stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'וזפה קליוטי
הערות שוליים

↑  Caglioti Curriculum energia.polimi.it
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007454759505171  BIBSYS: 90733705  BnF: cb12400335m (data)  CiNii: DA0218269X  GND: 1284488764  ICCU: CFIV018081  ISNI: 0000 0001 1645 0610  LCCN: n82144396  NDL: 00542699  NKC: pna2008424875  NLA: 35662783  NTA: 069201269  RERO: 02-A003068482  SUDOC: 033102937  Trove: 1031917  VcBA: 495/95130  VIAF: 163805295   WorldCat (עם VIAF): 163805295
גזה אוטליק

| --- | --- |

 לידה:  9 במאי 1912 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  9 באוקטובר 1990 (בגיל 78) בודפשט, הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 מדינה:  הונגריה 
 מקצוע:  מתמטיקאי, שחקן ברידג', פרוזאיסט, עיתונאי, סופר, מתרגם, פובליציסט 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  פרס קושוט (1985)  פרס ארנה ספ (1988)  פרס טיבור דרי (1984)  פרס אטילה יוז'ף (1981)  חסיד אומות העולם (4 ביוני 1989) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  גזה אוטליק
 
גזה אוטליק (בהונגרית: Ottlik Géza;‏ 1912, בודפשט  – 1990, בודפשט) היה סופר, משורר, מתרגם, תאורטיקן ברידג' הונגרי וחסיד אומות העולם.
קורות חיים

אוטליק למד בבית ספר צבאי בקסג שבמערב הונגריה ובבודפשט, ולמד בבודפשט מתמטיקה ופיזיקה.
קורות חיים > בתקופת מלחמת העולם השנייה

עם פלישת הגרמנים להונגריה במרס 1944 התגורר אוטליק בבודפשט עם אשתו ג'ונג'י (Gyöngyi). עוד לפני המלחמה התוודע ליצירתו של הסופר והמשורר ההונגרי-יהודי אישטוואן וש והיה מודע לרדיפות שזה סבל על רקע יהדותו. למרות העובדה שאוטליק ווש לא הכירו זה את זה קודם לכן, הסתירו אוטליק ואשתו את וש בדירתם מעת עלייתם של אנשי צלב החץ לשלטון באוקטובר 1944 ועד כניסת הצבא האדום לבודפשט בפברואר 1945. השניים חלקו עם וש את מזונם גם בתקופות הרעב שעברו על בודפשט בזמן הקרבות. לווש לא היו מסמכי זהות מזויפים ולכן שהותו עמם סיכנה באופן מוחשי את חייהם, בייחוד לאור העובדה ששוערת הבית הייתה חברת צלב החץ.
כשנודע לאוטליק שאמו של וש גורשה בצעדת מוות שיצאה מאובודה לכיוון גרמניה, הוא יצא בעקבותיה והצליח להביא לשחרורה. כשהתפרצו אנשי צלב החץ לדירת בני הזוג במפתיע, ולווש לא היה זמן להסתתר, אלא רק לעבור לחדר השני, הגיבה ג'ונג'י בכעס ובעלבון מזויפים, במחאה על ההתנהגות הזו, וציינה את ייחוסו של גזה אוטליק. אנשי צלב החץ עזבו את הבית בלי שחיפשו בו, וכך ניצלו וש ומסתיריו.
קורות חיים > לאחר המלחמה

אוטליק היה מתרגם וסופר פורה ומוערך, שספריו תורגמו למספר שפות. בין היתר תרגם להונגרית מאנגלית, מיצירותיהם של ברנרד שו ואוולין וו, וכן מגרמנית, מיצירותיהם של תומאס מאן ושטפן צווייג. בשנת 1959 כתב את הרומן הידוע ביותר שלו, "בית הספר שעל הגבול" (Iskola a határon). כמו כן כתב מספר ספרי הדרכה ותאוריה בנושא ברידג', שזכו להערכה בתחום.
הכרה

בשנת 1998 הוכר אוטליק בתור חסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
גזה ד. ברקו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  17 באוקטובר 1871 שאטוראליאויהיי, הונגריה 
 פטירה:  17 בנובמבר 1927 (בגיל 56) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 
גזה ד. ברקו (במקור דוד ברקוביץ', בהונגרית: Berkó D. Géza; שאטוראליאויהיי, 17 באוקטובר 1870 – ניו יורק, 8 בנובמבר 1927) היה מומחה דפוס יהודי-הונגרי, בעל עיתון, עורך עיתון יהודי-הונגרי-אמריקאי.
ביוגרפיה

דוד ברקוביץ' נולד במשפחה יהודית כבנם של אברהם ברקוביץ' ושל לני ברקוביץ'. הוא היה בן 18 כשהיגר עם הוריו לארצות הברית. שם הצטרף כמדפיס ל"משמר הלאומי ההונגרי" שיצא בשפה ההונגרית ושם למד את כל רזי הדפוס ואת הכנת ועריכת עיתון. משם עבר להציל ולהחיות את עיתון הנפסבה (בהונגרית: קול העם) האמריקאי שיצא בשפה ההונגרית בניו יורק. השבועון תחילה, שנוסד בדצמבר 1899 על ידי מדפיסים הונגריים בניו יורק, בחר בכוונה את השם בהקבלה לשם של הנפסבה (קול העם) היומון ההונגרי בהונגריה ובכך סימן את גם את מחויבותם לאידיאל הסוציאל-דמוקרטי. גזה ד. ברקו הפך אותו לעיתון יומי ב-1904. משנת 1899 ועד מותו ערך ברקו את העיתון במשך כ-28 שנים. היה צורך גדול בעיתונים בשפה ההונגרית, שכן משנת 1870 גדל בהתמדה מספר המהגרים ההונגרים באמריקה, שפנו לעיתונים בשפה ההונגרית לעזרה ולהדרכה ב'עולם החדש' הלא נודע. גזה ד. ברקו ידע זאת היטב, הוא היה גם בעד חיזוק חיי הקהילה. הוא היה משוכנע שההונגרים ישגשגו באמריקה רק אם ההונגרים יעזרו להונגרים בכלל והיהודים ההונגרים זה לזה בפרט. מנהיגי חוג החינוך העצמי של ניו יורק, שנוסד ב-1888, שהוקדש ברובו לטיפוח התרבות ההונגרית, כללו את מור צוקור, וילמוש פרקש, ארתור קוזמה, לאיוש קליין, הרמן שיפוש, ינה קולוז'י, מיקלוש וינטר, ינה האקר, ז'יגמונד קליין (רובם ככולם יהודים). בנוסף לגזה ד. ברקו. בשנת 1910 הוא פרסם את כרך יום השנה ה-10 של הנפסבה ההונגרית האמריקאית, עם מיטב הכתבות והאיורים של הכתבים. בין השנים 1915 לבין 1921 פרסם גם את ה"עיתון בתמונות" (Képes Újság).
לאחר חוזה טריאנון, גזה ד. ברקו ארגן הפגנה שקטה ועלייה לרגל של הונגרים אמריקאים לוושינגטון די. סי, מעולם לא היו כל כך הרבה הונגרים בבירת ארצות הברית לפני או מאז. תהלוכת ההונגרים ביטאה בכבוד את הצער על גורל מולדתם. האמריקנים שמו לב לתחושה זו של ההונגרים בהבנה ובכבוד. גזה ד. ברקו יזם וארגן גם את הקמת הפסל של לאיוש קושוט בניו יורק. ב-15 במרץ 1928 (לאחר מותו) נחנך הפסל באופן חגיגי.
יצירת חייו המרכזית של ברקו, הנפסבה ההונגרית האמריקנית, חיה עד היום, וכתבותיהם של הונגרים מפורסמים הופיעו ומופיעים בה, בין השאר מפי פרנץ מולנר, שנדור מאראי, פרנץ פייטה, ג'ורג' פאלודי וכו'.
ספריו

אלבום הכבוד של הנפסבה האמריקאי בהונגרית: 1899-1909 / עורך גזה ד. ברקו. בודפשט, דורנר-היימברג, 1910
האמריקאי בהונגרית: 1899-1909 / עורך גזה ד. ברקו. ניו יורק [NY]: Berko DG, שוטר. 1910.
עיתון התמונות של ברקו. ניו יורק: 1916-1920
המשך: עיתון עולמי בתמונות. ניו יורק 1921
לקריאה נוספת

לקסיקון ביוגרפי הונגרי. כרך תוספת שלישי, עורכת ראשית אגנש קניירש. בודפשט, 1985. Géza D. Berkó
אדן ואשווארי: לזכרו של Géza D. Berkó. בתוך: אדן ואשווארי: אמריקה ההונגרית. סגד, 1988, 164-165.
עלינו, חופש נפסבה ההונגרי האמריקאי
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a sátoraljaújhelyi izraelita hitközség születési akv. 207/1871. folyószáma alatt".
↑  Vasváry Ödön: A New York-i Kossuth szobor 25 éves jubileuma, Vasváry-gyűjtemény, Szeged
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 3193 5985  LCCN: n94065389  VIAF: 68160326   WorldCat (עם VIAF): 68160326
גרנוט רוהר

גרנוט רוהר (בגרמנית: Gernot Rohr, נולד ב-28 ביוני 1953 במנהיים שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק לאורך רוב הקריירה בבורדו הצרפתית בעמדת הבלם, וכיום מאמן.
קריירה ככדורגלן

רוהר שיחק כנער במועדון VFL נקראו, ונחשב לכדורגלן מוכשר מאוד לגילו ואף שיחק בנבחרות הנוער של גרמניה ביחד עם שחקנים כמו רודולף קארגוס, מנפרד קאלץ ורונאלד וורם. כישרונו גרר התעניינות ממועדונים גדולים, ובשנת 1972 חתם בבאיירן מינכן מהבונדסליגה. רוהר לא הפך לשחקן משמעותי בבאיירן מינכן, סבל מפציעות רבות, וערך בסך הכל שש הופעות ליגה במשך שנתיים בהן שיחק בקבוצה. עם זאת, זכה רוהר עם באיירן מינכן בארבעה תארים: שתי אליפויות בונדסליגה, הגביע הגרמני וגביע אירופה לאלופות בשנת 1974. בדצמבר 1974 חתם רוהר בוולדהוף מנהיים, ששיחקה אז בבונדסליגה השנייה במחוז הדרומי. רוהר הפך בוולדהוף מנהיים לשחקן משמעותי יותר, ובקיץ 1975 חתם בקיקרז אופנבך מהבונדסליגה. בעונתו הראשונה בקבוצה, 1975/76, נשר רוהר עם קיקרז אופנבך לבונדסליגה השנייה. בעונתו השנייה בקבוצה, 1976/77, סיים רוהר עם קיקרז אופנבך במקום השלישי בבונדסליגה השנייה במחוז הדרומי, ולא הצליח להעפיל עם הקבוצה בחזרה לבונדסליגה.
בקיץ 1977 חתם רוהר בבורדו הצרפתית. רוהר השתלב היטב בבורדו, בה שיחק בקביעות במשך 12 עונות, לצד כוכבים גדולים כאלן ז'ירס, ז'אן טיגנה, ברנאר לקומב, מריוס טרזור ופטריק בטיסטון. הייתה זו תקופה מפוארת עבור המועדון הצרפתי ועבור רוהר, בה זכו בשלוש אליפויות ובשני גביעים. רוהר אף היה בתקופה מסוימת אחד ממספר כדורגלנים גרמניים שהגיעו לבורדו, כמו אובה ריינדרס, דיטר מילר וקספר ממרינג. רוהר ובורדו אף הצליחו באירופה והגיעו לשלבים הגבוהים של גביע אירופה לאלופות במספר עונות. רוהר אף קיבל אזרחות צרפתית בשנת 1982, אך הדבר לא סייע בידו להשתלב בנבחרת צרפת או בנבחרת גרמניה, וזאת על אף הצלחתו הגדולה בבורדו. בשנת 1989 פרש רוהר ממשחק פעיל.
קריירה כמאמן

עם פרישתו ממשחק פעיל, קיבל רוהר מספר תפקידי אימון בבורדו בתחילת שנות ה-90. לאחר הפסקה של מספר שנים, חזר רוהר בשנת 1996 לאמן את בורדו, והגיע עמה עד לגמר גביע אופ"א 1996, שם הפסיד עם הקבוצה לבאיירן מינכן במפגש כפול, כשלשורותיו עמדו שחקנים כמו זינדין זידאן, ביצ'נטה ליזארזו וכריסטוף דוגארי. רוהר לא המשיך לאמן בבורדו אחרי העונה הזו, ובסוף העשור שימש כמנהל ספורטיבי באיינטרכט פרנקפורט לתקופה של מספר חודשים, ועזב בעקבות חילוקי דעות עם ההנהלה. בשנת 1999 החל רוהר לאמן את קרטיי הצרפתית, שם אימן עד לשנת 2000, ולאחר מכן חזר לבורדו, שם ניהל את אקדמיית הנוער.
בשנת 2002 חתם רוהר בניס מהליגה הצרפתית, כשהמועדון סבל מבעיות כלכליות קשות. רוהר הצליח לייצב בתחילה את המועדון והתמקם עמו בחלק העליון של הטבלה בשתי העונות הראשונות שלו במועדון. בעונתו השלישית במועדון הקבוצה נאבקה בתחתית, ורוהר פוטר מהמועדון על אף מחאות השחקנים. לאחר פיטוריו מניס, עבד רוהר תקופה קצרה ברד בול זלצבורג בהנהלה של מחלקת הנוער. בשנת 2005 חתם ביאנג בויז ברן השווייצרית, וסיים עמה במקום השלישי בליגה, שמוביל לגביע אופ"א. בתחילת עונת 2006/07 התפטר רוהר לאחר מספר תוצאות חלשות של הקבוצה. בהמשך אימן רוהר באז'אקסיו ששיחקה בליגת המשנה הצרפתית, ואחר כך באטואל דו סאהל התוניסאית, ממנה פוטר בשנת 2009 לאחר שסיים שלישי בליגה התוניסאית ולא השיג מקום בליגת האלופות האפריקאית. זמן קצר לאחר מכן מונה רוהר כמאמן נאנט ששיחקה אז בליגת המשנה הצרפתית, אך פוטר כעבור מספר חודשים.
בשנת 2010 מונה רוהר כמאמן נבחרת גבון במקום חברו אלן ז'ירס. רוהר השתתף עם נבחרת גבון בגביע אפריקה לאומות 2012 שנערך בגבון. רוהר וגבון סיימו את שלב הבתים עם תשע נקודות מלאות, והגיעו עד לרבע הגמר, שם הפסידו לנבחרת מאלי בבעיטות הכרעה. זמן קצר לאחר מכן, הסתיימה עבודתו של רוהר בנבחרת גבון, ובספטמבר 2012 מונה כמאמן נבחרת ניז'ר. רוהר השתתף עם נבחרת ניז'ר בגביע אפריקה לאומות 2013, אך נבחרתו סיימה את שלב הבתים במקום האחרון. בשנת 2014 התפטר רוהר מתפקידו בנבחרת ניז'ר עקב חוסר הצלחה. בתחילת 2015 מונה רוהר כמאמן נבחרת בורקינה פאסו, אך עזב את התפקיד בסוף 2015 בגין המצב הפוליטי המתוח במדינה.
באוגוסט 2016 מונה רוהר כמאמן נבחרת ניגריה. רוהר קצר הצלחה גדולה בנבחרת ניגריה, וצלח בקלילות את בית המוקדמות האחרון בטורניר מוקדמות מונדיאל 2018 באפריקה, על אף שבית זה נחשב כבית מוות, וכלל את נבחרות קמרון, אלג'יריה וזמביה, ועל כן הבטיח את מקומה של נבחרת ניגריה במונדיאל 2018.
גרטרוד קסביר

| --- | --- |

 לידה:  18 במאי 1852 דה מוין, ארצות הברית 
 פטירה:  12 באוקטובר 1934 (בגיל 82) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  גרטרוד סטנטון
 תחום יצירה:  צילום
 זרם באמנות:  פיקטוריאליזם
 מספר צאצאים:  3 
 
גרטרוד קסביר (באנגלית: Gertrude Käsebier; ‏18 במאי 1852 – 12 באוקטובר 1934) הייתה צלמת אמריקאית. ידועה בצילומי אימהות וצילומי ילידים אמריקאים.
ביוגרפיה

נולדה בפורט דה מוין (היום דה מוין) באיווה. אביה הקים מנסרה בטריטוריית קולורדו מתוך שאיפה להתעשר מן הבהלה לזהב, ואכן חווה הצלחה כלכלית באותה עת. בשנת 1860 נסעו קסביר, אחיה הפעוט ואימה לקולורדו לפגוש את אבי המשפחה, שנבחר לראשות העיירה גולדן, עיירת כורים ששימשה באותה עת כבירת טריטוריית קולרדו. עושרה ומעמדה החדש של המשפחה תרם לכך שהוריה של קסביר עודדו אותה לעסוק במוזיקה, אולם היא התנגדה להפצרותיהם, ופיתחה עניין רב באמנות חזותית. עם זאת, היא החלה לעסוק בציור וצילום באופן מקצועי רק מספר שנים לאחר מכן, לאחר נישואיה והולדת ילדיה.
בעקבות מלחמה האזרחים עזבה המשפחה את קולורדו ועברה לברוקלין, ניו יורק. שם פגשה גרטרוד את אדוארד קסביר, שהגיע ממשפחה גרמנית מבוססת כלכלית. היא נישאה לו ביום הולדתה ה-22. לזוג נולדו שלושה ילדים. על אף שחוותה אושר באימהות, התמודדה עם חוסר שביעות רצון מנישואיה.
בין השנים 1889–1893 למדה ציור במכון פראט בברוקלין, כששאיפתה הייתה להפוך לציירת דיוקנאות. לאחר סיום לימודיה פתחה סטודיו בניו יורק ובאותה עת החלה להתעניין גם בצילום, תחום שלא נלמד באותה עת במכון פראט ועל כן למדה אותו באופן עצמאי דרך קריאה. קרובי משפחתה וחבריה הקרובים היו הראשונים שהצטלמו בסטודיו שלה, לסדרת צילומים בנושא האימהות.
יצירתה

קסביר השתייכה לזרם הפיקטוריאליזם, שהתמקד בהפיכת הצילום לאמנות גבוהה דרך הקניית מראה ציורי לתמונות. היא גם הייתה דמות מפתח בתרומתה לכתב העת של תנועת הפיקטוריאליזם, "Camera Work" ("עבודת מצלמה"). כדי ליצור ניגוד בין צילומיה לבין צילומים מסחריים, השתמשה קסביר במניפולציות שונות בחדר הפיתוח וכן בצבעוניות עדינה.
קסביר עזבה את תנועת הפיקטוריאליזם בשנת 1912.
בניגוד לחברים אחרים בתנועת הפיקטוריאליזם, קסביר שאפה להתפרנס מהצילום. היו אף חברים בתנועה, כגון אלפרד סטיגליץ, שביקרו אותה על החלטתה וטענו כי היא ממסחרת את האמנות שלה. קסביר גם עודדה נשים נוספות לעסוק בצילום כמקצוע ולהתפרנס ממנו. בין האמניות שבהן תמכה בתחילת הדרך נכללה פרנסס בנג'מין ג'ונסטון. היא שימשה מנטורית לנשים צעירות בתחילת דרכן כאמניות, בין היתר נשים שלמדו במכון פראט שבו קסביר עצמה למדה.
יש המשייכים את קסביר לאידיאל האישה החדשה, המתייחס לנשים בסוף המאה ה - 19 שהיו עצמאיות ונון-קונפורמיסטיות והציגו דעות לא שגרתיות באותה עת בנושאים מגדריים, חברתיים ואמנותיים. קסביר האמינה שעל נשים לחתור באופן פעיל לפיתוח קריירה בתחומי האמנות וכי עליהן לפעול יחד כדי לקדם את מטרותיהן, והציגה את הדעות הללו באופן מופגן.
לצד שאיפתה להפוך את הצילום למקור פרנסה, פעלה קסביר לקבל מקום של כבוד בזירה האמנותית של אותם ימים. שאיפה זו נתקלה לא אחת בחוסר תמיכה מצד קולגות גברים במקצוע. באותה עת, היו צלמים שסברו כי רמת היצירות של צלמות הייתה לקויה וכי הן אינן מתאימות לתפקידים בכירים וניהוליים.
יצירתה > דיוקנאות

בשנת 1897 פתחה סטודיו לצילומי דיוקן בניו יורק, שמרבית לקוחותיו היו בני המעמד הגבוה בעיר. צילמה דיוקנאות של אישים ידועים בתקופה, כגון מארק טוויין ואוגוסט רודן.
בעבודותיה שאפה ללכוד את סיפור חייהם של המצולמים ולשם כך נהגה לבלות עמם לפרקי זמן ממושכים לפני ביצוע הצילום עצמו. קסביר נודעה גם בצילומי הדיוקן של אימהות וילדיהן, לצילומים אלה הייתה לרוב אווירה אותנטית וטבעית, גם אם היו מבוימים על ידי הצלמת.
בצילומיה המחישה קסביר את החשיבות הגדולה של האימהות בעיניה, ואת הצורך של האם לטפח את הצמיחה האישית, העצמאות והכישורים של ילדיה מגיל הינקות. ברבים מהדיוקנאות האם מוצגת כמעודדת את ילדה בפעולות חקר או יצירה.
יצירתה > צילומי שבט הסו

קסביר ערכה סדרת צילומים של ילידים בני שבט הסו, אשר לקחו חלק ב"מופע המערב הפרוע" של באפלו ביל (וויליאם קודי). רוב התמונות צולמו בסטודיו שלה בניו יורק, וחלק מהן צולמו בשמורת הסו.
לקסביר היו זכרונות חיוביים מימי ילדותה במישורים הגדולים, אז נהגה לשחק עם ילדי הילידים במקום. היא שלחה מכתב אל באפלו ביל והתעניינה אם תוכל לצלם את בני שבט הסו שהשתתפו במופעו. הוא בחר מספר מחברי המופע והזמין את קסביר לצלם אותם.
לאחר מספר שבועות החלה בסדרת הצילומים, וצילמה גברים, נשים וילדים מן השבט. קסביר גם קיבלה ציורים מן המצולמים שלה, שחלקם צוירו בזמן שהמצולמים המתינו בסטודיו ואחרים צורפו למכתבים שנשלחו לקסביר. פרויקט זה נמשך כעשר שנים, במהלכן נוצרו קשרי ידידות עם המצולמים. חלק מן הצילומים בסדרה היו דיוקנאות רשמיים ואחרים לא רשמיים. הדיוקנאות הלא רשמיים צולמו בעיצומה של תנועה ובמצבים בהם המצולמים היו נינוחים, ומושם בהם דגש על שפת גוף והבעות טבעיות של המצולמים.
על אף שב"מופע המערב הפרוע" הוצגו לוחמי השבט לראווה כאמצעי בידור או ספקטקל לשעשוע ההמונים, בצילומיה שאפה קסביר להציג את הייחוד שלהם כפרטים ולשים דגש על האישיות הייחודית של כל אחד מהמצולמים. היא אירחה אותם בביתה, שוחחה איתם, התכתבה עימם והזמינה אותם לסטודיו שלה שם צילמה אותם תוך שהתייחסה אליהם כחבריה.
קסביר חילקה מספר רב מצילומי סדרה זו ללא עלות, בעיקר לאנשים שהביעו עניין בתרבות הילידים באמריקה. כמאה מן הצילומים בסדרה נתרמו בשנת 1969 לסמית'סוניאן על ידי נכדתה של קסביר, מינה טרנר. כיום הצילומים מוצגים באוסף ההיסטוריה של המוזיאון הלאומי להיסטוריה אמריקנית.
הערות שוליים

1 2  Gertrude Käsebier, International Photography Hall of Fame and Museum
1 2 3  Women Photojournalists: Gertrude Käsebier, Library of Congress
↑  Gertrude Käsebier, The J. Paul Getty Museum
↑  אהבה חדשה: שיאי הצילום המודרני, באתר מוזיאון ישראל
1 2  Gertrude Käsebier, MoMA
1 2 3  Margaret D. Stetz, Gertrude Käsebier, Photographer: The New Woman in Black and White, Humanities Bulletin 3, Department of Women and Gender Studies, University of Delaware, עמ' 225-236
↑  Suzanne Révy, Gertrude Käsebier, What Will You Remember, ‏2020
1 2  Gertrude Käsebier, The Art Institute of Chicago
↑  Mother and Child, c. 1900, ‏National Gallery of Art
↑  Gertrude Käsebier Sioux Portraits, Smithsonian
↑  Sitting Holy, Sioux Indian, Smithsonian
1 2  Gertrude Käsebier's "Show Indian" Photographs, Cody Studies
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007499283305171  BnF: cb12476528s (data)  CiNii: DA06708120  GND: 119110180  ISNI: 0000 0001 2133 792X  LCCN: n79039161  MusicBrainz: 311bd146-a523-47fb-be5c-d33a95f160d2  NGV: 2266  NTA: 096524405  PIC: 4216  RERO: 02-A003482520  RKD: 351204  SNAC: w6hj79vk  SUDOC: 149256949  ULAN: 500011698  VIAF: 54950744   WorldCat (עם VIAF): 54950744
גזה אנדה

| --- | --- |

 לידה:  19 בנובמבר 1921 בודפשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  13 ביוני 1976 (בגיל 54) ציריך, שווייץ 
 מקום קבורה:  Cemetery Rüschlikon 
 מוקד פעילות:  שווייץ, הונגריה 
 מקום לימודים:  האקדמיה למוזיקה פרנץ ליסט בבודפשט 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  הונגרית, גרמנית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 חברת תקליטים:  דויטשה גרמופון 
 בן או בת זוג:  Hortense Anda-Bührle (1964–13 ביוני 1976) 
 פרסים והוקרה:  אביר מסדר האמנויות והספרות 
 פרופיל ב-IMDb
 
גזה אנדה (בהונגרית: Anda Géza; ‏19 בנובמבר 1921 – 14 ביוני 1976) היה פסנתרן הונגרי, אשר יש הרואים בו את אחד מהפסנתרנים הגדולים במאה ה-20. אנדה, פרשן מהולל של רפרטואר קלאסי ורומנטי, נודע בעיקר בביצועיו והקלטותיו ליצירות מוצרט, אך הצטיין גם כפרשן של בטהובן, שומאן, ברהמס ובארטוק. בשיאו נחשב לאמן מרשים ביותר, הן ביפי נגינתו והן בטכניקה הטבעית והנקיה מפגמים, ששיוותה לקונצרטים שלו איכות יחידה במינה. עם זאת, מאז מותו בשנת 1976, בגיל חמישים וארבע, התפוגגו המוניטין שלו במידת מה ונשכחו. רוב הקלטותיו נעשו בחברת דויטשה גרמופון.
ביוגרפיה > ילדות ונעורים

אנדה נולד בשנת 1921 בבודפשט. אחרי שנות לימודיו הראשונות היה לתלמידם של ארנסט פון דוהנאני וזולטאן קודאי באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט. בשנת 1940 זכה בפרס ליסט וכעבור שנה יצא לו שם בינלאומי בביצוע הקונצ'רטו השני לפסנתר של ברהמס. בשנת 1941 גם הופיע לראשונה עם הפילהרמונית של ברלין בניצוח וילהלם פורטוונגלר, שהכתירו בתואר ""טרובאדור של הפסנתר". ב-1943 השתקע בשווייץ.
ביוגרפיה > שנות הביניים

באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 הגיש אנדה כיתות אמן באוניברסיטת מוצרטיאום בזלצבורג וב-1960 התמנה למנהל כיתות האמן בלוצרן כמחליפו של אדווין פישר. אנדה נודע ביותר בפרשנותו ליצירות הפסנתר של שומאן. מילון גרוב החדש מציין לשבח את "הגרסאות הכריזמטיות של אנדה לבארטוק ושומן. אנדה נחשב באמת לפרשן ברטוק העיקרי בדורו, גם אם לפסנתרנים אחרים מאז מותו היו הקלטות מלהיבות יותר בעליל לקונצ'רטי של מלחין זה. אף כי אנדה ניגן מעט מאוד מוצרט בראשית הקריירה שלו, הרי ככל שהתבגר והבשיל היה לפרשן מוצרט מכובד ולמעשה, היה הפסנתרן הראשון שהקליט את כל מחזור הקונצ'רטי לפסנתר של מוצרט; הוא הקליט אותם בין 1961 ל-1969 ואף ניצח בעצמו על התזמורת מן הפסנתר.
"מראשית הקריירה שלו אפשר היה להגדיר את גזה אנדה כווירטואוז-פילוסוף. במסע החיפושים שלו, שאורכו כאורך חייו, אחר האיזון המושלם בין ראש ללב, בין אינטלקט לאינסטינקט, בחן פנים רבות של יצירת מוזיקה".
לקריאה נוספת

Andrew L. Simon: Made in Hungary: Hungarian Contributions to Universal Culture. Simon Publications LLC, ISBN 9780966573428, S. 92 (restricted online version (google books))
אנדרו ל. סימון: "תוצרת הונגריה: תרומות הונגריות לתרבות הכלל-עולמית"
הערות שוליים

↑  Géza Anda: Troubadour of the Piano. Deutsche Grammophon CD set #00289 477 5289. Booklet, p. 9
1 2  ibid.
↑  Géza Anda: Troubadour of the Piano. Deutsche Grammaphon CD set #00289 477 5289. Booklet, p. 10
↑  Grove Dictionary of Music Online. "Géza Anda."
↑  Géza Anda: Troubadour of the Piano, p. 9
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007275185805171  PLWABN: 9810662835505606  BIBSYS: 90374434  BNE: XX831390  BnF: cb13890747d (data)  CiNii: DA10485245  GND: 118502743  HDS: 020530  ISNI: 0000 0001 2133 6687  LCCN: n82164740  LNB: 000056727  MusicBrainz: 987dcba6-adff-4d9b-91af-5d5cc9f7c934  NLA: 35840836  NTA: 074105817  RERO: 02-A002927532  SNAC: w6x35jb7  SUDOC: 080841449  Trove: 1111164  VIAF: 54331541   WorldCat (עם VIAF): 54331541
גטצ'ינה

גָּטצ'ינה (ברוסית: Га́тчина, בפינית: Hatsina) היא עיר במחוז לנינגרד, ברוסיה, המרכז האדמיניסטרטיבי של המחוז המוניציפלי של גטצ'ינה. העיר נחשבת לעיר הגדולה ביותר במחוז לנינגרד וממוקמת בחלקו הדרום-מערבי של המחוז; אוכלוסיית העיר מונה 95,623 תושבים (נכון לשנת 2016). שוכנת במרחק 42 קילומטרים ממרכז העיר סנקט פטרבורג.
גטצ'ינה נמצאת בתוככי שמורת-מוזיאון גטצ'ינה ונמצאת ברשימת אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו בשל היותה חלק מהמרכז ההיסטורי של סנקט פטרבורג ואתרים קשורים. מאז אפריל 2023, גטצ'ינה מהווה למרכז האדמיניסטרטיבי, התרבותי, המדעי והתעשייתי של מחוז לנינגרד.
היסטוריה

העיר גטצ'ינה הוקמה מתוך כפר ששכן על אדמות העיר בעבר בשם חוטצ'ינו והייתה חלק ממחלוקות טריטוריאליות בין שוודיה לרוסיה. אוזכרה לראשונה בשנת 1500 ככפר הטצ'ינו ואוזכרה שוב ככפר הוטזינו מרישומי השוודים מהשנים 1618–1623. במהלך מלחמת הצפון, הכפר נכבש באוגוסט 1702 על ידי רוסיה והחל להיקרא גטצ'ינה.
בשנת 1765 יקטרינה הגדולה העניקה את הכפר כשי למאהב שלה הרוזן גריגורי אורלוב. בקיץ 1766 החלה בנייתו של ארמון גטצ'ינה הגדול, על פי פרויקט של האדריכל האיטלקי אנטוניו רינאלדי. לאחר מותו של אורלוב ב-1783 הכפר עבר לידי הנסיך הגדול פאבל פטרוביץ' ולאדריכל ראשי מונה וינצ'נצו ברנה שקידם בניית גנים ופארקים רבים וב-1795 בוצע שיפוץ בארמון. בנובמבר 1769 גטצ'ינה הפכה לעיר.
ב-1798 האדריכל ניקולאי לבוב קידם את בניית ארמון המנזר שהפך לאחד מסמלי העיר גטצ'ינה. לאחר רצח פאבל הראשון במרץ 1801 העיר עברה לשליטת אלמנתו מריה פיודורובנה, לאחר מכן לידי בנה ניקולאי הראשון ויורשיו: אלכסנדר השני ואלכסנדר השלישי.
בשנת 1853 נחנכה מסילת ברזל בעיר וב-1881 הופיעו פנסי רחוב חשמליים בעיר. בשנת 1910 נחנך שדה תעופה צבאי בגטצ'ינה ולצדו בית ספר לטיס הראשון מסוגו באימפריה הרוסית.
ב-1 במרץ 1917 גדוד האוויר המערבי פתח במרד שהביא לפירוק המינהל הקיסרי והוחלף בוועדה אזורית. באוקטובר אותה שנה העיר עברה לשליטת ועדת מהפכנים צבאית, על רקע מלחמת האזרחים ברוסיה והיוותה מוקד קרבות בין צבאו של יודניץ לצבא האדום. ב-1923 העיר שינתה שמה לטרוצק על שם לב טרוצקי. ב-1929 שינתה את שמה לקראסנוגווארדייסק וב-13 בספטמבר 1941 נכבשה על ידי גרמניה הנאצית ושמה שונה ללינדמאנשטט (Lindemannstadt) על שמו של מפקד הארמייה ה-18 של הוורמאכט, גאורג לינדמאן. ב-23 בינואר 1944, לאחר ששוחררה העיר מידי הנאצים, הוחזר לה שמה היסטורי "גטצ'ינה".
לאחר מלחמת העולם השנייה גטצ'ינה שוקמה הופיעו שיכונים חדשים, נחנכו מפעלי תעשייה ומכון לפיזיקה גרעינית.
עד ל-2010 גטצ'ינה החזיקה במעמד כיישוב היסטורי. ב-2015 הוענק לה תואר "עיר תהילה צבאית" בשל שחרורה מעול הכיבוש הנאצי בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ב-2017 מושל מחוז לנינגרד, אלכסנדר דרוזדנקו, הודיע על תוכניות ממשלת המחוז להעברת המרכז האדמיניסטרטיבי של המחוז מהעיר סנקט פטרבורג אל העיר גטצ'ינה ולהעברת משרדי ממשלת המחוז אל גטצ'ינה. באפריל 2023 גטצ'ינה הפכה למרכז האדמיניסטרטיבי (עיר בירה) של מחוז לנינגרד ומשרדי הממשלה בתהליכי מעבר אליה.
שלטון מקומי

העיר גטצ'ינה היא חלק מהיישוב העירוני גאצ'ינה (שכולל גם את הכפר בולשאיה זגבוזדקה). השלטון המקומי מיוצג על ידי מועצת הצירים, המורכבת מ-33 צירים. בראש מועצת הצירים עומד ראש העיר, הנבחר על ידי חברי מועצת הצירים. הגוף הביצועי והמנהלי של הממשל העצמי המקומי הוא העירייה, רשמית "המינהל של המחוז המוניציפלי גטצ'ינה".
העיר מהווה למרכז אדמיניסטרטיבי של מחוז לנינגרד ובהדרגה מועברים אליה משרדי ממשלת מחוז לנינגרד.
אתרים ראויים לציון

ארמון גטצ'ינה
שדה התעופה גטצ'ינה
הקהילה היהודית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ערים תאומות

לגטצ'ינה חמש ערים תאומות:
שוודיה אסקילסטונה, שוודיה
בריטניה קוטברידג', בריטניה
פינלנד אספו, פינלנד
ארצות הברית לקסינגטון, מסצ'וסטס, ארצות הברית
גרמניה אטלינגן, גרמניה
ראו גם

גטצ'ינה (כדורגל)
הערות שוליים

1 2  ‏Дрозденко назвал дату переезда правительства Ленобласти
1 2  Через пять лет Гатчина станет столицей Ленобласти
↑  https://npa47.ru/docs/governor/view/101634/
| מחוז לנינגרד |
| --- | --- | --- |
| מרכז אדמיניסטרטיבי | גטצ'ינה |   |
| ערים | אוטראדנויה • איוואנגורוד • בוקסיטוגורסק • גטצ'ינה • וולוסובו • וולחוב • ויבורג • ויסוצק • וסוולוז'סק • טוסנו • טיחווין • לוגה • לודיינויה פולה • לומונוסוב • ליובאן • מורינו •נוביה לדוגה • ניקולסקויה • סבטוגורסק • סוסנובי בור • סיאסטרוי • סלאנצי • סרטולובו • פודפורוז'יה • פיקאליובו • פריאוזרסק • פרימורסק • קאמנוגורסק • קומונר • קינגיספ • קירובסק • קירישי • שליסלבורג |   |
| מחוזות משנה | בוקסיטוגורסק • גטצ'ינה • ויבורג • וולוסובו • וולחוב • וסוולוז'סק • טוסנו • טיחווין • לוגה •  לודיינויה פולה • לומונוסוב • סוסנובי בור • סלאנצי • פריאוזרסק • פרימורסק • קאמנוגורסק • קומונר • קינגיספ • קירובסק • קירישי |   |
| מושלים | אלכסנדר בליאקוב • ואדים גוסטוב • ולרי סרדיוקוב • אלכסנדר דרוזדנקו |   |
| שונות | סמל • דגל • חלוקה מנהלית • האספה המחוקקת • הממשלה |   |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007567022505171  BnF: cb13571077q (data)  LCCN: n84127918  MusicBrainz: c2e1b74d-d22f-4488-8718-a28eb06bb0a6  NKC: ge129183  SUDOC: 052639983  VIAF: 139606429   WorldCat (עם VIAF): 139606429 
בניין עיריית גטצ'ינה.
גזעים ביקום בבילון 5

בתחילת הסדרה בבילון 5, מוצגים חמישה גזעים עיקריים: בני האדם, המינברים, הנארנים, הסנטאורים והוורלונים. "הצללים" ובני בריתם הם גזע זדוני המופיע מאוחר יותר. יתר הגזעים הפחות חזקים מרכיבים את "ליגת העולמות הבלתי מאוחדים".
בין בני האדם למינברים מתגלה קשר ככל שהסדרה מתפתחת; בין הנארנים לסנטאורים מתנהלת מלחמה טריטוריאלית רבת שנים, המסתיימת בעבדות ובכיבוש; והוורלונים והצללים הם שני גזעים עתיקים המהווים שני צדדים בעלי אידאולוגיה מנוגדת, כאשר כל צד מנסה למשוך את הגזעים הצעירים לכיוונו ולתועלתו הפרטית.