stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוקי אור-נמו
החוקים

להלן החוקים אשר הצליחו לשחזר משלוש התעודות עד כה:
אם אדם ביצע רצח, הוא יומת.
אם אדם ביצע שוד, הוא יומת.
אם אדם שלל את החופש (חוטף) של אדם אחר, הוא ישב במאסר וישלם 15 שקלי כסף.
אם עבד מתחתן עם שפחה, אהובתו, והוא מסיים את תקופת עבדותו אסור לו לעזוב את בית בעל הבית.
אם עבד מתחתן עם אשה חופשייה, הוא חייב להעביר את אחד מבניו לרשות בעליו ולהקצות לו חצי מרכושו הנייד. לא ניתן להפוך את שאר הבנים לעבדים ללא אישור המלך.
אם אדם בועל בכוח אשת איש שנישואיה טרם מומשו, אותו אדם יומת.
אם אשה נשואה מפתה גבר אחר, היא תומת, אך ישאירו בחיים את הגבר עמו שכבה.
אם גבר בועל בכוח שפחה של אדם אחר, עליו לשלם חמישה שקלי כסף לבעל השפחה.
גבר המתגרש מאשתו הראשונה, ישלם לה מינה אחד של כסף.
אם גבר מתגרש מאלמנה לשעבר, ישלם לה חצי מינה של כסף.
אבל, אם הוא מתגורר עם אלמנה מבלי להינשא לה, אינו חייב לה דבר.
אם אדם שוכב עם אלמנה ללא הסכם נישואין הוא אינו חייב לשלם לה דבר.
אם אדם האשים אחר בכישוף, ואותו אחר עבר בהצלחה את מבחן הנהר, על המאשים לשלם למואשם שלושה שקלי כסף.
אם אדם מאשים אשת איש בניאוף והיא עברה את מבחן הנהר, על המאשים לשלם שליש מינה כסף.
אם חתן מיועד נכנס לגור בבית חותן מיועד, אך הלה נותן את בתו לאדם אחר, החותן המיועד ישלם לחתן המיועד פי 2 (?) מהמתנות שהחתן המיועד קנה.
אם שפחה ברחה אל מחוץ לגבולות העיר ואדם כלשהו מחזירה לבעליה, על בעליה לשלם לאותו אדם שני (?) שקלי כסף.
אם אדם (באופן לא ידוע) גורם לאחר לאבד את רגלו, עליו לשלם לו עשרה שקלי כסף.
אם אדם שובר את רגלו של אחר בתקיפה מכוונת של אלה, עליו לשלם לו חצי מינה כסף.
אם אדם חותך את אפו של אחר בסכין, ישלם לו שני שלישים מינה כסף.
אם אדם גורם לאחר לאבד את שיניו, עליו לשלם לו שני שקלי כסף (לשן).
אם שפחה של אדם, המחשיבה עצמה לשווה לפילגש שלו, מקללת אותה, על אותו אדם לנקות את פי השפחה בקורט מלח אחד.
אם אדם מעיד במשפט עדות שקר שהוכחה, עליו לשלם חמישה עשר שקלי כסף.
אם אדם מסכים להעיד במשפט, אך מסרב להעיד בשבועה, עליו לפצות כאילו היה מעורב בתביעה זו.
אם אדם מתנהג באופן בריוני, מגדל גידולים בשדה של אדם אחר ואותו אחר תובע אותו במשפט, אך אותו אדם ראשון מתעלם מהתביעה עליו לשלם לתובע את הוצאותיו (הוצאות התביעה).
אם אדם מציף את שדהו של אחר, עליו לפצות אותו בכֻר שעורה על כל אִכֻ של שדה.
אם אדם נותן (משכיר/מחכיר) את שדהו החקלאי לאחר ואותו אחר לא מגדל בה יבולים עד כדי הפיכת השדה לשממה. האדם השני ישלם לבעל האדמה שלושה כֻר שעורה על כל אִכֻ של שדה.
ראו גם

חוקי אשנונה
חוקי חמורבי
חוקי ליפית-אשתר
עשרת הדיברות
חוקי התורה
תרי"ג מצוות
לקריאה נוספת

אברהם לבנון, קובצי חוקים של העמים במזרח הקדמון, הוצאת א.ו.ר., חיפה, 1967.
ה. סאגס, דברי ימי בבל, הוצאת ש. פרידמן, 1972.
מאיר מלול, קובצי הדינים ואוספים משפטיים אחרים מן המזרח הקדום, פרדס הוצאה לאור, חיפה, 2010.
הערות שוליים

1 2  S.N. Kramer, "Ur-Nammu law code", Orientalia, Nova series, Vol. 23, No. 1, 1954, p. 40.
1 2 3  S.N. Kramer, "Ur-Nammu law code", Orientalia, Nova series, Vol. 23, No. 1, 1954, p. 41.
↑  S.N. Kramer, "Ur-Nammu law code: Who was its author?", Orientalia, Nova series, Vol. 52, No. 4, 1983, p. 453.
↑  J. J. Finkelstein, "The laws of Ur-Nammu", Journal of cuneiform studies, Vol. 22, No. 3/4, 1968-9, p. 6.
↑  Fatma Yildiz, "A Tablet of codex Ur-Nammu from Sippar", Orientalia, Nova series, Vol. 50, No. 1, 1981, p. 87-97.
↑  Fatma Yildiz, "A Tablet of codex Ur-Nammu from Sippar", Orientalia, Nova series, Vol. 50, No. 1, 1981, p. 93-97.
↑  J. J. Finkelstein, "The laws of Ur-Nammu", Journal of cuneiform studies, Vol. 22, No. 3/4, 1968-9, p. 66-71.
↑  יחידת משקל של כ-8 ושליש גרם.
↑  מינה אחד הוא שישים שקלים – כחצי ק"ג.
↑  יחידת נפת בת כ-300 ליטר.
↑  יחידת שטח בת כ-3,600 מ"ר.
↑  ה. סאגס, דברי ימי בבל, הוצאת ש. פרידמן, 1972, עמ' 52, 152.
↑  Samuel N. Kramer, The Sumerians, The University of Chicago Press, Chicago, 1963, p. 79-83, 124, 320-322.
↑  S.N. Kramer, "Ur-Nammu law code", Orientalia, Nova series, Vol. 23, No. 1, 1954, p. 42.
↑  Edwin Good, "Capital punishment and its alternatives in ancient Near Eastern law", Stanford law review, Vol. 19, No. 5, 1967, p. 947-948.
↑  יש הגורסים שעותק חוקי אור-נמו שנמצא בניפור קשור לשושלת איסין עצמה. ראו פנחס ארצי, "אוסף החוקים והמשפטים של אור-נמו, מלך אור (חלק א')", בית מקרא: כתב עת לחקר המקרא ועולמו, 1962, עמ' 70.
↑  S.N. Kramer, "Ur-Nammu law code: Who was its author?", Orientalia, Nova series, Vol. 52, No. 4, 1983, p. 454.
↑  Samuel N. Kramer, The Sumerians, The University of Chicago Press, Chicago, 1963, p. 83-84.
↑  מאמר על התפתחות הדין במסופוטמיה – עמ' 6.
↑  מאמר על התפתחות הדין במסופוטמיה – עמ' 5-6.
↑  Tikva Frymer-Kensky, "Tit for tat: The principle of equal retribution in Near-Eastern and Biblical law", The Biblical archaeologist, Vol. 43, No. 4, 1980, p. 231-233.
↑  Tikva Frymer-Kensky, "Tit for tat: The principle of equal retribution in Near-Eastern and Biblical law", The Biblical archaeologist, Vol. 43, No. 4, 1980, p. 233-234.
רוכסן

המחשת פעולת הרוכסן
מימין רוכסן ניילון, ומשמאל רוכסן פלסטיק
רוֹכְסָן או  רִיצְ'רָץ' הוא מנגנון המשלב שתי שורות זיזים ומגוף בעזרתו ניתן לסרג את שורות הזיזים זו בזו, ולהפריד ביניהן, ובכך לאפשר פתיחה וסגירה נוחות ומהירות. רוכסנים משמשים בתעשיית הטקסטיל לעיתים קרובות במקומם של כפתורים. כן נעשה בהם שימוש בחפצים נוספים, כגון תיקים. תחילה יוצרו זיזי הרוכסן ממתכת. בימינו מיוצרים רוכסנים גם מחומרים סינתטיים, וקיימים גם רוכסנים המונעים מעבר של מים.
מקור המילה ריצ'רץ', בשימוש בשפה השגורה, הוא ככל הנראה בסלנג גרמני על בסיס המילה "ריץ", שפרושה חריץ. אפשרות נוספת היא שמדובר בשיבוש ניכר של המילה הגרמנית התיקנית, רַייספֶרְשְׁלוּס.
ברוכסנים המתקשים להיפתח ולהיסגר ניתן לטפל באמצעות שפשופם בסבון, שעווה או גרפיט.
היסטוריה

הרוכסן פותח בנפרד על ידי ממציאים שונים החל משנת 1851. בשנה זו פרסם האמריקאי אליאס האו הצעה לרוכסן הדומה לזה המוכר לנו כיום, אבל ההצעה לא הגיעה לכלל ייצור.
ב-1893 רשם ויטקומב ג'אדסון בשיקגו פטנט לרוכסן לנעליים, תחת הכותרת "Clasp locker". שתי הצעות אלו התבססו על עיקרון של זיזים הנתפסים בחישוקים קטנים, ולא על שתי שורות שיניים. במשך מספר שנים ניסה ג'אדסון, באמצעות חברה שהקים עם שותף עסקי בשם ווקר, חברת "קרס ועינית אוטומטיים", להחדיר את המוצר החדש לשוק, אך לשווא.
הפטנט לרוכסן בן-ימינו נרשם בארצות הברית בידי המהנדס השוודי-אמריקאי גדעון סאנדבק בשנת 1917, וכלל פיתוחים רבים להמצאתו המקורית של ג'אדסון. ההמצאה זכתה לפריחה בימי מלחמת העולם הראשונה, כששווקה עבור חיל הים האמריקאי, שם שימשו הרוכסנים בבגדים עמידים במזג אוויר קשה. לאחר מכן התבסס השיווק על ייצור המוני בסרט נע, באופן שהתפתח בארצות הברית בשנים אלו, והחל שימוש ברוכסן בבגדים לשימוש יום יומי.
בשנת 1923 רשם השווייצרי מרטין וינטרהלטר את הפטנט האירופאי למוצר, והעניק לו את השם RiRi. ב-1958 הציגה חברת הרוכסנים הגדולה בעולם YKK רוכסן חדשני שבו שיני הריצ'רץ' מוסתרים ורק המגוף נראה לעין. נכון לשנת 2012 יוצרו כ-45% מהרוכסנים בעולם על ידי חברת YKK Group.
בתרבות הפופולרית

שימוש נפוץ מאוד ברוכסנים נעשה לסגירת מכנסיים (בחזית) ולסגירת שמלות (מאחור). שימושים אלו זכו להתייחסויות רבות במגוון של בדיחות, סרטי קולנוע ועוד. חוקר הפולקלור (אנ') האמריקאי יאן ברונוואנד (אנ') ציין כי "הרוכסן היה נושא לבדיחות ואגדות מאז... שנות העשרים". הסיפורים הללו משקפים "חרדות ותשוקות מודרניות", תוך שימת דגש על מבוכות ותאונות, למשל שכחה של סגירת הרוכסן לאחר השתנה. דוגמה לסוג זה של בדיחות סיפר ג'ורג' ברנס: "בהתחלה אתה מתחיל לשכוח שמות, ואז פרצופים. אחר כך אתה שוכח לסגור את הרוכסן, ובסוף אתה שוכח לפתוח אותו."
רוכסן הופיע על עטיפת האלבום Sticky Fingers של הרולינג סטונז, שיצא לאור ב-1971. בתחילה שולב בעטיפת האלבום רוכסן אמיתי, ואולם בהמשך הופיע רק תצלום של רוכסן.
בסצנת הרקע בסרט הקולנוע משתגעים על מרי הגיבור סוגר רוכסן על אשכיו.
ריצ'רץ' הייתה תוכנית טלוויזיה ישראלית לילדים ששודרה בין השנים 1975 – 1980 בשחור-לבן.
בתרבות הפופולרית > שיטת הריצ'רץ'

הביטוי "שיטת הריצ'רץ'" מתאר הרכבה של תור אחד משני תורים (או יותר), כאשר כל אחד מהרכיבים של התורים המורכבים מוכנס לפי סדר לתור החדש. דוגמה לשימוש בשיטה הזו היא הרכבה של רשימת מועמדים בבחירות משתי רשימות שהתאחדו.
לקריאה נוספת

הנרי פטרוסקי, חפצים שימושיים, הוצאת עם עובד, ספרית אופקים, 1995.
הערות שוליים

↑  שאל את רוביק
↑   אילון גלעד, מאין הגיע השם רִיצְ'רָץ' ומתי נוסף הרוכסן?, באתר הארץ, 25 במאי 2016
↑  Dolores Monet, A History of Trousers and Pants in Western Culture, Bellatory, ‏11.5.2020 (באנגלית)
↑  George Burns Quotes, BrainyQuote (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534256605171  GND: 4353133-7  LCCN: sh85149895  NDL: 00563003  NKC: ph127639
המטבח הירדני

מגש מזה, פטרה, ירדן.
המטבח הירדני הוא המטבח המסורתי של ממלכת ירדן. מטבח זה התפתח לאורך השנים מהמוצרים המקומיים הגדלים באזור, ובשל השפעות אזוריות של המדינות השונות ששלטו באזור.
רקע

באזור ממלכת ירדן התגלו בחפירות ארכאולוגיות יישובים מלפני 8,000 שנים ויותר. החקלאות האזורית והמטבח המקומי, כבר בעת העתיקה, התבססו על שמן זית, ועל תבלינים כגון שום ובצל.
מאפיינים עיקריים

המאכלים העיקריים המאפיינים את המטבח הירדני דומים לאלה המאפיינים את יתר המטבח הערבי והמטבח הים תיכוני. המתאבן הפופולרי ביותר הוא החומוס, המכיל טחינה, לימון ושום. מתאבן פופולרי נוסף הוא הפול (פול מדמס).
בתחילת הארוחה מקובל לאכול מגש מזה המכיל מספר מתאבנים: קובה, לבנה, באבא גנוש, טבולה, זיתים כבושים, ומלפפונים חמוצים.
לאחר מגש המזה מוגשת המנה העיקרית. המנסף נחשבת למנה העיקרית המסמלת את המטבח הירדני.
בסיום הארוחה נהוג להגיש מיני מאפים מזרחיים כגון: בקלווה, כנפה, קטאיף; או דברי מתיקה כגון חלווה או מלבי.
בנוסף, בתום הארוחה נהוג לשתות קפה שחור או תה עם נענע.
תרבות האכילה

האכילה יחד מהווה חלק חשוב בתרבות הירדנית. באזורים הכפריים נהוג לאכול את הארוחות בחיק המשפחה, כאשר כל בני המשפחה נוכחים, ולעיתים אף המשפחה המורחבת. גם בערים מפגשים חברתיים נערכים במסעדות או בעת הזמנה לארוחה ביתית.
מאכלים ירדניים > מנות עיקריות

המנסף הוא מאכל מסורתי הנחשב למאכל לאומי בירדן. המאכל מכיל בשר כבש המבושל ברוטב ג'מיד, רוטב יוגורט תוסס. המאכל מוגש לצד אורז או בורגול.
סניית דג'אג' – מאכל בשר עוף המבושל עם תפוחי אדמה, עגבניות ובצל, ומתובל בקינמון, אגוז מוסקט, פלפל שחור, פלפל אנגלי והל.
מקלובה (נהגה גם מגלובה) – מאכל בשר עוף המוגש הפוך. לאחר בישול עוף עם אורז וירקות, הופכים את התבשיל על הצלחת ההגשה.
כופתה בטחינה – קציצת בשר המבושלת בטחינה, ומוגשת עם תפוחי אדמה וצנוברים.
כופתה בבנדורה – קציצת בשר המבושלת ברוטב עגבניות.
כבש ממולא – מאכל המוגש בארוחות חגיגיות, כאשר לצדו מגישים אורז מתובל בשקדים וצימוקים.
זרב – מאכל בשר המבושל בתוך האדמה. מאכל בדואי מסורתי.
קלאית בנדורה (נהגה גם גלאית בנדורה) – עגבניות מבושלות בשום, שמן זית וצנוברים.
דוואלי – עלי גפן ממולאים בשר ואורז.
מלפוף – כרוב ממולא בשר ואורז.
מג'דרה - תבשיל עדשים ואורז.
מאכלים ירדניים > מגש מזה ירדני

ארוחת בוקר ירדנית כוללת חומוס, פלאפל, סלט ירקות, חמוצים ופיתה.
מנסף
מקלובה
טנזיה

טנזיה הוא מאכל הנפוץ במטבחי המגרב. הטנזיה עשויה פירות יבשים, אגוזים ואורז, לעיתים בתוספת של בשר בקר, כבש או עוף.
בין הפירות שבהם מקובל להשתמש נכללים תאנים, שזיפים, צימוקים, תמרים ומשמשים. ניתן להוסיף אגוזי מלך, שקדים, פיסטוקים וצנוברים. יש המוסיפים גם בצל מטוגן. נהוג לאכול את המנה בראש השנה היהודית ויש האוכלים אותה בט"ו בשבט.
ראו גם

ז'ביב נואה
ספוף

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  עוגה 
 מוצא:  לבנון
 אופן הגשה:  קינוח
 מרכיבים עיקריים:  כורכום וסולת
 
ספוף (ערבית: سفوف, עוגת כורכום) היא עוגה מהמטבח הלבנוני העשויה עם כורכום וסולת ומצופה שקדים או שומשום. הספוף נאכל בעיקר באירועים דתיים, בימי הולדת, ומפגשים משפחתיים. העוגה מכילה גם סוכר, ביצים, אבקת אפייה, תמצית טעם אניס וצנוברים. זהו קינוח קל לאפייה שניתן גם להכין בתור עוגיות, שכן כל המרכיבים יכולים להיות משולבים ומעורבבים באותה הקערה לפני העברת התערובת למחבת משומנת ולאפיה. בדרך כלל שימון הדפנות של תבנית האפייה נעשה באמצעות טחינה גולמית ולא שמן, מרגרינה או חמאה כנהוג במטבח הסורי או הלבנוני.
הכרוניקה של פרדגריוס

ציור מכתב היד הקדום ביותר של הכרוניקה, שככל הנראה מתאר את אוסביוס והירונימוס, שנת 715.
הכרוניקה של פרדגריוס (בלטינית: Fredegarii Chronicorum) היא כרוניקה פרנקית מהמאה ה-7 שנכתבה כנראה בבורגונדיה או בסביבות העיר מץ. המחבר אינו ידוע והייחוס לפרדגריוס (Fredegarius) הוא רק מהמאה ה-16. זהו החיבור ההיסטורי החשוב ביותר של המאה ה-7.
הכרוניקה מתחילה בבריאת העולם ומסתיימת בשנת 642 לספירה. יש גם כמה התייחסויות לאירועים עד שנת 658. חלק מהעותקים של כתב היד מכילים גרסה מקוצרת של הכרוניקה עד לשנת 642, אך כוללים קטעים נוספים שנכתבו תחת השושלת הקרולינגית, המסתיימים עם מותו של פפין הגוץ בשנת 768.
הכרוניקה של פרדגריוס עם המשכיה היא אחד המקורות המעטים המספקים מידע על השושלת המרובינגית לתקופה שאחרי שנת 591, השנה החותמת את חיבורו של גרגוריוס מטור, "עשרת ספרי ההיסטוריה", על תולדות הפרנקים.
המחבר

אף אחד מכתבי היד ששרדו אינו מציין את שם המחבר. השם "פרדגריוס" (בצרפתית מודרנית: Frédégaire) שימש לראשונה עבור הכרוניקה בשנת 1579 על ידי קלוד פושה (אנ') בספרו "Recueil des antiquitez gauloises et françoises". השאלה מי כתב את החיבור הזה נידונה רבות, אם כי ההיסטוריון ג'ון מייקל ואלאס-הדריל (אנ') מודה ש"פרדגר" הוא שם פרנקי אמיתי, אם כי יוצא דופן. הלטינית הוולגרית של חיבור זה מאשר שהכרוניקה נכתבה בגאליה; מעבר לכך, רק מעט מאוד ודאי לגבי מקור החיבור הזה. כתוצאה מכך, קיימות מספר תאוריות לגבי המחבר:
הדעה המקורית, שלא היה עליה ויכוח עד 1878, הייתה שהכרוניקה נכתבה על ידי אדם אחד.
בשנת 1883 ברונו קרוש (Bruno Krusch), במהדורתו ל-"Monumenta Germaniae Historica" (אנ'), הציע שהכרוניקה היא יצירתם של שלושה מחברים, תיאוריה שהתקבלה מאוחר יותר על ידי תאודור מומזן, וילהלם לוויזון (אנ') וואלאס-הדריל.
פרדיננד לוט (אנ') מתח ביקורת על התיאוריה של קרוש בדבר מחברים מרובים ומחאותיו נתמכו ב-1928 על ידי מרסל בארדו (Marcel Bardot) ולאון לוויליין (Leon Levillain).
ב-1934 הציע זיגמונד הלמן (Siegmund Hellmann) שינוי של התיאוריה של קרוש, וטען שהכרוניקה היא פרי יצירתם של שני מחברים.
ב-1963 חידש וולטר גופארט (אנ') את הרעיון של מחבר יחיד, ודעה זו מקובלת כיום.
פרדגריוס לא היה ככל הנראה איש כנסייה. בדרך כלל מניחים שפרדגריוס היה בורגונדי מאזור אוואנש (Avenches) בגלל ידיעתו את השם החלופי ויפליסבורג (Wifflisburg) עבור מקום זה, שם שרק אז נכנס לשימוש. הנחה זו נתמכת בעובדה שהייתה לו גישה לספרי השנים של כנסיות בורגונדיות רבות. הייתה לו גם גישה למסמכים של בית משפט וכנראה יכול היה לראיין שגרירים לומברדים, ויזיגותים וסלאבים. המודעות שלו לאירועים בעולם הביזנטי מוסברת בדרך כלל גם על ידי קרבתה של בורגונדי לאיטליה הביזנטית.
כתבי יד

הכרוניקה קיימת בלמעלה מ-30 כתבי יד, שהן קרוש והן חוקר ימי הביניים האנגלי רוג'ר קולינס (אנ') מקבצים לחמש מחלקות. הכרוניקה המקורית אבדה, אך היא קיימת בעותק אונציאלי (אנ') שנעשה בשנת 715 על ידי נזיר בורגונדי בשם לוקריוס. עותק זה, הדוגמה היחידה של כתב יד ממחלקה 1, נמצא בספרייה הלאומית של צרפת (MS Latin 10910) ולפעמים נקרא "קודקס קלרומונטנוס" ("Codex Claromontanus") מכיוון שהיה פעם בבעלותו של קולג' דה קלרמון בפריז. מהדורה דיפלומטית הוכנה על ידי ההיסטוריון הצרפתי גבריאל מונוד (Gabriel Monod) ופורסמה ב-1885. ה"קודקס קלרומונטנוס" היה גם הבסיס למהדורה הביקורתית של קרוש שפורסמה ב-1888 ולתרגום החלקי לאנגלית של ואלאס-הדריל שפורסם בשנת 1960. רוב כתבי היד האחרים ששרדו הועתקו באוסטרזיה ומתוארכים החל מראשית המאה ה-9 או מאוחר יותר.
הגרסה המודפסת הראשונה ("editio princeps"), פורסמה בבזל על ידי פלאקיוס איליריקוס (Flacius Illyricus) (אנ') בשנת 1568. הוא השתמש ב-MS Heidelberg University Palat. La T. 864 כטקסט שלו. המהדורה הבאה שפורסמה הייתה "Antiquae Lectiones" מאת תאודוריך קניסיוס (אנ') באינגולשטאדט ב-1602.
כתב היד הפך לזמין בספרייה הדיגיטלית העולמית ב-20 בדצמבר 2017.
מבנה

במהדורה הביקורתית מאת קרוש הכרוניקה מחולקת לארבעה חלקים או ספרים. שלושת הספרים הראשונים מבוססים על חיבורים קודמים ומכסים את התקופה מראשית העולם ועד שנת 584 לספירה; הספר הרביעי ממשיך עד שנת 642 ומבשר על אירועים שהתרחשו בין השנים 655–660. בפרולוג כותב המחבר (באופן מסורתי פרדגריוס):
למעשה, פרדגריוס מצטט ממקורות שהוא אינו מציין ומצמצם בצורה דרסטית חלק מאלה שהוא כן מציין. הוא גם מכניס קטעי טקסט נוספים שאינם שאובים ממקורותיו העיקריים. קטעים אלה מכונים "אינטרפולציות". עבור רובם המקורות אינם ידועים. חלק מהאינטרפולציות משמשות לאריגת אגדה על מוצאם של הפרנקים מטרויה, דרך הכרוניקה.
24 הפרקים הראשונים של הספר הראשון מבוססים על החיבור האנונימי Liber generationis, אשר נגזר מחיבורו של היפוליטוס מרומא (אנ'). שאר הספר מכיל קיצור של טבלאות כרונולוגיות שונות, כולל רשימה של קיסרי רומא, רשימת מלכים יהודים, רשימת אפיפיורים עד לעלייתו של תאודורוס הראשון בשנת 642 ופרק 3 של הכרוניקה של איזידורוס מסביליה. בצד האחורי של הגיליון המכיל את הרשימה האפיפיורית יש ציור דיו המציג שני אנשים שלפי מונוד כנראה מייצגים את אוסביוס והירונימוס.
49 הפרקים הראשונים של הספר השני מכילים קטעים מהתרגום הלטיני של הירונימוס לכרוניקון של אוסביוס. הטקסט כולל כמה אינטרפולציות. הפרקים הנותרים מכילים קטעים מהכרוניקה של הידטיוס.
הספר השלישי מכיל קטעים מתוך הספרים 2–6 של "עשרת ספרי ההיסטוריה" מאת גרגוריוס מטור עם מספר אינטרפולציות. נראה כי המקור של פרדגריוס חסר את ארבעת הספרים האחרונים של הטקסט של גרגוריוס והתיאור שלו מסתיים בשנת 584.
90 הפרקים בספר הרביעי מכילים פרטים על אירועים הנוגעים לחצר הבורגונדית. פרדגריוס אינו חושף את מקורותיו, אך יש להניח שהפרקים המוקדמים יותר מבוססים על ספרי שנים (אנלים) מקומיים. פרקים 24–39 מכילים דיווחים של עדים לאירועים בין השנים 603–613. פרק 36 הוא אינטרפולציה על חייו של קולומבנוס המועתקת, כמעט ללא שינוי, מ"חיי קולומבנוס" (Vita Columbani) מאת יונס מבוביו (אנ'). הספר מסתיים בפתאומיות עם קרב אוטון (אנ') בשנת 642. הספר הרביעי הוא הנחקר ביותר על ידי היסטוריונים מכיוון שהוא מכיל מידע שאינו קיים במקורות אחרים מימי הביניים.
המשכים

קבוצה אחת של כתבי יד (מחלקה 4 של קרוש) מכילה עיבוד מחדש של הכרוניקה של פרדגריוס ואחריה קטעים נוספים המתארים אירועים בפרנקיה עד שנת 768. קטעים נוספים אלה מכונים ה"המשכים". קרוש במהדורה הביקורתית שלו, מצרף את הפרקים הנוספים הללו לטקסט של הקודקס קלרומונטנוס ויוצר רושם שגוי ששני החלקים מקורם באותו כתב יד.
כתבי יד של מחלקה 4 מחולקים לשלושה ספרים. הראשון מתחיל בקטע המבוסס על החיבור "De cursu temporum" מאת הסופר הלטיני האלמוני מהמאה ה-4, קווינטוס יוליוס הילריאנוס. לאחר מכן מופיעה גרסה של ספרו השני של פרדגריוס המשלבת תיאור מורחב של מוצאם הטרויאני של הפרנקים. הספר השני הוא גרסה מקוצרת של ההיסטוריות מאת גרגוריוס מטור המקבילה לספר השלישי של פרדגריוס. הספר השלישי והאחרון מורכב מ-90 הפרקים של ספרו הרביעי של פרדגריוס ואחריו ה"המשכים".
ה"המשכים" מורכבים משלושה חלקים. עשרת הפרקים הראשונים מבוססים על ספר ההיסטוריה של הפרנקים, כרוניקה נויסטרית אנונימית שמסתיימת בסביבות שנת 721. החלק השני (פרקים 11–33) מכסה את השנים עד 751. בשלב זה מוכנס קולופון לטקסט המסביר שכתיבת הכרוניקה הוזמנה על ידי אחיו של קרל מרטל, הרוזן כילדברנד הראשון:
לאחר מכן, הכרוניקה ממשיכה עוד 20 פרקים המכסים אירועים בפרנקיה עד שנת 768.
חוקר ימי הביניים רוג'ר קולינס טען כי הטקסט בכתבי היד של מחלקה 4 שונה במידה מספקת מהכרוניקה של פרדגריוס של קודקס קלרומונטנוס, כך שיש לראותו כחיבור נפרד. הוא הציע את התואר החדש "Historia vel Gesta Francorum" ("ההיסטוריה או מעשיהם של הפרנקים") המופיע בקולופון שהוזכר לעיל. הוא הציע שמחבר אחד היה אחראי לטקסט עד שנת 751, ושמחבר אחר ככל הנראה כתב את הפרקים הנוספים.
תוכן > האגדה על מוצא הפרנקים מטרויה

המסורת האגדית המאוחרת, הקושרת את מוצאם של הפרנקים לטרויה העתיקה, נזכרת לראשונה אצל פרדגריוס. לפי מסורת זו, הפרנקים היו לוחמים טרויאנים שעזבו את עירם ונדדו עד שהתיישבו על גדות נהר הריינוס. פרדגריוס כותב:
בכך מיוחס לפרנקים מוצא הירואי משותף עם הרומאים, שעל פי מסורת אגדית משלהם, גם מוצאם מטרויה. לדברי ההיסטוריון פטריק גירי, הטענה למוצא משותף הייתה בסיס ליצירתה של חברה משותפת של הפרנקים והרומאים. פרדגריוס מספר למעשה כי פריאמוס היה אבי המרובינגים, ובכך משווה את מעמדם לזה של הרומאים, שעל פי האגדה, אביהם היה אינאיס, שברח מטרויה, אלא שלמרובינגים מיוחס מוצא עדיף, שכן הם מתייחסים על מלך טרויה עצמו.
תוכן > האגדה על מוצאה העל-טבעי של השושלת המרובינגית

על פי פרדגריוס, מרובך הראשון, אבי השושלת המרובינגית, נולד לאשתו של המלך הפרנקי כלודיו (המחצית ה-1 של המאה ה-5), שהתעברה למפלצת ימית מיתולוגית בזמן ששחתה באגם. בנו של מרובך, כילדריך הראשון, היה אביו של כלוביס הראשון, ולפיכך, השושלת המרובינגית שהשתלטה על גאליה הייתה שושלת פרנקית חדשה, מה שיכול אולי להסביר את צירוף אגדה זו בדבר מוצאה כניסיון להקנות לה לגיטימציה שלטונית על-טבעית.
פרדגריוס מספר על כילדריך הראשון, כי בליל נישואיו למלכה בסינה, התבונן החוצה בעצתה, וראה, כסמל לצאצאיו העתידיים, תחילה אריות, חדי קרן ונמרים, אחר כך דובים וזאבים, ולבסוף כלבים. סיפור זה מרמז על ההתנוונותה ודעיכתה של השושלת המרובינגית, שפרדגריוס היה עד לה, שכן אחרוני המלכים המרובינגים היו חלשים. הם ישבו בבתיהם, ומתו צעירים.
תוכן > המונח סנאטור

פרדגריוס עושה שימוש במונח "סנאטור", שמעיד על השיבוש שחל במשמעותו עד המאה ה-7, עד שחדל להתייחס לאצולה הסנטורית של האימפריה הרומית המאוחרת. פרדגריוס משתמש במונח "סנאטור" במשמעות של אדם חשוב בעל כוח והשפעה פוליטיים, ושינוי זה במשמעות אפשר לו להשתמש בצירוף פרדוקסלי כמו "הסנאטורים של הגותים" (Gothorum Senatores), שכן המונח סנאטור אמור לציין בן למשפחת אצולה רומית.
הערות שוליים

1 2 3  ראשיתה של אירופה, האוניברסיטה הפתוחה, כרך ב: ממלכת הפרנקים, יחידה 3 (כתבה: אורה לימור), עמ' 46.
↑  ראשיתה של אירופה, האוניברסיטה הפתוחה, כרך ב: ממלכת הפרנקים, יחידה 3 (כתבה: אורה לימור), עמ' 14.
1 2 3  ראשיתה של אירופה, האוניברסיטה הפתוחה, כרך ב: ממלכת הפרנקים, יחידה 3 (כתבה: אורה לימור), עמ' 17.
1 2  ראשיתה של אירופה, האוניברסיטה הפתוחה, כרך ב: ממלכת הפרנקים, יחידה 3 (כתבה: אורה לימור), עמ' 18.
↑  ראשיתה של אירופה, האוניברסיטה הפתוחה, כרך ב: ממלכת הפרנקים, יחידה 3 (כתבה: אורה לימור), עמ' 73.
↑  ראשיתה של אירופה, האוניברסיטה הפתוחה, כרך ב: ממלכת הפרנקים, יחידה 5 (כתב: יצחק חן), עמ' 265.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007586301105171  PLWABN: 9810626378805606  BnF: cb13537700p (data)  GND: 4217731-5  LCCN: n81002711  SUDOC: 050679597  VcBA: 492/2958  VIAF: 179516032   WorldCat (עם VIAF): 179516032 
חזיונותיו של כילדריך הראשון והמלכה בסינה. 1375–1380 לערך.
הדס רגולסקי

| --- | --- |

 לידה:  30 ביולי 1973 (בת 51) נתיב העשרה
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב   אוניברסיטת ברקלי
 עיסוק:  מנכ"לית תנועת חוזה חדש וחברת מועצת העיר תל אביב-יפו, עיתונאית, משפטנית, אשת תקשורת ואסטרטרטגיה, פעילה חברתית, ממובילות מאבק הנשים, ממייסדות תנועת בונות אלטרנטיבה
 מספר צאצאים:  3
 
הדס רגולסקי (נולדה ב-30 ביולי 1973) היא מנכ"לית תנועת "חוזה חדש" וחברת מועצת עיריית תל אביב-יפו, עיתונאית, משפטנית, אשת תקשורת ואסטרטרטגיה, פעילת חברתית, ממובילות מאבק הנשים ומייסדות תנועת בונות אלטרנטיבה.
ביוגרפיה

נולדה ב-30 ביולי 1973 במושב נתיב העשרה בחולות סיני, בכורה מתוך שלושה ילדים. עם פינוי חצי האי סיני, כשהייתה בת 9 עברה עם הוריה למגורים זמניים באשקלון למשך כשנה, עד לבניית ביתם החדש במושב נתיב העשרה בעוטף עזה. בתיכון למדה בבית ספר הנרי רונסון באשקלון, והשתתפה בכיתה י"א במשלחת הסברה של משרד החוץ הישראלי לארצות הברית.
את שירותה הצבאי עשתה בדובר צה"ל, שם גם המשיכה לקצונה והייתה קצינה ודוברת מפקדת חילות שדה, עד לשחרורה בשנת 1995 בדרגת סגן.
בשנת 1996 החלה בלימודים לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב, ובמקביל עבדה ברדיו תל אביב כמפיקה ותחקירנית. בהמשך עברה לעבוד כתחקירנית בתוכנית ערב חדש, ולאחר מכן הייתה תחקירנית וכתבת במוסף לשבת של ידיעות אחרונות עד שנת 1999.
עם תום לימודי התואר הראשון עבדה כמתמחה במחלקה הפלילית של פרקליטות מחוז מרכז, ולאחר מכן נסעה ללמוד תואר שני בעיתונות בבית הספר לעיתונות של אוניברסיטת ברקלי. במסגרת לימודיה שם זכתה בפרס אמי של הסטודנטים על תוכנית שיצרה והפיקה בשם "American Journey", וכן בפרס קליבלנד לסרט הנשי הקצר הטוב ביותר על הסרט A SECOND OPINION בבימויה.
כששבה לארץ בשנת 2003 החלה לעבוד כעורכת בחדשות 10 עד 2007 בתוכניות: היום שהיה, מהדורת השבת, לונדון וקירשנבאום ותוכנית הבוקר. בשנת 2007 עברה לערוך חדשות בחדשות 2, שם ערכה, בין היתר, את התוכניות השורה התחתונה, והמוסף הכלכלי, וכן ייסדה את רצועת השידור של "מהדורה ראשונה" שערכה במשך כעשור.
החל משנת 2018 הייתה העורכת של האתר Onlife, במסגרתו כתבה וצילמה את פרויקט "SISTERS – אחיות מעבר לים" שעסק בנשים יהודיות משפיעניות בעולם.
בשנת 2005 נהרגה דנה גלקוביץ, בת זוגו של אחיה, שהייתה סטודנטית לתקשורת במכללה האקדמית ספיר, מפגיעת פגז מרגמה. לזכרה, ביקשה והתקבלה כמרצה לתקשורת, עיתונות וטלוויזיה במכללת ספיר. במסגרת זו שימשה גם העורכת הראשית של "ספירלה" אתר החדשות של הסטודנטים באותה מכללה, עד שנת 2021.
עם תחילת קידום חוקי הרפורמה המשפטית, התנדבה באופן מלא לטובת המחאה והפכה לדוברת וראש המטה של תנועת בונות אלטרנטיבה, כשהיא נואמת באופן תדיר בהפגנות המתקיימות ברחבי הארץ ובקפלן.
בחודש דצמבר 2023 מונתה למנכ"לית תנועת "חוזה חדש" המהווה הזרוע הפוליטית של ארגוני המחאה, אשר התמודדה בבבחירות לרשויות המקומיות שנערכו בשנת 2024 והציגה מועמדים ב-26 רשויות. במסגרת זו, רגולסקי עצמה התמודדה למועצת העיר תל אביב יפו, ונבחרה לכהן כחברת מועצה.
רגולסקי היא עמיתה במכון גשר למנהיגות החל משנת 2017.
בנוסף, היא חברת האקדמיה לטלוויזיה וקולנוע משנת 2003.
חיים אישיים

רגולסקי גרושה ואם לשלושה, גרה בתל אביב.
מאמרים פרי עטה

טורים וכתבות מאת הדס רגולסקי באתר ONLIFE
כתבות של הדס רגולסקי, באתר ישראל היום
הדס רגולסקי, ‏"הדרך היחידה שלהם היא דרך ההסתה", באתר ‏מאקו‏, 11 באפריל 2023