אוצר בית דין
דיונים הלכתיים > גובה סכום הגביה עבור הפירות

מעיקר הדין, לבית-הדין לגבות רק את הוצאות הקטיף, ההובלה והחלוקה; אסור להם לגבות תשלום על פעולות שנעשו לפני הקטיף, כגון השקיה, דישון וריסוס. זאת, כיוון שפעולות אלו נעשות לטובת בעל-הבית, ובכל מקרה היה צריך לבצע אותן כדי שהאילן יישאר בחיים לשנים הבאות.
לפי הרב משה שטרנבוך, אכן "לא מצינו שום היתר" לגביית הוצאות נוספות מעבר להוצאות החלוקה, ו"אין לזה מקור בתוספתא ובקדמונים". אולם, כיוון שמצוות שביעית קשה לקיום, ורק חקלאים מעטים הם מספיק גיבורים כדי לקיימה במלואה, תיקן הרב חיים ברלין בשנת ה'תר"ע תקנת שעה מכוח הכלל "הפקר בית דין הפקר", שלפיה מותר לבית-הדין לגבות מהציבור את כל הוצאות החקלאי. היתר זה עורר התנגדות בין חוגי הלומדים בירושלים, והיו שטענו שזה דומה להיתר מכירה. ובכל אופן, ראוי לבית-הדין להתמקח עם החקלאי ולשלם לו רק על הוצאות הגידול לאותה שנה, ולא על הוצאות שממילא היה צריך להוציא לצורך השנה הבאה.
לפי הרב שלמה זלמן אויערבך, כל הפירות הם הפקר. ומותר לכל אדם - גם לאדם מעיר אחרת שאינו כפוף לבית הדין - לבוא לקטוף מהם בעצמו. גם אם בית-הדין הוציא הוצאות על השקיה, דישון וריסוס, עדיין הפירות נשארים הפקר. לכן ודאי שאין רשות לגבות מהצרכנים את הוצאות ההשקיה, הדישון והריסוס, אלא רק את ההוצאות שהצרכן "חוסך" בכך שאינו צריך לבוא ולקטוף בעצמו. "גם בני העיר יכולים שפיר לומר לבית הדין שהפירות הם הפקר ולקטוף חינם, וכיוון שכן, למה ייקחו מהם שכר השקאה וזיבול, אחרי שהתורה הפקירה את הפירות מבלי לחייב כלל בכך את הזוכה?!". אמנם, לבית-הדין בזמן המשנה היה מותר לגבות מס מהציבור, והמס היה יכול להיות בכל גובה שנקבע על ידי בית הדין, בלי קשר להוצאות. אולם בימינו אין בית-דין שיש לו סמכות לגבות מיסים.
לפי הרב זאב וייטמן, בימינו מותר לבית הדין לגבות הוצאות נוספות, כיוון שבית הדין צריך להשתמש במערכות ההשקיה והדישון של החקלאי. מערכות אלו אינן הפקר בשנת השמיטה, והחקלאי לא חייב לאפשר לבית-הדין להשתמש בהן. מותר לחקלאי להתנות את הסכמתו בכך שבית הדין ישכור דווקא אותו לעבוד בשדה, וישלם לו את כל הוצאותיו. כיוון שבית-הדין צריך להשתמש במערכות של החקלאי לתועלת הציבור, כדאי לו לשלם לחקלאי כל מה שהוא מבקש, ומותר לו לגבות תשלום זה מהצרכנים. בפרט, מותר גם לקבוע את המחיר ע"פ המחיר הממוצע בשנים קודמות.
מעבר לשאלת כיסוי ההוצאות, עלתה השאלה מה צריך להיות המחיר לצרכן של פירות אוצר בית-דין. לכתחילה, הציפייה היא שהמחיר יהיה נמוך ממחיר השוק, שכן המחיר משמש רק לכיסוי ההוצאות וללא רווח לחקלאי. אולם רבני דורנו נחלקו בזה:
הרב נסים קרליץ פסק, שאם נערך תחשיב הוצאות מדויק, מותר לגבות כל מחיר שיאפשר לכסות את ההוצאות, גם אם המחיר גבוה ממחיר השוק.
אולם הרב יוסף שלום אלישיב פסק, שהמחיר לצרכן חייב להיות נמוך ממחיר השוק, שאם לא כך, אין בית-הדין פועל מאומה לטובת הציבור, והציבור יכול לומר לו "לתקן שלחתיך ולא לקלקל". לדעתו, לציבור אין כל תועלת בבית-דין המטפל בפירות הפקר, אם ההוצאות שהוא גובה גבוהות יותר ממחירם של פירות שאינם הפקר. והרב זאב וייטמן העיר על כך:
עצם ההשוואה ל"מחיר השוק" היא בעייתית, כיוון שמחיר השוק משתנה ממקום למקום, מדוכן לדוכן, ומיום ליום.
גם בשנה רגילה, מחירם של מוצרי-מזון בפיקוח הלכתי גבוה מעט יותר ממחירם של מוצרי-מזון ללא פיקוח. לכן, גם אם פירות אוצר בית-דין יקרים יותר מפירות רגילים ללא השגחה, ייתכן שבית-הדין מסייע לציבור בכך שהוא מאפשר להם לקנות פירות כשרים במחיר נמוך יחסית לפירות כשרים אחרים.
מכירה מתחת למחיר השוק עלולה לגרום לסוחרים ממולחים לנצל את פער המחיר - לקנות את הפירות בזול ולמכור אותם ביוקר במקום אחר, תוך עבירה על איסור מסחר בפירות שביעית. לכן, במקום שיש חשש למסחר בפירות שביעית, עדיף לכאורה למכור את הפירות במחיר השוק.