stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם דוראנט
חייו

נולד בבוסטון, מסצ'וסטס, כנכד למושל מישיגן הנרי קראפו. נשר מבית ספר תיכון, ועד 1890 הפך ליצרן מוביל של כרכרות סוסים בפלינט, מישיגן. כשהפך למנהל חברת ביואיק ב-1904, הפגין הצלחה גדולה ולאחר זמן קצר הפך לנשיא החברה. ב-1908 הקים את ג'נרל מוטורס ומיד לאחר מכן מכר חלק ממניותיו ועם הרווחים קנה את אולדסמוביל. רכישותיו כללו את אוקלנד (כיום פונטיאק), קדילאק וחברות נוספות.
ב-1910 נכנס דוראנט לקשיים כלכליים והעביר את השליטה בג'נרל מוטורס. ב-1911 הקים יחד עם לואי שברולה את חברת שברולט. ב-1915 הצליח לחזור לראשות ג'נרל מוטורס אך הפסיד אותה שוב ב-1920.
ב-1921 הקים את חברת דוראנט מוטורס, תחילה עם מותג אחד בלבד, אך מאוחר יותר, כמו בג'נרל מוטורס, רכש מספר מותגי מכוניות. הזול מביניהם נקרא "סטאר". למרות זאת, הוא לא הצליח לשחזר את הצלחתו, והמשבר הכלכלי העולמי של 1929 שלאחריו הגיע השפל הגדול חיסלו סופית את החברה ב-1933.
בשנות ה-20 הפך דוראנט ל"שחקן" מוביל בוול סטריט וביום שלישי השחור חבר למשפחת רוקפלר ואיילי הון אחרים לקניית מספר גדול של מניות כדי להראות לציבור את ביטחונם בשוק המניות, אך ניסיונו נכשל.
מהומות הגיוס בניו יורק

| --- | --- |
מהומות הגיוס בניו יורק, על פי ציור בעיתון בריטי
מהומות הגיוס בניו יורק, על פי ציור בעיתון בריטי
 מידע כללי
 סוג:  מהומה 
 מדינה:  ארצות הברית 
 קואורדינטות:  40°43′00″N 74°00′00″W﻿ / ﻿40.716666666667°N 74°W﻿ / 40.716666666667; -74
 תאריך:  יולי 1863 
 נפגעים
 הרוגים:  120 
 he
 
איור ובו מתפרעים שורפים בניינים בשדרת לקסינגטון במהלך מהומות הגיוס בניו יורק.
מהומות הגיוס בניו יורק (באנגלית: New York Draft Riots), התרחשו בין 13 ל-16 ביולי 1863, בעיצומה של מלחמת האזרחים האמריקנית, בעיר ניו יורק. היו אלה המהומות החמורות ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
העילה המיידית להתרחשותן הייתה אישורם, על ידי הקונגרס האמריקני, של חוקי הגיוס של האיחוד (מדינות הצפון אשר לא פרשו מארצות הברית). חוקים אלה הפלו בין המועמדים לגיוס על פי מצבם הכלכלי, ולפיהם ניתן היה לקנות פטור מגיוס תמורת סכום של 300 דולר אמריקני (שווה ערך לכ-$9,000 כיום). המהומות הפכו בהמשך להתפרעויות על רקע גזעי – רוב המפגינים היו מהגרים מאירלנד שתקפו אנשים שחורים ברחבי העיר. ברקע של אותן התפרעויות עמדו הלכי רוח נוספים, כמו התנגדות למלחמה ולמטרותיה, או להתמשכותה על פני שנים, וכן התנגדות למנהיגותה של המפלגה הרפובליקנית בראשות אברהם לינקולן, שעמדה בראש האיחוד.
לצורך דיכוי המתפרעים הופנו לאזורי המהומות גדודי מיליציה וחיילים מתנדבים של צבא האיחוד. אלה נעזרו לצורך הדיכוי באמצעים צבאיים ואף בארטילריה.
תחילת המהומות

כבר מתחילת המלחמה רווחו בניו יורק הלכי רוח המשקפים אי נחת ממנה, חלקם נבעו מקשריה ההדוקים של העיר לענף הכותנה, הדומיננטי במדינות הדרום. קודם לתחילת המהומות נעשה מאמץ לאזרח מהגרים דוברי אנגלית מאירלנד מתוך חישובים פוליטיים של ציפיות לגבי דפוסי הצבעתם. העילה המיידית להתרחשותן הייתה אישורם, על ידי הקונגרס האמריקני, של חוקי הגיוס של האיחוד. חוקים אלה הפלו בין המועמדים לגיוס על פי מצבם הכלכלי, ולפיהם ניתן היה לקנות פטור מגיוס תמורת 300 דולר, סכום כסף ניכר באותם ימים. כך בעלי אמצעים שחפצו בפטור מגיוס, יכלו להשיגו. כשעבר בקונגרס החוק לגיוס חובה, גילו אותם מהגרים שלהתאזרחותם ישנה משמעות נוספת [דרושה הבהרה] מעבר לזכות ההצבעה. כך, כשהחלו פעולות הגיוס בניו יורק, ב-13 ביולי 1863, כמה מאות איש התפרעו, השליכו מרצפות רחוב מבעד לחלונות הבניין ששימש כלשכת גיוס, חדרו לתוכו והעלוהו באש. בין המתפרעים היו פועלים ממוצא אירי שלא ששו למחשבה שיאלצו להתחרות בשוק העבודה עם עבדים משוחררים. ג'ון אלכסנדר קנדי (Kennedy), מפקד המשטרה, אשר הגיע לסקור את המצב, זוהה אף שהיה ללא מדים, הוכה קשות, ובנוסף הותקף בסכין ונפגע. כוחות המשטרה, שהפעילו אלות, ואף אקדחים, לא הצליחו להשתלט על המהומה בשל יתרונם המספרי הגדול של המתפרעים, אך בכל זאת הצליחו להגביל במידת מה את התפשטותה לחלקים אחרים של העיר.
המשך המהומות

המהומות התפשטו מאזור לשכת הגיוס לחלקים סמוכים של ניו יורק. המתפרעים העלו באש מלון אשר סירב לספק אלכוהול, שתי תחנות משטרה ואת ביתו של ראש העיר, יחד עם עוד בתים נוספים. בנוסף, המתפרעים פנו לכיוון מערכת העיתון הרפובליקני ניו יורק טריביון (New York Tribune) ונהדפו ביריות. בהמשך, כוחות הביטחון הדפו מתפרעים שניסו לתקוף בית נשק. אחד התוקפים נהרג. המתפרעים פנו לתקוף, כשעיר לעזאזל, שחורים עליהם יכלו להניח את ידם, אותם ראו כמתחרים על מקומות עבודה, וכן כגורמים לפרוץ המלחמה. כך הוכו, עונו ונרצחו שחורים שנפלו בידי ההמון. בית יתומים, ששימש מקלט למאות ילדים שחורים הותקף אף הוא, אלא שהמשטרה הצליחה לעכב את התוקפים לזמן מה, כך ששוכניו הספיקו להימלט.
גשם שירד בלילה שלח רבים מהמתפרעים לבתיהם וכן סייע לכיבוי התבערות, אך המהומות התחדשו למחרת, ב-14 ביולי. כיוון שעסקים רבים סגרו שעריהם בשל האלימות, נוספו למתפרעים חלק מעובדיהם של אלה. המתפרעים ניסו לפגוע בבתיהם של מנהיגים רפובליקנים שהתגוררו בעיר ניו יורק. כ-800 חיילים שחנו בקרבה יחסית הובאו לעיר ניו יורק, וכן ניתנה הוראה למיליציה המקומית, שיצאה בטרם פרצו המהומות למשימת סיוע בפנסילבניה, לחזור לעיר.
בניסיון להרגיע את המהומות, טען המושל של מדינת ניו יורק, הורשיו סימור מהמפלגה הדמוקרטית, שההליך שעל פיו מתבצע הגיוס אינו חוקתי.
השבת הסדר על כנו

ביום המחרת, ה-15 בחודש, הכריזו השלטונות על השעיית הגיוס במתכונתו הנוכחית. ואכן, פרסום הדבר סייע להרגעת חלק מן המתפרעים. בנוסף, המיליציות נקטו באמצעים קשים לצורך דיכוי המתפרעים הנותרים. כוחות פדרליים (של צבא האיחוד), כולל ארטילריה, וכוחות מיליציה של מדינת ניו יורק המשיכו לזרום לעיר והחלו בהדרגה להתגבר על המתפרעים, ומטרתם הושגה באופן סופי ביום המחרת.
סוף דבר

אין נתונים מדויקים על תוצאות המהומות, אבל ההערכות הן שהיו קרוב ל-120 הרוגים ואלפי פצועים. רוב ההרוגים היו שחורים (11 מהם נתלו). נזק רב נגרם לרכוש וכחמישים בתים נשרפו עד היסוד. במהלך ההתפרעויות נהרסו ונשרפו בנייני ציבור רבים, שתי כנסיות פרוטסטנטיות, ובתים רבים של שחורים ושל פעילי זכויות האדם. כמו כן נשרף בית יתומים לשחורים.
לאחר המהומות עזבו רוב השחורים את מנהטן ועברו לאזורים כמו ברוקלין, ואפילו למדינות אחרות כמו ניו ג'רזי. המהומות השפיעו באופן ניכר על הדמוגרפיה בעיר, ובסוף שנת 1865 מספר האפרו-אמריקאים בעיר ירד מתחת ל-11,000 לראשונה מאז 1820. כתוצאה מזה העובדים הלבנים החזירו לעצמם את הדומיננטיות בשוק העבודה.
ב-19 באוגוסט, כחודש לאחר תום המהומות, חודש הגיוס למרות מחאות של פוליטיקאים מן המפלגה הדמוקרטית, על כך שאינו חוקתי. בזו הפעם עבר המהלך ללא אירועים חריגים.
בתרבות

עלילת הסרט כנופיות ניו יורק, מתרחשת בחלקה על רקע אותן מהומות.
לקריאה נוספת

Asbury, Herbert (1928). The Gangs of New York. Alfred A. Knopf.
Barnes, David M. (1863). The Draft Riots in New York, July 1863: The Metropolitan Police, Their Services During Riot. Baker & Godwin.
Bernstein, Iver (1990). The New York City Draft Riots: Their Significance for American Society and Politics in the Age of the Civil War. Oxford University Press.
Cook, Adrian (1974). The Armies of the Streets: The New York City Draft Riots of 1863.
Fry, James Barnet (1885). New York and the Conscription of 1863.
McCabe, James Dabney (1868). The Life and Public Services of Horatio Seymour. Oxford University Press.
McPherson, James M. (2001). Ordeal by Fire: The Civil War and Reconstruction.
New York Evangelist (1830–1902); July 23, 1863; 33, 30; APS Online pg. 4.
Nicolay, John and John Hay (1890). Lincoln, volume vii.
Schecter, Barnet (2005). The Devil's Own Work: The Civil War Draft Riots and the Fight to Reconstruct America.
Schecter, Barnet (2007). "The Civil War Draft Riots". North & South - The Official Magazine of the Civil War Society Volume 10 Number 1, pg. 72.
United States War and Navy Departments (1889). Official Records of the American Civil War, volume xxvii, part ii.
Walling, George W. (1887). Recollections of a New York Chief of Police, Chapter 6.
ג'ון אלכסנדר קנדי (1803–1873), מפקד המשטרה בניו יורק
רוברט אנדרסון ואן ויק

רוברט אנדרסון ואן ויק (באנגלית: Robert Anderson Van Wyck;‏ 20 ביוני 1849 – 14 בנובמבר 1918) היה ראש עיריית ניו יורק הראשון, לאחר איחוד הרבעים לעיר אחת.
ביוגרפיה

גדל בניו יורק. למד באקדמיית וילסון בצפון-קרוליינה. הפסיק את לימודיו בה בטרם סיימו, והמשיך את לימודיו באוניברסיטת קולומביה, בה השלים בשנת 1872 תואר ראשון במשפטים. אחר לימודיו החל לעבוד כעורך דין.
במשך שנים רבות נטל חלק פעיל בענייני המפלגה הדמוקרטית. נבחר לשופט בבית המשפט המחוזי של ניו יורק, ומאוחר יותר אף היה שופט בבית המשפט העליון.
בשנת 1898 החל לכהן בתפקידו כראש עיריית ניו יורק, והיה ראש העיר הראשון לאחר איחוד הרבעים. בתפקידו זה כיהן עד 1901. בתקופת כהונתו פורסם כי חברת הקרח האמריקאית של צ'ארלס ו. מורס (אנ') העלתה את מחיר הקרח, בשל בלעדיותה באספקת הקרח, וכי לוואן ויק היה מניות בחברה. בשל כך הוצרך לסיים את תפקידו. מושל ניו יורק תאודור רוזוולט פתח בחקירה, שקבעה כי ואן ויק לא היה מעורב אישית בשערוריית העלאת מחיר הקרח.
בשנת 1906 עבר לפריז, שם חלה ומת ב-14 בינואר 1918 בגיל 69. גופתו הוחזרה לניו יורק, והוא נקבר בבית הקברות וודלאון ברובע הברונקס.
הערות שוליים

↑  Robert Anderson Van Wyck
ערך זה הוא קצרמרבנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n98022021  SNAC: w65790qm  VIAF: 78089622   WorldCat (עם VIAF): 78089622
סיון מגן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1980 (בן 44 בערך) ירושלים, ישראל
 מוקד פעילות:  פינלנד, צרפת
 מקום לימודים:  האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים  הקונסרבטואר של פריז  בית הספר ג'וליארד
 עיסוק:  נבלאי
 כלי נגינה:  נבל 
 פרסים והוקרה:  תחרות הנבל הבינלאומית (2006)  Borletti-Buitoni Trust (2012) 
 www.sivanmagen.com
 
סיון מגן (נולד ב-1980) הוא נבלאי ישראלי.
ביוגרפיה

מגן נולד בירושלים. שני הוריו הם צ'לנים. החל את לימודיו המוזיקליים בפסנתר אצל בנימין אורן ותלמה כהן, וניסה לראשונה לנגן בנבל כשמשפחתו עברה לצרפת לשנת שבתון.
הוא המשיך בלימודי נבל אצל אירנה כגנובסקי באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. מאוחר יותר הוא עבר לצרפת בכוחות עצמו, שם היו בין מוריו ז'רמיין לורנציני. מגן למד בקונסרבטואר של פריז,  בהדרכתה של איזבל מורטי, שם זכה בפרס פרמייר פרי. מגן המשיך את לימודיו בבית הספר ג'וליארד עם ננסי אלן, ולמד לתואר שני.
בשנת 2012, מגן זכה בפרס נאמנות בורלטי-בויטוני. בג'וליארד פגש מגן מוזיקאים ישראלים אחרים כמו הפסנתרן אסף ויסמן והקלרינתן טיבי צייגר, ושלושתם היו בין המייסדים השותפים של הפרויקט הקאמרי הישראלי. מגן גם היה שותף להקמת האנסמבל הקאמרי Tre Voci. הוא לימד גם בקולג' של ברוקלין. בין השנים 2017 - 2024 היה הנבלאי הראשי של תזמורת רדיו פינלנד.
סיון הופיע כסולן עם הסינפונייטה הישראלית באר שבע ובהמשך עם רוב התזמורות בארץ, ובהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית. מגן מופיע כסולן בעולם כולו, עם התזמורת הפילהרמונית של שטרסבורג, התזמורת הסימפונית של סידני, תזמורת סיינט פול, התזמורת הקאמרית הסקוטית, התזמורת הקאמרית של וינה ועוד, באולמות כגון ויגמור הול בלונדון, קרנגי הול בניו יורק, הקונצרטהאוס של וינה ובית האופרה של סידני. הוא מרבה לנגן גם בהרכבים קאמריים: עם רביעיות דנאל, קולדר ודובר, עם חברים מרביעיות גוארנרי וג'וליארד ולצד מוזיקאים כגון שמואל אשכנזי, גארי הופמן ועמנואל פהו.
מגן הקליט שני אלבומי סולו בחברת Linn רקורדס והקלטות קאמריות רבות בחברות כ-Azica ,ECM ו-Avie.
סיוון זכה במקום הראשון בתחרות הנבל הבינלאומית ה-16 (2006), וגם בפרס "פרופס" על נגינת יצירה ישראלית ובפרס "רניה" על נגינת יצירה של הנרייט רניה. ב-2009 זכה בפרס "פרו מוזיצ'יס" בניו יורק וב-2012 היה לנבלאי הראשון שזכה בפרס בורלטי-בויטוני בלונדון.
הערות שוליים

1 2 3  Russell Platt, "String Theory" (archived from the original), The New Yorker, October 20 2014
↑  חגי חיטרון, הישראלי סיון מגן ניצח בתחרות הנבל הבינלאומית, באתר הארץ, 23 באוקטובר 2006
↑  מרב יודילוביץ', לראשונה: זוכה ישראלי בתחרות הנבל הבינלאומית, באתר ynet, 24 באוקטובר 2006
↑  Sivan Magen: Biography, Borletti-Buitoni Trust
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 8127416b-fc25-4c87-a6fb-846e2cb54a42
ג'ורג' סטיגלר

| --- | --- |

 לידה:  17 בינואר 1911 סיאטל, ארצות הברית 
 פטירה:  1 בדצמבר 1991 (בגיל 80) שיקגו, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  כלכלה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וושינגטון  אוניברסיטת שיקגו  אוניברסיטת נורת'ווסטרן  בית הספר לניהול קלוג 
 מנחה לדוקטורט:  פרנק נייט 
 מוסדות:  אוניברסיטת שיקגו  אוניברסיטת קולומביה 
 תלמידי דוקטורט:  David M. Levy, Thomas Robert Saving, Ralph Lowell Nelson, ויקטור פוקס, תומאס סואל, ג'ייקוב מיינסר, Richard Cyert, Patricia Danzon 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1954)  עמית החברה האקונומטרית (1966)  המדליה הלאומית למדעים (1987)  פרס אדם סמית (1987)  עמית האיגוד האמריקני לסטטיסטיקה (1963)  פרס נובל לכלכלה (1982)  עמית מכובד של האגודה האמריקאית לכלכלה 
 צאצאים:  סטיבן סטיגלר 
 
ג'ורג יוסף סטִיגְלֶר (בשם מלא באנגלית: George Joseph Stigler;‏ 17 בינואר 1911 – 1 בדצמבר 1991) היה כלכלן אמריקאי, זוכה פרס נובל לכלכלה לשנת 1982. יחדיו עם חברו הקרוב הכלכלן מילטון פרידמן, היה סטיגלר ממובילי אסכולת שיקגו בכלכלה.
תרומתו העיקרית למחקר הכלכלי היא פיתוח התאוריה של השבי הרגולטורי.
ביוגרפיה

סטיגלר נולד בסיאטל שבוושינגטון בשנת 1911. את תוארו הראשון קיבל מאוניברסיטת וושינגטון בשנת 1931 ואת השני שנה לאחר מכן מאוניברסיטת נורת'ווסטרן. במהלך שהותו בנורת'ווסטרן גבר עניינו בכלכלה והוא החליט לבחור בקריירה אקדמאית. בשנת 1933 קיבל מלגה מאוניברסיטת שיקגו, בעקבותיה עבר ללמוד כלכלה במקום. בשנת 1938 השלים את לימודי הדוקטורט במוסד. בין השנים 1936–1938 לימד באוניברסיטת המדינה של איווה.
במהלך מלחמת העולם השנייה ביצע עבור פרויקט מנהטן מחקרים מתמטיים וסטטיסטיים באוניברסיטת קולומביה. לאחר המלחמה שהה כשנה באוניברסיטת בראון ובין השנים 1947–1958 היה חבר סגל בפקולטה לכלכלה של אוניברסיטת קולומביה. בשנת 1958 שב לאוניברסיטת שיקגו, ונשאר בה עד תום הקריירה האקדמאית.
סטיגלר נמנה עם מייסדיה של "אגודת מוֹן פֶּלֶרִין" (אנ'), שתמכה בקידום עקרונות הליברליזם הקלאסי, ושימש כנשיאה בשנים 1976–1978.
בשנת 1982 הוענק לו פרס נובל לכלכלה בעבור "מחקריו החלוציים על מבנה תעשיות, תפקוד שווקים, הסיבות לרגולציה ציבורית ותוצאותיה".
בשנת 1987 הוענקה לו המדליה הלאומית למדעים מידי הנשיא רונלד רייגן.
תרומתו למחקר הכלכלי

סטיגלר נודע בעיקר בשל פיתוחו את התאוריה הכלכלית של רגולציה, הידועה גם כ"שבי רגולטורי". על פי התאוריה קבוצות אינטרס ושחקנים פוליטיים ישתמשו ברגולטור ובגופי אכיפה לעיצוב חוקים ותקנות רגולטוריות באופן שיטיב עימם. התאוריה נמנית עם שדה המחקר הכלכלי המכונה בחירה ציבורית.
עיקר עבודתו בנושא מופיעה במאמרו "The Economics of Information"‏. במאמר הדגיש סטיגלר את חשיבות המידע וההתייחסות אליו גם בשדה הכלכלה, בכותבו כי "כמעט אין צורך לומר לאקדמאים שמידע הוא משאב יקר ערך; ידע הוא כח. למרות זאת אין הוא אלא משכנות עוני בעיר הכלכלה".
במאמרו משנת 1962 "Information in the Labor Market" פיתח סטיגלר את תאוריית האבטלה החיכוכית.
בנוסף לעבודתו בנושא הרגולציה ידוע סטיגלר גם בשל מחקריו הנרחבים בתחום ההיסטוריה של המחשבה הכלכלית.
פרסומים נבחרים

([1941] 1994. "Production and Distribution Theories: The Formative Period", New York: Macmillan. Preview.
(1961). “The Economics of Information”, Journal of Political Economy, 69(3), pp. 213-225 (press +).
(1962a). "Information in the Labor Market", Journal of Political Economy, 70(5), Part 2, p p. 94-105.
(1962b). "The Intellectual and the Marketplace", Selected Papers, no. 3. Chicago: University of Chicago Graduate School of Business. Reprinted in Sigler (1986), pp. 79-88.
(1963). (With Paul Samuelson) "A Dialogue on the Proper Economic Role of the State", Selected Papers, no.7., pp. 3-20. Chicago: University of Chicago Graduate School of Business.
(1963). "Capital and Rates of Return in Manufacturing Industries", National Bureau of Economic Research, Princeton, N.J.: Princeton University Press.
(1965). "Essays in the History of Economics", Chicago: University of Chicago Press.
(1970). (With J.K. Kindahl) "The Behavior of Industrial Prices", National Bureau of Economic Research, New York: Columbia University Press.
(1971). "The Theory of Economic Regulation", Bell Journal of Economics and Management Science, no. 3,pp. 3–18.
(1975). "Citizen and the State: Essays on Regulation".
(1982). "The Process and Progress of Economics", Nobel Memorial Lecture, 8 December (with bibliography).
(1982). "The Economist as Preacher, and Other Essays", Chicago: University of Chicago Press.
(1983). "The Organization of Industry".
(1985). "Memoirs of an Unregulated Economist", autobiography.
(1986). "The Essence of Stigler", K.R. Leube and T.G. Moore, ed. Scroll or page-arrow to respective essays. ISBN 0-8179-8462-3
(1987). "The Theory of Price", Fourth Edition. New York: Macmillan.
(1988). ed. Chicago Studies in Political Economy.
.
הערות שוליים

↑  אסכולה בכלכלה שעד לשנות ה-70 דגלה בהשקפת המוניטריזם על פני ההשקפה הקיינסיאנית, ומשנות ה-70 עסקה בעיקר בהטמעת עקרון הציפיות הרציונליות בתחומים שונים במחקר הכלכלי.
↑  Milton Friedman (1992). "George Joseph Stigler January 17, 1911—December 1, 1991," Biographical Memoirs. National Academy of Sciences.
↑  עמוד הזכייה באתר פרס נובל לכלכלה.
↑  ראו עמוד הזכייה באתר הקרן הלאומית למדע.
↑  George J. Stigler (1961). “The Economics of Information”, Journal of Political Economy, 69(3), pp. 213-225. (press +).
| זוכי פרס נובל לכלכלה |
| --- | --- | --- |
| 1969–1975 | פריש, טינברגן (1969) • סמואלסון (1970) • קוזנץ (1971) • היקס, ארו (1972) • לאונטיף (1973) • מירדאל, האייק (1974) • קנטורוביץ', קופמאנס (1975) |  |
| 1976–2000 | פרידמן (1976) • אולין, מיד (1977) • סיימון (1978) • שולץ, לואיס (1979) • קליין (1980) • טובין (1981) • סטיגלר (1982) דברה (1983) • סטון (1984) • מודיליאני (1985) • ביוקנן (1986) • סולו (1987) • אלה (1988) • הוולמו (1989) • מרקוביץ, מילר, שארפ (1990) • קוז (1991) • בקר (1992) • פוגל, נורת' (1993) • הרסני, נאש, זלטן (1994) • לוקאס (1995) • מירליס, ויקרי (1996) • מרטון, שולס (1997) • סן (1998) • מנדל (1999) • הקמן, מקפאדן (2000) |  |
| 2001 ואילך | אקרלוף, ספנס, שטיגליץ (2001) • כהנמן, סמית' (2002) • אנגל, גריינג'ר (2003) • קידלנד, פרסקוט (2004) • אומן, שלינג (2005) • פלפס (2006) • הורוביץ, מסקין, מאירסון (2007) • קרוגמן (2008) • אוסטרום, ויליאמסון (2009) • דיאמונד, מורטנסן, פיסרידס (2010) • סימס, סרג'נט (2011) • רות, שפלי (2012) • פאמה, הנסן, שילר (2013) • טירול (2014) • דיטון (2015) • הארט, הולמסטרום (2016) • ת'יילר (2017) • נורדהאוס, רומר (2018) • קרמר, באנרג'י, דופלו (2019) • מילגרום, וילסון (2020) • אימבנס, אנגריסט, קארד (2021) • ברננקי, דיימונד, דיבוויג (2022) • גולדין (2023) • אג'מולו, ג'ונסון, רובינסון (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268663905171  PLWABN: 9810602414805606  BNE: XX902195  BnF: cb11925571c (data)  CiNii: DA00545362  GND: 118923994  ISNI: 0000 0001 1446 1703  LCCN: n50010493  LNB: 000028130  MGP: 208183  NDL: 00457745  NKC: ola2003182272  NTA: 069205000  SELIBR: 317714  SNAC: w6b56zfb  SUDOC: 027149323  VIAF: 64012159   WorldCat (עם VIAF): 64012159
טקס פרסי אופיר לשנת 1994

| --- | --- |
 תאריך:  24 בנובמבר 1994
 מיקום:  ישראל ישראל
 המועמדים והזוכים הבולטים
 סרט עלילתי:  "שחור"
 הבמאי הטוב ביותר:  שמואל הספרי
 תסריט:  אסי דיין
 →1993 1995← פרס אופיר
 
טקס פרסי האקדמיה לקולנוע ה-5 על שם השחקן ואיש הקולנוע הישראלי שייקה אופיר, המכונה גם "האוסקר הישראלי", התקיים ב-24 בנובמבר 1994 בישראל. הפרסים מוענקים מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה. הזוכה בפרס אופיר בקטגוריה הסרט הטוב ביותר יישלח כנציג ישראל בתחרות על פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
הטקס שודר בשידור חי בערוץ 3 בכבלים בהנחיית דורון נשר
פרס על מפעל חיים הוענק למפיק והבמאי מנחם גולן.
מועמדים

מקור:
| הסרט הטוב ביותר | הבמאי הטוב ביותר |
| --- | --- |
 "שחור" – יורם כסלו "צלקת" – מיקי רבינוביץ', הוגט אלחדד, דודי זילבר  "שמיכה חשמלית ושמה משה" – יורם כסלו:  שמואל הספרי – "שחור" חיים בוזגלו – "צלקת"  אסי דיין – "שמיכה חשמלית ושמה משה"
השחקן הטוב ביותר: השחקנית הטובה ביותר
 שמיל בן ארי – "שמיכה חשמלית ושמה משה" יעקב כהן – "שחור"  סלים דאו – "הגמל המעופף":  רונית אלקבץ – "שחור" רבקה נוימן – "שמיכה חשמלית ושמה משה"  דלית קהן – "שירת הסירנה"
שחקן המשנה הטוב ביותר: שחקנית המשנה הטובה ביותר
 עמוס לביא – "שחור" ששון גבאי – "צלקת"  אורי קלאוזנר – "שמיכה חשמלית ושמה משה":  אורלי זילברשץ – "שירת הסירנה" מרים גבריאלי – "אחרי החגים"  אורלי בן-גרטי – "שחור"
התסריט המקורי הטוב ביותר: העריכה הטובה ביותר
 אסי דיין – "שמיכה חשמלית ושמה משה" דן וולמן – "המרחק"  חנה אזולאי-הספרי – "שחור":  ערה לפיד – "צלקת" ציון אברהמיאן – "שחור"  זוהר סלע – "שירת הסירנה"
הסרט התיעודי הטוב ביותר: עיצוב התלבושות הטוב ביותר
 "אל תגעו לי בשואה" – אשר טללים "שש פתוח, 21 סגור" – עמית גורן  "מי היה עמוס אוריון" – אורי רוזנווקס:  רותה שאודינסקי – "צלקת" עדה לוין – "ארץ חדשה"  שירה ברויאר, שרון בלומנפלד – "שירת הסירנה"
הפסקול הטוב ביותר: המוזיקה המקורית הטובה ביותר
 ישראל דור ואלי ירקוני – "צלקת" משה יוחאי, חן הרפז, זוהר סלע – "שירת הסירנה"  מקסים סגל, ציון אברהמיאן, דוד אוז'כוב – "שחור":  ארקדי דוכין – "צלקת" אורי וידיסלבסקי – "שחור"  אורי וידיסלבסקי – "ארץ חדשה"
העיצוב האמנותי הטוב ביותר: הצילום הטוב ביותר
 יעקב תורג'מן – "שחור" איתן לוי – "ארץ חדשה"  יוסי פלד – "צלקת":  דוד גורפינקל – "שחור" אמנון זלאייט – "ארץ חדשה"  אורן שמוקלר – "צלקת"
דרמה לטלוויזיה: 
 "משפט קסטנר" – אורי ברבש "דו-קרב" – תמיר פאול  "סיפור מקומי" – נסים דיין:
הערות שוליים

↑  12 סרטי עלילה יתמודדו על פרסי האקדמיה לקולנוע, ב-24 בנובמבר, כתבה 38984, ארכיון הארץ
↑  * מקבלי פרס מפעל חיים ופרס הוקרה על הישגים מקצועיים בתחום הקולנוע, באתר www.israelfilmacademy.co.il
↑   טקס פרסי אופיר לשנת 1994, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
↑  סרטים עלילתיים מועמדים
↑  היוצרים הזוכים, באתר www.israelfilmacademy.co.il
↑  סרטים תיעודיים מועמדים
| פרס אופיר |
| --- | --- | --- |
| פרסי קולנוע | הסרט העלילתי הטוב ביותר • הסרט העלילתי הטוב ביותר מסלול פרינג' • הבימוי הטוב ביותר • התסריט הטוב ביותר • השחקן הראשי הטוב ביותר • השחקנית הראשית הטובה ביותר • שחקן המשנה הטוב ביותר • שחקנית המשנה הטובה ביותר • הצילום הטוב ביותר • העריכה הטובה ביותר • הליהוק הטוב ביותר • העיצוב האמנותי הטוב ביותר • עיצוב התלבושות הטוב ביותר • האיפור הטוב ביותר • המוזיקה המקורית הטובה ביותר • הפסקול הטוב ביותר • הסרט התיעודי הטוב ביותר • הסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר • הסרט העלילתי הקצר הטוב ביותר • פרס על מפעל חיים • פרס על הישגים מקצועיים בקולנוע • פרס על מצוינות |  |
| טקסים | 1990 • 1991 • 1992 • 1993 • 1994 • 1995 • 1996 • 1997 • 1998 • 1999 • 2000 • 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 • 2010 • 2011 • 2012 • 2013 • 2014 • 2015 • 2016 • 2017 • 2018 • 2019 • 2020 • 2021 • 2022 • 2023 • 2024 |  |
| זוכים בעלי ערך | במאים • עורכים • מלהקים • מוזיקאים • מפעל חיים • סרטים • עיצוב אמנותי • עיצוב פסקול • עיצוב תלבושות • צלמי קולנוע • שחקנים בתפקיד ראשי • שחקנים בתפקיד משני • תסריטאים • הישגים מקצועיים |  |
אריך שמידט

| --- | --- |

אריך שמידט ותלמידו הנומיסמט ג'ורג' מיילס בחפירות ריי, איראן, סביבות 1934
 לידה:  13 בספטמבר 1897 באדן-באדן, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  3 באוקטובר 1964 (בגיל 67) סנטה ברברה, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה 
 מוסדות:  אוניברסיטת שיקגו 
 
אריך שמידט (באנגלית: Erich Schmidt;‏ 13 בספטמבר 1897 – 3 באוקטובר 1964) היה ארכאולוג אמריקאי ממוצא גרמני. הוא נולד בעיר באדן-באדן בגרמניה. התמחה בארכאולוגיה של המזרח התיכון והיה לימים פרופסור במכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו
שמידט לחם במלחמת העולם הראשונה. החל את לימודיו באוניברסיטת הומבולט בברלין, ובשנת 1923 היגר לארצות הברית ולמד אנתרופולוגיה באוניברסיטת קולומביה. שימש כסגן מנהל המשלחת לחקר החתים של המכון האוריינטלי. שמידט חפר באיראן באתר טפה היסר (אנ') בחיפוש אחרי העיר הקדומה הקטומפילוס (אנ') וכן ניהל חפירה בריי.
בשנת 1932 חפר בעיראק באתר העיר שורופק במשך 6 שבועות בצוות משותף של בית הספר האמריקאי לחקר המזרח ואוניברסיטת פנסילבניה. שמידט ניהל את החפירה, ושמואל נח קרמר שימש אפיגרף. החפירה המפורסמת ביותר שלו הייתה בפרספוליס בין השנים 1934–1939.
שמידט היה מהחלוצים בשימוש בצילום אוויר באתרים ארכאולוגיים. ב-1935 השיג את אישורו של שליט איראן רזא שאה פהלווי לבצע טיסות צילום לצורכי מחקר ומיפוי.
אריך שמידט מת בשנת 1964 בסנטה ברברה, בקליפורניה.
עבודותיו

Time-Relations of Prehistoric Pottery Types in Southern Arizona, Anthropological Papers of the American Museum of Natural History 30, no. 5 (1928)
Anatolia Through the Ages: Discoveries at the Alishar Mound, 1927-1929 (Chicago, IL: University of Chicago Press, 1931).
Excavations at Tepe Hissar, Damghan (Philadelphia, PA: University of Pennsylvania Press, 1937).
Flights Over Ancient Cities of Iran (Chicago, IL: University of Chicago Press, 1940).
Persepolis I: Structures, Reliefs, Inscriptions (Chicago: University of Chicago Press,1953).
Persepolis II: Contents of the Treasury and Other Discoveries (Chicago: University of Chicago Press, 1957).
Persepolis III: The Royal Tombs and Other Monuments (Chicago: University of Chicago Press, 1970).
The Treasury of Persepolis and Other Discoveries in the Homeland of the Achaemenians, OIC 21 (Chicago: University of Chicago Press, 1939);
הנרי קוב

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  8 באפריל 1926 בוסטון, ארצות הברית 
 פטירה:  2 במרץ 2020 (בגיל 93) מנהטן, ארצות הברית 
 שם לידה:  Henry Nichols Cobb 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אקדמיית פיליפ אקסטר  בית הספר לעיצוב של אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת הרווארד  הרווארד קולג' 
 מעסיק:  אוניברסיטת הרווארד 
 פרסים והוקרה:  פרס רומא 
 
הנרי קוב (באנגלית: Henry N. Cobb;‏ 8 באפריל 1926 – 2 במרץ 2020) היה אדריכל אמריקאי ושותפו הראשי של איי אם פיי במשרדם "פיי, קוב, פריד ושות'", אחד ממשרדי האדריכלות החשובים בעולם.