stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של ירושלים
לקריאה נוספת

סיימון סבאג מונטיפיורי, ירושלים: הביוגרפיה, דביר, 2013
מרדכי נאור (עורך), ירושלים עיר ועם – מדוד המלך עד ימינו, הוצאת ידיעות אחרונות, תל אביב, 1995.
שבתי זכריה, ירושלים הבלתי נודעת, פרקים בתולדות היישוב היהודי בעיר העתיקה בדורות האחרונים, בית 1998.
שבתי זכריה, יהודים ומוסדות יהודיים ב"רחוב השלשלת" בירושלים העתיקה, הוצאת צור אות, ירושלים.
שבתי זכריה, סיפורי חצרות ובתים בין החומות, הוצאת ראובן מס, ירושלים, תשס"ו.
שבתי זכריה, סוחרים ובעלי מלאכה יהודים בירושלים העתיקה בעבר, אישים דמוית ואתרים, ירושלים 2002.
זאב וילנאי, ירושלים, העיר העתיקה וסביבתה, א-ב, ירושלים 1972.
צ'ארלס וילסון, ירושלים, העיר הקדושה, ירושלים 1988.
מחקרים
אברהם דוד, שאלו שלום ירושלים, אסופת איגרות עבריות בעניינה של קהילת ירושלים ויהודיה בתקופה הממלוכית, תל אביב 2003.
ישראל קמחי (עורך), אגן נחל קדרון, המרחב החזותי של העיר העתיקה בירושלים, מדיניות שימור ופיתוח, ירושלים 2009.
זהר עמר, אפרים לב, רופאים ותרופות בירושלים במאות העשירית עד השמונה עשרה, תל אביב תש"ס.
יהושע בן-אריה, עיר בראי תקופה, א-ב, ירושלים: הוצאת יד בן-צבי, תשל"ט-1979.
נחמן אביגד, העיר העליונה של ירושלים, ירושלים: הוצאת שקמונה, 1980.
דן בהט, אטלס כרטא הגדול לתולדות ירושלים, הוצאת כרטא, 1989.
מאיר בן-דב, אדם ואבן בירושלים, מודן הוצאה לאור, תל אביב, 1989.
מאיר בן-דב, ביצורי ירושלים, החומות השערים והר הבית, תל אביב 1983.
מינה רוזן, הקהילה היהודית בירושלים במאה הי"ז, תל אביב תשמ"ה.* דוד קרויאנקר, אדריכלות בירושלים הבנייה בעיר העתיקה, ירושלים 1993.
עמוס קלונר, סקר ירושלים, האזור הצפוני-מערבי, מבוא ומפתחות, ירושלים תשס"ג.
אלי שילר, גדעון ביגר (עורכים), ירושלים העיר העתיקה, ירושלים 1991.
אילת מזר, המדריך השלם לחפירות הר הבית, ירושלים 2000.
הערות שוליים

↑  אריק בנדר, ירושלים לעולם לא תהיה חלוקה וחצויה, באתר nrg‏, 21 במאי 2009
↑  Edward Lipiński. Itineraria Phoenicia. Peeters Publishers, 2004/ page 493
↑  נחשף בעיר דוד ביצור עצום, בן כ-3,700 שנה, באתר www.antiquities.org.il
↑  ר' רייך וא' שוקרון, חפירות חדשות במדרון המזרחי של עיר דוד, קדמוניות , 122 (תשס"ב). עמ' 78–88.
↑  Finkelstein, Israel. The sociopolitical organization of central hill country in the second millenium B.C.E. Biblical Archaeology Today, 1990, Pre-Congress Symposium, Supplement (1993) 110–131
↑  נ. נאמן, ההיסטוריה של ארץ כנען באלף השני לפסה"נ, בתוך: ההיסטוריה של ארץ ישראל (כרך ראשון), עורך: יעקב שביט, ירושלים: כתר 1981
↑  ארכיאולוגיה והמקרא : ההיסטוריה המקראית בראיה חדשה, באתר mikranet.cet.ac.il
↑  לסקירה אקדמית על הנושא, ראו את מאמרו של עמיחי מזר, "ירושלים וסביבתה בתקופת ההתנחלות", מנוודות למלוכה, 1990. (עמודים 131–154)
↑  ספר שמואל ב', פרק ו'-ספר שמואל ב', פרק ז'
↑  ספר שמואל ב', פרק כ"ד, פסוקים כ"א–כ"ד
↑  ספר מלכים א', פרק ו', פסוק ל"ח.
↑  ספר מלכים א', פרק ז', פסוק א'.
↑  ספר מלכים א', פרק ט', פסוק י'.
↑  א' שטרן, "מדינת יהודה בחזון ובמציאות", קתדרה, 4 תשל"ז, עמוד 18
↑  קדמוניות היהודים יא, 81
↑  דוד פלוסר, "ירושלים בימי בית שני", מחניים נח
↑  אברהם שליט, "מדיניות פנים ומוסדות מדיניים", מיכאל אבי-יונה ואברהם שליט (עורכים), ההיסטוריה של עם ישראל: התקופה ההלניסטית, ירושלים, תשמ"ג,
↑  יוספוס פלאביוס, מלחמות היהודים ה, ד, ב
↑  יוספוס, במלחמות היהודים ו' ט' מספר על תחשיב שהוגש לנירון, דור אחד אחרי הורדוס, המונה לפחות 2.5 מיליון יהודים בירושלים בפסח. גם אם תחשיב זה מוגזם מאוד הרי שירושלים אכלסה לא פחות ממיליון עולי רגל
↑  תלמוד בבלי סוכה, נא, ב
↑  פליניוס, נאטורליס היסטוריה, ה, 70
↑  דורון בר, גבולה הדרומי של איליה קפיטולינה ומיקומו של מחנה הלגיון הרומי העשירי, פורסם ב"קתדרה
↑  מיכאל אבי-יונה, בימי רומא וביזנטיון, ירושלים, תש"ו עמודים 179–201
↑  קונטרס גזרות תתנ"ו מוצטט במדריך ירושלים של זאב וילנאי עמ' 13
↑  יהושע בן-אריה, גידולה של ירושלים במאה ה-19: השפעות דתיות וחברתיות, מתוך האוניברסיטה 23, קיץ תשל"ז, עמודים 21–42
↑  ג' ביגר 'קווים בהתפתחותה של ירושלים בעשור הראשון לשלטון הבריטי' א' שאלתיאל (עורך), פרקים בתולדות ירושלים בזמן החדש יד בן צבי, ירושלים תשמ"א, עמ' 255–278.
↑  ראש הממשלה דוד בן-גוריון מודיע בכנסת כי ירושלים היא בירת מדינת ישראל, באתר www.knesset.gov.il
↑  ‏תום שגב, "1967 והארץ שינתה את פניה", עמוד 362
↑  שם השכונה נווה יעקב מנציח את המושבה נווה יעקב, אשר הוקמה בשנת 1924 וחרבה במלחמת העצמאות, אולם השכונה איננה נמצאת במיקום בו שכנה המושבה, אלא צפון-מזרחית ממנו.
עיר דוד, מתוך דגם ירושלים בסוף ימי בית שני
חומות ירושלים בתקופת בית שני על גבי שרטוט החומות של ימינו. על פי ירושלים וכל נתיבותיה, יד בן צבי
מראה העיר על פי דגם ירושלים בסוף ימי בית שני המוצב במוזיאון ישראל
'החרבת בית המקדש בירושלים' של פרנצ'סקו אייץ שמן על קנבס, 1867
איליה קפיטולינה במפת מידבא.
מפת ירושלים בתקופה הצלבנית
מפה אמריקאית של ירושלים, 1883
פריסת השכונות היהודיות הראשונות מחוץ לחומות
כיפת הסלע על בול דואר מתקופת המנדט
תמונה פנורמית של ירושלים במאה העשרים, צולמה על ידי מחלקת הצילום של המושבה האמריקאית
ירושלים – מבט מהר הצופים
שלוש (מהדורת חדשות)

| --- | --- |

סמל התוכנית
 מנחים:  עופר חדד עמליה דואק
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית
 הפקה
 חברת הפקה:  חברת החדשות
 אורך פרק:  שעתיים
 שידור
 רשת שידור:  קשת 12
 תקופת שידור מקורית:  2020-רץ–הווה
 קישורים חיצוניים
 https://www.mako.co.il/news-channel12/three
מהדורת היום (בעבר: שלוש) היא מהדורת חדשות מוקדמת של קשת 12, העוסקת באירועי אקטואליה בישראל ומחוצה לה, בהגשתם של עופר חדד ועמליה דואק.
התוכנית עלתה בתקופת התפרצות מגפת הקורונה בישראל.
ב-8 באוקטובר 2023, למחרת טבח שבעה באוקטובר, שונה שם התוכנית למהדורת היום ושעת השידור החלה מ-14:00. בחודש פברואר 2024 חזר השידור לשעה 15:00.
היסטוריה

התוכנית החלה את דרכה בתור משדר מיוחד בהתפרצות נגיף הקורונה בישראל.
ב-16 בספטמבר 2020 קיבלה התוכנית את האריזה הגרפית שלה, לפני זה היה שימוש בפתיח משדר מיוחד.
תוכן

התוכנית משודרת בימים ראשון-חמישי, בין השעות 15:00–16:55.
מגישים

מגישים ראשיים:

עופר חדד
עמליה דואק
מגישים מחליפים:
תמיר סטיינמן, גיא פלג, יאיר שרקי, לירון זייד,עדי זריפי
מייקל בין

| --- | --- |

מייקל בין, קומיק-קון 2016
 לידה:  31 ביולי 1956 (בן 68) אניסטון, אלבאמה, ארצות הברית
 שם לידה:  Michael Connell Biehn 
 מדינה:  גרמניה 
 תקופת הפעילות:  מ-1977 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אריזונה  Lake Havasu High School 
 בן או בת זוג:  ג'ניפר בלנק (13 באפריל 2009–?)   ג'ניפר בלנק 
 פרסים והוקרה:  פרס מכונת הזמן (2011) 
 פרופיל ב-IMDb
 
מייקל קוֹנֶל בִּין (באנגלית: Michael Connell Biehn; נולד ב-31 ביולי 1956) הוא שחקן קולנוע אמריקאי. נודע בעקבות השתתפותו במספר סרטי פעולה ומדע בדיוני בשנות השמונים, כגון "שליחות קטלנית", "שובו של הנוסע השמיני" ו"מצולות", שבוימו שלושתם על ידי ג'יימס קמרון.
ביוגרפיה

בין נולד באניסטון שבאלבמה למרשיה ודון בין. אביו היה עורך דין. הוא גדל בלינקולן שבנברסקה, ובנעוריו עברה משפחתו להתגורר במדינת אריזונה, שם החל לעסוק במשחק במועדון הדרמה של בית הספר התיכון שלו. בהמשך למד בחוג לדרמה באוניברסיטת אריזונה במשך שנתיים, ועבר להוליווד.
הוא נישא פעמיים, לקרלין אולסן (בין השנים 1980-1987), ולאחר מכן לג'ינה מארש (1988 עד היום). הוא אב לארבעה בנים.
ביוגרפיה > קריירה

תפקידו הראשון בקולנוע היה בשנת 1978, בקומדיה בשם "מאמן". בהמשך השתתף במספר סרטים בתפקידי משנה תפקידים בקולנוע, וב-1984 גילם את דמותו של קייל ריס בסרט שליחות קטלנית, לצד ארנולד שוורצנגר. בסרט ההמשך, שליחות קטלנית 2 (1991), גילם שוב את ריס, בתפקיד אורח קצרצר שקיבל בסרט.
בעקבות פרסומו בסרט שליחות קטלנית, קיבל תפקיד משמעותי בסרט מצולות (1989), עבורו ניסו האולפנים לקדם את מועמדותו לפרס האוסקר, אך לא צלחו בכך. בנוסף שיחק בתפקיד משנה בסרט שובו של הנוסע השמיני. בהמשך קיבל תפקידים ראשיים בסרטים אריות הים (1990), פצצת זמן (1991) ו-K2 ‏(1991).
בשנות התשעים שיחק בתפקידי משנה בסרטים כגון אמנות המלחמה והפריצה לאלקטרז. בשנות ה-2000 השתתף גם בסרטי קולנוע עצמאיים כגון "משחקי גנגסטה". כן הופיע במשחקי מחשב כגון Command & Conquer: Tiberium Sun.
בין השתתף גם במספר סדרות וסרטי טלוויזיה, בהן הסדרה "בלוז לכחולי המדים", וכן הסדרות קצרות הימים "שבעת המופלאים" (המבוסס על המערבון באותו שם), "הרפתקאות בע"מ" ו"הוואי", שבוטלו בשל רייטינג נמוך.
בין ממשיך ומופיע בתפקידי משנה בסרטים קטנים יותר, דוגמת הופעותיו בסרטים "סטילטוס" ו"רחובות הדם".
פילמוגרפיה

1978 - מאמן (Coach)
1980 - Hog Wild
1981 - המעריץ
1983 - קצין ללא משמעת (The Lords of Discipline)
1984 - שליחות קטלנית
1986 - שובו של הנוסע השמיני
1987 - Rampage
1988 - האות השביעי
1989 - מצולות
1990 - יחידת אריות הים
1991 - פצצת זמן (Timebomb)
1991 - שליחות קטלנית 2
1992 - K2
1992 - טעם להרוג (סרט של USA)
1993 - קשור ברצועה (סרט של HBO)
1993 - Tombstone
1995 - ג'ייד
1996 - הפריצה לאלקטרז
1996 - ירח מעל המדבר
1997 - Asteroid
1998 - Susan's Plan
2000 - אמנות המלחמה
2000 - צ'רי פולס (Cherry Falls)
2001 -מגידו: קוד אומגה 2
2002 - מעבר לעתיד (Clocktoppers)
2005 - משחקי גנגסטה (Havoc)
2005 - Dragon Squad
2006 - הבלתי מסופקת (The Insatiable)
2007 - "גריינדהאוס" (אנ')
2007 - הם מחכים (They Wait)
2008 - פגיון (Stiletto)
2009 - רחובות הדם (Streets of Blood)
2010 - שכול
2011 - מבודדים
2011 - נקר
2017 - The Shadow Effect
TBA - ‏ Onslaught
פילמוגרפיה > טלוויזיה

שבעת המופלאים (סדרת טלוויזיה - 2000-1998)
הרפתקאות, בע"מ (סדרת טלוויזיה 2003-2002)
הוואי (2004)
נקודת זינוק (2019)
אקירה (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  סדרת המאנגה "אקירה"
 בימוי:  קצוהירו אוטומו
 הופק בידי:  שונזו קאטו 
 תסריט:  איזו האשימוטו, קאטרשירו אוטומו 
 עריכה:  טקאשי סאיאמה 
 מוזיקה:  טסוטומו אוהאשי 
 מדינה:  יפן 
 חברת הפקה:  TMS אינטרטיינמנט, Mainichi Broadcasting System, Sumitomo Corporation, Kodansha, Bandai, טוהו
 חברה מפיצה:  טוהו, דיסני+ 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה
 הקרנת בכורה:  16 ביולי 1988 (ביפן)
 משך הקרנה:  124 דק' 
 שפת הסרט:  יפנית 
 סוגה:  סרט מדע בדיוני, סרט דיסטופי, סרט פעולה, סרט פוסט-אפוקליפטי, סייברפאנק, אנימת מדע בדיוני
 מקום התרחשות:  טוקיו, Neo Tokyo 
 תקופת התרחשות:  2019, July 16, 1988, מלחמת עולם שלישית 
 הכנסות באתר מוג'ו:   akira
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
אקירה (ביפנית: アキラ) הוא סרט אקשן-סייברפאנק יפני משנת 1988 בסגנון אנימה, אשר בוים על ידי קצוהירו אוטומו(אנ'). הסרט מבוסס על סדרת מאנגה באותו השם משנת 1982. עלילת הסרט מתרחשת בעתיד דיסטופי במהלך שנת 2019 ומתמקד במנהיג כנופיית האופנוענים שוטארו קאנדה שחברו, טטסואו שימה, מקבל יכולות טלקינטיות רבות עוצמה בעקבות תאונה, שמסכנים את קיומה של המטרופולין העתידני נאו-טוקיו.
בעוד שרוב עיצובי הדמויות והתפאורות עובדו ישירות מהמאנגה, עלילת הסרט בנויה מחדש ושונה לחלוטין מגרסתו המודפסת, ומקצצת הרבה מחלקה השני של המאנגה. פסקול הסרט, אשר הושפע רבות ממוזיקת גמלאן אינדונזית מסורתית וכמו גם ממוזיקת נו יפנית, הולחן על ידי שוג'י ימאשירוגומי.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ביפן ב-16 ביולי 1988. עם השנים הסרט זכה למעמד של סרט פולחן בקרב רבים ברחבי העולם, ועם השנים הוא הצליח להרוויח מעל ל-80 מיליון דולרים ממכירות של VHS, DVD, ו-Bluray. הסרט נחשב לאחד מסרטי האנימה המשפיעים והאייקוניים ביותר בכל הזמנים וכמו גם כאחד מסרטי הסייברפאנק המשפיעים ביותר בז'אנר. הסרט תרם גם רבות לצמיחת הפופולריות של סרטי וסדרות האנימה בעולם המערבי ולצמיחה בפופולריות של סרטי וסדרות אנימציה שמיועדים בראש ובראשונה לקהל מבוגר.
תקציר העלילה

בשנת 1988 טוקיו נהרסה כתוצאה מפיצוץ מסתורי שהוביל למלחמת העולם השלישית.
הסרט מתרחש בשנת 2019 בטוקיו הפוסט אפוקליפטית המכונה כעת "נאו-טוקיו". טוקיו נבנתה מחדש על אי מלאכותי במפרץ טוקיו והיא הפכה שוב למטרופולין משגשג.
בהווה השחיתות רווחה בעיר וכמו כן ישנם הפגנות נרחבות רבות נגד השלטונות וגילויי אלימות נרחבים מצד כנופיות רחוב. הממשל עורך ניסויים סודיים באנשים במטרה לגלות כיצד לרתום את כוח אנרגיה מסתורי המכונה "אקירה" אליו נחשפו אנשים במהלך הפיצוץ המסתורי שאירע בטוקיו ב-1988.
עלילת הסרט מתמקדת בקאנדה, חבר כנופיית אופנוענים צעיר ושחצן, ובחברו טטסו, אשר מקבל יכולות טלקינטיות לאחר התנגשות בכביש הראשי. השלטונות, אשר חוששים מאסון נוסף כמו הפיצוץ שאירע ב-1988, מביאים את טטסו למתקן ממשלתי סודי בו הם עורכים בו ניסויים שונים. לאחר שכוחותיו של טטסו יוצאים מכלל שליטה, הוא הופך להיות סכנה ממשית לטוקיו כולה.
הדמויות הראשיות

שוטארו קנאדה - הגיבור הראשי. קנאדה הוא המנהיג הכריזמטי והקשוח של כנופיית האופנוענים "הקפסולות".
קאי - חברת תנועת מחתרת בהנהגת נזו. למרות שבתחילה היא לא מסתדרת עם קנאדה משום שהיא סבורה שהוא יהיר מדיי, עם זאת היא מתאהבת בקנאדה בהדרגה לאורך הסרט. קאי מגלה בהמשך הסרט שיש לה יכולות טלקנטיות רבות עוצמה.
טטסואו שימה - בתחילת הסרט טטסואו הוא החבר הטוב ביותר של קנאדה, אך בהמשך הסרט הוא הופך לאויבו ולאנטגוניסט הראשי בעלילה. טטסו מקבל יכולות טלקנטיות רבות עוצמה בעקבות תאונה בה היה מעורב בתחילת הסרט. בעקבות כך הוא נלכד על ידי השלטונות אשר מעבירים אותו למתקן צבאי סודי על מנת לגלות כיצד לרתום את כוחותיו.
קולונל שיקישימה - קצין בכיר בצבא אשר אחראי על פרויקט צבאי סודי במסגרתו נערכים ניסויים באנשים בעלי כוחות טלקנטיים, בהם טטסואו ואקירה. למרות שבתחילת הסרט נדמה כי הוא האנטגוניסט של הסרט, בפועל הקולונל הוא חייל מסור שמחויב להגן בכל מחיר על העיר ממתקפה נוספת.
הילדים (קיוקו, מסארו וטאקאשי) - ילדים לכאורה אשר בעלי כוחות טלקנטיים ואשר שנמלטו ממתקן צבאי סודי. הם ממלאים תפקיד מכריע באירועי הסרט ויש להם קשר לישות המסתורית המכונה אקירה. בעוד ששלושתם נראים לכאורה כילדים צעירים, בפועל שלושתם בשנות ה-30 המאוחרות לחייהם. השלושה הם מכרים לשעבר של אקירה והם שרדו את הפיצוץ שאירע ב-1988 בטוקיו.
אקירה - ישות רבת עוצמה שקיומה ויכולותיה מהווים אלמנט מרכזיים בעלילת הסרט.
מיאקו - בעבר השלטונות ערכו גם בה ניסויים משום שגם לה יש כוחות טלקנטיים. בהמשך הסרט מיאקו הופכת לבת ברית חשובה של קנאדה וקאי.
מדבבים

| דמות | מדבבים> בגרסה היפנית | מדבבים> בגרסה האנגלית מ-1989 | מדבבים> בגרסה האנגלית מ-2001 |
| --- | --- | --- | --- |
| שוטארו קנאדה | מיטסואו איוואטה | קאם קלארק | ג'וני יונג בוש |
| קאי | מאמי קויאמה | לארה קודי | ונדי לי |
| טטסואו שימה | נוזומו סאסאקי | יאן רבסון | ג'ושוע סת' |
| קולונל שיקישימה | טארו אישידה | טוני פופ | ג'יימיסון פרייס |
| קיוקו | פוקואה איטו | מלורה הארטה | סנדי פוקס |
| מסארו | קאזוהירו שינדו | בוב ברגן | טרוויס וויבר |
| טאקאשי | טאטסוהיקו נאקאמורה | ברברה גודסון | קודי מקנזי |
| אקירה | נוזומו סאסאקי | יאן ראבסון | ג'וני יונג בוש |
| מיאקו | קויצ'י קיטאמורה | סטיב קריימר | וויליאם פרדריק נייט |
פסקול

המוזיקה בפסקול הסרט הולחנה על ידי שוג'י ימאשירוגומי. פסקול הסרט הושפע רבות ממוזיקת גמלאן אינדונזית מסורתית וכמו גם ממוזיקת נו יפנית.
לאורך השנים נעשו פעמים רבות שימושים בדגימות מפסקול הסרט במספר רב של שירי היפ הופ ושירי מוזיקה אלקטרונית.
עיבודים נוספים > משחקי וידאו

בשנת 1988 חברת טאיטו הוציא לשווקים ביפן בלבד את משחק ההרפתקאות "אקירה"(אנ') עבור קונסולת המשחקים Famicom. טאיטו פיתחה באותה העת גם משחק וידאו נוסף של אקירה עבור הקונסולות סופר נינטנדו וסגה מגה דרייב, אך לבסוף הפיתוח של אותו המשחק בוטל. בשנת 1994 חברת International Computer Entertainment הפיקה משחק וידאו המבוסס על הסרט עבור מחשב ה-אמיגה.
עיבודים נוספים > סרט לייב אקשן מתוכנן

בשנת 2002 אולפני האחים וורנר רכשו את הזכויות להפקת רימייק לייב אקשן של הסרט. לאורך השנים היו מספר ניסונות להשיק את ההפקה של הסרט, ולפחות חמישה במאים שונים ועשרה כותבים שונים היו מעורבים באותם הניסיונות. בשנת 2017 פורסם לראשונה שהבמאי טאיקה ואיטיטי נבחר להיות הבמאי שיביים את עיבוד הלייב אקשן של הסרט. אולפני האחים וורנר קבעו בהמשך שהסרט מתוכנן לצאת לאקרנים ב-21 במאי 2021, ושהצילומים לסרט מתוכננים להתחיל בקליפורניה ביולי 2019. עם זאת, משום שואיטיטי היה לבסוף מעורב בבימוי של הסרט "תור: אהבה ורעם", הוחלט לדחות למועד מאוחר יותר את תחילת הצילומים של הסרט.
השפעה תרבותית

הסרט מיוחס על ידי רבים כציון דרך במדיום האנימה. הסרט השפיעה רבות על רבים מסרטי האנימה שבאו בעקבותיו ואמנים רבים בתעשיית המאנגה ציינו לאורך השנים שלסרט הייתה השפעה ניכרת על יצירותיהם. הסרט הוביל גם לצמיחת הפופולריות של סרטי וסדרות האנימה מחוץ ליפן כמו גם להצלחה הרבה לה תזכה התרבות הפופולרית היפנית בעולם המערבי בעשורים הבאים.
הסרט השפיע רבות על יצירות סייברפאנק יפניות רבות, כולל סדרות מאנגה ואנימה כמו "הרוח שבמעטפת", "קאובוי ביבופ", ו"שירת האלף", ומשחקי וידאו יפנים כמו "Snatcher"(אנ') של הידאו קוג'ימה, "מטאל גיר סוליד", ו-"Final Fantasy VII"(אנ'). מחוץ ליפן הסרט היה בין היתר בעל השפעה מרכזית על סרטים הוליוודיים כמו "מטריקס", "עיר אפלה", "להרוג את ביל", "כרוניקה בזמן אמת", "לופר", "האביר האפל", "התחלה", "גודזילה", ו"ספיידרמן: ממד העכביש", תוכניות טלוויזיה כמו "באטמן: הדור הבא" ו"דברים מוזרים", ומשחקי וידאו כמו "Switchblade"(אנ'), וסדרת משחקי "Half-Life". ג'ון גאטה ציין בעבר שהסרט היווה השראה אמנותית לאפקט זמן הקליע בסדרת סרטי המטריקס. הסרט אוזכר גם כבעל השפעה על טרילוגיית סרטי הפריקוול של מלחמת הכוכבים וסדרת הטלוויזיה "מלחמת המשובטים".
הסרט היו גם בעל השפעה על יצירותיהם של מוזיקאים שונים לאורך השנים. הווידאו קליפ לשיר של מייקל ג'קסון וג'נט ג'קסון "Scream" משנת 1995 כלל קליפים מהסרט אקירה. קניה ווסט ציין בעבר שלסרט הייתה השפעה מרכזית על יצירותיו, והווידאו קליפ לשיר "Stonger" משנת, 2007 הכיל אף הומאז' לסרט. האלבום "Tetsuo & Youth" של הזמר לופה פיאסקו נקרא על שם הדמות טטסו שימה. האופנוע הפופולרי של קאנדה בסרט מופיע גם בסרטו של סטיבן ספילברג "שחקן מספר אחת", ובמשחק הווידאו של Cyberpunk 2077. בפרק הבכורה של העונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה המונפשת "ריק ומורטי" כוללת סצנה בה מורטי, ולאחר מכן ריק, הופכים למפלצות ענקיות שג'רי ובת' מכנים מאוחר יותר "אקירה". שם הבמה של השחקנית הפורנוגרפית אסא אקירה נגזר גם הוא משם הסרט.
קו מאז'ינו

תוואי הקו
ביצור של קו מאז'ינו במחוז ריין תחתון
קו מאז'ינו (בצרפתית: Ligne Maginot) היה מערך של ביצורי בטון, מכשולי טנקים, עמדות למקלעים ואמצעי הגנה נוספים שבנתה צרפת לאורך גבולותיה עם גרמניה ועם איטליה, בעקבות מלחמת העולם הראשונה. המונח "קו מאז'ינו" מתייחס למערכת הכוללת של קו הביצורים, ולעיתים רק לחלק על גבול גרמניה, ואילו הביצורים על גבול איטליה מכונים "הקו האלפיני". הצרפתים האמינו כי קו מאז'ינו יספק את הזמן לעצירת כוחות תוקפים עד להעברת כוחות צבא לתגבור וכמו כן יחסוך בחיי החיילים שהיו בנחיתות מספרית מול האיום הגרמני.
הדוקטרינה

החשיבה שעמדה מאחורי קו מאז'ינו מקורה באסכולות מלחמתיות נוסח סוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20. בתקופה ההיא המלחמה לא הייתה מהירה אלא איטית וסטטית. הכוחות היו נערכים בביצורים ויוצאים מהם להתקפות בשטח הסמוך להם. קו מאז'ינו היה פיתוח של אותן דוקטרינות, והושקעו מיטב המאמצים כדי להציב את ההישגים הטכנולוגיים המתקדמים ביותר בתחום ההגנה.
תכנון

את הרעיון לבניית קו הביצורים העלה לראשונה שר ההגנה ז'וזף ז'ופר (Joseph Joffre). מול דעה זו עמדו מודרניסטים דוגמת פול ריינו ושארל דה גול, שהעדיפו גישה התקפית והשקעה בשריון ובחיל אוויר על פני פרדיגמה הגנתית. דעתו של ז'ופר נתמכה על ידי אנרי פיליפ פטן (הידוע לשמצה עקב כניעתו המהירה לנאצים ב-1940), והממשלה הצרפתית מינתה מספר ועדות לחקר הנושא. הקו עצמו תוכנן בידי שר המלחמה, פול פנלבה, אך היה זה אנדרה מאז'ינו (André Maginot) ששכנע את הממשלה להשקיע בתוכנית. מאז'ינו היה יוצא צבא ובוגר מלחמת העולם הראשונה שהפך לשר לענייני יוצאי הצבא של צרפת ולאחר מכן מונה לשר המלחמה. מאז'ינו היה שר החוץ כאשר הכריז על בניית הקו ב-1927, אולם הבנייה החלה רק כעבור 3 שנים.
הקו נבנה במספר שלבים החל מ-1930 על ידי "מחלקת ההנדסה" (בצרפתית: STG, Section Technique du Génie), תחת הפיקוח של ה-CORF (ראשי תיבות של Commission d'Organization des Régions Fortifiées). הבנייה העיקרית הושלמה בשנת 1935 במחיר של כ-3 מיליארד פרנק (מה שהביא לקיצוץ ברכישת נשק חדיש יותר ובאימון חיילים, דבר שהיה בעוכרם של הצרפתים).
ביצורי הקו

קו מאז'ינו היה מערכת ביצורים עצומה ומתוחכמת, שרוחבה היה 20–25 ק"מ. הקו היה מורכב ממגוון אמצעי הגנה:
המבצרים הראשיים: 44 מבצרים ראשיים נבנו לכל אורך הגבול בין גרמניה לצרפת (אך לא לאורך הגבול עם שווייץ ולא לאורך הגבול עם בלגיה). המבצרים העצומים הללו נבנו כשלושים מטר מתחת לפני האדמה ושטחו של כל אחד היה בסביבות 4 קמ"ר. המבצרים הראשיים, בהתאם לדוקטרינת הלחימה שהייתה מקובלת באותה עת (ראה לעיל), נועדו לשכן בזמן מלחמה כוחות חיל רגלים עצומים ולהוות בסיס ליציאה להתקפות קרקעיות כחלק ממאמץ הבלימה ולספק להן חיפוי באש. בהתאם לכך נבנו במבצרים הראשיים מחסני מזון, מחסני תחמושת, מרפאות, מקלחות, חדרי אוכל ומגורים ל-1,000 הלוחמים שהיו אמורים לאייש את הקו בשעת מלחמה. בתוך המבצרים נעה רכבת חשמלית בין האזורים השונים כדי להקל על שינוע מהיר של כוחות ואספקה מתחת לפני השטח. אמצעי ההגנה של המבצרים היו מגוונים וכללו:
תותחי 75 מ"מ שהיו מוצבים בשלשות וחלשו על אזור השמדה בן 12 ק"מ לכל כיוון מהמבצר.
תותחי 135 מ"מ שהיו מוצבים על גג המבצר ונבנו כך שיוכלו להסתבב ולירות לכל כיוון.
62 מבצרים קטנים יותר שהיו אמורים לאבטח בין המבצרים הראשיים.
מצדיות, עמדות התרעה, תצפית ומכשולים אנטי טנקיים.
לאורך הגבול עם בלגיה לא נבנה קו מאז'ינו מ-3 סיבות עיקריות:
הראשונה הייתה שהמטה הכללי הצרפתי החליט שלא ניתן להעביר כוחות שריון גדולים ביערות הארדנים (בגבול עם לוקסמבורג ודרום בלגיה) הסבוכים וכי אין טעם לבנות קו הגנה מול גבול שאויב לא יעבור בו.
השנייה הייתה סיבה פוליטית והיא, שלצרפת הייתה עד 1936 ברית הגנה עם בלגיה כנגד גרמניה, ואם הצרפתים היו בונים גבול מחוזק בינם ובין הבלגים, פירוש הדבר שהבלגים יהיו בבחינת הפקר לצרפת. ההסכם עם בלגיה שנחתם ב-1920 אמר כי במקרה של מתקפה גרמנית, יתלכד הצבא הבלגי עם צבא צרפת ואלו יילחמו יחדיו נגד הגרמנים. הסכם זה בוטל חד-צדדית על ידי מלך בלגיה בשנת 1936 וצרפת ניסתה להרחיב את ההגנות בגבול צרפת–בלגיה אך אלה היו חפוזות עקב חוסר בזמן ותקציב ולא השתוו לאלו של קו מאז'ינו המקורי.
השלישית הייתה היעדר תקציב. חפירת מערכת המבצרים העצומה מתחת לאדמה, ציודם בכלי נשק עוצמתיים, אגירת מלאים גדולים של תחמושת והספקה, בניית המכשולים ותשתיות התחבורה והתקשורת יצרו עומס כבד מאוד על תקציב ההכנה למלחמה של צרפת ולאורו החליטו מתכנני הקו להתכנס בתוואי קצר יותר מחד אך מבוצר יותר מנגד ולא להרחיב את הקו לאזורים שלדעתם לא היו צפויים לעמוד במתקפה.
מאמץ אחרון להשלמת הקו נעשה בשנים 1939–1940 לאור המדיניות התוקפנית שהראתה גרמניה עם סיפוח אוסטריה, סיפוח חבל הסודטים ועם הפלישה לשאר חלקי צ'כוסלובקיה. הוכנסו שיפורים כלליים לאורך כל החזית כאשר הקו הסופי היה החזק ביותר סביב האזורים התעשייתיים של מץ, לוטר ואלזס.
מטרות

בניית קו מאז'ינו נועדה למלא מספר מטרות:
למנוע חדירה לשטח צרפת על ידי מתקפת פתע גרמנית, לאפשר מתן התרעה ולזהות את אזור המאמץ העיקרי.
לעכב את הצבא הגרמני, לגרום לו אבדות בעוד לצבא הצרפתי יש זמן לגיוס והתארגנות.
להגן על המחוזות התעשייתיים אלזס ולוריין שהועברו לשליטת צרפת במסגרת חוזה ורסאי.
לחסוך בכוח אדם: איוש קו ביצורים מצריך כמות קטנה יחסית של לוחמים, לעומת הגנה על שטח בלתי מבוצר.
לשמש בסיס למתקפת נגד של חֵילות שריון ורגלים.
לאלץ את צבא האויב לבצע מהלך איגוף דרך שטח בלגיה שאליו יופנו הכוחות הניידים של צרפת ובלגיה (בהתאם לברית ההגנה).
פלישת גרמניה לצרפת במלחמת העולם השנייה

תוכנית הפלישה הגרמנית של 1940 (Sichelschnitt – "אִבְחת מגל") הייתה להיכנס לצרפת דרך הגבול עם בלגיה. באזור זה הקו היה חלש משום שבעת בניית הקו הצרפתים לא צפו לאיום מאזור זה. כוח פיתיון בגודל של כמה דיוויזיות הוצב מול קו מאז'ינו על קו זיגפריד בגבול הגרמני, כשכוח צבאי אחר בגודל של שתי דיוויזיות שריון התקרב דרך בלגיה ויער הארדנים. ב-10 במאי תקפו הכוחות הגרמניים. הם הצליחו לחדור לעומק צרפת תוך חמישה ימים, והמשיכו להתקדם בשטחה עד 24 במאי, ואז נעצרו מול העמידה החזקה של הצבא הצרפתי ליד העיירה דנקרק, סמוך לתעלת למאנש. עד תחילת יוני בודדו הכוחות הגרמניים את הקו מיתר צרפת, והממשלה הצרפתית ערכה גישושים לשביתת נשק. אבל הקו עדיין נותר ללא פגע, ואויש על ידי מספר מפקדים שרצו להחזיק מעמד. ב-20 ביוני תקפו כוחות איטלקיים את מבצרי הקו בגזרה האלפינית אך לא הצליחו לחדור את המערך הצרפתי הדליל שמרבית כוחותיו נשלחו לסייע לבלום את הוורמכט. בסופו של דבר לא נותר למקסים וייגאן, רמטכ"ל הצבא הצרפתי המוכה, אלא לחתום על הסכם כניעה, שחתמה את גורלו של קו מאז'ינו כאשר אילצה אותם לעזוב את עמדותיהם.
הפולשים הגרמנים אמנם איגפו את הקו כמעט לכל אורכו, אך המבצר הצפוני ביותר שלו "Fremont", הצליח לפגוע ולזנב בכוחות הגרמניים וגרם לכמה עשרות הרוגים. אולם התנגדות גרמנית עיקשת שכללה הצבת תותחי מצור ענקיים, הביאה לכניעתו של המבצר שלא יכול היה לעמוד לבדו בפני המתקפה הגרמנית העצומה. כיום משמש האתר מרכז מבקרים וניתן להיכנס אליו ולראות את פלאי ההנדסה שלו, שלא זכה להועיל לצרפתים באופן ממשי.
כשפלשו צבאות בעלות הברית ביוני 1944 מרבית כוחותיהם נאלצו לעקוף שוב את הקו, כשהקרבות רק נגעו בחלק מהביצורים ליד מץ בצפון אלזס לקראת סוף 1944. בעלות הברית עשו זאת משלוש סיבות עיקריות:
הגרמנים עצמם פרצו ב-1944 בקרב על הבליטה דרך הארדנים ב"פרצת לוסהיים" (Losheim Gap) בדיוק באותה דרך בה פרצו ב-1940, שם היה על בעלות הברית להילחם נגדם.
הסתערות דרך קו מאז'ינו אמרה הסתערות גם דרך קו זיגפריד הגרמני שעמד מולו, הסתערות שלפי הפיקוד של בעלות הברית הייתה עולה בחיי אדם רבים.
חיילים גרמנים התבצרו בקו מאז'ינו עצמו וכיוונו את אישם לעבר כוחות בעלות הברית שהתקדמו ממערב.
אחרי המלחמה אויש הקו מחדש על ידי צרפת ועבר מספר שינויים. רובו נזנח כאשר פרשה צרפת מהמרכיב הצבאי של נאט"ו (1966), ועם עלייתו של גורם ההרתעה הגרעיני של צרפת (1969) ננטש הקו על ידי הממשלה. חלקים ממנו נמכרו לציבור הרחב במכירה פומבית.
המונח "קו מאז'ינו" משמש כמטאפורה למשהו שאפשר לסמוך עליו בביטחון, על אף שאינו מביא לתוצאות. למעשה, הוא שימש בדיוק למטרה שלה הוא יועד: לחסום חלק מצרפת ולאלץ את התוקף לעקוף אותו. כשם שנדמה היה בתחילה, קו מאז'ינו היה חלק בתוכנית הגנה גדולה יותר, שבה בשלב ראשון התוקפים ייתקלו בהתנגדות של הצבא הצרפתי, אבל הצרפתים לא הצליחו ליישם את החלק האחרון והחשוב ביותר, דבר שהוביל לאיבוד יעילותו של הקו, ובסופו של דבר לקריסתו.
ראו גם

קו מולוטוב
קו זיגפריד
קו בר-לב
המכשול נגד מנהרות בגבול רצועת עזה
מבצר פרמון