נתיבות השלום
ביקורת > התנגדות רבנית

מעט לאחר הדפסת הפרוספקט "עלים לתרופה", החלו להתפרסם התנגדויות של רבנים לתרגום ולביאור. מי שנודעו כמתנגדים החריפים ביותר היו הרב רפאל זיסקינד הכהן מהמבורג וחתנו הרב צבי הירש יאנוב מפיורדא, שעוד לפני ההדפסה פעלו להטיל חרם על התרגום. בהתכתבות של אוגוסט הנינגס עם מנדלסון, הציע הנינגס לנקוט בצעדים נגד הרב רפאל כדי לרסן את התנגדותו. מנדלסון השיב שלא יתן לקנאות הדתית לפתות אותו להתנהגות שאינה הולמת. בעצת מנדלסון פעל הנינגס שכריסטיאן השביעי, מלך דנמרק ויורש העצר יירשמו כמנויים לביאור. הדבר שימש כרמז עבור הרב, שעירו הייתה בשטחי דנמרק וכבר הסתבך עם השלטון בפרשת החרמה אחרת, למתן את התנגדותו. כחודש לפני החתמת המלך, ב-17 ביולי 1779, דיווח העיתון Hamburgischer Correspondent(אנ') שהרב רפאל הטיל חרם על כל יהודי שיקרא בתרגומו של מנדלסון. ייתכן שמדובר היה בשמועה על כוונה שלא מומשה בפועל, אך גם אם אכן הטיל חרם, נאלץ ככל הנראה לחזור בו כששמע על חתימת המלך. לדברי צבי גרץ, בסופו של דבר, חתנו של הרב רפאל, ר' צבי הירש יאנוב מפיורדא היה היחיד שהטיל חרם גמור על התרגום. אך גם לחרם זה לא נמצאה אסמכתא רשמית בפנקסי קהילת פיורדא, ו"הביאור" אף נדפס שם מספר פעמים.
גם הרב פנחס הורוביץ רבה של פרנקפורט דמיין בעל ספר "ההפלאה", תקף את "הביאור" ואת מחבריו. בדרשתו בעת הפולמוס על "דברי שלום ואמת" של נפתלי הרץ וייזל, התריע כנגד "חדשים מקרוב באו" ש"חדשו פירוש על תורתינו הקדושה אשר בדו מליבם דברי שטות והבלים". הוא קרא לשומעיו להתרחק מאנשי תנועת ההשכלה ולא לקרוא בספריהם, ושיבח קהילות שבהן לדבריו שרפו את הספרים.
מתנגד מתון יותר לתרגום היה רבה של פראג יחזקאל לנדא, מחבר "נודע ביהודה". טענתו העיקרית הייתה שלימוד התרגום לילדים יביא להתעסקות יתרה בלימוד גרמנית. בהסכמה שכתב הרב לחומשי רש"ד שתוכננו להתחרות בחומשי "נתיבות השלום", נימק את סרובו לתת הסכמה לחומש עם תרגום מנדלסון: "כי חוברו לה יחדיו בהדפסה ההיא קודש וחול, כי צירף להתורה פירוש לע"ז... ואנחנו חיישינן שיבוא ממנו מכשול לילדי העברים וביטול תורה ולכן נמנעתי מלהסכים עמו". במכתב אחר, לימד זכות על מנדלסון שאולי כוונתו הייתה לטובה אך בפועל גרם התרגום לילדים להתעסק בספרי גויים כדי ללמוד גרמנית "ונעשית תורתנו כשפחה המשמשת את לשון אשכנז שיתפשט בדור". גם בספרו הזהיר על כך. לפי עדות בשם בנו יעקבקא לנדא, בעת יציאת הביאור לאור, אביו לא הסכים עם הרבנים ששללו את החיבור על הסף. יחסו השלילי התגבש ככל הנראה לאחר מכן בזמן הפולמוס על "דברי שלום ואמת", אז כתב על מנדלסון "ועכשיו אני רואה שכל מה שדנו אותו האיש לכף חובה הכל אמת".
תלמידו של ה"נודע ביהודה" הרב אלעזר פלקלס קרא בדרשתו בפראג בשנת ה'תקמ"ד להתרחק מתרגומי התורה החדשים. עם זאת, לא נמנע מלצטט בספריו מ"הביאור" מספר פעמים.
על רבה של פרשבורג ה"חתם סופר" העיד תלמידו מהר"ם שיק שמנהגו היה להימנע מלקרוא ב"ביאור", ואף הוכיח אותו על כך שלומד בו. כשטען מהר"ם שיק שעבר על "הביאור" ולא מצא בו חשש, ציין ה"חתם סופר" למקום אחד בספר דברים שלדעתו יש בו אפיקורסות. גם בתשובה שכתב בסוף ימיו התייחס לספרי מנדלסון ווייזל כתחילת ירידת המדרגה של העם. בצוואתו לצאצאיו כתב ה"חתם סופר" ”בספרי רמ"ד אל תשלחו יד”, דברים שעוררו דיון נרחב והתפרשו כאיסור על קריאה בספרי משה מנדלסון ובתוכם "הביאור".
בדור שלאחר מכן, עם התפתחות הרפורמה והמאבק בה, גברה ההתנגדות ל"ביאור" מצד רבני האסכולה השמרנית, בעיקר במזרח אירופה. הרב שלמה קלוגר זיהה את תרגומו של מנדלסון כסיבה למנהג התפילה בגרמנית בהיכל בהמבורג וקבע שהקריאה בתרגום מביאה לידי אפיקורסות. הרב עקיבא יוסף שלזינגר פסק את דין החומשים לשריפה, וקבע ש"כל הקורא הן בביאורם הן בתרגומם אין לו חלק לעולם הבא". חומשי "הביאור" הפכו עם השנים ל"מוקצה" בעיני הקהילה האורתודוקסית, בעיקר בקרב חסידים. הרב צבי אלימלך שפירא כתב שהספרים "אסורים לבוא בקהל עד עולם", ועל הרב לוי יצחק מברדיצ'ב מסופר שהחשיב את החומש עם "הביאור" כעבודה זרה. מנחם בגין סיפר, שכאשר פעל במחתרת האצ"ל תחת זהות בדויה של דתי אדוק, כמעט זוהה כמתחזה כשהביא בטעות חומש עם "הביאור" לבית הכנסת.
על אף ההתנגדות, מהדורות מאוחרות של "הביאור" קיבלו הסכמות מרבנים שמרנים מפורסמים. בין השאר מהרב מרדכי בנט ומשה מינץ נפתלי צבי קצנלנבוגן, עקיבא אייגר, יעקב צבי מקלנבורג, יעקב יוסף אטינגר, אלחנן רוזנשטיין, יהודה לייב קארלבורג ואברהם לוונשטם. מספר רבנים ציטטו בספריהם מ"הביאור", ביניהם: ישראל ליפשיץ, שמואל שטראשון, אברהם בנימין זאב המבורג ועוד. הרב צבי הירש קלישר הדפיס את פירושו לתורה לצד תרגום מנדלסון ואף דן בדבריו במספר מקומות. גם בין המנויים המוזכרים ברשימות הפרענומעראנטן במהדורות השונות של התרגום והביאור, ניתן למצוא שמות של למעלה מ-80 בעלי תפקידים רבניים, ובהם רבנים מפורסמים כמו: שמואל לנדא, ואחיו ישראל לנדא, אברהם בנימין זאב המבורג, יעקב נאומבורג, אריה ליב ברלין, זעקל לייב וורמסר, שלמה זלמן טרייר, עקיבא ישראל ורטהיימר, עקיבא איגר ויעקב צבי מקלנבורג. ברשימת המנויים לתרגום הנ"ך של מנדלסון מופיעים יוסף דוד זינצהיים, וולף היידנהיים, אברהם שמואל בנימין סופר ומשה שיק. על הגר"א סופר ששיבח את "הביאור" לחומש ויקרא. הרב יוסף זונדל מסלנט השתמש בחומש עם "הביאור", אך במקום אחד בספר דברים מחק את דבריו של הרץ הומברג. הרב יעקב וייל פסק שמי שאינו מבין את פירוש רש"י, יקרא את תרגומו של מנדלסון לקיום מצוות שניים מקרא ואחד תרגום. חוקרים משערים שמכיוון שעיקר ההתנגדות הייתה לשפה הגרמנית ולא לתוכן הספר, היא פחתה במערב אירופה במהלך המאה ה-19, אז רוב היהודים שלטו בגרמנית, אך במזרח אירופה נותרה ההתנגדות ואף גברה בעקבות ניסיונות לכפות באמצעות השלטון את קניית "הביאור" והלימוד בו בבתי הספר.