stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סנטיאגו דה צ'ילה
לקריאה נוספת

בילי מוסקונה לרמן, התשובה הצ'יליאנית, פורסם במעריב ב-28/04/2000. הכתבה כוללת תיאור מצב היהודים בעיר, יחס האוכלוסייה אליהם ויחסם למדינת ישראל.
הערות שוליים

↑  CHILE: Urban Agglomerations & Cities
| בירות מדינות וטריטוריות באמריקה הדרומית |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אורוגוואי: מונטווידאו • אקוודור: קיטו • ארגנטינה: בואנוס איירס • בוליביה: לה פאס, סוקרה • ברזיל: ברזיליה • גיאנה: ג'ורג'טאון • ונצואלה: קראקס • סורינאם: פרמריבו • פרגוואי: אסונסיון • פרו: לימה • צ'ילה: סנטיאגו דה צ'ילה • קולומביה: בוגוטה   |  |
| טריטוריות | איי פוקלנד: סטנלי • גיאנה הצרפתית: קאיין • איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים: קינג אדוארד פוינט |  |
| הערים הגדולות בעולם: ערים המונות לפחות חמישה מיליון תושבים |
| --- | --- | --- |
| 20,000,000+ | שאנגחאי • בייג'ינג • סאו פאולו • דלהי |  |
| 10,000,000+ | קראצ'י • לאגוס • איסטנבול • טוקיו • מומבאי • מוסקבה • גואנגג'ואו • פריז • שנג'ן • צ'נגדו • קינשאסה • קהיר • ג'קרטה • לאהור • סוג'ואו |  |
| 5,000,000+ | סיאול • מקסיקו סיטי • לונדון • לימה • דאקה • ניו יורק • בנגלור • בנגקוק • דונגגוואן • צ'ונגצ'ינג • נאנג'ינג • טהראן • שניאנג • בוגוטה • הו צ'י מין סיטי • הונג קונג • בגדאד • צ'נאי • צ'אנגשה • ווהאן • טיינג'ין • היידראבאד • האנוי • ריו דה ז'ניירו • פושאן • סנטיאגו דה צ'ילה • ריאד • אחמדאבאד • שאנטואו • סנקט פטרבורג • ח'רטום  • אנקרה • ג'ינאן • האנגג'ואו • סינגפור • יאנגון • לואנדה |  |
| מחוזות ופרובינציות צ'ילה צ'ילה |
| --- | --- | --- |
| או'היגינס (רנקגואה) | קולצ'גואה • קצ'אפואל • קרדנל קארו |  |
| אטקמה (קופיאפו) | ואסקו • צ'ניאראל • קופיאפו |  |
| אייסן (קויאיקה) | אייסן  • חנרל קאררה • קויאיקה • קפיטן פראט |  |
| אנטופגסטה (אנטופגסטה) | אל לואה • אנטופגסטה • טוקופייה |  |
| אראוקניה (טמוקו) | מאייקו • קאוטין |  |
| אריקה ופרינאקוטה (אריקה) | אריקה • פרינאקוטה |  |
| ביוביו (קונספסיון) | אראוקו • ביוביו • קונספסיון |  |
| ולפראיסו (ולפראיסו) | אי הפסחא • ולפראיסו • לוס אנדס • מרגה מרגה • סן אנטוניו • סן פליפה דה אקונקגווה • פטורקה • קיוטה |  |
| טרפקה (איקיקה) | איקיקה • טמרוגל |  |
| לוס לאגוס (פוארטו מונט​) | אוסורנו • יאנקיווה • פאלנה • צ'ילואה |  |
| לוס ריוס​ (ואלדיביה) | ואלדיביה • רנקו |  |
| מאולה (טלקה) | טלקה • לינארס • קאוקנס • קוריקו |  |
| מגאיאנס ואנטארקטיקה צ'ילנה (פונטה ארנס)​ | אולטימה אספרנסה • אנטארקטיקה צ'ילנה​ • טיירה דל פואגו • מגאיאנס |  |
| מטרופולין סנטיאגו (סנטיאגו דה צ'ילה​) | טלגנטה • מאיפו • מליפייה • סנטיאגו • צ'קאבוקו • קורדיירה |  |
| ניובלה (צ'ייאן) | איטטה • דיגואין • פונייה |  |
| קוקימבו (לה סרנה) | אלקי • לימארי • צ'ואפה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007547810405171  BNE: XX452048  BnF: cb120000849 (data)  GND: 4122723-2  ISNI: 0000 0001 2162 7820  LCCN: n79077402  MusicBrainz: 77ec97c2-5377-4ac7-b156-620470e71940  NARA: 10044348  NKC: ge295651  SELIBR: 164748  SUDOC: 156402610  VcBA: 494/56246  VIAF: 135444014   WorldCat (עם VIAF): 135444014 
ארמון הנשיאות (Palacio de La Moneda)
פסל מריה על הר סן קריסטובל
יוסיף הוסאר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1865 קאחול, הנסיכויות הרומניות המאוחדות 
 פטירה:  16 באפריל 1933 (בגיל 68 בערך) בוקרשט, ממלכת רומניה 
 מדינה:  רומניה 
 השכלה:  האוניברסיטה הטכנית של מינכן 
 
יוסיף הוסאר, לפעמים ז'אן הוסאר (ברומנית: Iosif Hussar, בצרפתית: Jean Hussar,‏ 1867 קהול – 16 באפריל 1933 היה עיתונאי ומתרגם יהודי-רומני, יליד בסרביה. היה  מהנדס בהכשרתו.
רקע משפחתי ושנות צעירותו

נולד בבסראביה, בעיר קהול, כבן של רופא. אביו היה מעורה בחברה הרומנית וכיהן בתפקידים ציבוריים כמו זה של רופא נפה, ואחר כך רופא מחוזי.
שם המשפחה המקורי היה, ככל הנראה, האוסטור או האוסטר. אחיו הבכור של יוסיף השתתף במלחמת העצמאות של רומניה, נגד הטורקים, ונמנה עם המאות המעטות של יהודים שזכו לקבל באותן השנים את האזרחות הרומנית והתמנה לתפקיד "סובפרפקט".
יוסיף הוסאר למד ביאשי, עשה לימודי הנדסה, אך נמשך בסופו של דבר אל תחום עיתונאות בשפה הרומנית וצרפתית. כבר בכיתה השלישית של התיכון פרסם בעיתון "לומינה" ("האור").
את תחילת הקריירה העיתונאית הזה עשה הוסאר בעיתון "רומנול" (Românul - "הרומני") ובעיתון  ה"לאומי-ליברלי" "נציוניה" (Naţiunea "הלאום") של  דימיטריה ברטיאנו. בהמשך עבד במערכת העיתונים "דרפטאטיה" (Dreptatea "הצדק") (1888) של הדיסידנט הליברלי נ.פלֶוָוה, החל משנת 1889 היה בעל טור פוליטי ב "אדוורול (האמת) שבבעלות אלכסנדרו בלדימן, כתב  ב"ליברטה רומן" (Liberté roumaine) בשפה הצרפתית בעריכתו של פרדריק דאמה, וב"כרוניקה רומנה" של בלדימן. לעיתים חתם בשם העט "פוקס" או "דמוקרט".
פעילותו העיתונאית וכמתרגם

בשנת 1891 הצטרף הוסאר לקבוצה ולעיתון "אסימילאריה" (ההתבוללות) שדגל בטמיעת היהודים בלאום הרומני.
בשנת 1893, בעת עבודתו בעיתון "אדוורול" שנקט בעמדות עוינות כלפי בית המלוכה ודגל ברפורמות רבות בחברה הרומנית, גורש הוסאר מרומניה יחד עם גיסו, איש ההפצה והפרסום קרול שולדר, בצו של ממשלת לסקר קטרג'יו, באשמה כי עמד בראש הפגנות בבית הנבחרים..
בשנות הגלות בגרמניה למד הנדסת מכונות והנדסת חשמל בבית הספר הפוליטכני של מינכן.
בשובו לרומניה כעבור מספר שנים הקים משרד טכני, וייסד וניהל כמנהל ספרותי סדרת ספרים בשם "הספרייה להפצת המדע, הספרות והאומנות" של בית הדפוס סמיטקה בקראיובה. עבורה עשה הוסאר תרגומים לרומנית מתוך הספרות העולמית, רובם מצרפתית וגרמנית. בין השאר תרגם את "יסורי ורתר הצעיר" מאת גתה (1896), "על המים" וסיפורים אחרים מאת מופסאן, "אילקה וספורים אחרים" מאת אלכסנדר דיומא הבן, "מחקרים ודיוקנאות ספרותיים" מאת ז'ול למטר,"גברת המרקיזה ונובלות אחרות" מאת הסופרת האנגלייה ממוצא צרפתי וידה, "רשימות ותמונות" מאת יאן נרודה, "רומן בתשעה מכתבים" מאת דוסטויבסקי, "נובלות וסיפורים עממיים" מאת לב טולסטוי, "נובלות סיביריות" מאת קורולנקו, "אנשים וכתבים" מאת גאורג ברנדס, "ליגת הנוער" מאת הנריק איבסן, "שש נובלות" מאת ינס פטר יאקובסן, "נובלות כפריות" מאת ביירנסון, "רשימות מקליפורניה" מאת ברט הארט, "פילונה" מתוך "נובלות איטלקיות" מאת יורגן וילהלם ברגסו, "מחיי העם" מאת אלכסנדר שוויטוכובסקי,, "הסגנון באמנות" מאת ה.ס. שמידט.
ב-1901 הקים את הגזטה  הכלכלית "בורסה". מאוחר יותר, בסוף שנת 1918 ייסד בבוקרשט את העיתון "ל'אוריאן" -"L'Orient" ("המזרח"), "עיתון פוליטי, כלכלי וספרותי בעל אוריינטציה דמוקרטית", גם כן בצרפתית.
הוסאר נשא אשה רומנייה והיו לו שני ילדים:אלכסנדרו וז'אן.
בנו, ז'אן הוסאר (Jean Hussard), משפטן, ניהל את שרות החוץ של "הסוכנות הכלכלית והפיננסית" Agefi בצרפת, ובשנת 1950 הקים את העיתון כלכלי "Agefi" בציריך.
הוסאר הלך לעולמו בבוקרשט בשנת 1933 ובהתאם לבקשתו האחרונה גופתו נשרפה.
ביבליוגרפיה

Hary Kuller - Contribuţii în presa scrisă p.580 - Federaţia Comunităţilor Evreieşti din România - Contribuţia evreilor din România la cultură şi civilizaţie ,Hasefer, Bucureşti 2004
הערות שוליים

↑  H.Kuller  2004
↑  Pascal Aubert Incursion chez les Helvètes,Centenaire de l'Agefi -Volet 7, 7/4/2011
קרן הכרמל

ערך זה עוסק בפסגה בכרמל, שאחד מכינוייה "מוחרקה". אם התכוונתם לכפר ערבי באזור הנגב שניטש במלחמת העצמאות, ראו .
| --- | --- |

הכניסה למנזר
 מידע כללי
 גובה:  474 מ' 
 מדינה:  ישראל 
 מיקום:  ישראלישראל
 רכס הרים:  הכרמל 
 קואורדינטות:  32°40′22″N 35°05′19″E﻿ / ﻿32.672778°N 35.088611°E﻿ / 32.672778; 35.088611
  (למפת הכרמל מוגדלת) קרן הכרמל(למפת הכרמל רגילה) קרן הכרמל(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קרן הכרמל(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קרן הכרמל
 
פסל אליהו, למרגלותיו ראשו הכרות של נביא הבעל
קרן הכרמל (ערבית دَيْر المحرقة, תעתיק: דַיְר אלְמֻחְרַקַה - "מנזר השריפה") היא פסגה ברכס הכרמל, והיא מתנשאת לגובה של 474 מטר מעל פני הים. הפסגה שוכנת בצידו הדרום-מזרחי של רכס הכרמל, כ-2.5 ק"מ צפונית-מערבית ליקנעם עילית, וכארבעה קילומטרים דרומית-מזרחית למרכז היישוב דלית אל-כרמל. על פי המסורת, במקום זה התחולל העימות בין אליהו לבין נביאי הבעל, כשאש ירדה מן השמים ורק קורבנו של אליהו נענה. מסיבה זו הוקם במקום בשנת 1867 מנזר על ידי נזירים כרמליתים שהגיעו מאירופה, ואשר ראו באליהו מודל לנזירות, לקנאות דתית ולמסירות טוטלית לאל, תכונות שבאו לידי ביטוי בין היתר במלחמתו בנביאי הבעל.
אל המנזר מוליך כביש, אך המקום אינו מחובר אל מערכת החשמל הארצית וניזון מגנרטור מקומי.
היסטוריה

האתר משך אליו במהלך ההיסטוריה עולי רגל יהודים, מוסלמים ונוצרים. לפי עדויות שונות, שהמוקדמת שבהן היא של רבי בנימין מטודלה, מאמצע המאה ה-12, עמד במקום מבנה שהנציח את המזבח שהקים אליהו, אם כי נראה שהוא מתייחס אל קצה ההר המערבי (כיום "סטלה מאריס").
אנשי המסדר הכרמליתי רכשו את האדמה בקרן הכרמל באמצע המאה ה-19, בין היתר על רקע חששם כי הכנסייה היוונית-אורתודוקסית בארץ ישראל תקדים אותם. לאחר שנאסף די כסף, הופקד האח הכרמליטי ג'ן בטיסט קסיני על הבנייה. עם זאת, סדרה של תסבוכות, בירוקרטיות ואחרות, הביאו לכך שרק ב-1867 הושלמה במקום בנייתם של קפלה ושל מבנים אחרים. דרישות חוזרות מצד השלטונות העות'מאניים לבירור סוגיית הבעלות על הקרקע, וחשש מהתמוטטות המבנים שכבר הוקמו במקום, הביאו לעיכובים נוספים בבנייה.
לורנס אוליפנט שנודע, בין היתר, כדיפלומט וכעיתונאי שנון, התגורר בסוף המאה ה-19 עם אשתו בכפר הדרוזי דלית אל-כרמל, הסמוך לאתר. באחת מכתבותיו לעיתון ה"סאן" הבריטי, דיווח אוליפנט כי להקמת המנזר החדש משתמשים הכרמליתים גם באבנים שיש להן כנראה ערך ארכאולוגי. ביקורתו של אוליפנט לא עיכבה את העבודות, וב-1883 הושלמו הקמתו של גרעין המנזר, ובו קפלת תפילה קטנה. המקום אוכלס תחילה על ידי נזירים בודדים, וב-1907 פעל באתר גם סמינר תאולוגי. על רקע המתיחות הגוברת באזור, ימי פעילותו של הסמינר, שיועד בעיקר לתלמידים מלבנון, היו קצרים. המנזר הוגדר ב-1911 כקהילה במסגרת המסדר הקתולי הכרמליטי, אך הוא נסגר עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, והנזירים נאלצו לעזוב את המקום. הכנסייה הקטנה שופצה בשנות ה-60 של המאה ה-20.
פסל אליהו

חצר המנזר מטופחת, ובה גן קטן. בגן פינת התכנסות ושולחן דרשה, ומספר פסלים עשויים מאבן. הפריט הבולט ביותר בחצר המנזר הוא פסל אליהו, שהיה לסמלו של המקום. הפסל נעשה בשנת 1958 על ידי האמן הנצרתי, נג'יב נוּפִי. ‏. נוּפִי פיסל את אליהו לפי התפיסה הרווחת בנצרות, והוא מתואר כנביא לוחם מלא חרון הכופה את האמונה הדתית באמצעות חרב שלופה נוטפת דם שהוא נושא בידו המונפת, ורגלו דורכת על ראשו הכרות של אחד מנביאי הבעל. הפסל פונה אל מבנה המנזר וניצב בקו ישר עם דלת ומזבח הכנסייה. על בסיס הפסל מופיעים פסוקים בלטינית, ערבית ובעברית. בחזית הבסיס רשום:
בצידו הימני מופיע הפסוק:
משמאלו רשום:
מאחור רשום:
פסל אליהו הניצב בחצר אינו הפסל המקורי. הפסל הראשון היה מעשה ידיו של נזיר כרמליתי מבוואריה והוא הובא לארץ בשנת 1914 ביוזמת האב סיריל שהיה ראש המסדר הכרמליתי בכרמל בשנים 1905–1919. הפסל השוכן כיום בנצרת, נעשה מאבן חול צהבהבה וגסה, מהסוג ממנו בנויים בתי העיר מינכן בבוואריה. אליהו פוסל כשראשו שמוט בעצב על חזהו, כאילו הוא בוש במעשהו. ידו הימנית אוחזת בחרב שמוטה. חוקר ארץ ישראל יהודה זיו סבור כי התנוחה ביטאה חרטה וצער על תוכחת ה': "לֹא בָרוּחַ ה'... לֹא בָרַעַשׁ ה'... לֹא בָאֵשׁ ה' ...(כי אם) בקוֹל דְּמָמָה דַקָּה". לפי תפיסת עולמה של היהדות. בעודו מונח באריזתו, פרצה מלחמת העולם הראשונה וחיילים טורקים שפשטו על המנזר, פרצו את הארגז בתקווה למצוא בו מטמון. משנתאכזבו, כרתו את ראש הפסל ואת ידו הימנית שולפת החרב. הראש הוטל לבור מים סמוך. לאחר המלחמה הועלה הראש מהבור והושב על כנו, אולם היד הקטועה לא נמצאה. שתי אגדות עם קשורות בפסל זה. תחילה ייחסו את קטיעת היד לנפוליאון בונפרטה בעת המצור על עכו ב-1799 וכן גם לקאוקג'י בעת קרב משמר העמק. לפי האגדה האמינו השניים כי כל עוד יניף אליהו את החרב הם לא יצליחו במלחמתם, ולפיכך שלחו חיילים לקטוע את היד.
המוחרקה בציורו של ון דה ולדה, שביקר במקום ב-1851
פיסול בגן
המנזר והפסל הישן 1920–1933
פינת ההתאספות בגן
הכנסייה

הכנסייה הקטנה במנזר עשויה מחלל בודד, והיא מקורה בתקרת קמרון. אור חודר אליה דרך דלת הכניסה ודרך חלון עגול הקבוע בקיר מעליה. קירות הכנסייה צבועים בלבן ומעוטרים בשורה של אבנים חומות המקיפות את האולם בבסיסו של הקמרון. במוקד הכנסייה מזבח שמורכב מ-12 אבנים לא-מסותתות, כמו המזבח שלפי הסיפור המקראי בנה אליהו במקום. מאחורי המזבח צלב עץ פשוט. על אחד הקירות יש תבליט שמתאר את המלאך שסיפק לאליהו מזון בבורחו למדבר במצוות האל, לאחר שהודיע למלך אחאב על הבצורת הקשה שתפגע בממלכתו. מימין למזבח קפלה ובה נראים המדונה והילד. שני טורים של ספסלי עץ פשוטים משמשים את קהל המאמינים. בקיר בו נמצאת הכניסה לכנסייה, תלויים שני ציורים המתארים את אליהו, ומעל לפתח מופיעים בעברית ובערבית דבריו של הנביא:
"עַד-מָתַי אַתֶּם פֹּסְחִים עַל-שְׁתֵּי הַסְּעִפִּים--אִם-ה' הָאֱלֹהִים לְכוּ אַחֲרָיו".
על הקירות הצדדיים של האולם מופיעים פסוקים נוספים בעברית ובערבית, שנלקחו מסיפור העימות בין אליהו לבין נביאי הבעל.
גג המנזר והנוף מהמקום

הגישה אל גג המנזר היא דרך חנות מזכרות קטנה שמפעילים הנזירים. בכניסה לחנות שלושה תבליטים המתארים את מאבקו של אליהו בנביאי הבעל. הגג עצמו רחב ידיים; שושנת רוחות גדולה מצוירת על רצפתו, והשמות בה מופיעים באנגלית ובעברית. מהמקום ניתן לצפות בנוף: במזרח נראים הגלבוע, גבעת המורה, הר תבור והרי ירדן; בצד דרום נראה המשכו של רכס הכרמל וחוף הים התיכון; ולכיוון צפון ניתן להבחין בגליל ובחרמון.
לקריאה נוספת

יהודה זיו, רגע של מקום-סיפורים מאחורי שמות מקומות, הוצאת צבעונים, 2005.
הערות שוליים

↑  ספר מלכים א', פרק י"ח
↑  מסעות רבי בנימין - בנימין בן יונה, מטודלה (page 30 of 223), באתר www.hebrewbooks.org
↑  דוד רפ, הכנסיות היפות בישראל, 2011; עמ' 82-85
↑  הכנס ה-19, מחקרי יהודה ושומרון, כנס מדעי רב-תחומי, עמ' 24
↑  מקור: ספר מלכים א', פרק י"ט, פסוקים י"א–י"ב
נוף פנורמי מגג המבנה
| רכס הכרמל |
| --- | --- | --- |
| הרים, עמקים ונקודות ציון גאוגרפיות | בקעת אלון • הר אלון • הר אורן • הר חורשן • הר ערקן • הר שוקף • הר סומק • הר טללים • חניון האגם •  מצוק מגדים • עין ורדיה • עין עמיקם • עמק מהר"ל •  סטלה מאריס • רום כרמל • חוטם הכרמל |  |
| נחלים | נחל אבן  • נחל אורן • נחל אזוב  • נחל אחוזה  • נחל אלון • נחל אלרואי • נחל בוסתן • נחל גחר • נחל גיבורים • נחל גלים • נחל דורים • נחל הוד • נחל ורדיה • נחל חוסיפה • נחל חיק • נחל חרובים • נחל יגור • נחל כלח • נחל לוטם • נחל מגדים • נחל מהר"ל • נחל מערות • נחל נדר • נחל מעפילים • נחל נץ • נחל נשר • נחל סבך • נחל סעדיה • נחל ספונים • נחל עובדיה • נחל עמיק • נחל עמירם • נחל קטיע • נחל רקית • נחל רקפת • נחל שיח • נחל תן |  |
| אתרים ארכאולוגים | חורבת דובה • חורבת כרך • חורבת סומקה • חורבת קסטרא • חורבת רקית • מבצר ראש מיה • מחצבות קדומים • מערת אורן • מערות אורנית • מערת גמל • מערת הגדי • מערת הנחל • מערת תנור • מערת כבארה • מערת מיסליה • מערת ספונים • מערת רקפת • נווה דוד |  |
| נקודות ציון | בית אוליפנט • גבעת ההגנה • חוות משמר הכרמל • חורשת הארבעים • בית סוהר דמון • מלון יערות הכרמל • מקאם הנביא אבו אברהים • מצפה עופר • משמר הכרמל • קרן הכרמל • פארק הכרמל • פארק נשר • בית הקברות הצבאי בעספיא |  |
| יישובים | חיפה • נשר • טירת כרמל • דלית אל-כרמל • עספיא • יגור • בית אורן • גבעת וולפסון • ניר עציון • עין הוד • ימין אורד • עין חוד • כרם מהר"ל • עופר • מאיר שפיה • פוריידיס • זכרון יעקב • מעיין צבי |  |
| שונות | גאולוגיה של הכרמל • השרפה בכרמל בשנת 1989 • השרפה בכרמל בשנת 2010 • כביש 672 • כביש 705 • כביש 721 • כביש 7212 • דרך נוף כרמל • מטמון עספיא • חזירי הבר בחיפה • מלון יערות הכרמל • ההר הירוק תמיד  • גל השריפות בישראל בשנת 2016  • יקבי כרמל |  |
עומר בראדלי

עומר נלסון בראדלי (באנגלית: Omar Nelson Bradley; ‏12 בפברואר 1893 – 8 באפריל 1981) היה אחד מקציני הצבא האמריקנים הבכירים בצפון אפריקה ובאירופה במהלך מלחמת העולם השנייה, ומפקד צבא ארצות הברית. בעת מותו היה גנרל הצבא האחרון בצבא ארצות הברית. בראדלי  זכה לכינוי "גנרל החיילים".
ראשית חייו

בראדלי היה בנו של מורה. הוא נולד למשפחה ענייה במדינת מיזורי. לאחר שסיים את לימודי התיכון התכוון להירשם לאוניברסיטת מיזורי,
אך במקום זאת העדיף ללמוד בווסט פוינט, אליה הגיע ב-1911. בראדלי היה בן חסותו של דווייט אייזנהאואר. יחד סיימו שניהם את לימודיהם בווסט פוינט בשנת 1915, במחזור שיצאו ממנו 59 גנרלים. במהלך לימודיו השתתף בנבחרת הבייסבול של 1914, שכל חבריה הגיעו בסופו של דבר לדרגת גנרל. בראדלי הצטרף לרגימנט הרגלים ה-14, והוצב לשרת בגבול ארצות הברית–מקסיקו, שם קיבל דרגת קפטן. עם הצטרפותה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה הוא הועבר למכרות הנחושת במונטנה, שם פגש את מרי אליזבת קווייל, שהפכה ב-28 בדצמבר 1916 לאשתו. באוגוסט 1918 הצטרף בראדלי לדיוויזיה ה-19 והיה אמור לצאת לאירופה, אך יציאתו בוטלה בשל מגפת השפעת הספרדית והסכמי שביתת הנשק.
בשנים 1920–1924 לימד בראדלי מתמטיקה בווסט פוינט. בסיום תקופה זו קודם לדרגת מייג'ור ועבר קורס רגלים מתקדם בפורט בנינג שבג'ורג'יה. לאחר תקופת שירות קצרה בהוואי הוא למד בבית הספר לפיקוד ומטה, ולאחר מכן שב ב-1929 ללמד בווסט פוינט. ב-1936 קיבל דרגת לוטננט קולונל ועבר לשרת במחלקת המלחמה תחת פיקודו הישיר של ג'ורג' מרשל. ב-1941 קיבל דרגת בריגדיר גנרל (דילג על דרגת קולונל), ונשלח לפקד על פורט בנינג. ב-1942 קיבל את הפיקוד על הדיוויזיה המוטסת ה-82, ולאחר מכן את הפיקוד על הדיוויזיה ה-28.
מלחמת העולם השנייה

בראדלי קיבל פיקוד על יחידת חזית רק בתחילת 1943, לאחר מבצע לפיד. הוא נשלח לתוניסיה, תחילה כנציגו האישי של אייזנהאואר. לאחר שקיבל מג'ורג' פטון את הפיקוד על הקורפוס האמריקאי ה-2, עם סיום המערכה בתוניסיה כבש את ביזרטה שבתוניסיה במאי 1943 ולקח למעלה מ-40,000 שבויים. הוא השתתף במבצע האסקי, הפלישה לסיציליה, בה נתקלו כוחותיו בהתנגדות גרמנית עזה, והצליחו להגיע למסינה רק לאחר 38 יום.
אייזנהאואר בחר בו לפקד על הנחיתה האמריקאית בנורמנדי ב-6 ביוני 1944. הארמייה הראשונה שלו נחתה בחופי אומהה ויוטה, ולאחר מכן היה אחראי על תכנון מבצע קוברה שבו פרצו כוחותיו פנימה לסיין ולשרבור והבקיעו דרך הפרצה שבין מורטן ואווראנש. ב-1 באוגוסט קיבל בראדלי את הפיקוד על קבוצת הארמיות ה-12, שלה היו כפופים בשיא כוחה כ-1.3 מיליון איש - העוצבה הגדולה ביותר בצבא ארצות הברית שהשתתפה בקרב מאז ומעולם. בראדלי תמך בפלישה לחבל הסאר או בפלישה מקבילה לסאר ולחבל הרוהר, אך מונטגומרי טען לטובת התקדמות לאורך הריין התחתון, כשכל כוחות הקרקע תחת פיקודו. אייזנהאואר לא הסכים להעניק למונטגומרי את כל הכוחות לרשותו, אך תמך בביצוע מוגבל של תוכניתו, ובראדלי התנגד בלהט להחלטתו זו. כוחותיו של בראדלי נפרשו לאורך חזית ארוכה מהולנד ועד לורן ומילאו תפקיד מכריע בקרב על הבליטה בדצמבר 1944. כמו כן שחררו כוחותיו את פריז באוגוסט אותה שנה. הם חצו את הריין ברמאגן במרץ 1945, ולאחר שפילסו את דרכם בלחימה על פני גרמניה, תוך שהם שובים 300 אלף חיילים גרמנים, פגשו את הצבא הרוסי על האלבה ב-25 באפריל 1945.
לאחר המלחמה

במשך שנתיים לאחר המלחמה עמד בראדלי בראש מינהל יוצאי המלחמה. ב-1948 התמנה לרמטכ"ל, ולאחר מכן היה הראשון שנשא בתואר יושב ראש המטות המשולבים. ב-22 בספטמבר 1950 היה לחייל החמישי והאחרון שהוענקה לו דרגת גנרל הצבא, ובמקביל התמנה ליו"ר נאט"ו. כראש המטות המשולבים היה בראדלי אחד ממבקריו החריפים של הגנרל מקארתור, מפקד כוחות האו"ם בקוריאה, על רצונו לגרור את מלחמת קוריאה לשטחה של סין. לאחר שטרומן הדיח את מקארתור מתפקידו באפריל 1951, אמר בראדלי בעדותו בקונגרס כי "סין האדומה אינה האומה החזקה המעוניינת בשליטה עולמית. לאמיתו של דבר, בעיני המטות המשולבים האסטרטגיה הזו הייתה מערבת אותנו במלחמה הלא נכונה, במקום הלא נכון, בזמן הלא נכון ומול האויב הלא נכון".
בראדלי פרסם את זיכרונותיו ב-1951 ובהם תקף, בין היתר, את טענתו של מונטגומרי כי ניצח בקרב על הבליטה. את שנותיו האחרונות בילה במרכז הרפואי על שם ויליאם בומונט, חלק מהמתחם בפורט בליס שבטקסס. ב-1 בדצמבר 1965 נפטרה אשתו של בראדלי מלוקמיה. שנה לאחר מכן נישא בראדלי מחדש לאסתר דורה "קיטי" בוהלר. ב-1970 יעץ בראדלי במהלך הפקת הסרט "פטון", שבו מגלם קארל מולדן את דמותו של בראדלי.
ב-1977 העניק לו הנשיא ג'רלד פורד את מדליית החירות הנשיאותית, העיטור האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית. בינואר 1981 הופיע בראדלי בציבור בפעם האחרונה בטקס השבעתו לנשיאות של רונלד רייגן. לאחר מותו הוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
הנצחה

על שמו של בראדלי כונו שני דגמי נגמ"שים של צבא ארצות הברית - M2 ו-M3. בשנת 2000 הנציח שירות הדואר של ארצות הברית את דמותו של בראדלי על גבי בול.
רנדולף ל. ברהם

| --- | --- |

 לידה:  20 בדצמבר 1922 בוקרשט, ממלכת רומניה 
 פטירה:  25 בנובמבר 2018 (בגיל 95) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Ábrahám Adolf 
 מדינה:  ממלכת רומניה, רומניה, הונגריה, ארצות הברית 
 כינויים נוספים:  שם לידה: Adolf Ábrahám
 השכלה:  הסיטי קולג' של ניו יורק  ניו סקול 
 מעסיק:  אוניברסיטת ניו יורק 
 פרסים והוקרה:  אות מסדר ההצטיינות של הונגריה בדרגת קצין (1995)  אות המסדר  הלאומי "הכוכב של רומניה" בדרגת מפקד (2004) 
 
רנדולף לואיס ברהם (Randolph Lewis Braham;‏ 20 בדצמבר 1922 – 25 בנובמבר 2018) היה היסטוריון ופוליטולוג אמריקאי יהודי-הונגרי, יליד רומניה, פרופסור אמריטוס של אוניברסיטת ניו יורק. התפרסם במיוחד הודות למחקריו בתחום פוליטיקה ההשוואתית ותולדות השואה בהונגריה ורומניה.
קורות חיים

ברהם נולד ב-1922 בבוקרשט שברומניה בשם אדולף אברהם (Adolf Ábrahám), כבן הזקונים של לאיוש (איציק לייב) אברהם, יליד הכפר מיקה (אנ') במחוז קלוז' שברומניה, ושל אסתר, בת לבית כ"ץ, מהכפר פנטיצ'או (אנ') גם מאותו אזור בטרנסילבניה. בעת לידתו שהו הוריו בבירת רומניה, בוקרשט, ככל הנראה בעת חיפוש עבודה. אדולף הקטן, שנודע בין מקורביו בכינוי "פיצי", חזר עם הוריו זמן קצר לאחר לידתו לביתם בעיר הטרנסילבנית דז', גם היא בקרבת קלוז'.
ברהם גדל בתנאי דלות. כמו רוב בני המיעוט היהודי בעיר דז', הוריו השתייכו לזרם אורתודוקסי המתון, ודיברו הונגרית.
ברהם למד בבית ספר יסודי יהודי ולאחר מכן בתיכון הרומני "פטרו רארש" בו היה תלמיד מצטיין. בילדותו קיבל גם שיעורי תורה מסורתיים. בנעוריו השתלב בחוגי החברה והתרבות של הצעירים היהודים בעיר, חלק מהם במסגרת תנועת בית"ר. כמו כן, מיוזמת ההורים, היה חניך בשעות הפנאי בבית מלאכה לנגרות ולמד יצור רהיטים. שליטתו במלאכה שימושית זו הייתה לו לעזר רב בעת גיוסו לגדודים הטרום-צבאיים "לבנטה" בשנים 1941–1942, כשאיפשרה לו להיות זמנית פטור מעבודות פרך. אף על פי שאהד כל חייו את הציונות, חלם מגיל קטן להגר לארצות הברית, שבה שהה חלק ממשפחתו (דוד ושלוש דודות היגרו לשם בשנות העשרים של המאה ה-20).
שנות השואה

החל משנת 1938 התחילו להתמודד ברהם ומשפחתו עם החוקים האנטישמיים מזמן "הדיקטטורה המלכותית" של קרול השני. בשנת 1940 בעקבות תכתיב וינה פונה צפונה של טרנסילבניה על ידי רומניה ועבר בחזרה לשליטת הונגריה אחרי הפסקה של 22 שנה. יהודי האזור שהכירו זמנים טובים יותר בשנות האימפריה האוסטרו-הונגרית קיוו לשיפור חייהם לעומת האווירה האנטי-יהודית ששררה תחת השלטון הרומני. אבל בינתיים המשטר ההונגרי של מיקלוש הורטי, במיוחד בגלגוליו האחרונים, הנהיג בהדרגתיות חוקים אנטישמיים וההסתה נגד היהודים בהונגריה לא פחתה מזו שברומניה. בנסיבות אלה לא הספיק ברהם לסיים את לימודי התיכון ובחינות הבגרות ונשלח החל מ-4 באוקטובר 1943 למחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) שנשלחה עם הצבא ההונגרי לחזית המזרחית באוקראינה כסיוע בפלישתה של גרמניה הנאצית לשטחי ברית המועצות.
במסגרת יחידה זו עבד בחפירות ועבודות אחרות באזור קולומיה וסטניסלבוב. בדצמבר 1944 במהלך נסיגת הכוחות הגרמנים וההונגרים בחזרה להונגריה מפני מתקפת נגד סובייטית, ברחו ברהם עם עוד ארבעה מחבריו היהודים ומצאו מקלט ביישוב נירי בצפון-מזרח הונגריה, קרוב לגבול עם סלובקיה. שם קיבלו קורת גג וצרכי מחייה מידי משפחה נוצרית הונגרית בשם נובאק. בהמשך, בינואר 1945 נלקח ברהם בשבי על ידי הצבא הסובייטי ונאסר במחנה שבויים. למזלו הוא שוחרר ולא נשלח למחנות הגולג.
לעומת מצבו הטוב יחסית, משפחתו בדז' וסביבתה נאסרה בגטאות בקיץ 1944, נושלה מכל נכסיה ונשלחה על ידי הגרמנים למחנות המוות בפולין הכבושה, על ידי הממשלה הפרו-נאצית החדשה של דמה סטויאי. 13 מתוך 15 בני המשפחה הגרעינית של ברהם, כולל הוריו, נרצחו.
לאחר המלחמה וההגירה לארצות הברית

בחזרתו לטרנסילבניה, כמעט חסר משפחה, קיבל ברהם שוב את האזרחות הרומנית וסיים את לימודי התיכון. מצא חבר בעיר טרגו מורש איתו חצה את הונגריה כדי להגיע לאזורים הכבושים על ידי האמריקאים באוסטריה וגרמניה, משם אפשר היה להגר יותר בקלות לארצות הברית. נקלט במחנה עקורים בשדה התעופה לשעבר אינרינג בבוואריה והתחיל לעבוד בשרותי הסיוע לפליטים במסגרת ה"אונראא" (מנהל האומות המאוחדות לסעד ושיקום) והג'וינט. במשך שנתיים השתתף בקורסים באוניברסיטת מינכן, כולל בתחום מדעי המדינה שהתחילו לעניין אותו אחרי שהיה עד ליישומים הזוועתיים בשטח של הניסויים הפוליטיים הפאשיסטי -נאציונל-סוציאליסטי והקומוניסטי.
בדצמבר 1947 הפליג מנמל ברמן לארצות הברית. בכניסה לשם, ברוח עידן המלחמה הקרה שרק התחיל, נחקר קודם בקפידה בגלל היותו אזרח רומניה, אחת המדינות הקרויות "דמוקרטיות עממיות" שנמצאו מעבר למסך הברזל.