stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אריק מקולום
הערות שוליים

↑  Goshen College Athletics men's basketball record book.
↑  2009-10 NAIA Division II Men's Basketball All-America Teams Announced, NAIA, ‏2010-03-16 (באנגלית)
↑  "CantonRep.com GlenOak's McCollum heads to Israel for basketball career". אורכב מ-המקור ב-2013-06-02. נבדק ב-2013-10-11.
↑  "Errick McCollum, Basketball Player".
↑  Sportsglory, Sportsglory (באנגלית אמריקאית)
↑  2014 Summer League Roster | Denver Nuggets, web.archive.org, ‏2014-07-11
↑  ROBBY HOWARD robby howard@goshennews comGoshen News, Former GC basketball star signs deal in China, Goshen News (באנגלית)
↑  David Astramskas, Errick McCollum scores CBA record 82 points, ballislife.com (באנגלית אמריקאית)
↑  Errick McCollum Galatasaray’da, www.galatasaray.org
1 2  Latest News | EuroCup, Euroleague Basketball (באנגלית בריטית)
↑  Asian Basketball News, Scores, Stats, Analysis, Standings, www.asia-basket.com
↑  CBA联赛技术统计_中国篮球数据库_篮球-CBA_新浪体育_新浪网, cba.sports.sina.com.cn
↑  Errick McCollum signed with Galatasaray, Eurohoops, ‏2017-03-08 (באנגלית)
↑  Latest News | EuroLeague, Euroleague Basketball (באנגלית בריטית)
↑  "Round 7 MVP: Errick McCollum, Anadolu Efes Istanbul". EuroLeague.net. 14 בנובמבר 2017. נבדק ב-1 באוקטובר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Unics Kazan signs Errick McCollum". Sportando.basketball. 21 בספטמבר 2018. נבדק ב-24 בספטמבר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Errick McCollum, Unics Kazan part ways". Sportando. 19 ביולי 2020. נבדק ב-19 ביולי 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Errick McCollum signs with Khimki Moscow". Sportando (באנגלית). 7 בספטמבר 2020. נבדק ב-7 בספטמבר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Lokomotiv Kuban lands Errick McCollum". Sportando (באנגלית). 17 באוגוסט 2021. נבדק ב-18 באוגוסט 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Errick McCollum Pınar Karşıyaka'mızda". ksk.org.tr. 22 ביוני 2022. נבדק ב-22 ביוני 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Individual payouts for Overseas Elite | The Basketball Tournament". www.thetournament.com. נבדק ב-2016-04-28.
↑  Barkas, Aris (1 ביוני 2019). "Errick McCollum will get married this summer and miss the Basketball Tournament". eurohoops.net. נבדק ב-28 ביולי 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
רובר פוריסון

רובר פוריסון
רוֹבֶּר פוֹרִיסוֹן (בצרפתית: Robert Faurisson;‏ 25 בינואר 1929 – 21 באוקטובר 2018) היה פרופסור לספרות ומכחיש שואה צרפתי.
שנים ראשונות

פוריסון נולד בבריטניה בשם רוברט פוריסון-איטקן, לאב צרפתי ולאם סקוטית. עבר בילדותו לצרפת, בה קיבל השכלה אקדמית. בהמשך הוא כיהן כפרופסור לספרות באוניברסיטת ליון והיה מתומכיה של הביקורת החדשה, אותה הרחיב לעמדה קיצונית הטוענת שאין לבחון טקסט על סמך כל מידע מחוץ לטקסט עצמו. בסביבות שנת 1960 הוא נחשף לטענות של הכחשת שואה מפי פול רסינייה, ולטענתו הוא חשב עליהם רבות במשך השנים. החל משנת 1974 החל פוריסון במחקר היסטורי על השואה. לאחר שגילה סתירות בין מסמכים שונים, למשל לגבי המספר המדויק של הנרצחים באושוויץ, הוא טען שהשואה לא הייתה כלל.
פרשת פוריסון

כתבי העת המרכזיים בצרפת סירבו לפרסם את כתביו בעניין, ופרסום ראשון הופיע בכתב עת של הימין הקיצוני ביוני 1978. פוריסון גם שלח תקציר של מסקנותיו לאישים ברחבי צרפת כדי לעורר עניין בנושא. בעקבות זאת, פרסמו אלפרד רוזנברג וג'ורג'ס וולרס, עורך הלה מונד, קונטרס בשם "השואה וטירוף המיתוס של הנאו-נאצים", אך במקום לחסל את הדיון הדבר הגביר את הדיון וההתעניינות בנושא. לאחר שהתפרסם ראיון עם לואיס דרקווייר, הממונה על היהודים בצרפת של וישי, שטען שרק כינים נהרגו בתאי הגזים באושוויץ, הצליח פוריסון לפרסם את טענותיו במאמר בעיתון הסוציאליסטי לה מטין. בהמשך, לאחר איום בהליכים משפטיים הצליח פוריסון להכריח את לה מונד לפרסם מאמר שלו וב-28 בדצמבר 1978 פורסם מאמר של פוריסון בלה מונד שבו טען שהשואה לא התרחשה ושתאי הגזים לא יכלו להתקיים מבחינה טכנולוגית. במקביל למאמרו פורסם מאמר שתקף את פוריסון, דבר שהקנה לפוריסון זכות למאמר תגובה, על פי החוק בצרפת. ב-16 בינואר 1979 פרסם פוריסון בלה מונד את תגובתו, שבה טען שהוא האמין בתאי הגזים עד שקרא את דבריו של רסנייר ומאז לא נתקל אפילו בהוכחה אחת שהתקיימו תאי גזים.
בעקבות זאת הוא ספג ביקורת רבה מצד הממסד בצרפת. ב-21 בפברואר 1979 פרסם לה מונד עצומה של 37 היסטוריונים שהצהירו שתאי הגזים התקיימו ושאין כל דיון ולא יכול להתקיים דיון על קיומם של תאי הגזים, מכיוון שהם התקיימו. סטודנטים באוניברסיטת ליון-2 הפגינו נגד פוריסון והאוניברסיטה השהתה את הרצאותיו לסמסטר בטענה שאינה יכולה לדאוג לביטחונו. הארכיון היהודי בפריז סירב לאפשר לו המשך גישה לארכיון. בהמשך השנה התגייס נעם חומסקי להגנתו ופרסם עצומה הקוראת להגן על חופש הביטוי של פוריסון. בשנת 1980 הוא פרסם ספר המכחיש את השואה ופרסם בראשו מאמר של נעם חומסקי המגן על חופש הביטוי של דעות לא פופולריות וטוען שהכחשת שואה אינה מעידה על אנטישמיות.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 פרסם מחמוד עבאס, לימים ראש הרשות הפלסטינית, את הספר "הפנים האחרות". בהקדמה לספר הטיל ספק בקיומם של תאי הגזים כאמצעי השמדה, בעקבות פוריסון, וכתב: "אשר לתאי הגזים, שנאמר כי נועדו לרצוח יהודים: במחקר מדעי שפרסם הפרופ' הצרפתי רובר פוריסון הוא שולל את קיומם של תאים אלה למטרת רצח אנשים, וטוען שהם נועדו לשריפת גופות בלבד, מחשש להתפשטות מחלות וזיהומים באזור."
המשך תולדותיו

בשנת 1984 הוא הוזמן על ידי מכחיש השואה ארנסט צינדל לנהל את ההגנה שלו במשפט בקנדה. השניים ניסו להדגים באמצעות דו"ח לוכטר כי לא הייתה השמדה בגז במהלך השואה. למרות ההפסד במשפט, יצאו מכחישי השואה מהמשפט בתחושת ניצחון שעמדתם זוכה לקהל רחב יותר.
בשנת 1988 פרסם פוריסון ביקורת על ספרו של ארנו מאייר "למה לא חשכו השמיים?", שבו כתב שהכחשת השואה השיגה דרך ארוכה מאז שנת 1979 בכך שמאייר, היסטוריון מהממסד המרכזי, קיבל חלק מטענות המכחישים בכותבו שרוב המתים באושוויץ מתו ממחלות.
בספטמבר 1989 הוא הותקף ליד ביתו בווישי כאשר אלמוני התיז עליו חומצה ולסתו נשברה. במרץ 1991 הוא נדון לקנס של 20,000 דולר על הכחשת שואה[דרוש מקור], בהתאם לחוק גייסו שחוקק בשנת 1990. בשנת 1998 הוא העיד במשפטו של מכחיש השואה ניק גריפין וטען שלא נמצאו חורים בתאי הגזים לכניסת הגז הרעיל, ואמר: "העניין פשוט, אם אין חורים, אין שואה".
באוקטובר 2006 נדון פוריסון בצרפת לשלושה חודשי מאסר ולקנס של 7500 אירו על הכחשת שואה בריאיון לטלוויזיה האיראנית. ב-11 בדצמבר 2006 השתתף פוריסון בוועידת השואה הבינלאומית באיראן, ובתגובה הורה נשיא צרפת ז'אק שיראק לפתוח בחקירה נגדו.
נפטר ב-21 באוקטובר 2018.
עמדותיו

פוריסון טען כי השואה היא הונאה רחבת היקף שנהגתה על ידי ציונים אמריקאים בשנת 1942, שהנהנית העיקרית ממנו היא מדינת ישראל שהרוויחה את כספי השילומים ואהדה פוליטית, על חשבון העם הגרמני והפלסטינים. לטענתו של פוריסון, אדולף היטלר מעולם לא הורה על רציחתו של אדם בגלל גזעו או דתו וש"חיים ויצמן היה לשופר של הקהילה היהודית הבינלאומית, אשר הכריזה מלחמה על גרמניה בספטמבר 1939". לטענתו, היהודים נכלאו במחנות עבודה בגלל שהיוו סכנה למשטר ואלו שלא נכלאו נדרשו לשאת טלאי צהוב כדי שהחיילים הגרמנים יוכלו לזהות אותם בקלות. כהוכחה למסוכנות היהודים הוא מביא את קיומם של בונקרים בגטו ורשה.
פוריסון גם טען שיומנה של אנה פרנק הוא זיוף.
הערות שוליים

↑  Le négationniste Robert Faurisson est mort, Le Figaro, ‏2018-10-22 (בצרפתית)
↑  Alan M. Dershowitz, The case for Israel, John Wiley and Sons, 2003, page 212
↑  רחל נויווירת', תיק נועם חומסקי: דיוקנו של יהודי אנטישמי, נתיב, חשוון תשס"ו
↑  ממר"י, אבו מאזן, פרופיל פוליטי, באתר News1 מחלקה ראשונה, 29 באפריל 2003
↑  Morris, Errol (2006). "Mr. Death: Transcript". אוחזר בתאריך 17.05.2008
↑  Robert Jan Pelt, The case for Auschwitz: evidence from the Irving trial, Indiana University Press, 2002, page 48
↑  Vron Ware, Les Back, Out of whiteness: color, politics, and culture, University of Chicago Press, 2002, page 56
↑  Vron Ware, Les Back, Out of whiteness: color, politics, and culture, University of Chicago Press, 2002, page 56
↑  רויטרס, שיראק: לחקור משתתף בכנס השואה באיראן, באתר ynet, 15 בדצמבר 2006
↑  לוראן כהן, הפרוטוקולים של הרוויזיוניסטים, באתר כתבים, מתוך ארץ אחרת, גיליון 18
↑  Sandra Solotaroff-Enzer, Anne Frank, University of Illinois Press, 2000, pages 194-195
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261035905171  PLWABN: 9810577296205606  BnF: cb11902377r (data)  GND: 118686224  ICCU: SBLV101416  ISNI: 0000 0001 1071 4064  LCCN: n81068985  NKC: uk2011670502  NTA: 070736030  SUDOC: 027429458  VIAF: 76315338   WorldCat (עם VIAF): 76315338
שון קומבס

| --- | --- |

קומבס במהלך הופעה בדצמבר 2010
 לידה:  4 בנובמבר 1969 (בן 55) הארלם, ארצות הברית 
 שם לידה:  Sean John Combs 
 שם במה:  Love 
 מוקד פעילות:  הארלם, ניו יורק, ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1990–2024 (כ־34 שנים) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הווארד, Mount Saint Michael Academy 
 סוגה:  היפ הופ, R&B
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 חברת תקליטים:  באד בוי, אינטרסקופ
 שיתופי פעולה בולטים:  מרי ג'יי בלייג', ביגי, ליל קים, ג'יי זי, ג'ניפר לופז, אשר, מריה קארי, ריק רוס
 בן או בת זוג:  קים פורטר (1997–2007) ג'ניפר לופז (פברואר 1997–ינואר 1998)  קאסי ונטורה (2006–2018) אלישה דובאל (2002–2002) נעמי קמפבל (2002–2003) אמה המינג (2001–2001) ג'ניפר לופז (1999–2001) קמרון דיאז (2008–2012) Yung Miami (2021–2024) 
 צאצאים:  קינג קומבס, קוויסי 
 מספר צאצאים:  7 
 פרסים והוקרה:  פרס גראמי להופעת ראפ על ידי צמד או קבוצה (1998)  פרס גראמי לאלבום הראפ הטוב ביותר (1998)  פרס BET ללהקה הטובה ביותר (2011)  פרס גראמי להופעת ראפ על ידי צמד או קבוצה (2004)  פרס בחירת הצופים של BET (2003)  פרס NAACP Image לשחקן מצטיין בסרט טלוויזיה, מיני-סדרה או ספיישל דרמטי (2009)  פרס BET לווידאו השנה (2002)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 diddy.com
 פרופיל ב-IMDb
 
שון לאב קומבס (באנגלית: Sean Love Combs; נולד ב-4 בנובמבר 1969 בשם שון ג'ון קומבס), הידוע גם בשמות הבמה שלו פי דידי, דידי, פאפי ופאף דאדי, הוא ראפר, זמר, מפיק מוזיקלי, שחקן ויזם אמריקאי. הוא זכה בשלושה פרסי גראמי ובשני פרסי VMA. קומבס נולד בהארלם וגדל במאונט ורנון שבניו יורק.
ביוגרפיה וקריירה

קומבס נולד בפרויקט דיור ציבורי בהארלם, ניו יורק, לג'ניס, דוגמנית ומורה, ולמלווין ארל קומבס. הוא גדל במאונט ורנון, ניו יורק. קומבס היה ילד כאשר אביו, שהיה אז בן 33 בלבד, מקורבו של פרנק לוקאס (מאפיונר בניו יורק), נורה למוות. קומבס אמר כי הוא קיבל את הכינוי "פאף" בתור ילד כי הוא היה "מתנשם ומתנשף" כשהוא היה כועס.
ביוגרפיה וקריירה > קריירת מוזיקה ועסקים

תחילה עבד כמנהל כישרונות בחברת התקליטים Uptown Records וב-1993 הקים את חברת התקליטים באד בוי רקורדס. בשנת 1997 איבד קומבס את חברו הטוב, הראפר ביגי. בעקבות זאת הקליט קומבס את השיר "I'll Be Missing You", המסמפל את השיר "Every Breath You Take" של להקת "פוליס", יחד עם אלמנתו של הנוטוריוס בי. איי. ג'י., פיית' אוונס. השיר זכה להצלחה רבה ולשבחים. קומבס כתב וביצע גם את שיר הנושא לסרט גודזילה, שאף הוא סימפול, לשירם של לד זפלין "Kashmir". במהלך הקריירה, זכה בשלושה פרסי גראמי ובשני פרסי VMA.
עסקיו תחת המטרייה של "באד בוי אנטרטיינמנט" ברחבי העולם כוללים את חברת התקליטים באד בוי, קווי ביגוד, חברה להפקת סרטים ושתי מסעדות. בשנת 2022 הוערך שווי רכושו על ידי פורבס ב-1 מיליארד דולר.
חשיבותו של קומבס בתרבות האמריקנית נובע מהיותו אחד הראשונים שידעו לתרגם את ההצלחה שלו מתחום ההיפ-הופ לעולמות העסקים. היו לו מותגי לבוש, וודקה וטקילה יוקרתיים, והוא אירח מסיבות גדולות ומושקעות שבהן השתתפו זמרים, שחקנים וידיעונים רבים, דבר שגרם לכך שהיה מחוזר ומרושת בתעשייה הבידור.
ביוגרפיה וקריירה > "מסיבות לבנות"

החל משנות ה-90 קומבס אירח "מסיבות לבנות" בהמפטונס בניו יורק, עם רשימת אורחים ארוכה מכל ענפי תעשיית הבידור. הזמנה למסיבה כזו נחשבה כהזמנה נחשקת מאוד בתעשייה. בין היתר אפשר היה לראות במסיבות האלה אנשים כמו לאונרדו דיקפריו, וויל סמית', ג'יי-זי, ביונסה, פריס הילטון, קים קרדשיאן, הווארד סטרן, שרה ג'סיקה פרקר, קלי אוסבורן, אריתה פרנקלין, מרתה סטיוארט, ברוס וויליס, פמלה אנדרסון, מריה קארי ועוד. כשעבר מאוחר יותר לגור בחוף המערבי, המשיך קומבס לקיים מסיבות אלה.
קלואי קרדשיאן סיפרה על מסיבה אחת כזו: "ובכן, המסיבה הזו... אני חושבת שחצי מהאנשים היו עירומים". סוחר סמים שנהג לספק לקומבס סמים אמר ל"ניו יורק פוסט" כי בחלקן האחורי של המסיבות האלה כללו פעילות מינית מצד המשתתפים.
ביוגרפיה וקריירה > משחק וטלוויזיה

בשנת 2001 שיחק בסרטו של ג'ון פאברו "מסודרים‏", בתפקיד רואיז. בשנת 2010 שיחק בקומדיה "תביא אותו כמו גבר" לצד ג'ונה היל.
בשנת 2018 נבחר לשפוט בתוכנית המציאות האמריקאית "The Four" (אנ'), המבוססת על ריאליטי השירה הישראלי "The Four". לאחר שתי עונות התוכנית בוטלה.
ביוגרפיה וקריירה > דעות אישיות

באוקטובר 2023 הצטרף למכתב פתוח לנשיא ביידן של מאות שחקנים, קומיקאים ומנהלי בידור מהוליווד, הקורא לשחרור בני ערובה המוחזקים על ידי ארגון הטרור "חמאס", ומגנה את האלימות של הארגון.
אישומים פליליים

לאורך השנים הועלו נגד קומבס חשדות לתקיפות אלימות ותקיפות מיניות. בדצמבר 2023 הוגשו נגדו שלוש תביעות בגין אונס ואלימות. קומבס תחילה הכחיש את רוב ההאשמות המיניות נגדו, אך הודה ביוני 2023 כי תקף את בת זוגו לשעבר, קאסי ונטורה, בעקבות תקרית שתועדה בווידאו בשנת 2016.
בספטמבר 2024, קומבס חויב לשלם 100 מיליון דולר בפסק דין על תקיפה מינית. הפסק ניתן על ידי שופט בית המשפט המחוזי של מחוז לנאווי במישיגן. האדם שזכה בפסק הדין הוא דריק לי קרדלו-סמית', אסיר במישיגן, שטוען כי קומבס סימם ותקף אותו מינית בשנת 1997 במסיבה בדטרויט. התביעה טוענת כי קרדלו-סמית' פגש את קומבס כשהיה עובד במסעדה באזור דטרויט. לאחר מכן, במסיבה, הוא טוען שקומבס נגע בו באופן בלתי הולם ונתן לו משקה הכולל סם אונס שגרם לו לאבד את הכרתו. פסק הדין נמסר לאחר שקומבס לא הופיע לדיון הווירטואלי ביום שלפני כן. השופט קבע כי התשלום יתבצע בהיקף של 10 מיליון דולר לחודש, החל מ-1 באוקטובר 2024. קרדלו-סמית' טען כי קומבס הציע לו 2.3 מיליון דולר על מנת שיוותר על התביעה, אך הוא סירב.
מאוחר יותר באותו החודש, קומבס הואשם בסחר במין, סחיטה, והסעת אנשים לשם זנות. אם יורשע, קומבס צפוי לעונש מינימום של 15 שנות מאסר ומקסימום של מאסר עולם. הוא נאשם בתבנית קבועה של התעללות בנשים ואנשים אחרים, כולל מכות, בעיטות, זריקת חפצים, וגרירת קורבנות. לפי כתב האישום, קומבס היה מארגן "אירועים מיניים" שנמשכו ימים, בהם הכריח קורבנות להשתתף וכי הם קיבלו סמים כמו קטמין, אקסטזי, ו-GHB. נמצא כי קומבס איים על הקורבנות ושלט בהן באמצעות אלימות והבטחות לתגמול או עונש כלכלי. החוקרים תפסו כלי נשק בביתו של קומבס, כולל רובים ומחסניות מיוחדות. צוין גם שקומבס השתמש בסרטונים מהאירועים כדי להבטיח שהקורבנות לא ידברו על הנעשה.
ב-1 באוקטובר 2024 דווח בוושינגטון פוסט כי צוות של עורכי דין מכין תיקים עבור 120 תביעות נוספות, על תקיפות שהתרחשו בין שנת 2000 ל-2020. התובעים הם גברים ונשים כאחד, 25 מהם קטינים. בחלק מהתביעות מופיעים גם נאשמים נוספים.
בדצמבר 2024, תביעה אזרחית חדשה הוגשה נגד הראפר ג'יי-זי (שון קרטר) ושון "דידי" קומבס. התביעה, שהוגשה לראשונה באוקטובר נגד קומבס בלבד, עודכנה והוסף אליה שמו של ג'יי-זי כנתבע נוסף. התובעת, המזוהה בשם הבדוי ג'יין דו, טוענת כי השניים אנסו אותה בשנת 2000 כשהייתה בת 13, במסיבה שנערכה לאחר טקס פרסי המוזיקה של MTV. התביעה הוגשה על ידי עורך הדין טוני באזבי בבית משפט פדרלי בניו יורק.
דיסקוגרפיה

1997: No Way Out
1999: Forever
2001: The Saga Continues...‎
2002: We Invented the Remix
2006: Press Play
2010: Last Train to Paris
2023: The Love Album: Off the Grid
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | עבודה מועמדת | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2024 | פרס גראמי | אלבום ה-R&B המתקדם הטוב ביותר | The Love Album: Off the Grid | מועמדות |  |
הערות שוליים

↑  Diddy Becomes a Billionaire, Replaces Kanye on List of 2022's Wealthiest Hip-Hop Artists as West's Net Worth Drops, www.complex.com (באנגלית)
1 2 3  ציפי שמילוביץ, 48 שעות לבד עם ג'סטין ביבר ומסיבות זימה: סדר בשמועות סביב פי דידי, באתר ynet, 1 באוקטובר 2024
↑  Matt Donnelly, Hollywood Stars and Executives Thank President Biden for Leadership, Call for Release of All Hamas Hostages, Variety, ‏2023-10-23 (באנגלית אמריקאית)
1 2  Jem Aswad, Sean ‘Diddy’ Combs Ordered to Pay $100 Million in Sexual Assault Judgment, Variety, ‏2024-09-10 (באנגלית אמריקאית)
↑  Jem Aswad,Michaela Zee, Sean ‘Diddy’ Combs Charged With Sex Trafficking, Racketeering and Transporting for Prostitution, Variety, ‏2024-09-17 (באנגלית אמריקאית)
↑  120 additional sexual assault lawsuits to be filed against Sean ‘Diddy’ Combs, ושינגטון פוסט, ‏1 באוקטובר 2024 (באנגלית)
↑  איתמר מרגלית אלון פרוכטר, הראפר ג'יי-זי מואשם באונס בת 13 עם פי-דידי בשנת 2000, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 9 בדצמבר 2024
↑  2024 GRAMMY Nominations: See The Full Winners & Nominees List | GRAMMY.com, grammy.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007314992305171  BnF: cb140275397 (data)  GND: 121339300  ISNI: 0000 0001 2028 2680  LCCN: no97057848  MusicBrainz: cabb4fcf-4067-4ba5-908d-76ee66fcf0c6  NKC: xx0023759  NTA: 262684594  SELIBR: 294375  SUDOC: 157156753  VIAF: 79172263   WorldCat (עם VIAF): 79172263
פרנק רניקה

| --- | --- |

פרנק רניקה
 לידה:  18 בדצמבר 1964 (בן 60) מאשרודה, ליד בראונשווייג, גרמניה
 מוקד פעילות:  גרמניה 
 עיסוק:  זמר-יוצר
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  גיטרה 
 
פרנק רניקה (בגרמנית: Frank Rennicke; נולד ב-18 בדצמבר 1964) הוא זמר-יוצר גרמני, הנחשב לאחת מהדמויות המרכזיות בסצנה הנאו-נאצית בגרמניה. בשנת 2009 ו-2010 הוצע כמועמד לנשיא גרמניה מטעם מפלגת הימין הקיצוני NPD ומפלגת האיחוד העממי הגרמני (DVU).
ביוגרפיה

רניקה נולד במאשרודה שבקרבת העיר בראונשווייג. אביו היגר מגרמניה המזרחית לגרמניה המערבית בשנות ה-50. הוא הוכשר כחשמלאי וטכנאי למכשירי חשמל ביתיים. בשנותיו המוקדמות, לאחר שהתקרב לאידאולוגיה לאומנית, ניתק קשרים עם משפחתו.
כיום הוא נשוי ואב לתשעה ילדים. בעברו היה פעיל בתנועת הנוער הנאו-נאצית ויקינג-יוגנד, ולאחר שהארגון נאסר ב-1994, הצטרף ל-NPD והיה מעורב במכירת תכנים נאו-נאציים.
פעילות מוזיקלית

רניקה מופיע כזמר-יוצר, מלווה את עצמו בגיטרה, ומבצע שירים בעלי תוכן לאומני וגזעני. הוא משווה את עצמו למוזיקאים כמו ריינהרד מיי אך מתרכז בטקסטים פוליטיים ולא בכישורים מוזיקליים. בין נושאי שיריו נמנים הוורמאכט, גבולות גרמניה לשעבר, עוינות כלפי פולנים, ורטוריקה אנטישמית ושונאת זרים. רניקה היה מעורב בהפצת תעמולה נאו-נאצית באמצעות דיסקים שחולקו לתלמידים.
מעורבות פוליטית

בשנת 2009 הוצג כמועמד לנשיאות גרמניה מטעם NPD ו-DVU, וזכה ל-4 קולות מתוך 1223. בשנת 2010 הוצג שוב כמועמד אך הסיר את מועמדותו לאחר הסיבוב השני.
הסתבכויות משפטיות

בשנת 2000 הורשע בעבירות הסתה גזענית ונידון ל-10 חודשי מאסר על תנאי בגין הפצת חומרים בעלי תוכן מכחיש השואה ושנאה גזעית. מאוחר יותר בוטלה חלק מההרשעה בעקבות ערעור.
הערות שוליים

↑  IDA-NRW: „זמרים נאו-נאצים ופרנק רניקה כדוגמה“
1 2  פרנק רניקה - הטרובדור הלאומי (בגרמנית)
↑  Bernd Oswald, NPD-Propaganda auf Bundestagsseite, Süddeutsche.de, ‏2010-05-17 (בגרמנית)
↑
↑  פסיקת בית המשפט החוקתי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 119480298  ISNI: 0000 0000 2140 1859  MusicBrainz: 3f235366-07ca-4aca-8441-bc4aa6d04126  VIAF: 47572592   WorldCat (עם VIAF): 47572592
ניק גריפין

ניקולס ג'ון גריפין (באנגלית: Nicholas John "Nick" Griffin; נולד ב-1959) הוא פוליטיקאי בריטי המשויך לימין הקיצוני, שכיהן כיו"ר המפלגה הלאומית הבריטית (BNP) מאז 1999 ועד 2014 גריפין היה מכחיש שואה מוצהר, אך בשנים האחרונות חזר בו.
נעוריו ותחילת דרכו

גריפין נולד בצפון לונדון וגדל בהלסוורת. למד היסטוריה ומשפטים באוניברסיטת קיימברידג'. שני הוריו הם פעילים פוליטיים בימין המפה הפוליטית. אמו, גיין, אף היא פעילה המפלגה הלאומית הבריטית ואביו, אדגר, היה פעיל במפלגה השמרנית עד להדחתו בשל סיוע פעיל למפלגה הלאומית.
גריפין החל במעורבותו הפוליטית בגיל 14, כאשר אביו צירף אותו לפגישות של מפלגת החזית הלאומית (NF). עד 1978 הפך גריפין למתאם הארצי של החזית הלאומית והיה ממקורביו של רוברטו פיורה, נאו-פאשיסט איטלקי, אשר התגורר בלונדון בשל מעורבותו בטבח בולוניה ב-1980, בו נהרגו 85 ונפצעו למעלה מ-200 בפיצוץ של מטען בתחנת הרכבת המרכזית בבולוניה. פיורה נחשב כמי שהשפיע רבות על התפתחותו הפוליטית של גריפין. במהלך שנות השמונים גריפין הפך לאחד ממנהיגי תנועת העמדה השלישית הבינלאומית (ITP), תנועה פאשיסטית וגזענית מחתרתית אשר הוקמה על ידי פיורה.
פעילות פוליטית

במהלך שנות ה-90 החל גריפין להיות פעיל במפלגה הלאומית הבריטית. עד 1997 הוא שימש כעורך עיתון "הרונה", כתב עת אנטישמי של המפלגה הלאומית. במסגרת תפקידו כעורך הוא טען כי השואה היא תרמית היסטורית וטבע את המונח "Holohoax" (שילוב של המילים שואה ותרמית). בעקבות התבטאויות אלו הורשע ב-1998 בהסתה לגזענות ונקנס. ב-1999 נבחר גריפין ליו"ר המפלגה הלאומית. כיו"ר, הוא החל ברפורמות במפלגה כדי למתן את תדמיתה הגזענית, לקראת ההתמודדות בבחירות. גריפין מיקד את מצע המפלגה כנגד מהגרים וזרים. המפלגה, תחת הנהגתו זכתה למספר הישגים זעומים בבחירות ברחבי בריטניה, אך לא זכתה למושב בפרלמנט. במהלך תפקידו, נפגש גריפין עם מנהיג הקו קלוקס קלאן לשעבר, דייוויד דיוק ועם מנהיג לוב, מועמר קדאפי. כיו"ר המפלגה הוא התבטא רבות בגנות יהודים, הומוסקסואלים וזרים. (באחד ממאבקיו הפוליטיים ייחס לו אחד מאנשי-מפלגתו יחסים הומוסקסואליים; גריפין הכחיש נמרצות).
בשנת 2009 הכריז גריפין כי יהודים ולאומנים אירופיים צריכים להגיע ל"הפסקת אש" כדי להילחם יחדיו באסלאם הרדיקלי. לדבריו שני הצדדים עשו טעויות מרות במסגרת "היחסים המעוותים" ביניהם, אך הגיעה השעה להשאיר את המשקעים הללו מאחור ולצאת למאבק משותף על גורל המערב. לדבריו, בעבר היה אנטישמי, אך הוא חדל מכך, והוא אף הודה כי במלחמת העולם השנייה רצחו הנאצים כמות עצומה של יהודים. הוא סירב, עם זאת, לפרט את עמדתו המדויקת לגבי השואה, לטענתו מחשש שייתן בכך אמתלה להעמדתו לדין.
ב-1 באוקטובר 2014 סולק מה-BNP לאחר שהואשם כי ניסה "לזרוע פילוג" באמצעות בדיית נתונים כוזבים אודות מצב המפלגה. באותה שנה גם הוכרז כפושט רגל.
הערות שוליים

↑  Nick Griffin expelled from BNP for 'disunity', האינדפנדנט, 1 באוקטובר 2014.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810646320305606  GND: 1335646779  ISNI: 0000 0000 7727 1846  LCCN: nb2010002950  VIAF: 107359144   WorldCat (עם VIAF): 107359144
ג'רמי קורבין

.
ג'רמי ברנרד קורבין (באנגלית: Jeremy Bernard Corbyn; נולד ב-26 במאי 1949) הוא פוליטיקאי בריטי, מנהיגה לשעבר של מפלגת הלייבור וראש האופוזיציה בפרלמנט הבריטי. מכהן כנציג מחוז צפון איזלינגטון בפרלמנט מאז 1983. בעמדותיו הוא מייצג את האגף השמאלי ביותר במפלגת הלייבור. קורבין ביטא במקרים רבים עמדות אנטי-ישראליות, ואף הואשם באנטישמיות, וסולק בשל כך מממפלגת הלייבור ב-2024. אף על פי שקורבין ניצב מול אתגרים רבים להנהגתו והאשמות בקיצוניות-יתר, הוא הצליח להוביל את הלייבור בבחירות 2017 להישג ניכר בניגוד לציפיות המוקדמות, כשמפלגתו הגדילה את כוחה מ-232 מושבים ל-262 מושבים, ובהפרש של פחות מ-800,000 קולות מן המפלגה השמרנית. לאחר שבבחירות 2019 נחלה מפלגתו מפלה וירדה ל-203 מושבים בלבד, הודיע כי לא יוביל את המפלגה בבחירות הבאות. באפריל 2020 נבחר במקומו לתפקיד קיר סטארמר. במאי 2024 סולק משורות מפלגת הלייבור, ושמר על מושבו בפרלמנט באיזלינגטון בבחירות אותה שנה כמועמד עצמאי.
ביוגרפיה

קורבין נולד בצ'יפנהאם שבמחוז וילטשייר באנגליה, הצעיר מבין ארבעה ילדים. הוריו, דייוויד ונעמי, נפגשו כשהשתתפו בעצרת תמיכה בצד הרפובליקני במלחמת האזרחים בספרד ולאחר מכן היו פעילים בתנועות שלום. בגיל שבע עבר עם משפחתו לאחוזה בניופורט שבמחוז שרופשייר. בתיכון היה פעיל בתנועת הסוציאליסטים הצעירים ובמפלגת הלייבור והשתתף בהפגנות נגד מלחמת וייטנאם. את לימודיו סיים ב-1967 עם ציונים נמוכים שלא אפשרו לו קבלה לאוניברסיטה. הוא התנדב לתוכנית שירות בחו"ל (VSO) והצטרף למשלחת סיוע הומניטרי בג'מייקה, הוא שימש מורה בפאתי קינגסטון במשך כשלוש שנים. בשובו לבריטניה חזר להתגורר בבית הוריו, עבד בחווה מקומית ובחר באורח חיים צמחוני. הוא ניסה לפתח קריירה כעיתונאי ושימש כתב בעיתון מקומי בניופורט. ב-1973 עבר ללונדון והחל להיות פעיל באיגודים מקצועיים ובמפלגת הלייבור. ב-1974 נבחר למועצת הרובע הארינגיי שבלונדון. הוא חבר לחבר הפרלמנט ולשר טוני בן (אנ') מהאגף השמאלי של הלייבור, ולאחר מפלת המפלגה בבחירות הכלליות ב-1979 השתתף בפעילויות נגד מדיניותה של מרגרט תאצ'ר. ב-1983 נבחר לפרלמנט הבריטי כנציג מחוז צפון איזלינגטון שבלונדון. הוא כיהן כחבר ועדת הרווחה בשנים 1992 עד 1997 וכחבר ועדת המשפטים בשנים 2011 עד 2015.
בעקבות ההפסד של הלייבור בבחירות הכלליות ב-2015, ופרישתו של אד מיליבנד מראשות המפלגה, התמודד קורבין בבחירות לראשות המפלגה שהתקיימו בחודשים אוגוסט-ספטמבר 2015 מול אנדי בורנהאם, איווט קופר וליז קנדל. קורבין ניצח כשזכה ב-59.5% מקולות המצביעים, ונבחר לראשות מפלגת הלייבור.
בעקבות משאל העם על חברות הממלכה המאוחדת באיחוד האירופי שנערך ביוני 2016, ובו החליטו אזרחי בריטניה לפרוש מהאיחוד האירופי, ספג קורבין ביקורת מצד חברי מפלגתו, בכך שתמיכתו הפושרת להישארות באיחוד האירופי נתפסה כאחראית להצבעתם של מצביעי לייבור רבים בעד עזיבת האיחוד. 20 מחברי קבינט הצללים שמינה פרשו ממנו תוך מספר ימים, ובהצבעת אי-אמון שנערכה בקרב חברי הפרלמנט מהמפלגה נחל קורבין מפלה כש-172 חברים הצביעו בעד הצעת אי האמון ו-40 חברים התנגדו לה. בבחירות לראשות המפלגה, שנערכו עקב הצבעת אי האמון ניצח קורבין את המועמד השני אוון סמית' בפער של 34 אחוזים. ביוני 2017 הוביל את מפלגתו בבחירות הכלליות, שבהן הגדילה את כוחה מ-232 מושבים ל-262 מושבים. בבחירות 2019 נחלה מפלגת הלייבור תבוסה והשיגה 203 מושבים בלבד. בעקבות המפלה הודיע כי לא יוביל את המפלגה בבחירות עתידיות.