stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מנחם גולן
ביוגרפיה

גולן נולד בטבריה בשם מנחם גלובוס לנוח ודבורה, שעלו מפולין בשנות ה-20 של המאה ה-20. בהמשך עִברת את שם משפחתו ל"גולן", כאשר היה מראשוני החניכים בקורס טיס של חיל האוויר. במלחמת העצמאות השתתף כטייס בקרבות בעמק הירדן ובשחרור העיר טבריה. לאחר המלחמה נסע גולן בן העשרים ללמוד תיאטרון בלונדון, סיים בהצטיינות את האקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (L.A.M.D.A) והמשיך בבית הספר הנודע אולד ויק (Old-Vic school). בן דודו הוא המפיק הישראלי-אמריקאי, יורם גלובוס.
כשחזר לישראל כעבור שלוש שנים התקבל כעוזר-במאי ב"הבימה". הוא ביים הצגות של פיטר פריי, אפרים קישון ויגאל מוסינזון, ביים הצגות בתיאטרון המטאטא והקים את תיאטרון "השדרה", שהעלה את המחזה המצליח "עליזה מזרחי". כמו כן הקים ב-1954 תיאטרון לילדים בשם "תילון" ראשי תיבות של תיאטרון ילדים ונוער. בין ההצגות שהעלה נמנו דוד קופרפילד, הציפור הכחולה, היידי בת ההרים, לכלוכית, אוהל הדוד תום, ילדי רב החובל גרנט, אמיל והבלשים ועליסה בארץ הפלאות.
בשנת 1960 נסע להשתלם בקולנוע באוניברסיטת ניו יורק והצטרף לקבוצה שעבדה עם המפיק והבמאי רוג'ר קורמן.
באמצע שנות ה-60 היה שותף ב"תיאטרון הורוד", תיאטרון מסחרי.
ביוגרפיה > במאי קולנוע

בשנת 1963 חזר ארצה וביים את סרטו הראשון, "אלדורדו", בהשתתפות חיים טופול וגילה אלמגור. הסרט זיכה אותו בפרס כינור דוד. ב-1964 ביים את הסרטים, "דליה והמלחים" ו"שמונה בעקבות אחד" ובאותה שנה החל לשתף פעולה עם בן-דודו יורם גלובוס. השניים הקימו את חברת ההפקות "סרטי נח" (על שם אביו של גולן). גלובוס כמפיק וכמפיץ וגולן כבמאי וכמפיק יצאו יחדיו לדרך ארוכה, כשאחת ממטרותיהם היא לפרוץ לשוק הבינלאומי. במהלך שנות ה-60 וה-70 הם הפיקו עשרות סרטים, חלקם מהמשפיעים והאהובים ביותר בקולנוע הישראלי: "סאלח שבתי" (1964) של אפרים קישון, "אני אוהב אותך רוזה" (1972), "הבית ברחוב שלוש" (1973) של משה מזרחי, "אסקימו לימון" (1978) של בועז דוידזון. בתקופה זו ביים גולן סרטים רבים, בהם "פורטונה" (1966), "999... עליזה מזרחי" (1967), "מרגו שלי" (1969), "מלכת הכביש" (1970), "לופו" (1970), "קזבלן" (1973) ו"מבצע יונתן" (1977). הסרט "מבצע יונתן" הצליח בעולם והיה מועמד לפרס אוסקר ולפרס גלובוס הזהב.
ביוגרפיה > במאי ומפיק בהוליווד

בשנת 1978 עברו גולן וגלובוס להוליווד ורכשו את חברת ההפקות הקטנה קנון גרופ. ב-1980 הפיקה החברה סרט בשם "התפוח" בעלות של 10 מיליון דולר, מחזמר מדע בדיוני המתרחש בשנת 1994 שכתבו קובי רכט ואיריס יוטבת; סרט זה מופיע לעיתים קרובות ב"רשימת הסרטים הגרועים ביותר בהיסטוריה", אם כי במקביל הפך לסרט פולחן בשל כך. לאחר מספר כישלונות, התחילה חברת קנון להצליח, ותוך כמה שנים קנו לעצמם גולן וגלובוס מעמד של מפיקי-על. ב-1984 הפיק בישראל את השגריר בכיכובם של רוברט מיצ'ם ורוק הדסון (בסרטו האחרון). ב-1986 ביים גולן בישראל את סרטו ההוליוודי "מחץ הדלתא". ב-1987 הגיעה חברת "קנון" לשיא כשהפיקה 35 סרטים בשנה זו בלבד, בהם "מעבר לשיא" עם סילבסטר סטאלון, "לוחמי החופש" עם פיטר פונדה", עיתונות שחורה" עם כריסטופר ריב ומורגן פרימן, ואת "גברים קשוחים אינם רוקדים" של הבמאי נורמן מיילר על פי תסריט של רוברט טאון. באותה שנה גם הפיק גולן את סרטו של גודאר, "המלך ליר", אחת מכמה הרפתקאות של סרטי "איכות" שאליהן נכנס גולן לצד סרטי המתח והפעולה הרבים, שבהם כיכבו כמה מהתגליות של גולן, בהם צ'אק נוריס, ז'אן-קלוד ואן דאם, ושרון סטון.
ב-1989 חברת "קנון" נכנסה לחובות ונמכרה. גולן נפרד מגלובוס והקים בעצמו את חברת "סרטי המאה ה-21", איתה הפיק בין השאר את "קפטן אמריקה" (1990). בשנות ה-90 המוקדמות נסגרה החברה.
ביוגרפיה > החזרה לישראל

באמצע שנות ה-90 שב גולן לישראל והחל לביים מחזות זמר. בין מחזות הזמר שהציג היו "עוץ לי גוץ לי", "זורבה היווני", "עליסה", "אנני", "אוליבר טוויסט", "היפה והחיה". המצליח בהם היה "צלילי המוסיקה" בכיכובה של חני נחמיאס.
ב-1995 השתתף בסרט "זכרון דברים" בבימויו של עמוס גיתאי.
גולן החזיק בחברת "ניו קנון", שבמסגרתה ביים בין השאר את הסרט, "השיבה מהודו", (2002) על פי הרומן הנודע של א. ב. יהושע.
בשנת 2005 יצא סרטו, "ימים של אהבה", החוזר אל ז'אנר הבורקס.
בשנת 2007 יצא סרטו, "ריקוד מסוכן", והחלו צילומי סרטו החדש של גולן "הכתובה" המבוסס על המחזה "הכתובה" של אפרים קישון משנת 1959.
בשנת 2008 הקים מחדש את "תיאטרון השדרה" הישן שלו ושב להפיק הצגות כמו "עליזה מזרחי", "אוליבר טוויסט", "טופל'ה טוטוריטו", "הרשל'ה" ו"ר' הרשל".
בדצמבר 2010 נעצר לאחר שטס לחוץ לארץ למרות צו עיכוב יציאה מהארץ. בריאיון לנדב בורנשטיין בחדשות 10 סיפר ששוטרים הכו אותו כשחזר לארץ, ושעומדים נגדו חובות של מאות אלפי שקלים.
גולן היה נשוי לרחל, אותה הכיר ביפו. לשניים נולדו שלוש בנות, אחת מהן היא הפסיכולוגית הקלינית והפסיכואנליטיקאית, רות גולן.
באוקטובר 2013 מעד גולן, נפל ברחוב ונחבל בראשו. הוא אושפז במצב חמור בבית-החולים. על אף מצבו הקשה הגיע גולן באמבולנס, על כיסא גלגלים, לפרמיירה של מחזמר בהפקתו – "אלדוראדו", על פי יגאל מוסנזון, בכיכובם של מירי אלוני ומני פאר.
מאז המקרה היה שרוי גולן בבריאות ירודה והוא נפטר ב-8 באוגוסט 2014, בגיל 85. לבקשתו נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
במסגרת רצועת התעודה "הסיפור האמיתי" של הערוץ הראשון הופק סרטו של דורון ערן, "גרסת הבמאי", העוסק בגולן.
ביוגרפיה > הנצחה

ב-8 באוקטובר 2018, בטקס בהשתתפותו של רון חולדאי, הוסר הלוט מעל לוחית זיכרון בכניסה לביתו של מנחם גולן ברחוב רבי חנינא 25 ביפו.
פרסים והוקרה

פרס כינור דוד – שמונה פעמים, בהן: כדאי להשלים...
תשכ"ד – במאי הקולנוע של השנה, על "אלדורדו"
תשכ"ה – על "שמונה בעקבות אחד"
1994 – פרס אופיר של האקדמיה הישראלית לקולנוע על מפעל חיים
1999 – פרס ישראל לקולנוע
2007/8 – פרס הוקרה מיוחד במסגרת פרס הבמה לילדים ונוער
2014 – תואר יקיר העיר תל אביב יפו
סרטים ישראלים שביים (רשימה חלקית)

1963 – "אלדורדו"
1964 – "דליה והמלחים"
1964 – "שמונה בעקבות אחד"
1966 – "פורטונה"
1966 – "מבצע קהיר"
1967 – "999... עליזה מזרחי"
1968 – "טוביה ושבע בנותיו"
1969 – "מרגו שלי"
1970 – "הפריצה הגדולה"
1970 – "לופו"
1971 – "מלכת הכביש"
1971 – "כץ וקרסו"
1972 – "שוד הטלפונים הגדול"
1972 – "הבריחה אל השמש"
1973 – "קזבלן"
1975 – "יהלומים"
1977 – "מבצע יונתן"
1979 – "הקוסם מלובלין"
2002 – "השיבה מהודו"
2005 – "ימים של אהבה"
2007 – "ריקוד מסוכן"
2008 – "הכתובה"
סרטים ישראלים שהפיק (רשימה חלקית)

1964 – "סאלח שבתי"
1964 – "שמונה בעקבות אחד"
1966 – "פורטונה"
1966 – "מבצע קהיר"
1967 – "999... עליזה מזרחי"
1968 – "נס בעיירה"
1968 – "טוביה ושבע בנותיו"
1969 – "מרגו שלי"
1970 – "לופו"
1970 – "הפריצה הגדולה"
1971 – "מלכת הכביש"
1972 – "אני אוהב אותך רוזה"
1973 – "הבית ברחוב שלוש"
1973 – "קזבלן"
1974 – "אבו אל בנאת"
1976 – "משפחת צנעני"
1976 – "לופו בניו יורק"
1977 – "מבצע יונתן"
1978 – "אסקימו לימון"
1979 – "נישואין נוסח תל אביב"
1979 – "יוצאים קבוע"
1979 – "הקוסם מלובלין"
1980 – "אמי הגנרלית"
1981 – "שפשוף נעים"
1982 – "אהבה אילמת"
1983 – "הרקולס"
1984 – "עדות מאונס"
1985 – "הרימו עוגן"
1986 – "מחץ הדלתא"
1986 – "מלכת הכיתה"
1986 – "השגעון הגדול"
1987 – "אהבה צעירה"
2005 – "ימים של אהבה"
2007 – "ריקוד מסוכן"
2008 – "הכתובה"
לקריאה נוספת

מרט פרחומובסקי, 'האיש שהמציא את הקולנוע הישראלי', סינמטק 157 (2009), 10–17
רות גולן, והיית לי ככנרת לגולן: מנחם גולן, פרקים ראשונים. סרטי נוח 2018
הערות שוליים

↑  אורי קליין, יובל לסרטו הראשון של מנחם גולן, "אלדורדו", באתר הארץ, 30 בוני 2013
↑  רן דביר, איריס וקובי רכט והתפוח שלהם, דבר, 16 בנובמבר 1980
התפוח המכני, "העולם הזה", גיליון 2207 מ-19 בדצמבר 1979, עמוד 60
↑  Troy Brownfield, The Worst Movie Musicals Ever, The Saturday Evening Post, ‏August 7, 2020
↑  Ebba Wester, Dethroning The Serious In The Apple (1980), Radical Art Review, ‏Jul 26, 2019
↑  רחל נאמן, ביקורת קולנוע - 'השגריר' - הוד, תל־אביב, כותרת ראשית, 12 בספטמבר 1984
↑  נירית אנדרמן, מנחם גולן ויורם גלובוס: שני בני הדודים מטבריה שכבשו את הקולנוע בארה"ב, באתר הארץ, 19 בנובמבר 2010
1 2  עדנה פיינרו, "גולן בלי גלובוס זה כמו קאן בלי טיילת", חדשות, 17 במאי 1989
↑  אורי קליין, נקודה אדומה, באתר הארץ, 5 בדצמבר 2002
↑  אורי קליין, באמבטיה עם מנחם גולן, באתר הארץ, 2 בינואר 2006
↑  אורון שמיר, עכבר העיר, אחד הסרטים הגרועים של השנה, באתר הארץ, 11 באפריל 2007
↑  אורי קליין, הכתובה: מנחם גולן יורד נמוך, באתר הארץ, 14 באוגוסט 2008
↑  ציפי שוחט, "עליזה מזרחי" יועלה כמחזמר, באתר הארץ, 4 ביוני 2008
↑  יניב קובוביץ, הבמאי מנחם גולן עוכב לחקירה בנתב"ג, באתר הארץ, 20 בדצמבר 2010
↑  יעל געתון, מנחם גולן עזב את ישראל על אף צו האוסר זאת, באתר הארץ, 21 בדצמבר 2010
↑  הסיפור האמיתי - "גרסת הבמאי", הערוץ הראשון; ביקורת: אריאנה מלמד, המסך הקטן קטן עליו, באתר ynet, 20 בספטמבר 2010
↑  חולקו פרסי "כינור דוד", דבר, 23 בדצמבר 1964
↑  חולקו פרסי "כינור דוד", דבר, 4 בינואר 1966
1 2  שאול שיר-רן, קוסם על הגג, מעריב, 20 בספטמבר 1979
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אין | זוכה פרס אופיר על מפעל חיים לשנת 1994 - מנחם גולן | הבא: 1995 - דוד פרלוב |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310842705171  PLWABN: 9810610078205606  BNE: XX4579819  BnF: cb14037051x (data)  CiNii: DA10699307  GND: 140453318  ISNI: 0000 0001 1556 6144  LCCN: n85185291  MusicBrainz: 2712dea0-735e-4d05-a50b-95ed50c01eb0  NKC: xx0156230  NLK: KAC201114544  NTA: 070823839  PIC: 339491  SNAC: w63v0zkk  SUDOC: 077653939  VIAF: 35893703   WorldCat (עם VIAF): 35893703
אלכסנדר ארוטיוניאן

| --- | --- |

 לידה:  23 בספטמבר 1920 ירוואן, הרפובליקה הראשונה של ארמניה 
 פטירה:  28 במרץ 2012 (בגיל 91) ירוואן, ארמניה 
 מקום קבורה:  הפנתאון על שם קומיטס 
 מוקד פעילות:  ברית המועצות, ארמניה 
 מקום לימודים:  Music Vocational School named after Alexander Spendiaryan, קונסרבטוריון קומיטאס של ירוואן 
 סוגה:  אופרה, מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  ארמנית, רוסית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין, דרגה 1 (1949)  מסדר הקדוש מסרוב משדוץ (2001)  עיטור הדגל האדום של העמל (1956)  מדליית חורנאצי (1998)  פרס המדינה של ברית המועצות (1970)  St. Sahak-St. Mesrop Medal (2004)  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית (1964)  עיטור אות הכבוד הארמני (2011)  עיטור מהפכת אוקטובר (1980)  אמן של כבוד של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית (1956)  אמן העם של ברית המועצות (1970)  אזרח כבוד של ירבאן (1987)  אזרחות כבוד של גיומרי (2005) 
 www.alexanderarutiunian.com
 פרופיל ב-IMDb
 
אלכסנדר ארוטיוניאן (בארמנית: Ալեքսանդր Հարությունյան; ‏23 בספטמבר 1920, ירוואן, ארמניה - 28 במרץ 2012) היה מלחין ופסנתרן ארמני, מורה באקדמיה למוזיקה בירוואן. הוא ידוע בעיקר בזכות הקונצ'רטו לחצוצרה ולתזמורת שלו וזכה על יצירותיו בפרסים חשובים בברית המועצות ובארמניה, בהם פרס ברית המועצות. בשנת 1970 זכה בתואר אמן העם של ברית המועצות.
ביוגרפיה

ארוטיוניאן נולד בשנת 1920 באריוואני, ירוואן של ימינו כבנם של גריגור ארוטיוניאן, איש צבא, ושל אלאונורה.
ב-1927 בגיל 7 הוא התקבל למחלקת הילדים של הקונסרבטוריון הממלכתי של יראן על שם קומיטס ומאוחר יותר בגיל 14 התקבל לקורסים הרגילים של הקונסרבטוריון - בכיתה לפסנתר של אולגה בבסיאן, בכיתה להלחנה של סרגיי ברחודריאן ושל ורג'ס טליאן.
אחרי שסיים את לימודיו בקונסרבטוריון, בשנים 1942–1943 השתלם בכיתת הפסנתר של קונסטנטין איגומנוב ובכיתת ההלחנה של כריסטופור קושנריוב.
בשנים 1946–1948 שהה במוסקבה והשתלם שם ב"בית תרבות ארמניה" אצל גנריך ליטינסקי (הלחנה ופוליפוניה), אצל ניקולאי פייקו (עיבוד מוזיקלי), אצל ויקטור צוקרמן (ניתוח מוזיקלי), אצל דמיטרי רוגאל-לוויצקי ואצל אלכסנדר ופריק (תזמור) ובכיתת הפסנתר של בוריס ברלין.
הוא חזר לירוואן שם והופיע כפסנתרן סולן, בשנים 1965–2008 לימד הלחנה בקונסרבטוריון המקומי (החל משנת 1977 כפרופסור) ומאוחר יותר הפך למנהל המוזיקלי הקבוע של התזמורת הפילהרמונית של ירוואן (1954–1990). אראם חאצ'טוריאן התוודע אליו במהלך קונגרס למוזיקה שנערך במוסקבה וניבא לו עתיד מבטיח[דרוש מקור]. היה לאחד מחברי "קבוצת החמישה הארמנית".
ב-1939 התקבל ארוטיוניאן לאיגוד המלחינים של ברית המועצות, היה חבר בהנהלתו, וכן החל משנת 1975 חבר באיגוד אנשי הקולנוע של הרפובליקה הארמנית.
ב-1948 זכה ארוטיוניאן בפרס סטלין על הקנטטה שלו "המולדת" אותה הלחין כעבודת גמר בעת לימודיו במוסקבה. תזמורת ומקהלת הרדיו של ברית המועצות ביצעה אותה בבכורה בנובמבר 1948. ב-1949 הוא כתב "פתיחה חגיגית", שבוצעה בנובמבר אותה שנה בבכורה באולם הגדול של הפילהרמונית של לנגיגרד, תחת ניצוחו של ייבגני מרבינסקי. המשיך לזכות בהערכת השלטון על יצירות ששילבו בהן מסורות של המוזיקה העממית הארמנית, כגון "אגדת העם הארמני" (1960), "אודה ללנין" (1967) ו"המנון לאחווה" (1970).
עם יצירותיו הרבות של ארוטיוניאן נמנות יצירות לכלי נגינה רבים, קטעים על נושאים ארמניים, ווקאליזות, האופרה "סאיאט נובה", מוזיקה לסרטים, ואף שירי מוזיקה קלה. ביצירות רבות של ארוטיוניאן ניתן לשמוע מוטיביים מן המוזיקה הארמנית העממית, שימוש נרחב במודוסים וסלסולים למיניהם.
יצירות

יצירות תזמורתיות
קונצרט הפתיחה (1944)
סוויטה דאנס (בשנת 1952)
סימפוניה בדו מינור (1957)
הסינפונייטה לתזמורת מיתרים (1966)
קונצרטים
קונצ'רטו לפסנתר (1941)
קונצ'רטו לחצוצרה (1950)
קונצ'רטו לפסנתר ותזמורת (1951)
קונצ'רטו לכינור "ארמניה-88" 1988 לכינור ולתזמורת מיתרים
קונצ'רטינו לצ'לו ולתזמורת קטנה (1976)
קונצ'רטו לחליל (1980)
קונצ'רטו לאבוב (1977)
קונצ'רטו לחצוצרה בלה במול מז'ור (1950)
וריאציות על חצוצרה ותזמורת (1973)
קונצ'רטו לקרן יער (1962)
קונצ'רטו לטרומבון (1991)
קונצ'רטו לטובה (1992)
אלגיה על חצוצרה ותזמורת (2000)
מוזיקה קולית
"קנטטה על המולדת" (1948)
קונצ'רטו לסופרן ותזמורת (1950)
"האגדה של העם ארמני" - שיר (1960)
"סאייאט נובה", אופרה (1967)
"אודה ללנין" למקהלה ותזמורת (1967)
מוזיקה קאמרית
רביעיית מיתרים (1947)
קונצרט סקרצו על חצוצרה ופסנתר (1955)
סונטה לוויולה, "רטרו" (1983)
"סקיצות ארמני" על החמישייה (1984)
סונטה, שיר לכינור ופסנתר (1985)
אריה ואח סקרצו על חצוצרה ופסנתר (בשנת 1987)
סוויטה לאבוב, קרן ופסנתר (1998)
מוזיקה לפסנתר
"פולי סונטה" (1946)
"6 מצבי רוח" (1976)
פרסים

1949 – פרס סטלין
1962 - פרס אומן העם הארמני
1970 - פרס אומן העם של ברית המועצות
1972 - הפרס של מדינת ארמניה
1977 – פרס אלכסנדרוב (מדליית זהב)
1983 – פרס אורפאוס (ארצות הברית) על הפופולריות לה זכה המלחין בארצות הברית
1998 – מדליית מובסס חורנאצי (ארמניה)
2005 - מדליית זהב של Royal United Service Institution
אדום בפולמוס היהודי-נוצרי

העם האדומי נחשב לשנוא ובזוי במקרא ובספרויות שנגזרות ממנו, התלמוד והמשנה היהודיים ו"הברית החדשה" הנוצרית.
לאורך הפולמוס היהודי-נוצרי הייתה אדום למוטיב גידוף של כל קבוצה דתית כנגדה יריבתה.
בשיח היהודי

מבחינת היהודים הפכה אדום לסמל לדיכוי של האימפריה הרומית תחילה (ייתכן שבשל קשרי בית הורדוס בעלי השורשים מאדום עם השלטונות הרומיים) ושל יורשתה הנוצרית, האימפריה הביזנטית, לאחר מכן, ומשם כינוי גנרי לכלל הממלכות הנוצריות באירופה בימי הביניים.
היו כאלה שטענו כי השימוש בשם "אדום" כלפי הנוצרים הוא בשל היות רוב הנוצרים הראשונים צאצאי האדומים שגוירו באונס על ידי יוחנן הורקנוס במאה השנייה לפני הספירה, ולא יהודים אתניים.
בשיח הנוצרי

את השנאה של הנוצרים הראשונים כלפי האדומים אפשר לייחס לימי קלאודיוס בהם דאג ידידו ושליט פרובינקיית יהודה, אגריפס הראשון שהיה בעל שורשים אדומיים, להציל את בני העם היהודי מהרדיפות הדתיות של שלטונות האימפריה הרומית, שהיו למנת חלקם של הנוצרים בלבד בשל כך. הוא גם אחראי להתדרדרות האחיזה של הנוצרים הראשונים בירושלים בתקופת בית שני ולנדידתם אל מחוץ לשטחי יהודה ולהפיכתם ממיסיונרים שפעלו בעיקר כלפי היהודים, לכאלה שעוסקים בעיקר בהמרת דת של עובדי אלילים זרים.
חלק מהכמרים הנוצרים ניסו לאורך ההיסטוריה לנגח את היהודים אשר מולם הם מתפלמסים ושכנגדם הם מטיפים הם "צאצאי אדום שדתם היא למעשה 'תלמודיות' ולא הדת הישראלית המקראית", "ישראל האמיתי" או "זרע יעקב" כדי לפגום באמינות טענות היהודים על היות דתם הדת האמיתית של האל (וסירובם של היהודים להמרת דתם) וכדי לבדל בין היהודים שאותם תיעבו ובין ישו שבו הנוצרים מאמינים. טענות אלו שימשו להתרת דמם של היהודים שהותקפו בפוגרומים בגלות באירופה הנוצרית בהיותם מיעוט חסר יכולת הגנה מספקת לאורך זמן.
הערות שוליים

↑  Esau, Ishmael, and Christian Europe: Medieval Edom, Cambridge: Cambridge University Press, 2019, עמ' 91–136, ISBN 978-1-316-51037-7
↑  פרופ' אפרים חזן, הפולמוס היהודי־נוצרי בפיוטי תחינה של הרשב"ץ..., "אתר הפיוט והתפילה", הספרייה הלאומית, 2022
↑  Ram Ben-Shalom, Medieval Jews and the Christian Past: Jewish Historical Consciousness in Spain and Southern France, Liverpool University Press, 2015-10-29, ISBN 978-1-78962-778-7. (באנגלית)
↑  Yair Davidiy, Germany and Edom, Lulu.com, 2016, ISBN 978-1-329-99122-4. (באנגלית)
↑  אגריפס הראשון, באתר TLV Streets – אישי רחוב
↑  Just Say Know: What "Real Christians" Believe about Jews, Jews for Judaism, ‏2008-06-18 (באנגלית)
משה רדמן אבוטבול

| --- | --- |

 לידה:  6 באוקטובר 1984 (בן 40) לוד, ישראל 
 שם לידה:  משה רדמן
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  תואר ראשון בכלכלה וחשבונאות מאוניברסיטת תל אביב
 עיסוק:  יזם, יוצר תוכן, מרצה, יועץ, פעיל חברתי
 תחום סיקור:  מחאה, חדשנות, שיווק וטכנולוגיה
 מספר צאצאים:  3
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  mosheradman
 טוויטר (X):  @RadmanMoshe
 
משה רֶדְמָן אַבּוּטְבּוּל (נולד ב-6 באוקטובר 1984) הוא ממובילי המחאה נגד הרפורמה המשפטית והמחאה נגד ממשלת נתניהו השישית, יזם ומשקיע היי-טק, יוצר תוכן, מרצה ויועץ בתחום החדשנות.
ביוגרפיה

רדמן אבוטבול נולד וגדל בלוד לשרה (לבית אבוטבול) ויצחק רדמן. אביו הוא בן לניצולי השואה מפולין, עובד עירייה, ואימו בת לעולים ממרוקו, מנהלת חנות ספרים. מגיל בית הספר היסודי למד במסגרות לילדים מחוננים ובהם בית ספר למחוננים ומסלול מצטיינים באוניברסיטת בר-אילן. הוא עזב את התיכון אחרי כיתה י', והקדיש את השנתיים עד הצבא לעבודה ולקריאה. למד לבחינות הבגרות בצורה אוטודידקטית וקיבל אישור להיבחן ללא מוסד שמגיש אותו.
שירת בצה"ל כקצין איסוף בחיל מודיעין השדה ובהמשך כקצין מחקר באמ"ן. במסגרת השירות קיבל אות מצטיין קורס קצינים ואות מצטיין חילי. הוא השתחרר משירות קבע בשל בעיה רפואית שאילצה אותו לעבור ניתוח מוח מורכב.
לאחר שחרורו מצה"ל עבד מספר שנים כמורה במסגרת קורסי הכנה לבחינה הפסיכומטרית ובהמשך למד לתואר ראשון דו-חוגי בכלכלה ובחשבונאות באוניברסיטת תל אביב. עוד לפני סוף לימודי התואר הראשון החל לעבוד כמתרגל ובהמשך כמרצה במסגרת המכינה לחשבונאות של אוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה > פעילות עסקית

ב-2014, בתום לימודי התואר, הקים רדמן אבוטבול עם שותף את קבוצת iGroup, שניהלה מועדוני לקוחות מבוססי בינה עסקית והתאמה אישית, בהיקף של מאות אלפים ביוני 2018 פרש מתפקידו כמנכ"ל הקבוצה ומכר את אחזקותיו בה.
החל מ-2018 ייעץ וליווה רדמן אבוטבול חברות בין־לאומיות גדולות בתחומי בינה מלאכותית וחדשנות, והעביר הרצאות וסדנאות בתחום הבינה המלאכותית לארגונים. בשנים 2021–2023 היה חבר דירקטוריון בחברת הנדל"ן G-CITY (לשעבר גזית גלוב).
ב-2022 ייסד וניהל את חברת ההזנק Anyverse Studio, שפיתחה את BraVer, משחק טיפולי במציאות מדומה. בינואר 2023 הקפיא את פעילות החברה על רקע המשבר החברתי בישראל והחליט להיאבק ברפורמה המשפטית.
ביוגרפיה > פעילות תקשורתית

רדמן אבוטבול כתב טור קבוע בעיתון "גלובס" בתחום החדשנות בכלל והבינה המלאכותית בפרט ויצר את הפודקאסט Digital.Tech.Business שעסק בהתפתחויות בעולמות הבינה המלאכותית וטכנולוגיה והקשר שלהם לעולם העסקי הוא התראיין כמומחה בנושאים אלו בתקשורת.
ביוגרפיה > הוראה

רדמן אבוטבול מרצה בחוג לניהול של המכללה למינהל לסטודנטים לתארים ראשון ושני במנהל עסקים. בין השאר הוא מלמד את הקורס "טכנולוגיות בשירות השיווק". כמו כן, בנה את הקורס הראשון בישראל שעוסק בבינה מלאכותית יוצרת ומטאברס (Metaverse) "טכנולוגיות משבשות קווים לדמותן".
ביוגרפיה > מחאה ופעילות ציבורית

לאחר פרסום תוכנית הרפורמה המשפטית ב-4 בינואר 2023, הודיע רדמן אבוטבול לעובדי החברות בבעלותו שהם יוצאים לחופשה ללא תשלום, שהפכה בהמשך לפיטורים, והקדיש את כל זמנו למחאה נגד הרפורמה. הוא ייסד ביחד עם פעילים נוספים את קבוצת "מחאת ההייטקיסטים", והחליט לקחת על עצמו את תחום ההסברה. הסרטון הראשון שיצר נועד להפריך את הטענה שהושמעה באותם ימים על ידי מקדמי הרפורמה, שאין בבית המשפט העליון שופטים מזרחים ושמטרת הרפורמה היא לאזן את הרכב השופטים. הסרטון זכה למיליוני צפיות, והשפיע על השיח, והוא המשיך בפורמט זה ויצר עשרות סרטונים על מהלכי הרפורמה, על פייק ניוז ועל פעולות המחאה, והתראיין בתקשורת. בנוסף נפגש עם תומכי הרפורמה, על מנת להסביר את המשמעויות והסכנות הגלומות בה לדעתו.
במהלך חודשי המחאה נאם בבמות שונות ברחבי ישראל במסגרת המחאות בכלל זה בהפגנה הראשית בקפלן (תל אביב). ב-18 ביולי יזם ביחד עם מובילי מחאה נוספים (שקמה ברסלר, רן הר נבו ועמי דרור) מסע רגלי המוני מרחוב קפלן בתל אביב לירושלים כאקט מחאה נגד כוונותיה של הקואליציה לאשר בקריאה שנייה ושלישית את החוק לצמצום עילת הסבירות.
לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל יזם עם מתנדבים נוספים פעולות שונות, בהן יום אבל אזרחי, הקמת פרויקט התיעוד "אוצרים אמת" שבמסגרתו אוגדו אלפי סרטונים ותמונות למטרת תיעוד, הנצחה וחקירת הטבח ביישובי העוטף.
בדצמבר 2023 האשים את ראש הממשלה בנימין נתניהו בהנדסת תודעה והדגיש את חשיבות המשך המחאה בצל המלחמה. הוא יזם הפגנות בקריאה לקביעת מועד לבחירות, שהחלו בשדרות רוטשילד בתל אביב, ובהמשך עברו לכיכר הבימה, לרחוב קפלן בתל אביב ולמוקדים נוספים בישראל.
במהלך המחאה נעצר מעל חמש פעמים על ידי המשטרה, החל ממרץ 2023, בעקבות חסימת כבישים. בכמה מהמעצרים הוכה על ידי שוטרים, פונה מזירת המעצר על ידי אמבולנס, ואף אובחן כסובל מזעזוע מוח ואושפז בטיפול נמרץ בבית חולים. עם השחרור מהמעצר בחודש מרץ 2024, אסרה עליו השופטת להשתתף בהפגנה בלתי חוקית למשך חודש ימים, ודרשה פיקוח צמוד להשתתפותו בהפגנה.
בשנת 2023 נכלל ברשימת הצעירים המבטיחים ("40under40") של אתר "אייס".
ב-11 באפריל 2024 התפרסם תחקיר של עמרי מניב בערוץ 12 הטוען כי רדמן אבוטבול גייס תרומות בשם פעילי מחאה והעביר חלק מהסכום לחברה פרטית בבעלותו. רדמן אבוטבול פרסם תשובה מפורטת הכוללת מסמכים עם אישור רו"ח ועו"ד, שלטענתו דוחה את ההאשמות נגדו.
במאי 2024 החל לשדר את הפודקאסט "כל הקלפים על השולחן" במסגרתו הוא מראיין אנשים מרכזיים בציבוריות הישראלית.
הליכים משפטיים > תביעה נגד אראל סג"ל וערוץ 14

במרץ 2024 הגיש תביעת דיבה בסך 518 אלף ש"ח נגד אראל סג"ל ו"עכשיו 14", על דברים שייחסו לו בפעילות המחאה שלו.
חיים אישיים

רדמן אבוטבול נשוי למיטל ואב לשלושה. הוא מתגורר בתל מונד.
דוגרלנד

מפה המראה את מיקומה המשוער של דוגרלנד (לפני כ-10,000 שנה) שהייתה גשר יבשתי בין בריטניה לאירופה היבשתית
הקו האדום מסמן את שרטון דוגר שהוא כנראה מורנה הנוצר בפליסטוקן
דוגרלנד הוא שם המשמש ארכאולוגים לתיאור רצועת יבשה רחבת ידיים שחיברה בין האי הבריטי לאירופה היבשתית, במהלך ולאחר עידן הקרח האחרון. עם עליית מפלס מי הים, נבלע השטח בהדרגה על ידי מי הים, עד שנעלם לפני כ-11,700 שנה. הוא נקרא על שם שרטון דוגר שנמצא במרכזו.
מחקר גאולוגי מעלה את האפשרות שדוגרלנד היה שטח אדמה שהשתרע מחופה המזרחי של בריטניה עד לחופה של הולנד המודרנית ועד החופים המערביים של גרמניה ודנמרק.
ככל הנראה הייתה בדוגרלנד סביבת מחיה עשירה, שכללה גם התיישבות אנושית במהלך התקופה המזוליתית.
כבר בתחילת המאה ה-20 נידון הפוטנציאל הארכאולוגי של האזור, והעניין בו גבר ב-1931 כאשר ספינת דייגים מסחרית דגה בין שרטונות בגדותיו של הלימן והאוור מזרחית לסחף גררה שפיץ של קרן מחודדת מהודרת שתוארכה לזמן שבו האזור היה טונדרה.
מאוחר יותר העלו כלי שיט שרידי אריה וממותה, יחד עם שרידים נוספים של חיות יבשה, וכמות קטנה של כלים ונשק פרהיסטוריים.
ראו גם

יבשת שקועה
ברינגיה
מסרק הכינים מלכיש

מסרק הכינים מלכיש הוא מסרק עשוי שנהב שהתגלה בלכיש, ונושא כתובת כנענית מתקופת הברונזה התיכונה או המאוחרת שעניינה משאלה שהמסרק יסלק כינים. המשפט המופיע בכתובת הוא המשפט השלם העתיק ביותר שהתגלה כתוב באלפבית, הגם שיש המסתייגים מהקריאה המוצעת.
המסרק התגלה בחפירת שכבה ארכאולוגית המתוארכת לתקופת הברזל, אך צורת האותיות החרוטות עליו מקדימה את יצירתו לתקופת הברונזה המאוחרת. שיני המסרק נשברו בעת העתיקה, אך בין בסיסיהן ששרדו נמצאו שאריות כינים. האותיות חרוטות בחריטות זעירות, והחוקרים הבחינו בהן רק חמש שנים לאחר גילוי המסרק בחפירה. חלק מאותיות הכתובת ידועות היטב מכתובות כנעניות קדומות אחרות, בעוד אחדות מהאותיות פוענחו לפי השוואה לאלפביתים שהשתלשלו מהכתב הכנעני, כגון האלפבית האוגריתי והכתבים הדרום-ערביים העתיקים. הטקסט עצמו, כפי שפוענח על־ידי חוקרי המסרק, נושא מאפיינים לשוניים העשויים לשפוך אור על קדמות השפות השמיות הצפון־מערביות. חוקרים שונים העלו סברות שונות בנוגע למטרת הכתובת.
רקע

לכיש הייתה עיר־מדינה כנענית מרכזית באלף ה־2 לפנה"ס. בלכיש התגלו שלושה מסרקים, נוסף למסרק עם הכתובת: אחד התגלה בקבר ומתוארך לתקופת הברונזה המאוחרת, ושנים נוספים מתוארכים למאה ה־12 לפנה"ס. מסרקים בעת העתיקה נוצרו מעץ, עצם או שנהב. מסרקי שנהב מתקופת הברונזה המאוחרת נמצאו בלבנט בלכיש, גזר, מגידו, אוגרית ועוד, וכן בכתיון ובאנקומי (אנ') שבקפריסין ואף באתרים באיטליה, ומתקופת הברזל 1 בעקרון ובאשקלון; הגם שחלקם נשאו סצנות אמנותיות, הם לא נשאו כתובות. מכיוון שלא היו פילים בכנען בתקופות היסטוריות, מסרקי שנהב ודאי יובאו מארצות אחרות, ככל הנראה מצרים (שם הם היו ידועים עוד מהתקופה הטרום־שושלתית). המסרק אולי נוצר במצרים או במקום אחר באפריקה ויובא כמוצר מוגמר לכנען, או שנוצר בכנען מחומר גלם שיובא מאפריקה, על־ידי בעל מלאכה מקומי, שאולי הייתה לו הכשרה מצרית בגילוף שנהב. צורת המסרק, שלא מעידה על תכנון פני שטח ייעודים לכיתוב, וכן הפער בין רמת הגימור הגבוהה של המסרק לצורת החיתוך הלא אחידה של האותיות, מעידה לפי מנדל על חריטת הטקסט לאחר יצירת המסרק, ככל הנראה בנפרד מתהליך הייצור עצמו. עם זאת, מנדל הציעה שייתכן שייצור מדויק של המסרק נדרש לתפקודו התקין, בעוד הטקסט עצמו לא דרש עבודה קפדנית במיוחד כדי למלא את מטרתו.
הכתובת הקדומה על מסרק השנהב מצטרפת לשורת כתובות קדומות נוספות שהתגלו בלכיש ומהוות עדות למרכזיותה של לכיש בהיסטוריה המוקדמת של האלפבית.