הקהילה הבהאית בטורקמניסטן
היסטוריה > ייסוד הקהילה וצמיחתה תחת שלטון הקיסרות

על ראשית הקהילה הבהאית בטורקמניסטן לא ידוע לנו דבר מלבד אנקדוטה לפיה איבן-י אסדאק (אנ'), ככל הנראה אחד מתשעה-עשר שליחי בהאא אללה באותו השם, ביקר בארץ ב-1875. אסדאק הוזמן על-ידי צ'יף טורקמני למבצר קארים-ורדי אישאן, שם הצ'יף ו-12 מוסלמים סונים נוספים המירו את דתם לאמונה הבהאית.
בין 1881 ל-1882, לאחר הכיבוש הרוסי של טורקמניסטן והקמת אשגבאט, ביקר חאג'י מירזא חסן, גיסו של הבאב המכונה אפנאן-י כביר ("אפנאן הגדול"), בטורקמניסטן וזיהה פוטנציאל באזור המתחדש. הוא הנחה את בנו, אקא סעיד אחמד אפנאן, לרכוש חלקת אדמה בעיר החדשה בשמו. בהמשך פנה אקא סעיד לחאג'י מוחמד כאזם אספהאני אשר שלח לבסוף את אחיו (שהתגורר בקוצ'ן (אנ') הסמוכה לגבול הטורקמני), חאגי-עבדול חוסיין, לרכוש את הקרקע באשגבאט.
ב-1883 החלה רדיפה דתית כנגד הבהאים באיראן. בתגובה לפרעות ביקשו כמה מהבהאים באספהאן וביזד לפנות לקיסר הרוסי בבקשה להגן על העדה הבהאית. בהאא אללה אסר על פנייה שכזאת אך אישר מעבר לאשגבאט. ב-1884, על רקע הפרעות ואישורו של בהאא אללה, התיישבו ארבעת הבהאים הראשונים באשגבאט, ביניהם אקא מוחמד רידא ארבאב אספהאני, בנו של חאג'י מוחמד כאזם שהוזכר מעל. בין 1884 ל-1889, עברו לאשגבאט משפחות בהאיות נוספות, בעיקר בנאים וסוחרים שמצאו פוטנציאל ביישוב המתחדש. בדצמבר 1887 יוסדו המבנים הבהאים הקהילתיים הראשונים בעיר, בית מרחץ ציבורי ובית מפגש. עד 1889 חיו באשגבאט כ-400 בהאים, בערך.
לצד הבהאים היגרו לעיר גם איראנים שיעים, אשר נשאו משקעים דתיים כנגד העדה הבהאית. ב-8 בספטמבר 1889 נרצח לאור היום, בשוק המרכזי, ובפני קהל, נציג משפחת אפנאן באשגבאט, חאג'י מוחמד רידא אספהאני. חאג'י מוחמד היה אחד מהמנהיגים הבהאים המרכזיים בעיר והיה נודע בפומבי כחבר בעדה הבהאית, זאת בניגוד למקובל עד אז. את הרצח תכננו איראנים שיעים שהגיעו לאשגבאט למטרה זאת, כחלק מתוכנית לפרעות נרחבות נגד העדה הבהאית בעיר. מתכנני הפרעות טענו בפני השלטון הקיסרי כי מדובר בסכסוך פנים-שיעי, ושעליו להימנע מהתערבות בסכסוך מעין זה. נציגי הקיסרות לא קיבלו את טענות אלו, והחלו לאסור את משתפי הפעולה בתוכנית נגד העדה הבהאית. רבים מאלו ברחו חזרה לאיראן, בעוד תשעה נאסרו והובאו למשפט. בנובמבר 1890 נערך המשפט בפני שופטים צבאיים שהובאו במיוחד מהבירה. את העדה הבהאית ייצג שליחו של בהאא אללה, אבו אל-פצ'ל גולפאיגאני, אשר הגיע לעיר ממשהד ב-16 ביולי באותה השנה. השופטים הנחו על בני הקהילות השונות, הבהאית והשיעית, שישבו בנפרד בבית המשפט. זו הייתה הפעם הראשונה בה רבים מבני הקהילה הבהאית באשגבאט חשפו את זהותם הבהאית. כמו כן, זו הפעם הראשונה בהיסטוריה של העדה הבהאית בה קיבלה העדה הכרה רשמית כדת הנפרדת מהאסלאם. בית-המשפט גזר מוות על שני הרוצחים עצמם, ארבעה הוגלו ונכלאו בסיביר, אחד נאסר ואחד נמצא לא אשם. בעקבות בקשת הקהילה הבהאית הומרו עונשי המוות למאסרי עולם. בהאא אללה והקהילה הבהאית בירכו את הקיסרות הרוסית על פועלם. לפרשת הרצח והמשפט היו שתי השפעות משמעותיות על הקהילה הבהאית בעיר. ראשית, היחשפותם של בני העדה הבהאית הביאה להפרדה בינם לבני העדה השיעית בעיר. דבר אשר גרר התמעטות משמעותית בכמות המומרים לאמונה הבהאית (זאת על רקע החוק הקיסרי שאסר המרת דת מהנצרות האורתודוקסית ועל רקע הניתוק התרבותי והחברתי בין הבהאים לטורקמנים המקומיים). כמו כן, היפרדותם של בני הקהילה הבהאית מהקהילה השיעית חייבה ייסוד מוסדות ורשתות חברתיים עצמאיים לקהילה הבהאית. הקהילה הבהאית הפכה למובחנת יותר ומאורגנת יותר. בין 1889 ל-1891, על רקע פרעות נוספות באיראן כנגד העדה הבהאית (באספהאן, יזד, טהראן וח'וראסאן), ובעקבות פרשת המשפט, הצטרפו לקהילת אשגבאט בהאים רבים נוספים. בין השנים 1894–1895 החלה הקמתו של בית ספר לבנים. זה הושלם ב-1897. בתקופה זו נוסד בעיר גם בית קברות של הקהילה.
בין השנים 1895–1896 הפכה קהילת הבהאים באשגבאט לאחת הקהילות הבהאיות הראשונות בעולם (אולי הראשונה) שהקימה אספה רוחנית נבחרת. בראשות הוועידה עמדו כמה מהסוחרים ואנשי הרוח הבכירים בקהילה הבהאית, ביניהם סייד מהדי גולפאיגאני, אשר החליף את דודו, אבו אל-פצ'ל (שעזב את טורקמניסטן שנה קודם לכן והתיישב בסמרקנד, שם סייע בייסוד קהילה בהאית מקומית), כבכיר אנשי החינוך והרוח הבהאים בקהילה. נכון לשנת 1902, חיו באשגבאט 1,000 בהאים, בערך.
בספטמבר 1902 החלה הקהילה לעמול על הפרויקט הגדול בתולדותיה – הקמת בית התפילה הבהאי הראשון בעולם. לצורך ביצוע הפרויקט שלח עבד אל-בהאא את השליח אפנאן-י יזדי (הידוע בכינוי וכיל א-דוולה (אנ')), בן דודו של הבאב, לפקח על הפרויקט. א-דוולה הגיע לאשגבאט מיזד והקמת בית התפילה החלה ב-31 באוקטובר 1902. וכיל א-דלווה השקיע את מירב ממונו לצורך מימון הפרויקט, ואסף בנוסף תרומות מרחבי העולם הבהאי. בנובמבר 1904 התקיים טקס בו הניח המושל הרוסי, גנרל סובוטיץ', את אבן הפינה למקדש. על הבנייה עצמה פיקחו חבר האספה הרוחנית אוסתאד' עלי אכבר יזדי ומהנדס רוסי בשם וולקוב. ב-1907 עזב א-דוולה לעכו והשאיר את בנו, מירזא מחמוד, לפקח על הפרויקט. ב-1908 ביקר צ'ארלס מייסון רמי באשגבאט ודיווח בעיתונות הבהאית על התקדמויות הקהילה הבהאית בטורקמניסטן. בהמשך אותה השנה נשלמה בנייתו של בית התפילה, עבודות על קישוט ושיפור המבנה המשיכו עד 1919. בית התפילה הבהאי היה אחד המבנים הבולטים והמרשימים ביותר באשגבאט, גדול יותר מכל מסגד או כנסייה בעיר. חזית המקדש פנתה לכיוון עכו, ומסביב למקדש הוקם גן. המקדש מוקם בסביבת מבני הציבור הבהאים הקיימים, ולצדו נוסדו גם בית ספר לבנות, שני גני ילדים, חדר קריאה וספרייה. ייסוד בית התפילה הבהאי באשגבאט נתן השראה לייסוד מקדש דומה במרי השכנה, שם החלה לפעול קהילה בהאית קטנה באותן השנים. לאחר בקשת בני הקהילה אישר עבד אל-בהאא את הקמתו של מקדש בהאי במרי, ובית תפילה קטן נוסד שם.