stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם ברסטו
מושל ויסקונסין

ב-1852 כבר השתקם המוניטין של ברסטו במידה מספקת כך שהוא ייצג את ויסקונסין בוועידת המפלגה הארצית של הדמוקרטים בבולטימור. אך המחלוקות המשפטיות שלו נמשכו, ובמהלך מושב בית המחוקקים של 1853 נקשר שמו לכמה מעשים מושחתים שעלו בהליך ההדחה של השופט לוי האבל, והוא העיד בפני בית המחוקקים תחת צו זימון לעדות. על כל פנים, האבל זוכה, ולא הוגשו שום האשמות חדשות נגד ברסטו.
באותו מושב בית המחוקקים, עבר חוק יובש שהתבסס על חוק דומה שעבר במיין, ובו הוחלט להעביר את החוק למשאל עם. ברסטו היה למתנגד תקיף של החוק, ודיבר נגדו בכל רחבי המדינה. במהלך קיץ 1853 הוא היה לתומך של א. האייט סמית' כדי שיקבל את מועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל ויסקונסין, והשתתף בכמה פגישות והצבעות של המפלגה שבהם נבחרו הנציגים. על כל פנים, בוועידת המפלגה המדינתית, כאשר לא עלה בידו של סמית' לזכות ברוב לאחר שבעה סבבי הצבעה, הוא פרש מהמרוץ ועודד את הנציגים מטעמו לתמוך בברסטו. בסבב ההצבעה ה-11 נבחר ברסטו כמועמד המפלגה, לאחר שהביס בהפרש קל את ג'יירוס ק. פיירצ'יילד. הוועידה גם קיבלה החלטה שקראה לבטל את חוק היובש.
בבחירות הכלליות שהתקיימו בנובמבר, ניצב ברסטו זו הפעם השלישית מול מועמד מפלגת האדמה החופשית אדוארד ד. הולטון, שאותו הוא הביס שוב לאחר שקיבל 54 אחוזים מכלל קולות המצביעים. ב-2 בינואר 1854 הושבע ברסטו כמושל ויסקונסין. כמושל, הוא תמך בסלילתה של מסילת הברזל הטרנס-יבשתית ועמד נגד הניסיונות של תנועת שאינם יודעים דבר לסכל את אזרחותם של אנשים שנולדו מחוץ לארצות הברית או להאט את תנועת ההגירה. כמובטח, הוא התנגד והטיל וטו על חוק היובש, זאת על אף העובדה שבמשאל העם הובעה תמיכה בחוק.
על כל פנים, האשמות על התנהלות פיננסית בלתי ראויה צצו שוב, והפעם הן היו קשורות לשימוש בכספי בתי הספר הציבוריים ולהשפעה בלתי ראויה על הלוואות בערבות המדינה, וכספים נוספים שהוקצו על ידי בעלי בריתו בבית המחוקקים שנשלט על ידי הדמוקרטים. אף על פי שברסטו היה מסוגל להבטיח את בחירתו כמועמד הדמוקרטים לתוקפת כהונה נוספות ב-1853, הוא איבד את התמיכה במפלגתו שלו ובוויסקונסין בכלל.
מושל ויסקונסין > בחירות 1855

ב-1855, כאשר התמודד ברסטו בבחירות לתקופת כהונה שנייה כמושל, הוא הוכרז בתחילה כמנצח מול יריבו מהמפלגה הרפובליקנית, קולס בשפורד, בהפרש של 157 קולות. בשפורד מצדו טען שתוצאות הבחירות הושגו בדרכי הונאה, ועד מהרה הוכח שניצחונו של ברסטו הושג בהצבעות מזויפות של מצביעים שלא היו קימים בחלק שהיה מיושב בדלילות בצפון המדינה, בנוסף לאי-סדרים נוספים כמו שתי ועדות בחירות נפרדות שכל אחת מהן טענה ללגיטימיות במחוז וופאקה, וניסיונות להגיש אישורים סותרים.
תוך כדי התכנסותן של יחידות מיליציה יריבות בקפיטול מדינת ויסקונסין במדיסון, שאיימו לפתוח במלחמת אזרחים בתוך המדינה, הושבע ברסטו לתקופת כהונתו השנייה ב-7 בינואר 1856 בטקס פומבי מלא. באותו יום הושבע גם בשפורד בטקס צנוע שהתקיים באולם בית המשפט העליון של ויסקונסין ונוהל על ידי נשיא בית המשפט אדוארד ו. ויטון.
התובע הכללי של ויסקונסין, ג'ורג' בולדווין סמית', פתח בהליכים בבית המשפט העליון של ויסקונסין כדי להעביר מתפקידו את ברסטו, שאיים שהוא "לא יוותר על משרתו כל עוד הוא חי". לאחר שקרא תיגר על סמכות השיפוט של בית המשפט ללא הצלחה, ולאחר שהבין שדעת הקהל פנתה נגדו, החליט ברסטו שלא להתמודד מול ההאשמות על הונאה, והגיש לבית המחוקקים את התפטרותו ב-21 במרץ, ובכך הותיר את סגן המושל הנבחר ארתור מקארתור האב כמושל בפועל. ב-24 במרץ פסק בית המשפט העליון פה אחד שהמושל החוקי הוא ברשפורד.
לאחר כהונתו כמושל

ברסטו עבר לג'יינסוויל שבוויסקונסין, שם הוא פתח בנק, קידם כמה תוכניות לסלילת מסילות ברזל, והיה לנשיא חברת הרכבות סנט-קרואה ואגם סופיריור. מיזמיו העסקיים לא נחלו הצלחה כאשר הבנק שלו קרס במהלך הפאניקה של 1857, וחברת הרכבות שלו הייתה מעורבת בשערוריית שוחד נוספת. עם זאת, הוא המשיך להיות מעורב בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית, ושימש כנציג ויסקונסין בוועידת המפלגה הארצית של 1860, בה הוא פעל למען בחירתו של סטיבן דאגלס כמועמד המפלגה לנשיאות.
מלחמת האזרחים

| --- | --- |

 השתייכות:  צבא האיחוד
 תקופת הפעילות:  1861–1865 (כ־4 שנים)
 דרגה:   בריגדיר גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד רגימנט הפרשים השלישי של ויסקונסין
 פעולות ומבצעים
 מלחמת האזרחים האמריקאית
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, כתב ברסטו לגנרל ג'ון פרימונט, שמונה כמפקד מחלקת המערב, והציע לו להקים רגימנט פרשים. בחודשים הבאים, צמצמה מחלקת המלחמה של ארצות הברית את בקשותיה לרגימנטים של פרשים מתנדבים, ודחתה את הצעתו של ברסטו. בסופו של דבר נכנס רגימנט הפרשים השלישי של ויסקונסין לשירות בצבא האיחוד תחת פיקודו של ברסטו, שקיבל מינוי של קולונל ב-31 בינואר 1862, במחנה ברסטו, ליד ג'יינסוויל, וב-26 במרץ עזב את גבולות המדינה בדרכו לסנט לואיס.
זמן קצר לאחר הגעתם לסנט לואיס, מונה ברסטו כמפקד המשטרה הצבאית בקנזס, והרגימנט התפרס ברחבי המדינה למשימות שיטור. במשך רוב תקופת שירותו בתפקיד, פעל ברסטו מבסיסו בפורט לוונוורת'. חודשים ספורים לאחר תחילת שירותו, הוא חלה, ולאחר מאבק של כמה חודשים, הוא הוצב מחדש בקיץ 1863 כנשיא בתי המשפט הצבאיים בסנט לואיס. ב-4 במרץ 1865 הוא שוחרר מהשירות, וקיבל קידום רטרואקטיבי לדרגת בריגדיר גנרל בצבא המתנדבים ב-13 במרץ.
מותו

לאחר תום שירותו, נשאר ברסטו בעיר לוונוורת' שבקנזס, והגיש מועמדות לחוזה בבית הכלא המדינתי. שניים מבניו עברו גם הם לעיר. מצב בריאותו התדרדר במהלך שנות המלחמה, והוא סבל משלשול כרוני. ויליאם ברסטו נפטר בלוונוורת' ב-13 בדצמבר 1865. הוא נטמן בבית הקברות ברוקמר שבקליבלנד, אוהיו. על שמו של ברסטו נקרא רחוב במרכז העיר ווקשה.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1719-1720
הערות שוליים

↑  Haight, Theron Wilber, ed. (1907). Memoirs of Waukesha County. Madison, Wisconsin: Western Historical Association, pp. 91-92.
↑  "Barstow, William Augustus (1813-1865)". Wisconsin Historical Society. 3 August 2012.
↑  Haight, Theron Wilber, ed. (1907). Memoirs of Waukesha County. Madison, Wisconsin: Western Historical Association, p. 82.
↑  Haight, Theron Wilber, ed. (1907). Memoirs of Waukesha County. Madison, Wisconsin: Western Historical Association, p. 83.
↑  "Democratic State Convention". Southport telegraph. Kenosha, Wisconsin. September 14, 1849. p. 2.
↑  "Democratic State Convention". Waukesha Democrat. Waukesha, Wisconsin. September 18, 1849. p. 2.
↑  "Official Vote of the State". Milwaukee Daily Sentinel. Milwaukee, Wisconsin. November 30, 1849. p. 2.
↑  Johnson, Allen, ed. (1943). "Barstow, William Augustus". Dictionary of American Biography. Vol. 2 (Barsotti–Brazer). New York: Charles Scribner's Sons. pp. 1–2.
↑  "The Loco Foco Convention". Wisconsin Express. Madison, Wisconsin. September 18, 1851. p. 2.
↑  "Democratic State Convention". River Times. Fort Winnebago, Wisconsin. September 17, 1853. p. 2.
↑  "The Prohibitory Law Vetoed". Wisconsin State Journal. Madison, Wisconsin. March 24, 1855. p. 2.
↑  McCann, Dennis (December 10, 1998). "3 governors held office within weeks". Milwaukee Journal Sentinel. Archived from the original on March 7, 2003.
↑  "Attorney General ex rel. Bashford v. Barstow - 4 Wis. 567 (1856)". Wisconsin Court System.
↑  Quiner, Edwin B. (1866). "Regimental History - Third Cavalry". The Military History of Wisconsin. Chicago: Clarke & Co. p. 96.
↑  Quiner, Edwin B. (1866). "Regimental History - Third Cavalry". The Military History of Wisconsin. Chicago: Clarke & Co. p. 909.
↑  Quiner, Edwin B. (1866). "Regimental History - Third Cavalry". The Military History of Wisconsin. Chicago: Clarke & Co. p. 914.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1191197204  ISNI: 0000 0000 5458 7928  LCCN: nr99008152  NTA: 401994732  SNAC: w6641bch  VIAF: 19597170   WorldCat (עם VIAF): 19597170
המסגד הגדול בבאר שבע

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מסגד 
 מיקום:  באר שבע 
 מדינה:  ישראל 
 
 קואורדינטות:  31°14′30″N 34°47′18″E﻿ / ﻿31.241555555556°N 34.788277777778°E﻿ / 31.241555555556; 34.788277777778
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת באר שבע מוגדלת) המסגד הגדול בבאר שבע(למפת באר שבע רגילה) המסגד הגדול בבאר שבע(למפת צפון הנגב רגילה) המסגד הגדול בבאר שבע(למפת צפון הנגב מוגדלת) המסגד הגדול בבאר שבע  he המסגד הגדול בבאר שבעhe המסגד הגדול בבאר שבעמפת  __ באר שבע [‌למפה דינמית של צפון הנגב‌]מצפון, ממזרח ומערב: __ מועצה אזורית בני שמעון ממזרח: __ עומר, __ תל שבע מדרום: __ שגב שלום, __ מועצה אזורית מרחבים tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;   לחצו כדי להקטין חזרה   לחצו להגדלה    העיר העתיקה בבאר שבע (ניתן להקיש על אתרים שונים כדי להגיע לערכים מורחבים המפרטים אודותם) 
 
המסגד ב-1917
המסגד הגדול בבאר שבע (ערבית: مسجد بئر السبع الكبير, "מסג'ד באר אלסבע אלכביר") הוא המסגד הראשון שנבנה בבאר שבע ובנגב בכלל, ובמשך שנים נחשב למסגד הגדול ביותר בדרום הארץ. המסגד ממוקם בסמוך ל"בית המושל", בעיר העתיקה של באר שבע, מהווה חלק ממתחם מוזיאון הנגב לאמנות והוא אתר מורשת
בניית המסגד

כשהחלה בניית המסגד הטיל הקאימיקם (מושל המחוז העות'מאני) את הביצוע על קבלן ערבי מקומי, שהיה מנכבדי העיר, אולם המסגד לא נבנה לשביעות רצונו, והקאימיקם הורה על פירוק המסגד והביא אדריכל נוצרי מירושלים, שייעצב מחדש את המסגד וייפקח על בנייתו. המסגד הגדול בבאר שבע אופייני למסגדים טורקיים שנבנו ברחבי האימפריה העות'מאנית באותה תקופה. סוג זה של מסגד כולל את כל המבנה תחת גג כיפתי אחד, בהשראת הכנסייה הביזנטית הגיה סופיה באיסטנבול, שהפכה על ידי הטורקים למסגד.
בין מאפייני המסגד הטורקי, כיפה גדולת ממדים עם מרחב גדול מתחתיה, והמבנה מוצף אור מחלונות גדולים הקבועים בקיר ונותן תחושה של מרחב. מאפיין נוסף של המסגדים הטורקיים הוא הצריח הדק, המסתיים בכיפה דמוית קונוס. המסגד הגדול בבאר שבע דווקא אינו דוגמה מובהקת לסגנון בנייה מסוג זה, מאחר שהכיפה קטנה יחסית, שמונת החלונות בבסיס הכיפה אינם גדולים ואינם מוסיפים לכיפה מראה קליל. אך בהיותו המסגד הראשון, והיחיד בתקופתו, שנבנה בנגב, נחווה הבניין כמפואר ומרשים ביותר, והצריח נחשב כגולת הכותרת שלו. את אבני הצריח הביאו על גבי גמלים מחורבות חלוצה, שאבניה נחשבו משובחות. בשנת 1934 מתאר עארף אל-עארף, בסיפרו, את צריח המסגד: "מבחינה הנדסית נחשב בניין זה למשוכלל בתכלית השכלול".
לאחר 1948

במהלך מלחמת העצמאות נכבש הנגב על ידי הצבא הישראלי במבצע יואב, אוכלוסיית העיר הפכה לישראלית יהודית, ומשנת 1948 לא נעשה שימוש במסגד לצורכי תפילה. בשנים 1948–1953 שימש המסגד כבית מעצר וכבית משפט השלום. ב-1953 החל מבנה המסגד לשמש כמוזיאון, אך עקב מצבו הרעוע פונה בשנת 1992 בשל היותו מבנה מסוכן. עם שיפוץ מוזיאון הנגב לאומנות בראשית שנות האלפיים ביקשה עיריית באר שבע לשפץ את הבניין ולהמשיך להשתמש בו כמוזיאון. כמה גורמים וביניהם האגודה לסיוע ולהגנה על זכויות הבדואים ביקשו לשוב ולהופכו לבית תפילה. הם פנו בעניין לבית המשפט[דרושה הבהרה], ומשנדחתה פנייתם פנו לבג"ץ.
העותרים דרשו כי המקום יחזור לשמש כמסגד. העירייה, מנגד, עמדה על כך שהמקום ישמש כמוזיאון "לתרבות בני אברהם" ולאו דווקא למוסלמים. עמדת המדינה, שהשופטים ראו בה פשרה נכונה, הייתה כי יש להקים במקום מוזיאון לתרבות האסלאם. לביוני 2009, לאחר 9 שנים, קבעו שופטי בג"ץ, בדעת רוב, כי העירייה צריכה להקים במקום מוזיאון ש"יוקדש לתרבות האסלאם ועמי המזרח, באופן שיבטיח מתן ביטוי להיבטים שונים של תרבות האסלאם". לאפשר את הרחבת מוזיאון הנגב לאומנות גם למבנה המסגד. בהחלטה נמתחה ביקורת מרומזת על עיריית באר שבע ונקבע כי "ייעוד המוזיאון יוקדש לתרבות האסלאם ועמי המזרח, באופן שיבטיח מתן ביטוי להיבטים שונים של תרבות האסלאם" ובכך ישמור על צביונו. ב-2011 נפתחה במקום תצוגה אותה אצר גואל דרורי שמתארת את תולדות באר שבע מאז הקמתה מחדש על ידי העות'מאנים. בספטמבר 2012 התעוררה מחאה נגד עריכת "פסטיבל היין" ברחבה המשותפת למסגד ולמוזיאון הנגב לאומנות.
הערות שוליים

↑  המוזאון לתרבות האסלאם ועמי המזרח, באר שבע, באתר מועצה לשימור אתרי מורשת בישראת (ע"ר)
↑  גדעון ביגר, אלי שילר, באר שבע ואתריה, הפרק: "המסגד הגדול", הוצאת אריאל, 1991. עמ' 94.
↑  איתמר לוין, בגץ: המסגד הטורקי בבאר שבע יהיה מוזיאון לאיסלאם, באתר News1 מחלקה ראשונה, 23 ביוני 2011
↑  כשהטורקים בנו את באר שבע, אתר מגפון, 22 באוגוסט 2012
↑  יניר יגנה וג'קי חורי, מוסלמים בנגב הקימו מאהל מחאה נגד פסטיבל יין במסגד בבאר שבע, באתר הארץ, 3 בספטמבר 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 308266168   WorldCat (עם VIAF): 308266168
יצחק קדמון

| --- | --- |

 לידה:  6 באוקטובר 1910 ג' בתשרי ה'תרע"א שטוטגרט, הקיסרות הגרמנית
 פטירה:  3 באפריל 1978 (בגיל 67) כ"ב באדר ב' ה'תשל"ח כפר הרא"ה
 שם לידה:  יצחק קויפמן 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  כפר הרא״ה 
 תאריך עלייה:  1933
 פעילות בולטת:  מנהל מחלקת הקליטה הפועל המזרחי/המפד"ל
 ידוע בשל:  שליחות עלומה להעלאת יהודי צפון אפריקה, יישוב חבל לכיש והקמת מושבי עובדים ומוסדות חינוך
 בת זוג:  שושנה (רוז) לבית בסרגליק
 מספר צאצאים:  5
 
יצחק גדליה קדמון (קויפמן; 6 באוקטובר 1910 – 3 באפריל 1978) היה ממייסדי כפר הרא"ה ומזכירו הראשון ומי שהוגדר כ"מוכתר הכפר", מראשי איגוד המושבים של הפועל המזרחי במשך 40 שנה, וממקימי המושבים של הפועל המזרחי בחבל לכיש. קדמון כיהן כמנהל מחלקת הקליטה של הפועל המזרחי בשנים 1950 עד 1954 ושל המפד"ל בשנים 1970–1976. הוא היה איש מחלקת החינוך של האיגוד בשנים 1960–1967, וראש המרכז לתפוצות של משרד העלייה והקליטה בשנים 1967–1970.
תולדות חייו

קדמון נולד בג' תשרי ה'תרע"א, למנחם-עמנואל והנדלה-הנכן קופמן בשטוטגרט, גרמניה. הוא למד בבית הספר הריאלי בפרנקפורט על שם שמשון רפאל הירש. בשנים 1925–1928 למד בישיבה הגבוהה בטירנוי, סלובקיה. בשנים 1928–1933 למד קדמון לימודי מסחר, השתלם בבית מסחר לטקסטיל והחל בפעילות בתנועת הנוער הדתי "עזרא" ובברית החלוצים הדתיים. עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933 עלה ארצה. ב-1934 הצטרף למייסדי כפר הרא"ה והיה למזכיר הראשון (מוכתר) ולחבר המושב עד פטירתו. קדמון נשא בשבט ה'תרצ"ו (1936) את שושנה (רוז) לבית בסרגליק, ונולדו להם חמישה ילדים.
נפטר ב-3 באפריל 1978, והובא למנוחות בבית העלמין של מושב כפר הרא"ה.
התיישבות

קדמון גויס לעבודה במרכז החקלאי של הפועל המזרחי בתחילת שנות ה-40. הוא הוביל את הקמת מושב תקומה במסגרת עלית 11 הנקודות לנגב. עם הקמת חבל לכיש בראשות לובה אליאב, עבד קדמון לצדו מטעם איגוד המושבים של הפועל המזרחי בהקמת מושבים, יישובים כפריים ומרכז כפרי, מועצה אזורית שפיר ומועצה אזורית שדות נגב של היום. כך אמר עליו לובה אליאב: "ימינו המשותפים בחבל לכיש מהווים פרק היסטורי שלא יישכח... מדברי ימי ישראל". באופן מיוחד היה קדמון מעורב בהקמת כפר מימון,שאליו כיוון תגבורת משמעותית של בני דור הבנים הראשון בכפר הרא"ה כולל בניו חגי ורפי. בימים אלו ממשיכים את דרכו שלשה מנכדיו, שעדיין מתגוררים בכפר הרא"ה.
עלייה וקליטה

קדמון היה ראש מחלקת הקליטה של הפועל המזרחי בשנים 1950–1954, שנות העלייה ההמונית של עולים מאירופה ומארצות ערב. ב-1955 נשלח על ידי הברית העולמית של תורה ועבודה להיות שליח הפועל המזרחי בצפון אפריקה לצידו של חיים מויאל. במסגרת זו היה מעורב בפרשת דמנאת, ובמכתבים מצפון אפריקה עודד את חבריו לתנועה להיאבק על זכותם של אנשי דמנאת להגיע למושבים הדתיים של הפועל המזרחי.
באמצע שנות ה-50 השתחררו מרוקו ותוניסיה משלטון הצרפתים, ובאלג'יריה החל מאבק דמים לשחרור מעול צרפת. בשנת 1957 נשלח קדמון על ידי המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים לצפון אפריקה במסווה של איש עסקים גרמני כדי לארגן עליית יהודים לארץ, ובאותו זמן שינה את שמו מקויפמן לקדמון, כפי שעשו רבים שהצטרפו לשורות 'המשרד'. קדמון היה מעורב ביסוד מושב יד רמב"ם על ידי עולים מהמעמד הבינוני מאזור העיר פאס במרוקו וליווה את המתיישבים אחר כך במשך שנים.
בשנים 1967–1970 היה קדמון ראש המרכז לתפוצות של משרד העלייה והקליטה, סייר מטעם המשרד באירופה וארגן קליטה של תלמידים דתיים וחרדים מחוץ לישראל במוסדות ובישיבות בארץ, כולל בישיבת ההסדר כרם ביבנה ובישיבת איתרי החרדית.
עם תחילת גל העלייה מברית המועצות בשנות ה-70, מונה קדמון לראש מחלקת העלייה של המפד"ל בשנים 1970–1976. הוא היה פעיל בקליטתם הפיזית והרוחנית של עולי גאורגיה ובוכרה, אשר שמרו על המסורת היהודית במהלך כל שנות השלטון הקומוניסטי.
חינוך

פעילותו החינוכית של קדמון החלה בעיצוב מערכת החינוך בכפר הרא"ה, תוך שילוב ילדי משפחות דתיות ומסורתיות מהמושבים השכנים. בהמשך פעל קדמון להקמת בתי ספר אזוריים בהתיישבות החדשה בחבל לכיש ודחף לאינטגרציה של יישובים שכנים, תוך התגברות על הגיוון העדתי והרקע ההתיישבותי השונה של המושבים והקיבוצים של התנועה. קדמון הטיף להקמת השירות הלאומי לבנות כדי שייתן מענה למחסור בגננות בהתיישבות החדשה.
בשנים 1960–1967 היה קדמון איש מחלקת החינוך של איגוד המושבים של הפועל המזרחי. הוא פעל להקמת ישיבות ואולפנות בני עקיבא במושבי איגוד המושבים, כפר מימון, כפר פינס, צפריה ואבן שמואל.
קדמון גייס תרומה גדולה של בישוף אזור אאוגסבורג, גרמניה, יוזף שטימפלה, לפיתוח מרכז תיכון תורני מקצועי במרכז שפירא. קבלת תרומה זו הייתה שנויה במחלוקת בראשית היחסים המתחדשים עם "גרמניה אחרת", אך זכתה בתמיכתו הנמרצת של ראש המועצה האזורית שפיר משה מושקוביץ.
קדמון עודד את הקמת הישיבה החקלאית בכפר הרא"ה ב-1953 ולאחר הקמתה סייע לראש הישיבה הרב שלמה צוקרמן לשאת בעול המנהלה.
כתיבה

קדמון ערך את ידיעון איגוד המושבים, מענית בשמו המאוחר, במקביל לנתן גרדי ולאחריו. מפרי עטו של קדמון יצאה חוברת על המושב הדתי המפרטת הן את האידאולוגיה והן את המעשה במושב הדתי. בנוסף, כתב קדמון חוברת הנצחה לנופלים מבני המושבים.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13  שאול מייזלש, שלהבת גדולה לזכר דמותו של יצחק קדמון ז"ל איש ההתישבות הדתית, תל-אביב: מורשת, תשמ"ד, עמ' 19,33,90-91, 102-103,110-111,128-9, 130-131,149
↑  יצחק רפאל, אנציקלופדיה של הציונות הדתית, ירושלים: מוסד הרב קוק, 1983, עמ' כרך חמישי עמ' 61
1 2 3 4  חגי הוברמן, אברהם נווה, ייחודו של כפר תולדותיו וקורותיו של כפר הרוא"ה, וועד כפר הרוא"ה, 2003, עמ' 66,182,276
↑  הוקמה מועצת הנגב הצפוני, הצופה, 7 בפברואר 1951
↑  אורלי גולדקלנג וברוך גרינברג, זיכרונות נצורים, מקור ראשון, דיוקן, 14.1.2022, עמ' 34-37
↑  אביתר, שלוש פרשיות בעליית יהודי דמנאת, ‏28 אפריל 2019
↑  ישי ארנון, ציונות דתית בארץ מבוא השמש, ירושלים: הקיבוץ המאוחד, 2016, עמ' 311-337
↑  מתי לוי, ייסוד מושב יד רמב"ם-זכרונות על אבי דוד לוי, ממייסדי המושב, ‏18.3.2021
↑  דברי הכנסת, פנייתו של ראש מחלקת העלייה של המפד"ל לראשי המועצות הדתיות בעניין קליטה ארגונית של עולים חדשים (עמ' 189), ‏30 אוקטובר 1972
↑  יצחק קדמון, המושב הדתי עקרונותיו ומהותו, אגוד המושבים של הפועל המזרחי והמדור הדתי במחלקה לענייני הנוער והחלוץ בהסתדרות הציונית העולמית, תשכ"ט
↑  יצחק קדמון, תוכן העניינים של חוברת המושב הדתי, ‏תשכ"ט
↑  יצחק קדמון, עץ חיים חוברת הנצחה לזכרם של בני מושבי הפועל המזרחי שנפלו על הגנת המולדת בשרות פעיל בשנים תשכ"ט-תשל"ד., מזכירות איגוד המושבים של הפועל המזרחי.
↑  יצחק קדמון, רשימת נופלים מתוך עץ חיים-חוברת הנצחה (עמ' 14-15)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007460811305171  ISNI: 0000 0000 5056 223X  LCCN: nr91031185  VIAF: 34148874601149621429   WorldCat (עם VIAF): 34148874601149621429
הדג שלי שטן

| --- | --- |

כרזת הסדרה
 סוגה:  סדרת הנפשה, סדרת קומדיה
 יוצרים:  ניקולאס ג'יי בויסרט
 בימוי:  סטיבן מג'ורי
 מדבבים:  ראו כאן
 מדבבים בעברית:  ראו כאן
 ארץ מקור:  קנדה קנדה
 שפות:  אנגלית וצרפתית (הסדרה דובבה לשפות נוספות, ביניהן עברית)
 מספר עונות:  2 (בישראל הסדרה שודרה כעונה 1)
 מספר פרקים:  26
 הפקה
 מפיק:  ג'יסליין סיר, סטיבן מג'ורי
 חברת הפקה:  Sardine Productions CBC Television
 הפצה:  PorchLight Entertainment (בעבר) Cyber Group Studios (כיום)
 מוזיקה:  Apollo Studios
 אורך פרק:  24 דקות
 שידור
 רשת שידור:  CBC Television Télévision de Radio-Canada
 רשת שידור בישראל:  ערוץ הילדים
 פורמט (תמונה):  720p‏ (16:9‏ HDTV)
 תקופת שידור מקורית:  9 בספטמבר 2006 – 15 בדצמבר 2007
 תקופת שידור בישראל:  7 באפריל 2008 – 2008
 קישורים חיצוניים
 www.cbc.ca/mygoldfishisevil
 דף התוכנית ב-IMDb
הדג שלי שטן (באנגלית: My Goldfish Is Evil, בצרפתית: Mon Poison Rouge) היא סדרת קומדיה מונפשת קנדית משנת 2006 שנוצרה על ידי ניקולאס ג'יי בויסרט, בוימה על ידי סטיבן מג'ורי והופקה על ידי "Sardine Productions". הסדרה מספרת על בני, ילד שקיבל מאמו דג זהב במתנה אשר רוצה להשתלט על העולם.
הסדרה הופצה ברחבי העולם על ידי PorchLight Entertainment ושודרה במדינות רבות, ביניהן קנדה, איטליה וישראל. בקנדה הסדרה שודרה בערוץ CBC Television בדיבוב לאנגלית קנדית החל מה-9 בספטמבר 2006 עד ה-15 בדצמבר 2007, ולאחר מכן שודרה בערוץ Télévision de Radio-Canada בדיבוב לצרפתי קובני החל מה-14 בינואר 2007 עד ה-30 במרץ 2008. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בדיבוב לעברית בערוץ הילדים ב-7 באפריל 2008. לסדרה הופקו שתי עונות ו-26 פרקים באורך 24 דקות, בישראל הסדרה שודרה כעונה אחת.
החל משנת 2012 זכויות ההפצה של הסדרה בבעלות Cyber Group Studios.
תקציר העלילה

הסדרה עוקבת אחריו הרפתקאותיו של בני בן ה-11 ודג הזהב שלו, אדמירל בבלס, אשר קיבל מתנה מאמו. אדמירל בבלס הוא דג זהב אינטליגנטי אשר מעוניין להשתלט על העולם, דבר שגורם לו לעיתים קרובות לברוח מהאקווריום שלו בניסיון לעשות את זה. מפני שאמא של בני לא מאמינה לו, בני חייב להציל את העולם בעצמו.
דמויות

בני - ילד בן 11 בעל דג זהב המנסה להשתלט על העולם. ילד יחיד, עליז ובעל דמיון מפותח.
אדמירל בבלס - דג זהב המעוניין להשתלט על העולם.
אמא של בני - אישה טובה שמרבה להיות במצב רוח טוב. בעלה עזב בטיסה ומטוסו התרסק ולעולם לא נמצא.
ניה - חברה טובה של בני. ילדה חכמה ופופולרית.
אלווד - חברו הטוב ביותר של בני. טוב בספורט והיחיד שמאמין לבני בקשר לדג הזהב שלו.
דזמונה - בריוניות ויריבה של בני מבית הספר.
סקופ - איש עיתונים בשנות ה-80. בעל רגל מעץ ועין זכוכית. משמש כמדריך של בני.
מדבבים

במאית הדיבוב של הסדרה בעברית הייתה אפי בן ישראל ומפיקת הדיבוב הייתה ענבר שטגר עזרא.
| שם הדמות | מדבב/ת באנגלית | מדבב/ת בעברית |
| --- | --- | --- |
| בני | סוניה בול | מיכל רשף |
| אדמירל בבלס | סטפן בלאנשט | צביקה פורמן |
| אמא של בני | ג'יין ווילר | עדי ארד |
| ניה | אליסון וונר |  |
| אלווד | ברוס דינסמור |  |
| ננה | סוניה בול | ענת ניב |
| דגזמונה | לוסינדה דייוויס | ספיר דרמון |
| גברת דיילי | סוזן גלובר | ענת ניב |
| מנהל בית הספר | ברוס דינסמור |  |
| אריק | איאן אינגרם | דורון בן-עמי |
| הקצין סוונסון | סטפן בלאנשט |  |
| סלפי הליצן | ברוס דינסמור |  |
בנוסף דיבבו בגרסה העברית אלון שר, דרור טייכנר, הדר שחף-מעיין ורוברט הניג. בגרסה האנגלית דיבבו גם ריק ג'ונס וג'ון קונסגן.
הפקה

הסדרה שודרה לראשונה בשנת 2002 בפסטיבל MIPCOM על ידי Sardine Productions. ביוני 2003, CBC Television ו-VRAK.TV רכשו את הסדרה לפיתוח. בפברואר 2004, Super Écran ו-VRAK רשמו על הסדרה באופן רשמי כאשר ממתנים ל-CBC. באותה עת נקבעה הסדרה להפקה באביב 2004, כשהעונה הראשונה תעלה בספטמבר 2005. מאוחר יותר באותו חודש, CBC הפיצו את הסדרה באופן רשמי. במהלך קיץ 2005, דיווחה Sardine שהסדרה תתחיל להיות משודרת באוקטובר, כאשר CBC ו-Ici Radio-Canada Télé יהיו המשדרים.
זכויות ההפצה לסדרה הוענקו בהתחלה ל-S.K.A ביולי 2004. ההפצה הביתית של הסדרה, ניתנה ל-PorchLight Entertainment באפריל 2006. בשנת 2012, Cyber Group Studios רכשה את זכויות הסדרה, וכעת היא המפיצה שלה.
פרקים > עונה 1

| מספר הפרק | שם הפרק | תאריך שידור מקורי |
| --- | --- | --- |
| 1 | מנוף האבדון | 9 בספטמבר 2006 |
| 2 | צבא ימי | 16 בספטמבר 2006 |
| 3 | ביקור בעולם הים | 23 בספטמבר 2006 |
| 4 | מרכז פיקוד, יש לנו דג זהב! | 30 בספטמבר 2006 |
| 5 | הצג וספר | 7 באוקטובר 2006 |
| 6 | קשיי האהבה | 3 בפברואר 2007 |
| 7 | מקקי הקרח | 14 באוקטובר 2006 |
| 8 | הרפתקה בביוב | 21 באוקטובר 2006 |
| 9 | שידור מפחיד | 28 באוקטובר 2006 |
| 10 | החילוץ | 18 בנובמבר 2006 |
| 11 | מסריחונת | 25 בנובמבר 2006 |
| 12 | מכה על הראש | 4 בנובמבר 2006 |
| 13 | יש לי יום הולדת | 9 בדצמבר 2006 |
פרקים > עונה 2

| מספר הפרק | שם הפרק | תאריך שידור מקורי |
| --- | --- | --- |
| 14 | טרקטור סודי | 8 בספטמבר 2007 |
| 15 | אורות, מצלמה, דג זהב | 15 בספטמבר 2007 |
| 16 | דג רפאים | 22 בספטמבר 2007 |
| 17 | מחנה קיץ | 29 בספטמבר 2007 |
| 18 | ההצגה הכי טובה בעיר | 6 באוקטובר 2007 |
| 19 | דג מצטיין | 20 באוקטובר 2007 |
| 20 | הסקופ של סקופ | 13 באוקטובר 2007 |
| 21 | יורדים מהפסים | 1 בדצמבר 2007 |
| 22 | פצצה של כדור | 27 באוקטובר 2007 |
| 23 | נגיף הדגים | 3 בנובמבר 2007 |
| 24 | דג חוצני | 17 בנובמבר 2007 |
| 25 | 20 אלף מיל מתחת לקערת הדגים | 11 בנובמבר 2007 |
| 26 | הרפתקת זרם סילון | 15 בדצמבר 2007 |
ראו גם

קיד וקאט
הערות שוליים

↑  הודעות כלליות, אפריל 2008 בערוץ הילדים, באתר News1 מחלקה ראשונה, 20 במרץ 2008
המיעוט הנבחר

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  צבי אקשטיין ומריסטלה בוטיצ'יני
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  2012
המיעוט הנבחר: כיצד עיצב הלימוד את ההיסטוריה הכלכלית של היהודים 1492-70, הוא ספר שנכתב בידי הכלכלנים פרופ' צבי אקשטיין מהמרכז הבינתחומי הרצליה, לשעבר המשנה לנגיד בנק ישראל ופרופ' מריסטלה בוטיצ'יני, מנהלת מכון גספריני למחקר כלכלי (IGIER) באוניברסיטת בּוֹקוֹני שבמילאנו.
הספר דן בשלושה היבטים כלכליים של היהודים – המעבר מחקלאות לעבודה במסחר וביתר המקצועות העירוניים, יצירת התפוצה היהודית וירידת האוכלוסייה היהודית במיוחד לאחר חורבן בית שני ועד המאה ה-7. הוא ראה אור לראשונה בשפה האנגלית בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון בשנת 2012. תורגם לאיטלקית ולעברית – יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת תל אביב בשנת 2013. כעת (2014) מתורגם לספרדית, לווייטנאמית ולסינית.
הספר זכה בפרס הלאומי לספרים יהודיים לשנת 2012.