stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התאחדות הכדורגל העיראקית
תחומי אחריות

התאחדות הכדורגל העיראקית אחראית על ניהול משחק הכדורגל במדינה על כל היבטיו, לרבות ארגון התחרויות והליגות, הנבחרות הלאומיות של עיראק, כדורגל גברים, קטרגל, כדורגל חופים, כדורגל נשים וכן על ניהול עבודת הוועדות הפועלות תחת ההתאחדות: ועדת הכספים, ועדת הביקורת והמשמעת, ועדת תחרויות, ועדה טכנית, ועדת השופטים, ועדת כדורגל הנשים, ועדת הקטרגל וכדורגל החופים, הוועדה הרפואית, ועדת סטטוס שחקנים וועדת ניהול הנבחרות הלאומיות.
תחומי אחריות > טורנירים ותחרויות מקומיות תחת ההתאחדות

ליגת העל העיראקית בכדורגל (אנ')
הגביע העיראקי (אנ')
הסופר קאפ העיראקי
הליגה השנייה בכדורגל
ליגת העל העיראקית בקטרגל
ליגת כדורגל החופים העיראקית
הליגה העיראקית U19 (ליגת הנוער)
הליגה העיראקית עד גיל 17 (ליגת הנערים)
תחומי אחריות > נבחרות לאומיות שבאחריות ההתאחדות

נבחרת עיראק בכדורגל
נבחרת עיראק בכדורגל נשים
נבחרת עיראק בכדורגל חופים
נבחרת עיראק בקטרגל
נבחרת עיראק הצעירה בקטרגל נשים (מתחת לגיל 17)
נבחרת הכדורגל האולימפית של עיראק (U-23)
נבחרת הנוער העיראקית בכדורגל (מתחת לגיל 20)
נבחרת הנערים העיראקית בכדורגל (מתחת לגיל 17)
מבנה אדמיניסטרטיבי

מועצת הנהלת ההתאחדות מורכבת מ-13 נציגים (נשיא ההתאחדות, שני סגני נשיא ההתאחדות ועשרה חברי הנהלה) הנבחרים ישירות על ידי חברי הוועד הכללי של ההתאחדות לכדורגל. מועצת ההתאחדות אחראית על ניהול הפעילות של ההתאחדות באמצעות ועדות טכניות, אדמיניסטרטיביות ופיננסיות.
מבנה אדמיניסטרטיבי > רשימת נשיאי ההתאחדות

| --- | --- |
שם: שנים בתפקיד
עבדאללה אל-מדאיפי: 1948–1950
אכרם פהמי: 1950–1951
מג'יד אל-סאמראי: 1952–1954
סעדי ג'אסם: 1954–1955
אסמאעיל מוחמד: 1955–1958
האדי עבאס: 1958–1959
אדיבּ נג'יבּ: 1959–1963
חסן סברי: 1963–1965
עאדל בשיר: 1965–1968
פהד ג'וואד אל-מירה: 1968–1971
פהמי אל-קימאקצ'י: 1971
עאדל בשיר: 1971
פהמי אל-קימאקצ'י: 1972
פהד ג'וואד אל-מירה: 1972–1973
עדנאן איובּ אל-עזי: 1973
פהד ג'וואד אל-מירה: 1973–1976
ועדה זמנית: 1976
פהמי אל-קימאקצ'י: 1976–1977
מואייד אל-בדרי: 1977–1979
השאם עטא עג'אג': 1979–1980
מואייד אל-בדרי: 1980–1982
סוריאן תוופיק: 1982–1984
סבאח מירזא מחמוד: 1984–1985
עודאי סדאם חוסיין: 1985–1988
מואייד אל-בדרי: 1988
עודאי סדאם חוסיין: 1988
כרים מחמוד אל-מולא: 1988–1990
עודאי סדאם חוסיין: 1990–2003
חוסיין סעיד: 2003–2004
חוסיין סעיד: 2004–2011
נאג'ח חמוד: 2011–2014
עבד אל-ח'אלק מסעוד: 2014–2020
איאד בניאן מוחמד: 2020–2021
עדנאן דרג'אל: 2021
הערות שוליים

↑  Iraq Football Association, www.the-waff.com
↑  Iraqi Football History, Hassanin Mubarak's blog, ‏2013-03-21 (באנגלית)
↑  שם, באתר Hassanin Mubarak's blog, ‏2013-03-21 (באנגלית)
↑  Footballers who paid the penalty for failure, the Guardian, ‏2003-04-19 (באנגלית)
↑  Uday: career of rape, torture and murder, the Guardian, ‏2003-07-23 (באנגלית)
↑  Karl Shaw, Power Mad!: A Book of Deranged Dictators, Michael O'Mara Books, Limited, 2004, ISBN 978-1-84317-106-5. (באנגלית)
↑  Obituary: Uday Saddam Hussein, Associated Press, ‏2015-03-25 (באנגלית אמריקאית)
↑  שם, באתר Associated Press, ‏2015-03-25'"`UNIQ--nowiki-00000007-QINU`"'(באנגלית אמריקאית)'"`UNIQ--templatestyles-00000008-QINU`"'
↑  המנגנון החדש של ההתאחדות שאושר על ידי פיפ"א והאספה הכללית, באתר forum.kooora.com
↑  המנגנון הפנימי של התאחדות הכדורגל העיראקית, באתר درر العراق'"`UNIQ--nowiki-00000015-QINU`"'(בערבית)'"`UNIQ--templatestyles-00000016-QINU`"'
ניקולאס אבז'אנדה

חתימתו של אבז'אנדה
ניקולאס רמיחיו אאורליו אבז'אנדה (בספרדית: Nicolás Remigio Aurelio Avellaneda;‏ 3 באוקטובר 1837 – 25 בנובמבר 1885) היה עורך דין, עיתונאי, פוליטיקאי, מדינאי, ונשיא ארגנטינה בין 1874 ו-1880.
ראשית דרכו

אבז'אנדה נולד בטוקומאן, בנם של מארקו מנואל דה אבז'אנדה (Marco Manuel de Avellaneda, אחד ממושלי טוקומן) ודולורס דה סילבה אי סבלטה (Dolores de Silva y Zavaleta), ואחיו של מארקו אאורליו אבז'אנדה (שר בממשלה).
הוא החל לכתוב במספר עיתונים בסביבות גיל 20.
בגיל 23 החל לשמש כמרצה לכלכלה באוניברסיטת בואנוס איירס, וזכה להצלחה רבה.
בגיל 28 פרסם ספר על חוקי הקרקעות, ועל הבעלות על הקרקע הכפרית.
כמו כן שימש כחבר בבית הנבחרים של בואנוס איירס וכשר בממשל הפרובינציאלי.
שר בממשלתו של סרמיינטו

עם כניסתו של דומינגו פאוסטינו סרמיינטו (Domingo Faustino Sarmiento) לתפקיד נשיא ארגנטינה, אבז'אנדה התמה לשר המשפטים והחינוך הציבורי, ומילא את תפקידו במקצועיות בין 12 באוקטובר 1868 ו-23 בנובמבר 1874.
הוא היה שותף לדעותיו של סרמיינטו לגבי חשיבות החינוך לשיגשוג הארץ וייצוב הדמוקרטיה. במהלך תקופת כהונתו נוסדו הסמינרים הראשונים למורים, והתארגנה מערכת החינוך היסודית הציבורית.
כהונתו כנשיא ארגנטינה

ב-14 באפריל 1874, אבז'אנדה ניצח בבחירות לנשיאות ארגנטינה בה הוא התמודד מול ברטולומה מיטרה (שניצח בשלוש פרובינציות בלבד).
כהונתו היא השלישית מבין המכונות "הנשיאויות ההיסטוריות" (presidencias históricas) – יחד עם סרמיינטו ומיטרה, שייצבו את הרפובליקה שהייתה שסועה במהלך העשורים הראשונים לקיומה במלחמות אזרחים על שלושה יסודות: אומה, חוקה, חירות:
אומה: גיבוש הזהות של אזרחי ארגנטינה סביב הרפובליקה במקום סביב הפרובינציה.
חוקה: מגדירה את היחסים בין האזרחים, ומגבילה את שלוש ראשויות השלטון.
חירות: העיקרון הבסיסי של הליברליזם.
כבר בשנה בה נכנס לתפקידו היה עליו להתמודד עם המרד בראשותו של מיטרה שהיה חלק מהשאיפות הבדלניות של הפרובינציה של בואנוס איירס, מרד שדוכא.
כהונתו כנשיא ארגנטינה > המשבר הכלכלי

ארגנטינה סבלה מגירעון תמידי בתקציב ומנטל של חוב ציבורי; ובראשית 1875 הוחלט להעלות בשל כך את המכס על יבוא מוצרים תעשייתיים.
בסוף אותה שנה המשבר הפיננסי הממשלתי החמיר בשל התנהלותה הכספית וירידת ערך מחירי חומרי הגלם שארגנטינה יצאה בשוק הבינלאומי. הממשלה פנתה לבנק המרכזי לקבלת הלוואה, והוא פנה לשם כך לבנק של הפרובינציה של בואנוס איירס.
לבסוף, אבז'אנדה החליט על קיצוץ חד בהוצאה הציבורית, פיטר כ-600 עובדים, וקיצץ את השכר בכ-15%. האופוזיציה טענה שיש להתמודד עם המשבר בדרך של הגנה על התוצרת המקומית כדי להפחית את התלות ביבוא וביצוא ולעודד את התעשייה המקומית, אולם הצעות אלו נדחו. הקלה מסוימת הורגשה בעקבות עליית מחיר הצמר בשוק הבינלאומי.
משהורגשה היציאה מהמשבר, אבז'אנדה הציע את החוק הנקרא על שמו ושנועד לעודד הגירה לארגנטינה והתיישבות בפרובינציה. במסגרת החוק, המהגרים זכו לסיוע במגורים ובעבודה עם הגיעם לארגנטינה; והגידול בהגירה הוביל להתיישבות חקלאית בסנטה פה, אנטרה ריוס וקורדובה; ובשיעור נמוך מבעבר – גם בבואנוס איירס. בכך, היה שותף לקודמו – דומינגו פאוסטינו סרמיינטו – ולהלכי רוח מקובלים באותה תקופה שראו בהגירה ובהתיישבות – בעיקר מאירופה – ערך ואידיאל.
בשנת 1876 נשלח לראשונה בשר קפוא לאירופה, בשנה שאחריה – היצוא הראשון של דגנים. היקפם של שני אלו הלך וגדל עד שבראשית שנות ה-90 של המאה ה-19 הפכו למוצרי היצוא העיקריים של ארגנטינה.
ב-1875 נערכה לראשונה התערוכה של החברה הכפרית הארגנטינאית (Sociedad Rural Argentina) – האגודה הפרטית שמייצגת באופו היסטורי את מגדלי הבקר, החקלאים והתעשיות הנלוות להם; ושהתערוכה השנתית שלה מתקיימת עד היום.
במקביל – הורחבה רשת מסילות הברזל, גם כדי לתמוך בהתיישבות וגם כתוצאה ממנה; והגיעה לאורך של 2,516 ק"מ עם תום כהונתו של אבז'אנדה; גידול מצטבר של כ-89%. הוא השלים את הקו לטוקומן שסלילתו החלה עוד בתקופתו של סרמיינטו, הקווים בתוך הפרובינציה של בואנוס איירס, והקו לסן לואיס שנועד להגיע בעתיד לצ'ילה.
כהונתו כנשיא ארגנטינה > הפיוס בין המפלגות

עם כניסתו לתפקיד, אבז'אנדה מינה קבינט שכלל 4 נציגים מהפרובינציות ונציג אחד מבואנוס איירס – אדולפו אלסינה (Adolfo Alsina) ששימש כשר המלחמה.
ב-1875, כנופיה של אנטי-קלאריקלים וחברי הבונים החופשיים בזזה והציתה כנסייה של הישועים. זה היה חלק מגל מחאה שניצת עקב מה שנתפס כדתיות יתר של הנשיא.
בראשית אותה שנה נערכו הבחירות למושל בואנוס איירס שבהן תומכי מיטרה סירבו להשתתף, והתמודדו שתי סיעות אוטונומיסטיות (שדרשו אוטונומיה רבה יותר לבואנוס איירס): אחת מהן בתמיכת אבז'אנדה שהייתה מקורבת יותר לתומכי מיטרה, ובראשה קרלוס קסארס (Carlos Casares) שהביס את יריבו שייצג את החוגים היותר רדיקאליים.
כך, אבז'אנדה העדיף להתפשר עם תומכי מיטרה כדי להימנע מעימות, הוא העניק חנינה למפקדי המרד משנת 1874, קידם מועמדים שלהם בבחירות לקונגרס ובמינויים לתפקידים בכירים בממשל; ובבחירות לראשות עיריית בואנוס איירס זכה מועמד מטעמם. יחד עם זאת, עדיין היו חיכוכים ואי הסכמות בין הצדדים שהובילו לפרישת המיטריציסטים מהממשלה, ואבז'אנדה צירף אליה בין היתר את הנשיא לשעבר – דומינגו פאוסטינו סרמיינטו – בתור שר הפנים ושר החוץ; וכנגד המפלגה האוטונומיסטית הלאומית (Partido Autonomista Nacional) בה תמך, מיטרה עצמו הקים את המפלגה הלאומנית (Partido Nacionalista).
כהונתו כנשיא ארגנטינה > כיבוש המדבר

בשנת 1867 נחקק חוק 215 שקבע שיש להרחיב את גבולות המדינה דרומה עד לריו נגרו, אך בשל מלחמת הברית המשולשת הדבר לא יצא אל הפועל. המערכה נגד האינדיאנים שהתגוררו ושלטו באותם שטחים, נדחתה אפוא עד 1872.
קאלפוקורה (Calfucurá), הצ'יף האינדיאני הבולט מעם המאפוצ'ה (Mapuche), יזם את המאלון (malón) הגדול ביותר בהיסטוריה של האזור במרכז הפרובינציה של בואנוס איירס, והדבר גרר תגובה מהירה של הצבא הארגנטינאי בשיתוף עם בעלי ברית אינדיאנים, ולניצחון בקרב סן קרלוס דה בוליבר (San Carlos de Bolívar) ב-8 במרץ 1872.
החל מאותה שנה, ובעיקר בעקבות מותו של קאלפוקורה בשנת 1873, החלה סדרת כבושים, בעיקר במערב בואנוס איירס. בתחילת 1876, יורשיו של קאלפוקורה יזמו פשיטת ביזה נגד דרום הפרובינציה. שר המלחמה אדולפו אלסינה (Adolfo Alsina) פתח במערכה אגרסיבית, ובמהלך 1876 התקדם ב-5 טורים אל השטחים המיושבים בידי האינדיאנים שמהם יצאה הפשיטה, וכדי למנוע פשיטות עתידיות חפר את מה שמכונה "תעלת אלסינה" – מערכת שכללה תעלה ברוחב 3.50 מ', בעומק 2.60 מ', ובאורך 600 ק"מ; למניעת מעשי שוד, ולאורכה מבצרי שמירה.
כיבוש מספר אגמים שבהם האוכלוסייה האינדיאנית הייתה תלויה, ומגפת אבעבועות שחורות שהכתה בהם פגעה קשות בילידי האזור הכבוש.
לאחר מותו של אדולפו אלסינה ב-1877, אבז'אנדה מינה כמחליפו את הגנרל חוליו ארחנטינו רוקה (Julio Argentino Roca) שביקר את מדיניותו ההגנתית של אלסינה וראה את הפתרון לאיום האינדיאנים בגירושם ובחיסולם. הוא הוביל לחקיקת חוק שתמך בהשתלטות על כל השטחים עד לריו נגרו ונאוקן, חוק שאושר ב-1878 כשהמערכה כבר יצאה לדרך.
לאורך 1878 בוצעה סדרה של התקפות שגרמה למאות הרוגים בקרב כוחותיהם, לנפילתם בשבי של חלק ממנהיגיהם, ולשבייתם של אלפים – רובם נשים וילדים. ב-11 באוקטובר באותה שנה הוקמה מנהלת פטגוניה שעל פי החוק – משלה עד קצה היבשת (בפועל יעברו שנים עד שהחלקים הדרומיים של ארגנטינה כיום יכבשו).
באפריל 1879 יצאה אל הדרך המתקפה הסופית, כשכ-6,000 חיילים, ארגנטינאים ומקרב בעלי הברית האינדיאנים, התקדמו עד לריו נגרו. את יום העצמאות ב-25 במאי – ארחנטינו רוקה ציין בריו נגרו. לפי זיכרונותיו של רוקה – אלפי אינדיאנים נהרגו או נישבו, וביניהם רבים ממנהיגיהם וכן נשים וילדים.
כך הושלם כיבוש שטחים שמהווים כשליש משטחה של ארגנטינה כיום. בעקבות זאת החלה התיישבות לבנה בשטחים האלו והוקמו בהן חוות ורשתות תחבורה ותקשורת.
כהונתו כנשיא ארגנטינה > מהפיכת 1880

לאחר כישלון הפיוס, הלאומנים קידמו את מועמדותו של מושל הפרובינציה קרלוס טחדור (Carlos Tejedor) לנשיאות, בתמיכתם של רבים מבואנוס איירס – העיר והפרובינציה. לאחר פטירתו של אדולפו אלסינה – מועמדם המועדף של האוטונומיסטים – הדמות המובילה מבחינתם הייתה הגנרל רוקה, שמהר מאוד זכה לתמיכתם של רוב המושלים.
זמן קצר לפני כן, אבז'אנדה העלה את הצעתו לפדרליזציה של בואנוס איירס, כפתרון למחלוקת שליוותה את מעמדה במשך עשרות שנים: העיר תופרד מהפרובינציה, ותיהנה ממעמד מיוחד ונפרד כעיר הבירה.
רבים מתושבי העיר שהתנגדו להחלטה שהפרידה את העיר מהפרובינציה רכשו נשק והצטרפו למיליציה העירונית ההתנדבותית, בשעה שקרלוס טחדור הקים מליציות פרובינציאליות. אבז'אנדה אסר בתגובה על פעילותן של אותן מיליציות.
תושבי בואנוס איירס פתחו בפעולות מחאה שלא היו רחוקות מתקיפת[דרושה הבהרה] קאסה רוסאדה, משכנו הרשמי של הנשיא בבואנוס איירס. ב-17 בפברואר 1880 אבז'אנדה וטחדור נועדו, והנשיא הסכים לא להכניס את הצבא לעיר.
ב-11 ביוני 1880 נערכו הבחירות לנשיאות, בהן ארחנטינו רוקה זכה בניצחון סוחף בכל הפרובינציות, למעט בואנוס איירס וקוריינטס. לאחר מכן החלו חילופי אש בין המיליציות העירוניות לצבא בעקבות פריקת מטען תחמושת סמוך לנמל.
ב-13 ביוני, אבז'אנדה העביר את הבירה באופן זמני לעיירה בלגרנו (היום – חלק מבואנוס איירס), כולל חלק מהמוסדות הנבחרים, ובאותו היום האלקטורים בחרו ברוקה כנשיא.
כעבור 4 ימים החלו קרבות בין הצבא למיליציות ליד ריאצ'ואלו (Riachuelo), הנהר המשמש כגבולה הדרום מזרחי של העיר בואנוס איירס, ושנשפך לים בנמל, מה שגרם לנסיגתם של המיליציות.
בקרבות היו כ-3,000 הרוגים, לבואנוס איירס לא היה סיכוי מול הצבא, וטחדור שלח את מיטרה לשאת ולתת עם הנשיא, וסוכם על הכפפת הפדרליזציה של הבירה לאישור הקונגרס, הכרה ברוקה כנשיא, פירוק המיליציות, והתפטרות טחדור.
כהונתו כנשיא ארגנטינה > פתרון בעיית עיר הבירה

ב-24 באוגוסט 1880, אבז'אנדה הגיש את הצעת החוק לפדרליזציה של בואנוס איירס, והוא פורסם ב-21 בספטמבר.
ב-12 באוקטובר 1880, ארחנטינו רוקה נכנס לתפקידו כנשיא; ומבחינה היסטורית הסתיימה תקופת הנשיאויות ההיסטוריות שייצבו את דמותה של ארגנטינה כרפובליקה, והחלה התקופה השמרנית (República Conservadora) שנמשכה עד מלחמת העולם הראשונה ובה ארגנטינה נהנתה משגשוג וצמיחה מואצת בכלכלה ובאוכלוסייה.
נדרש עדיין אישור בית הנבחרים של בואנוס איירס, שהתקבל לאחר דיון ממושך ב-25 בנובמבר ברוב קולות.
ניתוקה של עיר הבירה מהפרובינציה הייתה שאיפה ממושכת של הפרובינציות – למעט בואנוס איירס – לאורך חלק גדול מתהליך התגבשותה של הרפובליקה מאז ההתנתקות מספרד ב-1810.
כהונתו כנשיא ארגנטינה > שרי הממשלה

|  שרי הממשלה של נקולאס אבז'אנדה |
| --- | --- | --- |
| התיק | השר | תקופת הכהונה |

| שר הפנים | סימון דה איריונדו (Simón de Iriondo)  ברנרדו דה איריגוז'ן (Bernardo de Irigoyen) סאטורנינו לאספיור (Saturnino Laspiur) דומינגו פאוסטינו סרמיינטו (Domingo Faustino Sarmiento) בנחמין סוריז'ה (Benjamín Zorrilla)   | 12 באוקטובר 1874 – 25 באוגוסט 1877 2 באוקטובר 1877 – 6 במאי 1878 8 במאי 1878 – 25 באוגוסט 1878 29 באוגוסט 1878 – 8 באוקטובר 1879 9 באוקטובר 1879 – 12 באוקטובר 1880 |

| שר החוץ והדת | פדרו אנטוניו פארדו (Pedro A. Pardo)  ברנרדו דה איריגוז'ן (Bernardo de Irigoyen)  רופינו דה אליסאלדה (Rufino de Elizalde) מנואל מונטס דה אוקה (Manuel Montes de Oca) דומינגו פאוסטינו סרמיינטו (Domingo Faustino Sarmiento) לוקאס גונסאלס (Lucas González) בנחמין סוריז'ה (Benjamín Zorrilla)  | 12 באוקטובר 1874 – 2 באוגוסט 1875 2 באוגוסט 1875 – 2 באוקטובר 1877 2 באוקטובר 1877 – 8 במאי 1878 8 במאי 1878 – 6 בספטמבר 1879 6 בספטמבר 1879 – 9 באוקטובר 1879 9 באוקטובר 1879 – 7 ביוני 1880 7 ביוני 1880 – 12 באוקטובר 1880 |

| שר המלחמה והצי | אדולפו אלסינה (Adolfo Alsina) חוליו ארחנטינו רוקה (Julio Argentino Roca) קארלוס פלגריני (Carlos Pellegrini)   | 12 באוקטובר 1874 – ינואר 1878 ינואר 1878 – אוקטובר 1879 אוקטובר 1879 – 12 באוקטובר 1880 |

| שר האוצר והשיכון | סנטיאגו קורטינס (Santiago Cortínez)  לוקאס גונסאלס (Lucas González) נורברטו דה לה רייסטרה (Norberto de la Riestra) ויקטורינו דה לה פלאסה (Victorino de la Plaza) בוניפאסיו לאסטרה (Bonifacio Lastra) ויקטורינו דה לה פלאסה (Victorino de la Plaza)   | 12 באוקטובר 1874 – 2 באוגוסט 1875 2 באוגוסט 1875 – 20 במאי 1876 20 במאי 1876 – 26 באוגוסט 1876 26 באוגוסט 1876 – אפריל 1878 אפריל 1878 – אוקטובר 1879 אוקטובר 1879 – 12 באוקטובר 1880 |

| שר החינוך, המדע והמשפטים | אונסימו לגיסאמון (Onésimo Leguizamón)  חוסה מריה גיטרס (José María Gutiérrez) בונאפיסיו לאסטרה (Bonifacio Lastra) מיגל גוז'נה (Miguel Goyena)   | 12 באוקטובר 1874 – 3 באוקטובר 1877 4 באוקטובר 1877 – 8 במאי 1878 9 במאי 1878 – 9 באוקטובר 1879 10 באוקטובר 1879 – 12 באוקטובר 1880 |
לאחר הנשיאות

בשנת 1881 הוא התמנה לרקטור אוניברסיטת בואנוס איירס.
בשנת 1882 הוא התמנה כסנאטור מטעם טוקומן, המקום בו נולד, ונשא בתפקיד עד לפטירתו.
חוק המזוהה עמו הוא חוק האוניברסיטאות מ-1885, שהעניק אוטונומיה אקדמית למוסדות הלימוד הגבוהים, מתוך כוונה להבטיח את חופש המחשבה, והקדים את הרפורמה האוניברסיטאית של 1918. המדינה נותרה אחראית רק לניהול הכספי של המוסדות.
בנוסף, הוא גילה נטייה ספרותית, ועסק בכתיבה.
מותו של אבז'אנדה

אבז'אנדה נפטר בלב הים, בשובו ממסע באירופה, ב-25 בנובמבר 1885. הוא נקבר בבית הקברות לה רקולטה.
הערות שוליים

↑  בספרדית קסיקה (cacique)
↑  פשיטה למטרות ביזה או נקמה שהייתה מקובלת בקרב המאפוצ'ה.
↑  בארגנטינה, בדומה לארצות הברית, נבחרים אלקטורים שבוחרים בנשיא בהליך פורמלי.
↑  תנועה שהחלה כמרד סטודנטים באוניברסיטה של קורדובה ברוח הרעיונות הסוציאליסטים של אותה תקופה, ושהפכה לתנועה לטינו-אמריקאית לביצור מעמדן האוטונומי של האוניברסיטאות, ולסולידריות עם מעמד הפועלים.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280712205171  BnF: cb12736489d (data)  CiNii: DA19281459  GND: 1057093742  ISNI: 0000 0000 6358 2520  LCCN: n85078104  NLA: 35869336  NLG: 170069  NTA: 073243353  SUDOC: 060991887  Trove: 1123832  VIAF: 11273762   WorldCat (עם VIAF): 11273762 
ניקולאס אבז'אנדה
קברו של אבז'אנדה ברקולטה
ציילסהיים

| --- | --- |
סמל ציילסהייםסמל ציילסהיים

 מדינה:  גרמניה גרמניה
 עיר אם:  פרנקפורט
 שטח:  4.3 קמ"ר
 קואורדינטות:  50°05′49″N 8°29′33″E﻿ / ﻿50.096944444444°N 8.4925°E﻿ / 50.096944444444; 8.4925 
 אזור זמן:  UTC+1
  מפת מיקום  מפה מפורטת   מיקום ציילסהיים (באדום כהה) במפת פרנקפורט  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ציילסהיים (בגרמנית: Zeilsheim) הוא רובע במערב פרנקפורט אם מיין, גרמניה. הוא מחולק למחוזות (שטאדטבצירקה) ציילסהיים-מזרח, ציילסהיים-דרום וציילסהיים-צפון.
ציילסהיים היא הרובע המערבי ביותר בפרנקפורט. היא מעט כפרית באופייה והשדות סביבה צופים על הרי הטאונוס (אנ').
גאוגרפיה

ציילסהיים גובלת בקריפטל (אנ') במערב, בלידרבאך אם טאונוס (אנ') בצפון, במחוז אונטרלידרבאך בצפון-מזרח, בהכסט (Höchst) במזרח, ובזינדלינגן (Sindlingen) בדרום-מזרח. בצפון ובמערב היא גובלת בכביש אוטובאן 66 ויסבאדן-פרנקפורט.
תשתיות

הרחוב הראשי של הרובע הוא Landesstraße 3018 שמוביל מקלקהיים (Kelkheim) דרך אונטרלידרבאך (Unterliederbach) וציילסהיים להופהיים (Hofheim am Taunus). דרך זו מכונה פאפנוויזה (Pfaffenwiese) או רחוב הופנהיים (Hofheimer Straße). זהו רחוב מרכזי המשמש תחבורה ציבורית. ציילסהיים מקושרת בקו אוטובוס למגדל התצפית בבוקנהיים, לגרייסהיים ולנידראד, ובאמצעות קווי אוטובוס אזוריים לשוואלבאך אם טאונוס והופהיים.
היסטוריה

היישוב בציילסהיים נוסד על ידי חברת Hoechst AG (אנ') כדי לספק דיור לעובדים בסמוך למפעלים שלה. ישוב דומה הוא היימכן באונטרלידרבאך. הרחוב הראשי של היישוב נקרא ציילסהים החדשה (Neu-Zeilsheim). כמעט כל הרחובות המצטלבים מסודרים לפי האלף-בית. כיום במרכז היישוב ניצבת כנסייה שהוקמה בשנת 1912. בגבול המערבי של היישוב ניצב בניין בית הספר על שם קתה קולוויץ, שהוקם בשנת 1902.
בצפון ובדרום-מזרח לציילסהיים קמו היישובים טאונוסבליק (נוף טאונוס) ומרכנזידלונג (יישוב סיפורי אגדות). שמו של היישוב הצפון-מערבי נובע מהיכולת לראות את הרי הטאונוס ביום בהיר. מרכנזידלונג שוכן דרומית לכביש הראשי. השם מתייחס לחזיתות הבתים, המכילות תמונות מסיפורי האחים גרים.
הרובע הוקם לראשונה כעיירה העצמאית ציולפסהיים (Ciolfesheim) בשנת 794.
בשנת 1917 שולבה העיירה בעיר הכסט (Höchst). בשנת 1928 שולבה העיירה יחד עם הכסט בעיר פרנקפורט.
בציילסהיים פועל גם מוזיאון קטן עם תערוכות מתחלפות על תולדות הרובע.
מחנה העקורים בציילסהיים

בעת סיור של אנשי ה"וועדה הבין-ממשלתית לפליטים" בפרנקפורט נחשפו לנגד עיני אנשי הוועדה מצבם של היהודים שנמצאים עדיין בין כותלי מחנות הריכוז באזור. מצבם של היהודים הביא את אנשי הוועדה הודעה למסקנה כי יש להקים מחנה קליטה ליהודים, שימוקם ברובע צלסהיים של העיר.
בעקבות סיור הוועדה ומסקנותיה הוקם מחנה עקורים בציילסהיים על ידי חיילים וקצינים מהבריגדה היהודית. מחנה זה מנה כ-5000 יהודים עקורים, ניצולי שואה.
מחנה העקורים בציילסהיים מוקם ברחובות סמוכים שפונו מתושביהם הגרמנים על פי בקשת בעלות הברית.
על פי עדויות באי המקום, מחנה העקורים בציילסהיים אופיין בתנאים טובים למדי והיהודים ששהו בו פיתחו קהילה יהודית מסורתית חסידית.
חלק ממאמצי שמירת הרוח של קהילה זו היה בהקמת סמינר 'בנות יעקב', סמינר זה פעל בצד תורני-לימודי וכן ניסה לחזק את רוחן של בנות הסמינר לאחר השבר שחוו בימי המלחמה.
בשנת 1946 ביקרו בה דוד בן-גוריון והגברת הראשונה לשעבר אלינור רוזוולט. אנדרטה בפארק שמאחורי בניין העירייה מוקדשת לעקורים אלה.
מינהל

ציילסהיים מחולקת לשלושה מחוזות: צפון, דרום ומערב.
גלריה

ציילסהיים
בית הספר על שם קתה קולוויץ
הכנסייה הפרוטסטנטית
יציאה מהאוטוסטרדה ליד ציילסהיים
הערות שוליים

↑  זאב מנקוביץ, 'בין זכרון לתקווה, ניצולי השואה בגמניה הכבושה', ירושלים: יד ושם, תשס"ז, עמ' 32-33,70-71
↑  רות זיידמן דזיובס, בהפציע שחר- החזרה לחיים וסיפורים על ילדים בעידן חורבן יהדות אירופה, ירושלים, 1998, תשנ"ח, עמ' 33-38
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531010905171  GND: 4354584-1  LCCN: n96065793  LNB: 000318920  VIAF: 147915627   WorldCat (עם VIAF): 147915627
מנואל בלגראנו

| --- | --- |

מנואל בלגראנו: פורטרט שלו שצויר בידי פרנסואה-קזמיר קרבוניאר במהלך שליחותו הדיפלומטית ללונדון
 לידה:  3 ביוני 1770 בואנוס איירס, ארגנטינה 
 פטירה:  20 ביוני 1820 (בגיל 50) בואנוס איירס, ארגנטינה 
 מקום קבורה:  Santo Domingo convent 
 מדינה:  ארגנטינה 
 השכלה:  אוניברסיטת סלמנקה  אוניברסיטת ואיאדוליד 
 צאצאים:  Pedro Rosas y Belgrano 
 דרגה:  גנרל 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העצמאות של ארגנטינה  British invasions of the River Plate  Paraguay campaign  Second Banda Oriental campaign 
 
חתימתו של בלגראנו
מנואל חוסה חואקין דל קורסון דה חסוס בלגראנו (בספרדית: Manuel Belgrano;‏ 3 ביוני 1770 – 20 ביוני 1820) היה אינטלקטואל, כלכלן, עיתונאי, פוליטיקאי, עורך דין ואיש צבא של הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה – לימים ארגנטינה.
השתתף בהגנת בואנוס איירס במהלך הפלישות האנגליות, במהפכת מאי 1810, במלחמת העצמאות של ארגנטינה, ובמלחמות האזרחים הארגנטיניות לאחר מכן. הוא עיצב את דגל ארגנטינה.
בלגראנו היה הנציג הבולט של האוכלוסייה הקריאולית (צאצאי האירופאים שנולדו בדרום אמריקה) של בואנוס איירס, ומהמובילים להתנתקות מספרד ויסודה של ארגנטינה.
יחד עם אחרים הוביל את מהפיכת מאי 1810 בה הודח המשנה למלך הספרדי – בלטאסאר אידיאלגו דה סיסנרוס, והקים את החונטה הראשונה שתפסה את השלטון במקומו. פיקד על צבא הצפון שפעל באזורים שנמצאים כיום בצפון מערב ארגנטינה ובבוליביה, ולמרות תבוסתו מול הספרדים – הניח את היסודות להצהרת העצמאות של פרגוואי ב-1811.
ב-1812 יצר את דגל ארגנטינה במקום בו שוכנת כיום העיר רוסאריו, הוביל לפינוייה בכפייה של העיר חוחוי נוכח הגעתם של הכוחות הספרדיים מכיוון פרו, והביס אותם בשני קרבות מכריעים בטוקומן ובסלטה.
בלגראנו ניסה להפעיל את השפעתו על הקונגרס ששכן באותה תקופה בטוקומן שייסד מונרכיה חוקתית שתהווה המשך קריאולי של ממלכת האינקה שנחרבה בידי הספרדים במאה ה-16 – כשלוש מאות שנה קודם לכן – אך הדבר לא עלה בידו. הוא ניסה לקדם יעדים חינוכיים בתקופה בה שהה בספרד.
שנותיו הראשונות

נולד בבואנוס איירס ב-3 ביוני 1770 והוטבל כנוצרי למחרת.
הוא נחשב לקריאולי במערכת הקאסטה באמריקה הלטינית בתקופה הקולוניאלית, למרות מוצאו האיטלקי של אביו. אמו הייתה ילידת בואנוס איירס ומוצא משפחתה מסנטיאגו דל אסטרו.
אביו היה סוחר אמיד ולכן יכול היה להרשות לעצמו לשלוח אותו להמשך לימודים בספרד (בסלמנקה ובוואיאדוליד 1786-1793), הוא קיווה שיעסוק במסחר כמוהו, אך הוא בחר בלימודי משפטים וכלכלה פוליטית אותם סיים בהצטיינות, והושפע מהוגים מודרניים בני המאה הקודמת כמו מונטסקייה, ז'אן-ז'אק רוסו, אדם סמית ואחרים, מהלכי הרוח הליברליים של המהפכה הצרפתית שהתחוללה באותה תקופה, ואף מכתביו של ג'ורג' וושינגטון - הנשיא הראשון של ארצות הברית שזכתה בעצמאותה שנים ספורות לפני כן ב-1776.
מזכיר הקונסולאדו

לאחר שובו מאירופה שימש בלגראנו כמזכיר הקונסולדו (אגודת הסוחרים הסיטונאיים) שטיפלה באותה עת במסחר בין ארגנטינה שהייתה אז עדיין מושבה ספרדית נידחת לספרד ולאירופה; כל זה במהלך השנים 1794–1810.
המסחר התנהל באוניות הקטנות והאיטיות בנות אותה תקופה שהפליגו בין בואנוס איירס לקדיס - עיר הנמל הספרדית לחוף האוקיינוס האטלנטי, ועל פי חוקים שהגבילו את המסחר החופשי והיו מבוססים על פרוטקציות למקורבים לשלטון, מיסים ומכסים; והקונסולדו ששלטה בכל זה - כללה בעיקר מקורבים לסוחרים וקידמה את המונופול שלהם.
נלסיונותיו להוביל לליברליזציה ולתחרות חופשית - רעיונות שנחשבו אז לחדשניים ולא מקובלים - עלו בתוהו.
במקביל הוא הפנה את תשומת לבו לכל נושא החינוך וההשכלה מתוך הבנה שהעושר החומרי מקורו קודם כל בחינוך והשכלה ולא במשאבי הטבע (המושבות שימשו אז כספקיות חומרי גלם זולים לאירופה), והוא היה בין מקימי בית הספר לניווט ימי (שקיים עד היום ונושא את שמו); והאקדמיה להנדסה ושרטוט, בית הספר למסחר ובית הספר לארכיטקטורה שנסגרו מאוחר יותר בידי הספרדים בתואנה שהם מיותרים למה שנתפש אז בעיניהם כקולוניה נידחת כמו בואנוס איירס.
בנוסף הוא יסד שני כתבי עת- אחד פוליטי שנסגר יותר מאוחר בידי הספרדים בגלל הביקורת שלו על השלטון, והשני מקצועי חקלאי.
במהלך כהונתו אובחנה אצלו מחלת הבצקת ממנה ימות בגיל צעיר יחסית - 50, אך הדבר לא מנע ממנו מלהיות מעורב בשנים הבאות בשלבים המכריעים של הכרזת העצמאות של ארגנטינה.
הפלישות האנגליות

בלגראנו יועד לעמוד בראש המיליציות העירוניות של בואנוס איירס בשנת 1797 על ידי המשנה למלך (המושל מטעם הכתר הספרדי) פדרו דה מלה, בשעה ששימש עדיין בתפקידו בקונסולאדו, אף על פי שלא היו לו כל שאיפות לקריירה צבאית.
הניסיון הקרבי הראשון שלו נרכש ב-1806 כשהתבקש להכשיר מיליציה לנוכח התקפה אנגלית צפויה שיצאה אל הפועל בנחיתה של 1600 חיילים בפיקודו של ויליאם קאר ברספורד.
ללא כל ידע וניסיון קודמים בתחום הם יצאו לקרב לא מאורגנים, ונסוגו לאחר הפגז האנגלי הראשון והעיר נכבשה על ידי האנגלים.
ההנהגה המקומית נדרשה להישבע אמונים לדגל האנגלי, ובלגראנו יחד עם המשנה למלך העדיפו לגלות מהעיר.
הוא חזר אליה רק לאחר שהיא נכבשה מחדש על ידי הספרדים בפיקודו של המשנה למלך סנטיאגו דה ליניירס, קיבל תפקיד לוגיסטי בכוח, והשתתף בהדיפה
של ניסיון פלישה נוסף של האנגלים.
יותר מאוחר הוא דחה הצעה לשתף פעולה עם האנגלים בתמורה לתמיכה בדרישה לעצמאות מספרד, והעדיף לא להיות מעורב בקונפליקטים הפנים-אירופאיים.