stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בצלם
מהימנות נתוני "בצלם"

יש המערערים על מידת מהימנותם של הנתונים שאותם מספק "בצלם". אחד הבולטים שבמבקרים הוא יהונתן דחוח-הלוי, שכתב סדרת מאמרים ודו"חות בנושא זה. עיקר ביקורתו של דחוח-הלוי היא על ליקויים באיסוף המידע, על שיטת סיווג ההרוגים של "בצלם" ועל השמטת פרטי מידע המשפיעים לדעתו באופן מהותי על המשמעויות הנלמדות מהנתונים. דוגמה לכך היא טענתו אודות נתוני "בצלם" משנת 2007 לפיהם נהרגו בשנה זאת 373 פלסטינים ומהם לפחות 131 (כ-35%) היו "אזרחים אשר לא נטלו חלק בלחימה בעת שנהרגו". בדו"ח שחיבר דחוח-הלוי, עולה לדבריו, כי למעשה 83.3% מההרוגים בשנה זאת היו "פעילים צבאיים". שאר ההרוגים בשנה זאת נהרגו לדבריו בעת שביצעו פעילות חשודה, שהו בזירת לחימה בשטח בנוי, שהו בקרבת טרוריסטים או משגרי רקטות וכדומה. דחוח-הלוי מתח ביקורת גם על פרויקט "חמושים במצלמות" ואמר כי בחלק מהמקרים מדובר בניסיונות מכוונים ליצירת פרובוקציה על ידי הפלסטינים, וש"בצלם" אינו מדייק בתיאור האירועים בקטעים המצולמים שהוא מפיץ לתקשורת, באופן הפוגע בתדמיתה של ישראל. טענות דומות על מהימנות המידע שמפרסם "בצלם" העלתה גם קרולין גליק, עיתונאית וסגנית העורך בג'רוזלם פוסט.
ביחס לצילומי "בצלם" ופרויקט "חמושים במצלמות" נטען שחלק מן הצילומים הם תוצאה של פרובוקציה מכוונת מצד המצלמים.
במקרה אחר, בספטמבר 2009, טען המזרחן טל פבל כי הרוגים במבצע עופרת יצוקה ש"בצלם" קבע כי לא השתתפו בלחימה, מוצגים במודעות אבל באתרי אינטרנט פלסטיניים כחללי החמאס. בתגובה הטילה שרית מיכאלי, דוברת "בצלם", ספק במהימנות מקורותיו של פבל וציינה כדוגמה שלושה שמות שלדבריה פבל הציג אותם בטעות כלוחמי חמאס. לדבריה, "בצלם" אינה מסתפקת במידע אינטרנטי בלבד, כשם שעשה פבל, אלא נעזרת גם בתחקירני שטח ולכן נתוניה עדיפים.
ביקורת מופנית גם לגבי המהימנות של תחקירני "בצלם", רובם פלסטינים החיים ביהודה, שומרון ועזה. בשנת 2014, בעקבות החשיפה של העיתונאי טוביה טננבום שתחקירן "בצלם" בגזרת ג'נין, עאטף אבו א-רוב, הוא מכחיש השואה ובעל דעות קיצוניות, הועמדו בספק גם דיווחים ותחקירים אחרים שלו, כגון האשמותיו שישראל גנבה את המים של הפלסטינים ובכך ייבשה את יהודה ושומרון וכן האשמה ש"היהודים הורגים עשרות [פלסטינים] בשנתם וטוענים שזה בגלל ההתנגדות". תגובת "בצלם" לפרשה ספגה גם היא ביקורת על חוסר אמינות. עוד טענה שעלתה בעקבות מבצע צוק איתן היא שתחקירני "בצלם" ברצועת עזה שתחת שלטון חמאס לא חופשיים לחשוף ולבקר הפרות זכויות אדם מצד חמאס מחשש לחייהם.
ליאור אקרמן, לשעבר בכיר בשב"כ (ארגון ש"בצלם" מבקר בחריפות), כתב בשנת 2017 על עדויות ודו"חות "בצלם": "הארגון מציג את פרסומיו ואת העדויות בפורמט רשמי ואף אקדמי לעיתים, המאוגד כדוח מסודר ומחקרי. ואולם בפועל מדובר בעבודה ברמה חובבנית ביותר, המבוצעת כולה על ידי פלסטינים חסרי הכשרה ייחודית, למען פלסטינים ובמימון פלסטיני או פרו־פלסטיני. חלק גדול מאותן עדויות ורובן הגדול של טענות בצלם כלפי כוחות הביטחון, נבחנו לעומק בערכאות משפטיות לאורך השנים והוכחו כבלתי אמינות ובלתי מבוססות".
הפולמוס סביב פעילות "בצלם"

בישראל ומחוצה לה זוכה "בצלם" לאהדה בקרב ארגונים ביקורתיים כלפי מדיניות ישראל בשטחים. מאידך, לדברי גורמים ישראליים פעילות "בצלם" פוגעת ביכולתה של מערכת הביטחון הישראלית להילחם בטרור. ב-1 במרץ 1994 ראש ממשלת ישראל, יצחק רבין, אמר בנאום טלוויזיוני בערוץ הראשון: "המשטרה הפלסטינית תילחם בחמאס בלי בצלם, בלי בג"ץ ובלי אמהות נגד שתיקה". דבריו של רבין הפכו למטבע לשון, "בלי בג"ץ ובלי בצלם".
הביקורת על "בצלם" בחוגי הימין חריפה אף יותר. בשנת 2011, שר החוץ אביגדור ליברמן האשים את "בצלם" וארגוני שמאל אחרים בהפצת שקרים והכפשת ישראל, ואף טען שהתנהגות זו הופכת אותם ל"סייעני טרור נטו, שכל מטרתם להחליש את צה"ל."
בעקבות מבצע צוק איתן ב-2014 גברה הביקורת הציבורית על "בצלם", שהתבטאה בין השאר בסגירת תערוכת וידאו של "בצלם" בפתח תקווה. הביקורת בעקבות המבצע התבטאה גם בהחלטה של מנכ"ל רשות השירות האזרחי-לאומי לשלול מ"בצלם" את הזכות ליהנות ממתנדבי שירות לאומי, אשר נפסלה על ידי המשנה ליועץ המשפטי לממשלה דינה זילבר. במרץ 2017 עוגנה האפשרות לקבל החלטה כזו בחוק שחוקקה הכנסת.הדו"ח שפרסם "בצלם" על המבצע, נתפס בעיני חלקים רחבים של הציבור הישראלי כחד-צדדי ומוטה, ואפילו גובל בהסתה.
בעקבות מלחמת חרבות ברזל, וטענת "בצלם" שישראל מבצעת פשעי מלחמה ברצועת עזה, פרסמה גילה אלמגור הודעה בה היא מתנערת מהארגון (שהמשיך להשתמש בשמה גם אחרי שעזבה את המועצה הציבורית שלו) ומגנה אותו. חודשים ספורים אחרי פרוץ המלחמה התגלעו ויכוחים ואף קרע בתוך צמרת הארגון בעקבות פיטוריו של רועי ילין, פעיל וותיק ואחד מבכירי הארגון. לפי עדויות אנשים בארגון קיים ויכוח פנימי בין פעילים בו לבין תחקירני שטח פלסטינים, שמציגים קו סובלני יותר כלפי החמאס ומכחישים או מקטינים את הפגיעה באזרחים ישראלים במתקפת הפתע ב-7 באוקטובר, ואף נקטו בעיצומים בעקבות פרסומי הארגון שהיו לדעתם יותר מדי פרו ישראלים. ויכוח נוסף קיים בין ילין לבין הקו של מנכ"לית הארגון יולי נובק, שגורסת כי יש להבין את פעילות חמאס כ"התנגדות שאיננה לגיטימית" לאפרטהייד שישראל לכאורה מקיימת מול הפלסטינים, בעוד ילין טוען כי ניתוח פוליטי כזה הוא שגוי, מונע הגנה אוניברסלית על זכויות אדם וגורם לניכור עם פעילי זכויות אדם ישראלים.
לעומת הביקורת בישראל זכה "בצלם" בפרסים מטעם ארגונים ומדינות באירופה ובארצות הברית (ראו פירוט להלן).
פרסים

הארגון זכה מספר פעמים בפרסים:
בדצמבר 1989 זכה "בצלם" בפרס קרטר לזכויות האדם.
בשנת 2009 זכה הארגון, יחד עם ארגון אל-חאק, בפרס גזן ההולנדי.
בשנת 2011 זכה הארגון, יחד עם ארגון אל-חאק, בפרס קרן PL הדנית.
בשנת 2014 זכה "בצלם" בפרס סטוקהולם של לשכת עורכי הדין הבינלאומית ולשכת עורכי הדין השוודית.
בדצמבר 2018 הוכרז "בצלם" בצרפת כזוכה, יחד עם ארגון אל-חאק ושלושה ארגונים נוספים, בפרס הרפובליקה הצרפתית לזכויות אדם לשנת 2018. בעקבות מחאה של ממשלת ישראל על הענקת הפרס נעדרה שרת המשפטים מן הטקס, שנערך במשרד המשפטים בפריז.
סרטים של "בצלם" זכו אף הם בפרסים:
בשנת 2009 זכה פרויקט "חמושים במצלמות" בפרס "One World Media".
בשנת 2012 זכה פרויקט "חמושים במצלמות" בפרס פורום היוצרים הדוקומנטריים בקטגוריה "תעודה חופשית".
בשנת 2014 הסרט התיעודי הקצר "אם תחייך העולם יחייך אליך", שהופק על ידי "בצלם", זכה בפרס הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע של מילאנו.
בוא נפוצץ מיליון

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  שמואל אימברמן
 הופק בידי:  שמעון ארמה, יהודה פרחי, ראודור ורדימון
 תסריט:  אלי תבור ראובן בר יותם
 עריכה:  טל שובל
 שחקנים ראשיים:  יהודה ברקן  ראובן בר יותם ז'ק כהן
 מוזיקה:  אילן מוכיח
 צילום:  דוד גורפינקל
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברה מפיצה:  פורום פילם
 הקרנת בכורה:  1977
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 תקציב:  3,500,000 ל"י
 הכנסות:  182,000 צופים
 דף הסרט ב־IMDb
בוא נפוצץ מיליון הוא סרט קולנוע ישראלי מסוגת קומדיית פשע משנת 1977 בבימויו של שמואל אימברמן, עם יהודה ברקן, ראובן בר יותם וז'ק כהן בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על שני עבריינים משכונת עוני, שמתבקשים לשדוד מבנק ישראל שטרות כסף שנשלחים לשריפה לאחר שיורדים משימוש, ולהקדיש את הכסף לשיקום השכונה לפי בקשתו של ראש השכונה. היווני (ראובן בר-יותם) מצליח להימלט מבית הסוהר בעזרת חברו מהשכונה שבתאי לוי (יהודה ברקן), וזאת למרות שהיווני מאשים אותו שהלשין עליו ויצא עד מדינה בתיק פשע שביצעו בעבר, ועל כך שלוי היה צריך להימלט לחו"ל. בעזרת ראש שכונת המצוקה ז'ק כהן השניים חוזרים לשתף פעולה, כאשר יש חבורת עבריינים נוספת ששמה עין על הכסף בבנק ישראל ויודעים על תוכניתם לשדוד את הכסף.
לימים נאמר כי סרט זה היה שראה רופפת לסדרה המצליחה בית הנייר.
תקציר עלילה

דון יוסף (ז'ק כהן) הוא ראש שכונת עוני בדרום תל אביב. השכונה מוזנחת ומלאה בבני נוער מובטלים ועבריינים ובפרוצות. כל מאמציו של דון יוסף להשיג מימון לשיקום השכונה לא מצליחים. יש לו רעיון איך להפוך את השכונה המנוונת לאתר משגשג, ולצורך זה הוא נזקק לשני פושעי על, שבתאי לוי "שאבי" (יהודה ברקן) וגרקו "היווני" (ראובן בר יותם). הם יבצעו עבור הקהילה את השוד הגדול בתולדות המדינה, שיתבצע בבנק ישראל, וכספי השוד ישמשו לשיקום השכונה.
שאבי והיווני היו פעם שותפים לעבריינות ונתפסו בשוד בנק. היווני נידון למאסר ויושב כבר שמונה שנים וחצי בכלא ושאבי סולק על ידי המשטרה לארצות הברית שם הוא חי בזהות בדוייה. היווני משוכנע ששאבי הלשין עליו ומתכונן לנקום בו.
שאבי מגיע לנתב"ג ומזוהה שם כמבוקש אבל המפקח פלדמן/פלד (אילן דר) נותן לו אישור שהייה לחודש ופוקח את עינו עליו.
שאבי נפגש עם היווני בכלא ומודיע לו כי ישחרר אותו. הוא מעביר לו גלולה שעושה אותו חולה ומגיע לבית הכלא כנהג אמבולנס שמעביר אותו לבית חולים...
דון יוסף מפגיש ביניהם ומבקש מהם להתפייס בגלל המטלה שהוא מטיל עליהם - לנסות לגנוב מבנק ישראל שטרות ישנים שעומדים להישרף. במתקן השריפה עובדים שני קשישים מבית אבות - פומרנץ (רפאל קלצ'קין) ורוזנקרץ (יהושע לוף). היווני מתחפש לזקן ומתקבל לבית האבות. הוא מספק לפומרנץ נערת ליווי ומגיע במקומו למתקן של בנק ישראל כדי לתכנן את השוד.
היווני מספר על כך לחברתו הפרוצה אתי (יונה אליאן) והיא מספרת זאת לעבריין יאלו (יוסי וירז'נסקי) שדורש חלק בשלל אבל הם דואגים לסלק אותו מהשטח. אתי מודיעה זאת גם לקצין פלדמן.
התכנית - ביום השוד הם יגיעו למקום שלידו יש אתר בנייה עם מערבלי בטון. היווני יולבש בבגד חסין אש ויורד לתנור דרך הארובה ביחד עם צינור ליניקת השטרות לפני שיישרפו, ישר למכל של מערבל הבטון. היות שהשטרות מנוקבים לפני השריפה, בונה היווני מתקן שיאפשר רק ניקוב של השטרות העליונים.
ביום השוד הכל פועל לפי התכנית. השטרות מנוקבים חלקים ואז נזרקים לתנור השריפה שם נמצא היווני בבגד חסין אש ושואב את השטרות בצינור לתוך המערבל שנמצא בחוץ עם שאבי. פלדמן מגיע למקום עם שוטרים אך לא מוצא שום סימן לשוד ואז מבין היווני שאתי הלשינה עליו כפי שעשתה בעבר וסולח לשאבי.
לבסוף שולף שאבי את היווני במנוף אך באותה שעה מחליף דון יוסף את המערבל המלא בשטרות במערבל מלא בטון. הוא רוצה להיות בטוח שכל הכסף יגיע לצורך שיקום השכונה.
שאבי והיווני שמחים וצוהלים ומתכננים מה יעשו בכסף. הם מגיעים עם המערבל לשטח נטוש. שאבי מפעיל את המערבל אבל במקום שטרות כסף הם נשטפים בבטון...
לבסוף מתאר דון יוסף את טקס חנוכת השכונה המשוקמת כשבמרכזה יש פסל של שאבי והיווני בדיוק כפי שנראו לאחר שנשטפו בבטון...
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| יהודה ברקן | שבתאי לוי (שאבי) | עבריין |
| ראובן בר יותם | גרקו (היווני) | עבריין |
| ז'ק כהן | דון יוסף |  |
| יונה אליאן | אתי | פרוצה |
| יוסי וירז'נסקי | יאלו | עבריין |
| אילן דר | פלדמן/פלד | קצין משטרה |
| רפאל קלצ'קין | פומרנץ | זקן בבית אבות |
| יהושע לוף | רוזנקרנץ | זקן בבית אבות |
| צביה דורון |  | קשישה בבית אבות |
| דליה גור |  | אחות בבית אבות |
| חלי גולדנברג |  | דיילת במטוס |
נציגויות דיפלומטיות של ישראל בעולם

המדינות בהן קיימות נציגויות ישראליות בכחול
משרד החוץ של מדינת ישראל מפעיל ברחבי העולם כמאה משלחות דיפלומטיות, מתוכן 78 שגרירויות, 22 קונסוליות כלליות, משרדי ייצוג וקישור, וחמש משלחות מיוחדות. בשל העובדה שלישראל יחסים דיפלומטיים עם 163 מדינות, רבות מהשגרירויות מואמנות ליותר ממדינה אחת. בנוסף, לישראל שבעה שגרירים ניידים, היושבים בירושלים ומואמנים למדינות שונות ברחבי העולם.
רקע

בשנים שקדמו להקמת המדינה היו נציגי הסוכנות היהודית פרוסים במדינות רבות, ובכמה מהם נהנו ממעמד דומה לזה של נציגים דיפלומטיים. לאחר קום המדינה ומשעה שאותן מדינות הכירו בה, הפכו שלוחותיה של הסוכנות לנציגויות רשמיות של מדינת ישראל. שר החוץ, משה שרת, הכריע כי הנציגויות החדשות יוגדרו צירויות ולא שגרירויות, וזאת מטעמי צניעות. הצירות הראשונה של ישראל נפתחה בוורשה (פולין) ב-26 בספטמבר 1948. עד סוף 1949 זכו למעמד רשמי גם צירויות ישראל באנקרה, בואנוס איירס, בודפשט, בוקרשט, בלגרד, בריסל, וושינגטון, לונדון, מונטווידאו, מונטריאול, מוסקבה, סידני, פראג, פריז, ורומא וכן הנציגויות לאו"ם בניו יורק ובז'נבה, כשלצידן פועלות גם קונסוליות רשמיות באיסטנבול, אמסטרדם, אתונה, וינה, לוס אנג'לס, ניו יורק וציריך.
בעשורים הראשונים לקיומה השתדלה ישראל לפתוח נציגות דיפלומטית בכל מדינה שהסכימה לכונן עמה יחסים דיפלומטיים, מתוך רצון לבסס את מעמדה בקהילה הבינלאומית, בפרט בשל הסכסוך הישראלי-ערבי. ישראל עשתה מאמצים רבים להתקרב אל מדינות אסיה ואפריקה, שהחלו להשתחרר באותן שנים מעול הקולוניאליזם. בשנים 1950–1959 עלה מספר הנציגויות התושבות של ישראל בעולם מ-37 ל-80. בשנת 1967, ערב פרוץ מלחמת ששת הימים, היו לה כבר 96 נציגויות דיפלומטיות תושבות ברחבי העולם.
בשנים שלאחר מלחמת ששת הימים חלה פגיעה במעמדה הבינלאומי ישראל, דבר שגרם לצמצום מספר המדינות שעמן קיימה יחסים דיפלומטיים. כפועל יוצא, נאלצה ישראל לסגור רבות מנציגויותיה בעולם. האירועים הבולטים ביותר בהקשר זה הם ניתוק היחסים עם ברית המועצות ועם מרבית מדינות הגוש הקומוניסטי אחרי מלחמת ששת הימים וניתוק היחסים עם מרבית מדינות אפריקה בעקבות מלחמת יום כיפור. רק עם השתנות הנסיבות הדיפלומטיות בעקבות סיום המלחמה הקרה ותחילתו של תהליך שלום בין ישראל לשכנותיה בשנות ה-90 של המאה ה-20, התאפשר כינונם מחדש של מרבית היחסים הדיפלומטיים שנותקו. בד בבד, נפילת מסך הברזל הביאה ליצירתן של מדינות חדשות רבות במזרח אירופה ומרכז אסיה, שרובן שאפו לכונן יחסים עם ישראל. ואולם, לא בכל מדינה שעמה כוננו או חודשו היחסים נפתחה גם נציגות דיפלומטית ישראלית. בפועל, בעשור השני של המאה ה-21 מחזיקה ישראל נציגות דיפלומטית תושבת רק בכמחצית מהמדינות שעמן יש לה יחסים דיפלומטיים מלאים. בשנת 2019 פתחה ישראל את הנציגות הדיפלומטית בקיגאלי בירת רואנדה, אולם עם אישור תקציב המדינה ל-2019 נקבע גם כי ישראל תסגור 7 נציגויות דיפלומטיות.
ב-2020, בעקבות חתימת הסכמי הנורמליזציה עם מדינות במפרץ הפרסי, משרד החוץ פתח שגרירויות באיחוד האמירויות הערביות, בחריין ומרוקו.
רשימת נציגויות ישראל בעולם > שגרירים ניידים

| מואמן ל- | שגריר מכהן |
| --- | --- |
מלטה מלטה  סלובניה סלובניה: זאב בוקר
מקדוניה הצפונית מקדוניה הצפונית: סימונה פרנקל
קוסובו קוסובו: תמר זיו
דרום סודאן דרום סודאן: גרשון קידר
איי מרשל איי מרשל  איי שלמה איי שלמה  ונואטו ונואטו  טובאלו טובאלו  פיג'י פיג'י  פפואה גינאה החדשה פפואה גינאה החדשה  נאורו נאורו  פלאו פלאו  קיריבטי קיריבטי  מיקרונזיה מיקרונזיה: רועי רוזנבליט
זמביה זמביה  בוטסואנה בוטסואנה  נמיביה נמיביה  זימבבואה זימבבואה: עפרה פרחי
רשימת נציגויות ישראל בעולם > קונסוליות כלליות

| מדינה | עיר | תאריך פתיחה | קונסול |
| --- | --- | --- | --- |
| איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות הערביות | דובאי | 2021 | לירון זסלנסקי |
| ארצות הברית ארצות הברית | לוס אנג'לס | 1949 | ישראל בכר |
| ארצות הברית ארצות הברית | אטלנטה | 1956 | ענת סולטן-דדון |
| ארצות הברית ארצות הברית | בוסטון | 1965 | בנימין שרוני |
| ארצות הברית ארצות הברית | יוסטון | 1962 | ליביה לינק |
| ארצות הברית ארצות הברית | ניו יורק | 1948 | אופיר אקוניס |
| ארצות הברית ארצות הברית | סן פרנסיסקו | 1962 | מרקו סרמונטה |
| ארצות הברית ארצות הברית | מיאמי | 1982 | מאור אלבז סטרינסקי |
| ארצות הברית ארצות הברית | שיקגו | 1952 | ינעם כהן |
| הודו הודו | מומבאי | 1953 | קובי שושני |
| הודו הודו | בנגלור | 2012 | תמר בן חיים |
| טורקיה טורקיה | איסטנבול | 1949 | רמי חתן |
| הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין | הונג קונג | 1985 | עמיר לאטי |
| הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין | גואנגג'ואו | 2009 | אלכס גולדמן-שיימן |
| הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין | צ'נגדו | 2014 | גדי הרפז |
| הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין | שאנגחאי | 1995 | רוית בר |
| קנדה קנדה | מונטריאול | 1949 | פול הירשון |
| קנדה קנדה | טורונטו | 1961 | עידית שמיר |
| גרמניה גרמניה | מינכן | 2011 | טליה לדור פרשר |
| ברזיל ברזיל | סאו פאולו | 2010 | רפאל ארדרייך |
| רוסיה רוסיה | סנקט פטרבורג | 2011 | רן גידור |
| טאיוואן טאיוואן | טאיפיי | 1993 | עומר כספי |
רשימת נציגויות ישראל בעולם > נציגויות בארגונים בינלאומיים

| מואמנת ל- | עיר | שנת פתיחה | האמנה נוספת | ראש הנציגות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| האומות המאוחדות מוסדות האו"ם | ז'נבה | 1949 |  | דניאל מירון |
|  OECD | פריז | 1964 | מועצת אירופה | שי כהן |
| האיחוד האירופי האיחוד האירופי | בריסל | 1959 | נאט"ו נאט"ו | חיים רגב |
| האומות המאוחדות מוסדות האו"ם | ניו יורק | 1949 |  | דני דנון |
נציגויות עתידיות

זמביה זמביה
נציגויות דיפלומטיות של ישראל לשעבר > נסגרו מסיבות פוליטיות

| מואמנת ל- | עיר | סוג | שנת פתיחה | שנת סגירה | סיבת הסגירה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| איראן (1964–1979) איראן | טהראן | שגרירות | 1964 | 1979 | ניתוק יחסים עם ישראל בעקבות המהפכה האיראנית |
| אירלנד אירלנד | דבלין | שגרירות | 1993 | 2024 | הידרדרות ביחסי ישראל–אירלנד בעקבות מלחמת חרבות ברזל |
| אריתריאה אריתריאה | אסמרה | שגרירות | 1993 | 2022 | סירוב ממשלת אריתריאה לאשר את הגעת השגריר הישראלי למדינה |
| בנין דהומיי | קוטונו | שגרירות | 1964 | 1973 | ניתוק יחסים בעקבות מלחמת יום כיפור. כיום השגרירות המואמנת לבנין היא שגרירות ישראל באביג'אן, חוף השנהב |
| מדגסקר הרפובליקה המלגשית | טננריב | שגרירות | 1960 | 1973 | ניתוק יחסים בעקבות מלחמת יום כיפור. השגרירות המואמנת למדגסקר היא שגרירות ישראל בדרום אפריקה |
| הרפובליקה המרכז-אפריקאית הרפובליקה המרכז-אפריקאית | בנגי | שגרירות | 1961 | 1973 | ניתוק יחסים בעקבות מלחמת יום כיפור כיום השגרירות המואמנת לרפובליקה המרכז-אפריקאית היא שגרירות ישראל ביאונדה, בירת קמרון. |
| וולטה עילית וולטה עילית | ואגאדוגו | שגרירות | 1964 | 1973 | ניתוק בעקבות מלחמת יום כיפור. כיום השגרירות המייצגת את ישראל בבורקינה פאסו נמצאת באביג'אן, חוף השנהב. |
| ונצואלה ונצואלה | קראקס | שגרירות | 1958 | 2009 | ניתוק יחסים עם ישראל על רקע מבצע עופרת יצוקה |
| לבנון לבנון | ביירות | נציגות | 1982 | 1984 | ביטול הסכם ישראל-לבנון והתחזקות המעורבות הסורית במדינה |
| מאלי מאלי | במאקו | שגרירות | 1960 | 1972 | ניתוק יחסים עם ישראל בלחץ מדינות ערב |
| מאוריטניה (1959–2017) מאוריטניה | נואקשוט | שגרירות | 1999 | 2009 | ניתוק יחסים עם ישראל על רקע מבצע עופרת יצוקה |
| ניז'ר ניז'ר | ניאמי | שגרירות | 1961 | 1972 | ניתוק יחסים עם ישראל בלחץ מדינות ערב |
| עומאן עומאן | מסקט | נציגות מסחרית | 1996 | 2000 | ניתוק הקשרים בעקבות פרוץ האינתיפאדה השנייה |
| צ'אד צ'אד | פור לאמי | שגרירות | 1961 | 1972 | ניתוק יחסים עם ישראל בלחץ מדינות ערב. כיום השגרירות המואמנת לצ'אד היא שגרירות ישראל בדקאר, סנגל |
| קובה קובה | הוואנה | שגרירות | 1960 | 1973 | ניתוק יחסים עם ישראל ערב מלחמת יום כיפור |
| תוניסיה תוניסיה | תוניס | נציגות | 1996 | 2000 | ניתוק הקשרים בעקבות פרוץ האינתיפאדה השנייה |
נציגויות דיפלומטיות של ישראל לשעבר > נסגרו מסיבות תקציביות

| נציגות | סוג | מואמנת ל- | שנת פתיחה | שנת סגירה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| ציריך | קונסוליה כללית | שווייץ שווייץ | 1949 | 1990 |
| קינגסטון | שגרירות | ג'מייקה ג'מייקה | 1975 | 1995~ |
| סובה | שגרירות | פיג'י פיג'י | 1987 | 1995~ |
| טגוסיגלפה | שגרירות | הונדורס הונדורס | 1986 | 1995~ |
| מילאנו | קונסוליה כללית | איטליה איטליה | 1967 | 1996 |
| מבבנה | שגרירות | סווזילנד סווזילנד | 1968 | 1996 |
| לילונגווה | שגרירות | מלאווי מלאווי | 1964 | 1997 |
| לה פאס | שגרירות | בוליביה בוליביה | 1975 | 2003 |
| סן סלוודור | שגרירות | אל סלוודור אל סלוודור | 1974 | 2016 |
| אלכסנדריה | קונסוליה כללית | מצרים מצרים | 1982 | 2002 |
| סידני | קונסוליה כללית | אוסטרליה אוסטרליה | 1949 | 2002 |
| ריו דה ז'ניירו | קונסוליה כללית | ברזיל ברזיל | 1949 | 2002 |
| מרסיי | קונסוליה כללית | צרפת צרפת | 1951 | 2015 |
| פילדלפיה | קונסוליה כללית | ארצות הברית ארצות הברית | 1964 | 2015 |
נציגויות דיפלומטיות של ישראל לשעבר > הועברו לעיר אחרת

| נציגות | סוג | מואמנת ל- | שנת פתיחה | שנת סגירה | הסיבה לסגירה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| דאלאס | קונסוליה כללית | ארצות הברית ארצות הברית | 1960 | 1962 | פתיחת קונסוליה כללית ביוסטון |
| קלן | קונסוליה כללית | גרמניה המערבית גרמניה המערבית | 1955 | 1967 | העברת השירות הקונסולרי לשגרירות בבון |
נציגויות דיפלומטיות של ישראל שנסגרו

| נציגות | סוג | מואמנת ל- | שנת פתיחה | שנת סגירה | הסיבה לסגירה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| קונקרי | שגרירות | גינאה גינאה | 1959 | 1967 | ניתוק יחסים עם ישראל בעקבות פרוץ מלחמת ששת הימים |
| אמסטרדם | קונסוליה כללית | הולנד הולנד | 1949 | 1970 |  |
| קמפלה | שגרירות | אוגנדה אוגנדה | 1962 | 1972 | ניתוק יחסים מצד אידי אמין |
| ברזוויל | שגרירות | הרפובליקה של קונגו הרפובליקה של קונגו | 1960 | 1972 | ניתוק יחסים עם ישראל בשל קשרים עם הגוש המזרחי |
| לומה | שגרירות | טוגו טוגו | 1962 | 1973 | ניתוק יחסים עם ישראל ערב מלחמת יום כיפור |
| לאגוס | שגרירות | ניגריה ניגריה | 1960 | 1973 | ניתוק יחסים מצד מדינות אפריקה בעקבות מלחמת יום כיפור |
| דאר א-סלאם | שגרירות | טנזניה טנזניה | 1961 | 1973 | ניתוק יחסים מצד מדינות אפריקה בעקבות מלחמת יום כיפור |
| לוסקה | שגרירות | זמביה זמביה | 1964 | 1973 | ניתוק יחסים מצד מדינות אפריקה בעקבות מלחמת יום כיפור |
| פריטאון | שגרירות | סיירה לאון סיירה לאון | 1961 | 1973 | ניתוק יחסים מצד מדינות אפריקה בעקבות מלחמת יום כיפור |
| ליברוויל | שגרירות | גבון גבון | 1963 | 1973 | ניתוק יחסים מצד מדינות אפריקה בעקבות מלחמת יום כיפור |
| מונרוביה | שגרירות | ליבריה ליבריה | 1957 | 1973 | ניתוק יחסים מצד מדינות אפריקה בעקבות מלחמת יום כיפור |
| פנום פן | שגרירות | קמבודיה קמבודיה | 1967 | 1975 | הצטננות היחסים עד לניתוקם על ידי הקמר רוז' |
| יוהנסבורג | קונסוליה כללית | דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה | 1949 | 1980 |  |
| פורט או פרינס | שגרירות | האיטי האיטי | 1973 | 1990 |  |
| קולומבו | "מדור אינטרסים" | סרי לנקה סרי לנקה | 1983 | 1990 | ניתוק יחסים |
| רבאט | משרד קישור | מרוקו מרוקו | 1994 | 2000 | ניתוק הקשרים בעקבות פרוץ האינתיפאדה השנייה |
| קינשאסה | שגרירות | קונגו (1960-1971) זאיר הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו זאיר / קונגו | 1982 | 2003 |  |
תקיפת נציגויות ישראליות

מספר נציגויות ישראליות ברחבי העולם היו יעד לפיגועי טרור ולמתקפות.
הפיגוע בשגרירות ישראל באקוודור – פיגוע נגד שגרירות ישראל באקוודור ב-1982 שהרג שלושה בני אדם.
הפיגוע בקונסוליה הישראלית בסידני – פיגוע נגד הקונסוליה הישראלית בסידני ב-1982.
הפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה – פיגוע מכונית תופת שבוצע על ידי החזבאללה ב-1992. נהרגו 29 איש, בהם 4 נציגים של ישראל.
הפיגוע בשגרירות ישראל בלונדון – פיגוע מכונית תופת מחוץ לשגרירות ישראל בלונדון ב-1994.
גלריה

שגרירות ישראל בברזיליה
שגרירות ישראל בוושינגטון
שגרירות ישראל בברלין
שגרירות ישראל בלימה
שגרירות ישראל באוסלו
שגרירות ישראל בפראג
שגרירות ישראל בדבלין
שגרירות ישראל בוורשה
שגרירות ישראל במוסקבה
שגרירות ישראל בטוקיו
שגרירות ישראל בבייג'ינג
שגרירות ישראל בפריז
שגרירות ישראל בפראג
שגרירות ישראל במדריד
שגרירות ישראל בהאג
שגרירות ישראל בקייב
שגרירות ישראל בקנברה
שגרירות ישראל בהלסינקי
ראו גם

נציגויות דיפלומטיות בישראל
מתקפות נגד נציגויות דיפלומטיות של ישראל
יחסי החוץ של ישראל
משרד החוץ
דיני פניות ציבור במשרדי מדינת ישראל בנושאי מדיניות ופעולות חוץ
נמל התעופה לוקסמבורג-פינדל

נמל התעופה לוקסמבורג-פינדל (בלוקסמבורגית: Fluchhafe Lëtzebuerg, בצרפתית: Aéroport de Luxembourg, בגרמנית: Flughafen Luxemburg) הוא נמל התעופה הגדול בלוקסמבורג. נמל התעופה משרת יעדים בינלאומיים בלבד, והוא היחיד במדינה עם מסלול סלול.
הנמל ממוקם כארבעה קילומטרים מצפון-מזרח לעיר לוקסמבורג. יש בו מסלול תעופה יחיד באורך 4,000 מטרים.
בשנת 2011 עברו בנמל 1,795,255 נוסעים ו-705,079 טון מטען במסגרת 57,537 המראות ונחיתות.
לפי טונות המטענים העוברים בו, ממוקם הנמל במקום החמישי באירופה ו-28 בעולם.
נמל התעופה משמש כבסיס לחברת התעופה הלאומית לוקסאייר, ולחברת התעופה למטענים קרגולוקס.
ספריית פאלאטינה

| --- | --- |

הכניסה לספריית פאלאטינה
 מידע כללי
 סוג:  state public library, ארכיון, conservation library, הוצאה לאור 
 על שם:  אפולוס פאלאטינוס 
 כתובת:  ארמון פילוטה 
 מיקום:  פארמה 
 מדינה:  איטליה 
 מייסדים:  פליפה, דוכס פארמה, פרדיננדו, דוכס פארמה 
 מבקרים בשנה:  15,351 (נכון ל־2019)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1761
 תאריך פתיחה רשמי:  1761 
 אדריכל:  אנמונד אלכסנדר פטיטו 
 מידות
 שטח:  5,379 מ"ר (נכון ל־2019) 
 
 קואורדינטות:  44°48′16″N 10°19′33″E﻿ / ﻿44.804583333333°N 10.325916666667°E﻿ / 44.804583333333; 10.325916666667
 אתר רשמי
 he
 
"פרומתאוס גונב את האש שמינרווה הופקדה על שמירתה", פרסקו של פרנצ'סקו סקאראמוצה (איט') בתקרת ספריית פאלאטינה

ספריית פאלאטינה, או ביבליוטקה פאלאטינה (באיטלקית: Biblioteca Palatina) היא ספרייה ציבורית הנמצאת בעיר פארמה שבאיטליה. הספרייה נמצאת בארמון פילוטה (Palazzo della Pilotta) וממוקמת באותו מבנה יחד עם "הגלריה הלאומית" (Galleria nazionale), "תיאטרון פארנזה" (Teatro Farnese) ו"המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה" (Museo archeologico nazionale) הספרייה נקראת על שם אפולוס פאלאטינוס (אנ') מקדש האל אפולו שהיה קיים על גבעת הפאלאטיום בזמן אימפריה הרומית[דרוש מקור].
אין לבלבל ספרייה זו עם ספריית פאלאטינה (אנ') בהיידלברג שהועברה ב-1623 לספריית הוותיקן.
שמות הספרייה

ספריית פאלאטינה נוסדה ב-1761. במקור נקראה הספרייה "הספרייה המלכותית של פארמה" (Reale Biblioteca Parmense) . בתקופה הנפוליאונית באיטליה (1815-1796) היא נקראה "הספרייה הקיסרית" (Bibliothèque Imperiale) ו"הספרייה של העיר פארמה" (Bibliothèque de la Ville de Parme). בתקופת שלטונה של מארי לואיז, דוכסית פארמה (אשתו השנייה של נפוליאון בונאפרטה) בפארמה נקראה הספרייה "הספרייה הדוכסית" (Biblioteca Ducale) ולבסוף, לאחר איחוד איטליה נקראה "הספרייה הלאומית" (Biblioteca Nazionale).