stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קינגס קולג' (קיימברידג')
מעמד אקדמי

נכון ל-2012, דורגה המכללה במקום ה-13 מתוך 29 המכללות באוניברסיטת קיימברידג', על פי "מדד טומפקינס" הבלתי-רשמי. אם סופרים רק סטודנטים מצטיינים, המכללה מדורגת במקום השביעי באוניברסיטה, כש-27.5% מתלמידי השנה האחרונה זוכים בהצטיינות.
כיום ניתן ללמוד במכללה את כל מסלולי התואר הראשון שמציעה אוניברסיטת קיימברידג', למעט חינוך, כלכלת נדל"ן, ורפואה וטרינרית. במכללה למעלה מ-100 מורים וכ-420 סטודנטים לתואר ראשון, יחס טוב במיוחד של כמות תלמידים לכל מורה.
במכללה ספרייה מאז היווסדה, והיא מכסה את כל תחומי הלימוד של המכללה. כיום יש בה כ-130,000 ספרים, לרבות ספרים נדירים וכתבי יד. כיום יש גם אינטרנט אלחוטית בכל רחבי הספרייה. בין האוספים המיוחדים של הספרייה נמנים אוסף מוזיקה נפרד, ספריית קיינס, ואוסף בנושא התחממות כדור הארץ.
תלמידים ואנשי סגל ידועים של המכללה

רוברט וולפול, ראש ממשלת בריטניה הראשון
מ"ר ג'יימס, מלומד ומחבר סיפורי אימה פופולריים
ג'ורג' סנטיאנה, פילוסוף
א"מ פורסטר, סופר
ג'ון מיינרד קיינס, כלכלן
אלן טיורינג, מתמטיקאי ומדען מחשב
פטריק בלקט, חתן פרס נובל לפיזיקה
פרדריק סנגר, חתן פרס נובל לכימיה, פעמיים
סלמאן רושדי, סופר
זיידי סמית', סופרת
תלמידים ואנשי סגל ידועים של המכללה > חתני פרס נובל

ישנם שישה חתני פרס נובל שהיו גם תלמידים או מורים במכללה.
פטריק בלקט, פרופסור במכללה, זכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1948 "על פיתוחו את שיטת תא הערפל של וילסון, ועל תגליותיו בתחומי הפיזיקה הגרעינית והקרינה הקוסמית".
פרדריק סנגר, פרופסור במכללה, זכה בפרס נובל בכימיה בשנת 1958 "עבור עבודתו על מבנה חלבונים, ובמיוחד של אינסולין". בשנת 1980 זכה שוב בפרס נובל לכימיה, יחד עם וולטר גילברט עבור "תרומתם לקביעת רצפי בסיס בחומצות גרעין".
פיליפ נואל-בייקר זכה בפרס נובל לשלום לשנת 1959 על עבודתו לטובת פירוק נשק עולמי.
פטריק וייט זכה בפרס נובל לספרות לשנת 1973 "עבור אמנות סיפר אפית ופסיכולוגית אשר יצרה יבשת חדשה בעולם הספרות".
ריצ'רד סטון, פרופסור במכללה, קיבל את פרס נובל לכלכלה לשנת 1984 "על הנחת יסודות לפיתוח מערכות חשבונאות לאומיות, ובכך הרים תרומה רבה למתן בסיס לניתוח כלכלי אמפירי".
סידני ברנר זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2002 בשיתוף עם ה. רוברט הורביץ וג'ון סלסטון "תגליותיהם לגבי רגולציה גנטית של התפתחות איברים ומוות תאי מתוכנן.".
תלמידים ואנשי סגל ידועים של המכללה > רקטורים

מנהל קינגס קולג' נקרא רקטור (Provost). הרקטורית הנוכחית, נכון לשנת 2023, היא הסופרת והעיתונאית הבריטית ד"ר ג'יליאן טט.
ראו גם

טריניטי קולג', קיימברידג'
הערות שוליים

↑  ראו לדוגמה הלוגו של מועצת העיר, "Cambridge City Council". נבדק ב-19 ביולי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "History of A Festival of Nine Lessons and Carols". King's College, Cambridge. נבדק ב-19 ביולי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑    Heidi Blake, ‏Hundreds queue overnight to watch Kings College Choir in Christmas concert, The Telegraph, 24 December 2010
↑  "Henry VI". Monarchs and Royals. InfoBritain. אורכב מ-המקור ב-2007-10-26. נבדק ב-19 ביולי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Eton College History" (PDF). Eton College. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2012-06-08. נבדק ב-17 ביולי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Garner, Richard (11 ביולי 2012). "Trinity College tops Cambridge league table". The Independent. London. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Internet Access". King's College, Cambridge. אורכב מ-המקור ב-2016-08-14. נבדק ב-14 בספטמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Special Collections". King's College, Cambridge. נבדק ב-14 בספטמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Nobel Prize in Physics 1948". Nobelprize.org. נבדק ב-20 ביולי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5  "The Nobel Prize in Physics 1948". Nobelprize.org. נבדק ב-20 ביולי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Nobel Prize in Chemistry 1958". Nobelprize.org. נבדק ב-20 ביולי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Nobel Prize in Chemistry 1958". Nobelprize.org. נבדק ב-20 ביולי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Nobel Peace Prize 1959". Nobelprize.org. נבדק ב-20 ביולי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Nobel Prize in Literature 1973". Nobelprize.org. נבדק ב-20 ביולי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Sveriges Riksbank Prize in Economic Sciences in Memory of Alfred Nobel 1984". Nobelprize.org. נבדק ב-20 ביולי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Nobel Prize in Physiology or Medicine 2002". Nobelprize.org. נבדק ב-20 ביולי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
| אוניברסיטת קיימברידג' |
| --- | --- | --- |
| קולג'ים |   גונביל אנד קיז   ג'יזס   גירטון   דאונינג   דרווין   הומרטון   וולפסון   טריניטי   טריניטי הול   יוז הול   כרייסט   לוסי קוונדיש   מודלין   מורי אדוארדס   ניונהאם   סידני ססקס   סלוויין   סנט אדמונד   סנט ג'ון   סנט קת'רין   עמנואל   פיטרהאוס   פיצ'וויליאם   פמברוק   צ'רצ'יל   קווינס   קורפוס כריסטי   קינגס   קלייר   קלייר הול   רובינזון   |  |
| מוזיאונים | מוזיאון פיצ'וויליאם • מוזיאון לארכאולוגיה ואנתרופולוגיה • המוזיאון לארכאולוגיה קלאסית • מוזיאון לזואולוגיה • מוזיאון סדג'וויק למדעי כדור הארץ • מוזיאון הקוטב • מוזיאון וויפל להיסטוריה של המדע |  |
| שונות | הוצאה לאור • ספרייה |  |
קטגוריה‏ • ‏‏ויקישיתוף
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269390105171  PLWABN: 9812837616005606  BIBSYS: 90115709  BnF: cb123463738 (data)  GND: 110193-6  ISNI: 0000 0001 2169 4257  LCCN: n79125174  MusicBrainz: 855cc47d-37dc-4f48-903e-197365e0f6ab  MusicBrainz: f925686b-b3f0-4413-8bff-4d1f44169d86  NKC: ko2018983391  NLA: 36066968  RERO: 02-A000098341  SUDOC: 224012150  Trove: 1205785  ULAN: 500307623  VcBA: 494/87080  VIAF: 135437628   WorldCat (עם VIAF): 135437628 
הנרי השישי, מייסד המכללה
תוכנית מתוקנת של הנרי הששי עבור המכללה
פנים בית התפילה
שלמה גלוברזון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 בינואר 1941 (בן 84) קריית חיים, פלשתינה (א"י) 
 ענף מדעי:  ניהול 
 מקום לימודים:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל  בסמ"ת 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב  המרכז האקדמי רופין 
 בן או בת זוג:  ישראלה אורון 
 מספר צאצאים:  3 
 
שלמה גלוברזון (נולד ב-13 בינואר 1941) הוא דיקן בית הספר להנדסה במרכז האקדמי רופין, לאחר פרישתו לגמלאות מאוניברסיטת תל אביב, שם שימש כראש התחום לניהול טכנולוגיה בבית הספר למנהל עסקים ע"ש רקנאטי.
ביוגרפיה

נולד ב-1941 בקריית חשמל, שכונה בקריית חיים, בן זקונים לציפורה ומנחם גלוברזון. אביו שהיה בין מקימי תחנת הכוח רוטנברג, נפטר בגיל צעיר כששלמה היה בן 6. אמו, ציפורה גלוברזון, עבדה כפקידה בחברת חשמל. שלמה הוא האח לשני אחיו: פרופ' אריה גלוברזון וד"ר דב גלוברזון.
לאחר מות אביו עברה המשפחה להתגורר בחיפה. שלמה למד בבית הספר המקצועי בסמ"ת והיה פעיל מאוד בשבט "משוטטי בכרמל" של תנועת הצופים. הוא התגייס, יחד עם הגרעין שלו, לנח"ל, שם היה בהכשרה בקיבוץ חצרים, שירת בגדוד 50, עבר קורס מכונות חקלאיות, ושימש כמדריך שליח.
את לימודי הנדסת המכונות לתואר ראשון סיים בטכניון, שם גם סיים את התואר השני בהנדסת תעשייה וניהול.
בשנת 1970 נסעו שלמה ורעייתו ד"ר תמר גלוברזון, ללימודי דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. בדרכם לשם טיילו כתרמילאים במשך מספר חודשים בטורקיה, איראן, הודו והפיליפינים.
שלמה ותמר הביאו לעולם שלושה ילדים: שרון, ענת ויונתן. בשנת 1988 נפטרה תמר. החל משנת 1991 הוא חולק את חייו עם שותפתו לחיים, תא"ל במיל' ישראלה אורון.
לאורך השנים הוא שימש כפרופסור אורח באוניברסיטאות בארצות הברית, ברזיל, צ'ילה, קפריסין ותאילנד.
עם חזרתו ארצה, לאחר לימודי הדוקטורט, הצטרף כחבר סגל לפקולטה למנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב, בה פיתח והוביל את תחום ניהול התפעול, ובמקביל יזם וניהל את הקמת מנפ"ט (המרכז לניהול פרויקטים וטכנולוגיה) במסגרת לה"ב (לימודי הכשרה בניהול). כמוביל את תחום ניהול הפרויקטים בישראל, שימש נשיא ה-PMI - העמותה לניהול פרויקטים בישראל (1999-2001). הוא כתב את ספרי הייסוד בתחומים של ניהול התפעול והייצור וניהול פרויקטים. ספריו, משמשים עד היום בסיס ללימודים של תחומים אילו, בישראל ומחוצה לה. לאחר פרישתו לגמלאות, שימש במהלך שנתיים כראש המחלקה להנדסת תעשייה וניהול במכללת עזריאלי להנדסה בירושלים. מאז שנת 2014 הוא מכהן כדיקן בית הספר להנדסה במרכז האקדמי רופין.
ספרים

גלוברזון שלמה. ניהול התפעול והיצור. הוצאת צ'ריקובר, 1980.
גלוברזון אריה וגלוברזון שלמה. בקרה והערכה בארגונים. הוצאת רמות, אונ' תל אביב, 1990.
גלוברזון שלמה ואבי שטוב. ניהול פרויקטים. הוצאת צ'ריקובר, 1992.
גלוברזון שלמה ושטוב אבי. ניהול פרויקטים – תכנון, ביצוע ובקרה. הוצאת דיונון 2004.
גלוברזון שלמה. ניהול התפעול ושיפור ביצועים. הוצאת דיונון, 2002
גלוברזון שלמה ודב עדן. תמרוץ והנעת עובדים. הוצאת צ'ריקובר 1992.
גלוברזון שלמה, שטוב אבי וצביקאל עופר. ניהול פרויקטים – תכנון, ביצוע ובקרה, מהדורה שנייה. הוצאת דיונון, 2009.
Globerson Shlomo, Performance Criteria and Incentive Systems, Elsevier, 1985.
Globerson Arie, Globerson Shlomo, Frampton Judith, You Can't Manage What You Don't Measure, Avebury-Gower, 1991.
Avy Shtub, Jonathan Bard, Shlomo Globerson, Project Management: Engineering, Technology and Implementation, Prentice-Hall, March 1994.
Avy Shtub, Jonathan Bard, Shlomo Globerson, Project Management: Processes, Methodologies, and Economics, 2nd Edition, Prentice-Hall, 2005.
לפרופסור שלמה גלוברזון עשרות פרסומים נוספים בכתבי עת בינלאומיים.
שמואל פסברג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1956 (בן 69 בערך) וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 ענף מדעי:  בלשנות
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים (1 באוקטובר 1981) 
 
שמואל (סטיב) פסברג (נולד ב-1956) הוא פרופסור בחוג ללשון העברית באוניברסיטה העברית בירושלים וחבר האקדמיה ללשון העברית. זוכה פרס לנדאו לשנת 2022.
נולד בבת'סדה שליד וושינגטון די. סי..
למד באוניברסיטת הרווארד, השלים תואר בוגר ב-1978 ואת הדוקטורט ב-1984.
מלמד בחוג ללשון העברית באוניברסיטה העברית בירושלים ומכהן כ­­ראש החוג. היה הראש האקדמי של תוכנית "רביבים" להכשרת מורים להוראת מדעי היהדות.
פסברג עורך יחד עם פרופ' יוחנן ברויאר את כתב העת "מחקרים בלשון".
נבחר לחבר-יועץ של האקדמיה ללשון העברית בשנת תשס"ה, ולחבר מלא בשנת תשס"ט. משנת תשע"א הוא עורך משנה של מפעל המילון ההיסטורי ללשון העברית של האקדמיה ללשון העברית. משמש כראש החוג ללשון עברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
תחומי מחקרו העיקריים הם אלה: לשון המקרא; הקורפוסים העבריים מתקופת הבית השני, ובפרט לשונן של מגילות מדבר יהודה; השפות השמיות; דיאלקטולוגיה ארמית.
ספריו

סוגיות בתחביר המקרא, ירושלים, תשנ"ה.
מבוא לתחביר לשון המקרא, ספריית האנציקלופדיה המקראית, מוסד ביאליק, ירושלים, 2018 - תשע"ט.
A Grammar of the Palestinian Targum Fragments from the Cairo Genizah, Atlanta, Georgia, 1990
The Jewish Neo-Aramaic Dialect of Challa, Leiden 2010
W.R. Garr & S.E. Fassberg (eds.), A Handbook of Biblical Hebrew, Winona Lake, Indiana, 2016
רועי רוזן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 באפריל 1963 (בן 61) רחובות, ישראל 
 
רועי רוזן (נולד ב-22 באפריל 1963 ברחובות) הוא אמן וסופר ישראלי, פרופסור בבית הספר לאמנות בצלאל ובמדרשה לאמנות במכללה האקדמית בית ברל.
ביוגרפיה

למד במגמת האומנות החזותית בתלמה ילין ולאחר מכן למד פילוסופיה וספרות השוואתית בתל אביב, ואמנות חזותית בניו יורק (תואר ראשון ב-School of Visual Arts ותואר שני ב-Hunter College). יצירתו עוסקת בין השאר ביהדות, נאציזם, פורנוגרפיה ובהיסטוריה של האמנות, ועוסקות בכפילויות ובמשבר זהות בעידן הפוסטמודרני.
השתתף בתערוכות רבות בארץ ובעולם. תערוכתו השנויה במחלוקת "חיה ומות כאווה בראון", שהוצגה במוזיאון ישראל ב-1997, גררה דיון ציבורי נרחב. ב"חיה ומות כאווה בראון" הוא לוקח את הקורא למסע וירטואלי בגופה של אווה בראון, מאהבתו של אדולף היטלר, בתוך הבונקר של הפיהרר. התערוכה הוצגה מאז גם בתערוכה Mirroring Evil במוזיאון ליהדות בניו-יורק, לצד עבודות הווידאו של האמן בועז ארד העוסק גם הוא בדמותו של היטלר (2002), בברלין, בוורשה, בלונדון, ואף כחלק מהתערוכה הבינלאומית דוקומנטה 14, באתונה.
בפרויקט רחב היריעה שלו, "ז'וסטין פרנק", הוא בדה אמנית בלגית פרובוקטיבית (1900–1943), שהייתה מקורבת לחוגי הסוריאליסטים. ופעלה מאוחר יותר בארץ ישראל. בנוסף לדמותה של פרנק (שמבחינה חיצונית היא הכלאה של דמותו ודיוקן אשתו), הוא בדה גם את יוהנה פורר-הספרי, את אן קאסטורפ, חוקרת האמנות שדלתה את פרנק ממצולות הארכיונים המאובקים לצורך בחינה מחדש של אמנית שלא זכתה להצלחה שהגיעה לה, ואת עצמו "רועי רוזן" כאמן עכשווי שמושפע מעבודותיה של פרנק. הספר ״זיעה מתוקה״ מכיל את הביוגרפיה של האמנית, את רומן הזימה שהיא חיברה ומאמר פסוודו-אקדמי על פועלה. תערוכות רטרוספקטיביות של ז'וסטין פרנק הוצגו במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית (2001), וב Extra-City, אנטוורפן (2009), עיר הולדתה.
בספר הילדים "פנים משונות" מתאר רוזן כיצד הילדה נעמי אלביסה מואסת בצורתן השגרתית של פניה (עיניים, אף ופה) ומחליפה את אלה בחפצים שונים, למשל, את העיניים במברשות שיניים ואת הפה במסרק. בספרו "ציונה", העוסק בגיבורת-על ישראלית, חיבר פלינדרום בן כמעט 200 מילים.
סרטו "צא" הוקרן בפסטיבלים ברחבי תבל; הוא זכה בפרס הסרט לאורך בינוני בפסטיבל ונציה במסלול "Orizzonti" והתמודד בקטגוריית הסרט הקצר בטקס פרס האקדמיה האירופית לקולנוע.
בשנת 2022 יצא סרטו ״קפקא לילדים״ (לעיתים מופיע כקפקא לקטנים).
הסרט הוא סרט אקספרימנטלי המספר את סיפור הגלגול (מטמורפוזיס) באופן תיאטרלי, אופראי וקירקסי, תוך בחינת השאלה ״מהי ילדה״ וכורך את שאלת הילדות של ילדים פלסטינים תחת הכיבוש.
מספריו

"חיה ומות כאווה בראון", הוצאת מוזיאון ישראל, 1997
"ז'וסטין פרנק, זיעה מתוקה" (תל אביב, בבל 2001). מהדורה באנגלית: Roee Rosen, "Justine Frank, Sweet Sweat," Sternberg Press, 2009, ISBN 1933128666.,
"פנים משונות", הד-ארצי, 2000
"לוסי", שדוריאן, 2000
"ציונה", כתר, 2006
Roee Rosen, "Maxim Komar-Myshkin, Vladimir's Night," Sternberg Press, 2014, ISBN 3956790596. (לא הופיע בעברית)
Roee Rosen, "The Blind Merchant, 1989-1991," Sternberg Press, 2015, ISBN 978-3-95679-186-4. (לא הופיע בעברית)
Live and Die as Eva Braun and Other Intimate Stories. Sternberg Press. 2017. [[wikipedia:Special:BookSources/9783956792403|ISBN 978-3-95679-240-3]]
לקריאה נוספת

ז'אן-פייר רם, "חיי הקלון של רועי רוזן", המדרשה 16, 2013
הערות שוליים

↑  רועי צ'יקי ארד, פלינדרום – איך אפשר לקרוא את זה?, באתר הארץ, 28 בפברואר 2013
↑  הסרט הישראלי "צא" מועמד לאוסקר האירופי, עכבר העיר, 6 בנובמבר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 277574  NLI: 987007267220105171  PLWABN: 9810571513105606  GND: 123943620  ISNI: 0000 0000 7869 7806  LCCN: n99022743  NKC: zmp2012709816  RKD: 453522  SUDOC: 196401267  ULAN: 500330884  VIAF: 98160463   WorldCat (עם VIAF): 98160463
פולי מארי

| --- | --- |

פולי מארי
 לידה:  20 בנובמבר 1910 בולטימור, מרילנד
 פטירה:  1 ביולי 1985 (בגיל 74) פיטסבורג, פנסילבניה
 מדינה:  ארצות הברית
 מקום מגורים:  גאנה, דרהאם, Pauli Murray Family Home 
 ידועה בשל:  פעילות למען זכויות האזרח וזכויות נשים
 השכלה:  Brookwood Labor College  אוניברסיטת ייל  בית הספר למשפט של ייל  אוניברסיטת הווארד  מכללת האנטר  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי  בית הספר למשפט של אוניברסיטת הווארד  תיכון ריצ'מונד היל 
 תקופת הפעילות:  1933–1985 (כ־52 שנים)
 מעסיק:  אוניברסיטת ברנדייס, Ghana School of Law 
 השקפה דתית:  הכנסייה האפיסקופלית 
 פרסים והוקרה:  פרס הספר ע"ש ליליאן סמית' (1987)  היכל התהילה של נשות מרילנד (1990) 
 
אנה פאולין "פולי" מארי (באנגלית: Anna Pauline "Pauli" Murray; 20 בנובמבר 1910 –  1 ביולי 1985) הייתה פעילה אמריקאית בתחומים זכויות האזרח ופמיניזם, וכן עורכת דין וסופרת. ב-1977, הייתה מארי לאישה השחורה הראשונה שהוסמכה לכמורה אפיסקופלית, ואחת מקבוצת הנשים הראשונות שהוסמכו בכנסייה זו.
מארי נולדה בבולטימור, מרילנד, וגדלה אצל סביה מצד אמה בדורהם, צפון קרולינה. בגיל 16 עברה לניו יורק כדי ללמוד במכללת האנטר, וסיימה תואר ראשון ב-1933. ב-1940, בווירג'יניה, ישבה מארי עם חברותיה בקדמת האוטובוס, באזור המיועד ללבנים בלבד, ונעצרה על הפרת חוקי הפרדה גזעית. אירוע זה ומעורבותה בפעילות למען זכויות עובדים במסגרת "הליגה להגנת העובדים" הסוציאליסטית, הובילו לקריירה כעורכת דין בתחום זכויות האזרח. היא נרשמה ללימודי משפטים באוניברסיטת הווארד, שם גם נהייתה מודעת לסקסיזם ממסדי ואחר, וכינתה את זה "ג'יין קרואו", על משקל חוקי ג'ים קרואו, אשר מיסדו את ההפרדה הגזעית. מארי סיימה את לימודיה כמצטיינת המחזור, ואף על פי כן לא הורשתה להמשיך ללימודים מתקדמים, בגלל מגדרה. היא סיימה תואר שני במשפטים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, וב-1965 הייתה האפרו-אמריקאית הראשונה (מכל מגדר) שסיימה דוקטורט במשפטים באוניברסיטת ייל.
כעורכת דין, התמקדה מארי בזכויות נשים וזכויות האזרח. היועץ המשפטי של האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים (NAACP), ת'ורגוד מרשל, קרא לספרה מ-1950, States' Laws on Race and Color, "התנ"ך של תנועת זכויות האזרח". מארי שירתה בוועדת הנשיא למעמד האישה ב-1961, וב-1966 הייתה בין המייסדות של ארגון נשים לאומי (NOW). שופטת בית המשפט העליון רות ביידר גינסבורג נתנה לה קרדיט ככותבת שותפה של התקציר המשפטי בתיק ריד נ' ריד, תיק מכונן בנושא שוויון מגדרי, בשל עבודתה פורצת הדרך בתחום האפליה המגדרית. בנוסף, החזיקה מארי בתפקידים אקדמיים - בסגל או באדמיניסטרציה - בבית ספר למשפטים של גאנה, מכללת בנדיקט, ואוניברסיטת ברנדייס.
ב-1973 עזבה מארי את האקדמיה לטובת הכנסייה האפיסקופלית, והוסמכה לכמורה ב-1977, כחלק מהדור הראשון של נשים בכמורה. הכנסייה מינתה אותה לקדושה ב-2012.
בכל מהלך חייה הבוגרים, נאבקה מארי עם ענייני זהותה המגדרית והמינית, והיא תיארה את עצמה כבעלת "אינסטינקט מיני מהופך". היא הייתה נשואה זמן קצר לגבר בנישואים שבוטלו, וניהלה מספר מערכות יחסים עמוקות עם נשים. בצעירותה, עברה מארי כנער.
בנוסף לעבודתה המשפטית והאקטיביסטית, כתבה מארי שני ספרים אוטוביוגרפיים, וכרך שירה.
ביוגרפיה

מארי נולדה בבולטימור, מרילנד, ב-1910. שני הוריה באו מרקע מעורב גזעית, עם אבות שחורים שהיו עבדים, לבנים שהיו בעלי עבדים, ילידים אמריקאים, אירים, ושחורים חופשיים. מגוון המאפיינים השונים שהופיעו בין בני משפחתה כונו בידיהם "האו"ם המיניאטורי". שני הוריה הזדהו כשחורים. אמה, אגנס, נפטרה ב-1914, ולאחר שאביה פיתח בעיות נפשיות כתוצאה ממחלת הטיפואיד, ולימים אושפז בבית חולים פסיכיאטרי, מארי עברה לגור עם קרובים.
כך שבגיל שלוש עברה מארי לגור בקרוליינה הצפונית, בעיר דרהאם, עם דודותיה וסביה מצד אמה. אביה, שלא קיבל טיפול משמעותי במשך אשפוזו בבית חולים לשחורים בלבד, הוכה למוות על ידי שומר לבן ב-1923.
בגיל 16 עברה מארי לניו יורק כדי לסיים שם את לימודי התיכון ולהתכונן לאוניברסיטה. היא חייתה עם קרובי משפחה שעברו כלבנים, וחיו בשכונה לבנה. נוכחותה שם גרמה למתח עם השכנים. היא סיימה את התיכון בהצטיינות ודורגה שנייה במחזורה ב-1927, ונרשמה לשנתיים של לימודים במכללת האנטר.
ב-1930 הייתה נשואה לזמן קצר לאיש שכינתה רק "בילי" באוטוביוגרפיה שלה. מארי ביטלה את הנישואים רשמית כעבור מספר חודשים.
מארי ביקשה להרשם ללימודים באוניברסיטת קולומביה, אך אלו הודיעו לה שאין הם מקבלים נשים. לא היה לה מספיק כסף ללמוד במכללת הנשים של קולומביה, ברנרד, אז היא המשיכה במכללת האנטר, שהציעה לימודים חינמיים לתושבי העיר. היא הייתה אחת מתוך קומץ שחורים שלמדו שם. כשכתבה מאסה על חיי סבה, המרצה שלה לאנגלית עודד אותה לפתח את כתיבתה. המאסה הייתה לבסיס ספרה שיצא מאוחר יותר, Proud Shoes (1956), שסיפר את קורות משפחת אמה. היא פרסמה מאמר ומספר שירים בזמן הלימודים, וסיימה תואר באנגלית ב-1933.
מארי החלה לעבוד במכירות בכתב העת Opportunity, המגזין של הליגה העירונית הארצית, ארגון זכויות אדם המבוסס בניו יורק. היא נאלצה להתפטר כשבריאותה התדרדרה, והרופא הציע שתמצא מקום יותר בריא יותר להתגורר בו. מארי לקחה משרה במחנה טרה, מחנה שימור סביבתי לנשים ונערות, שנוסד בעידודה של אלינור רוזוולט כדי לספק עבודה למועטי יכולת, כחלק מהניו דיל של פרנקלין רוזוולט. במשך שלושה חודשים במחנה היא הבריאה, וגם זכתה לפגוש את אלינור רוזוולט, מה שמאוחר יותר הוביל להתכתבות עמה - תכתובת שעתידה הייתה לשנות את חייה.
אך מארי לא הסתדרה עם מנהל המחנה, לאחר שזה מצא אצלה ספר מרקסיסטי והחל להתנכל לה, גם בגלל מערכת יחסים בין-גזעית שניהלה עם מדריכה במחנה, פג הולמס. מארי עזבה עם הולמס את המחנה, והשתיים החלו לטייל ברחבי ארצות הברית בטרמפים, ברגל, ובקפיצה על רכבות משא. לאחר מכן, מארי עבדה ב-YWCA (ארגון הנשים המקביל לימק"א)
לימודי משפטים

מארי בקשה להתקבל לאוניברסיטת צפון קרולינה ב-1938, אך נדחתה בגלל הגזע שלה - כל הקמפוסים והשירותים הציבוריים במדינה היו מופרדים גזעית. המקרה נהיה למפורסם והתנוסס בכותרות בעיתונים לבנים ושחורים כאחד. מארי כתבה לפקידים ציבוריים, החל מנשיא האוניברסיטה ועד נשיא ארצות הברית, פרנקלין רוזוולט, ופרסמה את תגובותיהם בתקשורת במאמץ לדרבן אותם לפעולה מחמת הבושה. ה-NAACP גילו עניין במקרה, אך מאוחר יותר מיאנו לייצג אותה בבית המשפט, כנראה מכיוון שחששו שהשנים הרבות בהן התגוררה בניו יורק מחלישים את עמדתה. מנהיג ה-NAACP רוי וילקינס התנגד לייצוגה של מארי מכיוון שכבר פרסמה את התגובות של נציגי הציבור, דבר שהוא ראה כ"לא דיפלומטי". בנוסף, הנטייה המינית שלה שחקה תפקיד בדחייה. מארי נהגה ללבוש מכנסיים בתקופה שנשים לבשו בעיקר חצאיות, ולא הסתירה את יחסיה עם נשים.
בתחילת 1940, מארי הסתובבה ברחובות בעיר ברוד איילנד, מוטרדת מ"היעלמותה של חברה". היא נעצרה על ידי המשטרה, ונלקחה לאגף הפסיכיאטרי של בית החולים בלוויו בניו יורק. היא עזבה את בית החולים במרץ, בליווי שותפתה לדירה אדלין מקבין, והשתיים עלו על אוטובוס לדורהם לבקר את דודותיה של מארי.
כשהגיעו לווירג'יניה, קמו השתיים מהמושבים הרעועים באחורי האוטובוס, האזור השמור לשחורים על פי חוק, ועברו לשבת באזור של הלבנים. השתיים סירבו לחזור למושבים האחוריים, גם לאחר שהוזעקה המשטרה, והן נעצרו. ה-NAACP ייצג את הנשים, אך כשהן הורשעו רק בהפרעה לסדר הציבורי ולא לסעיפי ההפרדה הגזעית, נטש הארגון את התיק. ארגון העובדים הסוציאליסטי, The Workers' Defense League (WDL), שילם את הקנס. כמה חודשים לאחר מכן, שכר ה-WDL את שירותיה של מארי לכהן בוועד המנהל.
ב-WDL, מארי נהייתה פעילה בתיק של אודל ואלר, אריס שחור שהורשע ברצח בעל האדמה הלבן שהוא עבד, אוסקר דייוויס. לטענת ה-WDL, דייוויס רימה את ואלר, ואיים עליו, וואלר ירה בו מתוך חשש אמיתי לחייו. מארי נסעה ברחבי וירג'יניה כדי לגייס כספים לערעורו של ואלר. היא כתבה לגברת הראשונה, אלינור רוזוולט, שבתורה כתבה למושל וירג'יניה, ג'יימס הוברט פרייס, וביקשה ממנו לוודא שהמשפט הוגן. מאוחר יותר, היא שכנעה את הנשיא לבקש באופן פרטי מהמושל להעניק להמתיק את גזר דין המוות של ואלר. דרך התכתבות זו, מארי וגברת רוזוולט פיתחו חברות שנמשכה עד מותה של רוזוולט, כעבור כעשרים שנה. למרות כל המאמצים, המושל לא נענה לעתירות, וואלר הוצא להורג ב-2 ביולי 1942.
לימודי משפטים > אוניברסיטת הווארד

האירועים המשפטיים שהייתה מעורבת בהם הובילו את מארי לבחור בקריירה בתחום משפט זכויות האדם. ב-1941 התחילה ללמוד משפטים באוניברסיטת הווארד. היא הייתה האישה היחידה במחזור שלה, וגילתה עד מהרה את רמת הסקסיזם הרווח שם, אותו כינתה "ג'יין קרואו", על משקל חוקי "ג'ים קרואו" שהיו הבסיס המשפטי להפרדה הגזעית והאפליה נגד שחורים. ביום הראשון של הלימודים, פרופסור אחד, ויליאם רוברט מינג, ציין שהוא לא מבין למה נשים לומדות משפטים, ומארי התרגזה מאוד.
ב-1942, בעודנה סטודנטית למשפטים, מארי הצטרפה לקונגרס לשוויון גזעי (Congress of Racial Equality (CORE)). באותה שנה, פרסמה את המאמר "הדילמה של הצעיר השחור", אשר כפר בהפרדה הגזעית בצבא האמריקאי, אשר נמשך במהלך מלחמת העולם השנייה. היא גם השתתפה במספר פעולות התבצרות במסעדות בוושינגטון די. סי. שפעלו לפי מדיניות של הפרדה גזעית. פעולות אלו קדמו לתנועה הרחבה יותר שהתקיימה בשנות החמישים והשישים.
מארי נבחרה לכהן כשופטת ראשית בבית המשפט הסטודנטיאלי באוניברסיטת הווארד, וב-1944 סיימה את התואר כשהיא המצטיינת במחזורה. גברים שסיימו במעמד זה קיבלו מהאוניברסיטה מלגות ללימודים מתקדמים באוניברסיטת הרווארד, אך מארי, כאישה, לא יכלה להתקבל שם. היא קיבלה מהרווארד מכתב דחייה למרות תמיכתו של הנשיא רוזוולט. היא כתבה בתשובה: "הייתי משנה את מיני בשמחה כדי לעמוד בדרישותיכם, אך מכיוון שאין בפני אפשרות כזו, אין בידי אלא לנסות לשכנע אתכם לשנות את דעתכם. האם תנסו לומר לי שהאפשרות השנייה קשה באותה מידה כמו הראשונה?"
את התואר המתקדם שלה במשפטים סיימה בסופו של דבר באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. התזה שלה הייתה בנושא הזכות להזדמנויות שוות בתעסוקה, בה טענה ש"הזכות לעבוד היא זכות בסיס". התזה פורסמה כמאמר בכתב העת המשפטי של ברקלי.
המשך קריירה

לאחר שעברה את בחינות הלשכה בקליפורניה ב-1945, מארי התחילה לעבוד כסגנית היועץ המשפטי, השחורה הראשונה בתפקיד כזה. ב-1946 נבחרה על ידי הקונגרס הלאומי לנשים שחורות כאשת השנה, וב-1947 לאשת השנה של מגזין מדמוזל.
ב-1950, מארי פרסמה את הספר States' Laws on Race and Color, שסקר וביקר את החוקים להפרדה גזעית ברחבי ארצות הברית. היא השתמשה בכלי ניתוח מתחומי הפסיכולוגיה והסוציולוגיה בנוסף לניתוח משפטי, שיטה חדשנית שגררה ביקורת בעת לימודיה מהפרופסורים בהווארד. מארי טענה שעל עורכי דין בתחום זכויות האזרח לאתגר את החוקים בבית המשפט כלא חוקתיים, במקום לנסות להוכיח שאין הם עומדים בסטנדרט השוויון על פי תורת "נפרד אך שווה" שהיה נהוג.
ת'ורגוד מרשל, שהיה אז היועץ המשפטי של ה-NAACP והיה מאוחר יותר לשופט בית המשפט העליון, קרא לספר "התנ"ך של התנועה לזכויות האזרח". הגישה שלה השפיעה משמעותית על הגישה של ה-NAACP במשפט המכונן בראון נגד מועצת החינוך ב-1954, בו הביאו גם מחקרים פסיכולוגיים על השפעת ההפרדה הגזעית. בית המשפט העליון פסק באותו מקרה שהפרדה כזו אינה חוקתית.
מארי חייתה בגאנה בשנים 61–1960, כשהייתה בסגל של בית הספר למשפטים של גאנה. היא חזרה לארצות הברית, והמשיכה ללמוד באוניברסיטת ייל, והייתה לשחורה הראשונה שקיבלה דוקטורט במשפטים. היא לימדה באוניברסיטת ברנדייס בין השנים 1968 ל-1973, שם הייתה פרופסור מן המניין.