שידוך
נישואי השידוך ביהדות אשכנז עד העת החדשה

דפוס המשפחה המסורתי של יהדות אשכנז בשלהי ימי הביניים הוא של משפחה מונוגמית-גרעינית המבוססת על נישואי שידוך. בדפוס זה הילדים הושאו בסמוך להגעתם לבגרות, מבחינה הלכתית ומינית, דהיינו גיל שתים עשרה לבנות ושלוש עשרה לבנים נישואי שידוך בגיל כזה מכונים 'נישואי בוסר'. אהרון גינצבורג באוטוביוגרפיה שלו 'אביעזר' מציג דפוס זה כאופייני ליהודי פולין בראשית המאה ה-19, וכתכונה מבדילה ביניהם לבין יהודי מערב אירופה מחד ולאוכלוסייה הלא-יהודית במזרח אירופה מאידך.
הבסיס הכלכלי לדפוס נישואי השידוך היה בנדוניה וב'קעסט' (מזונות). הנדוניה הייתה סכום ראשוני שהכניסו משפחת ההורים (משפחת הכלה הכניסה סכום גדול יותר) והיוותה קרן ראשונית להשקעה שתאפשר את פרנסת הזוג הצעיר. הקעסט היה קביעה של מספר שנים (לרוב כשנתיים) שבהן הזוג הצעיר יחיה אצל ההורים, לרוב הורי הכלה, ויהיה סמוך על שולחנם. בתקופה זו יוכל החתן הצעיר להקדיש את זמנו ללימוד תורה בלא דאגות פרנסה טרם כניסתו לשוק העבודה. ההתחייבויות הכלכליות המדויקות בין המשפחות נחתמו בהסכם ה'תנאים' בין המשפחות, לרוב לפני שהחתן והכלה נפגשו זה עם זה, או שנפגשו לפגישה חטופה בליווי ההורים. אף על פי שהקשר הדתי הפורמלי בין בני הזוג נקבע רק במעמד החופה והקידושין, הפרת ה'תנאים' הייתה מלווה בקנס ולעיתים גם בחרם ולכן הייתה הסכם מחייב שבוטל רק לעיתים נדירות.
נישואי השידוך אורגנו על ידי ההורים בסיועם של שדכנים אשר תיווכו וקישרו בין משפחות יהודיות מאזורים גאוגרפיים שונים. ההתאמה בין בני הזוג נקבעה על ידי ההורים על בסיס בחירה רציונלית ועל פי קריטריונים אובייקטיביים כגון: ייחוס משפחתי (שיוך המשפחה לגדולי תורה או לבעלי מעמד קהילתי וכלכלי גבוה), מצב כלכלי (שמתבטא בגובה הנדוניה), למדנות תלמודית של החתן וזכות ישיבה בקהילה יהודית עירונית. תכונות אישיות של אופי ויופי נמדדו גם הן באופן אובייקטיבי על ידי השדכנים וקרובי המשפחה. עקב הריחוק הגאוגרפי, ועקב נורמות של הפרדה בין המינים וטהרה מינית החתן והכלה עצמם לרוב לא נפגשו עד לחתונה.
מבחינה הלכתית ביחס לגיל הנישואים ה'שולחן ערוך' (ספר ההלכה המוסמך שנתקבל על יהודי אשכנז וספרד במאה ה-16) קובע כי "מצווה על כל אדם שיישא אישה בן י"ח, והמקדים לישא בן י"ג מצווה מן המובחר. אבל קודם י"ג לא יישא" וקובע כי מי שעבר את גיל 20 ללא נישואים בית הדין כופה עליו להינשא. עם זאת בפועל לא נעשה שימוש בכפיית נישואים והלכה זו נותרה תאורטית. עם זאת הדפוס של נישואי שידוך ללא מפגש בין בני הזוג, וללא הסכמתם איננו תואם להלכה המקורית שקובעת כי "אסור לאדם שיקדש את האישה עד שיראנה" הפוסקים האשכנזיים תירצו סתירה זו בהפרדה הפורמלית בין השידוכים והתנאים לטקס הקידושין עצמו. בנוגע לכלה בעוד שהגמרא אומרת כי "אסור לאדם שיקדש את בתו כשהיא קטנה עד שתגדל ותאמר: בפלוני רוצה אני" מקורות מאוחרים יותר מציגים הבעת עמדה של הכלה בנוגע לנישואיה כסימן לפריצות וחוצפה, אף כשהכלה בת עשרים שנה. וכן 'התוספות' מתרצים השאת בנות קטנות בחוסר הביטחון הכלכלי והפוליטי של היהודים בגלות שגורם לרצון לתת נדוניה לבת בהקדם האפשרי .
החוק הרוסי מצדו קבע את גיל הנישואים המינימלי ליהודים ל 16 שנים לנשים ו 18 שנים לגברים (תקנות הצאר ניקולאי מ 1835). התקנות דרשו הסכמה של האב לנישואי ילדיו אך מאידך אסרו על הורים להכריח את ילדיהם להתחתן. משנות ה-60 למאה התשע עשרה הממשלה הרוסית הושפעה ממגמות של רפורמות ליברליות וצמצמה את התערבותה בנושא של כפיית ציות להורים, ובמקביל אסרה על אמצעי הכפייה של הקהילה היהודית (החרם והמלקות) וכך שחררה את הפרטים מחובת הציות לקהילה.
אם כן דפוס נישואי השידוך והבוסר לא נבע מציות לחוקי ההלכה, ופוסקי הדורות נזקקו לעמל פרשני כדי ליישב את מנהגי נישואי השידוך והבוסר עם התלמוד.
ניתן להסביר את אימוצו של דפוס זה מבחינה חברתית- דפוס זה אפשר שמירה על הריבוד החברתי ועל התאמה בין מעמד החתן והכלה למרות הפיזור הגאוגרפי של המעמד הגבוה. הותרת הנישואים לפגישה מקרית של בני הזוג הייתה עלולה לגרום לנישואים בין בני מעמדות בלתי שווים, וכך השדכן שימש כמתווך שהתגבר על הריחוק הגאוגרפי וחוסר ההכרות בין המשפחות האמידות והמיוחסות .