stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיקונוס
אתרים ארכאולוגיים > היישוב הנאוליתי של פטליה

החפירה התחילה ב-1995, ולאחר הפסקה של שנתיים היא נמשכת כיום באופן סיסטמטי על ידי האוניברסיטה האגאית. היישוב הנאוליתי ממוקם בפטליה, בפתחו של מפרץ פאנורמוס וצפונית לדרך המובילה לכפר אנו מרה. היישוב היה מכוון לכיוון צפון, לפיכך היה חשוף לרוחות, עובדה שהפכה את המגורים בו לבעיתיים רוב הזמן. עם זאת, קיימים יישובים נאוליתיים הבנויים בכיוון דומה, שהתגלו באיים קיקלאדיים אחרים, כגון קפאלה קאס, סאליאגוס מאנדיפארוס, גרוטה נקסו, במספר אתרים בקיתנוס ובמקומות אחרים.
מתחילת המחקר התחילו להתגלות שרידי מבנים של ישוב פרהיסטורי גדול. בחפירות האחרונות שהתקיימו בין השנים 2002-2003, נחפר רובו של בניין עם קירות בגובה 1.50 מטר, בעל צורה של «μεγάρου» (אולי: מגרון), בעוד שנמצאו מבנים מקומרים (עם קשתות) ושני מבנים עגולים שגובהם 1.80 מטר, שכנראה השתמשו בהם כאסם. בניינים מסוג זה חריגים לתקופה הנאוליתית. למעשה, עבודת השימור שלהם היא חסרת תקדים באזור האגאי. מחקר גיאומורפולוגי הראה שפטליה הייתה אזור מגורים בעל שטח של 7-8 סטרמות (אנ'), שפרח במהלך התקופה הנאוליתית המאוחרת. כיום, פטליה מפורסמת בשל היישוב הנאוליתי הידוע של סאליאגוס של אנדיפארוס (יוו'). סדרה של כרונולוגיות רדיו מתארכות את המגורים באזור בין השנים 5100 ועד סביבות 4500 לפני הספירה.
בתוך הבניינים נמצאו שברים של כלי חרס אך גם עשרות כלים שלמים, המציגים מגוון רחב במונחים של איכות פני השטח וצורות הכלים. נראה שבית מלאכה מקומי הכיל אלפי שברים של כדים מקושטים בצבעי לבן ואדום. הכדים נצבעו בצבעים אלו לאחר שרפת המשטח השחור המלוטש של הכלים, מבפנים ומבחוץ.
בנוסף לממצאים של כלי החרס, נמצאו בשפע רב כלים העשויים אובסידיאן, ביניהם בולטים עשרות רבות של ראשי חץ וחניתות באיכות מצוינת, המעידים על מומחיות מיוחדת בציד. ראשי חץ דומים נמצאו בסאליאגוס של אנדיפארוס, אך גם באתר של המערה השחורה,"מאברי ספיליה", שהיא לא רחוקה מפטליה. למרות זאת, הקילופים שנאספו מפני השטח, כמו גם משכבות החפירה, בנוסף לליבות אובסידיאן רבות, מבהירים שהתרחש עיבוד בו במקום של החומר שהגיע ממלוס.
הממצאים כוללים שני פסלוני חרס של נשים, שנמצאו בעומק לא רב מתחת לפני השטח. אחד הפסלונים הוא מסוג סטאטופיגיה (אנ'), האופייני לתקופה הנאוליתית בכל רחבי יוון. הפסלון השני, שגובהו 0.30 מטר לפחות, הוא יוצא דופן. הוא כולל צוואר ארוך, ראש אובלי, גוף משולש וטבור עמוק, וגם בו יש מאפיין של סטאטופיגיה.
הכמות הקטנה של צדפות ודגים מבהירה שתושבי היישוב היו בעיקרם בעלי אוריינטציה חקלאית, הכוללת עיבוד אדמה, מרעה וציד, ובעלי אוריינטציה פחותה בדיג.
שרידים מהתקופה הנאוליתית אותרו על גבעות, מזרחית לפטליה, אך גם בחלקים אחרים של האי, עניין המראה כי המגורים היו צפופים החל מתקופה מוקדמת מאוד.
גאוגרפיה

שטח האי עומד על 85.5 קמ"ר. הגובה המקסימלי באי עומד על 341 מטר. אורך קו החוף של האי עומד על 89 קילומטרים. האי ממוקם 150 ק"מ מזרחית לאתונה.
אוכלוסיית היחידה, המרוכזת כמעט כולה באי מיקונוס בלבד, מונה 10,134 נפשות, בהתאם לסקר מפקד אוכלוסין שנערך ב-2011.
באופן כללי, מיקונוס היא בעלת צורה של משולש בלתי רגיל, המקוטע על ידי מפרצונים קטנים, העיקריים שבהם הם פאנורמוס בצפון, טורלוס במערב, שם שוכן הנמל הראשי, וחורה, עיר הבירה. לשונות היבשה העיקריות של מיקונוס הן אליגומאנדרה (בכיוון דרום מערב), ארמניסטיס (בכיוון צפון מערב) ולשון היבשה המזרחית, מול טראגוניסי (יוו'). במרחק של 2 מיילים דרום מערבית מהאי שוכנת דלוס ההיסטורית, וממערבה לה שוכנת ריניה (אנ'), שיחד עם איים סלעיים (אנ') אחרים, אשר כולם לא מיושבים, שייכים אדמיניסטרטיבית למיקונוס.
פני השטח של מיקונוס הם בעיקר סלעיים ומעט חלקים,ומורכבים בעיקר מגרניט. קיימים בה רק שני הרים, שניהם בגובה בינוני: "אליהו הנביא" אנומריטיס בגובה של 341 מטר (במזרח האי) ו"אליהו הנביא" וורניוטיס בגובה של 372 מטר (בצפון). שתי פסגות ההרים מכונות "אליהו הנביא" ("Προφήτης Ηλίας").
מיקונוס חסרת יערות, ויש בה מעט מטעים. בהתאם לכך, יש בה יבול מצומצם, ועל מוצריה החקלאיים נמנים בעיקר חיטה, שעורה, ענבים ותאנים. כמו כן, יש בה גידול בעלי חיים במידה מוגבלת.
יש במיקונוס טורנטים (איט') רבים ואין בה נהרות, אך יש בה מספר רב של נחלים עונתיים, שניים מהם הוסבו למאגרי מים. אספקת המים בעבר הגיעה מבארות. כיום, אספקת המים מגיעה ממפעל התפלה, הפועל בשטח של קורפוס, כמו גם משני סכרים, מאראת'י ומאוס
התשתית של מיקונוס מאופיינת בעושר של מרבצי מנגן, ברזל, נחושת וגלנה. עם זאת, הם נותרו לא מנוצלים. חימר ובריט באיכות גבוהה (מינרל המשמש כחומר סיכה בקידוחי נפט), נכרו בצד המזרחי של מיקונוס עד שנת 1900.
באי מתבצעת הפקה של 4500 מטרים מעוקבים של מים מדי יום, באמצעות תהליך של אוסמוזה הפוכה של מי ים, במטרה לענות על צורכי האוכלוסייה המקומית והמבקרים.
בעבר, היוותה מיקונוס אזור ציד נרחב של שלוים ותורים. בנוסף, תושבי המקום עוסקים בדיג, אך הוא אינו מספיק לצורכי האי.
השתייכות כנסייתית

בתחילה, הייתה מיקונוס חלק מבישופות דלוס. כאשר סרבה להיות חלק מהבישופות הזו, סופחה לבישופות של טינוס.
במהלך שלטון הצלבנים חלקה מיקונוס גורל משותף, מבחינה כנסייתית, כמו זה של שאר האיים הקיקלאדיים. באופן ספציפי, כאשר נשלטה מיקונוס בידי משפחת גיזי, נוסדה הבישופות הלטינית של מיקונוס, ונשתמרה עד שנת 1449. בשנה זו, בעקבות מחסור במאמינים קתוליים, איחד ניקולאוס החמישי את הבישופות של מיקונוס יחד עם בישופות טינוס.
ב-1537 נכבשה מיקונוס בידי העות'מאנים. הפטריארכיה האקומנית של קונסטנטינופול ארגנה מחדש את המטרופולין הקדוש של פרונקסיה (יוו'). ב-1646 השתייך המטרופולין לבישופות סיפנוס ומלוס. ב-1833, התמזג המטרופולין עם בישופות הקיקלאדים. כיום, שייך המטרופולין למטרופולין הקדוש של סירוס, טינוס ואנדרוס (אנ').
אטרקציה מרכזית במיקונוס היא מנזר פנאגיה טורליאני (יוו') באנו מרה. המנזר קיבל את שמו הנוכחי, לאחר שאיקונה של מריה הבתולה נמצאה באזור הסמוך של טורלוס. המנזר נוסד ב-1542, בידי שני נזירים ממנזר קטפוליאני (אנ') בפארוס, אשר חיפשו מקלט במיקונוס. בקומפלקס של המנזר קיים המוזיאון הכנסייתי של מיקונוס.
בחוֹרה קיימים המקדשים: "מגאלי פנאגיה" או בשמה השני: "מיטרופולי"; מקדש "אגיה קיריאקי"; מקדש "פנאגיה פנאחרנדוס" או "פנאחרה". בכל רחבי האי קיימות למעלה מ-500 כנסיות וקפלות, "אחת לכל יום בשנה" כמו שאומרים המקומיים.
נקודות ציון

ספריה עירונית - אחוזה מהמאה ה-18 הכוללת למעלה מ-8000 כרכים ואוסף עצום של תמונות מהמאות ה-18 וה-19, מסמכים ומטבעות קיקלאדיים וחותמים ישנים, כמו גם שרטוטים וספרים מהספרייה האישית של האמן האמריקאי ג'ון רטקין (John Ratekin), שעבר להתגורר במיקונוס ב-1966. הספרייה ממוקמת בכיכר "אגיה קיריאקי" בחוֹרה.
פטרוס השקנאי (אנ') - זהו הקמע הרשמי של מיקונוס במשך למעלה מ-60 שנה.
טחנות הרוח של מיקונוס (אנ') - טחנות הרוח הן מאפיין של הנוף במיקונוס. ישנן טחנות רוח רבות הפזורות ברחבי האי, אך רובן מרוכזות בעיר חוֹרה. טחנות הרוח ב"קאטו מילי" בחוֹרה ניצבות בשורה על גבעה המשקיפה לים, כדי לנצל את רוחות הצפון החזקות. מכוסות בעץ וקש, טחנות הרוח נבנו בידי הוונציאנים במאה ה-16 כדי לטחון קמח, והן נשארו בשימוש עד תחילת המאה ה-20. רבות מהן שופצו ושוחזרו למטרת מגורים לתושבים מקומיים ואחסון של מסמכים מיקוניים רבים.
ונציה הקטנה - שורות של בתי דייג נפרשות לאורך קו המים, עם מרפסותיהם התלויות מעל הים. הבתים הראשונים נבנו באמצע המאה ה-18. הבתים השתייכו במקור לסוחרים עשירים או רבי חובלים. הדלתות הקטנות שסיפקו גישה ישירה לים ולמחסנים התת-קרקעיים, גרמו לאנשים להאמין שבעלי בתי הדייג היו שודדי ים. כיום, כמה מהבתים הוסבו לבארים ובתי קפה, כמו גם לחנויות קטנות ולגלריות. ונציה הקטנה נחשבת לאחד המקומות הרומנטיים ביותר באי, ואנשים רבים מתאספים בה כדי לצפות בשקיעה. האזור מושך אמנים רבים, המגיעים לצייר את קו החוף הציורי.
טריה פיגאדיה - שלוש בארות זהות ניצבות בשורה במרכז חוֹרה. הן נבנו ב-1722 כדי לספק לעיר מים. בניגוד לרוב הבארות המודרניות שעומקן עולה על 30 מטרים, עומקן של הבארות עומד על 5-6 מטרים בלבד, היות שהן נחפרו בשטח חולי, שם המים היו נגישים יותר.
המגדלור של ארמניסטיס - ב-1887, לאחר טביעתה של ספינת הקיטור האנגלית "VOLTA", בחוף הצפוני של האי, הוחלט על בניית מגדלור באתר "ווארוולאקאס", כיום ארמניסטיס. המגדלור ממוקם באזור "פאנארי", במרחק 6.5 ק"מ מחורה, בצפון מערבה של מיקונוס. לבסוף, השתלטה חברת מגדלורים צרפתית על המגדלור, השלימה את בנייתו והפעילה אותו ב-1890, כשהאזור היה בשליטת האימפריה העות'מאנית. גובהו של המגדלור הוא 19 מטר. מנגנון המנורה המקורי נוצר בידי החברה הצרפתית "סוטה למונייה" (SAUTER LEMONIER), והוא זכה בפרס בתערוכה בינלאומית שנערכה בפריז באותה העת. מנגנון זה פעל בראש המגדלור עד שנת 1983, אז הוחלף בציוד חשמלי. מאז אותה שנה, הוצג המגדלור בחצר המוזיאון הימי האגאי, ששוכן במבנה קיקלאדי מסורתי מהמאה ה-19, במרכז מיקונוס, ב"טריה פיגאדיה".
נקודות ציון > מוזיאונים

המוזיאון הארכאולוגי של מיקונוס (אנ')
המוזיאון נבנה ב-1902 למטרות אחסון של הממצאים מהשנים 465-466 לפני הספירה, אשר נמצאו באי ריניה. הבניין הנאוקלאסי המקורי קיבל את צורתו המקורית ב-1934. מבין הממצאים שנמצאו במיקונוס, מרשים במיוחד "הפית'וס (אנ') של מיקונוס", מהמאה ה-7 לפני הספירה, בעל תבליטים עשירים ממלחמת טרויה, הכוללים לוחמים אכאיים עם סוס טרויאני.
המוזיאון הימי האגאי (אנ')
המוזיאון נוסד ב-1983 בידי התושב המיקוני ג'ורג' דרקופולוס (George M. Drakopoulos), ונפתח ב-1985. מטרת המוזיאון היא שימור, קידום ולימוד של ההיסטוריה והמסורת הימית היוונית, במיוחד התפתחות ופעילות של אוניות סוחרים (אנ'), בעיקר באזור ההיסטורי האגאי. בנוסף לדגמים המקוריים, יש במוזיאון העתקים של ספינות היסטוריות ואוספי מטבעות שעליהן סצנות ימיות מהמאה החמישית לפנה"ס ועד המאה הרביעית לספירה, כמו גם מגוון של כלי ספנות.
מוזיאון הפולקלור של מיקונוס
המוזיאון ממוקם בקסטרו ליד כנסיית פאראפורטיאני. למוזיאון יש שני נספחים: הראשון, "הבית של לנה". מדובר בבית מייצג של מעמד הביניים מהמאה הקודמת, באזור "טריה פיגאדיה" בחוֹרה. השני, "המוזיאון החקלאי - הטחנה של בוני". מדובר במוזיאון באוויר הפתוח המציג מתקנים חקלאיים מסורתיים, שבהם משתמשים במיקונוס לייצור ועיבוד של מוצרים חקלאיים (גורן, תנור, באר, גת וכדומה), תוך התמקדות בטחנה הישנה של בוני במצב פעולה מלא.
אקלים

במיקונוס שורר אקלים חם, צחיח למחצה, בשל כמות המשקעים הכוללת הנמוכה היורדת בה. זאת, למרות שהיא בעלת מאפיינים ים תיכוניים רבים, והיא מושפעת רבות מהים התיכון. השמש זורחת עד 300 ימים בשנה. עונת הגשמים נמשכת מאוקטובר עד מרץ. הצמחייה צומחת בסביבות אמצע הסתיו, עד אמצע הקיץ. הטמפרטורה היומית הממוצעת בחורף היא בסביבות 15°C, ובקיץ היא עומדת על 27°C. הטמפרטורה הממוצעת בלילה עומדת על 11°C בחורף ו-23°C בקיץ.
בשל הרוחות האטזיות (אנ') וההשפעה הממתנת של הים, ימי הקיץ קרירים יחסית, יבשים ושטופי שמש. החורפים באופן כללי מתונים ורטובים, עם ימי שמש רבים אפילו באמצע החורף. שלג יורד לעיתים נדירות.
| אקלים במיקונוס> חודש.טמפרטורה יומית מרבית ממוצעת (C°).טמפרטורה יומית מזערית ממוצעת (C°).משקעים ממוצעים (מ"מ) | אקלים במיקונוס> ינואר.13.7.10.3.75.3 | אקלים במיקונוס> פברואר.14.6.11.1.66 | אקלים במיקונוס> מרץ.16.4.12.7.36.3 | אקלים במיקונוס> אפריל.17.9.14.32.8 | אקלים במיקונוס> מאי.22.7.17.5.1.1 | אקלים במיקונוס> יוני.25.9.22.1.0.2 | אקלים במיקונוס> יולי.26.8.23.6.0 | אקלים במיקונוס> אוגוסט.27.2.24.2.0 | אקלים במיקונוס> ספטמבר.26.4.23.1.7.7 | אקלים במיקונוס> אוקטובר.23.6.20.1.29.1 | אקלים במיקונוס> נובמבר.19.8.16.6.36.3 | אקלים במיקונוס> דצמבר.17.13.7.67.4 | אקלים במיקונוס> שנה.21.17.4.352.2 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מקור: http://penteli.meteo.gr/stations/mykonos/ (ממוצעים של השנים 2019 ו-2020)
עיריית מיקונוס

עיריית מיקונוס כוללת את האי של מיקונוס, את האיים ריניה (אנ') ודלוס, כמו גם איים קטנים יותר בסביבות מיקונוס. היא מורכבת משני מחוזות עירוניים.
המחוזות העירוניים, האיים והישובים המרכיבים את עיריית מיקונוס:
חורה (יוו')
אגיוס יואניס דיאקופטיס
אגיוס סטפאנוס (אנ')
דלוס (אי)
קאבוראס (יוו') (אי)
קלובאס
קרומידי (יוו') (אי)
מרמרוניסי (יוו') (אי)
אגיוס גאורגיוס (יוו')
אורנוס
פלאטיס יאלוס
פלינדרי
ריניה (אנ') (אי)
ספונדילי (יוו') (אי)
טורלוס
פארוס ארמניסטיס
פסארו (אנ')
אנו מרה (יוו')
קלפאטי
קטאפודיה (יוו') (אי)
טראגוניסי (יוו') (אי)
בגבולות היחידה העירונית כלולים היישוב המודרני של פטליה, כמו גם היישוב הפרהיסטורי שלו.
מטבח

הגבינה האופיינית במיקונוס היא הקופניסטי (אנ'), והיא בעלת טעם פיקנטי-חריף. גבינה מקומית נוספת היא ה"טירובוליה" - גבינה ללא מלח שממנה מייצרים שמנת חמוצה, פשטידות מסורתיות (למשל, פשטידות בצל) ועוגות זנגביל.
גלריה

תצפית על העיר מיקונוס
בתים במיקונוס
הכפר אנו מרה
טחנות רוח במיקונוס
אורנוס (Ορνός) לאחר הגשם
קאטו מילי (Κάτω Μύλοι)
טחנות הרוח בחורה
"ונציה הקטנה" בחורה
כנסיית פאראפורטיאני (Εκκλησία Παραπορτιανή) בחורה
סמטה בחורה
חורה
פטרוס השקנאי (אנ') - הקמע של מיקונוס
חוף אליה (παραλία Ελιά)
גבעות במיקונוס
חוף קלפאטיס (παραλία του Καλαφάτη)
מבט לים במיקונוס
מגדל הפעמונים של מרים, הבתולה הגדולה (Μεγάλης Παναγιάς)
רחמים כלנתר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 בספטמבר 1898 כ"ח באלול ה'תרנ"ח ירושלים
 פטירה:  1978 (בגיל 79 בערך)
 תפקיד:  חבר מועצת עיריית ירושלים; סגן ראש עיריית ירושלים
 
רחמים כלנתר (15 בספטמבר 1898 – 1978) שימש כחבר מועצת עיריית ירושלים. על שמו נקרא המושג כלנתריזם, שמשמעה מעבר ממפלגה למפלגה תמורת טובות הנאה שונות.
ביוגרפיה

כלנתר נולד בירושלים בכ"ח באלול ה'תרנ"ח (1898), לאהרן (ממייסדי שכונת הבוכרים) ולצביה (נהרגה בהפגזת ירושלים במלחמת העצמאות). שם המשפחה "כלנתר" - בבוכרית - "נשיא". מעסקני העדה הבוכרית וממנהיגיה.
כלנתר היה חבר סיעת "הפועל המזרחי" בעיריית ירושלים שנטש את סיעתו, שפעלה כדי להדיח את ראש העיר גרשון אגרון באוגוסט 1956, על רקע תמיכתו של ראש העיר בהקמת בית כנסת רפורמי ובריכת שחייה מעורבת (בריכת ירושלים) בעיר. כלנתר הפך לתומך של אגרון, דבר שהעניק לאגרון רוב במועצה, ובתמורה מונה כלנתר לתפקיד סגן ראש העיר הממונה על ענייני דת ותברואה.
צעד זה היה אפשרי כיוון שבאותה תקופה בחרו תושבי הרשות המקומית את חברי המועצה בבחירות יחסיות, והמועצה בחרה מתוכה את ראש המועצה, אשר היה חייב לזכות ברוב מוחלט של חבריה (בשנת 1975 אישרה הכנסת חוק חדש שהפריד בין הבחירות למועצת הרשות ולראש הרשות).
חיים אישיים

כלנתר היה דור שמיני בירושלים וראש העדה הבוכרית בירושלים. היה נשוי ארבע פעמים. שלוש פעמים בלי ילדים. בפעם הרביעית נישא לזלפה, אלמנה בת 26, שהמשטרה הבריטית (לפני הקמת המדינה) ירתה בבעלה. זלפה הייתה, מנישואיה הראשונים, אם לשני ילדים, ששכלה עוד שני ילדים בצעירותה.
מנישואיו של כלנתר לזלפה נולדו חמישה ילדים משותפים. אחת מבנותיו היא מגדה מלי-כלנתר ששימשה בתחילת שנות האלפיים כדוברת החברה וסמנכ"לית קשרי חוץ בחברת ארקיע ובהמשך הפכה למטפלת זוגית ומטפלת משפחתית.
התגורר בשכונת קטמון בירושלים.
הערות שוליים

↑  אורית מרלין-רוזנצוייג, בתו של ה'כלנתריסט' עזבה קריירה ופיתחה 'שביל פלאות' לטיפול זוגי, באתר Xnet‏, 17 באפריל 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007572803605171  VIAF: 21145304382478571189   WorldCat (עם VIAF): 21145304382478571189 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ויסבי

ויסבי (בשוודית: Visby) היא העיר היחידה באי השוודי גוטלנד. ויסבי נחשבת לאחת מערי ימי הביניים שהשתמרו בצורה הטובה ביותר בסקנדינביה והיא הוכרזה על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית. השריד ההיסטורי המוכר ביותר בעיירה הוא חומת אבן באורך 3.4 ק"מ הנקראת רינגמורן ("חומת הטבעת"), המקיפה את העיירה ואת חורבות הכנסייה העתיקה.
מקורו של השם ויסבי הוא במילה הנורדית העתיקה Vis (צורת היחיד של Vi) שמשמעותה היא מקום פולחן, ושל המילה bær שמשמעותה חווה או התיישבות (בִּי בשוודית מודרנית פירושו כפר). אפשרות נוספת היא גזירה מהמילה הפולנית "wyspa" (המבוטאת vis-pah) שמשמעותה אי.
אוכלוסיית העיירה מונה 22,236 תושבים (לפי סקר שנערך ב-2005), שטחה הכולל הוא 12.08 קמ"ר, והיא מקום המושב של מושל מחוז גוטלנד. ויסבי איננה ישות פוליטית או מנהלית עצמאית, בדומה לערים אחרות בשוודיה.
היסטוריה

אין עדויות חד-משמעיות על ההתיישבות הראשונה באזור ויסבי, אך ידוע שהייתה מרכז מסחר כבר באזור שנת 900. האזור היה מיושב החל מתקופת האבן, ככל הנראה בגלל שניתן היה לגשת ממנו אל נמל טבעי ומקורות מים מתוקים.
במאה ה-12 נבנתה קתדרלת ויסבי המוקדשת למרי הקדושה. הקתדרלה עוצבה מחדש במאה ה-13 וקיבלה את צורתה הנוכחית, והיא נפתחה באופן רשמי על ידי הבישוף של לינקפינג ב-1225. במאות השנים שלאחר מכן נבנו בעיירה מספר כנסיות נוספות. העיירה שגשגה הודות לברית ערי הנזה.
בנייתה של החומה ההיקפית החלה ככל הנראה במאה ה-12. בשנת 1300 הושלמה בניית החומה לגובהה הנוכחי, ונוספו לה מספר מגדלים. אולם, חלק מהמגדלים הנוכחיים נבנו רק במאה ה-15, ורוב החומה העתיקה שרדה עד ימינו.
עם הקמתה של העיר ליבק בשנת 1159/1158, הסוחרים הגרמאנים החלו להרחיב את תחום השפעתם לעבר הים הבלטי. ליבק וגוטלנד קשרו ביניהן יחסי ידידות. הסוחרים הגרמאנים התיישבו בוויסבי, שהפכה למרכז המסחר היחידי באי שהיה רשאי לסחור עם ערים גרמניות, ולפיכך הייתה המרכז של ברית ערי הנזה באזור הבלטי. בעקבות הגרמאנים הגיעו למקום סוחרים רוסים ודנים; החלה בנייתן של כנסיות ובתי מסחר, ולאורך הנמל נבנו מספר מחסנים. בנייני העץ הקדומים ביותר הוחלפו במהלך המאה ה-13 על ידי בתי אבן גדולים, שנבנו בשורות מקבילות מזרחית לנמל. במאה הזו ויסבי הפכה מכפר גוטלנדי פשוט לעיירה בינלאומית מרשימה, שהייתה מוקפת בחומת מגן חזקה, ובהדרגה הפנתה עורף לאופייה הכפרי.
מעמדה של ויסבי כעיירה חשובה בברית ערי הנזה התדרדר במאה ה-14, בעקבות סדרה של אסונות. המוות השחור הכה בעיירה ב-1350, וגרם למותם של 8,000 תושבים. צבא דנמרק כבש את האי ב-1361, וב-1396 היא נכבשה על ידי האחים ויקטואר (פריבטירים שמאוחר יותר הפכו לשודדי ים); המסדר הטבטוני גירש את האחים ב-1398, אך הם כבשו את שאר האי. אירועי השוד הימי והמלחמות גרמו לפגיעה אנושה במסחר במהלך המאה ה-15, וכלכלתה של ויסבי התפוררה. המלך אריק מפומרניה בנה את הטירה של העיירה ב-1411, והתגורר בה במשך שתים עשרה שנים שבמהלכן העיירה הפכה ל"קן שודדי ים", דבר שגרם לעצירה מוחלטת של המסחר. ברית ערי הנזה ביטלה את מעמדה של ויסבי כעיירה הנזטית ב-1470. העיירה ספגה מכה אנושה ב-1525. הסוחרים המקומיים הסתכסכו עם סוחרי ליבק, וכחלק מהסכסוך הגרמאנים שרפו את כל הכנסיות בוויסבי, מלבד את הקתדרלה. חורבותיהן של הכנסיות השתמרו מאז, והן מוסיפות נופך חמור לעיירה המודרנית. לאחר 300 שנים של שלטון דני העיירה חזרה לשליטה שוודית ב-1645, בעקבות הסכם ברימסברו שסיים את מלחמת טורסטנסון. העיירה התפתחה באיטיות כיוון שלא הושקעו בה משאבים רבים.
העיירה חוותה תקופה של תחייה מסחרית ותעשייתית במאה ה-18 לאחר שהוחזרה לשלטונה של שוודיה. בניינים חדשים נבנו על חורבות הישנים, באזור הצוק ובאזור טירת ויסבורג. חוק שוודי משנת 1757 פטר ממס את כל מי שבנה באמצעות אבן על מנת לשמר את העץ לבנייה. החוק סייע לוויסבי במידה רבה, והעיירה המשיכה להתפתח. במהלך המאה ה-19 נבנו בעיירה מספר בתי ספר, בית חולים ובית כלא. באותה תקופה - 1808 - גוטלנד נכבשה על ידי האימפריה הרוסית אך חזרה לשלטון שוודי כמה חודשים לאחר מכן, ללא מאבק.
תיאור

החומה המקיפה את העיירה נבנתה במהלך המאה ה-13 ושונתה במאה ה-14, ואורכה הכולל הוא 3.5 ק"מ. ללא מגדלי השמירה, הגובה המרבי של החומה הוא 6 מטרים. מגדלי השמירה נבנו בשלהי המאה ה-13, והחומה הוגבהה ב-3-4 מטרים, כאשר מהצד הפנימי שלה נבנה מדף שעליו השומרים יכלו ללכת. מחוץ לחומת העיירה נבנו סוללות וחפירים, ואלו שבצפון העיירה השתמרו בצורה הטובה ביותר.
רחובות העיירה מתוארכים בעיקר למאה ה-13, צורתם לא-סדירה, ובנקודות מסוימות הם מוצרים במידה רבה. דפוס בנייה דומה התגלה בשרידי האזור של העיירה שנבנה בתקופה הוויקינגי. מחסני הסחורה נבנו במקביל לנמל ולאורך שלושה רחובות ראשיים, והחיבור ביניהם היה באמצעות סמטאות קצרות וצרות, שחלקן עדיין מרוצפות באבנים המקוריות מימי הביניים.
בימי הביניים היו בוויסבי שבע-עשרה כנסיות (חמש-עשרה בתוך החומות ושתיים מחוץ לחומות), והיה זה מספר הכנסיות הגבוה ביותר מבין כל הערים בשוודיה. ניתן להבחין בכנסיות בכמה שלבי בנייה והתפתחות, כאשר תחילת הבנייה הייתה במאה ה-13. לאחר התרחשות הרפורמציה במאה ה-16 הכנסיות, מלבד אחת, ננטשו ומצבן החל להתדרדר. בנייתה של קתדרלת מרי הקדושה החלה במאה ה-13, ומטרתה הייתה לשמש ככנסייה הקהילתית של תושבי המקום הגרמנים. לכנסייה הוספו מספר תוספות בנייה גותיות החל משנת 1300. שאר הכנסיות, מלבד כנסיית גרטרוד הקדושה, מתוארכות למאה ה-12 או המאה ה-13, ושרידיהן מנוהלים על ידי שוודיה.
בוויסבי שרדו למעלה מ-200 בניינים אזרחיים עם אלמנטים אדריכליים מימי הביניים. מטרתם המקורית של רוב הבניינים הייתה לשמש כמחסנים. גודלם וצורתם של כל הבניינים דומים. המבנה הבסיסי הוא בצורת מלבני בעל חמש קומות עד שבע, כאשר בצד הפונה אל הרחוב בנויים גמלונים. בכל קומה ישנם עד שני חדרים עם כניסות נפרדות, המופרדים באמצעות מחיצת אבן או עץ. ברוב הבניינים יש מרתף, ובחלק מהבניינים קומת הקרקע מכוסה בתקרה עם קמרונים התומכים בעמודי אבן עם כותרות מקושטות, כאשר המרווחים בין העמודים שימשו כאזורי מכירה. בקומה השנייה של כל בניין היו בדרך כלל חלונות מעוצבים, וככל הנראה הם שימשו למטרות נוי. הקומות העליונות היו מצופות באבן, וככל הנראה היה זה אמצעי בטיחות נגד שרפות. השימוש בקישוטים בתוך הבניינים היה מצומצם, ורובם נמצאים באבני הפינה של הקירות, הגמלונים המדורגים, ומשקופי הדלתות: כניסות מסוג זה שימשו לצורך הכנס והרמה של סחורה. חומר הבנייה העיקרי היה אבן גיר.
הבניין שהשתמר בצורה הטובה ביותר הוא בית המרקחת בסטרנדגאטאן. החדרים בקומת הקרקע וקומת הגג של הבניין בנויים עם קמרונים, יש בהם מרתף, באר מים, ובהיקפם של הבניינים משובצים חלונות ופתחים. בניינים ידועים אחרים הם בית פון לינגן בסאנקט האנסגאטאן ומספר בניינים ברחובות הצרים המובילים אל הנמל.
בוויסבי קיימים מספר מבני עץ עתיקים, בנוסף על מבני האבן ששרדו מימי הביניים. הבניינים הידועים מביניהם הם המגורים הישנים (Gamla Residenset) ובית ברמייסטר. שני הבניינים מתוארכים למאה ה-17, והחלק הפנימי שלהם צבוע באופן פזרני.
בחלק המזרחי של העיירה נמצאות ערוגות הירקות שנבנו בערך בשנת 1740 עם בתי עץ קטנים המסודרים בצורה אופקית, כמו גם בניינים מהמאה ה-18 שנבנו בסגנון שוודי מקומי על האתר של טירת ויסבורג. הבניינים הללו נהרסו על ידי הדנים לפני עזיבתם את האי בשלהי המאה ה-17.
אירועים

בשבוע הראשון של חודש יולי נערך בוויסבי אירוע הידוע בשם שבוע אלמדאלן (Almedalsveckan), שהוא כנס חשוב עבור פעילים בפוליטיקה השוודית. במהלך השבוע נואמים בפארק אלמדלאן נציגים מכל המפלגות הפוליטיות החשובות בשוודיה.
שיאה של עונת התיירות הוא באוגוסט. בשבוע ה-32 של כל שנה נערך שבוע ימי הביניים (Medeltidsveckan). במהלך השבוע מתלבשים חלק מתושבי המקום בתלבושות מימי הביניים. הפסטיבל החל ב-1984, ובין השאר נערכים בו אירועי מוזיקה, ליצנות, תיאטרון, שוק, תחרות הפלה ברומח ואירועים נוספים המאופיינים בזיקה לימי הביניים.
תחבורה

ויסבי מחוברת לחלק היבשתי של שוודיה באמצעות מעבורת ומטוסים. המעבורת מגיעה פעם אחת בכל 45 דקות מאוסקרסהאמן שליד העיר קאלמאר ונינסהאמן שליד סטוקהולם.
ערים תאומות

גרמניה ליבק, שלזוויג-הולשטיין, גרמניה
מגדל מן המאה ה-12 בחומת ויסבי
קתדרלת ויסבי
הקטע הצפוני בחומה ההיקפית
חורבות כנסיית ניקולאס הקדוש (נבנתה ב-1230 ונחרבה ב-1525)
אלמדאלן
קילברן

| --- | --- |

 מידע
 עיר:  לונדון
 שטח:  94 הקטאר
 אוכלוסייה:  16,989 (2011)
 קואורדינטות:  51°32′12″N 0°12′14″W﻿ / ﻿51.5366°N 0.2039°W﻿ / 51.5366; -0.2039
 שכונות נוספות בלונדון
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסקילברן(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסקילברן(למפת ברנט רגילה) קילברן(למפת ברנט מוגדלת) קילברן
 
קילברן היא שכונה בצפון-מערב לונדון, אנגליה, אשר מחולקת בין רובע ברנט לרובע קמדן, עם חלק קטן בתוך רובע ווסטמינסטר. השכונה נמצאת כ-3.75 ק"מ מצפון-מערב לצ'רינג קרוס. הכביש הראשי, על ציר צפון-מערב לדרום-מזרח, הוא קילברן היי רוד (Kilburn High Road), והוא מהווה קטע מכביש A5, שהוא הגבול בין הרבעים ברנט וקמדן. תוואי הכביש חופף בחלקו לדרך רומאית עתיקה. ראשית היישוב בקילברן היא מן המאה ה-12, אז הוקם מנזר על גדת נחל קילברן. כיום קילברן היא שכונה הומה ורב-תרבותית, ובה הריכוז הגבוה ביותר של אירים בלונדון, וכן אחוז ניכר של אוכלוסייה אפריקאית-קריבית. השכונה נמנית עם 35 אזורי המרכז ב"תוכנית לונדון" (2004) של לונדון רבתי.
היסטוריה

ראשיתו של הכביש הראשי של קילברן בדרך קלטית בין היישובים הנקראים היום קנטרברי וסנט אלבנס. בתקופת השלטון הרומי, נסללה הדרך. בתקופת האנגלו-סקסית נודע הכביש בשם "רחוב ווטלינג" (Watling).
דמוגרפיה

בקילברן מספר קבוצות אתניות, בהם אירים, אפרו-קריביים, הודים, בנגלדשים, פקיסטנים, אריתראים ואתיופים.
קשה לייצר סטטיסטיקה מדויקת של הדמוגרפיה בקילברן בשל השתייכותה לשלושה רבעים שונים. כחצי האוכלוסייה מוגדרת "בריטית לבנה" או "לבנה אחרת".
תחבורה > רכבת תחתית ועילית

בקילברן מספר קווי רכבת, בעיקר מזרח-מערב, אשר מחברים אותה לשאר לונדון. בקילברן התחנות הבאות של הרכבת התחתית של לונדון ושל הרכבת העילית:
תחנת קילברן (קו ג'ובילי [היובל])
תחנת קילברן פארק (קו בייקרלו)
תחנת ברונדסברי (קו צפון לונדון)
תחנת קילברן היי רוד (קו ווטפורד די.סי)
ספורט

בקילברן שני מועדוני כדורגל (אחת מ-12 החברות הראשונות בהתאחדות הכדורגל נוסדה בקילברן ב-1863, וממנה בא הנשיא הראשון של ההתאחדות), מועדון ראגבי, ומועדון הרלינג.
הערות שוליים

↑  UK Census Data
↑  Mayor of London (February 2008).
↑  "The Virtual Tour of Kilburn".
↑  Brent Council (2001).
↑  Camden Council (2001).
↑  http://www.ukcensusdata.com/kilburn-e05000140
↑  http://www.ukcensusdata.com/maida-vale-e05000640
↑  "Kilburn station".
↑  "Kilburn High Road".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531136505171  MusicBrainz: d95549e5-dd98-4d94-9642-c4b72938f708 
אבן מדרכה בכביש קילברן מציינת את תוואי הדרך הרומית.
פאב האריה האדום, נוסד בשנת 1444
רות אורן

| --- | --- |

 לידה:  16 בינואר 1973 (בת 52) בית יצחק
 מדינה:  ישראל 
 סוגה:  ספרות ילדים, שירה
 הושפעה מ:  פניה ברגשטיין, חיה שנהב, עדולה, יהודה אטלס
 פרסים והוקרה:  מקום ראשון בעמק חפר בתחרות הסיפור הקצר של מפעל הפיס, עיטור הפנקס לספר שירה מצטיין, פרס אקו"ם על שם דבורה עומר לספרות ילדים ונוער
 Ruth-Oren.com
 
רות אורן (נולדה ב-16 בינואר 1973) היא סופרת ומשוררת ילדים ישראלית.