stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישראל כץ (שר העבודה והרווחה)
ביוגרפיה > קריירה אקדמית

ב-1951 למד עבודה סוציאלית-פסיכיאטרית באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק מטעם הדסה ועליית הנוער. במקביל שימש כעובד סוציאלי פרטני במוסד לנוער "הות'ורן סידר נולס" (Hawthorne Cedar Knolls) במדינת ניו יורק, המטפל בילדים עם בעיות פסיכיאטריות.
ב-1953 שב לישראל, ושימש כמפקח לחינוך מיוחד בעליית הנוער. במסגרת זו עבד עם קבוצות ילדים שהגיעו מארצות צפון אפריקה. בשנים 1954–1959 ניהל את כפר הנוער קריית יערים, המיועד לנוער מצוקה שאינו יכול להיקלט במסגרות החינוכיות הרגילות.
בשנים 1959–1961, למד והשלים תואר דוקטור במינהל סוציאלי באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב שבקליבלנד, אוהיו, במימון "מועצת הנשים היהודיות" (National Council of Jewish Women) בארצות הברית.
עם שובו לישראל ב-1962 היה המנהל הישראלי הראשון ואחד ממקימי בית הספר לעבודה סוציאלית ע"ש פאול ברוואלד באוניברסיטה העברית בירושלים, שהוקם במשותף עם ה"ג'וינט". כץ החזיק בתפקיד זה עד 1968. באותה בתקופה נפתחו בתי ספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה (1965) ובאוניברסיטת תל אביב (1969). בין 1964 ל-1968 שימש גם כיו"ר הוועדה לקביעת הצרכים המינימליים של "נצרכי סעד", מינוי שקיבל משר הסעד, יוסף בורג.
כץ היה ממייסדי מפלגת רפ"י, והוצב במקום ה-21 ברשימתה לכנסת השישית ב-1965, אך לא נבחר. בשנים 1965–1967 שימש כיועץ למפלגה בנושאי חברה, על פי הזמנת דוד בן-גוריון.
ביוגרפיה > מנכ"ל המוסד לביטוח לאומי

בשנים 1968 עד 1973 כיהן כץ כמנכ"ל המוסד לביטוח לאומי. בתקופה זו פעל למען חקיקת חוקים חברתיים שונים, בהם מתן מענקי משפחה ליוצאי צה"ל, ביטוח אבטלה, ביטוח נכות כללית, הצמדתן של קצבאות זקנה ושאירים לשכר הממוצע במשק (במקום למדד יוקר המחיה). כמו כן ייסד את כתב העת "ביטחון סוציאלי"' העוסק בענייני רווחה וביטוח סוציאלי, והכין תשתית למחקרים על שיעור העוני בישראל (קו העוני) – נתונים המתפרסמים מדי שנה.
בשנת 1971 מונה על ידי ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר לעמוד בראש "ועדת ראש הממשלה לילדים ונוער במצוקה" (ועדת כץ); ועדה ציבורית זו הוקמה כדי לבחון את הסיבות להתגברות עבריינות הנוער בישראל, ובעבודתה השתתפו כ-120 איש מהאקדמיה, השירות הציבורי והפרטי ומשרדי הממשלה השונים. הוועדה, שהגישה את מסקנותיה בסוף 1973, המליצה שמשפחות שהכנסתן נמוכה ממינימום הכרחי לקיום תזכינה להשלמת הכנסתן בידי המדינה, וכן הציעה להרחיב את החינוך הבלתי פורמלי, את התמיכה באזורי מצוקה ועוד.
כץ נבחר כמועמד ברשימת המערך מטעם רפ"י בבחירות לכנסת השמינית, אך ויתר על כניסה לכנסת, כדי לייסד ולנהל ב-1974 את מכון ברוקדייל לחקר הזִקנה בישראל, שבראשו עמד עד 1977.
ביוגרפיה > שר העבודה והרווחה

לאחר מכן הצטרף למפלגת ד"ש והוצב כמועמד אחרון ברשימתה לבחירות לכנסת התשיעית. מספר חודשים לאחר הבחירות הצטרפה ד"ש לממשלתו הראשונה של מנחם בגין. כץ, שלא היה חבר הכנסת, נבחר על ידי המפלגה לתפקיד שר העבודה והרווחה, והושבע כשר, יחד עם שאר שרי ד"ש, ב-24 באוקטובר 1977. הוא היה השר הראשון במשרד במתכונתו זו, כמיזוג של משרד הסעד ומשרד העבודה. ראש האופוזיציה דאז, שמעון פרס, אמר על מינוי זה "האיש הנכון, במקום הנכון, רק במפלגה הלא-הנכונה".
במהלך כהונתו דאג כץ להקמת מנגנון לשימור השווי של קצבאות הביטוח הלאומי בתקופה שבה הייתה אינפלציה גבוהה. כמו כן, הוביל את חקיקתם של חוק הבטחת הכנסה, שהעביר את הטיפול הכספי בנזקקים מלשכות הסעד למוסד לביטוח לאומי, ושל חוק ביטוח סיעוד, המעניק לגמלאים סיעודיים סיוע בכסף או בעזרה פיזית. כן היה מיוזמי פרויקט שיקום שכונות וממפעיליו הראשונים. הוא גרס כי הדגש של הפרויקט אמור להיות בשינוי חברתי ולא בשיקום מבנים, אולם עמדתו לא התקבלה. בעקבות רצונו של יגאל ידין לנהל את הפרויקט, נטלו כץ ומשרדו חלק משני בלבד בפרויקט שיקום השכונות.
כץ כיהן כשר העבודה והרווחה עד סיום כהונת הממשלה ב-5 באוגוסט 1981. בבחירות לכנסת העשירית היה מפעילי מפלגת תל"ם.
ביוגרפיה > לאחר כהונתו כשר

לאחר סיום כהונתו כשר, הקים כץ בשנת 1982 את המרכז לחקר המדיניות החברתית בישראל (מרכז טאוב), ועמד בראשו עד 1992. המרכז הוא גוף בלתי תלוי וללא מטרת רווח, הפועל במטרה להשפיע על עיצוב המדיניות החברתית של ישראל לפי ערכי שוויון חברתי וצדק. בהמשך שימש כץ כחבר ובהמשך כ"חבר כבוד" בחבר הנאמנים של המרכז.
בנובמבר 1996 מונה על ידי שר המשפטים צחי הנגבי ושר העבודה והרווחה אלי ישי לעמוד בראש "הוועדה לבדיקת חקיקה מקיפה בנושא זכויות אנשים עם מוגבלות". ועדה זו מצאה כי למעלה מ-10% מתושבי ישראל הם אנשים עם מוגבלות, וכי הם סובלים מהפליה, קיפוח ונחיתות חברתית-כלכלית. הוועדה הגישה הצעת חקיקה מפורטת שהובילה לחקיקתו של חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות.
בבחירות לכנסת ה-15 שובץ במקום ה-42 האחרון והסמלי ברשימת "כח לגמלאים" בראשות גדעון בן-ישראל, שלא עברה את אחוז החסימה.
לאורך השנים שימש כץ כיועץ לארגונים שונים בעולם, בין השאר בסינגפור, בארצות הברית ובקניה, כיושב ראש של קרנות וארגונים חברתיים שונים ועוד.
ישראל כץ הלך לעולמו בגיל 82, והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים. הוא היה נשוי למרסל רוסו כץ, ולהם שני בנים.
רשימת פרסומים חלקית

ישראל כ"ץ ואחרים, המחלקה לעליה ולקליטה בסוכנות היהודית: חלופות לשינוי 1987, המרכז לחקר המדיניות החברתית, תשמ"ז-1987.
ישראל כ"ץ, "ההוצאה לשירותים החברתיים 1986/87: מכאן-לאן?", בתוך הקצאת משאבים לשירותים חברתיים, 1986–1987.
דו"ח הוועדה הציבורית לבדיקת חקיקה מקיפה בנושא: זכויות אנשים עם מוגבלות: מוגש לשר המשפטים ולשר העבודה והרווחה, תשנ"ז–1997 (תקציר הדו"ח באתר "בזכות"; הדו"ח המלא באתר משרד המשפטים)
לקריאה נוספת

אריה אבנרי, החלוץ החברתי: ד"ר ישראל כ"ץ מוביל מהפכת הרווחה בישראל, ספרית מעריב, 2014.
הערות שוליים

↑  נדב שרגאי, 370 דונם, בסך הכל, באתר הארץ, 14 בדצמבר 2007
↑   Katz, Israel, Some background correlates of occupational choice, Case Western Reserve University, 1962.
↑  אלחנו גפני, מה חוקרים במכון ברוקדייל , דבר, 27 ביוני 1980
↑  מיכל בר, ביורוקרטיה, פוליטיקה ו"הבטחת הכנסה": תהליך קביעת המדיניות של חוק הבטחת הכנסה בישראל, ביטחון סוציאלי, נובמבר 2000.
↑  Frederick A. Lazin, Politics and Policy Implementation , SUNY Press, 1994, p. 22.
↑  אריה דיין, כץ מחכה לטלפון, כל העיר, 21 באוגוסט 1981
↑  תקציר - דוח הוועדה לבדיקת חקיקה מקיפה בנושא: זכויות אנשים עם מוגבלות באתר "בזכות" .
↑  המצבה ומקום הקבר של ישראל כ"ץ, באתר "פרויקט גלעד"
| שרי הרווחה והביטחון החברתי בממשלות ישראל |
| --- | --- | --- |
| שרי הסעד   (1948–1977) | יצחק מאיר לוין • חיים משה שפירא • פרץ נפתלי • יוסף בורג • מיכאל חזני • ויקטור שם-טוב • יצחק רבין • זבולון המר • משה ברעם |  |
| שרי העבודה והרווחה   (1977–2003) | מנחם בגין • ישראל כץ • אהרן אבוחצירא • אהרן אוזן • משה קצב • יצחק שמיר • רוני מילוא • אורה נמיר • אלי ישי • רענן כהן • שלמה בניזרי • אריאל שרון |  |
| שרי הרווחה   (2003–2007) | זבולון אורלב • אהוד אולמרט |  |
| שרי הרווחה והשירותים החברתיים   (2007–2016) | יצחק הרצוג • משה כחלון • מאיר כהן • בנימין נתניהו • חיים כץ |  |
| שרי העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים   (2016–2021) | חיים כץ • בנימין נתניהו • אופיר אקוניס • איציק שמולי |  |
| שרי הרווחה והביטחון החברתי   (2021 ואילך) | מאיר כהן • יעקב מרגי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309940305171  BIBSYS: 90538158  BnF: cb162179221 (data)  GND: 1050877624  ISNI: 0000 0001 2034 4589  LCCN: nr89000020  NTA: 074889508  VIAF: 142426974   WorldCat (עם VIAF): 142426974
ג'ון וילמוט, רוזן רוצ'סטר השני

| --- | --- |

 לידה:  1 באפריל 1647 (יוליאני) פארק דיצ'לי, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  26 ביולי 1680 (יוליאני) (בגיל 33) וודסטוק, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  ממלכת אנגליה 
 מקום מגורים:  פריז, פארק דיצ'לי, פארק דיצ'לי 
 מקום לימודים:  ודהאם קולג' 
 שפות היצירה:  צרפתית, אנגלית 
 בן או בת זוג:  אליזבת וילמוט, רוזת רוצ'סטר 
 צאצאים:  צ'ארלס וילמוט, רוזן רוצ'סטר השלישי, Elizabeth Wilmot, אן וילמוט, מאלט וילמוט 
 
ג'וֹן וִילְמוּט, רוזן רוֹצֶ'סְטֶר השני (באנגלית: John Wilmot, 2nd Earl of Rochester; 1 באפריל 1647 (יוליאני) –  26 ביולי 1680 (יוליאני)) היה משורר וחצרן (אנ') אנגלי של חצר המלכות של הרסטורציה האנגלית של צ'ארלס השני, מלך אנגליה, שפעל נגד "הסמכותנות הרוחנית" של התקופה הפוריטנית. רוצ'סטר גילם את העידן החדש הזה, והוא נודע בזכות אורח חייו ההולל כמו גם בשירתו, אף על פי שהשניים היו קשורים זה בזה. הוא מת כתוצאה מזיהום המועבר במגע מיני בגיל 33.
רוצ'סטר תואר על ידי בן זמנו אנדרו מארוול (אנ') כ"הסאטיריקן האנגלי הטוב ביותר", והוא נחשב בדרך כלל למשורר המשמעותי ביותר והמלומד ביותר מבין חכמי הרסטורציה. מרבית שירתו צונזרה במהלך התקופה הוויקטוריאנית, אך זכתה לתחייה משנות ה-20 של המאה ה-20 ואילך, עם הערכות מחודשות של דמויות ספרותיות ידועות כמו גרהם גרין ועזרא פאונד. המבקר ויוויאן דה סולה פינטו (אנ') קשר את הליברטיניזם של רוצ'סטר לחומרנות ההובסיאנית.
במהלך חייו, רוצ'סטר היה ידוע בעיקר בזכות סאטירה נגד התבונה והאנושות (אנ') וזו נשארה בין יצירותיו הידועות ביותר כיום.
קורות חיים > חינוך ושנות העשרה

ג'ון וילמוט נולד בבית דיטצ'לי (אנ') באוקספורדשייר ב-1 באפריל 1647. אביו, הנרי וילמוט (אנ') קיבל את תואר האצולה רוזן רוצ'סטר (אנ') ב-1652 בגין שירות בצבא צ'ארלס השני במהלך גלות המלך תחת חבר העמים. פול דייוויס מתאר את הנרי כ"קבאליר (אנ')" אגדי, אציל אופנתי וגיבור מלחמה שתכנן לבדו את הבריחה העתידית של צ'ארלס השני ליבשת (כולל ההסתרה המפורסמת בעץ אלון) לאחר האסון של קרב ווסטר (אנ') ב-1651". אימו, אן סנט ג'ון, הייתה פוריטנית בעלת רצון חזק ממשפחת אצולה מווילטשייר.
מגיל שבע, רוצ'סטר קיבל שיעורים פרטיים, שנתיים לאחר מכן למד בבית הספר התיכון בברפורד (אנ') הסמוכה. אביו נפטר ב-1658, וג'ון וילמוט ירש את התואר הרוזן מרוצ'סטר באפריל אותה שנה. בינואר 1660 רוצ'סטר התקבל לודהאם קולג' (אנ'), קולג' חדש ועני יחסית באוניברסיטת אוקספורד. בעודו שם, מסופר, בן ה-13 "הלך והתהולל". בספטמבר 1661 הוענק לו תואר .M.A לשם כבוד על ידי הצ'נסלור החדש של האוניברסיטה, אדוארד הייד, רוזן קלרנדון הראשון (אנ'), ידיד של המשפחה.
צ'ארלס השני העניק לרוצ'סטר גמלה שנתית של 500 ליש"ט כמעשה של הכרת תודה כלפי בנו של הנרי וילמוט. בנובמבר 1661 שלח צ'ארלס את רוצ'סטר לטיול הגדול של שלוש שנים בצרפת ובאיטליה, ומינה את הרופא אנדרו בלפור (אנ') כאומנת שלו. הטיול חשף אותו במידה יוצאת דופן לכתיבה ולמחשבה אירופית (בעיקר צרפתית). ב-1664 רוצ'סטר חזר ללונדון, וערך את הופעת הבכורה הרשמית שלו בחצר המלכות של הרסטורציה האנגלית ביום חג המולד.
כמה חוקרים משערים שהמלך נטל על עצמו את תפקיד האב בחייו של רוצ'סטר. צ'ארלס השני הציע נישואים בין רוצ'סטר לבין היורשת העשירה אליזבת מאלט (אנ'). קרוביה התנגדו לנישואים לרוצ'סטר העני, אשר קשר עם אימו לחטוף את הרוזנת הצעירה. סמיואל פיפס תיאר את ניסיון החטיפה ביומנו ב-28 במאי 1665. הניסיון הסתיים בכליאה של רוצ'סטר בן ה-18 במצודת לונדון למשך שלושה שבועות והשתחרר רק לאחר שכתב התנצלות של חוזר בתשובה למלך.
רוצ'סטר ניסה לכפר על מעשיו בהתנדבות לצי במלחמת הולנד-אנגליה השנייה בחורף 1665, כששירת תחת הרוזן מסנדוויץ' (אנ'). האומץ שלו בקרב ווגן (אנ'), כששירת על סיפון ספינתו של תומס טדמן (אנ'), הפך אותו לגיבור מלחמה. כשהוא מרוצה מהתנהלותו, צ'ארלס מינה את רוצ'סטר לג'נטלמן של חדר המיטות (אנ') במרץ 1666, שהעניק לו לינה מעולה בארמון וייטהול וגמלה של 1,000 ליש"ט בשנה. התפקיד כלל, שבוע אחד מכל ארבעה שבועות, לעזור למלך להתלבש ולהתפשט, להגיש את ארוחותיו כשהוא סועד בפרטיות ולישון למרגלות מיטת המלך. בקיץ 1666, רוצ'סטר חזר לים, שירת על סיפון אה"מ ויקטורי (אנ') בפיקודו של אדוארד ספראג (אנ'). הוא שוב גילה אומץ לב יוצא דופן בקרב ארבעת הימים (אנ'), כולל חתירה בין כלי שיט תחת אש תותחים כבדה, כדי להעביר את ההודעות של ספראג ברחבי הצי.
עם שובו מהים, חידש רוצ'סטר את חיזוריו אחרי אליזבת מאלט. כנגד רצון משפחתה, מאלט ברחה עם רוצ'סטר שוב בינואר 1667, והם נישאו בקפלה בנייטסברידג'.[18] נולדו להם ארבעה ילדים: ליידי אן וילמוט (1669–1703), צ'ארלס וילמוט (1671–1681), ליידי אליזבת וילמוט (1674–1757) וליידי מאלט וילמוט (1676–1708/1709).
באוקטובר 1667 העניק המלך לרוצ'סטר רישיון מיוחד להיכנס לבית הלורדים מוקדם, למרות היותו צעיר בשבעה חודשים מהגיל המינימלי. המעשה היה ניסיון של המלך לחזק את מספר תומכיו בקרב הלורדים.
שחקנית התיאטרון הצעירה נל גווין הייתה "קרוב לוודאי" מאהבת שלו; מאוחר יותר היא הייתה עתידה להיות המאהבת של צ'ארלס השני. גווין נשארה חברה לכל החיים ומקורבת פוליטית לרוצ'סטר, ויחסיה עם המלך העניקו לרוצ'סטר השפעה ומעמד בחצר.
קורות חיים > העשור השלישי לחייו ושנים אחרונות

חייו של רוצ'סטר היו מחולקים בין חיי משפחה באחוזה הכפרית לבין התהוללות בחצר המלוכה, שם הוא התפרסם כשיכור, כמי שידע לנהל שיחה ערה ו"השתוללויות מוגזמות" כחלק מ"הכנופיה העליזה" (Merry Gang, כפי שתיאר אותם אנדרו מארוול). הכנופיה העליזה שגשגה כ-15 שנים לאחר 1665 וכללה את הנרי ג'רמין; צ'ארלס סאקוויל, רוזן דורסט; ג'ון שפילד, רוזן מולגרייב; הנרי קיליגרו; סר צ'ארלס סדלי; המחזאים ויליאם וויצ'רלי וג'ורג' אתרג'; וג'ורג' ויליירס, הדוכס בקינגהאם השני. ההיסטוריון והבישוף הסקוטי גילברט ברנט (אנ') כתב על רוצ'סטר כי, "במשך חמש שנים הוא היה שיכור ללא הרף... [ו] לא... אדון לחלוטין בעצמו... [מה] שהוביל אותו... לעשות הרבה דברים פראיים ובלתי ניתנים להסבר." היומן של פיפס מתעד אירוע אחד כזה ב-16 בפברואר 1669 כאשר רוצ'סטר הוזמן לסעוד עם המלך והשגריר ההולנדי:
המלך סעד אתמול אצל השגריר ההולנדי, אחרי ארוחת הערב הם שתו והיו די עליזים; ובין שאר החבורה של המלך היה הבחור הראוי ההוא לורד רוצ'סטר שלי, וטום קיליגרו (אנ'), שהעליזות וההתלהמות שלו פגעו בראשון עד כדי כך שהוא נתן לטום קיליגרו אגרוף על האוזן בנוכחותו של המלך, מה שפגע מאוד באנשים כאן בחצר המלכות...
מעשיו נחשבו כעבירה נגד המלך, או לסה-מז'סטה (אנ'), והוא נודה מהחצר, ועם זאת המלך קרא במהרה להחזירו.
בשנת 1673 החל רוצ'סטר להכשיר את אליזבת בארי (אנ') כשחקנית. היא הפכה לשחקנית המפורסמת ביותר בתקופתה. היא הפכה למאהבת שלו ב-1675. מערכת היחסים נמשכה כחמש שנים, ובארי ילדה לו בת, לפני שהיחסים ביניהם התדרדרו והפכו מרירים לאחר שרוצ'סטר החל להתרעם על הצלחתה. רוצ'סטר כתב לאחר מכן, "באיזה פרצוף אני יכול להטות/לדון אותך לגיהנום להיות רק שלי?... ממשי את דעתך האדירה/והיי לפילגש האנושות"
כאשר יועצו של המלך וידידו של רוצ'סטר, ג'ורג' ויליירס, דוכס בקינגהאם (אנ') הודח ב-1673, התערר מעמדו של רוצ'סטר גם כן. בחגיגות חג המולד בווייטהול באותה שנה, רוצ'סטר העביר סאטירה לצ'ארלס השני, "באי בריטניה" - שביקרה את המלך על כך שהוא אובססיבי למין על חשבון ממלכתו. תגובתו של צ'ארלס לתיאור הסאטירי הזה הביאה להגלייתו של רוצ'סטר מחצר המלוכה עד פברואר. במהלך תקופה זו התגורר רוצ'סטר באחוזתו באדרברי. למרות זאת, בפברואר 1674, לאחר עתירות רבות של רוצ'סטר, מינה אותו המלך לריינג'ר של פארק וודסטוק.
ביוני 1675 בהיותו שיכור הרס לורד רוצ'סטר את שעון השמש בגן המלך תוך השמעת ביטויים מעליבים כלפי המלך שדמותו המצוירת נצבה ליד השעון. רוצ'סטר נמלט מחצר המלכות שוב.
רוצ'סטר הסתבך שוב בשנת 1676. במהלך תגרה בשעות הלילה המאוחרות עם משמר הלילה, נהרג אחד מבני לוויה של רוצ'סטר, רוג'ר דאונס, ברומח. דווח כי רוצ'סטר נמלט מזירת התקרית, ומעמדו כלפי המלך הגיע לשפל של כל הזמנים. בעקבות תקרית זו, רוצ'סטר ברח לזמן קצר לגבעת מצודת לונדון, שם התחזה לשרלטן בשם "דוקטור בנדו". תחת פרסונה זו, הוא טען למיומנות בטיפול ב"עקרות" (אי פוריות), והפרעות גינקולוגיות אחרות. גילברט ברנט ציין באופן אירוני שהתרגיל של רוצ'סטר "לא היה ללא הצלחה", מה שמרמז על מעורבותו בתור תורם זרע בחשאי. מדי פעם, רוצ'סטר גם קיבל על עצמו את תפקיד הגברת בנדו חמורת הסבר והמטרוניתא, כנראה כדי שיוכל לבדוק נשים צעירות באופן פרטי מבלי לעורר את חשדם של בעליהן.
קורות חיים > מוות

רוצ'סטר מת בגיל 33 ממה שמתואר בדרך כלל כהשפעות של עגבת שלישונית, זיבה או מחלות מין אחרות, בשילוב עם השפעות של אלכוהוליזם. קרול ריצ'רדס חלקה על כך וטענה שסביר יותר שהוא מת מאי-ספיקת כליות עקב דלקת כליות (אנ') כרונית (מחלת ברייט). אימו דאגה לכך שבשבועות האחרונים לחייו ילוו אותו מקורביה הדתיים, במיוחד גילברט ברנט, לימים בישוף סולסברי (אנ').
לאחר ששמע על עזיבתו של ברנט ממיטתו, רוצ'סטר מלמל את מילותיו האחרונות: "האם ידידי עזב אותי? אז אני אמות בקרוב". בשעות הבוקר המוקדמות של 26 ביולי 1680, רוצ'סטר מת "ללא צמרמורת או צליל". הוא נקבר בכנסיית ספלסברי באוקספורדשייר.
יצירות

היצירה הפואטית של רוצ'סטר מגוונת מאוד בצורה, בז'אנר ובתוכן. הוא היה חלק מ"אספסוף של ג'נטלמנים שכתבו בקלות", שהמשיכו להפיק את שירתם בכתבי יד, ולא בהוצאה לאור. כתוצאה מכך, חלק מעבודותיו של רוצ'סטר עוסקות בנושאים אקטואליים, כגון סאטירות על ענייני חצר המלכות, ועד פרודיות על הסגנונות של בני דורו, כגון סר קאר סקרופ (Carr Scrope). הוא בולט גם בזכות האלתור שלו, שאחד מהם הוא מכתם מתגרה על צ'ארלס השני, מלך אנגליה:
We have a pretty witty king,

Whose word no man relies on.

He never said a foolish thing,

And never did a wise one.
על כך ענה צ'ארלס כביכול, "זה נכון, כי המילים שלי הן שלי, אבל המעשים שלי הם אלה של השרים שלי".
השירה של רוצ'סטר מציגה מגוון של למידה והשפעות. אלה כללו חיקויים של פרנסואה דה מאלרב, פייר דה רונסאר וניקולא בואלו. הוא גם תרגם או עיבד מחברים קלאסיים כמו פטרוניוס, לוקרטיוס, אובידיוס, אנאקראון, הורטיוס וסנקה.
כתביו של רוצ'סטר זכו להערצה וידועים לשמצה בעת ובעונה אחת. "סאטירה נגד התבונה והאנושות (אנ')" (1675), אחת היצירות הבודדות שפרסם (ב-1679), היא הוקעה חריפה של רציונליזם ואופטימיות המציבה בגידה אנושית מול חוכמת בעלי חיים.
רוב שירתו לא פורסמה בשמו אלא לאחר מותו. מכיוון שרוב שיריו הופצו רק בכתב יד במהלך חייו, סביר להניח שחלק ניכר מכתיבתו לא שרד. הבישוף ברנט טען שהצליח לשכנע את רוצ'סטר לחזור בתשובה לפני מותו מה שהוביל אותו לבקש ש"כל כתביו החולניים והתאוותניים" ישרפו; לא ברור כמה, אם בכלל, מכתביו של רוצ'סטר הושמדו.
רוצ'סטר התעניין בתיאטרון, בנוסף לעניין שגילה בשחקניות תיאטרון. הוא כתב עיבוד למחזה "ולנטיניאנוס" של ג'ון פלטצ'ר (1685), סצנה ל"כיבוש סין" של סר רוברט הווארד (אנ'), פרולוג ל"קיסרית מרוקו" מאת אלקנה סטל (אנ') (1673), ואפילוגים ל"אהבה בחשכה" של סר פרנסיס פאן (אנ') (1675), ו"קירקה, טרגדיה" של צ'ארלס דייבנאנט (אנ') (1677). היצירה הדרמטית הידועה ביותר המיוחסת לרוצ'סטר, "סדום או תמצית ההוללות" (Sodom, or the Quintessence of Debauchery), מעולם לא הוכח כי היא נכתבה על ידו. אולם הדפסות לאחר המוות של "סדום" הולידו העמדה לדין על גסות, והושמדו. ב-16 בדצמבר 2004 אחד מהעותקים הבודדים ששרדו של "סדום" נמכר על ידי סותבי'ס תמורת 45,600 ליש"ט.
"המכתבים של [רוצ'סטר] לאשתו ולחברו הנרי סאביל... מראים שליטה ראויה להערצה בפרוזה קלה בשפת הדיבור".
היחס אליו והשפעתו

רוצ'סטר היה המודל למספר גיבורים הוללים במחזות של התקופה, כמו דון ג'ון ב"הליברטין" של תומאס שדוול (אנ') (1675) ודורימנט ב"איש המצב" של ג'ורג' אתרג' (אנ') (1676). בינתיים הספידו אותו בני דורו כמו אפרה בן ואנדרו מארוול, שתיארו אותו כ"האיש היחיד באנגליה שהיה לו הלך הרוח האמיתי של סאטירה". דניאל דפו ציטט אותו ב"מול פלנדרס", ודן בו ביצירות אחרות. וולטר, שדיבר על רוצ'סטר כ"איש הגאונות, המשורר הגדול", העריץ את הסאטירה שלו על "האנרגיה והאש" שבה ותירגם כמה שורות לצרפתית כדי "להציג את הדמיון הזוהר שרק כבוד הלורד יכול להתפאר בו".
בשנות ה-50 של המאה ה-18, המוניטין של רוצ'סטר היה בשפל כשהליברליות של עידן הרסטורציה שככה; סמואל ג'ונסון אפיין אותו כמתהולל חסר ערך מופקר. הוראס וולפול תיאר אותו כ"אדם שהמוזות אהבו לעורר בו השראה אבל התביישו לתמוך". על אף הזלזול הכללי ברוצ'סטר, ויליאם הזליט העיר כי "החרוזים שלו היו חתוכים ונוצצים כמו יהלומים" בעוד ש"המכתמים שלו היו המרירים ביותר, נכתבו ללא מאמץ והאמיתיים ביותר שנכתבו אי פעם". בהתייחסו לנקודות המבט של רוצ'סטר, הזליט כתב כי "הבוז שלו לכל מה שאחרים מכבדים כמעט מסתכם בנשגבות". בינתיים, גתה ציטט את "סאטירה נגד התבונה והאנושות" באנגלית באוטוביוגרפיה שלו. עם זאת, הייתה התעלמות כמעט מוחלטת מיצירותיו של רוצ'סטר לאורך התקופה הוויקטוריאנית.
המוניטין של רוצ'סטר קם לתחייה מחודשת רק בשנות ה-20 של המאה ה-20. עזרא פאונד, בספרו "ABC of Reading", השווה את שירתו של רוצ'סטר בחיבה לדמויות ידועות יותר כמו אלכסנדר פופ וג'ון מילטון. גרהם גרין אפיין את רוצ'סטר כ"פוריטני מפונק". אף על פי שמבקר הספרות פרנק ריימונד ליוויס טען ש"רוצ'סטר אינו משורר גדול מכל סוג שהוא", ויליאם אמפסון העריץ אותו. שנים אחר כך, הטילה ג'רמיין גריר ספק בתקפות הערכתו של רוצ'סטר כמופקר שיכור, ובירכה על הרגישות של כמה ממילות שיריו.
רוצ'סטר הוצב במקום ה-6 ב"טבלת 30 הסופרים הובילים הכי ארוטיים של לונדון" של כתב-העת Time Out. טום מוריס, מנהל המשנה של התיאטרון המלכותי הלאומי אמר, "רוצ'סטר מזכיר לי צייד מטורף, שנע בשקט בלילה ויורה בכל מוסכמה שזזה. הבישוף ברנט, שהדריך אותו לחזרה בתשובה בלתי סבירה על ערש דווי, אמר כי הוא לא היה מסוגל להביע שום תחושה בלי קללות וגסויות. הוא נראה כמו פאנקיסט בפראק, אבל ברגע שבובות הקש נשחטו, רוצ'סטר חוגג בנוף מיני שכולו שלו".
בתרבות הפופולרית

מחזה, "הליברטין" (The Libertine‏; 1994), נכתב על ידי סטיבן ג'פריס (אנ'), והועלה על ידי תיאטרון רויאל קורט. בסרט "ליברטין (אנ')" משנת 2004, המבוסס על מחזהו של ג'פריס, כיכבו ג'וני דפ בתור רוצ'סטר, סמנתה מורטון בתור אליזבת בארי, ג'ון מלקוביץ' בתור המלך צ'ארלס השני ורוזמונד פייק בתור אליזבת מאלט. מייקל ניימן (אנ') הלחין קטע משירו של רוצ'סטר "סניור דילדו" ("Signor Dildo") לסרט.
המחזה "כהונת התענוג" (The Ministry of Pleasure) מאת קרייג בקסטר ממחיז גם הוא את חייו של וילמוט והופק בתיאטרון לאצ'מיר, לונדון ב-2004.
רוצ'סטר היא הדמות המרכזית בנובלה האירוטית של אנה ליף סאקסבי מ-1996, "אין גן עדן אלא הנאה".
סיפור חייו של לורד רוצ'סטר מתואר ברומן ההיסטורי של סוזן קופר-ברידג'ווטר: "על דיו, שנינות ואינטריגות – לורד רוצ'סטר בשלשלאות כספית".
השיר "There She Goes, My Beautiful World" של ניק קייב מ-2004, מתוך האלבום Abattoir Blues / The Lyre of Orpheus, כולל את השורות "John Wilmot pened his poetry / Riddled with the pox".
ג'רמיין גריר פרסמה מאמר בשם "נידון לכֵּנוּת" על חייו של הרוזן.
לקריאה נוספת

Some Account of the Life and Death of John Wilmot, Earl of Rochester by Gilbert Burnet (Munroe and Francis, 1812)
Greene, Graham (1974). Lord Rochester's Monkey, being the Life of John Wilmot, Second Earl of Rochester. New York: The Bodley Head. ASIN B000J30NL4.
Griffin, Dustin H. (1973). Satires Against Man. Berkeley, Calif.: Berkeley : University of California Press. ISBN 0-520-02394-3.
Larman, Alexander (2014). Blazing Star: The Life And Times of John Wilmot, Earl of Rochester. Head of Zeus. ISBN 9781781851098.
Wilmot, John (2002).  David M. Vieth (ed.). The Complete Poems of John Wilmot, Earl of Rochester (New ed.). New Haven, CT: Yale University Press. pp. 256 pages. ISBN 0-300-09713-1.
Wilmot, John (2002). The Debt to Pleasure. New York: Routledge. pp. 140 pages. ISBN 0-415-94084-2.
Combe, Kirk (1998). A Martyr for Sin: Rochester's Critique of Polity, Sexuality, and Society. Newark, DE: University of Delaware Press. p. 186. ISBN 0-87413-647-4.
ביאורים

↑  כינוי ששימש לראשונה את תומכי הפרלמנט כביטוי גנאי לתומכי המלוכה העשירים יותר של המלך צ'ארלס הראשון ובנו צ'ארלס השני מאנגליה במהלך מלחמת האזרחים האנגלית, האינטררגנום והרסטורציה (1642 - בערך 1679). מאוחר יותר הוא אומץ על ידי המלוכנים עצמם. אף על פי שהוא התייחס במקור לגישות והתנהגות פוליטיות וחברתיות, שהלבוש היה חלק קטן מהן, הוא הפך מזוהה מאוד עם הלבוש האופנתי של חצר המלוכה באותה תקופה.
↑  במקור חצרן שעזר למלך להתלבש ושירת אותו בזמן שאכל, בהמשך איש סוד למלך
ואלון בהראמי

ואלן בהראמי (באלבנית: Valon Behrami; נולד ב-19 באפריל 1985 במיטרוביצה) הוא כדורגלן עבר שווייצרי יליד קוסובו.
קריירת מועדונים

בהראמי נולד במיטרוביצה, שבחבל קוסובו, וכשהיה בן 5 עבר עם משפחתו לשווייץ, שם השתקעה משחפתו בכפר סטאביו, אשר נמצא בחלק של דוברי האיטלקית בשווייץ. מספר שנים מאוחר יותר קיבל בהראמי אזרחות שווייצרית.
בהראמי החל לשחק כדורגל במועדון הקטן של הכפר סטאביו, ומשם עבר לשחק במחלקת הנוער של קבוצת קיאסו, ואחר כך גם במחלקת הנוער של לוגאנו. בלוגאנו, קיבל בהראמי מספר הזדמנויות בקבוצה הבוגרת, ולאחר מספר משחקים טובים שלו בקבוצה, הוא הוחתם בעסקה משותפת בשני המועדונים האיטלקים גנואה ואודינזה. הוא שיחק תחילה בגנואה, שאז שיחקה בליגה האיטלקית השנייה, בעונת 2003–2004. בעונה שלאחר מכן, גנואה רכשה את חלקה של אודינזה מכרטיס השחקן שלו, והשאילה אותו להלאס ורונה, שגם שיחקה בליגה השנייה. אחרי עונה מרשימה בוורונה, לאציו רכשה אותו מגנואה, בקיץ 2005.
בלאציו, שיחק בהראמי במשך שלוש עונות, ורכש לעצמו מעמד חשוב בסגלה של הקבוצה. בעונתו האחרונה, היה כבר שחקן הרכב לכל דבר, ובכך תפס את תשומת לבם של מועדונים רבים באירופה. ב-23 ביולי 2008, הכריזה וסטהאם יונייטד שרכשה את בהראמי מלאציו, תמורת 5 מיליון פאונד, והחתימה אותו על חוזה ל-5 שנים. בהראמי ערך את הופעת הבכורה שלו בווסטהאם בניצחון הביתי 1–2 על וויגאן אתלטיק, ב-16 באוגוסט 2008. שערו הראשון עבור וסטהאם, היה שער ניצחון במשחק בו ניצחה קבוצתו 0–1 את סנדרלנד, ב-23 בנובמבר 2008.
ב-26 בינואר 2011 חתם בהראמי ל-3 שנים וחצי בפיורנטינה. בקיץ 2012 חתם בהראמי בנאפולי. ב-2 באוגוסט 2014 חתם בקבוצה הגרמנית המבורג. ב-11 ביולי 2015 חתם בהראמי לשלוש שנים בווטפורד מהפרמייר ליג. ב-16 באוגוסט 2017 חתם לשנתיים באודינה.
ב-31 בינואר 2022 חתם בברשה מהסרייה ב'.
קריירה בינלאומית

בהראמי נכלל בסגלן של נבחרות שווייץ הצעירות עד גיל 18 ועד גיל 19. הוא כבש גם שער חשוב עבור נבחרת שווייץ הבכירה, נגד טורקיה, במשחק ההצלבה הראשון מבין שניים, לקראת העפלה למונדיאל 2006. במהלך טורניר הגמר של מונדיאל 2006, הוא סבל מפציעה שגרמה לספסולו במהלך שני המשחקים הראשונים של הטורניר. במשחק השלישי של שלב הבתים נגד קוריאה הדרומית, הוא שיחק והוחלף בדקה ה-88 של המשחק. במשחק שמינית הגמר נגד אוקראינה הוא לא שותף. בהראמי היה שחקן הרכב בכל שלושת המשחקים של נבחרת שווייץ במהלך טורניר הגמר של יורו 2008.
בהראמי נכלל בסגל הנבחרת במונדיאל 2010, במסגרתו הורחק בכרטיס אדום במשחק מול צ'ילה והפך בכך לשחקן השווייצרי הראשון שהורחק במשחקי גביע העולם.
בהראמי נכלל בסגל גם במשחקי מונדיאל 2014 ו-2018 והפך בכך לשחקן השווייצרי הראשון שהופיע בארבעה טורנירי גביע עולם רצופים.
חיים אישיים

ביולי 2018 נישא לגולשת הסקי לארה גוט-בהראמי. יש לו שני ילדים מאשתו לשעבר, אלנה נונזאני: סופיה, ילידת 2009, ואיזבלה שנולדה ב -19 ביולי 2016.
ז'אן-קלוד יונקר

יונקר בשנת 2006
ז'אן-קלוד יונקר (בלוקסמבורגית: Jean-Claude Juncker, נולד ב-9 בדצמבר 1954) הוא מדינאי מלוקסמבורג שכיהן כנשיא הנציבות האירופית. כיהן כנשיא קבוצת היורוגרופ וראש ממשלת לוקסמבורג מ-1995 ועד 2013, אז הגיש את התפטרותו עקב שערוריית ריגול.