stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רג'ינה הול
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1999 | סודו של שושבין (אנ') | קנדיס ספארקס |  |
| 2000 | מכדררים סיפור אהבה (אנ') | לנה רייט |  |
| 2000 | מת לצעוק | ברנדה מיקס |  |
| 2001 | מת לצעוק 2 | ברנדה מיקס |  |
| 2002 | The Other Brother | ויקי |  |
| 2002 | תשלום מראש (אנ') | קיישה |  |
| 2003 | המבוקשים של מליבו (אנ') | שונדרה |  |
| 2003 | מת לצעוק 3 | ברנדה מיקס |  |
| 2005 | חטיפה לא מתוכננת (אנ') | פיצ'ס קלארק |  |
| 2005 | The Honeymooners | טריקסי נורטון |  |
| 2006 | מת לצעוק 4 | ברנדה מיקס |  |
| 2006 | דאניקה (אנ') | אוולין |  |
| 2006 | The Elder Son | סוזן |  |
| 2008 | יום ראשון הראשון (אנ') | אומניקוואה |  |
| 2008 | סופרהירו | מיס חאבייר |  |
| 2009 | אזרח שומר חוק | קלי רייס |  |
| 2010 | למות מלוויה (אנ') | מישל ברנס |  |
| 2011 | Mardi Gras: Spring Break | אן מארי |  |
| 2012 | לחשוב כמו גבר | קנדיס הול |  |
| 2013 | חופשת השושבין (אנ') | קנדיס "קנדי" ספארקס |  |
| 2014 | בנוגע לאתמול בלילה | ג'ואן דריקסון |  |
| 2014 | לחשוב כמו גבר 2 | קנדיס הול |  |
| 2015 | אנשים, מקומות ודברים אחרים (אנ') | דיאן |  |
| 2015 | חופשה בהפרעה | ננסי פיטרסון |  |
| 2016 | המספרה 3 (אנ') | אנג'י |  |
| 2016 | כשהענף נשבר (אנ') | לורה טיילור |  |
| 2017 | טיול בנות (אנ') | ריאן פירס |  |
| 2017 | עירום (אנ') | מייגן |  |
| 2018 | Support the Girls | ליסה קונרוי | מועמדת פרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית הטובה ביותר (אנ') (2018) |
| 2018 | השנאה שנתתם (אנ') | ליסה קרטר |  |
| 2019 | בוסית בקטנה | ג'ורדן סנדרס | גם מפיקה בפועל |
| 2019 | שאפט (אנ') | מאיה בבניקוס |  |
| 2020 | Tijuana Jackson: Purpose Over Prison | שריל וגנר |  |
| 2021 | חדשות חמות במחוז יובה | הבלשית האריס |  |
| 2022 | אדונית הבית (אנ') | גייל בישופ | גם מפיקה בפועל |
| 2022 | Honk for Jesus. Save Your Soul. | טריניטי צ'יילדס | גם מפיקה |
| 2022 | זמן לעצמי (אנ') | מאיה פישר |  |
| 2025 | One Battle After Another |  |  |
| TBA | In Memoriam | רייצ'ל |  |
| TBA | טיול בנות 2 | ריאן פירס |  |
| TBA | O'Dessa |  |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1997 | New York Undercover | תמי | פרק: "No Place Like Hell" |
| 2000 | NYPD Blue | שאריס וורנר | פרק: "Little Abner" |
| 2000 | מעשי היעלמות (אנ') | פורשיה | סרט טלוויזיה של HBO |
| 2001–2002 | אלי מקביל | קורטה ליפ | 25 פרקים |
| 2010–2011 | חוק וסדר: לוס אנג'לס (אנ') | אוולין פרייס | 7 פרקים |
| 2013 | Second Generation Wayans | רג'ינה | 4 פרקים |
| 2014 | נשואים (אנ') | רוקסן | 2 פרקים |
| 2015 | בטבעת זו (אנ') | טריסטה מילר | סרט טלוויזיה של Lifetime |
| 2015 | Key & Peele | אישה #1 | פרק: "Airplane Showdown" |
| 2016 | Grandfathered | קתרין סנדרס | 5 פרקים |
| 2016 | Uncle Buck | ג'קי קינג | פרק: "Pilot" |
| 2016–2017 | שחור-כזה | ויויאן | 3 פרקים |
| 2017 | לא בטוחה | ניני | 4 פרקים |
| 2019 | טקס פרסי ה-BET ה-19 (אנ') | מנחה | שודר ברשת BET |
| 2019–2021 | נפילות חדות (אנ') | דון דארסי | תפקיד ראשי (3 עונות); 30 פרקים גם מפיקה (24 פרקים) |
| 2021 | תשעה זרים מושלמים | כרמל שניידר | תפקיד ראשי; 8 פרקים |
| 2022 | טקס פרסי אוסקר ה-94 | מנחה | לצד ונדה סייקס ואיימי שומר שודר ברשת ABC |
| 2022 | The Best Man: The Final Chapters | קנדיס "קנדי" ספארקס מרצ'יסון | תפקיד ראשי; 8 פרקים |
לייסלה דה אוליביירה

| --- | --- |

דה אוליביירה, 2023
 לידה:  11 בינואר 1992 (בת 33) טורונטו, אונטריו, קנדה
 מדינה:  קנדה 
 תקופת הפעילות:  מ-2010
 עיסוק:  שחקנית
 בן או בת זוג:  ג'ונתן קלץ (2013–?) 
 פרופיל ב-IMDb
 
לייסלה דה אוליביירה (באנגלית: Laysla de Oliveira; נולדה ב-11 בינואר 1992) היא שחקנית קנדית.
ראשית חייה

דה אוליביירה נולדה בטורונטו, אונטריו, קנדה, למשפחה ממוצא ברזילאי. היא החלה בקריירת דוגמנות בגיל 14. היא למדה דרמה וריקוד בבית הספר לאמנויות ברוזדייל הייטס, ולאחר שהלכה לאוניברסיטה, היא נרשמה לסוכנות והחלה את קריירת המשחק שלה.
קריירה

לאחר ששיחקה בכמה סרטי טלוויזיה, בשנת 2017, לוהקה דה אוליביירה לסרט של נתי זביץ "מכרים". בסרט היא גילמה את דמותה של אמה. הוא הוקרן בבכורה בפסטיבל וויסלר ב-1 בדצמבר 2018.
באוגוסט 2018 לוהקה דה אוליביירה לתפקיד בקי דמות' בסרט האימה של נטפליקס "בעשב הגבוה". הסרט יצא לאקרנים ב-4 באוקטובר 2019.
הבמאי אטום אגויאן נפגש עם דה אוליביירה, מה שהוביל לליהוקה לתפקיד הראשי של ורוניקה בסרט "אורחת הכבוד". הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל ונציה ב-3 בספטמבר 2019.
בפברואר 2019, הוכרז שדה אוליבייה תשחק בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה של נטפליקס "המפתחות של משפחת לוק", המבוססת על הרומנים הגרפיים באותו השם. העונה הראשונה שוחררה בנטפליקס ב-7 בפברואר 2020.
בשנת 2023 היא החלה לגלם את קרוז מנואלוס – אחת הדמויות הראשיות בסדרת הטלוויזיה "לביאות: מבצעים מיוחדים".
חיים אישיים

החל משנת 2013 היא במערכת יחסים עם השחקן האמריקאי ג'ונתן קלץ, השניים התארסו בשנת 2021.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | פרויקט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2016 | עלינו | מריה | סרט קצר |
| 2016 | נערה אמריקאית: לאה להצלה ('אנ) | פאולה פריירה |  |
| 2018 | מכרים | אמה |  |
| 2018 | אחד אחד | ליטה |  |
| 2019 | אורחת הכבוד ('אנ) | ורוניקה |  |
| 2019 | אתיקה עסקית ('אנ) | רוזה |  |
| 2019 | בעשב הגבוה | בקי דמות' |  |
| 2019 | קוד 8 ('אנ) | מאדי |  |
| 2021 | מחט בערימת טיימס ('אנ) | סיבילה |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | פרויקט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2012 | פרשיות סמויות | יוהנה פיטרס | פרק: "Scary Monsters (and Super Creeps)" |
| 2013 | Gothica | טסה | סרט טלוויזיה |
| 2013 | ניקיטה | בטינה | פרק: "Brave New World" |
| 2017 | ג'לן נגד כולם | אנג'לה | סרט טלוויזיה |
| 2018 | איי זומבי | זואי וורד | פרק: "Don't Hate the Player, Hate the Brain" |
| 2018–2019 | בעלי היכולות | להט | פרקים: "afterMath" & "meMento" & "teMpted" |
| 2020–2022 | המפתחות של משפחת לוק | אקו/דודג' |  |
| 2023–הווה | לביאות: מבצעים מיוחדים | קרוז מנואלוס | תפקיד ראשי; 2 עונות |
הערות שוליים

1 2  Tom Herbert (14 בפברואר 2020). "Who plays Dodge in Locke & Key? 11 things to know about actress Laysla De Oliveira". Evening Standard. נבדק ב-25 בפברואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Atriz brasileira Laysla de Oliveira é estrela de filmes no Canadá e brilha em Veneza". Extra (בפורטוגזית). 4 באוגוסט 2019. נבדק ב-25 בפברואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  McNary, Dave (10 ביולי 2017). "Giacomo Gianniotti, Laysla De Oliveira to Star in Romantic Drama 'Acquainted'". Variety (באנגלית). נבדק ב-5 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Whistler Film Festival". www.facebook.com (באנגלית). נבדק ב-5 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Patrick Wilson, Laysla De Oliveira, Harrison Gilbertson Join Stephen King's 'In the Tall Grass'". The Hollywood Reporter (באנגלית). 7 באוגוסט 2018. נבדק ב-5 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Trapunski, Charles (8 בפברואר 2020). "Interview: Locke & Key's Laysla De Oliveira". Brief Take (בCanadian English). נבדק ב-5 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Tartaglione, Nancy (31 באוקטובר 2018). "David Thewlis To Star In Atom Egoyan's 'Guest Of Honour' With Laysla De Oliveira & Luke Wilson – AFM". Deadline (באנגלית). נבדק ב-5 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Venice Competition to Include Roman Polanski, Steven Soderbergh, James Gray's 'Ad Astra,' Todd Phillips' 'Joker'". The Hollywood Reporter (באנגלית). 25 ביולי 2019. נבדק ב-5 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Petski, Denise (2 בפברואר 2019). "'Locke & Key': Laysla De Oliveira Cast As Series Regular, Kevin Alves To Recur In Netflix Series". Deadline (באנגלית). נבדק ב-5 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Laysla De Oliveira - Interview (באנגלית), נבדק ב-5 באפריל 2020 {{citation}}:  (עזרה)
↑  "'Locke & Key' Gets Netflix Premiere Date, Ending 9-Year Journey to Screen". The Hollywood Reporter (באנגלית). 4 בדצמבר 2019. נבדק ב-5 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "EXCLUSIVE INTERVIEW: Laysla De Oliveira from 'Locke & Key' Talks Being a Villain -". fangirlish.com (באנגלית). 4 במרץ 2020. נבדק ב-5 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1325356212  LCCN: no2017041401  VIAF: 472149196337574790134   WorldCat (עם VIAF): 472149196337574790134
אבות הכנסייה

אֲבוֹת הַכנסייה, הידועים בנצרות גם בתור הָאָבוֹת הָרִאשׁוֹנִים, היו ראשוני התאולוגים והמחברים בדת הנוצרית. המושג מתייחס בעיקר לאבות שחיו בחמש מאות השנים הראשונות של ההיסטוריה הנוצרית ושאינם מחברי ספרי הברית החדשה.
המחקר בחיבורי אבות הכנסייה נקרא פאטרולוגיה.
האבות השליחים

האבות השליחים היו תאולוגים נוצרים שחיו במאות ה-1 וה-2 לספירה, אשר מאמינים כי הכירו באופן אישי חלק משנים-עשר השליחים, או שהושפעו מהם באופן משמעותי. כתביהם, על אף שהם פופולריים בנצרות הקדומה, לא נכללו בסופו של דבר בקאנון של הברית החדשה לאחר שהגיע לצורתו הסופית. רבים מהכתבים נובעים מאותה תקופת זמן ומיקום גאוגרפי כמו יצירות אחרות של ספרות נוצרית מוקדמת, שהפכו להיות חלק מהברית החדשה, ונראה שחלק מהכתבים שנמצאו בקרב האבות השליחים זכו להערכה רבה באותה מידה.  כחלק מהכתבים שהפכו לברית החדשה.  שלושת הראשונים, קלמנט, איגנטיוס ופוליקרפוס, נחשבים לעיקריים.
האבות היוונים

אלה שכתבו ביוונית נקראים האבות היוונים (הכנסייה).  בנוסף לאבות השליחים, האבות היוונים המפורסמים כוללים: יוסטינוס מרטיר, אירנאוס מליון, קלמנט מאלכסנדריה, אתנסיוס מאלכסנדריה, האבות הקפדוציים (בזיליקום מקיסריה, גרגורי נאציאנס, גרגוריוס מניסה), פטר מסבסט, דיודורוס מטרסוס, תיאודור ממופסואסטיה, יוחנן כריסוסטום, קירילוס מאלכסנדריה, מקסימוס המוודה ויוחנן מדמשק.
האבות הסוריים

כמה אבות כנסייה כתבו בסורית; רבות מיצירותיהם תורגמו רבות גם ללטינית ויוונית. עליהם נמנים, בין היתר, אפרהת, יעקב מניסיביס, אפרים, נסאי, יעקב מסרוג, חננה, אבא, אברהם מאיזלא, בבאי, הורמיזד ויצחק מנינוה.
אבות המדבר

אבות המדבר היו נזירים מוקדמים שחיו במדבר המצרי.  למרות שהם לא כתבו הרבה כמו אבות כנסייה אחרים, השפעתם הייתה רבה, והם מיוחסים לתחילת העיסוק בנזירות, ולקידוד רבים ממאפייניה. ביניהם פאולוס מתבאי, אנתוני הגדול ופצ'ומיוס. רבות מהאמירות שלהם, הקצרות בדרך כלל, נאספות ב- Apophthegmata Patrum ("אמרי אבות המדבר").
חקר אבות הכנסייה

חקר אבות הכנסייה ידוע כפטריסטיקה.
יצירות של אבות בנצרות הקדומה, לפני הנצרות של ניסיה, תורגמו לאנגלית באוסף מהמאה ה-19 "אבות אנטה-ניקנה". אלו של המועצה הראשונה של ניקאה וממשיכים דרך המועצה השנייה של ניקאה (787) נאספים בניקנה ובאבות שלאחר ניקיה.
לקריאה נוספת

דוד רוקח, "אבות־הכנסייה והיהודים בחיבורים כלפי חוץ וכלפי פנים", בתוך: שנאת ישראל לדורותיה, קובץ מאמרים, שמואל אלמוג (עורך), הוצאת מרכז זלמן שזר, ירושלים תש"ם 1980, עמ' 55–87.
מטרואה

ערך זה עוסק באוניית עולים. אם התכוונתם למשורר וסופר צרפתי, ראו .
"מטרואה", 15 ביולי 1945 (צילם: זולטן קלוגר)
קבוצת ניצולי שואה על סיפון המטרואה, יולי 1945 (צילם: זולטן קלוגר)
אד"מ/א/ק מָטָרוֹאה (באנגלית: R.M.S./S.S Mataroa) הייתה האונייה הראשונה שהביאה עולים לארץ ישראל אחרי מלחמת העולם השנייה. נוסעיה היו פליטי שואה, כולל ילדי בוכנוואלד, קבוצת ילדים ניצולי מחנה הריכוז בוכנוואלד וקבוצת ילדים שהוסתרו בתקופת המלחמה בצרפת ובשווייץ.
תולדותיה

האונייה נבנתה ב-1921 בבלפסט ונקראה "דיוגנס" (אנ'). האונייה נבנתה כאוניית נוסעים, והייתה יכולה לשאת 130 נוסעים במחלקה ראשונה ו-422 נוסעים במחלקה שלישית. האונייה הוחכרה ב-1922, יחד עם אוניית האחות "סופוקלס", לחברת הספנות "אברדין ליין" (אנ'). ב-1926 חכרה חברת הספנות "שו, סוויל אנד אלביון ליין" (אנ') את שתי האוניות, ושינתה את שמותיהן מ"דיוגנס" ל"מטרואה" ומ"סופוקלס" ל"טמרואה".
תולדותיה > הפלגות כאוניית מעפילים

ב-1945 הוחכרה האונייה על ידי המוסד לעלייה ב', בעזרת צבא ארצות הברית ובתיאום עם ממשלת המנדט הבריטי, לצורך הבאת עולים, מפליטי השואה, לארץ ישראל. מטרואה קיימה שתי הפלגות בשנת 1945.
ההפלגה הראשונה יצאה ב-7 ביולי. רוב הפליטים היו ילדים, ניצולי מחנה בוכנוואלד, וכן ילדים שהוסתרו בצרפת ובשווייץ. בין הילדים שהפליגו באונייה היו לולק לאו בן השמונה, לימים הרב ישראל מאיר לאו, שלימים היה לרב הראשי של מדינת ישראל; סנדרו טוט בן העשר, לימים צבי ינאי, מנכ"ל משרד המדע; ולונק זלינגר, גם הוא בן שמונה, לימים אריה זלינגר, מאמן נבחרות אולימפיות בכדורעף (ארצות הברית והולנד) איתן זכה במדליות אולימפיות. נוסעים נוספים היו אוטו ז'ינייבסקי, מראשי מחתרת היהודים בתנועת ההתנגדות הצרפתית ופרופ' אריאל כהן, לימים מ"מ ראש העיר ירושלים (לאיכות הסביבה, מדע וטקסים) ובנו של גיבור המחתרת בצרפת ליאו כהן שנספה בשואה, אחיו של שופט בית המשפט העליון חיים כהן שחילץ את משפחתו ממחנה המעצר בעתלית.
ההפלגה השנייה הייתה ב-3 בספטמבר. בהפלגתה זו הובילה "מטרואה" מנמל טולון שבצרפת כ-1,000 עולים לארץ ישראל, ביניהם עולים בלתי לגאליים שעלו על האניה כשהם מתחזים לסבלים וכן חיילים בריטים אחדים בדרכם לחופשה במצרים. הספינה הגיעה לנמל חיפה אחרי שישה ימי הפלגה בראש השנה תש"ו, 9 בספטמבר 1945. בשל הגעת האונייה לנמל ביום טוב התעוררה שאלה הלכתית בעניין הירידה מן האונייה בחג. הרב הראשי, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, פסק שמותר לרדת מן האונייה, אולם יש להישאר בתחום הנמל עד מוצאי החג. הרב עצמו, יחד עם רבה הראשי של חיפה, הרב יהושע קניאל, היו בין מקבלי הפנים שחיכו על הרציף.
הבריטים העבירו את כל העולים למחנה המעצר בעתלית לשם בידוד, לתקופה של כשבועיים. אחר כך שוחררו העולים שהיו בעלי סרטיפיקט וכן חולים אחדים, ואילו העולים הבלתי-לגליים נכלאו במחנה. ב-9 באוקטובר 1945 פרץ הפלמ"ח למחנה המעצר ושחרר את העצורים. הבורחים עלו ברגל להר הכרמל דרך בית אורן ומשם ירדו ליגור.
תולדותיה > הפלגה מיוון

בסוף דצמבר 1945 חילצה "מטרואה" מיוון קבוצה של מדענים, אינטקלטואלים ואמנים יוונים, שזוהו עם השמאל ביוון, שנרדפו על ידי השלטון הימני בתקופה שכונתה "הטרור הלבן" (אנ'). חילוץ הקבוצה נעשה ביוזמת מנהל המכון הצרפתי באתונה באותה עת. הקבוצה הועברה מיוון לנמל טאראנטו, בדרום איטליה.
תולדותיה > סיום שירות

האונייה הוצאה משירות לקראת 1957, ונשלחה לגריטה במרץ 1957.
לה פניצ'ה

| --- | --- |


 מידע כללי
 סוג:  בית אופרה 
 על שם:  עוף החול 
 כתובת:  סן מרקו 
 מיקום:  ונציה 
 מדינה:  איטליה 
 בעלים:  ונציה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1789–1792 (כ־3 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  16 במאי 1792 
 אדריכל:  טומאסו מדונה, ג'ובאני בטיסטה מדונה, Gian Antonio Selva 
 סגנון אדריכלי:  תיאטרון איטלקי 
 
 קואורדינטות:  45°26′01″N 12°20′02″E﻿ / ﻿45.4337°N 12.3339°E﻿ / 45.4337; 12.3339
 www.teatrolafenice.it
  (למפת ונציה מוגדלת) לה פניצ'ה(למפת ונציה רגילה) לה פניצ'ה
 
פנים לה פניצ'ה ב-1837
לה פניצ'ה (באיטלקית: Teatro La Fenice – "עוף החול") הוא בית אופרה בוונציה שבאיטליה. זה אחד התיאטראות המפורסמים ביותר באירופה, שעל בימתו עלו הרבה בכורות אופראיות מפורסמות. שמו משקף את הסמליות שלו כבית אופרה ש"קם מאפרו", אחרי שפעמיים איבד את הבניין שבו קיים את הצגותיו (בפעם הראשונה עקב שרפה ובשנייה בגלל בעיות משפטיות). מאז נפתח ונקרא "לה פניצ'ה", נשרף הבניין פעמיים ונבנה מחדש.
היסטוריה > התיאטרון הראשון

ב-1774 נשרף תיאטרון "סן בנדטו", שהיה בית האופרה הראשון במעלה של ונציה במשך יותר מארבעים שנה, עד ליסודותיו. מיד לאחר שנבנה מחדש, התלקחה מחלוקת משפטית בין הנהלת הלהקה שפעלה בו לבין הבעלים, משפחת ונייר. פסק הדין שהתקבל היה לטובת משפחת ונייר. כתוצאה מכך החליטה הנהלת התיאטרון לבנות בית אופרה חדש משלה בכיכר סן פנטין.
הבנייה החלה ביוני 1790 והסתיימה במאי 1792. התיאטרון נקרא "לה פניצ'ה", אות לשרידת הלהקה, תחילה מן האש ואחר מאיבוד משכנה הקודם. "לה פניצ'ה" נחנך ב-16 במאי 1792 בהצגת "ג'וקי די אגריג'נטו", אופרה של ג'ובאני פאיזיילו.
אחרי נפילת הרפובליקה הוונציאנית ובתקופת הממשל העירוני הזמני ממאי עד אוקטובר 1807, קיים התיאטרון תערוכות ציבוריות חשובות ופסטיבלים פטריוטיים. בתקופת השלטון הצרפתי, היה לתיאטרון ממלכתי. צבעי הכחול-כסף של האימפריה החדשה עיטרו את האולם ותא מלכותי זמני נבנה לרגל ביקורו של נפוליאון בדצמבר 1807. בשנת 1823 הוצגה לראשונה אופרה "סמירמיס" של רוסיני.
בשנים הבאות נודע שמו של "לה פניצ'ה" ברחבי אירופה. רוסיני העלה שם שתי הפקות חשובות ושתיים מן האופרות של בליני הוצגו שם בהופעות בכורה. דוניצטי, שאך זה קצר הצלחות במילאנו ובנאפולי, חזר לוונציה ב-1836 אחרי היעדרות של שבע-עשרה שנים.
התיאטרון השני

בדצמבר 1836 ניחתה מכה נוספת על התיאטרון, שעלה שוב באש; ב-13 בדצמבר 1836, במהלך חזרות על הבכורה הוונציאנית של לוצ'יה דלה מרמור, פרצה שרפה גדולה, שכילתה את כל הבניין פרט לקירותיו החיצוניים. תוך שנה נבנה בית האופרה "לה פניצ'ה" מחדש, לפי תוכנית שסיפק צוות האדריכלות-הנדסה של האחים טומאסו וג'אמבטיסטה מדונה. "לה פניצ'ה" קם שוב מאפרו ופתח את דלתותיו לקהל בערב ה-27 בדצמבר 1837, בהצגת "רוזמונדה בראוונה" של לילו.
הקשר של ורדי עם "לה פניצ'ה" החל בשנת 1844, בהצגת "ארנאני" בתקופת הקרנבל. במהלך שלוש-עשרה השנים הבאות עלו על בימת התיאטרון הצגות הבכורה של "אטילה", ריגולטו, לה טרוויאטה ו"סימון בוקאנרה".
בתקופת מלחמת העולם הראשונה היה התיאטרון סגור, אך כאשר נפתח מחדש, רחשה בו פעילות רבה ורבים מגדולי הזמרים והמנצחים בעולם נמשכו אליו. ב-1930 יזמה הביאנלה של ונציה את הפסטיבל הבינלאומי הראשון למוזיקה בת זמננו, שהביא מלחינים כמו סטרווינסקי ובריטן, ובשנים הבאות בריו, נונו ובוסוטי, לכתוב ל"לה פניצ'ה".
בין השנים 1984 ל-1989 כיהן הישראלי אליהו ענבל כמנצח "לה פניצ'ה".
ב-29 בינואר 1996 נהרס הבניין כליל באש. חשד להצתה התעורר מיד. במרץ 2001 הרשיע בית משפט בוונציה שני חשמלאים בהצתת האש. אנריקו קארלה ודודנו, מאסימיליאנו מרקטי, העלו את הבניין באש בגלל הקנסות הכבדים שהוטלו על החברה שלהם בגין איחור בעבודות שיפוצים. קארלה, בעלי החברה, נשלח לכלא לשבע שנים. מרקטי נשפט לשש שנות מאסר.
התיאטרון הנוכחי

אחרי דחיות שונות, החלה מלאכת הבנייה בשנת 2001. במשך 650 יום הצליח צוות בן מאתיים טייחים, צבעים, נגרים ושאר בעלי מלאכה ליצור מחדש את סביבת התיאטרון הישן, בעלות של כ-90 מיליון אירו.
"לה פניצ'ה" נבנה מחדש בסגנון המאה ה-19 על בסיס תוכנית של האדריכל אלדו רוסי, ובעזרת תצלומים מסצנות הפתיחה של סרטו של לוקינו ויסקונטי משנת 1954, "סנזו", שצולם בבית האופרה, כדי להפיק מהם פרטי עיצוב. התיאטרון נפתח מחדש ב-14 בדצמבר 2003 בקונצרט חגיגי מיצירות בטהובן, וגנר וסטרווינסקי. הצגת האופרה הראשונה הייתה "לה טרוויאטה" בנובמבר 2004. תגובות הביקורת ל"לה פניצ'ה" המחודש היו מעורבות: אנריקו קאוואלוטי, מבקר המוזיקה של העיתון הימני "איל טמפו", היה מרוצה. הצבעים היו קצת יותר מדי בהירים לטעמו, אבל הצליל היה טוב ומגובש. לעומתו סבר דינו וילאטיקו, מ"לה רפובליקה" השמאלני, שהאקוסטיקה לוקה בחסר במצלול והצבעים עזים עד כאב עיניים. הבניין החדש היה, לטעמו, "קיטש, חיקוי מזויף של העבר". הוא אמר, כי "העירייה הייתה צריכה לגייס די אומץ לבניית תיאטרון חדש לגמרי; ונציה בגדה בעברה החדשני בהתעלמה ממנו". אבל בעיני ונציאנים רבים, נמצא מרפא לפצע כאוב בנוף העירוני ההיסטורי והאהוב.
ב-26 בדצמבר 2008 נפתח הבית מחדש לאחר שיפוצים מקיפים, באופרה "שובו של אוליסס" מאת יוהאן סימון מאייר.
לקריאה נוספת

Beauvert, Thierry. Opera Houses of the World, The Vendome Press, New York, 1995. ISBN 0-86565-978-8
בובר, תיארי. בתי אופרה בעולם, הוצאת ונדום, ניו יורק, 1995.
John Berendt, John, The City of Falling Angels, New York: The Penguin Press, 2005 ISBN 1-59420-058-0.  The book centers on the fire that destroyed the Fenice Theater for the second time and its aftermath.
ג'ון ברנדט, עיר המלאכים הנופלים, ניו יורק: הוצאת פנגווין, 2005. הספר מתמקד בשרפה, שכילתה את "תיאטרון לה פניצ'ה" בפעם השנייה ובתוצאותיה.
הערות שוליים

↑  קאריל צ'ארנה לין, "בתי אופרה ופסטיבלים באיטליה", הוצאת סקרקרואו, ארצות הברית, 2005, עמ' 105-104
↑  צ'ארנה לין, עמ' 106
↑  http://www.teatrolafenice.it/static/storia_teatro_1837_I.php
↑  צ'ארנה לין, עמ' 106
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: be34db84-c4e4-43fb-9c06-b95a368d2a57 
פנים לה פניצ'ה כיום
קתדרלת סנטיאגו דה קומפוסטלה

קתדרלת סנטיאגו דה קומפוסטלה (בספרדית: Catedral de Santiago de Compostela) היא קתדרלה בעיר סנטיאגו דה קומפוסטלה אשר בגליסיה שבספרד. לפי המסורת הקתולית קבור בקתדרלה השליח יעקב בן זבדי והיא אתר צליינות נוצרית חשוב מאז ימי הביניים. הקתדרלה היא היעד הסופי של דרך סנטיאגו, והיא הוכרזה יחד עם העיר כאתר מורשת עולמית בידי אונסק"ו בשנת 1985.
היסטוריה

מיתוס הקשור למקור קדושת האתר גורס כי השליח יעקב בן זבדי הביא את בשורת הנצרות לקלטים בחצי האי האיברי. ב-44 לספירה, ראשו נערף בירושלים. שרידיו הובאו בחזרה לגליסיה, ובעקבות רדיפות הספרדים הנוצרים בידי הרומאים, ננטש קברו במאה ה-3. קברו נתגלה מחדש ב-814 בידי פלאיו (Pelayo), נזיר נוצרי, שראה אורות מוזרים בשמי הלילה. הבישוף תאודמיר מאיבריה הכיר בכך כנס והודיע על כך למלך ממלכת אסטוריאס אלפונסו השני (791–842) אשר הורה על בניית קפלה באתר. על פי האמונה היה המלך לצליין הראשון שעלה לרגל אל הכנסייה. בעקבות זאת, הוקמה כנסייה ראשונה באתר ב-829. כנסייה שנייה בסגנון פרה-רומנסקי, הוקמה במקום ב-889 בהוראת המלך אלפונסו השלישי, מלך לאון, דבר שהוביל לפיתוח האתר כאתר צליינות מקובל וחשוב. המיתוס נוצל בידי מלכי ספרד הנוצרית כדי לבססה כממלכה נוצרית ולגרש את המורים מחצי האי האיברי. ב-997 נשרפה הכנסייה בידי מוחמד איבן-אבי אמיר (938–1002), מפקד צבא החליפות קורדובה. הדלתות והפעמונים, נישאו בידי השבויים הנוצריים לקורדובה, ושם הותקנו במסגד אלג'אמה. כאשר קורדובה נכבשה בידי המלך פרדיננד השלישי, מלך קסטיליה ב-1236, אותם דלתות ופעמונים נישאו בידי שבויים מוסלמים לטולדו, שם הותקנו בקתדרלת טולדו.
בניית הקתדרלה הנוכחית, בסגנון רומנסקי, החלה ב-1075 תחת שלטונו של אלפונסו השישי, מלך קסטיליה (1040–1109) ובחסותו של הבישוף דייגו פלאס (Peláez). היא בנויה בעיקר מגרניט. הבנייה הופסקה מספר פעמים, והאבן האחרונה הונחה ב-1122, אך גם אז בניית הקתדרלה טרם הסתיימה. הקתדרלה נחנכה ב-1128 בנוכחות המלך אלפונוסו התשיעי, מלך לאון. בשל חשיבותה כאתר צליינות, הייתה הכנסייה למקום מושבו של בישוף ב-1075, וכעבור זמן לא רב, בשנת 1100, היא הועלתה לדרגת מושבו של ארכיבישוף בידי האפיפיור אורבנוס השני. אוניברסיטה קתדרלית נוספה ב-1495. הקתדרלה שופצה והורחבה בין המאה ה-16 למאה ה-18 בסגנון אדריכלות הבארוק.
לפי ה-Codex Calixtinus (אנ'), הארכיטקטים האמונים על הבניה היו "ברנרד הזקן", העוזר שלו "רוברטוס גלפרינוס", וייתכן שלאחר מכן גם "אסטבן, המסטר של עבודות הקתדרה". בשלב האחרון, "ברנרד הצעיר (הבן)" סיים את בניית הקתדרלה, כאשר גלפרינוס היה אחראי על התיאום. הוא גם בנה מזרקה מונומנטלית בקדמת השער הצפוני ב-1122.
חוץ > החזית המערבית

החזית המערבית, הנקראת "פשאדה דה לה פלאסה דל אוברדוירו" (Fachada de la Plaza del Obradoiro - "חזית כיכר הסדנא"), בנויה בסגנון הבארוק המאוחר של ספרד. למרות זאת, בגלל שני המגדלים וריבוי הצריחים היא מזכירה במקצת חזיתות גותיות. החזית המערבית נבנתה בשנים 1738–1750, ובה שני מגדלים מימי הביניים, בגובה של 76 מטר כל אחד. על המגדל השמאלי, שנקרא "מגדל קראקה" (Torre de la Carraca) ניצב פסלו של זבדי, אבי השליח יעקב הגדול. על המגדל הימני, שנקרא "טורה דה לאס קמפאנס" (Torre de las Campanas - "מגדל הפעמונים") ישנו פסל של מריה סאלומה, אמו. בגמלון הגדול במרכז, פסלים של השליח יעקב בן-זבדי ומתחתיו שניים מתלמידיו אתאנסיוס ותאודומיר, הלבושים כצליינים. הם ניצבים מצדדיו של קבר סמלי של השליח, שמעליו נראה הכוכב שהוביל לגילויו. צדף מזהב, סמלו של יעקב בן זבדי, קבוע בחזית, וזרם מתמיד של צליינים עומד בתור כדי לנשק את הצדף. הכניסה לקתדרלה היא דרך גרם מדרגות, שמאוגף בפסלים של דוד ושלמה, ואשר אליו מובילים שערים מברזל. בגובה הכיכר נמצאת הכניסה לקפלה רומנסקית, הנקראת "הכנסייה התחתונה" (Igrexa Baixa), שנבנתה מתחת לשער בזמן בניית הקתדרלה. החזית המערבית של קתדרלת סנטיאגו דה קומפוסטלה מוטבעת על חלק ממטבעות האירו הספרדיים.
כיכר אוברדוירו בה נצבת הקתדרלה מוקפת במבני ציבור. מצפון ומדרום, בקו אחד עם החזית המערבית, שני בניינים מהמאה ה-18. בדרומי ארקדה שמאחוריה הקלויסטר הגותי של הקתדרלה שנבנה ב-1533. מצפון לקתדרלה ניצבים ארמון גלמירז מהמאה ה-12 וגנים בסגנון הבארוק הספרדי.
חוץ > החזית הצפונית

החזית הצפונית מובילה לכיכר "פלאסה דה אימקולאדה" (Praza da Immaculada - "כיכר הטהרה"). בעבר ניצב בחזית זו "שער גן עדן", שער רומנסקי שנבנה ב-1122 ואשר סימן את סופה של דרך סנטיאגו, אך הוא נהרס במאה ה-17. על גג החזית ניצב פסל של יעקב הקדוש מהמאה ה-18, עם שני מלכים לרגליו בתנוחת תפילה. המלכים הם אלפונסו השני הגדול (866–910 ואורדוניו השני, מלך לאון (873–924). במרכז נמצא פסל המייצג את האמונה.
חוץ > החזית המזרחית

החזית המזרחית נפתחת אל כיכר "פלאסה דה קווינטאנה" (Praza da Quintana), ובה שני שערים ראשיים - "הדלת הקדושה" ו"הדלת המלכותית", אשר קיבלה את שמה מהמגן שמעליה. הדלת הקדושה נפתחת רק בשנות יובל, בהן חל ה-25 ביולי הוא יום יעקב הקדוש, ביום ראשון. החזית בסגנון הבארוק נבנתה בידי פרננדז לצ'וגה ב-1611, וגם מעל דלתותיה ניצבים פסלים של יעקב הקדוש ושל שני תלמידיו.
חוץ > החזית הדרומית

החזית הדרומית נפתחת לכיכר "פלאסה דס פרטריאס" (Praza das Praterias) הנתחמת מצדדיה האחרים במנזר ובארמון ראז'וי (Rajoy) המשמש כבניין העירייה. עוד ניצב בכיכר מגדל שעון בסגנון הבארוק (Torre del Reloj) שנבנה במאה ה-17. בשער הרומנסקי, "פוארטה דה לאס פרטריאס" (Puerta de las Platerias), שתי קשתות, והוא מהשמורים שבשערי הקתדרלה. הוא מוליך לבית הרוחב הדרומי ומוצגים בו תגליפים שפוסלו בשנים 1112–1117. הטימפנון השמאלי שבשער מראה את פיתוי ישו בהיותו במדבר. בצד הימני של טימפנון זה נראית אשה חצי לבושה העוסקת בניאוף עם גולגולתו של המאהב שלה בחיקה. הטימפנון הימני מראה במרכזו את הלקאתו של ישו; בשמאלו את הכתרתו בכתר הקוצים ואת ריפוי העיוור; ובחלקו העליון את ההתגלות. האפריז מתאר את ההשתנות, ומראה את ישו, אברהם, סצנות מהתנ"ך וארבעה מלאכים עם חצוצרות. העמוד התומך השמאלי מראה (מלמטה למעלה) את דוד מנגן בנבל, את בריאת אדם ואת ישו מברך את דוד המלך. בצד השמאלי של המבואה מוצג גירוש אדם וחוה מגן עדן.
פנים

אורכו של המבנה הוא 97 מטר וגובהו 22 מטר. צורתו כשל צלב רומנסקי והוא מקורה בקמרונות חבית. חלל הפנים עשוי מספינה ראשית ומשתי ספינות משניות, מבית רוחב רחב ומבית מקהלה עם קפלות הקורנות ממנו. קתדרלה זו היא הכנסייה הרומנסקית הגדולה ביותר בספרד, אך היא קטנה מקתדרלות גותיות רבות.