חץ בערפל
ספרו של פרילינג

ספרו של טוביה פרילינג המשתרע על פני אלף ומאה עמודים הוא המחקר המקיף ביותר שהתפרסם עד כה בנושא. באופן כללי מגן הספר על הנהגת היישוב ודוד בן-גוריון בראשו, בטענה שהם עשו הרבה אולם הצליחו מעט מאוד. שם הספר לקוח מתוך דיווח של "שר האוצר" של היישוב, אליעזר קפלן, שהתייחס אל ניסיונות ההצלה, שקלושים סיכוייהם להצליח, כאל יריית חץ בערפל. הוא אמר כי גם אם קיים סיכוי זעום לפגיעה במטרה שומה על היישוב למצות אפשרות זאת.
הספר מתאר ומנתח את פעולות ההצלה המגוונות: התוכנית להצלת הילדים (מסוף 1942 ועד שלהי המלחמה) ובתוך כך פעולתו של שלום אדלר (רודל) משוודיה; תוכנית טרנסניסטריה (משלהי 1942 ועד פברואר-מרס 1943); תוכנית סלובקיה שהתגלגלה ל'תוכנית אירופה' (שלהי 1942 - אוקטובר 1943); תוכנית "סחורה תחת דם" אותה הביאו יואל ברנד ובנדי גרוס מהונגריה (אביב 1944 - קיץ 1944); השיתוף החשאי עם שירותי המודיעין של בעלות הברית בה הייתה גם שלובה 'תוכנית הצנחנים' ועוד.
רבים השתמשו במספר משפטים קשים ומרים של דוד בן-גוריון על שלילת הגולה כדי להוכיח שהיה אדיש לגורלם של אנשי הגולה; או שהציע להתמקד במה שיש לו סיכוי, כלומר בבניית התשתית למדינה יהודית. פרילינג טוען כי החשוב הוא לא מה אמר בן-גוריון, אלא מה עשה או ניסה בן-גוריון לעשות, והוא מתאר ניסיונות אלה בפירוט.
בעוד שהביוגרף של בן-גוריון, שבתי טבת, מנסה להראות כי פעילותו המועטה של בן-גוריון מוסברת על רקע ידיעתו והבנתו שלא היה בכוחו להציל, הרי שפרילינג טוען טענה הפוכה ולפיה בן-גוריון היה מעורב ביותר בכל רובדי מאמצי ההצלה, אולם מדובר היה בפעולות סודיות בעיקרן ולכן הוא והאחרים שעסקו בהן כמעט ולא דיברו עליהם. בן-גוריון מילא פיו מים גם כשהאשימוהו במחדל של אי עשייה. זאת, גם מכיוון שעשה דברים שהשתיקה יפה להם וגם משום שמרביתם לא הצליחו.
פרילינג שותף לקביעה כי ועד ההצלה שבראשו הועמד יצחק גרינבוים היה גוף חסר כושר ביצוע, "פרלמנט", כפי הכינוי המזלזל שדבק בו כבר אז. אולם פרילינג מצביע על תפקידיו של הוועד כ'כולא ברקים' של לחצי הציבור, מה שאיפשר, למעשה, שקט מבצעי לגופים האחרים, החשובים, שכן עסקו בהצלה. פרילינג מציין את חשיבות 'ועד ההצלה' גם להמשך קיומה של התשתית ההסכמית של היישוב שקל היה לפרום אותה נוכח אירוע הרסני כשואה. הוא מציג את הסיבות להתגלגלותו של הגוף הזה להיות למה שהיה.
פרילינג מחדש גם בהצגת הגוף שפעל דה פקטו להצלה. לדעתו היה זה ה'מדור לתפקידים מיוחדים' בתוך המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, שם פעלו אנשים כראובן זסלני (שילוח), אהוד אבריאל, טדי קולק, אליהו אילת (אפשטיין) ואחרים. יחד עם אנשים מתוך חוגי ההגנה והמוסד לעלייה ב', כמו אליהו גולומב, שאול מאירוב (אביגור), זאב שינד, דוד הכהן ואחרים, וגם בידי מספר שליחי תנועות ומפלגות כמו מנחם בדר ווניה פומרנץ. לפי התזה של פרילינג מי שהפעיל את הזרוע המבצעית הזאת היה מעין טריומויראט בלתי מוצהר, שחבריו היו דוד בן-גוריון, משה שרת שהיה מנהל המחלקה המדינית של הסוכנות, ואליעזר קפלן שהיה גזבר הסוכנות.
בעוד שחוקרים שקדמו לפרילינג נברו בארכיונים של המוסדות המרכזיים של היישוב וגילו אך מעט על ניסיונות ההצלה, הרי שפרילינג חיפש בשני מקורות חדשים: האחד בארכיונים של ארגוני המודיעין והריגול הבריטים כמו ה-SIS; (Secret Intelligence Service),‏ SOE ‏(Special Operation Executive), או הארגונים האמריקנים כמו OWI ‏(Office of War Information או ה-OSS ‏(Office of Strategic Services. גופים שגם התחקו אחר פעולות היישוב ושליחיו וגם עשו שימוש בשירותים למטרות מודיעין, חבלה וכו'.
כן בדק פרילינג את שיתופי הפעולה בין הנהלת הסוכנות לבין ארגונים יהודים אחרים ובהם הג'וינט, הקונגרס היהודי העולמי. פרילינג חושף, בין השאר, חומר רב המגלה אודות העברת הכספים של היהודים לארצות האויב.
חידוש רב יש בספרו של פרילינג בכל הנוגע לרשתות שהפעילו טדי קולק, אהוד אבריאל ואחרים מאיסטנבול. רשתות בלדרים שהעבירו מידע, הנחיות פעולה, מכשירי קשר וכספים לתוך שטחי הכיבוש. הוא מצליח לגלות כי לאסונם הגדול, התברר לימים כי חלק חשוב מתוך הרשת הזאת שקולק ושותפיו סברו שהיא הרשת שלהם ונאמנה להם הייתה למעשה רשת של סוכנים כפולים ומשולשים שהופעלו בידי שרותי המודיעין הצבאי הגרמני (האבווהר) ואף בידי הגסטפו עצמו. מה שאומר שהרשת שאנשי היישוב חשבו שהיא משרתת אותם, שרתה, בראש ובראשונה את הנאצים. וכי, חלק ניכר מהפעולות שאנשי היישוב ניסו לעשות מאיסטנבול היו שקופות לחלוטין בפני הנאצים, ובכלל זה, גם חלק מכריע בפעולת הצנחנים.