לואי ז'וזף דה מונקאלם
ביוגרפיה > הגנת צרפת החדשה

בשנת 1754 פתחה פרוסיה במלחמה נגד צרפת, ספרד, רוסיה, אוסטריה, סקסוניה ושוודיה. במקביל, פתחה בעלת בריתה של פרוסיה, בריטניה, במלחמה נגד צרפת בצפון אמריקה. מלחמה זו נודעה בשם "מלחמת הצרפתים והאינדיאנים". בשנת 1756 שלח לואי החמישה עשר, מלך צרפת את מונקאלם כדי שיקבל פיקוד על הכוחות המגנים על המושבות הצרפתיות באמריקה שנקראו "צרפת החדשה".
כאשר הגיע מונקאלם למונטריאול, הובהר לו מיד המצב לאורך הגבול האמריקאי. מונקאלם היה מודאג מאוד לנוכח המספר הרב של החיילים הבריטים שהתקבצו על הגבול, ויצא בעצמו לבדוק את הביצורים. במקביל, המושל הכללי של צרפת החדשה פייר דה ריגו, מרקיז דה וודריי החל לגייס חיילים במטרה לתקוף את המצודות הבריטיות באזור ימת אונטריו. ב-13 באוגוסט מונקאלם תקף בהפתעה את מבצר אוסווגו (Oswego), והכוח הבריטי המופתע נכנע לאחר התנגדות סמלית. 1700 אסירים נלקחו, כולל 80 קצינים, כמו גם כסף, התכתבות צבאית, מזון, רובים וסירות. המבצר נשרף, ונמחק מעל פני האדמה. היה זה הניצחון הראשון של מונקאלם על אדמת אמריקה, והוא הושג בקלות יחסית, מה שהבהיר לבריטים שכעת יש להם עסק עם גנרל מוכשר. עם זאת, למונקאלם היו השגות באשר להכנותיו של וודריי, מה שגרם לסכסוך ארוך ביניהם. הסכסוך השפיע רבות על מהלך המערכה, והיה אישי יותר ממקצועי. כל אחד מהם הרבה להתלונן בפריז על עמיתו בתקווה לתפוס את מקומו.
בשנה הבאה (1755) הורה וודרי למונקאלם לכבוש את המבצרים הבריטיים פורט ויליאם הנרי ופורט אדוארד מדרום לאגם שמפליין. ב-3 באוגוסט 1757 הוא תקף את פורט ויליאם הנרי עם כוח שכלל 6,200 צרפתים ו-1,800 ילידים אינדיאנים. החיילים הבריטים התגוננו במשך מספר ימים, לפני שהמפקד המקומי ג'ורג' מונרו הסכים להיכנע. עם זאת, כאשר הכוחות הבריטיים עזבו את פורט ויליאם הנרי בדרכם לפורט אדוארד, הפרו הילידים בצבאו של מונקאלם את הסכם הכניעה וטבחו בנסוגים. אירוע זה היווה מאוחר יותר את הבסיס לספרו של פנימור קופר "אחרון המוהיקנים". למרות הדמורליזציה הכללית ששררה בקרב הבריטים, מונקאלם החליט שלא להתקדם אל פורט אדוארד בטענה שהדרכים גרועות והתותחים הכבדים שלו לא יוכלו להגיע לפני שהבריטים יתגברו את המבצר. החלטתו זו הרתיחה את וודריי והחריפה את הקרע בינו לבין מונקאלם.
ביולי 1758, וודריי שלח את מונקאלם להדוף התקפה בריטית על המבצר הצרפתי "קרוליין". הכוח הבריטי כלל 6,000 חיילים סדירים ו-9,000 אנשי מיליציה. בעיקר תודות לשגיאות חוזרות ונשנות מצד המפקדים הבריטיים, הצליחו הצרפתים להחזיק מעמד במבצר זמן רב למרות נחיתותם המספרית. הקרב נחשב לניצחון צרפתי מפואר, ומונקאלם התרברב בו במסרים ששלח לפריז. עם זאת, הבריטים התאוששו במהירות מתבוסותיהם, ושליטתם בים אפשרה להם להעביר אספקה ותחמושת בצורה סדירה למושבותיהם. זאת בניגוד לצרפתים שהיו במובן מסוים מנותקים מאירופה. בסוף יוני 1759 הכוחות הבריטיים בפיקודו של ג'יימס וולף פתחו בהתקפה על קוויבק סיטי. ב-12 ביולי הוא הפגיז את העיר בעזרת תותחים, וכתש אותה לחצץ במשך חודשיים. עם זאת, הם לא העזו לחצות את נהר סנט לורנס ולהטיל מצור ישיר על העיר, ובכל פעם שכן העזו מונקאלם הצליח להדוף אותם בהצלחה. ב-13 בספטמבר הצליחו לבסוף הבריטים להפתיע את מונקאלם, ועוד לפני שהוא הבין מה מתרחש הם כבר היו ערוכים לקרב במישורים שמול העיר.
במה שנחשב מאוחר יותר לטעות אסטרטגית גדולה שעלתה לו בחייו, מונקאלם החליט לא להמתין לתגבורת, אלא לתקוף את הבריטים במהירות האפשרית. הוא האמין ככל הנראה, שאם ימתין הבריטים יתבצרו בעמדותיהם ולא ניתן יהיה לעוקרם משם. בקרב מישורי אברהם, הביסו את הבריטים את הצרפתים, אך אלו האחרונים הדפו אותם בשערי העיר. בעת הנסיגה, נפגע מונקאלם בגבו מיריית רובה, ורופא שבדק אותו במהירות הודיע שהוא לא יזכה לראות את הלילה. בלי ידיעתו, גם מפקד הכוח הבריטי, גנרל וולף, נפצע ומת מפצעיו. למרות שלא הייתה לו סמכות לעשות זאת, שיגר מונקאלם מכתב כניעה לבריטים. הוא מת ב-14 בספטמבר 1759 והוא בן 47. הוא נקבר במכתש של פגז תותח.
אנשיו של מונקאלם טובחים בנשים וילדים בריטיים בפורט ויליאם הנרי. מונקאלם נראה מימין מנסה לעצור אותם.