידה והשערת החפות גורסת כי אדם קפץ מעל חומת בטון שגובהה 30 מטרים בכוח שריריו בלבד, היא בוודאי תיחסם על ידי החסם הטבעי, שכן הדבר אינו הגיוני מבחינת חוקי הטבע.
אסטרטגיית ההכרעה המצומצמת > חסימת השערת חפות > החסם הפרוצדורלי

על פי חסם זה אין לקבל השערת חפות שבירורה מצריך הקצאת משאבים קיצונית שלא ניתן לעמוד בה, או שלגיטימי לא לעמוד בה בהתאם להכרעה דמוקרטית באשר לחלוקת המשאבים בחברה. ואולם, לא די בקריטריון של "היעדר היכולת לעמוד בהשקעת המשאבים" לצורך קיום חסם זה.
דוגמה לחסם זה יכולה להיות מצב בו הניסיון להפריך השערת חפות נתונה, ולו על דרך הכללתה, תביא לכך שהמדינה תהא בחוסר משאבים לממן תכליות אחרות שבגדר אחריותה, כגון תחומי הבריאות, החינוך, הביטחון הלאומי והרווחה הציבורית. זאת ועוד, כחלק מחסם זה אין לקבל השערות חפות שמהלך טיעונם כולל פגיעה בכללים מהותיים, פרוצדורליים או ראייתיים של השיטה אשר אין לבית המשפט שיקול דעת לבטלם. (זהו ביטוי של הרעיון של "אמת משפטית").
אסטרטגיית ההכרעה המצומצמת > סתירת השערת החפות

סתירה של השערת חפות היא קביעה כי קיימת ידיעה שיפוטית שלפיה השערת החפות מופרכת, והיא צריכה להיות ברמה של ודאות מקסימלית בדיני הראיות. כלומר לצורך סתירת השערת החפות יש להצביע על כך שקבלתה כאפשרות מניחה הנחה שיש קונצנזוס הכרתי פוזיטיבי מוחלט כנגדה, שהיא נוגדת מה ש"כל אדם בעל השכלה ממוצעת בן זמננו" יודע.
הדוגמה הנפוצה ביותר לסתירת השערות חפות היא קיומן של עובדות מדעיות פופולריות שיש עליהן קונצנזוס (מים אינם רותחים ב-10 מעלות צלזיוס).
הערות שוליים

↑  עחדל"פ (שלום תל אביב-יפו) 58963-05-22 סימה בן דוד נ' עו"ד ה תורג'מן (נבו 01.08.2022); ע"א 206/89 חמוטל רז נ' בית חולים אלישע בע"מ, מז(3) 805 (1993).
1 2  דורון מנשה, אידיאל חשיפת האמת ועקרון ההגנה מפני הרשעת שווא — אנטומיה של יחסים מסובכים, קרית המשפט, (2001).
↑  ע"א 9551/04 אספן בניה ופיתוח בע"מ נ' מדינת ישראל (פורסם בנבו,8.6.2009).
1 2  אלכס שטיין, סעיף 10א לפקודת הראיות: פרשנותו הראויה ופסיקתו של בית-המשפט, משפטים כא, (1992).
↑  Doron Menashe and Guy Alon, "Criminal Law-Does a Confession Matter? A Defendant's Confession as Irrelevant to Prove His Guilt"., Western New England Law Review, ארצות הברית, 2020, עמ' 191-214
↑  דורון מנשה, איל גרונר, מהות הספק הסביר במשפט הפלילי – מידת ההוכחה מעבר לספק סביר וההבחנה בין זיכוי מחמת הספק לזיכוי מוחלט, (2017).
↑  Larry Laudan, Truth and Error in Criminal Law: An Essay in Legal Epistemology, (Cambridge: Cambridge University Press, 2006)
↑  דורון מנשה, הרהורים בעקבות ההכרעות השיפוטיות בעניינו של אריה דרעי,, קרית המשפט ב, (תשס"ב).
↑  דורון מנשה, שיקול דעת עובדתי, חופש הוכחה ותיזות בדבר מקצועיות השפיטה, הפרקליט מג, (1996).
↑  ב"ש 838/84 מנחם ליבני ואח' נ' מדינת ישראל, לח(3) 729 (1984).
↑  דורון מנשה, איל גרונר, השערות חפות – המבחן הראוי – האם לקבלן, לדחותן או להפחית ממשקלן אם נמנע הנאשם מלהעלותן?, דין ודברים יא, (2018).
↑  ת"פ (שלום ק"ג) 57336-07-20 מדינת ישראל נ' מרינה רייבר (נבו 19.06.2022); ת"פ (שלום ק"ג) 21627-02-21 מדינת ישראל נ' שרית אלישקוב (נבו 10.04.2022); ת"פ (שלום ק"ג) 13053-08-19 מדינת ישראל נ' שחר דורון (נבו 19.10.2021); ת"פ (שלום ק"ג) 12347-06-21 מדינת ישראל נ' יוגב זריהן (נבו 09.03.2022); ת"פ (שלום ק"ג) 45846-03-21 מדינת ישראל נ' מרגריטה גיטרמן (נבו 31.10.2022).
↑  ליאור פרנק, "חמישים גוונים של דנ"א" – הסיכון בהרשעת חפים על סמך ראיית דנ"א יחידה, הארת דין ט(1), 1995.
↑  דורון מנשה, איל גרונר, לא כולנו זכאים מחמת הספק: עוד על אסטרטגיית ההכרעה המצומצמת בכלל ובראי פרשת זדורוב בפרט, על פי ספרנו "מהות הספק הסביר", מאזני משפט יב, (2019).
↑  ראו: דורון מנשה, "ראית הד.נ.א של זדורוב" יצוין שפרופ' מנשה שינה את עמדתו בפרשה ראו: דורון מנשה ואיל גרונר "'אולי נפלה טעות? התאוריה של המשפט החוזר וניתוח פרשת זדורוב'" (2021). אך, אין בדבר לשלול את תקפות רשימתו כהדגמה לאופן שבו יש ליישם את החסם ההסתברותי.
תרשים הסבר - אסטרטגיית ההכרעה הכללית
תרשים הסבר - אסטרטגיית ההכרעה המצומצמת
סאאב JAS 39 גריפן

גריפן שוודי במהלך הסעה
סאאב יאס JAS-39 גריפן (בשוודית: Saab JAS 39 Gripen) הוא מטוס קרב מתקדם מהדור הרביעי+ מתוצרת חברת סאאב השוודית המיוחד ביכולתו לנחות בכבישים רגילים (אם אורכם מספיק) ולהתחמש במהירות על ידי מערכת חימוש ניידת בעזרת צוות מכונאים הנמצאים בכוננות בשטח, ולהמריא בשנית לגיחה מבצעית נוספת.
פיתוח

רעיון פיתוח המטוס החל להתגבש בסוף שנות ה-70 עם יציאתם משירות של מטוסי הקרב סאאב 35 דראקן (אנ') וסאאב 37 ויגן (אנ'). בנוסף, ביקשה הממשלה השוודית מענה לאיום הסובייטי בדמות מטוסי המיג והסוחוי החדשים שנכנסו לשירות מבצעי. תכנון המטוס החל ב-1980 והפרויקט זכה לתמיכת בית הנבחרים השוודי ב-1982.
שם המטוס JAS מעיד על יעודו של המטוס: (J' (Jakt' - אוויר-אוויר, (A' (Attack' - אוויר-קרקע, (S' (Spaning' - סיור. כינוי המטוס נבחר על ידי הציבור השוודי ומתייחס לדמות הגריפון מהמיתולוגיה הנורדית שמצוי גם בלוגו של החברה המפתחת.
ב-26 באפריל 1987 נגלל המטוס לרגל חגיגות החמישים ליסוד חברת סאאב, שנה מאוחר יותר, ב-9 בדצמבר 1988, ערך המטוס את טיסת הבכורה שלו.
ב-1995 חתמה חברת סאאב הסכם לשיתוף פעולה עם בריטיש אירוספייס הבריטית, שיתוף הפעולה נועד בין היתר בשיפור תוכניות המטוס הקיימות ובאפשרויות היצוא שלו, תוך כדי שימוש בניסיונם של הבריטים בתחומים אלו. ב-2007 נכנסה נורווגיה לשותפות בפיתוח המטוס, באותה שנה גם נחתם הסכם לכניסתה של חברה דנית לפרויקט.