דפוס גוטנברג
המהפכה התעשייתית ומיכון הדפוס

הערכה מקובלת היא שמכבש הדפוס של גוטנברג שמופעל על ידי צוות מיומן יכול להדפיס כ-250 גיליונות בשעה, או מעל 3,000 גיליונות ביום עבודה של 15 שעות. הדפוס, לא השתנה משמעותית עד תחילת המהפכה התעשייתית, וקל להכיר בבית דפוס מאמצע המאה ה-18 את בית הדפוס של גוטנברג מאמצע המאה ה-15. אבולוציה בדפוס התחוללה כחלק מהמהפכה התעשייתית, כשחלקים שונים בתהליך התפתחו באופן עצמאי.
מכבשי דפוס מברזל שהיו "זיקוק" של מכבש גוטנברג בלי שינוי מהותי בעקרון פעולתו הקלו על העבודה, ובעזרתם ניתן להדפיס כ-500 גיליונות בשעה.
אחד הצעדים הראשונים בדרך למיכון יכול להיראות מפתיע: פותח תוף שמשמש למריחת דיו, שהחליף לראשונה את "החובט", שנדרש לחזור ולמשוח את מסגרת הדפוס בדיו עבור כל גיליון נייר חדש. התוף פתח את הדרך לפיתוחים נוספים, ומיכון גובר והולך.
פותחו מכונות בהן עדיין ניתן לראות את דמותו של מכבש הדפוס, אך נדרש לשם כך יותר ויותר דמיון: בכמה מהן המכבש ניצב במאונך ולא במאוזן, ובאחרות הוחלף משטח הלחיצה בתוף שני, שמתגלגל על גב הגיליון ומהדקו למסגרת, בדומה לאופן בו מערוך מרדד בצק ולאופו בו ברזל מעורגל.
יותר ויותר פעולות מוכנו, ונבנו מכונות בהן הפועל צריך רק להסיר את הגיליון המודפס ולטעון גיליון חדש במקומו, מכונות אחרות שידעו לפרוק את התוצרת ולהניח את הגיליונות המודפסים בערימה, ודרשו הזנה ידנית, ומכונות שמבצעות את כל הפעולות באופן אוטומטי. לא כל המיכון והאוטומציה היו ממונעים - חלקם המשיכו להסתמך על שריריהם של המדפיסים, שנדרשו להפעילן בעזרת דוושות וארכובות. מכונת דפוס נפוצה החל במאה ה-19 היא למעשה מכבש הדפוס של גוטנברג שכוב על צדו, בו מסגרת הסדר ומשטח הלחיצה מאונכים, כשהמסגרת קבועה במקום. משיחת הדיו נעשית בעזרת גלילים, והמכבש נפתח ונסגר בלחיצה. מדפיס יחיד מפעיל אותה: ביד אחת הוא מוציא את הגיליון שהודפס, וביד שנייה מניח גיליון חדש, תוך שהוא מניע את המכונה על ידי דריכה על דוושה. מדפיס כזה יכול לבצע עבודה בקצב כפול ומשולש מזוג פועלים שמפעילים את דפוס גוטנברג, כל עוד הגיליון המודפס קטן מספיק לשימוש במכונה.
טכנולוגיה שפותחה באמצע המאה ה-19 בשם סטראוטיפ, משתמשת בדף שעבר עימוד כעותק מקור, ממנו יוצקים עותקים נוספים. בשיטה זו משתמשים בעיסת נייר, ובהמשך חומרים אחרים, לייצור "נגטיב" או טביעה של העמוד, המכונה flong (אנ'), שמשמש תבנית ליציקת העתק מנתך עופרת דומה לזה ממנו עשויות האותיות. טמפרטורת ההתכה של הנתך נמוכה בהרבה מטמפרטורת ההצתה של נייר, והטכניקה הזו מאפשרת יצירת עותקים נאמנים. לשיטה זו מספר יתרונות: העותקים פשוטים, קלים, ונוחים יותר לשימוש ממסגרת הדפוס הכבדה והמסורבלת. ניתן ליצור מספר עותקים ולהדפיס מהם על מספר מכונות במקביל, ובכך להכפיל ולשלש את קצב העבודה, ובו בזמן, ה"חומר" משתחרר מיד בתום הכנת העותקים, ולא צריך להמתין לסיום ההדפסה, ובכך משתחררות האותיות למיון ושימוש מחדש, ומשתחרר הציוד של המסגרת עצמה, דבר שמאפשר החזקת מלאי קטן בהרבה בבית הדפוס. העותקים עצמם עשויים מנתך זול, שממוחזר בגמר השימוש, אך מאפשר, בעת הצורך, אחסון לצורך שימוש מחדש, כמו הדפסה נוספת של ספר, גם שנים אחר כך. שימוש במספר סטראוטיפם זהים מאפשר הדפסה של מספר דפים מפעולה אחת של המכבש, על גיליון גדול.
בהדפסת ספרים נעשה שימוש בסטראוטיפ כאשר מדפיסים 16 עמודים של ספר, מסודרים במלבן של 4x4, בעזרת 16 "עותקים סטראוטיפיים" של העמודים השונים, בלי להיזקק ל-16 מסגרות דפוס מלאות "חומר". הגיליון מודפס משני צידיו באופן שקיפולו בצורה הנכונה יוצר "ספרון" בן 16 דפים, או 32 עמודים, שמועבר לחיתוך וכריכה.
טכנולוגיה זו אפשרה גם את שיטת הדפוס הרוטציוני, שהספקיו גדולים בסדרי גודל מהספקי מכבש הדפוס. בדפוס זה מייצרים סטראוטיפים מעוגלים, אותם כורכים על גליל פלדה. הנייר המודפס רציף, והתוף עם הגלופות מסתובב, כשבחלק מהסיבוב הוא נמשח בדיו על ידי גליל אחד, ובחלק אחר מדפיס על הנייר, שגליל גומי שני (גלגולו האחרון של משטח הלחיצה, או ה"פלאטן" של גוטנברג), מהדק אותו אותו אל הסטראוטיפים. כל העיתונים מודפסים בטכנולוגיה זו, אך הסטראוטיפים הוחלפו בטכנולוגיות חדשות יותר, בעיקר דפוס אופסט.
יציקת האותיות שוכללה בשלב מאוחר יותר. פטנטים ומכונות ניסיוניות למיכון היציקה הופיעו החל ב-1822, עם מכונתו של צ'רץ, שמיכנה הן את היציקה והן את הסדר. אך נשארה בגדר המצאה, ולא נכנסה לשימוש. המצאות נוספות הופיעו בשנים הבאות, ולקראת אמצע המאה הופיעו מכונות יציקה מעשיות, שמיכנו במידה רבה את התהליך, והתבנית שהמציא גוטנברג יצאה לגמלאות, אחרי שירות של כ-400 שנים.
פעולת הסדר מוכנה בצורה מעשית רק בסוף המאה ה-19. במהלך המאה נרשמו מאות פטנטים למיכון הסדר, כנראה הראשון בהם היה של צ'רץ (William Church (inventor)), שבנה מכונת סידור שעושה שימוש במקלדת, ומסדרת אותיות שנוצקו במכונת היציקה שלו. המכונות של צ'רץ לא זכו לשימוש ממשי, וכמוהן רובן המכריע של המכונות שהומצאו בשישים השנים הבאות., מאמצע המאה תוכננו יותר ממאה מכונות סדר מסוגים שונים, עליהן נרשמו מאות רבות של פטנטים, חלקם במספר ארצות. כמה מהמכונות הללו נבנו, וחלקן פעלו, אך רק בודדות התאימו לשימוש מעשי. החל ב-1870 הופיעו כמה מכונות שימושיות, מהן נמכרו כמה מאות מכונות שהמשיכו לסדר דפוס שלושים שנים ויותר.
לקראת סוף המאה הופיעו שתי מכונות שתוך זמן קצר החליפו כמעט לגמרי את הסדר הידני, וזמן מה אחר כך את כל מכונות הסדר האחרות, לסידור ספרים ועיתונים. אלו הן לינוטייפ (1886), ומונוטייפ (לקראת 1890). מכונות אלו התפשטו במהירות בבתי דפוס ברחבי העולם, ועוצבו עבורן גופנים בשפות שונות. כך בעברית, אחת הגרסאות הראשונות של גופן פרנק-ריהל הייתה הגרסה ללינוטייפ בראשית המאה העשרים, עובדה שתרמה לכך שעד היום זהו אחד הגופנים בשימוש הנרחב ביותר בעיתונות עברית, וכמוהו גופן נרקיס, שנרכש על ידי החברה ב-1965.
שתי המכונות משלבות את פעולת היציקה עם פעולת הסידור, ויוצקות אותיות עופרת חדשות, מסודרות בשורות (שורות יצוקות שלמות בלינוטייפ) מוכנות להדפסה. בתום ההדפסה הן מותכות לשימוש חוזר. עם המכונות מכרו החברות את המטריצות שמשמשות ליציקה, ובכך גם מיצבו עצמן בראש ענף עיצוב הגופנים לדפוס.
עד תום עידן דפוס הבלט כמעט כל הטקסט לדפוס סודר במכונות אלו, וסדר ידני שרד בדרך כלל בבתי דפוס קטנים, שהמשיכו לסדר ולהדפיס בשיטות הישנות עבודות "קצרות" במספר עותקים מוגבל, כמו כרטיסי ביקור, נייר מכתבים רשמי, הזמנות לחתונה, מודעות רחוב שונות, כמו מודעות אבל ופשקווילים, ובאופן כללי עבודות שהסדר המכני לא מתאים להן.
במאה ה-21 חלה תחייה של דפוס הבלט, בבחינת רטרו בממדים צנועים, וניתן למצוא בתי דפוס שחזרו לעופרת, הן לסדנאות חובבים והן לעבודות מיוחדות, כמו כרטיסי ביקור והזמנות מעוצבות לחתונות, חגים, וימי הולדת, בשירות צרכנים שמעוניינים בעיצוב בו האותיות מוטבעות בנייר עבה. בבתי דפוס אלו הסדר הידני שולט, ורק מיעוט זעיר מהם עדיין מפעיל מכונות "מתכת חמה", ששלטו בתחום שליטה מוחלטת במחצית הראשונה של המאה ה-20. את המכונות הללו, כמו את מכבש הדפוס של גוטנברג וטכנולוגיות דפוס דומות עדיין ניתן לראות בפעולה במוזאונים של הדפוס.