stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב קחאמרקה
רקע

העימות בקחאמרקה היה שיאו של מאבק שנמשך חודשים ארוכים שכלל ריגול, תחבולות ודיפלומטיה בין פיסארו לאינקה באמצעות שליחים. אטוואלפה קיבל את הפולשים כשהוא לכאורה ביתרון עצום. הקיסר הקים את המחנה שלו מעל קחאמרקה עם כוח גדול של כמעט 80,000 חיילים מנוסי קרבות מניצחונותיהם במלחמת האזרחים נגד אחיו למחצה ואסקאר, וחש שאין לו מה לחשוש מהצבא הזעיר של פיסארו כל כמה שהיו הלבוש והנשק שלו אקזוטיים. בהפגנה לכאורה של רצון טוב, אטוואלפה פיתה את ההרפתקנים עמוק לתוך לב אימפריית ההרים שלו, שם ניתן היה לבודד כל איום פוטנציאלי ולהגיב אליו בעוצמה אדירה. פיסארו ואנשיו הגיעו לקחאמרקה ביום שישי 15 בנובמבר 1532. העיירה עצמה התרוקנה ברובה מאלפיים תושביה, עם התקרבותו של הכוח הספרדי של 180 איש, בהדרכתו של אציל אינקה שנשלח על ידי אטוואלפה כשליח. אטוואלפה עצמו היה במחנה מחוץ לקחאמרקה, והתכונן לצעדתו לקוסקו, שם מפקדיו זה עתה שבו את ואסקאר והביסו את צבאו.
הספר "היסטוריה של כיבוש פרו" (History Of The Conquest Of Peru), שנכתב על ידי הסופר בן המאה ה-19 ויליאם ה. פרסקוט, מספר על הדילמה שאליה נקלע הכוח הספרדי. כל התקפה על צבאות האינקה המשקיפים על העמק הייתה אובדנית. נסיגה לא באה בחשבון באותה מידה, כי כל מפגן חולשה עלול היה לערער את אווירת הבלתי מנוצחים שלהם, ויזמין מרדף וסגירה של מעברי ההרים. ברגע שמבצרי האבן הגדולים המפוזרים לאורך נתיב המילוט שלהם יאוכלסו, טען פיסארו, הם יתבררו כבלתי ניתנים לחדירה. אבל לא לעשות כלום, הוסיף, לא היה טוב יותר שכן מגע ממושך עם הילידים ישחק את הפחד מ"האמצעים העל טבעיים" של הספרדים ששמרו עליהם עד אז.
הקדמה

פיסארו אסף את הקצינים שלו בערב 15 בנובמבר והתווה תוכנית שהזכירה את מעלליו של הרנאן קורטס במקסיקו בתעוזתה: תקיפה שמטרתה שביית הקיסר תוך התגברות על שומרי ראשו. מכיוון שלא ניתן היה להשיג זאת באופן מציאותי בשדה פתוח, פיסארו הזמין את האינקה לקחאמרקה.
למחרת אחר הצהריים, אטוואלפה הוביל תהלוכה של "חלק גדול מכוחות האינקה" אל קחאמרקה, אך מצבו של פיסארו השתנה לרעה באופן דרמטי כאשר אטוואלפה הודיע שהוא יקים מחנה מחוץ לחומות העיר. הוא ביקש לספק מקומות לינה רק לו ולפמלייתו, שיעזבו את נשקם בסימן של אדיבות וביטחון מוחלט.
זמן קצר לפני השקיעה עזב אטוואלפה את הלוחמים החמושים שליוו אותו באחו פתוח כ-700 מטרים מחוץ לקחאמרקה. החבורה שליוותה אותו עדיין מנתה למעלה משבעת אלפים אך הייתה לא חמושה למעט גרזני קרב קטנים שנועדו רק להצגה. המלווים של אטוואלפה היו לבושים במה שהיו כנראה בגדים טקסיים. רבים ענדו על ראשם דיסקיות זהב או כסף ולקבוצה המרכזית קדמה קבוצה לבושה בבגדים צבועים בדוגמת תשבץ, ששרה תוך כדי טאטוא הדרך לפני אטוואלפה. הקיסר עצמו נישא באפריון מרופד בנוצות תוכים ומכוסה בחלקה בכסף, נישא על ידי שמונים אנשי חצר של אינקה בדרגים גבוהים בלבוש כחול עז. נראה כי כוונתו של אטוואלפה הייתה להרשים את הכוח הספרדי הקטן במפגן הפאר הזה והוא לא ציפה למארב.
הספרדים הסתתרו בתוך הבניינים המקיפים את הכיכר הריקה במרכז העיירה. חיל רגלים ופרשים הוסתרו בסמטאות שנפתחו אל הכיכר הפתוחה הזו. חיל רגלים ספרדי נפרס כדי לשמור על הכניסות לבניין אבן במרכז הכיכר בעוד גברים חמושים בארקבוזים וארבעה תותחים קטנים תפסו מקומות בתוכו. פיסארו הורה לאנשיו להיות בשקט מוחלט ולהסתתר עד שהתותחים יירו. במהלך שעות ההמתנה התגבר ועלה המתח בקרב הספרדים, שהיו בנחיתות מספרית גדולה, ופדרו פיסארו (אנ') סיפר אחר כך שרבים מחבריו השתינו במכנסיהם "מתוך אימה מוחלטת".
עם כניסתם לכיכר, בני האינקה שליוו את אטוואלפה התפצלו כדי לאפשר לשאת את האפריון שלו למרכז, שם כולם נעצרו. אדם מחצרו של קיסר האינקה שנשא שלט ניגש לבניין שבו הוסתרה הארטילריה, בעוד שאטוואלפה, מופתע כשראה שאין אף ספרדי דרש לברר.
לאחר הפסקה קצרה הגיח הנזיר ויסנטה דה ואלוורדה (Vicente de Valverde), מלווה במתורגמן, מהבניין בו השתכן פיסארו. כשהוא נושא צלב וספר תפילות, עבר הנזיר בין שורות המלווים שהתפרשו כדי לאפשר לאפריון של האינקה להגיע למרכז הכיכר. ואלוורדה ניגש לאינקה, והקריא את הרקרימיינטו, שבו הכריז על עצמו כשליח האל והכס הספרדי, ודרש ממנו לקבל את הקתוליות כאמונתו ואת קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כשליטו הריבוני. אטוואלפה נעלב והיה מבולבל מדבריו של ואלוורדה שתורגמו על ידי המתורגמן שהיה יליד ששפת האם שלו הייתה קצ'ואה, ששליטתו בספרדית הספיקה להעביר כנראה רק את רוח הדברים. אף על פי שאטוואלפה כבר קבע שאין לו כוונה להיעתר לתכתיבי הספרדים, לפי הכרוניקן אינקה גרסילאסו דה לה וגה הוא אכן ניסה לחקור בקצרה ומתוך שעשוע את פרטי אמונת הספרדים והמלך שלהם, והשיחה הסתבכה במהירות כשהסמנטיקה תורגמה בצורה גרועה והגבירה את המתח של כל המשתתפים. ואלוורדה נתן לאטוואלפה את ספר התפילות, ואטוואלפה שמעולם לא ראה כתב השליך את הספר לקרקע. הנזיר רץ אל פיסארו וצעק יש לתקוף את הכלב שחילל את הספר הקדוש. המקורות הספרדיים חלוקים באשר לאירוע הספציפי שיזם את הלחימה, אך כולם מסכימים שזו הייתה החלטה ספונטנית בעקבות התמוטטות המשא ומתן עם אטוואלפה.
הקדמה > הדיווח של האינקה על האירוע

טיטו קוסי יופאנקי (1529–1571), בנו של מאנקו אינקה יופאנקי ואחיינו של אטוואלפה, הכתיב את התיאור היחיד של האינקה של האירועים שהובילו לקרב. לפי טיטו קוסי, אטוואלפה קיבל "שני ויראקוצ'ה", פיסארו ודה סוטו, בתאריך שלא צוין "ימים רבים" לפני הקרב, והציע להם גביע זהב המכיל צ'יצ'ה טקסית. "הספרדי שפך את זה". הספרדים נתנו אז לאטוואלפה מכתב (או ספר) שלדבריהם הוא קייקה (quillca - כתיבה) של אלוהים ושל המלך הספרדי. אטוואלפה נעלב מהבזבוז של הצ'יצ'ה, זרק את ה"מכתב או מה שזה לא היה" על הקרקע, ואמר להם לעזוב.
ב-16 בנובמבר הגיע אטוואלפה לקחאמרקה "ללא נשק לקרב או שריון להגנה", אף על פי שהם אכן נשאו טומים (סכינים טקסיות) ולאסו לציד למות. הספרדים ניגשו ואמרו לאטוואלפה שווירוקוצ'ה הורה להם לספר לאינקה מי הם. אטוואלפה הקשיב ואז נתן לאחד כוס זהב של צ'יצ'ה והוא לא שתה ממנו ולא התייחס בכלל. כועס, עמד אטוואלפה וצעק "אם אתה לא מכבד אותי, גם אני לא אכבד אותך", ואמר שהוא יהרוג אותם, ואז הספרדים תקפו.
האזכור היחיד של טיטו קוסי לגבי ספר התפילות שהוצג ואז הושלך לקרקע מוגבל למפגש שהתרחש לפני הקרב, השמטה שהוסברה כנובעת מחוסר החשיבות היחסית שלו לאינקה או הבלבול בין אירועי שני הימים.
הקרב ושביית אטוואלפה

עם האות לתקוף, הספרדים ירו בארבעת התותחים הקלים וירו בארקבוזים לעבר המוני האינקים הפגיעים ואז זינקו החיילים והפרשים קדימה בפעולה מתואמת. ההשפעה הייתה הרסנית והאינקים ההמומים והבלתי חמושים כמעט שלא השיבו מלחמה. הכוחות הספרדים השתמשו במתקפת פרשים נגד כוחות האינקה, בשילוב עם ירי ממחסה (כוחות האינקה מעולם לא נתקלו בנשק חם קודם לכן) בשילוב עם דנדון הפעמונים על הסוסים כדי להפחיד את האינקה.
היעד הראשון של המתקפה הספרדית היה אטוואלפה ומפקדיו הבכירים. פיסארו מיהר לעבר אטוואלפה רכוב על סוס, אך האינקה נותר ללא תנועה. הספרדים כרתו את ידיהם או זרועותיהם של המלווים שנשאו את האפריון של אטוואלפה כדי לאלץ אותם להפיל אותו כדי שיוכלו להגיע אליו. הספרדים נדהמו מכך שהמלווים התעלמו מפצעיהם והשתמשו בגדמים שלהם או בידיים הנותרות כדי להחזיק אותו עד שכמה מהם נהרגו והאפריון צנח. אטוואלפה נשאר לשבת על האפריון בזמן שחלק גדול מהמלווים שלו מיהרו להתמקם בין האפריון לספרדים, תוך שהם מרשים לעצמם להיהרג בכוונה. בזמן שאנשיו הרגו את המלווים של אטוואלפה, פיסארו רכב דרכם למקום שבו חייל ספרדי שלף את האינקה מהאפריון שלו. בזמן שהוא עשה זאת, חיילים אחרים הגיעו גם הם לאפריון ואחד ניסה להרוג את אטוואלפה. בהכירו בערכו של הקיסר כבן ערובה, חסם פיסארו את ההתקפה וקיבל ונפצע מהחרב בידו כתוצאה מכך.
כוח האינקה הראשי, ששמר על נשקם אך נשאר "בערך רבע ליגה" מחוץ לקחאמרקה, התפזר בבלבול כאשר הניצולים של אלה שליוו את אטוואלפה נמלטו מהכיכר, ושברו חומה באורך 5 מטרים תוך כדי ניסיון הבריחה. לוחמיו של אטוואלפה היו ותיקי מסעותיו הצפוניים האחרונים והיוו את הליבה המקצועית של צבא האינקה, לוחמים ותיקים שמספרם עלה על הספרדים ביחס של יותר מ-45 מול 1 (8,000 נגד 168). עם זאת, ההלם של המתקפה הספרדית - יחד עם המשמעות הרוחנית של אובדן הסאפה אינקה ורוב מפקדיו במכה אחת - כנראה ניפצו את המורל של הצבא, גרמו לחייליו לסגת בבהלה והקרב החד צדדי הסתיים בתבוסה מוחלטת. אין שום עדות לכך שמישהו מכוח האינקה הראשי ניסה להילחם בספרדים בקחאמרקה לאחר הצלחת המארב הראשוני.
אחרית דבר

אשתו של אטוואלפה, Cuxirimay Ocllo בת העשר, הייתה עם הצבא ונשארה עם אטוואלפה בזמן שהיה כלוא. בעקבות הוצאתו להורג היא נלקחה לקוסקו והוטבלה לנצרות בשם דוניה אנחלינה (Doña Angelina). ב-1538 היא הפכה לפילגשו של פיסארו, וילדה לו שני בנים, חואן ופרנסיסקו. לאחר הירצחו ב-1541 היא נישאה למתורגמן חואן דה בטנסוס (אנ') שכתב מאוחר יותר את הספר "הנרטיבים של האינקה" (Suma y narración de los Incas). החלק ראשון מכסה את תולדות האינקה עד הגעתם של הספרדים וחלק שני מכסה את הכיבוש עד 1557, בעיקר מנקודת המבט של האינקה וכולל אזכורים של ראיונות עם שומרי האינקה שהיו ליד האפריון של אטוואלפה כאשר נלכד. רק 18 הפרקים הראשונים שלא פורסמו בחלק הראשון היו ידועים עד שכתב היד המלא נמצא ופורסם ב-1987.
לקריאה נוספת

ג'ארד דיימונד, רובים, חיידקים ופלדה, הוצאת עם עובד, תרגמה עתליה זילבר, 2002
ניקולאס הורדרן, הקונקיסטאדורים, עמ' 112–118, "חוקרים כובשים ומיישבים". תרגם וערך ארנון מגן, בן צבי-פוזנר (מוציאים לאור) בע"מ, ירושלים, 1978
William H. Prescott (2006). History Of The Conquest Of Peru. BiblioBazaar. ISBN 1-4264-0042-X.
Felipe Guamán Poma de Ayala: El primer nueva corónica y buen gobierno. Det Kongelige Bibliotek
Kim MacQuarrie: The Last Days of the Incas. Simon & Schuster, 2007. ISBN 978-0-7432-6049-7
Michael Wood: The Conquistadors. 2002 PBS
הערות שוליים

↑  Roa-de-la-Carrera, Cristián A.; Sessions, Scott (2005-01-15). Histories of Infamy (באנגלית). University Press of Colorado. ISBN 978-1-4571-0966-9.
↑  "Battle of Cajamarca | Summary". Encyclopedia Britannica (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007410796605171  LCCN: sh2015000780 
לכידת אטוואלפה, ציור של חואן לפיאני
קפיצה למים

קפיצה סינכרונית
קפיצה למים היא ספורט אולימפי. העוסקים בספורט - יחידים וזוגות - מתחרים בקפיצה לבריכת שחייה מגבהים שונים וממקפצות קשיחות או גמישות. הם נדרשים להפגין אקרובטיקה בזמן הנפילה וכניסה נקייה למים בסופה. ביצועיהם מוערכים על ידי שופטים, אשר מעניקים להם ציונים. ציוני השופטים, בשילוב עם דרגת הקושי של הקפיצה, קובעים את הניקוד של כל קפיצה. את התחרות מנצח הקופץ שזכה לניקוד מצטבר הגבוה ביותר לאחר מספר קבוע מראש של קפיצות.
מבנה התחרויות

הקפיצה למים מתבצעת משני סוגים שונים של מתקנים: מקפצות גמישות, בגבהים של 1 ו-3 מטרים, ופלטפורמות קשיחות, גבוהות יותר, של 5, 7.5 ו-10 מטרים. בשתי הקטגוריות, משמשים הגבהים הנמוכים יותר את הקופצים המתלמדים ואת הרמות הנמוכות, ואילו בתחרויות החשובות קופצים מהגובה הרב יותר. במשחקים האולימפיים קופצים מ-3 ו-10 מטרים.
הטכניקה של הקפיצה מפלטפורמה קשיחה שונה מזו של קרש הקפיצה הגמיש, המאפשר לקופצים למתוח אותו כלפי מטה ועל ידי כך לזנק לגובה רב יותר משיכלו לו היו קופצים מפלטפורמה קשיחה בגובה זהה.
הפלטפורמות הגבוהות ממוקמות על "מגדל" (tower), והתחרות מהגבהים האלה נקראת לפעמים הקפיצה מהמגדל, או ה-tower event.
התעמלות היא ענף הקרוב באופיו לקפיצה למים, אולם בניגוד להתעמלות, נשים וגברים מבצעים את אותן הקפיצות בדיוק ומאותם גבהים. ה"הקלה" היחידה לה זוכות הקופצות, היא מספר קטן באחד של קפיצות בכל תחרות. בדרך כלל קופצים הגברים 6 קפיצות או 11, בעוד הנשים מסתפקות ב-5 או 10.
בנוסף לתחרויות היחידים, מתחרים הקופצים גם בזוגות, בקפיצה סינכרונית (synchronized diving). שני מתמודדים קופצים בו זמנית לבריכה, בניסיון לבצע קפיצות זהות (או לעיתים נדירות קפיצות שהן תמונת ראי זו של זו), בתיאום מושלם. במקצוע זה חשיבות רבה לתיאום בין הקופצים, נוסף על איכות הקפיצות שלהם בפני עצמן. שני קופצים שביצעו קפיצות ברמה נמוכה, אבל ביצעו אותן באופן זהה, יזכו בדרך כלל לציונים לא רעים. קפיצה סינכרונית היא ספורט אולימפי, החל מאולימפיאדת סידני (2000), המקצה המרכזי בקפיצות סינכרוניות הוא של בני אותו המין, אבל ישנן גם תחרויות מעורבות של קפיצה סינכרונית, גבר ואישה יחד. המקצה הזה הוא חלק מהאליפויות הגדולות ביותר ואף נשקל להוסיפו לאולימפיאדת טוקיו 2020.
מרכיבי הקפיצה

הקפיצות המבוצעות בתחרות הן מתוך קבוצה מוגדרת היטב. לכל קפיצה מספר מאפיינים, שהשילוב ביניהם מגדיר אותה ומייחד אותה. מאפיינים אלו הם התנוחה, הכיוון ומספר חצאי הסלטות והסיבובים של הקפיצה.
מרכיבי הקפיצה > תנוחות

ארבע תנוחות הגוף האפשריות בקפיצה:
מרכיבי הקפיצה > כיוונים

הקפיצות מבוצעות באחד מארבעת הכיוונים הבאים:
קדימה - הקופץ עומד כשפניו לבריכה, ומתחיל להסתובב קדימה (בדומה לקפיצת ראש פשוטה)
אחורה - הקופץ עומד בגבו לבריכה, ומתחיל להסתובב אחורה
היפוך - הקופץ עומד כשפניו לבריכה, אך מסתובב אחורה, כך שראשו חולף קרוב למקפצה
פנימה - הקופץ עומד בגבו לבריכה, ומתחיל להסתובב כלפי פנים וראשו חולף קרוב למקפצה
מעורב - כאשר הקפיצה כוללת סיבוב תוך כדי סלטה, נחשב הדבר לכיוון בפני עצמו, חמישי במספר
עמידת ידיים - מהמגדל יכולים הקופצים לפתוח בעמדת מוצא של עמידה על ידיהם, אז נחשב הדבר לכיוון בפני עצמו, שישי במספר
הגישה לקפיצות בכיוון קדימה או בהיפוך, היא על ידי הליכה קדימה עד קצה המקפצה. לעומת זאת, עמדת המוצא של קפיצה אחורה או פנימה היא עמידה על קצות האצבעות על הפלטפורמה או התנדנדות בסמוך לקצה המקפצה הגמישה, מעלה ומטה. למרות ההבדלים בעמדת המוצא, מבחינה טכנית קפיצות קדימה ופנימה דומות מאוד וכך גם קפיצות בהיפוך ואחורה.
מרכיבי הקפיצה > סלטות וסיבובים

בכל קפיצה מבוצע מספר כלשהו של חצאי סלטות (somersault) ומספר כלשהו של חצאי סיבובים (twist). בעת ביצוע סלטה סובב הגוף סביב צירו האופקי, בעוד שבסיבוב, או "בורג", הוא סובב סביב צירו האנכי. מספר רב יותר של חצאי סלטות וסיבובים גורם לכך שהקפיצה תהיה קשה יותר לביצוע, שכן הקופץ נדרש להשלים אותם בזמן, על מנת שיוכל להיכנס למים בגוף ישר.
מרכיבי הקפיצה > מספר הקפיצה וסימונה

השילוב של המאפיינים, פרט לתנוחה, קובע את מספר הקפיצה הייחודי, המזהה אותה. לדוגמה: קפיצה פנימה הכוללת סלטה אחת, מספרה 402.
התנוחה אינה מתבטאת במספר הקפיצה, כך שאת אותה קפיצה 402 ניתן לבצע, לדוגמה, בתנוחה מקופלת או ישרה. הסימון המלא של הקפיצה כולל אות המסמנת את התנוחה: 402A או 402C בדוגמה.
מספר הקפיצה בנוי כך שהספרה הראשונה מייצגת את כיוון הקפיצה, השנייה היא אפס, והשלישית מייצגת מספר חצאי סלטות.
המשמעות של מספר הקפיצה היא זו: אסור לקופץ לחזור באותה תחרות על אותו מספר קפיצה (אפילו בתנוחה שונה).
בקפיצות שכוללות עמידת ידיים או סיבוב מספר הקפיצה מורכב מארבע ספרות כאשר הראשונה מייצגת את הסיבוב או את עמידת הידיים, השנייה את כיוון הקפיצה, השלישית את מספר חצאי הסלטות, והרביעית את מספר חצאי הסיבובים.
רשימת הקפיצות

לקראת תחרות ברמה הגבוהה, נדרשים כל הקופצים להגיש "רשימת קפיצות", הכוללת את הקפיצות שיבצעו. היא צריכה לכלול את כל חמשת הכיוונים על המקפצה הגמישה וחמישה מששת הכיוונים על הפלטפורמה הגבוהה.
רשימת הקפיצות נחלקת לקפיצות חובה וקפיצות רשות. אין סט קבוע מראש של קפיצות חובה, אף על פי שהן נקראות כך. המגבלה שמוטלת על קפיצות החובה היא סך כולל מסוים של דרגות קושי (ראו להלן). כתוצאה ממגבלה זו, ומהמגוון המוגבל של קפיצות אפשריות, בשלב החובה של התחרות מבצעים כל הקופצים את אותן קפיצות פשוטות יחסית. בשלב זה ניכרת השליטה ביסודות הקפיצה. לעומת זאת, בשלב הרשות ניתן לבחור קפיצות קשות יותר. בשלב זה ניכרים יותר ההבדלים בין האתלטים הטובים ביותר לשאר שדה המתחרים.
בגלל הבדל זה בין קפיצות החובה לרשות, נהוג לעיתים בתחרויות ברמה הגבוהה לקפוץ את קפיצות הרשות קודם, בשלב המוקדמות, על מנת לקבוע מי ימשיך הלאה בתחרות. לעיתים לא קופצים בתחרויות אלה את קפיצות החובה כלל.
רשימת הקפיצות היא מחייבת ואינה ניתנת לשינוי. אם מאיזושהי סיבה הקופץ אינו יכול לבצע את הקפיצה שהוכרזה, הניקוד שיקבל הוא אפס, אף אם יבצע קפיצה קשה יותר. בתחרויות חצי-רשמיות ובתחרויות נוער, נוהגים להקל ולאפשר שינויים בנסיבות מסוימות.
דרגות קושי

לכל קפיצה יש דרגת קושי אופיינית לה. FINA, פדרציית השחייה העולמית, היא זו שמעריכה את הקושי שבביצוע כל קפיצה, ומכמתת אותו לערך מספרי. לדוגמה - אותה קפיצת 402C, כשהיא מבוצעת מ-3 מ', זוכה לדרגת קושי 1.4, כאשר הקפיצה הקשה ביותר, 409C מאותו גובה, מוערכת בדרגת קושי 4.2. דרגת הקושי משתנה גם בהתאם לגובה שממנו מבוצעת הקפיצה.
לדרגת הקושי יש השפעה ישירה על הניקוד של הקופץ. אולם היא גם מקשה עליו לבצע את הקפיצה ברמה גבוהה. הקופץ צריך לבחור את רשימת הקפיצות שלו בקפידה, כך שיוכל מצד אחד לבצע אותן היטב ומצד שני לקבל עליהן מקדם גבוה, הנגזר מדרגת הקושי.
ניקוד ושיפוט

מיד לאחר כל קפיצה, מעניקים לה השופטים (חמישה או שבעה שופטים, בתחרויות גדולות) ציון בין 0 ל-10. ציון זה הוא, כבכל גורם אנושי, סוביקטיבי, אולם קיימים קווים מנחים שאליהם אמורים השופטים להצמד. הגורמים שאותם אמורים השופטים להביא בחשבון בקביעת הציון הם:
גובה השיא שאליו הגיע הקופץ (גבוה יותר - טוב יותר)
מרחק מהמקפצה - לא רחוק מדי ולא קרוב מדי
תנוחת הגוף - בהתאם לקפיצה. בכל הקפיצות נדרשות אצבעות זקופות ורגליים צמודות
ביצוע מספר הסיבובים והסלטות שדורשת הקפיצה
כניסה ישרה למים. באופן בלתי רשמי לוקחים השופטים בחשבון גם את כמות המים שהושפרצה תוך כדי הכניסה (כמה שפחות יותר טוב)
לאחר מתן הציונים סוכמים אותם, פרט לגבוה ביותר והנמוך ביותר. ההתעלמות מ"נקודות הקצה" נועדה כדי למנוע משופט אחד להשפיע באופן לא הוגן על הניקוד. את הסכום מכפילים בדרגת הקושי כדי לקבל את הניקוד הכולל של הקפיצה. הקופץ שקיבל בסך כל הקפיצות את הניקוד הגבוה ביותר הוא המנצח בתחרות.
בגלל אופיו הסוביקטיבי של השיפוט, פחות משחשוב הציון האבסולוטי שמעניקים השופטים, חשוב שחבר השופטים יהיה עקבי כלפי כל הקופצים. שופט מחמיר או מקל לא ישפיע על תוצאות התחרות היחסיות, בתנאי שיתמיד להחמיר או להקל באופן שווה עם כל המתחרים.
קפיצה למים במשחקים האולימפיים

עד שנות ה-80 של המאה ה-20 ניכרה שליטה אמריקנית כמעט מוחלטת בענף, ואולם מאז החלה גם סין להשתתף במשחקים האולימפיים (לוס אנג'לס 1984, תפסה סין את מקומה של ארצות הברית בצמרת הענף. מתוך 122 מדליות זהב שחולקו עד 2018 בקפיצה למים, זכו האמריקנים ב-49, הסינים ב-40, וכל יתר המדינות גם יחד זכו ב-33. בארבע האולימפיאדות מ-2004 עד 2016, זכו הסינים ב-26 מתוך 32 מדליות זהב אפשריות.
בישראל

תחרויות קפיצה למים בישראל החלו בתחרויות המכביה הראשונה בשנת 1932 שנערכו בנמל חיפה. תחרויות אלה נמשכו באופן קבוע בבריכת בת גלים בחיפה, אחר כך בבריכת השחייה ביד אליהו בתל אביב ולבסוף בבריכת השחייה בקאנטרי קלאב גלילות בצפון תל אביב (1969 - 1985), למרות הסבת שטח הקאנטרי קלאב לשעבר (נסגר ב-2005) לפארק שכונתי שנחנך בדצמבר 2023, שומרה בו המקפצה הוותיקה כפסל אנדרטת זיכרון המעניקה לפארק את השם "פארק המקפצה". מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 אין בישראל בריכה תיקנית לתחרויות קפיצה למים ולכן לא מתקיימות תחרויות בענף זה.
במשחקים האולימפיים רק קופץ למים אחד, יואב רענן ייצג את ישראל (הלסינקי 1952 ומלבורן 1956).
קופצים ידועים > אוסטרליה אוסטרליה

מתיו מיצ'ם
קופצים ידועים > איטליה איטליה

קלאוס דיביאזי
קופצים ידועים > ארצות הברית ארצות הברית

גרג לוגניס
רוברט ובסטר (אנ')
סמואל לי (אנ')
פטרישה מקורמיק (אנ')
דייוויד בודיה (אנ')
קופצים ידועים > בריטניה בריטניה

טום דיילי
קופצים ידועים > הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין

פו מינשיה (אנ')
גואו ז'ינגז'ינג (אנ')
שיונג ני (אנ')
גאו מין (אנ')
לאו לישי (אנ')
צ׳יו בו (אנ')
קופצים ידועים > רוסיה רוסיה

דמיטרי סאוטין (אנ')
ראו גם

קפיצה למים מגובה
רביעיית ברודסקי

רביעיית ברודסקי היא רביעיית מיתרים בריטית, הקיימת מאז 1972 אף כי מחבריה המקוריים נשארו כיום רק איאן בלטון וז'קלין תומאס. נוסף לביצוע מוזיקה קלאסית אירופאית, בעיקר רפרטואר רביעיות מיתרים של מלחינים מן התקופה הקלאסית ואילך, כמו היידן, בטהובן, שוברט, בארטוק ושוסטקוביץ', הם משתפים פעולה עם דמויות מעולם הרוק והפופ כמו ביורק, אלוויס קוסטלו ופול מקרטני. הם מנגנים את ה"מיתרים" באלבום האוסף "עץ משפחה" של ביורק.
הרביעייה מנגנת בעמידה. לצ'לו של ז'קלין תומאס הותאמה רגלית ארוכה במיוחד והיא משתמשת בשרפרף קטן מתחת לרגלה השמאלית, כדי שתוכל להשעין את הצ'לו אל ברכה הכפופה.
במאי 1998 קיבלה רביעיית ברודסקי את פרס אגודת הפילהרמונית המלכותית על תרומה יוצאת דופן לעולם המוזיקה.
נוסף להופעות פומביות והקלות, רביעיית ברודסקי פועלת כיום כרביעייה אורחת באקדמיה הסקוטית המלכותית למוזיקה ודרמה, שם הם מדריכים בקביעות הרכבי מוזיקה קאמרית של סטודנטים באקדמיה.
חברים

דניאל רולנד, כינור
איאן בלטון, כינור
פול קסידי, ויולה
ז'קלין תומאס, צ'לו
הערות שוליים

↑  Staff (13 בנובמבר 2008). "Jacqueline Thomas". BBC Tees. נבדק ב-15 בנובמבר 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Staff. "Strings Staff". Royal Scottish Academy of Music and Drama. אורכב מ-המקור ב-2008-11-04. נבדק ב-2008-10-23.
↑  "Brodsky Quartet announces appointment of new violinist, Daniel Rowland". Hazard Chase musical management. באוגוסט 2007. אורכב מ-המקור ב-2012-02-06. נבדק ב-2008-01-06. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007342302605171  BnF: cb13902142t (data)  GND: 3020952-3  ISNI: 0000 0001 1015 9320  LCCN: n85160792  MusicBrainz: 655a8d6f-0a29-43f6-8843-7b4b400db20f  NKC: xx0199801  SUDOC: 080183239  VIAF: 147890274   WorldCat (עם VIAF): 147890274
קרל מאוס

| --- | --- |

קרל מאוס
 לידה:  17 במאי 1898 פלן, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 פטירה:  9 בפברואר 1959 (בגיל 60) המבורג, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 מדינה:  גרמניה 
 השכלה:  אוניברסיטת המבורג 
 השתייכות:  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1914–1922   1934 – 1945
 דרגה:   גנרל חיל השריון
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-7
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה המערכה בפולין  המערכה על צרפת  מבצע ברברוסה  הקרב על מוסקבה  קרב קורסק  מבצע פרוסיה המזרחית
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון חרבות ויהלומים   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה
 
גנרל קרל מאוס (בגרמנית: Karl Mauss;‏ 17 במאי 1898 – 9 בפברואר 1959), היה מהבולטים במפקדי השריון בצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה, והיה אחד מ-27 מפקדים שקבלו את העיטור הצבאי הגבוה - צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

מאוס נולד ב-17 במאי 1898 בפלן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט היגר ה-162, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1915 הועלה מאוס לדרגת לויטננט, ובכך היה הקצין הצעיר ביותר בצבא, ובשנת 1916 קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה. בשנת 1918 התנדב מאוס לחיל האוויר הקיסרי, וניצל בנס בהתרסקות מטוסו במהלך טיסת אימונים. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף מאוס לפרייקור, ולאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, אולם בשנת 1922 פרש מהצבא, והחל ללמוד לימודי רפואת שיניים, ולאחר מכן עבד כרופא שיניים בהמבורג.
בשנת 1934 התגייס מאוס מחדש לורמאכט, ומונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים הממונע ה-69.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה פיקד מאוס על הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים הממונע ה-69, ולחם עמו במהלך המערכה בפולין כחלק מהדיוויזיה הממונעת ה-20 במסגרת הקורפוס הממונע ה-19 ובמהלך המערכה על צרפת לחם עמו כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-10 במסגרת הקורפוס הממונע ה-19. ב-1 באפריל 1940 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם עם גדודו כחלק מדיויזיית הפאנצר ה-10 במסגרת הקורפוס הממונע ה-46. במהלך הקרב על מוסקבה לחם מאוס עם גדודו כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-10 במסגרת הקורפוס הממונע ה-40, וב-26 בנובמבר 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-20 באפריל 1942 הועלה מאוס לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט הפאנצרגרנדיר ה-33, שהיה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-4 במסגרת הקורפוס הממונע ה-47, ולאחר מכן במסגרת הקורפוס ה-35. ביוני 1942 נפצע מאוס באורח קשה בקרבות באזור אורל, ולאחר החלמתו חזר לפקד על הרגימנט. בפברואר 1943 הועברה דיוויזיית הפאנצר ה-4 תחת פיקוד הארמייה השנייה כחלק מהקורפוס ה-13, ובמרץ הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השנייה כחלק מהקורפוסים ה-20 וה-47 לסירוגין. בקרב קורסק הוחזקה הדיוויזיה בעתודת קבוצת ארמיות מרכז, ובספטמבר הועברה תחת פיקוד הארמייה השנייה כחלק מקורפוס הפאנצר ה-56. ב-24 בנובמבר 1943 קיבל מאוס תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-30 בינואר 1944 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-7, שהייתה חלק מהקורפוס ה-13 ולאחר מכן חלק מקורפוס הפאנצר ה-48 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית. באפריל הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הראשונה כחלק מהקורפוס ה-59. ביולי הועמדה הדיוויזיה כעתודת הארמייה הרביעית, ובאוגוסט הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השלישית, כחלק מהקורפוסים האס אס ה-12, הפאנצר ה-39, וה-28. ב-23 באוקטובר 1944 קיבל מאוס תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וכאשר הציע לו היטלר חופשה או מנוחה בטקס קבלת העיטור, ביקש מאוס תגבורת של 40 טנקים חדשים לדיוויזיה. בינואר 1945 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה השנייה, ולחמה בקרבות הקשים בפרוסיה המזרחית. בפברואר הוכפפה הדיוויזיה לקורפוס ה-7 שלחם באזור דנציג, וב-25 במרץ 1945 נפצע מרסיסי פגז באורח קשה, והיה הכרח לקטוע את רגלו. ב-15 באפריל 1945 קיבל מאוס תוספת יהלומים לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וזמן קצר לאחר מכן הועלה לדרגת גנרל חיל השריון. לקראת סוף המלחמה פונה עם הדיוויזיה לדנמרק, וב-5 במאי נלקח במקלנבורג עם כוחותיו לשבי הבריטי.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

מאוס שוחרר מהשבי על אף פצעיו הקשים רק בשנת 1947. לאחר שחרורו התגורר בעיר המבורג, וחזר לעבוד כרופא שיניים. לאחר הקמת הבונדסוור הגיש מאוס בקשה להתקבל אליו, אך בקשתו נדחתה עקב מצבו הרפואי. ב-9 בפברואר 1959 מת מאוס, והוא בן 61 שנים.
הערות שוליים

↑  ובכך היה למפקד הרביעי של דיוויזיית הפאנצר ה-7 שקיבל את העיטור
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 125419422  ISNI: 0000 0000 1805 6281  VIAF: 13269501   WorldCat (עם VIAF): 13269501
רביעיית האגן

| --- | --- |

 תקופת הפעילות:  מ-1981 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 חברת תקליטים:  דויטשה גרמופון 
 פרסים והוקרה:  אקו קלאסיק להרכב/תזמורת (2011) 
 פרופיל ב-IMDb
 
רביעיית האגן (בגרמנית: Hagen Quartet) נוסדה בשנת 1981 על ידי ארבעה אחים, לוקאס, אנג'ליקה (שאותה החליפה תחילה אנט ביק, שהוחלפה בתורה על ידי ריינר שמידט בשנת 1987), ורוניקה וקלמנס, בזלצבורג, אוסטריה. חברי הרביעייה מנגנים בארבעת כלי הסטרדיוואריוס המפורסמים, שבהם ניגנו בעבר רביעיית פגניני, רביעיית קליבלנד ורביעיית טוקיו, בסדר זה.
חברי הרביעייה

לוקאס האגן, כינור
ריינר שמידט, כינור
ורוניקה האגן, ויולה
קלמנס האגן, צ'לו