stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אגודת לימודי אמריקה הלטינית

| --- | --- |
 תחום:  השכלה גבוהה 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מטה הארגון:  פיטסבורג 
 תקופת הפעילות:  1966–הווה (כ־59 שנים) 
 lasaweb.org/en
 
אגודת לימודי אמריקה הלטינית (באנגלית: Latin American Studies Association, מוכרת גם בראשי התיבות LASA) היא האגודה המקצועית הגדולה ביותר של חוקרי אמריקה הלטינית ומכוני מחקר העוסקים בחבל ארץ זה.
פעילות

מטרתה המוצהרת של האגודה היא: "לטפח דיון אינטלקטואלי אודות, מחקר והוראה של אמריקה הלטינית, הקריביים ואנשיהם ברחבי האמריקות, לקדם את תחומי ההתעניינות של חברי האגודה המגוונים, ולעודד מעורבות אזרחית באמצעות בניית רשתות ודיון ציבורי".
האגודה הוקמה ב-7 במאי 1966 מתוך שיתוף פעולה של "הוועדה המשותפת ללימודי אמריקה הלטינית" (Joint Committee on Latin American Studies) של "המועצה האמריקאית של אגודות מלומדות" (American council of Learned societies) ושל המועצה למחקר במדעי החברה (Social Siences Research Council) ושל "הקרן ההיספאנית" (Hispanic Foundation) של ספריית הקונגרס של ארצות הברית. האגודה החליפה את "האגודה ללימודי אמריקה הלטינית" (The Association for Latin American Studies), התארגנות מוקדמת יותר שהוקמה ב-1959 ואשר כשלה מלעמוד ביעדיה.
באגודה חברים כ-5,000 איש ומוסדות מדיסציפלינות שונות. מרבית חברי האגודה הם מארצות הברית של אמריקה, וכ-25% מחוצה לה. במסגרת האגודה פועלים החברים גם במחלקות (sections) שונות של תחומי עניין ממוקדים יותר. 28 המחלקות השונות מחולקות לפי מדינות, אזורים ותחומי עניין כגון "גזע ואתניות", "כלכלה ופוליטיקה" או "לימודי קולנוע".
האגודה מקיימת כנס בינלאומי רב משתתפים אחת ל-18 חודשים ובו כ-900 מושבים. האגודה מוציאה לאור את כתב העת Latin American Research Review, מכתבי העת המובילים בתחום לימודי אמריקה הלטינית ומעניקה פרסים שונים על הישגים אקדמאיים.
לקריאה נוספת

Howard F. Cline, "The Latin American Studies Association: A Summary Survey with Appendix", Latin American Research Review, Vol. 2, No. 1 (Autumn, 1966), pp. 57-79
דרום קנזינגטון

| --- | --- |

 מידע
 עיר:  הרובע המלכותי קנזינגטון וצ'לסי 
 קואורדינטות:  51°29′28″N 0°10′37″W﻿ / ﻿51.4912°N 0.1769°W﻿ / 51.4912; -0.1769
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסדרום קנזינגטון(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסדרום קנזינגטון
 
מפגש דרך ברומפטון הישנה ורחוב פלהאם, בסמוך לתחנת קנזינגטון של הרכבת התחתית של לונדון.
מגדל המלכה, המכללה האימפריאלית
דרום קנזינגטון (באנגלית: South Kensington - "סאות' קנזינגטון") היא שכונה ברובע המלכותי של קנזינגטון וצ'לסי שבעיר לונדון, בירת הממלכה המאוחדת, כ־3.9 ק"מ דרומית־מערבית לצ'רינג קרוס ולכיכר טרפלגר.
גאוגרפיה

אין הגדרה מדויקת של השכונה, אולם מקובל לזהות את השכונה עם האזורים הנמצאים סביב תחנת הרכבת התחתית של לונדון של דרום קנזינגטון וכן את האזור שסביב דרך התערוכות. בשכונה נמצאים המוזיאון להיסטוריה של הטבע, מוזיאון ויקטוריה ואלברט, מוזיאון המדע, בית באדן-פאוול, האלברט הול, אימפריאל קולג' והקולג' המלכותי למוזיקה (אף שיש המשייכים אותה לאזור נייטסברידג').
השכונה נמצאת על הגבול שבין שכונת נייטסברידג' (הנמצאת מזרחית לה) לבין צ'לסי הנמצאת מערבית ודרומית לה.
היסטוריה

אזור דרום קנזינגטון היה אזור חקלאי עד אמצע המאה ה-19. במקום היו ערוגות ירק ועצי פרי אשר סיפקו מזון לשוקי לונדון. בעקבות הצלחת התערוכה הגדולה שנערכה בשנת 1851 בהייד פארק הסמוך, נרכש שטח של כ-352,000 מ"ר על ידי הוועדה המלכותית לתערוכה של 1851 במטרה להקים במקום מוסדות תרבות (כיום שטח זה כולל את אזור אלברטפוליס לאורכה של דרך התערוכות). בשל הצלחת מוסדות התרבות שנבנו במקום החלו בשנות ה-60 של המאה ה-19 להקים בשכונה בתי מגורים, והשכונה התפתחה במהירות ומשכה אליה בעלי אמצעים רבים אשר בנו בפרוור את בתיהם (השכונה הייתה באותה עת מחוץ לשטחי לונדון). שם השכונה "דרום קנזינגטון" נבחר למטרה זו - שייוך השכונה לשכונת קנזינגטון היוקרתית הצפונית לאזור (בה נמצאים ארמון קנזינגטון וגני קנזינגטון היווה צעד שיווקי שנועד למצב את השכונה כמותג ולהפרידה משכונת צ'לסי הסמוכה שהייתה שכונת פועלים. הקמת תחנת הרכבת התחתית בשנת 1868 הפכה את איחוד הפרוור עם לונדון לוודאי.
ראו גם

הבית הדק
ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים

ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים (בעבר: ועדת הטקסים הממשלתית) הייתה ועדת שרים האמונה על קיומם של הטקסים הממלכתיים וסמלי מדינת ישראל. הוועדה מתכנסת מכוח החלטת ממשלת ישראל, ומתפזרת עם פיזורה.
חברי הוועדה הם שרים מכהנים בממשלה ואל ישיבותיה מוזמנים בקביעות בין היתר ראש הטקס במשרד החוץ, ראש ענף משטר ונוהג במשטרת ישראל, ראש ענף משטר ומשמעת בצה"ל, מנכ"ל בית הנשיא, מנהל מרכז ההסברה וראש ענף טקסים ואירועים במשמר הכנסת.
הוועדה אמונה על סמלי המדינה: הדגל, הסמל וההמנון, אישור עיטורים שונים, מטבעות ושטרות ובולים רשמיים של המדינה.
בנוסף אחראית הוועדה על אירועים וימי זיכרון ממלכתיים הקיימים מכוח חוק או מכוח החלטת ממשלה, על קיומו של נוהל חבצלת, על רשימת סדרי הקדימה הממלכתיים, קביעת הנושא המרכזי של יום העצמאות והשנה כולה. בראש הוועדה עומד שר התרבות ומרכז ההסברה (החל מ-2015 בראשות מושיק אביב) משמש כגוף הביצוע שלה.
הוועדה לא הוקמה מחדש עם הקמת הממשלה ה-37.
מבנה הוועדה וסמכויותיה

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה .
ראו גם

מרכז ההסברה
פאולו מוואנגה

פאולו מוואנגה (באנגלית: Paulo Muwanga;‏ 1924  – 1 באפריל 1991), היה נשיא אוגנדה למשך מספר ימים במאי 1980 מתוקף תפקידו כיו"ר הוועדה הצבאית הממשלתית. מוואנגה סיים את תפקידו עם הקמתה של "הוועדה הנשיאותית של אוגנדה". ב-12 במאי 1980, הוא חבר ליוורי מוסבני וטיטו אוקלו ויחדיו הדיחו את גודפריי בינייסה מהנשיאות. הוא תיפקד כראש ממשלה מן ה-1 באוגוסט ועד ה-25 באוגוסט בשנת 1980. מוואנגה מינה את עצמו לראש ועדת הבחירות וב-10 בדצמבר 1980, הוא הכריז על מפלגתו של מילטון אובוטה כמנצחת. רבים טוענים כי תוצאות הבחירות זויפו ומערערים על נכונותן. במחאה על כך, ניהל יוורי מוסבני מלחמת גרילה בשלטון שקידמה אותו, בסופו של דבר, לנשיאות.
ראו גם

פוליטיקה של אוגנדה
נשיא אוגנדה
הערות שוליים

↑  administrator, History of EC, Electoral Commission, ‏2015-12-29
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1161675094  VIAF: 2967153063139919320007   WorldCat (עם VIAF): 2967153063139919320007 
ערך זה הוא קצרמרבנושא פוליטיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ארנסט אבלס

ארנסט אבלס במהלך עדותו במשפט אייכמן
ארנסט (שלמה יהודה) אבלס (Ernst Abeles;‏ 1896 ברטיסלבה – 1969 חיפה), היה איש ציבור יהודי-סלובקי אשר עסק בהצלת יהודים ובסיוע להם במהלך מלחמת העולם השנייה, והעיד מאוחר יותר במשפט אייכמן.
קורות חייו > לפני מלחמת העולם השנייה

בזמן מלחמת העולם הראשונה גויס ושרת כקצין בצבא האוסטרו-הונגרי בחזית המזרחית, נשבה ושהה בשבי הרוסי עד תום המלחמה.
עם תום מלחמת העולם הראשונה הצטרף לעסק המשפחתי ליבוא קטניות וקפה ולבית חרושת לייבוש פירות, ובהמשך ירש אותו. למד משפטים באוניברסיטת ברטיסלבה אך לא השלים את לימודיו וסיים כדוקטור למדעי המדינה.
קורות חייו > במהלך מלחמת העולם השנייה

עד הכיבוש הנאצי, נהנו היהודים בצ'כוסלובקיה משיויון זכויות, כולל יצוג בפרלמנט הצ'כוסלובקי. לאחר כיבוש צ'כוסלובקיה על ידי גרמניה הנאצית ב-1939, הוכרזה סלובקיה כמדינה אוטונומית. בעקבות עליית מפלגת משמר הלינקה האנטישמית כוננו חוקי הגזע הראשונים בסלובקיה, אשר הביאו בין היתר להחרמת בית החרושת המשפחתי של משפחת אבלס, ולסגירה בכפייה של העסק המשפחתי.
ארנסט אבלס שירת בתקופה זו כמנהל מחלקת ההגירה והמחלקה הסוציאלית ב"מרכז היהודי" (Ustredna Zidov). עם הקמת "קבוצת העבודה" (או "ממשלת הצללים היהודית") היה אחראי אבלס על הניהול הכספי יחד עם וילי פירסט. בתקופה זו, עמד בקשר עם דיטר ויסליצני.
כאשר ביקר אבלס את מחנה פופראד שבצפון סלובקיה כדי לארגן סיוע לנערות יהודיות שהוחזקו בו לקראת השילוח לפולין בתנאי קור ורעב, ציווה ויסליצני על מעצרו. אבלס נשלח למחנה ריכוז אך שילוחו להשמדה בפולין נמנע בזכות שוחד ששולם על ידי אשתו.
אחרי זמן מה נעצרו משלוחי היהודים, אך עם פרוץ מרד הפרטיזנים בסלובקיה בשנת 1944 הסתיימה הפוגה זו; הגרמנים ביצעו גירושים המוניים של יהודים מסלובקיה, במסגרתם נשלחה גיזי פליישמן, מנהיגת "קבוצת העבודה", לאושוויץ. הרב חיים מיכאל דב ויסמנדל, אף הוא ממקימי הקבוצה, הצליח לקפוץ מרכבת נוסעת וניצל בזמן שאשתו וילדיו הובלו לתאי הגזים.
ד"ר אבלס ומשפחתו מצאו מסתור במרתף של בר שהוכן למטרה זו מראש. את האספקה הדרושה סיפקו אם ובתה, נוצריות שעבדו בסמוך למקום. במרוצת הזמן הצטרפו למסתור אנשים נוספים. חברתו הנוצרייה של אחד מהם עונתה על ידי הגסטפו והסגירה את מקום המסתור. ב-1 בינואר 1945, לאחר כ-4 חודשים במחבוא, עצרו אנשי הגסטפו את 21 השוהים במקום המסתור במפקדת הגסטפו בברטיסלבה. בזכות הכרותו עם מפקד הגסטאפו המקומי הותר לאבלס ולמשפחתו להתאבד בבליעת ציאניד. בנו הבכור, חנן, סירב לבצע את המעשה ובכך הציל את המשפחה מכליה. כעבור יום הועברו העצורים למחנה המעבר סרד (Sered), משם יצאו המשלוחים מזרחה.
ארסנט אבלס נשלח למחנה זקסנהאוזן עם בנו, אשתו ובתו נשלחו למחנה טרזיינשטט ואמו הקשישה למחנה ראוונסבריק. בהגיעם לזקסנהאוזן התחזה ארנסט אבלס לצעיר יותר, בנו בן ה-14 הכריז על עצמו כמבוגר יותר, כך ששניהם נשלחו יחד למחנה עבודה בברלין – ליכטנרד, משם יצאו מדי יום לעבודות פינוי הריסות ובניית מחסומים במרכז ברלין.
תוך זמן קצר התקרב הצבא האדום לגבול, ועקב כך חוסל מחנה העבודה ואסיריו הועברו למחנה האם – זקסנהאוזן. עם שחרור מחנה זה על ידי הסובייטים ניתנה האפשרות לצאת מהמחנה. בעזרת מריצה הוביל אבלס את בנו שחלה בדלקת ריאות משך מספר ימים מזרחה עד שהגיעו למחנה צבאי, ומשם נסעו ברכבת משא לברטיסלבה. עקב העדר תעודות מזהות, עוכבו בבית מעצר עד שבן משפחה אסף אותם לביתו, שם התאחד אבלס עם אשתו ובתו אשר שרדו את מחנה טרזיינשטט (אמו נספתה בראוונסבריק זמן קצר לאחר הגעתה לשם).
קורות חייו > עלייה לארץ

עם תום מלחמת העולם השנייה, החל ד"ר אבלס לחפש מקור פרנסה וחזר להצליח בעסקיו. בשנת 1949 עלו שני ילדיו לארץ ישראל ואבלס ואשתו החליטו לצאת בעקבותיהם. עקב קשיים בהוצאת הונו ורכושו מהמדינה הקומוניסטית חנה ד"ר אבלס בבלגיה ובצרפת, משם ניהל משפט נגד ממשלת צ'כוסלובקיה. בשנת 1952, לאחר שהחזיר לעצמו את רכושו, עלו ד"ר אבלס ואשתו לארץ והתיישבו בחיפה. את הרכוש והסחורות שהביא ארצה בזזו אנשי המכס והוא נשאר למעשה חסר כל.
בארץ עבד במקומות שונים כפקיד ומחסנאי עד שיסד שותפות עם שניים ממכריו והתחילו לייבא מכוניות רליאנט. בהמשך ד"ר אבלס עזב את השותפות והקים חברה לשיווק מזון לחיות עבור קיבוצים.
פעילות ציבורית

בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, היה חבר בהנהלת הקהילה האורתודוקסית היהודית בסלובקיה.
בימי עליית המשטר הנאצי ותחילת השפעתו בסלובקיה בשנת 1940, דרשו השלטונות את הקמת "המרכז היהודי", שנדרש לרכז את כל המידע והטיפול ביהודים. הד"ר אבלס ניהל ב"מרכז" את מחלקת ההגירה והמחלקה לעזרה סוציאלית והיה נציגם בסלובקיה של המוסדות היהודיים הבינלאומיים "היצ'ם" (Hicem) ו-"ג'וינט" (Joint), אשר שלחו סיוע ליהודים גם בזמן מלחמת העולם השנייה. במסגרת זו פעל בשיתוף פעולה עם גיזי פליישמן, נציגת הג'וינט בסלובקיה.
בשנת 1942 החלו גירושים של יהודים למזרח, ועל רקע אוזלת ידו של "המרכז היהודי" התגבשה "קבוצת העבודה" (Pracovna Skupina) או "הוועדה המחתרתית להצלת יהודים", בניהולם של גיזי פליישמן והרב חיים מיכאל דב וייסמנדל. מטרת הקבוצה, שכונתה "ממשלה שנייה", הייתה להציל כמה שיותר יהודים ולעכב את משלוחם מסלובקיה, ובהמשך הוחלפה בהצלת יהודים מאירופה כולה. פעילותם התמקדה בנושאים הבאים:
משא ומתן עם השלטון הסלובקי על הצלת יהודים
שתדלנות ומשא ומתן מול דיטר ויסליצני, נציגו של אדולף אייכמן בסלובקיה
ארגון מחנות עבודה לשם מניעת גרוש יהודים מסלובקיה לפולין
ניסיונות הברחה של יהודים מסלובקיה ומהמחנות בפולין להונגריה (שבאותה תקופה הייתה בטוחה יחסית)
בניית תשתית להתנגדות חמושה שהייתה בסיס לשת"פ עם מארגני המרד הסלובקי
ד"ר אבלס הצטרף לקבוצה וקיבל על עצמו את הניהול הכספי יחד עם וילי פירסט. חלק מרכזי בתפקידו היה תאום הפעילות מול דיטר ויסליצני, שהיה נציג הגסטפו בסלובקיה. בתקופה זו, ניהלה קבוצת המנהיגים היהודיים וביניהם הד"ר אבלס, מגעים עם קצינים גבוהים נוספים בגסטפו על עסקאות להצלת יהודים.
לאחר ניסיונו להתערב כדי לשפר את התנאים הקשים במחנה פופרד, הדיח אותו ויסליצני מתפקידיו ב"מרכז היהודים", אך אבלס המשיך בפועל לעסוק בענייני היהודים. בנוסף, נפגש אבלס עם אדולף אייכמן עצמו, בעת שהאחרון פיקח על פעילותו של ויסליצני בסלובקיה. בהזדמנות מסוימת שכנע אבלס את אייכמן להימנע מהחלטה בדבר ניתוק הקשר בין "המרכז היהודי" לבין המשרד הארץ ישראלי, ויצו והיצ'ם.
במקביל, ערך ארנסט אבלס נסיעות רבות לקהילות שונות בסלובקיה ומספר פעמים אף לקהילות שמחוצה לה (בעיקר בודפשט), על מנת להזהיר את היהודים בפני הסכנות הצפויות.
יחד עם גיזי פליישמן יצר ד"ר אבלס קשר עם שליח האפיפיור (נונציו), שסייע להפעיל לחץ על סלובקיה להפסיק את שילוח היהודים. כתוצאה ממאמצים אלה הועברו בין היתר מאות ילדים מסלובקיה להונגריה בתקופת גרוש היהודים, אולם אלה גורשו בסופו של דבר מהונגריה ב-1944.
אבלס היה מעורב גם במאמצים לקדם את "תוכנית אירופה" שהוביל הרב וייסמנדל, להצלת יהדות אירופה כולה בתמורה להעברת 2–3 מיליוני דולרים מיהדות ארצות הברית.
במשפט אייכמן

בעדותו במשפט אייכמן הציג הד"ר אבלס את מאמצי ההנהגה היהודית בסלובקיה למנוע את גרוש היהודים ממדינה זו ובהמשך למנוע את רציחתם על ידי הנאצים. תוך כדי עדותו עלו הקשיים שנבעו מהעובדה שפעילות זו התרכזה מול דיטר ויסליצני, נציגו של אייכמן, בעוד מרבית נציגי השלטון הסלובקי עושים הכל כדי למצוא חן בעיני השליט החדש ומקצתם, שרצו לעזור, היו חסרי יכולת לעשות זאת. על פי עדותו, הנהגת הקהילה פעלה בשיתוף פעולה מלא בין החרדים והציונים, ועל אף שהחלה לפעול בהנחיית השלטון, הייתה מונעת מתחושת שליחות. ניסיונות הצלת היהודים נוהלו בצל הפחדות, איומים וסיכון חיים, כאשר לעיתים חלק מהפעילים נאלץ להסתתר ולפעול מהמחבוא וכל אמירה עלולה הייתה לעלות בחייהם.
בנוסף, מסר ד"ר אבלס לבית המשפט מידע אודות סדר האירועים בסלובקיה בזמן המלחמה, גודל הקהילה ושרידיה, פרטים אודות פעילים יהודים, בעלי תפקידים נאציים ופקידים מקומיים. חלק מעדותו של אבלס הוקדש לקורות משפחתו הקרובה והייסורים שעברה בשנות המלחמה.
מזמן ההכנות לעדות ועד יום מותו, סבל אבלס מסיוטי לילה על רקע זכרונות התקופה.
משפחתו

ד"ר אבלס נולד בברטיסלבה למשפחה יהודית חרדית אורתודוקסית בת מעמד הביניים, בנם של מקס אבלס והרמינה לבית שפיצר.
בשנת 1927 התחתן עם רגינה שטרק מליפטובסקי מיקולש ונולדו להם שני ילדים (החיים כיום עם משפחותיהם בישראל). על אף שאבלס היה חבר בהנהלת הקהילה האורתודוקסית, הוא בחר לשלוח את ילדיו לבית הספר של הקהילה הנאולוגית, בו היו ללימודי הדת חלק קטן.
ב־11 באפריל 1969 נפטר הד"ר אבלס בן 72 ממחלת הסרטן ונקבר ליד אשתו רגינה.
ראו גם

משפט אייכמן
גיזי פליישמן
חיים מיכאל דב ויסמנדל
לקריאה נוספת

טקסט עדותו של ד"ר ארנסט אבלס במשפט אייכמן באתר סנונית
עדותו המצולמת של ד"ר ארנסט אבלס במשפט אייכמן באתר YouTube
יהדות סלובקיה בשואה בעריכת גדעון רפאל בן מיכאל, באתר המכון ללימודי השואה ע"ש חדוה אייבשיץ ז"ל
מאחורי הקלעים של פרשת מעצרו ומשפטו של אדולף אייכמן, מסמכי משפט אייכמן באתר גנזך המדינה
גדעון האוזנר, משפט בירושלים (2 כרכים), הוצאת בית לוחמי הגיטאות, 1980, מהדורה מחודשת ומורחבת 2011
ארנסט אבלס במדי הצבא הסלובקי בתקופת רדיפות היהודים בסלובקיה
ארנסט אבלס ומשפחתו ב-1949, טרם עליית ילדיו לארץ ישראל
ז'אק אלבלא

ז'אק אלבלא (ביוונית: Ζακ Αλμπάλα; באנגלית: Jack Albala; נולד ב-26 ביולי 1901) היה יהודי-יווני, ששימש כראש "שירות הסדר היהודי" (המשטרה היהודית) בגטו סלוניקי במהלך שואת יהודי יוון, ולאחר שילוחו למחנה הריכוז ברגן-בלזן שימש שם כ"זקן היהודים". בתום המלחמה נשפט ביוון בעוון שיתוף פעולה עם הנאצים והתאכזרות ליהודים, ונידון ל-15 שנות מאסר.
חייו

אלבלא נולד ב-26 ביולי 1901 בבלגרד שבסרביה, ולאחר מכן עבר לקסטוריה שביוון. עבר לווינה, ושימש שם כמדריך תיירים מהמזרח, וכך רכש את השפה הגרמנית. סמוך לפרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט לסלוניקי, שם חי בעוני ונסמך בעיקר על כספי הסיוע שקיבל מהקהילה הישראלית או מעבודות שונות כמוביל.
תפקידיו במהלך השואה > טרנספרים ומחנה ברגן בלזן

ב-10 במרץ 1943 נודע לציבור שהגיעו לתחנת העיר 300 קרונות רכבת (לטרנספרים). ב-14 במרץ, יום לפני צאתו של הטרנספורט הראשון הגיעו אלבלא והרב קורץ למחנה (גטו הברון הירש, גטו-מחנה מעבר ביוון) שם נאם קורץ בפני הקהילה על מה שעומד לקרות. הוא סיפר להם שהצעירים הרווקים יעבדו במחנות ביוון בעוד הוריהם יורשו להישאר בסלוניקי, ולזוגות נשואים הוא הבטיח תנאים סבירים במקום היעד של השילוחים, מה שהוביל לעשרות בקשות דחופות לחתונה, מחשש לעבודות כפייה ביוון.
ב-2 באוגוסט 1943 נשלח אלבלא בטרנספורט לברגן בלזן בקבוצה שמנתה 441 יהודים, מתוכם 367 בעלי אזרחות ספרדית ו74 נושאי תפקידים לשעבר בקהילה. יחד עם אלבלא נשלחו גם אשתו הצעירה לורי/לורה (24.5.21) ובנם הפעוט זיגורד (29.10.42). לבעלי האזרחות הספרדית נאמר שהם נשלחים לתקופת מעבר בגרמניה לפני שיוכלו לשוב למולדתם. אלבלא שימש כמתורגמן בין הנאצים האחראיים על המשלוח לבין היהודים והוא ואדם נוסף מונו לראשי המשלוח. המשלוח הגיע לברגן בלזן ב 13 באוגוסט 1943. הנשלחים חולקו לשתי קבוצות - בעלי אזרחות יוונית ובעלי אזרחות ספרדית. היוונים שוכנו בצריפים יחד עם יהודים שנשלחו מהולנד. אלבלא פיקד על קבוצה זו. עד מהרה סרו למרותו גם אלפי יהודים נוספים שנשלחו מהונגריה, צ'כוסלובקיה, הולנד ומקומות אחרים. תת-המחנה הזה נקרא "מחנה הכוכבים" או "מחנה אלבלא" (במקורות מסוימים -ראה שואת יהודי יוון" עמוד 183) ואלבלא שימש בו כזקן המחנה. מעמד זה העניק לו-מלבד היוקרה והסמכויות של 'זקן המחנה'- יתרונות חומריים ונוחיות, והחשוב מכל אוכל בשפע שלא נמנע מלהתחלק בו עם ידידיו וחבריו.
למחנה הכוכבים הייתה ה"פריבילגיה" של ניהול עצמי עד לרמה מסוימת. בעוד שתחושה זו של שליטה הייתה בדויה ברובה ובעיקרון מטרת התפקיד הייתה לבצע את הוראות האס אס, היה אפשר להקל על חלק מהאכזריות. אלבלא הוסמך לבצע את הענישה במחנה בכוכבים, אך הוא נחשב למושחת. בהתמודדות עם מקרי גניבה (בעיקר זו של לחם) יעצו לו "הוועדה השיפוטית" לכאורה, שהובלה על ידי עורכי דין שבין האסירים, שהאובייקטיביות והיושרה שלהם הייתה בעלת אמון נרחב.
באפריל 1945 יצאו 3 טרנספורטים מברגן בלזן לכיוון טרזיינשטט. הרכבת השלישית עזבה את ברגן בלזן ב 10 באפריל ועליה הועלו אלבלא ומשפחתו. בנו זיגורד נפטר ברכבת במהלך הנסיעה.
לאחר המלחמה

לאחר המלחמה ניסה אלבלא לשוב לסלוניקי דרך יוגוסלביה, שם נתפס ונעצר יחד עם חבריו על פי דרישת קהילת סלוניקי.
בין ה 2 ל-4 ביולי 1946 הועמד למשפט יחד עם 53 יהודי סלוניקי אחרים, בניהם אשתו, הם במתן עזרה לגרמנים, התעללות והתאכזרות ליהודים, קבלת טובות מן הגרמנים ועוד. מתוך 53 היהודים במשפט זה נפלה האשמה בעיקר על 16 נאשמים, ביניהם אלבלא ואשתו.  אלבלא הפסיד במשפט ונידון ל 15 שנות מאסר.
ראו גם

ויטל חסון
לקריאה נוספת

לני יחיל, השואה- גורל יהודי אירופה 1932-1945, כרך שני הוצאת שוקן ירושלים ותל אביב ויד ושם, ישראל 1987.
הערות שוליים

↑  יהודי סאלוניקי בברגן בלזן, באתר giannena-e.gr.
↑  מיכאל מולכו ויוסף נחמה, שואת יהודי יוון, ירושלים: הוצאת יד ושם, 1965, עמ' 40
↑  ישראל גוטמן, דמות ההנהגה היהודית בארצות השליטה הנאצית 1933–1945 הרצאות ודיונים בכינוס הבינלאומי השלישי של חוקרי שואה, יד ושם, תש"ם
1 2  מיכאל מולכו ויוסף נחמה, שואת יהודי יוון, ירושלים: הוצאת יד ושם, 1965
↑  ישראל גוטמן, דמות ההנהגה היהודית בארצות השליטה הנאצית 1933–1945 הרצאות ודיונים בכינוס הבנילאומי השלישי של חוקרי השואה, הוצאת יד ושם, תש"ם
↑  מיכאל מולכו ויוסף נחמה, שואת יהודי יוון, ירושלים: הוצאת יד ושם, 1965, עמ' 66
↑  ברכה ריבלין, יצחק כרם ולאה בורנשטיין מקובצקי, פנקס הקהילות- אינציקלופדיה של הישובים היהודים למן היווסדם ועד לאחר שואת מלחמת העולם השנייה-יוון, יד ושם
↑  מיכאל מולכו ויוסף נחמה, שואת יהודי יוון, ירושלים: יד ושם, 1965, עמ' 67-68
↑  ברכה ריבלין, יצחק כרם ולאה בורנשטיין מקובצקי, פנקס הקהילות- אנציקלופדיה של הישובים היהודיים למן היווסדם ועד לאחר שואת מלחמת העולם השנייה-יוון, הוצאת יד ושם, עמ' 279
↑  ברכה ריבלין, יצחק כרם ולאה בורנשטיין מקובצקי, פנקס הקהילות- אנציקלופדיה של הישובים היהודיים למן היווסדם ועד לאחר שואת מלחמת העולם השנייה-יוון, הוצאת יד ושם, עמ' 283
↑  מיכאל מולכו ויוסף נחמה, שואת יהודי יוון, ירושלים: הוצאת יד ושם, 1965, עמ' 92-93
1 2  David Cesarani, Tony Kushner, Jo Reilly and Colin Richmond, Belsen in history and memory, Routledge, 1997
↑  מיכאל מולכו ויוסף נחמה, שואת יהודי יוון, ירושלים: הוצאת יד ושם, 1965, עמ' 204
↑  ברכה ריבלין, יצחק כרם ולאה בורנשטיין מקובצקי, פנקס הקהילות- אנציקלופדיה של הישובים היהודיים למן היווסדם ועד לאחר מלחמת העולם השנייה-יוון, הוצאת יד ושם, עמ' 292
↑  Salonika Jews Sponsor Trail Of Collaborator, Jewish Virtual Library
יחיאל גרינפלד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  דצמבר 1859 א' בטבת תר"ך, טלנשטי, מולדובה 
 פטירה:  8 במאי 1937 (בגיל 77) כ"ז באייר תרצ"ז תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 ענף מדעי:  מתמטיקה 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אודסה 
 מוסדות:  אוניברסיטת אודסה  ועד הלשון העברית 
 תרומות עיקריות
 התקנת מונחים עבריים במתמטיקה ופיזיקה
 
יחיאל גרינפלד (א' בטבת תר"ך, דצמבר 1859, טלנשטי, פלך בסראביה, האימפריה הרוסית – כ"ז באייר תרצ"ז, 8 במאי 1937, תל אביב) היה מתמטיקאי יהודי, פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת אודסה ומורה בבית הספר הטכני הגבוה "מונטיפיורי" בתל אביב. מהראשונים שהתקינו מונחים עבריים במתמטיקה ופיזיקה. חבר ועד הלשון העברית וחבר הוועדות למונחי מתמטיקה, צילום, חשמל, טלפון וטלגרף.
קורות חיים

יחיאל גרינפלד נולד בחורף תר"ך (סוף שנת 1859) בעיירה טלנשטי שבפלך בסראביה, האימפריה הרוסית, בן להורים חרדים. אביו ירחמיאל בן ניסן מאיר, מצאצאי רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב), היה למדן, מלמד בגפ"ת ובפוסקים, וכן עסק בסחר בעצים לבניין ובמוצרי יער. נפטר בצעירותו. גרינפלד התחנך בחדרים ובבית מדרש. מילדותו נמשך למתמטיקה, ולאחר שעבר את בחינות הבגרות בגימנסיה, למד מתמטיקה באוניברסיטת אודסה.
עם תום לימודיו נותר בעיר אודסה, והתפרנס כמורה פרטי למתמטיקה ומעבודת פנקסנות. נמנה עם חובבי ציון הראשונים בעיר, היה בקיא בתורה, בספרות ובלשון העברית, והיה מקורב לחוג הסופרים היהודים בעיר, בהם ח"נ ביאליק.
החל בשנת תרס"ו (1906) כיהן כמרצה (דוֹצֶנְט) למתמטיקה באוניברסיטת אודסה. בהיותו יהודי נמנע ממנו קידום לדרגת פרופסור, ורק ב-1918, לאחר המהפכה ברוסיה, התמנה כפרופסור באוניברסיטה. לאחר שקצה נפשו בחיים תחת המשטר הסובייטי, עבר לברלין בירת גרמניה. שם עבד במשך תקופה מסוימת במחיצתו של אלברט איינשטיין. כעבור שנים ספורות פרסם את המחקר הראשון בעברית על תורת היחסות של איינשטיין, בכתב העת "התקופה" (גיליונות יח–כא, תרפ"ג–תרפ"ד). החל בחיבור זה עסק רבות בהתקנת מונחים וניסוחים עבריים במתמטיקה.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל, ועבד כמורה למתמטיקה ופיזיקה בבית הספר הטכני הגבוה "מונטיפיורי" בתל אביב.
להצעת ביאליק התמנה כחבר ועד הלשון העברית. בשנת תרפ"ט (1929) התפרסם בהוצאת ועד הלשון ה"מילון למונחי הטכניקה", שחיבר גרינפלד עם נתן שיפריס בהשתתפות ביאליק ויוסף טישלר. עוד פרסם מאמרים במדעים מדויקים בעיתונות המקצועית. בעקבות הצעת ביאליק תרגם מצרפתית את ספרו של אנרי פּוּאַנְקָרֶה "המדע וההיפותזה".
התרגום ראה אור בשנת תרצ"א, בצירוף רשימת מונחים.
הספר ראה אור ככרך א של "כתבי יחיאל גרינפלד", אולם יתר חיבוריו – "תולדות אבות המדעים המדויקים: מתאלס עד ארכימדס", "האסטרונומיה הכדורית", "תורת היחסות ותולדות איינשטיין" ו"האסטרונומיה" – נותרו בכתב יד ולא ראו אור.
היה נשוי לאיטה, עד פטירתה בתל אביב בח' באייר תרפ"ט.
בשנותיו האחרונות היה תשוש וחולני מזקנה, לא עבד, וסבל מעוני. חרף זאת, המשיך לתרום לחידוש המונחים הטכניים בעברית כמעט עד יום מותו.
גרינפלד נפטר בתל אביב באביב תרצ"ז (1937), בן 77 במותו. נקבר בבית הקברות טרומפלדור.
רשימות אוטוביוגרפיות

יחיאל גרינפלד, 'פרק אוטוביוגרפי', בתוך: מ. דודזון (עורך), קובץ בסרביה ארץ ישראל: מוקדש ליחסי היהדות הבסרבית לארץ ישראל, תל אביב: עין הקורא, תרצ"ח 1938.
לקריאה נוספת

'גרינפלד, יחיאל', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 149–150. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  מלון למונחי התכניקה: סודר על פי "מלוני התכניקה המצוירים", הוצאת שלומן-אולדנבורג, חבר בידי נתן שיפריס, ויחיאל גרינפד, בהשתתפות ח.נ. ביאליק ויוסף טישלר, ונערך בידי "הוועדה למונחי התכניקה" בתל אביב על ידי ועד הלשון העברית בירושלים, תרפט, 1929.
↑  וראו: יהודה אבן-שמואל, המדע וההיפותיזה, דבר, 13 בנובמבר 1931 (עם צאת התרגום העברי).
↑  כנראה היה אב לילדים; ביאליק מציין באיגרותיו כי "שלֹש נפשות תלויות בו" (אגרות חיים נחמן ביאליק מכונסות ומסודרות, בצירוף הערות על ידי פ. לחובר, כרך ד: תרפ"ח–תרפ"ט, תל אביב: דביר, תרצ"ח–תרצ"ט).
↑  וראו דף הנפטר באתר חברה קדישא ת"א–יפו והמחוז (ככל הנראה נפלה טעות בשנה העברית: צ"ל תרצ"ז ולא תרצ"ו).
↑  דוד תדהר (עורך), "מנחם מנדל בית-דוד (דוידזון)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ד (1950), עמ' 1663.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007504585105171  GND: 118462609X  ISNI: 0000 0001 2362 0024  LCCN: no2011111701  VIAF: 173524974   WorldCat (עם VIAF): 173524974
אברהם אשר (איש ציבור)

| --- | --- |

 לידה:  19 בספטמבר 1880 אמסטרדם, הולנד 
 פטירה:  2 במאי 1950 (בגיל 69) Zorgvlied, הולנד 
 מדינה:  ממלכת ארצות השפלה 
 תפקיד:  member of the States-Provincial of North Holland (14 ביוני 1917–1919)  member of the States-Provincial of North Holland (1923–1941) 
 מפלגה:  Liberal State Party, Liberal Union 
 פרסים והוקרה:  אביר במסדר האריה ההולנדי  קצין במסדר אורנז'-נסאו 
 
אברהם אשר (בהולנדית: Abraham Asscher‏; 1880 – 1950) היה איש עסקים ואיש ציבור יהודי-הולנדי, בין מנהיגי היודנראט בהולנד ויושב-ראש הוועדה, עד לפירוקה ב-1943.
בין 1917 ל-1940 היה פעיל פוליטי וייצג את מפלגתו במועצה המחוזית של צפון הולנד. באותה תקופה היה פעיל גם במוסדות יהודיים רבים וחבר בתנועה הציונית. בתגובה על האירועים בגרמניה הקימו אשר וידידו פרופסור דוד כהן את הוועדה לעניינים יהודיים מיוחדים.