stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלי הורביץ
ביוגרפיה > פעילות ציבורית

באמצע שנות השבעים כיהן כמנכ"ל מכון הייצוא ומסוף שנות ה-70 כיהן במועצת המנהלים של בנק לאומי לישראל.
בשנת 1981 מונה לנשיא התאחדות התעשיינים. במאי 1986 מונה ליו"ר דירקטוריון בנק לאומי בשעתו הקשה ביותר של הבנק, אחרי משבר מניות הבנקים. המינוי עבר במועצת המנהלים ברוב מוחץ אך בהימנעות של ארנסט וודק ויחזקאל הרמלך שטענו שהורביץ נושא באחריות לוויסות מניות הבנקים כחבר מועצת המנהלים בתקופת הוויסות, למרות שהוא הביע את דעתו נגד הוויסות, ולכן לא ראוי שיתמנה לתפקיד. הורביץ הודיע עם מינויו שיכבד את כל הסכמי הפרישה עם ארנסט יפת והתעקש להמשיך לאפשר את כהונתו של יפת בתפקיד בכיר בשלוחה של בנק לאומי בחוץ לארץ. הורביץ חילק את זמנו בין בנק לאומי לניהול טבע. באוקטובר 1986, בעקבות ביקורת ציבורית, החליט הדירקטוריון בראשותו על קיצוץ חלק משכר הבכירים בבנק. בינואר 1987, עם התעצמות הלחץ הציבורי שכלל גם שביתה של עובדי הבנק, הורה מיכאל ברונו להורביץ לחקור את פרשת פיצויי הפרישה של יפת מהבנק. אולם הורביץ החליט מיידית להתפטר, למרות שטען שהטעות של מתן פיצויים מוגזמים ליפת, שהוא היה מעורב בה, אינה כשל ולא ראוי היה לדרוש את התפטרותו.
בשנת 1989 מונה ליושב ראש הרשות לפיתוח ירושלים.
ביוגרפיה > שנים מאוחרות

הורביץ הועמד לדין בשל אי דיווח על הכנסות בסך מיליוני דולרים (עבירות מס) בהקשר לפעילותו כיושב-ראש דירקטוריון פרומדיקו והורשע בבית המשפט המחוזי על ידי השופטת אילה פרוקצ'יה. על החלטה זו ערער לבית המשפט העליון. ערעורו התקבל והוא זוכה פה אחד בפסק דין פרומדיקו.
בשנת 2002 (ה'תשס"ב) זכה בפרס ישראל על מפעל חיים.
מאז פרישתו מניהול "טבע", היה פעיל במיזמים רפואיים חדשנים והיה אחד ממשקיעי ומקימי בית הספר לרפואה בצפת.
בשנת 2010 קיבל תואר ד"ר לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן. ובשנת 2011 קיבל את אות עמית כבוד של המרכז האוניברסיטאי אריאל. הורוביץ קיבל את הפרס על תרומתו רבת השנים לקידום התעשייה עתירת הידע, הכלכלה והחברה בישראל.
בנובמבר 2009 אובחן כלוקה בלימפומה. הוא עבר טיפולים והחלים מהמחלה.
נפטר ב-21 בנובמבר 2011 כתוצאה מאלח דם, והובא לקבורה ב-24 בנובמבר בבית הקברות גבעת השלושה. הותיר אחריו את אשתו דליה, שלושה ילדים ונכדים.
בהספד שנשאה בתו של הורביץ, היא העבירה ביקורת קשה ביותר על התנהלות הצוות בבית החולים שיבא אשר טיפל בו. נציב קבילות הציבור במשרד הבריאות, פרופ' חיים הרשקו חקר את הפרשה וקבע ביולי 2012, כי היו כשלים חמורים מצד צוות בית החולים שטיפל בהורביץ: (1) הצוות במחלקה פנימית ו' לא העריך נכון את חומרת מצבו של הורביץ; (2) הצוות לא היה מודע לתוצאות חמורות של בדיקות דם שהתקבלו עשר שעות לפני קריסת המערכות בגופו; (3) הרופאה התורנית לא נענתה לבקשות המשפחה והצוות הסיעודי לבדוק את הורביץ במשך ארבע שעות רצופות, מתחילת ההידרדרות במצבו ועד ל"קריסת המערכות הברורה"; (4) במהלך שעות אלה לא עודכן מנהל המחלקה בהידרדרות זו, למרות נוכחותו במחלקה; (5) חובת המנהל בתור כונן "הייתה להתעדכן בנעשה במחלקה ביוזמתו ולא להשאיר זאת להחלטת התורן בלבד".
ביוגרפיה > פוליטיקה

הורביץ היה מזוהה עם מפלגת העבודה, אך היה מקורב מאוד גם לאהוד אולמרט.
על אף הילת "הקוסם הכלכלי" שריחפה מעל ראשו והתבטאויותיו בנושאי כלכלת מדינה בכנסים שונים הודיע הורביץ שאין לו עניין בתפקיד שר האוצר – "אני טוב בניהול עסק. לא בפוליטיקה". עם זאת, הורביץ התבטא מפעם לפעם בנושאים פוליטיים. בתחום הכלכלי, כשהיה אחד מהמועמדים להחליף את שר האוצר המתפטר בנימין נתניהו, קרא לתוכנית לצמצום העוני, ואמר שהרפורמות הכלכליות של נתניהו, הגם שתמך בהן, נעשו שלא מתוך הידברות, כראוי לדעתו. בתחום המדיני קרא להקמת גדר ההפרדה, והודה ש"התפכח מאשליות" שהיו לו לאחר חתימת הסכמי אוסלו.
באוגוסט 2006, בעקבות מלחמת לבנון השנייה, היה הורביץ חבר בוועדת שחק, אותה הקים שר הביטחון עמיר פרץ. הוועדה, בראשות הרמטכ"ל לשעבר אמנון ליפקין-שחק, בה היו חברים גם האלופים (במיל') הרצל בודינגר ואילן בירן, פורקה עוד בטרם הספיקה לפעול, לאחר שבודינגר הודיע על פרישתו ממנה מ"סיבות אישיות", וזמן קצר אחר כך הוקמה ועדת וינוגרד.
הנצחה לאחר מותו

החל משנת 2012 שונה השם של כנס קיסריה של המכון הישראלי לדמוקרטיה, ונקרא כנס אלי הורביץ לכלכלה וחברה. בשנת 2013 הוקמה קרן דליה ואלי הורביץ. הקרן תומכת בפעילויות בתחומי הבריאות, חינוך, אמנות והגיל השלישי.
עיריית כפר סבא הנציחה את זכרו בקריאת רחוב על שמו.
לקריאה נוספת

יוסי גולדשטיין, אלי הורביץ, הוצאת שוקן, 2012
אלי הורביץ: משוטף כלים למנהל המצליח בישראל  (אורכב 23.11.2015 בארכיון Wayback Machine), מאת: ליאור עילם, 2014, ספר אלקטרוני חינם לנוער
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
↑  יצחק דיש, האיש שהביא צרי לטבע, מעריב, 1 באוקטובר 1976
↑  פועלי טבע חוזרים לעבודה, דבר, 6 באוקטובר 1968
↑  7 מנהלים חתני פרס התעשייה, דבר, 8 ביוני 1976
↑  שר האוצר דחה תביעת היצואנים להגדיל התמריצים, דבר, 14 בינואר 1975
↑  דוד ליפקין, עשרת המופלאים של בנק לאומי, מעריב, 11 בינואר 1987
↑  מאיר ינהל התיק הכלכלי, מעריב, 15 במאי 1986
↑  דוד ליפקין, יפת התפטר, מעריב, 12 במאי 1986
↑  דוד ליפקין ועודד שורר, הורביץ נחוש בדעתו: יפת ימלא תפקיד בכיר, מעריב, 16 במאי 1986
דוד ליפקין ועודד שורר, מה שהשיג בנקאי שנולד בנקאי, מעריב, 16 במאי 1986
↑  דוד ליפקין, הורביץ, אני פורש בניגוד לדעתי, מעריב, 14 בינואר 1987
דולצין: הורביץ אמר לי מוטב שלא תדע איך גמרנו עם יפת, מעריב, 14 בינואר 1987
↑  אבי פוזן, יו"ר הרשות־לפיתוח, אלי הורוביץ, הגיש לפרס את הרשימה, הכוללת למעשה את רוב התוכניות החשובות בעיר, כל העיר, 15 בספטמבר 1989
↑  ע"פ 1182/99 אליהו הורביץ נ' מדינת ישראל, ניתן ב־7 בספטמבר 2000
↑  אלי הורוביץ קיבל את אות עמית כבוד של המרכז האוניברסיטאי אריאל
↑  רנן נצר, ‏"הטיפול שאבי, אלי הורביץ, קיבל היה גרוע בכל הרמות", באתר גלובס, 24 בפברואר 2012
↑  תני גולדשטיין, אלי הורביץ, מנכ"ל טבע לשעבר, נפטר בגיל 79, באתר ynet, 21 בנובמבר 2011
ליטל דוברוביצקי, הזוגיות הסתיימה, חיים הורביץ מחסל את מיזם המסעדה ומותיר חובות, באתר כלכליסט, 3 בינואר 2021
↑  רוני לינדר, דו"ח: במשך שעות לא ניגש רופא להורביץ למרות מצבו המידרדר, באתר TheMarker‏, 31 ביולי 2012
↑  אולמרט תמך במועמדותו של הורביץ למשרת שר אוצר בתקופת שלטונו של אריאל שרון. לאחר מלחמת לבנון השנייה מונה הורביץ, בהסכמת אולמרט, כחבר בוועדת שחק (לבדיקת מחדלי מלחמת לבנון השנייה) שהתפרקה, ולאחר מכן מונה כחבר בוועדה לבחינת תקציב הביטחון בראשות מנכ"ל משרד האוצר לשעבר דוד ברודט.
↑  קרן דליה ואלי הורביץ |, באתר hurvitz.org.il
↑  נמרוד בוסו, הורביץ פינת המסגר: עיריית כפר סבא תקרא רחוב על שם מנכ"ל טבע, באתר TheMarker‏, 7 במאי 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306146005171  GND: 1032222719  ISNI: 0000 0000 7911 0659  LCCN: no2009168850  VIAF: 98435958   WorldCat (עם VIAF): 98435958 
אלי הורביץ בריאיון למגזין כלכליסט, בכנס צאצאי משפחת סלומון, כשלושה שבועות לפני פטירתו
קברו של אלי הורביץ בבית הקברות גבעת השלושה
דרך אלי הורביץ, הרחוב שבו היה אמור להיות מוקם מפעל נוסף של "טבע"
אקסהיביציוניזם

| --- | --- |

"סטריקר" (streaker) פורץ למגרש וחושף את גופו בפומבי במהלך משחק פוטבול בארצות הברית, 2006
 קישורים ומאגרי מידע
 MeSH:  D005084
 סיווגים
 ICD-11:  6D30 
 
אֶקְסְהִיבִּיצְיוֹנִיזְם הוא דפוס התנהגות בו אדם משתוקק לחשוף את אבריו האינטימיים בפומבי, ומפיק הנאה מכך. על פי ה-DSM, המגדיר המקובל של הפרעות הנפש, נחשב דפוס התנהגות זה לפאראפיליה, אם הוא נמשך מעל שישה חודשים ומהווה הפרעה משמעותית לתפקוד היומיומי התקין של האדם.
אקסהיביציוניזם עשוי להתבטא בצורות שונות, חלקן באופן שנתפס כשלילי ואף כמאיים על האנשים מולם נעשה הדבר (למשל אוננות מול עוברי אורח), וחלקן באופן שלא נועד להיתפס כמאיים על האחרים (כגון חשיפה רגעית ("flashing") של איברים אינטימיים מול קהל הנהוגה לעיתים במסגרת חגיגות "מרדי גרא" השנתיות בניו אורלינס).
בישראל אין חוק האוסר התערטלות אך יש סעיפים בחוק העונשין המתייחסים למעשים מגונים בפומבי, גרימת מטרד ציבורי והתנהגות מגונה במקום ציבורי.
ראו גם

מונינג
דיק פיק
הערות שוליים

↑  עידן יוסף, מדוע שולל נאמן חוק נגד עירום פומבי, באתר News1 מחלקה ראשונה, 13 ביוני 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4153306-9 
ערך זה הוא קצרמרבנושא פסיכולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אריאל בר

ד"ר אריאל בר (משמאל) וד"ר חיים לבנון, במהלך ניתוח בבית חולים שדה בהאיטי 2010.
אריאל בר (נולד ב-2 באוקטובר 1964) הוא רופא, מנתח עיניים פלסטי, סופר, מפקד הרפואה
הפיקודי של פיקוד העורף לשעבר, מוביל משלחות הצלה לאסונות ברחבי העולם.
ביוגרפיה

אריאל בר נולד בתל אביב ולמד רפואה בפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט בטכניון במסגרת העתודה האקדמית. בשנת 1990 החל את הקריירה הצבאית כרופא גדודי וחטיבתי בצנחנים. בשנים 1995-1994 יצא לשנת מסע בדרום-אמריקה ובאנטארקטיקה כרופא תרמילאי, ובהמשך פרסם את ספרו הראשון, ספר מסע, "יבשת בתרמיל" בהוצאות אריה ניר-מודן. בשנת 1996 החל את התמחותו כרופא עיניים בבית החולים וולפסון.
בשנת 2001 יצא כחלוץ למשלחת צה"ל בהודו, שם תפקד כרופא עיניים מנתח. בהמשך שימש כרופא אוגדתי בצה"ל, עבר את הקורס לפיקוד ומטה בצה"ל וביצע שורה של תפקידי פיקוד בחיל הרפואה.
ב-2005 ביצע תת-התמחות בבית חולים "שיבא" תל השומר בתחום האוקולופלסטיקה (פלסטיקה של רפואת העיניים), ועבד כרופא עיניים מנתח בבית חולים שיבא בתחום זה. בשנת 2005 סיים גם תואר שני במנהל מערכות בריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בהמשך היה חבר בוועדת האתיקה של חיל הרפואה ושל ועדת האתיקה של ההסתדרות הרפואית בישראל מטעם צה"ל.
בשנת 2007 קיבל דרגת אלוף-משנה, והתמנה למפקד הרפואה הפיקודי של פיקוד העורף. במסגרת תפקידו זה יצא שוב כחלוץ למשלחות צה"ל לנפגעי רעידת האדמה בהאיטי (2010) ולרעידת האדמה והצונמי בסנדאי (2011). לאחר רעידת האדמה בהאיטי פרסם את הרומן הדוקומנטרי "כשהאדמה רעדה" בהוצאת ידיעות ספרים, ואף הוזמן להרצות מטעם צה"ל על פועלה של משלחת ההצלה בכנס איפא"ק בארצות הברית בשנת 2010.
ד"ר בר ייסד ועמד בראש כנס בינלאומי לקידום תחום רפואת החירום והאסונות, כנס ה-IPRED הראשון והשני. ב-2011 מונה לעוזר מנכ"ל אסותא לתחום בטיחות החולה.
ב-2013 יצא לאור ספרו השלישי, רומן תנכי בשם ״יותם״, שראה אור ברימונים הוצאה לאור. ב-2014 החל ד"ר בר להגיש תוכנית רדיו בתחום בריאות בשם "רבע ל-גוף ונפש" בגלי צה"ל.
ב-2020 יצא לאור ספרו הרביעי, ״סירות הדרקון״ בהוצאת ״ידיעות ספרים״, רומן היסטורי המגולל את סיפורה של הקהילה היהודית בעיר חרבין שבסין.
אריאל בר הוא אחיו של השחקן והמנחה ירון ברובינסקי.
אליזבת מבוואריה, מלכת הבלגים

אליזבת מבוואריה (בגרמנית: Elisabeth Herzogin in Bayern ‏; 25 ביולי 1876 – 23 בנובמבר 1965), הייתה מלכת בלגיה לאחר נישואיה לאלברט הראשון, מלך הבלגים, ודוכסית בוואריה מלידה. היא הייתה אמם של לאופולד השלישי, מלך הבלגים ושל מארי ז'וזה, מלכת איטליה, וסבתם של בודואן, מלך הבלגים ואלברט השני, מלך הבלגים.
ביוגרפיה

אליזבת נולדה בטירת פרוסנהופן (Possenhofen Castle). אביה היה קרל תאודור, דוכס בבוואריה, שעמד בראש הצאצאים הזכריים של שושלת האצולה הבווארית ואופתלמולוג בעל מוניטין מוכר. היא נקראה על שמה של דודתה, אחות אביה אליזבת, נסיכת בוואריה, הידועה כסיסי. אמה הייתה מריה ז'וזה, נסיכת פורטוגל בתו של מיגל הראשון, מלך פורטוגל, אשר מלך בין השנים 1828 ו-1834.
מלבד היותו רופא, היה קרל תאודור, אביה של אליזבת, אמן, אשר טיפח את הטעם האומנותי של משפחתו, והיא חונכה עם אהבה עמוקה לציור, מוזיקה ופיסול. כמו כן, בקליניקה של אביה בה אמה סייעה כאחות, אליזבת נחשפה פעמים רבות לעבודתם של הוריה ולסבלם של המטופלים, תופעה שהייתה יוצאת דופן עבור נסיכה באותם זמנים.
ביוגרפיה > חיי הנישואים

ב-2 באוקטובר 1900, הדוכסית אליזבת נישאה לנסיך אלברט, השני בתור למלכות בלגיה (לאחר אביו, הנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה) בעיר מינכן. בעקבות בעלה יורש העצר שהוכתר למלכות ב-1909, אליזבת נהייתה מלכה. העיר לובומבאשי בקונגו נקראה על שמה.
בתקופה בה אלברט ואליזבת נפגשו, הנסיך אלברט היה יורש העצר של דודו לאופולד השני, מלך הבלגים. אלברט היה בנו השני של הנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה והנסיכה מארי, אחותו של קרול הראשון, מלך רומניה.
בלידתו, אלברט מוקם כשלישי בתור למלוך לאחר אביו הנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה ואחיו הבכור בודואן, נסיך בלגיה. בעקבות מותו הפתאומי של בודואן בינואר 1891 אלברט קודם לראש התור לכתר המלכות בבלגיה. אלברט שהיה שקדן ושקט לא היה האדם הנכון ביותר לתפקיד המלך, לדעתו של דודו המלך לאופולד השני, אך כמי שהיה הצאצא הזכר הבוגר היחידי בשושלת הוא היה מובטח הכתר עם מות המלך. לאלברט היה קשר משפחתי לנסיכויות אחרות באמצעות נישואי אחיותיו: הנרייט, נסיכת בלגיה אשר נישאה לאמנואל, נסיך אורליאן, וז'וזפין קרולין, נסיכת בלגיה אשר נישאה לבן דודה, אחיו הצעיר של פרדיננד הראשון, מלך רומניה, הנסיך קרל אנטון.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, אליזבת ובן זוגה המלך שהו בדה פן (De Panne) עיירת מחוז בלגית הגובלת עם צרפת. המלכה זכתה לאהבת התושבים המקומיים על כך תמיכתה ביחידות הלוחמה הבלגים, ביקוריה בקו חזית הלוחמים וסיועה ליחידות הסיעוד. למרות מוצאה הגרמני, היא הייתה מלכה אהודה, שבעיני נתיניה נתפסה כתומכת נלהבת של ארצה המאמצת, בלגיה.
מה-23 בספטמבר ועד ל-13 בנובמבר 1919, מלך ומלכת הבלגים, אליזבת ואלברט, יחד עם בנם, לאופולד, ערכו ביקור רשמי בארצות הברית. במהלך סיור באתר ההיסטורי פואבלו אוף איסלטה (pueblo of Isleta) בניו מקסיקו, המלך העניק את העיטור היוקרתי מסדר לאופולד לכומר הצרפתי שהגן על האינדיאנים, האב אנטון דוצ'ר (Father Anton Docher). כמזכרת, המלך הוענק צלב טורקיז מצופה בכסף שהיה עבודת יד של התושבים המקומיים (הTiwa people). עשרת אלפים איש הגיעו להשתתף במאורע חגיגי זה.
ביוגרפיה > חיי הנישואים > ילדיה

לאופולד השלישי, מלך הבלגים (3 בנובמבר 1901 - 25 בספטמבר 1983).
שארל, נסיך בלגיה (10 באוקטובר 1903 - 1 ביוני 1983), רוזן פלנדריה, נסיך עוצר הממלכה בשנים 1944 עד 1951. התחתן בשנת 1977 עם ז'אקלין פאיירברון.
מארי ז'וזה, מלכת איטליה (4 באוגוסט 1906 - 27 בינואר 2001). בשנת 1930 נישאה לאומברטו מפיאמונטה, נסיך איטליה ומלך איטליה. הזוג שימש במלוכה במשך כחודש במאי 1946 עד שהוחלט במשאל עם על ביטול המלוכה באיטליה, דבר שהביא ליציאת הזוג לגלות וזיכה אותה בכינוי "מלכת מאי". את שארית ימי חייה בילתה בנפרד מבעלה בז'נבה.
ביוגרפיה > שנים מאוחרות

ב-1934, אלברט הראשון נפטר בתאונת טיפוס על הרי הארדנים בבלגיה. אליזבת זכתה לצפות בבנה שהוכתר כמלך הבלגים (אך לאחר מכן גלה מארצו וויתר על כס המלוכה), וכן הייתה עדה לבנה הצעיר שלאחר אחיו מילא את מקומו עד להכתרת הנכד, בודואן, מלך הבלגים שטען לכתר והחליף את אביו בתפקיד.
לאחר מות בעלה, כחלק מתפקידה כמלכה, היא שימשה כפטרונית של תחום האומנות והייתה ידועה כמי ששמרה על קשרי חברות עם אנשי מדע נכבדים ונודעים כמו אלברט איינשטיין. במהלך השנים 1940 ועד 1944 כשבלגיה הייתה תחת הכיבוש הגרמני, אליזבט השתמשה במעמדה המיוחס כמלכה ובקשרים הגרמניים שהיו לה על מנת להשפיע ולסייע להציל מאות ילדים יהודים מהגליה על ידי הנאצים. כאשר בריסל שוחררה, היא פתחה את שערי ארמונה ואישרה שהמבנה יהיה לשימוש מטה יחידות הלוחמה הבריטיות. כמו כן העניקה למפקדם, בריאן הורוקס את הקמע שלו, חזיר בר רך בשנים, בשם "מסטיק".
לאחר המלחמה הוענק לה התואר "חסידת אומות העולם".
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20, המלכה עוררה מחלוקת בשל ביקורים שערכה במדינות קומוניסטיות כמו ברית המועצות, סין ופולין, ובעקבותם יש שהצמידו לה את התואר "המלכה האדומה".
ב-1959 קיימה בישראל ביקור פרטי שנמשך כשבוע. בין השאר ביקרה בחיפה ובטקס חנוכת בית גולדמינץ בנתניה וכן חנכה את המכון לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים שנקרא על שמה.
המלכה אליזבת נפטרה בבריסל בגיל 89 ב-23 בנובמבר 1965. היא נקברה בחלקת הקבורה מלכותית בכנסיית ליידי ליקן, בבריסל. היא הייתה האבירה ה-1015 במסדר המלכותי של המלכה מריה לואיזה.
תאריה

25 ביולי 1876 עד 2 באוקטובר 1900: הוד רוממותה אליזבת, דוכסית בבוואריה Her Royal Highness Duchess Elisabeth in Bavaria.
2 באוקטובר 1900 ועד 17 בדצמבר 1909: הוד רוממותה אליזבת, נסיכת הבלגים, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה, דוכסית סקסוניה, דוכסית בבוואריה Her Royal Highness Princess Elisabeth of Belgium, Princess of Saxe-Coburg and Gotha, Duchess of Saxony, Duchess in Bavaria
17 בדצמבר 1909 עד 17 בפברואר 1934: הוד מלכותה, המלכה של הבלגים Her Majesty The Queen of the Belgians.
17 בפברואר 1934 עד 23 בנובמבר 1965: הוד מלכותה, מלכת הבלגים Her Majesty Queen Elisabeth of Belgium
הערות שוליים

↑  The Padre of Isleta ,Keleher and Chant, הוצאת Sunstone Press, 2009, עמוד 94
↑  The Indian sentinel,1920, מאת: W.A.Keleher, כרך 2, עמ': 22-23
↑  אליזבט מבוואריה - פעילותה להצלת יהודים בתקופת השואה, באתר יד ושם (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260879405171  PLWABN: 9810637425305606  BnF: cb120053354 (data)  GND: 120107112  ISNI: 0000 0001 1873 0050  LCCN: n85380542  MusicBrainz: 34f9e900-d90e-4e22-b05e-a2dc7ad06060  NTA: 075105691  PIC: 386540  RERO: 02-A000057088  RKD: 25984  SNAC: w6bg301b  SUDOC: 028163796  ULAN: 500193197  VcBA: 495/201253  VIAF: 11310688   WorldCat (עם VIAF): 11310688 
תמונת האירוסין של אליזבת ואלברט
המלכה אליזבת (בשמלה לבנה) והמלך במהלך ביקורם באיסלטה פואבלו בניו מקסיקו בשנת 1919 עם הכומר אנטון דוצ'ר
המלכה בביקורה בקיבוץ לוחמי הגטאות (1959)
אנדרה אזולאי

| --- | --- |

 לידה:  17 באפריל 1941 (בן 83) אסואירה, מרוקו מרוקו 
 מדינה:  מרוקו מרוקו
 השכלה:  המרכז להכנת עיתונאים של פריז 
 מעסיק:  פאריבה 
 תפקיד:  יועץ פוליטי
 השקפה דתית:  יהדות 
 בן או בת זוג:  קטיה בראמי (1966–?) 
 פרסים והוקרה:  פרס צפון–דרום (2014)  הצלב הגדול של מסדר המופת האזרחי (2000)  מדליית אנדלוסיה (2020)  הצלב הגדול של מסדר אלפונסו העשירי החכם (29 בפברואר 2024)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון (2006)  טבעות הסובלנות (2014)  מפקד בלגיון הכבוד  אביר הצלב הגדול של השמש של פרו  מפקד במסדר הכתר 
 
אנדרה אזולאי (בצרפתית: André Azoulay; בערבית: أندري أزولاي; נולד ב-17 באפריל 1941) הוא יהודי ממוצא מרוקאי שמשמש יועץ בכיר למלך מרוקו, מוחמד השישי. אזולאי מכהן בתפקיד עוד מזמן כהונת אביו של מוחמד, המלך חסן השני.
ביוגרפיה

אזולאי נולד באסואירה, עיר נמל במרוקו לחוף האוקיינוס האטלנטי, בין קזבלנקה לאגאדיר. ב-1966, היגר אזולאי לפריז, בדומה למאות אלפי יהודים אחרים שעזבו את מרוקו.
ביוגרפיה > יחסים עם מלך מרוקו

עוד בשנות השבעים, הטיל עליו המלך להקים את "זהות ודו-שיח", ארגון ששם לו למטרה לטפח ולשמר את הזהות התרבותית של יהודי צפון-אפריקה, ולקיים דיאלוג מתמיד בין יהודים וערבים, ולמען שלום במזרח התיכון, מה שאף זיכה אותו בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון ב-2006. אזולאי נטל חלק במעורבות של חסן השני בתהליך השלום ובארגון הפגישות הראשונות בארמון המלך בין משה דיין לתוהאמי, שהביאו לשלום עם מצרים. במסגרת תפקידו כיועץ המלך יזם מגעים עם פלסטינים ומנהיגי מדינות ערב ואת "כנס קזבלנקה", אשר היווה את ה"טריגר" לשיחות השלום בין ישראל והפלסטינים. בשנות התשעים, לאחר הזמנה אישית ממלך מרוקו, חסן השני, אזולאי החל לייעץ למלך מרוקו.
לחסן השני היו קשרים בלתי רשמיים עם מדינת ישראל, ואזולאי הגיע למרוקו במטרה לגייס משקיעים זרים עבור המדינה, כשבאמתחתו ניסיון רב במערכות כלכליות שונות ובהן הבנק השלישי בגודלו בצרפת, שם שימש כמנהל בכיר וחבר-פעיל בארגונים חברתיים שונים. בשנת 1999, לאחר פטירת אביו, עלה על כס המלוכה יורש העצר, מוחמד השישי, והותיר את אזולאי כיועץ בכיר לענייני כלכלה, מה שתרם רבות ליציבות המערכת הכלכלית ולתמיכה במלך הצעיר. קשריו האישיים של אזולאי בעולם העסקים הבינלאומי הביאו למרוקו אנשי עסקים מתחומים שונים. מקומם של הישראלים לא נפקד, ובתחומי הנדל"ן, תיירות, חקלאות, שירותים ואחרים מגלגלים מאות מיליוני אירו בשנה.
ביחד עם סרז' ברדוגו, נשיא קהילת יהודי מרוקו ושר התיירות לשעבר, פנה אזולאי ל"יד ושם" כדי שמלך מרוקו לשעבר, מוחמד החמישי (סבו של המלך הנוכחי), ירשם כחסיד אומות העולם כהערכה על פועלו בהצלת יהודי מרוקו בזמן השואה. לגרסה זו יש מתנגדים. ישנה מחלוקת האם אכן ניתן לתאר את המלך כמגן היהודים בזמן המלחמה. בעוד שהוא התנגד באופן הצהרתי לצעדים אנטי-יהודיים מצד משטר וישי, הוא עצמו חתם על הצווים שהכניסו אותם לתוקף. באשר לסוגיית חסיד אומות העולם, קבעו אנשי "יד ושם" כי המלך מוחמד החמישי אינו עומד בקריטריונים של "פנייה רשמית של הנאצים להסגרת היהודים", וכי המלך לא "העמיד עצמו בסכנת חיים". לטענת ברדוגו, המלך הציל חיים רבים, ואף קיבל משלחת יהודים בעת המלחמה, והבטיח להם את חסותו על הקהילה היהודית במרוקו.
משפחתו

בתו, אודרה אזולאי, היא מזכ"לית אונסק"ו. קודם לכו כיהנה בממשלת צרפת של מנואל ואלס כשרת התרבות.
הערות שוליים

↑  פייר או לא?, השבועון המצרי "אל-אהראם", 6 - 12 בספטמבר 2007
1 2 3  אוניברסיטת בן-גוריון העניקה תואר ד"ר כבוד לאנדרה אזולאי, דובר האוניברסיטה-ארכיון הודעות ואירועים- ארכיון חדשות, 23 במאי 2006
↑  הולכת עם כמון וחוזרת עם זעתר, אתר הסתדרות המורים בישראל, כתבי עת ומאמרים-פנים- הקרן לקידום מקצועי- גיליונות 1999 -גיליון 11, אוקטובר 99
↑  אנשים יקרים באמצע הדרך: אנדרה אזולאי TheMarker Café, 12 בינואר 2008
↑  מאמרים, המלך שהציל את יהודי מרוקו, באתר News1 מחלקה ראשונה, 2 במרץ 2008
↑  אנשים טובים באמצע הדרך: סרג' ברדוגו, TheMarker Café, פורסם ב-12 בינואר 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007356380705171  GND: 141797452  ISNI: 0000 0000 9453 6973  LCCN: n2008061870  SUDOC: 191650625  VIAF: 139139161   WorldCat (עם VIAF): 139139161
הפרש הכחול (וסילי קנדינסקי)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  וסילי קנדינסקי 
 תאריך יצירה:  1903 
 טכניקה וחומרים:  משטח קרטון, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  60 ס״מ 
 גובה:  55 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  אקספרסיוניזם 
 מיקום:  רוסיה, גרמניה
 
הפרש הכחול (בגרמנית: Der Blaue Reiter) הוא ציור שמן מעשה ידי האמן הרוסי וסילי קנדינסקי משנת 1903 בבוואריה. היצירה נמצאת כיום באוסף פרטי בציריך, ושמה זהה לשמו של אלמנך ולשמה של תנועת האמנות "הפרש הכחול" שקנדינסקי ייסד בשנות ה-1910 המוקדמות יחד עם פרנץ מארק.
רקע

קנדינסקי נולד במוסקבה בשנת 1866, בנם היחיד של סוחר תה. כאשר הוריו התגרשו, נשלח להתגורר עם דודתו, שם נחשף לראשונה לקסם הצבעים. באוניברסיטה בחר ללמוד כלכלה ומשפטים, וסיים את מבחניו "בקלות". זמן קצר לאחר שנישא לבת דודתו, נתקל בציור מסדרת "ערימות השחת" של קלוד מונה, דבר שהעמיד אותו בפני דילמה – האם להמשיך בקריירה אקדמית כפרופסור או לפנות לאמנות. הוא בחר ללמוד ציור, ובשנת 1896, כשהיה בן שלושים, עבר למינכן שבגרמניה.
תיאור היצירה

הציור מתאר פרש לבוש בגלימה כחולה הדוהר בשדה על גבי סוס לבן, כשמאחוריו נראית חורשה. היצירה מהווה ציון דרך משמעותי בהתפתחותו האמנותית של קנדינסקי, שסגנונו נע בין אימפרסיוניזם לאמנות המופשטת המודרנית, שבה היה מחלוצי הדרך. זהו אחד מציוריו האחרונים בסגנון האימפרסיוניסטי, והוא מכיל ניצנים מוקדמים של ההפשטה שתאפיין את יצירתו בהמשך. הצבע הכחול, בפרט, נודע למשמעות רוחנית עבורו, כמו גם עבור חברו הצייר הגרמני פרנץ מארק.
מלבד חשיבותו האמנותית, היצירה נושאת משמעות נוספת, שכן שמה, "הפרש הכחול", שימש מאוחר יותר כשמה של קבוצת אמנים מתקדמים שקנדינסקי ייסד בשנת 1911. קבוצה זו פרסמה אלמנך בשם זה וארגנה תערוכות שבהן הציגה את יצירותיה.
ראו גם

הפרש הכחול
אלכסיי פון יבלנסקי
אקספרסיוניזם
הערות שוליים

↑  Düchting, Hajo. Wassily Kandinsky, 1866-1944. Taschen. pp. 7–9.
אמנון סטרשנוב

| --- | --- |
הפרקליט הצבאי הראשי, תת-אלוף סטרשנוב
הפרקליט הצבאי הראשי, תת-אלוף סטרשנוב
 לידה:  24 ביולי 1947 (בן 77) פרדס חנה-כרכור, פלשתינה (א"י)
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1967–1991 (כ־24 שנים)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 שופט צבאי, הפרקליט הצבאי הראשי
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים   מלחמת יום הכיפורים   מלחמת לבנון הראשונה   המערכה ברצועת הביטחון
 תפקידים אזרחיים
 שופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב
 
אמנון סטרשנוב
אמנון סטרשנוב (בעבר היה ידוע גם כאמנון נבו; נולד ב-24 ביולי 1947) הוא שופט בדימוס בבית המשפט המחוזי בתל אביב אשר כיהן כפרקליט הצבאי הראשי בדרגת תת-אלוף וכנשיא בית הדין העליון של התאחדות הכדורגל בישראל. כיום הוא עוסק בבוררות וגישור בשוק הפרטי, וכן משמש כיועץ למשרד עורכי הדין "כהן סטרשנוב".
ביוגרפיה

סטרשנוב נולד בפרדס חנה בן להנס וחווה ולמד בבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה. בשנים 1964–1968, למד לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית במסגרת העתודה האקדמית. במהלך הלימודים, עשה קורס מ"כים ובמלחמת ששת הימים לחם בקרבות בירושלים במסגרת חטיבה 16. ב-1968 החל לשרת בפרקליטות הצבאית, כיהן כפרקליט צבאי ושימש כתובע פיקוד צפון וכשופט צבאי שם. בשנת 1976 הוא ניהל את התביעה נגד המחבל שנתפס מהפיגוע במלון סבוי.
במקביל, שימש בסוף שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70 כשופט כדורגל, כולל שיפוט בליגת העל בכדורגל (שבאותה עת נקראה הליגה הלאומית).
ביוגרפיה > בצה"ל

בסוף שנות ה-70 כיהן סטרשנוב כתובע הצבאי הראשי. בשנים 1977–1980 שידר בגלי צה"ל פינה, כתובע צבאי ראשי. הוא השתתף בחקירת אסון הנ"ד ניהל את התביעה במשפטו של האלוף מיכאל ברקאי, את משפט המחבלים מפיגוע כביש החוף ואת התביעה נגד הנאשמים בפגיעה בחיילי צה"ל בעת ההתנגדות לפינוי גן הירק של נאות סיני. במהלך כהונתו, בתחילת שנות ה-80 השתתף בקורס מתקדם לפרקליטים צבאיים בבית הספר למשפט צבאי של צבא ארצות הברית בווירג'יניה. בשנת 1982 מונה סטרשנוב לנשיא בתי המשפט הצבאיים ביהודה ושומרון. בתפקיד זה היה אב בית הדין שדן את רוצחו של אהרן גרוס בחברון. בשנים 1984–1986 שירת כסגן הפרקליט הצבאי הראשי.
ב-1986 מונה לפרקליט הצבאי הראשי, תפקיד אותו מילא עד 1991. באותה עת היה ידוע בשמו המעוברת אמנון נבו. זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד, בעקבות פרסומים בתקשורת, בחן את האישומים בפרשת עיזאת נאפסו והודיע לבית המשפט העליון שחוקרי השב"כ שיקרו במשפט הזוטא ושטענותיו של נאפסו על העינויים בחקירתו נכונות בעיקרן.
במהלך כהונתו פרצה האינתיפאדה וסטרשנוב הורה לפתוח בחקירה בלא מעט מקרים בהם חיילים הואשמו בפגיעה שלא כדין בפלסטינים. במהלך שנת 1989 החליט שלא להעמיד לדין את אל"ם יהודה מאיר שעל פי הנטען הורה לשבור גפיים לעצורים פלסטיניים. החלטתו זו נהפכה על ידי בג"ץ שקבע שהוא לקה בחוסר סבירות קיצונית.
בעקבות משפט גבעתי ב' בו הואשמו חיילים בהכאת פלסטינים עצורים וטענו שהפקודות הגיעו מהפיקוד הבכיר, הורה סטרשנוב על פתיחה בחקירה נגד אפי איתם ודרש מיצחק מרדכי להגיב להאשמות שעלו נגדו. סטרשנוב ספג ביקורת רבה על שהוא פוגע בחיילי צה"ל הנאבקים בטרור. בעקבות הרצחו של צ'רלי שלוש ובמענה לביקורת שחיילים אינם יורים במקרי סכנת חיים מפחד שיועמדו לדין, טען שהוא סגר עשרות תיקים של חיילים שעמדו בסכנת חיים פחותה מזו של שלוש.