stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מאלידומה פטריס סומה
הערות שוליים

↑  Somé, Malidoma Patrice (1999). The Healing Wisdom of Africa. New York: Tarcher/Putnam. pp. 1–15. ISBN 0-87477-991-X.
1 2  "Somé, Malidoma Patrice @ Encyclopedia.com". נבדק ב-31 במאי 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Somé, Malidoma Patrice (1994). Of Water and Spirit: Ritual, Magic and Initiation in the Life of an African Shaman. New York: Tarcher/Putnam. ISBN 978-0-87477-762-8.
1 2  Taylor, Bron; Chester, David (2008). Encyclopedia of Religion and Nature. A&C Black. pp. 1581–1582. ISBN 978-1847062734. נבדק ב-31 במאי 2015. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2  Somé, Malidoma Patrice (1999). The Healing Wisdom of Africa. New York: Tarcher/Putnam. pp. 1–15. ISBN 0-87477-991-X.
↑  "Biography of Malidoma Patrice Some, Author of Of Water and the Spirit (אורכב 11.05.2006 בארכיון Wayback Machine)", in Religious Traditions of Africa and the African Diaspora, by the members of Honors AFAM 220 (Spring 1997/ Spring 1999/ Spring 2001).
↑  "Out of Africa: a message..." The Independent. נבדק ב-4 ביוני 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Past Events – Grief Ritual with Sobonfu Somé Red Balloon Project
↑  Somé, Malidoma Patrice (2007). "Malidoma.com".
↑  Ancestral Wisdom Bridge Foundation: Somé's "Indigenous African Spirit Technologies" group, with schedule and fees for his events.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007389477605171  PLWABN: 9810647004805606  BIBSYS: 90917712  BNE: XX5890865  GND: 121571211  ICCU: LO1V181484  ISNI: 0000 0000 8195 0550  LCCN: n93105887  NDL: 00745560  NKC: mzk2007401180  NLK: KAC200606461  NTA: 125089554  RERO: 02-A003848687  SNAC: w6r51876  VIAF: 5791465   WorldCat (עם VIAF): 5791465 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מאלידומה פטריס סומה".
יצחק ענבר

| --- | --- |

יצחק ענבר, 2016
 לידה:  7 בנובמבר 1955 (בן 69)
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 תפקידים בולטים:  שופט בית המשפט המחוזי בתל אביב
 
יצחק ענבר (נולד ב-7 בנובמבר 1955) הוא שופט לשעבר וסגן נשיא בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
חייו

ענבר למד בבית הספר התיכון ע"ש טשרניחובסקי בנתניה ושירת בצה"ל בין השנים 1974-1976. בשנת 1980 סיים בהצטיינות את הלימודים לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. הוא עשה את התמחותו בבית המשפט המחוזי בירושלים ובמשרד עורכי-דין, וב-1981 הוסמך לעורך-דין.
עד לשנת 1993 עסק ענבר בעריכת דין. בספטמבר באותה שנה מונה לשופט בית משפט השלום בירושלים וביוני 2000 מונה להיות סגן נשיא בית המשפט.
בחודש יולי 2002 מונה ענבר לשופט בית המשפט המחוזי בירושלים. באפריל 2010 קודם לדרגת שופט בכיר בבית משפט זה, ושנה לאחר מכן עבר לכהן בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
בנובמבר 2011 הגישה דורית ביניש - נשיאת בית המשפט העליון את מועמדותו של ענבר לבית המשפט העליון, אך ענבר לא נבחר לתפקיד.
במאי 2014 מונה למשרת סגן נשיא של בית המשפט המחוזי בתל אביב, האחראי על מחלקת הערעורים האזרחיים ועל מדור תביעות ייצוגיות.
ענבר נמנה עם סגל המרצים הקבוע במכון להשתלמות שופטים במשך כ-13 שנים, עד פרישתו. במסגרת זו, היה המנהל האקדמי של השתלמויות בנושא התנהלות דיונית ותביעות ייצוגיות, והרצה בהשתלמויות שונות וביניהן: מועמדים לשיפוט, כתיבת פסקי דין, סוגיות בסדר דין אזרחי, ועוד. ענבר מרצה במסגרות שונות באקדמיה ובפני מוסדות וגופים שונים בתחומי משפט שונים, בין היתר, בנושא תובענות ייצוגיות.
במרץ 2017 פרש לגמלאות ומאז מכהן כבורר וכמגשר במשכן לבוררות ופתרון סכסוכים. התמחותו של השופט ענבר היא בתחום המשפט האזרחי-מסחרי, בין היתר, בתובענות ייצוגית, בסכסוכים מסחריים מורכבים, בדיני חוזים ובתחום המשפט המנהלי.
יגאל מרזל

| --- | --- |

 לידה:  16 במאי 1972 (בן 52) ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 
יגאל מרזל (נולד ב-16 במאי 1972) הוא משפטן, שכיהן כשופט, כמנהל בתי המשפט ומנהל המרכז להכשרה ולהשתלמות שופטים.
מתחילת 2023 משמש מרזל מנכ"ל יד הנדיב (קרן של משפחת רוטשילד).
ביוגרפיה

נולד בירושלים (1972) וגדל בשכונת בית הכרם. הוריו, ניצולי השואה שניהם, עלו מצרפת בשנת 1970. אביו פרופ' לרפואת שיניים ואמו שיננית. למרזל אחות ואח, אלי מרזל, שכיהן כמנכ"ל משרד מבקר המדינה. למד בבית הספר הממלכתי דתי בית הכרם. לאחר מכן למד בתיכון הימלפרב בשכונת בית וגן בירושלים.
שירת בצה"ל בחיל המודיעין. בשירות המילואים קיבל דרגת סגן אלוף, והוא בעל מינוי של שופט בבית הדין הצבאי לערעורים.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים, בה עשה שלושה תארים במשפטים, הראשון והשני בהצטיינות יתרה. עבודת הדוקטורט שלו, בנושא "מעמדן החוקתי של מפלגות פוליטיות", בהנחייתו של פרופ' קלוד קליין, פורסמה בשנת 2002.
בשנת 1996 התמחה אצל השופט אהרן ברק בהיותו נשיא בית המשפט העליון ואצל השופט אלון גילון בהיותו רשם בית המשפט העליון. לאחר שקיבל רישיון עריכת דין, בשנת 1997 החל לשמש עוזר משפטי של הנשיא ברק, תפקיד אותו מילא עד 2003.
לאחר שנה, בה שהה כחוקר אורח באוניברסיטת ניו יורק בלימודי פוסט דוקטורט (2003–2004), החליט מרזל שלא להמשיך במסלול הקידום האקדמי ובחר בשפיטה כאורח חיים.
ביוגרפיה > משרות שיפוט

בשנת 2004 מונה מרזל לכהונת רשם בבית המשפט העליון.
ב-2005 מונה לכהן, במקביל לתפקידו כרשם, כשופט שלום. בתפקידו זה היה אחראי מלבד עבודת הרשמות בהיקפים המשמעותיים של בית המשפט העליון, גם על מינהל בית המשפט העליון כולו.
החל מ-2008 ואילך היה שותף בהקמת מחלקת המחקר של הרשות השופטת; חבר בוועדת ההיגוי של מחלקת המחקר.
ב-28 באוגוסט 2009 מונה לשופט בית המשפט המחוזי בירושלים. בין השנים 2017–2018 היה מנהל המרכז להכשרה ולהשתלמות שופטים, וישב בדין בסוגים רבים של הליכים ובעיקר בתיקים מינהליים ואזרחיים כמו גם בהרכבי ערעורים.
מרזל ייצג את ישראל בארגון הבינלאומי להשתלמות שופטים - IOJT, המאגד בתי ספר לשופטים מכל העולם. הוא מילא בארגון תפקידים שונים, סגן מזכיר כללי, מזכיר כללי, ובשנת 2017 נבחר לכהן כסגן נשיא הארגון.
בין השנים 2012–2006 שימש חבר בוועדת האתיקה של השופטים, שהחלה לפעול לפי הדין החדש בנדון, בשנת 2007.
במשוב של לשכת עורכי הדין (היחיד שנערך בשנת 2015) הגיע מרזל למקום הראשון מבין שופטי המחוזי בירושלים ולמקום השני בכל הארץ בדירוג.
ביוגרפיה > מנהל בתי המשפט

באפריל 2018 מונה מרזל למנהל בתי המשפט. במסגרת תפקידו משמש מזכיר הוועדה לבחירת שופטים.
בתפקידו כמנהל בתי המשפט, הוביל מרזל שורה ארוכה של מהלכים ברשות השופטת. מרזל הכניס שיטות ניהול מתקדמות. הוא יזם הקמה של יחידה לפיתוח ארגוני בהנהלת בתי המשפט ופיתח באמצעותה הכשרות ניהוליות ממוקדות לנשיאי בתי המשפט ובתי הדין לעבודה ולסגניהם. הוא הוביל מהלך של תכנון שנתי ורב שנתי ברשות השופטת.
מרזל מקדם שורה של שיפורים בשירות בתי המשפט תוך דגש על טרנספורמציה דיגיטלית והנגשת השירות המשפטי מרחוק. קידם גם את כניסתן והטמעתן של תקנות סדר הדין האזרחי החדשות בבתי המשפט, קידם את המדידה של העומס השיפוטי על בתי המשפט, והצורך בתוספת שופטים למערכת, תוך מהלכים משלימים לשיפור יעילות בתי המשפט.
ביוגרפיה > מועמד לבית המשפט העליון

באוקטובר 2021 נמנה בין המועמדים אשר הוועדה לבחירת שופטים בוחנת למשרת שופט בבית המשפט העליון. בהמשך דווח כי הוא נמנה עם מועמדיה של נשיאת בית המשפט העליון אסתר חיות. במהלך תקופה זו המשיך מרזל לנהל את הוועדה לבחירת שופטים למרות היותו מועמד לבית המשפט העליון.
לאחר שלא נבחר לבית המשפט העליון הודיע מרזל על רצונו לסיים את תפקידו ולפרוש.
מתחילת 2023 משמש מרזל מנכ"ל יד הנדיב (קרן של משפחת רוטשילד).
פרסומים > ספרים

המעמד החוקתי של מפלגות פוליטיות (2004) - הספר דן בהרחבה ברקע התאורטי להבנת תופעת המפלגות, המפלגות והדמוקרטיה, טיפוסים שונים של מפלגות ובעיות בפעילות מפלגות (כגון מפלגות לא דמוקרטיות). על רקע זה המחקר דן בשאלה מהו המעמד החוקתי הראוי של מפלגות שיאפשר את פעילותן הקריטית בלא הפרעה מזה אך תוך שמירה על גבולות הפעילות מזה ומציע לראות בהן "אורגן חוקתי". לאחר מכן המחקר מציע הבחנות שונות לגבי היישום של התאוריה בשים לב לשיטות בחירות, למערכות מפלגתיות ולצורות ממשל שונות, ולבסוף דן בקצרה גם במעמד החוקתי של מפלגות בישראל.
דיני פסלות שופט (2006) - הספר דן בהרחבה ברציונלים של דיני פסלות השופט והיחס בינם לבין דינים אחרים כגון כללי האתיקה של השופטים ונציב תלונות הציבור על השופטים. הספר דן במבחנים העיקריים לקביעה אם מדובר במקרה של פסלות שופט, בהיבטים של פרוצדורה וערעור, ובמצבים שכיחים וגם נדירים של פסלות. הכל תוך שימוש נרחב במשפט ההשוואתי וסקירת כל הפסיקה בנדון.
פרסומים > מאמרים

"השעיית הצהרת הבטלות", משפט וממשל ט' 39 (2006).
"דמוקרטיה פנימית במפלגות" (בתוך) בחירת מועמדים בישראל - המצוי והרצוי (ג' רהט, עורך, 2006) עמ' 60.
"המעמד החוקתי של האופוזיציה הפרלמנטרית", משפטים לח' 217 (2008)
"ניגוד עניינים של חברי הכנסת: נאמן המפלגה או נאמן הציבור?" בתוך ניגוד עניינים במרחב הציבורי - משפט, תרבות אתיקה ופוליטיקה 389 (2009).
"מעמד הכנסת לעניין חוקתיות החוק", משפטים לט 347 (2009).
"לו יהי כן! על תרומתו של אהרן ברק להבניית שיקול הדעת השיפוטי" בתוך ספר ברק - עיונים בעשייתו השיפוטית של אהרן ברק 103 (2009).
"על הצהרת האמונים של השופט" (בתוך) ספר אור 647 (2013)
"סדרי דין בעתירות לעניין תוקף החוק" ספר אליהו מצא 167 (2015).
"זכות הערעור או ערעור בזכות? סעיף 17 לחוק יסוד: השפיטה" (בתוך) ספר שלמה לוין 141 (2013)
"הרובד הפנימי של המכרז הציבורי" משפט ועסקים יח - ספר אילה פרוקצ'יה (2015).
"פגם בערבות להצעה במכרז ושאלת המידתיות בדיני המכרזים", משפטים מה 203 (2015).
"סעיף 18 לחוק יסוד: השפיטה: דיון נוסף בדיון הנוסף" ספר דורית ביניש (קרן אזולאי, איתי בר סימן טוב, אהרן ברק ושחר ליפשיץ, עורכים) (2018).
"חובת האמון של הממשלה כלפי הכנסת" חובות אמון בדין הישראלי (רות פלאטו-שנער ויהושע (שוקי) שגב עורכים, 2016).
"על שיקול דעתו (הרחב) של שר הפנים לפי חוק הכניסה לישראל" ספר אדמונד לוי 248 (2017).
"פסלות שופט: אתגר מראית פני הצדק למבחן החשש הממשי למשוא פנים" ספר שטרסברג-כהן (אהרן ברק, יצחק זמיר, אבנר כהן, מורן סבוראי ואלעד עפארי, עורכים 2017).
"התערבות בג"ץ בהליכים פנימיים של הכנסת: משריג ועד אדלשטיין". 75 שנות עצמאות במשפט (דפנה ברק-ארז – עורכת ראשית) (2023) 198
"The Dissolution of Political Parties: The Problem of Internal Democracy", 4 Int'l J. Const. L. 84 (2006)
"Judicial Review of Counter Terrorism Measures - The Israel Model for the Role of the Judiciary During the Terror Era", 38 N.Y.U. J. Int'l L and Pol 67 (2006)
"Hans Kelsen and Political Parties", 39 Isr. L. Rev 39 (2006)
"On Aharon Barak's Activist Image", 47 Tulsa L. Rev 339 (2011)
"Establishing a Judiciary Based Research Center - The Israel Experience", 2 Judical Education and Training 35 (2014) (with Keren Weinsall-Marqel).
"Revising The Limits On Judicial Expression In The Digital Age: Striving Towards Proportionality In The Cyberintimidation Context", The National Journal of Constitutional Law (2018 with Karen Eltis).
Israeli Knesset Basic Law: Human Dignity and Liberty, 1992; Aharon Barak, "A Judge on judging: The Role of a Supreme Court in a Democracy", 2002, The New Jewish Canon: Ideas and Debates 1980-2015, 46 (Yehuda Kurtzer & Claire E. Sufrim eds., 2020).
Main Measures Taken by the Israeli Judiciary in Response to COVID-19, 8 The Court Administrator 27 (2020).
ניקולס ניקלבי (סרט, 2002)

| --- | --- |

 מבוסס על:  ניקולס ניקלבי מאת צ'ארלס דיקנס
 בימוי:  דאגלס מקגרת' 
 הופק בידי:  ג'ון הארט ג'פרי שארפ סיימון צ'נינג ויליאמס
 תסריט:  דאגלס מקגרת' 
 עריכה:  לסלי ווקר 
 שחקנים ראשיים:  צ'ארלי האנם נייתן ליין ג'ים ברודבנט כריסטופר פלאמר ג'יימי בל אן האת'וויי אלן קאמינג טימותי ספול
 מוזיקה:  רייצ'ל פורטמן 
 צילום:  דיק פופ 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Hart-Sharp Entertainment Potboiler Productions
 חברה מפיצה:  יונייטד ארטיסטס
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  27 בדצמבר 2002 (ארצות הברית) 27 ביוני 2003 (בריטניה)
 משך הקרנה:  132 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סיפור התבגרות, סרט דרמה, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  לונדון 
 תקציב:  10 מיליון דולר
 הכנסות:  3.7 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   nicholasnickleby
 www.nicholasnickleby.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
ניקולס ניקלבי (באנגלית: Nicholas Nickleby) הוא סרט בריטי-אמריקאי משנת 2002 שכתב וביים דאגלס מקגראת'. הסרט מבוסס על ספרו של צ'ארלס דיקנס "חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי" שיצא לאור לראשונה בהמשכים ממרץ 1838 ועד ספטמבר 1839.
תקציר עלילה

בתחילת הסרט מוצגת משפחת ניקלבי שנהנית מחיי כפר נוחים בדבון עד שהאב נפטר ומשאיר את משפחות ללא מקור הכנסה. ניקולס בן התשע עשרה, אמו ואחותו הצעירה קייט נוסעים ללונדון כדי להיעזר בדודם העשיר וקר הלב ראלף ניקלבי. הדוד שולח את ניקולס לעבוד כמורה בבית ספר "דות'בויס הול" ביורקשייר, ולקייט הוא מוצא עבודה כתופרת.
ניקולס נחרד לראות שמעסיקיו, מר וגברת סקווירס, הם אנשים סדיסטיים. הם מנהלים את הפנימייה כמו בית כלא, ומתעללים בילדים הנתונים להשגחתם התעללות פיזית, מילולית ורגשית. ניקולס מתמרד בסופו של דבר ובורח ויחד איתו עוזב נער נכה בשם סמייק. במסעם ללונדון הם נתקלים בלהקת תיאטרון בהנהלת מר וגברת קראמלס. השניים מצטרפים ללהקה, והם מופיעים בהפקה של המחזה "רומיאו ויוליה". אבל למרות ההצלחה בהופעה וההזמנה מבעלי התיאטרון להישאר אתם, ניקולס נאלץ להמשיך בדרכו ללונדון כדי לברר מה מצבן של אמו ואחותו.
ניקולס חוזר לחיק משפחתו שמקבלת את סמייק בסבר פנים יפות. הוא מוצא עבודה כפקיד אצל האחים צ'יריבל הידידותיים. במסגרת עבודתו פוגש ניקולס את מדלן בריי, אמנית המפרנסת את עצמה ואת אביה הרודן. האב, נייג'ל בריי, בזבז בהימורים את כל הונו ואת הונה של אשתו המנוחה. ניקולס מגלה שאחותו, קייט, סבלה מהטרדה מינית מאחד מלקוחותיו של ראלף ניקלבי, סר מלברי הוק התאוותן. הדוד קווה להדק את הקשר העסקי ביניהם ועודד את האיש לפתות את אחייניתו בתקווה שהיא תיעתר לו.
ניקולס נחוש בדעתו להגן על כבוד אחותו, והדוד נשבע להרוס את האיש הצעיר. בסדרה של אירועים מצליח ניקולס לעמוד מול דודו הרשע. בין השאר הניסיון לחטוף את סמייק ולהחזיר אותו לסקווירס נמנע בעזרתו של ג'ון ברודי. ראלף מנסה לסכל את הקשר הרומנטי בין מדליין לניקולס, כשהוא מציע לאביה לוותר על החובות שלו אם מדליין תינשא למלבורי הוק. אבל האב מת לפני שהתוכנית מתגשמת. סמייק נופל למשכב ועד מהרה הוא נפטר. זמן קצר אחר כך מתגלה סוד אפל מעברו של ראלף, מתברר שהוא אביו של סמייק. ראלף עצמו חשב שבנו נפטר שנים רבות לפני כן. כשנודע לו שבנו היה חברו הטוב ביותר של אויבו הגדול (ניקולס), הוא עולה לעליית הגג בה הוחזק הילד ותולה את עצמו. ניקולס ומדליין מתחתנים ומתיישבים בדבון, בבית אביו, שם קבור גם סמייק.
צוות השחקנים

צ'ארלי האנם - ניקולס ניקלבי
נייתן ליין - וינסנט קראמלס
ג'ים ברודבנט - ווקפורד סקווירס
כריסטופר פלאמר - ראלף ניקלבי
ג'יימי בל - סמייק
אן האת'וויי - מדליין בריי
אלן קאמינג - מר פולר
טימותי ספול - צ'ארלס צ'יריבל
טום קורטני - ניומן נוגס
ג'ולייט סטיבנסון - גברת סקווירס
רומולה גראי - קייט ניקלבי
סטלה גונה - גברת ניקלבי
הת'ר גולדנהרש - פאני סקווירס
בארי המפריז - גברת קראמלס
ג'רארד הורן - נד צ'יריבל
ויליאם אש - פרנק צ'יריבל
אדוארד פוקס - סר מלבורי פוקס
דייוויד ברדלי - נייג'ל בריי
אדוארד הוג - מר בריי בצעירותו
פיל דייוויס - ברוקר
קווין מק'קיד - ג'ון ברודי
ניקולס רואו - לורד וריסופט
סופי תומפסון - מיס לקריבי
אנדרו האוויל - מר ניקלבי
אנגוס רייט - מר פלאק
איילין וולש – הילדה המופלאה
הפקה

מבחן הבד של ג'יימי בל לתפקיד של סמייק שנערך בבית מלון בלונדון ריגש את הבמאי דאגלס מקגרת' ואת המפיקים עד דמעות, והוא התקבל מיד לתפקיד. מקגארת' חשב שהדמות של דיים עדנה, האלטר אגו של בארי האמפריז, תתאים לתפקיד גברת קראמלס, אשה זחוחה, דעתנית אך חביבה, אבל היסס להציע ליהוק של גבר בתפקיד אשה. לעומת זאת המפיקים הסכימו שהאמפריז הוא בחירה אידיאלית לתפקיד.
צ'ארלי האנם ששיחק בתפקיד ניקולס היה האחרון שלוהק לסרט. האנם הבריטי שעבד שנים אחדות בארצות הברית אימץ לעצמו מבטא אמריקאי והיה צריך לעבוד על המבטא הבריטי שלו.
אתרי הצילומים כללו את המבנה מהמאה ה-19 "גיבסון מיל" מהרדקאסל קרייגס; הבדן ברידג' (אנ') במערב יורקשייר; צ'רצ'יל קולג' באוניברסיטת קיימברידג'; "וילטון מוזיק הול" (אנ'), האולד ויק ו"רפורם קלאב" בלונדון.
צילומי הפנים נערכו באולפני אלסטרי (אנ') בבורהמווד ואולפני תרי מילס באיסט אנד של לונדון.
פרסים ומועמדויות

הסרט היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי. הוא זכה בפרס "National Board of Review" לצוות השחקנים הטוב ביותר. רומולה גראי הייתה מועמדת לפרס האקדמיה האירופית לקולנוע בקטגוריית השחקנית האירופית הטובה ביותר.
הערות שוליים

↑  "NICHOLAS NICKLEBY (PG)". British Board of Film Classification. 27 במרץ 2003. נבדק ב-13 באוגוסט 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "''Nicholas Nickleby'' at". Box Office Mojo. נבדק ב-2012-12-19.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2003021072   WorldCat (עם LCCN): no2003-021072
Celebrity Deathmatch

| --- | --- |

 סוגה:  אנימציית סטופ-מושן, היאבקות מקצועית
 יוצרים:  אריק פוגל
 כותבים:  John T. Reynolds 
 בימוי:  אריק פוגל 
 שחקנים:  סקוט ריוו  כריס אדגרלי  מיילס ליין  סטפני קורטני  לן מקסוול  דיוויד וילס  דבי מייטנפולס 
 מדבבים:  מיילס ליין סטיבן ויליאמס דבי מייטנפולס 
 פסקול:  MTV Celebrity Deathmatch 
 ארץ מקור:  ארצות הברית
 שפות:  אנגלית 
 מספר עונות:  6
 מספר פרקים:  103
 הפקה
 הפצה:  Paramount Media Networks 
 אורך פרק:  21 דקות
 שידור
 רשת שידור:  (MTV (1998-2002 (2007-MTV2 (2006
 רשת שידור בישראל:  MTV אירופה
 תקופת שידור מקורית:  12 בינואר 1998 – 20 באוקטובר 2002   10 ביוני 2006 – 30 במרץ 2007
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
Celebrity Deathmatch היא סדרת אנימציה סאטירית ששודרה ברשת MTV האמריקאית בין 1998 עד 2002 וברשת MTV2 בין השנים 2006 עד 2007, ולאחר מכן בשידורים חוזרים ב-MTV ברחבי העולם.
בסדרה מוצגים לרוב ידוענים אמריקאים אשר מתגוששים זה עם זה בקרב עד המוות של אחד מהם או של שניהם. הסדרה ידועה באלימות גרפית במיוחד, הכוללת הרבה דם ופציעות מוקצנות (למשל, קטיעת רגלו של אחד המתחרים על ידי המתחרה השני, מתחרה שממשיך לחיות לאחר עריפת ראשו, שיפוד גופו וכו').
יוצר הסדרה הוא אריק פוגל (Eric Fogel). הפרקים הראשונים של התוכנית שודרו ב-MTV ב-1 בינואר וב-25 בינואר 1998, ותקופת השידור המקורית של הסדרה נמשכה מ-14 במאי 1998 ועד 20 באוקטובר 2002, וכללה 75 פרקים. נוסף עליהם נוצר פרק ספיישל, שלא נכלל במניית 75 הפרקים, פרק ששמו "Celebrity Deathmatch Hits Germany", ששודר ב-21 ביוני 2011. בתחילת 2003 הודיעו ב-MTV על כוונתם ליצור סרט המבוסס על הסדרה, אך בסוף השנה בוטל הפרויקט.
הדמויות הראשיות

ג'וני גומז (1998 - 2002) - אחד מצמד הפרשנים של הקרבות בתוכנית.
ניק דאימונד (1998 - 2002) - אחד מצמד הפרשנים של הקרבות בתוכנית.
מילס ליין - השופט של הקרבות.
דבי מייטנפולס - המראיינת של התוכנית.
סטיב אוסטין - מתאבק של ה-WWE ולעיתים קרובות פרשן אורח בתוכנית.
זאב בסרגליק

קבוצת מכבי יפו ב-1956. צילום לפני משחק ידידות עם הפועל תל אביב שנערך ב-11 בנובמבר. מימין לשמאל בשורת העומדים: בוחוס ג'וג'וסיאן, פרסיאדו אביגדור (טופצ'ה), משה מירנדה, חיים כלב, זאב בסרגליק, משה לוי, וצ'וצ'קו לוי. כורעים מימין לשמאל: יצחק סורג'ון, מקס ווזניאק, משה אלמוזלינו ואברהם טוריקה.
קבוצת מכבי יפו בעונת 1960/1961. מימין לשמאל בשורת העומדים: המאמן זאב בסרגליק, יוסף (קוסא) שטיינוורצל, אהרן חנוני, רובי גל, אהרן (אהרונצ'ו) לוי, אברהם (בובי) קלמי, שלמה (מוני) וארון, יהודה נקסון, פרסיאדו (טופצ'ה) אביגדור-עוזר המאמן. בשורת הכורעים מימין לשמאל: ישראל (שרולצ'ו) אשכנזי, יצחק קונפורטי, ציון דגמי, איינשטיין קליש, צ'וצ'קו לוי וישראל פנקס.
זאב בסרגליק (11 באוגוסט 1919, צ'נסטוחובה, הרפובליקה הפולנית השנייה – 8 בספטמבר 1982, חולון, ישראל) היה טניסאי שולחן, כדורגלן ומאמן כדורגל ישראלי ניצול שואה, אשר שיחק בעמדות הקיצוני והבלם ואימן שורה ארוכה של קבוצות כדורגל בישראל.
קורות חייו > לפני העלייה לישראל

זאב בסרגליק נולד כוולף בסרגליק (בגרמנית: Wolf Besserglück), לרב צבי הרשל בסרגליק ולמלכה לבית טריימן, אשר היגרו לצ'נסטוחובה לאחר מלחמת העולם הראשונה מהעיירה לוטוטוב והיו הורים ל-11 ילדים. אביו נפטר עוד בינקותו של זאב. הוא רכש השכלה יסודית בעיר הולדתו ועסק בספורט בתנועת נוער ציונית. בהמשך עבר לזדונסקה וולה והוכשר כחשמלאי. ב-8 בספטמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נכבשה זדונסקה וולה על ידי הוורמאכט, וכ-9,000 מיהודי העיר נכלאו בגטו שהוקם בעיר. ב-25 באוגוסט 1941 הגיע בסרגליק למחנה ההשמדה אושוויץ בטרנספורט מעירו. ב-28 באוגוסט 1943 נשלח מאושוויץ לאזור העיירה קוסטשין על האודר (אנ') שם שכנו מחנות לעבודות כפייה, מחנות משנה של זקסנהאוזן וכן מפעלי תעשייה.
ב-31 בינואר 1944 פסק התיעוד לגביו במערכת הרישום הגרמנית, ולפי תיאורו שלו הובל בטרנספורט ברכבת, וממנה הצליח לקפוץ ולהימלט. בהמשך הצטרף לכוחות הפרטיזנים. בני משפחתו אשר התגוררו בצ'נסטוחובה ובכלל זה אמו מלכה, אחיו קלמן ומשפחתו גורשו למחנה ההשמדה טרבלינקה ונספו שם.
לאחר תום המלחמה, במאי 1946, הגיע בסרגליק למחנה העקורים לנדסברג, אשר שכן באזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה. בסרגליק שיחק בנבחרת הכדורגל "איחוד" של המחנה, וב-1948 זכתה הקבוצה באליפות מחנות העקורים לעונת 1947/1948.
קורות חייו > בישראל > כשחקן

בינואר 1949 עלה לישראל במהלך העלייה ההמונית, והתיישב ביפו. הוא הצטרף לאגודת הספורט "הפועל יפו" שהוקמה באותה השנה כסניף משנה של "הפועל תל אביב". בסרגליק שיחק טניס שולחן ונמנה עם בולטי השחקנים בישראל בעת ההיא. במקביל שיחק כדורגל בקבוצת הפועל יפו אשר החלה לשחק ביוני 1950, והוצב בעמדת הרץ. ב-1953 עבר למכבי יפו ובה שיחק כבלם. ב-8 בינואר 1959, בעיצומה של עונת 1958/1959 בליגה ב' עבר להפועל חולון, ובעונה העוקבת שימש כמאמן-שחקן לאחר עזיבתו של המאמן משה פוליאקוב.
קורות חייו > בישראל > כמאמן

בעונת 1959/1960 בליגה הלאומית היה מאמנה של מכבי יפו המאמן הבולגרי ואסיל ספאסוב. הקבוצה לא הרשימה, ולאחר עימות בין המאמן לחלק מחברי ההנהלה ואוהדי הקבוצה, עזב ספאסוב את המועדון. בסרגליק מונה למאמן הקבוצה, והוא הוביל אותה במהלך עונת 1960/1961 בליגה הלאומית וביסס את מעמדה בליגה. בסרגליק פעל לשילובם של "שחקני בית" צעירים בקבוצה, הפך את השוער ציון דגמי, החלוץ ישראל אשכנזי והבלם צ'וצ'קו לוי לשחקני הרכב קבועים, והם הפכו למנהיגי הקבוצה. ב-1961 אימן לתקופה קצרה את הפועל רחובות, ושנה מאוחר יותר אימן את מכבי רמלה ועלה בידו להשאירה בליגה א'.
בעונת 1962/1963 בליגה א' אימן את הפועל חולון, ובעונת 1964/1965 בליגה א' אימן את הפועל לוד. בעונת 1965/1966 בליגה א' אימן את הפועל אשקלון. במהלך עונת 1966/1968 בליגה א' אימן בשנים 66/67 את הפועל ראשון לציון, ובשנים 67/68 את הפועל חולון. בעונת 1970/1971 בליגה א' אימן את הפועל ראשון לציון. ובמקביל גם את קבוצת הנשים מיל"ן. בעונת 1971/1972 בליגה א' שב לאמן את הפועל חולון. ובעונת 1972/1973 בליגה א' אימן את הפועל דימונה. בעונת 1973/1974 אימן את מכבי הרצליה, בעונת 1974/1975 בליגה א' שב לאמן בהפועל חולון ובעונת 1975/1976 אימן שוב את הפועל אשקלון. בעונת 1978/1979 אימן את הפועל ראש העין, ובין השנים 1979–1982 אימן את מכבי לזרוס חולון.
חייו האישיים

בסרגליק נשא לאישה את רות לבית איינהורן אותה הכיר באושוויץ, אחותו של יז'י איינהורן, פרופסור לרפואה, חבר הפרלמנט השוודי וחבר ועדת פרס נובל לרפואה. לזוג נולדו שני ילדים: משה ובילי בסרגליק עיתונאית, עורכת, מפיקה ומגישת רדיו. רות הלכה לעולמה ב-1962.
לאחר עלייתו התגורר ביפו עד 1959. את דירתו ביפו מכר לשחקן מכבי יפו בוחוס ג'וג'וסיאן, שקיבל גם סיוע ברכישתה מאגודת מכבי יפו. בהמשך עבר לתל אביב, ובשנותיו האחרונות התגורר בחולון. בסרגליק היה שותף מסחרי של עמנואל שפר במשך 25 שנים, והם עסקו במספר פרויקטים ובכללם התקנות חשמל ותאורה באצטדיוני כדורגל. בהמשך קיבל בסרגליק זיכיון בלעדי לייבוא ומכירת מוצרים של המותג פומה בארץ, היה ייבואן בלעדי למשך 40 שנים וביסס את המותג בישראל.
לאורך חייו המקצועיים ערך השתלמויות מקצועיות באימון כדורגל בישראל ובעולם. בסרגליק נפגש באופן תדיר עם כדורגלנים מובילים כגון פלה ופרנץ בקנבאואר. כמו כן רואיין באופן תדיר באמצעי התקשורת השונים בנושאי כדורגל ישראלי ועולמי.
ב-1982 לקה בסרגליק בהתקף לב במהלך משחק ליגה של לזרוס חולון. הוא אושפז, בהמשך נשלח לשיקום ארוך של כחצי שנה בבית לוינשטיין, אך לא התאושש. בסרגליק הלך לעולמו והובא למנוחות בבית הקברות הדרום בבת-ים.
חייו האישיים > הנצחה

ב-1984 ערכו מספר קבוצות "כדורגל ותיקים" טורניר לזכרו אשר נקרא "גביע בסרגליק" ובו זכו ותיקי הפועל חולון. ביולי 1992 נערך באצטדיון העירוני בחולון אירוע הוקרה במלאת 10 שנים לפטירתו של בסרגליק שבו נטלו חלק כדורגלנים ומאמנים כגון: יצחק שניאור, שייע גלזר, יעקב גרונדמן, יוסף מרימוביץ', רפעת טורק, אפרים דוידי, ומאיר נמני. באירוע נערכו משחקי ותיקים וכן משחק של קבוצת מיל"ן.
הישגים > כשחקן

אלופת ליגת מחנות העקורים, עונת 1947/1948
סגנית מחזיקת הגביע: 1956/1957
לקריאה נוספת

ברוך פורמן, היידה בי-היידה בו - עלייתה, ירידתה והקמתה מחדש של מכבי יפו, הוצאת תירוש, תל אביב-יפו, 2020.