stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שומרי הסף
הפקת הסרט

בראיונות סיפר מורה כי הוא קיבל את הרעיון לסרט אחרי שעבד על סרטו הקודם "שרון" (2008). בריאיון לנירית אנדרמן סיפר:
באותה עת צפה מורה גם ב"ערפל המלחמה" ("Fog of War"), סרטו התיעודי זוכה פרס אוסקר של הבמאי ארול מוריס. מוריס ראיין בסרט את רוברט מקנמארה, שהיה מזכיר ההגנה של ארצות הברית ומילא תפקיד מכריע במלחמת וייטנאם ובמשבר הטילים בקובה.
מורה המשיך וסיפר לאנדרמן: "הייתי אז בטריפ על 'ערפל מלחמה'. ראיתי את הסרט הזה ועפתי, ואז אמרתי לעצמי שאני צריך לנסות להביא את אנשי השב"כ האלה ולשכנע אותם לקום ולדבר בפעם הראשונה על הסכסוך הישראלי-פלסטיני מנקודת המבט שלהם".
מורה פנה קודם כל אל עמי אילון, שנאות לשתף עמו פעולה וסייע בשיכנוע יתר ראשי השב"כ להתראיין אף הם בסרט. מורה נפגש עמם, הם ראיינו אותו ולבסוף הסכימו להצטלם לסרט. היחידי אותו לא גייס היה יובל דיסקין, שבאותה עת עדיין עמד בראש השירות, אותו גייס מורה מאוחר יותר. כל המרואיינים לא הציבו לו תנאים, פרט לאברהם שלום, שאמר שלא ידבר על פרשת קו 300 (פרשה שבגינה התפטר). אולם במרוצת הזמן, אחרי שמורה שכנע אותו, הוא הסכים לשוחח אפילו על כך, וזהו כעת אחד משבעת נושאי הסרט.
הפקת הסרט נמשכה שלוש שנים.
מבנה הסרט ותוכנו

לסרט שבעה חלקים:
אין אסטרטגיה, רק טקטיקה - מכסה את תפקידו של השב"כ ממלחמת ששת הימים והשנים הראשונות של השלטון ביהודה והשומרון וחבל עזה.
תשכחו ממוסר - עוסק בפרשת קו 300.
מי שנחשב טרוריסט בעיני אדם אחד הוא לוחם חופש בעיני אדם אחר - עוסק בתהליך השלום החל מהסכמי אוסלו.
בשר מבשרנו - עוסק בטרור היהודי, בכלל זה המחתרת היהודית ורצח יצחק רבין.
הניצחון הוא לראות אותך סובל - עוסק במשא ומתן עם הפלסטינים במהלך האינתיפאדה השנייה.
פגיעה היקפית - עוסק בהתנקשות בחייהם של יחיא עיאש ופעילי חמאס בולטים אחרים.
האיש הזקן בקצה המסדרון - מביא את דעתם של ראשי שירות הביטחון על פעולותיהם וההשפעה המוסרית והאסטרטגית שהייתה להם על מדינת ישראל.
הסרט כמעט שאינו הולך ברצף כרונולוגי, לעומת זאת כל אחד מהחלקים הללו מתמקדים בנושאים כמו המחלוקת סביב הפגיעה ההיקפית, היעילות בנקיטת עינויים, והמוסריות בשימוש בסיכולים ממוקדים. וידויים ומחשבות אישיים אלו הם בין הרגעים העוצמתיים ביותר שבסרט. בולטת במיוחד את הצהרתו של אברהם שלום:
"העתיד שחור, הוא גורם לשינוי באופי של האוכלוסייה. כי אתה מכניס את רוב הצעירים שלנו לצבא, והם רואים שם דבר והיפוכו: מצד אחד שזה רוצה להיות צבא עממי, ומצד שני צבא כיבוש אכזרי, שדומה לגרמנים במלחמת העולם השנייה."
אבי דיכטר, שכיהן כראש השב"כ בשנים 2005-2000 אומר בסרט:
"לא מייצרים שלום בשיטות צבאיות. שלום אתה חייב לבנות על מערכת אמון, אחרי מהלכים צבאיים או בלעדיהם. כמי שמכיר את הפלסטינים היטב, אני טוען שלא צריכה להיות בעיה לייצר אתם מערכת אמיתית של יחסי אמון."
בסרט מוצג טקסט שכתב ישעיהו ליבוביץ ב־1968:
"מדינה השולטת על אוכלוסייה עוינת של מיליון זרים תהיה בהכרח מדינת ש"ב, עם כל מה שמתחייב מזה, כהשלכות על רוח החינוך, על חופש הדיבור והמחשבה ועל המשטר הדמוקרטי. השחיתות האופיינית לכל משטר קולוניאלי תדבק גם במדינת ישראל. המינהל יצטרך לעסוק בדיכוי תנועת מרי ערבית מזה, וברכישת קוויזלינגים, בוגדים ערבים, מזה".
יובל דיסקין, שכיהן כראש השב"כ מ־2005 עד 2011, הגיב לכך: "אני מסכים עם כל מילה".
האירועים המתוארים בסרט מודגמים על ידי צילומי ארכיון ו־Computer-generated Imagery שמפיחים חיים בצילומים היסטוריים. דוגמה לכך היא שיחזור מחשב של פרשת קו 300, המבוסס על תצלומים ודיווחים מפי עדי ראייה. ההנפשה ממוחשבת נוצרה בידי החברה הצרפתית Mac Guff.‏
הפצת הסרט

הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע ירושלים בנוכחות ראשי השב"כ שרואיינו בו. בצפון אמריקה, הוא הוקרן לראשונה בידי חברת סוני פיקצ'רס קלאסיקס בפסטיבל הסרטים של טלרויד בקולורדו

בנוכחותו של ארול מוריס, ושבוע לאחר מכן (ב־6 בספטמבר 2012), בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו.
הוא גם הוקרן בפסטיבל הקולנוע של ניו יורק.
הקרנת הבכורה שלו באירופה התקיימה בפסטיבל הסרטים התיעודי הבינלאומי באמסטרדם. בארצות הברית יצא הסרט ב־1 בפברואר 2013.
ביקורות בישראל

אורי קליין כתב על הסרט: "'שומרי הסף' הוא אחד הסרטים התיעודיים האינטליגנטיים, הממושמעים והבוגרים ביותר שהופקו כאן בעת האחרונה."
מרט פרחומובסקי כתב:
"באופן מרגש ופוקח עיניים, מתגלים מול המצלמה של מורה שישה אנשים חכמים, בעלי חשיבה מורכבת ותובנות עמוקות. יותר מזה, מתגלה שם חבורה מפתיעה של שמאלנים, שהתבטאויותיהם נעות בין כמיהה למדינה פלסטינית, אימוץ נבואות הזעם של ישעיהו ליבוביץ על עוולות הכיבוש וצער עמוק על מות תהליך השלום. בכל פעם שמורה מצליח להוציא מאחד ממרואייניו, שאמורים להכיר את המציאות של הסכסוך יותר מכולנו, מין אמירה שמאלנית מרחיקת לכת, הלסת נשמטת מרוב תדהמה. אין מה לעשות, כשכל ראשי השב"כ בשלושים השנים האחרונות אומרים שבניגוד לתפיסה הרווחת, הסכם שלום עם הפלסטינים הוא אפשרי ואי השגתו נובעת במידה רבה מאוזלת יד של ממשלות ישראל מימין ומשמאל, קשה שלא לפתוח את האוזניים."
שמוליק דובדבני כתב: 'נקודת המוצא של "שומרי הסף" מנוסחת בהחלטיות - הדרג הפוליטי בישראל לא החמיץ הזדמנות להחמיץ הזדמנות, וכפי שמעיד על עצמו יעקב פרי, "אחרי הפרישה אתה הופך קצת לשמאלן".'
מתי גולן כתב על הסרט, "הוא פשוט לא סרט. אפילו לא ממש דוקומנטרי. למעשה מדובר בכתבה טלוויזיונית, מן הסוג המוכר: ראיונות [...] אין בסרט שום חדש. כלום. אין מילה אחת היוצאת מפי ראשי השב"כ שהם לא ביטאו אותה בתקשורת עשרות פעמים. [...] אנחנו שומעים בלי סוף על הפאשלות שלנו בתחום זה של חתירה להסדר [עם הפלסטינים], ומעט מאוד, אם בכלל, על הצד השני."
אדוה לנציאנו, מציינת במאמרה את אווירת "יורים ובוכים" והבריחה מאחריות הנשקפים מהסרט: "..אבל לרוב ראשי השב"כ לא מפנים את האצבע המאשימה אל עצמם, אלא אל הדרג הפוליטי. בהתייחסות לאירועים שנתפשו לאורך השנים כהתנהלות בעייתית של השב"כ, הם מציירים את עצמם כגוף מבצע בלבד ומדגישים שאינם מקבלי ההחלטות, באופן שעשוי להצטייר כהתנערות מאחריות."
דרור אידר טוען כנגד חד צדדיות הסרט ו"הצגת העולם בשחור לבן", וכתב כי הבמאי מעוניין "בסיפור הפוליטי שבמסגרתו שימשו ראשי השב"כ סטטיסטים לאישוש גרסת השמאל לכישלון הסכמי אוסלו".
כמו כן, יוצא נגד הנצחת טענות שקריות כלפי הימין בקשר לרצח יצחק רבין (תמונה במדי נאצי וארון המתים בהפגנה).
הוא מציין לגנאי את ההשוואה של שני ראשי השב"כ, שלום ואיילון, את מעשי ישראל למעשי גרמניה הנאצית, וכותב "היש ביטוי מזוקק יותר לפשיטת הרגל המוסרית והאינטלקטואלית של האליטה הוותיקה של ישראל?". חנן עמיאור מאתר פרספקטיבה מצביע על השמטת פרטים ידועים, לדוגמה שסוכן השב"כ אבישי רביב הפיץ בהפגנה את הכרזה של רבין הלבוש במדי אס-אס, ולא אנשי ימין.
ביקורות בישראל > טענות להטיה חד-צדדית כנגד ישראל

הסרט עורר פולמוס ציבורי נרחב, ויעקב פרי אף אמר "קיימת ביקורת בארץ שהסרט מוציא את דיבתנו רעה".
בקרב חוגים מסוימים, כמו נציגויות ישראליות שונות ברחבי העולם, טענו רבים שהסרט מחזק את הנראטיב האנטי-ישראלי בעולם המערבי ושגרירויות רבות פנו למשרד החוץ לבקשת עצות לגישה אל הסרט. חלק מהדיפלומטים הישראלים, כמו יוסי אבני-לוי, שגריר ישראל בסרביה, מתחו ביקורת חריפה על הסרט. לוי אף טען כי במאים ישראלים עוסקים בנושא הפלסטיני רק כדי לקבל פרסים ותקציבים בחו"ל.
דובר שגרירות ישראל בפריז ירון גמבורג ציין שיש דילמה בפני נציג ישראלי בהצגת הסרט, הוא תיאר את התגובות של התקשורת בצרפת לסרט וציין כי הסיקור מציג את ישראל באור שלילי ביותר.
מייקל אורן, שגריר ישראל בארצות הברית, אמר על הסרט בראיון: 'זהו סרט טוב שמציג נרטיב של 45 שנות כיבוש, אבל הוא חסר לחלוטין את הניסיונות של ישראל להציע תוכנית שלום - ברק בקמפ דייוויד ואחר כך אולמרט, מהנסיגה החד־צדדית מעזה ואת ירי הטילים עלינו. מי שצופה בסרט ולא מכיר את הרקע, יכול לצאת בתחושה שישראל אשמה ולא עשתה כלום. [...] אחד מהם (כרמי גילון) אומר שישראל גורמת סבל יום-יומי למיליוני פלסטינים. ואז בא ראש שב"כ אחר לשעבר (אברהם שלום), שמשווה את ישראל לגרמניה הנאצית, לא בדיוק, אבל בערך."
ביקורות בעולם

למרות הפצתו המוגבלת, הסרט משך תשומת לב רבה מצד מבקרי קולנוע. איי או סקוט, מבקרו של הניו יורק טיימס בחר בו לסרט התיעודי הטוב ביותר של 2012, וכינה אותו "צפיית חובה, פוקח את עיניו של מי שסבור שהוא מבין את המזרח התיכון."
מבקרת הניו יורק טיימס מנהולה דרגיס בחרה בו לאחד מעשרת הסרטים הטובים של השנה.
ג'ו מורגנשטרן, מבקר הקולנוע של הWall Street Journal בחר בסרט לאחד מעשרת הסרטים הטובים ביותר של 2012. מורגנשטרן ציין שהסרט "מאחד את כל ראשי שירות הביטחון שנותרו בחיים. מה שהאנשים הקשוחים הללו אומרים על הפוליטיקאים הישראלים, ועמדתה הנוכחית של המדינה אל מול אויביה, הוא מפתיע ומחכים גם יחדיו."
הסרט המשיך והצליח כשזכה להיבחר לסרט התיעודי הטוב ביותר על ידי איגוד מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס
ונבחר לסרט התיעודי הטוב ביותר של שנת 2012 בידי איגוד המבקרים הלאומי בארצות הברית.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 2012.
סדרת הטלוויזיה "שומרי הסף"

הסרט וחומרי הגלם שממנו הופק עובדו לסדרת טלוויזיה בת חמישה פרקים, שב-2 ביוני 2013 החל שידורה בערוץ הראשון. לאחר שידור כל פרק שודר דיון בתוכנו, בהשתתפות פוליטיקאים, חוקרים ובכירים בשרותי הביטחון, במגוון דעות.
הבמאי התנגד וניסה למנוע את הדיון הביקורתי לאחר השידור. מורה טען "שמההחלטה הזאת נודף ריח פוליטי", והשווה אותה לנהוג ב"רוסיה הסובייטית".
בדיון הובעה תמיהה על ידי ארי שביט וצחי הנגבי, על שראשי הארגון מדברים בזלזול והתנשאות על ראשי הממשלה בנימין נתניהו ואהוד ברק, ומאשימים אותם בחוסר עבודת מטה ושיתוף הארגון בהחלטותיהם, כמו פתיחת מנהרת הכותל וההצעות בוועידת קמפ דייוויד. זאת, בניגוד להתייחסותם מלאת הערכה לראשי הממשלה יצחק רבין ושמעון פרס, שכלל לא שיתפו את הארגון במהלך המשמעותי של הסכמי אוסלו
. בכיר השב"כ לשעבר ישראל חסון הודה בדיון כי שרות הביטחון עודכן על ההסכם רק כשבועיים לפני חתימתו. ראש המוסד לשעבר דני יתום וישראל חסון אמרו כי טענתו של עמי אילון, שלא היה מעורב בקבלת ההחלטות ושלא היה מעודכן באירועים שקדמו לפרשות פתיחת מנהרות הכותל וההתנקשות בח'אלד משעל, איננה נכונה. זאת ועוד, העניין נדון והוכרע, לדברי יתום, בהקשר לפרשת ההתנקשות בשתי ועדות חקירה.
בדיון הועלה גם ההבדל בין הערכות גורמי המודיעין בנוגע לפתיחת האירועים המכונים "האינתיפאדה השנייה".
בעוד שלפי גרסת עמי אילון בסרט, הרשות הפלסטינית נגררה למעשה לעימות מזוין בעקבות המחאה בשטח, עמדת אגף המודיעין של צה"ל (אמ"ן) היא כי ערפאת הכין ויזם עימות זה.
הערכת אמ"ן המקדימה הובילה להכנת צה"ל לעימות, ולהצלחה צבאית בשלביו הראשונים.
כמו כן, עמדת אמ"ן ניתמכת על ידי הדוברים הפלסטינים עצמם.
בעקבות "משל החדר הריק" בו מתאר עמי אילון כי חדר המנהיג ריק, ולמעשה אין מנהיגות בישראל, הסכימו דני יתום וישראל חסון כי ראשי השב"כ, בדבריהם על המנהיגות הנבחרת, מערערים על מוסכמות היסוד של הדרג המבצע, מפרים אמון ואתיקה מקצועית ודבריהם בעלי סממנים לא-דמוקרטיים. הם ציינו כי המרואיינים לא דברו כך בעת היותם בתפקיד כלפי הדרג הנבחר, ואם חשבו כך היו צריכים להתפטר. כמו כן, הועלתה הבעייתיות בכך שראש שב"כ, דיסקין, התראיין לסרט עוד בהיותו בתפקיד.
ישראל חסון טען כי יש לזכור כי הסרט ערוך ומגמתי, וחבל שראשי הארגון שתפו פעולה ונגררו למניפולציה של הבמאי.
פאבל קוזנצוב (אמן)

| --- | --- |

 לידה:  5 בנובמבר 1878 (יוליאני) סראטוב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  21 בפברואר 1968 (בגיל 89) מוסקבה, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית הקברות ודנסקויה 
 מקום לימודים:  בית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה 
 זרם באמנות:  אוריינטליזם, סימבוליזם 
 פרסים והוקרה:  פעיל מצטיין באמנויות  של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית של רוסיה 
 
פאבל קוזנצוב (1878–1968) היה צייר וגרפיקאי רוסי.
חיים וקריירה

קוזנצוב היה בנו של צייר איקונות ונכד של גנן.
הוא למד בסראטוב בבית הספר לאמנות בוגוליובוב (1891–1896), אחר כך בית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה (1897–1904) וכן למד במשך שנה בפריז (1905).
ציוריו המוקדמים הוצגו על ידי קבוצת מיר איסקוסטבה, והוא היה קשור קשר הדוק עם הסימבוליסטים הרוסים. הוא עזר בארגון תערוכת "ורד הארגמן" (1904) והיה מייסד ומנהיג "הוורד הכחול" ב-1907. לימד במכון סטרוגנוב (1917–1918; 1945–1948) ובמכון לאמנויות יפות במוסקבה (1918–1918). 37). הוא עמד בראש מדור הציור של נרקומפרוס עד 1921, אך ירד ממעמדו הרשמי עם כניסתו של הריאליזם הסוציאליסטי.
לאחר מהפכת אוקטובר לקח קוזנצוב חלק בפרסום כתב העת Put Osvobozhdenija (נתיב השחרור) ולקח על עצמו פעילויות הוראה. בשנים 1919 עד 1924 עמד בראש מדור הציור במחלקה לאמנות של הקומיסריאט העממי לחינוך של ה-RSFSR (Narkompros). הוא צייר דיוקנאות מרהיבות של אשתו ילנה בבוטובה (1921–1922) ועיצב את סדרות הליטוגרפיה טורקסטאן ובוכרה ההררית (1922–1923). בשנת 1923
ציוריו המוקדמים של קוזנצוב אופייניים לחקירה הפואטית של קבוצת הוורד הכחול של עולם פנימי ודמיון באמצעות סמלים ארכיטיפיים. לאחר 1910 הוא התחבר יותר אל התרבות העממית, המשיך להסתמך על הצבעים העשירים והמקצבים ההרמוניים של הסימבוליסטים, אך פישט את יצירותיו.
לאחר טיול בערבות הוולגה (1911–1912) ולמרכז אסיה (1912–1913), החלה תקופת יצירה חדשה עבור קוזנצוב. נוצרו יצירותיו הקירגיזיות והסדרה הבוכרה.
קוזנצוב לימד מ-1917 עד 1937 ולאחר מלחמת העולם השנייה, לימד במכון לאמנות במוסקבה ובמכונים אחרים.
חלק מיצירותיו נמצאות במוזיאון לאמנות סרטוב רדישצ'וב.
קוזנצוב נפטר במוסקבה ונקבר בבית הקברות בוודנסקויה.
הערות שוליים

↑  Stupples, P., Pavel Kuznetsov: His Life and Art, Cambridge, 1989
↑  M. W. Alpatow: П. В. Кузнецов. Moskau 1972
↑  Павел Кузнецов. Туркестан.Литографии. 1923 г., Частная коллекция, ‏2017-02-22 (ב־)
↑  Большая российская энциклопедия: КУЗНЕЦО́В Павел Варфоломеевич
↑  Мир искусства: Павел Кузнецов
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007427500505171  PLWABN: 9810666171905606  BnF: cb122459369 (data)  GND: 118947532  ISNI: 0000 0001 2098 7533  LCCN: nr88009506  LNB: 000269724  NKC: js2006342217  NTA: 070463727  RKD: 211884  SNAC: w65v5s63  SUDOC: 031198066  ULAN: 500015864  VIAF: 4774249   WorldCat (עם VIAF): 4774249 
ערב בסטפות
איסוף פירות
בית החולים נאצר בח'אן יונס

| --- | --- |

אין תמונה חופשית
 על שם:  גמאל עבד אל נאצר
 מאפייני הארגון
 בעלים:  משרד הבריאות הפלסטיני
 היסטוריה
 תאריך ייסוד:  1960
 שירותים
 מיטות:  456 (2019)
 גאוגרפיה
 מיקום:  ח'אן יונס, רצועת עזה
 קואורדינטות:  31°20′52″N 34°17′36″E﻿ / ﻿31.347828757703°N 34.293258571511°E﻿ / 31.347828757703; 34.293258571511
  (למפת מערב הנגב מוגדלת) בית החולים נאצר(למפת מערב הנגב רגילה) בית החולים נאצר(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית החולים נאצר(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית החולים נאצר
 
בית החולים נאצר בח'אן יונס (בערבית: مجمع ناصر الطبي) הוא בית חולים בח'אן יונס. בית החולים הוא בית החולים הגדול ביותר בדרום רצועת עזה, והשני בגודלו ברצועה לאחר בית החולים שיפא.
היסטוריה

הקמת בית החולים החלה בשנת 1957 על ידי השלטונות המצריים, לאחר שרצועת עזה, ששוחררה על ידי ישראל במבצע קדש, הוחזרה לידיהם. בית החולים הוקם באתר בו היה בימי המנדט הבריטי בית חולים למחלות מידבקות שנלווה למחנות של הצבא הבריטי באזור. בית החולים נחנך בשנת 1960 ונקרא על שם גמאל עבד אל נאצר. בשנת 1967, לקראת מלחמת ששת הימים, פונה בית החולים מחולים אזרחים והוקדש לטיפול בחיילים פצועים. לאחר המלחמה הוא שב לשרת את האוכלוסייה האזרחית והיו בו 160 מיטות. בתחילת 1972 פונה בית החולים לבית החולים שיפא לצורך שיפוץ מבנה בית החולים והרחבתו מ-112 מיטות ל-250 מיטות. לקראת הפתיחה מחדש של בית החולים נקבע שהוא יעבוד תחת פיקוח המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה. בית החולים נפתח מחדש בפברואר 1974 עם 210 מיטות, כשלצידו מחלקה אורתופדית של 20 מיטות אליו הגיעו רופאים ישראלים לביצוע ניתוחים.
בדצמבר 1984 נסגרה המחלקה האורתופדית, בטענה שהיא מזוהמת, והועברה גם היא לבית החולים שיפא. בשנת 1985 היו בבית החולים 243 מיטות ומחלקות פנימית, כירורגית, ילדים, נשים ומיילדות וכן בנק דם. במעבדה של בית החולים בוצעו בדיקות ביוכימיות, המטולוגיות, פרזיטולוגיות ובקטרולוגיות. בשנת 1989 דווח על כוונה להתחיל בקרוב בבניית חדר מיון חדש לבית החולים.
ב־1994 הוקם בבית החולים מבנה חדש בן שלוש קומות שנקרא בית חולים אל־תחריר.
בשנת 2017 נתקבלה מקטאר תרומה של קרוב ל-300,000 דולר לצורך הרחבת המחלקה הקרדיולוגית של בית החולים שהיו בה 20 מיטות.
בשנת 2019 היה לבית החולים מערכת סולרית לאספקת חשמל עם קיבולת של 300 קילו וואט שעה ועבודות נעשו אז להרחיב את המערכת בעוד כ-350 קילו וואט שעה. בית החולים שירת אז בממוצע כ-27,000 חולים בחודש.
במלחמת חרבות ברזל

במלחמת חרבות ברזל הגיעו לבית החולים שלוש משאיות סיוע של ציוד רפואי עד 29 באוקטובר 2023. דיווח מסוף אוקטובר 2023 טען שבבית החולים התמקמו יותר מ-150 עיתונאים אשר משתמשים בחשמל ובחיבור לאינטרנט בבית החולים שקשה להשיג מחוץ לו. במהלך המלחמה הודיע צה"ל כי חמאס פעל מבית החולים ומסביב לו, ותועד משגר רקטות מתוך שטח בית החולים.
ב-15 בפברואר 2024 כוחות מיוחדים של צה"ל החלו לפעול בבית החולים המשמש ברובו כמפקדת טרור.
הערות שוליים

1 2 3  בית חולים נאצר בח’אן יונס שבדרום הרצועה, באתר מרכז המידע למודיעין ולטרור, 30 בנובמבר 2023
↑  תכנית פיתוח לרצועת עזה, הארץ, 21 בפברואר 1960
↑  שיתוף הפעולה בעזה בעיקר בשטח הרפואה, מעריב, 20 ביולי 1967
↑  יורחב ביה"ח בחאן יונס, דבר, 29 בפברואר 1972
↑  עזרא ינוב, ירידה תלולה בתמותת תינוקות בעזה, מעריב, 7 במרץ 1972
↑  יוסף צוריאל, אינקובטורים, כליה מלאכותית והשקר הגדול של ארגון הבריאות, מעריב, 30 במאי 1975
↑  HEALTH CONDITIONS OF THE ARAB POPULATION IN THE OCCUPIED ARAB TERRITORIES, INCLUDING PALESTINE, UN, May 5, 1987, paragraph 72
↑  Health Status and Services in the West Bank and Gaza Strip, USAID, 1985, page 131
↑  Health Status and Services in the West Bank and Gaza Strip, USAID, 1985, page 134
↑  דיאליזה בשיפא, חדשות, 18 באוגוסט 1989
↑  Vital QRCS Backing for Nasser Hospital in Gaza, October 16, 2017
↑  Solar Electrification of the Health System in the Gaza Strip: Opportunities & Challenges, June 2019
↑  מלחמת “חרבות ברזל” (תמונת מצב נכון ל-30 באוקטובר 2023, 13:00), באתר מרכז המידע למודיעין ולטרור
↑  ישראל וולמן, כך קרס האינטרנט ברצועת עזה, באתר ynet, 31 באוקטובר 2023
↑  עינב חלבי, בשל ההפצצות, בית החולים נאסר בחאן יונס החל בפינוי: "חמאס ירה ממנו רקטה", באתר ynet, 27 בינואר 2024
↑  רויטרס, החל המבצע בתוך בית החולים נאסר בחאן יונס "כוחות מיוחדים פועלים במקום, באתר ynet, 15 בפברואר 2024
גורדון גריינג'ר

| --- | --- |

 לידה:  6 בנובמבר 1822 ג'וי, ניו יורק, ארצות הברית
 פטירה:  10 בינואר 1876  (בגיל 53) סנטה פה, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות לקסינגטון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית של ארצות הברית 
 השתייכות:  צבא ארצות הברית  צבא האיחוד
 תקופת הפעילות:  1845–1876 (כ־31 שנים)
 דרגה:   מייג'ור גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיה מפקד ארמיית קנטקי מפקד קורפוס מילואים מפקד הקורפוס ה-4 מפקד הקורפוס ה-13 ראש הפיקוד המרחבי של טקסס ראש הפיקוד המרחבי של ניו מקסיקו
 פעולות ומבצעים
 מלחמת ארצות הברית–מקסיקו  מלחמת האזרחים האמריקנית קרב צ'יקמוגה  קרב צ'טנוגה
 
גורדון גריינג'ר (באנגלית: Gordon Granger; ‏6 בנובמבר 1822 – 10 בינואר 1876) היה קצין בצבא ארצות הברית וגנרל בצבא האיחוד בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית. הוא הצטיין במספר קרבות במלחמה והתפרסם בזכות פעולתו בקרב צ'יקמוגה, ובזכות היותו הקצין שהכריז על ביטול העבדות במדינת טקסס.
תחילת הדרך ומקסיקו

גריינג'ר נולד בג'וי (Joy) במחוז וויין, ניו יורק ב-1822. הוא סיים את האקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית ב-1845. בזמן מלחמת ארצות הברית–מקסיקו שירת בצבאו של וינפילד סקוט, וזכה במהלך המלחמה בדרגות כבוד של לוטננט (20 באוגוסט 1847) וקפטן (13 בספטמבר 1847) על הצטיינותו בקרבות. הוא קיבל דרגה רשמית של לוטננט ב-24 במאי 1852‏ ועד פרוץ מלחמת האזרחים שירת באזור הספר המערבי.
מלחמת האזרחים

שירותו של גריינג'ר במלחמה החל באוגוסט 1861, כקפטן של צבא ארצות הברית, בפיקוד על גדוד פרשים מתנדבים בתבוסת האיחוד בווילסונ'ס קריק, מיזורי, וקיבל דרגת כבוד של מייג'ור בצבא ארצות הברית ב-10 באוגוסט 1861. הוא קודם לבריגדיר גנרל של צבא המתנדבים ב-26 במרץ 1862, ופיקד על דיויזיית הפרשים ה-5 של ארמיית המיסיסיפי בקרב ניו מדריד ובמצור על קורינת'. גריינג'ר קודם פעם נוספת לדרגת מייג'ור גנרל של מתנדבים ב-17 בספטמבר 1862 וקיבל את הפיקוד על ארמיית קנטקי. הוא ניהל מבצעים מבוססי פרשים במרכז טנסי כאשר הארמייה שלו צורפה כיחידה עצמאית לארמיית קמברלנד ב-20 בינואר 1863 והפכה לקורפוס המילואים שלה ב-8 ביולי 1863‏.
גריינג'ר התפרסם בזכות פעולותיו בפיקוד על קורפוס המילואים בזמן קרב צ'יקמוגה, שהיה הקרב הגדול הראשון על אדמת ג'ורג'יה, ואחת התבוסות המשמעותיות ביותר של כוחות האיחוד בזירה המערבית. ביום השני לקרב, ב-20 בספטמבר 1863, תגבר גריינג'ר על דעת עצמו את הקורפוס ה-14 של ג'ורג' תומאס בסנודגראס היל. תגבורת זו עיכבה את התקדמות כוחות צבא הקונפדרציה עד לרדת החשיכה, אפשרה את נסיגתו המאורגנת של הקורפוס וסייעה בהענקת הכינוי "סלע צ'יקמוגה" לתומס. על חלקו בקרב זכה גריינג'ר בדרגת כבוד של לוטננט קולונל בצבא ארצות הברית.
בזכות הצלחתו בצ'יקמוגה זכה גריינג'ר בפיקוד על הקורפוס ה-4 שהוקם מחדש כחלק מארמיית קמברלנד. תחת פיקודו, בלט הקורפוס במהלך קרב צ'טנוגה: שתי דיוויזיות מתוך הקורפוס, בפיקודם של תומאס ווד ופיליפ שרידן היו בין הכוחות שהסתערו על מרכז המערך המתוגבר של כוחות הקונפדרציה בראש רכס המסיון, שם פרצו כוחות האיחוד את קו ההגנה והביאו לנסיגתם של כוחות הקונפדרציה בפיקודו של ברגסטון בראג. לאחר קרב צ'טנוגה, השתתף גריינג'ר בהסרת המצור מעל נוקסוויל, טנסי.
על אף הצלחותיו, סגנונו הכנה והישיר מנע מגריינג'ר לקבל תפקידי פיקוד חשובים נוספים. הוא החל לפקד על דיוויזיה במערב מיסיסיפי ב-30 ביוני 1864 ונשלח לשרת בפיקוד המרחבי של אזור המפרץ, שתחת אחריותו היו אזור דרום אלבמה ומערב פלורידה, שם פיקד על כוחות היבשה במהלך כיבוש פורט גיינס ופורט מורגן, בשיתוף עם צי האיחוד שניצח במקביל בקרב מפרץ מוביל. גריינג'ר התמנה לראש הפיקוד המרחבי של אזור המפרץ ב-12 בספטמבר 1864 ולאחר מכן פיקד על הקורפוס ה-13 במהלך קרב פורט בלייקלי ב-9 באפריל 1865, שהוביל לכניעתה של מוביל, אלבמה, ב-12 באפריל.
לאחר המלחמה

גריינג'ר נשאר בצבא לאחר סיום מלחמת האזרחים והפך לראש הפיקוד המרחבי של טקסס. ב-19 ביוני 1865, לאחר כניסתו לגלווסטון, הכריז גריינג'ר על ביטול העבדות במדינת טקסס והביא לפתיחתן של חגיגות על ידי עבדים משוחררים, שנודעו מאז כ-Juneteenth (הקרוי גם "יום החירות" או "יום האמנסיפציה") ומצוין בטקסס גם בימינו.
ב-28 ביולי 1866 קיבל גריינג'ר דרגה רשמית של קולונל בצבא ארצות הברית.
גריינג'ר נפטר ב-1876 בסנטה פה, ניו מקסיקו בזמן ששירת כראש הפיקוד המרחבי של ניו מקסיקו, ונקבר בבית הקברות בלקסינגטון, קנטקי.
לקריאה נוספת

Eicher, John H. and David J. Eicher. Civil War High Commands. Stanford, CA: Stanford University Press, 2001. ISBN 0-8047-3641-3
הערות שוליים

1 2 3  John & David Eicher, עמוד 263
↑  בזכות מינוי מיוחד של הנשיא, זכו קצינים זוטרים יחסית בצבא הסדיר (כמו גם אזרחים בעלי מעמד) לדרגות פיקוד בכירות יותר, בעת שפיקדו על צבא המתנדבים שגויס לתקופת המלחמה. דרגות אלו נחשבו כזוטרות לעומת הדרגות המקבילות בצבא הסדיר
↑  John & David Eicher, עמ' 855
↑  John & David Eicher, עמ' 851
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n99284563  NARA: 10576067  SNAC: w6h168sq  VIAF: 58416378   WorldCat (עם VIAF): 58416378
לינה שטרן

| --- | --- |

 לידה:  25 באוגוסט 1878 לייפאיה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  7 במרץ 1968 (בגיל 89) מוסקבה, ברה"מ 
 ענף מדעי:  ביוכימיה  נוירופיזיולוגיה
 מקום מגורים:  האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית  ברית המועצות ברית המועצות
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ז'נבה 
 מוסדות:  אוניברסיטת ז'נבה 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  עיטור הכוכב האדום  עיטור הדגל האדום של העמל  מדליה להנצחת 800 שנים לייסוד מוסקבה 
 תרומות עיקריות
 חתימה:   
 
לינה סולומונובנה שטרן (ברוסית: Ли́на Соломо́новна Штерн;‏ 26 באוגוסט 1878 – 7 במרץ 1968) הייתה ביוכימאית, נוירופיזיולוגית והומניסטית סובייטית-יהודייה ידועה אשר גילוייה הרפואיים הצילו אלפים בחזית מלחמת העולם השנייה. הייתה היחידה מבין חברי הוועד היהודי האנטי-פשיסטי בברית המועצות ששרדה את מסע הרדיפות של סטלין אחרי ראשי הארגון.
שטרן נולדה בלייפאיה שבאימפריה הרוסית (כיום בלטביה) בשנת 1878 למשפחה יהודית, והתחנכה בז'נבה שבשווייץ, שם פיתחה קריירה אקדמית מרשימה בתחומי הביוכימיה ומדעי העצב. בתקופה זו החלה את מחקריה על הנשימה התאית (1910) ועל מחסום דם-מוח (1921). בשנת 1918 הייתה לאישה הראשונה שקיבלה דרגת פרופסור באוניברסיטת ז'נבה.
בשנת 1925 היגרה לברית המועצות מתוך מניעים אידאולוגיים. בין השנים 1925–1948 הייתה פרופסורית באוניברסיטה הרוסית הלאומית לרפואה ע"ש פירוגוב. בשנת 1929 הקימה את המכון לפיזיולוגיה באקדמיה הרוסית למדעים, ועמדה בראשו עד שנת 1948, עת נסגר. בשנים אלו המשיכה לחקור את מחסום דם-מוח וערכה מחקרים גם בתחומי אריכות הימים והשינה. תוצאות חלק ממחקריה זכו ליישום רפואי ונטען כי הצילו חיי אלפים בעת מלחמת העולם השנייה. בשנת 1939 הייתה לאישה הראשונה שהתמנתה כחברה מלאה באקדמיה הרוסית למדעים. בשנת 1943 זכתה בפרס סטלין.
שטרן הייתה חברה בוועד הנשים האנטי-פשיסטי וכן בוועד היהודי האנטי-פשיסטי. מבין 15 האנשים שנעצרו כאשר הוועד נרדף בינואר 1949, הייתה שטרן היחידה שנותרה בחיים. חברי הוועד האחרים שנעצרו הוצאו להורג ביריה, וידועים כהרוגי המלכות בברית המועצות. כשאר חבריה נידונה בתחילה למוות, אולם אחר כך הומר גזר דינה לשלוש וחצי שנות מאסר וחמש שנות גלות. שטרן, שהייתה אז בת 73, נשלחה לגלות בג'מבול (כיום טראז) שבקזחסטן, ולאחר מותו של סטלין בשנת 1953 הורשתה לחזור למוסקבה. עם זאת, שמה טוהר רשמית רק בפברואר 1958, וחברותה באקדמיה הרוסית למדעים הוחזרה לה רטרואקטיבית משנת 1953. מ-1954 ועד מותה כיהנה כראש המחלקה לפיזיולוגיה במכון לביופיזיקה של האקדמיה הרוסית למדעים.
שטרן נפטרה בשנת 1968.
הערות שוליים

↑  http://www.bri.ucla.edu/nha/ishn/ab44-2006.htm
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007581286105171  PLWABN: 9810627229105606  CiNii: DA14126528  GND: 119371014  HDS: 014661  ISNI: 0000 0000 8147 6254  LCCN: n82163444  LNB: 000245473  NKC: nlk20000088130  NTA: 133482790  SUDOC: 158162714  VIAF: 67499575   WorldCat (עם VIAF): 67499575