stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
השטחים המוחזרים
היסטוריה לפני 1945

מספר שבטים סלאביים מערביים יישבו את רוב אזור פולין המודרנית החל מהמאה ה-6 לספירה. הדוכס מיישקו הראשון של הפולנים ממעוזו באזור גנייזנו איחד מספר שבטים שכנים במחצית השנייה של המאה העשירית ובכך יצר את המדינה הפולנית הראשונה והיה לנסיך הראשון (המתועד היסטורית) לבית האצולה פיאסט. אזור שלטונו כלל בקירוב את כל האזור שאחר כך ייקרא "השטחים המוחזרים" חוץ מאזור וורמיה-מזוריה של פרוסיה הישנה ומזרח לוסטיה.
בנו ויורשו של מיישקו, בולסלאב הראשון, דוכס פולין, במסגרת הסכם באוצן של 1018, הרחיב את גבולותיה הדרומיים של הממלכה אך איבד שליטה על השטחים של פומרניה המערבית שעל חוף הים הבלטי. לאחר תהליך התפרקות, מרידות פגניות ופלישה בוהמית בשנות ה-1030, הנסיך קז'ימייז' הראשון שוב איחד את השטחים שהיו בשליטת בית פיאסט, כולל אזור שלזיה ולובש בשני הצדדים של נהר האודר, אבל ללא פומרניה המערבית שהייתה שוב לחלק מהמדינה הפולנית תחת בולסלאב השלישי "עקום הפה", בין השנים 1116 עד 1121, כאשר בית האצולה גריפין ייסד את נסיכות פומרניה. לאחר מותו של בולסלאב ב-1138, פולין במשך כ-200 שנה התפרקה לגורמים ונשלטה על ידי בניו של בולסלאב ויורשיהם שלעיתים קרובות היו בקונפליקטים אחד עם השני. Władysław I Łokietek הומלך ב-1320 השיג איחוד חלקי, אף על פי שנסיכויות שלזיה ומזוביה נשארו ישויות עצמאיות בשלטון שושלת פיאסט.
לאורך המאות ה-12 עד ה-14, שבטים גרמאניים, הולנדיים ופלמיים עברו לחלק המזרחי של מרכז אירופה, כמו גם למזרח אירופה, בתהליך הגירה שנודע בשם Ostsiedlung, או יישוב המזרח. בפומגרניה, ברנדנבורג, מזרח פרוסיה ושלזיה, השבטים הסלאביים המערביים, פולאבים ופולנים והאוכלוסייה הבלטית היו למיעוט, אף על פי שאוכלוסייה מקומית במספרים משמעותיים נשארה באזורים כמו שלזיה העליונה. באזורים כמו פולין גדול (Wielkopolska) ומזרח פומרניה (פומרליה), המתיישבים הגרמנים היוו מיעוט.
על אף האובדן של מספר מחוזות, המשפטנים בממלכת פולין של ימי הביניים טענו בעלות על כל השטחים שלא אוחדו עם יתר המדינה הפולנית ב-1320. הם בנו על תאוריית כתר המלכות הפולני (פולנית: Korona Królestwa Polskiego) לפיה המדינה כלומר הכתר והאינטרסים שלה לא קשורים עם השליט עצמו. כתוצאה מכך, שום שליט פולני לא יכול לוותר על הדרישה להחזרת הטריטוריות הפולניות האלה. חלק מהטריטוריות הללו כגון פומרליה ומזוביה אוחדו עם המדינה הפולנית במאות ה-15 וה-16. אך בכל מקרה, כל מלכי פולין עד סוף קיומו של האיחוד הפולני-ליטאי ב-1795 התחייבו להבטיח ולעשות הכל על מנת לאחד את השטחים הללו עם המדינה הפולנית.
השטחים המוחזרים מתחלקים לשלוש קטגוריות:
אלו שהיו חלק מהמדינה הפולנית בשלטון שושלת פיאסט.
אלו שלא היה חלק מפולין, אבל היו חלק מפייפים של הכתר הפולני במאות ה-15, 16 ו-17 (דוכסות פרוסיה).
שטחים שהיו חלק מפולין עד לחלוקת פולין (חלקים של פרוסיה המלכותית כולל וורמיה, כמו גם מחוזות ורמיה, פילה, וואלץ' וזלוטוב שעברו לפרוסיה לאחר חלוקת פולין הראשונה ב-1772, גדנסק, מיינדזיז'ץ' ווסחובה שעברו לאחר חלוקות פולין השנייה ב-1793.
המקור והשימוש במונח

במונח "השטחים המוחזרים" נעשה שימוש רשמי בפעם הראשונה בצו נשיא פולין מ-11 באוקטובר 1938, לאחר הסיפוח של חבל זלוז'ה. במונח נעשה שימוש רב לאחר סיום מלחמת העולם השנייה והקמתה של פולין הקומוניסטית, על מנת לתאר את השטחים המזרחיים לשעבר של גרמניה שהועברו לפולין. הקונספט היה להגדיר את פולין של אחרי המלחמה כיורשת של שטחי בית פיאסט של ימי הביניים, בתהליך שפושט לכדי תמונה של מדינה הומוגנית מבחינה אתנית שהתאימה לגבולות החדשים וזאת בניגוד לפולין היגיילונית, שהייתה רב אתנית ומוקמה יותר לכיוון מזרח. אחת הסיבות לכך שהממשלה הפולנית הדגישה את המורשת של בית פיאסט במקום השושלת היגיילונית הייתה סירובה של ברית המועצות לסגת מקו קרזון, הקו שהגדיר את הגבול החדש בין ברית המועצות לפולין לאחר המלחמה ובמסגרתו איבדה פולין שטחים רבים במזרחה- אדמות הקרסי לטובת אוקראינה, בלארוס וליטא, מחד, והנכונות של בעלות הברית לפצות אותה במתן שטחים מצד מערב. שאלת השטחים המוחזרים היה אחד הנושאים הבודדים בהם היה אחדות דעים בין הקומוניסטים לבין האופוזיציה. אפילו המחתרת האנטי קומוניסטית קידמה בברכה את הגבולות החדשים וסיום הגרמניזציה ו-Drang nach Osten. מאמצים גדולים נעשו על מנת לקדם את רעיון השטחים המוחזרים וקונספט פיאסט, והדבר גם נתמך על ידי הכנסייה הקתולית. ב-1945 נוסד המכון המערבי על מנת לתאם פעולות מדעיות הקשורות בפיתוח וחקר התפישה הזו. מנהל המכון, זיגמונט וייצ'יכובסקי הגדיר את משימתו כמאמץ להציג את ההיסטוריה הפולנית של האזור וכזה של הצגת מציאות בת זמנינו על בסיס ההיסטוריה הפולנית של המקום. ארכאולוגים, חוקרי שפה היסטוריונים ואתנולוגים עמלו על מנת להעניק לגיטימציה לגבולות החדשים. ב-1949 נשמט השימוש במונח הזה בתעמולה הרשמית של מפלגת הפועלים המאוחדת אך עדיין נעשה בו שימוש בשפת היום-יום. על מנת להדגיש שהשטחים הללו לא יוצאי דופן בתוך פולין, השלטונות החלו להשתמש במונח "השטחים המערביים והצפוניים".
פולוניזציה של השטחים המוחזרים

עם סיפוח השטחים הללו לפולין, היא החלה במדיניות רחבת היקף להעביר לשם אזרחים פולנים. בכך ששטחי הקרסי סופחו לברית המועצות (על בסיס קו קרזון מינוס ביאליסטוק שהושארה לפולין), פולין למעשה "הוזזה" מערבה ואיבדה כ-20% משטחה, מ-389,000 קמ"ר לפני המלחמה ל-312,000 קמ"ר אחריה. מיליוני לא פולנים- בעיקר גרמנים בשטחים שנוספו לפולין בצד מערב, וגם אוקראינים במזרחה של המדינה, גורשו מפולין החדשה, בעוד שמספר רב של פולנים שגורשו מאזור הקרסי (שטחיה המזרחיים שסופחו לברית המועצות) היו צריכים להיות מיושבים מחדש בפולין. התוצאה הייתה חילופי אוכלוסייה מהגדולות בהיסטוריה של אירופה.
גירוש גרמנים והסרת סממנים של תרבות גרמנית

לאחר העבר הברוטלי של שלטון גרמני, חלק מהפולנים ביקשו למחוק שרידים להיסטוריה והתרבות הגרמנית, שהזכירה להם את הפשעים שנעשו נגד פולין ועמה. "השטחים המוחזרים", גם לאחר הסיפוח לפולין, עדיין כללו אוכלוסייה גרמנית. הממשל הפולני יצר משרד ממשלתי בשם "המשרד לשטחים המוחזרים" שבראשו עמד סגן ראש הממשלה ולימים מנהיג פולין, ולדיסלאב גומולקה. "לשכת שיבה" נוסדה על מנת לנהל את הגירוש של הגרמנים והשיבה של הפולנים. על פי מפקד האוכלוסין של 14 בפברואר 1946, אוכלוסיית פולין כללה עדיין 2,288,000 גרמנים, ש-91% מתוכם גרו בשטחים המוחזרים. עד 1950, היו רק 200,000 גרמנים בפולין, וב-1957 המספר צנח ל-65,000. הבריחה וגירושם של הגרמנים הנותרים בתקופה של אחרי המלחמה היה חלק מהקמפיין הרחב להסיר סמלים של התרבות והשלטון הגרמניים. יותר מ-30,000 שמות מקומות גרמניים הוחלפו לשמות פולניים המקוריים. במקרים בהם לא היה שם פולני שקדם לגרמני, נעשו תרגומים לפולנית או שהומצאו שמות חדשים.
ראו גם

היסטוריה של פולין
מפה המראה את גבולות פולין לפני המלחמה ואחריה. בצד מזרח אזור ה"קרסי" שסופח לברית המועצות ובצד מערב "השטחים המוחזרים"
עבודות סימון הגבול החדש בין גרמניה לפולין, 1945
השטן (טולסטוי)

לב טולסטוי (בין 1880 - 1886)
"השטן" היא נובלה שכתב לב טולסטוי בשנת 1889 (עם סוף חלופי שנכתב בשנת 1909), אך היא יצאה לאור רק בשנת 1911, מספר חודשים לאחר מותו של טולסטוי. בדומה לסונאטת קרויצר מאת טולסטוי, אשר נכתבה באותו הזמן, נובלת "השטן" עוסקת אף היא בהשלכותיה של משיכה מינית עזה.
בראש הסיפור הוסיף טולסטוי את האפיגרמה מהברית החדשה: "כל-המסתכל באשה לחמוד אותה - נאף נאפה בלבו: ואם תכשילך עין ימינך - נקר אותה והשלך ממך, כי טוב לך אשר יאבד אחד מאבריך מרדת כל-גופך אל-גיהנם"
עלילה

הנובלה מספרת על צעיר רוסי בן 26 בשם יבגני אירטנוב, שירש מאביו אחוזה גדולה השקועה בחובות. הוא החל להשקיע את כל מאודו בשיקום האחוזה, אך פרישותו המינית בכפר הציקה לו והוא החליט "למען בריאותו" לקיים יחסים אינטימיים עם סטיפנידה, כפרית "רעננה, צעירה ויפה" שבעלה נמצא בעיר. "רגש הבושה היה בו רק בתחילת המעשה. אחר כך פג וחלף והכל היה טוב. עיקר הטוב היה בזה, שעתה הוקל לו, נרגעה רוחו, אף התבדרה". יבגני נפגש עם הנערה כעשר פעמים, שילם לה על "שירותיה", אך לא נתן את דעתו עליה.
זמן מה לאחר מכן, פגש יבגני את ליזה אננסקיה, התאהב בה ונישא לה. מאז פסקו פגישותיו עם סטיפנידה.
בעזרת כספה של רעייתו ותודות לעבודתו הקשה, הצליח יבגני להשתחרר מהחובות, וחיי הנישואים התנהלו על מי מנוחות. בשנה השנייה לנישואיהם, עת הייתה בהריון, העסיקה ליזה בביתם מספר נשים מקומיות, וביניהן סטיפנידה. כשיבגני ראה אותה, עלתה בו תשוקתו הישנה אליה. אשתו נראתה לו פתאום "חיורת-מה, צהבהבת וחלושה ביותר". מחשבות זימה עלו בראשו, הוא נתקף בבהלה וניסה למצוא דרך להרחיקה ממנו. יבגני אף ביקש מהפקיד וסילי לפטר אותה מהעבודה בביתם, אך ללא הועיל; היא נקרית בדרכו פעמים רבות ומחשבותיו סבות עליה. לאחר שכמעט התייחד עימה שוב, ורק יד המקרה מנעה זאת ממנו, הוא היה כל כך מוטרד שהוא אף ביקש מווסילי לגרש את כל משפחתה מהכפר, אך האחרון לא נענה.
סטיפנידה חשה בהתלבטויותיו והיא משתדלת להיקרות בדרכו מעבר למה שנחוץ. יבגני מצדו "הרגיש שכוחו פג, שפגה שליטתו על עצמו, ושדעתו נטרפת עליו".
בעקבות התייעצות עם קרוב משפחה, הוא נסע עם ליזה לחופשה בת חודשיים בחצי האי קרים. הזוג הצעיר בילה את זמנו בנעימים, ושם אף נולדה בתם. יבגני האמין שפגה תשוקתו לסטפנידה, שתפקידו החדש במחוז ומשפחתו שהתרחבה יוציאו את תאוותו מקרבו, אך לאחר זמן מה, פגש בה ותשוקתו חזרה לבעור כשהייתה.
עד מהרה הגיע יבגני למסקנה כי חייו כך אינם חיים, ועליו לרצוח את סטיפנידה. "הרי היא שטן. שטן, ותו לא. הרי השתלטה עלי למרות רצוני". אפשרות שנייה שעלתה במוחו היא לרצוח את ליזה, אך הוא פסל אותה מיד, והחליט שרק אם יתאבד יהיה פטור מלרצוח את אשתו או את פילגשו.
מכאן יש שני סיומים לספר: המקורי, שבו לוקח יבגני אקדח ויורה בעצמו, והסיום החלופי, שכתב טולסטוי בשנת 1909, שבו יוצא יבגני ויורה בסטפנידה, נכלא, וחוזר מהכלא כשהוא מכור לאלכוהול. בשני הסיומים מסתיים הספר במשפט -
ואכן, אם יבגני אירטנוב חולה נפש היה, הרי כל הבריות אף הם חולי נפש כאלה, ואילו חולי הנפש האמיתיים הם ללא ספק אלה שרואים בזולתם סימני טירוף שאינם רואים בנפשם הם.
על הנובלה

אנרי טרויה, שכתב את הביוגרפיה הידועה על טולסטוי, אומר שהרעיון המרכזי ברוב היצירות של טולסטוי הוא שהחיים האמיתיים של האדם מתחילים בעת שכוחותיו הרוחניים גוברים על יצריו הבהמיים. אלא, מוסיף טרויה, שביצירותיו המוקדמות והידועות, כמו "מלחמה ושלום" ו"אנה קארנינה" אין רעיון זה המוקד של הסיפור. העלילה, מבנה היצירה, התפתחות האהבה - גוברים על המאבק הקשה הזה. ביצירותיו המאוחרות של טולסטוי, כמו "סונטת קרויצר" "התחייה" ו"השטן" המאבק מתרחש במלוא עוצמתו. טרויה מייחס את היסוד הזה ביצירותיו של טולסטוי כהשתקפות מאבקו האישי של היוצר. מיומניו ויומניה של אשתו, ניתן להתרשם שהוא היה שרוי במאבק זה כל ימיו. ביומניה של רעיתו, סופיה טולסטוי, יש התייחסויות רבות לצד זה בחייו. לקראת סוף חייו הוא ניסה לחיות כנזיר ולא נטה חיבה יתירה למין הנשי.
בתחילת הסיפור מתרשם הקורא המודרני שהמחבר כאילו מתלוצץ עמו בתיאורו את יבגני המשוכנע שהוא זקוק למין לצורך בריאותו. אך עם התפתחות הסיפור, ובעיקר בעונש הנורא שמפיל טולסטוי על הגיבור, מקבלת הנובלה אפיון קיצוני שמתיישב עם התפתחותו הרוחנית של טולסטוי, אך לא עם הקורא המודרני.
תרגומים לעברית

מותו של איוואן איליץ, לב ניקולאייביץ טולסטוי, הוצאת דביר, 195 עמ', תרגום: א"ד יציב, 2005. הספר כולל עוד שתי נובלות: האב סרגיי והשטן
ראו גם

סונטת קרויצר
סופיה טולסטוי
מותו של איוון איליץ'
הערות שוליים

↑  The Devil | Leo Tolstoy, www.ralphmag.org (ארכיון)
↑  "טולסטוי". אנציקלופדיה בריטניקה. 22. אנציקלופדיה בריטניקה בע"מ 1956.
↑  Baylety, J. (1967). "Introduction". Great Short Works of Leo Tolstoy. Perennial Library. p. ix. ISBN 0-06-083071-9.
↑  הברית החדשה, מתי, פרק ה', פסוקים 29-28
↑  לב טולסטוי, מבחר הסיפורים. עברית: מרים ברנשטיין-כהן, הוצאת עידית, 1954, עמ' 149-148
↑  אנרי טרויה, טולסטוי, 2 כרכים, כתר, 1984, עמ' 512
↑  סופיה טולסטוי, לחיות עם גאון; קטעים מתוך יומני אשתו של לב טולסטוי - 1891 - 1910, בחרה, תרגמה מרוסי, העירה והוסיפה אחרית דבר: חמוטל בר-יוסף, הוצאת כרמל, 2018
↑  אנרי טרויה, טולסטוי... עמ' 526, 533
↑  Nicolas Lezard /The Death of Ivan Ilyich/The Devil by Leo Tolstoy
The Guardian, July 28th, 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 90bf37ff-5432-4242-ad1d-2b193d6d9bb6  VIAF: 1226156619140228780005   WorldCat (עם VIAF): 1226156619140228780005
התחייה היוונית (אדריכלות)

| --- | --- |

המוזיאון הארכאולוגי הלאומי באתונה, יוון
 מדינה:  ארצות הברית 
 מידע כללי
 אזור גאוגרפי:  צפון אירופה וארצות הברית
 טווח תאריכים:  סוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19
 
בית האופרה המלכותית בקובנט גארדן
שער ברנדנבורג-המבנה הראשון בגרמניה בסגנון התחייה היוונית
הקפיטול בוושינגטון
מקדש יווני צבעוני על פי היטורף
התחייה היוונית היא סגנון באדריכלות אשר רווח בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19 בעיקר בצפון אירופה ובארצות הברית. התחייה היוונית נחשבת לשלב האחרון בהתפתחות האדריכלות הנאו קלאסית, והשימוש הראשון במונח נעשה ב-1842.
אדריכלי סגנון התחייה היוונית ראו בעצמם אנשי מקצוע מעולים, והרבו בהשתלמויות ובלימוד ארכאולוגי של סגנון הבניה והעיצוב האדריכלי בתקופת יוון העתיקה.
הגילוי מחדש של יוון הקלאסית

למרות ההערכה העצומה שנרכשה ליוון העתיקה ולתרבותה בקרב שכבת המשכילים באירופה, הרי שכמות המידע האמיתי שבידם עד לאמצע המאה ה-18 הייתה מועטה.
המידע אודות המבנים השונים התבסס בעיקר על כתבים היסטוריים ולא כלל מחקר ארכאולוגי מעשי. הביקור באתרים היה קשה וכרוך בסכנות רבות. למעשה, עד לתקופה זו, רק מעטים הגיעו לאתונה וסיירו באתרי העתיקות שלה, בלי שנערך בהם כל מחקר מדעי מוסדר.
בשנת 1762 פורסם ספר המחקר הראשון אודות עתיקות יוון פרי עבודתה של משלחת פרטית בריטית.
הגילוי מחדש של יוון הקלאסית > צפון אירופה

בריטניה – המבנה הראשון בסגנון של יוון העתיקה נבנה בשנת 1758, אולם רק בתחילת המאה ה-19עם עלייתה של הלאומיות בחוק האיחוד של 1800, הפך הסגנון למאפיין עיקרי בבניית מבני ציבור. כמה מהמבנים המפורסמים של לונדון כגון:  בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, המוזיאון הבריטי, הגלריה הלאומית (לונדון) ואחרים נבנו בתקופה זו, וקבעו את הדומיננטיות של הסגנון. גם בסקוטלנד התרחבה הבנייה בסגנון יוון העתיקה, ובעיקר בעיר החדשה באדינבורו שזכתה לכינוי "אתונה של הצפון".
גרמניה – השפעת סגנון האדריכלות של התחייה היוונית באה לידי ביטוי בעיקר בערים ברלין ומינכן, בתמיכת פרידריך וילהלם השני ולודוויג הראשון. המבנה הראשון שנבנה בסגנון זה היה שער ברנדנבורג בברלין בשנת 1788 אולם את הדחיפה הגדולה ביותר לבניה בסגנון של יוון העתיקה בגרמניה העניקו  עבודותיהם של האדריכלים קארל פרידריך שינקל ולאו פון קלנצה. שינקל פעל בהשפעת הכיבוש הצרפתי שהסתיים ב- 1813 ועיצב למעשה מחדש את ברלין שלאחר הכיבוש. פון קלנצה עיצב באופן דומה את מינכן לאור חזון הסדר והמוסר הגרמני האידיאליים.
צרפת – סגנון הבניה של יוון העתיקה לא נחשב לפופולרי במיוחד בצרפת הן כמבני ציבור והן כארמונות וטירות פרטיות, ומבנים מעטים בלבד נבנו בסגנון זה בעיקר בתקופת הקיסרות השנייה.
סקנדינביה – מוטיבים שונים הקשורים לסגנון התחייה היוונית שולבו במבנים שרובם נבנו בסגנון הבארוק.
הגילוי מחדש של יוון הקלאסית > צפון אמריקה

ארצות הברית – אדריכלות בסגנון התחייה היוונית הוצגה בארצות הברית בעיקר בזכותו של תומאס ג'פרסון. בשנת 1803 מינה את האדריכל בנג'מין הנרי לטרוב כמפקח על הבנייה הציבורית בארצות הברית. המבנה המפורסם ביותר שלו הוא הקפיטול בוושינגטון הבירה, אך בנוסף אליו תכנן מבני ציבור נוספים בסגנון זה. תלמידי לטרוב המשיכו את דרכו האדריכלית כשתכננו את רוב המבנים הממשלתיים בארצות הברית, שנבנו במאה ה-19.
קנדה – הושפעה גם היא מן הבנייה המאסיבית בסגנון התחייה היוונית של שכנתה מדרום, אם כי במידה צנועה יותר ופחות ראוותנית.
צבעוניות

בניגוד לרושם המתקבל מן המבנים המאוחרים שניבנו בסגנו האדריכלי של התחייה היוונית, ולפיו כל המבנים היו בגוונים של לבן, הרי שממצאים בחפירות ארכאולוגיות העלו כי ייתכן וחלק מן המבנים היו צבועים גם בצבעים אחרים.
האדריכל הצרפתי ז'ק איגנס היטורף טען כי המקדשים ביוון העתיקה היו צבועים בגוון של אוכרה, ואילו הפיתוחים והקישוטים של המבנה הודגשו באדום, כחול, ירוק, וזהב. רעיונות אלה עוררו חילוקי דעות עזים בקרב אנשי המקצוע, מכיוון שאצרו בתוכם קריאת תיגר מהותית על הרעיון האוטופי הטבעי והנקי של העבר הקלאסי.
הסימן

הסימן הוא סיפור קצר, בן מ"ב פרקים קצרים, מאת ש"י עגנון, קינה על עיר הולדתו, בוצ'אץ', שקהילתה היהודית חרבה בשואה בזמן הכיבוש הנאצי של העיר. לסיפור, שבגרסתו הראשונה פורסם בשנת 1944, אופי אוטוביוגרפי, והוא היחיד שבו עסק עגנון באופן מפורש בשואה במהלכה.
תמצית העלילה

"אותה השנה שבאה השמועה שנהרגו כל היהודים שהיו בעירי דרתי בשכונה אחת משכונות ירושלים, בבית שבניתי לי אחר הפרעות של שנת תרפ"ט, שבגימטריא שלה נצח ישראל", כך מתחיל המספר את סיפורו, וממשיך: "לא עשיתי מספד על עירי ולא קראתי לבכי ולאבל על עדת ה' שכילה האויב, שאותו היום שנשמעה השמועה על העיר ועל הרוגיה ערב שבועות היה ואחר חצות היום היה והעברתי את אבלי על מתי עירי מפני שמחת זמן מתן תורתנו". הסיפור כולו נמסר על ידי המספר בגוף ראשון.
המספר מתאר את ההכנות לחג, את תפילת החג ואת סעודת החג. תוך כדי זאת חלפו במוחו מחשבות על עירו: "אמת שכבר מתה עירי ואותם שלא מתו דומים למתים". המספר סיפר לאשתו וילדיו על מנהגי החג בעירו. תוך כדי הסיפור נזכר בחורבן עירו, שביטל את ההבדל בין עניים לעשירים, "מאחר שאויב אחד כילה את כולם כאחד איני מבחין ביניהם". לאחר תום הסעודה הלך המספר לבית הכנסת, לתיקון ליל שבועות, שבו קרא בספר האזהרות של רבי שלמה אבן גבירול.
המספר נזכר בילדותו, ובמפגשיו הראשונים עם יצירתו של שלמה אבן גבירול, ובה הפיוט "שְׁבִיָּה עֲנִיָּה", שראשי השורות שלו נותנות את שם המחבר, "שלמה". בדרכו לבית הכנסת נהנה המספר מיפי שכונתו ונזכר בהקמתה ובימיה הראשונים.
המספר הגיע לבית התפילה ומצאו ריק מאדם. הוא מתאר את הקישוטים לכבוד החג, ש"כנגדם בדרום עומדים נרות הנשמה בלא שיעור ובלא מספר. שישה מיליונים יהודים שהרגו בנו הגויים עשו שליש מישראל נפטרים ושני שלישים יתומים ואין לך אדם מישראל שאין לו כמה מניינים נפטרים." המספר העלה בדמיונו את בתי התפילה שבעירו החרבה, ובכל אחד מהם את האנשים שישבו בהם לתפילה וללימוד. "עמדתי כאיש נדהם והבטתי באנשי עירי ואף הם הביטו בי ולא נראה שמץ של תוכחה בעיניהם עלי שאני כך והם כך." המספר נזכר בבית הכנסת הגדול שבעירו ובחזן הזקן ששימש שם, אומר את הפיוט "שביה עניה". זיכרונותיו המשיכו והובילו אותו לבית המדרש הישן בעירו, שם שוחח עם חיים השמש.
המספר התעורר מהזיותיו וחזר לקרוא בסדר מצוות השם. בצריף בית הכנסת לא היה איש מלבדו. אך לפתע "נפתחו דלתות ארון הקודש וראיתי כמראה דמות איש עומד וראשו מונח בין ספרי התורה ושמעתי קול יוצא מתוך הארון מבין בדי עצי החיים". האיש פנה אל המספר, אך "לא במילים דיבר בי. רק מחשבתו אשר חשב נחקקה לפני והיא עשתה מלים". למספר התברר שהאיש הדובר אליו הוא רבי שלמה אבן גבירול. "אי אפשר לומר שבחלום היה הדבר, שהרי בפירוש שאל אותי מה אתה עושה פה יחידי בלילה ואני החזרתי לו, הלוא אדוני יודע שהלילה הזה ליל שבועות שניעורים כל הלילה ואומרים תיקון ליל שבועות. מכל מקום קצת קשה. רבינו שלמה אבן גבירול ראש משוררי הקודש מה ראה שירד מהיכל השירה לצריף זה שבשכונה זו לדבר עם אדם כמוני".
קרא המספר את הפיוט "שביה עניה", נזכר בבית הכנסת הגדול שבעירו, שעתה הוא שומם, וגעה בבכי. לשאלת רבי שלמה "על שום מה אתה בוכה?" ענה המספר: "בוכה אני על עירי שכל היהודים שהיו שם נהרגו". ראה המספר את רבי שלמה מרחש בשפתיו ושמע שהזכיר את שם עירו ואמר "אעשה לי סימן שלא אשכח את שמה". והסימן: "הטיתי אוזני ושמעתי שדיבר בשיר, שכל שורה שבו מתחלת באות אחת מאותיות שם עירי. וידעתי שסימן עשה לו המשורר לעירי בשיר שעשה לה בחרוזים שקולים ונאים בלשון הקודש". והמספר מוסיף: "ואם נכחדה עירי מן העולם שמה קיים בשיר שעשה לו המשורר סימן לעירי. ואם אני איני זוכר את דברי השיר כי נשמטה נפשי מחמת גבורת השיר, השיר מתנגן בשמי מעלה בשירי משוררי הקודש אשר יאהב השם".
תולדות הסיפור ומקומו ביצירתו של עגנון

נוסח ראשון של הסיפור, בן עמוד אחד בלבד, פורסם בשנת 1944, ובגרסתו המורחבת, שבה 30 עמודים, הוא נכלל בכרך האחרון של סיפורי עגנון שיצא לאור בחייו, "האש והעצים" (שם המרמז לעקדת יצחק), שיצא לאור בשנת 1962. הסיפור חותם גם את הכרך "עיר ומלואה", שיצא לאור לאחר פטירתו של עגנון, ומספר את סיפורה של בוצ'אץ'.
במסה העוסקת בכרך "האש והעצים" ציין ברוך קורצווייל:
על מיקומו של הסיפור בסוף הכרך "עיר ומלואה" העירה ניצה בן-דב: "הבחירה העריכתית לחתום בסיפור זה קובץ, העוסק בעיר המולדת בוצ'אץ', מרמזת שזה סופו הנורא וזו חתימתו האחרונה של אותו עולם ומלואו תוסס וחיוני שעגנון תיעדו באהבה, במסירות ובביקורתיות בכרך זה וביצירות אחרות." אלן מינץ, הרואה בסיפור זה סיפור חניכה, שבו הוטלה על עגנון החובה לספר את סיפורה של עירו, הציג עמדה שונה: "התגלותו של אבן גבירול והפיוט שחיבר הם יסודות מפתח המדגישים את תפקידו של הסיפור בהתהוות תהליך ההנצחה, ואינם סוף פסוק. אילו התבקשתי לארגן מחדש את סדר הסיפורים בעיר ומלואה, הייתי מעמיד אפוא את "הסימן" בראש הקובץ".
פרשנות > זמנו ומקום התרחשותו של הסיפור

הסיפור מתחיל במילים: "אותה השנה שבאה השמועה שנהרגו כל היהודים שהיו בעירי דרתי בשכונה אחת משכונות ירושלים, בבית שבניתי לי אחר הפרעות של שנת תרפ"ט" אף שהמספר אינו נוקב בשם השכונה, ידוע על פי הביוגרפיה של עגנון, המזוהה עם המספר, שזו שכונת תלפיות, שבה בנה עגנון את ביתו בשנת 1931. את עיר הולדתו, שאת חורבנה הוא מבכה, מציין המספר במפורש: "מילידי בוטשאטש אני".
נוסח ראשון של הסיפור, בן עמוד אחד בלבד, פורסם באביב 1944, ובגרסתו הסופית והמורחבת הוא נכלל בכרך "האש והעצים", שיצא לאור בשנת 1962 (זהו הכרך האחרון של סיפורי עגנון שיצא לאור בחייו). באמצע יוני 1943 הוצאו להורג אחרוני היהודים בגטו של בוצ'אץ', וביולי 1943 הוכרזה בוצ'אץ' כיודנריין, כך שזמן התרחשותו של הסיפור (לפחות בגרסתו הראשונה, שבה אומר המספר "ועיני זלגו דמעות מחמת הצרות שבאו על עירי, ואיני יודע אם עדיין היא קיימת") הוא חג השבועות ה'תש"ג. בגרסה הסופית מדבר המספר על "שישה מיליונים יהודים שהרגו בנו הגויים". זהו מידע אנכרוניסטי (הנובע מהפער שבין זמן הסיפור לזמן כתיבתה של הגרסה הסופית), משום שבשבועות ה'תש"ג טרם נודע מספר היהודים שהושמדו (ולמעשה בשלב זה טרם הגיע מספרם לשישה מיליונים, משום שהשמדת היהודים הייתה באמצעיתה).
הסיפור מתרחש במשך פחות מיממה, בערב חג השבועות ובליל החג. על מועד זה העיר ברוך קורצווייל: "והאם מקרה הוא הדבר שהסיפור "הסימן" מוקדש לחג השבועות, לחג מתן תורתנו? אז נחתם גורלנו, נגזרה בחירתנו הבעייתית להיות השה על "האש והעצים" של סביבתנו." ניצה בן-דב הוסיפה על כך: "ייתכן שהשמועה על הכחדת כל יהודי עיר הולדתו של עגנון אכן הגיעה לאוזניו בערב חג השבועות, אבל ייתכן גם שמטעמים אידאולוגיים, סמליים וספרותיים היה נוח לסופר המתוחכם לעגן את הגעת השמועה הנוראה בחג השבועות דווקא."
פרשנות > החיזיון המיסטי

בגרסתו הראשונה עוסק הסיפור כולו בחיזיון המיסטי שחווה המספר בליל שבועות, ובו מפגש עם רבי שלמה אבן גבירול. גם בגרסה הסופית, המורחבת, חיזיון מיסטי זה הוא שיאו של הסיפור.
בעקבות דברי המספר, "אי אפשר לומר שבחלום היה הדבר, שהרי בפירוש שאל אותי מה אתה עושה פה יחידי בלילה", מדגיש אלן מינץ שתיאור החיזיון המיסטי מייצג חוויה ממשית שחווה המספר:
רחל אליאור מציינת כי "השיר, הסיפור, הזיכרון המיסטי, החלום, החזון והרשימה המתעדת, הופכים את המוות והנשייה לאלמוות ולנצח, ומעבירים את מה שנכחד בארץ לקיום על-זמני בשמים" ומביאה דוגמאות אחדות של "המסורת המיסטית על חג השבועות, הקושרת בין זמן מקודש למקום מקודש ובין חורבן בארץ לנצחיות בשמים", ובהן:
המסורת המיסטית בימי הביניים, הקובעת את זמנו חזון המרכבה של יחזקאל הנביא לחג השבועות.
בליל שבועות בשנת 1533 הגיעה אל חוג המקובלים של רבי יוסף קארו באדריאנופול הידיעה על מותו של המקובל המשיחי, שלמה מולכו שהועלה על המוקד על המוקד על ידי האינקוויזיציה.
פרשנות > הדמיון – כוחו וחולשתו

כוח דמיונו של המספר מאפשר לו להחיות את עירו החרבה ואת אנשיה: "ועוד מטעם אחר עצמתי את עיני, שאם אני עוצם את עיני כביכול בעל בית אני על העולם ואני רואה מה שאני מתאווה לראות. בכן עצמתי את עיני וקראתי לעירי לעמוד לפני, היא וכל יושביה, היא וכל בתי התפילה." המספר ממשיך ומפרט את בני עירו שעלו בדמיונו, "כאילו זמן תחיית המתים הגיע", אך לבסוף: "קמעה קמעה התחילו אנשי עירי נעלמים והולכים. ואני לא רצתי אחריהם, שיודע אני שאין מחשבותיו של אדם מגיעות למקום שהם מגיעים."
אף שגדול כוח דמיונו של המספר, התברר לו שהמציאות נוראה ממה שיכול לשער הדמיון: "אחר ימים כשהגיעו אצלי סיפורי דברים ראיתי שקשים היו מעשי האויב מכח דמיוני. מרובה כח דמיוני מכח המעשים, חוץ מרשעת הגויים שעולה על כל דמיון."
פרשנות > זיכרון ושכחה

רבי שלמה אבן גבירול אמר למספר, לאחר ששמע ממנו על חורבן עירו, "אעשה לי סימן שלא אשכח את שמה", והסימן, כך התברר למספר, הוא "שיר, שכל שורה שבו מתחלת באות אחת מאותיות שם עירי" (אקרוסטיכון). המספר שבע רצון מהתוצאה: "ואם נכחדה עירי מן העולם שמה קיים בשיר שעשה לו המשורר סימן לעירי". המספר אינו זוכר את דברי השיר, אך יודע שזהו "שיר אבל וקינים ונהי על העיר ועל הרוגיה". בנוסח הראשון של הסיפור, משנת 1944, זכר המספר את השורה הראשונה בשיר: "ואמר, ברוכה מערים את בוטשאטש העיר, וכך היה חורז והולך בכל שבע אותיות שם עירי בשירה שקולה וחרוזים נאמנים. נשמטה נפשי ממני ושכחתי את שש השורות משירת העיר."
לדברי מיכל ארבל, שכחת השיר מחייבת את המספר ליצירת תחליף:
ארבל מוסיפה כי:
רחל אליאור תיארה את המאבק בשכחה המאיימת על זכר המתים:
פרשנות > חורבן ותקומה

לבו של הסיפור והמניע לכתיבתו הוא שימור זכרה של בוצ'אץ', שחרבה בשואה. פעמים רבות עולה בסיפור זכר החורבן, אך לא מעט מקום תופסת בסיפור תקומת עם ישראל בארצו.
שילוב של השניים, המדגיש את הניגוד שבין החורבן לתקומה, מופיע בתיאור: "באתי לביתי ובירכתי את אשתי ואת ילדי בברכת החג ועמדתי משתומם שאני עושה את חגנו בביתי ובארצי עם אשתי וילדי בזמן שרבבות אלפי ישראל נהרגו ונשחטו ונשרפו ונקברו חיים, ואותם שעדיין חיים תועים בשדות וביערות או טמונים במחילות עפר."
שילוב של יפי ארץ ישראל עם כאב החורבן מופיע בתיאור: "אדם צעיר שעלה מעירו שנהרגו שם כל היהודים יצא עם אשתו לשדותיה של השכונה ולקטו ואספו כל ציץ וכל צמח וקישטו בהם את בית תפילתנו לחג השבועות זמן מתן תורתנו, כשם שהיו עושים שם בעירו קודם שנהרגו שם כל היהודים."
ההנגדה בין רווחתה של ירושלים לחורבנה של בוצ'אץ' יוצרת קיטוב בסיפור. דן לאור העיר על כך: "בזה מעמיד עגנון דיכוטומיה ברורה בין בוצ'אץ' וירושלים – העיר החרבה לעומת העיר הבנויה – המסמלות את ההנגדה הכוללת שבין גולה לארץ ישראל", והוסיף: "הסיפור יוצר איזון בין שואת יהדות אירופה לבין התחדשותו של היישוב היהודי בארץ ישראל ותקומת מדינת ישראל, שהם 'ראשית צמיחת גאולתנו', כאשר העצמאות הלאומית נתפסת גם כערובה לרציפותה ולשמירתה של תורת ישראל. שהרי המשך קיומם של סדרי הפולחן הדתי בירושלים הוא התחליף הממשי והבלעדי לחיים הדתיים בבוצ'אץ', הקיימת מעתה ואילך בזיכרון בלבד."