stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פחד גבהים (ספר)
השפעות פמיניסטיות אז והיום

"פחד גבהים" נכתב בעיצומה של המהפכה המינית של שנות השבעים, ונקשר לגל השני של הפמיניזם. הספר הציג לראשונה נושאים כמו תשוקה ופנטזיה כדבר טוב ורצוי בחייהן של נשים. ג'ונג רתמה את הכבוד החדש הזה לתשוקה הנשית לכדי אמנות והביאה לידי ביטוי הצטלבויות של חיים מיניים ולא-מיניים, קולות חדשים שהיא חשה שלא קיבלו מקום בספרות. "בזמן שכתבתי את "פחד גבהים" לא היה ספר אחד שדיבר על כך שנשים הן רומנטיות, נשים הן אינטלקטואליות, נשים הן מיניות - והביא את כל הדברים הללו יחד." "מה ש[איזדורה] מבקשת הוא להיות בת אנוש שלמה, גוף ונפש, והנשים היו מודעות לראשונה לכך שזה מה שהן צריכות ב-1973." אבל ג'ונג גם מצביעה על החסרונות של חיים משוחררים מבחינה מינית ומודעת לכך שמשמעותה של מיניות "אינה לרפא את כל חוסר המנוחה". מבקרים גברים פירשו את דמותה של איזדורה כמופקרת אך למעשה פירשו שלא כהלכה את מעשיה - יש לה חיי פנטזיה פעילים, אבל היא לא ממש בילתה במיטה עם גברים רבים. ג'ונג טוענת כי כיום נשים אינן מזועזעות עוד מהמיניות של דמותה של איזדורה ומתיאורי המין והפנטזיה כפי שהזדעזעו כשהספר יצא לראשונה. במקום זאת, היא רואה כיצד הספר משקף את חוסר יכולתן של נשים צעירות רבות ליהנות מאינטראקציות מיניות. היא מציינת את סדרת הטלוויזיה "בנות" כדוגמה לתקשורת שמתארת נשים משוחררות מבחינה מינית, אך לא נותנת תשומת לב מספקת לעונג הנשי. בדיוק כמו איזדורה בעבר, הנשים בטלוויזיה ובחיים נאבקות היום כדי ליישב את הסתירה בין העצמת החירות המינית לבין היעדר ההנאה מחיי המין. עם זאת, היא גם רואה צמיחה בקרב הנשים שחיות לבדן "שחייהן מלאים בחברים, נסיעות, עבודה, כל דבר, ואינן מרגישות שבדרך כלשהי הן נחותות כי אין להן גבר לצידן." לדעתה זהו תוצר חיובי ביותר של הדרך שבה השתנה השחרור המיני במשך עשרות שנים. המאבק הפוליטי על זכות הנשים על גופן בימינו חידש גם את הרלוונטיות של הספר בעיני ג'ונג, שבשנת 2013 ציינה 40 שנה ליציאת ספרה לאור. "כל המדינות הללו מעלות חוקים מטורפים נגד הפלות... מעבירים חוקים שהם יודעים שהם בלתי חוקתיים בעליל, סוגרים את מרפאות תכנון ההורות ומקשים מאוד... כדי לקבל שליטה על הילודה". ג'ונג טוענת שהמהלכים הפוליטיים האלה הם רגרסיה מן ההתקדמות שהביאה המהפכה המינית. היא גם מרגישה שעד היום סופרות הן "אזרחיות מדרגה שנייה בעולם המו"לות". כדברי ג'ניפר ויינר בהקדמה למהדורה ה-40 של הספר: "קשה מאוד. אם כותבים על מאבקים של נשים ועל נשים, חשוב לכתוב 'אני' באותיות גדולות."
יהדות

נושא היהדות עולה לעיתים קרובות במהלך הספר ומתבטא ביחסה של איזדורה ליהדותה המושרשת בחוויה של חייה. החיבור שלה מתבטא בהכרה מתמדת בהיסטוריה של רדיפות ומצוקות קיומיות שעברו על העם היהודי לא רק בעשורים האחרונים אלא גם במהלך ההיסטוריה הארוכה. ג'ונג מעלה את התאוריה של זיגמונד פרויד, שניסה לנתח את הסיבה לרדיפת היהודים. פרויד טען כי היהודים בנויים הן מבחינה אישית והן מבחינה תרבותית להעביר באופן ביולוגי את המודעות אל העבר היהודי: "... היהדות נוצרת בירושה ביולוגית של זיכרון ארכאי שהעם היהודי מחויב ללא עוררין לשדר לדורות הבאים, בין במודע ובין שלא במודע." איזדורה משקפת זאת בהתייחסותה לשואה, כשהיא מודעת למגבלות שחלו עליה ועל משפחתה (למשל בביקורה אצל אחותה בביירות) וקושרת את עצמה לטראומות העבר. דמות אמה של איזדורה מספקת גם היא קריאה מעניינת של סטריאוטיפים יהודיים, בכך שהיא מתנגדת להם במובנים מסוימים ונעזרת בהם במובנים אחרים. במקום להיצמד לדימוי הסטריאוטיפי של האם היהודייה העסוקה בטיפול מופרז, בטיפוח ובנתינה, אמה של איזדורה די קרה ורחוקה. עם זאת, דמות האם מתאימה לתבנית של הסטריאוטיפ היהודי כקדושה מעונה שמקריבה את חייה למען ילדיה. כילדה איזדורה שמעה מאימה שוב ושוב כי היא הסיבה לכך שאמה אינה אמנית מפורסמת מפני שהיה עליה לוותר על הקריירה האמנותית שלה כדי להפוך לאם וכך לא יכלה לחזור לתהילתה הקודמת או לתשוקה שלה. דבר זה הציב את המרחק בין האם לבת.
בין מציאות לבדיה

ג'ונג הכחישה ש"פחד גבהים" הוא רומן אוטוביוגרפי, אך היא מודה שיש בו אלמנטים אוטוביוגרפיים מסוימים עם זאת, מאמר ב"ניו יורקר" מציין שאחותה של ג'ונג, סוזאנה דאו (לבית מאן), זיהתה את עצמה כמודל הסרבני של איזדורה וינג, וקראה לספר "חשיפת חיי כשחייתי בלבנון" . סוזאנה כעסה על הוצאת הספר וגינתה אותו, קשרה את הדמויות בספר לאנשים בחייה שלה וטענה שג'ונג נתנה לדמויות בספרה חירויות אכזריות, במיוחד לדמותו של בעלה. בספר אחותה של איזדורה וינג, רנדי, נשואה לפייר, שמנסה את מזלו איתה וגם עם שתי אחיותיה האחרות. ג'ונג דחתה את טענותיה של אחותה ואמרה כי "לכל משפחה אינטליגנטית יש חבר משוגע"
עיבודים לקולנוע

במשך השנים נעשו ניסיונות להתאים את היצירה הזו להוליווד. ג'וליה פיליפס חלמה שזו תהיה הופעת הבכורה שלה כבמאית. העסקה נפלה לאחר שהיא ואריקה ג'ונג התדיינו שוב ושוב ללא הצלחה. ברומן ההמשך "איך להציל את חייך במו ידייך" יצרה ג'ונג את דמותה של בריט גולדשטיין שקל לזהות כפיליפס. בספר בריט מתוארת כמפיקה הוליוודית דורסנית ומלאה בחשיבות עצמית, נטולת כישרון וצפצפנית.
בחודש מאי 2013 הוכרז כי גרסת התסריט לסרט של פירס אשוורת 'קיבלה אור ירוק על ידי בלו-סקיי מדיה בבימויה של לורי קולייר אך עד היום טרם הופק.
תגובות לספר בישראל

לאחר תרגום הספר והוצאתו לאור בישראל כתב עליו יהונתן גפן בטורו במעריב: "תוך כדי קריאה אתה מגלה, שמדובר בסך הכל ביומן של אישה די מטופשת. יומן כן בצורה נדירה, אך גם מטופש בצורה נדירה."
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  אריקה ג'ונג, תרגום: אירית זרטל, "פחד גבהים", תל אביב: זמורה ביתן, 1976, עמ' 13, 82, 83, 263, 267, 268, 281, 298, 303, 18
↑  Open Road Media (2011-10-14), Erica Jong on Fear of Flying, נבדק ב-2019-07-21
1 2 3  cunytv75 (2013-10-21), One to One: Erica Jong "Fear of Flying" 40th Anniversary, נבדק ב-2019-07-21
↑  ELIZA SLAVET, Freud’s Theory of Jewishness
For Better and for Worse, https://divinity.uchicago.edu/sites/default/files/imce/pdfs/webforum/112011/Slavet%20Final.pdf
↑  Penguin Reading Guides | Fear of Flying | Erica Jong, web.archive.org, ‏2010-01-14
↑  Mead, Rebecca (2008-04-07). "Still Flying" (באנגלית). ISSN 0028-792X. נבדק ב-2019-07-21.
↑  Mike Fleming Jr, Mike Fleming Jr, Erica Jong’s ‘Fear Of Flying’ Getting A Movie After 40 Years In Print, Deadline, ‏2013-05-10 (באנגלית)
↑  ActivePaper Archive, jpress.org.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1354506197
מהפכה (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |

 סוגה:  מדע בדיוני   פוסט אפוקליפטי   דיסטופיה   פעולה   הרפתקאות   דרמה   מסתורין
 יוצרים:  אריק קריפק
 שחקנים:  בילי ברק   טרייסי ספירידקוס   דניאלה אלונסו   זאק אורט   אליזבת מיטשל   ג'יאנקרלו אספוזיטו   דויד ליונס   אנה לייס פיליפס   גראחם רוג'רס   ג'יי. די. פארדו   טים גויני
 ארץ מקור:  ארצות הברית ארצות הברית
 שפות:  אנגלית
 מספר עונות:  2
 מספר פרקים:  42
 הפקה
 מפיק:  אתנה ויקהם  רוברט מ. ויליאמס ג'וניור
 מפיקים בפועל:  ג'יי ג'יי אברהמס   ג'ון פאברו   בריאן ברק   אריק קריפק
 חברת הפקה:  האחים וורנר טלוויזיה, Bad Robot Productions 
 הפצה:  האחים וורנר טלוויזיה 
 עורכים:  דן לבנטל   מת' אוונס
 אתר צילומים:  ווילמינגטון, צפון קרוליינה   אטלנטה
 צלמים:  מיכאל בונוויליאן
 מוזיקה:  כריסטופר לנרץ 
 אורך פרק:  43 דקות
 שידור
 רשת שידור:  NBC
 רשת שידור בישראל:  Yes
 תקופת שידור מקורית:  17 בספטמבר 2012 – 21 במאי 2014
 תקופת שידור בישראל:  28 בפברואר 2013 – ?
 קישורים חיצוניים
 www.nbc.com/revolution
 דף התוכנית ב-IMDb
 
מהפכה (באנגלית: Revolution) היא סדרת דרמה, מדע בדיוני פוסט אפוקליפטית המשודרת ברשת NBC האמריקאית. הסדרה עוקבת אחרי קבוצת מהפכנים בעולם פוסט אפוקליפטי 15 שנים לאחר תקרית ה"בלאק אאוט" (באנגלית: Black Out) תקרית בלתי מוסברת ששיתקה את העולם לתוך אפלה מוחלטת ללא חשמל.
הסדרה "מהפכה" מאת ג'ון פאברו, ובהפקת ג'יי ג'יי אברהמס שחברו יחד ליצירת הסדרה הכוללת בתוכה קטעי פעולה והרפתקאות.
הסדרה שודרה לראשונה ב-17 בספטמבר 2012. ב-9 במאי 2014 ביטלה NBC את הסדרה לאחר שתי עונות.
תקציר העלילה

מהפכה מתרחשת בעתיד הדיסטופי פוסט אפוקליפטי 15 שנים אחרי הבלק אאוט, תופעה לא ידועה משביתה את החשמל בכל רחבי העולם, החל ממחשבים ואלקטרוניקה למנועי מכוניות ומטוסים. אנשים נאלצו להסתגל לעולם בלי חשמל בשל קריסת שלטון וסדר ציבורי, אזורים רבים נשלטים על ידי מיליציות וכנופיות. הסדרה מתמקדת במשפחת מת'סון שמחזיקה במכשיר מיוחד (כונן אור, כמו תליון) שהוא לא רק מפתח למציאת מה שקרה לפני 15 שנים אלא גם יכול להפוך את ההשפעה ולהחזיר את החשמל.
עם זאת הם חייבים לחמוק מסבסטיאן מונרו ראש המיליציה ונשיא רפובליקת מונרו שרוצה להחזיק בכוח הזה לעצמו במטרה לכבוש את ארצות הברית של אמריקה לשעבר.
משפט פתיחה:
"חיינו בעולם חשמלי. הסתמכנו עליו לכל. ואז, החשמל כבה. הכל הפסיק לעבוד. לא היינו ערוכים. פחד ובלבול הובילו לבהלה. בני המזל נחלצו מהערים. הממשלה התמוטטה. המיליציה תפסו פיקוד, השתלטו על אספקת המזון וצברו כלי-נשק. אנחנו עדיין לא יודעים מדוע כבה החשמל. אבל אנחנו מקווים שמישהו יבוא ויאיר את הדרך."
העונה הראשונה מסתיימת כשרנדל פלין משגר ארבעה טילים גרעיניים על אטלנטה ופילדלפיה.
שרה לוקאס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 באוקטובר 1962 (בת 62) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  גולדסמית'ס, אוניברסיטת לונדון 
 תקופת הפעילות:  1982–2011 (כ־29 שנים) 
 תחום יצירה:  פיסול, מיצב, רדי מייד
 זרם באמנות:  אמנים בריטים צעירים
 
שרה לוקאס (באנגלית: Sarah Lucas; נולדה ב-23 באוקטובר 1962) היא אמנית בריטית, החברה בתנועת "אמנים בריטים צעירים". מרבית עבודותיה משלבות צילום, קולאז' ורדי מייד.
ביוגרפיה

נולדה בשנת 1962 בלונדון. היא השלישית מבין ארבעה אחים. אביה היה חלבן ואימה עבדה בניקיון ובגינון. המשפחה התגוררה בדיור ציבורי באיזלינגטון, צפון לונדון.
עזבה את בית הספר בגיל 16, התפרנסה מעבודות זמניות ודמי אבטלה. לאחר שעברה הפלה בגיל 17, יצאה לטיול בטרמפים ברחבי אירופה עם בן זוגה באותה עת. כששבה לאנגליה החלה לעבוד במשחקיה, ולאחר ששמעה מאחד מעמיתיה לעבודה על לימודיו בבית ספר לאמנות, החליטה שגם היא מעוניינת ללמוד אמנות.
בשנת 1982 למדה לוקאס ב-"Working Men’s College" ושם יצרה תיק עבודות בעזרתו התקבלה לקולג' לדפוס בלונדון בשנת 1983. בין השנים 1984–1987 למדה בגולדסמית'ס, אוניברסיטת לונדון. במהלך לימודיה שם הכירה את דמיאן הירסט, אנגוס פיירהרסט וג'יליאן ווירינג, עמם הקימה מספר שנים לאחר מכן את תנועת אמנים בריטים צעירים.
יצירתה

ביצירותיה משתמשת לוקאס בסאטירה על התרבות הבריטית ועל סטריאוטיפים מגדריים. היא עובדת בטכניקות כגון רדי מייד, צילום ומיצב שבהן משולבות לא אחת רמיזות פרוידיאניות והתייחסויות פרובוקטיביות למיניות ומגדר.
ברבות מיצירות המיצב של לוקאס משולבים חפצים מחיי היום יום, כגון רהיטים, פריטי לבוש, סיגריות ואף ירקות ופירות. בשימוש זה בחפצים המוכרים שואפת לוקאס לאתגר נורמות חברתיות ולהתייחס באופן ביקורתי והומוריסטי לנושאים כגון גוף, מגדר ותשוקה.
בשנת 1993 הקימה לוקאס יחד עם האמנית טרייסי אמין את "החנות", פרויקט שבו שיווקו ומכרו את יצירותיהן. השתיים שכרו חנות במזרח לונדון, באזור בריק ליין, ושם מכרו יצירות שונות שלהן, בהן ספלים ומאפרות עם הדפסי הפנים שלהן או של אמנים אחרים, כגון דמיאן הירסט, וכן חולצות וסיכות עם סלוגנים שחיברו. את היצירות מכרו החל ממחיר של כחצי פאונד ועד לכמה מאות ליש"ט. בין היצירות שנמכרו נכללו הדפסים וקולאז'ים של לוקאס, שבהם השתמשה בדימויים מתוך צהובונים כדי להעלות ביקורת על מיזוגיניה שהייתה נפוצה אז באותם עיתונים. באותן יצירות היא עשתה שימוש גם בדימויים נוספים מתוך התרבות הפופולרית באופן הומוריסטי וביקורתי.
תוך זמן קצר זכתה "החנות" לפופולריות רבה, שתרמה גם להחייאתו מחדש של אזור מזרח לונדון בקרב צעירים באותו זמן. החנות פעלה במשך כשישה חודשים ונסגרה בערב חגיגי שבו חגגו האמניות גם את יום הולדתן השלושים.
בשנת 1999 יצרה סדרת צילומים בשם "דיוקנאות עצמיים", סדרת דיוקנאות שבהם היא מוצגת במצבים מתריסים והומוריסטיים. ביצירות אלה לוקאס משתמשת בחזרתיות בדימויים של עצמה, דרכם היא מאתגרת תפישות אודות מגדר וזהות. היא גם משתמשת במחוות גבריות באופן מכוון כדי לערער על מוסכמות מגדריות.
אחד המוטיבים המרכזיים ביצירות אלה הוא הסיגריה, המופיעה בכל העבודות בסדרה. כמו כן, לוקאס השתמשה ביצירות אלה בתשומת הלב הציבורית ויחסי הציבור שלהם זכתה עד אותה עת והתייחסה באופן סאטירי לממסד האמנותי ששאף להשתמש בה וביצירותיה כדי לזכות ברווחים ולקבל פרסום רב יותר.
דיוקנאות אלה נרכשו על ידי גלריות ומוזיאונים שונים ומוצגים בין היתר במוזיאון טייט וגלריות הדיוקנאות הלאומית בבריטניה.
יצירתה > עם האמנים הבריטים הצעירים

לוקאס הייתה אחת מחברי קבוצת "אמנים בריטים צעירים" שפעלה בלונדון החל מסוף שנות השמונים, שנודעה ביצירות ותערוכות פרובוקטיביות שזעזעו את הקהל ומשכו תשומת לב רבה מצד התקשורת. יחד עם לוקאס נכללו בקבוצה אמניות ואמנים כגון דמיאן הירטס, רייצ'ל וייטריד, מייקל לנדי, אנגוס פיירהרסט ואמנים נוספים. רבים מאותם אמנים, ובהם לוקאס, למדו יחד בקולג' גולדסמית' וכך הכירו לראשונה.
בין היצירות של לוקאס בתערוכה פריז (Freeze) בשנת 1988 נכלל המיצב "שתי ביצי עין וקבב", שכלל שולחן שעליו הונחו ביצים מטוגנות ומנת קבב בפיתה, באופן שמדמה עירום נשי. הביצים בושלו מחדש מדי יום במשך התערוכה. ביצירה ניתן לראות את השימוש בחפצי יום יום ומוצרי מזון שבהם משתמשת היוצרת במיצבים ופסלים אחרים שלה בהמשך דרכה.
בתערוכה הקבוצתית של האמנים הבריטים הצעירים "סנסציה" (Sensation) משנת 1997, הציגה את הפסל "או נאטורל" (Au Naturel) שבו בחרה שוב בדימויים פרובוקטיביים והומוריסטיים של מיניות ומגדר. הפסל כולל מזרן ישן ששעון על קיר ועליו מונחים ירקות, פירות וחפצי יום יום באופן מטפורי לעירום גברי ונשי. השימוש המופגן והמוחצן במיניות ביצירה נועד לערער על מוסכמות מקובלות של אמנות נשית.
תערוכות

בין תערוכות היחיד של לוקאס:
1992: הבדיחה כולה, לונדון, אנגליה
1993: ה"חנות", יחד עם טרייסי אמין, לונדון, אנגליה
1994: היכן הטחב שלי, גלריית וייט קיוב, לונדון, אנגליה
1995: סופרסנסיבל, גלריית ברברה גלדסטון, ניו יורק, ארצות הברית
1996: תערוכה במוזיאון בוינמס ואן בינגן, רוטרדם, הולנד
1997: מגרש חנייה, מוזיאון לודוויג, קלן, גרמניה
1999: יופי, גלריית CFA לאמנות יפה עכשווית, ברלין, גרמניה
2000: מעבר לעיקרון העונג, מוזיאון פרויד (לונדון), לונדון, אנגליה
2002: מיצב חדר, מוזיאון טייט מודרן, לונדון, אנגליה
2003: תערוכה עם קולין לואו ורודי תומסון, גלריית מילטון קינס, אנגליה
2004: תערוכה עם אנגוס פיירהרסט ודמיאן הירסט, מוזיאון טייט בריטניה
2006: עם מתיו ברני וריצ'רד פרינס, מוזיאון הגרנד פלה, פריז, צרפת
2010: פנטרליה, גלריית גלדסטון, בריסל, בלגיה
2012: מספר תערוכות "Situation" (מצב), בניו ברלינגטון פלייס, אנגליה
2014: תערוכה במוזיאון אספן לאמנות, אספן, ארצות הברית
2015: אני צורחת, הביאנלה בוונציה, איטליה
2016: כוח באישה, מוזיאון סר ג'ון סואן, לונדון, אנגליה
2017: מוזה טובה, מוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית, ארצות הברית
2018: או נטורל, המוזיאון החדש לאמנות עכשווית, ניו יורק, ארצות הברית
2020: האני פאי, גלריית גלדסטון, ניו יורק, ארצות הברית
2021: לא עכשיו, יקירה, לה קונסורציום, דיז'ון, צרפת
2023: Happy Gas, מוזיאון טייט בריטניה
הערות שוליים

1 2 3  Sarah Lucas - Biography and Legacy, The Art Story
↑  Sarah Lucas, Artsy
↑  Sarah Lucas: Au Naturel, Hammer, ‏2019
1 2  The Last Night of the Shop, Tate
↑  The Shop: Sarah Lucas and Tracey Emin's 1993 Shoreditch revolution, Barnebys, ‏2017
1 2  Eliza Garnsey, The Repeating Self: Sarah Lucas’ Self-portraits, Journal of Arts Writing Vol. 3, University of Cambridge, 2017, עמ' 91-106
↑  דליה קרפל, בריטניה עכשיו, באתר הארץ, 29 באוגוסט 2001
↑  Artworks and Artists of Young British Artists, The Art Story
↑  Young British Artists (YBAS), Tate
↑  Tate Liverpool Exhibition: Sarah Lucas, Tate, ‏2006
↑  Sarah Lucas Artworks, The Art Story
↑  Sarah Lucas Biography, Sadie Cole HQ, קורות חיים ורשימת תערוכות
↑   נעמה ריבה, בתערוכה של שרה לוקאס יש כיסאות, גרביונים ולא מעט שדיים, באתר הארץ, 1 באוקטובר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007452678805171  PLWABN: 9812170054505606  BIBSYS: 98019186  BNE: XX1517004  BnF: cb14540058q (data)  CiNii: DA19846251  FNZA: 9101  GND: 119363984  ISNI: 0000 0000 7860 055X  LCCN: nr96020486  NGV: 15010  NKC: jo2013757074  NLK: KAC2022A1550  NTA: 146749243  PIC: 19518  RERO: 02-A025794858  RKD: 131443  SNAC: w6n32n62  SUDOC: 073725021  ULAN: 500115024  VIAF: 37725004   WorldCat (עם VIAF): 37725004
שאדי גדיריאן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1974 (בת 51 בערך) טהראן, איראן 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אזאד האסלאמית 
 בן או בת זוג:  Peyman Hooshmandzadeh 
 
שאדי גדיריאן (בפרסית: شادی قدیریان; נולדה ב-1974 בטהראן, איראן) היא צלמת עכשווית החיה ועובדת בטהראן. דרך העבודה שלה, היא מעבירה ביקורת על הניגודים בין מסורת למודרניות עבור נשים איראניות, כמו גם הסתירות האחרות אשר קיימות בחיי היום יום. גדיריאן זכתה להכרה בינלאומית באמצעות הסדרות Qajar ו-Like Every Day ב-1998 ו-2001, בהתאמה.
חיים אישיים

לאחר סיום לימודי התיכון ב-1988, גדיריאן למדה אמנות וצילום באוניברסיטת אזאד בטהראן, שם סיימה תואר ראשון. בשנת 2000, גדיריאן נישאה לצלם והסופר האיראני פיימן הושמנדזאדה אשר גם הוא למד צילום באוניברסיטת אזאד.
בנוסף לעבודתה האמנותית, גדיריאן עובדת במוזיאון הצילום של טהראן.
עבודות

גדיריאן הפיקה תשע סדרות צילומים עד כה: Miss Butterfly, Nil, Nil, Be Colourful, Like Every Day, Qajar, Ctrl+Alt+Delete, My Press Photo, Out of Focus, ו-West by East. סדרות אלה מנסות לעבד ולחשוף את הבעיות שעומדות בפני נשים באיראן, ובאותו הזמן גם להאיר בזרקור את המורכבויות של הסטראוטיפים השליליים שאותן הנשים סופגות מחו"ל.
ב סדרתה הראשונה, Qajar (קאג'אר) (1998), גדיריאן ארגנה דיוקנאות של נשים, בעיקר של משפחה וחברים שלה, עם תפאורות ותלבשות המזכירות את תקופת ההשושלת הקאג'ארית (1785–1925), אך בתוספת של אביזרים מערביים עכשוויים, כגון מערכת סטריאו, פחית פפסי, טלפון או שואב אבק. דיוקנאות שצולמו בתקופת הקאג'אר נערכו באווירה פורמלית, כשהמצולמים מוקפים לעיתים קרובות עם הנכסים היקרים להם וחפצים המצביעים על מעמדם הגבוע. הסמיכות של המסורתי והעכשווי בסדרה זו שימשה כבסיס לסדרות הבאות שלה, שנסבו סביב סתירות הקיימות בחיי היום יום באיראן.
עבודת הווידאו הראשונה של גדיראין נקראת (Too Loud a Solitude (2015. הסרטון הוא אוסף של "פרוסות של רגעים" שמביאה פרשנות לעמימות של מקור האנושות.
עבודות > תערוכות קבוצתיות

המעורבות הראשונה של גדיריאן בתערוכות קבוצתיות הייתה בתערוכה על ילדים בגלריית אריה בטהראן, ובתערוכת הצילום התיעודי הבינלאומית בטהראן, שהתקיימו בשנת 1997. מאז, היא לקח חלק במגוון תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות ברחבי אירופה, צפון ודרום אמריקה, צפון אפריקה, אסיה, אוסטרליה, כמו גם תערוכות באיראן ובמזרח התיכון. העבודה שלה הופיע בביאנלה של ונציה (2015), ובעוד ביאנלות וגלריות בולטות אחרות.
גדריאן תרמה 13 צילומים מסדרת "קאג'אר" לתערוכה הקבוצתית "She Who Tells a Story: Women Photographers From Iran and the Arab World" שהתחילה ב-2013. התערוכה – שנוסעת מעיר לעיר – כוללת אוסף של עבודות מאת 12 אמניות, ומתייחסת בעיקר למורכבות של הגישה המערבית מבחינת סטריאוטיפים על החיג'אב והמאבקים הפנימיים והיומיומיים של נשים בעולם הערבי.
עבודות > תערוכות יחיד

תערוכת היחיד הראשונה של גדיריאן נערכה בגלריית גולסטאן בטהראן, ובמוזיאון בית לייטון בלונדון, ב-1999. מאז, החא ערכה תערוכות יחיד בכל רחבי העולם, בעיקר באירופה, צפון אמריקה והמזרח התיכון.
עבודותיה של גדיריאן כלולים באוספים ציבוריים במוזיאון הבריטי ובמוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון; במרכז ז'ורז'-פומפידו בפריז; מרכז האמנות LACMA בלוס אנג'לס; מוזיאון הסמית'סוניאן בוושינגטון די סי; המוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון; המומוק בווינה; בקרן דווי לאמנות בגורגון, הודו; ובמוזיאון לאמנות עכשווית בטהראן.
פרסים

ב-1995, גדיריאן זכתה בתחרות צילום עם אחת התמונות מתוך סדרת "קאג'אר", המציגה שתי נשים בחיג'אב המחזיקות ראי המשקף ספרים מוחרמים על מדף. אך משרד התרבות באיראן כינה את הצילום "מעורר מחלוקת מדי", ופסל את היצירה מהתחרות.
ב-4 בפברואר 2009, The Guardian בחר את גדיריאן כ"אמנית השבוע".
פרסומים

.Anahita Ghabaian Etehadieh, Sous la direction de, "La photographie iranienne, Un regard sur la création contemporaine en Iran", L'Atelier d'édition Loco/Silk Road Gallery, 2011, 191 pages
הערות שוליים

↑  "Shadi Ghadirian". www.bm-lyon.fr.
↑  Gallery, Saatchi. "Shadi Ghadirian - Artist's Profile - The Saatchi Gallery". www.saatchigallery.com.
↑  "Shadi Ghadirian". www.bm-lyon.fr.
↑  "Shadi Ghadirian". www.bm-lyon.fr.
↑  Catlin, Roger (2016-03-31). "Female photographers tell important stories in landmark exhibition". The Washington Post (באנגלית אמריקאית). ISSN 0190-8286.
↑  "Shadi Ghadirian". www.bm-lyon.fr.
↑  "Shadi Ghadirian". www.bm-lyon.fr.
↑  Lack, Jessica (2009-02-05). "Artist of the week 27: Shadi Ghadirian". the Guardian.
↑  Lack, Jessica (2009-02-05). "Artist of the week 27: Shadi Ghadirian". the Guardian.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007451187905171  BIBSYS: 15030441  BnF: cb16997647d (data)  GND: 136901034  ISNI: 0000 0000 7884 145X  LCCN: no2009091648  PIC: 379064  RKD: 405705  SNAC: w6521c57  SUDOC: 159069645  ULAN: 500355944  VIAF: 81168570   WorldCat (עם VIAF): 81168570 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "שאדי גדיריאן".
הפיגוע בישיבת עתניאל

| חלק מהאינתיפאדה השנייה |
| --- | --- |

ישיבת עתניאל
 תאריך:  27 בדצמבר 2002
 מקום:  ישיבת עתניאל, עתניאל
 קואורדינטות:  31°26′18.24″N 35°1′36.52″E﻿ / ﻿31.4384000°N 35.0268111°E﻿ / 31.4384000; 35.0268111
 סוג:  פיגוע ירי
 נשק:  M-16, רימוני יד
 הרוגים:  4
 פצועים:  9
 מבצע:  הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני
  (למפת הר חברון מוגדלת) הפיגוע בישיבת עתניאל(למפת הר חברון רגילה) הפיגוע בישיבת עתניאל(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הפיגוע בישיבת עתניאל(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הפיגוע בישיבת עתניאל
הפיגוע בישיבת עתניאל היה פיגוע ירי שהתרחש בליל שבת פרשת שמות, כ"ג בטבת ה'תשס"ג (27 בדצמבר 2002), בישיבת עתניאל הממוקמת בהתנחלות עתניאל שבדרום הר חברון. בפיגוע נרצחו ארבעה מתלמידי הישיבה, אשר נעלו את עצמם במטבח עם המחבלים, על מנת להציל את חבריהם, ונפצעו שבעה תלמידים אורחים.
הפיגוע > רקע

הפיגוע התרחש על רקע האינתיפאדה השנייה, בה התרחשו פיגועים רבים נגד ישראלים, בהם הפיגוע בקיבוץ מצר, הפיגוע בציר המתפללים בחברון, הפיגוע בקו 20 בירושלים והפיגוע בתחנה המרכזית הישנה של תל אביב.
ב-26 בספטמבר 2002 נעשה ניסיון כושל להתנקש בחיי מוחמד דף, ראש גדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של ארגון החמאס.
הפיגוע > הפיגוע

בליל שבת, 27 בדצמבר, חדרו שני מחבלים של ארגון הטרור הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, אחמד עייד פקיית ומוחמד מוסטאפה שהין, לתוך היישוב עתניאל. הם חדרו לתוך היישוב דרך העמק שבין ההתנחלות והעיר הפלסטינית דאהרייה. השניים התחזו לחיילים ישראלים והצטיידו באפודי קרב, רובי M-16 ורימוני יד. שני המחבלים חתכו את הגדר הרעועה שהוקמה סביב בניין הישיבה, ולאחר מכן, בסביבות השעה 19:45 בערב, התגנבו לתוך הבניין דרך הדלת האחורית של מטבח הישיבה.
באותה שעה היו בישיבה כ-100 אורחים ותלמידים, שהיו לאחר תפילת שבת והיו בחדר האוכל בהכנות לסעודת ליל שבת. המחבלים פתחו באש כלפי ארבעה תלמידים שהיו במטבח, בתורנות: הארבעה כללו שלושה מתלמידי הישיבה - גבריאל חוטר, צביקה זימן, ויהודה במברגר, וסמל ראשון נעם אפטר, בוגר הישיבה, אשר היה בחופשה ללא תשלום מצה"ל, וכיהן כאחראי על תורני המטבח בישיבה.
עם פתיחת המחבלים באש פעלו הארבעה במהירות והצליחו לנעול מבפנים את דלת ההזזה אשר חיברה בין המטבח לחדר האוכל. בכך למעשה כלאו את עצמם, יחד עם המחבלים, בתוך המטבח והצליחו למנוע מהמחבלים לחדור לחדר האוכל ההומה, וכך הצילו את חייהם של רבים מתלמידי הישיבה האורחת והצוות שלהם על משפחותיהם. נעילת הדלת עלתה לארבעה בחייהם והם נורו מיד לאחר נעילת הדלת. נעם אפטר, שהיה חמוש, לא הספיק לשלוף את נשקו האישי לפני שנרצח. לאחר שהמחבלים הבחינו כי לא יצליחו לחדור לחדר האוכל פתחו באש על יושביו דרך חלונות המטבח. מספר תלמידים אשר נשאו נשק השיבו אש. בו בזמן הוזעקו למקום לוחמים מגדוד לביא, אשר היה אחראי על הגזרה, ואלה פתחו באש על המחבלים. אחד משני המחבלים ניהל קרב יריות במשך כחצי שעה עם הלוחמים עד שנהרג, בעוד המחבל השני ברח מהמטבח דרך אחד החלונות. לאחר מרדף אחריו, שבמהלכו הצליח לפצוע חלק מן החיילים, הרגו החיילים גם אותו.
בעקבות הפיגוע

זמן קצר לאחר הפיגוע נטל הג'יהאד האסלאמי אחריות לפיגוע. מנהיג הארגון, רמדאן שלח, מסר במהלך שיחת טלפון עם כתב רשת הטלוויזיה אל ג'זירה, כי הפיגוע בוצע בתגובה להרג פעיל הארגון בידי כוחות צה"ל יום קודם.
שעות ספורות לאחר הפיגוע חייב הרב ראם הכהן, ראש הישיבה, את כל התלמידים, ללא יוצא מן הכלל להתקשר אל ההורים ולהודיע להם שהם בסדר, על אף שנכנסה שבת. הרב הכהן הסביר זאת מאחר שחשש כי ההורים עלולים להשתגע מדאגה ואף להתאבד.
בתגובה לפיגוע, הכריזו כוחות צה"ל על עוצר כולל בחברון ובשלושה יישובים סמוכים. ב-30 בדצמבר 2002, נכנס כוח צה"ל לעיר דורא, מקום מגוריהם של שני המחבלים אשר ביצעו את הפיגוע, והרס את בתיהם.
בעקבות הפיגוע נערך פולמוס מתוקשר על דרך השמירה בישיבה. על מסכת חייהם של ארבעת הבחורים שנרצחו בפיגוע נעשה סרט תיעודי בשם 'על ארבעה בנים' (במאי: אשר בן-שושן, בהפקת הערוץ הראשון), נכתבו מאמרי זיכרון ומנגינה הוקדשה לזכרם.
במוצאי שבת שמות תשפ"ה, 22 שנה בדיוק לאחר הפיגוע, הודיעה ישראל שתשחרר אחד ממתכנני הפיגוע, בתמורה לחטופים ישראלים, במסגרת הסכם חמאס–ישראל (2025).
ראו גם

הפיגוע במכינה בעצמונה
הפיגוע בישיבת חיצים
הפיגוע בישיבת מרכז הרב