stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צרפת באירוויזיון 2024
באירוויזיון > גמר

ב-4 במאי 2024, נערכה הגרלה כדי לקבוע באיזו מחצית מהגמר תופיע כל מדינה ב"חמש הגדולות". צרפת הוגרלה להופיע במחצית השנייה של המופע. ב-10 במאי פורסם סדר ההופעות המדויק של הגמר, שנקבע פעם נוספת על ידי מפיקי התחרות. צרפת שובצה כהופעה ה-25, אחרי גאורגיה ולפני אוסטריה. לקראת המופע, השתתף סלימאן בחזרות הגנרליות למופע הגמר, ב-10 וב-11 במאי, כולל גמר חבר השופטים, שבו דירגו השופטים המקצועיים את כל השירים. צרפת סיימה את התחרות במקום הרביעי עם 445 נקודות; 218 נקודות מהשופטים ו-227 נקודות מהקהל.
באירוויזיון > הצבעה

במהלך שלושת המופעים העניקה כל מדינה שני סטים של הצבעה (הקהל והשופטים של אותה המדינה). מספר הנקודות ששתי הקבוצות יכולות להעניק נע בין 1–8, 10 ו-12 נקודות. ההרכב המדויק של חבר השופטים הלאומי ופירוט הנקודות שלהם ושל הקהל של כל מדינה פורסמו לאחר הגמר. חבר השופטים הצרפתי הורכב מפייר סופה, סבסטיאן סורל ד'אסיני, אליז מולט, פאני לאדו וולרי דיסאו.
באירוויזיון > הצבעה > נקודות שהוענקו על ידי צרפת > חצי הגמר

| קהל> ציון | קהל> מדינות |
| --- | --- |
12 נקודות:  ישראל
10 נקודות:  ארמניה
8 נקודות:  שווייץ
7 נקודות:  הולנד
6 נקודות:  גאורגיה
5 נקודות:  בלגיה
4 נקודות:  יוון
3 נקודות:  נורווגיה
2 נקודות:  אסטוניה
נקודה אחת:  מלטה
סך הכל: 10 מדינות
באירוויזיון > הצבעה > נקודות שהוענקו על ידי צרפת > חצי הגמר > תוצאות הצבעה מפורטות

החל מאירוויזיון 2023 המדינות העולות מחצאי הגמר אל הגמר נקבעות רק על בסיס הצבעות הקהל. נוסף על כך, משנה זו, קהל במדינות אשר לא משתתפות בתחרות יכול אף הוא להצביע. כל ההצבעות של המדינות האחרות אשר לא משתתפות מחוברות יחד לסל הצבעות נוסף של 1–8, 10 ו-12 נקודות ונקרא הצבעות שאר העולם.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |

| סדר | מדינה | קהל | קהל | קהל |
| סדר | מדינה | מיקום | נקודות |  |
| 01 |  מלטה | 10 | 1 |  |
| 02 |  אלבניה | 15 |  |  |
| 03 |  יוון | 7 | 4 |  |
| 04 |  שווייץ | 3 | 8 |  |
| 05 |  צ'כיה | 14 |  |  |
| 06 |  אוסטריה | 11 |  |  |
| 07 |  דנמרק | 13 |  |  |
| 08 |  ארמניה | 2 | 10 |  |
| 09 |  לטביה | 12 |  |  |
| 10 |  סן מרינו | 16 |  |  |
| 11 |  גאורגיה | 5 | 6 |  |
| 12 |  בלגיה | 6 | 5 |  |
| 13 |  אסטוניה | 9 | 2 |  |
| 14 |  ישראל | 1 | 12 |  |
| 15 |  נורווגיה | 8 | 3 |  |
| 16 |  הולנד | 4 | 7 |  |
באירוויזיון > הצבעה > נקודות שהוענקו על ידי צרפת > גמר > תוצאות הצבעה מפורטות

צוותי השיפוט בתחרות מונים חמישה אנשי מקצוע בתעשיית המוזיקה, אזרחי המדינה אותה הם מייצגים. שמותיהם פורסמו לפני התחרות בשם השקיפות. כל צוות שיפוט דירג את 26 השירים שהתחרו בגמר על פי יכולות ווקאליות, ההופעה על הבמה, הרכב השיר ומקוריותו. בנוסף, נאסר על כל שופט להיות קשור בצורה כלשהי עם אחד האמנים המתחרים. הדירוגים האישיים של כל שופט וכן תוצאות הצבעות הקהל פורסמו זמן קצר לאחר מכן.
| סדר | מדינה | שופטים> שופט 1 | שופטים> שופט 2 | שופטים> שופט 3 | שופטים> שופט 4 | שופטים> שופט 5 | שופטים> דירוג | שופטים> נקודות | קהל> דירוג | קהל> נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 01 |  שוודיה | 3 | 17 | 16 | 14 | 10 | 11 |  | 22 |  |
| 02 |  אוקראינה | 5 | 7 | 1 | 1 | 19 | 2 | 10 | 3 | 8 |
| 03 |  גרמניה | 1 | 2 | 15 | 7 | 4 | 3 | 8 | 16 |  |
| 04 |  לוקסמבורג | 7 | 1 | 8 | 2 | 12 | 4 | 7 | 8 | 3 |
| 05 |  הולנד | 10 | 9 | 10 | 15 | 7 | 14 |  | N/A |  |
| 06 |  ישראל | 17 | 11 | 5 | 16 | 2 | 8 | 3 | 1 | 12 |
| 07 |  ליטא | 9 | 15 | 14 | 8 | 5 | 10 | 1 | 12 |  |
| 08 |  ספרד | 19 | 13 | 13 | 13 | 11 | 17 |  | 9 | 2 |
| 09 |  אסטוניה | 25 | 21 | 25 | 22 | 22 | 24 |  | 19 |  |
| 10 |  אירלנד | 12 | 14 | 21 | 17 | 20 | 18 |  | 11 |  |
| 11 |  לטביה | 20 | 16 | 12 | 20 | 17 | 19 |  | 15 |  |
| 12 |  יוון | 8 | 12 | 6 | 11 | 3 | 7 | 4 | 10 | 1 |
| 13 |  הממלכה המאוחדת | 18 | 23 | 17 | 21 | 21 | 21 |  | 23 |  |
| 14 |  נורווגיה | 22 | 6 | 11 | 6 | 18 | 13 |  | 17 |  |
| 15 |  איטליה | 16 | 8 | 9 | 9 | 8 | 12 |  | 7 | 4 |
| 16 |  סרביה | 21 | 22 | 24 | 23 | 23 | 23 |  | 20 |  |
| 17 |  פינלנד | 23 | 25 | 20 | 24 | 25 | 25 |  | 18 |  |
| 18 |  פורטוגל | 2 | 4 | 7 | 5 | 1 | 1 | 12 | 6 | 5 |
| 19 |  ארמניה | 13 | 5 | 2 | 4 | 6 | 5 | 6 | 2 | 10 |
| 20 |  קפריסין | 14 | 24 | 18 | 18 | 13 | 20 |  | 21 |  |
| 21 |  שווייץ | 11 | 3 | 4 | 3 | 9 | 6 | 5 | 5 | 6 |
| 22 |  סלובניה | 24 | 18 | 19 | 25 | 24 | 22 |  | 24 |  |
| 23 |  קרואטיה | 15 | 10 | 3 | 10 | 15 | 9 | 2 | 4 | 7 |
| 24 |  גאורגיה | 6 | 19 | 23 | 12 | 16 | 16 |  | 14 |  |
| 25 |  צרפת |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| 26 |  אוסטריה | 4 | 20 | 22 | 19 | 14 | 15 |  | 13 |  |
ביאורים

↑  הולנד נפסלה כמה שעות לפני הגמר.
הערות שוליים

↑  "France". Eurovision.tv. European Broadcasting Union (EBU). נבדק ב-2023-08-09.
↑  "Eurovision France 2022 : rendez-vous le 5 mars !". L'Eurovison au Quotidien (בצרפתית). 2022-02-15. נבדק ב-2022-02-15.
↑  "Eurovision France 2023 : c'est vous qui décidez !". En Route Pour l'Eurovision (בצרפתית). 2022-07-09. נבדק ב-2023-02-20.
↑  Jiandani, Sanjay (2023-06-07). "France: France 2 confirms participation at Eurovision 2024". ESCToday (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2023-06-07.
↑  "Slimane will represent France at Eurovision 2024". Eurovision.tv (באנגלית). EBU. 2023-11-08. נבדק ב-2023-11-08.
↑  Slimane [@SlimaneOff]. "La chanson s'appelle « Mon amour ». Je l'ai écrite et composée avec mes inséparables Yaacov et Meir Salah" [The song's called "Mon amour". I've written it with my inseparable Yaacov and Meir Salah] (Tweet) (בצרפתית). נבדק ב-2023-11-08 – via Twitter.
↑  Papadopoulos, Giorgos (8 בנובמבר 2023). "France: Slimane will sing 'Mon Amour' at Eurovision 2024!". Eurovisionfun. נבדק ב-8 בנובמבר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Rules–Eurovision Song Contest". Eurovision.tv. EBU. ארכיון מ-8 באפריל 2020. נבדק ב-10 באוקטובר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Van Dijk, Sem Anne (2023-12-13). "Eurovision 2024: Semi-Final Allocation Draw on January 30". Eurovoix. נבדק ב-2023-12-13.
↑  "Eurovision 2024: Semi-Final Draw results". Eurovision Song Contest (באנגלית). European Broadcasting Union. 30 בינואר 2024. נבדק ב-8 במרץ 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Van Dijk, Sem Anne (2023-12-13). "Eurovision 2024: Semi-Final Allocation Draw on January 30". Eurovoix. נבדק ב-2023-12-13.
↑  ESC, Eurovision 2024: Semi-Final Running Orders revealed!, ‏26 במרץ 2024 (באנגלית)
↑  Eurovision 2024: Rehearsal Schedule, Eurovisionworld, ‏2024-04-25 (באנגלית בריטית)
↑  Davide Conte, 🇫🇷 France: All the Details About Slimane's First Rehearsal, Eurovoix, ‏2024-05-02 (באנגלית בריטית)
↑  Malmö Grand Finalists draw their halves in the running order, eurovision.tv, ‏4 במאי 2024
↑  "Eurovision 2024: The Grand Final running order". Eurovoix. 9 במאי 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5  Eurovision 2024 Results: Voting & Points
↑  "Voting–Eurovision Song Contest". European Broadcasting Union (EBU). ארכיון מ-26 במאי 2021. נבדק ב-15 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Juries in the Grand Final of Malmö 2024". European Broadcasting Union (EBU).
↑  Eurovision 2024 Semi-final 2 Results
↑  Malmö 2024, אתר האירוויזיון
↑  "Eurovision 2024 Final Juries". eurovision.tv. European Broadcasting Union. נבדק ב-12 במאי 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Malmö 2024, אתר האירוויזיון
↑  "Statement on Dutch participation in the Eurovision Song Contest". European Broadcasting Union. 11 במאי 2024. נבדק ב-22 במאי 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "How do I vote for my favourite Eurovision song?". European Broadcasting Union. ארכיון מ-18 במאי 2024. נבדק ב-22 במאי 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
מושבת מפרץ מסצ'וסטס

מושבת מפרץ מסצ'וסטס (1628–1691), באופן רשמי יותר המושבה של מפרץ מסצ'וסטס, הייתה יישוב אנגלי בחוף המזרחי של צפון אמריקה סביב מפרץ מסצ'וסטס, אחת מהמושבות שאורגנו מאוחר יותר כפרוביניציית מפרץ מסצ'וסטס. אדמות היישוב היו בדרום ניו אינגלנד, עם התיישבות ראשונית בשני נמלים טבעיים ואדמות שמסביב כ-15.4 מיל (24.8 קילומטרים) זה מזה - האזורים סביב סיילם ובוסטון, מצפון למושבת פלימות' שהוקמה בעבר. הטריטוריה המנוהלת על ידי מושבת מפרץ מסצ'וסטס כיסה חלק גדול ממרכז ניו אינגלנד, כולל חלקים של מסצ'וסטס, מיין, ניו המפשייר וקונטיקט.
מושבת מפרץ מסצ'וסטס נוסדה על ידי הבעלים של חברת מפרץ מסצ'וסטס, כולל משקיעים בחברת דורצ'סטר הכושלת, שהקימה יישוב קצר מועד בכף אן ב-1623. המושבה החלה בשנת 1628 והייתה הניסיון השני של החברה לקולוניזציה. זה היה מוצלח, עם כ-20,000 אנשים היגרו לניו אינגלנד בשנות ה-30 של המאה ה-17. האוכלוסייה הייתה פוריטנית מאוד ונשלטה בעיקר על ידי קבוצה קטנה של מנהיגים שהושפעו מאוד מתורות פוריטניות. זו הייתה המושבה הראשונה של מחזיקי העבדים בניו אינגלנד, והמושלים שלה נבחרו על ידי ציבור בוחרים מוגבל לבני חורין שהתקבלו רשמית לכנסייה המקומית. כתוצאה מכך, ההנהגה הקולוניאלית הפגינה סובלנות מועטה לדעות דתיות אחרות, כולל תאולוגיות אנגליקניות, קווייקריות ובפטיסטיות.
למתיישבים היו יחסים טובים עם האינדיאנים המקומיים; עם זאת, הם אכן הצטרפו למושבות השכנות שלהם במלחמת פקווט (1636–1638) ובמלחמת המלך פיליפ (1675–1678). לאחר מכן, רוב האינדיאנים בדרום ניו אינגלנד כרתו הסכמי שלום עם המתיישבים או נמכרו לעבדות לאחר מלחמת המלך פיליפ (מלבד שבט פקווט, ששורדיו נקלטו ברובם בשבטים נראגנסט ומוהגן בעקבות מלחמת פקווט).
מושבת מפרץ מסצ'וסטס הצליחה כלכלית, סחרה עם אנגליה, מקסיקו ואיי הודו המערבית. בנוסף לסחר חליפין, עסקאות נעשו בליש"ט אנגלים, "דולרים" ספרדים, ו-wampum בשנות ה-40 של המאה ה-17. בשנת 1652, מחסור במטבעות הניע את המושבה לאשר לצורף ג'ון האל להנפיק מטבעות, הידועים כיום בשם מטבעות עץ האלון, עץ הערבה ועץ האורן.
חילוקי דעות פוליטיים עם אנגליה לאחר הרסטורציה האנגלית הובילו לביטול האמנה הקולוניאלית ב-1684. המלך ג'יימס השני הקים את הדומיניון של ניו אינגלנד בשנת 1686 כדי להביא את כל המושבות של ניו אינגלנד תחת שליטה איתנה יותר של הכתר. הדומיניון פורק לאחר שהמהפכה המהוללת של 1688 הדיחה את ג'יימס, ומושבת מפרץ מסצ'וסטס חזרה לשלוט תחת האמנה שבוטלה עד 1691, אז התקבלה אמנה חדשה עבור מחוז מפרץ מסצ'וסטס. מחוז חדש זה שילב את שטחי מפרץ מסצ'וסטס עם אלו של מושבת פלימות' ונחלות קנייניות בננטקט ובמרתה'ס ויניארד. סר ויליאם פיפס הגיע בשנת 1692 כשהוא נושא את האמנה וקיבל את האחריות הרשמית על המחוז החדש, כאשר המושבה התמודדה עם משברי משפטי המכשפות, שהחלו בכפר סיילם.
היסטוריה

לפני הגעתם של מתיישבים אירופיים לחוף המזרחי של ניו אינגלנד, האזור סביב מפרץ מסצ'וסטס היה שטחם של כמה עמים דוברי אלגונקוויאן, כולל מסצ'וסטס, נאוסטס ו-וומפאנואגס. ה-Pennacooks כבשו את עמק נהר Merrimack מצפון, וה-Nipucs‏, Pocumtucs ו-Mahicans כבשו את האדמות המערביות של מסצ'וסטס, למרות שחלק מהשבטים הללו היו כפופים לשבט המוהוק, שהתרחבו באגרסיביות מצפון מדינת ניו יורק. סך האוכלוסייה הילידית בשנת 1620 נאמד ב-7,000. מספר זה היה גדול משמעותית מאשר ב-1616; בשנים מאוחרות יותר, כרוניקנים בני התקופה ראיינו אנשים ילידים שתיארו מגפה גדולה שהרגה עד שני שלישים מהאוכלוסייה. דפוסי השימוש בקרקע של הילידים כללו חלקות שנוקו למטרות חקלאיות ושטחי חורש לציד. חלוקת הארץ בין השבטים הייתה מובנת היטב.
במהלך תחילת המאה ה-17, מספר חוקרים אירופאים תיארו את האזור, כולל סמואל דה שמפלן וג'ון סמית'. התוכניות החלו בשנת 1606 ליישובי הקבע הבריטיים הראשונים בחוף המזרחי של צפון אמריקה. ב-10 באפריל 1606, ג'יימס הראשון, מלך אנגליה העניק אמנה להקמת שתי חברות מניות. לאף אחד מהתאגידים הללו לא ניתן שם באמנה זו, אך השטחים כונו כ"מושבה הראשונה" ו"המושבה השנייה", שעליהן הוסמכו בהתאמה להתיישב ולמשול. לפי אמנה זו, "המושבה הראשונה" ו"המושבה השנייה" היו אמורות להיות נשלטות על ידי מועצה המורכבת מ-13 גברים בכל מושבה. האמנה הגדירה מועצה נוספת של 13 אנשים בשם "מועצת וירג'יניה" אשר הייתה בעלת אחריות כוללת למפעל המשולב.
"המושבה הראשונה" נעה בין קו הרוחב 34 ל-41 מעלות צפון; "המושבה השנייה" נעה בין קו הרוחב 38 ל-45 מעלות. ("המושבה הראשונה" ו"המושבה השנייה" חפפו. האמנה משנת 1629 של המלך צ'ארלס הראשון קבעה שהמושבה השנייה נעה בין קו הרוחב ה-40 ל-48 מעלות צפון, מה שהפחית את החפיפה.) משקיעים מלונדון מונו לשלוט בכל היישובים ב"מושבה הראשונה"; משקיעים מ"העיר פלימות' במחוז דבון "מונו לשלוט בכל ההתיישבויות ב"מושבה השנייה". החברה הלונדונית המשיכה להקים את ג'יימסטאון. חברת פלימות' בהדרכתו של סר פרדיננדו גורג' כיסתה את האזור הצפוני יותר, כולל ניו אינגלנד, והקימה את מושבת סגאדהוק בשנת 1607 במיין. אולם הניסיון התברר כקשה במיוחד עבור 120 המתיישבים, והמתיישבים ששרדו נטשו את המושבה לאחר שנה אחת בלבד. ג'ורג'ס ציין כי "לא היה עוד דיבור על יישוב מטעים באזורים אלה" במשך מספר שנים. ספינות אנגליות המשיכו להגיע לאזור ניו אינגלנד לצורך דיג וסחר עם האוכלוסייה הילידית.
היסטוריה > מושבת פלימות'

בדצמבר 1620, קבוצה של בדלנים דתיים אנגליים, שכונו מאוחר יותר "האבות העולים", הקימה את המושבה פלימות' ממש מדרום למפרץ מסצ'וסטס, במטרה לשמר את זהותם התרבותית ולהשיג חופש דת. המתיישבים של פלימות' התמודדו עם קשיים גדולים והרוויחו מעט רווחים עבור משקיעיהם, שמכרו להם את האינטרסים שלהם ב-1627. אדוארד וינסלו וויליאם ברדפורד היו שניים ממנהיגי המושבה וככל הנראה היו המחברים של יצירה שפורסמה באנגליה ב-1622 בשם הקשר של מורט. ספר זה דומה במובנים מסוימים למסכת קידום שנועדה לעודד הגירה נוספת. מושבת פלימות' תישאר נפרדת ממושבת מפרץ מסצ'וסטס עד להקמת פרובינציית מפרץ מסצ'וסטס.
היסטוריה > מושבת וסאגוסט

היו ניסיונות אחרים של מושבות הקשורות יותר לאנגליה ב-1623 וב-1624 בווימות', מסצ'וסטס. מושבת וסאגוסט של תומאס ווסטון נכשלה תוך פחות משנה. גם מאמץ של רוברט גורג'ס להקים מבנה קולוניאלי אזרחי ודתי כולל לניו אינגלנד מבוסס באותו מקום נכשל ורוב המתיישבים עזבו. אותן משפחות שנשארו לאחר עזיבתו של גורג'ס הקימו את יישוב הקבע העתיק ביותר במה שתהפוך למושבת מפרץ מסצ'וסטס.
היסטוריה > התיישבות כף אן

בשנת 1623, מועצת פלימות' לניו אינגלנד, היורשת של חברת פלימות', הקימה כפר דייגים קטן בכף אן בפיקוח חברת דורצ'סטר, עם תומאס גרדנר כמפקח עליה. חברה זו אורגנה במקור באמצעות מאמציו של השר הפוריטני ג'ון וייט (1575–1648) מדורצ'סטר, במחוז דורסט באנגליה. וייט כונה "אבי המושבה של מסצ'וסטס" בגלל השפעתו בהקמת היישוב הזה, למרות שמעולם לא היגר אליה. ההתיישבות כף אן לא הייתה רווחית, והתומכים הפיננסיים של חברת דורצ'סטר הפסיקו את תמיכתם עד סוף 1625. ההתיישבות שלהם בגלוסטר של היום ננטשה, אך מעט מתיישבים נותרו באזור, כולל רוג'ר קונאנט, והם הקימו יישוב מעט דרומה יותר באזור סיילם של ימינו, ליד הכפר של שבט נאומקיאג.
היסטוריה > הקמה חוקית של המושבה

הארכיבישוף ויליאם לאוד היה יועץ מועדף של המלך צ'ארלס הראשון ואנגליקני מסור, והוא ביקש לדכא את המנהגים הדתיים של הפוריטנים ואמונות נון-קונפורמיסטיות אחרות באנגליה. הרדיפה של פוריטנים רבים בשנות ה-20 של המאה ה-17 הביאה אותם להאמין שרפורמה דתית לא תתאפשר בזמן שצ'ארלס הוא המלך, ורבים החליטו לחפש חיים חדשים בעולם החדש.
ג'ון וייט המשיך לחפש מימון למושבה. ב-19 במרץ 1628 הנפיקה המועצה לניו אינגלנד מענק קרקע לקבוצת משקיעים חדשה שכללה כמה מחברת דורצ'סטר. מענק הקרקע נועד לשטח בין נהר צ'ארלס לנהר מרימאק שהשתרע מ"הים המערבי והאוקיינוס האטלנטי בחלק המזרחי ועד לים הדרומי בחלק המערבי". החברה לה נמכר המענק כונתה "חברת ניו אינגלנד למטעים במפרץ מסצ'וסטס". החברה בחרה במת'יו קראדוק כמושל הראשון שלה ומיד החלה בארגון אספקה וגיוס מתיישבים.
החברה שלחה כ-100 מתיישבים חדשים עם אמצעים להצטרף לקונאנט ב-1628, בראשות עוזר המושל ג'ון אנדקוט, אחד ממקבלי המענקים. בשנה שלאחר מכן שונה שמה של נאומקיאג לסיילם והיא בוצרה על ידי עוד 300 מתיישבים בראשות הכומר פרנסיס היגינסון, מראשוני השרים של היישוב. החורפים הראשונים היו קשים, כאשר מתיישבים נאבקו ברעב ובמחלות, והביאו למקרי מוות רבים.
מנהיגי הקבוצות ביקשו אמנה מלכותית עבור המושבה מכיוון שהם היו מודאגים מהחוקיות של תביעות קרקע סותרות שניתנו למספר חברות (כולל חברת ניו אינגלנד) עבור הטריטוריות הלא ידועות של העולם החדש, ובגלל המספר ההולך וגדל של פוריטנים שרצו להצטרף אליהם. צ'ארלס העניק את הצ'רטר החדש ב-4 במרץ 1629, תוך שהוא מחליף את מענק הקרקע ומקים בסיס חוקי למושבה האנגלית החדשה במסצ'וסטס, ומינה את אנדקוט כמושל. לא היה ברור אם צ'ארלס ידע שהחברה נועדה לתמוך בהגירה הפוריטנית, וסביר להניח שנותר לו להניח שזה למטרות עסקיות בלבד, כפי שהיה נהוג. באמנה הושמט סעיף משמעותי: מיקום אספת בעלי המניות השנתית. צ'ארלס פיזר את הפרלמנט ב-1629, ואז נפגשו מנהלי החברה כדי לשקול את האפשרות להעביר את מושב הממשל של החברה למושבה. לאחר מכן, באותה שנה, הסכם קיימברידג', שבו קבוצת משקיעים הסכימה להגר ולפעול לרכישה של אחרים שלא יהגרו.
מושבת מפרץ מסצ'וסטס הפכה למושבה האנגלית הראשונה שקיבלה צ'רטר שמועצת המושלים שלה לא התגוררה באנגליה. עצמאות זו סייעה למתיישבים לשמור על שיטות הדת הפוריטניות שלהם ללא הפרעה מהמלך, הארכיבישוף לאוד או הכנסייה האנגליקנית. האמנה נשארה בתוקף במשך 55 שנים; צ'ארלס השני ביטל אותה בשנת 1684. הפרלמנט העביר חקיקה שנקראה "חוקי הסחר הימי" שניסו למנוע מהמתיישבים לסחור עם כל מדינה מלבד אנגליה. התנגדות קולוניאלית לחוקים אלו הובילה את המלך צ'ארלס לבטל את אמנת מסצ'וסטס ולאחד את כל המושבות בניו אינגלנד, ניו יורק וניו ג'רזי לדומיניון של ניו אינגלנד.
טריטוריה שנתבעה אך מעולם לא נוהלה על ידי הממשלה הקולוניאלית השתרעה באופן תאורטי מערבה עד האוקיינוס השקט. המושבה ההולנדית של הולנד החדשה ערערה על רבות מתביעותיה הטריטוריאליות, בטענה שהן מחזיקות בזכויות על קרקע מעבר לרוד איילנד עד לצד המערבי של קייפ קוד, בשטח השיפוט של מושבת פלימות' באותה תקופה.
היסטוריה > היסטוריה קולוניאלית

משט של ספינות הפליג מאנגליה החל מאפריל 1630, הידוע לעיתים בשם צי וינתרופ. הם החלו להגיע לסיילם ביוני ונשאו יותר מ-700 מתיישבים, המושל ג'ון וינתרופ והאמנה הקולוניאלית. וינטרופ נשא את הדרשה המפורסמת שלו "עיר על גבעה" לפני או במהלך ההפלגה.
במהלך עשר השנים הבאות, כ-20,000 פוריטנים היגרו מאנגליה למסצ'וסטס ולמושבות השכנות במהלך ההגירה הגדולה. שרים רבים הגיבו למדיניות הדתית המדכאת של אנגליה, ועשו את המסע עם הקהילות שלהם, ביניהם ג'ון קוטון, רוג'ר ויליאמס, תומאס הוקר ואחרים. חלוקות דתיות והצורך בקרקעות נוספות גרמו למספר התיישבויות חדשות שהביאו להקמת מושבת קונטיקט (של הוקר) ולמושבת רוד איילנד ומטעי פרובידנס (של ויליאמס ואחרים). השר ג'ון וילרייט גורש לאחר המחלוקת האנטינומית (כמו אן האצ'ינסון), והוא עבר צפונה כדי לייסד את אקסטר, ניו המפשייר.
פרוץ מלחמות שלוש הממלכות ב-1639 הביאה לעצירת ההגירה הגדולה, ומספר לא מבוטל של גברים חזר לאנגליה כדי להילחם במלחמה. שלטונות מסצ'וסטס אהדו את כוחות הפרלמנט ובאופן כללי היו להם יחסים חיוביים עם ממשלות חבר העמים של אנגליה והפרוטקטורט של אוליבר קרומוול. כלכלת המושבה החלה להתגוון בשנות ה-40 של המאה ה-17, כאשר תעשיות המסחר בפרוות, העצים והדיג מצאו שווקים באירופה ובאיי הודו המערבית, ובנוסף התפתחה תעשיית בניית הספינות של המושבה. צמיחתו של דור של אנשים שנולדו במושבה ועלייתו של מעמד סוחרים החלו לשנות אט אט את הנוף הפוליטי והתרבותי של המושבה, אף על פי שהשלטון בה המשיך להיות נשלט על ידי פוריטנים שמרנים יחסית.
התמיכה הקולוניאלית בחבר העמים יצרה מתיחות לאחר החזרת כס המלוכה לצ'ארלס השני ב-1660. צ'ארלס ביקש להרחיב את ההשפעה המלכותית על המושבות, שמסצ'וסטס התנגדה לה יחד עם המושבות האחרות. לדוגמה, מושבת מפרץ מסצ'וסטס סירבה שוב ושוב לבקשות של צ'ארלס וסוכניו לאפשר לכנסייה האנגליקנית להתבסס, והמושבות של ניו אינגלנד התנגדו בדרך כלל לחוקי הסחר הימי, חוקים שהגבילו את הסחר הקולוניאלי לאנגליה בלבד.
המושבות של ניו אינגלנד נהרסו על ידי מלחמת המלך פיליפ (1675–1676), כאשר העמים הילידים של דרום ניו אינגלנד קמו נגד המתיישבים והובסו באופן מכריע, אם כי במחיר גבוה לכל הצדדים הנוגעים בדבר. גבול מסצ'וסטס נפגע קשה במיוחד: כמה קהילות בעמקי קונטיקט ונהר סוויפט ננטשו. עד סוף המלחמה, רוב האוכלוסייה הילידית של דרום ניו אינגלנד כרתה הסכמי שלום עם המתיישבים.
היסטוריה > עימות עם אנגליה > ביטול האמנה

שני צירים ממפרץ מסצ'וסטס נשלחו ללונדון כדי להיפגש עם הלורדים של הסחר כאשר הכתר איים על המושבה עם Quo warranto. הלורדים דרשו צ'רטר משלים כדי להקל על הבעיות, אך הצירים קיבלו פקודות שהם לא יכולים לשאת ולתת על כל שינוי על הצ'רטר וזה הכעיס את הלורדים. Quo warranto הוצא מיד. המלך חשש שהדבר יעורר בעיות בתוך המושבה וניסה להרגיע את המתיישבים שהאינטרסים הפרטיים שלהם לא ייפגעו. אולם ההכרזה יצרה בעיות, והעימותים גברו בין המתונים והשמרנים. המתונים שלטו במשרד המושל ובמועצת העוזרים, והשמרנים שלטו באספת הצירים. המהומה הפוליטית הזו הסתיימה בפשרה עם הצבעת הצירים לאפשר לצירים בלונדון לנהל משא ומתן ולהגן על האמנה הקולוניאלית.
כשהצו הגיע לבוסטון, בית המשפט הכללי הצביע על המסלול שעל המושבה לנקוט. שתי האפשרויות היו להיכנע מיד לסמכות המלוכה ולפרק את ממשלתם או להמתין לכתר כדי לבטל את האמנה שלהם ולהתקין מערכת ממשלתית חדשה. בית המשפט הכללי החליט להמתין לכתר. היה חסר להם בסיס חוקי להמשיך את ממשלתם, אך היא נותרה על כנה עד לביטולה הרשמי ב-1686.
היסטוריה > איחודים ורסטורציה

ג'יימס השני, מלך אנגליה איחד את מסצ'וסטס עם שאר המושבות של ניו אינגלנד בדומיניון ניו אינגלנד ב-1686. השלטון נשלט על ידי סר אדמונד אנדרוס ללא נציגות מקומית מעבר לחברי המועצה שנבחרו על ידו, והוא היה מאוד לא פופולרי ברחבי ניו אינגלנד. שלטונות מסצ'וסטס עצרו את אנדרוס באפריל 1689 לאחר המהפכה המהוללת של 1688 באנגליה, והם כוננו מחדש את הממשלה תחת האמנה שהושהתה. עם זאת, מתנגדים לשלטון הפוריטני טענו כי לממשלה אין בסיס חוקתי ראוי, וחלק מפעולותיה חוו התנגדות על בסיס זה.
המלך ויליאם השלישי הוציא צ'רטר ב-1691, למרות מאמציהם של שליחי מסצ'וסטס להחיות את האמנה הקולוניאלית הישנה. זה נוהל בעיקר על ידי אינקריס מת'ר בתפקידו כשגריר המושבה הלא רשמי, המאחד את מפרץ מסצ'וסטס עם המושבה פלימות', מרתה'ס ויניארד, ננטקט וטריטוריות המקיפות בערך את מיין, ניו ברנזוויק ונובה סקוטיה כדי להקים את פרובינציית מפרץ מסצ'וסטס. האמנה החדשה הזו הרחיבה בנוסף את זכויות ההצבעה למי שאינם פוריטנים, תוצאה שמת'ר ניסה להימנע ממנה.
החיים במושבה

החיים יכלו להיות די קשים בשנים הראשונות של המושבה. מתיישבים רבים חיו במבנים גולמיים למדי, כולל מחסות, ויגומים ובקתות רצפות עפר שנעשו באמצעות בנייה בוואטל ודאב. הבנייה השתפרה בשנים מאוחרות יותר, ובתים החלו להיות מחופים במעטפת, עם גגות סכך או קרשים וארובות עץ. אנשים עשירים יותר הרחיבו את ביתם על ידי הוספת גג נשען על הגב, מה שאפשר מטבח גדול יותר (אולי עם ארובת לבנים או אבן כולל תנור), חדרים נוספים ומעון שינה. הבתים הללו היו המבשרים למה שנקרא כיום סגנון ה-saltbox של האדריכלות. חללי הפנים השתכללו יותר בשנים מאוחרות יותר, עם קירות מחופים טיח, ועבודות עץ עשויות להיות יקרות בבתים היקרים ביותר.
מתיישבים שהגיעו לאחר הגל הראשון גילו כי לעיירות הראשונות אין מקום עבורם. בחיפוש אחר קרקע משלהם, קבוצות של משפחות ביקשו מהממשלה אדמה להקים עליה עיר חדשה; הממשלה בדרך כלל איפשרה למנהיגי הקבוצה לבחור את האדמה. מענקים אלה היו בדרך כלל כ-40 מילים רבועים (10,000 הקטאר), והיו ממוקמים ליד עיירות אחרות כדי להקל על ההגנה והתמיכה החברתית. ראשי הקבוצה היו אחראים גם על רכישת ויתור הילידים לאדמות שהם בחרו. בדרך זו התרחבה המושבה פנימה, והולידה יישובים גם בשטחים סמוכים.
הקרקע בתוך העיירה חולקה בהסכמה קהילתית, בדרך כלל בהקצאה בשיטות שמקורן באנגליה. מחוץ למרכז העיר הוקצו קרקעות לחקלאות, שחלקן היו עשויות להתקיים באופן קהילתי. חקלאים בעלי חלקות אדמה גדולות היו עשויים לבנות בית ליד נכסיהם בפאתי העיירה. מרכז העיר שהיה מסודר היטב היה קומפקטי למדי, עם בית מרזח, בית ספר, אולי כמה חנויות קטנות, ובית מפגש ששימש לטקסים אזרחיים ודתיים. בית המפגש היה מרכז החיים הפוליטיים והדתיים של העיירה. טקסי הכנסייה היו עשויים להתקיים במשך מספר שעות ביום רביעי ובמשך כל היום ביום ראשון. הפוריטנים לא קיימו חגים שנתיים, במיוחד חג המולד, שלדבריהם היו לו שורשים פגאניים. ישיבות עירוניות שנתיות התקיימו בבית האספה, בדרך כלל בחודש מאי, כדי לבחור את נציגי העיר לבית המשפט הכללי ולבצע עסקות קהילתיות אחרות. לעיירות היה לעיתים קרובות כפר ירוק, ששימש לחגיגות חוצות ופעילויות כגון תרגילים צבאיים של המיליציה של העיר.
החיים במושבה > חיי נישואין וחיי משפחה

רבים מהמתיישבים הראשונים שהיגרו מאנגליה הגיעו עם חלק ממשפחתם או כולה. היה מצופה שאנשים יתחתנו צעירים למדי ויתחילו להביא צאצאים. שיעורי תמותת תינוקות היו נמוכים יחסית, וכך גם מקרים של מוות בילדות. גברים שאיבדו את נשותיהם נישאו שוב די מהר, במיוחד אם היו להם ילדים שהיו זקוקים לטיפול. גם אלמנות מבוגרות היו נישאות לפעמים למען ביטחון כלכלי. בנוסף, גם היה מקובל שהורים אלמנים מבוגרים גרים עם אחד מילדיהם. בשל התפיסה הפוריטנית של נישואים כאיחוד אזרחי, גירושים התרחשו לפעמים ויכלו לבוא מצד שני המגדרים.
פעילות מינית הייתה צפויה להיות מוגבלת לנישואין. יחסי מין מחוץ לנישואים נחשבו לזנות אם אף אחד מבני הזוג לא היה נשוי, וניאוף אם אחד או שניהם היו נשואים למישהו אחר. זנות נענשה בדרך כלל בקנסות ובלחץ להינשא; אישה שילדה ילד בלתי חוקי הייתה עלולה גם להיקנס. ניאוף ואונס היו פשעים חמורים יותר, ועל שניהם היה עונש מוות. עם זאת, אונס דרש יותר מעד אחד, ולכן רק לעיתים נדירות הועמדו על כך לדין. פעילות מינית בין גברים כונתה מעשי סדום, ועונשה היה גם מוות.
במסגרת הנישואין, הבעל היה בדרך כלל אחראי לספק את צרכיה הכלכליים של המשפחה, אם כי לא היה נדיר שנשים עובדות בשדות ומבצעות מעט עבודת בית (למשל, טוויית חוטים או אריגה של בדים) כדי להשלים את הכנסת המשפחה. נשים היו אחראיות כמעט בלעדית לדאוג לרווחת הילדים.
ילדים הוטבלו בבית האספה המקומי תוך שבוע מיום לידתם. האם בדרך כלל לא הייתה נוכחת כי היא עדיין התאוששה מהלידה, ואת שם הילד בדרך כלל בחר האב. שמות הופצו בתוך המשפחה, ונעשה שימוש חוזר בשמות כאשר תינוקות מתו. אם אנשים מבוגרים נפטרו ללא יורשים, שמם יכול היה להימשך כאשר האחים של המנוח העניקו את השם לילדיהם.
רוב הילדים קיבלו צורה כלשהי של חינוך, דבר שמייסדי המושבה האמינו שהוא חשוב ליצירת מערכת יחסים נכונה עם אלוהים. עיירות היו מחויבות לספק חינוך לילדיהן, מה שבדרך כלל הסתפק בהעסקת מורה מסוג כלשהו. איכותם של המדריכים הללו הייתה מגוונת, מאנשים מקומיים בעלי השכלה מינימלית ועד לשרים בעלי השכלה בהרווארד.