stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היורד למעלה

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  אלעד קידן
 הופק בידי:  איתן מנצורי  יהונתן דובק  אלי מאירוביץ'  דני גולדברג
 תסריט:  אלעד קידן
 עריכה:  אריק להב ליבוביץ'
 שחקנים ראשיים:  איתי טיראן  אורי קלאוזנר
 מוזיקה:  תיירי קרובי
 צילום:  ירון שרף
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברה מפיצה:  יונייטד קינג
 הקרנת בכורה:  דצמבר 2015
 משך הקרנה:  105 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט קומדיה 
 תקציב:  2,410,467 ש"ח
 הכנסות:  8389 צופים בישראל
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
היורד למעלה הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2015 בכתיבתו ובבימויו של אלעד קידן, עם איתי טיראן ואורי קלאוזנר בתפקידים הראשיים.
העלילה מתרחשת בחיפה ובעיקר במדרגות המחברות את הכרמל לעיר התחתית. שני גיבורי הסרט צועדים כל הסרט במדרגות האלה, אחד יורד בהן כדי לעזוב את מדינת ישראל והשני עולה בהן כדי למצוא טבעת שאשתו איבדה.
הסרט זכה בשלושה פרסי אופיר בטקס פרסי אופיר לשנת 2015:
פרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר – אלעד קידן
פרס אופיר לפסקול הטוב ביותר – ויטלי גרינשפן, אביב אלדמע
פרס אופיר לעריכה הטובה ביותר – אריק להב ליבוביץ'
הסרט היה מועמד לפרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר, זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, השתתף בבחירה הרשמית של ההקרנות מיוחדות בפסטיבל הקולנוע בקאן, הוקרן בטרום בכורה בפסטיבל קולנוע דרום והיה מועמד לפרס האקדמיה האירופית לקולנוע.
תקציר העלילה

אורי (איתי טיראן) הוא משורר חיפאי מתוסכל שחברתו עזבה אותו והוא מחליט לעזוב את ישראל כטרמפיסט בספינת מסחר שהציע לו ידידו הקברניט (ערן בוהם). הוא מתחיל לרדת במדרגות מהכרמל עד לנמל חיפה ובדרך נפגש בכמה ממכריו.
הראשון הוא נוצה (שלומי אברהם), לבוש במדי צבא ומזכיר לאורי שהוא יוצא עם היחידה לתרגיל במילואים. אורי אומר שאין לו כוונה לצאת כעת למילואים וכשקצינת הקישור מתקשרת אליו הוא ממציא סיפור שקרי שאינו מסוגל כעת לצאת למילואים.
הוא ממשיך לרדת ונפגש בגידי (שגיא מינץ), חבר שלו מבית הספר אותו לא ראה זמן רב. גידי עומד למשפט על הצתת רכבה של גרושתו ואיתי מסכים ללוות אותו לבית המשפט ולתת לשופטת (עביר חדאד) עדות שקרית על יושר ליבו של גידי.
משה (אורי קלאוזנר) הוא מורה לשעבר, שמתפרנס בדוחק מסחרחרת סוסים לילדים. הוא גר בעיר התחתית ונשוי לנאוה (מיכאלה עשת). נאוה מגלה לו כי איבדה את העגיל שקבלה ממנו לרגל נישואיהם ומשה מחליט לעלות במדרגות לכרמל ולחפש את העגיל.
בדרך הוא פוגש את ידידו עורך הדין הערבי (גסאן עבאס) ומציע לו לפתוח בשותפות את מוזיאון הנכבה אבל נתקל בסירוב. הוא ממשיך לעלות ונתקל בגננת שלו (שושיק שני), שהיא כעת חולה סיעודית.
אורי ומשה נפגשים באמצע הדרך. משה היה מחנך של אורי והם משוחחים ומעלים זכרונות על חברי כיתה ג1 ונפרדים לדרכם. בכניסה לנמל נפגש אורי בשלושת חבריו לרביעיית ברברשופ והם שרים את "לאור הירח הכסוף" ונפרדים ממנו. הוא עולה לאנייה והקברניט מודיע לו כי ללא ביטוח לא יוכל להפליג. אורי ממהר לעיר לסדר לו ביטוח, אך מאחר את האנייה והקברניט זורק לו את תיקו שנופל למים. אורי המתוסכל עולה על הכרמלית, פוגש שם בחורה (שרון טל) ומנסה להתחיל איתה, אך היא מגלה לו כי יש לה חבר.
משה ממשיך בחיפושיו, נכנס לקניון ופוגש בסבתא (נעמי פולני), שמנסה לשכנע את נכדה לעלות על סוס בסחרחרה של משה ועוזר לה בשכנוע הנכד. לאחר זמן הוא פוגש בשאול מרגי (אוהד שחר), שמסתבר שהוא המאהב של נאוה וכי את העגיל שהוא מחפש, היא שכחה בחדרו.
בסוף היום שני הגיבורים, העולה והיורד, נשארים מתוסכלים.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| איתי טיראן | אורי |  |
| אורי קלאוזנר | משה |  |
| מיכאלה עשת | נאווה | אשתו של משה |
| גסאן עבאס |  | עורך דין |
| שושיק שני | שושי | גננת |
| שלומי אברהם | נוצה | חבר למילואים של אורי |
| אוהד שחר | שאול מרגי | מאהב של נאווה |
| נעמי פולני |  | סבתא בקניון |
|  עביר חדאד |  | שופטת |
| אלעד קידן |  | קלדן בבית משפט |
| שגיא מינץ | גידי | חבר ילדות של אורי |
| שרון טל | נעמה | נוסעת בכרמלית |
| ערן בוהם |  | קברניט |
הערות שוליים

1 2  נירית אנדרמן, איך הפך אלעד קידן מסטודנט שאף אחד לא מבין להבטחה הגדולה של הקולנוע הישראלי?, באתר הארץ, 4 בדצמבר 2015
↑  מתן שירם, ‏הנעה דרומית, באתר גלובס, 4 ביוני 2015
↑  מור דרעי, עכבר העיר, "באבא ג'ון" הוא הזוכה הגדול של האופיר, באתר הארץ, 22 בספטמבר 2015
↑  מתן שירם, ‏אלה הסרטים הישראלים שיתחרו השנה על פרסי אופיר, באתר גלובס, 11 באוגוסט 2015
↑  נירית אנדרמן, "היורד למעלה" של אלעד קידן הוא הזוכה בפסטיבל הסרטים חיפה, באתר הארץ, 4 באוקטובר 2015
↑  שני ליטמן, שני סרטים שהופקו בישראל ישתתפו בפסטיבל קאן, באתר הארץ, 16 באפריל 2015
↑  נירית אנדרמן, בכורה בפסטיבל קולנוע דרום לשני סרטים ישראליים, באתר הארץ, 4 במאי 2015
↑  נירית אנדרמן, הסרטים הישראלים "היורד למעלה" ו"מיתה טובה" יתמודדו על פרסי האקדמיה האירופית לקולנוע, באתר הארץ, 8 בספטמבר 2015
רוני רוס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 בנובמבר 1949 (בת 74) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים  מכון ויצמן למדע  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס 
 
רוני רוס (נולדה ב-8 בנובמבר 1949) היא מחלוצות ההיי-טק בישראל. מנכ"לית חברת ההיי-טק "Panorama Software"(אנ'), דירקטורית ופעילה חברתית. היזמת הראשונה שמכרה טכנולוגיה לחברת מיקרוסופט והאישה הראשונה בישראל שביצעה אקזיט.
ביוגרפיה

רוני רוס-פירון נולדה בתל אביב לאביבה ומיכאל פירון, עורך דין בולט ופעיל פוליטי. שני אחיה אף הם עורכי דין. דודה היה הטייס צבי זיבל.
בשירותה הצבאי שימשה כמש"קית ח"ן בחיל האוויר. החלה ללמוד לתואר ראשון במתמטיקה וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים וסיימה לימודים אלה בהצטיינות באוניברסיטת תל אביב. בעלת תואר שני במדעי המחשב ממכון ויצמן למדע (סיימה בשנת 1975), ותואר שני במנהל עסקים (MBA), בהתמחות שיווק, מאוניברסיטת תל אביב (סיימה בשנת 1980, מצטיינת דיקן). את הדוקטורט שלה עשתה בתחום מדעי המחשב ב-UCLA (סיימה ב-1989).
החלה את הקריירה שלה כתוכניתנית בחברת סאיטקס. בין השנים 1980–1983 שימשה כמנהלת מערכות המידע בחברת "כיתן". בין השנים 1983–1986 עבדה בפיתוח עסקי בחברת "קונתהל".
בשנת 1993 ייסדה בישראל את חברת פנורמה, שעוסקת בפיתוח מוצרי תוכנה לתחום הבינה העסקית. את עיקר הפיתוח מימנה בעצמה. בשנת 1996 מכרה את טכנולוגית OLAP שפיתחה החברה לחברת מיקרוסופט תמורת כ-20 מיליון דולר. לאחר מכן החלה החברה להתמחות בפתרונות בינה עסקית המשלימים טכנולוגיה זו וכן פיתחה מערכות בינה עסקית שמתממשקות עם מערכות של חברת SAP. בשנת 2003 מטה החברה עבר לקנדה. בעקבות זאת, רוס העתיקה את מקום מגוריה למשך מספר שנים לטורונטו.
בשנת 2007 השתתפה כמשקיעה בעונה השנייה של תוכנית היזמות "הכרישים", ששודרה בערוץ 10.
בשנת 2012 ייסדה את חברת פרו-פרו, שפיתחה תכשיטים שניתנים להדבקה על הגוף.
כיהנה כדירקטורית בחברות ציבוריות, ממשלתיות ופרטיות. משקיעה ומלווה חברות הזנק.
מרצה בנושאי יזמות, טכנולוגיה ומוטיבציה עסקית. שימשה כמנטורית במכללת אפקה.
הייתה נשואה לגדעון רוס עד לפטירתו במאי 2023, ואם לשניים. מתגוררת בתל אביב.
פעילות ציבורית וחברתית

הייתה חברת דירקטוריון בחברת "פאנדטק" (בין השנים 2005-2000).
הייתה חברת דירקטוריון בחברת "רדקום" (בין השנים 2007-2002)
הייתה נשיאה של פורום הנשים הבינלאומי (International Women’s Forum) בישראל (בין השנים 2015-2013)
חברה בארגון בוגרי וורטון רקנאטי
חברה באגודות ידידי מכון ויצמן למדע וידידי האופרה בתל אביב
חברת חבר הנאמנים של מכללת "אפקה"
חברת ועד קהילת צהלה (השכונה בה היא מתגוררת)
הערות שוליים

↑  מיקרוסופט רכשה טכנולוגיה מחברת פנורמה הישראלית, באתר גלובס, 31 באוקטובר 1996
↑  רוני רוס, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
↑  טלי חרותי-סובר, הכרישים מריחים דם, באתר הארץ, 15 ביולי 2007
↑  מדבקת הפנינים שלך, באתר ‏מאקו‏, 18 במרץ 2012
↑  שרשרת המנטורים באפקה, באתר מכללת אפקה
סנטו אנטאו

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  האוקיינוס האטלנטי 
 קואורדינטות:  17°04′11″N 25°10′16″W﻿ / ﻿17.069722222222°N 25.171111111111°W﻿ / 17.069722222222; -25.171111111111
 ארכיפלג:  איי כף ורדה
 סוג:  אי געשי
 שטח:  785 קמ"ר קמ"ר
 אורך:  40 קילומטר
 רוחב:  20 קילומטר
 גובה מרבי:  1,979  מטר מטר
 נתונים מדיניים
 מדינה:  כף ורדה
 אוכלוסייה:  47,124
 אזור זמן:  UTC-1
 מגלה:  מגלי ארצות פורטוגזים
 תאריך גילוי:  1462
  (למפת כף ורדה מוגדלת) פראיה מינדלו סנטה מריה אסומאדה האוקיינוס האטלנטיסנטו אנטאו(למפת כף ורדה רגילה) פראיה מינדלו סנטה מריה אסומאדה האוקיינוס האטלנטיסנטו אנטאו
 
פורטו נובו
נוף של הרי Vale do Paúl, עם מטעי טרסות.
סנטו אנטאו (בפורטוגזית "אנטוני הקדוש") הוא האי המערבי ביותר של כף ורדה. בגודל 785 קמ"ר (303 מ"ר), הוא הגדול מקבוצת איי ברלבנטו, והאי השני בגודלו של כף ורדה.  האי הקרוב ביותר הוא סאו ויסנטה מדרום־מזרח, מופרד על ידי מיצר ים Canal de סאו ויסנטה. אוכלוסייתו הייתה 38,200 באמצע 2019, מה שהופך אותו לאי הרביעי המאוכלס ביותר בכף ורדה אחרי סנטיאגו, סאו ויסנטה וסאל. העיר הגדולה ביותר באי היא פורטו נובו (כף ורדה) (Porto Novo, Cape Verde) הממוקמת על החוף הדרומי (9,310 תושבים בשנת 2010). העיר פורטו נובו המשמשת גם כמרכז מוניציפלי של מחוז פורטו נובו (אנ')
היסטוריה

האי התגלה ב-1461 או 1462 על ידי המגלה הפורטוגלי דיוגו אפונסו (Diogo Afonso), יחד עם האיים סאו ויסנטה וסאו ניקולאו. התיישבות באי החלה במחצית הראשונה של המאה ה-16. היישוב העיקרי היה Ribeira Grande. יישובים נוספים כמו פונטה דו סול, פומבס ופורטו נובו התפתחו במאה ה-19. בשנת 1732 נוצרה עיריית סנטו אנטאו, עם מושבה בעיירה Ribeira Grande בשנת 1867 היישוב חולק לעיריית פול (המכסה את שטחם של פול ופורטו נובו הנוכחיים) ועיריית ריבירה גרנדה. שאוחדו ב-1895 לעירייה אחת. הרשויות פול וריבירה גרנדה נוצרו מחדש ב-1917.עיריית פורטו נובו נוצרה בשנת 1962 כאשר הקהילות של סאו ז'ואאו בפטיסטה וסנטו אנדרה הופרדו מהעירייה הישנה יותר של פול.
גאוגרפיה

אורכו של סנטו אנטאו (26.56 מייל) (מזרח-מערב) 42.75 ק"מ (מזרח-מערב) ורוחבו 23.97 ק"מ (14.89 מייל) (צפון-דרום). האי ממוצא וולקני והררי מאוד, מאופיין בשתי רמות גבוהות כמה עמקי נהר תלולים. בחלק הדרומי של האי יש אקלים מדברי, בעוד שהצפון מזרח והגבהים הגבוהים יותר צחיחים למחצה.
גאוגרפיה > נהרות

הנהרות העיקריים של סנטו אנטאו הם:
ריבירה דה אלטו מירה (Ribeira de Alto Mira)
ריבירה דה קרוז
ריבירה דה גרסה (Ribeira da Garça)
ריבירה גרנדה (Ribeira Grande (stream))
ריבירה דה ג'נלה
ריבירה דו פול
ריבירה דה פאטאס
ריבירה דה טורה
הולנדי מעופף (מפרשית)

הולנדי מעופף היא מפרשית תחרותית המציגה ביצועים משופרים. הסירה מצוידת בגוף מעוגל, רצועת איזון להגאי וטרפז לאיש הצוות.
היסטוריה

הדגם פותח בתחילת שנות ה-50 בהולנד, שטח המפרש הגדול שלו ליחידת משקל מאפשר לו לטוס בקלות בעת הפלגה בקדמית. ב-1957 הוחלט כי דגם זה יחליף את דגם ה Sharpie. ההולנדי המעופף נתנה את הופעת הבכורה האולימפית שלה באולימפיאדת רומא (1960), ופרשה כספורט אולימפי לאחר אולימפיאדת ברצלונה (1992).
הולנדי מעופף בישראל

הוועד האולימפי האיטלקי הזמין את ועדת השיט הישראלית להשתתף בתחרויות הקדם אולימפיות בהולנדי מעופף שיערכו ב - 1960. מחיר סירה היה כ־10000 דולר. אייל ההון היהודי-איטלקי מאיירס הסכים לתרום שלוש סירות בתנאי שייבנו במספנה באיטליה. ההגאי אריה הראל, איש הצוות יורם גרינברג וצוות מילואים מיכאל (מיקי) איילון הפליגו על הסירות האיטלקיות במבחנים הקדם אולימפיים לרומא 1960. בסוף שנות ה-70 צי ההולנדי המעופף היה גדול מאוד ובכל תחרות השתתפו כ 15 סירות. בשנת 1968 ישראל צורפה לראשונה לאליפות אירופה בדגם הולנדי מעופף, התחרות נערכה באגם בלטון בהונגריה, בהיעדר יחסים דיפלומטיים עם הונגריה הקומוניסטית השייטים עוכבו בווינה, העיתונות בארץ דיווחה של "שערוריית האשרות", בהתערבות מזכ"ל התאחדות השיט ההונגרית אל מול שר החוץ ההונגרי, אושרה כניסתם 48 שעות לפני הזינוק.
צוותים ישראלים שהתחרו בדגם הולנדי מעופף באולימפיאדות

| אולימפיאדה | אתר השיט | צוות | הישג | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| מינכן (1972) | קיל | יאיר מיכאלי ויצחק ניר | 26 | פרשו אחרי השיוט השישי (מתוך שבעה) בעקבות טבח הספורטאים |
| מונטריאול (1976) | קינגסטון | יואל סלע ויהודה מעיין | 17 |  |
| לוס אנג'לס (1984) | לונג ביץ' | יואל סלע ואלדד אמיר | 8 |  |
| סיאול (1988) | פוסאן | יואל סלע ואלדד אמיר | 4 | ויתרו על השיוט השני (מתוך שבעה), מאחר שנערך ביום הכיפורים והפסידו בשל כך הזדמנות לזכות במדליה אולימפית. |
| ברצלונה (1992) | ברצלונה | יואל סלע ואלדד אמיר | 20 |  |
ראו גם

איגוד השייט בישראל
שיט במשחקים האולימפיים
שיט תחרותי
שיט מפרשיות
דגמים אולימפיים (אנגלית)
הערות שוליים

↑  איגוד השיט בישראל, רוח ים סיפורו של השיט התחרותי בישראל, הסיפור שנשאר, 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  KulturNav: 79b67423-7c38-4067-a103-2c1d16802c8f 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אצטדיונים ומתקני ספורט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
וול סטריט

ערך זה עוסק ברחוב וול סטריט. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

הכניסה לבניין הבורסה בניו יורק (מימין) כפי שניתן לראות מוול סטריט
 מידע כללי
 על שם:  החומה שהוקמה בגבולה הצפוני של ניו אמסטרדם
 אורך:  710 מטרים
 מיקום
 מדינה:  ניו יורק, ארצות הברית
 עיר:  ניו יורק
 רובע:  מנהטן
 שכונה:  מנהטן תחתית
 אתרים:  הבורסה לניירות ערך של ניו יורק
 קואורדינטות:  40°42′22″N 74°00′33″W﻿ / ﻿40.706185°N 74.009107°W﻿ / 40.706185; -74.009107
  מפת מיקום  מפה מפורטת    מיקום הרחוב על מפת הרובע הפיננסי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
שלט רחוב
וול סטריט (באנגלית: Wall Street; "רחוב החומה") הוא רחוב ברובע הפיננסי של מנהטן תחתית בעיר ניו יורק, המשתרע לאורך שמונה בלוקים. הוא עובר בין ברודוויי במערב לרחוב סאות' (אנ') והאיסט ריבר במזרח. המונח "וול סטריט" הפך למטונימיה לשווקים, תעשיית השירותים והאינטרסים הפיננסיים בניו יורק וארצות הברית כולה. מעוגנת על ידי וול סטריט, ניו יורק מתוארת כמרכז הפיננסי העיקרי בעולם.
במקור, נודעה וול סטריט בהולנדית בשם "דה ואלסטראט" (de Waalstraat) כשהייתה חלק מניו אמסטרדם במאה ה-17, אם כי מקורות השם משתנים. החומה הייתה קיימת בפועל לאורך הרחוב מ-1685 עד 1699. במהלך המאה ה-17, וול סטריט הייתה שוק סחר עבדים (אנ') ואתר סחר בניירות ערך, כמו גם מיקומו של ההיכל הפדרלי (אנ') ובית העירייה הראשון של ניו יורק. בתחילת המאה ה-19, בתי מגורים ועסקים החלו להשתלט על האזור, כאשר יותר ויותר עסקים הוקמו והחלו להוות את הרוב המוחלט באזור, התרכזה התעשייה הפיננסית של ניו יורק בוול סטריט. במאה ה-20 נבנו כמה גורדי שחקים מוקדמים בוול סטריט, כולל וול סטריט 40, שהיה בעבר הבניין הגבוה ביותר בעולם.
אזור וול סטריט הוא ביתה של הבורסה לניירות ערך בניו יורק, הבורסה הגדולה בעולם לפי שווי שוק כולל, כמו גם הבנק הפדרלי של ניו יורק (אנ'), ובנקים מסחריים וחברות ביטוח רבות. מספר בורסות אחרות למניות וסחורות מוקמו גם הם במרכז מנהטן ליד וול סטריט, כולל בורסת הסחורות של ניו יורק (אנ') ובורסות חוזים עתידיים על סחורות אחרות, והבורסה האמריקאית (אנ'). כדי לתמוך בעסקים שנעשים בבורסות, לחברות ברוקרים רבות היו משרדים בקרבת מקום. עם זאת, ההשפעות הכלכליות הישירות של פעילות וול סטריט מתרחבות ברחבי העולם.
וול סטריט עצמו הוא רחוב צר ומתפתל, העובר מהאיסט ריבר לברודוויי ובעל גורדי שחקים, כמו גם בניין הבורסה של ניו יורק, האנדרטה הלאומית של ההיכל הפדרלי ווול סטריט 1 (אנ') בקצהו המערבי. הרחוב נמצא בקרבת מספר קווי רכבת תחתית ומסופי מעבורות ואתר מרכז הסחר העולמי (1973–2001).
בספטמבר 2011 החלו להתקיים הפגנות המוניות ברחוב, במחאה על המדיניות הכלכלית של ארצות הברית. התנועה קיבלה את השם כיבוש וול סטריט.
היסטוריה > המאה ה-19

בעשורים הראשונים של המאה ה-19, החלו להתקבץ ולקום באזור בתי מגורים ועסקים, אך ככל שעבר הזמן יותר ויותר העסקים קבעו יתד באזור. ההיסטוריון בורווז (Burrows) מתאר זאת כך: "ישנם סיפורים ישנים של בתי מגורים של אנשים, שמוקפים ברעש של עסקים ומסחר והבעליהם מתלוננים כי לא ניתן לעשות דבר בעניין". פתיחתה של תעלת אירי בתחילת המאה ה-19 הביאה, באופן ישיר, לפריחה מוגברת בעסקים של העיר ניו יורק, מכיוון שהיה זה הנמל המזרחי הגדול היחיד שהייתה אליו גישה ישירה דרך נתיבי מים פנימיים לנמלים בימות הגדולות. עקב כך הפכה וול סטריט ל"בירת הכסף של אמריקה".
ההיסטוריון צ'ארלס ר' גייסט טען כי האינטרסים העסקיים בין וול סטריט לבין הרשויות בוושינגטון די. סי., בירת ארצות הברית עד אז, "גוררת מלחמה" מתמשכת. בדרך כלל במהלך המאה ה-19 וול סטריט פיתחה "אישיות ומוסדות ייחודיים" משלה עם מעט התערבות חיצונית.
בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-19, רוב התושבים עברו למידטאון מנהטן בשל השימוש העסקי המוגבר בקצה הדרומי של האי. בעקבות מלחמת האזרחים האמריקנית החלה פריחה בכלכלה הצפונית, שהביאה לשגשוג גדול יותר לערים כמו ניו יורק. על פי אחד התיאורים, היא "הגדירה אותה כמרכז הבנקאות של האומה" המחברת בין "בירת העולם הישן לשאיפות העולם החדש". ג'יי. פי. מורגן יצר נאמנויות ענק; סטנדרד אויל (Standard Oil) של ג'ון ד. רוקפלר עברה לניו יורק. בין השנים 1860 ל-1920, הכלכלה השתנתה מ"חקלאית לתעשייתית לפיננסית" ואף על פי שינויים אלו ניו יורק שמרה על מעמדה והובלתה. לפי ההיסטוריון תומאס קסנר, ניו יורק הייתה שנייה רק ללונדון כבירה הפיננסית של העולם.
בשנת 1884, צ'ארלס דאו (אנ') החל לעקוב אחר מניות, בתחילה החל מ-12 מניות, בעיקר של חברות מסילות ברזל, ובחן את המחירים הממוצעים של אחת עשרה אלה. חלק מהחברות שנכללו בחישובים המקוריים של דאו היו חברת הטבק האמריקאית, ג'נרל אלקטריק, חברת גז לקלד (אנ'), National Lead Company, טנסי פחם וברזל (אנ'), וחברת העורות של ארצות הברית (אנ'). כאשר ה"שיאים והשפלים" הממוצעים עלו בעקביות, הוא ראה בכך מצב של שוק עולה (שוק שורי); אם הממוצעים ירדו, היה זה שוק יורד (שוק דובי). הוא חיבר מחירים וחילק במספר המניות כדי לקבל את ממוצע מדד הדאו ג'ונס שלו. המספרים של דאו היו "אמת מידה נוחה" לניתוח השוק והפכו לדרך מקובלת להסתכל על כל שוק המניות (אנ'). ב-1889 הפך דוח המניות המקורי, "מכתב הצהריים של הלקוחות", לוול סטריט ג'ורנל. תחילה הוא הופץ ברחוב בלבד, ואט אט הפך לעיתון עסקים יומי בינלאומי רב השפעה שפורסם בעיר ניו יורק. לאחר 7 באוקטובר 1896, הוא החל לפרסם את רשימת המניות המורחבת של דאו. מאה שנה לאחר מכן, היו 30 מניות בממוצע המדד.
היסטוריה > המאה ה-20 > תחילת המאה

סופר העסקים ג'ון ברוקס (אנ') כתב בספרו Once in Golconda כי ראה שתחילת המאה ה-20 הייתה תקופת הזוהר של וול סטריט. וול סטריט 23 (אנ'), המטה של חברת ג'יי. פי. מורגן (אנ'), הידוע בשם "הפינה" (The Corner), היה "המרכז המדויק, הן הגאוגרפי והן המטאפורי, של אמריקה הפיננסית ואף של העולם הפיננסי".
לוול סטריט היו יחסים משתנים עם רשויות הממשלה. בשנת 1913, למשל, כאשר הרשויות הציעו מס רכישת מניות בסך 4 דולר, פקידי מניות מחו. במקרים אחרים, פקידי עיר ומדינה נקטו צעדים באמצעות תמריצי מס כדי לעודד חברות פיננסיות להמשיך לעשות עסקים בעיר.
בשנת 1905 נבנה סניף דואר בוול סטריט 60 (אנ'). במהלך שנות מלחמת העולם הראשונה, מדי פעם נעשו מאמצי גיוס כספים לפרויקטים כמו המשמר הלאומי.
ב-16 בספטמבר 1920, בסמוך לפינת וול סטריט ורחוב ברוד (אנ'), הפינה העמוסה ביותר של הרובע הפיננסי ומנגד למשרדי בנק מורגן, אירע פיצוץ עקב פצצה שהונחה במקום (אנ'). באירוע נהרגו 38 איש ו-143 אנשים נפצעו קשה. העבריינים מעולם לא זוהו או נתפסו. עם זאת, הפיצוץ עזר לתדלק את תעמולת "הבהלה האדומה" שהתנהלה באותה עת. דיווח מהניו יורק טיימס:
"הדממה הדומה לבית קברות ששקעה מעל וול סטריט וברודוויי תחתית עם בוא הלילה והשבתת העסקים השתנתה לחלוטין אמש, כאשר מאות גברים עבדו מתחת לאורם של הזרקורים כדי לתקן את הנזק לגורדי שחקים שהוארו מלמעלה למטה ... משרד הבדיקות, הקרוב ביותר לנקודת הפיצוץ, ניזוק באופן טבעי הכי קשה. החזית נוקבה בחמישים מקומות בהם פגעו כנגדו קליעים מברזל יצוק, שהיו עשויים מהחומר המשמש למשקולות חלונות. כל קליע חדר לאבן כסנטימטר או שניים וחתך חתיכות שנעו בין שלושה סנטימטרים ועד סנטימטר בקוטר. עבודת הברזל הדקורטיבי שהגנה על כל חלון נשברה או התנפצה. ... משרד הבדיקה היה לחורבן ... זה היה כאילו כוח רב עוצמה הפך את הבניין ואז הציב אותו שוב זקוף, משאיר את המסגרת ללא פגע, אבל מערבל הכל בפנים."

— 1920
האזור היה נתון לאיומים רבים; איום פצצה אחד ב-1921 הוביל לכך שבלשים אטמו את האזור הרמטית כדי "למנוע חזרה על פיצוץ הפצצה בוול סטריט".
אדריכלות

שורשי האדריכלות של וול סטריט נטועים, בעיקר, בעידן המוזהב. גורדי השחקים הוותיקים יותר נבנו, לעיתים קרובות, עם חזיתות בעלות פיתוחים ועיטורים רבים, שלא היו נפוצים באדריכלות של מבניים עסקיים במשך עשרות שנים. ישנם ציוני דרך רבים בוול סטריט, שחלקם הוקמו כמטה הבנקים. אלו כוללים:
האנדרטה הלאומית של ההיכל הפדרלי (וול סטריט 26), נבנה בשנים 1833–1842. הבניין, ששיכן בעבר את בית המכס של ארצות הברית (אנ') ולאחר מכן את משרד המשנה (אנ'), הוא כעת מונומנט לאומי.
וול סטריט 55 (אנ'), שהוקם בשנים 1836–1841 כמרכז סוחרים בן ארבע קומות, הפך לבית המכס של ארצות הברית בסוף המאה ה-19. הרחבה בשנים 1907–1910 הפכה אותו לבניין בנק העיר הלאומי בן שמונה קומות.
וול סטריט 14, גורד שחקים בן 32 קומות עם פירמידה מדורגת בת 7 קומות, נבנה בשנים 1910–1912 והורחב בשנים 1931–1933. היה במקור בניין Bankers Trust Company (אנ').
וול סטריט 23 (אנ'), מטה בן ארבע קומות שנבנה ב-1914, נודע כ"בית מורגן" ושימש במשך עשרות שנים כמטה הבנק J.P. Morgan & Co. (אנ'), ולפי כמה חשבונות, נחשב לכתובת חשובה בפיננסים האמריקאיים. נזק קוסמטי מההפצצה בוול סטריט (אנ') מ-1920 עדיין נראה בצד וול סטריט של בניין זה.
וול סטריט 48 (אנ'), גורד שחקים בן 32 קומות שנבנה בשנים 1927–1929 כבניין Bank of New York & Trust Company.
וול סטריט 40, גורד שחקים בן 71 קומות שנבנה בשנים 1929–1930 כבניין חברת בנק מנהטן (אנ'); מאוחר יותר הוא הפך לבניין טראמפ.
וול סטריט 1, גורד שחקים בן 50 קומות שנבנה בשנים 1929–1931 והורחב בשנים 1963–1965. היה ידוע בעבר כבניין ה-Irving Trust Company ובניין בנק אוף ניו יורק.
וול סטריט 75, נבנה ב-1987. הוא נבנה כמטה האמריקאי של ברקליס אף על פי שמספר חברות שכרו שטח בבניין לאחר פתיחתו. הוא הוסב בשנים 2006–2009 לבניין עירוב שימושים עם דירות ובית מלון.
וול סטריט 60, נבנה בשנת 1988. זה היה בעבר המטה של J.P. Morgan & Co. לפני שהפך למטה האמריקאי של דויטשה בנק. זהו מטה בנק ההשקעות הגדול האחרון שנותר בוול סטריט.
עוגן מרכזי נוסף לאזור הוא בניין הבורסה של ניו יורק (אנ') בפינת רחוב ברוד (אנ'). הוא בית משכנה של הבורסה לניירות ערך בניו יורק, שהיא, ללא ספק, הבורסה הגדולה בעולם לפי שווי שוק של החברות הרשומות בה, ב-28.5 טריליון דולר נכון ל-30 ביוני 2018. רשויות העיר מבינות את חשיבותה, ומאמינות שהיא "גדלה מעל המקדש הנאו-קלאסי שלה בפינת וול סטריט וברוד", ובשנת 1998, הציעו תמריצי מס משמעותיים כדי לנסות לשמור אותה ברובע הפיננסי. התוכניות לבנייה מחדש עוכבו בגלל פיגועי 11 בספטמבר. הבורסה עדיין שוכנת באותו אתר. הבורסה היא המקום לכמות גדולה של טכנולוגיה ונתונים. לדוגמה, כדי להכיל את שלושת אלפים האנשים שעובדים ישירות בקומת הבורסה נדרשים 3,500 קילוואט חשמל, יחד עם 8,000 מעגלי טלפון ברצפת המסחר בלבד, ו-320 קילומטרים של כבלי סיבים אופטיים מתחת לפני הקרקע.
חשיבות > כמנוע כלכלי > כלכלת ניו יורק

הפרופסור לפיננסים צ'ארלס ר' גייסט כתב כי הבורסה והעיר הפכו "שזורים זה בזה באופן בלתי נפרד בכלכלת ניו יורק". שכר בוול סטריט, במונחים של משכורות ובונוסים ומיסים, הוא חלק חשוב מהכלכלה של העיר ניו יורק, מטרופולין התלת מדיני וארצות הברית. העיר ניו יורק, המעוגנת על ידי וול סטריט, נקראה העיר החזקה ביותר כלכלית והמרכז הפיננסי המוביל בעולם. ככזו, נפילה בכלכלת וול סטריט עלולה להיות בעלת "השפעות קשות על הכלכלות המקומיות והאזוריות". בשנת 2008, לאחר ירידה בבורסה, שמשמעותה הייתה פחות 18 מיליארד דולר בהכנסה חייבת במס, היה גם פחות כסף זמין עבור "דירות, רהיטים, מכוניות, ביגוד ושירותים".
ההערכות משתנות לגבי מספר ואיכות המשרות הפיננסיות בעיר. אחת ההערכות הייתה שחברות בוול סטריט העסיקו קרוב ל-200,000 עובדים ב-2008. הערכה נוספת הייתה שבשנת 2007, תעשיית השירותים הפיננסיים, שהרוויחה 70 מיליארד דולר, הפכה ל-22% מהכנסות העיר. הערכה נוספת משנת 2006 הייתה כי ענף השירותים הפיננסיים מהווה 9% מכוח העבודה בעיר ו-31% מבסיס המס. הערכה נוספת משנת 2007 שניתנה על ידי סטיבן מלאנגה (אנ') ממכון מנהטן לחקר מדיניות (אנ') הייתה שתעשיית ניירות הערך מהווה 4.7 אחוז מהמשרות בעיר ניו יורק אך 20.7 אחוז מהשכר שלה, והוא העריך שיש בניו יורק 175,000 משרות בענפי ניירות ערך (שתיהן באזור וול סטריט ומרכז העיר) משלמים בממוצע 350,000 דולר בשנה. בין השנים 1995 ל-2005 צמח המגזר בקצב שנתי של כ-6.6% בשנה, שיעור הנחשב למכובד, אך מרכזים פיננסיים אחרים צמחו מהר יותר. הערכה נוספת, שנעשתה ב-2008, הייתה שוול סטריט סיפקה רבע מכל ההכנסה האישית שהרוויחה בעיר, ו-10% מהכנסות העיר ניו יורק ממסים. נכון לאוגוסט 2013, תעשיית ניירות הערך בעיר, שמספקת 163,400 משרות, ממשיכה להוות את הפלח הגדול ביותר של המגזר הפיננסי בעיר ומנוע כלכלי חשוב. היא היוותה ב-2012 5% מהמשרות במגזר הפרטי בניו יורק, 8.5% (3.8 מיליארד דולר אמריקאי) מהכנסות העירייה ממסים, ו-22% מסך שכרה של העיר, כולל שכר ממוצע של 360,700 דולר אמריקאי.
שבע החברות הגדולות בוול סטריט בעשור הראשון של המאה ה-21 היו בר סטרנס, ג'יי פי מורגן צ'ייס, סיטיגרופ, גולדמן זקס, מורגן סטנלי, מריל לינץ' וליהמן ברדרס. במהלך המיתון של 2008–2010, רבות מהחברות הללו, כולל ליהמן, יצאו מהעסק או נקנו במחירים נמוכים מאוד על ידי חברות פיננסיות אחרות. בשנת 2008, ליהמן הגיש בקשה לפשיטת רגל, בר סטרנס נקנתה על ידי ג'יי.פי מורגן צ'ייס, בכפייה על ידי הממשלה הפדרלית של ארצות הברית, ומריל לינץ' נקנתה על ידי בנק אוף אמריקה באילוץ דומה. כישלונות אלה סימנו צמצום קטסטרופלי של וול סטריט בעוד התעשייה הפיננסית עברה שינויים וארגון מחדש. מאחר שהתעשייה הפיננסית של ניו יורק מספקת כמעט רבע מכלל ההכנסות המיוצרות בעיר, ומהווה 10% מהכנסות העיר ממסים ו-20% מהכנסות המדינה, למיתון היו השלכות עצומות על אוצרות הממשלה. על פי הדיווחים, ראש עיריית ניו יורק, מייקל בלומברג, גלגל במשך תקופה של ארבע שנים מעל 100 מיליון דולר בתמריצי מס כדי לשכנע את גולדמן זקס לבנות מטה בן 43 קומות ברובע הפיננסי ליד אתר מרכז הסחר העולמי ההרוס. בשנת 2009, הדברים נראו קודרים במקצת, כאשר ניתוח של אחד מהיועצים מבוסטון קונסלטינג גרופ הצביע על כך ש-65,000 משרות אבדו לצמיתות בגלל השפל. ברם, באותה עת היו סימנים שמחירי הנכסים במנהטן יתאוששו עם עליות מחירים של 9% מדי שנה ב-2010, ובונוסים שולמו פעם נוספת, עם בונוסים ממוצעים של יותר מ-124,000 דולר ב-2010.