stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי ארצות הברית – בוליביה
היסטוריה > בהווה

בחירתו של אוו מוראלס לנשיאות בוליביה מאוחר יותר בשנת 2006 גרמה למתחים חדשים ביחסי ארצות הברית-בוליביה. מצעו של מוראלס כולל תוכניות להחזרת קרקעות וכוח ל"איימרה" (קבוצת אינדיאנים בהרי האנדים) של בוליביה, להלאים תעשיות מפתח ולהכשיר את השימוש בקוקה, תרופה מסורתית של בני האיימרה. בספטמבר 2008 נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש הציב את בוליביה ברשימה השחורה של המלחמה בסמים יחד עם ונצואלה. הוא אמר כי בוליביה "נכשלה באופן מפתיע" בהתחייבויותיה להילחם בייצור וסחר סמים אסורים, בעיקר קוקאין. עם זאת, דבר זה לא השפיע על הסיוע האמריקני לבוליביה. לאחר שבוע, אמר הנשיא מוראלס כי ארצות הברית ניסתה לסכל את מדיניותו ונכשלה בגינוי תנועה פרו-אוטונומית המשתמשת בטקטיקות טרור. הוא הוסיף ואמר כי כשהיה חבר הפרלמנט ב-2002 הוא הואשם על ידי שגריר ארצות הברית בהיותו סוחר סמים ומתנקש, וכי לאחר מכן השגריר כינה אותו כ"בן לאדן אנדי" ואיים להפסיק את הסיוע האמריקני אם אזרחי בוליביה יצביעו עבורו בבחירות. מוראלס האשים את סוכנות הביון המרכזית בסיוע למשטר הקודם בבוליביה, ואמר כי צבא ארצות הברית תמך במשלוחי נשק בלתי חוקיים למורדים. בנובמבר 2010 האשים מוראלס את ארצות הברית בסיוע לניסיונות הפיכה בוונצואלה, בוליביה ואקוודור, כמו כן גם בהפיכה שצלחה בהונדורס, בעוד הוא מגנה גם את ניסיונותיה של ארצות הברית להגדיר את מי צריך לקיים יחסים דיפלומטיים עם בוליביה, תוך כדי חילוקי דעות על שיחות אפשריות בין איראן לבוליביה.
היסטוריה > תקרית המטוס

היחסים בין ארצות הברית לבוליביה הידרדרו עוד יותר בחודש יולי 2013, כאשר מטוסו של הנשיא מוראלס שעשה דרכו חזרה לבוליביה מרוסיה, נחת בווינה שבאוסטריה לאחר שצרפת, ספרד, פורטוגל ואיטליה הודיעו 24 שעות מראש לפני נחיתת מטוסו בווינה שהמרחב האווירי של מדינתן נסגר למטוסו בשל שמועות לא מבוססות, שלפיהן המדליף האמריקאי אדוארד סנודן נכח במטוס. מוראלס טען שארצות הברית לחצה על מדינות אירופה למנוע את מעברו למדינתו. לאחר שהגיע בחזרה ללה פאס, איים מוראלס לסגור את שגרירות ארצות הברית בעיר, באומרו כי "אנחנו לא צריכים את השגרירות של ארצות הברית".
סיוע אמריקני לבוליביה

משרד החוץ האמריקני מציין כי ממשלת ארצות הברית מעבירה את סיוע הפיתוח שלה לבוליביה באמצעות הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי. הסוכנות ידועה בבוליביה, במיוחד באזורים כפריים בהם אלפי פרויקטים שיושמו. הסוכנות מספקת סיוע לבוליביה מאז שנות ה-60 של המאה ה-20 ועובדת עם ממשלת בוליביה, המגזר הפרטי והאנשים הבוליביאנים כדי להשיג פיתוח הוגן ובריא. הסוכנות מספקת לבוליביה כ-85 מיליון דולר אמריקני בשנה בסיוע ופיתוח באמצעות הסכמים דו-צדדיים עם ממשלת בוליביה והסכמים חד-צדדיים עם ארגונים אחרים. התוכניות של הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי מיושמות על ידי המגזר השלישי, המגזר הפרטי והממשלה הבוליביאנית. התוכניות של הסוכנות תומכות בתוכנית הפיתוח הלאומית של בוליביה, והן נועדו לטפל בבעיות מרכזיות במדינה, כגון עוני והדרה חברתית של אוכלוסיות חלשות מבחינה היסטורית, תוך התמקדות במאמצים לקידום אוכלוסיות הכפריות והעירוניות של בוליביה. מיזמי הסוכנות בבוליביה מחזקות את המוסדות הדמוקרטיים במדינה; הם מספקות הזדמנויות כלכליות לאוכלוסיות חלשות באמצעות פיתוח עסקי ומסחרי; משפרות את בריאות המשפחה; מקדמות שימוש בר קיימא במשאבים טבעיים ושימור המגוון הביולוגי; סיפוק חלופות לקוקה האסורה לשימוש לחקלאים; ושיפור ביטחון תזונתי.
באוגוסט 2007, סגן נשיא בוליביה, אלווארו גרסיה לינרה (אנ'), אמר כי שגרירות ארצות הברית בבוליביה משתמשת בתוכניות סיוע למימון המתנגדים הפוליטיים לממשלה, בניסיון לפתח "התנגדות אידאולוגית ופוליטית". הוא הזכיר מימון של הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי לחואן קרלוס אורנדה, הוגה תוכנית ההתנקות של מחוז סנטה קרוז (אנ') מבוליביה. דובר מחלקת המדינה הכחיש את ההאשמה, וגורמים בסוכנות הפיתוח אמרו כי הם מספקים תמיכה לכל המושלים בבוליביה, לא רק לאלה באופוזיציה. בצו שהוציא בית המשפט העליון של בוליביה באוקטובר 2007, נקבע שבוליביה לא תקבל כסף הקשור בפוליטיקה ובאידאולוגיה. אוו מוראלס הצהיר כי "הפרויקט האימפריאליסטי הוא לנסות לגלף את בוליביה, ובכך לגייס את אמריקה הדרומית נגד בוליביה כי היא מוקד שינויים גדול המתפשטים בקנה מידה עולמי". ב-1 במאי 2013 הנשיא מוראלס גירש את הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי בניסיון לכאורה להחליש את הממשלה בידי תמיכה מהאופוזיציה.
בוליביה ואנטי-אמריקניזם

מחלקת המדינה האמריקאית רואה בעוינות ובפרובוקציות של ממשלת בוליביה כלפי ארצות הברית סיבה להתקררות היחסים הבילטרליים ב-2008. באותה השנה ממשלת בוליביה החלה בהתקפות מילוליות נגד ממשלת ארצות הברית והחלה לפרק אלמנטים חיוניים בקיום היחסים. בחודש יוני, הממשלה אישרה את גירוש הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי מאזור גידולי צמח הקוקה הגדול ביותר בבוליביה. בספטמבר גירש הנשיא מוראלס את השגריר פיליפ גולדברג (אנ') מבוליביה בטענה שגולדברג עודד קבוצות המתנגדות לשלטון. בנובמבר גירש הנשיא מוראלס את המנהל לאכיפת הסמים (DEA) מארצו בטענה כי "אנשי ה-DEA תמכו בפעילויות ההפיכה הלא מוצלחת בבוליביה" ובכך הוביל לסיום 35 שנות היסטוריה של פעילות המנהל לאכיפת הסמים בבוליביה. מוראלס אמר על פיליפ גולדברג כי "הוא פועל נגד הדמוקרטיה ומחפש לחלק בוליביה".
גוסטבו גוזמן, שגריר בוליביה בוושינגטון הבירה, גורש בתגובה. גוזמן אמר כי "שגרירות ארצות הברית משתמשת בעבר כדי לקרוא ליריות בבוליביה, תוך הפרת הריבונות שלנו, ולטפל בנו כמו רפובליקת בננות". הוא טען כי ארצות הברית תומכת בגלוי בפוליטיקאים של סנטה קרוז, כולל ראש העיר פרסי פרננדז והמושל רובן קוסטס. השגריר גולדברג פגש את קוסטס באוגוסט 2008. מיד לאחר הביקור, עמד קוסטאס בראשות השלטון, הכריז כי מחוז סנטה קרוז הוא אוטונומי והורה על השתלטות על משרדי הממשלה. הביקור בסנטה קרוז היה הגורם לגירוש גולדברג.
בעיות סמים

לאחר עשרות שנות שלטון של דיקטטורה צבאית, עם רגעים שבהם היה שלטון אזרחי, הוקם מחדש השלטון הדמוקרטי עם בחירתו של הרנאן סואזו לנשיאות ב-1982. בעקבות בחירתו של סואזו, החלו פיטורים בתעשיית כריית הפחם שהובילו להגירה לפרובינציית צ'אפארה, שם מהגרים הסתמכו והתקיימו מחקלאות קוקה וכן ניהלו את הסחר בצמח. שש פדרציות של מגדלי הקוקה, יחידה המורכבת מאגודות חקלאיות שיתופיות, שלטו ושמרו על האזור בהיעדר נוכחות של רשויות המדינה. ככל שאזור צ'אפארה הושקע, ארצות הברית החזירה מחדש את הסיוע שנפסק בהפיכה הצבאית ב-1980. במסגרת הסיוע הוענק מימון לבקרת סמים וכן ארבע מיליון דולר להקמת ואחזקת UMOPAR, יחידת משטרת סמים כפרית.
קוקה היא תרופה קדושה לבני האיימרה, המשתמשים בתה הקוקה כממריץ שמספק אנרגיה בגבהים, ומקל על כאבי ראש וכאבי המחזור החודשי. דבר זה גורם למתיחות בין בוליביה לארצות הברית, המנסה לפתור את הבעיות הפנימיות של בוליביה עם גידוף הקוקאין (קוקאין הוא צורה מרוכזת מאוד של מרכיב פעיל בקוקה.) ביוני 2002, שגריר ארצות הברית בבוליביה מנואל רושה גינה את אוו מוראלס בנאום, והזהיר את הבוחרים הבוליביאנים שאם הם יבחרו מישהו שירצה שבוליביה תהיה שוב יצואנית קוקאין גדולה, העתיד של הסיוע האמריקני יהיה בסכנת הכחדה.
ירדן במלחמת האזרחים בסוריה

הלחימה במלחמת האזרחים בסוריה זלגה לא מעט פעמים לירדן, השכנה מדרום. הזליגה כוללת עימותים ותקריות ירי לאורך גבול ירדן–סוריה. כמו כן, מאות אלפי סורים חצו את הגבול לירדן כדי לברוח מהלחימה, ואילו אלפי ירדנים חצו את הגבול לסוריה כדי להצטרף ללחימה. בעקבות התעצמות המדינה האסלאמית בעיראק ובסוריה, הצטרפה ירדן לקואליציה הבינלאומית נגד הארגון.
כרונולוגיה > 2012

10 באוגוסט - ליד דרעא, פתח הצבא הסורי באש לעבר פליטים שברחו לירדן, כשאלו כבר חצו את הגבול. לא דווח על נפגעים בצד הירדני.
22 באוקטובר - חילופי אש פרצו בין כוחות הצבא הירדני לבין חמושים, שניסו לחדור לירדן מסוריה. במהלך חילופי האש נהרגו ארבעה חמושים וחייל ירדני אחד. שאר החמושים נסוגו לסוריה.
כרונולוגיה > 2014

24 בדצמבר - מטוסו של מועאז אל-כסאסבה, טייס קרב בחיל האוויר הירדני, התרסק בצפון סוריה. אל-כסאסבה נשבה בידי המדינה האסלאמית ונרצח ככל הנראה כעבור עשרה ימים.
כרונולוגיה > 2015

5-7 בפברואר - בעקבות רציחתו של אל-כסאסבה, ביצעו מטוסי חיל האוויר הירדני למעלה מ-50 תקיפות בצפון-מזרח סוריה - אזור הנשלט על-ידי המדינה האסלאמית.
25 ביוני - רקטה ששוגרה מסוריה נפלה בעיר א-רמת'א והרגה אזרח אחד.
כרונולוגיה > 2016

21 ביוני - מכונית תופת התפוצצה ליד עמדה של משמר הגבול הירדני בסמוך למחנה הפליטים א-רוכבאן בצפון-מזרח ירדן, הצמוד לגבול עם סוריה. שישה אנשי משמר הגבול הירדני נהרגו ו-14 נפצעו. המדינה האסלאמית נטלה אחריות למתקפה, שבעקבותיה הוכרז כל הגבול עם סוריה כ"שטח צבאי סגור".
כרונולוגיה > 2017

10 במאי - הצבא הירדני הודיע שמטוסיו הפילו מטוס ללא טייס, שהתקרב למרחב האווירי של המדינה מכיוון סוריה.
הערות שוליים

↑  Rana Muhammad Taha, Jordan-Syria border clashes, Daily News Egypt, ‏11 באוגוסט 2012
↑  Jordanian Soldier Killed in Clash With Militants on Syria Border, הארץ באנגלית, ‏22 באוקטובר 2012
↑  Jordan says it has bombed ISIL 56 times in three days, אל-ג'זירה, ‏8 בפברואר 2015
↑  Rocket Fired from Syria Kills One in Jordan, naharnet, ‏25 ביוני 2015
↑  רועי קייס, פיגוע נדיר בירדן: 6 אנשי משמר גבול נהרגו בגבול עם סוריה, באתר ynet, 21 ביוני 2016
↑  ברקע המתיחות: ירדן הפילה מל"ט בסמוך לגבול סוריה, באתר וואלה, 10 במאי 2017
אילת מצגר

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיסוק:  מתרגמת ועורכת
 מעסיק:  הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו ועידת התביעות
 
אילת מצגר (נולדה ב-13 בדצמבר 1963, כ"ז בכסלו תשכ"ד) היא אשת תקשורת ישראלית, נציבת פניות ציבור בארגון ועידת התביעות ולשעבר מנכ"לית הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
ביוגרפיה

מצגר נולדה ב-1963 בקליפורניה, ארצות הברית וגדלה בטורונטו, קנדה. בגיל 18 עלתה לישראל. היא השנייה מבין שלושת ילדיהם של אורי זהר ושלומית. בשנת 1989 סיימה תואר בוגר ביחסים בין-לאומיים, ולימודי ערבית והמזרח התיכון באוניברסיטה העברית. מאוחר יותר סיימה תואר שני במדיניות ציבורית וממשל באוניברסיטה העברית. בשנת 2002 סיימה לימודי מיומנות ניהול למנהלים בכירים במרכז הישראלי לניהול. דוברת אנגלית, עברית וצרפתית.
מצגר נשואה, ולה שלושה ילדים (שני בנים ובת).
קריירה

מצגר החלה בעבודתה בתקשורת ב-1988 שמשה כמתרגמת ועורכת חדשות בלשכת העיתונות הממשלתית עד 1989, בתפקידה עסקה בתרגום מעברית לאנגלית של מהדורות ומבזקי החדשות ברדיו עבור עיתונאים זרים הפועלים בישראל.
בין השנים 1990–1993 הייתה מנהלת רכש תוכניות במנהלת ההקמה של שידורי ערוץ 2, במשרד התקשורת, שם הייתה אחראית לרכש תוכניות זרות לשידור במסגרת שידורי הניסיון של ערוץ 2 והתנהלותו, לקיום משא ומתן, עריכת חוזי רכישת זכויות שידור מול חברות בישראל ובעולם. בין השנים 1993–2001 הייתה ראש אגף פרסומות, סקרים ומידע – אחראית על חוק חופש המידע ברשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו. במסגרת תפקידה הייתה אחראית על הקמת מערך הפיקוח על תשדירי הפרסומות המשודרים בערוצים המסחריים, הקמת תחום המחקר ברשות השנייה וקביעת מערך מדידת שיעורי הצפייה בטלוויזיה המסחרית - הוועדה הישראלית למידרוג, שעמדה בראשה בשנים 2000–2001. ב-2004 הייתה חברה בוועדת פרס סוקולוב לעיתונות.
בין השנים 2001 – 2012 מצגר שימשה כסמנכ"ל לענייני טלוויזיה ברשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו. במסגרת תפקידה הייתה אחראית על מערך ההסדרה של פעילות ערוצי השידור המסחריים – ערוצים 2, 10 וחברות החדשות. בנוסף, הייתה אחראית על קביעת מדיניות ההסדרה, אכיפה וקביעת סנקציות כלפי גורמי השידור. מצגר הייתה אחראית גם על קביעת המלצות למועצת הרשות במסגרת הליכי מכרז של הערוצים 2 ו-10. הייתה אחראית לאישור לוחות השידור של הערוצים, אחראית להכנת דוחות תקופתיים של תפקוד הערוצים לציבור ולמשרדי הממשלה וגורמי ההסדרה הרלוונטיים וקיום קשרי עבודה רציפים עם איגודי הפרסום, איגודי היוצרים, גורמי השידור וגורמי ציבור בעלי עניין.
בשנים 2006, 2007, 2012 ו-2013 הייתה מצגר מנכ"לית בפועל של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו והייתה אחראית על ניהול ארגון ציבורי סטטוטורי, הובלת תהליך התייעלות של צמצום של התקציב ומצבת כוח אדם, הובלת תהליכים משמעותיים מול שוק הטלוויזיה, ההפקה, הפרסום והמגזר הציבורי. בנוסף, הייתה אחראית על הענקת רישיונות שידור מסחריים – ציבוריים בערוצי הטלוויזיה 2 ו-10 וב-16 תחנות רדיו אזוריות כמו גם על רגולציה בשידורים בערוצים אלו. מצגר הייתה גם אחראית להפעלת מערך השידור הדיגיטלי קרקעי (עידן+).
בין השנים 2013–2015 שימשה כמשנה למנכ"ל, אחראית על מדיניות, מחקר ופיתוח והפקות ברשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו. במסגרת תפקידה הייתה אחראית על גיבוש אסטרטגיות רפורמה וקביעת מדיניות להשגת יעדי הארגון, ניהול צוות מחקר וביצוע מחקרים בישראל ובעולם, כתיבת מסמכי מדיניות, דוחות מקצועיים ודוח ועדה ציבורית, ניהול תהליכי מכרז של הפקות, גיבוש תוכניות עבודה, תשתיות והקצאות התקציב לגורמי ביצוע חיצוניים.
מאז מרץ 2016 משמשת כנציבת פניות ציבור בוועידת התביעות.
הערות שוליים

1 2  מבוסס על מידע ביבליוגרפי - קורות החיים של אילת מצגר
↑  איילת מצגר מונתה לנציבת פניות הציבור של ועידת התביעות, באתר ועידת התביעות (ארכיון)
כאהינה

| --- | --- |

 לידה:  668 Aurès Mountains, אלג'יריה 
 פטירה:  703 (בגיל 35 בערך) טברקה, תוניסיה 
 מקום קבורה:  Baghai 
 תפקיד:  מונרכית 
 
פסל של אל-כאהינה בעיירה קאנצ'לה, אלג'יריה
אל-כאהינה (בערבית: الكاهنة; תעתיק מדויק: אלכאהנה; תרגום לעברית: אישה חוזה, בתרגום מילולי: כוהנת.) או בערבית צפון אפריקאית מודרנית l-Kahna, ידועה גם כדיחיא או קחיה. ידועה בערבית גם כ-الكاهنة ديهيا (אלכאהנה דיהיא) וגם בכינוי كاهنة البربر (הכאהנה של הברברים). הייתה מנהיגה דתית וצבאית של השבט הברברי מקבוצת הג'ארווה-זנטה במאה ה-7.
כאהינה הנהיגה את השבטים הברברים במאבקם נגד הכיבוש הערבי של אזור המגרב כולו, ואזור אלג'יריה בפרט. כאהינה נולדה ברבע הראשון של המאה ה-7 ומעריכים כי מתה בשנות ה-90 של אותה מאה.
השפעתה

לימים, האגדה על כאהינה שימשה כטיעון בפי הברברים באל-אנדלוס לגבי עליונותם האתנית, מול טענות הערבים.
בתקופה המודרנית שימשה אגדת כאהינה את כל הגורמים ששלטו - או חיו - במגרב: קולוניאליסטים צרפתיים, ברברים לאומיים, ערבים לאומיים, יהודים ציוניים, חוגים פמיניסטיים ולאומנים מוגרבים - כל קבוצה למטרותיה שלה.
דמותה של דהיה העניקה השראה ללוחמי המחתרת היהודית באלג'יריה, בראשה עמד ז'וזה אבולקר. אמו, היוצרת ברת בנישו אבולקר, כתבה עליה מחזה.
הפולמוס על דתה של כאהינה

שמה המקורי של כאהינה היה ככל הנראה דִחְיַה. הכינוי כאהינה ניתן לה על ידי יריביה המוסלמים בזכות יכולתה האגדית לחזות את העתיד. שם אביה של כאהינה משתנה בהתאם לגרסת האגדה הספציפית: גרסה אחת טוענת כי היא בתו של טאבט; על פי גרסה אחרת, שם אביה של כאהינה היה מתיה, ראש שבט ברברי שנקרא ג'ארווה-זנטה, אשר נדד באזור הרי האטלס. אחרים גורסים שהייתה יהודיה, או שהשבט שלה כולו התגייר. חוקרי היסטוריה של צפון אפריקה חלוקים בדעותיהם בעניין זה.
מוחמד טלבי מצטט מפי הערבים כי כאהינה נשאה עמה איקונין, ככל הנראה של מריה, או קדוש נוצרי אחר, ואולם סביר שלא מדובר במנהג יהודי או אפילו ברברי. רעיון הגיור של בני הג'ארווה בא מההיסטוריון אבן חלדון, שמנה שבט זה בין אלה שייתכן והתגיירו. טלבי מציין שאבן חלדון מתייחס לתקופה שלפני הקיסרות הרומית וביזנטית וכן כי שבטים אלו התנצרו מאוחר יותר.
בקינה יהודית עתיקה מקונסטנטין שבאלג'יריה של ימינו, יש התייחסות למלכה בשם "כּהיא", דווקא בתור מי שהתאכזרה ליהודים:
בני ישורון, אל נא תשכחו את רודפיכם,
את הכשדים, את הקיסר, את הדריינוס ואת כהיא.
ארורה זו, אכזרית הייתה מכל אלה (שקדמו לה) יחד.
היא מסרה את בתולותינו לחייליה
ובדם עוללינו טבלה את רגליה.
ה' יצרה, כדי שנכפר את עוונותינו.
ה' שנא את המענים את עמו.
השיבו לי את בנַי, כדי שיתאבלו עלי,
השארתי אותם בידיה של כהיא.
המחקר העדכני ביותר בנושא הוא של מודראן, אשר תומך ומחזק את מסקנותיו של טלבי. ההיסטוריון אבן ח'לדון תיעד אגדות שונות אודות כאהינה, חלקן התייחסו לשיערה הארוך, או להיותה גדולה במידותיה - שתי תכונות האופייניות, כפי שהאמינו אז, למכשפים. כאהינה נחשבה לנביאה. אגדה אחרת טוענת שבצעירותה שחררה את עמה משלטונו של רודן עריץ, בכך שניאותה להתחתן איתו, או אז רצחה אותו בליל חתונתם. היו לה כנראה שלושה בנים, אולם מעבר לכך לא ידוע דבר על חייה הפרטיים.
אגדת חייה ומותה של כאהינה

כאהינה ירשה את קוסיילה, כמנהיגת השבטים הברברים המתנגדים לצבאות הכיבוש הערביים של בית אומייה. חסן אבן אל-נומאן צעד ממצרים וכבש את העיר הביזנטית קרתגו וערים נוספות. כאשר חיפש אויב נוסף להילחם בו, הגיעתהו השמועה אודות מלכה חזקה בצפון אפריקה ששמה כאהינה. הוא צעד לקראתה להרי האטלס; הצבאות התעמתו בסמוך למסקיאנה בפרובינציה אום אל-בואג'י, באלג'יריה של ימינו.
כאהינה הביסה את חסן שברח והתבצר בקירנאיקה במשך ארבע או חמש שנים. היא הבינה שהוא חזק ועתיד לחזור וללחום, לכן נקטה בטקטיקת אדמה חרוכה, שלא הפריעה לשבטי ההרים והמדבר, אך הרחיקה ממנה את תמיכתם של דרי נאות המדבר. במקום להתיש את הצבאות הערביים החלטתה קידמה את מפלתה.
חסן שב לבסוף לאחר שנעזר במודיעין שקיבל מקצין שבוי שכאהינה אימצה כבן. הוא הביס את כאהינה בקרב שהיה ככל הנראה בין סרטיף לטובנה. לפני הקרב, כאהינה חזתה את התוצאה ושלחה את שני בניה הביולוגיים לצבא הערבי תחת חסותו של הבן המאומץ. נאמר כי חסן נתן לאחד מבניה את השליטה בכוחותיו.
מקורות אחדים מספרים שכאהינה מתה מות לוחמים כאשר חרבה בידה והיא נלחמת עם אנשיה. אחרים גורסים כי היא בלעה רעל והתאבדה על מנת לא ליפול בידי האויב. חלק מהמקורות טוענים שהקרב התרחש ב-693, בעוד אחרים טוענים שהוא אירע ב-697. איבן חלדון טוען שבשנה זו הייתה כאהינה בת 127, מה שאומר שהיא נולדה בשנת 566 לספירה, הנחה שהיא כנראה מוגזמת. לפי מקורות אחרים היה שמה "כאהנה", שמשמעו בערבית "כוהנת", והיא נהרגה בקרב נגד המוסלמים בטברקה שבחוף הצפוני של תוניסיה, בשנת 702 או 703 לספירה.
האמפיתיאטרון באל ג'ם בעיר אל ג'ם בתוניסיה מכונה "ארמון אלכאהנה", ולפי המסורת המקומית שם התבצרה כאהינה עם תומכיה במשך ארבע שנים.
קיימת השערה שמקורם של הבחוצים הוא בתומכים של כאהינה.
לקריאה נוספת

נחום סלושץ, דהיה אל כהינה (יהודייה הכהנת) מלכת אפריקה : פרק גבורה מתולדות בני ישראל הנדחים בערבות היבשה השחורה
ח. ז. הירשברג, "ה"כאהנה" הברברית", תרביץ (תמוז ה'תשי"ז), עמ' 370-383.
Hannoum, Abdelmajid. (2001). Post-Colonial Memories: The Legend of the Kahina, a North African Heroine (Studies in African Literature). ISBN 0-325-00253-3. This is a study of the legend of the Kahina in the 19th century and later. The first chapter is a detailed critique of how the legend of the Kahina emerged after several transformations from the 9th century to the 14th.
Modéran, Yves. (2005?). Article on Kahena in vol. 27 of Encyclopédie Berbère, p. 4102-4111. The most recent critical study of the historical sources.
Talbi, Mohammed. (1971). Un nouveau fragment de l'histoire de l'Occident musulman (62-196/682-812) : l'épopée d'al Kahina'. (Cahiers de Tunisie vol. 19 p. 19-52). An important historiographical study.
Assaraf, R., & Abitbol, M. (1997). Relations judéo-musulmanes au Maroc: perceptions et réalités. Stavit.
הערות שוליים

↑   בית התפוצות, סיפורה המופלא של "חאליסי" היהודייה - מלכת המדבר, באתר הארץ, 9 באוקטובר 2018
↑  ערביזציה של השם מתיו
↑  מי זה?
↑  חיים זאב הירשברג, תולדות היהודים באפריקה הצפונית: התפוצה היהודית בארצות המגרב מימי קדם ועד זמננו, כרך ראשון, הוצאת מוסד ביאליק, ה'תשכ"ה, עמ' 65-66.
↑  Michel Abitbol, Relations judéo-musulmanes au Maroc: perceptions et réalités, Stavit, 1997, ISBN 978-2-911671-35-7. (בצרפתית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309272605171  GND: 122131061  ISNI: 0000 0000 5013 0015  LCCN: nr92033192  VIAF: 44149196548774792550   WorldCat (עם VIAF): 44149196548774792550
יחסי גרמניה–טורקיה

| יחסי גרמניה–טורקיה |
| --- | --- |
גרמניה: טורקיה


גרמניה: טורקיה
שטח (בקילומטר רבוע)
357,022: 783,562
אוכלוסייה
84,351,895: 87,562,450
תמ"ג (במיליוני דולרים)
4,456,081: 1,108,022
תמ"ג לנפש (בדולרים)
52,827: 12,654
משטר
רפובליקה פדרלית חוקתית: דמוקרטיה פרלמנטרית

יחסי גרמניה–טורקיה הם היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין הרפובליקה הטורקית.
היחסים החלו בתקופת האימפריה העות'מאנית והגיעו לשיא עם התפתחות קשרים חזקים עם היבטים רבים הכוללים קשרים כלכליים, צבאיים, תרבותיים וחברתיים.
היחסים בין שתי המדינות התדרדרו באופן משמעותי לאחר ניסיון ההפיכה הצבאית בטורקיה ביולי 2016. חמש שנים לאחר מכן, באוקטובר 2021, פרץ משבר נוסף בין שתי המדינות לאחר ששגריר גרמניה הביע את תמיכתו בשחרור עות'מאן קבאלה, שהשתתף בניסיון ההפיכה מהכלא הטורקי. נשיא טורקיה ארדואן איים לגרש את השגריר.
סוף המאה ה-19 ומלחמת העולם הראשונה

ההצעות הגרמניות להקמת מערכת מסילת ברזל לבגדאד הפחידו את הבריטים, משום שאיימו על השליטה הבריטית בקשרים עם הודו. אולם סוגיות אלו נפתרו בדרכי שלום בפברואר 1914, ולא מילאו תפקיד במשבר יולי 1914 שהסתיים בפתיחת המלחמה הגדולה.
ב-2 באוגוסט 1914, נוצרה ברית בין האימפריה הגרמנית לבין האימפריה העות'מאנית, זמן קצר לאחר פתיחת מלחמת העולם הראשונה. בינואר 1915, הברית הוחלפה בברית צבאית מלאה, אשר הבטיחה את כניסת האימפריה העות'מאנית.
מלחמת העולם השנייה

במלחמת העולם השנייה קיימה טורקיה יחסים דיפלומטים עם גרמניה הנאצית עד אוגוסט 1944. ב-18 ביוני 1941, ארבעה ימים לפני הפלישה הגרמנית לברית המועצות, נחתם חוזה הידידות הגרמני-טורקי בין טורקיה לגרמניה. באוקטובר 1941, נחתם ״הסכם קלודיוס״ בין שתי המדינות לפיו תייצא טורקיה לגרמניה הנאצית 45,000 טונות של כרומיט בשנים 1941–1942 וכ-90,000 טונות של מינרלים בכל אחת מהשנים 1943 ו-1944.
בניסיון למנוע את אספקת המינרלים האסטרטגיים לגרמניה הנאצית, יצאו ארצות הברית ובריטניה למסע של מה שמכונה ״קנייה חד-משמעית״, שבמסגרתה הם רכשו כרומיט טורקי גם אם לא היו זקוקים לו. במסגרת ״עסקת החבילה״ רכשו הבריטים והאמריקאים גם פירות יבשים מטורקיה.
באוגוסט 1944, נכנסה ברית המועצות לבולגריה וחתכה מגע יבשתי בין טורקיה לבין מדינות הציר. טורקיה ניתקה את קשריה הדיפלומטים והמסחריים עם גרמניה הנאצית וב-23 בפברואר 1945 הכריזה עליה מלחמה.
תקריות דיפלומטיות

באוגוסט 2018, הרשויות הגרמניות הסירו פסל זהב בגובה 4 מטרים בדמותו של נשיא טורקיה ארדואן בויסבדאן מטעמי ביטחון לאחר שזה עורר תגובות זועמות מהאוכלוסייה המקומית באוקטובר 2021, לאחר ש-10 שגרירים שונים קראו לשחרור האקטיביסט עוסמאן קאבלה, ארדואן הורה לשר החוץ שלו להכריז על השגריר הגרמני לצד 9 השגרירם הנוספים בתור אישיות בלתי רצויה השגרירים לא קיבלו הוראה רשמית לעזוב את טורקיה וזמן קצר לאחר מכך ארדואן חזר בו באפריל 2022, לאחר שהאקטיבסט עוסמאן הואשם בתמיכה פיננסית של הפגנות נגד הממשלה ונגזר עליו מאסר עולם, גרמניה זימנה את שגריר טורקיה. טורקיה גינתה את המהלך, ובתגובה זימנה את השגריר הגרמני.
במאי 2022 שר החוץ הטורקי מבלוט צ'בושולו זימן את שגרירי גרמניה וצרפת בטורקיה כמחאה על ההפגנות של מפלגת הפועלים של כורדיסטן שנערכו בארצן
ביולי 2022, לאחר שסירב לרישיון שידור, האתר של דויטשה ולה נחסם בהוראת בית משפט באנקרה; דויטשה ולה טענה כי הרישיון יוביל לדרישות שהן שקולות לצנזורה.
במאי 2023 משטרת גרמניה ערכה חיפוש בדירה של שני עיתונאים טורקים בחשד להפצה של נתונים אישיים ועצרה אותם לזמן קצר. טורקיה זימנה את השגריר הגרמני באנקרה והביעה את הגינוי שלה על המעצר.
ביולי 2024, גרמניה זימנה את השגריר הטורקי להביע מחאה בעקבות "הצדעת זאב" של שחקן נבחרת טורקיה בכדורגל, מריך דמיראל במהלך יורו 2024 שנערך בברלין.
הצטרפות טורקיה לאיחוד האירופי

תמיכתה המדינית של גרמניה בהצטרפות טורקיה לאיחוד האירופי לא הייתה עקבית במשך השנים. למשל הקאנצלר לשעבר הלמוט קוהל הביע התנגדות בנושא ואלו הקאנצלר לשעבר גרהרד שרדר הביע תמיכה בנושא.
הצטרפות טורקיה לאיחוד האירופי > עמדת גרמניה תחת הקאנצלרית מרקל

הקאנצלרית הגרמנית אנגלה מרקל התנגדה לחברות מלאה של טורקיה באיחוד האירופי.
ראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן אמר בתגובה בשנת 2009 כי ״לעולם לא נקבל שותפות מיוחסת, אנחנו רוצים חברות מלאה באיחוד האירופי, אנחנו לא רוצים שום דבר אחר מאשר חברות מלאה״.
הצטרפות טורקיה לאיחוד האירופי > חסימת שיחות ההצטרפות בין האיחוד האירופי לטורקיה

ב-20 ביוני 2013, בעקבות הדיכוי של טורקיה את ההפגנות ההמוניות בכיכר טקסים וברחבי טורקיה, חסמה גרמניה את התחלת שיחות ההצטרפות של טורקיה לאיחוד האירופי. שר החוץ הטורקי אמר בתגובה כי ״האיחוד האירופי זקוק יותר לטורקיה מאשר טורקיה זקוקה לאיחוד האירופי״. אנגלה מרקל תיארה את עצמה מזועזעת נוכח השימוש של טורקיה בכוח נגד מפגינים שלווים.
ב-25 ביוני 2013, תמכו שרי החוץ של האיחוד האירופי את המשך השיחות בנוגע להצטרפותה של טורקיה לאיחוד בכ-4 חודשים, עקב טיפול טורקיה בהפגנות בארצה.
יחסים כלכליים

גרמניה וטורקיה קיימו קשרים כלכליים חזקים זו עם זו לאורך השנים. מכונות, מוצרי חשמל וכלי רכב וחלקי אספקה לתעשיית הרכב מהווים חלק ניכר מהייצוא הגרמני לטורקיה. טקסטיל, מוצרי עור ומזון הם הייבוא העיקרי של טורקיה לגרמניה.
יותר משלושה מיליון תיירים גרמניים מגיעים לטורקיה מדי שנה. למעלה מ-4,000 חברות גרמניות פועלות בטורקיה.
יחסי סרביה–קוסובו

| יחסי סרביה–קוסובו |
| --- | --- |
סרביה: קוסובו


סרביה: קוסובו
שטח (בקילומטר רבוע)
77,474: 10,887
אוכלוסייה
6,716,400: 1,680,311
תמ"ג (במיליוני דולרים)
75,187: 10,438
תמ"ג לנפש (בדולרים)
11,195: 6,212
משטר
רפובליקה

הרפובליקה של קוסובו הוקמה כתוצאה מהכרזת העצמאות, צעד שסרביה דחתה. בתחילה, לא היה כל קשר רשמי בין קוסובו לסרביה, אולם במהלך השנים הבאות הדיאלוג בין הממשלות נעשה פעיל יותר. ההסכם הראשון בין הצדדים נחתם ב-2013 בתיווך האיחוד האירופי, שקבע כי שני הצדדים לא יחסמו את האחר מלהצטרף לאיחוד, הגדיר את מבנה כוח המשטרה בקוסובו וכן החליט על הקמה של איגוד רשויות מקומיות סרביות בקוסובו.
בספטמבר 2020 שני הצדדים חתמו על הסכם נוסף בתיווך ארצות הברית ונרמלו את היחסים הכלכליים ביניהם. ההסכם קובע הקמה של מיני אזור שנגן בין סרביה, קוסובו ומדינות נוספות בבלקן, וכן העברת השגרירויות שלהן לירושלים.