stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוגדת אזור יהודה ושומרון
הערות שוליים

↑  רפיק חלבי, הסתאבות המושלים הצבאיים, ישראל, 1983, כותרת ראשית, 12 בינואר 1983
↑  הודח סא"ל, מעריב, 4 במרץ 1988
↑  עמנואל רוזן, אל"מ יפקד על אזור טול-כרם קלקיליה, מעריב, 8 ביוני 1988
↑  אמיר אורן, כך השתלטו השטחים על צה"ל, באתר הארץ, 18 באפריל 2002
↑  ד"ר אורי מילשטיין, ‏תחקיר: כך הצליח צה"ל למנוע מעורבות איראנית בשטחים באינתיפאדה השנייה, באתר מעריב אונליין, 26 במרץ 2016
↑  מסודרים, אתר זרוע היבשה
↑   אלו היחידות שיקבלו את אות ההערכה המבצעי - האם שלכם ברשימה?, באתר צה"ל, 11 בנובמבר 2022
↑  דני זאק, ריקי הראל, אירית חודורוב, חטיבה צבאית חדשה תפעל באזור, באתר ynet, 18 בפברואר 2004
↑  עמנואל רוזן, תת־אלוף זטורסקי יתמנה למפקד הנח"ל, מעריב, 5 בדצמבר 1989
↑  אבישי גרינצייג, ‏מפקד יו"ש המתפטר למופז: לוקח האחריות על כשלון פעולת דובדבן, באתר גלובס, 3 בספטמבר 2000
↑  אמיר אורן, במערכת הביטחון מקווים: אבו מאזן יחזור, התהליך המדיני יתחדש, באתר הארץ, 7 בספטמבר 2003
↑  אמיר אורן, "משחק מלחמה" במטכ"ל: איך להתמודד עם הסלמה בשטחים, באתר הארץ, 8 בינואר 2004
↑  סיכום הטיפול בעניינו של תת-אלוף יאיר גולן, באתר דובר צה"ל, 18 באוקטובר 2007
↑  תא"ל ניצן אלון מונה למפקדת אוגדת יהודה ושומרון, באתר ynet, 7 באוקטובר 2009
↑  עמוס הראל, מפקד אוגדת איו"ש היוצא: לא עשינו די למנוע פעולות תג מחיר, באתר הארץ, 25 באוקטובר 2011
↑  דנה פטרוב, תא"ל תמיר ידעי נכנס לתפקידו כמפקד אוגדת יהודה ושומרון, באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 4 באפריל 2013
↑  צה"ל: תא"ל ליאור כרמלי מונה למפקד אוגדת יהודה ושומרון, באתר ynet, 5 באוגוסט 2015
↑   עמוס הראל ויניב קובוביץ, מפקד האוגדה היוצא מרוצה מהתיאום בגדה, אבל יודע שהכל עלול להתהפך, באתר הארץ, 29 בספטמבר 2019
| בסיסי צה"ל במחוז יהודה ושומרון |
| --- | --- | --- |
| בסיסים פעילים | אוגדת אזור יהודה ושומרון • מחנה אפיק • מחנה אריה • מחנה ברווז • מחנה בקעות • מחנה דביר • מוצב דיה (מוצב הקרנטל) • הר מנוח • הר עיבל • מחנה חורון • י"ג 503 (בעל חצור) • מחנה ישי • מבוא שילה • מג"ב יריחו • מוצב המוסטרה • מול נבו • בסיס נבי מוסא • מחנה עופר • מחנה ענתות • מחנה עציון • מחנה פלס • מצודת יהודה • פלס נח"ל • מחנה קדום • שדמה • מחנה תבץ |  |
| בסיסים שנסגרו או שננטשו | בסיס אדוריים • בה"ד 4 • מחנה בזק • בט"ר חת"ם (שבי שומרון) • מחנה גדי • מחנה דותן • בסיס חמאם אל-מליח • מחנה חנן • מחנה יוסף • נח"ל צרי • בסיס סנור • מחנה קציף • מחנה שלח |  |
| ישראל אוגדות צה"ל  |
| --- | --- | --- |
| פיקוד הצפון | אוגדת הבשן (210)  • עוצבת הגליל (91)  • עוצבת געש (36)  • עוצבת המפץ (146)  |  |
| פיקוד המרכז | אוגדת אזור יהודה ושומרון (877)  • אוגדה 96 • עוצבת האש (98)  • עוצבת הבזק (99)  • האוגדה המזרחית |  |
| פיקוד הדרום | אוגדת עזה (143)  • עוצבת אדום (80)  • עוצבת הפלדה (162)  • עוצבת סיני (252)  |  |
| פיקוד העורף | אוגדת יערה |  |
| אוגדות צה"ל שפורקו | במאה ה-20: אוגדה 440  • אוגדה 77 • אוגדה 84 • אוגדה 85  • יק"ל  בשנת 2004: אוגדת יהודה  • אוגדה 81 • אוגדה 220  • עוצבת אתגר  • אוגדה 194  אחרי 2004: עוצבת עמוד האש  • עוצבת עידן  |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012882748705171  VIAF: 297542387   WorldCat (עם VIAF): 297542387
אנה פוליטקובסקיה

| --- | --- |

 לידה:  30 באוגוסט 1958 ניו יורק, ארצות הברית 
 נרצחה:  7 באוקטובר 2006 (בגיל 48) מוסקבה, רוסיה 
 שם לידה:  Ганна Степанівна Мазепа 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרויקורובסקויה 
 מדינה:  ברית המועצות ברית המועצות
 השכלה:  הפקולטה לעיתונות של אוניברסיטת מוסקבה 
 תקופת הפעילות:  1982–2006 (כ־24 שנים) 
 מעסיק:  איזבסטיה, Megapolis-Express, נובאיה גאזטה, Obshchaya Gazeta 
 בן או בת זוג:  Aleksandr Politkovsky 
 צאצאים:  Vera Politkovskaja 
 פרסים והוקרה:  פרס האחים שול (2007)  פרס חופש העיתונות ע"ש גילרמו קאנו של אונסק"ו (2007)  Lettre Ulysses Award (2003)  Daniel Pearl Award (2007)  פרס האומץ בעיתונות (2002)  Artyom Borovik award (2001)  פרס לחופש ועתיד התקשורת (2005)  Manuel Vázquez Montalbán International Journalism Award (2004)  הפרס הבינלאומי טרנסי מויקס (2007)  פרס העיתונות ע״ש אנדריי סחרוב (2002)  גיבורי חופש העיתונות העולמיים של מכון העיתונות הבין-לאומי (2006)  פרס אולוף פלמה (2004)  פרס האומץ האזרחי (2005)  עט הזהב רוסיה (2000)  פרס הרמן קשטן (2003)  John Aubuchon Press Freedom Award  Medal "Make haste to do good" 
 קישורים חיצוניים
 חתימה:   
 
אנה סטפנובה פוליטקובסקיה (ברוסית: Анна Степановна Политковская, ‏30 באוגוסט 1958 – 7 באוקטובר 2006; שמה בלידה אנה מזפה) הייתה עיתונאית ופעילת זכויות אדם רוסיה ממוצא אוקראיני, אשר נודעה עקב התנגדותה למלחמת צ'צ'ניה השנייה ולמדיניות של הנשיא הרוסי ולדימיר פוטין. פוליטקובסקיה חיברה מספר ספרים בנושא, אשר זיכו אותה בפרסים, בין היתר את הספר "Putin's Russia" שתורגם לעברית.
חייה

פוליטקובסקיה נולדה ב-1958 בשם אנה מזפה בניו יורק, בזמן שהוריה היו בשליחות דיפלומטית. בשנת 1983 סיימה את לימודיה באוניברסיטת מוסקבה והחלה לעבוד כעיתונאית. משפחתה היא ממוצא אוקראיני: אביה סטפאן מאזפה נולד בכפר באזור צ'רניהיב ואמה ילידת חצי האי קרים.
פעילותה הביקורתית נגד השלטון ברוסיה בכלל ובצ'צ'ניה בפרט העמידה אותה בסיכון. במהלך דיווחיה מצ'צ'ניה נעצרה על ידי כוחות צבא, אשר ביצעו עליה הוצאה להורג מבוימת, ובנוסף היא הורעלה בדרכה לבסלאן. פוליטקובסקיה שרדה גם את העינויים וגם את ההרעלה. ב-7 באוקטובר 2006 נרצחה מירי בראשה. התאריך הוא יום הולדתו של ולדימיר פוטין והרצח נתפס כמתנת יום הולדת. אלכסנדר ליטוויננקו, ממתנגדי פוטין (אשר זמן קצר לאחר מכן נרצח גם הוא), טען כי משטר פוטין ומשרד הפנים שלו היו מעורבים ברצח פוליטקובסקיה.
אנה פוליטקובסקיה הובאה לקבורה בבית העלמין טרוייקורובסקויה על יד מוסקבה.
ביום מותה, לפי הארגון Reporters Sans Frontières (עיתונאים ללא גבולות) היא הייתה העיתונאית ה-21 שנרצחה בברית המועצות לשעבר החל משנת 2000, בימי שלטונו של ולדימיר פוטין ברוסיה.
פוטין והתובע הראשי טענו מצידם כי ייתכן כי גורמים מחוץ לרוסיה היו מעורבים ברצח, ורמזו על בוריס ברזובסקי, אוליגרך רוסי, הגולה בלונדון.
באוקטובר 2008 נפתח משפטם של שלושה נאשמים בסיוע לרצח פוליטקובסקיה: סרגיי חג'יקורבנוב, קצין משטרה לשעבר ועיתונאי, ושני אחים צ'צ'נים – ג'בראיל מחמודוב, ואיברהים מחמודוב. שניים אלה הם אחיו של רוסטם מחמודוב, אשר מבוקש על ביצוע ההתנקשות עצמה. המשפט התנהל בבית הדין הצבאי במוסקבה ולבסוף הנאשמים זוכו. בני משפחתה ועמיתיה של פוליטקובסקיה מחו על כך שבין הנאשמים לא נמצא היורה עצמו וגם לא מי שהזמין את הרצח.
ביוני 2009 ביטל בית המשפט העליון של רוסיה את פסק הדין המזכה, וקבע כי ייערך לנאשמים משפט חוזר.
בסופו של דבר אושר כי רוצחה היה רוסטם מחמודוב, אחיהם של איברהים, ג'בראיל וטמרלן מחמודוב.
ב-14 בדצמבר 2012 בבית דין במוסקבה, נידון דמיטרי פבליוצ'נקוב, לטננט-קולונל לשעבר בשירות הביטחון הפדרלי של רוסיה ל-11 שנות מאסר בתנאים חמורים באשמת ארגון רציחתה של אנה פוליטקובסקאיה.
ביוני 2014 שונה גזר הדין על ידי בית דין לערעורים במוסקבה למאסר עולם במחנה עונשין. חודש לפני כן במאי 2014 הורשעו חמישה גברים ברצח פוליטקובסקאיה, כולל שלושת החשודים שזוכו בשנת 2008. המורשעים היו שלושת האחים מחמודוב הצ'צ'נים, שאחד מהם, רוסטם, הואשם שירה בעיתונאית בלובי של בניין מגוריה במוסקבה. ביוני 2014 שניים מהמורשעים לום-עלי הייטוקאייב (גייטוקאייב) ואחיינו רוסטם מחמודוב, נידונו למאסר עולם.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.  התפתחויות במשפט הרצח, מעצר דמיטרי פאבליוצ'נקוב באוגוסט 2011, גזר דין בענינו בסוף 2012, הרשעת שלושת האחים מחמודוב במאי 2014 עם שניים נוספים, וגזר דינם ביוני 2014. ניתן למצוא פירוט ורפרנס בערך האנגלי.
ספרה שתורגם לעברית

אנה פוליטקובסקיה, רוסיה של פוטין, תרגום: אראלה לרר, אחרית דבר מאת ניצן הורוביץ, הוצאת מעריב וכתר, 2009
גלריה

אנדרטה מאולתרת בכניסה לביתה של אנה פוליטקובסקיה ברחוב לסנאיה (רו') במרכז מוסקבה
קברה של אנה פוליטקובסקיה בבית העלמין טרויקורובסקויה במוסקבה
הערות שוליים

↑  סוכנות הידיעות AP, רוסיה:תיק העיתונאית יפתח מחדש, באתר הארץ, 26 ביוני 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266507005171  PLWABN: 9810532582405606  BIBSYS: 1053568  BNE: XX1657910  BnF: cb13598743f (data)  CANTIC: a1102415x  CiNii: DA14639442  GND: 124420184  ICCU: IEIV060700  ISNI: 0000 0001 0883 8797  LCCN: nb2001011028  LNB: 000046766  NDL: 00966426  NKC: js20051010022  NLG: 199080  NLK: KAC201305911  NSK: 000488882  NTA: 230259502  RERO: 02-A009297776  RSL: 000019143  SELIBR: 84337  SUDOC: 055282598  VIAF: 29703052   WorldCat (עם VIAF): 29703052
השפל הגדול

תמונה של הצלמת דורותיאה לאנג בשם "אם נודדת" (מרץ 1936). במרכז התמונה פלורנס אוונס תומפסון, אם לשבעה בת 32 שנודדת עם משפחתה בדרכים לאחר שאיבדה את ביתה ופרנסתה
השפל הגדול (באנגלית: The Great Depression) היה משבר כלכלי כלל עולמי, שהתחיל בארצות הברית בשנת 1929 ונמשך עד סוף שנות השלושים של המאה העשרים. המשבר היה קשה ורב השפעות במיוחד בצפון אמריקה ובאירופה. השפל ערער את היציבות הפוליטית במדינות רבות ונחשב לאחד הגורמים שזירזו את פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הרקע למשבר

השפל הכלכלי הגדול נחשב לאסון הכלכלי החמור ביותר בתולדות ארצות הברית. הוא בא אחרי תקופה של הקדמה ורקע, הוא פרק הזמן החובק את מלחמת העולם הראשונה, השפל בעקבותיה, והפעולות שנקטו הממשל האמריקני והבנק הפדרלי במהלך השנים 1921–1929.
במהלך תקופה זו הייתה גאות אינפלציונית בארצות הברית, רובה ביוזמת הבנק הפדרלי של ארצות הברית, עם עידוד של בנקים להלוות סכומי כסף הולכים וגדלים, גם כאשר הכיסוי לאותן הלוואות לא היה מובטח או ברור. הצמיחה שהתבססה על הגדלת אשראי אינפלציונית הגיעה לקיצה בסוף שנת 1928, כשנה לפני פרוץ המשבר באופן רשמי, והשפל הכלכלי החל, באופן לא מוכרז, כבר ביולי 1929.
הבנק הפדרלי בארצות־הברית כונן ב-1913, כשהיעד העיקרי שנקבע לו היה חיזוק מערכת הבנקאות והזרמת כספים לבנקים, ומהם לתעשייה ולחקלאות, בריבית נמוכה יחסית. השיקול המרכזי של הממשלים הרפובליקניים והדמוקרטים כאחד, לאורך כל התקופה, היה לעשות שימוש בהזרמת כספים לשוק כדי לרצות את השדולות רבות־העצמה של החקלאים, התעשיינים והסוחרים, אך רווחה אצלם גם ההנחה כי הכלכלה ניתנת לניהול מתוכנן, יעיל ו"מדעי" באמצעות השגת שיתוף פעולה מצד גורמים כלכליים מרכזיים.
מדיניות הבנק הפדרלי התבטאה במיוחד בהזרמת אשראי זול במשברים הקלים שהתרחשו לאורך שנות ה-20, עם הפחתה ניכרת של הבטוחות הנדרשות להלוואות לבנקים ולהלוואות למדינות מעבר לים. הזרמה זו הביאה לגידול ניכר בהשקעה הבורסאית, ולמיחזור הלוואות כושלות של בנקים בהלוואות חדשות. צעדים אלו הביאו להתערערות ביציבות המערכת הבנקאית, ולצורך הולך וגדל בהזרמת אשראי גדולה יותר מבעבר כדי להשיב מראית עין של יציבות. צעד חשוב בהקשר זה היה הנמכת הדרישות לצורך הלוואות קצרות־מועד למדינות שמעבר לים. הלוואות אלו, שהיו אמורות לשמש הלוואות גישור קצרות טווח לסוחרים, שימשו בעיקר למימון מדיניות חברתית מרחיבה של מדינות במרכז אירופה, ובראש ובראשונה מדיניותה של גרמניה, אך הכיסוי שהיה להלוואות היה מפוקפק, ולעיתים קרובות לא היה קיים כלל.
מתחילת שנת 1928, הייתה הבנה אצל גורמים בבנק הפדרלי כי המשך הזרמת הכספים בהיקף הולך וגדל לא יצליח למנוע משבר לאורך זמן, והבנק החל לנקוט מדיניות פסיבית ונמנע מהרחבה יזומה של אשראי. מסוף שנת 1928, אחרי שהוכרעו הבחירות לנשיאות, החל הבנק בפעולה זהירה ואיטית של צמצום האשראי. משמעות שינויים אלו בפעולת הבנק הייתה התרחשות בלתי־נמנעת של משבר בתוך כשנה.
פרוץ המשבר

ב-25 במרץ 1
1929 הפדרל ריזרב הזהיר את המשקיעים מפני ספקולציות מוגזמות בהשקעה בשוק ההון. למרות זאת ציבור המשקיעים המשיך לקנות מניות והעליות ב-דאו ג׳ונס המשיכו כמעט ללא הפסקה במחצית השנה לאחר מכן.
ראשיתו של המשבר ב-24 באוקטובר 1929, ב"יום חמישי השחור" בבורסה של ניו יורק, כאשר כמעט 13 מיליון מניות נמכרו. יום אחרי כן עלה המדד מעט, אך כעבור כמה ימים, ב-29 באוקטובר, התרחש "יום שלישי השחור", עם מכירות שיא של למעלה מ-16 מיליון מניות וצניחה של כארבעים נקודות במדד המניות התעשייתיות (ה"דאו ג'ונס") של ה"Wall Street Journal". ב-13 בנובמבר ירד המדד לשיא שלילי של 224 נקודות, כמחצית מגובהו שהיה חודשיים לפני כן.
ראו גם

ענבי זעם (ספר)
גדוד 6888

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  אירועים אמיתיים
 בימוי:  טיילר פרי
 הופק בידי:  ניקול אוונט, טיילר פרי
 תסריט:  טיילר פרי
 עריכה:  מייסי הוי
 שחקנים ראשיים:  קרי וושינגטון אבוני אובסידיאן
 מוזיקה:  אהרון זיגמן
 צילום:  מייקל סרסין
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברה מפיצה:  נטפליקס
 הקרנת בכורה:  6 בדצמבר 2024
 משך הקרנה:  127 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  דרמה מלחמתית, סרט דרמה, סרט היסטורי 
 תקציב:  27 מיליון דולר
 הכנסות:  37.3 מיליון דולר
 דף הסרט ב־IMDb
 
גדוד 6888 (באנגלית: The Six Triple Eight) הוא סרט ביוגרפי וסרט דרמה אמריקאי משנת 2024 בכתיבה ובימויו של טיילר פרי, עם קרי וושינגטון ואבוני אובסידיאן (אנ') בתפקידים הראשיים.
הסרט מספר על גדוד הדואר המרכזי 6888, שהורכב מנשים אפרו-אמריקאית ששירתו באירופה במהלך מלחמת העולם השנייה. בתקופה זו השתמשו גם השחורים והלבנים במונח ניגר שכיום נחשב לפוגעני ואסור. זה היה גדוד הנשים האפרו אמריקיות היחיד במסגרת חיל הנשים של צבא ארצות הברית.
הסרט מתרכז במפקדת הגדוד צ'ריטי אדמס ארלי ובטוראית לנה דרייקוט (אנ'). דרייקוט הספיקה להשתתף בסרט זמן קצר לפני מותה בגיל 100.
בסרט יש סרטונים בשחור לבן של חיילות הגדוד צועדות ובסיומו נואמת מישל אובמה על חשיבות הגדוד הזה.
תקציר העלילה

לנה דרייקוט (אבוני אובסידיאן) לומדת בבית ספר תיכון ליד פילדלפיה. היא מאוהבת באברם דייוויד (גרג סולקין) היהודי הלבן למרות הערות גזעניות שהיא מקבלת בבית הספר ומהסתייגותה של אמה (דנה ביסקו). אברם נהרג כשמטוסו מופל באיטליה ב-1943.
לנה מחליטה להתגייס ומועברת לבסיס טירונות של צבא ארצות הברית בג'ורג'יה. היא מתקבלת לגדוד 6888 של נשים אפרו אמריקאיות עליו מפקדת מייג'ור צ'ריטי אדמס ארלי (קרי וושינגטון) הנעזרת בסגניתה קפטן נואל קמפבל (מילונה ג'קסון). היא מצליחה לעבור בקושי את הטירונות בגלל דיכאון עקב נפילתו של אברם.
אלינור רוזוולט (סוזן סרנדון) מקבלת אישה שמתלוננת שלא קבלה שום מכתב משני ילדיה שמשרתים באירופה.
מתנהלת ישיבה בבית הנשיא פרנקלין רוזוולט (סם ווטרסטון) ובה משתתפים הנשיא, אשתו וכן מרי מקלאוד בת'ון (אופרה וינפרי) והגנרל הגזען הולט (דין נוריס). הם דנים בשאלת הדואר לחיילים ולמשפחות. בת'ון מעלה את האפשרות שגדוד 6888 יישלח למטרה זו לבריטניה אך הגנרל מעלה ספקות באשר לכשרותן של חיילות הגדוד השחורות.
בת'ון מצליחה לשכנע את הנשיא והגדוד מועבר לאירופה באונייה "איל דה פרנס" ללא ליווי צבאי. הן מגיעות לבריטניה בפברואר 1945, צועדות בגאווה ברחובות ונאלצות לשכון בבית ספר נטוש השורץ עכברים. תוך זמן קצר הן משפצות את המקום, מקבלות את מיליוני המכתבים ומתחילות לעבוד.
הולט נותן להן תקופה של חצי שנה. בתחילה העסק צולע כי הכתובות והשמות משובשים. הולט מבקר במקום, משפיל בפומבי את המפקדת ומאיים לפטר אותה ולהחליפה במפקד "לבן". על כך משיבה לו מייג'ור צ'ריטי אדמס "על גופתי המתה" וזוכה למחיאות כפים מהחיילות. לנה מוצאת את המכתב של אהובה ומתייפחת על קברו. בינתיים מתחיל רומן אהבה בינה לחייל יו בל (ג'יי ריבס).
הגדוד מצליח במשימתו ותוך 90 יום מחולקים 17 מיליון דברי דואר. לאחר ההצלחה הגדוד מועבר לצרפת וגם שם הן מצליחות.
בחזרתן לארצות הברית המפקדת מועלית לדרגת לויטננט קולונל והגדוד מתקבל בהצדעה על ידי חיילים "לבנים".
צוות השחקנים

| שם השחקן | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| קרי וושינגטון | צ'ריטי אדמס ארלי | מייג'ור |
| אבוני אובסידיאן | לנה דריקוט | טוראית |
| דנה ביסקו | אמה דריקוט | אמא של לנה |
| גרג סולקין | אברם דייוויד | טייס |
| דין נוריס | גנרל הולט |  |
| סם ווטרסטון | פרנקלין רוזוולט |  |
| סוזן סרנדון | אלינור רוזוולט |  |
| אופרה וינפרי | מרי מקלאוד בת'ון |  |
| מילונה ג'קסון | קפטן נואל קמפבל | סמג"דית |
| שניס שאנאטיי | ג'וני מיי | טוראית |
| ג'יי ריבס | יו בל | טוראי |
| לנה דרייקוט | בתפקיד עצמה |  |
פרסים ומועמדויות

| פרס | שנה | קטגוריה | עבור | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פרס סטלייט | 26 בינואר 2025 | השיר המקורי הטוב ביותר | "The Journey" | מועמדות |  |
הערות שוליים

↑  AwardsWatch - 2024 International Press Academy Satellite Awards Nominations: ‘The Brutalist,’ ‘Shōgun’ Lead, AwardsWatch, ‏2024-12-16
| פרס NAACP Image לסרט קולנוע יוצא מן הכלל |
| --- | --- | --- |
| 1972–1999 | ליידי שרה את הבלוז (1972) • בוא נעשה את זה שוב (1976) • הגדול ביותר (1978) • תהילה (1980) • באסטין לוס (1981) • קצין וג'נטלמן (1982) • סיפורו של חייל (1985) • הצבע ארגמן (1986) • נשק קטלני (1987) • מגלה את אמריקה (1988) • סמוך עלי (1989) • גלורי (1990) • החבר'ה מהשכונה (1992) • הנזירות בלוז (1993) • מלקולם אקס (1994) • כמו אוויר לנשימה (1996) • עת להרוג (1997) • אוכל נשמה (1998) • איך סטלה החזירה את הגרוב שלה (1999) |  |
| 2000–היום | סודו של שושבין (2000) • לזכור את הטיטאנים (2001) • עלי (2002) • אנטואן פישר (2003) • מקהלה בירושה (2004) • ריי (2005) • התרסקות (2006) • המרדף לאושר (2007) • הווכחנים הגדולים (2008) • החיים הסודיים של הדבורים (2009) • פרשס (2010) • נשים צבעוניות (2011) • העזרה (2012) • זנבות אדומים‎ (2013) •‏ 12 שנים של עבדות (2014) • סלמה (2015) • היישר מקומפטון (2016) • מאחורי המספרים (2017) • טיול בנות (2018) • הפנתר השחור (2019) • צדק ורחמים (2020) • בחורים רעים לתמיד (2021) • נקמה מרה (2022) • הפנתר השחור: ואקאנדה לנצח (2023) ‏•‏‏ הצבע ארגמן (2024) ‏•‏‏ גדוד 6888 ‏(2025) |  |
אלעזר משה הורוויץ

| --- | --- |

רבי אלעזר משה הורוביץ
 לידה:  12 בספטמבר 1817 ב' בתשרי תקע"ח צ'ריקאו, בלארוס 
 פטירה:  23 ביולי 1890 (בגיל 72) ו' באב תר"נ
 תקופת הפעילות:  ? – 23 ביולי 1890 
 תחומי עיסוק:  תנ"ך, מדרשי אגדה, תלמוד, פסיקת הלכה
 חיבוריו:  "אהל משה", "הגהות רבי אלעזר משה"
 
רבי אלעזר משה הורוויץ (ב' בתשרי תקע"ח 12 בספטמבר 1817 - ו' באב תר"נ, 23 ביולי 1890). רבה של פינסק, מחבר הספר "אהל משה", והגהות וחידושים שנדפסו בש"ס וילנא.
ביוגרפיה

נולד בצ'ריקוב, פלך מוהילב, לרב צבי הירש הורוויץ בנו של הרב אריה לייב הורוויץ רבה של סטניסלב; ולצערטיל, נכדתו של הרב יהושע צייטלין. בצעירותו למד אצל רבי אריה לייב שפירא מקובנה. נישא לרייזל בתו של הגביר מרדכי מאמאנושטירצנה ועבר לגור בעיירה זו, לאחר ניסיון קצר וכושל לפתוח עסק, נבחר לכהן כרב העיירה. בתקופה זו הרבה להתכתב עם אחיו הרב יהושע הורוויץ, רבה של שקלוב, ועם הרב יום טוב ליפמן בסליאנסקי, מחבר "מלבושי יום טוב".
בשנת תר"כ, בגיל 42, נבחר לרב העיר הגדולה פינסק; בשל המלצתו של רבה הקודם של העיר, רבי מרדכי זקהיים, לפני פטירתו.
בשנת תרמ"ב (1882) לקה בשיתוק. הוא נפטר ביום רביעי ו' באב תר"נ, ה־23 ביולי 1890. ונקבר בפינסק.
אחריו כיהן ברבנות פינסק הרב צבי הירש הכהן וולק.
משפחתו

לרב הורוויץ לא היו בנים, אך בנותיו התפרסמו בחכמתן. אגדות נקשרו בדבר עיסוקן וחידושיהן בהלכה.
חתניו הם:
רבי ברוך אפשטיין, מחבר "תורה תמימה" שהיה נשוי לבתו שיינא.
חתנו בזיווג שני, רבי חיים יהודה ליטווין "העילוי מסאסניץ", מחבר שו"ת שערי דעה.
רבי יעקב כַּהַן שבנו רבי שמעון כַּהַן הביא לבית הדפוס את ספרו של סבו "אהל משה"; וכן את הספר חקי חיים (על הרמב"ם).
רבי חיים משה טייטלבום ששם אשתו היה מרים.
נכדתו דינה צערטיל בת הרב חיים משה טייטלבוים אשת הרב מורדכי ברקוביץ בן המקובל רבי אברהם דוב ברקוביץ אב"ד לחווא (ביידיש: לאַכװע). עלו עם משפחתם ירושלימה בשנת תרנ"ט ונטמן בהר הזיתים.
בין הצאצאים נמנים הגאון הרב יצחק שיינר ראש ישיבת קמניץ בירושלים (נפטר בשנת ה'תשפ"א)צ"ע .והגיסים משה יהושע לנדא ורב יצחק הכט מח"ס שערי קודש.
ספריו

אהל משה - א, ורשה, תרמ"ט - הגהות וחידושים על התלמוד
אהל משה - ב, ירושלים, תש"ל - שו"ת
הערות שוליים

↑  ישורון כרך כז
↑  ובזיווג ראשון היה נשוי לפייגא בלה בת רבי אברהם אבלי הלוי שנפטרה בד' בשבט ה'תרמ"ד, ראה שערי דעה בהקדמה הודפס פרמיסלא ה'תרמ"ד, כיום הוקמה במודיעין עלית הישיבה כשם החיבור שערי דעה
↑  ככה חותם בראש הספר חקי חיים, ווארשא ה'תרנ"ט
↑  הרב רפאל ישראל איסר שפירא, שו"ת עזרת ישראל, ורשה תרנ"א, סימן א, באתר היברובוקס.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007504580505171  LCCN: nr92000497  VIAF: 51550027   WorldCat (עם VIAF): 51550027
רש"ר הירש

הרב שמשון בן רפאל הירש (רש"ר הירש, בגרמנית: Samson Raphael Hirsch; כ"ד בסיוון ה'תקס"ח, 20 ביוני 1808 – כ"ז בטבת ה'תרמ"ט, 31 בדצמבר 1888) היה רב גרמני, מאבות הנאו-אורתודוקסיה במאה ה-19, רבה ומורה דרכה של קהילת עדת ישורון בפרנקפורט. במקביל לעמידתו בראשות המאבק ברפורמים ובפוזיטיבים-היסטוריים ולקריאתו לדתיים השמרניים לפרוש מכלל הציבור היהודי שזנח את שמירת המצוות, דגל בעצמו במודרניזציה ואקולטורציה מקיפות ובהשתלבות תרבותית ואזרחית באומה הגרמנית בגדרי שיטתו, "תורה עם דרך ארץ".
קורות חיים > נעוריו ותחילת דרכו

נולד בהמבורג לרפאל-אריה הירש וגלה (אימו) לבית הרץ, אותם תיאר כמשפחה "נאורה ודתית" (erleuchtet religiös). סבו, הרב מנחם מנדל פרנקפורטר (1742-1823), היה ראב"ד אלטונה ומתלמידי הרב יהונתן אייבשיץ והתפרנס כסוחר. במכתביו הזהיר את ילדיו מספרי המשכילים, למעט נפתלי הרץ וייזל שאת שיטתו החינוכית אימץ בבית-הספר המודרני שהקים בעיר ב-1812. רפאל (ששינה את שם משפחתו להירש) היה מאוד דתי אך גם נאור; בין היתר היה מגולח למשעי, דבר שהיה עוד חריג אז. דודו של הירש היה משה מנדלסון-פרנקפורטר, מאחרוני משכילי גרמניה, שקרא לעצמו על שם משה מנדלסון. בילדותו למד הירש מפי אביו, סבו ור' נתן נטע עלינגען, שלימד בחורים מספר בבית סבו. לאחר מכן שלחוהו הוריו לגימנסיה נוצרית (גר') בהנהלת יוהאן גוטפריד גורליט (גר'), בה רכש שליטה בלטינית ובלימודים כלליים. בשל כך, נעדר בסיס מוצק בתלמוד אבל חש אהבה עמוקה לתנ"ך. רק לאחר בר המצווה החל ללמוד גמרא באופן משמעותי.
מורו לתלמוד, ואחת הדמויות שהשפיעו עליו מאוד לצד סבו, היה חכם יצחק ברנייס. הלה הגיע לכהן כרבה של המבורג ב-1821, לאחר ריב ההיכל נגד הרפורמים המקומיים, אחריו עקב הירש בעניין כילד. חכם ברנייס היה בוגר אוניברסיטה אבל שמרן ואדוק. בשנות נעוריו שילב הירש בין לימודיו בגימנסיה, אליה נכנס ב-1826 ושהה בה שנתיים, לבין לימודי מקצועות הקודש אצל הרב ברנייס. במקביל שימש עוזר בבית מסחר. ב-1828 נסע אל רבי יעקב אטלינגר במנהיים, מגדולי התורה בגרמניה באותה תקופה, ולמד ב'קלויז למלה' שבעיר עם צעירים אחרים שהוכשרו לרבנות. חשיפתו הקצרה לחינוך הישיבתי, להערכת יעקב כ"ץ, הביאה אותו כבר אז להכרה שמוסדות כאלה לא יוכלו לשרת את מטרותיו. לאחר כשנה בישיבה הזו קיבל ממנו היתר הוראה.
ב-1829 פנה לרכוש השכלה כללית באוניברסיטת בון, שם למד תאולוגיה. אחד מידידיו באוניברסיטה היה אברהם גייגר, לימים מחשובי מנהיגיה של היהדות הרפורמית ואויבו הגדול. הם למדו בחברותא במשך קיץ 1830, ונותרו מיודדים עד שגייגר פרסם ביקורת נוקבת על "אגרות צפון" ב-1836. שהותו שם הייתה קצרה למדי, והוא אף לא סיים את חובותיו האקדמיות, ועל כן לא קיבל תואר אקדמי.
קורות חיים > אולדנבורג ואמדן

ב-1830, עם פרישת רבה של דוכסות אולדנבורג, נתמנה הרש"ר הירש בהמלצתו למחליפו והוא רק בן 22. הוא היה מופקד על שבע קהילות שהתגוררו בהן בסך הכל כאלף יהודים. ב-5 באוקטובר 1831 התחתן עם הנה (יוהאנה) יידל, בתו של בנקאי שהייתה מבוגרת ממנו בשלוש שנים.
ביום הכיפורים ת"ר (18 בספטמבר 1839) הורה להשמיט את כל נדרי מ"טעמים שבהלכה"; שנה לאחר מכן הורה להשיבה, ונימק בפני הקהל כי אף ששינוי כזה מותר, עדיף שלא יעשה בידי רב בודד.
במהלך שהותו בעיר התפלמס בחריפות עם מנהיגים רפורמים, וכן עם שונאי תנ"ך נוכריים. מאבקו שם לא צלח; כשעזב ב-1841 מונה ברנרד וכסלר, רפורמי רדיקלי מתומכי שמואל הולדהיים, למחליפו. במהלך שהותו בעיר חיבר את ספרו "חורב" על הסברת טעמי המצוות ומיונן לסוגיהן. הוא התקשה להוציאו לאור ועל כן הקדים ליצירה הגדולה המיועדת פרסום של חוברת בשם "איגרות צפון". שתי היצירות נכתבו בגרמנית. את איגרות צפון פרסם תחת שם העט "בן עוזיאל".
ב-1841 מונה לרבם של שני המחוזות המערביים של ממלכת הנובר, אוריך (אנ') ואוסנבריק (אנ'), ועבר להתגורר באמדן. הוא פיקח על 11 קהילות ובהן כ-2,000 נפש. שם המשיך בפעילותו הפולמוסית נגד הרפורמים תחת הסיסמה "האמת מתקיימת, השקר לא מתקיים", וכן הרבה לעסוק בחינוך ובגמילות חסדים.
קורות חיים > פרנקפורט > פולמוס הפרדת הקהילות

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | ישנם בינינו כאלה, אשר בראותם את מספר הנאמנים בבריתו של הקב"ה הולך ופוחת, ומספר הבוגדים בו הולך ומתרבה; בראותם כי הלבבות מתמעטים, ואין להם הכוח לעמוד בפני התאוות העזות והנסיונות הקשים - חושבים כי אנו מתדלדלים, כי קרב קצנו, אבדה תקותנו. על האנשים האלה להבין כי דוקא אלה שנתנסו בנסיונות קשים ונמצאו שלמים; שעברו עליהם סערות נוראות ונתקיימו; שלא הלכו בעצת רשעים, ולא נתעו אחרי תעתועי המתעים, - הם הם שיביאו לידי תחיה רוחנית, דוגמת התחיה הראשונה בצאת ישראל ממצרים | “ |

|  – רש"ר הירש |  – רש"ר הירש |  |
בפרנקפורט עמד הרב הירש בראש המערכה להפרדת הקהילה האורתודוקסית מהקהילה הכללית, שנטתה לרפורמיות. לבד מניסיונות ההתערבות של הוועד בעצמאותה של "עדת ישורון", הוא ראה בעצם השיתוף עניין אידאולוגי ומהותי של מתן לגיטימציה לכופרים. בחוק הגרמני נשמרה ההתייחסות לקהילות היהודיות ברוח העבר, כגופים שכל היהודים היושבים בשטחן משתייכים להן מעצם לידתם, אלא אם כן המירו דת. ב-1876 הצליח הירש, בעזרת חבר הפרלמנט היהודי יצחק אדוארד לסקר, לשכנע את הממשלה להרחיב את תחולת החוקים שאפשרו לנוצרים לפרוש מכנסייתם, ללא צורך לעבור לדת אחרת, גם על היהודים (בשינוי זה הייתה הרחבה נוספת של היחס לקהילה היהודית בעידן האמנציפציה, לא עוד גוף קורפורטיבי פוליטי, אלא עדה דתית שיש לדון בכלים של חופש דת).
משקמה האפשרות המעשית, קרא לכל האורתודוקסים לפרוש מקהילת פרנקפורט דמיין הוותיקה שנשלטה על ידי הרפורמים ולהצטרף לקהילה האורתודוקסית החדשה. רוב חברי קהילתו, בראשות הלמדן הקשיש ר' משה מיינץ, סירבו להתפלג מהקהילה הישנה, וטענו כי יש להשתמש בחוק לכל היותר כדי לכפות על הוועד לספק את כל צורכיהם הדתיים. מתנגדי הפרישה גייסו לעזרתם לבסוף את אחד מחשובי רבני גרמניה, הרב זליגמן בר (יצחק דב) במברגר מווירצבורג. במברגר הכריע כדעת סיעת מיינץ, כי כל עוד מסופקים צורכי הדת אין סיבה לפרוש ויש אולי אף חיוב להישאר. בין הירש לבמברגר פרץ פולמוס הלכתי ואישי שהיה מלווה השמצות קשות: במברגר, שהיה שמרן בשאלת הפתיחות לתרבות הגרמנית, סירב לראות ביריבו המודרני-מדי לטעמו סמכות הלכתית, והתקשה להבין מדוע אין הוא נכנע בפני מיינץ; הירש ראה בבמברגר סמל לקהילה הישנה, על החינוך הישיבתי והמעמד הרבני האליטיסטי שהשתרר על ההמון, שאבד עליה הכלח לשיטתו ושאותה ביקש להחליף במודל דמוקרטי ושוויוני יותר. לבסוף, הרוב הגדול של חברי "עדת ישורון", כשהם מצוידים גם בלגיטימציה ההלכתית מצד הרב מווירצבורג, סירבו לפרוש: לכל היותר 80 משפחות מתוך בין 300 ל-350 הלכו בעקבות הירש. לקריאתו להתפלג הייתה השפעה מועטה אף ביתר גרמניה, וברחבי המדינה הוקמו רק מעט קהילות נפרדות. עד למלחמת העולם השנייה, התנהל בתוך הציבור האורתודוקסי – שמנה בין 15% ל-20% מיהודי גרמניה – ויכוח בין המיעוט הקטן שבחר בדרך הירש (Austrittorthodoxie, "אורתודוקסיה מתפלגת") לרוב שנותר בתוך הקהילות המאוחדות (Gemeindeorthodoxie, "אורתודוקסיה קהילתית").