ג'ונתן ג'נינגס
מושל אינדיאנה > מדיניות כלכלית

ב-1818 החל ג'נינגס לקדם תוכנית בקנה מידה רחב לעבודות ציבורית באינדיאנה. רוב המיזמים הופנו לטובת סלילת כבישים, כריית תעלות ולמייזמים אחרים לקידום המשיכה הכלכלית של המדינה. במהלך תקופת כהונתו השנייה של ג'נינגס כמושל, המשיכה ממשלת המדינה לתמוך בעבודות ציבוריות וסלילת כבישים חדשים התרחבה לתוך מרכז המדינה. לאחר שאינדיאנפוליס הייתה ב-1821 לבירה הקבועה של המדינה, ומתיישבים חדשים הגיעו לאזור, הקצתה האספה הכללית של המדינה סכום של 100,000 דולר לסלילת כביש חדש ועבודות ציבוריות לכמה נתיבים חשובים נוספים, אך סכום זה היה נמוך מהנחוץ.
אינדיאנה סבלה מחוסר בתקציבים בשל הכנסות נמוכות ממיסים, שאילץ את ג'נינגס להשיג מקורות נוספים למימון המיזמים. המקורות העיקריים למימון הגיעו מהנפקת איגרות חוב ממשלתיות לבנק המדינה וממכירת קרקעות ציבוריות. הוצאות המדינה וההלוואות שהיא לקחה הובילו לבעיות תקציביות קצרות טווח, אך על אף כישלונות שאירעו בתחילה (נגישות לא טובה לבירת המדינה שבסופו של דבר עצרה את תוכניות העבודות הציבוריות וגרמה לחברת תעלת אינדיאנה להפסיק לפעול בשל חוסר במימון), עבודות התשתית שיזם ג'נינגס משכו מתיישבים חדשים למדינה. ב-1810 מנתה אוכלוסיית טריטוריית אינדיאנה בשטחים שבהם השתרעה לאחר מכן המדינה 24,520 תושבים. בעשורים שלאחר תקופת כהונתו של ג'נינגס כמושל צמחה אוכלוסיית המדינה מ-65,000 ב-1816 ל-147,178 ב-1820 וליותר ממיליון תושבים ב-1850.
בנאום ההשבעה הראשון שלו, אותו הוא נשא באוגוסט 1816, הדגיש ג'נינגס את הצורך לתוכנית חינוכית. בנאומו השנתי שנשא ב-1817 בפני בית המחוקקים המדינתי, הוא עודד את הקמתה של מערכת חינוך חינם במימון המדינה, כפי שהיא הוגדרה בחוקת המדינה, מעטים מבין אזרחי המדינה היו מוכנים לשלם מיסים למימון בתי ספר ציבוריים. בית המחוקקים המדינתי האמין שהעדיפות צריכה להינתן ליצירת תשתיות ציבוריות. חוסר במימון ציבורי דחה את הקמת הספרייה המדינתית עד לתקופת כהונתו של המושל ג'יימס ב. ריי ב-1826.
כבר מההתחלה מוסדות הבנקאות המדינתית היו קשורים קשר הדוק לעניינים הפיננסיים של ממשלת המדינה, שנעשו אף יותר מאתגרים בשל בסיס כלכלי מוגבל ואוכלוסייה מצומצמת, השפל הכלכלי בסוף העשור השני ובתחילת שנות ה-20 של המאה ה-19, מחסור בניסיון בבנקאות מצד חלק מהפוליטיקאים והאזרחים במדינה, ובשל גורמים אחרים. מערכת הבנקאות של אינדיאנה נשענה על יסודות רעועים אף בשנות השגשוג שלפני הפאניקה של 1819. כדי לפתור את הקשיים, חתם ג'נינגס ב-1817 על חוק להקמת הבנק הראשון של אינדיאנה באמצעות הפיכתו של בנק וינסנס, שהוקם על פי זיכיון של הטריטוריה ב-1814 לבנק החדש שפתח שלושה סניפים חדשים בקורידון, בברוקוויל ובוויוי. עד מהרה הפך הבנק הראשון של המדינה למקום ההפקדה של כספים פדרליים והיה מעורב בעסקי קרקעות. בנק החוואים והמכונאים של מדיסון, שהוקם ב-1814, בחר להישאר נפרד מבנק המדינה, זאת על בסיס הזיכיון של הטריטוריה שהיה בתוקף עד 1835.
כאשר הוצאות המדינה עלו על הכנסותיה, העדיף ג'נינגס להבטיח את חובות המדינה באמצעות הלוואות בנקאיות כדי לכסות את הגרעון ולא להנפיק שטרות של אוצר המדינה. אף על פי שהמיסים נגבו והמדינה לוותה כספים מהבנק הראשון של אינדיאנה, מצבה הפיננסי של המדינה נותר עגום, מצב שהוחמר על ידי השפל הכלכלי של 1819. בערך ב-1820 הושעו הפיקדונות הפדרליים בבנק הראשון של המדינה והשטרות של הבנק לא התקבלו עוד לתשלום עבור רכישות קרקעות פדרליות. דוחות רבים על השחיתות בבנק וינסנס והירידה במחירי הקרקעות, הובילו לפאניקה של 1819, והעמידו את הבנק בפני מצוקה פיננסית נוספת. ב-1821 הבנק כבר עמד במצב של פשיטת רגל. ביוני 1822 הכריז בית המשפט של מחוז נוקס שהבנק הראשון של המדינה הפסיד את הזיכיון שלו. בנובמבר 1823 אישר בית המשפט העליון של המדינה את סיום הזיכיון של הבנק וקבע שהבנק מעל בפיקדונות פדרליים בסכום של 250,000 דולר, הנפיק יותר שטרות מאשר הוא היה מסוגל לפרוע, יצר חוב שעלה על המגבלה המותרת על פי הזיכיון שלו, הקים יותר סניפים ממה שהוא היה מסוגל על פי ההון העצמי שלו, שילם לבעלי המניות דיבידנד גבוה, ונקט בצעדים לפירוקו מבלי לשלם את החובות שהוא צבר. במשך כמה שנים לאחר קריסת הבנק, היו אזרחי אינדיאנה תלויים בבנק של ארצות הברית, שלו היה סניף בלואיסוויל, ובבנק החוואים והמכונאים של מדיסון, לצורך קבלת שירות בנקאי. בנק החוואים והמכונאים התנהל בצורה טובה יותר מהבנק הראשון של אינדיאנה, אך הזיכיון שלו פג ב-1835 והשטרות שלו איבדו מערכם במשך כמה שנים. על ג'נינגס נמתחה ביקורת על כך שלא ניטר את פעילות הבנק בצורה קפדנית יותר ועל כך שלא חקר את פקידי הבנק על עבירות לכאורה.
רוב תקופת כהונתו השנייה של ג'נינגס כמושל עמדה בסימן של התמודדות עם הקשיים הפיננסיים המתמשכים של המדינה. כאשר ההכנסות ממיסים ומכירות הקרקעות נותרו בשפל, לא הספיקו הכנסות המדינה לשלם על איגרות החוב שהונפקו למימון העבודות הציבוריות. האספה הכללית של אינדיאנה נאלצה להוריד באופן משמעותי את ערכן של איגרות החוב, ובכך לגרום נזק לאשראי של המדינה ולגרום לקשיים בהשגת הלוואות חדשות.