stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המפתח למאמרים בעברית
מאפייני המפתח

מאגר המפתח למאמרים בעברית מיוצר מאז שנת 1977, אך הוא כולל גם מאמרים מכתבי-עת משנים מוקדמות יותר.  במהלך השנים הסתייע המפתח בעזרתם של מספר גורמים, כגון ספריית אוניברסיטת בר-אילן (שמפתחה מוספים ספרותיים בשנים 2005-1985 ואת כתבי העת "אורלוגין", "מלילה" ו"מולד"), מכללת תל-חי (שמפתחה עיתונות יומית בשנים 1997-1985) ויד יצחק בן-צבי. המפתח הופיע במשך שנים מספר בדפוס, כמיקרופיש וכתקליטור, ומאז שנת 2002 הוא נמצא באינטרנט, שם ממשק המשתמש שלו היה עד ינואר 2011 ממשק של תוכנת אל"ף המשמש בעיקר לקטלוגים של ספריות ולאחר מכן ממשק פרימו, הפועל בשיטת חיפוש אחד (One search), שניהם מתוצרת חברת אקס ליבריס.
מדי שנה מתווספים למפתח כ-15,000 מאמרים. בראשית אוגוסט 2024, הגיע מספר הרשומות במאגר למיליון.
המאגר כולל גם הפניות למאמרים שאינם בעברית, בעיקר בנושאים הקשורים לארץ ישראל. לחלק מהמאמרים קישור לטקסט המלא, הנמצא באינטרנט.[דרוש מקור]
רשומה ביבליוגרפית טיפוסית במפתח המאמרים מכילה את שם המחבר או המחברים, את כותרת המאמר, את שם כתב העת או קובץ המאמרים שבו ראה אור, ואת פרטי הגיליון, תקציר המאמר, קישור לטקסט המלא של המאמר – אם זה נגיש באינטרנט, וכן קישור לרשימה המאוחדת של כתבי העת בישראל, ULS.
המאמרים ממופתחים בעזרת תזאורוס (רשימת המונחים), המכיל מאות אלפי מונחי מפתוח ומספר רב של רמיזות. חלק ניכר מהנושאים הם שמות של אישים, תאגידים, הצגות וסרטים. מונחי המפתוח קשורים ביניהם בקשרים היררכיים - מונחים קשורים, מונחים צרים ומונחים רחבים ("פורים", למשל, הוא מונח צר של "חגי ישראל", ו"חגי ישראל" הוא מונח רחב של "פורים"). התזאורוס בשפה העברית פותח במיוחד לצורך המפתח במהלך השנים, והוא משמש גם פרויקטים נוספים וספריות אחרות[דרוש מקור].
כדי לענות על הצרכים של ספריות אקדמיות מחד, ושל ספריות ציבוריות ובתי ספר מאידך, מוצעות למשתמש מגוון אפשרויות חיפוש: במאגרים של כתבי-עת אקדמיים ומחקריים בלבד, במאגרים של כתבי-עת מחקריים ומקצועיים, במאגרי העיתונות היומית בלבד, במאגרים בטקסט מלא בלבד, או בכל המאגרים גם יחד.
גישה למפתח

הגישה למפתח המאמרים מתאפשרת תמורת תשלום דמי מנוי. רכישת מינוי אפשרית לגופים מוסדיים בלבד. המינוי מבוסס כיום על שיטת זיהוי אוטומטית לפי IP של המוסד המנוי.
על המפתח מנויים כיום כל המוסדות להשכלה גבוהה בישראל, ספריות ציבוריות ביישובים בישראל, עשרות ספריות בתי ספר, מכוני מחקר וארגונים שונים בישראל ומספר ספריות של אוניברסיטאות וגופים אחרים מחוץ לישראל.
לקריאה נוספת

אלחנן אדלר, "המפעל לאיחזור מידע מכתבי-עת עבריים", קובץ ההרצאות, הכנס הארצי לעיבוד נתונים, 1979
הערות שוליים

↑  רכישת מנוי למפתח חיפה באתר המפתח למאמרים בעברית.
המפלגה הליברל-דמוקרטית (הממלכה המאוחדת)

| --- | --- |

 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מנהיגים:  ג'ו סווינסון
 תקופת הפעילות:  1988–הווה (כ־36 שנים)
 אידאולוגיות:  ליברליזם חברתי
 מטה:  לונדון, אנגליה
 מיקום במפה הפוליטית:  מרכז
 ארגונים בינלאומיים:  מפלגת הברית של ליברלים ודמוקרטים באירופה, האינטרנציונל הליברלי 
 נציגויות בפרלמנטים
 בית הנבחרים הבריטי:  72 / 650
 בית הלורדים:  94 / 795
 libdems.org.uk
 
המפלגה הליברל-דמוקרטית (באנגלית: Liberal Democrats) היא מפלגה בריטית, הממוקמת במרכז הפוליטי. מאז הקמתה עד שנת 2015 הייתה המפלגה השלישית בגודלה בבריטניה, אחרי המפלגה השמרנית ומפלגת הלייבור (העבודה).
המפלגה הוקמה ב-1988 מאיחודן של המפלגה הליברלית הוותיקה והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שהתפצלה ממפלגת הלייבור ב-1981. קדם לאיחוד המלא בין המפלגות הסכם אלקטורלי, שבמסגרתו נמנעו מלהתחרות זו מול זו באותו מחוז בחירה והתמודדות ברשימה משותפת.
מ-1988 עד 1999 הנהיג את המפלגה פאדי אשדאון. ירשו אותו בתפקיד צ'ארלס קנדי (1999–2006) ומנזיס קמבל (2006–2007). מאז 2020 עומד בראש המפלגה סיר אד דייווי.
מבנה המפלגה הוא פדרלי: היא מהווה איחוד של מפלגות ליברל-דמוקרטיות בסקוטלנד, ווילס ואנגליה.
הישגים אלקטורליים > מהקמת המפלגה ועד 2010 - שנות האופוזיציה

שיעור התמיכה במפלגה (ובברית האלקטורלית בין הסוציאל-דמוקרטים לליברלים, שקדמה לה) בבחירות הכלליות בבריטניה נע מאז הקמתה בין 17% ל-25%, אך הייצוג שזכתה לו בפרלמנט הבריטי נמוך משמעותית, ולא עלה על 10%. הסיבה לכך היא שיטת הבחירות האזורית בבריטניה, שבה כל מחוז בחירה שולח נציג אחד לפרלמנט, ואין חשיבות למספר הקולות שקיבלו המתמודדים שהפסידו. כתוצאה ממצב זה, המפלגה לא היוותה איום משמעותי על ההגמוניה של שתי המפלגות הגדולות באף מערכת בחירות, ועד 2010 אף לא הגיעה למצב של לשון מאזניים, שיחייב את שילובה בקואליציה.
המפלגה זכתה להישגים לא מבוטלים בבחירות המקומיות למועצות ערים ובבחירות לפרלמנט האירופי.
הישגים אלקטורליים > שותפה זוטרה בממשלת דייוויד קמרון

סקרי דעת קהל שהתפרסמו לקראת בחירות 2010 צפו גידול ניכר בכוחה של המפלגה, אך הישגיה (57 מושבים) לא עלו, ואף ירדו במקצת, לעומת הבחירות הקודמות. עם זאת, כיוון שהמפלגה השמרנית שניצחה בבחירות לא הצליחה להשיג רוב מוחלט של המושבים, השיגו הליברל-דמוקרטים מעמד של לשון מאזניים, ולאחר משא ומתן קצר עם מנהיגי שתי המפלגות הגדולות הצטרפו לממשלת קואליציה עם המפלגה השמרנית, בראשות דייוויד קמרון. מנהיג הליברל-דמוקרטים ניק קלג כיהן כסגן ראש הממשלה, וארבעה מחברי המפלגה כיהנו כשרים.
חבר המפלגה בפרלמנט הבריטי דייוויד וורד הושעה מהמפלגה במהלך הקדנציה בגלל הערות אנטישמיות ונגד ישראל.
הישגים אלקטורליים > מפלה אלקטורלית

בבחירות הכלליות בשנת 2015 המפלגה ספגה מפלה אלקטורלית. רוב חברי הפרלמנט מטעמה הפסידו את מושביהם וכתוצאה מכך בפעם הראשונה מאז הקמתה המפלגה הפסידה את מקומה כמפלגה השלישית בגודלה למפלגה הלאומית הסקוטית. בעקבות תוצאות הבחירות התפטר קלג, וביולי 2015 נבחר לעמוד בראשות המפלגה טים פרון.
המפלגה עשתה קמפיין להצבעה בעד השארות במשאל העם על חברות בריטניה באיחוד האירופי ביוני 2016. גם לאחר הפרישה, המפלגה תמכה בחזרה לאיחוד בעתיד.
המפלגה שמרה על מספר המושבים הנמוך לאחר הבחירות הכלליות בשנים 2017 ו-2019. בתקופה זו, כמות המושבים שלה גדל בעיקר בשל הצטרפות פורשים מסיעות אחרות. בשנת 2019,  ג'ו סוינסון, שעמדה בראשות המפלגה הפסידה את המושב שלה ונאלצה להתפטר לאור סעיף בחוקת המפלגה המחייב חברות בפרלמנט.
הישגים אלקטורליים > שיקום אלקטרולי

בשנת 2020, נבחר להתנהגת המפלגה אד דייבי. תחת הנהגתו של דייבי, הליברל-דמוקרטים נהנו מהישגים בבחירות המקומיות של שנת 2024 לצד הלייבור, אז הליברל-דמוקרטים סיימו במקום השני בפעם הראשונה בבחירות מקומיות מאז 2009. לאחר הבחירות הכלליות בשנת 2024, המפלגה השיגה את כמות המושבים הגדולה בתולדותיה ושבה להיות המפלגה השלישית בגודלה. משום שהלייבור השיגה רוב מוחלט בפרלמנט, הליברל-דמוקרטים נשארו מפלגת אופוזיציה.
אידאולוגיה ועמדות

מקורותיה האידאולוגים של המפלגה הם עקרונות הליברליזם והסוציאל-דמוקרטיה. המפלגה נחלקת לשני אגפים אידאולוגיים, האגף הסוציאל-ליברלי המדגיש את חשיבות מדינת הרווחה, והאגף הליברלי הקלאסי, המדגיש את חשיבות החירות ושואף לצמצם את מעורבות הממשלה בכלכלה.
בתחום מדיניות החוץ והביטחון דוגלת המפלגה בעמדות יוניות, שהתבטאו בין היתר בהתנגדותה למעורבות הבריטית במלחמת עיראק, ובקריאתה להחזרת הכוחות הבריטיים משם. מבין שלוש המפלגות הגדולות, הליברל-דמוקרטים הם חסידיו הגדולים של האיחוד האירופי, ומצדדים בהגברת סמכויותיו ובהעמקת שילובה של בריטניה בתוכו, בכלל זה תמיכה עקרונית בהצטרפות לגוש האירו בעתיד.
בתחום הממשל, המפלגה קוראת לרפורמה בסדרי הבחירות, כדי להפחית את הפער בין התפלגות קולות הבוחרים לבין הייצוג בפרלמנט בבחירות האזוריות הנהוגות כיום. היא תומכת בביזור סמכויות הממשל המרכזי למועצות מקומיות ולממשלים מקומיים בארבע האומות המרכיבות את הממלכה המאוחדת. המפלגה מצדדת במתן חוקה כתובה לבריטניה, לאחר אישורהּ במשאל עם.
בתחום הכלכלה שואפת המפלגה לאזן בין היוזמה החופשית לבין הצדק החברתי. בין היתר, היא מבטיחה להעלות בצורה ניכרת את מדרגת המס הנמוכה ביותר.
נושאי איכות הסביבה נמצאים במקום גבוה בסדר היום של המפלגה, התומכת בהשקעה מאסיבית במקורות אנרגיה מתחדשים. בניגוד לעמדת הלייבור והשמרנים, המפלגה מתנגדת להקמת תחנות כוח גרעיניות נוספות.
המפלגה תומכת בנישואים חד-מיניים.
הערות שוליים

↑  "Lib Dems: Uneasy party ponders long road back to EU" (באנגלית בריטית). 2021-02-07. נבדק ב-2024-07-05.
1 2  Walker, Peter; correspondent, Peter Walker Political (2019-12-13). "'Devastated' Jo Swinson apologises to Lib Dems for election failure". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2024-07-05.
↑  Liberal Democrats win record number of seats as Sir Ed Davey hails 'exceptional' result, Sky News (באנגלית)
↑  "BBC News - Lib Dems call for end to barriers to gay marriage". 2010-09-21.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 5056560-6  ISNI: 0000 0000 9859 0969  UKPARL: wKMInYxd  VIAF: 146131037   WorldCat (עם VIAF): 146131037 
שיעור התמיכה במפלגה הליברל-דמוקרטית באחוזים מכלל הקולות (כחול), ומספר המושבים שזכו בהם (אדום)
המפלגה הליברטריאנית (רוסיה)

| --- | --- |

 מדינה:  רוסיה 
 מנהיגים:  Sergei Karnavskiy 
 תקופת הפעילות:  15 באפריל 2008 – הווה (16 שנים) 
 אידאולוגיות:  ליברטריאניזם, אנרכיזם
 מטה:  מוסקבה 
 ארגונים בינלאומיים:  International Alliance of Libertarian Parties 
 libertarian-party.ru
 
המפלגה הליברטריאנית (ברוסית: Либертарианская партия России; בראשי תיבות: LPR) היא מפלגה פוליטית רוסית לא רשומה, המקדמת את עקרונות ההתפתחות הליברטריאנית במדינה. התנועה תומכת בהרחבת הזכויות והחירויות האזרחיות, כלכלת שוק חופשית, ירידה בהשפעת המדינה על חיי החברה ונייטרליות במדיניות החוץ.
היסטוריה

המפלגה החלה להתגבש בסוף שנת 2007, המפלגה הליברטריאנית החלה להתגבש בדצמבר 2007 בסנקט פטרבורג. אולג חריינקו, אלכסנדר קיצ'נקו, יבגני אנצ'וגוב ופעילים אזרחיים אחרים היו ממייסדיה. בשלב מוקדם המפלגה כללה מערכת של ועדות מבניות ופלגים ("אנרכו-קפיטליסטים", "מונרכיסטים", "שמרנים", "ירוקים" ואחרים). במקביל לפטרבורג, הוקם סניף מפלגה במוסקבה. סניף המפלגה הליברטריאנית במוסקבה נוסד, בסיוע פעיל של אולג חריינקו, אלכסנדר רובין, ולדימיר ז'מיכוב ואלכסיי דודין בחורף 2007–2008.
במרץ 2008 התקיימה במוסקבה ועידת ההקמה של המפלגה, בה אומצו האמנה ומסמכים אחרים של המפלגה. באופן רשמי נוסדה ב-15 באפריל 2008, אז נמסר למשרד המשפטים על רישומה של הוועדה המארגנת הראשונה של המפלגה.
באוגוסט 2020 התרחש פיצול בהנהגת המפלגה. כרגע, למעשה, ישנן שתי מפלגות ליברטריאניות נפרדות - אחת בראשות ירוסלב קונוויי והשנייה בהנהגת בוריס פדיוקין.
בינואר 2021 הצהירה רשמית על תמיכתה באלכסיי נבלני ובמפלגתו רוסיה של העתיד, נציגיה הגישו לעיריית מוסקבה אישור לערוך הפגנת תמיכה בו על רקע מעצרו.
אידאולוגיה

הליברטריאניזם כפי שהוא הובן על ידי המפלגה הרוסית הוא מערכת ערכים שמניחה את החופש על בסיס היעדר תוקפנות וכפייה. הליברטריאנים תומכים במקסום החירויות האישיות והכלכליות ומזעור השפעת המדינה על החברה.
הליברטריאניזם מבוסס על עקרון אי התוקפנות, לפיו אלימות בלתי רצונית כלפי אדם אחר או רכושו אינה לגיטימית. בניגוד לפציפיזם, עקרון אי התוקפנות אינו שולל את השימוש באלימות להגנה עצמית.
מנקודת המבט של הליברטריאניזם, כל היחסים בין אנשים צריכים להיות רצוניים; המעשים היחידים שיש לאסור על פי החוק הם שימוש בכוח כנגד מי שבעצמם לא השתמשו בכוח. אם המדינה צריכה להתקיים בכלל, אז משימתה יכולה להיות רק לצורך הגנה על זכויות קניין ופגיעות אנושיות.
מטרתם של הליברטריאנים היא להקים חברה המבוססת על עקרונות של שוק חופשי ועל אי התערבות גדולה ככל האפשר של המדינה בחיי האנשים. הם מעדיפים אחריות פרטנית, פגיעות של רכוש פרטי, הפחתת מיסים ושקיפות, בחירת פנסיות אסטרטגיות והגנה סוציאלית. הליברטריאנים מעודדים פילנתרופיה פרטית ויחס סובלני למגוון אורחות חיים. בין דרישותיהם ניתן למנות גם נייטרליות במדיניות החוץ, ביטול הגיוס וצבא מקצועי.
דגל הליבריטריאניזם הרוסי

תומכי המפלגה משתמשים בדגל הליברטריאניזם הרוסי באירועים, ששרטוטו נוצר על בסיס "הדגל הלאומי הרוסי החדש" משנת 1914 ודגל גדסדן. במרץ 2019, על שימוש בדגל הליברטריאניזם הרוסי בנובוקוזנצק, נקנס מזכיר סניף המפלגה המקומי, רכז תנועת קוזבאס לב גיאמר. לראשונה הוצגה סקיצה של הדגל בשנת 2017 על ידי חבר המפלגה הליברטריאנית מיכאיל סבטוב.
ראו גם

המפלגה הליברטריאנית (ארצות הברית)
הערות שוליים

↑  "Либертарианской партии 10 лет - Материалы - Новости - Либертарианская партия России" (ברוסית). libertarian-party.ru. נבדק ב-2018-07-25.
↑  "Кто мы? - История партии - Либертарианская партия России". archive.libertarian-party.ru. נבדק ב-2019-11-20.
↑  Удвоение либертарианцев // Коммерсантъ, 7.08.2020.
↑  "Больше свободы, меньше государства". Либертарианская партия (ברוסית). נבדק ב-2020-11-22.
↑  "Программа ЛПР" (PDF).
↑  "В Новокузнецке активиста оштрафовали за либертарианский флаг" (ברוסית). Радио Свобода. נבדק ב-2019-03-15.
דגל הליברטריאניזם הרוסי
הפיצול היוגוסלבי-סובייטי

יוסיפ ברוז טיטו
יוסיף סטלין
פיצול טיטו-סטלין או הפיצול היוגוסלבי-סובייטי היה עימות בין המנהיגים של יוגוסלביה וברית המועצות. עימות זה נגמר בסילוקה של יוגוסלביה מהקומינפורם ב-1948. זהו היה תחילתו של תקופת ה"אינפורמבירו", תקופה המאופיינת ביחסים גרועים בין יוגוסלביה וברית המועצות. תקופה זו נגמרה ב-1955.
הגורם לפיצול

סיבת הפיצול לפי הסובייטים היא חוסר נאמנותה של יוגוסלביה לברית המועצות, בזמן שביוגוסלביה ובמערב ניתן היה לראות שהסיבה האמיתית היא סירובו של טיטו להפיכת יוגוסלביה למדינת לוויין של ברית המועצות. הסופר "פרוביץ'" טען שהסיבה הייתה התנגדותו של סטלין לתוכניותיו של טיטו להקמת גוש סוציאליסטי מזרח אירופאי חזק מחוץ לשליטתה של מוסקבה, בעזרת המדינות אלבניה, יוון, ובולגריה. תוכנית זו ידועה בשם "הפדרציה הבלקנית".
השורשים לבעיה

במהלך מלחמת העולם השנייה, יוגוסלביה נכבשה על ידי מדינות הציר. הכוחות הכובשים נתקלו בהתנגדות מצד מספר מחתרות. המחתרת הקומוניסטית שהונהגה על ידי מרשל יוסיפ ברוז טיטו, הייתה הגדולה ביותר והצליחה להשתלט על המדינה כבר ב-1945, עם התערבות סובייטית מועטת. בנקודה זו, טיטו היה נאמן למוסקבה.
תפקידו המשמעותי של טיטו בשחרור יוגוסלביה לא רק שחיזק את מעמדו במפלגה ובין העם, אלא גם גרם לו להתעקש יותר שיוגוסלביה תשרת את האינטרסים שלו ולא של מנהיגי מדינות הגוש המזרחי, שהייתה להם סיבה להכיר בניסיונות הסובייטים לעזור בשחרור יוגוסלביה מהכיבוש של מדינות הציר. הדבר יצר מתח בן שתי המדינות לפני שמלחמת העולם השנייה הסתיימה. אף על פי שרשמית טיטו היה בן ברית של סטלין לאחר המלחמה, הסובייטים ארגנו שרשרת סוכנים במפלגה היוגוסלבית כבר ב-1945.
מיד לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, עם היווסדה של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, קרו מספר "תאונות" בין צבאות יוגוסלביה וצבאות מהגוש המערבי. לאחר המלחמה, יוגוסלביה כבשה בהצלחה את איסטריה, וגם את הערים זאדאר ורייקה שהיו נחשבות לאיטליה משנות העשרים. המהלך הזה גרם לשיפור ישיר במצבן של האוכלוסיות הסלאביות באזור (בעיקר קרואטים וסלובנים). המנהיגות היוגוסלבית רצתה לספח את טרייסט גם כן, מהלך שהיו לו התנגדויות רבות מצד סטלין ובעלות הברית. המצב גרם למספר תאונות חמושות, ובעיקרן מטוסים יוגוסלבים ירו במטוסי תובלה אמריקאים, מה שגרם לביקורת חמורה מצד סטלין והמערב. מ-1945 עד 1948, לפחות ארבעה מטוסים אמריקאיים נורו על ידי יוגוסלביה. סטלין התנגד לפרובוקציות הללו, מכיוון שהרגיש שברית המועצות לא הייתה מוכנה להתמודד עם המערב במלחמה בגלל החלשות הצבא.
הקומינפורם הראשון

למרות זאת, העולם עדיין ראה את שתי המדינות כבעלות ברית קרובות. ניתן היה להבחין בכך בפגישה הראשונה של הקומינפורם ב-1947, היכן שהנציגים היוגוסלבים היו הרועשים ביותר מתוך כול המפלגות. מטה הקומינפורם הוצב בבלגרד. בכול זאת, לא הכול היה טוב בין המדינות, בגלל מספר סכסוכים.
הנסיעה למוסקבה

לחיכוך שהוביל לפיצול היו הרבה סיבות, הרבה מהן היו התרכזותו של טיטו על האזור הבלקני, וסירובו לקבל את מוסקבה כרשות הקומוניסטית העליונה. היוגוסלבים חשבו שקרנות הון משותפות, שהיו מאוד פופולריות בברית המועצות, לא אפקטיביות ביוגוסלביה. בנוסף, טיטו שלח חיילים יוגוסלבים לאלבניה כדי למנוע את התפשטות הסכסוך האזרחי מיוון למדינות השכנות (יוגוסלביה ביניהן), את מהלך זה עשה בלי התייעצות עם הסובייטים, מהלך שעצבן מאוד את סטלין.
סטלין התרגז מאוד גם מתוכניותיו של טיטו בהתמזגות יוגוסלביה עם בולגריה (ובכך לייסד את "מדינת הדרום סלאבים"), רעיון שהיה טוב בתיאוריה, אך לא עירב את הסובייטים בשום מצב. סטלין זימן שניים מפקידיו של טיטו, מילובאן דילאס ואדוארד קרדלי למוסקבה כדי לשוחח על הנושאים. כתוצאה מהשיחות הללו, דילאס וקרדלי שוכנעו שהיחסים היוגוסלב-סובייטים הגיעו למבוי סתום.
חילופי מכתבים

בין הנסיעה למוסקבה ופגישתו שהשנייה של הקומינפורם, המפלגה הקומוניסטית הסובייטית והמפלגה הקומוניסטית היוגוסלבית התכתבו בסדרות של מכתבים המפרטים את תלונותיהם. המכתב הסובייטי הראשון שהגיע ב-27 במרץ 1948, האשים את היוגוסלבים בהשמצת הסוציאליזם הסובייטי בעזרת הצהרות של "סוציאליזם בברית המועצות הפסיק להיות מהפכני" במכתב בנוסף טען שהמפלגה הקומוניסטית היוגוסלבית לא הייתה מספיק דמוקרטית, ובכך היא לא מפלגת וונגרד שתוביל את המדינה לסוציאליזם. סטלין דיווח: "אנחנו לא יכולים להחשיב ארגון מסוג כזה להיות מפלגה קומוניסטית מרקסיסטית-לניניסטית או בולשביקית אמיתית. אנחנו לא רואים מדיניות בכלל הנוגעת למלחמת מעמדות במפלגה היוגוסלבית."
המפלגה היוגוסלבית השיבה ב-13 באפריל עם התנגדות חריפה להאשמות הסובייטיות, בהגנת הטבע המהפכני של המפלגה ושינוי דעתה של המפלגה על ברית המועצות. למרות זאת, המפלגה היוגוסלבית ציינה גם ש"לא משנה כמה כל אחד מאיתנו אוהב את ארץ הסוציאליזם, בברית המועצות אוהבים את עצמם יותר". התשובה הסובייטית הגיעה בארבעה במאי ונזפה במפלגה על כישלונה בהתוודות ושהיא צריכה לתקן את הטעויות שלה, וגם האשימה את היוגוסלבים בכך שהם יותר מדי גאים בהצלחתם נגד הגרמנים במלחמת העולם השנייה, הסובייטים טענו שהם הצילו את יוגוסלביה מחורבן. התשובה של המפלגה היוגוסלבית ב-17 במאי הגיבה שהסובייטים מנסים לגרוע מהצלחתה של תנועת ההתנגדות היוגוסלבית, והציעה לפתור את הקונפליקט בפגישת הקומינפורם השנייה ביוני אותה שנה.
הקומינפורם השני

טיטו אפילו לא נכח בהתאספות השנייה של הקומינפורם, מפחד שהסובייטים יתקפו את יוגוסלביה באופן ישיר. ב-28 ביוני, המדינות החברות האחרות סילקו את יוגוסלביה מהארגון בטענה שאלמנטים לאומיים הצליחו להגיע במהלך השישה חודשים האחרונים להגיע לרשות המפלגה.הם הזהירו את יוגוסלביה בכל שהיא נמצאת בדרכה לחזור להיות מדינה קפיטליסטית בורגנית בגלל מבטיה הלאומיים ומחשבותיה העצמאיות.
תוצאות

הרחקתה של יוגוסלביה הגלתה באופן משמעותי אותה מארגונים של מדינות סוציאליסטיות. לאחר ההרחקה, טיטו דיכא את אלה שתמכו בפעולה, וקרא להם "קומינפורמיסטים". הרבה מהם נשלחו למחנה דמוי גולאג בגולי אוטוק. בין 1948 ו-1952, ברית המועצות תמכה בבעלות בריתה לבנות צבא חזק ובמיוחד הונגריה, שהייתה הכוח המוביל במקרה של מלחמה עם יוגוסלביה.
הטיטואיזם גונה על ידי מוסקבה ככפירה שטוענת שמדינות קומוניסטיות צריכות לקחת את הדרך הלאומית לסוציאליזם, לא כמו בברית המועצות. במזרח אירופה, מנהיגים קומוניסטיים שנחשדו בעבירות "פרו-טיטואיות" טוהרו על ידי גורמים סובייטים.
לאחר מותו של סטלין, ותהליך הדה-סטליניזציה שהונהג על ידי ניקיטה חרושצ'וב, נעשה שלום עם טיטו ויוגוסלביה נהייתה חברה שוב ב"אחוות המדינות הסוציאליסטיות". למרות זאת, היחסים בין שתי המדינות אף פעם לא היו מושלמים, יוגוסלביה המשיכה לקחת דעה עצמאית בפוליטיקה העולמית, ובכך הייתה בעצם שילוב של מזרח ומערב. הצבא היוגוסלבי היה תמיד מוכן עם 2 תוכניות הגנה לאומיות: אחת נגד פלישה של נאט"ו ואחת נגד פלישה של מדינות ברית ורשה.
ראו גם

הפיצול הסיני–סובייטי
הפיצול האלבני–סובייטי
המלחמה הגותית (436–439)

המלחמה הגותית (436–439) הייתה סכסוך צבאי בין הפוידראטי הגותי והאימפריה הרומית המערבית תחת הקיסר ולנטיניאנוס השלישי. היא התרחשה בעיקר במחוזות הגאליים מ-436 עד 439. דמויות המפתח המעורבות היו המנהיג הגותי תאודוריד הראשון והמפקד העליון של הצבא הרומי, אאטיוס. מקורות בני התקופה מאפיינים את הסכסוך הזה כמלחמה. בנוסף, היו התקוממויות של הבורגונדים והבגאודים באותה תקופה.
רקע

הוויזיגותים התיישבו בגאליה אקוויטניה כפוידראטים לאחר המלחמה הגותית בספרד בשנת 418. עם זאת, הם התגלו כלא אמינים בין 418 ל-435. בשנת 426 התרחשה התקוממות משמעותית נגד האימפריה הרומית, שדוכאה על ידי התערבות צבאית בראשות אאטיוס. יתר על כן, בשנת 430, אאטיוס הביס צבא גותי.
רקע > גורמי המלחמה

כמו במרד המוקדם יותר של תאודוריד הראשון, הסיבה למלחמה זו אינה ברורה ממקורות התקופה. לכן יש להסיק את מקורותיה מהמצב הפוליטי של האימפריה הרומית באותה תקופה. האימפריה הייתה יציבה יחסית לעשור הקודם, בעקבות סיום מלחמת האזרחים בין בוניפאטיוס לאאטיוס, שהסתיימה לטובת האחרון. כתוצאה מכך, אאטיוס הפך לדמות המשפיעה ביותר באימפריה המערבית מ-433 עד 450. הוא הגיע לדרגת magnificus vir parens patriusque noster ולקח על עצמו את תפקיד ה'מגן' של האם הקיסרית גאלא פלקידיה ובנה הצעיר ולנטיניאנוס השלישי.
עם זאת, מתחים חדשים התעוררו עם הופעת כוחות אדירים כמו הפוידראטי בבורגונדי בפיקודו של המלך גונתר, אשר השפיע משמעותית במזרח גאליה והיווה איום על אאטיוס. יתר על כן, תאודוריד הראשון נשאר נחוש בחיפושיו אחר שלטון, מה שסיבך עוד יותר את המצב הפוליטי.
מהלך המלחמה > תחילת המלחמה

בשנת 436, בזמן שהצבא הרומי התמודד עם מרד vבגאודים בגאליה לוגדוננסיס ותחייה מחודשת של הפעילות הבורגונדית, תאודוריק ביטל את ההסכם עם הרומאים. לדברי יוז, נוצרה ברית בין הגותים לבורגונדים, שנבעה מחוסר שביעות רצונו של תאודוריק מהשלטון הרומי ומרצונו להתרחב לאזורים הגובלים לים התיכון. תאודוריק פתח בפלישות לאזורים שכנים, תוך עדיפות לכידת נרבון, עיר חוף מרכזית. כוחותיו כיתרו את העיר, ובמקביל הבטיחו את הגישה לספרד על ידי הבסת חילות מצב שהוצבו במעברי הפירנאים.
מהלך המלחמה > תגובתו של אאטיוס

לצבא הרומי לקח זמן מה להתגייס נגד הגותים. אאטיוס, המפקד העליון של הצבא הרומי המערבי, היה באיטליה והשתתף במשחקים שנערכו כדי לחגוג את מינויו לפטריקי. פרוץ המרידות הגותיות והבורגונדיות בו-זמנית אילץ אותו לפרוס את הצבא ביעילות. בגאליה עמד לרשותו רק צבא השדה של קומיטנס. גנרל ליטוריוס כבר נשלח לדכא את המורדים הבגאודים עם חלק מהכוח הזה. אאטיוס, שכונן שלום עדין בכל האימפריה העצומה שלו, לא שש להנהיג את הגותים עם יחידות מאזורים אחרים, מכיוון שחשש שזה ישאיר את אותם אזורים פגיעים. במקום זאת, הוא שלח משלחת לחצרו של המלך ההוני רוגה, בבקשה לסיוע צבאי. למרות שהעיתוי אינו ודאי, סביר מאוד שבשנים 436–437 הוענקו להונים חלקים מפאנוניה ליד נהר הסאווה.
לפני הגעתו של צבא זה לגאליה, אאטיוס ניצל את הכוחות הזמינים כדי לדכא את המרד הגותי והבורגונדי המשולב.
מהלך המלחמה > המערכה של ליטוריוס

בשנת 436 גנרל ליטוריוס דיכא בהצלחה את המרד הבגאודי בארמוריקה. לאחר מכן הוא הוביל את צבאו דרומה ובשנת 437 איחד כוחות עם קבוצה של הונים כדי לדכא את המרד הגותי.
ליטוריוס מיקד את מאמציו בנרבון, שהייתה נצורה על ידי הגותים. אולם עם הגעתם של הכוחות הרומיים נסוגו הגותים, והשאירו את העיר משוחררת. לאחר מכן, ליטוריוס נכנס לקרב עם הגותים באקיטן, והעביר את הסכסוך ללב הטריטוריה הגותית. צבאו של תאודוריק מצא את עצמו נדחף בהדרגה לעמדת הגנה, ובסופו של דבר נסוג למעוזו בבירה, טולוז, שנקלעה למצור על ידי הרומאים. בעקבות מצור ממושך, תאודוריק נכנע בסופו של דבר לגנרל ליטוריוס.
מהלך המלחמה > שביתת הנשק וחידוש המלחמה

תאודוריק נאלץ להניח את נשקו ולכבד את ההסכם עם הרומאים, שחייב אותו לספק חיילים לצבא הרומי במקרה של לחימה נגד הסואבים בספרד בשנת 438 למרות הפיוס בין הגותים לרומאים, פעולות האיבה התחדשו. היסטוריונים משערים שההתפתחויות בספרד ובים התיכון, שם הוונדלים עסקו יותר ויותר בפיראטיות, תרמו להתעוררות הסכסוך הזה. מקורות מצביעים על מלחמה רחבת היקף מחודשת שאתגרה בתחילה את הגותים.
עם שובו של אאטיוס לרוונה בעקבות נישואי ולנטיניאנוס השלישי וליקיניה אודוקסיה בקונסטנטינופול בתחילת 438, הוא ביצע שינויים במבנה הפיקוד של הצבא בגאליה. אוויטוס, שככל הנראה שימש כ-magister militum per Gallias, קיבל על עצמו את התפקיד של praefectus praetorio Galliarum, כאשר ליטוריוס יחליף אותו. אאטיוס עצמו קיבל באופן זמני את הפיקוד העליון והשתתף באופן פעיל במאמץ המלחמתי.
מהלך המלחמה > הקרב על מונס קולוברריוס

אחד ההישגים הבולטים הבודדים שתועדו בנוגע למעורבותו של אאטיוס מספר על ניצחון משמעותי שהשיג בקרב מרכזי, שבמהלכו ניצח לכאורה 8,000 גותים.
לאור הדרישות הפוליטיות ברוונה, אאטיוס מצא צורך להפקיד את המשך המלחמה הגותית בידי ליטוריוס לאחר קרב זה. כהוקרה על מאמציו, הזמין הקיסר להקים פסל לכבודו, כאשר מרובדס נשא דברי שבח. יש להניח שאאטיוס ניחן בביטחון רב בחוכמה האסטרטגית של הגנרלים שלו, ליטוריוס וזיגיסוולט, במיוחד בהתחשב בנסיגה המשמעותית שספגו הגותים בעבר.
מהלך המלחמה > הקרב על טולוז

בשנת 439, הוויזיגותים נאלצו לסגת לבירתם, טולוז, עקב הלחץ הגובר עליהם מצד הרומאים. הצבא הרומי, בראשות הגנרל ליטוריוס, צר על טולוז. במהלך המצור על טולוז, המלך הוויזיגותי תאודוריק הראשון תוקף את המחנה הרומי והסב אבדות כבדות לרומאים. לדברי פרוספר, "בשל הפזיזות של הרומאים, הסיכויים התהפכו והגותים הפכו לכוח הדומיננטי". בנוסף, לאחר המתקפה הכושלת, הגנרל ליטוריוס נתפס על ידי הגותים והוצא להורג.
בעיצומו של הכאוס שנוצר, וטריקוס, גותי המשרת בצבא הרומי, קיבל את ההנהגה זמנית. ההצהרה הקצרה של פרוספר "באותה תקופה וטריקוס נחשב נאמן למדינתנו וידוע בהפגנה התכופה של מיומנותו במלחמה". וטריקוס ייצב בהצלחה את המצב בעקבות ניסיון כושל של תאודוריק. לאחר מכן התקיימו קרבות נוספים, והרומאים שלחו חיילים חדשים, שהורכבו בעיקר מכוחות עזר מההונים, כדי להתעמת עם הגותים.
סוף המלחמה וההשלכות

בתגובה למצב שנוצר, קיבל אטיוס את הפיקוד על הצבא הגאלי. בשנת 439, אאטיוס נסע דרומה כדי לסיים את הסכסוך. אאטיוס התכוון לסיים את המלחמה בניצחון משמעותי, להגביר את המורל במערב ולסכל מאמצי התפשטות גותיים נוספים. הוא מיהר לכיוון טולוז ויזם מצור על מאהל צבאי גותי ליד בירתם. לאחר הפסקה קצרה לבניית מגדלי מצור, פרצו כוחותיו של תאודוריק את הגנות המחנה והכריעו את מגיניו, ולא הותירו להם מנוס. בסופו של דבר, הרומאים יצאו מנצחים, והוויזיגותים ספגו אבדות משמעותיות. אאטיוס נאלץ לעשות שלום עם הוויזיגותים, מכיוון שהיה צריך לפרוס חלק מחיילותיו נגד הוונדלים במלחמת הוונדלים, שבינתיים כבשו את קרתגו.