stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויירה קוהנובה
ביוגרפיה

קוהנובה נולדה בפלזן ב 1929, לאוטקר קוהן, עובד חברת טלר. בשנת 1941, בגיל שתים עשרה, היא החלה לכתוב יומן. היא כתבה בו במשך חמישה חודשים, במהלכם החמיר בהדרגה מצב משפחתה ויהודים אחרים בפלזן. היא לא תיארה את גורלם של יהודים באותה תקופה אלא כתבה בעיקר על רגשותיה האישיים.
בעמוד האחרון ביומנה כתבה:
אנחנו כאן רק מחר ואחרי מחר, מי יודע מה יהיה אז. להתראות, יומן שלי!
ב־22 בינואר 1942 הועברה המשפחה בטרנספורט "אס" לטרזינשטאט. התיעוד האחרון של ויירה קוהנובה מגיע מ־11 במרץ 1942, כשעזבה את טרזינשטט בטרנספורט לגטו איזביצה שם נפטרה. אף על פי שהיא ומשפחתה לא שרדו, היומן שלה הוסתר על ידי מארי קליבודובה ומירוסלב מטוש במשך 65 שנה. בשנת 2006 התפרסם היומן בצ'כית, אנגלית וגרמנית.
שני העמודים האחרונים ביומנה של ויירה קוהנובה
וולוו שארפנוז

| --- | --- |

Volvo Sharpnose, דגם "LV101" שנת 1939
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  וולוו משאיות
 שנות ייצור:  1938–1950
 הרכבה:  שוודיה שוודיה
 מודל קודם:  וולוו סדרה LV76
 מודל אחריו:  וולוו L340
 חברת אם:  וולוו
 סיווג:  משאית
 משקל:  2,800–5,000 ק"ג
 מפרט טכני
 מנוע:  6 צילינדרים, 3,670 סמ"ק המפיק 86 כ"ס, מנוע בנזין, מנוע "וולוו" מסוג "EC" (מנוע מסוג"Penta DB" (אנ') יוצר בין השנים 1938–1946  6 צילינדרים, 3,670 סמ"ק המפיק 50 כ"ס, מנוע תערובת גז (אנ'), מנוע "וולוו" מסוג "ECG" (מנוע מסוג"Penta DB" (אנ') יוצר בין השנים 1940–1945  6 צילינדרים, 3,670 סמ"ק המפיק 90 כ"ס, מנוע בנזין, מנוע "וולוו" מסוג "ED" (מנוע מסוג"Penta DB" (אנ')  יוצר בין השנים 1950–1947
 הילוכים:  תמסורת ידנית – 4 מהירויות
וולוו שארפנוז (באנגלית: Volvo Sharpnose) היא משאית קלה, מתוצרת וולוו משאיות בבעלות יצרנית הרכב השוודית וולוו אשר יוצרה בין השנים 1938–1950.
כל הדגמים הונעו במנוע בנזין 3.7 ליטר, 6 צילינדרים בטור מסדרה EC, ובדגמים המאוחרים מסדרה ED שהפיק כ-90 כוחות סוס. למשאית הייתה תיבת הילוכים ידנית בת 4 הילוכים לא מסונכרנים.
דגמים

"LV101" (יוצר משנת 1938)
"LV102" (יוצר משנת 1938)
"LV110" (יוצר משנת 1940)
"LV111" (יוצר משנת 1940)
"LV112" (יוצר משנת 1940)
"L201" (יוצר משנת 1947)
"L202" (יוצר משנת 1940)
תצורות

משאית קלה – ארגז מטען פתוח
כבאית
תמונות

"וולוו Sharpnose"
"וולוו Sharpnose", שנת 1939
"וולוו Sharpnose", שנת 1947
"וולוו Sharpnose" דגם "LV 111 DS ", שנת 1941 – כבאית
ראו גם

וולוו
וולוו LV4
וולוו סדרה LV60
וולוו סדרה LV71
וולוו סדרה LV76
וולוו סדרה LV81
וולוו בראג'
וולוו לונגנוז
וולוו סנאבה
וולוו F85
לקריאה נוספת

משאיות "וולוו" משנות ה-30 (היסטוריה) (volvotrucks.com/en-en/about-us/history/1930s)
הערות שוליים

↑  דגמי "וולוו Sharpnose" revolvy
↑  "וולוו Sharpnose" snipview.com/q/Volvo_Sharpnose
↑  "וולוו Sharpnose" - תמונות swedishbrasscar.com/volindex
וסוביאני

הווסוביאני (בלטינית: Vesubiani או Vesubianii) היו שבט גאלי ששכן בעמק נהר הווסובי (אנ') נהר בדרום מזרח צרפת של היום בתקופת הברזל.
שם

הם מוזכרים כ-Vesubiani על ידי פליניוס הזקן (המאה הראשונה לספירה), וכ-Vesubianorum ו-V)esubiani) על כתובות.
גיא בארו ציין כי אובדן ה-V הראשוני נפוץ בשמות פרטיים גאליים, במיוחד בפרובאנס, והציע לראות את השם כגרסה של השם האישי Esubiani. הוא הציע שלשם יש אותו שורש כמו Esubii, שמו של שבט בברטאן עצמה שנגזר באופן מסורתי מהאל הקלטי Esus. לחלופין, אם ה־V - היה קיים בצורה המקורית, השם יכול להיגזר מהשורש הגאלי uesu - (תקף, טוב, ראוי).
גאוגרפיה

שבט הווסוביאני התגורר בעמק הווסובי. הטריטוריה שלהם הייתה ממוקמת דרום מזרחית לאקדיני, צפונית ל-Nerusii ולוודיאנטי, וצפון-מערבית לאינטימילי. לפי A.L.F Rivet, "נראה שלא היו יישובים משמעותיים באדמות אקדיני והוסוביאני, כך שהם בוודאי נשלטו על ידי העיר Cemenelum (העיר Cimiez (אנ') שכונה של היום בעיר ניס) כאשר הם היו מנותקים מהאלפים הקוטיים".
יחד עם האקדיני וה-Veaminii, הם היו חלק מהקאפילאטי (המעמד השני, שחבריו היוו את עיקר הצבא, איכרים ובעלי מלאכה, uנקראו על ידי הרומאים קאפילאטי).
הם מוזכרים על ידי פליניוס הזקן כאחד מהשבטים האלפיניים שנכבשו על ידי רומא בשנים 16–15 לפני הספירה, וששמו נחקק על הטרופאום אלפיום. הם מופיעים גם על קשת סוסה, שהוקמה על ידי קוטיוס בשנים 9-8 לפני הספירה.
ביבליוגרפיה

Barruol, Guy (1969). Les Peuples préromains du Sud-Est de la Gaule: étude de géographie historique. E. de Boccard. OCLC 3279201.
Falileyev, Alexander (2010). Dictionary of Continental Celtic Place-names: A Celtic Companion to the Barrington Atlas of the Greek and Roman World. CMCS. ISBN 978-0955718236.
Rivet, A. L. F. (1988). Gallia Narbonensis: With a Chapter on Alpes Maritimae : Southern France in Roman Times. Batsford. ISBN 978-0-7134-5860-2.
Talbert, Richard J. A. (2000). Barrington Atlas of the Greek and Roman World. Princeton University Press. ISBN 978-0691031699.
לקריאה נוספת

Pliny (1938). Natural History. Loeb Classical Library. תורגם ע"י Rackham, H. Harvard University Press. ISBN 978-0674993648.
הערות שוליים

↑  Pliny. Naturalis Historia, 3:20.
↑  Corpus Inscriptionum Latinarum 5:7231, 5:7817.
1 2  Falileyev 2010, s.v. Vesubiani.
1 2  Barruol 1969, p. 360.
↑  Talbert 2000, Map 16: Col. Forum Iulii-Albingaunum.
↑  Rivet 1988, p. 342.
↑  Barruol 1969, p. 176.
↑  Barruol 1969, p. 35.
וסילי פוקירב

| --- | --- |

דיוקן עצמי מתוך "חתונה בין לא-שווים"
 לידה:  13 בדצמבר 1832 נפת טולה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1 ביוני 1890 (יוליאני) (בגיל 57) מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  בית העלמין וגנקובסקויה 
 מקום לימודים:  בית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה 
 זרם באמנות:  ריאליזם 
 הושפע על ידי:  סרגיי זריאנקו 
 יצירות ידועות:  חתונה בין לא-שווים 
 
דמותו של פוקירב בקצה הימני העליון של יצירתו "חתונה בין לא-שווים" (1862)
וסילי פוקירב (ברוסית: Василий Пукирев; 13 בדצמבר 1832 –  1 ביוני 1890 (יוליאני)) היה צייר רוסי.
ביוגרפיה

פוקירב נולד במחוז טולה שבאימפריה הרוסית למשפחת איכרים. הוא התקבל ללמוד אצל צייר איקונות במחוז מוהילב, ומשם הגיע לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה, שבו למד בשנים 1847–1858. מחנכו היה הפרופסור והאמן סרגיי זריאנקו. בבית ספר זה הצטיין פוקירב בציור, ולאחר הצגת תמונותיו, קיבל בשנת 1850 רישיון ללמד ציור בגימנסיות. ב־1855 נהיה תת-אמן, וב־1858 קיבל תואר אמן חופשי. לאחר שהציג דיוקן בשם "הבחורה" בשנת 1860, התקבל לאקדמיה כאמן חזותי בתחום ההיסטוריה והדיוקנאות.
בשנים 1861–1873 לימד פוקירב ציור בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות שבו למד בעצמו. בשנת 1863 התפרסמה תמונתו "חתונה בין לא שווים" (1862), שהעניקה לו תואר פרופסור. בתמונה מתואר טקס נישואין, שבו בחורה צעירה ובתולה נישאת כנגד רצונה לאיש מבוגר ועשיר. פוקירב הכניס את עצמו לתמונה כדמות בקצה הימני-עליון. התמונה בוחנת את חיי האצולה הרוסית ומעמד האישה באימפריה.
ב־1869 הכין פוקירב קורס לאמנות יחד עם אלכסי סאווראסוב. בשנת 1973 הוא חלה ונאלץ לעזוב את האקדמיה. לאחר עזיבתו חי פוקירב בעוני, ולמרות שחבריו למקצוע הצליחו להשיג עבורו פנסיה, מת האמן בעוני בשנת 1890. הוא נקבר בבית העלמין וגנקוב במוסקבה.
ציוריו של פוקירב, כולל "חתונה בין לא-שווים", מוצגים בגלריית טרטיאקוב, במוזיאונים נוספים ובכנסיות, כולל איקונות רבות שיצר במהלך חייו.
וסילי ציבלייב

| --- | --- |

 לידה:  20 בפברואר 1954 (בן 70) חצי האי קרים, ברית המועצות
 מידע כללי
 בשירות:  קוסמונאוט בשירות רוסקוסמוס
 לאום:  ברית המועצות ברית המועצות/רוסיה רוסיה
 השכלה:  אקדמיית חיל האוויר ע"ש גגארין (1984)  האוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה לגאודזיה וכרטוגרפיה (1997) 
 תקופת השירות:  1987–1998 (כ־11 שנים)
 דרגה:  לוטננט גנרל
 זמן שהייה בחלל:  381 ימים, 15 שעות, 52 דקות
 מספר פעילות חוץ-רכבית:  6
 זמן שהייה בפעילות חוץ-רכבית:  19 שעות, 11 דקות
 משימות
 סויוז TM-17, סויוז TM-25
 עיטורים
  
 
וסילי ציבלייב (ברוסית: Василий Васильевич Циблиев; ‏נולד ב־20 בפברואר 1954) הוא קוסמונאוט רוסי שטס לחלל כחבר צוות תחנת החלל מיר.
ביוגרפיה

וסילי ציבלייב נולד בכפר חצי האי קרים. לאחר סיום בית הספר הוא התקבל לבית ספר לטייסים בחרקיב אותו סיים בשנת 1975. הוא נשלח לשרת ביחידת חיל האוויר של ברית המועצות שהייתה מוצבת בשטח גרמניה המזרחית. בשנת 1980 הוא הועבר לאזור אודסה. בשנת 1984 ציבלייב סיים לימודים באקדמיה של חיל האוויר.
בשנת 1987 ציבלייב התחיל הכנות לטיסות חלל במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים. במספר טיסות חלל הוא היה חבר בצוות משנה. בשנת 1993 ציבלייב טס לחלל מפעם הראשונה בחללית סויוז TM-17. החללית התחברה לתחנת החלל מיר בה כבר פעלה משלחת מס' 13 בפיקוד גנאדי מנאקוב. לאחר הליך חפיפה אחריות עבר למשלחת מס' 14 בפיקוד ציבלייב. ציבלייב שהה בחלל במשך 196 ימים וביצע פעילות חוץ רכבית 5 פעמים. הוא חזר לכדור הארץ בינואר 1994.
ב-1995 הוא מונה לסגן מפקד יחידת הקוסמונאוטים. בשנת 1997 ציבלייב טס לחלל מפעם השנייה בחללית סויוז TM-25. החללית התחברה לתחנת החלל מיר בה כבר פעלה משלחת מס' 22. לאחר העברת אחריות על תחנת החלל ועזיבת משלחת מס' 22 משלחת מס' 23 בפיקוד וסילי ציבלייב החלה את פעילותה הסדירה. ציבלייה שהה בחלל במשך 184 ימים וביצע פעילות חוץ רכבית. צילבייב חזר לכדור הארץ ביולי 1997.
בשנת 1997 ציבלייב סיים לימודים באוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה לגאודזיה וכרטוגרפיה. בשנת 2003 הוא סיים לימודי תואר שלישי.
ציבלייב עזב את יחידת הקוסמונאוטים בשנת 1998 ועבר לתפקיד ניהולי במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים. בשנים 2003–2009 הוא היה מפקד המרכז.
וסילי פולנוב

| --- | --- |

דיוקנו של פולנוב מעשה ידי איליה רפין
 לידה:  1 ביוני 1844 סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  18 ביולי 1927 (בגיל 83) פולנובו, רוסיה 
 מקום קבורה:  טולה 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1870) 
 תחום יצירה:  ציור, אמנות חזותית 
 זרם באמנות:  ריאליזם 
 הושפע על ידי:  אלכסיי בוגוליובוב, רמברנדט, פאולו ורונזה, איליה רפין, דייגו ולסקס 
 פרסים והוקרה:  מדליית זהב גדולה של האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1871)  צייר העם של רוסיה הסובייטית 
 בן או בת זוג:  Natalya Yakunchikova 
 צאצאים:  Dmitry Polenov 
 vasily-polenov.ru
 
החצר במוסקבה, 1878.
וסלי דמיטרייביץ' פולנוב (ברוסית: Поленов Василий Дмитриевич;‏ 1 ביוני 1844 – 18 ביולי 1927) היה צייר נופים ריאליסטי רוסי, ואחד מחברי תנועת האמנות "הנודדים". אחותו היא הציירת ילנה פולנובה.
קורות חיים

פולנוב למד תחת פאבל צ'יסטיאקוב ובין השנים 1863–1871 למד באקדמיה הקיסרית לאמנויות. בתום לימודיו נסע לאיטליה ולצרפת ללמוד את סגנונות הציור של אירופה המערבית, ובמסע זה צייר את "זכות הגביר" (1874, גלריית טרטיאקוב).
בין השנים 1877–1878 השתתף במלחמת רוסיה-טורקיה כצייר מלחמה. בשובו מהמלחמה הצטרף לתנועת "הנודדים" והציג בתערוכות הנודדות של קבוצת האמנים.
עבודותיו זכו לפופולריות רבה, ונרכשו על ידי האספן העשיר פאבל טרטיאקוב עבור הגלריה שלו.
בשלהי שנות ה-70 של המאה ה-19 התמקד פולנוב בציור ציורי נוף בסגנון ריאליסטי, ושאף להציג את הנוף הרוסי ולגרום לצופה לחוש באוויר הצח שבאזור הכפרי. דוגמות ליצירות אלה הן "החצר במוסקבה" (1878), "גן הסבתא" (1878), "אגם זארוסשי" (1879).
בין השנים 1881–1882 נסע פולנוב למזרח התיכון וליוון ואייר איורי נוף אשר שימשו בסיס ליצירת המופת "ישו והחוטא" (1886 - 1887). ביצירות שנוצרו לאחר ביקור זה, התמקד פולנוב בשילוב תמות מהברית החדשה עם ציורי נוף ריאליסטיים של נופי ארץ הקודש.
במקביל בשנות ה-80 של המאה ה-19 עסק פולנוב בציור תפאורות לתיאטרון. בנוסף עיצב פולנוב את ביתו של סאווה מאמונטוב שבאברמצבו, ואת האופרה הרוסית הפרטית.
פולנוב התקבל לאקדמיית סנקט פטרבורג לאמנויות בשנת 1893 והוכרז כ"אמן העם של ברית המועצות" בשנת 1926.
פולנוב עסק בהוראה ולימד אמנים רבים בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה ובהם אברם ארחיפוב, ולדימיר קוזלובסקי, ואסילי פרפליוצ'יקוב, אמילי שאנקס, יצחק לויתן, קונסטנטין קורובין ואלכסנדר גולובין.
לאחר מותו, הוכרז בית אחוזתו של פולנוב בבורוק כמוזיאון לאומי לאמנות, ושם הכפר בו שוכנת האחוזה שונה ל"פולנובו" על מנת להנציח את האמן.
וסילי ארכיפוב

| --- | --- |

 לידה:  30 בינואר 1926 זבורקובו, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, ברית המועצות 
 פטירה:  19 באוגוסט 1998 (בגיל 72) Zheleznodorozhny, רוסיה 
 מדינה:  ברית המועצות 
 השכלה:  S.O. Makarov Pacific Naval Institute 
 בת זוג:  אולגה ארכיפוב
 מספר צאצאים:  1 
 השתייכות:  הצי הסובייטי 
 דרגה:  סגן אדמירל 
 פעולות ומבצעים
 המלחמה הסובייטית-יפנית  המלחמה הקרה 
 עיטורים
 מדליית הניצחון על יפן  מדלייה להנצחת 300 שנה לצי הרוסי  מדליה לציון 30 שנים לייסוד צבא היבשה והצי של ברית המועצות  מדליה להנצחת 40 שנים לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941־1945  מדליה להנצחת 20 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 30 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941-1945  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין  מדליה להנצחת 40 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה לציון 60 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  תג "מפקד צוללת"  מדליה להנצחת 50 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליית השירות המצוין  מדליה להנצחת 70 שנה לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליית השירות המצוין, דרגה 1  עיטור "שירות המולדת בכוחות המזוינים של ברה"מ"  מדליית וטרן הכוחות המזוינים של ברית המועצות  דרגה שנייה במסדר המלחמה הפטריוטית  מסדר שירות המולדת בכוחות המזוינים הסובייטים, דרגה 3  עיטור הכוכב האדום  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  עיטור הדגל האדום  עיטור מלחמת המולדת  מדליה על ההצטיינות בקרב  מדליה על חיזוק הברית הקרבית  מדליה על שם ז'וקוב  מדליה על הצטיינות בהגנת גבולות ברית המועצות  מדליה להנצחת 850 שנים לייסוד מוסקבה  מדליה להנצחת 50 שנים לניצחון במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  Badge "25 Years of Victory in the Great Patriotic War" 
 
וסילי אלכסנדרוביץ' ארכיפוב (ברוסית: Василий Александрович Архипов;‏ 30 בינואר 1926 – 19 באוגוסט 1998) היה קצין בצי הסובייטי שמנע ירי טיל גרעיני בעת משבר הטילים בקובה. לפי תיאורו של נועם חומסקי, המתקפה הייתה עלולה להתפתח למלחמת עולם שלישית ולמלחמה גרעינית. כמפקד שייטת וכסגן מפקד הצוללת B-59, היה ארכיפוב הקצין היחיד על הסיפון שהתנגד לכוונת המפקד לירות טילי טורפדו גרעיניים נגד צי ארצות הברית, כוונה שהייתה צריכה לקבל את אישורם של כל שלושת הקצינים הבכירים ביותר בצוללת. בשנת 2002, עם פרסום פועלו והאסון שמנע, כונה בתקשורת בתור "הקצין שהציל את העולם".
שירות צבאי

ארכיפוב נולד למשפחת איכרים ענייה בקרבת מוסקבה. השתתף במלחמה הסובייטית-יפנית בשנת 1945 כחלק מצוות שולת מוקשים ועבר הכשרות במספר בסיסי אימון של חיל הים הסובייטי.
בשנת 1947, לאחר שסיים את הכשרתו כלוחם בחיל הים, שובץ בצוות צוללות ונשלח לים השחור ולים הבלטי.
ביולי 1961, ארכיפוב קיבל את הפיקוד העליון על הצוללת הגרעינית הסובייטית K-19. לאחר מספר שיוטים דרום-מזרחית לגרינלנד החלה להתפתח דליפה במערכת הקירור של התא האטומי של הצוללת. הדליפה הובילה לכשל במערכת הקירור וכתוצאה החום עלה לרמה מסוכנת. החום החל להשפיע גם על תשדורת הרדיו מן ואל הצוללת וכך הצוות לא היה יכול לתקשר כיאות עם הפיקוד במוסקבה. ללא מערכות אל-כשל, אחד ממפקדי הצוללת פקד על 7 מלחים מן הצוות ההנדסי למצוא פתרון לבעיה לפני שתחל תגובה גרעינית והתכה גרעינית. החיילים שנאלצו לתקן את הדליפה ולדאוג לקירור המנוע הגרעיני נחשפו לקרינה ברמה גבוהה לאורך זמן רב. הם הצליחו במשימתם, הרכיבו מערכת קירור משנית וגרמו לתא הגרעיני להתקרר במידה מספקת. על אף שהצוללת לא התפוצצה ושלא נוצרה תגובה גרעינית, כל אנשי הצוות, ביניהם ארכיפוב, ספגו כמות נכבדת של קרינה מייננת. המפקד האחראי על תיקון הדליפה ושבעת חייליו מתו בתוך חודש מאז תיקון הליקוי, מותם היה כתוצאה מן הקרינה הקטלנית. במשך שנתיים מאז התקרית, 15 מלחים שהיו על הסיפון החלו לחלות ולפתח תסמינים שונים הקשורים לקרינה.
מעורבותו במשבר הטילים בקובה

ב-27 באוקטובר 1962, במהלך משבר הטילים בקובה, 11 משחתות של הצי האמריקאי ונושאת המטוסים יו.אס.אס רנדולף איתרו את הצוללת הסובייטית מסוג פוקסטרוט B-59 בקרבת קובה. חרף העובדה שהצוללת הייתה במים בין-לאומיים ולא במים טריטוריאליים, החלו הכוחות האמריקאים להשליך פצצות עומק מעל הצוללת במטרה לגרום לה לצוף מעלה ולהזדהות. אנשי הצוות בצוללת לא קיבלו שום תשדורת ממוסקבה במשך כמה ימים, אף על פי שהם כן הצליחו לקבל תשדורות רדיו של האמריקאים, וברגע שהם החלו להימלט מכוחות ארצות הברית הם לא יכלו לעצור ולקלוט תשדורות כלשהן. כלומר, בצוללת שררה אפלה תקשורתית מוחלטת ואנשיה לא יכלו לדעת אם מלחמת עולם שלישית כבר פרצה או לא. מפקד הצוללת, ולנטין גריגורייבץ' סביטסקי, היה משוכנע שפרצה מלחמה ורצה לשגר טילי טורפדו גרעיניים לעבר הכוחות האמריקאים.
שלא כמו בספינות קרב או כלי מלחמה ימיים אחרים, החוק בצוללת קבע ששלושת הקצינים הבכירים ביותר בה צריכים להגיע להחלטה פה אחד באם לשגר נשק גרעיני: סביטסקי, פוליטרוק ("קצין חינוך") איוון סמנוביץ' וסגן מפקד הצוללת ארכיפוב. בצוללת אחרות מפקד הצוללת נזקק רק לאישורו הנוסף של הקצין הפוליטי כדי לעשות שימוש בנשק "שובר שוויון", אך בשל דרגתו הגבוהה של ארכיפוב נקבע כי בצוללת B-59 יש צורך גם באישורו. הקצינים החלו להתווכח ורק ארכיפוב התנגד לשיגור הטורפדו.
ארכיפוב לא היה מפקד הצוללת B-59 בה נכח, אך היה מפקדן של צוללות אחרות באזור, B-4 ,B-36, B-130, ולכן מבחינה טכנית כוחו היה שווה לכוחו של המפקד סביטסקי. ארכיפוב הצליח לשכנע את סביטסקי לצוף מעל המים ולחדש את הקשר עם מוסקבה. בכך נמנעה כמעט לחלוטין פריצה של מלחמה גרעינית עולמית לו מפקד הצוללת היה משגר נשק גרעיני. סוללות הצוללת נחלשו בשל שהייתה הארוכה בעומק רב, מיזוג האוויר קרס, וכתוצאה מכך עלה החום ועלתה רמת הפחמן הדו-חמצני. אווירה זו עוררה מתחים ופגעה במחשבה שקולה וצלולה. הצוללת B-59 אולצה לצוף ולהתגלות, ובסופו של דבר לחזור למים הטריטוראליים של ברית המועצות.
מעורבותו במשבר הטילים בקובה > אחרית דבר

מיד עם חזרתם לרוסיה, רבים מחברי צוות הצוללת נתקלו בבוז מצד מפקדיהם. אחד מהאדמירלים של חיל הים הסובייטי אמר "היה עדיף לו הייתם שוקעים יחד עם הצוללת". אולגה, אשתו של ארכיפוב, אמרה "הוא לא אהב לדבר על זה. הוא הרגיש שהם לא העריכו את מה שעבר עליהם". כל אחד ממפקדי הצוללת נדרש לתת דין וחשבון על האירועים במשימה לשר ההגנה הסובייטי, אנדריי גרצ'קו. גרצ'קו רתח מזעם על כך שהלוחמים בצוללת לא דבקו בנהלים ובפקודות לאחר שגילה שהאמריקאים איתרו אותם. אחד מהקצינים אף תיאר את תגובתו של גרצ'קו וסיפר "ברגע שהוא גילה שהיו אלה צוללות הדיזל שנשלחו לקובה, הוא הסיר את משקפיו והלם בהם בשולחן בזעם, הם נשברו לרסיסים והוא יצא במהרה מן החדר".
בשנת 2002, הקצין במילואים ואדים פבלוביץ' אורלוב, שנכח בצוללת, ערך מסיבת עיתונאים וגילה לתקשורת שהצוללת הייתה חמושה בטילי טורפדו גרעיניים וכי ארכיפוב היה הסיבה שלא נעשה בהם שימוש. אורלוב הציג את התרחשות האירועים באופן פחות דרמטי, הוא ציין שהמפקד סביטסקי איבד את מזגו אך לבסוף נרגע.
כאשר דן במשבר הטילים בקובה בשנת 2002, רוברט מקנמארה, שר ההגנה של ארצות הברית באותה תקופה, אמר: "היינו ממש קרובים" למלחמה גרעינית, "קרוב יותר מכפי שידענו באותו זמן". ארתור מאייר שלזניגר, מיועציו של הנשיא ג'ון פ. קנדי והיסטורין חיזק את דעתו של מקנמארה וציין "זה לא היה הרגע המסוכן ביותר במלחמה הקרה, זה היה הרגע המסוכן ביותר בהיסטוריה האנושית".
לאחר התקרית

ארכיפוב המשיך את שירותו בצי הסובייטי. בשנת 1964 מונה לפקד על פלגת צוללות ובהמשך פיקד על שייטת צוללות. בשנת 1975 הועלה לדרגת "קונְְטְר-אדמירל" (דרגה המקבילה לדרגת תת-אלוף בצה"ל) ומונה לראש האקדמיה הצבאית של הצי בעיר לנינגרד. בשנת 1981 הועלה לדרגת "וִיצֶה-אדמירל" (המקבילה לדרגת אלוף בצה"ל). בשנת 1985 פרש מהשירות הצבאי.
הוא השתקע בעיר בלאשיחה שבמחוז מוסקבה וחי שם עד מותו ב-19 באוגוסט 1998. הקרינה, לה נחשף ארכיפוב בשנת 1961, הובילה לכך שהוא פיתח סרטן כליות, כמו רבים מחברי הצוות שלו שנכחו על הצוללת K-19. ניקולאי ולדימירוביץ' זטייב, מפקד הצוללת K-19 בעת התקרית, מצא את מותו 9 ימים בלבד לאחר מותו של ארכיפוב, ב-28 באוגוסט 1998. הן זטייב והן ארכיפוב מתו בגיל 72.
ארכיפוב נישא לאולגה וחי עימה עד ליום מותו, הזוג הביא לעולם ילדה בשם ילנה.
על תקרית הצוללת משנת 1961 ועל תגובתו של ארכיפוב הופק הסרט קיי-19 בכיכובו של האריסון פורד בשנת 2002.
ראו גם

סטניסלב פטרוב, קצין במערך הנ"מ הסובייטי שהחליט להתעלם מהתרעה שגויה של שיגור טילים גרעיניים לעבר ברית המועצות.
הערות שוליים

↑  הסובייטים היו קרובים להשתמש בנשק גרעיני בשנת 1962
↑  תודה לך וסילי, האיש שמנע את המלחמה הגרעינית
↑  על המפגש המסוכן שבין הצי האמריקאי לצוללות הסובייטיות באוקטובר 1962
↑  וסילי ארכיפוב גיבור המלחמה הקרה הרוסי
↑  השתלשלות האירועים במשבר הטילים בקובה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1271392275  ISNI: 0000 0003 9937 3706  LCCN: no2012158845  VIAF: 293201770   WorldCat (עם VIAF): 293201770 
הצוללת הסובייטית B-59 בקרבת קובה
חוק דולבר

צרצר
קולות צרצור
חוק דוֹלְבֶּר הוא נוסחה, הקובעת את הקשר שבין תדירות צרצור הצרצר לבין טמפרטורת האוויר. הנוסחה נתגלתה על ידי הפיזיקאי האמריקאי עמוס דולבר (Dolbear) בשנת 1897. הנוסחה מאפשרת לחשב את הטמפרטורה לפי מספר הצרצורים של צרצר בדקה: אם  N הוא מספר הצרצורים בדקה ו- T_{C} היא הטמפרטורה במעלות צלזיוס, אז מתקיים הקשר:
על פי המחקר כל הצרצרים מהמין הטקסונומי שדולבר בדק, מצרצרים בקצב המתואר בנוסחה, אך דולבר לא ציין את שם המין שהוא בדק. מקובל לחשוב שהוא בדק את המין Oecanthus fultoni. יש מעט שוני בין מיני הצרצרים בקצב צרצורם. אולם הנוסחה של דולבר מתארת בקירוב טוב את כלל המינים, כולל את צרצר השדה המצוי.
ראו גם

רגרסיה ליניארית
וריפון

| --- | --- |


מסוף לתשלום בכרטיס חיוב תוצרת וריפון
 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בניו יורק (2018–PAY) 
 מייסדים:  William "Bill" Melton
 תקופת הפעילות:  1981–הווה (כ־43 שנים)
 מיקום המטה:  סן חוזה 
 משרד ראשי:  סן חוזה, קליפורניה, ארצות הברית
 בעלות:  פרנסיסקו פרטנרס
 ענפי תעשייה:  אלקטרוניקה
 מוצרים עיקריים:  מסופי סליקה,קופות ממוחשבות, תוכנה
 הכנסות:  1.8 מיליארד $ (2014)
 מנכ"ל:  מייק פולי
 עובדים:  5,000
  
 www.verifone.com
 
וריפון (באנגלית: Verifone) היא חברה אמריקאית שמרכזה בסן חוזה שבקליפורניה ויש לה משרדים רבים ברחבי העולם. החברה מייצרת ציוד לקופות ממוחשבות ולנקודות מכירה. החברה פועלת גם בתחומי הסליקה והעברות כספים אלקטרוניות מאובטחות ונחשבת לאחת הגדולות בתחומה.
היסטוריה

וריפון נוסדה בשנת 1981 בהוואי. שם החברה הוא קיצור שם המוצר הראשון שלה. מכשיר לסליקה של עסקאות בכרטיסי אשראי שפעל באמצעות קווי טלפון (Verification telephone). החברה הייתה בין החברות הראשונות בעולם שפיתחה ושיווק מסופים לסליקה אלקטרונית של כרטיסי אשראי (Electronic funds transfer at point of sale - EFTPOS) לאחר שחברות הגדולות בתחום, מסטרקארד וויזה הילו לפתח מערכות אלקטרוניות לסליקת כרטיסי אשראי. וריפון הציע מכשיר בעלות נמוכה יותר מהמתחרים והצליחה לכבוש נתח שוק של למעלה מ-50% תוך שנים ספרות.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 נכנסה לשוק האירופי.
באפריל 1997 נרכשה החברה על ידי חברת היולט פקארד, אך היא מכרה אותה לאחר 4 שנים לקרן השקעות פרטיות שהנפיקה אותה בבורסה לניירות ערך בניו יורק בשנת 2005.
באוגוסט 2018 נרכשה החברה על ידי פרנסיסקו פרטנרס בסכום 2.6 מיליארד דולר והפכה לחברה פרטית.
וריפון ישראל

באפריל 2006 רכשה וריפון את מתחרתה הגדולה, חברת "ליפמן הנדסה אלקטרונית" הישראלית תמורת 793 מיליון דולר במזומן ומניות. ליפמן הייתה אחת ההצלחות הגדולות ביותר של תעשיית האלקטרוניקה הישראלית. מוצר הדגל שלה, קופות רושמות משולבות מחשב מסדרת "NURIT", כבשו את הארץ, ושווקו בהצלחה רבה במדינות רבות בעולם, כמתחרות של CASIO העולמית, שעד אז הובילה בשוק בתחום הקופות הרושמות, ומשווקת בישראל על ידי חברת ARALTEK. בשנת 1995 הקימה ליפמן את חברת ויזקום, שפיתחה את המילון האלקטרוני Quicktionary. וב-1998 הקימה חברת בת לפיתוח מוצרים לתחום הרפואה.
"ליפמן הנדסה אלקטרונית" הוקמה בשנת 1974, על ידי האחים אהרון ורמי ליפמן, ועסקה בתחילה בפיתוח מערכות לשוק הצבאי אלקטרונית. בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלה לפתח מערכות בדיקה לרשתות תקשורת ומסופי תשלומים. החל משנת 1989 עסקה בעיקר בפיתוח הקופות הרושמות מסדרת "NURIT" ושליבה בהם גם מסוף לסליקת כרטיסי אשראי. בשנת 1993 הונפקו מניות החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב. חברת ליפמן החלה לשווק את המסופים גם מחוץ לישראל, ופיתחה גרסאות מקומיות שלהם לכל שוק בו היא פעלה. בין השאר פעלה בהצלחה בטורקיה, בספרד, בסין, ברזיל וארצות הברית.
הצלחה זאת הובילה להנפקה מוצלחת בנאסד"ק בשנת 2000 ולרכישתה כאמור על ידי וריפון. כיום וריפון ישראל יושבת במשרדי ליפמן לשעבר בראש העין ומנהלת את הפעילות השיווקית בארץ. ביולי 2008 רכשה וריפון את פעילות חברת "גזית יישומים", יצרנית מקומית לתוכנות לקופות מחשב מבוססות PC. קניה זאת באה לאחר כישלון במשא ומתן על רכישתה של הצלחה ישראלית גדולה אחרת בתחום קופות ה-PC, חברת ריטליקס.
פעילות נוספת של וריפון בארץ היא בתחום מכשירים למשיכת מזומנים, פעילות זאת מרוכזת על ידי חברת הבת "כספונט".
מסחר בבורסה בתל אביב

מניות החברה נסחרו בבורסה בתל אביב, שם היא נכללה במדד ת"א 25, וזאת כירושה מרכישת ליפמן, לאחר יותר מ-3 שנים של סחירות כפולה בארץ ובבורסה בניו יורק. החליטה הנהלת החברה כי הסחירות הכפולה איננה משרתת אותה עוד והיא חדלה להיסחר בארץ.