stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרלדיקה
קדנסיה > הגדרה

שיטת הקדנסיה נוצרה למעשה כדי להבדיל בין בנים או בין בנות מרובות במשפחה אחת. היא למעשה הוספה של עיטור כלשהו למגן של הבן הבכור כדי לייצג שהם מאותה המשפחה אך עם זאת אנשים שונים. ההבדלה יכולה לקחת צורה בדרכים שונות והיא יכולה להבדיל בין זכר לזכר מאותה המשפחה או בין נקבה לנקבה מאותה המשפחה גם כן. הקדנסיה היא למעשה הבדלה שנייה בין הצאצאים – הראשונה הייתה ההבדלה בין זכר לנקבה במגן "קלאסי" למגן מעוין והשנייה למעשה זאת היא. בהרלדיקה של כל מדינה ומדינה ההבדלה יכולה להיות אחרת; כך למשל בקנדה מסומנות הבנות לאותה המשפחה (עד לתשיעית שבהן) בסמלים כגון לב, נבל, צדפה ועוד. עם זאת השיטה הנפוצה ביותר לקדנסיות היא "שיטת התוויות" (Label). שיטה זאת מתארת למעשה לקיחת שלט הרלדי קיים של בן או בת בכורים והשמה עליהם מעין רצועות הרלדיות להבדלה ביניהם. שיטה זאת נפוצה במספר מדינות ובהן סקוטלנד, צרפת, בלגיה, איטליה, פורטוגל וספרד נוסף לאנגליה. ייתכן כי המקור של השיטה הזאת מתוארך למאה ה-13, מאה ממנה נמצאה עדות חשובה – העדות הייתה למעשה שלט הרלדי של סר אלכסנדר גיפארד (Sir. Alexander Giffard). על שלט האצולה הנידון היה מתוח חוט עם רצועות המחוברות אליו (תגית). למגן המדובר היו חמש רצועות המחוברות אל אותו החוט. עם זאת סביר להניח כי אותה התקופה לא הייתה משמעות מיוחדת למספר הרצועות המחוברות לחוט שעל המגן. לצורך השוואה, לקראת סוף המאה ה-15 חל שינוי והתגיות הפכו לסימון למספר הילד הבכור בסדר הירושה. בשלב זה התגיות סימנו כי האדם עוד מחכה לרשת את התואר "ראש המשפחה" מקודמיו, בעוד כשהוא יקים המשך משפחתי משלו בעתיד מצופה היה כי אותו יורש עצר שעכשיו הפך לראש המשפחה יוריד את התגיות לאלתר.
במקרה והקדנסיות לבנים או בנות שלא זכאים לתואר "ראש/ת המשפחה" הקנדסיה שלהם תמשיך להישאר איתם גם בהמשך דרכם והם אף יעבירו אותה בירושה. בקשר לשאלה מה יקרה אם יצטרכו להציב קדנסיה על גבי קדנסיה (זאת בהנחה שתהיה המשכיות לאותו אדם בעל קדנסיה ראשונה) לא קבוע – זה בהחלט יכול להשתנות מכל משפחה למשפחה ובחלק הזה יש לה את הסמכות לסדר על פי רצונה את הקדנסיה על פי רצונה. במקרים ויש סרבול במגן האצולה ייתכן מצב בו יוותרו עליו אם קיימת חלוקה לרבעים (ניתן לסדר את הרבעים בצורה שונה שתבדיל בין כל אחד מהילדים גם כך).
תומכים

תומך (הרלדי) בהגדרה הוא דבר חי או דומם אשר "תומך" במגן ההרלדי. המגן יכול להיות נתמך משני צדדיו, מצד אחד, מאחורה, מלמטה או אפילו עם שני תומכים מאותו הצד. באופן כללי תומכים מזוהים עם אצולה גבוהה או עם משפחות מלוכה ונפוצים פחות אצל משפחות אצולה ממעמד נמוך יותר. מקור התומכים, בדיוק כמו של המגן אינו ידוע באופן חד משמעי. עם זאת אחת ההשערות הנפוצות למקור התומכים הוא בכנסיות גותיות בימי הביניים בהן נראו פעמים רבות מלאכים הנושאים את המגנים – דבר זה בהחלט מתאפשר כי ממנו באו התומכים של הסמלים ההרלדיים. הסבר נוסף הוא שהתומכים במקורם היו פשוט "מילוי חלל ריק" כאשר מגן הרלדי היה מוטבע בחותמת. כך למעשה אותם חללים ריקים נהפכו לבעלי מראה מגונדר ומרהיב יותר מאשר פשוט "שטח ריק" בין המגן לבין השוליים של החותמת. פעמים רבות הם מולאו בבני אדם, במלאכים ואף במפלצות דוגמת דרקונים. אחת הדוגמאות המוקדמות ביותר לתומכים בהרלדיקה מתוארכת משנת 1195 ושהייתה משויכת ל-Gilles de Trazegnies בה רואים מגן הרלדי התלוי על גבי כתפיו של דוב על ידי מעין רצועה שנועדה לשאת את המגן בזמנים שבהם הוא אינו בשימוש (guige). דוגמה נוספת מתוארכת לשנת 1300–1301 המעוטרת בסגנון גותי מרובה קימורים – דוגמה זאת הייתה נפוצה אצל ברונים אנגליים רבים באותה התקופה כאשר זה ידוע על ידי מכתב לאפיפיור המכיל פחות או יותר חצי מכמות החותמות עם הדוגמה הזאת. 96 חותמות למעשה שרדו (גם מאלו עם הדוגמה וגם מאלו בלי הדוגמה) כאשר לשליש מתוכם היו תומכים שהם למעשה וייוורנים – זאת בתנאי שמגדירים תומך למגן כשני וייוורנים משני הצדדים אשר תומכים בו ולא וריאציות אחרות. לבן אצולה אחד בשם ג'ון דה הייסטינגס (John de Hastings) היה אף וייוורן שלישי מעל למגן בעוד שלאחרים כמו Guy de Beauchamp,‏ Earl of Warwick,‏ Roger Mortimer,‏ Theobald de Verdon ו-John of Mohuneach היו שני אריות מכל צד וצד. זאת בניגוד ל-Eustace de Hacche,‏ Walter de Beauchamp ו-Peter de Mauley שהיו בעלי שלושה אריות כאשר השלישי שבהם נמצא מעל למגן. השערה נוספת (אך התקפה לתומכים בצורת מפלצות בלבד) היא שהמקור של יצורים מפלצתיים (בעיקר של בני אדם מפלצתיים כמו ענקים או אנשי טבע אך לא רק) כתומכים הוא למעשה בתחפושות שהיו לבושים המשרתים של האנשים אשר השתתפו בתחרויות והצגות למטרות ראווה בין האצולה הגבוהה בימי הביניים. התקופה ממנה קיימות ראיות על כך היא המאה ה-15 ואף ידוע שאותם משרתים החזיקו בנוסף ללבושם את מגן אדונם. עם זאת סביר להניח שחשיבותם של התומכים בעיקרה עלתה מסוף המאה ה-14 או מתחילת המאה ה-15 – התקופה בה עלתה חשיבותם בחברה.
דמויות בהרלדיקה > האדם > גוף האדם ואיבריו ככלל בהרלדיקה

בני אדם מופיעים באופן יחסי לדמויות אחרות לעיתים תכופות במיוחד. לפעמים מופיעים בני אדם בשלמותם בהרכב ההרלדי ולעיתים רק חלקים מהם. איברים אנושיים נפוצים בהרלדיקה הם לבבות, ידיים ורגליים למשל בפעמים רבות במיוחד. עם זאת עירום מלא באופן כללי נפוץ פחות בהרלדיקה כשברוב המקרים גוף האדם שיוצג יהיה לבוש במלואו או באופן חלקי (לעיתים גם על ידי לבוש עלים – דבר שזכה לתואר "תחתונים צמחיים" על ידי חוקר הרלדיקה אנגלי) ובאופן כללי לבושם לא אמור להיות נוח במיוחד אם היו קיימים במציאות על בני אדם. כך גם קיימת מוסכמה חברתית מקובלת לא לתאר דברים קשים לצפייה בהרלדיקה – אך גם כאן לא תמיד זה תקף. בהרדליקה הונגרית, למשל, נפוצות יחסית תמונות אלימות, כמו תיאורים של ירי באויב (במקרה הזה חייל טורקי) או ניקוב וחריצת לוע של אייל וגם תמונות מיניות כמו תיאור של אוננות. איברים אנושיים בהרלדיקה, בייחוד לבבות, הופיעו גם הם רבות במגנים, למשל במגן של משפחת דאגלס (Douglas) הסקוטית. במגן של משפחת Colleoni האיטלקית מופיעים שלושה אשכים. במגן של משפחת Conati האיטלקית מופיע איבר מין נשי. איברי מין זכריים מופיעים בבירור בסמל של Várallyay István ההונגרי שעבד בצבא של מדינתו והתגאה בעבודתו בנפחות ופרזול סוסים.
שלט האצולה של משפחת בובור (Bobor) ההונגרית בה מוצג ראש כרות שדרך אוזניו עוברת חרב
שלט האצולה של משפחת Forgách ההונגרית בה מוצגת אישה עירומה בעלת כתר על ראשה
שלט האצולה ההונגרי של Várallyay István משנת 1599 המציג את עבודתם – נפחות ופרזול סוסים ועיקורם במידת הצורך.
דמויות בהרלדיקה > האדם > זרועות ורגליים

רגליים וזרועות הם חלקי האדם הנפוצים ביותר בהרלדיקה. כך למשל בדגל האי מאן נמצא סמן הרלדי המכיל שלוש רגליים. שלוש רגליים אלו מקורן בסמלם ההרלדי של מלכי מאן אשר נשאו אותו. ייתכן כי המקור לכך הוא בהיות רגליים סימן למזל טוב בתרבות הנורדית שאליה היה חשוף האי במשך פעמים רבות בזמן ההתקפות הוויקינגיות באזור. אף רגליים מעץ יכולות להיות מופיעות בהרלדיקה – כך למשל בשלט האצולה של השוודי פר לארסון (Per Larsson) מופיעים איברים מעץ כל זאת עקב כך שבעת שירותו לצבא השוודי במלחמת שלושים השנה רגלו נקטעה.
דמויות בהרלדיקה > האריה

להרלדיקה יש קשר לדמות האריה בצורה בולטת – אפשר לראות זאת גם במגנו של גאופריי פלאנטאג'נט (Geoffrey Plantagenet) מהמאה ה-12, מהתקופה בה ההרלדיקה הייתה עוד במקורותיה, אשר מציג אריות מוזהבים וקטנים עליו. מכל מטעני ההרלדיקה האריה הוא מהדמויות הנפוצות ביותר אם לא הנפוצה ביותר מכולן. חשוב לציין את היותו של האריה הדמות היחידה או מהדמויות היחידות ביותר של חיה בהרלדיקה הקדומה אשר לא נכחו בטבע שמסביב ליוצריו – כלומר האריה בתור חיה עדיין הופיעה בהרלדיקה למרות היותה רחוקה לרוב מעין היוצר האירופאי באופן ניכר. באותה התקופה באירופה בדרך כלל האריות היו בחזקת בני האצולה, כלומר היו לצורכי ראווה בנכסיהם – כך למשל הנרי הראשון היה אריה בוודסטוק (Woodstock) – דבר שסביר להניח השפיע על גאופריי בעיצוב מגנו. הקשר בין האריה לבני האצולה ולהיותו נושא התואר "מלך החיות" והיותו מופיע בספרות קלאסית נוסף לתנ"ך הנוצרי השפיעו רבות על רמת הפופולריות שלו בהרלדיקה של התקופה. מסמך מהמאה ה-13 בשם Heralds' Roll מתאר 195 מגנים כאשר מתוכם ל-43 מגנים יש הופעה של אריה בתוכם. בהשוואה לחיות אחרות, שכולן ביחד באוסף היו בערך ל-10 חיות בסך הכול, לאריה הייתה חשיבות עצומה. שאר החיות היו: דוב אחד, סוג של עורב גם כן אחד בלבד, זאב נהרות שלוש פעמים, שלוש פעמים גם כן נשר נוסף עגור אחד בלבד וגריפון בודד.
הרלדיקה מודרנית

ההרלדיקה בימינו ממשיכה לשגשג. מוסדות, חברות וכלל הציבור רשאים לקבל שלטי אצולה רשמיים ממוסדות הרלדיים ממשלתיים. רישום כזה יהיה, לרוב, שווה לרישום של סמל מסחרי. שלט האצולה התאגידי הראשון הוענק לחברת סוחרי הבדים בלונדון ב-1438. עם זאת, רבים משתמשים בעיצובים "הרלדיים" מודרניים לא רשומים, וחלק מהמעצבים אינם עובדים כלל לפי כללי העיצוב ההרלדיים. מוסדות מסוימים פיתחו מערכות סמלים "הרלדיות משלהן דוגמת ההרלדיקה הסוציאליסטית, או הסמלים הצבאיים השונים (בהם משמשים יסודות כ"כנפי צניחה" לרוב).
חלק מהאנשים המתעניינים כיום בהרלדיקה כתחביב משתתפים ב"חברה לאנכרוניזם יצירתי" ושאר שחזורים היסטוריים מעין אלו. רבים אחרים רואים בהרלדיקה חלק ממורשת הלאום ואף מורשת אישית, כמו גם הפגנת גאווה אזרחית ולאומית.
הקשרים יהודים וישראליים

הסמלים של 12 שבטי ישראל כמו שהם מתוארים בתנ"ך, נחשבו על ידי מומחי ההרלדיקה של המאה ה-17 כחלוצי תורת המגינים, וצוירו על ידיהם לא על מגינים אלא על וילונות. כיום סמלים אלו שבו לשימוש בשילוט הציבורי בישראל.
מקור שמה של משפחת רוטשילד הוא מגן אדום, שם זה תורגם מגרמנית Rotes Schild.
"מגינים למגן"הייתה תערוכה קבוצתית שהוצגה בגלריה "סימגלרי", במושב מגדים, בשנת 2000. התערוכה הוקדשה למגן פרידמן שנפל בלבנון ב-1998. האמנים התבקשו ליצור לעצמם מגן. אוצרת התערוכה מרים ברוק-כהן שלחה לאמנים מכתב עם הסברים על תורת המגינים. בין משתתפי התערוכה הרבים היו ברי פלוטקין, חיים מאור, חיה גרץ-רן, אבישי אייל ועוד.
הסמל היהודי נפוץ ביותר הוא מגן-דוד, שנקרא כך על שם המלך דוד. בישראל ידוע גם ארגון ההצלה מגן דוד אדום, שנקרא כך לבדל אותו כישראלי מארגון 'הצלב האדום' או 'הסהר האדום'.
ראו גם

מוֹן – הרלדיקה יפנית
קדנסיה
המכללה להרלדיקה – בלונדון
שלט הרלדי
כרוז
תחרות הפלה ברומח
סיכה
גנאלוגיה
הרלדיקה סוציאליסטית
הרלדיקה כנסייתית
כרזה
סמל מדינת ישראל
זית (פרי)

פרי עץ הזית כשהוא בשל
זיתים ירוקים על עץ
| --- | --- |
 ערך תזונתי ל-100 גרם
 
 מים:  75.3 ג'
 
 קלוריות:  145 קק"ל
 
 חלבונים:  1.03 ג'
 פחמימות:  3.84 ג'
 שומן:  15.32 ג'
 שומן רווי:  2.029 גרם%
 שומן חד בלתי רווי:  11.314 גרם%
 שומן רב בלתי רווי:  1.307 גרם%
 כולסטרול:  0 מ"ג
 
 ויטמינים:  ‏
  ‑ ויטמין A:  20 מק"ג
  ‑ ויטמין B1:  0.021 מ"ג
  ‑ ויטמין B2:  0.007 מ"ג
  ‑ ויטמין B3:  0.237 מ"ג
  ‑ ויטמין B6:  0.031 מ"ג
  ‑ ויטמין C:  0 מ"ג
 
 ברזל:  0.49 מ"ג
 סידן:  52 מ"ג
 מגנזיום:  11 מ"ג
 זרחן:  4 מ"ג
 אשלגן:  42 מ"ג
 נתרן:  1556 מ"ג
 בטא-קרוטן:  231 מק"ג
 סיבים תזונתיים:  3.3 ג'
 
 מקור: משרד החקלאות האמריקני
זַיִת הוא פרי מעץ הזית, ואחד משבעת המינים שהתברכה בהם ארץ ישראל. מאחר שקיימים מגוון מינים של עצי זית, ישנו מגוון רחב של זני זיתים.
תעשיית הזיתים

הזית הוא תוצר מזון חשוב במדינות כמו איטליה, במיוחד בספרד ובמדינות אחרות סביב הים התיכון.
טעמו הטבעי של הזית מר מאוד והוא איננו ניתן לאכילה מיד לאחר הקטיף מהעץ. לכן, לאחר המסיק עוברים הזיתים תהליך השריה במים, כדי להרחיק מהפרי את השמנים המרירים, ולאחר מכן עוברים תהליך ארוך של כבישה במלח, על-מנת להכינם למאכל. זיתים שאינם מיועדים לכבישה מופנים לאחר המסיק לבית בד, לצורך מיצוי שמן הזית מהפרי לצורך מאכל, בתהליך הנקרא "עצירה".
אם הזית נקטף טרם עת, כלומר הוא עוד בוסר, צבעו ירוק, אך אם הותר מספיק זמן והשלים את תהליך ההבשלה, צבעו סגול-שחור. בייצור המוני, מזרזים את תהליך ההבשלה של הזית באמצעות תגובה כימית של תהליך חמזור שבמהלכה מוספים חומרים אשר מגיבים עם חומרים בזית וגורמים לשינוי בצבעו. תהליך שינוי זה, בו זית ירוק הופך לזית שחור, נקרא "קליפורניזציה", שכן הוא פותח במקור בקליפורניה שבארצות הברית. לרוב, תהליך ה"קליפורניזציה" מתבצע באמצעות כבישה חמה, שהטמפרטורה שלה עולה על 30 מעלות צלזיוס, יחד עם סולבנטים שונים, אחדים מהם ממשפחת הנפטים ולכן חומרים אלו נחשבים למסוכנים יותר[דרוש מקור]. זיתים שעברו תהליך השחרה משווקים בשם "זיתים מושחרים" וצבעם שחור עז ואילו זיתים שהשחירו בתהליך הבשלה טבעי נקראים "זיתים שחורים" וצבעם נוטה יותר לסגול כהה.
על פי רוב, זיתים שחורים אינם משמשים לייצור שמן, שכן רמת השמן בהם נמוכה. בנוסף לירידה בכמות השמן שבפרי, מביא תהליך הבשלת הזיתים גם לירידה בכמות נוגדי החמצון שבהם.
הזית ביהדות ובמדרשים

בתנ"ך מופיע אילן הזית בתור אחד משבעת המינים שהשתבחה בהן ארץ ישראל, ארץ זית שמן ודבש, במסכת שבת בפרק במה מדליקין לגבי איזה שמן מדליקין את הנרות בערב שבת מופיעה דעת רבי טרפון המאמר; רִבִּי טַרְפוֹן אוֹמֵר: אֵין מַדְלִיקִין אֶלָּא בְּשֶׁמֶן זַיִת בִּלְבַד. וכן בבית המקדש לא הדליקו את המנורה הטהורה אלא בשמן זית זך כתית למאור, בפרק שירה לא מופיעה שירת הזית אך בספר ואברהם זקן להחכם השלם ראב"ד טורקיה רבי אברהם פאלאג'י כותב לשבח את אילן הזית שלא תיגרע שירתו ומוסיף בנוסח חדש לפרקי שירה לומר; זית מה הוא אומר; וַאֲנִ֤י "כְּזַ֣יִת רַ֭עֲנָן" בְּבֵ֣ית אֱלֹהִ֑ים בָּטַ֥חְתִּי בְחֶסֶד־אֱ֝לֹהִ֗ים עוֹלָ֥ם וָעֶֽד (ספר תהלים פרק נב, פסוק י).
ראו גם

בית בד
עמודי הזית
מסיק זיתים
זית אירופי
זית (סוג)
שמן זית
ממרח זיתים
יצחק חצרוני
STAR 460 (משגר לוויינים)

STAR 460 הוא שמו של משגר לוויינים כבד שתוכנן על ידי דב רביב בשנות התשעים.
לאחר שנותיו בתעשייה האווירית ניסה דב רביב לפתח משגר לוויינים כבד, בשיתוף ידע אוקראיני. מטרת המיזם - שלא צלח, בעיקר מסיבות כלכליות - הייתה להעמיד משגר לוויינים שיפעל על בסיס מסחרי, וישגר לוויינים כבדים למסלולים גיאוסטציונריים, מאתר שיגור בברזיל. החברה שהוקמה על ידו, חברת אמ.אס.טי רביב מודולר ספייס טרנספורטיישן 2002, הייתה פעילה במיזמים טכנולוגיים אחרים עליהם שקד רביב, עד שפורקה בשנת 2014.
המשגר, המכונה "460-STAR", נועד להחזיק בפלח שוק של עשרות אחוזים משוק השיגורים לחלל של לוויינים כבדים. החברה חתמה על הסכמים עם החברות ברוסיה שיספקו את מנועי המשגר. על פי התוכנית, אמור היה המשגר להיות מיוצר בתעשייה האווירית ובתעש.
לצורך בחינת ההצעה של חברת MST מונה צוות בדיקה מטעם המדינה, שבחן את ההיבטים הטכנולוגיים והכלכליים של המיזם. מסקנות הצוות הטכני שבחן את המיזם היו כי ניתן לבצעו, בתנאי שיסופקו המנועים הרוסיים, וכי לא זוהו פערים משמעותיים ברמת הידע הנדרש לביצוע בישראל של שאר מרכיבי המיזם. הערכת הצוות הייתה כי בעת הבשלת המיזם ומימושו בקנה מידה מלא, הוא יעסיק בישראל צוות של כאלף איש. כושר השיגור המתוכנן למשגר STAR 460 עמד על 24 טון למסלול נמוך סביב כדור הארץ, וכ-10.5 טון למסלול גבוה (גיאוסטציונרי). בעת הכנת התוכניות למיזם המשגר, ביצועים אלה עלו על כל משגר קיים בעולם - ומכאן הפוטנציאל העסקי הניכר שלו.
המשגר התבסס על הנעה רקטית של הודף נוזלי - חמצן נוזלי בשילוב עם נפט. המנועים היו אמורים להיות מסופקים לחברה על ידי הרוסים. שאר רכיבי המשגר (גוף, מיכלים, תת-מערכות וכיוצא בזה) היו אמורים להיות מיוצרים בישראל.
ייחודיות המשגר באתה לידי ביטוי במישורים אחדים:
משגר דו שלבי
שימוש בדלקים זולים ופשוטים (לשינוע, טיפול ותפעול)
שימוש במנועים מוכחים ובדוקים
תכנון ייחודי של מכלי הדלק
תכולת הדלק והמחמצן בשלב הראשון הייתה אמורה להיות 460 טון, ובשלב השני 50. אורכו הכללי של המשגר היה 45 מטר, ומשקלו בהמראה (ללא לוויין) עמד על 540 טון.
STAR 100

משגר זה נועד להכניס לוויינים במשקל של 6000 ק"ג למסלול נמוך, ו-2170 ק"ג למסלול מעבר גיאוסטציונרי. גם תצורת משגר זה הייתה דו שלבית.
STAR 600

משגר כבד זה נועד למשימת סילוק פסולת גרעינית מכדור הארץ, למסלול שיוביל אותה אל עבר השמש. בתצורת סילוק פסולת היה אמור המשגר לשאת 14500 ק"ג. בשיגור למסלול נמוך כושר ההרמה שלו עמד על 41000 ק"ג, ולמסלול מעבר גיאוסטציונרי יכול היה המשגר לשאת 17000 ק"ג. הנעת השלב הראשון התבססה על שישה מנועי RD-191 מתוצרת חברת אנרגומאש הרוסית.
הערות שוליים

↑  ראו הרחבה בנושא באתר הידען - https://www.hayadan.org.il/raviv-brazil-010698
↑  יצחק דנון, חברת האנרגיה הסולארית של דב רביב קרסה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 29 בספטמבר 2014
↑  דרור מרום, ‏דב רביב, מפתח הטיל "חץ", יוזם פרוייקט משגר לוויינים אזרחי חדש, באתר גלובס, 30 ביולי 1998
↑  הנתונים מתוך דו"ח צוות הבדיקה למיזם, שהוכן בחודש ינואר 1999.
↑  מעל האופק, 50 שנות פעילות ישראלית בחלל, דני שלום, באוויר פרסומי תעופה, 2003, עמוד 30
| משגרי לוויינים וחלליות |
| --- | --- | --- |
| בשימוש | ארצות הברית אטלס 5 • טאורוס • מינוטואר • אלקטרון • אנטארס • פאלקון 9 • פאלקון כבד • פגאסוס • SLS‏ • וולקן קנטאור • פיירפליי אלפה   רוסיה סויוז 2 • אנגרה • פרוטון (פרוטון M)   הרפובליקה העממית של סין צ'אנגג'נג (2C‏ • 2D‏ • 2F‏ • 3A‏ • 3B‏ • 3C‏ • 4B‏  • 4C‏ • 5 • 6 • 7 • 8 • 11) • קואיג'ואו • קינטיקה 1 • קרס 1 • Zhuque • Jielong ‏• גרביטי • היפרבולה  הודו GSLV‏ • PSLV‏ •  SSLV • LVM-3‏  יפן H-II‏ (H-IIA)‏ • H-3‏ • אפסילון   איראן סימורג • Qaem  האיחוד האירופי וגה צרפת אריאן 6 קוריאה הדרומית נורי קוריאה הצפונית אונחה ישראל שביט |  |
| יצאו משימוש | ארצות הברית אטלס (1 • 2 • 3 • אג'ינה • אייבל • קנטאור • A‏ • B‏ • C‏ • D‏ • E/F‏ • G‏ • H‏ • LV-3B‏ • SLV-3) •  אתנה • ג'ונו 2 • דלתא (0100 • 2 • 3 • 4 • 1000 • 2000 • 3000 • 4000 • 5000 • A‏ • B‏ • C‏ • D‏ • E‏ • G‏ • J‏ • L‏ • M‏ • N)‏ • ואנגארד • טיטן (טיטן 2 23G‏ • טיטן 2 GLV‏ • 3A‏ • 3B‏ • 3C‏ • 3D‏ • 3E‏ • טיטן 3 מסחרי • 4‏ • 34D) • ליטל ג'ו • סטורן (1 • 5 • IB‏ • INT-21) • פאלקון 1 • רדסטון • תור (אג'ינה • אייבל • אייבלסטאר • בורנר • דלתא • תוראד-אג'ינה • DSV-2 • DSV-2U)‏ • Launcher One • סקאוט  ברית המועצות ספוטניק • לונה • ווסטוק (ווסטוק K • ווסטוק 2 • ווסטוק 2M) • קוסמוס (קוסמוס 2 • קוסמוס 3M) • מולניה • ווסחוד • סויוז (סויוז • סויוז FG • סויוז U) • פרוטון (פרוטון • פרוטון K) • רוקוט • זניט (זניט 2 • זניט-3SL) • דנייפר • ציקלון (ציקלון 2 • ציקלון 3) הרפובליקה העממית של סין פנג באו 1 • צ'אנגג'נג (1 • 2 • 3)  יפן N-1‏ • N-II‏ • H-I‏ • H-IIB‏ • Mu‏  הודו GSLV‏ (Mk I)‏ • צרפת דיאמנט • אריאן (1 • 2 • 3 • 4 • 5) • איראן סאפיר • קוריאה הדרומית נרו 1 |  |
| בפיתוח | ניו גלן • אירטיש • סויוז SPG • סטארשיפ • צ'אנגג'נג 9 • צ'אנגג'נג 12 • טיאנלונג-3 |  |
| פיתוחם בוטל | ארס 1 • ארס 5 • K-1‏ • Sea Dragon‏ • STAR 460 Stratolaunch |  |
| ישראל לוויינים ישראליים ותוכניות חלל אחרות |
| --- | --- | --- |
| לווייני תקשורת | עמוס (1 • 2 • 3 • 4 • 5 • 6) • דרור 1 |  |
| לווייני צילום מסחריים | ארוס • אופטסאט |  |
| לוויינים צבאיים ולוויינים של צה"ל | אביר • אופק (1 • 2 • 3 • 4 • 5 • 6 • 7 • 8 • 9 • 10 • 11 • 16 • 13) • טכסאר |  |
| לווייני מחקר וטלסקופים | ULTRASAT‏* • ונוס*  • DIDO  •  *SHALOM  • *SLOSHSAT |  |
| לווייני סטודנטים ואוניברסיטאות | טכסאט  • דוכיפת 1 • דוכיפת 2 • דוכיפת 3 • SAMSON • BGUSAT  • SATLLA-1  • SATLLA-2B |  |
| חלליות וגשושיות | בראשית • בראשית 2* |  |
| יכולות שיגור | משגר שביט • בסיס פלמחים |  |
| משימות אנלוגיות למאדים | D-MARS |  |
| מיזמים שהוקפאו | טאווקס* • ‏MuSAR‏* • דוד* |  |
| ארגונים ישראליים קשורים | סוכנות החלל הישראלית • מפא"ת • מנהלת תוכנית החלל • התעשייה האווירית לישראל • SpaceIL |  |
* שיתופי פעולה בינלאומיים
אברנטש

אברנטש (בפורטוגזית: Abrantes) היא עיר ומועצה עירונית במחוז סנטרם, במרחב המשנה טז'ו האמצעי (מדיו טז'ו - Médio Tejo) שבמרחב המרכז (Centro) של פורטוגל. היא מונה 39,325 תושבים (2011) ושטחה הוא 714.69 קמ"ר. בשטח שיפוטה נמצאות 13 "פרגזיות" (מועצות מקומיות) המחולקות על ידי הנהר טחו הזורם באמצע העיר. החלק העירוני של שטחי המועצה העירונית, פרגזיית אברנטש (סאו ויסנטה וסאו ז'ואו) ואלפרארדה (Alferrarede) הממוקמת בגדה הצפונית, הימנית, של הטז'ו מונה כ-18,600 תושבים.
העיר אברנטש במובן הצר, היא עיר לבנה שופעת פרחים השוכנת על תל בגובה 800 מ'.
אברנטש השתייכה בעבר לחבל ההיסטורי ריוונטז'ו. היא מילאה תפקיד חיוני בימי הרקונקיסטה ובתקופה המודרנית במלחמת חצי האי בין נפוליאון לכוחות האנגלו-פורטוגזים. בשנת 1807 נכבשה העיר על ידי צבאו של נפוליאון שהתקדם אל עבר ליסבון. נפוליאון העניק לגנרל ז'אן-אנדוש ז'ינו (Junot) את התואר "דוכס אברנטש".
ויסנטה הקדוש ("סאו ויסנטה") נחשב לקדוש הפטרון של העיר ולכן חגיגת העיר העיקרית היא יום הקדוש ויסנטה, 14 ביוני.
השם

שם העיר בא מהשם הלטיני Aurantes, נגזרת של המילה Aurum = זהב, והמתכוון ככל הנראה למשקעי זהב לאורך נהר הטז'ו.
היסטוריה > העת העתיקה

היישוב הראשון במקום היה יישוב גאלי-קלטי בסביבות שנת 300 לפנה"ס. לפי השערה אחרת הוקם על ידי טורדולים בסביבות שנת 990 לפנה"ס. בהמשך נכבש על ידי הרומיים. היישוב הרומאי זוהה לפעמים (למשל על ידי ז'קובו מנסס וסקונסלוש, Vasconcelos) עם היישוב טובוקי אאורנאטס או טקוביס (Tubuci Aurantes או Tacubis) המוזכר בדיווחים רומאים (למשל, באיטינראריום אנטונינוס). מאוחר יותר נמצא המקום בשליטתם של הוויזיגוטים ואחר כך של המורים המוסלמים (ערבים וברברים). בסביבות אברנטש נתגלו פסיפסים רומיים, מטבעות ושרידי אקוודוקטים.
היסטוריה > בית בורגוניה (בורגונדיה)

המורים בנו כאן מבצר שאותו כבש בשנת 1148 אפונסו אנריקש
למקום הייתה חשיבות אסטרטגית כ"שער לדרום", השולט על הנהר טז'ו והמהווה נקודת מפגש של שלושה חבלי ארץ - ריוואטז'ו, בייראש ואלנטז'ו. נהר הטז'ו איפשר קשרי מסחר עם הערים סנטרם וליסבון, וגם סחר ישיר עם ארצות אחרות. במאה ה-16 הפכה אברנטש לאחת הערים ומרכזי המסחר החשובים באזור.
תחילה ב-1172 העניק המלך אפונסו אנריקש את המבצר אברנטש למסדר סנטיאגו מקומפוסטלה (יעקב הקדוש מקומפוסטלה) על מנת לאכלס את המקום ולהגן עליו. אחר כך, החל מ-1173 השתייך המבצר למסדר חדש - המסדר הדתי הצבאי "סנטיאגו של הסיף" (Santiago de Espada) שהיה כפוף תקופה ארוכה עד 1290 למגיסטר הגדול של המסדר סנטיאגו דה קומפוסטלה באוקלס. הוא שוחרר מחסות זאת על ידי האפיפיור ניקולאוס הרביעי. כתגמול על השתתפות תושביו בהדיפת מתקפת המורים האל-מוואחידון המרוקאים בראשות הח'ליפה אבו יעקב יוסוף, בשנת 1179 הוציא המלך אפונסו צ'ארטר מלכותי (הקרוי foral) שהעניק זכויות אוטונומיות ליישוב לפי הדגם של concelhos perfeitos . אירוע זה נחשב לרגע הקמת העיר. צ'רטר זה, שהיה חלק מתוכנית לאכלוס השטח על ידי נוצרים מקומיים, חודש ב-1217 על ידי אפונסו השני ואחר כך, בשנת 1237 גם על ידי המלך סנשו השני ב-24 באפריל 1281 העיר הוכרה כנכס של איזבל מפורטוגל, אשתו הקטינה (אז בת 10) של המלך דיניש.
בשנת 1327 העביר בנו של דיניש, אפונסו הרביעי את החסות הדתית של פרוכיית אברנטש למסדר האבירים ההוספיטלרים או של יוחנן הקדוש. נכדו, המלך פרננדו הראשון, העניק בשנת 1371 את העיר עצמה, יחד עם ערים רבות אחרות לאשתו, המלכה לאונור טלש.
בשנת 1383 תושבי אברנטש היו הראשונים לתמוך את המרד של בני ליסבון ניגד העוצרת לאונור טלש ותמיכתה בטענות קסטיליה לכתר פורטוגל. הם, בותוכם האציל המקומי מאברנטש, פרננדו אלווארש דה אלמיידה, תמכו בז'ואאו הראשון, המגיסטר של מסדר אביש. בשנת 1385 ב-30 ביולי באברנטש נפגשו כוחותיהם של נונו אלווארש פראו ושל המלך ז'ואו הראשון לקראת הקרב המנצח שלהם נגד הקסטיליאנים באלז'ובורוטה האירוע מסופר בשירתו האפית של לואיש דה קמואש, הלוזיאדות:Joanne forte sai da fresca Abrantes.
בשנת 1471 קיבל לופו דה אלמיידה את התואר "רוזן אברנטש".
היסטוריה > בית אביש

המלכים ז'ואו הראשון ו מנואל הראשון חיו תקופות ארוכות בטירה המלכותית המלך מנואל העניק בשנת 1510 צ'רטר מלכותי חדש לעיר וב-1518 אישר שוב את חסות המלך על הרוזנות אברנטש. בניו, האינפנטים פרננדו ולואיש נולדו באברנטש
ב-1518 עשה המלך מנואל הראשון שינויים בצ'ארטר של העיר. במאה ה-16 מנה היישוב 3436 תושבים. נמנו בו 4 מנזרים, 13 כנסיית או קפלות.
היסטוריה > בית הבסבורג. האיחוד האיברי

בשנת 1581 בדרכו לטומאר עצר המלך הספרדי פיליפה הראשון של פורטוגל באברנטש לימים אחדים ובימי שלטונו שוקמו בעיר בניינים חשובים. התיישבו בה כמה מרקיזות פורטוגזיות, כשאחת מהן נתנה חסות למדען והממציא יליד ברזיל, ברטולומאו לורנסו דה גוסמאו.
היסטוריה > העת המודרנית. בית ברגנסה

ב-1640 במלחמת הרסטורציה של פורטוגל (1668-1640) נמנה האזור אברנטש עם הראשונים שתמכו במלך ז'ואאו הרביעי מבית ברגנסה. ז'ואאו העניק ליישוב את התואר "notavel vila de Abrantes" ("העיירה החשובה אברנטש").
בשנת 1642 מלך ספרד פליפה הרביעי העניק עדיין את התואר "דוכס אברנטס" לאלפונסו דה לנקסטר אי לנקסטר, מרקיז פוארטו סגורו. צאצאיו, מרקיזים ספרדים, החזיקו את התואר הזה עד היום.
אולם אברנטש חזרה להיסטוריה של פורטוגל כשבמאות 17 ו18 בלטה שוב בחשיבותה הצבאית כמקום מתאים לחילות מצב או לריכוז כוחות, פורטוגזים או זרים.
בימי שלטונו של המלך ז'וזה הראשון (1777-1750) הפכה אברנטש למרכז תעשיית המשי, ששגשג עד לשנות 1800. בשנת 1802 הוקמה ביישוב החברה הספרותית הטובוסיאנית או האקדמיה הטובוסיאנה, מוסד כלכלי ותרבותי לקידום גידול התותים וייצור המשי ולקידום המדע והאומנויות. בראשו עמד רודריגו דה סילבה ביבאר.
בנובמבר 1807 בימי מלחמת חצי האי, כתגובה לסירובו של מלך פורטוגל להצטרף לחרם היבשתי נגד אנגליה, פלשו לאזור כוחותיו של נפוליאון בפיקוד הגנרל ז'ינו. ב־23 בנובמבר 1807 נכנסו ליישוב, שדדו אותו והקימו בו קסרקטינים. משם יצאו לכיבוש ליסבון.
בעקבות הניצחון העניק נפוליאון לגנרל ז'ינו את התואר "דוכס אברנטס". הכיבוש הצרפתי נמשך פחות משנה.
מכיוון שהפקידות המקומית המשיכה לשרת את הצרפתים בדיוק כמו ששירתה בעבר את המלכות הפורטוגזית, בעם נפוצה האמרה בחרוזים :"הכל הוא כמו קודם, מטה כללי באברנטש "- «Tudo como dantes, Quartel General em Abrantes!»
התושבים הצטרפו בסופו של דבר למאמץ המלחמתי של הצבא הבריטי בפיקודו של ולינגטון שהצליח בשנת 1808 לגרש את הצרפתים.
בסופו של דבר באוגוסט 1808 נחתם בקלוש הסכם סינטרה שהחזיר את אברנטש לידי פורטוגזים.
ב-1820 תמכו תושבי אברנטש במהפכה הליברלית ואחר כך חגגו את חוקת 1822. אף על פי שדון מיגל מפורטוגל מצא גם הוא תומכים רבים בעיירה, ההפיכה שהוביל, שכונתה "וילאפרנקדה" לא הוציאה הפגנות תמיכה לרחוב.
ב-1 באוקטובר 1833 יצאה מאברנטש ההצהרה המפורסמת של הטוען לכתר ספרד, דון קרלוס מבית בורבון שנמצא באותה תקופה בגלות פורטוגל.
בנובמבר 1862 נחנכה מסילת הברזל סנטרם-אברנטש ובמרץ 1868 נבנה בגשר שחיבר בין אברנטש והרוסיו שלו אל האזור שמדרום לטז'ו.
בשנת 1878 חיו ביישוב כ-7000 תושבים
ב־1891 נחנכה מערכת אספקת מים שוטפים לעיר. בשנת 1900 נחנכה זירה למלחמת שוורים ובשנת 1909 הונהגה בעיר לראשונה תאורה חשמלית.
היסטוריה > הרפובליקה

כמרכז רפובליקני חשוב, עמדה אברנטש במרכז המפגשים המכינים את המהפכה ב-5 באוקטובר 1910. בהמשך הכיר לה המשטר החדש הרפובליקני את המעמד של עיר.
ב-1933 הוצגו בקולנוע עדן -סאלאו סרטי הקולנוע הראשונים בעיר.