stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אופק אביטל
ביוגרפיה

אביטל נולד וגדל בדניה שבחיפה החל את פעילותו במחלקת הנוער של מועדון הכדורסל של מכבי חיפה. בעונת 2010/11 זכה עם קבוצתו באליפות המדינה לילדים ובאותה עונה הפסידה קבוצתו בגמר גביע המדינה להפועל לב השרון. בעונת 2012/13 זכה כקפטן באליפות המדינה לנערים לאחר ניצחון על מכבי ראשון לציון. בעונת 2014/15 הפסידה קבוצתו למכבי ראשון לציון בגמר גביע המדינה לנוער.
עונתו הראשונה בקבוצת בוגרים הייתה בעונת 2015/16 במכבי חיפה עתודה מליגה א' צפון. בעונת 2016/17 עבר לשחק בקבוצת הבוגרים של מכבי חיפה. בתום עונה עבר לשחק בהפועל חיפה. בעונת 2019/20 כאשר אביטל משמש כקפטן, הקבוצה סימה במקום השני והעפילה לליגת העל זאת לאחר הפסקת הליגה עקב משבר הקורונה.
בעונתו הראשונה עם הפועל חיפה בליגת העל העמיד ממוצעים של 2.3 נק' ו-0.8 אסיסטים ב-10 דק' כאשר שותף ב-29 משחקים בליגה הסדירה, בשלב הפלייאוף העמיד 3 נק' ו-1.5 אסיסטים ב-15.5 דק' בצמד משחקי רבע הגמר. בעונתו השנייה בליגת העל, עונת 2021/22, העמיד ממוצעים של 2.5 נק', 1 אסיסטים ו-1 ריבאונדים ב-11.8 דק' כאשר שותף ב-25 משחקים בליגה הסדירה, בשלב הפלייאוף העמיד 6 נק' ו-1 אסיסטים ב-12.3 דק' בשלושת משחקי רבע הגמר.
ביולי 2022 חתם על חוזה ל-2 עונות נוספות בהפועל חיפה.
בעונתו השלישית בליגת העל במדי הפועל חיפה העמיד ממוצעים 2.8 נק' ו-0.5 אסיסטים ב-11.3 דק' כאשר שותף ב-20 משחקים.
בעונת 2023/24 שותף ב-7 משחקים לפני שנפצע וסיים את העונה בהם העמיד 1.9 נק' ו0.5 אסיסטים ב-7.7 דק' בממוצע. בסיום עונה זו הודיעה הקבוצה על פרידה מהשחקן לאחר 7 עונות.
הערות שוליים

↑  אלופות הליגה לנוער, באתר ספסל
↑  ערב הגמרים לבנים (נוער, נערים, ילדים), באתר ספסל
↑  כפיר חודרה, אופק אביטל חתם בהפועל חיפה לשלוש שנים, באתר One, ‏18 ביוני 2017
↑  הפועל חיפה כדורסל נפרדת מאחד השחקנים שהכי מזוהים איתה
הקורפוס השני (ארצות הברית)

| --- | --- |

תג הכתף של הקורפוס
 פרטים
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 שיוך:   צבא ארצות הברית
 סוג:  קורפוס
 בסיס האם:  מחנה קילמר 
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1918   1927   1958 – 1919   1945   1970
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה  המלחמה הקרה
 
הקורפוס השני (באנגלית: II Corps) הוא קורפוס של צבא ארצות הברית שלחם במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה

ב-24 בפברואר 1918 הוחלט על הקמת הקורפוס, וביולי לחמו כוחות מהקורפוס לצד כוחות בריטיים ואוסטרליים בקרב המל. באוגוסט לחם הקורפוס במהלך הקרב השני על הסום כחלק מהארמייה הבריטית השלישית, ובספטמבר הוא לחם תחת פיקוד הארמייה הבריטית הרביעית בקרב תעלת סן-קנטן. לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה נשאר הקורפוס כמה חודשים באירופה, וב-1 בפברואר 1919 פורק הקורפוס.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

ב-29 ביולי 1921 הוקם הקורפוס מחדש כיחידה של המשמר הלאומי, וב-15 באוגוסט 1927 הוא הפך ליחידה של הצבא הסדיר. ב-1 באוגוסט 1940 הופעל הקורפוס מחדש בפורט ג'יי, ניו יורק, והוא החל לאמן את יחידותיו למלחמה. הקורפוס לחם במהלך המערכה בתוניסיה תחת פיקודו של לויד פרדנדאל, ונחל תבוסה בקרב מעבר קסרין בפברואר 1943, אך הסב אבדות קשות לקורפוס אפריקה הגרמני בפיקודו של הפילדמרשל ארווין רומל. לאחר התבוסה החליף דווייט אייזנהאואר את פרדנדאל בגנרל ג'ורג' פטון, אשר פיקד על הקורפוס במהלך השלבים האחרונים של המערכה. פטון התגלה כקשוח בהרבה עם חיילי הקורפוס ממפקדו הקודם, והקפיד מאוד על נושאי שגרה יומית ומוכנות קרבית. בין השאר הקפיד שכל החיילים והמפקדים יחבשו קסדות, כולל רופאים בחדרי ניתוח. כתוצאה ממשמעת הברזל לא היה פטון אהוד בקרב החיילים, אך איכותו של הקורפוס השתפרה ובמרץ 1943 החישה מתקפת נגד של הקורפוס את סופם של כוחות הציר באפריקה. כוחותיו של פטון הדפו את כוחות הציר בקרב על רכס אל-גואטר.
ב-10 ביולי 1943 נחת הקורפוס תחת פיקודו של עומר בראדלי בסיציליה, והיה חלק מהארמייה השביעית בפיקודו של פטון, אשר לחמה בחלקו המערבי של האי. בנובמבר 1943 השתתף הקורפוס תחת פיקודו של ג'פרי קיז בפלישת בעלות הברית לאיטליה, כחלק מהארמייה החמישית שעליה פיקד מארק קלארק, אשר היה צעיר מקיז בשמונה שנים. הוא השתתף בקרב על סן פייטרו אינפיין ולאחר מכן בקרב על נהר רפידו, קרב מונטה קאסינו, פריצת הקו הגותי ומתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה. לאחר כניעת גרמניה הנאצית פעל הקורפוס באוסטריה, עד לפירוקו ב-10 באוקטובר 1945.
היסטוריה > המלחמה הקרה

במרץ 1958 הוקם הקורפוס מחדש והיה אחראי על אימון יחידות המילואים, ואף הקצה כוחות שנשלחו להילחם בווייטנאם. ב-5 ביוני 1970 פורק הקורפוס.
דניאל וייס (חוקר)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1942 (בן 82 בערך) גווילין, הרפובליקה העממית של סין 
 ענף מדעי:  הנדסת אווירונאוטיקה וחלל
 מקום לימודים:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 מוסדות:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 
דניאל וייס (נולד ב-1942) הוא פרופסור מחקר אמריטוס בטכניון, ראש התוכנית הכלל טכניונית למערכות אוטונומיות. המדען הראשי במשרד המדע והטכנולוגיה החל משנת 2010. חבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים (The Israel Academy of Sciences and Humanities) החל משנת 2013.
ביוגרפיה

נולד בגווילין, סין, להוריו הוגו ורוזי, שברחו מוינה באמצעות ויזות שניתנו על ידי קונסול סין בווינה. בגיל 7 עלה עם הוריו ולאחר שהייה במעברת אגרובנק בגבעת אולגה, עבר להתגורר בקרית ים, שם למד עד כתה ח, בוגר המחזור הראשון של בית ספר יסודי אורים. בוגר בית הספר התיכון קריית מוצקין. נישא ב 1967 לנירה מבית זרצקי ולהם שלשה ילדים - יוסף (1969) דפנה ( 1974) ואורי (1980). שירת בחיל האוויר ובמילואים במפא"ת
פרופ' וייס החל את לימודיו בטכניון בשנת 1960 בעתודה האקדמית בפקולטה להנדסה אווירונאוטית. את התארים הראשון, השני והשלישי קיבל בטכניון, בו הוא משמש חבר סגל בכיר בפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל החל משנת 1973. הועלה לדרגת פרופסור מן המניין בשנת 1983. הוא פרופסור מחקר החל משנת 2002. חבר האקדמיה הישראלית למדעים, חבר האקדמיה הלאומית האמריקנית להנדסה, עמית האגודה האמריקנית לפיזיקה.
תחומי התמחותו מגוונים וכוללים אווירודינמיקה, מדעי הים, מדעי החלל, ומדיניות מדע. בטכניון היה: דיקן הפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל בשנים 1987–1988. מנהל מוסד שמואל נאמן למחקר מתקדם במדע וטכנולוגיה בשנים 1990–1995. דיקן בית הספר ללמודי מוסמכים 1996–1998. שימש פרובוסט בשנים 1998–2000.
וייס שימש גם חבר דירקטוריון בחברות מנועי בית שמש, התעשייה האווירית והמכון לחקר ימים ואגמים יו"ר הוועדה הלאומית לתשתיות חלל.
בשנת 2011 התמנה למדען הראשי במשרד המדע והטכנולוגיה. המינוי ניתן לו על ידי ידידו מהטכניון שר המדע והטכנולוגיה פרופ' דניאל הרשקוביץ. הרשקוביץ אמר על המינוי: "מדובר באדם בעל ניסיון רב בתחומים המורכבים שבהם עוסק משרד המדע והטכנולוגיה, אשר שימש כחבר הוועדה המנחה של סוכנות החלל הישראלית (סל"ה), וליווה מקרוב את התהליכים השונים במשרד לאורך השנים ואת תחום החלל באופן מיוחד. אני מאחל לו הצלחה רבה בתפקידו. הצלחתו בתפקיד תהיה לטובת המשרד וכמובן לטובת המדינה". החל מ-2012 מכהן כיו"ר המכון הבינאוניברסיטאי באילת.
דניאל וייס פרסם שני ספרים ולמעלה- מ-160 מאמרים בעיתונות המדעית.
הערות שוליים

↑  שירות הידען, ‏חמישה מדענים ומדעניות מצטרפים היום לאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, באתר "הידען", 2 בדצמבר 2013
1 2  פרופ' דניאל ויס מהטכניון מונה לתפקיד המדען הראשי של משרד המדע והטכנולוגיה באתר הידען, 27 באוקטובר 2010
↑  שני פרופסורים מהטכניון קודמו למעמד היוקרתי של פרופסור מחקר
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276251405171  ISNI: 0000 0000 6732 2531  LCCN: n83208197  NLK: KAC201715179  ORCID: 0000-0001-8992-6659  VIAF: 9817149108520868780009   WorldCat (עם VIAF): 9817149108520868780009
מבצע ביצות פריפיאט

| --- | --- |
 תאריך:  19 ביולי 1941 – 31 באוגוסט 1941 (44 ימים) 
 מקום:  ברסט, Polesia Region, Pinsk Voblast, מינסק 
 מטרה:  יהדות ברית המועצות 
 סוג:  מבצע צבאי, טבח, punitive expedition 
 הרוגים:  כ־17,500
 מבצע:  SS Cavalry Brigade, הדיוויזיה ה-162 (ורמאכט), הדיוויזיה ה-252 
 
"ביצות פריפיאט" (Pripiatsümpfe), גם "צעדת פריפיאט" היה שם הקוד של פעולת ענישה שערכו הכוחות הגרמניים במלחמת העולם השנייה ביולי ובאוגוסט 1941. הפעולה כוונה לרצח ההמוני של האוכלוסייה היהודית המקומית משטחי תשע המחוזות של ביילורוסיה ושלוש מחוזות באוקראינה באזור ביצות פריפיאט ונהר פריפיאט.
המבצע נחשב למבצע ההשמדה ההמוני הראשון המתוכנן על ידי גרמניה הנאצית. במהלך המבצע נהרגו לפחות 13,788 בני אדם בשלב הראשון ו-3,500 גברים יהודים נהרגו בשלב שני. הכפרים דווארץ, חוצ'אן, אזיאראני, סטאראז'ובצי וקרמנה, נהרסו כליל בשריפה וטורוב נהרסה חלקית. אמצעי ההוצאה להורג העיקרי היה ירי המוני, לאחר שהאוכלוסייה המקומית רוכזה. נוסדו גם שיטות אחרות, כולל דחיפת אנשים לביצות ולטביעתם, אם כי מעשה זה היה במידה רבה לא יעיל בשל רדידות המים.
היסטוריה

המבצע הגיע בהוראה מהרייכספיהרר אס אס היינריך הימלר שהסמיך לכך את חטיבת הפרשים של האס אס, כמו גם את הוורמאכט ודיוויזיות חיל הרגלים שלו 162 ו-252, בפיקודו הכללי של מפקד האס אס והמשטרה אריך פון דם באך-צלבסקי. החל מ-28 ביולי 1941 ועד אוגוסט המבצע נערך בשני שלבים, כאשר השלב השני החל ב-14 באוגוסט.
תעודות גרמניות שנלכדו על המבצע הגיעו למוסקבה בינואר 1942, ופורסמו במכתב הממונה על יחסי חוץ של ברית המועצות (שר), שהונפק ב-27 באפריל. המכתב הופנה לכל המדינות שברית המועצות קיימה איתן יחסים דיפלומטיים. ההערכה היא כי הפרסום וההלם הבינלאומיים שנגרמו מנתונים אלה הניעו את הנאצים להסתיר או להרוס חומרים אחרים הנוגעים למבצע זה.
תחילת האירועים

ב-19 ביולי 1941, דיוויזיות הפרשים של האס אס 1 ו-2 הוכפפו למפקד האס אס והמשטרה אריך פון דם באך-צלבסקי לפעולה שנועדה להתקיים בשני שלבים. תאריך ההתחלה של המבצע נחשב ל-28 ביולי 1941.  באותו יום הועברו שני גדודי פרשים של האס אס לברנוביץ' לצורך "סירוק שיטתי של ביצות פריפיאט".
זמן קצר לאחר מכן הורה הימלר על הקמת חטיבת פרשים של האס אס בפיקודו של הרמן פגליין. כמו כן, הימלר הורה לפון באך להציג בפניו את התוכנית הצבאית של פעולת ההשמדה. "הצו המיוחד" של הימלר מיום 28 ביולי 1941 הורה על פון דם באך להשמיד בחריפות את אוכלוסיית אזור ביצות פריפיאט - לירות בגברים, לגרש נשים וילדים, להחרים את בעלי החיים והאוכל, לשרוף הרגלים. לעומת זאת, היה חשוב "לחוס" על האוכלוסייה "שמפגינה יחס נעים לגרמנים" ואף לחמשה באופן חלקי. פקודותיו של הימלר למבצע הועברו לפגליין דרך סגן בריגדפיהרר קורק קנובלאוך, שנפגש עימו ועם באך-זלבסקי ב-28 ביולי במגוריהם החדשים בליאכוביצ'י בביילורוסיה. פגליין פירש את הוראות אלה באופן הבא: חיילי האויב במדים היו אמורים להילקח בשבי, ואלה שנמצאו מחוץ למדים היו אמורים לירות בהם. גברים יהודים, למעט כמה עובדים מיומנים כמו רופאים ועובדי עור, יחוסלו בירי. פגליין חילק את השטח שיש לכסות לשני חלקים המחולקים על ידי נהר פריפיאט, כאשר הגדוד הראשון לוקח את המחצית הצפונית והגדוד השני בדרום. הגדודים עברו את דרכם ממזרח למערב דרך השטח שהוקצה להם והגישו מדי יום דיווחים על מספר ההרוגים והכלואים.
הימלר הודיע לפגליין במברק ב-1 באוגוסט שהמספרים שנהרגו עד כה היו נמוכים מדי. כעבור כמה ימים הוציא הימלר צו משטרתי מספר 42, שקרא להרוג את כל הגברים היהודים מעל גיל 14. הנשים והילדים יובלו לביצות ויוטבעו. כך היו היחידות של פגליין מהראשונות בשואה שחיסלו קהילות יהודיות שלמות. מכיוון שהמים בביצות היו רדודים מדי ובאזורים מסוימים לא היו ביצות, הוכח כי לא מעשי להטביע את הנשים והילדים, כך שבסופו של דבר גם הם נורו.
השלב הראשון

כוחות של גדוד פרשים של האס אס הראשון עברו מברנוביץ' לכיוון לחוביצ'ה – איוואצביצ'י – ברזה קרטוסקה – פרוז'ני ו"סרקו" את השטח מדרום, דרום-מזרח ודרום-מערב והגיעו לנהר פריפיאט. כוחות של גדוד הפרשים השני עברו מלוצק לקאמן-קשירסקי – דרוהיצ'ין, איבאנבה, סארני, לוניניץ ופינסק, וסרקו את השטח מדרום ומצפון לנהר פריפיאט, עד למפגש עם גדוד הפרשים הראשון.
בתיאום עם האס אס, ביצע איינזצגרופן B את ההשמדה ההמונית של האוכלוסייה היהודית בפינסק. מלבד זאת, כמה אלמנטים מדיוויזיות הפרשים של אס אס הקימו את הכוח המוביל שנועד לחסום כוחות סובייטים שפרצו מהכיתור בסביבת כביש סלוצק - באברויסק ב-27 ביולי.
השלב השני

כוחות חטיבת פרשים של אס אס עברו מקו הרכבת הראשוני של ברנוביץ'-לוניניץ מזרחה וניהלו את עבודת "הטיהור" של הגדה הימנית והשמאלית של נהר פריפיאט.
במהלך שלב זה נלחם הגדוד השני בגדוד אחד או שניים של הכוחות הסדירים והלא-סדירים הסובייטיים ב-21 באוגוסט 1941 ליד טורוב. על פי הדיווח מיום 29 באוגוסט, אבדות החטיבה היו 23 הרוגים ופצועים, ואבדן הכוחות הסובייטים היה בין 600 ל-700 הרוגים ו-10 שבויים.
השלב השני של המבצע הסתיים ב-29 באוגוסט או ב-31 באוגוסט. בדו"ח הסופי של פגליין על המבצע, מיום 18 בספטמבר, נכתב כי הם הרגו 14,178 יהודים, 1,001 פרטיזנים, ו-699 חיילים מהצבא האדום עם הפסדים של 17 הרוגים, 36 פצועים ו-3 נעדרים. ההיסטוריון הנינג פייפר מעריך שמספר היהודים שנהרגו בפועל היה קרוב יותר ל-23,700.
ראו גם

ועידת מוהילב
לקריאה נוספת

Miller, Michael (2006). Leaders of the SS and German Police, Vol. 1. San Jose, CA: R. James Bender. ISBN 978-9-3297-0037-2.  Miller, Michael (2006). Leaders of the SS and German Police, Vol. 1. San Jose, CA: R. James Bender. ISBN 978-9-3297-0037-2.  Miller, Michael (2006). Leaders of the SS and German Police, Vol. 1. San Jose, CA: R. James Bender. ISBN 978-9-3297-0037-2.
Pieper, Henning (2015). Fegelein's Horsemen and Genocidal Warfare: The SS Cavalry Brigade in the Soviet Union. Houndmills, Basingstoke, Hampshire: Palgrave Macmillan. ISBN 978-1-137-45631-1.  Pieper, Henning (2015). Fegelein's Horsemen and Genocidal Warfare: The SS Cavalry Brigade in the Soviet Union. Houndmills, Basingstoke, Hampshire: Palgrave Macmillan. ISBN 978-1-137-45631-1.  Pieper, Henning (2015). Fegelein's Horsemen and Genocidal Warfare: The SS Cavalry Brigade in the Soviet Union. Houndmills, Basingstoke, Hampshire: Palgrave Macmillan. ISBN 978-1-137-45631-1.
הערות שוליים

1 2 3  Miller 2006, p. 309.
↑  (Lazyebnikaw and Pase)
↑  Pieper 2015, pp. 79, 119.
↑  Pieper 2015, p. 79.
↑  Pieper 2015, pp. 80–81.
1 2  Pieper 2015, p. 81.
↑  Pieper 2015, pp. 86, 88–89.
↑  Pieper 2015, pp. 89–90.
↑  Pieper 2015, pp. 119–120.
↑  Miller 2006, p. 310.
↑  Pieper 2015, p. 120.
נתן פרידלנד

| --- | --- |

 לידה:  1808 ה'תקס"ח ליטא 
 פטירה:  1883 (בגיל 75 בערך) י"ח באדר ב' תרמ"ג ארץ ישראל, ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 תקופת הפעילות:  ?–1883 
 רבותיו:  יוסף זונדל מסלנט 
 
הרב נתן פרידלנד (תקס"ח - י"ח באדר ב' תרמ"ג ; 1808–1883) היה רב, דרשן, סופר ופעיל למען רעיון יישוב ארץ ישראל בתקופת מבשרי הציונות.
ביוגרפיה

נולד בשנת 1808 בערך בעיר טאורגה בליטא, ושימש בה כדרשן. היה תלמידו של רבי צבי הירש ברוידא רבה של סלנט ושל ר' יוסף זונדל מסלנט. הוא הגיע בדרך עצמאית לעיסוק ביישוב ארץ ישראל ובדרכי הגאולה, וסבר כי הגאולה תבוא בדרך הטבע, כאשר השלב הראשון יהיה 'קיבוץ ראשון' של לומדי תורה שיעלו לארץ כדי לשבת וללמוד, ו'קיבוץ שני' יהיה כאשר מלכי הגויים יתעוררו לשלוח את היהודים לארצם. היה מסתובב בערים ובעיירות, ובדרשותיו עורר את שומעיו לעודד עלייה לארץ ישראל ולרכוש שם קרקעות. במסגרת מסעותיו כדי להשיג הסכמות לספרו הראשון "כוס ישועה ונחמה" ביקר ב-1858 בעיר טורון ופגש את ר' צבי הירש קלישר. הרב קלישר מצא בו שותף לדעה ולדרך. גם המקורות בדברי חז"ל עליהם התבססו השניים היו דומים. הרב קלישר נתן לו הסכמה נלהבת לספרו, ומאז הפך פרידלנד לשותפו ולשליחו של הרב קלישר בפעולות השונות למען יישוב ארץ ישראל.
ב-1860 נסע לפריז ושם פנה לאלברט כהן, מנהל ענייני הצדקה של משפחת רוטשילד, כדי שיתמוך ברעיון יישוב ארץ ישראל. הוא אף יעץ לרב קלישר לשלוח לכהן עותק מספרו דרישת ציון שהיה אז עדיין בכתב יד. בפריס הוא נפגש גם עם אדולף כרמייה, ממייסדי חברת כל ישראל חברים, ועורר גם אותו לעסוק ביישוב ארץ ישראל. שני האישים נטו לדעתו בשאלת ארץ ישראל. לאחר הצלחותיו אלה בפריס העז פרידלנד להגיש מכתב בקשה לקיסר נפוליאון השלישי, שהיה ידוע כתומך נלהב בשחרור עמים מדוכאים. למכתבו צירף גם מכתב מאת הרב קלישר. הוא התקבל לראיון אצל הקיסר וביקש ממנו שישתדל שהמדינות תמסורנה את ארץ ישראל ליהודים. הקיסר ענה לו במכתב בו טען כי היחסים עם האימפריה העות'מאנית אינם מאפשרים לפעול למען ארץ ישראל כעת, אולם כשיישתפרו היחסים ישתדל לעשות זאת. עם המכתב הזה נסע ללונדון ופגש במשה מונטיפיורי בניסיון לרתום אותו לעניין, אך משה מונטיפיורי דחה את פנייתו.
ב-1866 הוציא את המהדורה השנייה של "דרישת ציון". הוא הרבה להסתובב בקהילות ישראל, דרש בענייני הגאולה, קרא לעלייה וגייס כספים ליושבי ארץ ישראל. לאחר מות הרב קלישר ב-1874 ניסה לגייס כספים לפיתוח החלקה שרכש הרב קלישר מול קבר רחל, "נחלת צבי" אולם הדבר לא עלה בידו והחלקה נשארה שוממה. הוא עלה ארצה בסוף ימיו ונפטר בי"ח באדר ב' תרמ"ג (1883) ונטמן בהר הזיתים.
משנתו

הרב פרידלנד אמר על עצמו: "מחצית שנות חיי הקדשתי לטיפוחה של ארץ ישראל".
בספרו "יוסף חן" הביא את דברי רבו רבי זונדל מסלנט שבעצמו עלה לארץ ישראל, וטען כי אין הגאולה תלויה בתשובה, אלא בפעולת עם ישראל לעלות לארץ וליישב אותה.
"אחרי המחלוקת הנ"ל (האם גאולה תלויה בתשובה) חתמה הגמרא שם "ושתק רבי אליעזר". ואמר לי מו"ר (ר' יוסף זונדל) תנצב"ה כי שתיקה כהודאה דמיא, דאל"כ למה צריכה הגמרא דווקא פה לסיים "שתק ר"א" דלא כהרגיל, אלא רק להודיע שהודה לר"י (שגאולה לא תלויה בתשובה) והראה לי ב'פרקי דר"א' שהודה ר' אליעזר בפירוש, נמצא רב יחידאי שהדבר תלוי בתשובה [עיי' סנהדרין צז:], ואחרי תיבות "ושתק רבי אליעזר" הביאה הגמרא תכף ומייד על זה "ואמר רבי אבא אין לך קץ מגולה מזה שנאמר ואתם הרי ישראל ענפכם תתנו ופריכם תשאו לעמי ישראל כי קרבו לבוא", היינו על כל הנ"ל, כאומר: אין תשובה מעכבת ואין קץ מעכב, כי אין קץ בדבר רק זה הקץ המגולה, כאשר בכל זמני הכושר יתקרבו ישראל לבוא אל ארץ הקדושה של נחלת שדה וכרם והארץ תתן להם יבולה בשפע רב זה הוא הקץ המגולה, וזה הוא דור שבן דוד בא (כי סתמא דגמרא כתבה שם "ואמר רבי אבא" בוא"ו אף שלא נזכר שם ר' אבא מקודם, לומר שר' אבא סובב הולך על כל דברי התנאים והאמוראים שם)"
ספריו

כוס ישועה ונחמה - חלק א', ברסלויא תרי"ט
קול צופייך, המבורג תרכ"ד
סולו סולו המסילה, לעסלא תרכ"ו
יוסף חן - חלק א', ורשה  תרל"ח
יוסף חן - חלק ב', ורשה תרל"ט
קול אבירי הרועים
כתבי הרב פרידלנד בתוספת מבוא הערות וביאורים מאת ד"ר ישראל קלוזנר, ראו אור בהוצאת מוסד הרב קוק בשנת תש"מ.
הערות שוליים

↑  על גלגוליה של החלקה עד ימינו בספרו של נדב שרגאי "על אם הדרך - סיפורו של קבר רחל", הוצאת שערים, ירושלים תשס"ה, עמ' 129
↑  דרישת ציון, הוצאת מוסד הרב קוק תשס"ב, עמ' 198
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007426478405171  GND: 1013048326  ISNI: 0000 0001 2018 0545  LCCN: n85218615  NTA: 172034965  VIAF: 53133277   WorldCat (עם VIAF): 53133277
אורח נטה ללון

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ש"י עגנון
 שפת המקור:  עברית 
 תורגם לשפות:  גרמנית, טורקית, ספרדית, אנגלית, צרפתית, פורטוגזית, רוסית, ארמנית
 סוגה:  רומן 
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת שוקן
 תאריך הוצאה:  1939
 מספר עמודים:  352
 
"אוֹרֵחַ נָטָה לָלוּן" הוא רומן בן שמונים פרקים מאת ש"י עגנון שפורסם ב-1939, שעלילתו מתרחשת ב"שבוש", שלימים הבהיר עגנון שהיא למעשה בוצ'אץ', עיירת הולדתו בגליציה.
המספר, האורח שנטה ללון, בא מארץ ישראל לביקור בעיירה בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה, ובסופו של הסיפור הוא חוזר לירושלים. בסיפור המחיש עגנון במלוא חומרתו את המשבר שבו היו נתונים יהודי פולין לאחר מלחמת העולם הראשונה, ושהגיע לשיאו בשנות השלושים. דרך הרומן נפרשות בפני הקורא האידאולוגיות של התקופה והמחלוקות סביבן: ציונות, סוציאליזם, קומוניזם ואנרכיזם. עגנון מתעמת בספר עם שאלות אמונה קשות: אובדן האמונה של חלק מהדמויות בעקבות טרגדיות פרטיות וציבוריות, שאלת ההשגחה הפרטית, ההתערבות האלוהית במתרחש, עולה כל הזמן ומבצבצת מבין השורות, בתוכחה לשמיים. יש הרואים את הסיפור כמבוסס על ביקורו הקצר של עגנון בבוצ'אץ' באוגוסט 1930.
בטקס הענקת פרס נובל לספרות לעגנון אמר יו"ר ועדת הפרס, אנדרס אסטרלינג, שהספר הוא אולי הישגו הגדול ביותר של עגנון. חוקר הספרות דן לאור הוסיף כי יצירה זו: "אינה רק מיטבו של עגנון, אלא, קרוב לוודאי, נקודת הגובה של הסיפורת העברית במאה העשרים בכללותה".
יצירת הסיפור ופרסומו

עגנון עסק בכתיבת הרומן באינטנסיביות במשך כשנה וחצי. ב-18 באוקטובר 1938 החל הרומן להתפרסם כסיפור בהמשכים בעיתון "הארץ". הסיפור פורסם על גבי 139 גיליונות רצופים של העיתון, ופרקו האחרון פורסם ב-7 באפריל 1939. במכתב לשלמה זלמן שוקן מ-3 באפריל 1939 תיאר עגנון:
לאחר מכן עמל עגנון על פרסום הרומן כספר, השביעי בסדרת כל סיפוריו, וכהרגלו תיקן ושינה את הסיפור, חרף מחאותיו של המו"ל, גרשום שוקן. הספר יצא לאור בספטמבר 1939, זמן קצר לאחר כיבוש פולין בתחילתה של מלחמת העולם השנייה. בגרסה זו של הסיפור היו בו כ-148 אלף מילים. בשנת 1950, לקראת הוצאתה לאור של המהדורה השנייה של "כל סיפוריו של שמואל יוסף עגנון", פורסמה גרסה מורחבת בת כ-175,000 מילים.
עלילת הסיפור מיוסדת על מאורע שאכן אירע: ביקור שערך עגנון בבוצ'אץ', עיר הולדתו, באוגוסט 1930. אולם בעוד עגנון שהה בעירו שבוע אחד, לוח הזמנים של הרומן ממושך יותר: האורח מגיע אל העיירה בערב יום הכיפורים, והוא עוזב אותה בחזרה בדרכו לארץ ישראל אחרי תשעה באב. ברומן נוצרת הקבלה בין דמות המספר לבין הסופר עצמו (ראו בהרחבה להלן), אך יש לזכור שלא מדובר בסיפור אוטוביוגרפי ואף לא בסקירה היסטורית, אלא בסיפור בדיוני.
היצירה מהווה עבור עגנון ניתוק חבל הטבור ממקורותיו ומעירו מתוך מטרה להתערות בעירו החדשה, ירושלים.
בשנת 1950 הוענק לעגנון פרס ביאליק על ספרו "אורח נטה ללון".
הספר תורגם לגרמנית (1964, 1966, 1993, 2019);  טורקית (1996); ספרדית (1967); אנגלית (2004, 2018); צרפתית (1973); פורטוגזית (2014) ורוסית (2016).
פרשנות > שם הספר

מקור השם "אורח נטה ללון" הוא בפסוק בספר ירמיה: ”מִקְוֵה יִשְׂרָאֵל ה' מוֹשִׁיעוֹ בְּעֵת צָרָה לָמָּה תִהְיֶה כְּגֵר בָּאָרֶץ וּכְאֹרֵחַ נָטָה לָלוּן” (יד, ח). ארבע פעמים מזכיר המספר שהוא כאורח נטה ללון:
המספר מתאר את יחסה של רחל, בתו של בעל המלון שבו התגורר: "הייתי בעיניה כאורח נטה ללון, שהיום כאן ומחר במקום אחר".
בהמשך הוא שב ומתאר: "אף אני הלכתי לביתי זה מלוני, שהרי גר אני בארץ וביתי רחוק מכאן מהלך כמה מאות פרסאות ואיני אלא כאורח נטה ללון".
האורח מספר על שהייתו במלון: "מחמת האורחים נדחה אותו אורח שנטה ללון. עדיין הוא דר בחדר הנאה שבמלון. אבל אין מטפלים במזונותיו ואין עושים לו סעודות גדולות."
לאחר שהמספר חזר לירושלים ושכר דירה לו ולמשפחתו הוא מתאר: "קרוב לשנה מטולטל הייתי בנכר כאורח נטה ללון ופתאום יושב אני בתוך ביתי בין כלי וספרי עם אשתי וילדי."
הביטוי "אורח נטה ללון" שימש את עגנון ביצירה מוקדמת שלו, ככותרת הפרק התשיעי של הסיפור הקצר "חופת דודים", שפורסם
לראשונה בכתב העת "השילוח" בסתיו 1913.
פרשנות > המספר

המספר ברומן זה אינו רק מי שצופה באירועים ומדווח עליהם, אלא הוא נוטל חלק פעיל בעלילה, ואף פועל לשינוי מהלך העניינים בניסיונו להחיות את בית המדרש הישן – זהו מספר גיבור.
ברומן נוצרת הקבלה בין דמות המספר לבין הסופר עצמו: המספר נקרא בשם שמואל, הוא ארצישראלי, בן ארבעים ואחת בעת כתיבת הסיפור, נשוי ואב לשני ילדים, והוא מתואר כסופר במקצועו. דברי המספר: "והואיל והגעתי לתלפיות זכרתי פורענות שבאה לי שם, שהחריבו ערביים את ביתי" תואמים אף את הביוגרפיה של עגנון. יתרה מכך: ירוחם חפשי מדקלם באוזני המספר "שיר שחיברת עד שלא עלית לארץ ישראל", וזהו שיר שפרסם עגנון (בנוסח שונה מעט) בשנת 1904. על הקבלות אלה כתב גרשון שקד: "מבחינת הזהות סופר־מסַפר תופס 'אורח נטה ללון' מקום מיוחד ביצירתו של עגנון. אין לך יצירה משלו, שבה מרובות כל כך ההקבלות הגלויות בין חיי הסופר לבין דמות המספר."
בחלק ניכר מהרומן מביא המספר את סיפוריהם של תושבי שבוש כפי שנמסרו לו. במרבית המקרים הוא מדווח על מה שסופר לו, ובחלק מהמקרים הוא מביא את הסיפור כציטוט מפי הדמות שסיפרה את סיפורה.
מפעם לפעם מציג המספר ביקורת עצמית על מהלך סיפורו. דוגמה לכך: "אלף פעמים אמרנו נחזור לענייננו ולא חזרנו. בתוך כך הסחנו דעתנו מעצמנו, ואין אנו יודעים מה ענייננו ומה אין ענייננו. פתחנו באורח ובמפתח בית המדרש והנחנו את האורח ואת בית מדרשו וטיפלנו באחרים."
פרשנות > שיבה מאוחרת

הרומן הוא סיפור של שיבה מאוחרת. המספר חוזר לשבוש שנים רבות לאחר שעזב אותה, ומגלה שבעקבות מלחמת העולם הראשונה חל בה שינוי רב. מיד עם כניסתו לעיר הוא רואה כי "מן הבתים הגדולים של שתי קומות של שלוש קומות של ארבע קומות לא נשתיירו אלא הדיוטאות התחתונות, ואף הן רובן חרבות. ויש בתים שלא נשתייר מהם אלא מקומם בלבד. ... כל המקומות כולם נשתנו, ואפילו האוירים שבין בית לבית נשתנו. לא כמות שראיתי אותם בקטנותי ולא כמות שהראום לי בחלום סמוך לחזירתי." גם מבחינה רוחנית השתנתה העיר: בית המדרש הישן לא חרב, אך מרבית הספרים שהיו נעלמו והפעילות בו נפסקה. מי שמחזיקים במפתח של בית המדרש אינם רואים צורך בו, ומעניקים אותו לאורח.
חוקר הספרות ברוך קורצווייל כתב על המספר כי "כל פעולותיו בשבוש הן ניסיון נוגע עד לב ליצור לעצמו בזעיר אנפין ריקונסטרוקציה חיה של שבוש אתמולית. החיים המחודשים כביכול, בבית המדרש ומסביב לו, התמיכות באנשים עניים, כל אווירה זו של התחדשות מדומה של עולם האתמול – כל זה מבליט ביתר עוז את האמת האחת: הכל עבר וחלף."
אברהם בנד מציין כי הנוסטלגיה, שהנחתה את האורח בביקורו, הופכת, בעקבות המפגש עם המציאות, לחלום בלהות.
מוטיב השיבה המאוחרת מופיע בסיפורים נוספים של עגנון, בהם "והיה העקוב למישור" ו"פרנהיים".
פרשנות > המפתח

בסקירה של הרומן, שפורסמה זמן קצר לאחר צאתו לאור, ציין הסוקר: "כשם שאין בספור פאבולה, כך אין נפש מרכזית בכל הנפשות שבו: הנפש המרכזית הוא מפתח בית-המדרש הישן בעיר שבוש שבגליציה." כך ראה את המפתח גם ברוך קורצווייל. המפתח אכן מופיע לכל אורך הרומן, יותר מכל דמות אחרת שבו מלבד האורח: מסירת המפתח לאורח מידי מחזיקיו שאין להם חפץ בו, פתיחת בית המדרש באמצעות המפתח, אובדן המפתח ויצירת מפתח חדש במקומו, חלומו של המספר בילדותו על מפתח, מסירת המפתח לבנם התינוק של ירוחם חפשי ורחל ומציאת המפתח האבוד בירושלים, הרחק מהמנעול שאותו הוא פותח.
קורצווייל עמד על משמעותו של המפתח: עם קבלתו האורח "נהפך למעין 'גביר', שליט על העיירה היהודית, הוא דואג לבית המדרש ומכלכל כמה אנשים, הוא 'בעל המפתח'.  והואיל ובית המדרש הישן הוא הבניין הנכבד ביותר, כמקום תורה לשעבר, מסמלת השליטה על מפתח בית המדרש את השליטה על אותו עולם ישן-נושן כולו. ברם, אורחנו מגיע לשלטון בשעה שממלכתו שרויה בפרפורים בין חיים ומות." 
אובדן המפתח מגביר את תחושת הזרות של המספר: "מיום שננעל בית המדרש בפני איני מוצא מקום לעצמי. עד שלא אבדתי את המפתח הייתי יוצא לשוק ומדבר עם הבריות או יוצא ליער או שמטייל בשדה, משאבד לי המפתח נעשו כל המקומות זרים לי. אם יצאתי לחוץ, לא מצאתי קורת רוח מיציאתי, ואם חזרתי למלון, לא מצאתי קורת רוח מן המלון."