stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיכאל אנדה
תרגומי ספריו לעברית

ג'ים ונהג הקטר (עברית: לנדה מטלון; ערוך בידי ברוך קרוא; ציורים מאת פ"י טריפ), תל אביב: אביגיל, 1965.
מומו, או, הספור המוזר על גונבי הזמן ועל הילדה שהחזירה לאנשים את הזמן הגנוב / מיכאל אנדה; מגרמנית: חנה טויכסלר, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ג-1983; מגרמנית: חנה לבנת, חבל מודיעין: זמורה-ביתן (מרגנית: ספרי מופת לילדים ולנוער), 2020.
הסיפור שאינו נגמר / מיכאל אנדה; עיטרה: רוזוויתה קואדפליג; עברית: חוה פלץ ושלומית קדם, תל אביב: לדורי, תשמ"ו.
ג'ים וכנופיית ה-13 / מיכאל אנדה; מגרמנית: לנדה מטלון; איורים: פ.י. טריפ, תל אביב: זמורה-ביתן (מרגנית: ספרי מופת לילדים ולנוער), תשמ"ז-1986.
ראי בתוך ראי: ליבירינת / מיכאל אנדה; מגרמנית: שלמה טנאי, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ח-1988.
מעשה בקערה ובמצקת / מיכאל אנדה (תרגמה מגרמנית: אילנה המרמן), תל אביב: עם עובד, תשנ"ב-1992.
קונץ-פונץ / מיכאל אנדה; מגרמנית: חנה לבנת; איורים: רגינה קהן, תל אביב: זמורה-ביתן, תש"ס-1999.
בית ספר לקסמים / מיכאל אנדה; מגרמנית: יוספיה סימון; איורים: ברנרד אוברדיק, לוד: זמורה-ביתן, תשס"א-2001.
זולל החלומות הקטן / מיכאל אנדה; אירה: אנגרט פוכסהובר; מגרמנית: יוסיפיה סימון, אור יהודה: כנרת, תשס"ח.
הדֻבִּי והחיות / מיכאל אנדה, קורנליה הס; מגרמנית: יוסיפיה סימון, אור יהודה: כנרת, תשס"ט-2009.
הסוד של לני / מיכאל אנדה, ינדרה צ'פק; מגרמנית: יוסיפיה סימון, אור יהודה: זמורה-ביתן, תש"ע-2009.
לקריאה נוספת

אביבה קרינסקי וגילה שילה, "שני תרגומים לעברית לספר ילדים גרמני - השוואה ספרותית--לשונית- סגנונית", ביקורת ופרשנות  47, תשפ"ב, עמ' 291-263
קברו במינכן
מילינדה פנהא

| --- | --- |

המלך מילינדה שואל שאלות את הנזיר נאגאסאנה
 מידע כללי
 שפת המקור:  פאלי 
 סוגה:  כתבי קודש 
 סדרה
 ספר קודם:  Petakopadesa 
 
המילינדה פַּנהָא (בפאלי: Milindapañhā, השאלות של מילינדה) הוא כתב קדוש בודהיסטי המתוארך לתחילת המאה הראשונה לפני הספירה, המילינדה פנהא נכללת בגרסה הבורמזית של הקאנון הפאלי של זרם הטהרוואדה, כחלק מספר קהודקה ניקאיה (Khuddaka Nikaya), אולם היא לא מופיעה בקאנון הפאלי של הזרמים המרכזים בתאילנד ובסרי לנקה. גרסה מקוצרת של הכתב, התקבלה בזרם מהאיאנה.
הטקסט מכיל שאלות ששאל מלך באקטריה מנאנדר הראשון (בפאלי: מילינדה), את הנזיר נאגאסאנה (Nāgasena).
היסטוריה

החלק הראשון בטקסט, נכתב בין המאה ה-2 למאה ה-1 לפנה"ס. מקובל שכל הטקסט נכתב במקור בשפת סנסקריט. עם זאת, מלבד הכתבים שמקורם בסרי לנקה ושכתובים בשפת הפאלי, לא ידוע על עותקים נוספים.
התאוריה המקובלת על החוקרים, שכתיבת הטקסט נעשתה על ידי מספר אנשים, עם תוספות שנוספו עם השנים. עובדה התומכת בתאוריה זו, שהגרסאות הסיניות לטקסט, קצרות יותר באופן משמעותי.
כתב היד העתיק ביותר הכתוב בפאלי, הועתק בשנת 1495 לספירה. העתקה התבססה על חלקים חשובים מכתב היד, וחלקים משמעותיים אבדו, הטקסט השלם עבר מפה לפה. הספר אושר על ידי המועצות הבודהיסטיות החמישית והשישית.
מטחי

רובע מטחי
מֶטֶחי (בגאורגית: მეტეხი) או מֶטֶחיס אוּבַּני הוא רובע היסטורי של טביליסי גאורגיה, הממוקמת על צוק גבוה המשקיף על נהר הקורה.
מקור השם

מטחי כרובע בטביליסי מתוארך למאה ה-12, ופירושו מילולית "האזור שמסביב לארמון". על פי הרשומות הגאורגיות המסורתיות, בנה וחטנג גורגסלי, מלך ממלכת איבריה, כנסייה ומצודה ששימשו גם כמקום מושבו של המלך, ומכאן שם האזור.
גרסה אחרת לשם הרובע מיוחס לאמירה של וחטנג גורגסלי לאחר שהצליח להביס את האויב: "אכּ מֶה מטֶרי ווטֶחֶה" - "כאן שברתי/הבסתי את האויב" (אכּ=כאן, מֶה=אני, מטֶרי=אויב ווטֶחֶה=שברתי/הבסתי). שנים לאחר מכן נקרא המקום "מטחי".
ארכיטקטורה

כנסיית מטחי היא כנסייה בעלת מבנה כיפתי צולב. למרות שסגנון זה של כנסייה היה נפוץ בימי הביניים, מבנה הכנסייה אנכרוניסטי קימעה עם שלושה אפסיסים בחזית המזרחית של המבנה וארבעה עמודים תומכים נפרדים המחזיקים בקופולה מבפנים. חומרי הבניין של הכנסייה הם לבנים ואבנים המסודרים בשורה. שיחזורי הכנסייה במאה ה-17, ה-18 וה-19 נעשו ברובם בלבנים. חזית המבנה היא חלקה ברוב חלקיה, וכוללת קישוטים המרוכזים סביב חלונות האפסיס המזרחי. מסביב לכל ארבעת הצדדים ישנם רצועות אופקיות תחת הגמלונים המשמשות כאלמנט מאחד. האכסדרה הצפונית של הכניסה היא תוספת מאוחרת אולם היא נבנתה באותו הזמן כמו כל יתר חלקי הכנסייה.
היסטוריה

הרובע הוא אחד האזורים המאוכלסים של העיר. במקום זה בנה וחטנג גורגסלי לראשונה כנסייה ומצודה ששימשו כמקום מושבו. כמו כן המסורות הגאורגיות את מטחי כמקום קבורתה של המרטירית, שושניק מהמאה ה-5. אף על פי כן, אף לא אחת מהמבנים שרד את הפלישה המונגולית של שנת 1235.
כנסיית העלייה של מרי, שנמצאת כיום במטחי, נמצאת על פסגת גבעה, ונבנתה על ידי דמטרה השני, מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת, בסביבות 1278–1284 ובמידת מה מהווה דוגמה יוצאת דופן לכנסייה גאורגית בעלת כיפה. מאוחר יותר ניזוקה הכנסייה ושוחזרה מספר פעמים. רוסטום מכארתלי (1565-1658), הוואלי של ממלכת כארתלי, ביצר את האזור סביב הכנסייה והפך אותה למבצר עם חיל מצב של כ-3,000 חייל.
לאחר סיפוחה של גאורגיה על ידי האימפריה הרוסית, בשנת 1801, איבדה הכנסייה את יעודה הדתי ושימשה כקסרקטין. בשנת 1819, נהרס המבצר והוחלף במבנה חדש שתיפקד ככלא ידוע לשימצה גם בתקופה הסובייטית. הכלא נסגר רק בשנת 1938.
בתקופת הטיהורים הגדולים, התכוון לברנטי בריה, ראש הנ.ק.ו.ד. הגאורגי, להרוס את הכנסייה, אולם נתקל באופוזיציה מרה של אינטלקטואלים גאורגיים בראשות הצייר ואספן האמנות, דימיטרי שוורדנדזה. בריה נענה להתנגדות, וציין כי מדובר בייצוג של הכנסייה כך שניתן לראות בה כמוזאון. לאחר מכן הציע לשוורדנדזה, באופן פרטי, כי יוותר על מאמציו לשימור הכנסייה ובתמורה הוא ימנה אותו למנהל המוזאון העתידי. האמן סירב נכלא והוצא להורג, והמבנה נשמר. בתקופה מאוחרת יותר של תקופת השלטון הסובייטי שימשה הכנסייה כתיאטרון. בשנת 1961, הוקם, בחזית הכנסייה, בידי אלגוג'ה אמשיקלי, פסל וחטנג גורגסלי, מייסד הכנסייה, רכוב על סוסו.
בשנות השמונים המאוחרות של המאה ה-20 השיק איליה השני, הפטריארך הקתולי של כל גאורגיה, קמפיין שזכה לתמיכה פופולרית, במטרה להחזיר את הכנסייה לפטריארכיה הגאורגית. זוויאד גמסחורדיה, דיסידנט ידוע, ולימים נשיא גאורגיה, פתח בשביתת רעב בתמיכה לתביעה הדתית. למרות ההתנגדות שנתגלעה בתחילה מהנהגת המפלגה הקומוניסטית המקומית, חזרה הכנסייה לפעול בשנת 1988.
על פי האגדה פעל אבו תביללי, מרטיר מהמאה ה-8, הפטרון המגן של טביליסי, במטחי. למרגלות הצוק נמצאת בבניה כנסייה קטנה לכבודו.
הצוק, שנמצא על הגדה השמאלית של נהר הקורה, מחובר לגדה הימנית בגשר מבטון מזוין, שנבנה בשנת 1951 במקום שני גשרים ישנים. במהלך בניית הגשר נהרסו מבנים ייחודיים ומתחם שלם של מבנים המתוארכים למאות ה-17-ה-19. לאחרונה הצהירה עיריית טביליסי על כוונתו לשחזר חלק זה של טביליסי העתיקה, כפי שהייתה במחצית הראשונה של המאה ה-20.
| מטחי במאה ה-21 | מטחי בשנות ה-70 של המאה ה-19 |
| --- | --- |
מטחי כיום:
הערות שוליים

↑  גמלון - החלק העליון של קיר הבנוי כמשולש.
↑  סאני, שם בעמ' 93.
↑  נייט, שם עמ' 84.
מטחי ונהר הקורה בשנות ה-70 של המאה ה-19
מטחי במאה ה-19
מימוזה (כוכב)

| --- | --- |

   
 מיקומו של מימוזה בקבוצת הצלב הדרומי
 נתוני תצפית
 קבוצת כוכבים:  הצלב הדרומי
 שמות נוספים:  ביקרוקס; β בצלב הדרומי
 סוג:  תת-ענק כחול
 בהירות נראית:  1.25 משתנה
 סיווג ספקטרלי:  B0.5 IV
 עלייה ישרה:  12ʰ 47ᵐ 43.2ˢ מילי-שניות קשת בשנה
 נטייה:  ‏19.5792″ ‏41′ ‏59°‏- מילי-שניות קשת בשנה
 משך מחזור השתנות:  מחזורים מרובים בני 9-4 שעות
 מאפיינים פיזיים
 בהירות מוחלטת:  −3.92 משתנה
 מרחק:  20 ± 350  שנות אור 6.13±107.31  פארסק
 רדיוס:  8 רדיוסי שמש
 מסה:  14 מסות שמש
 עוצמת הארה:  פי 3,000 מהשמש
 טמפרטורה:  28,200 K
 מהירות סיבוב:  35 קילומטר לשנייה
 מהירות רדיאלית:  10.3±0.2 קילומטר לשנייה
 היסט:  11.71±0.98 אלפיות של שניות קשת
 מתכתיות:  −0.08 
 מערכת
 כוכבים נלווים:  מימוזה B
 
מימוזה, ביקרוקס או β בצלב הדרומי הוא הכוכב השני בבהירותו בקבוצת הכוכבים הצלב הדרומי (Crux) והכוכב ה-20 בבהירותו בשמי הלילה. כוכב זה הוא גם אחד מששת הכוכבים שמופיעים על דגל אוסטרליה. השם מימוזה ניתן לכוכב בעידן המודרני ומקורו אינו ברור, ייתכן שהוא נקרא על שם הפרח מימוזה ממשפחת המימוסיים הנפוץ בחצי הכדור הדרומי. השם האחר - ביקרוקס, הוא קיצור של בטא - קרוקס, כלומר של בטא בצלב הדרומי.
מאפיינים

מימוזה הוא תת-ענק כחול מסוג ספקטרלי B0.5 IV, מסתו מוערכת בכ-14 מסות שמש, רדיוסו כ-8 רדיוסי שמש והוא מאיר באור נראה בעוצמה פי 3,000 מהשמש. טמפרטורת הכוכב גבוהה ביותר, יותר מ-28,000 קלווין ולכן רוב הקרינה הנפלטת ממנו היא בתחום העל סגול כך שעוצמת ההארה הכוללת שלו היא למעשה פי 34,000 מהשמש.
למרות גילו הצעיר יחסית של הכוכב - כ-10 מיליון שנים, הוא נמצא לקראת סיום היתוך המימן שבליבתו להליום והוא צפוי להפוך לענק כחול, ואחר כך לענק אדום ולסיים את חייו כסופרנובה. בדומה לכוכבים מסוגו, מימוזה הוא כוכב משתנה מהסוג של β בקפאוס ובהירותו משתנה בין דרגות 1.2 ו-1.3.
למימוזה יש כוכב נלווה עמום יותר, מימוזה B, המקיף אותו בזמן הקפה של 5 שנים במרחק של כ-8 יחידות אסטרונומיות. בשל הקרבה הרבה ביניהם לא ניתן להבחין בבן הזוג וקיומו הוסק ממדידות ספקטרוסקופיות של האור המגיע ממימוזה. מלבד העובדה שמדובר בכוכב עמום בהרבה מהכוכב הראשי, לא ידועות תכונותיו של בן הזוג.
מחנה הריכוז סיימישטה

| --- | --- |

המגדל המרכזי של מחנה הריכוז סיימישטה (צולם ב-2010)
 מידע כללי
 סוג:  מחנה ריכוז, מחנה השמדה
 מדינה:  מדינת קרואטיה העצמאית
 שמות אחרים:  מחנה ריכוז זמלין (Lager Semlin)
 תאריכים
 תאריך הקמה:  סתיו 1941
 תאריך סגירה:  יולי 1944
 אוכלוסייה
 מפקדי המחנה:  הרברט אנדורפר, אדגר אנגה
 צבא משחרר:  בעלות הברית
 השתייכות האסירים:  יהודים, פרטיזנים, סרבים, רומנים, צוענים, אוהדים של תנועות ההתנגדות היוונית והאלבנית
 נתונים
 מספר הנספים:  כ-47,000
 שימור היסטורי:  חלקי
 קואורדינטות:  44°48′29″N 20°26′33″E﻿ / ﻿44.80805556°N 20.4425°E﻿ / 44.80805556; 20.4425
  (למפת בלגרד מוגדלת) סיימישטה(למפת בלגרד רגילה) סיימישטה
 http://www.starosajmiste.info/en/
 
קהל יהודים שנאספו לעבודות כפייה בבלגרד, אפריל 1941
מפת מחנות ריכוז ביוגוסלביה
מפת מחנות ריכוז והשמדה בשואה
סַיְימישטֶה (Sajmište) היה מחנה ריכוז והשמדה נאצי שהיה ממוקם בפאתי בלגרד, על שטחה של מדינת קרואטיה העצמאית בתקופת מלחמת העולם השנייה. מוכר בספרות המחקרית גם כ"מחנה זֶמְלִין" (בגרמנית: Lager Semlin). הוא הוקם ב-28 באוקטובר 1941 ונועד לאכלוס על ידי יהודים, סרבים, צוענים ואחרים. את המחנה ניהל קצין האס אס הרברט אנדורפר, שנודע לשמצה בשימוש במשאיות גז על אלפי אסירים יהודים.
לאחר רציחת האסירים היהודים, אכלסו את המחנה פרטיזנים יוגוסלביים, צ'טניקים סרביים, אוהדים של תנועות ההתנגדות היוונית והאלבנית ואיכרים סרביים. עדויות למעשי הזוועה שבוצעו במחנה הושמדו בין 1943 ל-1944 ואלפי גופות שהוצאו מקברי אחים נשרפו. המחנה נסגר ביולי 1944.
היסטוריה

הגרמנים חילקו את שטחה של בלגרד לשעבר בין סרביה למדינה העצמאית שזה עתה הוקמה בקרואטיה. סרביה נכבשה באופן ישיר על ידי גרמניה הנאצית, שהקימה ממשל צבאי בבלגרד. אס אס גרופנפיהרר האראלד טורנר מונה לראש הממשל הצבאי הגרמני בסרביה ופיקד על חיילי האיינזצגרופן שם. החיילים הופקדו על הבטחת ביטחון הפנים, דיכוי מתנגדי הכיבוש, והרג יהודים. בפלישת גרמניה לברית המועצות פרץ מרד בסרביה, ואף על פי שהיהודים לא לקחו חלק במרידה, הם היו במוקד פעולות התגמול של הגרמנים. חוקים אנטי-יהודיים יושמו במהירות על ידי הגרמנים, ועד סוף אוגוסט 1941, כל הגברים היהודים בסרביה נכלאו במחנות ריכוז, בעיקר בטופובסקה שופה בבלגרד.
היסטוריה > הקמת המחנה

מבני המחנה נבנו כמרכז תערוכות של עיריית בלגרד בסוף שנות ה-30, בניסיון למשוך מסחר בינלאומי לעיר. המתחם עמד מוזנח וריק עד לפלישת מדינות הציר ליוגוסלביה.
בסתיו 1941, האראלד טורנר חוקק את הצעדים הראשונים לכליאת נשים וילדים יהודים במחנה סיימישטה, אשר זכה לכינוי "המחנה היהודי זמלין" (Semlin). סיימישטה נועד למגורי אלפי אסירים ונפתח באופן רשמי ב-28 באוקטובר 1941. זמן קצר לאחר מכן הוקם המחנה, ואדגר אנגה, איש הגסטפו של בלגרד, היה מפקדו. בסוף 1941 ותחילת 1942, כ-7,000 נשים יהודיות, ילדים וזקנים הובאו למחנה, לצד 500 גברים יהודים ו-292 נשים וילדים רומנים. רוב האסירים היו מערי הפריפריה הסרביות. נשים וילדים הושמו בצריפים מאולתרים שבקושי חוממו. כתוצאה מכך, מספר גבוה של עצירים, בפרט ילדים, נפטרו בחורף של 1941–1942. 500 הגברים היהודים קיבלו את המשימה של "ניהול עצמי" של המחנה. הם היו אחראים על חלוקת מזון, חלוקת עבודה וארגון כוח שומר יהודי שסייר לאורך המחנה.
בשנת 1942 הורה ס"ס גרופנפיהרר האראלד טורנר כי כל הנשים והילדים היהודים בסרביה צריכים להיות מרוכזים במחנה. תחילה חשבו הגרמנים ליצור גטו יהודי ברובע הצועני בבלגרד, אך רעיון זה נדחה במהירות כי המקום היה מזוהם מדי. כאשר מספר תוכניות אחרות לכליאת אוכלוסייה יהודית וצוענית בבלגרד נכשל, מחנה ריכוז הוקם על חצי אי המוקף משלושת צדדיו בנהר סאווה. מיקום המחנה גרם לכך שבריחה הייתה כמעט בלתי אפשרית. הוא היה ממוקם בסמוך למרכזים מנהליים ולמשטרה, וקרוב גם לתחנת הרכבת המרכזית של בלגרד, שאפשרה הובלה יעילה של יהודים למחנה מיישובים רבים באזור. המטרה בו הייתה שהוא יאוכלס על ידי הנשים והילדים היהודים.
היסטוריה > המתה במשאיות גז

בינואר 1942, אס אס-אונטרשטורמפיהרר הרברט אנדורפר מונה להחליף את אדגר אנגה חסר הניסיון כמפקד המחנה, ואנגה היה לסגנו. בתחילת מרץ 1942 נמסר לאנדרופר כי משאיות גז נשלחו למחנה מברלין לבקשתו של ראש הממשל הצבאי בסרביה, האראלד טורנר. כשראה אנדרופר את המשאיות הוא ביקש העברה מהמחנה, אך זו נדחתה. על מנת להבטיח את הזריזות והיעילות של ההמתה בגז ולהביא את האסירים להאמין שהם אמורים לעבור למקום אחר, טוב יותר, פרסם אנדורפר תקנות פיקטיביות של המחנה ה"חדש" והודיע כי אסירים יורשו לקחת את התיקים שלהם איתם. אסירים רבים נרשמו להעברה האמורה, בתקווה להימלט מתנאי החיים האיומים של המחנה. הם עלו למשאיות בקבוצות של בין 50 ל-80 איש כל פעם. המשאיות חצו את הגבול לאזור הכיבוש הגרמני בסרביה. האסירים נלקחו למטווח אוולה, שבו הם הושלכו לקברי אחים טריים, שנחפרו על ידי סרבים שנכלאו על ידי הגרמנים. המתה במשאיות הגז הפכה לשגרה, והמשאית הייתה מגיעה מדי יום, למעט בימי ראשון. שמועות על ההמתה במשאיות גז החלו לזרום במהירות למחנה.
כשעצרה ההמתה במשאיות הגז, נותרו במחנה מעט אסירים, בעיקר נשים לא-יהודיות שנישאו ליהודים. הן שוחררו כעבור מספר ימים, לאחר שנשבעו לשמור על סודיות. מלבד אסירי סיימישטה, נרצחו במשאיות הגז גם 500 החולים ואנשי הצוות של בית החולים היהודי בבלגרד, וכן אסירים יהודים ממחנה הריכוז באנייצה הסמוך. האסיר היהודי האחרון של סיימישטה נהרג ב-8 במאי 1942, ומשאית הגז של המחנה הוחזרה לברלין ב –9 ביוני 1942. זמן קצר לאחר מכן, המפקד אנדורפר וסגנו אנגה שובצו למשימות משטרת ביטחון שונות.
אחרי ההשמדה של האסירים היהודים מיוגוסלביה, שימש המחנה לריכוז הקבוצה האחרונה של היהודים שנאסרו עד כניעתה של איטליה בספטמבר 1943. במהלך תקופה זו אוכלס המחנה גם על ידי פרטיזנים יוגוסלביים, צ'טניקים סרביים, אוהדים של תנועות ההתנגדות היוונית והאלבנית, ואיכרים סרביים מהכפרים בחלקים האחרים של המדינה שהיו עצורים במחנה הריכוז יאסנובאץ.
היסטוריה > טשטוש ראיות ופינוי המחנה

עד סוף שנת 1943, הגרמנים עשו מאמצים גדולים כדי למחוק את כל העקבות של מעשי הטבח שבוצעו במחנה על ידי שריפת רשומות, שריפת גופות והשמדת ראיות אחרות (במסגרת מבצע 1005). משימה זו בוצעה על ידי אס אס-שטנדרטנפיהרר פאול בלובל, שהגיע לבלגרד בחודש נובמבר 1943. עם הגעתו, הוא הורה לראש הגסטפו המקומי, ברונו זאטלר, ליצור יחידה מיוחדת שתהיה אחראית להוצאת הגופות מהקברים ושריפתן. היחידה הייתה מורכבת מעשרה שוטרי אבטחה ו-48 שוטרים צבאיים, וגדודי החפירה היו מורכבים מ-100 סרבים ואסירים יהודים. ההוצאה מהקברים ושריפת אלפי הגופות התרחשה מדצמבר 1943 עד אפריל 1944. כל האסירים שנכחו במבצע הפינוי נורו, פרט לשלושה סרבים שהצליחו להימלט. המחנה נסגר ביולי 1944.
כ-92,000 אנשים נאסרו בסיימישטה במהלך המלחמה. כ-47,000 נרצחו, כולל כ-8,000 יהודים, רובם נשים וילדים.
לאחר מלחמת העולם השנייה

רוב הגרמנים שהיו אחראים להפעלתו של המחנה נתפסו והובאו למשפט. רבים מאלה שהיו פקידים גרמנים בולטים בתקופת הכיבוש של סרביה, כולל האראלד טורנר, וילהלם פוקס ואוגוסט מייסנר, הוסגרו ליוגוסלביה על ידי בעלות הברית לאחר המלחמה והוצאו להורג.
מפקד המחנה הרברט אנדורפר, שקיבל מהממשל הנאצי שני עיטורי צלבי ברזל על התפקיד שמילא במחנה, הצליח להימלט לדרום אמריקה בסיועה של הכנסייה הקתולית. הוא חזר לאוסטריה מוונצואלה ב-1960, נתפס, הועמד לדין באשמת רצח ילדים, ונידון לשנתיים וחצי מאסר. סגנו, אדגר אנגה, נעצר ב-1960 ונידון לשנה וחצי מאסר. עם זאת, עונשו לא יצא אל הפועל בשל זקנתו ובריאותו הלקויה. שומרים גרמנים שנחשדו ברצח אסירים סרביים מעולם לא הועמדו לדין, אם כי שימשו כעדים במספר משפטים בגרמניה המערבית.
בשנת 2013 נפתח באתר המחנה מרכז הנצחה.
לקריאה נוספת

מנחם שלח, "סיימישטה מחנה השמדה בסרביה", בתוך: דפים לחקר תקופת השואה ד (תשמ"ו), עמ' 127–151.
הערות שוליים

↑  מחנות ההשמדה, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמוד 315.
| מחנות ריכוז, עבודה והשמדה במלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| גרמניה | אוהרדרוף • אורניינבורג • ארבייטסדורף • באד זאולגאו • בוכנוואלד • בורגאו • גרמרינג • דורה-מיטלבאו • דכאו • הינצרט • וובלין • זקסנבורג • זקסנהאוזן • טירקהיים • כלא שפנדאו • ליכטנבורג • מלכוב • קאופרינג • קולדיץ • מילדורף • ברלין-מרצאן • נוינגמה • נידרהאגן • פלוסנבירג • קולומביה האוס • ראוונסבריק • ריימסדורף • מחנות המשנה של זקסנהאוזן • מחנות המשנה של דכאו • אלאך • פורטה וסטפליקה • טאוכה |  |
| פולין | אושוויץ • בלז'ץ • חלמנו • טרבלינקה • מיידנק • סוביבור • אושוויץ מונוביץ • בודזין • בלכהמר • גנשובקה • גרוס-רוזן • זאסלאב • טרווניקי • יאבוז'נו • ינובסקה • אלטהאמר • ורשה • פוסטקוב • סקרז'יסקו-קמיינה • פירסטנגרובה • פלאשוב • קונסקובולה• קיטליץ טרייבן • שטוטהוף |  |
| קרואטיה | ג'קובו • גוספיץ' • דניצה • וילה לובוריץ' • טניה • יאסטרברסקו • יאסנובאץ • ידובנו • לובורגראד • גורניה רייקה • קרסטינץ • מטאינה • סטארה גראדישקה • סלאנה • קרושצ'יצה |  |
| צרפת | בון לה רולנד • גירס • דראנסי • ויטל • מבצר רומנוויל • סטפו • נאצוויילר-שטרוטהוף • סן סיפריאן • ריווזאלט • ורנה • מיל • רסבדו • פיטיבייה • קומפיין |  |
| איטליה | פוסולי • פרמונטי די טרזיה • ריזיירה די סן סאבה • ראב • בולצאנו |  |
| אוסטריה | אבנזה • גוזן • מאוטהאוזן • שטרסהוף • גונסקירכן |  |
| בולגריה | גונדה וודה • סומוביט • צ'כלרה |  |
| הולנד | התיאטרון ההולנדי • וסטרבורק • אמרספורט • פוכט |  |
| סרביה | בור • באנייצה • דולאג 183 • טופובסקה שופה • צרווני קרסט • סיימישטה |  |
| ליטא, לטביה ואסטוניה | יונגפרנהוף • סלספילס • קייזרוואלד • ואיווארה • קלוגה • קובנה • קייליס • HPK |  |
| בלארוס, אוקראינה ורוסיה | אקמצ'טקה • סירץ • מאלי טרוסטינץ |  |
| מחוץ לאירופה | ג'אדו • גריאן (ער') • יפרן (ער') • בוקבוק • סידי עזאז • ספקס) • ביזרטה |  |
| אחר | Ostindustrie • אולדרני • טרזיינשטט • מחנה המשפחות (טרזיינשטט) • טרגו ז'יו • חיידרי • סרד • ג'אדו • מכלן • מונופול • מחנות הריכוז הפיניים במזרח קרליה • קישטרצ'ה  |  |
פורטל השואה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007513524905171  LCCN: no97030340  NKC: kn20120807004  VIAF: 257997436   WorldCat (עם VIAF): 257997436 
מרכז התערוכות של עיריית בלגרד, בו שכן המחנה, שנות ה-30 של המאה ה-20
אנדרטה לזכר קורבנות המחנה
מנוחה נכונה (ספר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  עמוס עוז
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  רומן
 הוצאה
 הוצאה:  עם עובד
 תאריך הוצאה:  1982
 מספר עמודים:  382
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001060261, 003939459, 000880890
מנוחה נכונה הוא רומן על רקע חיי הקיבוץ בישראל של אמצע שנות השישים (1967-1965), פרי עטו של עמוס עוז. הספר יצא לאור בהוצאת עם עובד בשנת 1982. זוכה פרס ברנשטיין לשנת 1983.
כנהוג אצל עוז, מתרחש הספר במקום דמיוני אך מוחשי עד מאוד. אף-על-פי שקיבוץ גרנות בו מתרחש הסיפור לא היה קיים מעולם, מכניס בו עוז ריחות ומגעים מוכרים כל-כך, עד שאנו משתוממים כי אין היישוב מופיע בגאזטירים. מלאכה דומה עושה עוז בספרו אל תגידי לילה (כתר, 1994), בתארו בקווים עדינים אך רבי-עוצמה עיירה בנגב מוכרת עד להטריד אך חסרת-שם.
הדמויות העיקריות בספר הן:
יולק ליפשיץ – מזכיר הקבוץ, חבר מפלגה ושר לשעבר.
חוה ליפשיץ – אשתו המרירה.
יונתן ליפשיץ – בנם, בן הדור השני ל'אבות המייסדים'.
רימונה ליפשיץ – אשתו החולמנית.
עזריה גיטלין – צעיר אידיאליסט המבקש למצוא את מקומו בקבוץ.
על הדמויות והתמה

סיפור העלילה המורכב, המתאר למעשה את חיי הקיבוץ לאורך שנתיים, נע סביב משפחת ליפשיץ ואורחם עזריה. יולק הוא מזכיר הקיבוץ, מבני הדור שבנה במו ידיו את הקיבוץ מתוך אמונה ואידאולוגיה. הוא מוצג כעת לפנינו בזקנתו ובנרגנותו, מלא צידקה ודורסנות, ניצב משתומם, מלגלג, מיואש ובז לדור החדש והנרפה. אותו דור חדש, אבוד, אינו מבין מהותה של אותה ציפייה ממנו, קורס תחת משא המיתיות שנושאים עמם הוריו הדינוזאורים. אותו דור מיוצג על ידי בנו של יולק, יונתן, הגומר אומר לנטוש את הקיבוץ ואת אשתו, רימונה, שגם היא איננה עשויה מאותו חומר שהקים חומות ומגדלים באישון לילה, שקועה בחלומותיה ובאינטראקציה מטושטשת עם הסובב אותה. חוה, אשתו של יולק, אותה אנו פוגשים לאחר עשורים ארוכים של חיים בצלו הארוך של חבר המפלגה, עשורים ארוכים ושקטים בהם אגרה ואספה עליו רעל שמטריף את דעתה.
הדמות אשר מניעה את העלילה היא עזריה גיטלין, זר שמגיע אל הקבוץ בגפו, בראשו רעיונות וחלומות ובפיו דברים רבים. אישיותו הפטפטנית, הנלעגת לעיתים, הקדחתנית והתמימה בו זמנית, הכמהה לרצות והמורדת, מייצגת את צדו השני של הדור הצעיר, דורו של יונתן ליפשיץ. הדמות התוססת, הנדמית בתחילה כקריקטורה, נחשפת אט-אט ומורכבותה וסתירותיה מפעימים אותנו הקוראים.
מעניין במיוחד יחסו של יולק לעזריה. על-אף שהוא, עזריה, מייצג כביכול את התכונות שהיה רוצה לראות יולק בבנו (נאמנות לרעיון הקיבוצי, חזון וכיוצא בזה), ניכר כי דברים רבים אחרים עומדים ביניהם.
על-אף ייחודן, ניתן לשייך את הדמויות בספר לאבות-טיפוס המופיעים בספריו של עוז שוב ושוב. יולק נושא עמו מקווי דמותם הדרקוניים של גיבורי אל תגידי לילה וקופסה שחורה, רימונה החולמנית שייכת לאותה דמות נשית עדינה שנקלעה אל בין גברים חזקים ומפגרים-רגשית (מיכאל שלי). אף דמות הישראלי המצליח בחוץ-לארץ, המופיעה בצורת ד"ר אלכס גדעון בקופסה שחורה, נוכחת כאן בזעיר אנפין בדמותו של טרוצקי הגולה במיאמי, אשר עוצמתו הכלכלית הופכת אותו, למורת הרוח, לאדם שנאלצים להזדקק לו. דמות הצעיר הלוחמני גלומה באודי, הסוחב מזכרות מחורבות הכפר הערבי הסמוך, הנושא את השם החמקמק שיח'-דאהר, שכרגיל, אף שהוא מוכר לנו עד מאוד, במפה איננו קיים.
גם כאן, כבקופסה שחורה, מושלכים הקוראים הישר אל לב-ליבה של מערכת יחסים ותיקה, גדושת מטענים ומרירויות, סתורת אהבה-שנאה בין שני בני-זוג.
כרגיל, כוחו של עוז בתיאור דמויותיו החיות לנגד עינינו, המלאות, המורכבות, שאף אם נדמה לנו לרגע שהן קיימות כדי לייצג דבר-מה, מתברר לנו כי אין הן קיימות כדי לשרתנו. הן שם משום שזהו מקומן.
חיי הקיבוץ מוצגים בספר באור ביקורתי אך זהיר. תמונת חיי הקהילה הממושכים, הצפופים, הרוויים רעל – תמונה אשר מוכרת לנו כיום (וזכתה לאחרונה לתצוגה נוקבת בסרטו של דרור שאול אדמה משוגעת), לא הייתה אופיינית בראשית שנות השמונים.
זהו גם סיפור על הטרגדיה הנצחית של מהפך-הדורות. גדולתו ביכולתנו, הקוראים, להבין את שני המחנות, להיות מסוגלים להזדהות ולרחם גם על קשיי-הלב, החלשים, הטועים.
הספר מציג את שינוי הערכים שעבר על חלקים בציבור הישראלי, בעיקר בקרב הדור הצעיר, החל משנות השישים, כאשר הערכים הקולקטיבים של העבר פינו מקום לדגש רב יותר על הפרט וצרכיו להגשמה אישית.
בסופו של הספר מקדיש עוז הערה: "בשנת 1959 הופיע רומן מאת דוד מלץ, על רקע חיי הקיבוץ, "השער נעול" שמו; חוטים אחדים קושרים את ספרי זה אל ספרו של מלץ; ודאי כבר היו דברים מעולם."
על כריכתו העברית של הספר הציור 16 בספטמבר מאת הצייר הבלגי רנה מגריט.
הספר תורגם לאנגלית, גרמנית, הולנדית, סינית, ספרדית, פינית, צרפתית, שוודית, איטלקית (על ידי אלנה לוונטל) ופולנית.
בתיאטרון

עובד למחזה על ידי פנינה גרי והוצג בפסטיבל עכו ב-1992.
לקריאה נוספת

אברהם בלבן, על "מנוחה נכונה" לעמוס עוז, בקורת ופרשנות 21 (דצמבר 1985), עמ' 53–68
אבנר הולצמן, "ודאי כבר היו דברים מעולם" : בין עמוס עוז ודוד מלץ, על המשמר, דף לספרות ולאמנות, ג' באב תשמ"ב, 23 ביולי 1982, עמ' 6. חזר ונדפס בספרו: אהבות ציון : פנים בספרות העברית החדשה (ירושלים : כרמל, תשס"ו 2006), עמ' 581-587
אבנר הולצמן, עוד על "מנוחה נכונה", עלי שיח, חוב' 21–22 (1984), עמ' 248 <על הקשר בין סיפורי הקיבוץ של עמוס עוז לבין ספריו של דוד מלץ
דורית זילברמן, "מכשף השבט: עמוס עוז היפנוזה ומיסטיקה ביצירותיו", אור יהודה 1999
אוריאל זוהר, בספרו הענקים וילדי השמש (ספר), מזכיר את ספרו "מנוחה נכונה" של עמוס עוז ומתכתב עימו.
יהודה גזבר, ניתוח קצר ל'מנוחה נכונה'
מחסני השוק

| --- | --- |


סניף נשר, 2021
 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 מוטו:  "מנצחים בכל מחיר" "הכי זול בשוק וזה בדוק"
 מייסדים:  שלום נעמן, שאול נעמן, חיים כהן, רפי כהן
 תקופת הפעילות:  1996–הווה (כ־28 שנים)
 חברות בנות:  קואופ
 מיקום המטה:  באר שבע 
 משרד ראשי:  באר שבע
 ענפי תעשייה:  food trade 
 מוצרים עיקריים:  רשת שיווק מזון
 עובדים:  2,000
  
 אתר רשמי
 
לוגו "קואופ" לאחר המעבר לידי מחסני השוק
מחסני השוק בנשר, צילום בתוך הסניף
מחסני השוק היא רשת מרכולים פרטית בישראל שהוקמה ב-1996 בבאר שבע ומשרדיה הראשיים שוכנים בעיר.
היא אחת חברות הקמעונאות הגדולות בישראל עם 63 מרכולים, נכון למאי 2023, והיא הרשת השביעית בגודלה בישראל על פי דירוג Dun's100 שנת 2023 (אחרי שופרסל, רמי לוי, ויקטורי, יוחננוף, חצי חינם ומרב מזון לכל מפעילת רשת אושר עד). החברה מפעילה 28 סניפים תחת המותג "מחסני השוק" ועוד 29 סניפים תחת המותג "מחסני השוק בשבילך" (בעבר "קואופשופ").
הרשת היא נותנת החסות הראשית של קבוצת הכדורגל הפועל באר שבע לעונת 2020/21.