stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פקטור XI
הערות שוליים

1 2 3  GRCh38: Ensembl גרסה 89: ENSG00000088926 - Ensembl, מאי 2017
1 2 3  GRCm38: Ensembl גרסה 89: ENSMUSG00000031645 - Ensembl, מאי 2017
↑  "Human PubMed Reference:".
↑  "Mouse PubMed Reference:".
↑  Fujikawa K, Chung DW, Hendrickson LE, Davie EW (במאי 1986). "Amino acid sequence of human factor XI, a blood coagulation factor with four tandem repeats that are highly homologous with plasma prekallikrein". Biochemistry. 25 (9): 2417–24. doi:10.1021/bi00357a018. PMID 3636155. {{cite journal}}:  (עזרה).
1 2  Asakai R, Davie EW, Chung DW (נוב' 1987). "Organization of the gene for human factor XI". Biochemistry. 26 (23): 7221–8. doi:10.1021/bi00397a004. PMID 2827746. {{cite journal}}:  (עזרה).
1 2  Kato A, Asakai R, Davie EW, Aoki N (1989). "Factor XI gene (F11) is located on the distal end of the long arm of human chromosome 4". Cytogenetics and Cell Genetics. 52 (1–2): 77–8. doi:10.1159/000132844. PMID 2612218..
↑  Buetow KH, Shiang R, Yang P, Nakamura Y, Lathrop GM, White R, Wasmuth JJ, Wood S, Berdahl LD, Leysens NJ (במאי 1991). "A detailed multipoint map of human chromosome 4 provides evidence for linkage heterogeneity and position-specific recombination rates". American Journal of Human Genetics. 48 (5): 911–25. PMC 1683054. PMID 1673289. {{cite journal}}:  (עזרה).
↑  Wu W, Sinha D, Shikov S, Yip CK, Walz T, Billings PC, Lear JD, Walsh PN (יולי 2008). "Factor XI homodimer structure is essential for normal proteolytic activation by factor XIIa, thrombin, and factor XIa". The Journal of Biological Chemistry. 283 (27): 18655–64. doi:10.1074/jbc.M802275200. PMC 2441546. PMID 18441012. {{cite journal}}:  (עזרה).
↑  ZPI, חבר במחלקת חלבונים של מעכבי פרוטאז סרפין
↑  Emsley J, McEwan PA, Gailani D (אפר' 2010). "Structure and function of factor XI". Blood. 115 (13): 2569–77. doi:10.1182/blood-2009-09-199182. PMC 4828079. PMID 20110423. {{cite journal}}:  (עזרה).
↑  Bolton-Maggs PH (יוני 1996). "Factor XI deficiency". Baillière's Clinical Haematology. 9 (2): 355–68. doi:10.1016/S0950-3536(96)80068-0. PMID 8800510. {{cite journal}}:  (עזרה).
↑  Weitz JI, Strony J, Ageno W, Gailani D, Hylek EM, Lassen MR,  et al. (בנובמבר 2021). "Milvexian for the Prevention of Venous Thromboembolism". The New England Journal of Medicine. 385 (23): 2161–2172. doi:10.1056/NEJMoa2113194. PMC 9540352. PMID 34780683. {{cite journal}}:  (עזרה).
↑  Verhamme, Peter; Yi, B. Alexander; Segers, Annelise; Salter, Janeen; Bloomfield, Daniel; Büller, Harry R.; Raskob, Gary E.; Weitz, Jeffrey I. (12 באוגוסט 2021). "Abelacimab for Prevention of Venous Thromboembolism". New England Journal of Medicine. 385 (7): 609–617. doi:10.1056/NEJMoa2105872. PMID 34297496. {{cite journal}}:  (עזרה).
פלגלנטים

פלגלנטים, תחריט עץ מהמאה החמש-עשרה
תנועת הפְֿלָגֵלָנְטִים (בלטינית: Flagellantes, "המלקים", או "המצליפים") הייתה תנועת תשובה נוצרית בימי הביניים המאוחרים, שפעלה בשני גלים עיקריים: הראשון באמצע המאה השלוש-עשרה, והשני באמצע המאה הארבע-עשרה, בתקופת המוות השחור. הפלגלנטים הסתובבו בין ערים שונות ברחבי אירופה, ונהגו להכות את עצמם עד זוב דם כאקט של חזרה בתשובה וכפרה על חטאי האנושות כולה. ראשיתה של התנועה, באיטליה, הייתה בחיק הכנסייה ובתמיכתה. אולם, עם התקדמותה צפונה היא סחפה אחריה מאמינים רבים, הקצינה, וסופה שהוקעה בשנת 1349 בידי האפיפיור קלמנס השישי.
לפני הפלגלנטים

הלקאה כדרך לכפרה על חטאים, בין אם היא מבוצעת בידי החוטא עצמו, ובין אם היא נעשית בידי אדם אחר, היא תופעה דתית מוכרת מאז שחר ההיסטוריה. בעולם הנוצרי, שימשה בתחילה ההלקאה כעונש לנזירים סוררים ואף כשיטת ענישה פומבית לפושעים שהביעו חרטה על מעשיהם ושאפו לחזור בתשובה. בתחילת המאה האחת-עשרה החל להתפשט מנהג ההלקאה העצמית במנזרים השונים, והפך ל"מנהג נפוץ בכל רחבי הנצרות הלטינית, ואפילו השיטה המקובלת ביותר מכל שיטות הסיגוף". כדוגמה לכך ניתן לראות את פטר דמיאן (Peter Damian), שהיה הקרדינל של אוסטיה (Ostia) בתקופה זו, וטען שיש להחליף את קריאת המזמורים בהלקאה עצמית ככלי לכפרה על עוונות. גם דומיניקוס הקדוש (St. Dominic) והפרנציסקנים הראשונים נהגו במנהג זה.
אם כן, ניתן לראות בבירור כי בראשיתה, ההלקאה העצמית לא הייתה מנוגדת כלל לאמונה הנוצרית ולמנהגיהם של אלו שנחשבו כנמצאים עמוק בתחומי האורתודוקסיה הקתולית. מסוף המאה השתים עשרה היו קיימות אפילו קבוצות של מאמינים, גברים ונשים, שזכו להכרתה של הכנסייה בתור מסדר (ordo), שהגורם שאיחד ביניהם היה ההלקאה העצמית. יש חוקרים הסוברים שעל רקע נתונים אלה, ניתן לומר שתנועת הפלגלנטים הייתה בגדר העצמה זמנית של תופעת ההלקאה העצמית בנצרות ותו לא. לעומתם, טוענים אחרים כי הקולקטיביות, הפומביות וההתפרצות הפתאומית של התנועה מעידות על שוני מהותי המבדיל את הפלגלנטים מהתופעה הכללית.
הגל השני

בדומה לגל הראשון, גם הגל השני של תנועת הפלגלנטים פרץ כתוצאה ממשבר שתקף את אירופה וגרם לתחושות אפוקליפטיות בקרב ההמונים. הפעם היה זה המוות השחור, המגפה הקשה שתקפה את אירופה בשנים 1347–1350 והביאה למותה של לפחות כשליש מכלל אוכלוסייתה. כתוצאה משמועות על התקרבות המגפה ממזרח, החלו להתאסף בהונגריה ב-1348 קבוצות של פלגלנטים ששאפו לעצור את התקדמותה באמצעות אותן פרקטיקות סגפניות שהונהגו בידי קודמיהם כמאה שנים לפני כן.
מהונגריה התפשטו הפלגלנטים במהירות מערבה, ויש הטוענים שבכך אף סייעו להפצתה של המגפה. למרות שמרכז הכובד שלהם בשנים אלה היה בגרמניה, קבוצות של פלגלנטים הגיעו לרוב אירופה המערבית, ולראשונה אף הניחו רגלם באנגליה. הם נעו בקבוצות גדולות יותר מאשר בגל הראשון, שמנו לעיתים עד 500 איש. בכל מקום שהגיעו אליו, הם התקבלו באהדה רבה בידי האוכלוסייה, שראתה בהם קדושים מעונים הסובלים למען הצלת הכלל מהמגפה. לרוב, עם הופעתם באזור מסוים, הוצתה בו התעוררות של הלקאה עצמית שארכה כשלושה חודשים, ואז דעכה כשם שבאה.
בשונה מהגל של 1260–1261, הפעם הייתה התנועה ממוסדת ומאורגנת מראשיתה, וחבריה אף כינו אותה בשם "אחוות המצליפים" או "נושאי הצלב". לכל חבורה היה מנהיג אקראי שחבריה נשבעו לו אמונים, והתחייבו לציית לו ולכללי התנועה למשך כל זמן המסע, שלרוב ארך שלושים ושלושה ימים ומחצה, כאורך שנות חייו של ישו. בין שאר איסורים, נאסר עליהם לבוא במגע כלשהו עם נשים במהלך המסע כולו. אותו מנהיג אף שימש ככומר לכל דבר ועניין, כאשר שמע את וידוייהם והעניק להם מחילה בשם האל. בדומה למה שהתרחש בגל הראשון, ככל שאספה התנועה מאמינים נוספים מקרב ההמון, מנהגיהם הלכו והקצינו. לשורותיה הצטרפו "נוודים, פושטי רגל, עבריינים ופושעים מכל הסוגים", ומנהיגיה החלו לפעול כנגד הכנסייה באופן גלוי. בגרמניה הייתה התנגדות זאת הקיצונית ביותר. הפלגלנטים הגרמנים שללו את סמכותם המואצלת של אנשי הכנסייה לשמש כמתווכים בין האדם לבין האל, ובמקרים מסוימים אף פרצו לכנסיות והפריעו לקיומם של הטקסים הדתיים בטענה כי רק דרכם היא הדרך הנכונה המובילה אל האל.
תגובת הכנסייה לא איחרה לבוא. בעקבות פנייה של אוניברסיטת פריס הוציא האפיפיור קלמנס השישי בעשרים באוקטובר 1349 בוּלה בשם Inter Sollicitudines ("בין הדאגות"), שבה הוא הכריז כי הפלגלנטים סטו מהדוגמה הנוצרית ופעלו כנגד הכמורה, היהודים, והרשויות החילוניות. הוא קרא לדכא את התנועה בכל מחיר בטרם יהיה מאוחר מדי, ואם יהיה בכך צורך אף להעלות על המוקד את מנהיגיה. כתוצאה מפרסום הבולה, דוכאו מייד הפלגלנטים ברחבי גרמניה וארצות השפלה בנחישות רבה. צווים הוצאו נגדם, הם סבלו מרדיפות ורבים החברים בתנועה שהוצאו להורג בדרכים שונות. התנועה נעלמה במהירות במהלך אותה שנה, ומלבד מספר הופעות מקומיות של קבוצות קטנות, לא שבה למדינות מערב אירופה.
פלגלנטים ויהודים

ישנה סברה שהפלגלנטים לקחו חלק משמעותי ברדיפת יהודים והריגתם בתקופת המוות השחור. לפי סברה זו, לאחר שגווע במרץ 1349 גל הרדיפות הראשון של יהודים שהואשמו בהרעלת בארות, הציתו אותו מחדש הפלגלנטים ביולי של אותה השנה. הם שלהבו את ההמון כנגד היהודים, והשתתפו בהשמדת הקהילות היהודיות בפרנקפורט, קלן, בריסל ומיינץ, שהייתה הקהילה הגדולה ביותר בגרמניה. אולם, מידת נכונותה של סברה זו מוטלת בספק. למרות קיומן של עדויות טקסטואליות המצביעות על קשר מסוים בין הפלגלנטים להריגת יהודים, ועדויות אחרות המספרות על פחדם של היהודים מחבורות הפלגלנטים, יש המעלים שאלות לגבי אמינותן ודיוקן.
פלגלנטים מודרניים

פרקטיקות פלגלנטיות הגיעו לאמריקה הלטינית והמשיכו להתקיים שם עד לעת המודרנית, למשל באחוות ה־Penitentes.
תהלוכות מודרניות של פלגלנטים רעולי פנים הן עדיין מאפיין של מדינות נוצריות שונות בים התיכון, בעיקר באיטליה ובספרד, בדרך כלל מדי שנה במהלך התענית והן מתעצמות במהלך השבוע הקדוש. לדוגמה, באחד ממחוזות קמפניה תהלוכות כאלה נערכות אחת לשבע שנים. באיטליה, חברי תנועת הפלגלנטים מכונים דיסציפלינות.
ראו גם

עשוראא#יום עשוראא בשיעה
לקריאה נוספת

סופיה מנשה, הכנסייה הקתולית בימי הביניים: אידיאולוגיה ופוליטיקה, כרך ג': הכנסייה בשיא תפארתה, רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, 2006
נורמן כהן, תרגום: יוסי מילוא (מאנגלית), בעקבות המילניום: מילנריאנים מהפכנים ואנרכיסטים מיסטיקנים בימי הביניים, ירושלים: מוסד ביאליק, 2003
Rufus Matthew Jones, "Flagellants”, Encyclopedia of Religion and Ethics, volume 6, 1976 edition.
Gary Dickson, “The Flagellants of 1260 and the Crusades”, Journal of Medieval History, Volume 15, Elsevir, 1989.
Richard Kieckhefer, “Radical Tendencies in the Flagellant Movement of the Mid-Fourteenth Century”, Journal of Medieval and Renaissance Studies, Volume VI, 1974.
הערות שוליים

↑  מנשה, עמ' 301.
1 2 3 4  כהן, עמ' 127.
1 2 3 4  ג'ונס, עמ' 49.
1 2 3 4  מנשה, עמ' 304.
↑  מנשה, עמ' 305-304.
↑  דיקסון, עמ' 233.
1 2  כהן, עמ' 141.
1 2  דיקסון, עמ' 229.
↑  כהן, עמ' 126.
↑  דיקסון, עמ' 230.
↑  דיקסון, עמ' 231.
↑  מנשה, עמ' 301, וראו גם הערת שוליים מס' 148 בעמוד זה.
1 2 3  מנשה, עמ' 302.
↑  מנשה, עמ' 303, וראו גם הערת שוליים מס' 150 בעמוד זה.
1 2 3  כהן, עמ' 128.
↑  מנשה, עמ' 303, הערת שוליים מס' 150.
1 2 3 4 5  מנשה, עמ' 303.
↑  ג'ונס, עמ' 50-49.
↑  דיקסון, עמ' 238.
↑  כהן, עמ' 126-127.
1 2  מנשה, עמ' 306.
1 2 3 4  מנשה, עמ' 305.
1 2 3  כהן, עמ' 130.
1 2  דיקסון, עמ' 234.
1 2  מנשה, עמ' 307.
1 2 3 4  כהן, עמ' 131.
1 2 3  ג'ונס, עמ' 50.
↑  כהן, עמ' 134.
↑  כהן, עמ' 132.
↑  כהן, עמ' 133.
↑  כהן, עמ' 132-133.
1 2 3  מנשה, עמ' 309.
↑  כהן, עמ' 137.
↑  כהן, עמ' 138.
1 2  מנשה, עמ' 310.
↑  כהן, בעקבות המילניום, 141; Mitchell B. Merback, “Living Image of Pity: Mimetic Violence, Peace-Making and Salvific Spectacle in the Flagellant Processions of the Later Middle Ages”, in Debra Higgs Strickland (ed), Images of Medieval Sanctity: Essays in Honor of Gary Dickson (Leiden: Kloninklijke Brill NV, 2007), 157. בעוד כהן ו-Merback טוענים כי הבולה האפיפיורית Inter Sollicitudines פורסמה באוקטובר 1349, מדבריה של מנשה משתמע כי בולה זו פורסמה בשנת 1351, וכי במסגרתה הכריז קלמנס השישי על הפלגלנטים כמינים (מנשה, הכנסייה הקתולית בימי הביניים, 310).
↑  כהן, עמ' 141-142.
1 2  כהן, עמ' 140-139.
1 2  קי'הפר, עמ' 162-163.
↑  קי'הפר, עמ' 163.
↑  A. Espinosa, "Los Hermanos Penitentes", in: The Catholic Encyclopedia, Robert Appleton Company, 1911
↑  The Flagellants of Northern Spain Phillips, Francesca Phillips, ‏14 בדצמבר 2019
↑  Riti Settennali Guardia Sanframondi: processioni ogni 7 anni, Italea Campania
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534682905171  BnF: cb119610339 (data)  GND: 4154534-5  LCCN: sh90004445 
תיאור תהלוכה של מצליפים בעיר מאת  Tanjé, Pieter, אוירה בשנת 1743
ציור של פלגלנטים מאת פיטר ואן לאר
תהלוכת חברי ה־Fratellanza penitenziale המלקים את עצמם, בגוארדיה סנפראמונדי (אנ') שבאיטליה
פונקציית איירי

במדעי הטבע, פונקציית איירי (או פונקציית איירי מהסוג הראשון) שסימונה Ai היא פונקציה מיוחדת שקרויה על שם האסטרונום הבריטי ג'ורג' בידל איירי (1801–1892). הפונקציה Ai(x) והפונקציה הקשורה לה Bi(x), הן פתרונות בלתי תלויים ליניארית של המשוואה הדיפרנציאלית
המכונה משוואת איירי או משוואת סטוקס. זו המשוואה הליניארית הדיפרנציאלית הכי פשוטה עם נקודת מפנה (Turning Point, נקודה בה הצורה של הפתרונות משתנה מפתרון אוסילטורי מתנדנד לפתרון מעריכי).
משוואת איירי היא הפתרון של משוואת שרדינגר עבור חלקיק כלוא בתוך בור פוטנציאל קובי, או עבור חלקיק הנמצא תחת השפעת כח קבוע. מאותה הסיבה, הוא משמש גם כפתרון סמי-קלסי אחיד לקירוב ליד נקודת מפנה בקירוב WKB, כאשר הפוטנציאל ניתן לקירוב מקומי כפונקציה ליניארית של המקום.
פונקציית איירי עומדת גם בבסיס הצורה של עוצמת האור ליד ריכוז קרניים אופטיות, כמו זה של קשת. מבחינה היסטורית, זו הייתה הבעיה שהובילה את איירי לפתח את הפונקציה.
פונקציה אחרת בשם "פונקציית איירי" ממלאת תפקיד חשוב במיקרוסקופיה ובאסטרונומיה. היא מתארת את תבנית התאבכות שנוצרת על ידי מקור מעגלי נקודתי בעקבות עקיפה והתאבכות. זוהי פונקציה דו־ממדית, והיא פונקציית בסל של הרדיוס.
הגדרות

עבור ערכים ממשיים של x, ניתן להגדיר את פונקציית איירי מהסוג הראשון על ידי אינטגרל רימן לא אמיתי:
שיתכנס כי תנודות מהירות נוטות לבטל זו את זו.
y = Ai(x) מקיימת את משוואת איירי
למשוואה הזו יש שני פתרונות בלתי תלויים ליניארית. עד כדי כפל בסקלר, Ai(x) הוא הפתרון בכפוף לתנאי y → 0 כאשר x → ∞. הבחירה הסטנדרטית עבור הפונקציה השנייה היא פונקציית איירי מהסוג השני, שמסומנת Bi(x) (מכונה לעיתים בֵּיירִי, על משקל איירי). הוא מוגדר כפתרון עם אותה משרעת תנודה כמו Ai(x) כאשר x → −∞ השונה בפאזה של π/2:
מאפיינים

הערכים של Ai(x) ו-Bi(x) ונגזרותיהם ב-x = 0 נתונים על ידי
כאן, Γ, מציין את פונקציית גמא. ניתן לראות מכן שהוורונסקיאן של Ai(x) ו-Bi(x) הוא 1/π.
כאשר x הוא חיובי, Ai(x) היא חיובית, קמורה, ודועכת מעריכית לאפס, ו-Bi(x) חיובית, קמורה, וגדלה באופן מעריכי. כאשר x הוא שלילי, Ai(x) ו-Bi(x) נעים סביב אפס תדירות שעולה ומשרעת שדועכת. ניתן לראות זאת בבירור בנוסחאות האסימפטוטיות שיופיעו להלן.
פונקציות איירי מאונכות זו לזו במובן שמתקיים
כאשר משתמשים, שוב, באינטגרל רימן לא אמיתי.
נוסחה אסימפטוטית

כפי שיוסבר להלן, ניתן להרחיב באופן אנליטי את פונקציות איירי לכל המישור המרוכב, לקבלת פונקציות שלמות. את ההתנהגות האסימפטוטית שלהן, כאשר |z| הולך לאינסוף על ערך קבוע של arg(z) תלוי ב- arg(z): מה שמכונה תופעת סטוקס. עבור |arg(z)| < π יש נוסחה אסימפטוטית ל-Ai(z):
ואחת דומה עבור Bi(z), אבל רק כאשר |arg(z)| < π/3:
נוסחה מדויקת יותר עבור Ai(z), ונוסחה עבור Bi(z) כאשר π/3 < |arg(z)| < π או, באופן שקול, על Ai(−z) ו-Bi(−z) כאשר |arg(z)| < 2π/3 אבל לא אפס, הן:.
כאשר {{{1}}}, הקירובים טובים אבל אינם קירובים אסימפטוטיים מבחינה פורמלית, כי היחס בין Ai(-z) או Bi(-z) לקירוב לעיל מתבדר כאשר הקוסינוס או הסינוס מתאפסים. הרחבות אסימפטוטיות עבור הגבולות האלה זמינות גם כן. ניתן לראות אותן, למשל, ב-(Abramowitz and Stegun, 1954) ו-(Olver 1974).
קלטים מרוכבים

ניתן להרחיב את ההגדרה של פונקציית איירי למישור המרוכב על ידי האינטגרל
כאשר האינטגרל הוא על מסילה
 C=\left\{t\exp \left(i\pi \cdot \left[-{\frac {1}{2}}+{\frac {1}{3}}{\frac {1-e^{x}}{1+e^{x}}}\right]\right):t\in \mathbb {R} \right\},
או כל מסילה שמתנהגת דומה אסימפטוטית. לחלופין, ניתן להשתמש במשוואה הדיפרנציאלית y" − xy = 0 כדי להרחיב את הפונקציות Ai(x) ו-Bi(x) להיות פונקציות שלמות במישור המרוכב.
הנוסחה האסימפטוטית של Ai עדיין בתוקף על המישור המרוכב אם לוקחים ערך מוחלט של x2/3, ו-x אינו על הציר הממשי השלילי. הנוסחה עבור Bi(x) תקפה עבור x בגזרה {x ∈ C : |arg(x)| < (π/3)−δ}  עבור דלתא חיובית. כמו כן, הנוסחאות עבור Ai(-x) ו-Bi(-x) תקפות אם x הוא בתחום {x ∈ C : |arg(x)| < (2π/3)−δ}
מההתנהגות האסימפטוטית שלהן נובע שלשתי פונקציות איירי יש אינסוף אפסים על הציר הממשי השלילי. לפונקציה Ai(x) אין אפסים נוספים במישור המרוכב, בעוד שלפונקציה Bi(x) יש אינסוף אפסים בתחום {z ∈ C: π/3 < |arg(z)| < π/2}.
קלטים מרוכבים > גרפים

|  \Re \left[\mathrm {Ai} (x+iy)\right] |  \Im \left[\mathrm {Ai} (x+iy)\right] |  |\mathrm {Ai} (x+iy)|\, |  \mathrm {arg} \left[\mathrm {Ai} (x+iy)\right]\, |
| --- | --- | --- | --- |


|  \Re \left[\mathrm {Bi} (x+iy)\right] |  \Im \left[\mathrm {Bi} (x+iy)\right] |  |\mathrm {Bi} (x+iy)|\, |  \mathrm {arg} \left[\mathrm {Bi} (x+iy)\right]\, |
| --- | --- | --- | --- |
קשרים לפונקציות מיוחדות אחרות

עבור קלטים חיוביים, פונקציות איירי מקושרות לפונקציות בסל:
כאשר I ו-K הם פונקציות בסל מותאמות (modified), דהיינו, הפתרונות של משוואת בסל המותאמת
הנגזרת הראשונה של פונקציית איירי היא
את הפונקציות K1/3 ו - K2/3 ניתן להציג עם אינטגרלים שמתכנסים במהירות.
אם הקלט (x) שלילי, ניתן לקשר בין פונקציות איירי לבין פונקציות בסל (הרגילות):
כאן, J±1/3 הם פונקציות בסל, דהיינו, הן פותרות את משוואת בסל:
יש גם קשר לפונקציות סקורר (אנ'), Hi(x) ,Gi(x) שפותרות את המשוואה y" − xy = 1/π. ניתן לתאר את הפונקציות האלה בעזרת פונקציות איירי ואינטגרלים עליהן:
התמרת פורייה

בעזרת ההגדרה של פונקציית איירי, ניתן לראות באופן ישיר שהתמרת פורייה שלה היא
שימושים אחרים של המונח פונקציית איירי > אינטרפרומטר פברי-פרו

פונקציית ההעברה של אינטרפרומטר פברי-פרו מכונה לעיתים גם היא "פונקציית איירי"
כאשר לשני המשטחים יש החזרה R, ומגדירים
שהוא "מקדם העידון".
שימושים אחרים של המונח פונקציית איירי > עקיפה מצמצם מעגלי

בלי קשר למובנים האחרים, ישנה משמעות שלישית של המונח - הצורה של דיסקת איירי, תבנית העקיפה שנוצרת מחריץ מעגלי. סוג זה של הפונקציה קשור באופן הדוק לפונקציית בסל - מדובר ב"סיבוב" של פונקציית בסל סביב הציר האנכי.
היסטוריה

פונקציית איירי קרויה על שם האסטרונום והפיזיקאי הבריטי ג'ורג' בידל איירי (1801–1892), שנתקל בה כשחקר אופטיקה (Airy, 1838). הכיתוב Ai(x) הוצג על ידי הרולד ג'פרי. איירי מונה לאסטרונום המלכותי הבריטי בשנת 1835, והחזיק במשרה עד פרישתו בשנת 1881.
לקריאה נוספת

Abramowitz, Milton; Stegun, Irene Ann, eds. (1983) [June 1964]. Handbook of Mathematical Functions with Formulas, Graphs, and Mathematical Tables. Applied Mathematics Series. Vol. 55 (Ninth reprint with additional corrections of tenth original printing with corrections (December 1972); first ed.). Washington D.C.; New York: United States Department of Commerce, National Bureau of Standards; Dover Publications. ISBN 978-0-486-61272-0. LCCN 64-60036. MR 0167642.
Airy (1838), "On the intensity of light in the neighbourhood of a caustic", Transactions of the Cambridge Philosophical Society, University Press, 6: 379–402, Bibcode:1838TCaPS...6..379A
Frank William John Olver (1974). Asymptotics and Special Functions, Chapter 11. Academic Press, New York.
Press, WH (2007), "Section 6.6.3. Airy Functions", Numerical Recipes: The Art of Scientific Computing (שלישית ed.), New York: Cambridge University Press, ISBN 978-0-521-88068-8;
Vallée, Olivier (2004), Airy functions and applications to physics, ISBN 978-1-86094-478-9, MR 2114198, אורכב מ-המקור ב-2010-01-13, נבדק ב-2018-06-27
הערות שוליים

↑  David E. Aspnes, Physical Review, 147, 554 (1966)
↑  (Abramowitz & Stegun 1970, p. 448), Eqns 10.4.59 and 10.4.63
↑  (Abramowitz & Stegun 1970, p. 448), Eqns 10.4.60 and 10.4.64
↑  כלומר, מסילה שמתחילה בנקודה באינסוף עם ארגומנט  -{\frac {\pi }{3}} ומסתיימת בנקודה באינסוף עם הארגומנט  {\frac {\pi }{3}}. כל המסילות נותנות תוצאה זהה כי הפונקציה אנליטית).
↑  M.Kh.Khokonov. Cascade Processes of Energy Loss by Emission of Hard Photons // JETP, V.99, No.4, pp. 690-707 \ (2004).
↑  Hecht, Eugene (1987). Optics (2nd ed.). Addison Wesley. ISBN 0-201-11609-X. Sect. 9.6
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007292907605171  BnF: cb12404112c (data)  GND: 4225959-9  LCCN: sh85003008  SUDOC: 033144567 
גרף. Ai(x) (איירי) המתכנס באדום ו-Bi(x) ("ביירי") המתבדר בכחול
פונקציית איירי Ai (בכחול), והקירוב הסינוסואידי-מעריכי עבורה (סגול)
פונקציית איירי Bi (כחול), והקירוב הסינוסואידי-מעריכי עבורה (סגול)
"פונקציית איירי" במשמעות של ההעברה של אינטרפרומטר פברי-פרו
"פונקציית איירי" במובן תבנית העקיפה של צמצם (חריץ) מעגלי
נחום מגד

| --- | --- |

 לידה:  1936 ארגנטינה
 פטירה:  4 בינואר 2021 (בגיל 85 בערך) ירושלים, ישראל
 שם לידה:  נחום מיגובסקי 
 ענף מדעי:  אנתרופולוגיה
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
נחום מגד (1936 – 4 בינואר 2021) היה פרופסור ללימודים ספרדיים, לטינואמריקנים ומדע הדתות באוניברסיטה העברית בירושלים. היה פרופסור אורח בבית הספר לפילוסופיה, התוכנית למדע הדתות באוניברסיטת תל אביב, חוקר דתות, תרבויות ואנתרופולוג.
ביוגרפיה

נחום מגד (מיגובסקי) הגיע לקיבוץ מפלסים בשנת 1953 עם הוריו ושני אחיו, ברוך ויעקב, מהעיר מוזסוויל שבארגנטינה. משפחה קשת יום וענייה, שהצליחה לתת לילדים חינוך ציוני חזק. ברוך ניהל בית ספר בשדרות, יעקב  שירת בהיאחזות נח"ל בקיבוץ גונן ונעדר משנת 1955 על הגבול הסורי. איש עדיין אינו יודע בוודאות מה עלה בגורלו
מגד שירת בחיל התותחנים, לאחר שחרורו נרשם ללימודים וסיים לימודי תואר ראשון ותואר שני באוניברסיטה העברית בחוגים: ספרות עברית, מקרא, לימודים ספרדיים ולטינו-אמריקנים.
בשנים 1961–1963 נסע לשליחות בקולומביה, התמנה למזכיר כללי של המכון ליחסי תרבות ישראל קולומביה, למזכיר כללי של המכון לאחווה בין-דתית, לימד בבית הספר היהודי הרצל, ובשני סמינרים לכמורה קתולית. ניהל תוכנית רדיו יהודית. בשנת 1972 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה באוניברסיטה העברית בציון מעולה. נושא הדוקטורט: "ריאליזם מיתולוגי וריאליזם סוציאליסטי בכתבי מיגל אנחל אסטוריאס". הרצה באוניברסיטה העברית משנת 1968, קיבל דרגת פרופ' ללימודים לטינואמריקנים ומדע הדתות בשנת 1984. החל משנת 1982 היה פרופ' אורח באוניברסיטאות קולחיו דה מחיקו, האוניברסיטה הלאומית של מקסיקו, ובבית הספר הגבוה לאמנות התיאטרון. החל משנת 1989 היה פרופ' אורח באוניברסיטה היברואמריקנית במקסיקו. החל משנת 1991 היה פרופ' אורח בקולחיו דה מחיקו.
במחקריו, פרופ' מגד, הצליח להגיע למקומות ולטקסים האסורים ביותר לזרים באמריקה המרכזית. קיבל תואר של חבר כבוד מידי השבטים המקומיים ואף ייצג שבטים אינדיאנים במפגשים בינלאומיים. זכה בשנת 1994 בעיטור "הנשר האצטקי" של ממשלת מקסיקו על מחקריו האתניים ונספח תרבות לשם כבוד של ממשלת גואטמלה 1994.
נחום מגד פרסם ספרי מחקר ועיון רבים על המורשת התרבותית האינדיאנית.
מגד הוזמן להרצות באוניברסיטאות בארצות הברית, ספרד, ברזיל, קולומביה, אקוודור, גואטמלה, מקסיקו, פרגוואי, פרו, ונצואלה, באגודות הסופרים ומכוני תרבות בספרד, קולומביה, ונצואלה, מקסיקו, גואטמלה, אקוודור, פרו, ארגנטינה, בוליביה ופרגואי.
וכן בישראל, הרצה במוסדות ובמכונים שונים, ביניהם האוניברסיטה הפתוחה, האוניברסיטה המשודרת, המרכז ללימודים גאוגרפיים, סמינר הקיבוצים, המרכז לבריאות הנפש בתל אביב, חוגים של פסיכולוגים ומרפאים באמנות, בקיבוצים, ובכנסים בינלאומיים.
נפטר ב-4 בינואר 2021.
ספריו

מלינצ'ה - הצעירה האינדיאנית שמוטטה אימפריה, הוצאת מודן, 2009
תרבויות קדומות ביבשת אמריקה, הוצאת משרד הביטחון, 2006
כשהזמן נסדק והעצים בוכים, הוצאת חרגול, 2004
המיתולוגיה האינדיאנית (של מרכז אמריקה), הוצאת מפה, 2001
האצטקים - מחנית השמש לחניתות שבורות, הוצאת דביר 1996
שערי תקווה ושערי אימה (שמאניזם, מאגיה וכישוף בדרום ומרכז אמריקה), הוצאת מודן, 1998
שק שנפרם, (קובץ שירים) הוצאת עקד 1989
עולמו של הפופול ווך
לחצות את הצל והסף
מעבר למילים
הערות שוליים

↑  טל בשן, תעלומת מיגובסקי, באתר nrg‏, 28 בדצמבר 2001
↑  פרופ' נחום מגד ז"ל, באתר מודעות אבל, ‏7 בינואר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265099305171  BIBSYS: 99007192  BnF: cb12728057z (data)  CiNii: DA10315223  ISNI: 0000 0001 0799 0463  LCCN: n80118313  NTA: 113928505  SUDOC: 084632291  VIAF: 35760757   WorldCat (עם VIAF): 35760757
פרוסיה הדרומית

| --- | --- |

 
 ממשל
 שפה נפוצה:  גרמנית 
 היסטוריה
 תאריכי הקמה:  1793 
 תאריכי פירוק:  1807 
 ישות קודמת:  מחוז פוזנן מחוז קאליש מחוז גנייזנו מחוז שייראדז מחוז לנצ'יצה מחוז בז'שץ' קויאבסקי מחוז פלוק מחוז רווה מחוז מזוביה
 ישות יורשת:  דוכסות ורשה דוכסות ורשה
 
פרוסיה הדרומית (בגרמנית: Südpreußen; בפולנית: Prusy Południowe) הייתה פרובינציה של ממלכת פרוסיה מ-1793 עד 1807.
היסטוריה

פרוסיה הדרומית נוצרה מתוך טריטוריה שסופחה בחלוקתה השנייה של פולין וב-1793 כללה:
מחוזות פוזנן, קאליש וגניזנו של פולין גדול;
מחוזות שייראדז ולגניצה;
מחוז קויאוויה בז'שץ' וארץ דובז'ין;
חלקים סמוכים של המחוזות המזוביים פלוק ורווה.
בירת המחוז הייתה פוזנן (1793–1795) תחילה, לאחר מכן ורשה (1795–1806), שנוספה ב-1795 לאחר החלוקה השלישית, אך היא נוהלה למעשה על ידי הדירקטוריון הכללי ("General-Direktorium") בברלין.
פרוסיה הדרומית גבלה במחוז הברנדנבורגי נוימרק במערב ובמחוז נצה הפרוסי בצפון. לאחר החלוקה השלישית הועברו אדמות דובז'ין ופלוק צפונית מזרחית לנהר הוויסלה לפרוסיה המזרחית החדשה, בעוד שפרוסיה הדרומית זכתה לאזור ורשה של מחוז מזוביה לשעבר. בדרום מזרח סימן נהר פיליצה את הגבול עם שטחי פולין קטן שב-1795 הפכו לחלק מגליציה החדשה האוסטרית. בדרום-מערב היא גבלה במחוז שלזיה הפרוסית ובשלזיה החדשה, פרובינציה קטנה יותר הכוללת את דוכסות סיווייז' לשעבר, אשר נוהלה מפרוסיה הדרומית.
כמה מהקולוניסטים הגרמנים שהוזמנו להתיישב באחוזות האצילים של המחוז נודעו בשם "Hauländer", בעוד שאחרים שהתיישבו על אדמות הכתר המלכותי היו ידועים בשם "Kolonisten". המונח Hauländer הוא שיבוש גרמני של ההולנדר המקורי שניהל משא ומתן על תנאים מיוחדים של שלטון דמוקרטי עבור ההתנחלויות שלהם, שזכו לכינוי הולנדרי. גרמנים רבים עדיין חיו תחת סגנון שולזנדורף של שלטון הכפר ולכן לא היו Hauländer.
המחוז הלא מפותח נוהל כשהרווח הפיסקאלי היה יעד עיקרי. שר המחוז הראשון אוטו פון ווס אמר כי "דרום פרוסיה לא נקנתה במחיר גבוה מדי: זה לא צריך להיות נטל על מחוזות אחרים, זה צריך אפילו להועיל להם ולמדינה הפרוסית" כך, תוך כדי עיסוק בגרמניזציה של הפולנים במהלך החלוקות, המדינה הפרוסית הוציאה יותר הכנסות ממה שהוציאה מהפרובינציה וגבתה מכסים על סחורות מהמחוז, מה שהרתיע מאוד את התפתחותה התעשייתית.
בעקבות ניצחונו של נפוליאון בונפרטה במלחמת הקואליציה הרביעית והתקוממות פולנית, שטחה של פרוסיה הדרומית הפך לחלק מדוכסות ורשה, מדינת חסות צרפתית, על פי הסכמי טילזיט משנת 1807. לאחר קונגרס וינה בשנת 1815, היא חולקה בין הדוכסות הגדולה של פוזן הפרוסית ופולין הקונגרסאית, שהייתה חלק מהאימפריה הרוסית.
רישומי הדירקטוריון הכללי העוסקים בהיסטוריה ובאילן היוחסין של החלק הפרוסי של פולין נלקחו מהארכיון הפרוסי על ידי נפוליאון בונפרטה זמן קצר לאחר 1806 והועברו לוורשה.
דמוגרפיה

בשנת 1806 מנה המחוז 1,503,508 תושבים.