תור הזהב של הציור ההולנדי
דיוקנאות

ציור דיוקן שגשג בהולנד במאה ה-17, מכיוון שהיה מעמד סוחרים גדול שהיה מוכן לרכוש דיוקנאות יותר מאשר סוחרים מקבילים במדינות אחרות. סיכום של הערכות שונות של סך הייצור האמנותי בהולנד, הוא כי צוירו בין 750,000 ל-1,100,000 דיוקנאות. רמברנדט נהנה מההצלחה כספית הגדולה ביותר שלו כצייר צעיר באמסטרדם אך כמו אמנים אחרים, השתעמם למדי בציור דיוקנאות שהוזמנו: "אמנים יוצרים בדרך זו ללא הנאה", לדברי ואן מנדר.
ציור הדיוקן ההולנדי נמנע מרטוריקה מופרזת של הדיוקנאות, בהשוואה לציורי הבארוק האריסטוקרטי שהיו בשאר אירופה במאה ה-17. בהולנד לבושם היה קודר ובמקרים רבים צוירו כשהם יושבים. התחושה של פשטות הקלוויניסטית מנעה הכללת אבזרים, נכסים או השתקפות של אדמות ברקע הדיוקן. הדיוקנאות היו צנועות ומושפעות מהתנגדות לחטא הגאווה בפורטרטים הולנדים רבים, על אף איכותם הטכנית. אפילו בדרך כלל נמנעה תנוחה של עמידה. מכיוון שאורך מלא עשוי גם להדגיש את הגאווה. הזמן הקלאסי לצייר דיוקן היה מיד לאחר הנישואין, כאשר הבעל והאישה היו צעירים. לא פעם הם צוירו במסגרות נפרדות כזוג ציורים.
גדול ציירי הדיוקנאות של התקופה הוא פרנס הלס, שעבודות התוססות והמפורסמות שלו והיכולת להראות יושבים אנשים שנראים נינוחים ועליזים, מוסיף התרגשות אפילו לנושאים הבלתי מתפשרים ביותר. התנוחה "הנונשלנטית" באופן קיצוני של דיוקנו של וילם הייתויזן היא יוצאת דופן: "אף דיוקן אחר מתקופה זו אינו כה פורמלי". הדיוקן היה של סוחר טקסטיל עשיר שכבר הזמין עשר שנים קודם את הדיוקן היחיד בגודל מלא שיצר הלס. ג'אן דה בריי עודד את יושביו ללבוש תחפושות כדמויות מההיסטוריה הקלאסית, אך רבות מיצירותיו הן ממשפחתו שלו. תומאס דה קייזר, ברתולומיאוס ואן דר הלסט, פרדיננד בול ואחרים, כולל רבים המוזכרים להלן כציירי היסטוריה או ז'אנר, עשו כמיטב יכולתם להחיות יצירות קונבנציונליות יותר. דיוקנאות, שנפגעו פחות מאופנה מאשר סוגים אחרים של ציור, נותרו בעלות ביקוש בטוח עבור אמנים הולנדים.
ממעט שידוע לנו על נוהלי האולפן של האמנים, נראה שכמו במקומות אחרים באירופה, הפנים נמשכו כנראה ואולי נצבעו בישיבה אחת או שתיים. המספר האופייני של ישיבות נוספות אינו ברור - בין אפס ל-50 כפי שמתועד. הבגדים הושארו בסטודיו וייתכן שהם צוירו על ידי העוזרים, או אמן מומחה. אם כי, או משום שהבגדים נחשבו לחלק חשוב מאוד בציור. ניתן להבחין בין נשים נשואות ולא נשואות על פי לבושן, והדגישו כמה מעט נשים רווקות צוירו, למעט אלה בקבוצות משפחתיות. כמו במקומות אחרים, הדיוק של הבגדים המוצגים משתנה - בגדים מפוספסים ודוגמתיים היו לבושים, אך לעיתים רחוקות אמנים מראים אותם, באופן מובן כדי להימנע מעבודה הנוספת. צווארוני תחרה וחיקויים היו בלתי נמנעים והציגו אתגר אימתני בפני ציירים שהתכוונו לריאליזם. רמברנדט פיתח דרך יעילה יותר לצייר תחרה - תחילה משטחים לבנים רחבים ואז צבע קלות בשחור כדי להציג את הדפוס. דרך נוספת לעשות זאת הייתה לצבוע בלבן מעל שכבה שחורה, ולגרד את הלבן בקצה המברשת כדי להציג את התבנית.
בסוף המאה הייתה אופנה להצגת דמויות יושבות בלבוש מפואר למחצה, שהתחילה באנגליה על ידי ואן דייק בשנות ה-30 של המאה ה-17, המכונה בגד "ציורי" או "רומאי" היושבים היו אריסטוקרטים ואנשי מיליציות, שהרשו לעצמם חופש רב יותר בלבוש. בסוף המאה ערכים צרפתים התפשטו בקרב מעמדות נוספים, מה שאפשר ליותר חופש ותצוגה.
סוג ייחודי של ציור, המשלב אלמנטים של דיוקן, היסטוריה וציור ז'אנר נקרא טרוניה. הכוונה בדרך כלל לציור באורך חצי גוף של דמות יחידה שהתרכז בלכידת מצב רוח או הבעה יוצאת דופן. זהותו של המודל בפועל לא הייתה אמורה להיות חשובה, אך הם עשויים לייצג דמות היסטורית ולהיות בתחפושת אקזוטית או היסטורית. יאן לווינס ורמברנדט, שרבים מציורי הדיוקן העצמי שלהם הם גם טרוניות (בעיקר החרוטות שלו), היו בין אלה שפיתחו את הסגנון.
כמו כן צוירו דיוקנאות משפחתיות כמו בפלנדריה, אך ללא נוף נרחב ברקע, כמו שצויר מאוחר יותר באנגליה, והן בלבוש ובמצב רוח לא פורמלי. דיוקנאות קבוצתיים, בעיקר סגנון הולנדי, היו פופולריים בקרב מספר גדול של עמותות אזרחיות שהיו אלמנט בולט בחיים ההולנדים, כמו משמרות מיליציה, מועצות נאמנים ועדי קרנות צדקה ועוד. במיוחד במחצית הראשונה של המאה, דיוקנאות היו רשמיות מאוד ונוקשות בהרכב. קבוצות ישבו לעיתים קרובות סביב השולחן, כאשר כל אחד מביט אל הצופה. תשומת לב רבה הוקדשה לפרטים הקטנים בבגדים, ובמידת הצורך, לריהוט וסימנים אחרים למעמד האדם בחברה. בהמשך המאה קבוצות הפכו לחיות יותר והצבעים בהירים יותר.
מדענים העמידו לרוב מכשירים וחפצים ממחקרם סביבם. לעיתים התייצבו רופאים סביב גופה, מה שמכונה 'שיעור אנטומי', כשהמפורסם שבהם הוא שיעור האנטומיה של ד"ר טולפ (1632, האג). לוחות נאמנים בפורטרטים הרשמיים שלהם העדיפו דימוי של צנוע וענווה, כשהם לבושים בבגדים כהים (שעידונם העיד על מעמדם הבולט בחברה), לעיתים קרובות יושבים סביב שולחן, עם הבעות חגיגיות על פניהם.
רוב דיוקנאות קבוצת המיליציה הוזמנו בהארלם ואו אמסטרדם. שם הם היו הרבה יותר ראוותניות או אפילו קולניות יותר מסוגים אחרים של דיוקנאות. דוגמאות מוקדמות הראו גם אוכל סביבם, אך קבוצות מאוחרות יותר הראו לרוב את הדמויות עומדות בקומפוזיציה דינאמית יותר. פלוגת המיליציה המפורסמת של רמברנדט של קפטן פרנס באנינג קוק, הידועה יותר בשם משמר הלילה (1642), הייתה ניסיון שאפתני ולא לגמרי מוצלח להציג קבוצה בפעולה, לצאת לסיור או מצעד, גם חדשני בהימנעות מטיפוס הפורמט הרחב של יצירות כאלה.
עלות הדיוקנאות הקבוצתיים חולקה בדרך כלל על ידי המצוירים, לרוב לא באופן שווה. הסכום ששולם עשוי לקבוע את מקומו של כל אחד בתמונה וגודל הגוף המצויר: מהראש לכף הרגל אלה שהועמדו בקדמת התמונה או רק ציור של הפנים בחלק האחורי של הקבוצה. לפעמים כל חברי הקבוצה שילמו סכום שווה, מה שעלול היה להוביל למריבות כאשר חלק מהחברים קיבלו מקום בולט יותר בתמונה מאחרים. באמסטרדם רוב הציורים הללו בסופו של דבר היו ברשות מועצת העיר, ורבים מוצגים כעת במוזיאון באמסטרדם. אין דוגמאות משמעותיות מחוץ להולנד.