stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אייליינר

אישה עם אייליינר בצבע כחול
אייליינר (מאנגלית: eyeliner) הוא תמרוק המשמש כאיפור לעיניים, האייליינר צובע את האזור משמסביב לקווי המתאר של העיניים ומטרתו היא ליצור אפקטים אסתטיים באזור העין. כיום אייליינר משמש בעיקר נשים אך לא רק.
האייליינר שימש לראשונה בהודו העתיקה, במצרים העתיקה ובמסופוטמיה כקו שחור כהה סביב העיניים והיה בשימוש רב לא רק למען האסתטיקה אלא גם כדי להגן על העור מפני השמש המדברית. המחקר גם העלה השערה שהרבה אנשים באותה תקופה ראו את האייליינר כדבר שמביא מזל.
בשנות ה-60 של המאה העשרים החלה גדילה בפופולריות של האייליינר. בשנות ה-60 וה-70 נראו גם מגמות אופנה חדשות שהשתמשו באייליינר ואף במסקרה. עם התפתחות האופנה הגותית והפאנקית השימוש באייליינר נעשה כבר עניין שגרתי ואף נפוץ.
בסוף המאה העשרים וכן בתחילת המאה העשרים ואחת, השימוש באייליינר בדרך כלל מתקשר לאופנה גותית, הוא גם נחשב מאוד מקובל בתת-תרבות של הגותים ונמצא בשימוש רב אצל להקות וזמרים בסגנון האימו אשר נוטים נוטה להשתמש בו. הבסיסט של פול אאוט בוי, פיט ונץ הכריז כי הוא משתמש באייליינר באופן תדיר.
יאן ויקטור אולסון

יאן ויקטור אולסון (בשוודית: Jan Viktor Olsson; ‏18 במרץ 1944 – 19 במאי 2023) היה כדורגלן שוודי ששיחק בגאיס, שטוטגרט ואורגריטה בעמדת הקשר. לאולסון 22 היו הופעות במדי נבחרת שוודיה, עמה השתתף במונדיאל 1970. אולסון נבחר ככדורגלן השנה בשוודיה לשנת 1970.
קריירה

אולסון עלה לקבוצה הבוגרת של גאיס מליגת העל השוודית בשנת 1965, שם ערך 92 הופעות והבקיע 23 שערים. בשנת 1967 קיבל אולסון את זימון הבכורה לנבחרת שוודיה. בשנת 1969 החל אולסון לשחק כדורגל מקצועני בשטוטגרט. בעונתו הראשונה בשטוטגרט, 1969/70, ערך אולסון 30 הופעות וסיים כשיאן הכיבושים של הקבוצה עם 12 הבקעות, כשהוא משתף פעולה בהתקפה עם מנפרד ויידמן, הורסט האוג וקרל-היינץ הנדשו. שטוטגרט סיימה עונה זו במקום השמיני בבונדסליגה. בתום עונה זו השתתף אולסון עם נבחרת שוודיה במונדיאל 1970, בו פתח בהפסד לנבחרת איטליה ובתיקו מול נבחרת ישראל, אך לא שותף בניצחון על נבחרת אורוגוואי. אולסון הציג במונדיאל יכולת טובה מאוד בקישור, כאשר הוא נחשב למתקל מצוין, וזכה לשבחים על העובדה ששמר היטב את החלוץ האיטלקי לואיג'י ריבה. על אף זאת, שוודיה הודחה ממונדיאל זה בשלב הבתים.  בתום שנת 1970, זכה אולסון בתואר כדורגלן השנה בשוודיה, הן בזכות עונתו הטובה בשטוטגרט והן בזכות המונדיאל המוצלח. בעונתו השנייה בשטוטגרט, 1970/71, הבקיע אולסון שמונה שערים, ושטוטגרט סיימה את העונה במקום ה-12. בתום עונת 1970/71, חזר אולסון לגאיס, שם שיחק שלוש עונות נוספות. בשנת 1973 ערך אולסון את הופעתו ה-22 והאחרונה במדי נבחרת שוודיה. בשנת 1975 עבר לאורגריטה השוודית, בה סיים את הקריירה בשנת 1977.
בעונת 1994/95 אימן אולסון את איינטרכט בראונשווייג. אולסון החל את עונת 1995/96 בקבוצה, אך פוטר כבר בספטמבר 1995.
תארים

כדורגלן השנה בשוודיה: 1970
החברה הישראלית לכימיה

| --- | --- |
 תחום:  מחקר 
 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  חיפה 
 תקופת הפעילות:  1933–הווה (כ־91 שנים) 
 www.chemistry.org.il
 
החברה הישראלית לכימיה (ICS) היא אגודה מקצועית, שמטרתה לקדם את חקר הכימיה הטהורה והיישומית, בישראל ובעולם. החברה רשומה בישראל כעמותה. מקור החברה ב"הסתדרות הכימאים בארץ ישראל", שנוסדה בשנת 1933 בתל אביב, במטרה לסייע בקליטת כימאים שברחו מגרמניה לאחר עליית הנאצים לשלטון. בשנת 1948 שינתה את שמה ל"הסתדרות הכימאים בישראל", וב-1960 ל"חברה הישראלית לכימיה". נכון לשנת 2009, היו לחברה הישראלית כ-800 חברים.
החברה מורכבת מעשר חטיבות: כימיה אנליטית, חישובית, חינוכית, אנאורגנית-ביואנאורגנית, תעשייתית, רפואית, אורגנית, ביואורגנית ופיזיקלית-אורגנית, פיזיקלית, מצב-מוצק, ותאורטית.
החברה מארגנת כנס מקצועי שנתי, הנחשב לכנס המרכזי של עולם הכימיה בישראל, ובו משתתפים חוקרים מהאקדמיה והתעשייה. כמו כן מפרסמת החברה ביטאון תקופתי, מעניקה פרסי הצטיינות לחוקרים, סטודנטים ועבודות גמר של תלמידי תיכון, ומארגנת "אולימפיאדת כימיה", ה"כימיאדה", לתלמידי תיכון. החברה מקיימת קשרי ידידות עם אגודות מקצועיות לכימיה ברחבי העולם, דוגמת האגודה האמריקנית לכימיה והחברה המלכותית לכימיה. החברה הישראלית לכימיה חברה בארגונים בינלאומיים; כמו באגודה האירופית לכימיה (EuChemS) ובאיגוד הבינלאומי לכימיה טהורה ויישומית (IUPAC). החברה שותפה להוצאת כתב העת השבועי Physical Chemistry Chemical Physics, יחד עם 15 אגודות מקצועיות לכימיה מרחבי העולם, בניהולה המרכזי של החברה המלכותית לכימיה.
נשיאי החברה > הסתדרות הכימאים בארץ ישראל

1933 - 1946: מרדכי בובטלסקי
1946 - 1948: הוגו היימן
נשיאי החברה > הסתדרות הכימאים ישראל

1948 - 1955: יהודה הירשברג
1957 - 1959: הרברט ברנשטיין
1959 - 1960: פליקס ברגמן
נשיאי החברה > החברה הישראלית לכימיה

1960 - 1964: שלום שראל
1964 - 1969: דוד גינצבורג
1969 - 1972: מיכאל קאיס
1972 - 1974: סעדיה עמיאל
1974 - 1977: דוד לביא
1977 - 1980: מיכאל אלבק
1980 - 1984: ראלף האבר
1984 - 1987: חיים לבנון
1988 - 1991: דן מאירשטיין
1991 - 1994: אלפרד הסנר
1994 - 1997: שמעון שצמילר
1997 - 2003: ארנון שני
2003 - 2006: שמאי שפייזר
2006 - 2009: שלמה מרגל
2009 והלאה: אהוד קינן
מיכאל אלבק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  אוקטובר 1934 (בן 90) ברלין, גרמניה הנאצית 
 ענף מדעי:  כימיה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן 
 צאצאים:  אמנון אלבק 
 
מיכאל אלבק (נולד באוקטובר 1934) הוא כימאי ישראלי, פרופסור אמריטוס במחלקה לכימיה באוניברסיטת בר-אילן, אשר כיהן כנשיאה החמישי של האוניברסיטה.
ביוגרפיה

נולד בגרמניה לחוקר המשנה והתלמוד פרופסור חנוך אלבק ולהניה (הנדל). סבו הוא חוקר התלמוד שלום אלבק.
עלה עם משפחתו לארץ ישראל בשנת 1935.
אלבק למד באוניברסיטה העברית ובשנת 1959 קיבל בה תואר מוסמך בכימיה. בשנת 1962 הוענק לו תואר דוקטור.
בשנים 1962-‏1964 שימש כחוקר ראשי במכון לסיבים ולעצי יער בירושלים. מ-1964 ועד 1965 היה ראש המעבדות הכימיות בחברת מקורות.
בשנת 1965 הצטרף לסגל אוניברסיטת בר-אילן. בשנת 1978 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין וב-2003 היה לפרופסור אמריטוס.
אלבק מילא תפקידים רבים באוניברסיטה: שימש פעמיים כדיקן הפקולטה למדעי הטבע (1967-‏1969, 1972-‏1975).
בשנת 1982 מונה לרקטור האוניברסיטה ולחבר בוועד המנהל ובמועצת הנאמנים של האוניברסיטה (כיהן כחבר בהם עד 1999). בשנת 1986 סיים את תפקידו כרקטור ומונה לנשיא האוניברסיטה, תפקיד בו כיהן עד 1989.
אלבק שימש גם כנשיא החברה הישראלית לכימיה וכחבר במועצות הנאמנים של מוסדות שונים - חברת טבע, מפעלי ים המלח, מוסד ויצמן לפרסומי מדע והקרן הדו-לאומית גרמניה-ישראל (GIF).
תחומי מחקריו

מחקריו של אלבק עוסקים בכימיה, ביולוגיה ויישומים רפואיים של תרכובות טלור אורגניות ואי-אורגניות. פרסם והוציא כ-120 פרסומים מדעיים ופטנטים.
משפחתו

אלבק נשוי לדוקטור שולמית אלבק, שכיהנה כחברת סגל בית הספר לעבודה סוציאלית של אוניברסיטת בר-אילן, ולהם ארבעה ילדים, וביניהם אמנון אלבק, פרופסור לכימיה אורגנית, המכהן כרקטור אוניברסיטת בר-אילן (החל משנת תשפ"א).
אחיו של מיכאל אלבק, הוא פרופסור שלום אלבק, הקרוי על שם סבו.
ישעיה יעקב פורטוגל

הרב ישעיה יעקב פורטוגל (ביידיש: פארטוגאל. כ"ו באדר תשט"ז 9 במרץ 1956 – ה' אלול תשפ"ד, 7 בספטמבר 2024) היה האדמו"ר השלישי מחסידות סקולען.
ביוגרפיה

נולד בבוקרשט לרבי ישראל אברהם פורטוגל ולרייזל ביום כ"ו באדר, יום השנה של רבי ישעיה שור, ונקרא על שמו, ונתווסף לו השם "יעקב" על שם סבא רבה שלו. גדל על ברכי זקנו, האדמו"ר בעל ה'נועם אליעזר' מסקולען זצ"ל, וזכה לקרבה עזה ממנו. בגיל 3 עברו הוריו לארצות הברית יחד עם סבו, הרב אליעזר זוסיא פורטוגל. התגוררו בתחילה בקראון הייטס ואחר כך בבורו פארק. למד בישיבת סאטמר, ואחר כך בישיבת תפארת ישראל - רוז'ין בירושלים.
בשנת תשל"ה נישא לסילקא, בת הרב מאיר גרינוולד אב"ד טעטש. אחרי פטירת חמיו נישאה חמותו לרב יצחק אייזיק מושקוביץ, רב קהילת "מאור הגולה" במונטריאול.
אחרי פטירת חמיו החורג בתשנ"ג מונה הרב פורטוגל לרב הקהילה במונטריאול.
בתחילת תשע"ב חלה בדלקת ריאות שהסתבכה בצורה קשה, והוא עבר טיפולים רפואיים. כעבור חצי שנה חזר לביתו במונטריאול.
במהלך הלוויית אביו בכ"ו באדר ב' ה'תשע"ט (יום הולדתו ה-63) הוכתר לאדמו"ר מסקולען ונשיא מוסדות חסד לאברהם.
במוצאי שבת פרשת שופטים, ה' באלול ה'תשפ"ד, לאחר מחלה, נפטר בבורו פארק שבניו יורק, שם התגורר בשנותיו האחרונות.
משפחתו

גיסו (חתן חמיו), הוא הרב יעקב יחזקיה גרינוולד, האדמו"ר מפאפא.
צאצאיו

לרב פורטוגל 8 ילדים, בהם:
הרב אהרן מאיר פורטוגל, ממשיך דרכו באדמו"רות סקולען. נשוי למרים, בת הרב שלמה אליעזר ברוינשטיין, רב במונסי.
שיינא רחל, נשואה לרב מרדכי דב בעק, הרב מטאלמיטש במונסי, בן רבי חיים יהודא, האדמו"ר מחסידות צ'רקס במונסי.
הינדא טשיפא, נשואה לרב יואל מוסקוביץ', רב קהילת מאור הגולה במונטריאול ודומץ בקהילת סאטמאר, ובן הרב יצחק אלעזר, האדמו"ר משאץ מונסי.
הרב אליעזר זוסיא, נשוי ליוכבד, בת הרב ישעיה טוורסקי, האדמו"ר מטשרנוביל ארצות הברית.
אסתר פריידא, נשואה ליוסף משה דוב אונסדורפר, בנו של הרב יעקב אליהו - רב קהילת "ראשית חכמה" במונטריאול.
מאטיל לאה, נשואה לרב דוד פרידמן, ראש כולל מאור ישראל סקולען (ווילימסבורג), בנו של הרב ברוך אברהם, רב קהל יטב לב סאטמאר בהריסון, ובנו של הרב ישראל חיים מנשה פרידמן, ראב"ד חסידות סאטמאר (קהילת מוהרי"י).
זיסל, נשואה למנחם נחום טוורסקי, בן הרב אברהם דוב, רב חסידי רחמסטריווקה במונסי, חתן רבי מרדכי הגר מוויז'ניץ מונסי.
בתו הנשואה לרב יעקב מנחם מנדל בריעף, ראש הכולל סקולען (בורו פארק) ובנו של הרב וואלף בריעף, אב"ד מכון להוראה מאנסי.
הערות שוליים

↑  משה וייסברג, אבל בעולם החסידות: האדמו"ר מסקולען זצוק"ל הלך לעולמו בגיל 68", בחדרי חרדים, 8 בספטמבר 2024
1 2  אבל בעולם החסידות: האדמו"ר מסקולען זצוק"ל הלך לעולמו, באתר www.tv2000.co.il, ‏2024-09-08
↑  מצבו של בן האדמו"ר מוסיף להיות קשה, התרגשות במונטריאל: לאחר כחצי שנה הגרי"י פורטוגל חזר לקהילתו באתר JDN
↑  בנו של כ"ק האדמו"ר מסקולען הוכתר לממשיך באתר JDN
משה ויסברג, וְהָיוּ לְאַרְבָּעָה רָאשִׁים: הכירו את ארבעת אדמו"רי סקולען • מיוחד, באתר בחדרי חרדים, 22 באפריל 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011614949005171  VIAF: 5409166479525307840000   WorldCat (עם VIAF): 5409166479525307840000
האחים מונגולפייה

| --- | --- |
 ז'וזף מישל מונגולפייה (למעלה) וז'אק אטיין מונגולפייה (למטה)
ז'וזף מישל מונגולפייה (למעלה) וז'אק אטיין מונגולפייה (למטה)
 מקום מגורים:  צרפת
 הערות:  ז'וזף מישל מונגולפייה 1740–1810 זא'ק אטיין מונגולפייה 1745–1799
 תרומות עיקריות
 כדור פורח
ניסוי שיגור בבלון מקובע מ-19 באוקטובר 1783
האחים מונגולפייה, (בצרפתית: Montgolfier) ז'וזף מישל (26 באוגוסט 1740 - 26 ביוני 1810) וז'אק אטיין (6 בינואר 1745 - 2 באוגוסט 1799), היו הראשונים שבנו כדור פורח.
האחים היו בניו של יצרן נייר מהעיירה אנונה (Annonay), מדרום לליון שבצרפת. בעת משחק עם שקיות נייר מעל אש גילו שהשקיות מתרוממות באוויר, תגלית שהובילה אותם להתנסות עם שקים גדולים יותר מחומרים אחרים. במהלך 1782 ביצעו ניסויים בביתם עם אריגים שונים דוגמת משי ופשתן.
בהדגמה פומבית באנונה עיירת הולדתם ב-4 ביוני 1783, הטיסו האחים בלון (שנקרא על שמם - המונגולפייר) בנפח 900 מטרים מעוקבים. הבלון טס למשך 10 דקות, עבר מרחק של 2 ק"מ, והגיע לגובה משוער של בין 1000 ל-2000 מטר. הבלון היה עשוי משילוב של חומרים שונים ביניהם נייר, אריגים ואלומיניום שנועד למנוע שריפה, שחוברו יחדיו באמצעות יותר מ-2000 כפתורים. האוויר בבלון חומם באמצעות להבה שבערה על רחבה שמתחת לו. הדלק לבעירה היה תבן, צמר ואף נעליים ישנות. הסיבה להרכב המוזר של חומרי הבערה היא שהאחים לא הבינו נכונה את הפיזיקה שמאחורי הבלון, וסברו שהעשן הוא שגורם להתרוממותו.
ב-19 בספטמבר 1783, בנוכחות המלך לואי ה-16, נערך בוורסאי ניסוי נוסף, ועל הבלון בנפח של 1400 מטרים מעוקבים הועלו תרנגול, ברווז וכבשה על מנת לבחון את בטיחות הטיסה. הבלון התרומם, טס למרחק של 3 ק"מ, והגיע לגובה משוער של 500 מטרים.
ב-21 בנובמבר 1783 עלה לאוויר הכדור הפורח המאויש הראשון בעולם. נוסעיו של הכדור היו ז'אן-פרנסואה פילאטר דה רוזייה ופרנסואה לורן המרקיז מארלנדה, שטסו כ-25 דקות למרחק של 9 ק"מ ובגובה של 900 מטר מעל פריז. נפחו של הכדור היה 2200 מטרים מעוקבים, והוא נחת באזור בוט או קיי שברובע השלושה-עשר של פריז.
טיסות נוספות נמשכו בכדורים הפורחים, וב-7 בינואר 1785 חצו ג'ון ג'פריז וז'אן-פייר בלנשאר את תעלת למאנש.
למרות הצלחתם הכבירה, רק אחד מהאחים מונגולפייה טס בכדור פורח, ועשה זאת פעם אחת בלבד.
במקביל להתפתחות הכדורים הפורחים המונעים באוויר חם, התפתחו גם כדורים פורחים שמולאו במימן ופותחו על ידי הצרפתי ז'אק שארל. כדורים אלו זכו בבכורה במאות השנים הבאות ורק בשנות ה-60 של המאה ה-20, עם התחלת השימוש בגז בישול כמקור דלק, חזר השימוש בכדורים פורחים המלאים אוויר חם.
ראו גם

כדור פורח
יזהר קנה

| --- | --- |

 לידה:  9 בפברואר 1963 (בן 61) פתח תקווה, ישראל 
 מדינה:  ישראל
 מקום מגורים:  רמת גן
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת בר-אילן  אהל שם (בית ספר) 
 מקצוע:  רואה חשבון
 תפקיד:  נשיא לשכת רואי חשבון בישראל (לשעבר)
 מספר צאצאים:  4 
 www.grantthornton.co.il
 
יזהר קנה (נולד ב-9 בפברואר 1963) הוא רואה חשבון ישראלי, שותף ומנהל משותף בפאהן קנה ושות'; כיהן כנשיא לשכת רואי חשבון בישראל.
ביוגרפיה

יזהר קנה נולד בפתח תקווה, לעליזה ולמוריס קנה. אביו היה יליד עיראק שעלה ארצה במבצע עזרא ונחמיה, רואה חשבון שנמנה עם מייסדי הפדרציה הבין־לאומית לרואי חשבון (IFAC) בישראל.
גדל בשיכון וותיקים ברמת גן והתחנך בבית הספר ניצנים. את לימודי התיכון סיים בשנת 1981 בגימנסיה אוהל שם.
ב־1982, התגייס לצה"ל ושירת כלוחם ומפקד ביחידת שקד 424 עד שנת 1983, אז יצא לקורס קצינים, ובסיומו שירת מפקד צוות במסלול הראשון בפלוגת העורב של חטיבת גבעתי. בהמשך היה קצין מבצעים של גדוד רותם בהקמה משנת 1985, ומ"פ מילואים בחטיבה. ב־2000 השתחרר משירות מילואים בדרגת סרן.
קנה בעל תואר ראשון (B.A) בחשבונאות וכלכלה מאוניברסיטת תל אביב (מצטיין מחזור) ותואר שני במנהל עסקים ומימון (M.B.A) – מאוניברסיטת בר-אילן. בתקופת לימודי התואר הראשון, בשנים 1986–1988, היה נשיא מועצת אגודת הסטודנטים.
ב־1987 החל לעבוד בפירמה "פאהן קנה ושות'" שנוסדה ב־1955 על ידי אביו, מוריס קנה. ב־1990, הוסמך כרואה חשבון, ב־1992 התמנה לשותף וב־2001, מונה לשותף מנהל. בתקופה זו גדלה הפירמה מכ־30 עובדים לכ־300 עובדים.
ב־1995, נבחר קנה על ידי הנהלת הפדרציה הבין־לאומית של רואי החשבון (IFAC) לשמש כחבר הוועדה הבינ"ל לתקינת ביקורת חשבונאות.
ב־2015, נבחר קנה לשמש כנשיא לשכת רואי החשבון בישראל. במהלך תקופת כהונתו 2015–2018 היה קנה שותף לרפורמות וחקיקות רבות, ביניהן פרויקט "הקודיפיקציה בתקני הביקורת" אשר לפיהם פועלים רו"ח בעבודתם המקצועית. רפורמה זאת באה כהמשך לתקופת כהונתו בשנים 2009–2015 כיו"ר הוועדה לתקני ונוהלי ביקורת של לשכת רו"ח בישראל, ועדה בה הוא חבר משנת 1998.
חוות דעתו המקצועיות בתחום "אחריותו החוקית של רו"ח" וב "תקינת הביקורת", שימשו כהגנה במספר תביעות ייצוגיות והליכי אכיפה מנהלית של הרשות לניירות ערך ואף שימשו כבסיס לפסיקה בתחום, ביניהם פסק הדין של אוברלנד משנת 2013 ופסק הדין של טאואר סמיקונדקטור משנת 2018.
בשנים 2013–2015 קנה היה גזבר כבוד של לשכת רואי החשבון בישראל. הוא פעל כיו"ר וחבר בכ־80 ועדות בלשכת רואי החשבון בישראל.
ביוגרפיה > באקדמיה

קנה נמנה בעבר כמרצה בכיר באקדמיה בנושא ביקורת וחשבונאות באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטה הפתוחה, במכללה למנהל, באוניברסיטה העברית. הוא מרצה אורח במוסדות אקדמאיים נוספים ובלשכות מקצועיות (עו"ד, יועצי מס).
ביוגרפיה > פעילות ציבורית

קנה חבר במועצה המקצועית של לשכת רו"ח בישראל ובוועדת ההתמחות של מועצת רו"ח.
בשנים 1998–2019 הוא כיהן כחבר מועצת רו"ח של משרד המשפטים ומשנת 1998 משמש קנה כחבר הוועד המרכזי של לשכת רו"ח בישראל ובנשיאות לשכת הרו"ח.
קנה, שימש כיו"ר משותף דירקטוריון במוסד הישראלי לתקינה בחשבונאות וכיו"ר דירקטוריון המוסד לסקר עמיתים (אשר הוא נמנה עם מקימיו) ב־2004.
בשנים 1995–1997 קנה ייצג את ישראל בוועדה הבינ"ל של רואי חשבון לכתיבת גילויי דעת בינ"ל בביקורת חשבונאות.
משנת 1994, הוא חבר דירקטוריון מרכז הספורט של אוניברסיטת תל אביב, ומ־2011 עומד בראשו. הוא חבר הוועד הפועל של מוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט, הפועל במסגרת אוניברסיטת תל אביב, משנת 2016.
חיים אישיים

קנה נשוי לעו"ד גיל אייזנשטיין קנה ולהם ארבעה ילדים. הוא מתגורר עם משפחתו  ברמת גן.
הערות שוליים

↑  יזהר קנה, שותף מנהל, באתר duns100
↑  אלה לוי-וינריב, ‏"השכל הישר נעלם מהמקצוע. זה חורבן לראיית החשבון", באתר גלובס, 15 באפריל 2010
↑  חשבונאות, באתר אוניברסיטת תל אביב
↑  אלה לוי-וינריב, ‏רו"ח יזהר קנה נבחר לנשיא לשכת רואי חשבון, באתר גלובס, 4 בספטמבר 2015
↑  פרויקט הקודיפיקציה, באתר anyflip
↑  רו"ח מר יזהר קנה, באתר לשכת רואי החשבון בישראל
↑  פסק דין בנושא אחריות רואה חשבון מבקר של חברת האם על נתוני הדוחות הכספיים של חברת בת מאוחדת, באתר SRI Global Group
↑  אלה לוי-וינריב, ‏העליון: הדין על רו"ח המבקרים חברה דואלית הוא הדין הזר, באתר גלובס, 24 באוקטובר 2018
↑  אתי אפללו, רו"ח יזהר קנה נבחר לסגן נשיא של לשכת רואי החשבון, באתר הארץ, 18 ביולי 2007
↑  יזהר קנה, נשיא לשכת רואי החשבון היוצא: "מי שהולך היום ללמוד ראיית חשבון, מגיע בתקופה שבה הוא ייחטף לעבודה", באתר כלכליסט, 12 בספטמבר 2019
↑  רו"ח קנה יזהר, באתר המוסד הישראלי לתקינה בחשבונאות
מוזפר א-דין שאה קאג'אר

מוזפר א-דין שאה קאג'אר (בפרסית: مظفرالدین شاه قاجار; 23 במרץ 1853 – 3 בינואר 1907) היה השאה החמישי של פרס (איראן) מתוך השושלת הקאג'ארית, מאז הרצחו של אביו נאסר א-דין שאה בשנת 1896 ועד למותו שלו בשנת 1907.
ביוגרפיה

נולד לשלטון אביו נאסר, מוזפר הוכרז בצעירותו כיורש העצר וכאשר הגיע לבגרות הפך למושל של הפרובינציות הצפוניות (אזרבייג'ן האיראנית). יחסיו הרעועים עם אביו הביאו להרחקתו ממעשיות השלטון ומחצר המלוכה וכאשר עלה לכוח לאחר רצח אביו בשנת 1896 לא ידע כיצד לנהל את המדינה.
עקב משבר כלכלי קשה בפרס, המדינה הפכה למחויבת לשתי האימפריות הבריטית והרוסית, שתיהן למעשה רצו לכבוש אותה כנהוג בעידן הקולוניאליזם. למען סגירת החובות מוזפר נתן לבריטים זכויות מרביות על כל מרכזי הנפט של פרס אשר התגלו בשנת 1901. בשנת 1906 השאה פעל להעביר חוקה חדשה ומודרנית. לאחר כ-40 יום מאז הקמת החוקה החדשה הוא נפטר מהתקף לב. בנו, מוחמד עלי עלה לשלטון ופירק את החוקה, מה שהביא להדחתו לאחר כשנתיים בלבד בשלטון ולהחלשות פרס בשליטתה העצמית אל מול הכוחות הקולוניאלים שרצו כאמור לכבוש אותה.
כיום מוזפר זכור כרפורמיסט בעל כוונות לקרב את פרס אל המערב אך חסר היכולת להגשים את הרפורמות הללו, מה שכמעט עלה לפרס בעצמאותה. השאה נודע גם באהבתו אל הקולנוע אשר החל להיבנות באירופה ובאמריקה.
מספר סטירלינג

מספרי סטירלינג (על שם המתמטיקאי הסקוטי ג'יימס סטירלינג) הם מספרים דמויי המקדמים הבינומיים, המופיעים במגוון בעיות קומבינטוריות..
ישנן שתי משפחות של מספרי סטירלינג:
מספרי סטירלינג מהסוג הראשון הם המספרים  S_{1}(n,k) המתקבלים מן הזהות  (x)_{n}=\sum _{k\,=\,0}^{n}S_{1}(n,k)x^{k}=x(x-1)(x-2)\cdots (x-n+1).
מספרי סטירלינג מהסוג השני הם המספרים  S_{2}(n,k) המתקבלים מן הזהות  x^{n}=\sum _{k\,=\,0}^{n}S_{2}(n,k)(x)_{k}.
מהשוואת המונום העליון נובע כי  S_{1}(n,n)=S_{2}(n,n)=1.
למספרים אלה יש משמעות קומבינטורית.

 (-1)^{n-k}S_{1}(n,k) הוא מספר התמורות על  n איברים שיש להן  k מחזורים. למשל,  S_{1}(4,2)=11 כי יש 8 תמורות שמבנה המחזורים שלהן הוא 3+1, ועוד 3 שהמבנה שלהן הוא 2+2.

 S_{2}(n,k) הוא מספר הדרכים לפרק קבוצה בת  n עצמים ל- k תת-קבוצות לא-ריקות. למשל,  S_{2}(4,2)=7 משום שיש שבע דרכים לפרק קבוצה בת 4 איברים לשני חלקים: ארבע שבהן יש בקבוצה אחת איבר יחיד ובשנייה שלושה, ועוד שלוש שבהן יש בכל חלק שני איברים. מספרי סטירלינג מהסוג השני מקיימים את נוסחת הרקורסיה  S_{2}(n,k)=S_{2}(n-1,k-1)+kS_{2}(n-1,k).
סדרת המונומים  1,x,x^{2},\ldots  מהווה בסיס סטנדרטי לחוג הפולינומים במשתנה אחד. גם הסדרה  (x)_{0}=1,(x)_{1},(x)_{2},\ldots  מהווים בסיס למרחב הזה, והמטריצות  (S_{1}),(S_{2}) הן מטריצות מעבר מהבסיס הראשון לשני ובחזרה, בהתאמה. לכן הן הפוכות זו לזו:  (S_{1})(S_{2})=(S_{2})(S_{1})=1, ומכאן הזהויות
לכל  j\leq n.
לקריאה נוספת

Ronald Graham, Donald Knuth, Oren Patashnik, Concrete Mathematics: A Foundation for Computer Science, Addison-Wesley, 1994, pp. 257-267
מחזיקי הדת (לונדון)

בית הכנסת הנוכחי של הקהילה בשכונת גולדרס גרין
קהילת מחזיקי הדת (Machzike Hadath) היא מהקהילות החרדיות העצמאיות הוותיקות בלונדון. התפרסמה ברבנים ידועי שם שעמדו בראשה.
היסטוריה

הקהילה נוסדה בשנת 1891 באיסט אנד של לונדון, אנגליה. בשנת 1893 התמזגה עם "קהילת מחזיקי שומרי שבת". בשנת 1898 רכשה הקהילה מבנה ברחוב Brick Lane, ששימש קודם לכן ככנסייה. היה זה בעקבות גלי הגירה גדולים של יהודים ממזרח אירופה שהתגוררו באזור זה. במקום זה שהתה הקהילה במשך 70 שנים. עם הידלדלות האוכלוסייה היהודית באזור עבר בית הכנסת בשנת 1970 לשכונת גולדרס גרין. בשנת 1983 נחנך מבנה חדש של בית כנסת, המשמש את הקהילה עד היום. בית הכנסת הוותיק באיסט אנד משמש היום כמסגד לאוכלוסיית המהגרים מבנגלדש המתגוררת בשכונה.
הקהילה הייתה מורכבת מיהודים אשכנזים ששמרו על הנוסח המקובל של יהודי ליטא. רב הקהילה הראשון היה הרב אברהם אבא ורנר (כיהן בין השנים 1891–1911). בהמשך שימשו בקהילה רבנים מפורסמים ובהם הרב אברהם יצחק הכהן קוק, שהוזמן על ידי מנחם מנדל חייקין ובנימין דייכוסקי לכהן כרב הקהילה במהלך מלחמת העולם הראשונה, לאחר ש"נתקע" בשווייץ ולא יכול היה לשוב לארץ ישראל. הרב יחזקאל אברמסקי שימש כרב הקהילה ב-1932, לאחר יציאתו מברית המועצות. הרב הנוכחי הוא הרב אילן הלברשטט.
לקריאה נוספת

A Fortress in Anglo-Jewry - The Story of the Machzike Hadath, Homa Bernard, SHAPIRO VALLENTINE AND COMPANY, 1953
צבי אלגת

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 באפריל 1936 ישראל 
 פטירה:  25 במאי 2008 (בגיל 72) 
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מעסיק:  מעריב, ידיעות אחרונות 
 
צבי (צביקה) אֶלגַּת (1 באפריל 1936 – 25 במאי 2008) היה עיתונאי ועורך ישראלי, עורך המגזין "לאשה" בשנים 1979–1996.
ביוגרפיה

צבי בן שרה ומשה קרפיול נולד ב-1936 בארץ ישראל, וגדל בתל אביב. החל את דרכו בעיתונות ב-1958 ככתב "מעריב" בנגב. בהמשך היה חבר מערכת העיתון בתל אביב.
בשנת תשכ"ג-1963 זכה בפרס עמוס לב על כתבתו "בלוריתו הכסופה של מרסל" (על מרסל טוביאס, שאימן את גנרל מובוטו).
בשנת תשכ"ה-1965 זכה בפרס זה פעם נוספת, עבור כתבתו "שביל החלב" (על חיי מושב עולים על הגבול ליד ירושלים).
בפברואר 1966 זכה להכרה מקצועית כשהיה העיתונאי היחידי שהתלווה לאייבי נתן לפני המראתו למצרים במטוס דו-כנפי (בואינג-סטירמן) למסור לנשיא נאצר עצומה הקוראת לשלום, ודיווח על כך.
כעבור 12 שנה ב"מעריב" עזב את הכתיבה בו לטובת עריכה בעיתון "ידיעות אחרונות", שם ערך את המוסף הפוליטי של סוף השבוע ואת מדור הספורט. בשנת 1974 התמנה במקביל לסגן-עורך "לאשה", השבועון לנשים מבית ידיעות אחרונות. כעבור חמש שנים, בינואר 1979, התמנה לעורך המגזין במקום דוד קרסיק (שערך אותו מ-1953). תחת שרביטו הגיע המגזין לתפוצת שיא.
אלגת ערך את "לאשה" עד פרישתו לגמלאות באוגוסט 1996, אז הוחלף על ידי איריס זוהר-פנחסי.
אלגת היה נשוי למיה ואב לשניים: ענת אלגת, קלינאית תקשורת, וגיא אלגת, פילוסוף ומתרגם.
נפטר במאי 2008, בגיל 72, ונקבר בבית העלמין ירקון.
פיליפ בן (נורברט נישיווסקי) (1913–1978), כתב "מעריב" בניו יורק ובאו"ם במשך שנים רבות, היה קרוב-משפחתו.
לקריאה נוספת

'מילת המפתח: "מעניין"', בתוך: מרים נופך-מוזס (עורכת אחראית), צבי אלגת, דוד פז (עורכים), אשה 2000: הסיפורים, הדרמות, הסגנון והיופי בישראל, תל אביב: לאשה, 1999, עמ' 1928. (ריאיון קצר עם צבי אלגת)
הערות שוליים

1 2  צבי אלגת באתר חברה קדישא ת"א–יפו
↑  צבי אלגת בין חתני פרס לב, מעריב, 3 ביולי 1963; הוענק "פרס עמוס לב", דבר, 12 בספטמבר 1963; חולק פרס עמוס לב, מעריב, 12 בספטמבר 1963.
↑  צבי אלגת ומ. שגריר יזכו בפרס עמוס לב, מעריב, 16 ביוני 1965; פרס עמוס לב ז"ל – 1965, חרות, 16 ביוני 1965; חצי יובל לספר השנה של העתונאים; "פרס עמוס לב" הוענק למיכה שגריר וצבי אלגת, דבר, 14 באוקטובר 1965; הוענק הפרס ע"ש עמוס לב, דבר, 14 באוקטובר 1965.
↑  צבי אלגת, אייבי נתן המריא הבוקר למצרים, מעריב, 28 בפברואר 1966. וראו עוד: צבי אלגת, טייס ללא גבול, מעריב, 4 במרץ 1966, המשך, המשך.
↑  ענת באלינט, מודעות ידידותיות לסביבה, באתר העין השביעית, 1 בפברואר 1997
↑  שנה למותו של פיליפ בן ז"ל, מעריב, 16 באוגוסט 1979
אוליגרכיה

ערך זה עוסק במינוח אנציקלפודי על שיטת הממשל. אם התכוונתם לאוליגרכים יוצאי ברית המועצות שכיום מתגוררים בין השאר ברוסיה, באוקראינה, ובישראל, ראו .
אוליגרכיה (שלטון המעטים) היא צורת ממשל שבה רוב הכוח הפוליטי מצוי אצל חלק קטן מהאוכלוסייה (שהוא לרוב החזק ביותר גם במובנים אחרים – כלכלית או צבאית). המילה "אוליגרכיה" מגיעה מהמילים היווניות ל"שליטה" (ארכיה - ἄρχω – arkho) ו"מעט" (אוליגו - ὀλίγον).
יש תאורטיקנים פוליטיים שטענו כי כל חברה היא למעשה אוליגרכיה, גם אם חושבים שיש בה מערכת פוליטית אחרת.
פעמים רבות שולטות באוליגרכיה כמה משפחות חזקות, המגדלות את ילדיהן במגמה שירשו את כוח האוליגרכיה, בדרך כלל על חשבון שאר האנשים בחברה. בניגוד לאריסטוקרטיה (ממשל "הטובים ביותר"), כוח זה אינו תמיד גלוי, שכן האוליגרכים מעדיפים לעיתים להישאר "מאחורי הקלעים", כשהשפעתם כלכלית יותר מאשר פוליטית ישירה. אומנם אריסטו הוא שהשתמש ראשון במושג כמציין שלטון של העשירים (ששמו המדויק הוא "פלוטוקרטיה"), אולם אוליגרכיה אינה תמיד שלטון העשירים, מכיוון שלפעמים האוליגרכים הם פשוט קבוצה מועדפת כלשהי. יש שהציעו כי מדינות דמוקרטיות ליברליות רבות הן בעצם אוליגרכיות, מכיוון שהנבחרים אינם מייצגים את הבוחרים שלהם באמת.
חברה עשויה להיהפך לאוליגרכיה מתוך בריתות משתנות של מנהיגי שבטים שונים, אם כי כל צורת ממשל יכולה להפוך לאוליגרכיה בנקודה כלשהי בהתפתחותה. המנגנון השכיח ביותר לשינוי זה הוא ההצטברות ההדרגתית של כח כלכלי. אוליגרכיות עשויות גם להתפתח לצורות אוטוריטיות קלאסיות יותר של ממשל, לפעמים כתוצאה מכך שמשפחה אחת זוכה בכח רב יותר מאחרות. מונרכיות אירופאיות רבות שנוסדו בימי הביניים החלו את דרכן כך.
אוליגרכיות עשויות גם להיות הכלי לשינוי, כשהן מכריחות את המלכים או הדיקטטורים לחלוק בכוח שלהם, וכך פותחים פתח לחלוקת הכח עם אלמנטים אחרים של האוכלוסייה. דוגמה אחת לתהליך כזה הוא ההתאחדות של האצילים האנגלים נגד המלך ג'ון ב-1215 על מנת להכריח אותו לחתום על המגנה כרטה, הכרה למעשה של הירידה בכוחו הפוליטי של המלך ובקיומה של אוליגרכיה חזקה. עם התפתחותה של החברה האנגלית, המגנה כרטה שונתה פעמים רבות (1216, 1217, 1225), והבטיחה זכויות רבות יותר ליותר אנשים, וכך הכינו את הדרך למלוכה החוקתית הבריטית.
צורה של המילה "אוליגרכיה" חדרה לספרדית הדרום-אמריקאית והפורטוגזית מהצרפתית. שם היא משמשת גם לציון פקידים ממשלתיים וצבאיים, לבד מהעשירים.
ראו גם

כלל הברזל של האוליגרכיה
אוליגרכים אוקראינים
אוליגרכים ישראלים