stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גורל כדור הארץ

איור משוער של כדור הארץ החרוך לאחר שהשמש תהפוך לענק האדום, בעוד כ-5 מיליארד שנים
ניתן להעריך את העתיד הביולוגי והגאולוגי של כדור הארץ בהתבסס על ההשפעות המשוערות של מספר מגמות ארוכות טווח, ביניהן האינטראקציות הכימיות על פני כדור הארץ, קצב ההתקררות של פנים כוכב הלכת, השפעות הכבידה של עצמים אחרים במערכת השמש ועלייה מתמדת בבהירות השמש. עם זאת, אין לדעת בוודאות כיצד תשפיע טכנולוגיה אנושית, כגון הנדסת אקלים, שעלולה לגרום לשינויים משמעותיים בכוכב הלכת. ההכחדה הנוכחית של ההולוקן נגרמת על ידי טכנולוגיה, והשפעותיה עשויות להימשך עד חמישה מיליון שנים. אם בשלב מסוים תוכחד האנושות, כדור הארץ ישוב לקצב אבולוציוני איטי המושפע אך ורק מתהליכים טבעיים ארוכי טווח.
כאשר בוחנים טווחי זמן ארוכים מאוד ניתן לצפות שיתרחשו במהלכם אירועים שמימיים אקראיים שיסכנו את הביוספירה ועלולים להסב הכחדה המונית. בין האירועים האפשריים ניתן למנות פגיעות של שביטים או אסטרואידים ואפשרות של סופרנובה קרובה לכדור הארץ – פיצוץ כוכבי מסיבי ברדיוס של 100 שנות אור (31 פארסק) מהשמש. אירועים גאולוגיים אחרים בקנה מידה גדול צפויים להיות שכיחים יותר. התיאוריה של מילנקוביץ' חוזה שכוכב הלכת ימשיך לעבור תקופות קרח לפחות עד שהקרחון הרבעוני יגיע לסיומו. תקופות אלו נגרמות על ידי שינויים באקסצנטריות, הטיה צירית וקדימות של מסלול כדור הארץ. כחלק ממחזור יבשת העל המתמשך, טקטוניקת הלוחות תגרום כנראה להופעת יבשת-על בעוד 250–350 מיליון שנים. במהלך 1.5–4.5 מיליארד השנים הבאות צפויה ההטיה הצירית של כדור הארץ לעבור שינויים כאוטיים, והשינויים בהטיה הצירית ייתכן שיגיעו עד 90°.
בהירות השמש תגדל בהתמדה, וכתוצאה מכך תעלה קרינת השמש המגיעה לכדור הארץ. קצב בליה גבוה יותר של מינרלים סיליקט ישפיע על מחזור הקרבונט-סיליקט, מה שיגרום לירידה ברמת הפחמן הדו-חמצני באטמוספירה. בעוד כ-600 מיליון שנים מהיום תרד רמת הפחמן הדו-חמצני מתחת לרמה הדרושה כדי לקיים פוטוסינתזה המשמשת עצים. אמנם, צמחים מסוימים משתמשים בשיטת קיבוע הפחמן C 4 כדי להוסיף ולהתקיים גם בריכוזי פחמן דו-חמצני נמוך כדוגמת עשרה חלקים למיליון. עם זאת, המגמה ארוכת הטווח צפויה להביא לגוויעת חיי הצומח. הכחדת הצמחים תביא קץ כמעט לכל סוגי החיים בפלאנטה שכן צמחים הם בסיס שרשרת המזון על פני כדור הארץ.
בעוד כמיליארד שנים תהיה בהירות השמש גבוהה יותר ב-10%, מה שיגרום לאטמוספירה להפוך ל"חממה לחה", וכתוצאה מכך האוקיינוסים יתאדו. כתוצאה יסתיימו טקטוניקת הלוחות ומחזור הפחמן כולו. בעקבות אירוע זה, בעוד כ-2–3 מיליארד שנים, הדינמו המגנטי של כוכב הלכת עלול להיפסק, מה שיגרום לדעיכה של המגנטוספירה ולהוביל לאובדן מואץ של חומרים נדיפים מהאטמוספירה החיצונית. בעוד ארבעה מיליארד שנים תגרום העלייה בטמפרטורת פני כדור הארץ לאפקט חממה מאיץ, תיצור תנאים קיצוניים יותר מאשר אלו השוררים בנוגה של ימינו ותחמם את פני כדור הארץ מספיק כדי להמיס אותו. בשלב זה ייכחדו כל החיים על פני כדור הארץ. לבסוף, גורלו הסביר ביותר של כוכב הלכת הוא קליטה על ידי השמש בעוד כ-7.5 מיליארד שנים, לאחר שהשמש תיכנס לשלב הענק האדום ותתרחב אל מעבר למסלולו הנוכחי של כוכב הלכת.
מסלול וסיבוב

הפרעות הכבידה של כוכבי הלכת האחרים במערכת השמש משתלבות כדי לשנות את מסלול כדור הארץ ואת הכיוון של ציר הסיבוב שלו. שינויים אלה יכולים להשפיע על האקלים הפלנטרי. למרות אינטראקציות כאלה, סימולציות מדויקות ביותר מראות שבסך הכל, מסלול כדור הארץ צפוי להישאר יציב במשך מיליארדי שנים בעתיד. בכל הסימולציות, הציר החצי-עיקרי של כוכב הלכת, האקסצנטריות והנטייה נשארו כמעט קבועים.
מסלול וסיבוב > תקופות קרח

מבחינה היסטורית היו עידני קרח מחזוריים שבהם יריעות קרחונים כיסו מעת לעת את קווי הרוחב הגבוהים יותר של היבשות. עידני קרח עשויים להתרחש בגלל שינויים במחזור האוקיינוסים וביבשת הנגרמים על ידי טקטוניקת הלוחות. התיאוריה של מילנקוביץ' חוזה שתקופות קרח מתרחשות בגלל גורמים אסטרונומיים המשתלבים עם תהליכי פידבק אקלימיים. המניעים האסטרונומיים העיקריים הם אקסצנטריות מסלולית גבוהה מהרגיל, הטיה צירית נמוכה (או אלכסון), ויישור היפוך הקיץ של חצי הכדור הצפוני עם האפליון. כל אחת מההשפעות הללו מתרחשת באופן מחזורי. לדוגמה, האקסצנטריות משתנה לאורך מחזורי זמן של כ-100,000 ו-400,000 שנים, כאשר הערך נע בין פחות מ-0.01 ל-0.05. דבר זה שווה ערך לשינוי של הציר החצי-מיני של מסלול כוכב הלכת מ-99.95% מהציר החצי – עיקרי ל-99.88%, בהתאמה.
כדור הארץ עבר עידן קרח המכונה הקרחון הרבעוני, ונמצא כיום בתקופה הבין-קרחונית של ההולוקן. תקופה זו הייתה צפויה להסתיים בעוד כ-25,000 שנים. עם זאת, השיעור המוגבר של פחמן דו-חמצני המשתחרר לאטמוספירה על ידי בני אדם עשוי לעכב את תחילת תקופת הקרח הבאה לפחות 50,000–130,000 שנים מהיום. מצד שני, תקופת התחממות גלובלית למשך זמן מוגבל (בהתבסס על ההנחה שהשימוש בדלק מאובנים ייפסק עד שנת 2200) כנראה תשפיע רק על תקופת הקרח למשך כ-5,000 שנים. לפיכך, לתקופה קצרה של התחממות כדור הארץ הנגרמת על ידי פליטת גזי חממה של כמה מאות שנים תהיה השפעה מוגבלת בלבד בטווח הארוך.
מסלול וסיבוב > אֲלַכסוֹנִיוּת

תאוצת הגאות והשפל של הירח מאטה את קצב הסיבוב של כדור הארץ ומגדילה את המרחק בין כדור הארץ לירח. השפעות חיכוך – בין הליבה למעטפת ובין האטמוספירה לפני השטח - יכולות לפזר את האנרגיה הסיבובית של כדור הארץ. השפעות משולבות אלו צפויות להאריך את אורך היום ביותר מ-1.5 שעות במהלך 250 מיליון השנים הבאות, ולהגדיל את האלכסון בכחצי מעלה. המרחק לירח יגדל בכ-1.5 רדיוסי כדור הארץ באותה תקופה.
בהתבסס על מודלים ממוחשבים נראה שנוכחות הירח מייצבת את האלכסון של כדור הארץ, מה שעשוי לעזור לכוכב הלכת להימנע משינויי אקלים דרמטיים. יציבות זו מושגת מכיוון שהירח מגביר את קצב הפרצסיה של ציר הסיבוב של כדור הארץ, ובכך נמנע מהדהוד בין קדנצית הסיבוב והפרצסיה של מישור המסלול של כוכב הלכת (כלומר, תנועת הפרצסיה של האקליפטיקה). עם זאת, ככל שהציר החצי-עיקרי של מסלול הירח ימשיך לגדול, אפקט מייצב זה יקטן. בשלב מסוים, השפעות של הפרעות כנראה יגרמו לשינויים כאוטיים באלכסון של כדור הארץ, וההטיה הצירית יכולה להשתנות בזוויות של עד 90 מעלות ממישור המסלול. דבר זה צפוי להתרחש בין 1.5 ל-4.5 מיליארד שנים מהיום.
נטייה גבוהה כנראה תגרום לשינויים דרמטיים באקלים ועלולה להרוס את יכולתו של כדור הארץ להכיל חיים. כאשר ההטיה הצירית של כדור הארץ עולה על 54°, השפל השנתי בקו המשווה קטן מזה שבקטבים. כוכב הלכת יכול להישאר באלכסון של 60° עד 90° לתקופות של עד 10 מיליון שנים.
גיאודינמיקה

אירועים טקטוניים ימשיכו להתרחש גם בעתיד והמשטח הטקטוני יעוצב מחדש בהתמדה על ידי התרוממות טקטונית, שחול ושחיקה. ניתן לצפות שהר וזוב יתפרץ כ-40 פעמים במהלך 1,000 השנים הבאות. במהלך אותה תקופה, כחמש עד שבע רעידות אדמה בעוצמה של 8 ומעלה אמורות להתרחש לאורך שבר סן אנדראס, בעוד שצפויים כ-50 רעידות אדמה דרגה 9 ברחבי העולם. מאונה לואה אמורה לחוות כ-200 התפרצויות במהלך 1,000 השנים הבאות, וסביר להניח שהגייזר אולד פיית'פול יפסיק לפעול.
בעוד 10,000 שנים, המשך ההתאוששות של הים הבלטי מתקופת הקרח תצמצם את העומק בכ-90 מטרים (300 רגל). מפרץ ההדסון יקטן לעומקו ב-100 מ' באותה תקופה. לאחר 100,000 שנים, האי הוואי יעבור בערך 9 קילומטרים (5.6 מיל) לצפון מערב. ייתכן שכוכב הלכת ייכנס לתקופת קרח נוספת בשלב זה.
גיאודינמיקה > נדידת יבשות

התיאוריה של טקטוניקת הלוחות מוכיחה כי יבשות כדור הארץ נעות על פני השטח בקצב של סנטימטרים בודדים בשנה. הדבר צפוי להימשך ולגרום למיקום הלוחות ולהתנגש. הסחף היבשתי מוקל על ידי שני גורמים: האנרגיה הנוצרת בתוך כדור הארץ ונוכחות הידרוספירה. עם אובדן של כל אחד מהם, הסחף היבשתי ייפסק. ייצור חום באמצעות תהליכים רדיוגניים מספיק כדי לשמור על הסעת המעטפת והנחת הלוח לפחות ל-1.1 מיליארד השנים הבאות.
כיום יבשות צפון ודרום אמריקה נעות מערבה מאפריקה ואירופה. חוקרים יצרו כמה תרחישים להבין כיצד יהיו פנים הדברים בעתיד. מצד אחד מודל של הסתגרות, מצד שני מודל של החצנה.
ככל שההבנה של הגיאודינמיקה משתפרת, מודלים אלה יהיו נתונים לעדכון. בשנת 2008, למשל, נעשה שימוש בהדמיית מחשב כדי לחזות הופעת יבשת על חדשה המורכבת מאפריקה, אירואסיה, אוסטרליה, אנטארקטיקה ודרום אמריקה שתיווצר סביב אנטארקטיקה בעוד כ-100 מיליון שנה.
גיאודינמיקה > נדידת יבשות > הִסתַגְרוּת

כריסטופר סקוטזה ועמיתיו מיפו את התנועות החזויות כמה מאות מיליוני שנים לעתיד כחלק מפרויקט פליאומפה. בתרחיש שלהם, בעוד 50 מיליון שנה הים התיכון עלול להיעלם, וההתנגשות בין אירופה ואפריקה תיצור רכס הרים ארוך המשתרע עד למיקומו הנוכחי של המפרץ הפרסי. אוסטרליה תתמזג עם אינדונזיה, ובאחה קליפורניה תגלוש צפונה לאורך החוף. נדידת אנטארקטיקה צפונה תגרום לכל יריעות הקרח שלה להימס. דבר זה, יחד עם הפשרת יריעות הקרח של גרינלנד, יעלה את מפלס האוקיינוס הממוצע ב-90 מטרים (300 רגל). ההצפה הפנימית של היבשות תגרום לשינויי אקלים.
ככל שתרחיש זה נמשך, בעוד 100 מיליון שנים מהיום, ההתפשטות היבשתית תגיע להיקף המקסימלי שלה ואז היבשות יתחילו להתלכד. בעוד 250 מיליון שנה תתנגש צפון אמריקה באפריקה. דרום אמריקה תעטוף את הקצה הדרומי של אפריקה. התוצאה תהיה היווצרות של יבשת-על חדשה (שנקראת לפעמים פנגיאה פרוקסימה), כשהאוקיינוס השקט משתרע על פני חצי מכדור הארץ. אנטארקטיקה תהפוך את הכיוון ותחזור לקוטב הדרומי, ותבנה עליה כיפת קרח חדשה.
גיאודינמיקה > נדידת יבשות > הַחצָנָה

המדען הראשון שהסיק את התנועות הנוכחיות של היבשות היה הגאולוג הקנדי פול פ. הופמן מאוניברסיטת הרווארד. בשנת 1992, הופמן חזה שהיבשות של צפון ודרום אמריקה ימשיכו להתקדם מעבר לאוקיינוס השקט, תוך סיבוב סביב סיביר עד שיתחילו להתמזג עם אסיה. הוא כינה את יבשת העל שנוצרה, אמאסיה. מאוחר יותר, בשנות ה-90, רוי ליברמור חישב תרחיש דומה. הוא חזה שאנטארקטיקה תתחיל לנדוד צפונה, ומזרח אפריקה ומדגסקר יעברו את האוקיינוס ההודי כדי להתנגש באסיה.
במודל החצנה תושלם סגירת האוקיינוס השקט בערך ב-350 מיליון שנים. דבר זה מסמן את השלמת מחזור היבשת העל הנוכחי, שבו היבשות מתפצלות ואז מצטרפות אחת לשנייה בערך כל 400–500 מיליון שנים. לאחר היווצרות היבשת העל, טקטוניקת הלוחות עשויה להיכנס לתקופה של חוסר פעילות. תקופה זו של יציבות עלולה לגרום לעלייה בטמפרטורת המעטפת בשיעור של בין 30 ל-100 מעלות מדי מאה מיליון שנים, שהוא משך החיים המינימלי של יבשות-על קודמות. כתוצאה מכך, פעילות געשית עשויה לעלות.
גיאודינמיקה > נדידת יבשות > על יבשת

היווצרות של יבשת-על יכולה להשפיע באופן דרמטי על הסביבה. התנגשות הלוחות תגרום לבניית הרים, ובכך תשנה את דפוסי מזג האוויר. מפלס הים עלול לרדת בגלל היווצרות קרחונים מוגברת. קצב הבליה בפני השטח יכול לעלות, מה שיגביר את קצב קבורת החומר האורגני. יבשות-על עלולות לגרום לירידה בטמפרטורות העולמיות ולעלייה בחמצן האטמוספירי. זה, בתורו, יכול להשפיע על האקלים, ולהוריד עוד יותר את הטמפרטורות. כל השינויים הללו יכולים לגרום לאבולוציה ביולוגית מהירה יותר.
גיאודינמיקה > התמצקות של הליבה החיצונית

אזור הליבה העשיר בברזל של כדור הארץ מחולק ל-2,440 קילומטרים (1,520 מיל) קוטר ליבה פנימית מוצקה ו-6,960 קילומטרים (4,320 מיל) קוטר ליבה חיצונית נוזלית.
הליבה הפנימית צפויה לאכל את מרבית הליבה החיצונית או את כולה בעוד 3–4 מיליארד שנים מהיום, וכתוצאה מכך לליבה מוצקה כמעט לחלוטין המורכבת מברזל ויסודות כבדים אחרים. לחלופין, אם בשלב מסוים טקטוניקת הלוחות תיפסק, החלק הפנימי יתקרר בצורה פחות יעילה, מה שיאט או אפילו יעצור את צמיחת הליבה הפנימית. במקרה כזה עלול השדה המגנטי של כדור הארץ להתכלות. אובדן המגנטוספירה יגרום לעלייה באובדן של יסודות קלים, במיוחד מימן, מהאטמוספירה החיצונית של כדור הארץ אל החלל, וכתוצאה מכך ישררו תנאים פחות נוחים לחיים.
אבולוציה סולארית

ייצור האנרגיה של השמש מבוסס על היתוך תרמו-גרעיני של מימן להליום. התהליך מתרחש באזור הליבה של הכוכב תוך שימוש בתהליך תגובת שרשרת פרוטון-פרוטון.
נכון לעכשיו, נעשה שימוש בכמעט מחצית מהמימן בליבה. ככל שמספר אטומי המימן ליחידת מסה פוחת, כך גם תפוקת האנרגיה שלהם יורדת. הדבר מביא את הליבה להתכווץ עד שהצפיפות והטמפרטורה המוגברות מביאות את לחץ הליבה לשיווי משקל עם השכבות שמעל. הטמפרטורה הגבוהה יותר גורמת למימן הנותר לעבור היתוך בקצב מהיר יותר, ובכך מייצרת את האנרגיה הדרושה לשמירה על שיווי המשקל.
התוצאה של תהליך זה הייתה עלייה מתמדת בתפוקת האנרגיה של השמש. כאשר השמש הפכה לראשונה לכוכב רצף ראשי, היא הקרינה רק 70% מעוצמת הארה הנוכחית. עוצמת הארה גדלה באופן כמעט ליניארי עד היום, ועולה ב-1% כל 110 מיליון שנה. בעוד שלושה מיליארד שנים השמש צפויה להיות זוהרת יותר ב-33%. דלק המימן שבליבה ימוצה סוף סוף בעוד חמישה מיליארד שנים כאשר השמש תהיה זוהרת יותר ב-67% מאשר כיום. לאחר מכן השמש תמשיך לשרוף מימן בקליפה המקיפה את הליבה שלה עד שהבהירות תגיע ל-121% מעל הערך הנוכחי. שלב זה מסמן את סוף חייה של השמש ברצף הראשי, ולאחר מכן היא תתפתח לענק אדום.
בשלב זה, ההתנגשות של גלקסיות שביל החלב ואנדרומדה אמורה כבר הייתה לקרות. למרות שהדבר עלול לגרום לפליטה של מערכת השמש מהגלקסיה המאוחדת שתיווצר, לא סביר שתהיה לה השפעה שלילית על השמש או כוכבי הלכת שלה.
אבולוציה סולארית > אובדן אוקיינוסים

בעתיד הרחוק בהירות השמש תהיה גבוהה מערכה הנוכחי. כשהעלייה תגיע ל-10%, טמפרטורת פני השטח הגלובלית הממוצעת תעלה ל-47 מעלות צלזיוס. האטמוספירה תהפוך ל"חממה לחה" שתוביל להתאדות מואצת של האוקיינוסים. בשלב זה, מודלים של הסביבה העתידית של כדור הארץ מוכיחים כי הסטרטוספירה תכיל רמות גדלות והולכות של מים. מולקולות המים הללו יפורקו באמצעות פוטו-דיסוציאציה על ידי UV שמש, מה שיאפשר למימן לברוח מהאטמוספירה. התוצאה תהיה אובדן מי הים בעולם כ-1.1 מיליארד שנים מהיום.
כוכב הלכת יהיה מדבר עם שדות דיונות גדולים המכסים את קו המשווה שלו, וכמה משטחי מלח על מה שהיה פעם קרקעית האוקיינוס, דומים לאלה שבמדבר אטקמה בצ'ילה.
ללא מים שישמשו כחומר סיכה, סביר להניח שטקטוניקת הלוחות תיפסק. בתנאים צחיחים אלה עשוי כוכב הלכת לשמור על חיים מיקרוביאליים, ואולי אפילו רב-תאיים. רוב החיידקים הללו יהיו הלופילים. עם זאת, התנאים הקיצוניים יותר ויותר יובילו ככל הנראה להכחדת הפרוקריוטים בין 1.6 מיליארד שנים ל-2.8 מיליארד שנים מהיום. עם זאת, החיים התת-קרקעיים יכולים להימשך זמן רב יותר. שחרור קבוע של פחמן דו-חמצני על ידי התפרצות געשית עלול לגרום לאטמוספירה להיכנס למצב "חממת-על" כמו זה של כוכב הלכת נוגה. אבל, כפי שצוין לעיל, ללא מים עיליים, טקטוניקת הלוחות תיעצר כנראה ורוב הקרבונטים יישארו קבורים היטב עד שהשמש תהפוך לענק אדום והזוהר המוגבר שלה יחמם את הסלע עד כדי שחרור פחמן דו-חמצני. עם זאת, כפי שציינו פיטר וורד ודונלד בראונלי בספרם "החיים והמוות של כדור הארץ", לפי מדען נאס"א קווין זאהנל, ייתכן מאוד שטקטוניקת הלוחות תיפסק הרבה לפני אובדן האוקיינוסים, בשל התקררות הדרגתית של ליבת כדור הארץ, שעלולה להתרחש תוך 500 מיליון שנים בלבד. הדבר עלול להפוך את כדור הארץ בחזרה לעולם מים, ואולי אפילו להטביע את כל חיי האדמה שנותרו.
אובדן האוקיינוסים עלול להתעכב עד 2 מיליארד שנים בעתיד אם הלחץ האטמוספירי יירד. לחץ אטמוספירי נמוך יותר יפחית את אפקט החממה, ובכך יוריד את טמפרטורת פני השטח. דבר זה יכול להתרחש אם תהליכים טבעיים יוציאו את החנקן מהאטמוספירה. מחקרים על משקעים אורגניים הראו שכמות משמעותית של חנקן הוסרה מהאטמוספירה במהלך ארבעת מיליארד השנים האחרונות; מספיק כדי להכפיל למעשה את הלחץ האטמוספירי הנוכחי אם הוא ישתחרר. קצב ההסרה הזה יספיק כדי להתמודד עם ההשפעות של הגברת בהירות השמש במשך שני מיליארד השנים הבאות.
בעוד 2.8 מיליארד שנים מהיום תגיע טמפרטורת פני השטח של כדור הארץ ל-149 מעלות, אפילו בקטבים. בשלב זה, כל החיים שנותרו יגוועו עקב תנאים קיצוניים. מה שיקרה בהמשך תלוי בכמות המים שנותרו על פני השטח. אם כל המים על פני כדור הארץ כבר התאדו בנקודה זו (דרך "החממה הלחה" ב-1 ג'יר מעכשיו), כוכב הלכת יישאר באותם תנאים עם עלייה מתמדת בטמפרטורת פני השטח עד שהשמש תהפוך לענק אדום
. אם לא ועדיין נותרו כיסי מים, ומתאדים לאט מדי, אזי בעוד כ-3–4 מיליארד שנים, ברגע שכמות אדי המים באטמוספירה התחתונה תעלה ל-40%, והבהירות מהשמש מגיעה. 35–40% יותר מערכו כיום, ייווצר אפקט "חממה בורחת", שיגרום להתחממות האטמוספירה ולהעלות את טמפרטורת פני השטח לסביבות 1330 מעלות צלזיוס. זה מספיק כדי להמיס את פני כדור הארץ. עם זאת, רוב האטמוספירה תישמר עד שהשמש תיכנס לשלב הענק האדום.
אבולוציה סולארית > ענק אדום

כשהשמש תשנה את פעולתה משריפת מימן בתוך הליבה לשריפת מימן בקליפה סביב הליבה שלה, הליבה תתחיל להתכווץ והמעטפת החיצונית תתרחב. עוצמת ההארה הכוללת תגדל בהתמדה במהלך מיליארד השנים הבאות עד שהיא תגיע לפי 2,730 מעוצמת הארה הנוכחית שלה בגיל 12.167 מיליארד שנים. רוב האטמוספירה של כדור הארץ תאבד לחלל. פני השטח שלו יהיו מורכבים מאוקיינוס לבה עם יבשות צפות של מתכות ותחמוצות מתכות וגרגירי קרח מחומרים עקשנים, שטמפרטורת פניו תגיע ליותר מ-2130 מעלות צלזיוס. השמש תחווה אובדן מסה. אובדן המסה יגרום לכך שמסלולי כוכבי הלכת יתרחבו. מרחק המסלול של כדור הארץ יגדל לכל היותר 150% מערכו הנוכחי.
החלק המהיר ביותר של התפשטות השמש לענק אדום יתרחש בשלבים האחרונים, כאשר השמש תהיה בת כ-12 מיליארד שנים. סביר להניח שהיא תתרחב כדי לבלוע גם את מרקורי וגם את נוגה, ויגיע לרדיוס מרבי של 1.2 יחידות אסטרונומיות (180 מיליון קילומטרים; 110 מיליון מיל). השמש ככל הנראה תבלע את כדור הארץ בעוד כ-7.59 מיליארד שנים.
הערות שוליים

↑  "Illegal Wildlife Trade". U.S. Fish and Wildlife Services. נבדק ב-2021-07-16.
↑  Change, NASA Global Climate. "Carbon Dioxide Concentration | NASA Global Climate Change". Climate Change: Vital Signs of the Planet. נבדק ב-2020-12-19.
צעדת המחאה נגד נשק גרעיני באוקספורד, 1980
מכתש המטאוריט Barringer בפלגסטף, אריזונה, מראה עדויות להשפעה של עצמים שמימיים על כדור הארץ
כדור הארץ במקסימום קרחוני.
פנגיאה הייתה יבשת העל האחרונה שנוצרה טרם ימינו
האווירה של ונוס נמצאת במצב "חממת על". כדור הארץ בעוד כמה מיליארדי שנים עלול להידמות לנוגה הנוכחית.
גודל השמש הנוכחית (כעת ברצף הראשי) בהשוואה לגודלה המשוער בשלב הענק האדום שלה
ערפילית הסליל, ערפילית פלנטרית הדומה למה שהשמש תייצר בעוד 8 מיליארד שנים
פלביוס פליקס

פלביוס פליקס (מת ב-430), המכונה לעיתים בטעות קונסטנטיוס פליקס, היה גנרל של האימפריה הרומית המערבית, שהגיע לדרגה בולטת של פטריקי לפני שנהרג כנראה בפקודת אאטיוס. עבור במהלך תקופת הקונסול שלו בשנת 428 הוא הוציא כמה דיפטיכים קונסולריים, שאחד מהם נשמר עד לעת החדשה.
היסטוריה > קריירה

פליקס שירת בתקופת שלטונם של הקיסרים ולנטיניאנוס השלישי ותאודוסיוס השני. בין השנים 425 (השנה שבה מונה לפטריקי) ל-429 הוא שירת כ-magister utriusque militae להגנת איטליה, אך למרות אזכור קצר של אחת מפעולותיו הצבאיות ב-Notitia Dignitatum, פקודיו בוניפאטיוס ואאטיוס נחשבו משמעותיים יותר בעניין זה. במסדרונות השלטון שבו חי פליקס, היו תככים, יריבות ורצח מתמידים. ברוונה היה חסר שליט רב עוצמה, כי הקיסר ולנטיניאנוס השלישי היה קטין והאימפריה נשלטה על ידי אמו גאלא פלקידיה. הקיסרית-האם הדריכה אותו על ידי יועציה, בנוסף לפליקס, גם הגנרלים בוניפאטיוס ואאטיוס עמדו לצידה. בנוסף, פליקס לא היה אדיש, בשנת 426 הוא הורה על מותו של פטרוקלוס, הבישוף של ארלאטה, ושל טיטוס, דיאקון ברומא. הייתה יריבות גדולה בינו לבין אאטיוס. בשנת 429, נראה כי פליקס ניצל על ידי אאטיוס. למרות שהוא רוכש את הפונקציה היומרנית של particius בשנת 430, נראה שהוא איבד את אחיזתו בצבא כאשר אאטיוס ממונה על ידי גאלא פלקידיה לתפקיד magister equitum praesentalis, דרגה צבאית מקבילה.
היסטוריה > מגיסטר מיליטום

בין 425 ל-429, פליקס היה החייל החשוב ביותר במערב. באותה תקופה היה מרד גדול בקרב הוויזיגותים בגאליה והיספניה. הוא נותר בעיקר באיטליה והותיר את השליטה על צבאותיו לגנרלים הצעירים והשאפתניים בוניפאטיוס ופלביוס אאטיוס. עלינו לייחס לפליקס את הארגון מחדש של ההגנות של מחוזות הדנובה בשנים 427–428 לספירה (על כך אנו מוצאים עדויות ב-Notitia dignitatum).
המרד של בוניפאטיוס

כאשר בוניפאטיוס מרד בצפון אפריקה בשנת 427, פליקס שלח כמה חיילים למחוז זה בפיקודו של שלושה גנרלים: מאבורטיוס, גאליו וסאנוקס. כוח זה הובס על ידי הכוחות הנאמנים לבוניפאטיוס. לאחר מכן פליקס שלח כוח חדש לאפריקה בפיקודו של הגנרל הגותי זיגיסוולט.
יריבות עם אאטיוס

לא ניתן לראות את קידומו של פליקס על ידי גאלא פלקידיה לפטריקי בשנת 430 כפרס על מאמציו לנטרל את הסכנה שהיווה בוניפאטיוס (שהיה למעשה כישלון), אלא כדי למנוע עוד יותר קנאה על ידי כוחו הגובר של אאטיוס שהיה כעת שווה בדרגה. הייתה יריבות בין הגנרלים במשך זמן מה. מאמינים שאאטיוס הרחיק את עצמו בכוונה במהלך מלחמת האזרחים נגד בוניפאטיוס על ידי מערכה נגד הפרנקים. חסרות ראיות לכך שהוא היה מעורב באופן פעיל במלחמת האזרחים.
יריבות עם אאטיוס > קונספירציה ורצח

אנו רואים את אותו דפוס כמו שהממשלה הקיסרית מצווה על אאטיוס להפסיק את המערכה בגאליה, ללכת עם חייליו לאיטליה להתכונן עם פליקס במלחמה נגד הוונדלים. אאטיוס סירב לספק חיילים ובמקום זאת ערך מערכה בנוריקום נגד האוכלוסייה המרדנית. העדות העיקרית לכך נעוצה בעיתוי הרציחות ובמסלול של אאטיוס מיד לאחר מכן. אאטיוס רצח את פליקס, בערך באותו זמן שהוונדלים הביסו את חיילי בוניפאטיוס.
פליקס, אשתו פדוסיה ודיאקון בשם גרונניטוס נרצחו במאי 430 בבזיליקת אורסיאנה ברוונה. פריסקוס מציע שפליקס הואשם במזימה נגד אאטיוס עם אמו של הקיסר גאלא פלקידיה ונהרג בפקודת אאטיוס עצמו.
קונסול

דיפטיך הקונסולרי המגולף בשנהב שלו בולט בתיאור לבושו בפירוט רב. הדיפטיך שרד בשלמותו עד המהפכה הצרפתית, אז נגנב העלה הימני; כעת מאמינים שהוא אבוד.
על פי שחזור לאחרונה של קשריו המשפחתיים, הוא היה אב קדמון של ארקדיוס פלסידוס מגנוס פליקס, קונסול בשנת 511, ובנו של אנודיוס. יכול להיות שנולד בערך בשנת 380, ייתכן שהיה האיש שהיה בעלה של בת (נולדה ב-385) של אגריקולה, קונסול בשנת 421 ואולי אביו של הקיסר אוויטוס, ואביהם של מגנוס, קונסול בשנת 460 ופליקס אנודיוס, פרוקונסול באפריקה. בערך ב-420 או 423.
הערות שוליים

↑  Bagnall, 1987
↑  Bury, John Bagnall (1923). History of the Later Roman Empire. Macmillan. pp. 240ff. נבדק ב-2007-05-07.
↑  Prosper s.a. 429
↑  Bury, John Bagnall (1923). History of the Later Roman Empire. Macmillan. p. 240ff.
↑  Adrian Goldsworthy, The Fall of the West: The Slow Death of the Roman Superpower, Orion Books Ltd, London. Paperback Edition, 2010, p.328.
↑  McEvoy, Meaghan (2013). Child Emperor Rule in the Late Roman West, AD 367-455. Oxford University Press. p. 247. ISBN 9780199664818.
↑  John of Antioch, fragment 201.3; translated by C.D Gordon, The Age of Attila: Fifth Century Byzantium and the Barbarians (Ann Arbor: University of Michigan, 1966), p. 50
↑  Kunz, George Frederick (1916). Ivory and the Elephant in Art, in Archaeology, and in Science. Doubleday.
↑  Christian Settipani, Continuite Gentilice et Continuite Familiale Dans Les Familles Senatoriales Romaines A L'epoque Imperiale, Mythe et Realite, Addenda I - III (juillet 2000 - octobre 2002) (n.p.: Prosopographica et Genealogica, 2002).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810539785305606  VIAF: 8514148753711041320003   WorldCat (עם VIAF): 8514148753711041320003
אל-חסן קורומה

אל-חסן קורומה (באנגלית: Alhassan Koroma; נולד ב-9 ביוני 2000 ביוני צ'יפדום שבסיירה לאון) הוא כדורגלן סיירה לאוני המשחק בעמדת קשר כנף בקבוצת א-שחאנייה מליגת העל הקטרית ובנבחרת סיירה לאון.
קריירת מועדונים

קורומה נולד בסיירה לאון ושיחק במספר קבוצות מהליגה המקומית.
ב-8 ביולי 2019 הושאל למשך עונה לליננסה מהפרימרה דיויסיון RFEF, עונה שלאחריה עבר למועדון באופן קבוע.
קריירה בינלאומית

ב-17 במרץ 2018 ערך קורומה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סיירה לאון, בהפסד 4-0 לנבחרת איראן במשחק ידידות.
קונרד בייקר

קונרד בייקר (באנגלית: Conrad Baker;‏ 12 בפברואר 1817 –  28 באפריל 1885) היה עורך דין, איש צבא ופוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של אינדיאנה, כ
סגן מושל המדינה ה-15 וכמושל אינדיאנה ה-15 בשנים 1867–1873. בייקר שירת בצבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקאית, הגיע לדרגת קולונל, אך פרש בעקבות בחירתו למשרת סגן המושל לאחר שהיה בעל תפקיד חשוב בפיקוח על הקמתם ואימונים של הכוחות מטעם מדינתו. במהלך תקופות כהונתו כמושל של אוליבר מורטון, הוא כיהן כמושל בפועל במשך חמישה חודשים בתקופת מחלתו של מורטון, והושבע כמושל לאחר התפטרותו של זה האחרון. במהלך תקופת כהונתו המלאה כמושל, התמקד בייקר בעיקר בהקמתם ושיפורם של מוסדות לסיוע לחיילים המשוחררים ובני משפחותיהם. הוא גם היה שותף לקידום התיקונים החוקתיים הפדרליים שלאחר המלחמה, וסייע בהצלחה לקבלתם.
ראשית חייו

קונרד בייקר נולד במחוז פרנקלין שבפנסילבניה כבנם של קונרד בייקר, כומר פרסביטריאני, ושל מרי ונטרהיימר בייקר. עד גיל 15 הוא עבד בחווה המשפחתית ובמקביל למד בבית ספר ציבורי. לאחר מכן הוא החל את לימודיו בקולג' פנסילבניה שבגטיסברג, שם הוא למד משפטים, אך פרש לפני סיום הלימודים. הוא המשיך ללמוד משפטים במשרדו של תדיאוס סטיבנס. הוא הכיר את מטילדה אסקון סומרס, והשניים נישאו ב-1838 ונולדו שלהם שני ילדים. ב-1839 התקבל בייקר ללשכת עורכי הדין ופתח משרד משלו בגטיסברג.
ראשית הקריירה הפוליטית

ב-1841 סגר בייקר את משרדו ועבר עם משפחתו מערבה כדי להתיישב באוונסוויל, אינדיאנה, שם הוא פתח משרד חדש והחל לגלות עניין בחיי העיר. ב-1845 הוא התמודד מטעם המפלגה הוויגית כנציג מחוז ונדרבורג לבית הנבחרים של אינדיאנה. הוא שירת בתפקיד תקופת כהונה של שנה אחת לפני ששב לעיסוקו בעריכת דין. ב-1852 הוא נבחר לכהן כשופט המחוז, אך ב-1854 התפטר. אחיו, ויליאם בייקר, היה גם הוא פעיל בפוליטיקה המקומית, ושימש בתפקידים ציבוריים באותה תקופה.
בייקר היה מתנגד בולט של העבדות, ולאחר התפרקותה של המפלגה הוויגית הוא הצטרף ב-1854 למפלגה הרפובליקנית שהוקמה אז. בוועידת המפלגה המדינתית של 1856 הוא נבחר מטעם המפלגה כמועמד לתפקיד סגן מושל המדינה כעמיתו למרוץ של אוליבר מורטון. מערכת הבחירות הייתה אחת מאלה שגרמו לפילוג הרב ביותר בתולדות אינדיאנה, כאשר שני הצדדים תקפו באופן נוקב זה את זה. על אף מיזוגה של המפלגה עם כמה מפלגות שלישיות, הפסידו הרפובליקנים בבחירות אלו, ובייקר שב לעיסוקו בעריכת דין באוונסוויל.