stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה
הפלישה לסומליה ולאתיופיה > אמבה אלגי

לאחר הכניסה לאדיס אבבה היה בדעתו קנינגהם לפנות לאחור, לאזור העיר ג'ימה, להכות את הריכוז האיטלקי הגדול שם, ולהבטיח את קווי האספקה שלו באזור האגמים. ויוול, שהיה להוט להעביר את הדיוויזיה הדרום אפריקאית הראשונה אל הלחימה במצרים, החליט להורות לו להמשיך בפנייה צפונה, על מנת לאפשר העברת אנשים וציוד מהחזית המזרח אפריקאית, בה נראה היה שהלחימה הוכרעה, לחזית המצרית, דרך עמק הנילוס, או דרך מאסאווה או פורט סודאן. ב-13 באפריל פנו הדרום אפריקאים צפונה, וב-8 במאי הגיעו לאמבה אלגי, שם התבצר הדוכס מאאוסטה ועמו 7,000 איש. החלטה זו של ויוול הייתה למעשה החלטה על סגירת תנועת המלקחיים באמבה אלגי. הכוחות הסודאניים של פלאט הגיעו לגזרה מצפון, הדרום אפריקאים של קנינגהם הגיעו מדרום, וניתקו את קווי הנסיגה של האיטלקים, כאשר את הלחץ על האיטלקים המבוצרים הגבירו הפרטיזנים האתיופים. ב-18 במאי פגע פגז תועה במקורות המים של האיטלקים במצודה, והדוכס מאאוסטה החליט להיכנע. נפילתו בשבי הייתה מכובדת, ונעשתה באופן צבאי ראוי וללא השפלה. הנסיך אמדאו, מצידו, הורה כי כל הנשק והאספקה יימסרו לבריטים ולא יושמדו, וכי המוקשים שפוזרו בשדה הקרב יפונו בטרם הכניעה. לאחר כניעת הדוכס מאאוסטה קיבל פייטרו גאזרה את תואר המשנה למלך, והמשיך בלחימה באזור ג'ימה.
כיבוש מעוזי האיטלקים האחרונים

לאחר נפילת אמבה אלגי, וכניעת הדוכס מאאוסטה, לא ניתן היה עוד לדבר על קיומה של מזרח אפריקה האיטלקית כיחידה שלטונית בעלת מבנה היררכי מוגדר. שני ריכוזים גדולים של איטלקים, ובהם מספר עשרות אלפי לוחמים, נותרו מבודדים בג'ימה תחת פיקודו של הגנרל פייטרו גאזרה, ובגונדר, תחת פיקודו של הגנרל גוליילמו נאסי, מספר מועט של מעוזים באזורים מבודדים והרריים המשיך אף הוא בהתנגדות. עונת הגשמים באתיופיה, בין יוני לספטמבר, הקשתה מאוד על ניהול פעולות הלחימה של שני הצדדים, וסיום הכנעת הכוחות הסדירים האיטלקיים נמשך עד נובמבר 1941.
כיבוש מעוזי האיטלקים האחרונים > אסאב

עיר הנמל האריתראית אסאב, הייתה המעוז האיטלקי האחרון על חוף הים האדום. הסרתו המוחלטת של האיום על הספנות בים האדום חייבה סיום מהיר לנוכחות האיטלקית באסאב. ב-10 ביוני יצא לפועל "מבצע כרונומטר". יחידות של צבא הודו הבריטית הונחתו בלילה מן הים על חופי העיר, במבצע משולב של הצי הבריטי וה-RAF, וכבשוה בהפתעה. בעיר נתפסו שבויים רבים, לרבות שני גנרלים, ואנשי צוות אוויר. כן נתפסו מספר מלחים גרמנים.
כיבוש מעוזי האיטלקים האחרונים > מסע הבלגים החופשיים למערב אתיופיה

לאחר כניעת בלגיה במהלך המערכה על צרפת, הוקמה בלונדון ממשלה בלגית גולה בראשות איבר פיירלו. ממשלה זו פיקדה על יחידות שכונו צבא בלגיה החופשית, והחזיקה עדיין במושבות, שהחשובה בהן הייתה קונגו, לימים הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. למושבה זו הייתה חשיבות אסטרטגית בתחילת המלחמה, שכן לא היה ברור אם ירצו הגרמנים לנסות ולתקוף בשטחי מזרח אפריקה הגרמנית לשעבר, מהם גורשו במהלך המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם הראשונה. כמו כן, לא היה ברור האם תצטרפנה המושבות הצרפתיות באזור אל צרפת של וישי או אל צרפת החופשית. בתחילת 1941 נראה היה כי שיקולים אלו אינם רלוונטיים עוד, וניתן היה להשתמש בכוח הלוחם בקונגו לצורכי המערכה במזרח אפריקה. מכיוון שכך, נשלח הגנרל אוחוסט-אדוארט חיליארט, בראש שני רגימנטים שמנו 5,000 חיילים, קונגולזים ובלגים, לסייע לבעלות הברית בלחימה באיטלקים באפריקה.
חיליארט יצא למסעו בסוף ינואר 1941. הכוחות יצאו ממערב אפריקה, מאזור "בריכת סטנלי" שעל נהר הקונגו סמוך לברזוויל ולקינשאסה, ושטו לאורך מאות קילומטרים על נהר הקונגו. לאחר שהגיעו לעיירה בשם אקטי (Aketi) המשיכו בדרך היבשה אל ג'ובה שעל נהר הנילוס הלבן. הם פנו צפונה לאורך הנילוס הלבן, מהלך מאות קילומטרים נוספים, ולבסוף פנו מערבה, דרך ערבות סודאן, אל מערב אתיופיה. בתחילת מרץ, כעבור כשישה שבועות של מסע, חברו לכוחות אתיופיים מקומיים ולאנשי רובאי המלך האפריקאים באזור, ולחמו באיטלקים בעיירות אסוסה (Asosa) וגמבלה. המסע נמשך כ-3,200 קילומטרים. משהגיעו הלוחמים לאתיופיה נערכה עיקר הלחימה במהלך העונה הגשומה, לרוב כאשר הבלגים נמצאים בנחיתות מספרית של ארבעה לאחד. הבלגים איבדו כעשירית מאנשיהם, 462 איש, אך רק מעטים מתו בלחימה. רובם נפלו קורבן לאקלים, לתשישות ולמחלות.
בינתיים החמיר מאוד מצבו של המשנה למלך החדש, גנרל פייטרו גאזרה שהחזיק בעיר ג'ימה, אחד משלושת המעוזים האיטלקים האחרונים במזרח אפריקה. גאזרה עמד תחת התקפות בלתי פוסקות של לוחמים אתיופים מקומיים, וציפה כי יותקף בידי אנשיו של קנינגהם מיד לכשתסתיים עונת הגשמים. בסוף יוני נאלץ לעזוב את ג'ימה וקבע את מחנהו בעיירה סאיו (Sayo). חיליארט, שראה הזדמנות להתקיפו ולגבור עליו, תכנן מתקפה על סאיו, אך בטרם זו יצאה לפועל נכנע גאזרה לבלגים ב-4 ביולי. במהלך מסע הלחימה שבו הבלגים 15,000 חיילים. לאחר כניעתו של גאזרה, מונה גנרל גוליילמו נאסי, שהתבצר עם אנשיו בגונדר, למשנה למלך.
כיבוש מעוזי האיטלקים האחרונים > קרב גונדר

עם נפילת חייליו של גזארה בשבי, נותרה ההתנגדות האיטלקית היחידה בשני כיסים באזור גונדר. האחד בגונדר עצמה בפיקודו של נאסי, וכיס נוסף במקום שנקרא "מעבר וולצ'פיט" (Wolchefit). בגונדר התבצרו 3,000 איטלקים ועמם 6,000 לוחמים אתיופים, ובוולצ'פיט התבצרו 3,000 איטלקים ו-1,000 אתיופים עונת הגשמים מנעה את המשך הלחימה, אך בתחילת ספטמבר החלו הבריטים שוב במתקפה וב-26 בספטמבר נכנעו האיטלקים בוולצ'פיט, לאחר שעמדו במצור שהחל ב-15 באפריל.
כוחותיו של נאסי בגונדר המשיכו להילחם עוד כחודשיים. בסוף נובמבר הותקפה גונדר על ידי כוח משולב של בריטים, דרום אפריקאים, מערב אפריקאים וצרפתים חופשיים. המתקפה הסופית בוצעה על ידי לוחמים אתיופים מקומיים, בסיוע אווירי של חיל האוויר הדרום אפריקאי וב-27 בנובמבר נכנע נאסי. במערכת גונדר כולה נפלו בשבי 11,500 איטלקים ו-12,000 אתיופים.
תוצאות המערכה > הרוגים ונפגעים

פעולות כוחות בעלות הברית במסגרת המערכה במזרח אפריקה התאפיינו בתנועות איגוף וכיתור מהירות, והימנעות מעריכת התקפות חזיתיות על עמדות מבוצרות (למעט קרב קרן). זוהי אחת הסיבות לכך, שמספר הנפגעים שספגו הצדדים היריבים במהלך המערכה היה קטן, יחסית למערכות אחרות במלחמת העולם השנייה. גם האוכלוסייה האזרחית המקומית, הן מקרב ילידי המקום והן מקרב המתיישבים האיטלקיים, כמעט לא נפגעה במהלך הלחימה.
אבדות כוחות בעלות הברית במהלך המערכה כולה מוערכות באלפים בודדים. הבריטים איבדו כמה מאות חיילים בשלבים הראשונים של המערכה ובמתקפות האיטלקיות המקדימות. במהלך כיבוש סומלילנד על ידי האיטלקים ספג הכוח הבריטי המגן 38 הרוגים בלבד. הכוח בפיקודו של פלאט, שתקף מצפון, ספג את מירב האבדות, ואבדותיו בקרב הקשה ביותר של המערכה, הקרב על קרן, הסתכמו ב-500 הרוגים ו-2,500 פצועים. אבדות כוחותיו של קנינגהם, שתקפו מכיוון דרום, הסתכמו ב-150 הרוגים, 310 פצועים, 52 נעדרים ו-4 שבויים בלבד. האבדות שספגו הכוחות הנוספים - צרפתים, בלגים, פטריוטים אתיופים - שלחמו לצד הכוחות הבריטיים, היו בשיעור דומה.
קשה יותר להגיע להערכה מדויקת של מספר הנפגעים שספגו האיטלקים והכוחות המקומיים שלחמו לצידם. מה שברור הוא, שעיקר הכוח האיטלקי, למעלה מ-220,000 איש, נפל בשבי, ומספר הנפגעים בקרבו היה קטן יחסית. לגבי מספר ההרוגים, יש הבדלים ניכרים בין הנתונים המופיעים במקורות השונים. לפי מקור אחד, בקרב על קרן נהרגו 8,000 איטלקים ונפצעו 21,000 מתוך 40,000 מגיני העיר. מקורות איטלקים אחרים נוקבים במספרים הרבה יותר גבוהים, 28,000 הרוגים איטלקים ו-34,000 הרוגים מקומיים במהלך המערכה כולה. מקור נוסף מעריך, שאבדות הצד האיטלקי הסתכמו ב-6,500 הרוגים.
תוצאות המערכה > ההשפעה על מהלך מלחמת העולם השנייה

את המערכה במזרח אפריקה יש לראות בהקשרה, וביחס לאירועים אחרים בהם היו מעורבים הצבאות הלוחמים באותה התקופה. פיקוד המזרח התיכון של ויוול ניהל שתי מערכות בו זמנית, במזרח אפריקה ובמדבר המערבי, ובמקביל ניהל צבא איטליה את המלחמה הכושלת מול יוון ומערכה ימית בים התיכון מול הצי הבריטי. ניתן לראות מערכות שונות אלו בהקשר כולל.
יש הסבורים כי עיקר תרומתה של המערכה במזרח אפריקה הייתה בריתוקם של כוחות בריטים משמעותיים לזירה משנית זו, שמנע את השמדתם הכוללת של כוחות הציר בצפון אפריקה בתחילת 1941, והעניק לאיטלקים מרווח זמן עד הגעת כוחותיו של רומל, שהאריכה את הלחימה בשנתיים נוספות. אל מול ראייה זו יש הרואים דווקא את היכולת להניע כוחות בין החזיתות השונות, כהישגו הגדול של ויוול בשתי המערכות. את חוסר היכולת להכריע במערכה בצפון אפריקה יש לייחס, לפי דעה זו, לא לריכוז הכוחות במזרח אפריקה, אלא למשלוח כוח הסיוע הבריטי ליוון, פעולה שנתפסת כנכונה מבחינה פוליטית, אך חסרת כל הגיון צבאי.
עיקר ההשפעה של המערכה הייתה מהבחינה הלוגיסטית: המערכה הסירה את האיום האיטלקי על ים סוף, ואיפשרה תנועת כוחות אמריקאים לעבר תעלת סואץ שלא הייתה עוד על פי ההגדרה "אזור לחימה". המערכה איפשרה שימוש במושבות הבריטיות והצרפתיות שמדרום לסהרה כבסיסי אספקה ללחימה בזירות רחוקות - במערכת המדבר המערבי, אך גם דרך עיראק ואיראן לברית המועצות, בכך שהסירה את האיום וחיסלה את כוחות האויב באזור הנילוס העליון, ואיפשרה את קיומו של הקו האווירי בין פור לאמי לח'רטום, שהיה קו אספקה עיקרי של בעלות הברית במהלך המלחמה.
הניצחון במערכה היה גם הישג מוראלי חשוב, בתקופה בה המלחמה בכללותה נטתה לצד מדינות הציר, כמו גם מכה ליוקרתו של מוסוליני שנשענה במידה רבה על יומרתו להקים קיסרות איטלקית שתשתרע מלוב ועד סומליה.
חשיבות נוספת של המערכה הייתה בהיותה מבחן ליומרתו של וינגייט לנהל מבצעי חדירה עמוקי טווח מאחורי קווי האויב, תוך שימוש בכוחות סדירים הנלחמים לוחמת גרילה. בשיטות אלו, שפיתח וינגייט בארץ ישראל בשנות ה-30, נעשה שימוש לאחר מכן במערכה בבורמה, ובמקומות רבים אחרים ברחבי העולם לאחר מלחמת העולם השנייה.
תוצאות המערכה > ההשפעה על המדינות המשתתפות במערכה > איטליה

מבחינת איטליה סימנה המערכה את קץ החלום על יצירת אימפריה איטלקית באפריקה. על אף שהלחימה במדבר המערבי נמשכה עוד כשנה וחצי לאחר כניעתו של הדוכס מאאוסטה, היה ברור לכל כי השלטון האיטלקי במזרח אפריקה, שאותו ביסס מוסוליני במלחמות עקובות מדם ובטבח אזרחים חפים מפשע, ובהקמתו השקיע מאמצים רבים בהון, בכוח אדם ובמשאבים, בא לקיצו. התבוסה, יותר משהייתה תבוסה צבאית חמורה, הייתה מכה אנושה ליוקרתו של הפשיזם האיטלקי, שבמשך שנים התבססה התעמולה שלו על הישגיה של איטליה ככוח כובש ומיישב במזרח אפריקה. מוסוליני עצמו, כאשר היה צריך להיפגש עם היטלר זמן קצר לאחר התבוסה, אמר לצ'אנו כי "כל הדם שבי לא יספיק כדי להסמיק מבושה... איך קרה שצרפת המובסת הצליחה לשמור על האימפריה שלה, ואנחנו, אדוני אירופה, איבדנו אותה..."
המערכה המזרח אפריקאית הייתה המערכה הראשונה והאחרונה במלחמת העולם השנייה בה לחם הצבא האיטלקי כשהוא לבדו. במערכות אחרות, כמערכה היוונית והמערכה במדבר המערבי התערב הצבא הגרמני והציל את האיטלקים מתבוסה מכרעת. מערכה זו הייתה אבן דרך בתלותו הגוברת והולכת של מוסוליני בברית עם היטלר, ובאובדן עצמאותה של איטליה הפשיסטית.
עם נפילת גונדר, הודיע הרדיו האיטלקי כי "מה שנלקח יושב בלחימה בזירות אחרות". התעמולה הפשיסטית טענה כי המושבות האיטלקיות שנפלו עוד תשובנה לידי איטליה, ובמזרח אפריקה עוד לחמו מתיישבים איטלקים בלוחמת גרילה עד הכניעה האיטלקית בשנת 1943, כאשר ברור היה כי ללחימה אין כל טעם, והשלטון האיטלקי במושבות אלו לא ישוב לעולם.
החששות הכבדים לגורלם של המתיישבים האיטלקים הביאו להסדר יוצא דופן בין הממשלה הבריטית לבין הממשלה האיטלקית, בתיווכה של שווייץ במסגרתו הוחזרו רוב המתיישבים לאיטליה במהלך שנת 1942.
תוצאות המערכה > ההשפעה על המדינות המשתתפות במערכה > אתיופיה ואריתריאה

מבחינת העם האתיופי הייתה המערכה מלחמת שחרור, והעובדה כי עצמאותה של אתיופיה הושגה לא רק באמצעות התערבות המעצמות האירופיות, אלא בהשתתפות משמעותית של לוחמים אתיופים, זכתה להדגשה רבה. אתיופיה, שהייתה עד אובדן עצמאותה, המדינה העצמאית היחידה במזרח אפריקה, ואחת משתי המדינות העצמאיות היחידות באפריקה כולה (לצד ליבריה), שבה ורכשה את מעמדה העצמאי, בעקבות סדרת הסכמים עם בריטניה בתקופה שמיד לאחר המערכה.
היילה סלאסי שב לכס השלטון, בברכת בעלות הברית, כמנהיגה המוכר של האומה האתיופית העצמאית, אך נדרש לו זמן רב לייצב את מעמדו מבית. בשנים שמיד לאחר המערכה עמד בפני מספר מרידות כנגדו, שהעיקריות ביניהן התחוללו ב-1943, 1944 ו-1952. תנופת הפיתוח שממנה נהנתה אתיופיה לאחר המלחמה, וכספים רבים, במיוחד כספי ארצות הברית שהושקעו בה, בוזבזו על חצר המלוכה ולא הגיעו אל העם. המבנה החברתי שכלל אצולה פיאודלית וכוח רב לכנסייה, מנע במשך זמן רב את התקדמותה של אתיופיה והתפתחותה.
מעמדה של אתיופיה איפשר לה להעלות דרישות טריטוריאליות באשר לאריתריאה שהייתה תחת כיבוש איטלקי מ-1885. מיד לאחר המלחמה נותרה אריתריאה כשטח חסות בריטי, אך בשנת 1952 החליט האו"ם על הקמת פדרציה בה תהיינה חברות אריתריאה ואתיופיה. ב-1962 הודיע היילה סלאסי על ביטולה של הפדרציה, וסיפוחה של אריתריאה כמחוז באתיופיה.
תוצאות המערכה > ההשפעה על המדינות המשתתפות במערכה > סומליה

לאחר המערכה נותרו שני חלקיה של סומליה, סומלילנד הבריטית וסומליה האיטלקית, תחת שלטון בריטי. בהסכם פריז בשנת 1947 ויתרה איטליה על ריבונותה בסומליה, אך ב-1949 החליטה עצרת האו"ם להעביר את סומליה האיטלקית לנאמנות איטלקית לתקופה של עשר שנים. ב-1960 קיבלו שני חלקי סומליה את עצמאותם, והכריזו על איחודם למדינה אחת.
תוצאות המערכה > ההשפעה על המדינות המשתתפות במערכה > סומלילנד הצרפתית

סיום המערכה במזרח אפריקה הותיר את אנשי וישי במזרח אפריקה מבודדים ונצורים. אל המצור הימי הבריטי שהוטל על המושבה מתחילת המערכה, הצטרף מצור יבשתי, כאשר מסילת הברזל שבין ג'יבוטי לאדיס אבבה, שהייתה קו האספקה העיקרי לג'יבוטי מן היבשה, נתפסה בידי הבריטים, והכוחות הבריטים הקיפו את המושבה מכל עבריה. למרות כל אלו המשיכה המושבה בנאמנות למשטר וישי, וסירבה להצטרף אל בעלות הברית, או להביע נאמנות לצרפת החופשית.
רק בדצמבר 1942, לאחר מבצע לפיד, בו כבשו בעלות הברית את מושבות צרפת בצפון אפריקה, והשתלטות גרמניה הנאצית על "האזור החופשי" בצרפת, הודיעו אנשי סומלילנד הצרפתית על תמיכתם באנשי צרפת החופשית.
עד לסיום מלחמת העולם השנייה נותרה סומלילנד הצרפתית תחת שליטה צבאית בריטית וממשל אזרחי צרפתי. ב-1946 קיבלה המושבה מעמד של "טריטוריה שמעבר לים". ב-1977 קיבלה המושבה עצמאות מלאה, והפכה למדינה עצמאית בשם ג'יבוטי.
מתנדבי היישוב במערכה

מעורבותם של חיילים מהיישוב בארץ ישראל במערכה לא הייתה רבת היקף, אך לעיתים הייתה משמעותית. היו בודדים ששירתו במסגרת יחידות שונות של הצבא הבריטי, אם כטייסים, ואם כמקרה אברהם עקביה ששימש כעוזרו האישי של וינגייט. עם זאת, הוציא היישוב מתוכו שתי יחידות מאורגנות, שהיו בעלות תפקיד חשוב בלחימה. קומנדו 51, שהוקמה על בסיס כוח האדם של חלק מיחידות מתנדבי היישוב בחיל החפרים, שפורקו לאחר התבוסה במערכה על צרפת. יחידה זו, בה לחמו זה לצד זה 240 יהודים ארץ ישראלים, ו-120 ערבים ארץ ישראלים, לחמה באומץ רב ובהצטיינות בקרבות קרן, אמבה אלגי וגונדר, אך פורקה בסוף שנת 1941, וחייליה שולבו ביחידות אחרות.
תרומה נוספת, ומשמעותית, הייתה יחידת הרופאים שהגיעה למערכה בתחילת שנת 1941. בתקופה זו נראה היה כי בעיות השירות הרפואי לגדודי המורדים האתיופים שפעלו תחת פיקודו של וינגייט אינה יכולה להיפתר, אלא בהבאת רופאים מהמקום היחיד במזרח התיכון בו ניתן היה להשיג רבים מהם - ארץ ישראל. וינגייט ארגן משלחת של רופאים ארץ ישראלים שנכנסה לאתיופיה ביחד עם הכוחות הראשונים שהגיעו, וחלקם אף נותרו באתיופיה לאחר מכן, וסיפקו שם שירותי רפואה. אחרים המשיכו כרופאים צבאיים במערכות נוספות כגון המערכה במדבר המערבי. בין הרופאים אישים שעשו לאחר מכן שם בעולם הרפואה בארץ, כגון משה וולמן ואריה זסלני.
לקריאה נוספת

וינסטון צ'רצ'יל, מלחמת העולם השנייה, כרך שני, "שעתם הנאה", הוצאת עם הספר, תשי"ט
וינסטון צ'רצ'יל, מלחמת העולם השנייה, כרך שלישי, "הברית הגדולה", הוצאת עם הספר, 1961
אברהם עקביה, עם וינגייט בחבש, הוצאת שחרות, 1944
בריג' פ. יאנג, מלחמת העולם, 1939 - 1945, הוצאת מערכות, 1969
אנדרו רוברטס, סערת המלחמה - היסטוריה חדשה של מלחמת העולם השנייה, הוצאת דביר, 2011
שארל דה גול, המאבק לחרות, כרך ראשון - "אל הדגל", הוצאת עם הספר, 1958
James J. Sadkovich, "Understanding Defeat: Reappraising Italy's Role in World War II", Journal of Contemporary History, Vol. 24, No. 1 (Jan., 1989)
E. Bauer, World War II, Orbis, london, 1985
יוהאן אולריך פון סאליס-סוגליו

| --- | --- |

 לידה:  18 במרץ 1790 כור, הקונפדרציה השווייצרית הישנה  
 פטירה:  27 באפריל 1874 (בגיל 84) כור, שווייץ שווייץ 
 מדינה:  שווייץ 
 דרגה:  גנרל 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת הזונדרבונד 
 עיטורים
 מסדר ולדימיר הקדוש 
 
יוהאן אולריך פון סאליס-סוגליו (בגרמנית: Johann Ulrich von Salis-Soglio‏; 16 במרץ 1790 – 27 באפריל 1874) היה קצין צבא שווייצרי אשר פיקד ב-1847 על ברית זונדרבונד השמרנית במלחמת הזונדרבונד.
ביוגרפיה

סאליס-סוגליו נולד בכור ב-16 במרץ 1790 למשפחת האצולה סאליס-סוגליו. הוא בחר בקריירה צבאית בגיל צעיר והפך לחבר במיליציה של גריסון ב-1809. הוא שירת כשכיר חרב בבוואריה בין 1812 ל-1815, כשהוא נלחם במלחמת הקואליציה השישית, ובהולנד בין 1815 ל-1839, והגיע לדרגת מייג'ור-גנרל. סאליס-סוגליו חזר לשווייץ ב-1839 והצטרף למטה הכללי של הצבא השווייצרי בדרגת קולונל ב-1841.
באוגוסט 1847 פוטר סאליס-סוגליו מתפקידו בצבא בשל תמיכתו בברית זונדרבונד. כפרוטסטנטי, הוא קיבל בחוסר רצון את הפיקוד על צבא הזונדרבונד באוקטובר 1847. הזונדרבונד, המפולג פוליטית ועם צבא נחות, הובס על ידי הצבא הפדרלי בפיקודו של גנרל דופור במלחמת הזונדרבונד. סאליס-סוגליו הואשם בבגידה חמורה, אך לא הועמד לדין בשל מתן עדיפות לפיוס לאומי.
לאחר המלחמה התגורר סאליס-סוגליו בברגמו, דרום טירול ובמינכן, לפני שפרש לכור ב-1855. הוא מת בכור ב-27 באפריל 1874, בגיל 84.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9  יוהאן אולריך פון סאליס-סוגליו באתר מילון היסטורי של שווייץ (בגרמנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 116764791  HDS: 024231  ISNI: 0000 0000 2055 2110  LIR: 2365  VIAF: 17982094   WorldCat (עם VIAF): 17982094
יחסי האיטי–ונצואלה

| יחסי האיטי–ונצואלה |
| --- | --- |
האיטי: ונצואלה


האיטי: ונצואלה
שטח (בקילומטר רבוע)
27,750: 912,050
אוכלוסייה
11,806,074: 28,433,569
תמ"ג (במיליוני דולרים)
19,851: 482,359
תמ"ג לנפש (בדולרים)
1,681: 16,964
משטר
דמוקרטיה נשיאותית: רפובליקה פדרלית

יחסי האיטי–ונצואלה הם היחסים שבין רפובליקת האיטי לרפובליקה הבוליברית של ונצואלה.
היסטוריה

נשיא ונצואלה, רומולו בטנקור, ביטל את היחסים הדיפלומטיים עם האיטי בשנת 1963, בשל פעולותיו הדיקטטוריות של נשיא האיטי פרנסואה דובליה, ובשל דרכו הפוליטית של בטנקור לנתק קשרים דיפלומטיים עם מדינות בעלות אופי דיקטטורי.
בזמן ההפיכה בהאיטי בשנת 1991, נשיא ונצואלה קרלוס אנדרס פרז שלח מטוס לחלץ מהאיטי את הנשיא המודח, ז'אן-ברטראן אריסטיד.
בעקבות רעידת האדמה החזקה שאירעה בהאיטי בשנת 2010, ונצואלה שיגרה להאיטי פרויקט סיוע בשווי 1.3 מיליארד דולר, וויתרה להאיטי גם על חובות מצטברים של תשלומי נפט בשווי 395 מיליון דולר. הפרויקט כלל הקמת 3 תחנות כוח, שבדצמבר 2011 סיפקה חמישית מכח החשמל של האיטי כולה. בדצמבר 2011 אמר נשיא האיטי מישל מרטלי כי השותפות עם ונצואלה היא החשובה ביותר של להאיטי נכון לאותו זמן.
האיטי היא חברה במעמד "משקיף קבוע" בברית הבוליברית שהקימו מדינות האזור בראשות ונצואלה מפברואר 2012. ונצואלה התחייבה במעמד קבלתה של האיטי לחזק את ענפי החקלאות, הייצור והתיירות של האיטי.
שיתופי פעולה כלכליים

האיטי חברה בברית הנפט "פורטוקאריב" (אנ'), המאפשרת למדינות הקאריביים לקנות מוונצואלה נפט במחיר מועדף.
נציגות דיפלומטית

להאיטי יש שגרירות הממוקמת בקראקס.
לוונצואלה יש שגרירות הממוקמת בפורט-או-פרנס.
יונדאי קאנטרי

| --- | --- |

Hyundai County
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  Haw Tai County  (בסין)
 יצרן:  יונדאי מוטור
 שנות ייצור:  1998 - היום
 הרכבה:  דרום קוריאה דרום קוריאה
 מודל קודם:  Hyundai Chorus (אנ')
 חברת אם:  יונדאי
 סיווג:  מיניבוס
 אורך:  6,600-7.800  מ"מ
 רוחב:  2.035 מ"מ
 גובה:  2,755 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים בטור, 3,907 סמ"ק המפיק 134 כ"ס (מנוע דיזל) - דור ראשון  4 צילינדרים בטור, 3,907 סמ"ק המפיק 150 כ"ס (מנוע דיזל) - דור שני  4 צילינדרים בטור, 3,907 סמ"ק המפיק 160 כ"ס (מנוע דיזל) - דור שלישי  4 צילינדרים בטור, 3,907 סמ"ק המפיק 170 כ"ס (מנוע דיזל) - דור רביעי
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 5 מהירויות מתוצרת "יונדאי"  תמסורת אוטומטית  - 6 מהירויות מתוצרת "Allison"
יונדאי קאנטרי (באנגלית: Hyundai County, בקוריאנית: 현대 카운티) הוא מיניבוס אשר יוצר במספר תצורות, מתוצרת יצרנית הרכב יונדאי מוטור אשר מיוצר בדרום קוריאה מ-1998 ועד היום.
דגמי "יונדאי קאנטרי" יוצאו למספר ארצות באסיה כולל הפיליפינים, הרפובליקה העממית של סין.
בנוסף יוצאו דגמי "יונדאי קאנטרי" לאמריקה הדרומית מספר ארצות באפריקה ומספר ארצות במזרח התיכון.
דורות

דור ראשון - יוצר ממרץ 1998 - אוקטובר 2004.
דור שני - יוצר מאוקטובר 2004 - דצמבר 2007.
דור שלישי - יוצר מינואר 2008 - מאי 2012.
דור רביעי - מיוצר ממאי 2012 ועד היום.
שימושים

אוטובוס עירוני.
אוטובוס תיירים.
אוטובוסים כפריים.
אוטובוסים להסעת תלמידים.
ספריות ניידות (דור ראשון)
רכב נייד לנכים (דור ראשון)
אמבולנסים (דור ראשון).
מאפיינים

2 דלתות כניסה (1 לנהג בלבד).
מדרגות בכניסת דלת נוסעים
מנוע דיזל מסוג "D4DB".
מאפיינים > דגמים לפי דרגת גימור

"Standard"
"Deluxe".
"Tour".
"Super".
"Gold".
מאפיינים > צורות גוף

גוף קצר : 15-25 מושבים.
גוף ארוך : 25-40 מושבים.
גוף ארוך לימוזינה : 12-25 מושבים.
מאפיינים > דגמים (לפי מספר מושבים) > גוף קצר

"LC-B": דגם סופר (עסקים), אוטובוס עירוני דה-לוקס - 15 מושבים.
"LC-C": דגם סופר (עסקים), אוטובוס עירוני דה-לוקס - 25 מושבים.
"LC-D": אוטובוס ילדים - דגם דה-לוקס - 34 מושבים.
מאפיינים > דגמים (לפי מספר מושבים) > גוף ארוך

"LC-G": אוטובוס (2 דלתות / לימוזינה) / אוטובוס עירוני (3 דלתות / דה-לוקס) - 12 מושבים.
"LC-H": אוטובוס לימוזינה / השכרת רכב סיור / אוטובוס עירוני (דה-לוקס) - 15 מושבים.
"LC-I"" אוטובוס עסקים סיור / פרמיום - 16 מושבים.
"LC-J": אוטובוס סופר / זהב / עסקים סופר - 29 מושבים.
"LC-L": אוטובוס ילדים דה-לוקס - 39 מושבים.
תמונות

"יונדאי קאנטרי"
"יונדאי קאנטרי"
"יונדאי קאנטרי"
"יונדאי קאנטרי"
"יונדאי קאנטרי" שנת 2014
"יונדאי קאנטרי" דגם דה-לוקס, שנת 2009
"יונדאי קאנטרי" דגם דה-לוקס, שנת 2011
"יונדאי קאנטרי"
"יונדאי קאנטרי"
"יונדאי קאנטרי"
"יונדאי קאנטרי" דגם דה-לוקס
"יונדאי קאנטרי"
ראו גם

יונדאי מוטור
הערות שוליים

↑  "יונדאי קאנטרי" trucknbus.hyundai.com/kr/products/bus/county
↑  יונדאי קאנטרי - פיליפינים hyundai.ph/bus/county
↑  מנוע יונדאי D4DB hyundaiengine.com/auto_diesel
↑  "יונדאי קאנטרי" - 29 מושבים vanvlietxl.com/autoxl/english/autos/mpv-minibus-van
יוסף זינגר

ערך זה עוסק בפרופסור לאווירונאוטיקה, נשיא הטכניון. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  24 באוגוסט 1923 וינה, הרפובליקה האוסטרית הראשונה 
 פטירה:  12 בנובמבר 2009 (בגיל 86)
 ענף מדעי:  הנדסה אווירונאוטית
 מקום לימודים:  בית ספר טנדון להנדסה באוניברסיטת ניו יורק 
 מוסדות:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל בתחום ההנדסה והטכנולוגיה
 תרומות עיקריות
 חקר מבנים דקי דופן
 
יוסף זינגֶר (24 באוגוסט 1923 – 12 בנובמבר 2009) היה פרופסור לאווירונאוטיקה ונשיא הטכניון. חתן פרס ישראל בתחום ההנדסה והטכנולוגיה לשנת 2000.
ביוגרפיה

זינגר נולד בווינה בירת אוסטריה למשפחה ציונית ממוצא פולני. בשנת 1933 עלו לארץ ישראל והוא החל, עם אחיו מיכאל, בלימודים בבית הספר הריאלי. בנעוריו היה פעיל בגדנ"ע ובארגון "ההגנה", תחת פיקודו של חיים לסקוב. בשנת 1941 היה בין הראשונים בארץ בעלי רישיון טיס, אותו קיבל לצד לימודי הנדסה אווירונאוטית שערך בהתכתבות עם האגודה המלכותית הבריטית לתעופה. בשלהי מלחמת העולם השנייה גויס לשורות הצבא הבריטי והועסק כמכונאי מטוסים במצרים. לאחר שחרורו, בשנת 1946, החל בלימודי הנדסת מטוסים באוניברסיטת לונדון וסיימם בהצטיינות. בשנת 1949 שב למדינת ישראל והצטרף לחיל האוויר.
בחיל האוויר עסק בהסבת כלי התעופה של החיל למטוסי קרב והיה ממקימי מחלקת ההנדסה של החיל, מטעמו נשלח ללימודי תואר שני בהנדסה אווירונאוטית במכון הפוליטכני בניו יורק (1952–1953). בתום שש שנות שירות שוחרר בדרגת רב-סרן, אך לאורך השנים נותר יועץ לחיל האוויר, חיל הים ורפא"ל. בשנת 1957 השלים דוקטורט בהנדסה אווירונאוטית במכון הפוליטכני, בהנחיית פרופ' ניקולס הוף. משנת 1955 היה חבר סגל במחלקה להנדסה אווירונאוטית של הטכניון ובשנת 1961 הוענקה לו דרגת פרופסור חבר. שימש פעמיים בתפקיד דקאן הפקולטה (1958–1960, 1965–1967).
מראשית עבודתו במחלקה הופקד על תחום מבנה מטוסים. בראשותו הוקמה המעבדה לקריסת מבנים דקי דופן, בה נערכים ניסויים בעלי שם עולמי לבחינת תאוריות בתחום. מחקריו נגעו להתנהגות טילים, מטוסים, צוללות ומיכון כבד. מחקריו זכו למימון חיל האוויר האמריקני והיוו חלק ממערך הניסוי שקדם לתוכנית החלל אפולו וייצור טיל סאטורן 5. בשנים 1971–1973 שימש זינגר ראש חטיבת ההנדסה וסמנכ"ל התעשייה האווירית, בתקופה שבה נערכה התעשייה לייצור מטוסי "ערבה", "ווסטווינד" ו"כפיר".
בשנים 1982–1986 שימש נשיא הטכניון. לאחר מכן מונה ליו"ר דירקטוריון התעשייה האווירית (1986–1987). בין תפקידיו הציבוריים האחרים לאורך השנים היה חבר הוועדה המייעצת של המדען הראשי במשרד הביטחון (1968–1976), חבר המועצה להשכלה גבוהה (1975–1981) וחבר הוועדה לבדיקת תשתיות החלל במשרד המדע. בשנים 1970, 1971 ו-1979 היה חבר ועדת פרס ביטחון ישראל. בשנים 1982 ו-1986 שימש נשיא המועצה הבינלאומית של מדעי התעופה ובשנת 1951 היה ממייסדי האגודה הישראלית לתעופה.
זינגר הוזמן כפרופסור אורח ועמית מחקר לאוניברסיטת סטנפורד, המכון הטכנולוגי של קליפורניה, אוניברסיטת הרווארד ואוניברסיטת לונדון. כן הוא הוכר כחבר האקדמיה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה (1978), חבר האקדמיה הלאומית של ארצות הברית להנדסה (1981) וחבר זר באקדמיה הלאומית של צרפת לתעופה ולחלל (1984). בשנת 2000 הוענק לזינגר פרס ישראל בתחום ההנדסה והטכנולוגיה.
זינגר היה דודנו של איש התיאטרון והקולנוע והצייר הנאיבי יהושע ברנדשטטר. על שמו כיכר בכרמל מרכזי בחיפה.
לקריאה נוספת

הערך "יוסף זינגר" בלקסיקון החיפאים, אישים ודמויות בחיפה, מאת ד"ר שי חורב, דוכיפת הוצאה לאור, עמ' 159, 2018, חיפה.
הערות שוליים

↑  תקוה וינשטוק, גם בגיל 73 אפשר להתחיל...: מפיק הסרטים יהושע ברנדשטטר בחר לו בשנות זקנתו עיסוק חדש: הציור, מעריב, 19 בדצמבר 1963.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268262805171  GND: 1089115741  ICCU: RMSV015618  ISNI: 0000 0000 8444 5031  LCCN: n88036802  NTA: 073647055  SUDOC: 074183389  VIAF: 40918877   WorldCat (עם VIAF): 40918877