stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דריו וידושיץ'
קריירת מועדונים

וידושיץ' נולד באוסייק, יוגוסלביה (כיום קרואטיה), אביו היה שחקן כדורגל. בגיל שנה עברה משפחתו לאוסטרליה, אחרי שאביו קיבל הצעה לשחק בליגת העל האוסטרלית. אחרי שאביו פרש מכדורגל הוא שימש כמאמן בקבוצת ילדים מקומית, בה שיחק וידושיץ'. אחרי שהרשים בה, קיבל מלגה לשחק במכון הספורטיבי של אוסטרליה וכעבור חצי שנה חתם בבריסביין רואר. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו כבר במחזור הראשון, בה גם הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה. באותה עונה וידושיץ' הפך לכדורגלן הראשון שכובש צמד במשחק בליגה האוסטרלית כאשר טרם מלאו לו 21 שנים.
ב-22 במרץ 2007 חתם וידושיץ' בנירנברג הגרמנית והוא הצטרף לקבוצה בתום עונת 2006/2007. בעונת הבכורה שלו במועדון, שותף רק ב-4 משחקי ליגה. בעונה שלאחר מכן שותף ב-12 משחקים, כבש 3 שערים ובתום העונה חגג עם המועדון עלייה לבונדסליגה. ב-19 בינואר 2010 הושאל לדיסבורג עד לתום העונה. בינואר 2011 הושאל לארמיניה בילפלד עד לסיום העונה.
ביולי 2011 חזר לאוסטרליה כאשר חתם באדלייד יונייטד. ב-26 באוגוסט 2013 חתם לשנתיים בפ.צ. סיון תמורת 700 אלף דולר אוסטרלי. ב-21 בספטמבר 2015 חזר שוב לאוסטרליה כאשר חתם בוסטרן סידני וונדררס.
ב-22 ביוני 2016 חתם בליאונינג ווהווין מליגת העל הסינית.
ב-17 בפברואר 2017 חתם בסאנגנם מליגת העל של קוריאה הדרומית.
ב-4 באוגוסט 2017 חתם בוולינגטון פיניקס בה אביו שימש כעוזר מאמן. ב-20 בדצמבר שוחרר מהקבוצה לאחר עזיבת אביו.
ב-29 בדצמבר 2017 חתם במלבורן סיטי.
נבחרת אוסטרליה

בצעירותו שיחק וידוסיץ' בנבחרת הצעירות של אוסטרליה. לאחר שנשאר מחוץ לסגל הנבחרת לקראת אולימפיאדת בייג'ינג (2008), הועלת האפשרות שהוא ייצג את נבחרת קרואטיה אך בסופו של דבר הוא החליט לייצג את אוסטרליה. ב-17 ביוני 2009 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו עבור הנבחרת במשחק במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010 נגד יפן. ב-24 במאי 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-2 נגד ניו זילנד. וידוסיץ' השתתף עם הנבחרת במונדיאל 2010 ומונדיאל 2014.
דנייפר (משגר)

דנייפר (ברוסית:Днепр, באוקראינית:Дніпро)  הוא משגר לוויינים וחלליות רב־שלבי בעל מנוע דלק נוזלי, אשר פותח במשותף על ידי רוסיה ואוקראינה לשיגור לוויינים. המשגר מבוסס על טיל בליסטי R-36М שפותח במפעל "יוז'מאש" באוקראינה הסובייטית בשנות ה-70 של המאה ה-20.
בעקבות חתימה על האמנה לצמצום הנשק האסטרטגי היה צורך בפירוק כ-50% מטילי R-36M. בהחלטת רוסקוסמוס וסוכנות החלל הממלכתית של אוקראינה הוקמה חברה "קוסמוטראס" במטרה לבצע שינוי יעוד של טילים תוך התאמתם למשגר לוויינים וחלליות. לידי החברה החדשה הועברו כ-160 טילים.
השלב הראשון והשני של הטיל נותרו ללא שינוי. לשלב שלישי התווספה מערכת בקרה חדשה.
לשיגור המשגר הותאם כן שיגור 109 בקוסמודרום בייקונור. כמו כן בוצעו כמה שיגורים מאתר שיגורים יאסני במחוז אורנבורג. השיגור הראשון בוצע ב-21 באפריל 1999 הוא בוצע יל ידי צוות של חיל הטילים האסטרטגיים של רוסיה. בסך הכול בוצעו 22 שיגורים בהם היו 140 לוויינים מ-20 מדינות. בשנת 2014 השיגור כלל לוויין ישראלי דוכיפת 1
בסוף 2014 כל השותפים האוקראינים עזבו את המיזם והוא הועבר לידי רוסיה כאשר כ-10% מהמניות היו בבעלות חברה מקזחסטן. החברה הודיע שתכבד את החוזים שנחתמו לשנת 2015, אך מ-3 שיגורים מתוכננים בוצע שיגור בודד. מאז לא היו שיגורים נוספים ולקוחות החברה עברו לספקים אחרים.
היילי ליוור

| --- | --- |

 לידה:  28 בספטמבר 1876 אדלייד, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  6 בדצמבר 1958 (בגיל 82) מאונט ורנון, ארצות הברית 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אימפרסיוניזם 
 הושפע על ידי:  וינסנט ואן גוך 
 
ריצ'רד היילי ליוור (באנגלית: Richard Hayley Lever;‏ 28 בספטמבר 1875 - 6 בדצמבר 1958) היה צייר אימפרסיוניסט, פוסט אימפרסיוניסט, ומודרני מחנך אוסטרלי-אמריקאי.
ראשית חייו

היליי ליוור נולד בבודן בדרום אוסטרליה ב־28 בספטמבר 1875, בנו של אלביון וו. ליבר. הוא הצטיין בשיעורי ציור במכללת הנסיך אלפרד בהדרכת ג'יימס אשטון ועם עזיבתו את בית הספר המשיך ללמוד אצל אשטון בבית הספר שלו לאמנות בנורווד.
סבו מצד אמו, ריצ'רד היילי, הבעלים של בוורדן טאנרי, נפטר בשנת 1882, והירושה שהשאיר הספיקה כדי שליוור יוכל לממן נסיעה לאנגליה בשנת 1899 [4] כדי לקדם את הקריירה שלו בציור.
בבריטניה

הוא עבר לסנט איבס, נמל דייגים ומושבה אמנותית בחוף קורניש, דרום מערב אנגליה. המוניטין של העיירה כמרכז לציור ימי נבע בעיקרו מנוכחות הצייר יוליוס אולסון, שהפך לצייר בריטי שהתמקד בחוף ים בריטי. בסנט אייבס שיתף ליבר סטודיו עם פרדריק ג'אד וו, ולמד טכניקות ציור אצל האימפרסיוניסט אולסון ואלגרנון טלמג'. היליי צייר גם בנמלים הצרפתיים שבבריטני, ממש מעבר לתעלה האנגלית ממול לסנט איבס.
בסוף 1904 עשה היילי מסע חזרה לאדלייד באוסטרליה, שם מתה אמו משחפת. במהלך שהותו בת 12 חודשים הוא הציג כמה תערוכות, צייר נופי ים ולימד. בשנת 1906, כשחזר לאירופה, התחתן עם אאידה סמית' גייל בכנסייה בסנט איבס. בשנת 1908 עשה ליוור סדרה של ציורים וקרא להם "בית החולים ואן גוך", הולנד המבטאים את ההשפעה העמוקה שחש מאותו אומן.
בארצות הברית

בשנת 1911 שכנע ארנסט לוסון, צייר אימפרסיוניסטי, את ליוור לעבור לארצות הברית ואמר שתהיה לו הצלחה גדולה יותר שם. ליוור הגיע לעיר ניו יורק בשנת 1912 וצייר נופים של נהר ההדסון, טיימס סקוור וסנטרל פארק. כאשר גילה את החוף המזרחי האמריקני, הוא צייר בגלוסטר, מסצ'וסטס במשך כמה קייצים ובמרבלדה, מסצ'וסטס. שני האמנים פיתחו סגנונות ציור ספונטניים ונועזים, וליוור התקבל למעגל חבריו של לוסון: רוברט אנרי, ויליאם גלקנס, ג'ון סלואן וג'ורג' בלוז. הוא הציג עם קבוצה זו באופן קבוע, אך בסופו של דבר עזב את ניו יורק והתיישב במסצ'וסטס.
בשנים 1919 - 1931 לימד ליוור שיעורי יצירה בליגה לסטודנטים לאמנות בניו יורק, אך שמר על סטודיו בגלוסטר ולעיתים קרובות נסע לצייר בננטוקט ובכרם היין של מרתה. ליוור נסע לפיטסבורג בשנת 1922 כשופט בתחום האמנות בתערוכה קרנגי הבינלאומית.
בשנת 1924 הוזמן ליוור לצייר את היאכטה הנשיאותית, USS Mayflower, ציור שהוצג לאחר מכן בפני הנשיא קלווין קולידג' בחדר הקבינט של הבית הלבן.
בשנת 1930 עבר ליבר לקאלדוול, ניו ג'רזי, והיה שם עד שנת 1938, אז עבר להר ורנון, ניו יורק. בעודו מתגורר בניו יורק, צייר נופים בניו ג'רזי, ניו אינגלנד, ניו יורק והאזורים הקנדיים.
לאורך חייו הוא טייל וצייר בהרחבה, כולל נובה סקוטיה ואי גראנד-מאן בקנדה, איי בהאמה ופלורידה. הוא חזר לא פעם לאירופה. בשנת 1933 מונה היילי למנהל בית הספר לאמנות הקיץ בסטו, ורמונט. [8] ליוור לימד גם שיעורי ציור בבית הספר לאמנות בברונקסוויל, ניו יורק בשנים 1934–1935.
אחרית ימיו

ליוור נפגע על ידי דלקת מפרקים בידו הימנית, מה שמנע ממנו לנסוע ואילץ אותו להתרכז בציור טבע דומם במקום זאת. ככל שהתקדמה דלקת הפרקים שלו, הוא לימד את עצמו לצייר ביד שמאל. עם זאת, בעקבות מות אשתו אאידה בשנת 1949, ליוור נשאר מרותק לביתו, שם המשיך לצייר עד מותו.
היילי ליוור נפטר ב־6 בדצמבר 1958 בביתו בהר ורנון, ניו יורק.
ליוור נעלם מעיני הציבור יותר מעשרים שנה, אף על פי שבעבר היה פופולרי מאוד והוערך ביקורתית. אף על פי כן, הוא המשיך לצייר בשנים שחלפו ועמיתיו וסוחרי אמנות נדהמו ממטמון הציורים שלא נמכרו, שנמצאו באסם שלו בהר ורנון.
מאז מותו הוא הוכר כאחד ממובילי האימפרסיוניזם האמריקני במאה ה -20.
הערות שוליים

↑  Three Lever exhibition catalogs, libmma.contentdm.oclc.org
↑  Art in St Ives, Town of Penzance. website Archived 4 October 2010 at the Wayback Machine
↑  Hayley Lever
| --- | --- |
בקרת זהויות :  AGSA: 3296  GND: 1257338838  ISNI: 0000 0001 1657 1068  LCCN: n78059683  NLA: 46661353  RKD: 49734  SNAC: w6db94zm  Trove: 1474508  ULAN: 500031311  VIAF: 62804943   WorldCat (עם VIAF): 62804943 
היילי ליוור, חורף בסנט איבס.1914
דריו קמפוטו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 בפברואר 1939 דנמרק פרדריקסברג, קופנהגן, דנמרק
 פטירה:  1 באפריל 2023 (בגיל 84) פרדריקסברג, דנמרק 
 מוקד פעילות:  ממלכת דנמרק 
 תקופת הפעילות:  מ-1961 
 סוגה:  מוזיקת פופ, אופרטה 
 שפה מועדפת:  דנית, איטלקית 
 חברת תקליטים:  פוליגראם 
 בן או בת זוג:  Ghita Nørby (1963–1969) 
 צאצאים:  Giacomo Campeotto 
 מספר צאצאים:  3 
 פרופיל ב-IMDb
 
דריו קרלו ג'אקומו קמפוטו (בדנית: Dario Carlo Giacomo Campeotto;‏ 1 בפברואר 1939 – 1 באפריל 2023) היה זמר, שחקן ובדרן דני.
ביוגרפיה

קמפוטו נולד בפרדריקסברג, קופנהגן, דנמרק להורים איטלקיים.
הוא החל להופיע בגיל עשר, אך פריצת הדרך שלו הייתה ניצחונו בתחרות בחירת נציג דנמרק לאירוויזיון 1961 עם השיר "Angelique", שסיים במקום החמישי בתחרות. בעקבות "Angelique" הוציא קמפוטו מספר תקליטים.
קמפוטו נישא פעמיים. בתחילה התגורר באיטליה עם אשתו הראשונה, השחקנית הדנית גיטה נרבי (אנ'), אך מאוחר יותר שב לדנמרק. היה אב לשלושה ילדים.
קפוטו נפטר בגיל 84.
הערות שוליים

↑  Eurovision 1961 Results: Voting & Points
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1014948258  ISNI: 0000 0001 2976 3720  LCCN: no2023037715  MusicBrainz: ce090a15-86b6-41cb-8be9-9dc5af98e4ba  VIAF: 179301200   WorldCat (עם VIAF): 179301200
האדי אל-עאמרי

| --- | --- |

 לידה:  1 ביולי 1954 (בן 70) דיאלא, עיראק
 מדינה:  עיראק עיראק
 השכלה:  אוניברסיטת בגדאד 
 עיסוק:  פוליטיקאי, מפקד
 מפלגה:  חטיבת בדר
 דת:  אסלאם שיעי
 
 
האדי אל-עאמרי (בערבית: هادي العامري; נולד ב-1 ביולי 1954) הוא פוליטיקאי עיראקי שיעי ויו"ר ומזכיר הארגון "בדר", ארגון שיעי בעיראק. הוא גם עומד בראש הפלג החמוש של הארגון, "חטיבת בדר".
ביוגרפיה

בצעירותו השתתף האדי אל-עאמרי במאבק החמוש נגד משטר סדאם חוסיין. במהלך מלחמת איראן-עיראק, הוא מצא מקלט באיראן עד לנפילתו של סדאם חוסיין. לאחר מכן השתתף בהקמת ארגון חטיבת בדר, זרוע חמושה של המועצה העליונה למהפכה האסלאמית בעיראק, מפלגה פוליטית שיעית שנלחמה במשטר העיראקי במהלך מלחמת איראן-עיראק בשנים 1980–1988.
עאמרי הכחיש את הטענות לפיהן פיקח על טיסות העוברות במרחב האווירי העיראקי מאיראן לסוריה שהכילו משלוחי נשק כדי לסייע לממשלת סוריה במלחמת האזרחים בסוריה. עם זאת, הוא הכריז על חיבתו לקאסם סולימאני, מפקד כוח קודס, חטיבה של משמרות המהפכה האסלאמית, שלדעתו היה לו חלק חשוב בתמיכה בנשיא סוריה בשאר אל-אסד.
הוא היה מפקד הכוחות העיראקיים במבצע לשחרור ג'ורף אל סאחר במהלך מלחמת האזרחים השנייה בעיראק. כמפקד אל-חשד א-שעבי, הוא היה פעיל בפעולות נגד המדינה האסלאמית. הוא תואר כ"פרו-איראני שהוא אולי החזק ביותר  בעיראק", כאחד ממנהיגי אל-חשד א-שעבי, ולעיתים קרובות נפגש עם ברט מקגורק, שליחו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ עבור הקואליציה הבינלאומית נגד המדינה האסלאמית לעיראק. אל-עאמרי דובר פרסית שוטפת.
ב-2011 הוא ליווה את ראש ממשלת עיראק נורי אל-מאלכי לביקור בבית הלבן בתקופת נשיאותו של ברק אובמה, בתפקידו כשר התחבורה וגם כיריבו של נשיא עיראק לשעבר סדאם חוסיין.
ב-31 בדצמבר 2019, מזכיר המדינה האמריקני מייק פומפאו טען כי אל-עאמרי הנהיג מתקפה על שגרירות ארצות הברית בבגדאד שאירעה ב-31 בדצמבר 2019, יחד עם אבו מהדי אל-מוהנדס וקייס ח'זעלי (מנכ"ל עסאיב אהל אל-חק). לאחר התקיפה בנמל התעופה הבינלאומי בבגדאד ב-3 בינואר 2020, שהביאה למותם של קאסם סולימאני ואבן מהדי אל-מוהנדס, אל-עאמרי נתפס כמועמד להחליף את אל-מוהנדס כמנהיג כוחות אל-חשד א-שעבי, קואליציית מיליציות עיראקיות שנלחמו נגד המדינה האסלאמית.
ביוגרפיה > בחירות 2021 בעיראק

אל-עאמרי החרים את הבחירות לפרלמנט בעיראק ב-2021 בטענה שהן מפוברקות.
דריו רודריגס

אוקטבו דריו רודריגס פניה (בספרדית: Octavio Darío Rodríguez Peña, נולד ב-17 בספטמבר 1974 במונטווידאו שבאורוגוואי) הוא כדורגלן עבר אורוגוואי ששיחק בעמדת הבלם בעיקר בפניארול ובשאלקה 04. לרודריגס 51 הופעות במדי נבחרת אורוגוואי, עמה השתתף במונדיאל 2002 ובשני טורנירים של קופה אמריקה.
קריירת מועדונים

רודריגס שיחק בנעוריו במספר מועדונים באורוגוואי כמו הורקאן וילגאס, איגוס דל מאר וסוד אמריקה, ממנו העפיל לבוגרים בשנת 1994, וסייע למועדון להעפיל לליגת העל האורוגוואית. כעבור שנה, עבר לשחק בליגת העל המקסיקנית, כאשר חתם בדפורטיבו טולוקה. רודריגס שיחק עונה אחת בטולוקה, וחזר לאורוגוואי, כאשר חתם בבז'ה ויסטה, וגם איתה עלה לליגת העל האורוגוואית. לאחר עונה אחת בבז'ה ויסטה, חתם רודריגס במועדון הפאר האורוגוואי פניארול, וזכה עמו באליפות אורוגוואי בשנת 1999. רודריגס המשיך לשחק בפניארול עד לשנת 2002, והציג יכולת גבוהה מאוד שגררה התעניינות ממועדונים באירופה, ובקיץ 2002 עזב את המועדון לאחר שצבר 111 הופעות והבקיע שמונה שערים, וחתם בשאלקה 04 מהבונדסליגה.
בעונתו הראשונה בשאלקה 04, 2002-03, רודריגס ערך 14 הופעות בלבד, ושימש בעיקר כמחליף. החל מעונת 2003/04, הפך רודריגס לעוגן הגנתי בשאלקה 04, בצוותא עם חבריו להגנה לבאן קוביאשווילי, ניקו ואן קרקהובן, כריסטיאן פאולסן ותומאש ולדוך, אך עונה זו הייתה מאכזבת עבור שאלקה שסיימה שביעית בלבד בבונדסליגה. בעונת 2004/05 התחזקה שאלקה בהגנה במלאדן קרסטאיץ' ומרסלו בורדון, וכמות ההופעות של דריו רודריגס פחתה. את עונה זו סיימו רודריגס ושאלקה במקום השני בבונדסליגה, וזכו בגביע הליגה הגרמנית באותה שנה. החל מעונת 2005/06 רודריגס חזר להיות שחקן הרכב קבוע, והגיע עם שאלקה עד לחצי גמר גביע אופ"א, שם הפסידה הקבוצה לסביליה, שזכתה לבסוף בתואר. עונת 2006/07 הייתה עונת שיא עבור רודריגס בשאלקה, אז סיים עם הקבוצה במקום השני, מרחק שתי נקודות בלבד מהאלופה שטוטגרט, וערך 26 הופעות. בעונת 2007/08 רודריגס ערך שלוש הופעות ליגה בלבד, אך הגיע עם שאלקה לרבע גמר ליגת האלופות, שם הודחה הקבוצה על ידי ברצלונה.
בתום עונת 2007/08 עזב רודריגס את שאלקה לאחר שש עונות, בהן צבר 102 הופעות והבקיע שישה שערים, וחזר לפניארול. רודריגס שיחק בפניארול שבע עונות רצופות, והוסיף למאזנו שתי אליפויות עם המועדון, בשנים 2010 ו-2013. בתום עונת 2015 פרש רודריגס ממשחק פעיל, לאחר שהוסיף 141 הופעות ו-11 שערי ליגה למאזנו בפניארול.
קריירה בינלאומית

רודריגס ערך את הופעת הבכורה בנבחרת אורוגוואי בשנת 2000, והשתתף עמה במונדיאל 2002, שם הבקיע שער שוויון זמני בהפסד 2-1 לנבחרת דנמרק, אך אורוגוואי הודחה בשלב הבתים. רודריגס השתתף עם אורוגוואי גם בקופה אמריקה 2004 בו אורוגוואי סיימה שלישית, ובקופה אמריקה 2007 בו אורוגוואי סיימה רביעית. במוקדמות מונדיאל 2006 הגיע רודריגס עם אורוגוואי לפלייאוף העלייה למונדיאל מול נבחרת אוסטרליה. רודריגס הבקיע את שער הניצחון לאורוגוואי במשחק הראשון שנערך במונטווידאו. במשחק הגומלין, אוסטרליה ניצחה 1-0 בסידני, ובבעיטות ההכרעה, רודריגס החטיא את הפנדל הראשון של אורוגוואי, שהפסידה בבעיטות ההכרעה ולא העפילה למונדיאל 2006. לאחר קופה אמריקה 2007, פרש רודריגס מהנבחרת, כשלזכותו 51 הופעות וארבעה שערים.
תארים

עם סוד אמריקה:
אליפות ליגת המשנה האורוגוואית: 1994
עם בז'ה ויסטה:
אליפות ליגת המשנה האורוגוואית: 1997
עם פניארול:
אליפות ליגת העל האורוגוואית (3):  1999, 2009/10, 2012/13
עם שאלקה 04:
גביע הליגה הגרמנית: 2005
דריו קסטלו

| --- | --- |
 לידה:  1602 ונציה, הרפובליקה של ונציה 
 פטירה:  2 ביולי 1631  (בגיל 29 בערך) ונציה, הרפובליקה של ונציה 
 מוקד פעילות:  הרפובליקה של ונציה 
 תקופת הפעילות:  1621–1631 (כ־10 שנים) 
 זרם:  המוזיקה הקלאסית בתקופת הבארוק 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 כלי נגינה:  כינור 
 
דריו קסטלו (תאריך לידה לא ידוע, תאריך הטבלה 19 באוקטובר 1602 – 2 ביולי 1631) היה מלחין ונגן איטלקי מתקופת הברוק המוקדם. קסטלו עבד ופרסם את כתביו בוונציה. לא ברור אם ניגן בקורנט או בבסון. כמלחין, הוא היה חבר מאוחר של האסכולה הוונציאנית (אדריאן וילארט, אנדראה גבריאלי, ג'ובאני גבריאלי ועוד).
חייו

לקסטלו היה תפקיד חשוב בטרנספורמציה של הקנצונה הכלית אל עבר הסונטה.
אין מידע ביוגרפי רב אודות קסטלו. אפילו תאריכי לידתו ומותו אינם ידועים. נראה שמת במגפה גדולה שפרצה ב-1630. לאחר תאריך זה, לא פרסם כתבים נוספים.
בדף השער של מהדורת 1629 של הכרך הראשון של "סונטות קונצרטיות בסגנון מודרני" קסטלו מכונה "ראש חבר המוזיקאים המנגנים בכלי נשיפה בוונציה", דבר המציין כי הוביל קבוצת נשפנים, שכללה חצוצרות, טרומבונים, קורנטים, שאום, חמת חלילים, תופים, חליליות וויולים.
בדף השער של הכרך השני (מהדורת 1644) של "סונטות קונצרטיות בסגנון מודרני" הוא נמנה כ"מוזיקאי של הסיניורייה הנעלה של ונציה בסנט מרקו וראש חבר הנגנים",דבר המציין כי עבד בבזיליקה הגדולה של סנט מרקו, שם היה קלאודיו מונטוורדי ה"מאסטרו של הקאפלה". השימוש של קסטלו ב"סטילה קונצ'יטטו" (סגנון נזעם), הכולל פיגורות צלילים חוזרות ומהירות, עקבי ומוכיח את קשריו עם מונטוורדי (כמו למשל בספר המדריגלים של אהבה ומלחמה שלו).
בשני ספרי הסונטות יש 29 יצירות מאת קסטלו: 12 סונטות בספר הראשון, 17 בספר השני. הסונטות הן לכלי עם קונטינואו (מנוגנות כיום בקורנט, חלילית כנור וכו'), או טריו סונטות (שני כלים גבוהים וקונטינואו), או כלי גבוה וכלי בס, רביעיות וחמישיות. המוזיקה עשירה בכושר המצאה ומאתגרת טכנית. מופיעים קטעים המולחנים במרקם פוליפוני חמור המתחלפים ברצ'יטטבים דרמטיים מעל בסו. קונטינואו.
למרות שבכותר של שני ספרי הסונטות מצוין כי הם בסגנון מודרני, יש עדיין שימוש בטכניקת הקנצונה הישנה. אף על פי כן, יש שימוש בחטיבות קצרות עם ניגודי מרקם חדים ביניהן וקווים אקטיביים יותר מאשר מלודיים. בניגוד למקובל בתקופה, קסטלו מציין לעיתים קרובות את הכלים בהם יש לנגן, כולל קורנטים, כנורות, טרומבונים ודולציאנים.
שני ספרי הסונטות נדפסו מחדש בשנות ה-50 של המאה ה-17, עובדה המצביעה על השפעתו של קסטלו.
פרסומים

"סונטות קונצרטיות בסגנון מודרני, ספר ראשון", וונציה 1621
"סונטות קונצרטיות בסגנון מודרני, ספר שני", וונציה, 1629
"אקסולטטה דאו", מוטט, (1625 ו-1636)
לקריאה נוספת

אילאיל דנין, שני ספרי "סונאטות קונצ’רטנטיות בסגנון מודרני לנגינה באורגן - עם כלים שונים" (1621,1629) מאת דריו קסטלו, עבודת גמר, תל אביב, 2005, אוניברסיטת תל אביב, 2005. - העבודה נמצאת בספריית בית הספר למוזיקה, אוניברסיטת תל אביב.
הכפים הגדולים

נתיב ספינות המפרש דרך שלושת הכפים הגדולים
הנתיבים הנוכחיים לאוסטרליה ולמזרח הרחוק באדום והמסלול האנטיפודי לו בצהוב
הכֵּפים הגדולים הם הכינוי שניתן לשלושת הכפים הגדולים בחצי הדרומי של כדור הארץ, הנושקים לאוקיינוס הדרומי.
שלושת הכפים הם: כף התקווה הטובה באפריקה, כף הורן שבאמריקה הדרומית וכף לווין שבאוסטרליה. כף אגולס הממוקם כ-150 קילומטרים דרומית מזרחית לכף התקווה הטובה, נחשב לעיתים במקומו לאחד משלושת הכפים הגדולים.
בימים שלפני חפירת תעלת סואץ ב-1869 ותעלת פנמה ב-1914 היו הכפים הגדולים נקודות ציון משמעותיות בנתיב המפרשיות, הנתיב הימי מאנגליה לאוסטרליה וניו זילנד, מאחר שלספינות נשקף סיכון רב בעוברן מדרום לכפים אלה. בפרט, מסוכן השיט בגלל תנאי הים באזור כף הורן וכף אגוליאש. שניהם נחשבו כמקומות המסוכנים ביותר לימאים, שרבים מהם איבדו בהם את חייהם.
השיט בכף הורן מאופיין בסערות, גלים גבוהים, זרמי ים חזקים וקרחונים. סכנות אלה הפכו את הכף לאתר טביעתן של אוניות רבות במהלך ההיסטוריה. גם הפלגה מדרום לכף אגוליאש נחשבת למסוכנת בגלל רוחות חזקות וסערות המלוות בגלי ענק המגיעים לגובה של 30 מטר והיכולים להטביע גם ספינות גדולות.
עם חפירתן של התעלות, פחת הצורך להקיף את אמריקה הדרומית דרך כף הורן במסע בין האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט, ואת אפריקה מדרום לכף התקווה הטובה וכף אגוליאש במסע בין האוקיינוס ההודי והאטלנטי, ולמעשה, כיום רק אוניות שגודלן מסווג כקייפסייז נדרשות להקפה זו.
למרות קיום החלופות, שיט סביב כף הורן נחשב לאחד האתגרים הבולטים בקרב שייטי יאכטות, וחלקם עוברים בנתיב זה בניסיונם להקיף את העולם.
מסע דרך כף התקווה הטובה נקרא נתיב הכף. נתיב זה היה בשימוש נרחב בין השנים 1967 - 1975 על רקע סגירתה של תעלת סואץ על ידי מצרים.
בספרו "הדרך הארוכה", כתב משיט היאכטות ברנאר מואטסיה (אנ'):
"גאוגרפיה של ימאי היא לא תמיד גאוגרפיה של כרטוגרף, שעבורו כף הוא סתם כף, עם קווי רוחב ואורך. עבור הימאי, כף גדול הוא צירוף פשוט ובו בזמן מסובך של סלעים, זרמים, משברים וגלי ענק, רוחות וסופות, הנאות ופחדים, תשישות, חלומות, ידיים כואבות, קיבות ריקות, רגעים נהדרים, וסבל. 
כף גדול מבחינתנו אינו רק קו אורך ורוחב. לכף גדול יש נשמה משלו, עם צללים וצבעים, רכים מאוד, אלימים מאוד.  נשמה רכה כשל ילד,  נשמה נוקשה כשל פושע. 
ולכן אנו מפליגים."
האדי ניי

| --- | --- |

 לידה:  25 ביוני 1979 (בת 45) אוסלו, נורווגיה 
 שם לידה:  Mona Haddy Jatou N'jie 
 מדינה:  נורווגיה נורווגיה
 השכלה:  Oslo Private Gymnasium  Oslo University College 
 תקופת הפעילות:  מ-2005 
 בן או בת זוג:  טרון ייסקה (1 ביוני 2019–?) 
 פרסים והוקרה:  Gullruten award for best TV host (2011) 
 
האדי ניי (בנורווגית: Haddy Njie; נולדה ב-25 ביוני 1979) היא זמרת ועיתונאית נורווגית.
ביוגרפיה

ניי נולדה באוסלו כאחת מחמישה ילדים לאם נורווגית ואב מגמביה.
היא עבדה ככתבת עבור "Dagsrevyen", מהדורת חדשות הערב של תאגיד השידור הנורווגי וככותבת טורים ב-Dagbladet, אחד העיתונים הנקראים בנורווגיה.
ב-2005 הוציאה אלבום כזמרת, לאחר מכן הקליטה שני אלבומים נוספים.
מ-2009 ועד 2011 וב-2013 לקחה חלק בהנחיית "TV-aksjonen", אירוע צדקה שנתי שמארגן ערוץ NRK1
היא הייתה בין שלושת המנחים של אירוויזיון 2010.
ב-2011 הנחתה את "Idrettsgallaen", טקס פרסי הספורט הנורווגי.
היא הנחתה את הקונצרט לזכר נפגעי מתקפת הטרור בנורווגיה (2011).
היא הייתה חברה בצוות הקומדיה "Queendom" המכיל מספר נורווגיות ממוצא אפריקאי, איתם יצאה גם לסיבוב הופעות.
ב-2014 נישאה לפוליטיקאי טרונד גיסקה, ב-2016 ילדה בת.
הערות שוליים

↑  Afro-europe, AFRO-EUROPE: Haddy Jatou N'jie will co-host the Eurovision Song Contest in Norway, AFRO-EUROPE, ‏2010-05-27
↑  Hege Bakken Riise, Slik blir minnekonserten 22. juli, NRK, ‏2012-06-12 (ב־)
↑  Haddy N'jie: The African face of Norwegian TV, www.cnn.com (באנגלית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 5072428  GND: 1165799944  ISNI: 0000 0001 0832 1042  LCCN: n2010082296  MusicBrainz: 5e57bc18-aec2-47c6-ad9c-2497b18a24a3  VIAF: 160797343   WorldCat (עם VIAF): 160797343
האדיקט של נאנט

האדיקט של נאנט
האֶדִיקְט (צו) של נָאנְט (Nantes) פורסם באפריל 1598 על ידי מלך צרפת אנרי הרביעי, על מנת להעניק לפרוטסטנטים של צרפת (שנקראו גם הוגנוטים) זכויות דת מהותיות במדינה שנחשבה עד אז לקתולית. הצו הביא לסופן את מלחמות הדת הצרפתיות, שנמשכו כמחצית המאה וגרמו לשסע רחב ולקורבנות רבים בחברה הצרפתית.
סיבה מרכזית למתן הצו היה דאגתו של המלך לאחדות הנושאים האזרחיים. הצו בעצם הפריד את האחדות האזרחית מהאחדות הדתית, ובפעם הראשונה התייחס אל הפרוטסטנטים כשווים ולא ככופרים או פלגנים. באותה מידה העמיד הצו כשוות-ערך גם את החילוניות והעלה על נס את הסובלנות.
בהביעו תמיכה בחופש המצפון לאזרחים, גרם הצו למתן זכויות שונות לפרוטסטנטים כמו חנינה, הכרזה מחודשת על זכויותיהם (כולל הזכות לעבוד בכל תחום ואף בשירות המדינה), הזכות להעלות תלונות על קיפוח ישירות בפני המלך וכן פירוט של כמאה מקומות בטוחים עבור הפרוטסטנטים, כמו לה רושל (La Rochelle).
החוק הסובלני נחשב לחדשני בזמנו באירופה, שבה רווח המנהג שעל האזרחים להאמין באותה אמונה דתית כמו השליט, תוך הסתמכות על הפתגם הלטיני שהוטבע בשלום אאוגסבורג "Cuius regio, eius religio" ("למי השלטון - לו הדת").
כאמור אחת המטרות העיקריות של הצו הייתה לסיים את מלחמת האזרחים בצרפת, שנמשכה כמחצית המאה וגרמה לשסעים רבים ולקורבנות בחברה הצרפתית.
למלך אנרי הרביעי היו גם סיבות אישיות לתמיכה בצו: טרם עלותו על כס השלטון הוא עצמו הוגדר כפרוטסטנטי (אמו הייתה פרוטסטנטית גאה) והנושא היה תמיד קרוב ללבו. הוא המיר את דתו בפעם הראשונה בטבח ליל ברתולומאוס הקדוש (שבו נטבחו עשרות אלפי הוגנוטים) כדי להציל את חייו. לאחר מכן חזר לפרוטסטנטיות. בשנת 1593 המיר המלך את אמונתו בקתוליוּת, כדי לבסס את מעמדו כמלכהּ של האומה הצרפתית כולה, והיטב נחרתה אמרתו "Paris vaut bien une messe" ("פריז מצדיקה אפילו מיסה קתולית"). הצו הוכתר כהצלחה עם השיבו את השקט והאחדות לעם הצרפתי למשך שנים רבות.
הצו של אנרי הרביעי בנוי מטקסטים בסיסיים, כאשר הטקסט העיקרי, הכולל יותר מתשעים סעיפים, מבוסס על חוזי שלום שנכשלו ושגובשו עקב אירועים שונים בשנים שקדמו לפרסום הצו. הצו כולל גם 56 סעיפים "מיוחדים" הדנים בזכויותיהם וחובותיהם של הפרוטסטנטים. למשל: המדינה הצרפתית מתחייבת להגן על פרוטסטנטים השוהים מחוץ לצרפת בפני האינקוויזיציה. הדברים הגיעו עד כדי כך שהאפיפיור קלמנס השמיני טען עם פרסום הצו כי סעיף זה "צולב אותו".
בפועל, הצו חיזק את מעמדה של הקתוליוּת כדת המרכזית בצרפת: הפרוטסטנטים לא קבלו שום הנחה מתשלום המעשר הנהוג וחויבו לכבד את החגים הקתוליים וכן מנהגים שונים הקשורים לנישואין. הרשויות הגבילו את חופש הפולחן של הפרוטסטנטים לאזורים גאוגרפיים מחוץ לחומות העיר. בהקשר זה בלט בהיעדרו מן הצו יחס המדינה לדתות היהודית והמוסלמית.
הצו המקורי נעלם עם השנים. בארכיון הלאומי בפריז נותר רק עותק מקוצר ומעודכן על ידי הכמורה והפרלמנט, אשר נחתם ב-1599. עם זאת, עותק מן הצו המקורי נשלח בזמנו לז'נבה הפרוטסטנטית למשמרת והוא שמור שם עד היום.
ביטול הצו על ידי לואי ה-14

באוקטובר 1685, המלך לואי ה-14 (נכדו של אנרי הרביעי) התכחש לצו והכריז על הפרוטסטנטיות כלא-חוקית על ידי הוצאת האדיקט של פונטנבלו ("Edict of Fontainebleau").
צו מאוחר זה, אשר ידוע יותר בשם "הביטול של צו נאנט", גרם נזק רב לצרפת. אף על פי שמלחמות הדת לא הוצתו מחדש, פרוטסטנטים רבים בחרו לברוח מצרפת (רובם לבריטניה, לפרוסיה ולארצות השפלה). עזיבה המונית זו כללה אזרחים מיומנים וחרוצים רבים, שמרגע זה סייעו לפתח את יריבותיה של צרפת. ביטול הצו גרם גם לנזק עצום לתדמיתו של המלך לואי ה-14 עצמו בעיני שכנותיו, והדברים הגיעו אף לכדי עוינות במדינות הפרוטסטנטיות שגובלות בצרפת.
פרידריך וילהלם הראשון, השליט הקלוויניסטי הפרוסי, ניצל את ההזדמנות וקרא לפרוטסטנטים (ב"אדיקט של פוטסדם") לבוא בהמוניהם לברנדנבורג, דבר שחיזק את התפתחותה הטכנית והתעשייתית של פרוסיה. וילהלם הבטיח לפרוטסטנטים מעבר חופשי לגרמניה, פטור של עשר שנים ממסים וזכות להתפלל בשפה הצרפתית. אחת מהתפוצות היותר מפורסמות של הפרוטסטנטים שברחו באותם ימים היא הקבוצה שעלתה על ספינה לדרום אפריקה והביאה לפיתוחו של כף התקווה הטובה.
ראו גם

כתב הסובלנות של קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואוסטריה יוזף השני (1781, 1782)
חופש דת
האדי עמר

| --- | --- |

 לידה:  8 באפריל 1967 (בן 57) ביירות, לבנון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת פרינסטון  אוניברסיטת טאפטס  בית הספר וודרו וילסון למדיניות ציבורית ויחסים בינלאומיים 
 
האדי עמר (באנגלית: Hady Amr; נולד ב-8 באפריל 1967) הוא פקיד ממשלתי אמריקאי המשמש כנציג מיוחד לענייני פלסטינים מאז ה-22 בנובמבר 2022. הוא היה בעבר סגן עוזר מזכיר המדינה של ארצות הברית לענייני ישראל-הרשות הפלסטינית בלשכה לענייני המזרח הקרוב במחלקת המדינה של ארצות הברית.
התפקיד החדש מהווה שדרוג משמעותי ביחסים עם הרשות הפלסטינית. הוא מונה לתפקיד תחת הנשיא ג'ו ביידן ב-20 בינואר 2021. הוא נולד בלבנון, ויש לו קשרים הדוקים עם האזור, זוכה לשבחים מצד מנהיגים ישראלים ופלסטינים כאחד.
לעמר יש קשרים הדוקים עם ההנהגה הפלסטינית. הוא עבד כמנתח מדיניות ופרסם מחקרים על יחסי ארצות הברית עם העולם המוסלמי ועל הסכסוך הישראלי-ערבי, לבנון, ירדן, וההתפתחות החברתית והכלכלית של העולם הערבי. שימש כיועץ בכיר למדיניות במחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית, כסגן עוזר מנהל הסוכנות לפיתוח בינלאומי של ארצות הברית למזרח התיכון, וכסגן שליח מיוחד של ארצות הברית למשא ומתן בין ישראל לפלסטינים בין השנים 2014–2017.