stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנדריה דיאק
הערות שוליים

↑  הקהילה היהודית בנובי-סאד, בתוך: פנקס הקהילות יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמוד 192.
↑  יהודים נודעים בסרביה, עמודים 78–79 (בסרבית).
| גנרלים יהודים בצבא יוגוסלביה יוגוסלביה |
| --- | --- | --- |
|  | מישה דאנון • אנדריה דיאק • ארווין זלצברגר • וויו טודורוביץ' • מירקו לוי • סלומון לוי • מירקו נחמיאס • איזידור פאפו • רוזה פאפו • משה פיאדה  • הרברט קראוס • סולומון רומנו • בנו רוסו • סטייפן שטיינר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 305474692   WorldCat (עם VIAF): 305474692
אנדרה שרון

| --- | --- |

 לידה:  25 בספטמבר 1895 קולומב, צרפת 
 פטירה:  12 בספטמבר 1980 (בגיל 84) לזאן, שווייץ 
 הדרגה הגבוהה ביותר:  אמן בינלאומי לקומפוזיציה שחמטית 
 מקצוע נוסף:  סופר שחמט
 מדינה:  צרפת
 פרסים והוקרה:  אמן בינלאומי ליצירה שחמטאית מטעם פיד"ה
 
אנדרה שרון (בצרפתית: André Chéron;‏ 25 בספטמבר 1895 – 12 בספטמבר 1980), שחמטאי צרפתי, תאורטיקן בולט של שלב הסיום. שלוש פעמים אלוף צרפת, בשנים 1926, 1927 ו-1929.
ביוגרפיה

שרון חי בשווייץ והיה אלוף צרפת בשנים 1926, 1927 ו-1929. היו לו הצלחות יפות בתחרויות בינלאומיות בלונדון בשנת 1927 ובהאג בשנת 1928. שרון ייצג את צרפת באולימפיאדת השחמט ב-1927.
עקב מחלת חזה קשה שהה שרון 20 שנים בבית הבראה, ובתקופה ארוכה זו כתב יצירה בארבעה כרכים, "Nouveau Traité complet d'échecs", העוסקת בסיומים בשחמט. בנוסף לעיסוק בכל סוגי הסיומים בשחמט, כוללים הספרים למעלה מ-100 אטיודים מקוריים של שרון. במשך תקופה ארוכה נחשב ספר זה לספר המרכזי בנושאי סיומים ונקרא בקיצור "Chéron". הספר נערך מחדש במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 (בגרמנית).
בשנת 1934 שרון כתב ספר נוסף העוסק בשאלות תאורטיות על בעיות שחמט, "Les Échecs artistiques".
בשנת 1940 כתב, בצוותא עם אמיל בורל, ספר על התאוריה המתמטית של משחק הברידג'.
בשנת 1957 קיבל שרון תואר של שופט בינלאומי לקומפוזיציה שחמטאית. בשנת 1959 היה שרון לאחד מחמשת הפרובלמאים הראשונים שקיבלו תואר של אמן בינלאומי ליצירה שחמטאית מטעם פיד"ה.
הופעות באולימפיאדות

אנדרה שרון השתתף באולימפיאדת שחמט בנבחרת צרפת.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | לוח | קבוצה | מד יכולת | נקודות | תוצאות |  % | מקום |
| 1927 |  | צרפת |  | 4.5 מ-15 | 1+ 7= 7- | 30 | 13 קבוצתי |
ספרים שכתב

Lehr- und Handbuch der Endspiele, Band 1 - Turm-Endspiele (2e édition). Leysin (Suisse) août 1960 (ISBN 3-88086-081-5)
Lehr- und Handbuch der Endspiele, Band 2 (2e édition). Leysin (Suisse) septembre 1964 (ISBN 3-88086-082-3)
Lehr- und Handbuch der Endspiele, Band 3 (2e édition). Leysin (Suisse) mars 1969 (ISBN 3-88086-083-1)
Lehr- und Handbuch der Endspiele, Band 4. Leysin (Suisse) mai 1970 (ISBN 3-88086-084-X)
La fin de partie. Aigle, 1923
Manuel d'échecs du débutant. Paris, 1928
Traité complet d'échecs. Bruxelles, 1929
Initiation au problème d'échecs stratégique. Paris, 1930
Miniatures stratégiques françaises. Nancy - Strasbourg - Paris, 1936
Traité complet d'échecs. Paris, 1939
Nouveau manuel d'échecs du débutant
Les Échecs artistiques. Librairie Payot, Paris, 1957, réédition en 1971
אטיוד

הלבן מתחיל וזוכה. אטיוד משנת 1950.
פתרון: המסעים המובאים כאן מייצגים את המסעים המביאים לניצחון המהיר ביותר ללבן, וההפסד האיטי ביותר לשחור, דהיינו המסעים הטובים ביותר לכל אחד מהצדדים.
1. מב3 (גם מא3 זוכה) 1...מג7 2. מג3 (גם מג2 זוכה) 2...מד6 3. מד3 מד7 4. מה4 מה6 5. ג5 מו6 6. ד5 מה7 7. ד6+ (מסע יחיד המוביל לזכייה) 7...מד7 8. מה5 מד8 9. ד7! מ:ד7 10. מו6 מד8 11. מה6 מג7 12. מה7 מג8 13. מד6 מב7 14. מד7 מב8 15. מ:ג6 מג8 16. מד6 מד8 17. ג6 מג8 18. ג7 מב7 19. מד7 וזוכה
כבר במסע הראשון יכול הלבן לשגות. למשל המסע 1. מב4 מביא לתיקו משום 1...ג5+ 2. ד:ג5 מג6 ותיקו.
הלבן מתחיל וזוכה. בעיה משנת 1964. פורסם בעיתון Journal de Genève והמאפיין העיקרי שלה הוא הכתרות לפרש.
פתרון: 1. ב8=פ+ צ:ב8 2. א:ב8=פ+ מד6 3. ג8=פ+ מה6 4. ד8=פ+ ר:ד8 5. ה:ד8=פ+ מו6 6. ז8=פ+ צ:ז8 7. ח:ז8=פ+ מז6 ו8=פ מט.
הערות שוליים

↑  International Judges for Chess Compositions, באתר Commission for Chess Composition
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12574030n (data)  GND: 133246728  ISNI: 0000 0001 0875 1552  LCCN: n87118732  NKC: mzk2008486523  NTA: 074110918  SUDOC: 035058730  VIAF: 17340892   WorldCat (עם VIAF): 17340892
אריאלה שביד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1944 קריית מוצקין, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  20 בפברואר 2024 (בגיל 80 בערך) תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן 
 תחום יצירה:  צילום 
 בן או בת זוג:  אדם ברוך 
 צאצאים:  עידו רוזנבלום, עמליה רוזנבלום 
 
אריאלה שביד (1944 – 20 בפברואר 2024) הייתה צלמת ואמנית ישראלית, שעסקה בעיקר בסוגיית הזהות האישית, המגדרית והפוליטית ובייצוגים שונים של נשיות ומיניות.
ביוגרפיה

נולדה בקריית מוצקין, גדלה בקריית ביאליק, בתם של נוח שבייד, בנאי ואמן חובב (צייר ונגן צ'לו), ונעמי שבייד (ברננקה), עקרת בית, שעלו לארץ ישראל מפולין בשנת 1934 במסגרת העלייה החמישית.
אחרי שירותה הצבאי עברה שביד לתל אביב. למדה צילום בשנים 1967–1968 בבית הספר הראשון בישראל לצילום, בשכונת תל ארזה בירושלים, ועד אמצע שנות ה-80 עבדה כצלמת עבור עיתונים שונים, בהם "דבר", "הארץ", "עולם הקולנוע", "אנשים" וכבעלת מדור קבוע בשם "ההימור הנכון" בירחון "מוניטין". בתקופה זו התבלטה בתצלומי דיוקן של אמנים שונים, בהם מנשה קדישמן, לאה ניקל, יחזקאל שטרייכמן, אביבה אורי, בתיה לישנסקי ואחרים. בשנות ה-70 התגוררה עם משפחתה במלון צ'לסי בניו יורק.
ב-1996 הוצגה תערוכת היחיד שלה "היופי הוא הבטחה לאושר" (אוצרת לאה דובב) במוזיאון ישראל. בתערוכה תיעדה שביד את גופה לאחר כריתת השד שעברה. לאורך השנים הוצגו דימויים מתערוכה זו שוב ושוב בכתבות, ספרים ועבודות אקדמיות במסגרת דיונים בתגובות אישיות, אמנותיות ותרבותיות למחלת סרטן השד. בשנים שלאחר מכן הציגה את התערוכה "עג'מי", שעסקה בנושא "הרכוש הנטוש" שמשפחות פלסטיניות הותירו מאחוריהן בעקבות מלחמת העצמאות; התערוכה "מכתב למערכת" (אוצרת מורן שוב) שבה השתמשה בצילומים של נשים פלסטיניות, נשים מתנחלות וחיילות שצילם צלם העיתונות מיקי קרצמן, ובעזרת תוכנת פוטושופ שתלה את פניה שלה במקום כל אחת מהנשים המתועדות בצילום המקורי. ו"האדום האדום הזה", תערוכה שיצרה עם הצלמת ריבי ברגר, שהתמקדה בסוכריות וממתקים ובכוחו של הרעל המתוק לפתות, להקסים, ולהוליך שולל. בשנת 2019 השתתפה בתערוכה "עידן חדש" (אוצרת הילה כהן־שניידרמן) במוזיאון בת ים.
בגיל 44 למדה לתואר ראשון בעבודה סוציאלית באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה > חיים אישיים

מנישואיה לאדם ברוך נולדו ילדיה עמליה רוזנבלום ועידו רוזנבלום. היא הייתה אחייניתו של אליעזר שביד. מאז תחילת שנות ה-70 ועד למותה התגוררה ביפו.
הערות שוליים

↑  דנה גילרמן, תצלומים: טלי שני, אבא ואני חשופי חזה, באתר הארץ, 21 ביוני 2007
↑  עמליה רוזנבלום, עדיין מרחפות רוחות רפאים ממלון צ'לסי, באתר הארץ, 2 באוגוסט 2011
↑  אריאלה שביד. היופי הוא הבטחה לאושר, באתר מוזיאון ישראל
↑  חמדה רוזנבאום, עכבר העיר, אמנות פוליטית, באתר הארץ, 3 באוקטובר 2006
↑  חגית פלג רותם, הילה כהן שניידרמן: עידן חדש בבת ים, באתר פורטפוליו, ‏12 במרץ 2019
רועי אלטר, התערוכה "עידן חדש" מציגה עולם עשיר של אסוציאציות, באתר הארץ, 9 בינואר 2019
↑   עמליה ועידו רוזנבלום ביימו סרט על אביהם, אדם ברוך, ולא כדי לפוגג את תדמית האנטיפת שלו, באתר הארץ, 23 במאי 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 278020  NLI: 987007475143705171  ISNI: 0000 0003 7102 0183  LCCN: no2012064925  ULAN: 500479223  VIAF: 250465150   WorldCat (עם VIAF): 250465150
ארנסט לרצ'ר

ארנסט לרצ'ר (בגרמנית: Ernst Lörtscher;‏ 15 במרץ 1913 – 30 בנובמבר 1993) היה כדורגלן שווייצרי, ששיחק בעמדת הקשר.
לרצ'ר זכה ב-3 תוארי אליפות שווייץ עם סרבט ז'נבה. בפעמיים הראשונות תחת המאמן קרל ראפן ובאחרונה תחת אנדרה אבגלן. במדים הלאומיים שיחק במונדיאל 1938 ובניצחון במשחק החוזר 2–4 על גרמניה הנאצית כבש שער עצמי, ובכך היה לראשון לעשות זאת בטורניר.
תארים

אליפות שווייץ (3): 1933, 1934, 1940
אנדריאס שיילדרופ

אנדראס ראדגור שיילדרופ (בנורווגית: Andreas Rædergård Schjelderup; נולד ב-1 ביוני 2004 בבודה שבנורווגיה) הוא כדורגלן נורווגי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצה בנפיקה ליסבון מליגת העל הפורטוגלית.
קריירת מועדונים

שיילדרופ גדל במחלקת הנוער של בודה/גלימט. בחודש יולי 2020 חתם שיילדרופ במחלקת הנוער של נורשלן מליגת העל הדנית. ב-4 בפברואר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 0–1 לברונדבי במסגרת המחזור ה-14 בליגה לעונת 2020/2021. ב-12 במרץ הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–3 על לינגבי בולקלוב במסגרת המחזור ה-21 בליגה.
ב-12 בינואר 2023 חתם שיילדרופ בבנפיקה מהליגה הפורטוגלית בסכום של 14 מיליון אירו לא כולל בונוסים.
קריירה בינלאומית

שיילדרופ הוא חלק מסגל נבחרת נורווגיה עד גיל 21.
ב-5 ביוני 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במשחק ידידות נגד קוסובו.
הערות שוליים

↑  «Hele» Europa ville ha Andreas (16): – Dette var beviset på at jeg valgte riktig באתר TV2, ‏ 5 בפברואר 2021 (בנורווגית)
ספראג (נהר, אורגון)

| --- | --- |
הנהר ספראג בחלקו התחתון
הנהר ספראג בחלקו התחתון
 מידע כללי
 אורך:  121 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  16 מ"ק לשנייה
 אגן ניקוז:  4,050 קמ"ר
 מוצא:  המפגש בין המזלג הצפוני והמזלג הדרומי של הנהר ספראג באורגון
 גובה מוצא הנהר:  1,318 מטרים
 קואורדינטות מוצא:  42°26′16″N 121°06′34″W﻿ / ﻿42.437778°N 121.109444°W﻿ / 42.437778; -121.109444
 יובלים:  הנהר סייקן 
 שפך:  הנהר ויליאמסון באורגון
 קואורדינטות שפך:  42°34′16″N 121°52′28″W﻿ / ﻿42.571111°N 121.874444°W﻿ / 42.571111; -121.874444
 מדינות באגן הניקוז:  אורגון בארצות הברית
 
 מפה המציגה את מהלך הנהרות ויליאמסון וספראג
 
הנהר ספראג (באנגלית: Sprague River) זורם בדרום-מערב אורגון בארצות הברית. הנהר, באורך 121 קילומטרים, הוא היובל הראשי של הנהר ויליאמסון. הוא מנקז כ-4,050 קילומטרים רבועים של אזור רמה געשית צחיחה יחסית מזרחית לרכס קסקייד באגן הניקוז של הנהר קלאמת.
הנהר נוצר על ידי מפגש של שני נהרות המזלג הצפוני והמזלג הדרומי של הספראג במזרח מחוז קלאמת, כ-56 קילומטרים מזרחית-צפון מזרחית לקלאמת פולס ב-42°26′16″N 121°06′34″W﻿ / ﻿42.437778°N 121.109444°W﻿ / 42.437778; -121.109444. נהר המזלג הצפוני של הספראג (North Fork Sprague River) באורך קרוב ל-50 קילומטרים, נובע בדרום-מערב מחוז לייק ביער הלאומי פרימונט (אנ') ליד הר גירהארט (אנ') ב-42°31′44″N 120°49′06″W﻿ / ﻿42.5287618°N 120.8183115°W﻿ / 42.5287618; -120.8183115 וזורם לדרום-מערב. נהר המזלג הדרומי של הספראג (South Fork Sprague River) באורך קרוב ל-50 קילומטרים, נובע מצפון-מזרח למעבר ההרים קוורץ (Quartz Mountain Pass) ב-42°28′54″N 120°47′13″W﻿ / ﻿42.4815400°N 120.7869201°W﻿ / 42.4815400; -120.7869201 וזורם מערבה-צפון-מערבה. הנחל המאוחד זורם מערבה דרך עמק ספראג הרחב, על פני הקהילות הקטנות בליי (Bly), ביטי (Beatty) וספראג ריבר (Sprague River). הוא נשפך לוויליאמסון ממזרח ביישוב צ'ילוקווין, כ-16 קילומטרים צפונית לשפך של הוויליאמסון לאגם קלאמת העליון ב-42°34′16″N 121°52′28″W﻿ / ﻿42.571111°N 121.874444°W﻿ / 42.571111; -121.874444.
הוא קולט את מימיו של הנהר סייקן מצפון בביטי. דיג טרוטה מעולה קיים בספראג וביובליו.
אנרי טומאזי

| --- | --- |
צילום משנת 1942
צילום משנת 1942
 לידה:  17 באוגוסט 1901 מרסיי, צרפת 
 פטירה:  13 בינואר 1971 (בגיל 69) הרובע התשיעי של פריז, צרפת 
 שם לידה:  Henri Frédien Tomasi 
 מקום קבורה:  Penta-di-Casinca 
 מוקד פעילות:  צרפת 
 מקום לימודים:  הקונסרבטואר של פריז, הקונסרבטוריון האזורי של מרסיי 
 זרם:  מוזיקה קלאסית 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 פרופיל ב-IMDb
 
אנרי טומאזי (בצרפתית: Henri Tomasi; ‏17 באוגוסט 1901 – 13 בינואר 1971) היה מלחין ומנצח צרפתי.
ילדות ונעורים

טומאזי נולד בשכונת פועלים במרסיי, צרפת. מוצאו היה קורסיקאי, שם נולדו הן אביו והן אמו. כשהיה אנרי בן חמש, עברה משפחתו למאזארק ואנרי נרשם ללימודי תאוריה של המוזיקה. כשמלאו לו שבע, נכנס לקונסרבטואר למוזיקה של מרסיי. בגיל 10 זכה בפרס ראשון לתאוריה ובגיל 13 בפרס ראשון לפסנתר. בלחץ אביו, ניגן לפני משפחות המעמד העליון, ניסיון שגרם לו להרגיש עצמו "מושפל, מוצג לראווה כמו חיה מאולפת." (ציטוט מאתר "העמותה אנרי טומאזי"). בשנת 1913 חזרה המשפחה למרסיי. טומאזי חלם להיות לימאי והתחמק משיעורי מוזיקה רבים. בעונת הקיץ התארח אצל סבתו בקורסיקה ולמד שירים קורסיקאים מסורתיים. בשנת 1916 זכה בפרס ראשון בהרמוניה, יחד עם חברו זינו פרנצסקאטי, שהתפרסם בהמשך ככנר וירטואוז. מלחמת העולם הראשונה דחתה את כניסתו לקונסרבטואר של פריז והוא ניצל תקופה זו להשכיר עצמו כפסנתרן. הוא הופיע במקומות שונים ומגוונים, כמו מלונות יוקרה, מסעדות, בתי בושת ובתי ראינוע. כישרונו כמלחין התפתח בתקופה זו הודות לאלתורים בפסנתר. סרטיו המוקדמים של צ'ארלי צ'פלין עוררו את סקרנותו ודרבנו את כושר היצירה שלו.
שנות ה-20

בשנת 1921 החל טומאזי בלימודים בקונסרבטואר של פריז והתקיים הודות למלגה שקיבל מעיריית מרסיי ולתמיכה של עורך הדין לוי אולמן. עם זאת, המשיך לנגן בבתי קפה ובבתי קולנוע לפרנסתו. חברו מוריס פרנק תיאר את טומאזי כעובד שקדן: "הוא הופיע עם פוגה חדשה פרי עטו מדי שבוע, לא ידע ליאות - מכור כל-כולו לעבודה." (עמותת טומאזי). בשנת 1925 זכתה יצירה שלו, חמישיית כלי נשיפה מעץ בשם Variations sur un Theme Corse בפרס האלפן. מוריו בקונסרבטואר היו גובר, ונסן ד'אנדי, ז'ורז' קוסאד ופול וידאל. בשנת 1927 זכה בפרס רומא במקום השני על הקנטטה שלו "קוריולאן", ובמקום הראשון על ניצוח תזמורת, שניהם פה אחד. באותה שנה פגש את מי שתהיה אשתו, אודט קמפ, באופרה קומיק ונשא אותה בשנת 1929. טומאזי החל את הקריירה שלו כמנצח על Concerts du Journal.
שנות ה-30

משנת 1930 עד 1935 כיהן טומאזי כמנהל מוזיקלי של תזמורת הרדיו הקולוניאלי באינדונזיה, שז'וליאן מגרה ייסד במהלך התערוכה הקולוניאלית של 1931 בפריז. טומאזי היה לאחד ממנצחי הרדיו הראשונים וחלוץ המוזיקה ה"רדיופונית". במשך שנות ה-30' ייסד קבוצת מוזיקה בת זמננו בשם "טריטון" בפריז, יחד עם פרוקופייב, מיו, הונגר ופרנסיס פולנק. הוא חלק את זמנו שווה בשווה בין הלחנה לניצוח. טומאזי היה אחד המנצחים בשידורים מן האולפן של התזמורת הפילהרמונית של רדיו צרפת. ההקלטה הזכורה ביותר שלו הייתה בשנת 1936 עם המצו-סופרן הצרפתיה הנודעת אליס ראבו באורפיאו של כריסטוף ויליבלד גלוק, שזכתה ב"גראנד פרי דו דיסק". ב-1939 גויס טומאזי לצבא צרפת ושובץ כמנצח על תזמורת צבאית במבצר וילפרנש סיר מר.
שנות ה-40

ב-1940 שוחרר מן הצבא והתמנה למנצח התזמורת הלאומית של צרפת. כמלחין, יש חשיבות למוזיקה התזמורתית שחיבר, אך מעל לכל נמשך לתיאטרון. בתחום המוזיקה האינסטרומנטלית, העדיף לחבר לכלי נשיפה מעץ. הוא חיבר קונצ'רטי לחליל, קלרינט, סקסופון, בסון, חצוצרה, קרן וטרומבון. כמו כן חיבר קונצ'רטי לכינור וויולה. ב-1944 נולד בנו קלוד וטומאזי החל לחבר את "הרקוויאם לשלום" שהקדיש ל"חללי הרזיסטנס ולכל אלה שמתו למען צרפת." זוועות מלחמת העולם השנייה הוציאו את טומאזי מהתקופה המיסטית שבה היה שרוי וכתוצאה מכך דחה כל אמונה באל (ע"פ אתר רדיו-צרפת). הרקוויאם שלו נשכח לשנים רבות, עד שהתגלה והוקלט בשנת 1996. בשנת 1946 קיבל עליו טומאזי את משרת המנצח על האופרה של מונטה קרלו. הוא נעשה מבוקש מאוד כמנצח אורח ברחבי אירופה. בשנת 1948 כתב את היצירה שנעשתה עם השנים לפופולרית ביותר שלו, הקונצ'רטו לחצוצרה. בשנת 1949 ביצע מרסל מול את הקונצ'רטו לסקסופון.
אחרית חייו

בשנת 1953 קיבל טומאזי את פרס המוזיקה הגדול של צרפת מאת ה-S.A.C.E.M. ב-1956 חיבר את הקונצ'רטי לקלרינט ולטרומבון. אותה שנה הביאה עמה את ביצוע הבכורה העולמי, המיוחל זה מכבר, של האופרה "דון חואן דה מאנארה", המבוססת על טקסט של המשורר מילוש. האופרה הזו, "ד'אטלנטיד" והאופרה הקומית "צוואת האב גושה" ביססו את שמו כמלחין אופרה. בשנת 1957 הפסיק טומאזי לנצח בגלל בעיות גופניות, ביניהן חירשות מתקדמת באוזן ימין. ב-1966 ביצע ז'אן-פייר רמפל את הקונצ'רטו שלו לחליל עם תזמורת מרסיי. יצירתו האחרונה לתיאטרון, "בשבח השיגעון (עידן הגרעין)" היא הכלאה בין אופרה לבלט ומכילה רמיזות לנאציזם ולחומרי נפץ. היצירה משקפת את היוואשותו של טומאזי מן המין האנושי לאחר המלחמה. בתקופתו האחרונה כמלחין הניעו אותו אירועים פוליטיים לכתיבת יצירות כמו "סימפוניית העולם השלישי" ו"מזמור לווייטנאם". ב-1969 ניהל סדרת ראיונות עם בנו, קלוד, שנקראו "אוטוביוגרפיה עם רשם-קול". (עמותת טומאזי). בעוד מצב בריאותו מתערער והולך, החל לעבוד על גרסה אופראית ל"המלט". ב-13 בינואר 1971 מת בשלווה בדירתו במונמרטר, פריז. הוא נקבר באחוזת הקברים של משפחת אשתו באביניון. אחר, לציון מאה שנה להולדתו, הועבר אפרו לכפר אבותיו בפנטה די קאזינקה, קורסיקה.
המוזיקה

המוזיקה של טומאזי לירית ביסודה. קווים מלודיים, דיאטוניים וכרומטיים שולטים בה, נתמכים בהרמוניות של אקורדים משולשים ומרובי-צלילים. המוזיקה שלו צבעונית מאוד וניכרת בה השפעת בני דורו הצרפתיים. צלילים וגוונים אקזוטיים של קורסיקה, פרובאנס, קמבודיה, לאוס, מדבר סהרה וטהיטי מוצאים בה את מקומם. טומאזי כתב גם מוזיקה בהשראת שירי דת מימי הביניים ומזמורים גרגוריאניים. הוא עשה שימוש בסגנונות רבים, כולל רצ'יטטיב אוריינטלי ושיטת שנים-עשר הטונים, אבל אלה היו תמיד אישיים וייחודיים לו עצמו.
טומאזי אמר, "אם כי לא נרתעתי משימוש בצורות הביטוי המודרניות ביותר, תמיד הייתי נאמן למלודיה בסתר לבי. איני יכול לשאת מערכתיות, פלגנות וצרות מוחין. אני כותב בשביל הציבור בכללותו. מוזיקה שאינה יוצאת מן הלב איננה מוזיקה." (עמותת טומאזי)
ההשפעה המוקדמת ביותר בחייו נבעה מהצגת האופרנה לה בוהם, שאמו לקחה אותו לראותה. הוא הזיל דמעות על תלאות הגיבורה הראשית, מימי. למעשה, טומאזי חש, ש"לה בוהם" כיוונה במידה רבה את גורלו המוזיקלי. היא טבעה בו את תשוקתו לתיאטרון הלירי. בהמשך שמע את כרמן של ביזה ולמד על מוסורגסקי באמצעות "בוריס גודונוב" ועל דביסי באמצעות "פליאס ומליסנדה". הוא הושפע מראוול ואחריו מריכרד שטראוס. וגנר לא השפיע עליו מעולם. השראתו ההרמונית נובעת מדביסי וראוול. הוא חש, שהתנסותו בניצוח שיפרה את מיומנות התזמור שלו וסבר, שמוזיקה דודקפונית ראויה לשימוש מדי פעם, בשעת הצורך או כשיש סיבה להשתמש בה. הוא גרס, שהסכנה במוזיקה אלקטרונית טמונה בהיותה משוללת גורם אנושי: "... קץ הלב - עולם שאין בו דבר פרט לצליל מכונות!" (עמותת טומאזי) טומאזי ביסס במקרים רבים את יצירותיו על טקסט כזה או אחר, גם אם בפועל לא נעשה שימוש במילים. אם לתרגם את השקפותיו של טומאזי על המוזיקה שלו עצמו: "הידע המוזיקלי שלי איננו מבוסס על שום שיטה. ההרגשה מבטאת את עצמה והדעת מפקחת מעל. מה הטעם להמציא צורות דיבור חדשות? הכול כבר נאמר והכל כבר נעשה." (עמותת טומאזי) עניינו של טומאזי היה בראש ובראשונה ב"אדם וסגנונו הרגשי." (עמותת טומאזי)
הערות שוליים

↑  ריצ'רד ל. סמית', "אנרי תומאזי", מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: פול פאריי | מנהלים מוזיקליים, התזמורת הפילהרמונית של מונטה קרלו 1946-1947  | הבא: לואי פרמו |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283535505171  PLWABN: 9810697723205606  BNE: XX1414237  BnF: cb139004874 (data)  CiNii: DA10795628  GND: 119411857  ICCU: LO1V132389  ISNI: 0000 0001 2139 6735  LCCN: n81100650  MusicBrainz: 853db596-627d-4ba4-b7e0-cc729d89ffe4  NDL: 01167374  NKC: mzk2005273058  NTA: 087427524  SNAC: w68s59s5  SUDOC: 053519795  Trove: 1042889  VIAF: 74039024   WorldCat (עם VIAF): 74039024
סכום הזוויות במשולש

סכום הזוויות במשולש הוא סכומן של שלוש הזוויות הפנימיות במשולש. בגאומטריה אוקלידית סכום זה הוא תמיד 180 מעלות (שהן  \pi  רדיאנים). בגאומטריות לא-אוקלידיות לסכום זה ערך אחר. סכום הזוויות במשולש (והתכונות הנגזרות ממנו) הוא אחד המאפיינים הבולטים המבדילים בין הגאומטריה האוקלידית לגאומטריות הלא-אוקלידיות.
בגאומטריה אוקלידית

בגאומטריה אוקלידית סכום הזוויות במשולש הוא תמיד 180 מעלות. הוכחה לכך ניתנה כבר בספרו של אוקלידס, "יסודות".
הוכחה: במשולש ABC נעביר דרך הקודקוד A ישר מקביל לצלע BC. הזוויות XAC ו-ACB הן זוויות מתחלפות, ולכן שוות זו לזו, וכך הזווית ABC והזווית שבין הישר AX והצלע AB, כלומר סכום שלוש הזוויות הפנימיות במשולש שווה לזווית שטוחה, כלומר ל-180 מעלות.
המשפט "סכום הזוויות במשולש הוא תמיד 180 מעלות" שקול לאקסיומת המקבילים. בגאומטריות לא-אוקלידיות, שבהן אקסיומה זו אינה מתקיימת, סכום הזוויות במשולש שונה מ-180.
בגאומטריה ספירית

גאומטריה ספירית היא גאומטריה לא אוקלידית, העוסקת בתכונות של ישרים על ספירה, היינו מעטפת של כדור. בגאומטריה ספירית נקודה היא זוג נקודות אנטיפודיות על פני הספירה, והקווים הישרים הם "מעגלים גדולים" - כאלה שרדיוסם שווה לרדיוס הכדור.
במשולש בגאומטריה ספירית, כל אחת מהזוויות  \alpha  ו- \beta  היא 90 מעלות, ונוספת עליהן הזווית  \gamma , כך שסכום שלוש הזוויות הוא תמיד יותר מ-180 מעלות, ויכול להגיע עד 540 מעלות.
גם בגאומטריה אליפטית סכום הזוויות במשולש גדול מ-180 מעלות.
בגאומטריה היפרבולית

גאומטריה היפרבולית היא גאומטריה לא אוקלידית שבה אקסיומת המקבילים מוחלפת באקסיומה הבאה: "דרך כל נקודה שמחוץ לישר עוברים לפחות שני ישרים מקבילים לישר זה".
בגאומטריה היפרבולית סכום הזוויות במשולש תמיד קטן מ-180 מעלות. במשולש אידיאלי (אנ') כל אחת משלוש הזוויות הפנימיות גודלה אפס, ולכן גם סכום הזוויות במשולש זה הוא אפס. המשפט הקרוי Theorema Elegantissimum, שהוא מקרה פרטי של משפט גאוס-בונה, קובע כי המגרעת הזוויתית של המשולש, כלומר ההפרש בין סכום זוויותיו ל-180 מעלות, שווה לאינטגרל על עקמומיות (עקמומיות גאוס) המשטח בתחום המשולש.
סכום הזוויות החיצוניות במשולש

זווית חיצונית במשולש היא הזווית שבין צלע להמשך הצלע הסמוכה. בהתאם להגדרה זו, הזווית הפנימית והזווית החיצונית הצמודה לה יוצרות תמיד זווית שטוחה, כלומר סכומן הוא 180 מעלות, ולכן הסכום של שלוש הזוויות הפנימיות ושלוש הזוויות החיצוניות הוא 540 מעלות. כתוצאה מכך, בגאומטריה אוקלידית סכום הזוויות החיצוניות במשולש שווה תמיד ל-360 מעלות, בגאומטריה ספירית הוא פחות מ-360 מעלות, ובגאומטריה היפרבולית הוא יותר מ-360 מעלות.
הערות שוליים

↑  אוקלידס, יסודות, ספר I, טענה 32
הוכחת סכום הזוויות במשולש בגאומטריה אוקלידית
משולש בגאומטריה ספירית
משולש על משטח היפרבולי
אריאן (סדרת משגרים)

אבולוציה של סדרת משגרי אריאן
סדרת מרקיעים רב-פעמיים אריאן  (בצרפתית: Ariane) היא סדרה שפותחה בשנות ה-70 של המאה ה-20 בצרפת וייצורה נמשך עד היום. השם מבוסס על הגייה צרפתית לאריאדנה.
היסטוריה

הפרויקט הוצע על ידי צרפת בשנת 1973 במסגרת שיחות עם גרמניה המערבית ובריטניה. סוכנות החלל האירופית (ESA) העבירה את תכנון המשגר לחברת בת של חברת "איירבוס". בשנת 1980 הוקמה חברת אריאן ספייס ש-32.5% ממנה שייכות למרכז הצרפתי הלאומי לחקר החלל (CNES) והיא אחראית על הייצור, הפעלה ופעילות מסחרית בנושא. שיגורים מבוצעים ממרכז החלל הגיאני (CSG).
המשגר הראשון בסדרה אריאן 1 היה משגר תלת-שלבי שהתבסס על טכנולוגיה שפותחה עבור טילים. הוא ניצל דלק נוזלי. השיגור הראשון בוצע בשנת 1979. בהדרגה על בסיס דגם זו פותחו דגמים נוספים עד לאריאן 4. הדגמים המתקדמים היו מסוגלים להביא לחלל זוג לוויינים.
אריאן 4 היא הגרסה האחרונה שהשתמשה בתכנון המקורי של משגרי אריאן, אם כי בעלת מכלי דלק גדולים יותר ומספר שינויים נוספים, השיגור הראשון בוצע ב-22 בינואר 1990.
בהמשך פותח משגר מדגם אריאן 5 ששוגר לראשונה ב-4 ביוני 1996. בדצמבר 2021 בעזרת משגר זה שוגר לחלל טלסקופ החלל ג'יימס וב (JWST). אריאן 5 שוגר למשימה האחרונה ב-5 ביולי 2023.
אריאן 6 שוגר ב-9 ביולי 2024. הוא מיתמר לגובה 62 מטרים ושוקל 520 טונות, הוא פרי עמלן המשותף של 13 מדינות ולמעלה מ-600 חברות ביבשת, ופיתוחו לאורך כעשור עלה למשלם המיסים האירופי 3.8 מיליארד יורו. קבוצת אריאן הצרפתית היא הקבלנית הראשית של הפרויקט.
מטרת הפיתוח היא להגיע לדגם זול יותר לשיגור בודד ובעל יכולת של עד 11 שיגורים בשנה.
דגמים

| דגם | מספר שיגורים | תת-דגמים | מטען למסלול מעבר למסלול גאוסטציונרי (ק"ג) | מטען למסלול לווייני נמוך (ק"ג) | גובה (מ') | מסה (ק"ג) | שלבים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| אריאן 1 | 9 / 11 | - | 1,850 | - | 47.46 | 211,500 | 3 |
| אריאן 2 | 5 / 6 | - | 2,180 | - | 49.13 | 220,950 | 3 |
| אריאן 3 | 10 / 11 | - | 2,700 | - | 49.13 | 234,500 | 3 |
| אריאן 4 | 113 / 116 | 40, 42P, 42L, 44P, 44LP, 44L | 2,000–4,300 | 5,000–7,600 | 58.72 | 240–470 ט' | 3 |
| אריאן 5 | 112 / 117 | G, G+, GS, ECA | 6,950–10,500 | 16,000–21,000 | 46–52 | 720–780 ט' | 2 |
| אריאן 6 | 1 / 1 | 62, 64 | 5,000–10,500 | 7,000–20,000 | 63~ | 500–900 ט' | 2 |
| אריאן נקסט | בפיתוח מוקדם, מתוכנן לשיגור בשנות ה-30 | - | - | - | - | - | - |
ראו גם

דיאמנט
וגה