stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פינסק

אלתר קציזנה, שני יהודים באים בימים לומדים משנה בבית הכנסת, פרט מתוך "פינסק: פורטרט", פורסם בעיתון פֿאָרווערטס, 19 באוקטובר 1924
ויליאם אוונס-גורדון, משפחה יהודית בפינסק, בתוך: The Alien Immigrant,‏ 1903
בית הכנסת בפינסק
אנדרטה לזכר יהודי פינסק-קארלין שנספו בשואה, בבית העלמין בחולון
שלט הנצחה לקהילת פינסק בפתח תקווה
פִּינְסְק (בבלארוסית: Пінск; ברוסית: Пинск; בפולנית: Pińsk) היא עיר במחוז ברסט בבלארוס, דרומית מערבית לבירה מינסק. מבחינה גאוגרפית ממוקמת העיר באזור ביצות מהגדולים באירופה – פולסיה (Polesia), שאותו חוצה נהר פריפיאט. האזור, המוכר כ"ביצות פריפיאט" או "ביצות פינסק", הוא אזור חקלאי פורה. העיר שוכנת על גדות הנהר פריפיאט, הנשפך אל הדנייפר, קרוב לגבולה הדרומי של בלארוס עם אוקראינה, ובה מרכז תעשייתי קטן, המייצר ספינות השטות בנהרות המקומיים.
היסטוריה

פינסק נזכרת לראשונה בכתובים משנת 1097 בשם פִּינֶסְק, כעיר השייכת לנסיך קייב, סוויאטופולק מטורוב. שם העיר נגזר משמו של נהר פִּינַה. ההיסטוריה המוקדמת של פינסק כרוכה בהיסטוריה של טורוב. עד לאמצע המאה ה-12 הייתה פינסק מקום מושבם של צאצאי סוויאטופולק, ולאחר הפלישה המונגולית לרוס ב-1239 התיישבה בעיר שושלת מקבילה מזרעו.
נסיכות פינסק הייתה בעלת מיקום אסטרטגי – בין נסיכות נבהרדק ונסיכות גליציה-ווהלין, אשר נלחמו ביניהן על טריטוריות רותניות נוספות. פינסק לא לקחה חלק במאבק זה, על אף שנטתה לצדד בנסיכי נבהרדק – עמדה שניתן ללמוד עליה מן העובדה כי יורש העצר של נבהרדק ונסיך ליטא ואיסוילקאס (Vaišvilkas) בילו זמן-מה בפינסק.
בשנת 1320 נחלה פינסק תבוסה לשליטי נבהרדק, והם סיפחו אותה למדינתם, שנודעה בשם הדוכסות הגדולה של ליטא.
בשנת 1581 זכתה פינסק לזכויות מגדבורג, ולאחר האיחוד הפולני-ליטאי בשנת 1569 הייתה לבירת מחוז ברסט. באותה תקופה הקהילות יהודיות הראשיות באזור היו בפינסק, ברסט והורודנו.
במהלך גזירות ת"ח-ת"ט ב-1648 נתפסה העיר בידי הקוזאקים בפיקוד אחד מרצ'ין נייבבה, שהרגו כמה עשרות יהודים. יאנוש רדזיוויל כבשה מחדש, והרס רב נגרם במהלך המתקפה.
במלחמת רוסיה-פולין (1654–1667) סבלה העיר רבות מהתקפותיו של צבא מוסקבה בהנהגתו של הנסיך וולקונסקי ובני בריתו הקוזאקים האוקראינים.
בשנת 1706 כבש מלך שוודיה קארל השנים עשר את העיר, ושרף אותה על פרבריה. חרף כל המלחמות שעברה הצליחה העיר להתאושש ולהתפתח, בין היתר הודות לבית דפוס שפעל בעיר בין השנים 1729–1744.
בחלוקה השלישית של פולין (1793) סופחה העיר לאימפריה הרוסית. העיר חזרה להיות חלק מפולין בשנת 1920, לאחר המלחמה הפולנית-סובייטית; בתקופה זאת הייתה 60% מאוכלוסיית העיר יהודית. מאוחר יותר, בעקבות הפלישה הנאצית בשנת 1939, סופחה לברית המועצות לפי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
החל משנת 1991 שייכת העיר פינסק לרפובליקה של בלארוס.
יהדות פינסק

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
היישוב היהודי בפינסק נזכר עוד מראשית המאה ה-15. קהילת פינסק נוסדה ב-1506, כשהנסיך המקומי, פיודור ירוסלבסקי (Feodor Yaroslavski), העניק לכ- 15 משפחות שגורשו מליטא (כנראה תושבי ברסט) זכות ישיבה בעיר ומעמד של קהילה. בשנת 1896 היו בפינסק 21,819, יהודים, כלומר מעל 77% מתושבי העיר. בשנת 1914 היו בעיר 28,063 יהודים שהיוו 72.5% מכלל האוכלוסייה. ערב מלחמת העולם השנייה נאמד מספרם ב-20,200 ועם הכיבוש הגרמני (יולי 1941) היו בעיר כ־26,000 יהודים.
מרבניה של העיר פינסק: מרדכי זקהיים (באמצע המאה הי"ט), אלעזר משה הורוויץ (יורשו, עד פטירתו בסוף המאה הי"ט) ולצידו חתנו ברוך הלוי אפשטיין, מחבר 'תורה תמימה' על התורה.
בקהילה היהודית של פינסק יצא לאור עיתון יידי, 'די פינסקע שטימע' (קולה של פינסק). באפריל 1919 נרצחו 35 יהודים בפינסק על ידי חיילים פולנים במה שנודע כ-הטבח בפינסק. ב-1920 נערך בעיר עוד פוגרום, נרצחו עשרים יהודים ונאנסו יהודיות רבות.
בפינסק הוקם בשנות ה-20 גם אחד מסניפיה של ישיבת "בית יוסף"- ישיבת נובהרדוק בראשות הרב שמואל וינטרוב. הרב יעקב ישראל קניבסקי (הוא ה'סטייפלר') שימש שם ר"מ (בין השנים 1927–1934), ובפינסק נולד לו גם בנו, הרב חיים קניבסקי, שעלה לארץ ישראל בילדותו.
העיר פינסק התחלקה משך שנים לשתי קהילות, האחת פינסק, והשניה קארלין (על שם פרבר של העיר פינסק) הפרבר קרלין היה בסוף המאה ה-18 מקום צמיחתה המרכזי של תנועת החסידות בבלארוס ובליטא, ובו צמחה חסידות קרלין. בתחילת כהונתו של הרב אהרן וולקין התאחדו שתי הקהילות לכדי קהילה אחת תחת הנהגתו. הרב וולקין כיהן כרבה של פינסק עד לכניסת הגרמנים לעיר בשואה, אז נפטר.
בנערותו גר ולמד בעיר חיים ויצמן, נשיא מדינת ישראל הראשון, וכן גולדה מאיר, לימים ראש ממשלת ישראל.
יהדות פינסק > בשואה

בעת סיפוח העיר לברית המועצות בשנת 1939 היוו היהודים רוב מוחלט בקרב תושבי העיר: ערב מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיר כ-21,000 יהודים, מתוך כ-35,000 תושבים. בין השנים 1941–1944 הייתה העיר תחת הכיבוש הנאצי, ויהודיה הושמדו כמעט לחלוטין.
עם כיבוש העיר בידי הגרמנים ב-4 ביולי 1941 הטילו אלו גזירות שונות על יהודיה, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, החרמת רכוש, חובת תשלום סכומי כופר וחובת ביצוע עבודות כפייה. בסיוע המשטרה הפולנית, הוצאו להורג יהודים מהעיר שהואשמו בקומוניזם.
בין ה-4 ל-7 באוגוסט 1941 רצחו הגרמנים כ-6,300 מיהודי העיר, ובהם שכבת האינטליגנציה של העיר, בכפרים הסמוכים פוזייניצה וקוזליאקוביץ'. היה זה הטבח המאורגן הראשון ביהודי העיר. לאחר מכן, חויבו כ-18,000 יהודי העיר הנותרים בענידת טלאי צהוב ובמסירת דברי ערך לגרמנים.
ב-1 במאי 1942 רוכזו יהודי העיר, כמו גם יהודים נוספים מהסביבה שהובאו אליה, בגטו שהוקם בה, בו סבלו מרעב כבד וממגפות קטלניות. יהודים שנתפסו מבריחים מזון לגטו, ובהם ילדים רבים, הוצאו להורג, והמזון היחיד שסופק היה לעובדי הכפייה היהודים. ביולי 1942 רצחו הגרמנים כמה עשרות חולים מהגטו שבעיר.
ב-29 באוקטובר 1942 החלה בגטו שבעיר אקציית חיסול, בה נרצחו ביום הראשון בלבד כ-1,200 יהודים בידי שוטרים גרמנים. לאחר מכן, רוכזו יהודי הגטו הנותרים בקבוצות, והובלו לאחר סלקציה לבורות ירי ליד הכפר דוברובוליה. מאות יהודים שניסו להימלט ממקום הריכוז נורו במכונות ירייה. עד סוף אוקטובר סרקו הגרמנים את הגטו שבעיר, ורצחו במקום את כל היהודים שאיתרו במקומות המסתור. בסך הכל נרצחו באקציה זו כ-18,000 יהודים. כמה מאות עובדי כפייה יהודים שעברו סלקציה נרצחו כולם עד 23 בדצמבר 1942. ברוך שרמן קיבל הכרה כחסיד אומות העולם על פעילותו להצלת יהודי העיר.
יהדות פינסק > בשואה > הקהילה בימינו

הרב משה פימה, חסיד קרלין, ממוצא אנגלי, מכהן בתפקיד רב הקהילה היהודית. במקום פועלת קהילה יהודית הכוללת בית כנסת פעיל, ישיבה גבוהה, פיצרייה כשרה, חברה קדישא, בית ספר לבנים, בית ספר לבנות, מקווה, חנות כשרה, משגיח כשרות, שוחט, ארגוני חסד למיניהם וכו'.
ב-31 באוגוסט 2007 יצא לראשונה שבועון יהודי בעיר.
לקריאה נוספת

ב. האפמאן (צביון) (רעדאקטאר), טויזנט יאר פינסק: געשיכטע פון דער שטאט, דער יידישער ישוב, אינסטיטוציעס, סאציאלע באוועגונגען, פערזענלעכקייטן, געזעלשאפטלעכע טוער, פינסק איבער דער וועלט, ניו יורק: Combo Press,‏ 1941. ("אלף שנות פינסק") (ביידיש) (ספר יזכור) (500 ע')
אריה דולינקו, כך נחרבו קהילות פינסק וקרלין, תרגם: זאב ליבנה (לרמן), תל אביב: הוצאת אגוד יוצאי פינסק והסביבה, 1946.
זאב רבינוביץ (עורך), פינסק: ספר עדות וזיכרון לקהילת פינסק–קארלין , 3 כרכים, תל אביב – חיפה: ארגון יוצאי פינסק-קארלין במדינת ישראל, תשכ"ז–תשל"ח: (ספר יזכור)
חלק א כרך א: מרדכי נדב, כרך היסטורי: תולדות קהילת פינסק–קארלין: 1506–1880; (464 ע')
חלק א כרך ב: עזריאל שוחט, כרך היסטורי: חלק ב: תולדות קהילת פינסק תרמ"א/1881–תש"א/1941 , תשל"ח 1977: (725 ע')
עזריאל שוחט, "תולדות יהודי פינסק בשנים 1881–1941";
וולף זאב רבינוביץ', "שישה דורות של גבירי פינסק וקארלין";
הנ"ל, "חסידות בפינסק וקארלין";
צבי קפלן, "חידושים בהלכה של גדולי פינסק וקארלין";
חלק ב: נחמן תמיר (מירסקי) (עורך), פינסק: ספר עדות , תשכ"ז 1966; (655 ע')
נחום בונה (מוּלאר), "השואה והמרי". (הספר מכיל תרגום חלקי ליידיש על ידי לייב מורגנטוי (ספוז'ניק), ותרגום חלקי לאנגלית על ידי גיאורג אליאסברג.)
מרדכי נדב, 'פינסק', בתוך: פנקס הקהילות: אנציקלופדיה של קהילות יהודיות, פולין, כרך ה, ווהלין ופולסיה (Volhynia and Polesie), ירושלים: יד ושם, 1990, עמ' 276–299
נחום בונה, 'יהודי פינסק בגיטו – תמונת מצב', ילקוט מורשת 64 (נובמבר 1997),
57–65.
נעמן כהן, על האוטופיה: עלייתה ונפילתה של קבוצת קדושי פינסק, ת"א 2011
Wolf Zeev Rabinowitsch, Studies in Pinsk Jewery, Haifa 1983 (באנגלית)
הערות שוליים

↑  שאול פרידלנדר, גרמניה הנאצית והיהודים: שנות הרדיפות, 1939-1933; תרגמה מאנגלית עתליה זילבר; ספרית אפקים, הוצאת עם עובד, תל אביב 1997; עמ' 249-248.
↑  תעודת רב לאיש אחד ממחנה בלכוביטש, דואר היום, 14 ביוני 1921.
↑  לדברי משה קול, "הפלורליזם של החיים היהודיים בפינסק בא לידי ביטוי מצוין ואמיתי בשלשת הכרכים. פינסק הדתית של החסידים והמתנגדים, הלאומית-ציונית, הפועלית, הסוציאליסטית, העברית והיידישאית, הדואגת לדור הצעיר שלה, המפתחת מקורות פרנסה וכלכלה, ושהייתה מרכז לקהילות ישראל בפולסיה..." ("משה קול", 'המפעל המונומנטלי של ספר פינסק', בפתיחה לספר).
↑  סקירה: יוסף פרידלנדר, ספר עדות וזיכרון: יד לקהילת פינסק, מעריב, 11 באוגוסט 1967.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007552863305171  GND: 4306711-6  LCCN: n81096053  MusicBrainz: 5e505899-1add-4d5f-994d-63939893a2af  NKC: ge579939  VIAF: 124346577   WorldCat (עם VIAF): 124346577
מייקל צ'אבס

| --- | --- |

 לידה:  3 בנובמבר 1984 (בן 40) ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-2009
 עיסוק:  במאי, תסריטאי
 יצירות בולטות:  "מקוללת" "לזמן את הרוע 3: בשליחות השטן"
 פרופיל ב-IMDb
 
מייקל צ'אבס (באנגלית: Michael Chaves) (נולד ב-3 בנובמבר 1984) הוא במאי קולנוע, תסריטאי ואמן אפקטים מיוחדים אמריקאי. הוא ידוע בזכות כך שביים את שני סרטי האימה המצליחים "קללת לה יורונה" (2019) ו"לזמן את הרוע 3: בשליחות השטן" (2021). בשנת 2019 ביים לבילי אייליש את הווידאו קליפ של "Bury a Friend" הלקוח מאלבום הבכורה שלה.
קריירה

צ'אבס החל לביים כמה סרטים קצרים, כולל "העלמה", עליו זכה בפרס סרטי האימה הקצרים הטובים ביותר מטעם Shriekfest בטקס שהתקיים בשנת 2016. הוא גם יצר את סדרת הטלוויזיה Chase Champion, וביים את כל פרקי הסדרה. בשנת 2019 ביים את סרט האימה "קללת לה יורונה"; הסרט השישי שיצא במסגרת היקום הקולנועי של לזמן את הרוע.
בהמשך, ביים את הסרט "לזמן את הרוע 3: בשליחות השטן" שזכה להצלחה בינלאומית.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | שם | קרדיטים> בימוי | קרדיטים> תסריטאות | קרדיטים> הפקה | קרדיטים> עריכה | קרדיטים> אפקטים | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2009 | Worst Date Ever | כן | לא | לא | כן | לא | סרטים קצרים |
| 2010 | Regen | כן | כן | לא | כן | כן | סרטים קצרים |
| 2014 | Massacre Lake | לא | לא | לא | לא | כן | סרטים קצרים |
| 2014 | Make Note of Every Sound | כן | לא | לא | לא | לא | סרטים קצרים |
| 2016 | "העלמה" | כן | כן | ניהול | לא | לא | סרטים קצרים |
| 2019 | "קללת לה יורונה" | כן | לא | לא | לא | לא | סרט עלילתי ראשון |
| 2021 | "לזמן את הרוע 3: בשליחות השטן" | כן | לא | לא | לא | לא | סרט באורך מלא |
| 2025 | The Conjuring: Last Rites | כן | לא | לא | לא | לא |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | שם | קרדיטים> בימוי | קרדיטים> תסריטאות | קרדיטים> אפקטים | Notes |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2010 | "הגילדה" | לא | לא | כן | סדרת רשת; קיבל קרדיט בשני פרקים |
| 2015 | Chase Champion | כן | כן | לא | מיני-סדרת רשת; קיבל קרדיט ב-11 פרקים |
הערות שוליים

1 2  Nickelodeon Rolls Out Its First Digital-Only Show | New Media Rockstars, newmediarockstars.com (באנגלית אמריקאית)
↑  Borys Kit, Borys Kit, ‘The Conjuring 3’ Finds Director With ‘Curse of La Llorona’ Filmmaker (Exclusive), The Hollywood Reporter, ‏2018-10-03 (באנגלית אמריקאית)
↑  Billie Eilish: Bury a Friend (Video 2019), IMDb (באנגלית אמריקאית)
↑  Shriekfest Horror Film Festival - Official Site, web.archive.org, ‏2018-11-29
↑  Nickelodeon Launches New Nick.com with Unique Horizontal Layout, Edge-to-Edge Design, TV Everywhere and Slate of Original, Digital-Only Series, www.businesswire.com, ‏2014-08-04 (באנגלית)
↑  Karl Utermohlen, InvestorPlace Writer Aug 4, 2014, 3:47 pm EDT August 4, 2014, Welcome to the Wayne: Nickelodeon Debuts First Online-Only Show, InvestorPlace, ‏2014-08-04 (באנגלית אמריקאית)
↑  Linda Cardellini to Take on The Children in James Wan-Produced Feature, Dread Central, ‏2017-10-09 (באנגלית אמריקאית)
↑  The Conjuring: The Devil Made Me Do It (2021), IMDb (באנגלית אמריקאית)
↑  "Conjuring 3 Gets Curse of La Llorona Director as James Wan Steps Aside". MovieWeb. 4 באוקטובר 2018. ארכיון מ-6 ביולי 2019. נבדק ב-8 במאי 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9811309347405606  GND: 1194576370  ISNI: 0000 0005 0376 1638  LCCN: no2019111654  NKC: xx0313955  VIAF: 182149294080180520337   WorldCat (עם VIAF): 182149294080180520337
בלגורוד (מחוז)

מחוז בלגורוד (ברוסית: Белгородская область; תעתיק: בלגורודסקאיה אובלסט) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. המחוז נמצא בשטח של המחוז הפדרלי המרכזי, כ-500–700 ק"מ דרומית למוסקבה בגבול עם אוקראינה. המחוז הוקם ב-6 בינואר 1954.
נכון לינואר 2024 במחוז מתגוררים 1,500,659 תושבים.
היסטוריה

בתקופת הברונזה באזור התגוררו סקיתים. בתקופת ממלכת הכוזרים תושבי המקום שילמו מיסים לכוזרים. בסוף המאה ה-10 האזור עבר לשליטה של רוס של קייב והיה חלק של נסיכות צ'רניגוב. בעקבות פלישת המונגולים לרוסיה יישובים רבים נהרסו. עדויות כתובות מהמאה ה-14 מראות קיום יישובים עירוניים באזור והוא היה חלק של הדוכסות הגדולה של ליטא. בהמשך באזור התיישבו טטרים והאזור היה אזור גבול ללא שייכות מדינית.
בסביבות 1500 השטח סופח סופית לרוסיה הצארית. במהלך המאה ה-16 באזור הוקמו מבצרים להגנה על גבול. באזור הוקמו יחידות של קוזקים.
עם הקמת גוברניות השטח חולק בין הגוברניות שונות עד שבשנת 1727 הוקמה גוברניית בלגורוד. בשנת 1779 היא בוטלה ושטח סופח לגוברניית קורסק.
לאחר חתימת הסכם ברסט-ליטובסק השטח עבר לתקופה קצרה לשליטה של אוקראינה. החל משנות ה-20 של המאה ה-20 האזור חולק בין קורסק לבין מחוז וורונז'.
באביב 1943 כוחות ורמאכט כבשו את האזור. ביולי 1943 באזור התרחש קרב פרוחורובקה שהיה חלק של קרבות קרב קורסק. באוגוסט 1943 שטח שוחרר מידי הנאצים.
בשנת 1954 הוקם מחוז בלגורוד בגבולות הנוכחיות.
בשנת 1986 אזור סבל מהשלכות של אסון צ'רנוביל.
באוקטובר 2022 התרחש הירי בבסיס האימונים הצבאי בסולוטי. החל משנת 2023 יישובי המחוז סובלים מהתקפות של צבא אוקראינה כחלק ממאבק מזוין שהתחיל בעקבות פלישת רוסיה לאוקראינה. ב-22 במאי 2023 חמושים רוסים פרו-אוקראינים של לגיון חירות לרוסיה וחיל המתנדבים הרוסי (שני ארגוני אופוזיציה המורכבים מאזרחים רוסים שנלחמים לצד אוקראינה נגד המשטר במוסקבה) נכנסו למחוז בלגורוד מהגבול האוקראיני וכבשו שני כפרים בתוך רוסיה. מושל המחוז הכריז על משטר צבאי לכלל המחוז וכוחות תגבורת של הפדרציה הרוסית נשלחו לאזור.
ממשל

| --- | --- |
 :  ראו גם – מושל מחוז בלגורוד
הרשות המחוקקת היא "הדומה של מחוז בלגורוד" שכוללת 35 חברים. בראש המחוז עומד מושל שנבחר לחמש שנים. בספטמבר 2021 לתפקיד נבחר ויאצ'סלב גלדקוב.
מבחינה אדמיניסטרטיבית החבל מחולק ל-21 ראיונים ושש ערים בעל חשיבות מחוזית.
דמוגרפיה

נכון לינואר 2024 במחוז מתגוררים 1,500,659 תושבים. הוא בין המחוזות הבודדים באזור שאוכלוסייתה אינה יורדת. כ-67% מהאוכלוסייה מתגוררת בערים. העיר הגדולה - בלגורוד ובה כ-348 אלף תושבים.
בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין 2021 של הפדרציה הרוסית כ-80% מאוכלוסיית המחוז הם רוסים וכ-1% הם אוקראינים (לעומת 2.8% בשנת 2010).
כלכלה

מחוז בלגורוד הוא אזור תעשייתי-חקלאי. במחוז נמצאים מרבצים גדולים של ברזל המהווים כ-40% מסך מרבצי הברזל ברוסיה. כרייה ועיבוד עפרות ברזל מבחינה כלכלית מהווים נתח חשוב בכלכלת האזור. כריית עפרות הברזל מתבצעת בסביבות הערים בלגורוד, סטארי אוסקול, גובקין ושבקינו.
מגזרים תעשייתיים אחרים החשובים לכלכלת המחוז עוסקים, בייצור מוצרי גיר, הנדסה וייצור מכונות, עיבוד מתכות, מפעלים כימיים וביוכימיים (נמצאים בעיקר סביב העיר שבקינו), חומרי בניין ומזון.
כ-70% משטחי המחוז כוללים אדמה שחורה העשירה ברקבוביות וחומרים אורגניים, משמשים לחקלאות. הגידולים החקלאיים שמגדלים במחוז באופן מסורתי הם סלק סוכר, חיטת חורף, חמניות ושעורה. חקלאי האזור קיימו באופן מסורתי קשרי מסחר עם המגזר האגרו-תעשייתי האוקראיני. אינדקס התעשייה של המחוז בשנת 2021 היה 103% מעל אותו מדד בשנת 2020.  היקף הייצור החקלאי בשנת 2020 הסתכם ב-266.0 מיליארד רובל, מתוכם משקי בעלי חיים ייצרו 169.6 מיליארד רובל וייצור גידולי השדה הניב, 96.4 מיליארד רובל. הארגונים חקלאיים ספקו 85.9% מהיקף הייצור, מתוכם 95.5% ממוצרי משקי החי ו-69% מהייצור ממוצרי גידולי השדה. במשקי החי (בשר) הגידול העיקרי הוא גידול חזירים ואחריו גידול הבקר. במחוז 732.5 אלף דונם הוקצו לגידולי תבואה וקטניות.
מחזור בלגורוד היה בין 5 המחוזות המובילים של הפדרציה הרוסית מבחינת התשואה של רוב הגידולים החקלאיים המעובדים, למעט פולי סויה, שיבולם עמד רק במקום השישי ב-2021.
כלכלה > תחבורה

לפני מלחמת אוקראינה-רוסיה, דרך המחוז עוברו מספר כבישים מהירים ומסילות רכבת בעלי חשיבות גדולה לרוסיה שקשרו את מוסקבה עם אוקראינה. חשיבות מיוחדת הייתה לכביש המהיר אל חצי האי קרים ומסילת הרכבת מוסקבה-חרקוב-סבסטופול. האורך הכולל של מסילות הרכבת במחוז הוא 695 קילומטרים ואורכם של הכבישים הסלולים הוא 8,500 קילומטרים.
בשנת 1995 נמל התעופה הבין-לאומי בלגורוד החל לבצע טיסות בין-לאומיות. בשנת 2019 דרכו עבור כ-470 אלף נוסעים.
כלכלה > אנרגיה

נכון לדצמבר 2020, פעלו במחזור בלגורוד, 13 תחנות כוח בהספק כולל של 255.3 מגה וואט, כולל חוות רוח אחת, תחנת כוח סולארית אחת, שתי תחנות כוח מבוססות ביוגז ותשע תחנות כוח תרמיות. בשנת 2019 הם ייצרו 829.2 מיליון קילו-וואט חשמל.
בעבר רשת החשמל הייתה קשורה עם רשת החשמל של אוקראינה על ידי מספר קווים במתח 330 ק"ו. לאחר פלישת רוסיה לאוקראינה קווים אלו לא פעילים.
הערות שוליים

↑  Размер подтверждает значение, www.kommersant.ru, ‏2014-08-28 (ברוסית)
↑  Промпроизводство в Белгородской области в 2021г выросло на 3,3% - Центр || Интерфакс Россия, www.interfax-russia.ru, ‏2022-02-02 (ברוסית)
↑  Ход уборочной кампании 2020 в РФ по областям (обновлено 30.01.2021) | Zerno.ru, zerno.ru
↑  В Белгородской области завершается уборочная страда, www.zol.ru
↑  Об утверждении схемы и программы развития электроэнергетики Белгородской области на 2021 - 2025 годы от 30 апреля 2020 - docs.cntd.ru, docs.cntd.ru
| חלוקה אדמיניסטרטיבית של הפדרציה הרוסית |
| --- | --- | --- |
| סובייקטים פדרליים | סובייקטים פדרליים |  |
| רפובליקות | אדיגיה • אודמורטיה • אינגושטיה • אלטאי • בוריאטיה • בשקורטוסטן • דאגסטן • טובה • טטרסטן • חקסיה • סאחה-יקוטיה • מארי אל • מורדוביה • צ'ובשיה • צ'צ'ניה • צפון אוסטיה - אלניה • קאראצ'אי-צ'רקסיה • קברדינו-בלקריה • קומי • קלמיקיה • קרליה• קרים 1 • דונצק 1 • לוגנסק 1 |  |
| חבלים מנהליים (קראיה) | אלטאי • חברובסק • סטברופול • פרימוריה • פרם • עבר הבאיקל • קמצ'טקה • קרסנודאר • קרסנויארסק |  |
| מחוזות (אובלסטי) | אוליאנובסק • אומסק • אורנבורג • אוריול • איוואנובו • אירקוטסק • אמור • ארכנגלסק • אסטרחן • בלגורוד • בריאנסק • טומסק • טולה • טבר • טיומן • טמבוב • וולגוגרד • וולוגדה • וורונז' • ולדימיר • ירוסלבל • לנינגרד • ליפצק • מגדן • מוסקבה • מורמנסק • נובגורוד • נובוסיבירסק • ניז'ני נובגורוד • סברדלובסק • סחלין • סמולנסק • סמרה • סראטוב • פנזה • פסקוב • רוסטוב • ריאזאן • צ'ליאבינסק • קוסטרומה • קורגן • קורסק • קירוב • קלוגה • קלינינגרד • קמרובו • דרום חרסון 1 • זפורוז'יה 1 |  |
| ערים פדרליות | מוסקבה • סנקט פטרבורג • סבסטופול 1 |  |
| מחוזות (אובלסטי) אוטונומיים | המחוז היהודי האוטונומי |  |
| מחוזות (אוקרוגה) אוטונומיים | חנטי ומנסי • ימאלו-ננץ • ננץ • צ'וקוטקה |  |
| טריטוריה פדרלית | סיריוס |  |
| מחוזות כלכליים | מחוזות כלכליים |  |
| מחוזות כלכליים | מרכזי • צ'רנוזמיה-מרכז • מזרח סיביר • מערב סיביר • המזרח הרחוק • צפוני • אורל • צפון הקווקז • צפון מערב • עבר הוולגה • וולגה-וויאטקה • קלינינגרד |  |
| מחוזות פדרליים | מחוזות פדרליים |  |
| מחוזות פדרליים | מרכזי • המזרח הרחוק • סיביר • הצפון-מערבי • דרומי • אורל • וולגה • צפון קווקז • (קרים 2)  הערות: 1מרבית מדינות העולם לא מכירות בסיפוח דרום ומזרח אוקראינה וחצי האי קרים לרוסיה והם אינם מוכרים בינלאומית כחלק מרוסיה. 2התקיים בשנים 2014–2016. |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564782905171  BNE: XX5401969  GND: 4575479-2  LCCN: n83220751  MusicBrainz: 18bfd0b7-c24f-488c-9fa1-ae6dd831410e  NKC: ge149517  VIAF: 144288986   WorldCat (עם VIAF): 144288986
טבלת ייאוש

מחיקת תאריכים מלוח השנה.
טבלת ייאוש היא לוח שנה, שבו מסומנים הימים הנותרים עד לסיום תקופה מסוימת.
טבלת הייאוש משמשת להערכת משך הזמן הנותר עד תאריך המציין את סיומה של תקופה שהפרט שואף להשאיר מאחוריו. כגון: תום שנת הלימודים, תום תקופת התמחות, תום השירות הצבאי או סיומה של תקופת מאסר.
טבלת הייאוש קיבלה את שמה משימושה ככלי להתמודדות מול ייאוש מתמשך, המיועד לעורר תקווה לקראת העתיד לבוא.
הממלאים אותה נוהגים למחוק כל יום שעובר, או לחכות זמן מה, ואז למחוק בבת אחת כמות גדולה של ימים.
רחל הדס

רחל הדס (1930–2019) הייתה זמרת סופרן ישראלית.
ביוגרפיה

הדס נולדה בסלוניקי שביוון בשנת 1930. בגיל 8 חודשים עלתה לישראל עם משפחתה. בנעוריה למדה מוזיקה במסגרות שונות ובהמשך גם במדרשה למוזיקה בתל אביב (לימים לימדה מוזיקה בבית הספר הריאלי בחיפה).
בסוף שנות ה-40 ובתחילת שנות ה-50 הופיעה במועדונים שונים בחיפה ובשנת 1954 נסעה לראשונה לארצות הברית כדי ללמוד ריקוד מודרני (אצל מרתה גרהם) ולהופיע שם במועדונים מקומיים ("צברה" למשל) בשירים בעברית ובלאדינו כשהיא מקוטלגת כזמרת עם. אגב, לאורך השנים חקרה מוזיקה עממית והתמקצעה בה. היא שרה ב-16 שפות שונות.
בארצות הברית הופיעה בין השאר באולם ה"קרנגי הול" היוקרתי ובאולם ה-"Gate Of The Horn" בשיקגו. תיאודור ביקל סייע לה באותה תקופה.
באמצע שנות ה-50, במהלך שהותה בניו יורק, הופיעה עם שייקה אופיר ואמיתי נאמן (אותו הכירה במדרשה הממלכתית למחנכים ולמוזיקה בתל אביב, בהמשך היה בעלה הראשון) במסגרת להקת "אורנים", שלימים, עם פרישתה של הדס בשנת 1957, הפכה ללהקת "אורנים צבר" עם הסולנית גאולה גיל, דובי זלצר ומיכה כגן.
בשנת 1959 הקימה יחד עם המוזיקאי גיל אלדמע והרקדנים אברהם אלבר וחווה כוכב את להקת "הדר" שהופיעה בהוליווד. הלהקה פעלה עד אמצע שנות ה-60 ובוימה על ידי השחקן והבמאי ההוליוודי ריצ'רד אנגרולה, שנעשה גם בן זוגה של הדס.
לאורך סוף שנות ה-50 וה-60 היא הקליטה מספר תקליטים בעברית ובלדינו שהתפרסמו בארץ ובקרב הקהילות היהודיות באמריקה ובפריז, שם הופיעה ושהתה תקופה מסוימת.
באמצע שנות ה-80 הקימה הדס את מיזם "צליל עם" עם קרן התרבות אמריקה-ישראל על מנת להביא מוזיקה לעיירות פיתוח.
בשנות השמונים הקימה את מחלקת "הנוי והנצח" ב"גשר מפעלים חינוכיים", במסגרתה נפגשו אמנים ורבנים ישראלים. כמו כן, הקימה תחנת רדיו של "קול ישראל" בקריית ארבע ו-13 מרכזים למוזיקה בדרום הר חברון.
בשנותיה האחרונות חזרה בתשובה והתגוררה בקריית ארבע.
הערות שוליים

↑  צליל - עם, באתר "גיידסטאר ישראל"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007603916005171  VIAF: 87148036001187972347   WorldCat (עם VIAF): 87148036001187972347
הקיבוץ הדתי

סמל הקיבוץ הדתי
הבניין ההיסטורי של הנהלת הקיבוץ הדתי, ברחוב דובנוב 7 בתל אביב, אפריל 2008
תנועת הקיבוץ הדתי היא תנועה המאגדת 16 קיבוצים ו־8 מושבים שיתופיים של הציונות הדתית. ב-24 היישובים של התנועה מתגוררים למעלה מ-15,000 נפשות. 7 מתוך 16 קיבוצי התנועה נחשבים לקיבוצים שיתופיים, בעוד 9 קיבוצים עברו תהליכי הפרטה שונים.
היסטוריה

שורשי התנועה ב"ברית חלוצים דתיים" שנוסדה על ידי צעירי מזרחי של תורה ועבודה הפועל המזרחי. חברי הקבוצה היו חלוצים דתיים שעלו לארץ ישראל מארצות אירופה, בעיקר מגרמניה. הם הקימו בארץ ישראל מושבים, קבוצות עבודה, קבוצות הכשרה וכן קבוצות.
בשנת 1935, במהלך הוועידה השביעית של הפועל המזרחי, התאגדו הקבוצות לארגון גג אחד בשם "חבר הקבוצות של הפועל המזרחי" (שם דומה להתאגדות החילונית של הקבוצות - חבר הקבוצות). בשנת 1938 החליטו לשנות את השם לשם המקובל עד היום "הקיבוץ הדתי, איגוד הקבוצות של הפועל המזרחי" ובקיצור - "הקיבוץ הדתי". בסוף שנות ה-30, חברי הקיבוץ הדתי עברו הכשרה חקלאית בקיבוצים חילוניים, בהם קיבוץ בית אלפא.
ב-1 במרץ 1940 מנה הקיבוץ הדתי 795 חברים, 489 גברים ו-306 נשים, שהיו חברים בשבע קבוצות.
בתחילת מלחמת העצמאות היו לקיבוץ הדתי 16 נקודות התיישבות. עם פרוץ המלחמה נמצאו כל הקבוצות בקו החזית הקדמי: חברי טירת צבי הדפו התקפה כבדה של צבא ההצלה (כעשור לאחר שספגו התקפה זהה בימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט); גוש עציון עמד במצור ממושך והדף את האויב במבואותיה הדרומיים של ירושלים, עד שנפל. כך נפלו הקיבוצים כפר עציון, משואות יצחק ועין צורים. כפר דרום ננטשה אחרי עמידה במצור ובקרב במשך חודשיים. חברי קיבוץ בארות יצחק בדרום הדפו את הצבא המצרי מתוך חצר המשק, אך היישוב עצמו נהרס. קיבוץ סעד הופגז קשות על ידי כוח מצרי שפלש לארץ לאחר הכרזת העצמאות, ובמשך חודשים חיו חברי הקיבוץ בבונקרים ומנהרות מתחת לאדמה, והמשיכו בשגרת חייהם. כתוצאה מן ההפגזות נהרסו כל המבנים מעל פני האדמה, למעט "בית הביטחון" - המבנה היחיד עשוי בטון שהיה במקום. בקבוצת יבנה נהרגו שלושה חברים, בהם אב ובתו התינוקת, בהפצצת מטוס מצרי. 125 מחברי הקיבוץ הדתי, בהם שני ילדים, נהרגו במלחמה. אחרים נשבו בשבי הירדני.
לאחר המלחמה, השתקמה תנועת הקיבוץ הדתי בעליה של גרעינים וותיקים, על יסוד הקיבוצים שחרבו, ובהקמה של קיבוצים חדשים.
בשנות ה-50 הפכו שלושה קיבוצים של התנועה: משואות יצחק, ניר עציון ובני דרום למושבים שיתופיים ועל כן יצאו מתנועת הקיבוץ הדתי.
בשנות ה-70 וה-80 ניהלו הקיבוצים הדתיים מדיניות כלכלית שמרנית ועל כן לא סבלו ממשבר הקיבוצים.
עד תחילת המאה ה־21 היו בתנועה רק קיבוצים. בתש"ע הצטרפו לתנועה שלושת המושבים השיתופיים הדתיים, שבעבר פרשו מהתנועה מכיוון שחדלו מלהיות קיבוצים ובהמשך הצטרפו ארבעה מושבים שיתופיים נוספים. מגמת ההפרטה של שנות ה-90 הגיעה אל הקיבוצים היותר קטנים של התנועה: בהם מעלה גלבוע ובית רימון, אך עורר את חלק מהקיבוצים היותר דומיננטיים בתנועה: קבוצת יבנה, שדה אליהו, לביא, עלומים ומגדל עוז להימנות על מייסדי המטה השיתופי. גם כפר עציון ובארות יצחק נחשבים לקיבוצים שיתופיים, בעוד שאר 9 קיבוצי התנועה עברו תהליכי הפרטה.
מצבם הכלכלי של רוב קיבוצי הקיבוץ הדתי יציב. משקי הקיבוץ הדתי מתבססים על חקלאות, תעשייה ותיירות.