stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מקדש השומרונים בהר גריזים
הקמת המקדש

תיאוריו של יוסף בן מתתיהו הם עדות להקמתו ולחורבנו של המקדש השומרוני על הר גריזים.
קיימות מספר דעות מהו זמן הקמת המקדש השומרוני:
בספרו קדמוניות היהודים מספר יוסף בן מתתיהו שאנשי ירושלים כעסו על מנשה הכהן הגדול על שנשא לאישה את בתו של סנבלט מושל שומרון, בניגוד לחוקי התורה האוסרים על כוהן לשאת אישה זרה. הם דרשו ממנו לעזוב את אשתו השומרונית או שלא יוכל לזבוח במקדש בירושלים. מנשה סיפר לחותנו על הדילמה שהוא עומד בפניה וטען כי הוא אמנם אוהב את אשתו, אך אינו רוצה לאבד בגללה את המשרה החשובה של הכוהן הגדול בירושלים. בעקבות זאת, סנבלט הבטיח לחתנו היהודי, מנשה, לבנות מקדש בהר גריזים על פי תבנית המקדש בירושלים ולמנות אותו לכוהן הגדול במקדש ולמושל על ארץ שומרון. לדברי יוסף בן מתתיהו, ההבטחה מומשה בזמן כיבוש הארץ בידי אלכסנדר מוקדון (332 לפנה"ס), כאשר השומרונים בראשותו של סנבלט הגישו סיוע לאלכסנדר הגדול בעת המצור על צור. לפי דבריו, כאשר הגיע אלכסנדר מוקדון אל למבואות צור, אסף סנבלט מנהיג השומרונים את צבאו ויצא אל צור כדי להודיע על כניעתו, ובאותה הזדמנות ביקש ממנו אישור לבנות מקדש על הר גריזים.
ממצאים ארכאולוגים מראים כי המקדש קדם ביותר ממאה שנה לימיו של אלכסנדר מוקדון. לפי הממצאים הוא הוקם בתחילת ימי בית המקדש השני, בזמנו של נחמיה, באמצע המאה החמישית לפנה"ס, והנישואים שעליהם מספר בן מתתיהו נערכו בימי סנבלט החורני, שחי בימי נחמיה. רמז לכך נמצא בספר נחמיה: "ּומִבְּנֵי יֹויָדָע בֶּן אֶלְיָשיב הַכֹּהֵן הַגָּדֹול חָתָן לְסַנְבַלַּט הַחֹֹרנִי וָאַבְִריחֵהּו מֵעָלָי" (ספר נחמיה, פרק י"ג, פסוק כ"ח).
לדעת יהושע גוטמן הקמת המקדש השומרוני קשורה למאורעות מימי ארתחששתא השלישי בשנת 350 לפנה"ס. כישלונו של המלך לכבוש את מצרים בשנת 351 לפנה"ס עורר מרידה בערי קיפרום ובערי פיניקיה בהנהגתו של תנית מלך צידון ובסיועו של פרעה נכתנבו השני מלך מצרים. לדעת גוטמן הצטרפו היהודים להתקוממות. עדות לכך הוא מצא אצל אוסביוס מקיסריה ובכרוניקות מאוחרות אחרות, שמצוין בהן חורבן יריחו והגליית תושביה בידי הפרסים להורקניה שלחוף הים הכספי, וייתכן שבמהלך המאורעות חרבו עוד ערים בארץ ישראל. אירועים אלה הביאו לערעור היחסים בין היהודים לשלטון הפרסי, ועקב כך גם התעוררו בקרב השומרונים תקוות שמקדש ירושלים יאבד את מעמדו המיוחד והם יוכלו להקים את מקדשם באישור השלטון הפרסי.
יצחק מגן וחנן אשל העלו את "תאוריית שני המקדשים". בהתבסס על ממצאי החפירות הארכאולוגיות שנערכו עד אז בהר גריזים ועל פי מטבעות שומרוניים - המאירים באור חדש את עדותו של יוסף בן מתתיהו - טענו יצחק מגן וחנן אשל לקיומם של שני מקדשים שומרוניים. בנוגע לזמנו של המקדש הראשון הם הסתמכו על סיפורי יוסף בן מתתיהו וטענו שהוא הוקם בידי סנבלט השני בעיר שומרון, באמצע המאה הרביעית לפנה"ס, שנים מעטות לפני כיבוש ארץ ישראל בידי אלכסנדר מוקדון, מקדש זה נהרס שנים מעטות לאחר בנייתו יחד עם חורבן העיר שומרון בידי המוקדונים, ועל כן הוא נשכח ואינו נזכר במסורות השונות. המקדש השומרוני השני הוקם במאה השנייה לפנה"ס, עם הקמת העיר ההלניסטית בהר גריזים. מקדש זה נהרס בידי יוחנן הורקנוס הראשון ברבע האחרון של המאה השנייה לפנה"ס, כשמונים שנה לאחר שנבנה.
המקדש

המתחם המקודש נבנה במקום הגבוה ביותר בהר גריזים, פתוח וצופה אל שכם העתיקה, אל העמקים ממזרח, אל הר עיבל ואל הצומת המרכזי של השומרון. ההר אינו מתאים לבניית עיר מרכזית, הוא גבוה, קר וצחיח, ללא מקורות מים ולא מתאים לחקלאות. יישוב הר גריזים נעשה מסיבות דתיות פולחניות, ולא משיקולי איכות חיים. לפי הממצאים הארכיולוגיים, המקדש הוא המבנה הראשון שנבנה על הר גריזים, וסביבו נבנתה עיר גדולה.
לפי יצחק מגן, המקדש הראשון על הר גריזים נבנה מאבני גוויל שפורקו מהשכבה העליונה של הסלע, ותוכניו הייתה דומה למקדש בירושלים. לאחר שהמקדש נבנה מחדש בוצעו בו שינויים והוא נבנה בסגנון יווני.
בית מקדש השומרוני הפך למרכזם הדתי והמדיני של בני העדה השומרונית. בימי התקופה הפרסית וההלניסטית בארץ ישראל נמשך מצב זה בו ניצב על הר גריזים מקדש וסביבו הייתה עיר גדולה.
יוסף בן מתתיהו סיפר שתלמי הראשון כבש את שומרון ולקח ממנה שבויים למצרים. בין יהודי מצרים לשומרוני מצרים פרצו חילוקי דעות אם לשלוח את הקרבנות לירושלים או להר גריזים. פולמוס נוסף בין העדות התרחש בזמן תלמי השישי.
הרדיפות של אנטיוכוס הרביעי פגעו בשומרונים כמו בשאר היהודים, אולם הם ככל הנראה נכנעו. לפי יוסף בן מתתיהו הם ביקשו מאנטיוכוס שיקרא את מקדשם על שם אלוהי יוון. אנטיוכוס קרא למקדש "מקדש זאוס מכניס האורחים".
באי דלוס נמצאו שתי כתובות הקדשה ביוונית המזכירות תרומות שהרימו שומרונים להר גריזים. שתיהן נפתחות במשפט: "הישראלים אשר בדלוס, המעלים מנחה להרגריזים הקדוש". הכתובות פורסמו בשנת 1982 והן מתוארכות לשנים 250–175 לפסה"נ ו-150–50 לפסה"נ בקירוב.
חכמי התלמוד סברו שבמקדש השומרונים הייתה דמות יונה, שסימלה את אלת הכותים, והם היו עובדים אותה.
במגילות קומראן נמצאה מגילה המתייחסת ככל הנראה למקדש הר גריזים. במגילה, ששמה "תפילת יוסף", מתואר שבט יוסף כחסר כוח "מוטל בארצות לא י[דע...]", בעוד "[... נבלים ישבים בארצם] ועשים להם במה על הר גבה" ומדברים "להכעיס ללוי וליהודה ולבנימן". מהדירי התעודה רואים בה ביטוי לפולמוס עם השומרונים, הבונים מקדש על הר גריזים ומתנכלים לשבטים שנותרו מרוכזים סביב ירושלים.
המקדש > מקורות נוספים לקיום המקדש

מלבד בספר קדמוניות היהודים של יוסף בן מתתיהו, הוזכר המקדש בספרים נוספים.
המקדש נזכר גם בספר חשמונאים ב שם נאמר שאנטיוכוס אפיפנס מינה שני אחראים למקדשים, את פיליפוס הפריגי למקדש בירושלים ואת אנדרוניקוס למקדש בהר גריזים. במקום נוסף מוזכר כי שם המקדש שונה ונקרא על שמו של זאוס כסנוס מכניס האורחים.
אוסביוס מקיסריה הביא קטע מספר של מחבר שומרוני לפיו ”אברהם נתכבד בכבוד אורח מטעם מקדש של עיר הר גריזים, שתרגומו "הר של עליון". מטעם מלכי-צדק שהיה כהן לאל עליון וגם מלך, קיבל מתנות”. גם אם טקסט זה משובש, הוא מעיד כי על הר גריזים עמדו עיר ומקדש, שהמחבר מייחס את ראשיתי לימי אברהם.
חורבן המקדש

בסוף המאה השנייה לפני הספירה חרבה העיר בידי השליט החשמונאי יוחנן הורקנוס הראשון. הוא הגיע בשנת 128 לפני הספירה והרס את המקדש עד היסוד. לפי המקורות היהודיים החורבן התרחש בכ"א בכסלו, ובשל כך נקבע במגילת תענית "יום הר גריזים" שנאסר במספד ובתענית. לפי חלק מן האגדות היהודיות, מחריב המקדש היה שמעון הצדיק.
זמן קיום המקדש נתון במחלוקת בין החוקרים, והוא ככל הנראה התקיים בסביבות ה-200 שנה, ומעולם לא נבנה מחדש.
בתקופה הרומית

בתקופה הרומית בארץ ישראל הוצב ככל הנראה מזבח רומי לזאוס במתחם המקדש. בימי הקיסר קונסטנטינוס (המאה ה-4) שבו השומרונים להר וחידשו בו את פולחנם. במאה ה-5 לספירה בנה ככל הנראה זנון, קיסר האימפריה הביזנטית מתחם מבוצר ובמרכזו כנסייה מתומנת מפוארת. הכנסייה הביזנטית הוקדשה למאריה תיאותוקוס, יולדת ישו.
כיום

בנימין מטודלה כתב על השומרונים כי הם "עושים זבח ומעלים עולה בכנסת שלהם בהר גריזים", וטוענים כי "הוא בית המקום ברוך הוא".
ההר נשאר עד היום קדוש בעיני השומרונים, המייחסים לו את קדושת הר המוריה ומכנים אותו "הר המבחר", ואף מראים על סלע בראש ההר כעל מקום עקדת יצחק. בערב חג הפסח עולים הם אל הר גריזים להקריב קרבן הפסח על מזבח המיועד לכך, ולאכלו, ככתוב בתורה, צלי אש.
השומרונים עולים אל המקדש בשלושת הרגלים: פסח, שבועות וסוכות.
בתקופת חודש ניסן, יממה לפני ליל הסדר היהודי, עוטים זקני העדה את הגלימה המסורתית, וכוהני הדת אוחזים בסכינים ומשספים את גרונות בהמות זבח הפסח.
הטקס הוא ססגוני, סוער ומלא התלהבות דתית, תוך קריאות רמות ונשיאת כפיים לאל, שוחטים בני העדה השומרונית קורבן פסח כאשר עשרות כבשים נשחטות במהלך הטקס.
העיקר החשוב ביותר באמונה השומרונית הוא שביום הדין יוקם המקדש.
ארכאולוגיה

בחפירות הארכאולוגיות בהר גריזים נמצא מתחם גדול המזוהה כמקדש השומרונים. לפי החפירות, נראה שעל הר גריזים נבנו שני מקדשים. הראשון במאה ה-5 לפנה"ס, והשני, גדול יותר, בראשית המאה ה-2 לפנה"ס. מסביב למקדש הוקמה עיר גדולה ששטחה למעלה מ-400 דונם ושאוכלסייתה נאמדת בלמעלה מעשרת אלפים איש. בחפירות נתגלו למעלה מארבע מאות אלף שברי עצמות קורבנות שכללו את בעלי החיים שהקריבו: כבשים, עזים, מעט פרות ותורים – בני-יונה. למעלה מ-90% מהעצמות הן עצמות עיזים וכבשים, והשאר פרים ויונים.
בחפירות נתגלו כשבעה-עשר אלף מטבעות זהב, כסף וברונזה, אלפי כלי חרס, כלי אבן, כלי נחושת כסף וזהב. דבר היכול להעיד על הבאת מתנות לבית המקדש.
בתקופת בית המקדש השני שמרו בני ישראל בקפידה רבה על דיני טומאה וטהרה. לפי חז"ל דקדקו הכותים (השומרונים) בהלכות אלו אף יותר משאר עם ישראל. בכל מבני המגורים שהקיפו את מקדש הר גריזים, בהם התגוררו ככל הנראה משפחות כוהנים, היו אמבטיות, כדוגמת ירושלים. קרוב לוודאי שגם במקדש עצמו היו אמבטיות, מלבד אלו שבבתים הפרטיים.
בכניסה לבית הבד ממערב למקדש נמצאה אמבטיה גדולה, בה רחצו העובדים לפני הכניסה. השומרונים הקפידו על ייצור יין ושמן בטהרה. עדות נוספת היא העדר כמעט מוחלט של כלים מיובאים על הר, מחמת החשש מטומאת נוכרים.
תגלית המעידה על קיומו של מקדש בראשות כהן גדול היא פעמון קטן מזהב בעל ענבל של כסף, שככל הנראה היה שייך לאפוד של הכהן גדול.
בכתובות רבות הכתובות בכתב עברי עתיק שהתגלו באזור המקדש מופיעים שמות הכהנים ותאריהם. נמצאו גם כתובות רבות המוכיחות באופן ברור את קיומו של המקדש. בין הכתובות ניתן למצוא כתובת אחת בה מופיע הנוסח ”דכרן טב קדם אלהא באתרא דנה”. המונח "לפני האלוהם" מכוון לנוכחות אלוהית פיזית - כלומר מקדש. כתבות אחרת כתוב: ”קדם אדני”. בכתובת המזכירה במפורש קיומו של מקדש נכתב: ”אשר הקריב יוסף על אשתו ועל בניו לפני אדני במקדש”.
שלילת קיומו של המקדש

ישנם חוקרים שכפרו בקיומו של מקדש הר גריזים. לדעתם, במחצית הראשונה של המאה הרביעית לפנה"ס לא עמדו לרשות השומרונים אמצעים מספקים לבניית מקדש. טענה זו בעייתית מפני שהיו מקדשים נוספים בתקופה זו, כמו מקדש חוניו ומקדש יב.
טענה נוספת הציג פנחס חורגין. הוא קשר את התנגדותם של השומרונים למקדש ירושלים בכך שהם התנגדו עקרונית לכל מקדש. הם נימקו את התנגדותם בכך שהם שרויים בתקופת הסתר הפנים. לדעתו, הסתפקו השומרונים בהקמת מזבח.
ראו גם

הר גריזים (אתר ארכאולוגי)
מוזיאון השומרונים - גריזים
מעמד הר גריזים והר עיבל
לקריאה נוספת

יצחק מגן, מקדש יהוה בהר גריזים ובירושלים. בתוך: ארץ ישראל: מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה, החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה בשיתוף המכון לארכיולוגיה האוניברסיטה העברית בשרושלים, כרך עשרים ותשעה, ירושלים ה'תשס"ט, עמ' 277–297
יצחק מגן, הר גריזים - עיר מקדש, בתוך קדמוניות, 91-92 (ה'תשנ"א), עמ' 70–96.
יצחק מגן, הר גריזים - עיר מקדש: סיכום שמונה עשרה שנות חפירה, בתוך קדמוניות, 120 (ה'תשס"א), עמ' 74–118.
מנחם מור, המקדש השומרוני על הר גריזים. בתוך: בית מקרא: כתב-עת לחקר המקרא ועולמו, חוברת ד כרך לח, עמוד 313–327.
חנן אשל, המקדש השומרוני בהר גריזים והמחקר ההיסטורי. בתוך: בית מקרא: כתב-עת לחקר המקרא ועולמו, חוברת ב כרך לט.
ריינהרד פאמר, Was There an Altar or a Temple in the Sacred Precinct on Mt. Gerizim?, המחלקה לקלאסיקה ולימודי דת של אוניברסיטת אוטווה.
מרגרטה מבוואריה, נסיכת הבוחר מפפאלץ

מרגרטה מבוואריה, נסיכת הבוחר מפפאלץ (בגרמנית: Margarete von Bayern; ‏7 בנובמבר 1456–25 בינואר 1501), הייתה בתו של לודוויג התשיעי, דוכס בוואריה ואשתו של פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ.
ביוגרפיה

מרגרטה נולדה ב-7 בנובמבר 1456 באמברג, ללודוויג התשיעי, דוכס בוואריה ולאמליה מסקסוניה, דוכסית בוואריה, בתם של פרידריך השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה ומרגרטה מאוסטריה.
ב-21 בפברואר 1474 התחתנה מרגרטה עם פיליפ מפפאלץ, בהשתתפות למעלה מ-1,000 אורחים, ביניהם 14 נסיכים. בחתונה נצרכו כמויות גדולות של מזון, ובכלל זה 110,000 ליטרים של יין ו-10,000 תרנגולות.
בשנת 1476 מת דודו של בעלה פרידריך השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ, ובעלה פיליפ עלה לשלטון במקומו. בשנת 1482 עזבה מרגרטה את היידלברג בעקבות מגפה, ועברה להתגורר בנוישטאדט אן דר ויינשטראסה. הודות למרגרטה היה לבעלה פיליפ קשר טוב עם אחיה גאורג, דוכס בוואריה, ובעקבות כך אף הוריש גאורג את דוכסות בוואריה-לנדסהוט לבנה רופרכט מפפאלץ, בישוף פרייזינג, שהיה נשוי לבתו של גאורג אליזבת מבוואריה, מה שגרם לפרוץ מלחמת לנדסהוט.
ב-25 בינואר 1501 מתה מרגרטה בהיידלברג, והיא בת 44 שנים.
משפחתה

ב-21 בפברואר 1474 התחתנה מרגרטה עם פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ, ממנו נולדו לה 14 ילדים:
לודוויג החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ (1478–1544)
פיליפ מפפאלץ (1480–1541)
רופרכט מפפאלץ, בישוף פרייזינג (1481–1504)
פרידריך השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ (1482–1556)
אליזבת מפפאלץ, רוזנת הסן (1483–1522), התחתנה עם וילהלם השלישי, רוזן הסן, ולאחריו התחתנה עם פיליפ הראשון, מרקיז באדן
גאורג מפפאלץ (1486–1529)
היינריך מפפאלץ (1487–1552)
יוהאן השלישי מפפאלץ (1488–1538)
אמליה מפפאלץ (1490–1524), התחתנה עם גאורג הראשון, דוכס פומרניה
ברברה מפפאלץ (1491–1505)
הלנה מפפאלץ (1493–1524), התחתנה עם היינריך החמישי, דוכס מקלנבורג
וולפגנג מפפאלץ (1494–1558)
אוטו היינריך מפפאלץ (1496)
קתרינה מפפאלץ (1499–1526)
הערות שוליים

↑  פטר ישקה, מיכאל מתאוס: Ländliche Rechtsquellen aus dem Kurmainzer Rheingau. עמ' 54, פרנץ שטיינר Verlag, 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 124165931  VIAF: 72319706   WorldCat (עם VIAF): 72319706
מרטין הנגל

| --- | --- |

 לידה:  14 בדצמבר 1926 רויטלינגן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  2 ביולי 2009 (בגיל 82) טיבינגן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 ענף מדעי:  היסטוריה של הדתות 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טיבינגן  אוניברסיטת היידלברג 
 מוסדות:  אוניברסיטת טיבינגן  אוניברסיטת ארלנגן-נירנברג 
 
מרטין הנגל (בגרמנית: Martin Hengel‏; 14 בדצמבר 1926 – 2 ביולי 2009) היה היסטוריון גרמני של הדת. מחקריו התמקדו בתקופת בית שני, בהשפעה ההלניסטית על היהדות ובראשית הנצרות.
ביוגרפיה

הנגל נולד ברויטלינגן, דרומית לשטוטגרט, וגדל באאלן הסמוכה. בהיותו בן 17, ב-1943, גויס לצבא הגרמני ושירת בסוללה אנטי-אווירית בחזית המערבית. השלים את חוק לימודיו ב-1946. בשלהי 1947 החל הנגל את לימודי התאולוגיה בטובינגן, ועבר לאוניברסיטת היידלברג ב-1949. הוא הוסמך לכומר קהילה לותרני ב-1951, אולם אביו התנגד לכך והתעקש שהוא יצטרף לעסק הטקסטיל המשפחתי באאלן לייצור לבני נשים. בד בבד עם עבודתו בעסק המשפחתי למד בשעות הפנאי. הוא נותר מנהל בחברה שלו עד למותו. באוגוסט 1957 הוא נשא לאישה את מריאן קיסטלר.
במשך זמן קצר הרצה גם בקולג' התאולוגי, ושירת כאסיסטנט לפרופסור אוטו מישל באוניברסיטת טובינגן, אולם תקופה זו באה לסיומה ב-1957, כשהוא נשלח לנהל מפעל בלסטר למשך מספר שנים. הוא המשיך לעבוד על תזת הדוקטורט שלו בזמנו הפנוי. הנגל סיים את לימודיו ב-1959 וקיבל דוקטורט. הוא השלים ההבליטציון (Habilitation), שהיא תנאי לקבלת משרת הוראה באקדמיה, והחל ללמד באוניברסיטת טובינגן ב-1967. עבודתו עסקה ביהדות ובהלניזם. הוא שימש כפרופסור באוניברסיטת ארלאנגן (Erlangen) החל מ-1968 וב-1972 שב לאוניברסיטת טובינגן על מנת לרשת את פרופסור מישל.
ב-1992 הוא פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס לברית החדשה וראשית היהדות באוניברסיטת טובינגן. הנגל התמחה בראשיתה של היהדות הרבנית ובכלל זה בראשית הנצרות ומקורותיה. תרם רבות לחקר צומת הדרכים שבה נפגשו ההלניזם, היהדות, הפגניזם והנצרות בתקופת הבית השני ולאחריה. הנגל ניסח מחדש את הגישה הנקוטה במחקר התקופה בעבודות כמו Judentum und Hellenismus, ואחרות והשפיע רבות על חוקרים בולטים שהולכים בעקבותיו.
המכון שלו לדתות היהדות המוקדמת וההלניזם מושך מלומדים מכל רחבי תבל, בכללם ישראל, וקרן פיליפ מלנכטון, אותה ייסד, מביאה חוקרים צעירים קרוב לעולם היווני והרומי העתיק.
הוא זכה לתאר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות אופסלה, סנט אנדרוז, קיימברידג', דרהאם, שטראסבורג ודבלין. הוא היה חבר חוץ של האקדמיה הבריטית והאקדמיה המלכותית ההולנדית לאמנויות ומדעים.
פרסומים נבחרים

Judentum und Hellenismus : Studien zu ihrer Begegnung unter Berücksichtigung Palästinas bis zur Mitte des 2 Jh.s v.Chr.. Tübingen: J.C.B. Mohr, 1973
Judaism and Hellenism : Studies in Their Encounter in Palestine During the Early Hellenistic Period. 1st English ed. 2 vols. London: SCM Press, 1974.
Crucifixion in the Ancient World and the Folly of the Message of the Cross. Philadelphia, Pa.: Fortress Press, 1977.
Acts and the History of Earliest Christianity. London, SCM Press, 1979.
Jews, Greeks, and Barbarians : Aspects of the Hellenization of Judaism in the Pre-Christian Period 1st American ed. Philadelphia, Pa.: Fortress Press, 1980.
The Charismatic Leader and His Followers. 1st English ed. New York, NY: The Crossroad Publishing Company, 1981.
Between Jesus and Paul: Studies in the Earliest History of Christianity. London: SCM Press, 1983.
The Zealots : Investigations into the Jewish Freedom Movement in the Period from Herod I until 70 A.D. Edinburgh: T. & T. Clark, 1989.
The Four Gospels and the One Gospel of Jesus Christ : An Investigation of the Collection and Origin of the Canonical Gospels. 1st North American ed. Harrisburg, Pa.: Trinity Press International, 2000.
הערות שוליים

↑  ראו ביקורת מאת מנחם שטרן, בתוך: מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני (עורכים: ישעיהו גפני, משה דוד הר, משה עמית), ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשנ"א-1991, עמ' 578–586.
↑  ראו ביקורת (באנגלית) מאת מנחם שטרן, בתוך: מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, עמ' 599–600.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262524705171  PLWABN: 9810642743005606  BIBSYS: 90066215  BNE: XX967073  BnF: cb11907225f (data)  CiNii: DA00437326  GND: 119439786  ISNI: 0000 0001 3990 6860  LCCN: n79147881  LNB: 000188325  NDL: 00443046  NKC: jx20090220016  NLA: 35187436  NLK: KAC199612110  NTA: 068440030  RERO: 02-A003362900  SNAC: w6973pcc  SUDOC: 026918676  Trove: 857123  VcBA: 495/165468  VIAF: 108285544   WorldCat (עם VIAF): 108285544
מצ'מון הנגיד

| --- | --- |
 מדינה:  תימן
 פטירה:  ד'תתקי"ב
 מקצוע:  סוחר
 תפקיד:  נגיד יהודי תימן, "פקיד הסוחרים" (ממונה על נמל עדן ושותף מסחרי של מושל העיר)
 השקפה דתית:  יהדות 
 צאצאים:  חלפון
 
רבי מצ'מון בן יפת (חסן) בן בונדאר (נפטר בשנת ד'תתקי"ב, 1151) היה נגיד ארץ תימן, "אלוף" ו"פקיד-הסוחרים" במאה ה-12. ישב בעיר עדן.
חייו

נולד למשפחת נגידים וסוחרים עשירים, שייתכן שמוצאה בפרס. ההשערה נשענת בין היתר על השם הפרסי של הסב, בנדאר. אביו יפת היה אף הוא "פקידי הסוחרים", ומשפחתו תרמה רבות לישיבות הגאונים בבבל וכן לישיבות ארץ ישראל ומצרים. נוהג זה לתרום לישיבות הגאונים בבבל היה קיים בקהילת יהדות תימן במשך מאות שנים: במאות ה-10 וה-11 נזכרים במכתבי הגאונים שמות של חכמים מתימן שהיו אחראים על גביית הכספים המיועדים לצורכי ישיבות בבל, כמו עמרם בן יהוחנן מהעיר סעדה, ידידיה "אלוף" מצנעא, משה ושלמה בר סעיד מהעיר ירים ועוד.
כאבותיו, היה מצ'מון "פקיד הסוחרים" – בא-כוחם של סוחרים זרים בעיר עדן, שטיפל בסחורות ששלחו לו ומכר וקנה עבור הסוחרים שהיה בא-כוחם. הוא החזיק ב"בית פקידות" (בערבית "דאר וכאלה"), שבו קבץ את הסחורות והכספים שנשלחו אליו, ובו התקיים עיקרו של המסחר בעיר, כמעין בורסה. הוא ניסח חוזים וביתו היה כעין משרד דואר עבור הסוחרים. הוא היה ממונה על נמל עדן ושותפו המסחרי של מושל העיר, וביחד פתחו שירות אוניות ישיר בין עדן לאי סרי לנקה. חלק חשוב בתפקידו היה גם הטיפול בעזבונם של סוחרים שטבעו בים. תפקיד "פקיד הסוחרים" היה רב עוצמה שכן בתקופתו פרח הסחר הבינלאומי בעיר.
בנוסף היה "נגיד ארץ תימן" ו"אלוף", שמונה בידי ראשי הישיבות לאיסוף תרומות ושאלות שיועברו לישיבות, ולהנהגת הציבור במדינתו. בגניזה הקהירית נמצאו מכתבים רבים ממנו ואליו העוסקים בענייני חוק ומשפט, וכן שירים שנכתבו לכבודו. הוא מתואר כך: "ממונה מן ראשי גלויות ומן ראשי ישיבות על כל ישראל, ונאמן השליטים אשר הם במדינת הים ואשר הם במדבר". משמעות הדבר שקיבל אישור לנגידותו מראש הגולה חזקיה בן דוד, מראש ישיבת פומבדיתא רב האי גאון, מראש ישיבת סורא רב ישראל בן רב שמואל בן חפני גאון ומהרב מצליח הכהן גאון, ראש ישיבת גאון יעקב שהועתקה מארץ ישראל למצרים והיה ראש הקהילה היהודית באימפריה הפאטמית. את התפקיד קיבל מאביו, אך הרחיב את סמכותו באמצעות פעילות ענפה והסכמוֹת ראשי הגולה וראשי הישיבות. היה בעל השפעה על כל יהודי תימן, לפחות עד לסעדה שבצפון.
עמד בקשרי הלכה ומשפט עם חכמי יהודי מצרים, ותמך בהם מבחינה כלכלית וכך כותב עליו רבי מצליח הכהן גאון: "נגיד לעם ה', שר השרים, ראש הקהילות". היה נתון להשפעתו של רב מצליח הכהן, וקבע בסדר התפילה את הרשות בשם רב מצליח גאון. בהמשך – ככל הנראה בשנת 1135 – הגיע לתימן יהודי פרסי מזרע בית דוד, ממשפחת ראש הגולה, ומרבית יהודי תימן, בהם מצ'מון, קיבלו עליהם את מרותו כראש גולה לזמן מה. קבלת המרות של הנשיא הפרסי יצרה מחלוקת חריפה בין הסוחר חלפון הלוי בן נתנאל ובין ראשי הקהילה ובהם מצ'מון הנגיד. חלפון פנה לערכאות, ונתבקש ליישב את המחלוקת מול מצ'מון. בהמשך חזר המצב לקדמותו והקהילה קיבלה את רב מצליח הכהן כראש גולה.
מצ'מון היה נשוי לאחותו של אבו זכרי יהודה בן יוסף הכהן, שהיה פקיד סוחרים בקהיר בירת מצרים. נפטר לפני חודש חשוון ד'תתקי"ב (1151) ואת מקומו ירש בנו חלפון (נפטר ב-28 באוקטובר 1172). גויטיין משער כי האחים חלפון וישועה בני מצ'מון, שהיו שניהם נגידי ארץ תימן במאה ה-13, היו צאצאיו של מצ'מון. למצ'מון בן דוד, שהיה נגיד תימן בזמנו של הרמב"ם, הקדיש רבי יהודה אלחריזי עותק מספרו ה"תחכמוני", ויש יסוד להנחה שהיה גם הוא מצאצאיו של מצ'מון הנגיד הראשון. הוא היה אחרון יהודי תימן שמוזכר בתקופה זו בהקשר של הסחר הבינלאומי להודו. כן ייתכן שרבי דוד עדני, מחבר "מדרש הגדול", היה ממשפחת הנגידים.
ראו גם

הנגידות במצרים
לקריאה נוספת

שלמה דב גויטיין, התימנים: היסטוריה, סדרי חברה, חיי הרוח: מבחר מחקרים, מנחם בן ששון (עורך), ירושלים: מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, תשמ"ג 1983.
שלמה דוב גויטיין ומרדכי עקיבא פרידמן, ספר הודו ב': מצ'מון נגיד ארץ תימן וסחר הודו, תעודות מגניזת קהיר ירושלים: מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, תשע"א.
הערות שוליים

1 2  גויטיין 1983, עמ' 54 והערה 6
1 2 3  גויטיין 1983, עמ' 78–79
1 2  גויטיין 1983, עמ' 39
1 2  גויטיין 1983, עמ' 40
↑  גויטיין 1983, עמ' 86
↑  על התפקיד ראו: שלמה דב גוייטיין, "נגידי ארץ תימן", בתוך: גויטיין 1983, עמ' 75–83
↑  גויטיין 1983, עמ' 80
1 2  גויטיין 1983, עמ' 55–57, 73, 80
↑  גויטיין 1983, עמ' 81
↑  גויטיין 1983, עמ' 42, 81–82
מצ'יסטה

| --- | --- |
ברתולומאו פגאנו כמצ'יסטה
ברתולומאו פגאנו כמצ'יסטה
 יוצרים:  ג'ובאני פסטרונה 
 גילום הדמות:  ברתולומאו פגאנו 
 
מצ'יסטה (מאיטלקית "Maciste") הוא שמה של דמות בדיונית בקולנוע האיטלקי. מצ'יסטה מתואר כאדם רב-און, בדומה להרקולס, המבצע מעללים שבן אנוש רגיל אינו מסוגל להם. מצ'יסטה הופיע בעשרות סרטים שתיארו את מעלליו, רובם סרטים באיכות נמוכה מסוג "חרבות וסנדלים", המתרחשים, כביכול, בתקופה הקלאסית. הסרט הראשון בו הופיע מצ'יסטה הוא הסרט האילם הקלאסי "כביריה" משנת 1914. הצלחת הסרט הובילה ליצירת עשרים ושבעה סרטים אילמים בהם הופיע מצ'יסטה בגילומו של ברתולומאו פגאנו. בשנות ה-60 החל גל נוסף של סרטי מצ'יסטה. בסך הכול כיכבה דמותו של מצ'יסטה ב-52 סרטים.
כביריה והסרטים האילמים

דמותו של מצ'יסטה הופיעה לראשונה בסרט האילם האיטלקי "כביריה" ב-1914. המשורר והלאומן האיטלקי גבריאלה ד'אנונציו, שהיה התסריטאי, טען כי המציא את השם "מצ'יסטה" בעקבות רמזים בתרבות הקלאסית כי זהו כינוי להרקולס, ואכן בתרבות היוונית הקלאסית ישנם שמות דומים המשמשים ככינויים להרקולס.
סרט זה, מ-1914, היה סיפורו של עבד המציל נסיכה רומית מבני קרתגו הרשעים, שזממו להקריבה למולך. ד'אנונציו ביסס את עלילת הסרט ואת התסריט באופן רופף על הסיפור "שלמבו" מאת גוסטב פלובר. הסרט היווה תבנית לפיה נוצרו יתר סרטי מצ'יסטה, שעלילתם הבסיסית עסקה לרוב בשליטים רודנים המעורבים בסוג כלשהו של טקס מאגי לאל מרושע, ומשתמשים לשם כך באישה נאה, שאותה יש להציל. מצ'יסטה הוא האדם החזק באופן על-טבעי שחש להציל את האישה, ולעיתים להשיב את הממלכה לידי השליט האמיתי, ממנו הפקיע הנבל את השלטון. ברוב הסרטים יש סצנה המתארת ריקוד בטן. חלק מן הסרטים מציגים את דמותה של מלכה מרושעת החושקת במצ'יסטה. סרטים אלו התרחשו במקומות שונים בעולם העתיק, ממונגוליה ועד פרו, ממצרים העתיקה ועד האימפריה הרומית. לעיתים התרחשו הסרטים אף בזמנים מאוחרים יותר, ואף בעולם המודרני, כאשר מוצאו הקרתגני של מצ'יסטה לא מנע ממנו להופיע בכל זמן היסטורי שבו התרחשה עלילת הסרט.
השחקן ששיחק את מצ'יסטה בסרט "כביריה", ברתולומאו פגאנו, שיחק ב-26 סרטים אילמים שנעשו בכיכובו בהתבסס על דמותו של מצ'יסטה, בתקופה שבין 1915 ל-1926. דמותו של מצ'יסטה בגילומו של פגאנו יכלה להופיע בכל מקום ובכל זמן. ואכן, הסרטים שנעשו בתקופת מלחמת העולם הראשונה נשאו אופי תעמולתי, ומצ'יסטה הופיע בהם כחייל. הסרטים מהתקופה שלאחר המלחמה שבו לעולם הפנטסיה, אך לעיתים נשאו אופי ריאלי יותר. מצ'יסטה תואר אף כמשתתף באולימפיאדה המודרנית. עם זאת, בכל מקום נותר אופיו עקבי - הוא היה גיבור עממי, בעל כוח על-אנושי בדומה להרקולס, הנלחם ברשע ובעריצות, בדמות אצולה מושחתת ומלוכה רודנית.
תחייתו של מצ'יסטה בשנות ה-60

דמותו של מצ'יסטה זכתה לתחייה קולנועית בשנות ה-60. בשנת 1958 הפיק מפיק איטלקי סרט בשם "הרקולס" בכיכובו של שרירן אמריקני בשם סטיב ריבס. הסרט נרכש להפצה בארצות הברית תמורת 35,000 דולר על ידי המפיק ג'וזף אי. לווין, והיה ללהיט בלתי צפוי שהכניס פי כמה וכמה מהשקעתו של לוויין. הצלחה בלתי צפויה זו הביאה לפריחת תעשיית דרמות איטלקיות בכיכובם של שרירנים אמריקנים בנושאים מיתולוגיים או קלאסיים. מצ'יסטה כיכב ב-25 מסרטים אלו. מצ'יסטה לא נשא לאומיות או מוצא מוגדר, ומקור כוחו האדיר לא הוסבר מעולם. כמו כן הופיע מצ'יסטה בסרטים בזמנים שונים בין רומא העתיקה למאה ה-18. סוג זה של סרטי "חרבות וסנדלים" פרח במשך כשש שנים, עד לעליית מערבוני הספגטי, שניצלו את משאבי האולפנים האיטלקים. סרטים מסוג זה נקראו סרטי ניצול והיו חלק מתופעה תרבותית רחבה של תרבות שוליים אירופית המיובאת לארצות הברית, בניסיון ליצור רווח מסרטים בנושאים או בסגנון שאולפני הסרטים הממסדיים האמריקאים סירבו לגעת בהם.
כאשר הופצו הסרטים בארצות הברית, לא הופיע בכותרתם השם מצ'יסטה, שלא היה מוכר לצופה האמריקאי. הגיבורים נקראו "שמשון", "גוליית", "הרקולס", "אטלס" או "קולוסוס". חלק מהסרטים לא הוקרנו בבתי הקולנוע בארצות הברית, אלא שודרו בטלוויזיה האמריקנית כחלק מעסקאות חבילה, בסדרה בשם "בניו של הרקולס" ששודרה בימי שבת אחר הצהריים. מספר שרירנים איטלקים שיחקו את מצ'יסטה, אך הוא קשור במיוחד בשמו של האמריקאי מרק פורסט, ששיחק בשבעה מהסרטים. שחקנים אחרים ששיחקו את הדמות כוללים את גורדון סקוט, גורדון מיטשל, קירק מוריס, סמסון ברק, אלן סטיל, ריצ'רד לויד, רנאטו רוסיני ופרנק גורדון.