stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דיור ציבורי בישראל
בעקבות חוק הדיור הציבורי ומבצעי המכירה > הכנסות המדינה ממכירת נכסי הדיור הציבורי

בדצמבר 1999 החליטה הממשלה כי הכספים ממכירת הדירות הציבוריות יופקדו ב"קרן הדיור הציבורי". מטרת הקרן הייתה, בין היתר, מימון רכישת דירות לאוכלוסייה הנזקקת. בשנת 2003 מסר השר מאיר שיטרית לוועדת הכלכלה של הכנסת כי אין קרן כזו. לפי ממצאי מבקר המדינה עד מרץ 2008 מכרה המדינה כ-26,000 דירות; ההכנסות ממכירת הדירות הסתכמו בשני מיליארד ש"ח בערך, אך מכספי הקרן לא הוספה למלאי הדיור הציבורי אף לא דירה אחת. על פי נתוני משרד השיכון היו ההכנסות 2.75 מיליארד שקלים שהתחלקו:
56% למשרד השיכון (1.54 מיליארד שקלים)
40% לסוכנות היהודית (1.08 מיליארד שקלים)
4% עמלות ושומות
חלקו של משרד השיכון בהכנסות התפלג:
| ייעוד | סכום (מיליוני שקלים) | הערות |
| --- | --- | --- |
| רכישת דירות | 205 (7.5% מהתקבולים) | ייעוד הכספים לפי החלטת הממשלה |
| פרויקטים אחרים של משרד השיכון | 680 | כולל: רכישה ושיפוץ של דירות לבעלי מוגבלויות, סלילת כביש למעלה אדומים, מוסדות ציבור ובניה כפרית |
| לחברות משכנות | 187 | לחברות חלמיש ופרזות |
| העברה למשרד האוצר | 438 |  |
| יתרה בקופת משרד השיכון | 237.5 |  |
בפברואר 2012 טען ראש ענף שיכון ומקרקעין באגף החשב הכללי במשרד האוצר כי 200 מיליון שקלים שהתקבלו ממכירת נכסי חברת הדיור חלמיש בתל אביב ושהיו אמורים לעבור לאוצר לצורך רכישת דיור ציבורי חדש נשארו בקופת החברה. לטענת חלמיש הכסף נועד לתחזוקת המבנים. על פי דיווחי משרד האוצר נקנו בשנת 2011 200 דירות ציבוריות בעלות של כמיליון שקלים לדירה.
המחסור בדיור ציבורי

בשנת 2010 הוגשו למשרד כ-8,000 בקשות לדיור ציבורי. 2,340 משקי-בית היו רשומים ברשימת הזכאים הממתינים לדיור ציבורי ביולי 2011, מלאי הדירות הזמין להם עמד על 313 דירות בלבד, מרביתן מחוץ לאזורי הביקוש שבמרכז הארץ וזמן ההמתנה לדירה של מי שהוכרה זכאותו עשוי להימשך 6–7 שנים. בתקופה זו זכאי הממתין לקבל סיוע בשכר הדירה, גובה הסיוע לא התעדכן משנת 2002 על אף עלייה חדה במחירי שכר הדירה בשוק החופשי. בשנת 2011 היה הסיוע המוצע ליחיד 1,044 ש"ח בחודש, משפחה (עד שלושה ילדים) – 1,250 ש"ח ומשפחה עם ארבעה ילדים ויותר – 1,550 ש"ח.
בשנת 2012 הציע חבר הכנסת דוד אזולאי כי 5% מהדירות הנבנות על קרקע שמשווק מינהל מקרקעי ישראל יוקצו לדיור ציבורי, משרד האוצר התנגד להצעה והציע במקום בניה ציבורית הגדלה של הסיוע בשכר דירה עד ל-3,000 שקלים בחודש. במרץ 2012 דחתה ועדת השרים לחקיקה את ההצעה. שר האוצר יובל שטייניץ נימק את התנגדות האוצר בעלות הבניה המוצעת - 1.5 מיליארד שקלים ובכך שמינהל מקרקעי ישראל משווק קרקעות בעיקר בפריפריה ואילו רוב הביקוש לדיור ציבורי הוא במרכז הארץ.
באוגוסט 2012, במסגרת הסכם בין הליכוד לש"ס הוחלט על העברת 260 מיליוני שקלים לרכישת דירות ולשיפוץ דירות קיימות בדיור הציבורי. כספים אלו התקבלו ממכירת נכסים של חברות הדיור הציבורי חלמיש בתל אביב, פרזות בירושלים ושקמונה בחיפה והם שולמו לאוצר כהחזר הלוואה שניתנה לחברות אלו. מתוך הסכום הכולל - 130 מיליון שקלים מקורם בחברת פרזות הירושלמית שהייתה באותה תקופה בהליכי פירוק ואילו חלקה של חברת חלמיש - 100 מיליון שקלים הועבר במסגרת הסדר גישור שקבע שופט בית המשפט העליון בדימוס תיאודור אור בשנת 2010.
מנתונים שפרסם משרד הבינוי והשיכון, עולה כי שנת 2014 נרכשו 6 דירות בלבד לדיור הציבורי, בשנת 2015 נרכשו 270 דירות, בשנת 2016 625 דירות ובשנת 2017 411 דירות. עם זאת בין השנים 2013 ועד מחצית 2017 נמכרו לדיירים 6,200 דירות כך שתור הממתינים לדיור ציבורי גדל ב-21% בין 2016 לשנת 2017.
בפברואר 2017 הודיעו שר האוצר משה כחלון ושר השיכון יואב גלנט על תוכנית חדשה להרחבת מלאי דירות הדיור הציבורי, בתוכנית שלפיה 3%-5% מהדירות בפרויקט מחיר למשתכן יוקצו לרכישת דירות עבור זכאי הדיור הציבורי. בשנת 2018 בכספים שגויסו בהנפקת איגרות חוב של עמידר (כמיליארד שקלים) נרכשו כ-800 דירות למאגר הדיור הציבורי, באותה שנה קיבלו 172,000 משקי בית סיוע בשכר דירה. בשנת 2021 פורסם כי 1,500 דירות דיור ציבורי מושכרות לעמותות ומשמשות כמועדוני נוער, בתי כנסת וגני ילדים
המחסור בדיור ציבורי > המלצות הוועדה למלחמה בעוני

הוועדה למלחמה בעוני בישראל (ועדת אלאלוף) קבעה כי המדינה "אינה ממלאת בצורה מספיקה את חובתה להבטיח לאזרחיה העניים דיור נאות
בעלות סבירה" וכתוצאה מכך ההוצאה על דיור של משפחות עניות באזור המרכז הגיע לכ-60% מהכנסתן. המליצה ”לקבוע כיעד אסטרטגי ארוך טווח שדיור ציבורי יהווה לפחות 5% מכלל מלאי הדיור במשק” וציינה כי אחוז זה עדיין נמוך ביחס למקובל במדינות ה-OECD. הוועדה המליצה על תוספת של 700-1,000 דירות ציבוריות בשנה במשך 15 שנים, 15-20% מגידול זה יופנה לבתי אבות לחסרי דיור קשישים. הומלץ על מגוון דרכי רכישה שימנעו ריכוז עוני למשל ייעוד ארבעה אחוזים מכלל יחידות הדיור שייבנו במסגרת כל מכרזי קרקע לטובת דיור ציבורי. הוועדה ציינה כי מאות דירות ציבוריות משמשות כמשרדים או עומדות לרשות עמותות, בתי כנסת ומוסדות אחרים. הומלץ לשלב את רשימות הזכאים של משרד העלייה והקליטה ומשרד הבינוי והשיכון ולהתאים את גודל הדירה המוצעת לגודל המשפחה. עלות ההצעות לשיקום הדיור הציבורי - כ-450 מיליון שקלים בשנה.
כהשלמה לדיור ציבורי בבעלות המדינה המליצה הוועדה על פתרון של שכירות ארוכת טווח (10 שנים) במימון כמעט מלא של המדינה כך שיינתן ביטחון בדיור לזכאי דיור ציבורי באזור מגוריהם. למרות המלצות אלו בתקציב שנת 2015 הוקצבו פחות מ–5% מתקציב ההמלצות בתחום הדיור הציבורי. לא יושמה ההמלצה להגדלת מלאי הדירות הציבוריות, והסיוע בשכירות ארוכת טווח. ההמלצה להגדלת הסיוע בשכר דירה יושמה ב-60 מיליון שקלים לעומת 950 מיליון על פי המלצת הוועדה.
זכאות לדיור ציבורי בישראל

עקב המחסור בדירות ציבוריות הקריטריונים לזכאות הוקשחו ובשנת 2012 זכאים לדיור ציבורי רק משפחות (ובכלל זה משפחות חד-הוריות) שיש בהן שלושה ילדים לפחות אשר ממצות את כושר ההשתכרות ומקבלות קצבת הבטחת הכנסה או שהכנסתן אינה עולה על "הכנסה מזכה", המתעדכנת מעת לעת או נכים רתוקים לכיסאות גלגלים ששכרם אינו עולה על השכר הממוצע במשק. כדי לקבל אישור זכאות לדירה ציבורית צריכה משפחה לעמוד בכל ארבעת התנאים:
מחוסרי דירה.
שלושה ילדים ומעלה.
זכאות להבטחת הכנסה במשך שנתיים או קבלת השלמת הכנסה במשך שנה.
הכנסה כוללת שאינה עולה על ההכנסה המזכה.
ככלל מי שעובד ולא זכאי לקצבאות אינו זכאי לדיור ציבורי וכמוהו אם חד הורית שזכאית למזונות ללא השלמת הכנסה. עם זאת, גם משהוכרה הזכאות קבלת הדירה בפועל עשויה להידחות לתקופה ארוכה בשל מספרם הרב של הזכאים הממתינים.
בינואר 2012 התקבל תיקון לחוק זכויות הדייר בדיור הציבורי הנוגע להעברת הזכאות במקרה גירושים. על פי התיקון, שהוצע בידי חברת הכנסת רוחמה אברהם השאלה מי מבני הזוג זכאי להחזיק בזכאות לדירה תקבע על פי הקריטריונים סוציאליים ולא כחלק מחלוקת הרכוש המשותף. ”זכות למגורים בדירה ציבורית אינה ניתנת להעברה או לוויתור כלפי בן זוג, לרבות בן זוג לשעבר, ואינה ניתנת לאיזון במסגרת איזון משאבים בין בני הזוג או לחלוקה”. מטרת החוק, למנוע לחץ על בן זוג לוותר על זכאותו בתמורה לגט או לוויתור על נכסים אחרים.
זכאות לדיור ציבורי בישראל > דייר ממשיך

על פי חוק זכויות הדייר בדיור הציבורי משנפטר דייר מוגן בדירה ציבורית או עבר למוסד סיעודי זכאי בן זוגו, בנו או נכדו להמשיך להתגורר באותה דירה ובאותם תנאים בהם התגורר הדייר הקודם. שכר הדירה שישלם הדייר הממשיך בשנתיים הראשונות יהיה זהה לזה ששולם על ידי קודמו. כדי לקבל מעמד דייר ממשיך צריכים להתקיים שני תנאים:
קרוב המשפחה התגורר בדירה יחד עם הדייר המקורי לפחות ב-3 השנים לפני שהדייר מת או עבר למוסד.
אין בבעלותו דירה אחרת.
זכאותם של דיירים ממשיכים להתגורר בדירת דיור ציבורי הייתה מוקד למחלוקות משפטיות בין החברות המשכנות המעוניינות, בשל המחסור בדירות פנויות, בפרשנות מצמצמת לזכאות הדייר הממשיך כדי לפנות דירות לזכאים לבין הדיירים עצמם, כך למשל נקבע כי מעבר לדירת קרוב משפחה מטפל אינה נחשבת "מעבר למוסד סיעודי" לצורך חישוב משך המגורים המשותף. בפסק דין בו קבע בית המשפט העליון כי תקופת מאסר (בניגוד להפסקת שהיה בדירה בשל אשפוז או שרות צבאי למשל) אינה נכללת בחישוב משך המגורים המשותף הנדרש להכרה כ"דייר ממשיך" ניתן משקל למחסור החריף בדיור ציבורי כשיקול לפרשנות המצמצמת מספר הזכאים ”בפירוש למונח 'התגורר', יש להעדיף את צרכיהם של מחוסרי דיור זכאים אחרים...באזור מגוריו של האסיר ישנם 240 אנשים או משפחות שהוכרו כזכאי דיור ציבורי, ובהם 25 בודדים, קשישים או בעלי בעיות רפואיות קשות, אך אין כל דירה פנויה”.
בשנת 2009, במסגרת חוק ההסדרים תוקן החוק ושלל את זכות הדייר הממשיך למגורים בנכס אם אינו עומד בעצמו בתנאי הזכאות
נפטר זכאי או עבר להתגורר במוסד סיעודי, לא יהיה הדייר הממשיך רשאי להמשיך ולהתגורר בדירה הציבורית עם קרוביו, והוא יפנה את הדירה הציבורית בתוך תשעה חודשים מהמועד שבו נמסרה לו הודעה מאת משרד הבינוי והשיכון, בדבר אי-זכאותו לדירה ציבורית לפי הכללים
.
זכאות לדיור ציבורי בישראל > ביקורי מעגל

לשם אימות נתוני הדיירים והשימוש בדירה הציבורית נערכים ביקורים בדירות הציבוריות על ידי החברות המשכנות בתדירות של לפחות פעם בשנה, ביקורים אלו מכונים "ביקורי מעגל". משרד השיכון מגדיר ביקורי מעגל כ”סבב של בדיקות פיזיות בדירות המושכרות, שעל החברה המאכלסת לבצע לצורך אימות נתוני הדיירים והשימוש הנעשה במושכר” ביקור המעגל בודק:
אם השימוש בדירה נעשה למגורים בלבד.
אם הדירה משמשת את החתומים על חוזה השכירות ובני ביתם בלבד.
מספר הנפשות המתגוררות בדירה.
אי שיתוף פעולה של הדייר עם המבקר (רכז השטח של החברה המשכנת) עשוי להוביל לשלילת זכויות כגון הנחה בשכר דירה. טופס ביקור המעגל הוא הקובע את מספר הדיירים הנחשבים כמתגוררים בדירה והכרה בבן משפחה כ"דייר ממשיך" נקבעת מנתוני ביקור המעגל בשלוש השנים שלפני פטירת הדייר הראשוני. זכותו של הדייר לקבל עותק של דו"ח ביקור המעגל וכן להכליל בדו"ח הביקור את טענותיהם על מצב הדירה.
תחזוקת הדיור הציבורי

חוק זכויות הדייר בדיור הציבורי מחייב את המדינה ”להתחיל בביצוע תיקון של ליקוי בדירה ציבורית... בדחיפות המתחייבת, ולא יאוחר מ-60 ימים מיום שנודע לה על הצורך בתיקון, ולהשלימו בתוך זמן סביר”. בנוסף על פי סעיף 8 לחוק על המדינה לקבוע "מפרט לאחזקה שוטפת של דירות ציבוריות". המפרט מציין רשימת פריטים שיש לתקן או להחליף במידת הצורך: צנרת מים וביוב, מערכת חשמל, דוד חימום, נגרות, מרצפות ותיקון סדקים. בפועל מצבן הפיזי של רוב הדירות הציבוריות ירוד. מבקר המדינה בדק בשנת 2009 מדגם של 35 דירות (27 של עמידר והיתר של חברות חלמיש וחל"ד) וכן 9 בניינים. על מצב הדירות נקבע:
ב30 (כ86%) מכלל 35 הדירות שנבדקו נמצאו ליקויי תחזוקה ובנייה. במרביתן (25) נמצא יותר מליקוי אחד. הליקויים שנמצאו במרבית הדירות מקורם בתחזוקה ירודה הן של הדיירים והן של חברות האכלוס או בבנייה לקויה. ב-10 מהדירות שנבדקו נמצאו מפגעים העלולים לסכן חיי אדם - נזקי רטיבות קשים, מעקות ומדרגות לא בטיחותיים; ב-10 דירות נוספות נמצאו מפגעים חמורים, שאם לא יטופלו כראוי יוחרפו עד כדי סכנה לחיי אדם.
מבין 9 הבניינים שנבדקו נמצאו ב-4 ליקויים המסכנים חיי אדם וב-4 נוספים ליקויים חמורים, ורק בניין אחד מה-9 נמצא תקין. המפרט לאחזקה שוטפת המעוגן בחוק אינו כולל פריטים כדוגמת דלתות חדרים, אביזרים סניטריים וברזים, ארונות מטבח או כיור מטבח. דייר המבקש שיפוץ או התקנת פריט שאינו כלול במפרט מופנה לוועדת חריגים הדנה בבקשתו. על פי בדיקת מבקר המדינה הטיפול בבקשות אלו איטי, הוועדות מתכנסות בתדירות נמוכה מהנדרש וחלק ממהחלטות אינן ברורות או מנומקות. על אף מצבן הירוד של הדירות הציבוריות לא ניצל משרד השיכון בשנים 2007 ו-2008 את מלוא התקציב שיועד לוועדות החריגים. בשנת 2012 התריע שר השיכון כי ”חלק מדיירי הדיור הציבורי חיים בתת-תנאים עם ביוב זורם בדירה, קירות סדוקים, תקרות שבורות ובעיות בטיחות וחשמל חמורות”. משרד השיכון העריך את עלות התחזוקה הנדרשת ב-90 מיליוני שקלים בשנה.
מאבק ציבורי

במחאת האוהלים הושמעה קריאה לשיקום הדיור הציבורי בפרט במאהלים בפריפריה, דו"ח ועדת טרכטנברג הצביע על ירידת היצע הדירות הציבוריות ועל מצוקת הזכאים הממתינים וציינה כי ”ישנו צורך... בהבטחת פתרונות דיור לאוכלוסיות בעלות מאפיינים ייחודיים.” אך נמנעה מהמלצות קונקרטיות הנוגעות לדיור הציבורי. צוות המומחים האלטרנטיבי בראשות פרופ' אביה ספיבק ופרופ' יוסי יונה המליץ על הכרה בזכות לדיור כחלק מחוק יסוד: זכויות חברתיות
"לכל אדם זכות לדיור נאות ובר השגה, בסביבה בה נגישות לשירותים ולתשתיות, לכל אדם זכות לחזקת מגורים מוגנת. אין לפנות אדם מביתו או להרוס את ביתו באופן שרירותי. לכל אדם זכות לבחור את מקום מגוריו ללא הפליה. לכל אדם זכות לשוויון בנגישות לדיור"; שימוש במגוון כלים להבטחת הזכות לדיור בר השגה, בבעלות ובשכירות, הן בצד ההיצע והן בצד הביקוש, לרבות שמירה והגדלת מאגר של דיור מוזל למכירה ולהשכרה, ובכלל זה דיור ציבורי.
.
דיור ציבורי הוא תביעה מרכזית של "מאהלי האין ברירה" של מחוסרי דיור שנותרו לאחר פינוי מאהלי המחאה בסתיו 2011. בחורף 2011–2012 התקיימו פעילויות מחאה נגד פינוי דיירים מדירותיהם ובדרישה להגדלת מלאי הדירות הציבוריות. במסגרת זו התקיימו מספר הפגנות ופעילים מנעו בכוח פינוי דיירים ופלשו לדירות ריקות. בין אוקטובר 2011 למרץ 2012 נמנו 14 התנגדויות מאורגנות לפינוי דיירים, 5 פלישות לדירות של החברות המשכנות ו-20 הפגנות. בין הקבוצות המעורבות במחאה זו:
פורום גוש הפריפריות - קואליציה של פעילים במאהלים בפריפריה.
התחברות-תראבוט - תנועת שמאל ערבית-יהודית, פועלת במסגרת חד"ש
באר שבע המשוחררת: תנועת מחאה חברתית של תושבי הנגב
המעברה: קבוצת מחאה רדיקלית בירושלים.
התנועה לחיים בכבוד - תנועה המסייעת לדיירים המאוימים בפינוי מדירות ציבוריות.
מאבק ציבורי > שדולת הדיור הציבורי[דרושה הבהרה]

בשנת 2012 הוקמה בכנסת שדולה לקידום הדיור הציבורי בראשות חברי הכנסת דב חנין, אורלי לוי ומירי רגב. מטרותיה היו:
הגדלת מלאי הדירות הציבוריות
שקיפות המידע על חשבונות הדיירים
קריטריונים ברורים לזכאות על פי מצב הנזקקים ולא לפי מספר הדירות
הקמת הקרן עליה הוחלט ב-1999 אשר תרכז את כל תקבולי הדירות שנמכרו ושיימכרו, בערכים ריאליים, וליעדם לפתרונות דיור ציבורי.
באירוע ההשקה של השדולה אמר דב חנין כי ”אנחנו נאלצים להתמודד עם אנשים שדיור ציבורי סותר את האידיאולוגיה שלהם. שהם לא מאמינים שזו אחריותם לספק קורת גג, שהם לא מאמינים שזו האחריות שלהם לדאוג שלא יהיו אנשים ברחוב”.
חברות דיור ציבורי בישראל

| חברה | בעלות | שנת ייסוד | מספר דירות | פעילות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| עמידר, החברה הלאומית לשיכון בישראל בע"מ | מדינת ישראל - חברה ממשלתית | 1949 | כ-50,000 | פריסה ארצית, כ-470 עובדים ב-2020 |
| עמיגור ניהול נכסים בע"מ | הסוכנות היהודית | 1972 | 22,000 | פוצלה מעמידר ב-1972, פועלת בפריסה ארצית ומנהלת דירות המיועדות לעולים חדשים, החל משנות ה-2000 בעיקר דיור מוגן. |
| חלמיש חברה ממשלתית עירונית לדיור לשקום ולהתחדשות שכונות בת"א יפו בע"מ | מדינת ישראל (50%) ועיריית תל אביב יפו (50%) | 1961 | <1,450 | פועלת בתל אביב, בנוסף מבצעת פרויקטים בתחום הפיתוח והתשתית עבור עיריית תל אביב-יפו |
| שקמונה חברה ממשלתית עירונית לשיקום הדיור בחיפה בע"מ | מדינת ישראל (שני שלישים) ועיריית חיפה (שליש) | 1961 | 2,779 (נתון מ-2009) | פועלת בחיפה, מפעילה גם בתי אבות ומעונות סטודנטים ומבצעת פרויקטים בתחום הפיתוח והתשתית עבור עיריית חיפה |
| ח.ל.ד חברה ממשלתית עירונית לשיקום דיור ופיתוח בע"מ | מדינת ישראל (60%), עיריית פתח תקווה (40%) | 1961 | <1,450 | פועלת בפתח תקווה, בנוסף מבצעת פרויקטים בתחום הפיתוח והתשתית עבור עיריית פתח תקווה |
| פרזות חברה ממשלתית עירונית לשיכון ירושלים בע"מ | בבעלות עמידר (בעבר חברה משותפת לעיריית ירושלים ולמדינת ישראל) | 1961 | 750 | החברה פורקה ב-2016 ונכסיה בירושלים הועברו לעמידר |
| שיכון ופיתוח לישראל בע"מ | מדינת ישראל - חברה ממשלתית | 1961 | 0 | פעלה כזרוע ביצועית של משרד השיכון, והקימה עשרות אלפי דירות ברחבי הארץ, רובם נמכרו לזכאים. החברה הופרטה ב-1995 כאשר היו בראשותה כ-1,000 דירות. |
| לור"ם - החברה לפיתוח אזור לוד-רמלה בע"מ | מדינת ישראל 95%, עיריית לוד 5% | 1964 | 0 | פעלה כחברה משכנת וזרוע ביצועית של משרד השיכון באזור לוד-רמלה, אחר כך פעלה כחברה יזמית, הופרטה ב-2004 |
| אפרידר חברה לשיכון ולפיתוח אשקלון בע"מ | מדינת ישראל - חברה ממשלתית | 1951 | 0 | הוקמה במקור ביוזמת ההסתדרות הציונית בדרום אפריקה להקמת שיכונים באשקלון. נרכשה על ידי הממשלה בשנת 1958, הופרטה בשנת 2001 כשנמכרה לאיש העסקים אלי אלעזרא. |
חברות דיור ציבורי בישראל > מקבצי דיור

לפתרון בעיית הדיור של עולים מחוסרי אמצעים, בעיקר קשישים שוכרת המדינה החל מתחילת שנות ה-90 מיזמים פרטיים מבנים המכילים יחידות דיור קטנות לתקופה ארוכה (5 עד 15 שנים). בשנת 2008 הפעיל משרד הקליטה באמצעות עמידר 74 מקבצי דיור ובהם כ-11,000 יחידות דיור. גודל דירה במקבץ דיור אמור להיות 25 מ"ר לדירת חדר ו-32 מ"ר לדירת שני חדרים, בפועל הדירות המוצעות לעולים במקבצים אלו עשויות להיות קטנות מכך, כך למשל נשכרו דירות בשטח של 10–15 מ"ר תמורת כ-3,200 שקל באשקלון ובירושלים. במלון דיפלומט בירושלים, שילמה המדינה כ-4,500 שקל ליחידת דיור בשטח של כ-15 מ"ר. התשואה ליזמים במקבצי דירות מגיעה ל-8–9 אחוזים בשנה בדומה לתשואה מנכס עסקי. דמי השכירות למקבצי הדיור נקבעים על בסיס שומה, אשר מוזמנת על ידי משרד הקליטה. ביקורת של השמאי הממשלתי העלתה כי קיימים הבדלי גישה בין השמאים שיצרו פערים בין השומות עד להפרש של כ-40% בין שני שמאים לגבי אותו נכס. כתוצאה מכך נקבעו בשנת 2008 כללים אחידים לקביעת דמי השכירות. בדיקה של מבקר המדינה בשנת 2008 העלתה כי חוזים לשכירת בתי מלון הוארכו "לתקופה בלתי מסוימת" בלי שבוצעה הערכה כלכלית וכן שמקבצי דיור רבים הופעלו ללא חוזה תקף. נמצא גם כי מקבצים נמסרו לאכלוס באיחור רב (עד ארבע שנים) ממה שנקבע בחוזה בלי ששולם פיצוי או בפיצוי נמוך מהקבוע בחוזה עם היזם. עקב תכנון לקוי עמדו מאות דירות שכורות ריקות ”ביוני 2008 היו 657 יחידות דיור פנויות במקבצי דיור בכל רחבי הארץ, ו-449 מהן היו פנויות בין חצי שנה ל-18 שנים.”.
לקריאה נוספת

דן פרייס, נחלת הכלל: השיכון החברתי והציבורי בישראל 1967-1945, סדרת "ישראלים", למדא עיון ומכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2023.
הסנה, חברה ישראלית לביטוח

.
| --- | --- |

סמל חברת "הסנה". הסמל עוצב על ידי זאב רבן
 נתונים כלליים
 מייסדים:  אליהו מונצ'ק
 תקופת הפעילות:  1924–1992 (כ־68 שנים)
 ענפי תעשייה:  ביטוח
 
הסנה, חברה ישראלית לביטוח הייתה חברת ביטוח שפעלה בארץ ישראל ואחר כך בישראל בין השנים 1924 ל-1992.
היסטוריה

"הסנה" נוסדה ביוזמת אליהו מונצ'ק בשנת 1924, שביחד עם אחד מבני משפחת פוליאקוב ואישים נוספים כונן את התקנות של החברה. החברה התבססה על 5000 מניות של 5 לירות מצריות כל אחת, ומונצ'ק נדרש למכור את כל המניות לפני שיוכל להתחיל בעסקים. במשך זמן מה הוא הצליח למכור רק 1000 מניות, ולבסוף שכנע בסוף 1924 את הסוחר משה אליהו גולדברג לרכוש את שאר המניות. אולם לאחר מספר חודשים החליט גולדברג, לאור כניסת חברות הפניקס ויהודה לפעילות בארץ ישראל להקפיא את פעילות החברה, מחשש להפסדים. בינתיים, בשנים 1925–1926 ארגן מונצ'ק מוסד לביטוח חיים של ההסתדרות בשם "קפת אחריות". בשנת 1927 פעלה ההסתדרות, בכספים שנאספו על ידי קפת אחריות ובעזרת גיוס רוכשים בארצות הברית לרכוש את מניות חברת הסנה מידי גולדברג ולהפעיל את החברה. רכישת החברה הייתה חלק מהמהלך הכלכלי של הקמת מוסדות הסתדרותיים לשם קידום רעיונות ההסתדרות בארץ ישראל. המהלך כלל הקמת מוסדות כחברת העובדים (הוקמה ב-1923) "תנובה" (הוקמה ב-1927) "מרכז הקואופרציה" (הוקם ב-1928) וגופים כלכליים ומשקיים נוספים. בתחילת 1928 קרא הוועד הפועל של ההסתדרות לכל חבריו לסדר את כל ענייני הביטוח שלהם בחברת הסנה.
החברה פעלה בתחילה במכירת ביטוח חיים תחת הססמה: "כל האוהב בני ביתו יבטיח עצמו באחריות כי גם אחרי מותו יצילם מצרה ודחקות" וכן קראה להעדפתה כחברה ארץ ישראלית. בסוף 1929 היו לחברה מעל 500 מבוטחים, רובם פועלים צעירים. בשנת 1933 עבר מספר המבוטחים בחברה את האלף וב-1935 הגיע לכ-1650. בשנת 1936 נכנסה הסנה לתחום ביטוח של נזקי גוף ורכוש. בהמשך יצרה החברה קשרים עם מגוון של סוכני ביטוח ובתחילת 1940 הקימה את חברת הבת "סוכנות לביטוח כללי, שנודעה בהמשך כ"סוביט". כן הוקמה בתחילת שנות ה-40 הקופה לביטוח הדדי, שבטחה שדות מפני פגיעות זדוניות. בשנת 1945 הגיע מספר המבוטחים בביטוח חיים למעל 13,000. בשנות ה-40 הייתה חברת הסנה לבעלת פלח השוק הגדול ביותר של הביטוח הארץ ישראלי.
בתחילת שנות ה-70 החלה החברה במסע התרחבות. הנהלת החברה לטשה עיניים אל הרווחים הגדולים של מבטחי המשנה ובקשה לקחת חלק בשוק הביטוח העולמי. החברה גם החלה להשקיע ברכישת חברות וביצירת חברות בנות במטרה להגדיל את פלח השוק שלה בישראל. לצורך כך הונפקה החברה בבורסה בשנת 1975. פלח השוק של הסנה עלה מכ-15% בשנת 1972 לכ-25% בשנת 1979.
עם הזמן הפכה "הסנה" לחברת הביטוח הגדולה בישראל, לרבות כחברה מובילה במאגר הביטוח למפעלי התעשייה הקיבוצית וההסתדרות. בשנת 1981 אורגנה החברה מחדש לארבעה "הקבצים" - ביטוח מקומי, ביטוח בינלאומי, תפעול וכספים ויחידות שדה.
בשנת 1986 יצאה החברה במסע פרסום שזכה להצלחה רבה, עם הסיסמה "בכביש אל תהיה צודק, היה חכם", שהפכה למטבע לשון.
היסטוריה > חברות בנות

בשלהי שנות ה-80 כללה קבוצת "הסנה", בעקבות סדרה של רכישות, את החברות:
צור - חברה לביטוח בע"מ, נרכשה על ידי הסנה באמצע 1974 מידי בנק ארץ ישראל בריטניה, בעקבות קריסת הבנק.
החברה הישראלית לביטוח משנה בע"מ
רותם - חברה לביטוח בע"מ, הוקמה בתחילת 1975 בשותפות בין הסנה (74%) וחברת הביטוח אליהו (26%) במטרה לעסוק בחיתום. לאחר שלא מלאה את ייעודה רכשה הסנה את חלקו של אליהו ברותם ורותם הייתה לחברה בת של הסנה.
שמיר - חברה לביטוח בע"מ, הוקמה בסוף 1980 בשותפות בין הסנה (70%) וחברת אל-אד ונרכשה במלואה על ידי הסנה ב-1984
בידרמן - חברה לביטוח בע"מ - חברת ביטוח שהוקמה בשנת 1975 בשותפות עם סוכן הביטוח הוותיק חנינא בידרמן, כששליש ממניותיה הוחזקו על ידי הסנה
שמשון - חברה לביטוח בע"מ - הסנה רכשה 30% משמשון בשנת 1963, בעת שחברת שמשון חגגה 30 שנה. בשנת 1968 החזיקה הסנה 70% משמשון ובמחצית השנייה של השנה הוחלט בהסנה לרכוש שליטה מלאה בשמשון, החלטה שיצאה אל הפועל בתחילת 1969.
וריטס בע"מ הוקמה בתחילת 1971 והתמחתה בביטוח ימי. בתחילת 1976 רכשה הסנה כמחצית מהבעלות, ובהמשכה חלק נוסף. בשנת 1980 הוסב שמה ל"דקלה", שהתמחתה בביטוח רפואי והטיפול בביטוח ימי הועבר לניהול סוכנות הביטוח "סוביט", אף היא חברת בת של "הסנה".
היסטוריה > קריסת החברה

החל מתחילת שנות ה-80 הידרדר מצבה של הסנה. החברה הפסידה כספים רבים בעסקי ביטוח בחו"ל ובקבלת עסקות ביטוח בישראל במחירי הפסד, שאפשרו לה להגדיל את נתח השוק שלה. בשנת 1982 קטנו מאוד רווחי החברה ובשנת 1983 הפסידה החברה מעל 10 מיליון דולר, ב-1984 כ-13 מיליון ש"ח ובשנת 1985 כ-3 מיליון ש"ח בגלל חובות ששולמו למס הכנסה על הטבות לעובדים משנים עברו. בשנת 1984 הפעילה החברה תוכנית הבראה וחברת העובדים הצהירה שתסייע להסנה במימון אם יהיה בכך צורך. בשנת 1986 הוחלט בחברה לשים בראש את שיפור הרווחיות ולא את גידולה בכל מחיר, כפי שהיה נהוג בשנים קודמות ולקראת סוף 1986 הוחלט על שינויים ארגוניים בחברה. את שנת 1986 סיימה החברה ברווח קטן, לאחר שרווחי הפעילות בישראל קוזזו עם הפסדיה בחו"ל. לקראת סוף שנות ה-80 מונתה לחברה הנהלה חדשה שביצעה גם היא מהלכי הבראה שונים, אולם החברה המשיכה להפסיד כספים בפעילותה השוטפת. בשנים 1989–1990 החברה מכרה נכסים שונים על מנת לשמר הון עצמי מספק, וכך נמנעה מלרשום הפסדים בשנים אלו.
בתחילת 1992 דרש המפקח על הביטוח מהחברה להגדיל את ההון העצמי שלה, באפריל אותה שנה פורסם דו"ח שטען שהחברה הגיעה למצב קריטי ובעקבות זאת ירדה מניית החברה ב-12%. במאי השקיעו בה בנק הפועלים וחברת הכבלים 60 מיליון שקלים, ואז זינקה מניית החברה ב-100%. בסוף שנת 1992 מונה מאיר שני ליו"ר החברה, ולאחר בדיקה הבין שני שמצב החברה חמור וסירב לחתום על הדו"חות הכספיים שנערכו לה. הסנה הגיעה למצב של העדר הון עצמי מספק, ובעקבות זאת דרש המפקח על הביטוח, מאיר שביט, מהבעלים להגדיל את ההון העצמי של החברה, שאם לא תעשה כן ייאלץ לדרוש את פירוקה.
בעקבות סירוב המשקיעים להשקיע עוד כסף בחברה, החליט שני למכור את תיקי ביטוח החיים של החברה והצליח לשכנע את חברות הביטוח "מגדל" ו"כלל" לרכשם, כדי להגן על ציבור המבוטחים מקריסת החברה. המכירה זכתה לאישור השופט אליהו וינוגרד, הממונה על ההגבלים העסקיים, ועורך-הדין דב וייסגלס מונה כמנהל מורשה של החברה מטעם בית המשפט. ב-9 בדצמבר 1992 פורסם שפוליסות ביטוח החיים הועברו לחברות "מגדל" ו"כלל", ללא פגיעה במבוטחים, ופוליסות בענפי רכוש וחבויות פקעו (לשיטת עוה"ד וייסגלס) והפכו לחסרות ערך. בכך נסגרה "הסנה" והפסיקה את פעילותה. בדיעבד לאחר סגירתה, התגלה שעיקר הגרעון נבע מהפסדיה בעסקות ביטוח משנה בתקופת המנכ"ל אבניאון, ובהמשך אף הסתבכה בחובות למבטחיי המשנה שלה עצמה. גורם נוסף היה מכירת פוליסות  בתעריפי הפסד, רק להגדלת נתח השוק של החברה. ולבסוף ניהול בלתי תקין, מאופיין במנגנון כוח-אדם מנופח ומסורבל, בעלויות שכר מופרזות לבכיריו, שבוי בידי ועד-עובדים כוחני-מושחת שגם ממנו סבלה החברה.  שביט הוא שהחליט למנות לה מנהל מורשה, בשיתוף המנכ"ל מאיר שני, כדי למנוע פגיעה במבוטחיה.  מטרה זו אמנם הושגה, אך עד היום מתווכחים בענף, אם קריסת "הסנה" אכן הייתה בלתי נמנעת, ויש הסבורים כי שביט לא מיצה את האפשרות להמשך הפעלתה כעסק חי.
אקטואר החברה, רן שפר, ומנכ"ל החברה, מיכאל מילר, הורשעו בעקבות הקריסה בעבירות על חוק ניירות ערך ועבירות אחרות, בכך שהציגו בפני משקיעים, נתונים כוזבים על איתנות החברה וכך נדונו למאסר בפועל. מבחינה עסקית כלכלית, מעריכים כי לא היה ככל הנראה הכרח משפטי בפירוק החברה, כיוון שלא נעשו "תספורות" לבעלי חוב שלא נפרעו, או בעלי פוליסות שזכויותיהם לא מולאו, ואילו חברות הביטוח שרכשו את תיקי הפוליסות, נהנו מרווחים ניכרים מניהולם.
היסטוריה > מנהלים

מנהל החברה הראשון היה מייסדו אליהו מונצ'ק. בשנת 1937 החליפו כמנכ"ל החברה צבי לופט, שכיהן בתפקיד עד פטירתו ב-1949. בתחילת שנות ה-50 ניהל את הסנה מנדל קרוא, עד פטירתו בסוף שנת 1954. החליף אותו מרדכי זיליסט, שכיהן עד מותו במרץ 1962. את זיליסט החליף נחום שמיר, שכיהן בתפקיד עד תחילת 1964, עת נכנס לתפקיד ציר כלכלי ליד שגרירות ישראל בוושינגטון. את שמיר החליף מיכאל נוסבאום. בשנת 1973 צורף אליו כמנהל משותף איתן אבניאון, שהיה קודם לכן סגן המפקח על הביטוח ומנכ"ל משותף בבנק הפועלים. אבניאון ניהל את הסנה עד שנת 1983, עת פרש וניסה להקים קבוצת ביטוח משלו. בתקופתו הונפקה החברה בבורסה והיא יצאה למסע הקמת ורכישת חברות בנות. בשנת 1981 מונה אלפרד גולץ, שהיה משנה למנכ"ל, למנכ"ל משותף. גולץ פרש מהסנה ב-1989, ובמקומו מונה מיכאל מילר.