stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ירושלים בתקופה המוסלמית המוקדמת
תיאור פיזי של העיר > רבעים > הרובע הנוצרי

הנוצרים התגוררו ברוב השטח של ירושלים בשכנות מעורבת עם מוסלמים וערבים עד לסוף התקופה המוסלמית בה תחמו הנוצרים את מושבם והמוסלמים יצאו מתחום זה לאזורים אחרים בעיר. ברובע שלט אז הפטריארך היווני של ירושלים. על פי ויליאם מצור היו גבולות הרובע כדלקמן: הגבול הצפוני נקבע על ידי חומת העיר הנמשכת ממגדל דוד דרך מגדל הפינה – מגדל טנקרד ומשם עד לשער שכם. בתוך העיר נתחם הרובע על ידי הקרדו המערבי עד לאזור השווקים ומשם בזווית ישרה לכיוון שער יפו. מתאר זה מקביל – בשינויים קלים – לרובע הנוצרי של היום. ליבו של הרובע הייתה כנסיית הקבר ובסמוך לה עמד מסגד עומר. בשנת 1898 נתגלתה בסמוך לכנסייה כתובת שתוארכה על ידי שארל קלרמון-גנו לשנת 970 ובה חקוקה הכתובת:
”מהמעון הטהור הוצאה פקודה הנאצלת לשימור ולשיקום מסגד זה ושלא יאופשר, בשל סיבה כלשהי, ללא מוסלמי להיכנס, אף לא במטרת ... או בשל סיבה אחרת ... יש להיזהר ולקיים צו זה שכן הוא נשמר בהשגחתו”
במאה ה-8 החלו בעיר פעולות בנייה של קרל הגדול - אליו פנו נוצרים תושבי ירושלים בבקשת חסות. באזור המוריסטן נבנו אכסניות לעולי רגל ובהן אכסניה מפוארת לעולי רגל נוצרים, כנסייה על שם מרים הקדושה ושוק מרכזי (פורום) שהכנסותיו הקדש לכנסייה. ממבנים אלו לא נותר כל זכר והם ככל הנראה נהרסו בשנת 1009 בהוראת הח'ליף הפאטמי אל-חאכם באמר אללה.
סוחרים מהעיר האיטלקית אמאלפי שקשרי מסחר עם האימפריה המוסלמית העניקו להם פריבילגיות קיבלו רשות ושטח מתאים להקים מנזר, אכסניה לעולי רגל שסעדו את לבם בשיירי מזונם של הנזירים ובית תפילה. גם ממבנים אלו לא נמצא שריד אף על פי שהם נבנו - ככל הנראה - לאחר שלטונו של אל-חאכם באמר אללה.
הכיבוש המוסלמי של ירושלים הותיר את מבני הדת הנוצריים ללא פגע, אך החל מאירוע זה ועד תום התקופה התחולל תהליך של הרס ועזובה שהותיר את העיר ומוסדותיה הנוצריים במצב קשה. כנסיות ומנזרים שנהרסו במהלך כיבוש ירושלים בידי הפרסים ולא נכללו במפעל השיקום של מתודיוס לא שוקמו. עיקר ההרס והנזק נגרם לאורך התקופה כתוצאה מפעולות עוינות של מוסלמים שכללו מעשי שוד, הרס בידי השלטונות, ולעיתים מעשי רצח ופרעות. עזובה של המוסדות הואצה על ידי מיסים כבדים שהוטלו על מוסדות הדת. מנזרים ששכנו מחוץ להגנת חומות ירושלים הותקפו על ידי שבטי בדואים שלעיתים אף העזו לחדור אל תוך החומות.
כך ידוע על אירועים בהם הציתו מוסלמים חלקים מכנסיית הקבר בשנת 937 ובשנת 966 הוצתה שוב הכנסייה על מנת לאפשר ביזת חפצי הקודש. נזקים אלו ונזקי רעידות האדמה הרבות שפקדו את ארץ ישראל הוחרפו על ידי החוק המוסלמי שאסר בנייה, שיפוץ או הקמה מחדש של כנסיות ומנזרים, מתוך שאיפה לא מוסתרת להביא לדיכוי הפולחן הנוצרי הענף בירושלים וסביבותיה. שיקום נזקים מוגבל התאפשר רק בלחץ ולעיתים קרובות במתן שלמונים לשלטונות.
תיאור פיזי של העיר > רבעים > שכונת הקראים

הקראים הגיעו לירושלים במהלך המאה ה-9 והתיישבו מחוץ לחומות העיר על הר הזיתים באזור הקרוי צלע היבוסי ולשכונה קראו  צלע האלף על פי הפסוק מספר יהושע יח' כח' ”וצלע האלף והיבוסי היא ירושלים”, בסמוך לשכונה זו פעל בית כנסת שומרוני בתוך קבר בני חזיר, ככל הנראה שכנה השכונה בכפר השילוח של היום אך לא נותרו כל שרידים ממנה.
תיאור פיזי של העיר > רבעים > הרובע היהודי

בעיר הביזנטית איליה קפיטולינה לא התגוררו יהודים על פי חוק. במהלך התקופה הביזנטית ניתנה רשות ליהודים לבוא ולקונן מול הר הבית.
שינוי בסטטוס זה התרחש מיד עם כיבוש העיר בידי המוסלמים. במסמכים מהגניזה של קהיר מסופר שהח'ליף עומר עודד יהודים, תושבי טבריה להתיישב בירושלים ולשאלתו "היכן תרצו לגור בעיר?" ענו – "בדרום העיר, וזהו שוק היהודים". והייתה כוונת בקשתם קרבת המקדש ושעריו, וכן מי השילוח לטבילה.
מתעודה זו עולה, שבראשית ימי שלטונם של המוסלמים בירושלים התאפשר לקהילה יהודית של שבעים משפחות לגור בשכונה בדרום העיר ליד הר הבית ושעריו.
בשנות השבעים של המאה ה-20 נערכו חפירות ארכאולוגיות על ידי רשות העתיקות בשטחים שסמוכים לדרום הר הבית. בחפירות אלה נחשפו, מתחת ליסודותיהם של הארמונות האומיים, מבני מגורים הבנויים בתוכנית דומה של חדרים מסביב לחצר מרכזית פנימית, ותוארכו לתקופה הביזנטית. באחד ממבנים אלו, השוכן סמוך לפינה הדרומית-מזרחית של הר הבית נחשף משקוף דלת, מצופה בטיח לבן, ועליו מצוירים בצבע אדום שתי מנורות של שבעה קנים ולידם לולב ומחתה – סמלים יהודיים, האופייניים לאומנות היהודית של תקופת המשנה והתלמוד. מנורות מצוירות נוספות נתגלו גם במקומות אחרים במבנה על גבי הטיח שחיפה את קירות הבניין. במהלך ניקויו של משקוף המנורות נחשף צלב בתוך מסגרת עגולה חרוט באבן. ממצא זה מעיד כי המשקוף בבית היהודי שימש קודם לכן כמשקוף בבית שתושביו היו נוצרים. כמה עשרות שנים אחר כך נבחר המקום על ידי השליטים האומיים למפעל בנייה מונומנטלי ובזה בא הקץ על שכונת היהודים שליד הר הבית.
מרכז החיים ברובע היה בית הקהילה שנודע גם בשם המערה ובו פעל בית הכנסת, אך מקומו המדויק איננו ידוע.
לקראת תום התקופה עברו יהודי העיר להתגורר בחלק הצפון מזרחי של ירושלים, שם השתתפו בהגנת העיר בעת המצור הצלבני וספגו את מלוא עוצמת ההתקפה שהביאה לכיבוש העיר.
תיאור פיזי של העיר > הר הבית > כיפת הסלע

כיפת הסלע (ערבית: قبة الصخرة, תעתיק מדויק: קבת א-לצח'רה, הגייה: קוּבַת אַ-סַ'חְ'רַה; נקראת לעיתים "כיפת הזהב") הוא המבנה המוסלמי העתיק ביותר שנשתמר ללא שינויים מהותיים, ונחשב למופת אדריכלי ואמנותי, ולפינת יסוד בתולדות האמנות והאדריכלות האסלאמיים. כיפת הסלע עצמה אינה מסגד, ולא נערכות בה תפילות בציבור, המבנה של כיפת הסלע הוא מהמפוארים במזרח התיכון. המבנה מתומן ובמרכזו כיפה, בנוי במפלס העליון של הר הבית. בדומה למספר מבני דת מועטים יחסית במזרח התיכון, למבנה אין כיוון מסוים, אלא הוא בנוי בקונצנטריות סביב העצם המקודש במרכזו.
בגג כיפת הסלע מצויה כתובת המתארכת את בנייתה לשנת 72 להג'רה, היא שנת 691/2, זמנו של הח'ליף עבד אל-מלכ מבית אומיה. מקובל לראות זאת כשנת חנוכת המבנה, אם כי ייתכן כי מדובר דווקא בתחילת הבנייה.
במרכזה של כיפת הסלע מצויה אבן השתייה (הצח'רה). פנים הכיפה עשוי סטוקו וערבסקות שצורתם מדליונים בעיטור פיתוחי צמחים ופרחים מרהיבים, אלפים במספר. מתחת לכיפה מצוי התוף, המעוטר בפסיפס שבתחתיתו כתובת אדירת ממדים, הנמשכת משני עבריו של הקיר, ובעלת אורך כולל של 240 מטר, ובה כתובת ההקדשה:
”בנה את הכיפה הזאת עבד האל, עבדאללה האמאם אלמאמון, בשנת שבעים ושתיים. מי יתן והאל ייעתר לתפילותיו ויהיה שבע רצון ממנו. אמן, ריבון העולמים, השבח לאל”
הח'ליף העבאסי אל-מאמון (813–833) שיפץ את המבנה, והחליף את פסיפסי הקיר שציינו כי המבנה נבנה על ידי הח'ליף עבד אל-מלכ בפסיפסים הנושאים את שמו, אולם לא שינה את תאריך הבנייה המופיע עליהם.
תוכנית מבנה היכל הסלע
חתך אנכי של מבנה כיפת הסלע
כיפת הסלע, תמונה מסוף המאה ה-19
כיפת הסלע כבית המקדש, תחריט מהמאה ה-16
תיאור פיזי של העיר > הר הבית > מסגד אל-אקצא

מסגד אל-אקצא (ערבית: المسجد الأقصى, תעתיק מדויק: אלמסג'ד אל-אקצא) משמעות השם: "המסגד הרחוק ביותר" או "המסגד הקיצון". המונח "מסגד אל-אקצא" נזכר בקוראן, והפרשנות המוסלמית המקובלת, מייחסת את הפסוק למסע לילי, שעל-פי המסורת המוסלמית, ערך מוחמד ממכה אל הר הבית בירושלים. מסגד אל-אקצא נבנה תחילה מעץ, בתאריך לא ידוע. על פי מסורות אחדות, הוא הוקם במצוותו של הח'ליף עומר עצמו. בכל מקרה ידוע כי המסגד כבר עמד על תילו בשנת 679, כיוון שבן התקופה, הנזיר ארקולף, מעיד שראה את המבנה:
כמו כן, באותו מקום מפורסם שבו היה פעם המקדש הבנוי לתלפיות, בנו הסרצנים, בקרבת החומה ממזרח, בית תפילה רבוע, בנוי בנייה גסה; הם הקימו אותו מקרשים מוגבהים וקורות גדולות מעל איזה שהם שרידי הריסות, ואותו הם פוקדים; ונאמר כי אותו בית יכול להכיל שלושת אלפים איש בו בזמן
בשלב מאוחר יותר, נבנה במקום מבנה אבן. מרבית ההיסטוריונים הערבים מימי הביניים מייחסים את בנייתו לעבד אל-מלכ, בונה כיפת הסלע, ומיעוטם מייחסים אותו לבנו, וליד הראשון. המבנה הוקם מחדש לפחות חמש פעמים. הוא נהרס לחלוטין לפחות פעם אחת ברעידת אדמה ("רעש שביעית", באמצע המאה השמינית). הבניה המחודשת האחרונה הייתה ב-1035.
חזית אל-אקצא בימי המנדט הבריטי
מסגד אל-אקצא בשנת 1887
פנים מסגד אל-אקצא בשנת 1906
אל אקצא בשנת 1856
תיאור פיזי של העיר > הר הבית > כיפת השלשלת

כיפת השלשלת (בערבית "קובת א סלסלה" או "מחכמת דאוד") היא מבנה הניצב במרכז הר הבית, מעט מזרחית לכיפת הסלע, בנייתה מיוחסת על ידי מרבית המקורות ההיסטוריים והחוקרים המודרניים לעבד אל-מלכ, שמלך בין השנים 685–705. המבנה, מהקדומים ביותר שעל הר הבית, הוא מבנה קונצנטרי המורכב משני חלקים. המבנה הפנימי מורכב מכיפה שקוטרה 14 מטר הנסמכת על גבי תוף משושה העשוי מפנדנטיבים ומתחת לכל אחד מקדקודיו - עמוד. המבנה החיצוני עשוי מצולע בעל 11 צדדים. במקור, היה המבנה פתוח לגמרי, ללא כל קירות בינות לעמודים, אולם בתקופה מאוחרת יותר נסתמה אחת הצלעות החיצוניות ונהפכה למחראב. הסיבה לבניית המבנה אינה ברורה. המקורות ההיסטוריים מציעים מספר סיבות, ואף החוקרים המודרניים חלוקים ביניהם. החוקרת מרים רוזן-איילון טוענת כי מבנה זה שימש כמבנה זיכרון בעל משמעות דתית.
כיפת השלשלת
כיפת הסלע וכיפת השלשלת. ציור משנת 1837
פנים כיפת השלשלת
גומחת התפילה כיפת השלשלת
תיאור פיזי של העיר > המבנים האומיים

בסמוך להר הבית חשף בנימין מזר בחפירותיו ארבעה ארמונות ענק, שתוארכו ויוחסו לח'ליפה וליד הראשון משושלת בית אומיה (705–715 לספירה). הארמונות, המכסים למעשה את כל שטח הגן הארכאולוגי (כולל רחבת התפילה בכותל המערבי), נבנו כל אחד מהם סביב חצר פנימית קְטוּרָה (לא מקורה), והיוו יחד קריית שלטון. תיאור מבנים אלו איננו מופיע בתעודות מהתקופה המוסלמית וחשיפתם הייתה הפתעה. זיהוי מבנים אלו לא הושלם. הקמת המתחם נעשתה על ידי יישור השטח ממבנים קדומים יותר והקמת הארמונות על שטח נקי. ככל הנראה הוקמו הארמונות לאחר סיום תהליך שיקום הר הבית ולאחר בניית המסגדים שעליו. הארמונות שימשו את בעליהם לתקופה קצרה בלבד, המתחם כולו נהרס ברעידת האדמה שפקדה את הארץ בשנת 747. בימי שלטון בית עבאס שוקמו הארמונות והמבנים שופצו אך באופן חלקי ובאיכות בנייה גרועה, כבר בשלב זה החלו להשתמש באבני הארמונות לבניית בתים אחרים בירושלים. עם צמצום שטח העיר וזניחת חומות אודוקיה נזנחו הארמונות האומיים לחלוטין וחורבנם הסופי הגיע עם הכיבוש הסלג'וקי של שנת 1071 ובבוא הצלבנים לירושלים היה המתחם עזוב. מבנים אלו שכונו ארמונות אך ייעודם המדויק לא ברור לא שימשו לצרכים דתיים וכללו מבנים אדמיניסטרטיביים, מחסנים, מרחצאות, ובתי מלאכה. רוב אבני הארמונות שימשו כמה מאות שנים לאחר מכן לבניית קו ביצורים חדש, על ידי השליטים הפאטימים של ירושלים.
המבנה הגדול בקבוצת מבנים אלו סומן על ידי החופר במספר 2 והוא הקרוב ביותר אל מסגד אל-אקצא ונחשף מעבר מקורה מהמבנה אל המסגד וייתכן כי מבנה זה שימש כביתו של מושל ירושלים בתקופת ח'ליפות אומיה. חלק מקירות הארמון נבנו בשימוש משני מאבני כותלי הר הבית, שהיו פזורות בשטח לאחר החורבן. הארמון כלל חדרים רבים סביב החצר, והתנשא לגובה של שתיים או שלוש קומות.
תיאור פיזי של העיר > מפעלי מים

תושבי ירושלים המוסלמית הסתמכו על מערכות מים קדומות – מימי בית ראשון ובית שני – ששימשו במשך מאות שנים, ותוחזקו על ידי שליטי ירושלים הנוצרים והמוסלמים על מנת למלא את צורכי העיר במים למחיה. בחלוף השנים נזנחו האמות ונהרסו; במקומות רבים התפורר הטיח, העמודים נסדקו והאמה נפלה. בחלק מהמקרים פגעו חקלאים מקומיים באמה, כדי ליהנות ממימיה לטובת שדותיהם. לבסוף התייבשו האמות, ושליטי ירושלים חיפשו פתרונות אחרים לבעיית אספקת המים לעיר. הפתרון היה בדרך כלל חפירת בריכות אגירה ובורות מים בעיר ובסביבותיה, כמופיע בתיאורו של הגאוגרף המוסלמי אל-מֻקַדָּסִי בשנת 985 לספירה:
בירושלים יש שפע של מים (...) מעטים הם הבתים שאין להם בור מים אחד או יותר. בתוך העיר ישנן שלוש בריכות גדולות (...) בשטח הר הבית יש עשרים בריכות מים בגודל עצום, ויש שם כמה רובעים שבהם אין בורות מים ציבוריים, כי אם אלו מקבלים את מימיהם מניקוז הרחובות.
שפע המים שתיאר אל-מֻקַדָּסִי לא האריך ימים: שנות בצורת שפקדו את הארץ והזנחת ניקיון הבורות והבריכות, יצרו מחסור חמור במים בירושלים. לעיתים היו הבורות והבריכות מתייבשים כבר באמצע הקיץ, ותושבי העיר נאלצו לקנות מים במחיר מופקע מתושבי הכפרים הסמוכים. אלה היו שואבים מים ממעיינות מרוחקים ומביאים אותם בנאדות עור אל תושבי העיר הצמאים. מחיר המים יכול היה להאמיר כל כך, עד כי בשנות בצורת קשות מתו עניי ירושלים בצמא, מפני שלא יכלו לממן את המים שלהם נצרכו.
דמוגרפיה > מוסלמים

מקובלת במחקר הגישה כי הכיבוש היה אירוע שקט יחסית, שלא הותיר אחריו עקבות משמעותיים וכי האוכלוסייה הנכבשת בארץ-ישראל המשיכה לנהל את חייה במידה רבה כפי שהתנהלו קודם לכן. השבטים הערבים הפולשים לא התיישבו ואכלסו את ארץ ישראל אלא רובם המכריע המשיך בנדודיו עם כוחות הכיבוש צפונה, לעבר סוריה, או מערבה, לעבר מצרים וצפון אפריקה. בסוריה רבתי התפרשו השבטים במרחבים גדולים, רובם הגדול שמרו על האופי הנוודי שלהם. לא ידועים בוודאות זהות השבטים הערביים בארץ ישראל במאה הראשונה לה'גרה, אך על סמך המקורות המתארים את מלחמות האחים שפרצו לאחר רצח עת'מאן ואחרי מות הח'ליף יזיד הראשון ניתן להצביע על זהות השבטים בג'נד פלסטין: שבטי אלאזד, כנאנה, מד'חג', ל'חם וג'ד'אם. בתקופה זו האוכלוסייה בארץ ישראל התדלדלה משמעותית. הרס ערי החוף, פגעי הטבע וחוסר הביטחון ששרר בארץ במהלך השלטון המוסלמי הביאו לדלדול אוכלוסייתה ולחורבן חלקים גדולים ממנה.
לדברי ההיסטוריון ג'יימס ויליאם פארקס, במהלך המאה הראשונה לאחר הכיבוש הערבי (640–740), הח'ליף והמושלים של סוריה וארץ ישראל היו בעלי שליטה בלעדית על האוכלוסייה הנוצרית והיהודית בארץ ישראל; בנוסף, לטענתו של פארקס, מלבד האוכלוסייה הבדואית ששהתה באזור ארץ ישראל באותה העת, האוכלוסייה הערבית היחידה שהייתה באזור שנמצא ממערב לנהר הירדן היו החיילים הערבים שהוצבו באזור.
הגאוגרף הירושלמי הערבי בן המאה העשירית, מוחמד בן אחמד שמס א-דין אל-מוקדסי ציין בכתביו כי באותה העת כמעט שלא היו מוסלמים בירושלים: "המסגדים ריקים וספרי הקודש המוסלמים לא נלמדים. רוב אוכלוסיית ירושלים הם יהודים ונוצרים אשר מרגישים כמו האדונים של האזור ומתנהגים בחוצפה."
דמוגרפיה > נוצרים

לאורך הרוב המכריע של התקופה המוסלמית היו הנוצרים, על עדותיהם השונות הרוב בארץ ישראל ובירושלים. שינוי הרכב האוכלוסייה היה אטי והדרגתי. הח'ליף עבד אלמלכ החל בהדרגה לפטר את הפקידות הלא- מוסלמית ולהשליט את השפה הערבית במקום היוונית ובמקביל החל להטביע מטבעות עם כתובות בערבית במקום המטבעות הביזנטיות. עם שינויים אלו החלו חיילים מוסלמיים להתיישב בערים בהן הוצבו כחייל מצב. אך למעשה לא הייתה קיימת מדיניות מוכוונת של יישוב ערבים בארץ ולא מדיניות של המרת התושבים על דתם.
הקהילה הנוצרית העיקרית הייתה היוונית אורתודוקסית שהייתה מורכבת משתי שכבות עיקריות. השכבה העיקרית ה"יוונית" שהייתה האליטה השלטת שהתאפיינה בשימוש בשפה היוונית והיו בעלי המעמד והרכוש בקהילה, ושכבה שנייה שחבריה דיברו ארמית (סורית) ומעמדם הסוציו אקונומי נמוך יחסית.
הכיבוש המוסלמי פגע קשות בשכבה היוונית נוצרית, גל ראשון עזב את העיר וארץ ישראל עם הצבא הביזנטי הנסוג ועבר איתם לשטחים בשליטת האימפריה הביזנטית. פרעות נוספות מלוות בגזירות כלכליות הביאו לגלי הגירה נוספים שהעיקרי שבהם היה לאחר מות הארון אל-ראשיד והאנרכיה שהשתררה בעקבות אירוע זה. המהגרים שמדרך הטבע היו אלו שיכלו לשאת בעלות הכספית של הגירה ויישוב מחדש, בעוד שהנוצרים מעוטי היכולת ודוברי הארמית נותרו בירושלים ותחת עול השלטון המוסלמי. תנועה ערה של עולי רגל שחלקם נותרו בירושלים לתקופות ארוכות, תיגברו והשלימו את הקהילה הנוצרית אך לטווח הארוך הידלדלו מספרי הנוצרים.
תופעה נוספת שהתגברה תחת השפעת נטישת האליטה והרדיפות הייתה נטישת הנצרות והתאסלמות הן בקרב הנוצרים והן בקרב היהודים שחיו תחת אותם תנאים קשים. תופעה זו קיבלה תנופה עם התגברות תופעת המוסתערבים (בערבית: مُسْتَعْرِب או عَرَب مُتَعَرِّبَة) – תופעה סוציולוגית המתארת אנשים שאינם ערבים אך חיים ומתנהגים כערבים לכל דבר. החל מסוף המאה ה-8 מורגשת התפשטות תופעה זו באוכלוסיות הלא ערביות של ירושלים שתחילתה באימוץ הערבית כשפה בטקסי פולחן דתיים ולאחר מכן תרגום של ספרי קודש נוצריים לערבית. משהעמיק תהליך ההסתערבות העמיק שימוש בשפה הערבית בחיי יום יום ושימוש בשמות ערביים.
במקביל לקהילה היוונית אורתודוקסית התגוררו בירושלים מאמינים של כנסיות קטנות רובן משתייכות לזרמים מונופיסטים. לפני הכיבוש המוסלמי נרדפו קהילות אלו על ידי השלטון הביזנטי אך עם שינוי הנסיבות נוצרה שותפות לגורל בין הנוצרים וסובלנות הדדית מאפיינת את היחסים בין הכנסיות.
דמוגרפיה > יהודים

לאורך התקופה המוסלמית, התגוררו היהודים בשכונה בדרום העיר. יהודי ירושלים עסקו - לעיתים כמונופול - במספר מקצועות. המלומד הירושלמי אבו אלמעאלי אלמשרף בן אלמרג'א בן אבראהים אל-מקדסי מציין כי חלפני הכספים, צובעי הבדים, והבורסקאים היו יהודים. בירושלים היו אומנים יהודים שעסקו בטוויה - כך שיהודים עסקו בתחום הטקסטיל מייצור עד מכירה. בירושלים היה שוק בשם שוק היהודים בו עסקו יהודים במסחר וערכו ירידים. ענף נוסף שפירנס יהודים היה העתקת ספרי קודש – תנ"ך ומשנה.
מקור הכנסה נוסף עבור יהודי ירושלים הייתה תמיכה בעיקר כתרומות מיהדות התפוצות, כל התורם לירושלים נחשב כמי שקנה זכות לעולם הבא. הקדשים מיוחדים בקהילות בתפוצות שימשו גם הם כמקור הכנסה, הכספים הוזרמו לירושלים באמצעות סוחרים יהודים שסחרו בין נמלי הים התיכון. גמולם של אוספי הכספים היה – בין היתר – אזכור שמם בציבור בעצרת השנתית שעל הר הזיתים בעת הושענא רבה, אירוע זה – קריאת שם המיטיב קבל עם ועדה על ידי הגאון הייתה כבוד שאין למעלה ממנו.
על פי ההלכה המוסלמית ליהודים אסור היה לבנות בית כנסת אך במקורות מוסלמיים ונוצרים מוזכר בית כנסת גם כאזכור המקום בו נרצחו בני הקהילה על ידי הצלבנים. המקום של בית הכנסת לא נמצא אך הוא מוזכר בכינוי המערה וייתכן ושכן במבנה תת-קרקעי.
הכיבוש המוסלמי הכניס את הקהילה היהודית לתוך ישות מדינית גדולה בה שכנו ופעלו הריכוזים הגדולים ביותר של העם היהודי. במאות השנים הראשונות לאחר כיבושי האסלאם, מרכז הכובד של העולם היהודי כולו, היה יהדות בבל, יהדות פרס וארץ ישראל. ישות מדינית זו איחדה את מרבית היהודים ונשמרה גם כאשר היו פילוגים מדיניים, כך שעד שלהי ימי הביניים, התקיימו קשרים מסחריים ותרבותיים פעילים בין המחוזות המרוחקים של העולם האסלאמי.
שינוי חשוב נוסף בחיי היהודים שהתרחש בעקבות כיבושי האסלאם הוא תהליך השיערוב, דהיינו החלפת הלשונות העתיקות כמו העברית והארמית בלשון הערבית (החלה להתפתח הערבית יהודית) למרבית הצרכים - לשון הדיבור היומיומי, כתוצאה מכך, במאות הראשונות לאחר כיבושי האסלאם, לשון הדיבור הייתה הערבית יהודית. מהמאה ה-9 החלו תנועות הגירה נרחבות מארצות המזרח (פרס ועיראק) לארצות המערב (מצרים וארצות המגרב, כולל ספרד). הגירות אלה, שהיו קשורות בחלקן גם לסביבה האסלאמית, העבירו את מרכז הכובד היהודי – בערך מהמאה ה-11 – לארצות צפון אפריקה ולספרד.
דמוגרפיה > יהודים > קראים

בשנת 878 נכבשה ארץ ישראל בידי אחמד אבן טולון, שליט מצרים. הקראים ניצלו שינוי שלטון זה ובעקבותיו החלה הגירה לירושלים ולארץ ישראל. בעקבות כך עבר במאה העשירית מרכז הכובד של התנועה הקראית מפרס ובבל לירושלים. הקראים הירושלמים נקראו אבלי ציון או "עדת השושנים". הם קיבלו עליהם חיי עוני, צום וסגפנות, ועסקו בקינה על החורבן. "עדת השושנים" היא תופעה מיוחדת במינה בתולדות ישראל בימי הביניים, שכן חבריה ניהלו תעמולה "ציונית" פעילה וקראו לעליה המונית לארץ, שתזרז את בוא הגאולה. בירושלים הייתה קיימת ישיבה קראית מרכזית שמשכה תלמידים מכל הארצות והייתה נודעת בחשיבותה. בתקופה זו יצרו חכמים קראים יצירות מרכזיות. את רובן כתבו בשפה הערבית באותיות עבריות. בכל הושענא רבה התכנסו היהודים בירושלים בהר הזיתים וקראו שם כתב חרם כנגד הקראים. הקראים הצליחו לערב את השלטונות לטובתם ולמנוע נוהג זה.
לקהילה הקראית בארץ ישראל ובירושלים במיוחד היה מעמד נכבד בתקופה המוסלמית, ונראה שמעמדם היה בכיר ממעמד היהודים הרבניים בארץ. הקראים שימשו בתפקידים בכירים בחצרות השליטים כמזכירים, רופאים, גובי מיסים, ועוד, מוזכר גם קראי שמונה למושל ירושלים. הקהילה הקראית בירושלים חרבה ב-1099, עם כיבוש העיר בידי הצלבנים.
מנהיגי הקהילה היו פעילים בבניין העיר ועידוד העלייה אליה באותם ימים והפכו לרוב המכריע בירושלים ובארץ ישראל, הדעות שלהם התקבלו על ידי רבים מהרבנים והם הושפעו ממנה.
סהל בן מצליח הכהן, רב קראי יליד ירושלים שקריאתו למען העלייה לארץ ישראל, הייתה ייחודית בנמרצותה ובעוצמתה בתולדות עם ישראל עד ימי הציונות המודרנית. באחת מאגרותיו הקוראות לעליה ארצה הוא מספר על החיים של אבלי ציון בירושלים, קורא לעליה ואומר:
”אחינו ישראל! בבקשה מכם, תנו יד לה' ובואו למקדשו אשר הקדיש לעולם... היקבצו לעיר הקודש וקבצו את אחיכם! ... אחינו! עד אנה אתם מתרפים ומואסים בארץ אלוהים ונחלת צבי צבאות גויים ביד אויבים... ועתה אחינו! שובו לארץ אבותיכם והיעזרו עם אחיכם נגד אולם ההיכל, ככתוב: 'שובי בתולת ישראל שובי אל עריך אלה' ... ודעו, אחינו, כי ירושלים בזמן הזה מנוס לכל בורח, ומנוחה לכל אבל, ומרגוע לכל עני ודל, ובתוכה עבדי ה' הנקבצים אליה אחד מעיר ושנים ממשפחה.”
דניאל בן משה אלקומיסי, מטיף, הוגה דעות ופרשן מקרא קראי עלה לירושלים והיה הדמות המרכזית באיחודם של כל הזרמים הקראים. הוא הפך לאחד הקראים המפורסמים ביותר, הרבה בזכות קריאתו לעלות לישראל, לשקם את ירושלים ולהופכה למרכז רוחני שיביא לגאולת העם כולו:
”שמעו אל ה', קומו ובואו אל ירושלים ונשובה אל ה', ואם לא תבואו, כי אתם הומים ואצים אחר סחורותיכם, שלחו מכל עיר חמישה אנשים ומחייתם עמם למען נהיה לאגודה אחת, ולהתחנן אל אלוהינו תמיד על הרי ירושלים”.
ראו גם

הכיבוש הערבי של ארץ ישראל
האימפריה המוסלמית
הגריזם: היווצרות העולם האסלאמי
יהדות ארצות האסלאם
לקריאה נוספת

שלמה דב גויטיין, היישוב בארץ ישראל בראשית האסלאם ובתקופת הצלבנים, יד בן צבי ירושלים תש"ם.
יהושע פראוור (עורך), ספר ירושלים – התקופה המוסלמית הקדומה 638–1099, יד בן צבי, ירושלים תשמ"ז.
משה גיל, ארץ ישראל בתקופה המוסלמית הראשונה (634–1099). (שלושה כרכים), תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, תשמ"ג 1983.
דן בהט, אטלס כרטא הגדול לתולדות ירושלים, ירושלים: הוצאת כרטא, 1994.
מרדכי נאור (עורך), ירושלים עיר ועם – מדוד המלך עד ימינו, תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות.
זאב וילנאי, ירושלים, העיר העתיקה וסביבתה, א-ב, ירושלים 1972.
דוד קרויאנקר, אדריכלות בירושלים הבנייה בעיר העתיקה, ירושלים 1993.
מאיר בן-דב, ביצורי ירושלים, החומות השערים והר הבית, תל אביב 1983.
יורם ארדר, אביבה חלמיש, דפנה אפרת, ירושלים לדורותיה: ירושלים בתקופה האסלאמית הראשונה (638–1099) (יחידה 5), האוניברסיטה הפתוחה, תשע"ז–2016.
עמיקם אלעד Medieval Jerusalem and Islamic Worship: Holy Places, Ceremonies, Pilgrimage. E.J. Brill, Leiden, 1995.
יחסי בולגריה–הולנד

| יחסי בולגריה–הולנד |
| --- | --- |
בולגריה: הולנד


בולגריה: הולנד
שטח (בקילומטר רבוע)
110,879: 41,543
אוכלוסייה
6,739,576: 18,278,144
תמ"ג (במיליוני דולרים)
101,584: 1,118,125
תמ"ג לנפש (בדולרים)
15,073: 61,173
משטר
רפובליקה: מונרכיה חוקתית

שר החוץ ההולנדי אורי רוזנטל (מימין) נפגש עם מקבילו הבולגרי ניקולאי מלאדנוב, 2011
יחסי בולגריה–הולנד הם יחסי החוץ בין בולגריה להולנד. שתי המדינות הן חברות מלאות בנאט"ו והאיחוד האירופי.
ביקורים מלכותיים בבולגריה

המלכה ביאטריקס והנסיך קלאוס
6–8 באוקטובר 1999 - סופיה, בורגס ונסבר
נסיך אורנז'
25–26 במאי 2009 - סופיה
נציגויות דיפלומטיות

בולגריה מחזיקה בהולנד שגרירות בהאג.
הולנד מחזיקה בבולגריה שגרירות בסופיה.
בן בג בג

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־1 
 בני דורו:  בן הא הא, הלל הזקן
 חיבוריו:  משנה אבות ה כב 
 
יוחנן בן בג בג (על פי כתב יד קאופמן:  בֶּן בַּגְבַּג) הידוע בעיקר בקיצור בן בג בג היה תנא ארץ ישראלי מתקופת הזוגות, שייתכן שהיה בן דורו של הלל הזקן. הוא מוזכר רק פעמים מועטות, וידוע בעיקר בזכות אימרתו "הפוך בה והפוך בה שהכל בה" (ר' להלן).
על פי התוספות, היו בן בג בג וחברו בן הא הא גרים, והדבר נרמז בכינויים: בני אברהם ושרה שנוספה להם האות ה' בשמם ('בג' בגימטריה ה'). רבי שמואל די אוזידא מסביר שכינויים אלו נועדו להסתירם מפני השלטון הרומי, שרדף אחר גרים. בנימין זאב בכר מעלה השערה, לפיה בן בג בג הוא הגר שגייר הלל הזקן לאחר שהוכיח לו שאפילו ללמוד את אותיות הא"ב אי אפשר ללא מסורת.
רבי אברהם זכות סובר שבן בג בג ובן הא הא הם אותו אדם.
אמרותיו

מוזכר במשנה פעם אחת, כבעל האמרה הידועה:
הֲפֹךְ בָּהּ וַהֲפֹךְ בַּהּ, דְּכֹלָּא בַּהּ; וּבַהּ תֶּחֱזֵי, וְסִיב וּבְלֵה בַּהּ, וּמִנַּהּ לָא תְּזוּעַ, שֶׁאֵין לְךָ מִדָּה טוֹבָה הֵימֶנָּה.
מילולית - קרא ולמד (את התורה) שוב ושוב משום שהכל מצוי בה; ובה תתבונן עד שתזקין ותִבלֶה (מן המילה "בלוי"), וממנה לא תזוז, משום שאין עיסוק טוב ממנה.
אמרה נוספת שלו, בהקשר של הסוגיה הדנה מתי חייב אדם לתבוע פיצוי בבית הדין, ומתי מותר לו לעשות דין לעצמו:
אל תיכנס לחצר חברך ליטול את שלך שלא ברשות שמא תראה עליו כגנב, אלא שבור את שיניו ואמור לו שלי אני נוטל!
בברייתא מתואר דו-שיח בינו לבין רבי יהודה בן בתירא:
שלח יוחנן בן בג בג אצל רבי יהודה בן בתירה לנציבין: שמעתי עליך, שאתה אומר ארוסה בת ישראל אוכלת בתרומה. שלח לו: ואתה אי אתה אומר כן? מוחזקני בך שאתה בקי בחדרי תורה, לדרוש בקל וחומר אי אתה יודע? ...
מלבד זאת, נמסרו בשמו הלכות שונות הקשורות למקדש.
בתרבות

על אמרתו "הפוך בה והפוך בה" במשנה חוברו שני שירים במוזיקה החסידית הבולט בהם הוא השיר "בן בג בג" של יעקב שוואקי מתוך אלבומו "ידיד" משנת 2005. לשיר קיימות מספר גרסאות כיסוי, ביניהן של רועי ידיד ותזמורת ענבי הגפן.
עוד קודם לכן יצחק פוקס הוציא שיר על בן בג בג באלבומו "מלך" משנת 1987.
הערות שוליים

↑  אביגדור שנאן, פירוש ישראלי חדש על פרקי אבות, באתר www.sefaria.org.il/texts
↑  תלמוד בבלי, מסכת חגיגה, דף ט', עמוד ב' ד"ה 'בר הי'.
↑  בעל "נחלת אבות" אומר כי 'בג' הם ראשי תבות "בן גיורת". ולעוד מקורות ראה סדר הדורות ערך בן בג בג, עמוד יט, במהדורת תשפ״א בהערה טז.
↑  מדרש שמואל אבות ה כב
↑  אגדת התנאים א עמ' 7
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ל"א, עמוד א', אבות דרבי נתן טו
↑  ספר יוחסין מאמר א אות ה. וכן כתב גם בכר עמ' 7
↑  תלמוד בבלי, מסכת עירובין, דף כ"ז, עמוד ב'; תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף צ"ו, עמוד א'.
מקום שמח

מקום שמח היא סדרת טלוויזיה ישראלית, מז'אנר הקומדיה הרומנטית. יוצרי הסדרה הם נועה קולר ורם נהרי והיא הופקה על ידי יסמין טי-וי. הסדרה תעלה לשידור  בכאן 11 ב-2025.
במרכז הסדרה סיפורה של ורד (קולר), אישה שנמצאת במשבר גיל 40 וחווה קשיים בתחומים שונים בחיים האישיים והמקצועיים. שם הסדרה "מקום שמח" לקוח מהעולם הטיפולי ואמור לסמל את המקום שבו מטופלים מתבקשים להיזכר על מנת להרגיע חרדות ולמצוא את המקום הבטוח שלהם.
תקציר העלילה

ורד (נועה קולר) ונעמי (תיקי דיין) הן אמא ובת. נעמי פונה לדבורה, בת דודה רחוקה שלה (ליא קניג) שהיא פרטיזנית לשעבר ומומחית בהמתות חסד. ורד החווה את משבר גיל 40 - הנישואים רדומים, העבודה משעממת והבית חונק, מסרבת לבקשתה של אימה להרוג אותה. השתיים יוצאות למסע פרוע במטרה למצוא טעם בחיים של שתיהן.