stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חומת ירושלים העות'מאנית
לאחר התקופה העות'מאנית

כמעט 400 שנה הקיפה החומה העות'מאנית את כל החלק המיושב של ירושלים והגנה על תושביה, אך במחצית המאה ה-19 הלכה העיר והתפשטה אל מחוץ לחומות: שכונות חדשות נוסדו בזו אחר זו, ועד מלחמת העולם הראשונה כבר גרו רוב תושבי העיר מחוץ לחומות. בתים רבים נבנו בצמוד לחומה מבחוץ, בעיקר סביב שער יפו, השער החדש ושער שכם, עד כי לא ניתן היה לראות את החומה באזורים אלה. בקטעים רבים החומה הפכה לקיר סתמי בירושלים, ללא משמעות הגנתית או ביטחונית. כאשר עלו הבריטים על ירושלים, קרסו מערכי ההגנה העות'מאניים שמסביב לירושלים והטורקים ברחו מהעיר מבלי לעשות שימוש הגנתי בחומה.
בתקופת המנדט הבריטי ראו השליטים הבריטים בחומה פנינה אדריכלית ואחד מסמלי המורשת של ירושלים. מושל ירושלים הראשון, רונלד סטורס, קבע כי יש להרוס את כל הבתים הצמודים לחומה מבחוץ, כדי לחשוף את מלוא החומה לעין כול. הוא הזמין מתכנני ערים מאנגליה שיקבעו תוכניות אב לעיר, תוך הקפדה על יצירת חגורת יֶרֶק (Green belt, אזור חיץ ירוק) סביב חומת העיר העתיקה. כך, למשל, הייתה תוכנית מקלין משנת 1918, תוכנית גדס לירושלים מ-1919, ותוכנית גדס-אשבי מ-1922.‏ הריסת הבתים הצמודים לחומה החלה רק בשלהי תקופת המנדט, ולא הושלמה עד יציאת הבריטים מהארץ.
בקרבות מלחמת העצמאות ב-1948 נחלו הפלמ"ח, ובהמשך צה"ל, מפלה קשה בהגנת הרובע היהודי. את קולר האשמה תלה אז דוד בן-גוריון בחומה, שהפריעה, לטענתו, למגינים בדרכם פנימה. במשך 19 שנות העיר החצויה לא נעשה דבר עם החומה, שכן חלקים עיקריים בה נשענו על שטחי הפקר ושמשו כעמדות ירי של הלגיון הירדני. שבוע אחד בלבד לאחר איחוד ירושלים במלחמת ששת הימים ב-1967, הזכיר בן-גוריון את אחריותה של החומה לכישלון הגנת הרובע היהודי, וקרא להרוס אותה:
"צריך להרוס את חומת ירושלים, היא איננה יהודית. היא נבנתה על ידי סולטאן טורקי במאה ה-16. אנו רוצים שירושלים תהיה עיר גדולה, אחת. חשוב לנו הכותל, והוא עומד וקיים, ואילו להריסת החומה יהיה ערך פוליטי עולמי. אז יידע העולם שיש ירושלים אחת, ובה אפשרי מיעוט ערבי."
הדברים ספגו ביקורת קשה מצד אנשי רוח רבים, ובהם הסופר ש"י עגנון שאמר: ”בן-גוריון אמר הרבה שטויות בחייו. הצעתו להרוס את החומה היא היותר גדולה” (דברים שאמר לאחר סיור בעיר העתיקה, 25 ביוני 1967). גם הסופר יצחק שלו לא חסך את שבט לשונו, ובמכתב תגובה ארוך שפורסם בעיתון הארץ ב-22 ביוני 1967, כתב בין היתר:
"מסתבר שלאחר שהצליח בן-גוריון בכמה וכמה ניתוצים קודמים, כגון: ניתוץ אלטלנה, ניתוץ יחסיו עם חבריו הקרובים ביותר, וניתוץ דמותו בעיני רבים ממעריציו, עוד נשאר די מרץ אגרסיווי בגרזנו לשם מעשה חדש: ניתוצה של חומת העיר העתיקה... הרי זו צרות עין וחוסר כל חוש כבוד היסטורי להרוס מבנה עתיק יומין רק משום שאיננו יהודי ונבנה על ידי סולטאן טורקי."
קריאתו של בן-גוריון לא יצאה לפועל. אדרבא, ראש עיריית ירושלים באותה עת, טדי קולק, דבק בתוכניות המתאר של הבריטים לחשיפת החומה ולשיקומה. בחודשים שאחרי איחוד העיר הרס קולק את הבתים החרבים למחצה שהיו צמודים לחומה באזור ממילא, כיכר צה"ל ושכונת מוסררה, והודיע על הקמת גן לאומי סובב חומות ירושלים. בשנות ה-70 נפתח הגן באופן רשמי. במקביל, הוכשרה טיילת בראש החומה, המאפשרת לטייל עליה בשני מסלולים: סביב הרובע הארמני והיהודי משער יפו עד שער האשפות, וסביב הרובע הנוצרי והמוסלמי משער יפו עד שער האריות.
בשנת 2004 נפלה אבן גדולה מראש החומה, דבר שהביא את רשות העתיקות לערוך סדרה ארוכה של שיפוצים בחומת ירושלים העות'מאנית בין השנים 2004–2011, בעיקר באזור שער יפו ושער ציון.
ראו גם

חומות ירושלים
סובב חומות ירושלים
שערי ירושלים
ירושלים בתקופה העות'מאנית
לקריאה נוספת

נתן שור, בונים חומה בירושלים, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1999.
נתן שור, "מדוע בנה סולימאן המפואר את חומות ירושלים", בתוך אלי שילר (עורך) ספר זאב וילנאי, ירושלים: הוצאת אריאל, 1987, עמ' 66–70.
אמנון כהן, ‏ביצורה של ירושלים העות'מאנית – המימד האירופי, קתדרה 63, אפריל 1992, עמ' 64-52
הערות שוליים

↑  ברישומי אונסק"ו, האתר אינו משויך למדינה מסוימת.
↑  אלי שילר, "העיר העתיקה כיום", בתוך אלי שילר וגדעון ביגר (עורכים), ירושלים העיר העתיקה, תל אביב: משרד הביטחון, 1991, עמ' 42.
↑  שם, עמ' 45.
↑  אמנון כהן, "ביצורה של ירושלים העות'מאנית - המימד האירופי", עמ' 59
↑  מאיר בן דב, ביצורי ירושלים - החומות, הערים והר הבית, תל אביב תשמ"ג, עמ' 79, וכן המאמר "מדוע בנה סולימאן המפואר את חומות ירושלים", עמ' 67.
↑  שם, עמ' 83, וכן בעמ' 99.
1 2  התקופה העות'מאנית, החומה העות'מאנית, 1917-1517 באתר רשות העתיקות.
↑  כל מי שכבש את ירושלים, פרץ אליה מצפון, למעט הירדנים ב-1948, וחיילי צה"ל ב-1967, שנכנסו אליה ממזרח.
↑  אמנון כהן, ‏מפעלו של סולימאן המפואר בירושלים, קתדרה 57, ספטמבר 1990, עמ' 33
↑
אהרן ליש, ‏הקדש והתנחלות דרווישים בארץ-ישראל בראשית התקופה העות'מאנית, קתדרה 35, אפריל 1985, עמ' 28
1 2  "מדוע בנה סולימאן המפואר את חומות ירושלים", עמ' 68.
↑  אמנון כהן, "האמנם נבנו חומות ירושלים על ידי אברהם קאסטרו?", ציון, מ"ז תשמ"ב, עמ' 418-407.
↑  ראו הערך חומות ירושלים.
↑  אמנון כהן, ‏מפעלו של סולימאן המפואר בירושלים, קתדרה 57, ספטמבר 1990, עמ' 35
↑  "מדוע בנה סולימאן המפואר את חומות ירושלים", עמ' 69.
↑  אמנון כהן, ‏מפעלו של סולימאן המפואר בירושלים, קתדרה 57, ספטמבר 1990, עמ' 39
↑  שם, עמ' 69–70.
↑  אמנון כהן, ‏מפעלו של סולימאן המפואר בירושלים, קתדרה 57, ספטמבר 1990, עמ' 49
↑  דוד קרויאנקר, אדריכלות בירושלים, פרק המבוא, כרך ד: הבנייה בתקופת המנדט הבריטי, ירושלים: כתר, 1989.
↑  שימור חומות ירושלים באתר רשות העתיקות.
| אתרי העיר העתיקה של ירושלים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
 : 
שערי ירושלים
 שער האריות • שער הפרחים • שער שכם • השער החדש • שער יפו • שער ציון • שער האשפות • שער הרחמים • שערי חולדה: 
משיקולי בשער יפו
קטע מהחומה העות'מאנית הבנוי על גבי נדבכים מהתקופה האיובית והחשמונאית
שער ציון
הבתים ליד שער יפו לפני הריסתם, המאה ה-19
הריסת בית ליד שער יפו, 1944
החומה בסמוך לשער יפו, 2011
הגן הלאומי סובב חומות ירושלים ליד שער שכם
מגדלי חומה באזור שער יפו
כתובת לציון סיום שיקום החומה בשער יפו 1970
א-הא

ערך זה עוסק בלהקת פופ רוק נורווגית. אם התכוונתם למונח מתחום המדעים הקוגניטיביים, ראו .
| --- | --- |

הופעה חיה של א-הא בפרנקפורט, 2005
 מקום הקמה:  אוסלו 
 מוקד פעילות:  אוסלו, נורווגיה
 תקופת הפעילות:  1982–1994  1998–2009  2011  2015–הווה
 סוגה:  סינת'-פופ • גל חדש • פופ רוק • רוק אלטרנטיבי
 חברת תקליטים:  יוניברסל
 פרסים והוקרה:  פרס שפלמן השנתי (1985)  פרס כבוד של חבר המושבעים של פרס שפלמן (2000)  פרס כבוד של חבר המושבעים של פרס שפלמן (2010)  פרס הספרות ע"ש פר גינט (1987)  היכל התהילה של רוקהיים (2011)  Spellemann Award for the videoclip of the year (2000)  פרס כבוד של חבר המושבעים של פרס שפלמן (1986)  Spellemann Award for the videoclip of the year (1986)  פרס שפלמן לאלבום הפופ של השנה (1985)  פרס שפלמן לאלבום הפופ של השנה (1986)  פרס הרדיו הגרמני (2015) 
 a-ha.com
 פרופיל ב-IMDb
 חברים
 מורטן הארקט (סולן) מאגנה פיורהלמן (קלידים) פול וואקטר-סבוי (גיטרות)
 
אָ-הָא (A-ha) היא להקת סינת'-פופ נורווגית שזכתה לפופולריות רבה בשנות ה-80 של המאה ה-20. לאחר הפסקת פעילות קצרה בשנות ה-90 חזרה הלהקה לפעילות מלאה עד להתפרקותה בסוף שנת 2009. הלהקה שבה לפעול ב-2015.
ההרכב

להקת א-הא הוקמה בשנת 1982 על ידי הסולן מורטן הארקט, הקלידן מאגנה פיורהולמן והגיטריסט פול וואקטר-סאבוי. תחילה פעלה הלהקה בנורווגיה, אך לאחר זמן קצר עברה ללונדון במטרה להיחשף בפני קהל רב יותר. את השם בחרו חברי הלהקה מתוך כוונה ליצור שם שייקלט בכמה שיותר שפות ושמבטא קריאת כוונה והבנה בכל השפות. "א-הא" הוא שם קליט, קצר, ברור ומקורי.
מאגנה פיורהולמן
פול וואקטר-סאבוי
מורטן הארקט
הפריצה הגדולה (1984–1985)

בשנת 1984 הקליטו חברי א-הא את שירם הראשון, שנקרא באותה העת "Lesson one" (שיעור ראשון). השיר נכשל באופן מוחלט ומכר רק 300 סינגלים. עובדה זו לא פגעה בנחישותם של חברי הלהקה, שהמשיכו להקליט ולערוך גרסאות נוספות לשיר, אשר קיבל בסופו של דבר את השם "Take on Me". השיר הפך עד מהרה ללהיט ענק, ניצב בראשי מצעדי הפזמונים באירופה ובארצות הברית ומכר למעלה ממיליון וחצי עותקים בחודש הראשון להוצאתו. אחת הסיבות להצלחתו האדירה של השיר "Take on Me" הייתה העובדה שהשיר לווה בווידאו קליפ יצירתי במיוחד, שבו נעשה שילוב בין אנימציה למציאות. בטקס פרסי MTV בשנת 1986 זכה השיר בשש קטגוריות שונות.
הסינגל הבא שהוציאה הלהקה היה ".The Sun Always Shines on T.V". שיר זה, שהפך גם הוא ללהיט במצעדי הפזמונים, לווה בקליפ מרהיב שזכה במספר פרסים. באותה שנה הייתה א-הא בין המועמדות לפרס הגראמי על הפריצה הגדולה לאותה שנה. בעוד שבארצות הברית דעכה הצלחת הלהקה לאחר הוצאת שני הסינגלים המצליחים עמם פרצו לתודעה, הרי שבאירופה הייתה זו רק ראשית דרכה של הלהקה הצעירה מנורווגיה.
אלבום הבכורה של הלהקה, "Hunting High and Low", שיצא בשנת 1985 הכיל את שני הלהיטים המצליחים ואת שיר הנושא, והפך לרב מכר עולמי. בארצות הברית מכר האלבום למעלה ממיליון עותקים והפך לאלבום פלטינה. עד לשנת 2005 מכר האלבום 8 מיליון עותקים.
המשך פעילות

בשנת 1986 הוציאה א-הא את אלבומה השני, "Scoundrel Days". באלבום זה ניכר מעברה של הלהקה מסינת'פופ לרוק אלטרנטיבי.
כשנה לאחר מכן הצטרפה הלהקה לשורת מוזיקאים מובילים, כשביצעה את שיר הנושא "The Living Daylights" לסרטו של ג'יימס בונד, 007 באזור המסוכן, בכיכובו של השחקן הבריטי טימותי דלטון. שיר זה נכלל באלבומה השלישי של הלהקה, "Stay on These Roads". אלבום זה זכה להצלחה פחותה משני קודמיו, וכך גם שני האלבומים שבאו אחריו, "East of the Sun, West of the Moon" שיצא בשנת 1990 ו-"Memorial Beach" שיצא בשנת 1993.
בסוף שנות ה-80 ובראשית שנות ה-90 נחלה הלהקה הצלחה גדולה בדרום אמריקה, ובמיוחד בברזיל, שם הופיעו בפני קהל רב בכמה מהאצטדיונים הגדולים בעולם. בשנת 1991 שברה הלהקה שיא כשהופיעה בפני קהל מעריצים של 198,000 איש.
בשנת 1994, בעקבות סכסוכים בין חברי הלהקה, כמו גם בין הלהקה לחברת התקליטים, לקחו חברי הלהקה הפסקה מעבודתם יחד, אולם לא התפרקו באופן רשמי. חבריה החלו להתמקד בקריירות סולו. יחד עם זאת, השלושה חברו להופיע בטקס הפתיחה של אולימפיאדת לילהאמר. הופעה זו כללה שיר חדש שחובר במיוחד להופעה זו – "Shapes That Go Together".
קריירות סולו

עם הפסקת פעילותה הזמנית של הלהקה, פנו כל אחד מחבריה לביסוס קריירת סולו. גיטריסט הלהקה, וואקטר-סאבוי, הוציא חמישה אלבומים בשיתוף אשתו ולהקתם "סאבוי".
מורטן הארקט, סולן הלהקה, הוציא שלושה אלבומי סולו, אחד באנגלית (Wild Seed) ושניים בנורווגית שזכו להצלחה גדולה בנורווגיה. בשנת 2008 הוא הקליט אלבום סולו נוסף באנגלית, Letter From Egypt.
קלידן הלהקה, מגן פורהולמן, פנה ליצירת אמנות (פיסול וציור) וכן הלחין פסקולים לסרטי קולנוע וטלוויזיה. בשנת 2004 הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו, בסיועם של חברי להקת קולדפליי, הידועים כמעריציה של להקת א-הא.
חידוש הפעילות (1998–2009)

בשנת 1998 הוזמנו חברי הלהקה להופיע בפני זוכי פרס נובל לשלום. בעקבות הביקורות המצוינות שלהן זכתה ההופעה הקצרה, חברו השלושה חזרה והקליטו את אלבומם החדש, "Minor Earth Major Sky". אלבום זה שיצא בשנת 2000 הביא אחריו מסע הופעות, שכלל הופעה באינטרנט בפני 3.6 מיליון צופים. הלהיט שהנפיק האלבום, "Summer Moved On", כלל שיא שירה חדש בהקלטות, בהן שר הארקט 20.3 שניות רצוף.
בשנת 2002 הוציאה הלהקה את אלבומה השביעי "Lifelines", בו בלטו בעיקר שיר הנושא והשירים Forever Not Yours ו-You Wanted More.
בשנת 2004 חגגה א-הא 20 שנים להקמתה, עם הוצאת אוסף הסינגלים שלהם מהשנים 1984–2004. אלבום זה השיב את הלהקה למצעדי המכירות בבריטניה, והאלבום הגיע לרשימת 20 האלבומים הנמכרים ביותר. במהלך פעילות הלהקה, הוציאה א-הא 32 סינגלים, מתוכם 13 הגיעו לעשירייה הראשונה במצעדי הפזמונים הבריטיים. שנה לאחר מכן, הופיעה הלהקה במופע "לייב אייד 8" בעיר ברלין בפני קרוב ל-200,000 מעריצים.
את שנת 2005 סיימו חברי הלהקה עם הוצאת אלבום חדש בשם "Analogue", שבו בלטו שיר הנושא והשירים Cosy Prisons ו-Celice. אלבום זה הוא יותר אלטרנטיבי מקודמיו וכולל כמה יצירות יוצאות-דופן של הלהקה. בעקבות יציאת האלבום יצאה הלהקה לסיבוב הופעות מצליח בארצות הברית, באירופה ורוסיה. שנה לאחר מכן הקליטה א-הא חידוש לשירו של ג'ון לנון "#9 Dream" למען אמנסטי אינטרנשיונל.
אלבום האולפן התשיעי של הלהקה, "Foot of the Mountain", יצא לאור ביוני 2009.
באוקטובר 2009 הודיעו חברי הלהקה על פירוקה בדצמבר של אותה שנה, וזאת, לדבריהם, בשל רצון להקדיש את זמנם לפעילות הומניטרית.
חידוש הפעילות (2015–הווה)

במרץ 2015, דווח בעיתונות הרשמית של נורווגיה על חידוש הפעילות של הלהקה ומאוחר יותר באותה השנה אף הוציאו את אלבומם העשירי "Cast in steel".
החל מ-2017, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות באירופה במסגרת "MTV Unplugged" שאף הוקלט לאלבום הופעה המתוכנן לצאת בעתיד.
סיבוב ההופעות "MTV Unplugged" חודש גם ל-2018 והלהקה יצאה לסיבוב הופעות אירופאי במסגרתו הגיעה גם לישראל והופיעה באמפי פארק רעננה ב-21 ביוני 2018.
דיסקוגרפיה

1985 - Hunting High and Low
1986 - Scoundrel Days
1988 - Stay on These Roads
1990 - East of the Sun, West of the Moon
1993 - Memorial Beach
2000 - Minor Earth Major Sky
2002 - Lifelines
2005 - Analogue
2009 - Foot of the Mountain
2015 - Cast in Steel
2022 - True North
הערות שוליים

↑  להקת א-הא מתפרקת, באתר ynet, 15 באוקטובר 2009
↑  זיו ריינשטיין, א-הא, בפעם האחרונה, באתר ynet, 29 באוקטובר 2009
↑  "A-ha gjenforenes". VG.
↑  שגיא בן נון‏, שמש נצחית בראש צלול: ההופעה של א-הא ערבבה בין התרגשות נוסטלגית, מלנכוליה והתרוממות רוח, באתר וואלה, 22 ביוני 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012502897505171  BIBSYS: 1458552667709  BnF: cb13901518t (data)  GND: 1212624-X  ISNI: 0000 0001 2264 530X  LCCN: n92032286  MusicBrainz: 7364dea6-ca9a-48e3-be01-b44ad0d19897  NKC: mzk2003193015  NLA: 35963591  NSK: 000062909  SUDOC: 052587738  VIAF: 124960419   WorldCat (עם VIAF): 124960419 
הופעה חיה של להקת א-הא בקלן, גרמניה בשנת 2005
חכמת ישראל

עמוד השער של "כתב העת לחכמת ישראל" (Zeitschrift für Die Wissenschaft des Judentums) של האגודה לתרבות ולמדע של היהודים משנת 1822, כתב העת הראשון בנושא חכמת ישראל
חכמת ישראל (בגרמנית: Wissenschaft des Judentums, מילולית: 'מדע היהדות') הייתה תנועה אינטלקטואלית באירופה שפעלה במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. היא ייסדה את המחקר האקדמי של היהדות והיהודים, והייתה הראשונה שבחנה נושאים אלו בכלים מדעיים וביקורתיים באופן שיטתי. "חכמת ישראל" שירתה הן את המחקר לשמו, הן את הצורך להתגונן בפני האשמות נוצריות והן את פיתוחה והשתנותה של היהדות בעידן האמנציפציה. היא הרימה תרומה עצומה בתחום, ומדעי היהדות האוניברסיטאיים מתבססים על הישגיהם הראשוניים של חוקריה.
תולדותיה

ראשיתה של התנועה באגודה לתרבות ולמדע של היהודים, שקמה בגרמניה ב-1819. חוקרים מתארכים את קצה לעיתים קרובות לשנות ה-70 של אותה מאה, כשהושלמה הקמת הסמינרים הרבניים המרכזיים באירופה, אך מחקר ברוחה הוסיף לצאת לאור עד עליית הנאצים לשלטון. לאחר מלחמת העולם השנייה עבר התחום סופית לאוניברסיטאות ולהתנהלות בשפה האנגלית והעברית המודרנית, במקום גרמנית או עברית משכילית.
'האגודה לתרבות' כוננה על רקע פרעות הפ-הפ. המייסדים, שכללו את יום-טוב ליפמן צוּנְץ והיינריך היינה, קיוו לספק מענה לאדישות ולניכור שפשו בקרב יהודי גרמניה לדתם. לאחר דור שלם של אקולטורציה וטמיעה מואצת, היה פער גדול בינם ליהדות המסורתית. החינוך הישן הלך ונעלם (ב-1828 נסגרה הישיבה האחרונה בכל אשכנז) ורוב ההורים לא שלחו את ילדיהם לתלמודי תורה במקביל לבתי-הספר החדשים. הסביבה הנוצרית התייחסה ליהודים בסלידה: הפילוסופים המובילים גינו את דתם כשריד מאובן, וקבלת משרות יוקרתיות הותנתה בהתנצרות. הריאקציה הפוליטית לאחר קונגרס וינה ליבתה עוד יותר את העוינות כלפיהם. מתוך משבר זה, כשרבים מאוד מהצעירים המירו את דתם, שאפו ראשי האגודה לספק אלטרנטיבה שתציג את היופי ביהדות ואת תאימותה עם ערכי המודרנה, תדחה את השנאה ותפיג את הזרות והניכור של בניה כלפי מורשתם. כעבור עשור נסגר המועדון, כשחלק גדול מחבריו נטבלים לנצרות. צונץ המשיך את העיסוק המדעי, אותו שכלל ופיתח. הוא נחשב לרוב לדמות הבולטת מבין מייסדי 'חכמת ישראל'.
שני ענפים מרכזיים היו לתנועה: הראשון במרכז אירופה, ובו פעלו אחרי צונץ חוקרים שכתבו בגרמנית ובראשם אברהם גַיְיגֶר, היינריך גְרֶץ, יצחק מרקוס יוֹסְט, משה שטיינשניידר ואחרים; הענף השני צמח במזרח אירופה – בגליציה ובאימפריה הרוסית – ובו פעלו חוקרים שכתבו בעברית, אנשי תנועת ההשכלה היהודית, ובהם רבי נחמן קְרוֹכְמַל (רנ"ק), שלמה יהודה רפפורט (שי"ר) ואחרים. כמו כן, פעל כך גם שמואל דוד לוּצאטוֹ (שד"ל), שחי באיטליה והצטרף לבית המדרש לרבנים בפאדובה בשנת 1828.
התנועה ביקשה לסייע ליהודים לחקור ולחזור אל עברם ההיסטורי, כפי שעמים שונים עשו באירופה – ברוח התנועה הרומנטית. בנוסף לכך, באותה התקופה הייתה אנטישמיות רבה. משכילים אלו חשבו שאם יַראו לחברה הנוצרית שבתוכה חיו, מהי היהדות, יפסיקו הנוצרים לפחוד מהיהודי ולראות בו זר. בעקבות כך, קיוו משכילי "חכמת ישראל", ילמדו הנוצרים לקבל את היהודי וישלבו אותו בתוכם.
תנועת חכמת ישראל, החוקרים האקדמיים שיצאו בעקבותיה, וחברת הוצאת הספרים "מקיצי נרדמים" שהוקמה בהשראתה, הניבו יבול של מחקרים מונומנטליים במדעי היהדות, ופרסום מהדורות מדעיות של ספרי היסוד של היהדות.
בשנת 1945 פרסם חוקר הקבלה גרשם שלום ביקורת חריפה על מפעל "חכמת ישראל".
ראו גם

מדעי היהדות
האגודה לתרבות ולמדע של היהודים
בית המדרש לרבנים בברסלאו
בית המדרש הגבוה ללימודי יהדות בברלין
בית המדרש לרבנים בברלין
לקריאה נוספת

ראובן מיכאל, י"מ יוסט - אבי ההיסטוריוגרפיה היהודית המודרנית, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1983
חנן גפני, פשוטה של משנה: עיונים בחקר ספרות חז"ל בעת החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד וספריית הילל בן חיים למדעי היהדות, 2011.
פול מנדס פלור (עורך), חכמת ישראל: היבטים היסטוריים ופילוסופיים, מרכז זלמן שזר, 1980.
יצחק שורש, הפנייה לעבר ביהדות המודרנית, מרכז זלמן שזר, תש"ס.
משה פלאי, "כרם חמד", כתב העת העברי של חכמת ישראל בגליציה ובאיטליה, קשר, 38, 2009, עמ' 77–86.
אסף ידידיה, ‏בנימין מנשה לוין ומחקר "חכמת ישראל" ברוח המסורת, קתדרה 130, תשס"ט, עמ' 131–156
גאורג ק. האסלהוף, "חכמת ישראל" Wissenschaft des Judentums של גרמניה במאה ה-19 ותרומתה לגילוי השפעות הרמב"ם על הנצרות, בתוך: היסטוריוסופיה ומדעי היהדות, (עורכים: מיכאל פ. מאך, יורם יעקבסון), תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, תשס"ה, עמ' 107–138.
רן הכהן, התמודדות חוכמת ישראל בגרמניה עם ביקורת המקרא במאה התשע-עשרה, עבודת דוקטור, אוניברסיטת תל אביב, 2002.
שמעון פדרבוש (עורך), חכמת ישראל (3 כרכים), ירושלים-תל אביב, הוצאת עוגן, שליד הסתדרות העברית באמריקה, והוצאת ראובן מס, תשי"ט-תשכ"ה - 1958–1965.
אסף ידידיה, ביקורת מבוקרת: אלטרנטיבות אורתודוקסיות ל'מדע היהדות', 1956-1873. מוסד ביאליק, 2013.
יוהאנס הייל, Wissenschaft des Judentums 1819–1933 – Wissenschaft, Selbstbild und Trugbilder.
מיכאל מאיר, בין מחקר יהודי וזהות יהודית בגרמניה המודרנית.
הערות שוליים

↑  George Y. Kohler, Reading Maimonides' Philosophy in 19th Century Germany, Springer, 2012. עמ' 88.
↑  Shadal – Shadal
↑  גרשם שלום, מתוך הרהורים על חכמת ישראל, לוח הארץ, 1945 (נדפס שנית בספרו דברים בגו)
↑  ישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007556949205171  LCCN: sh2008004882
גיסן

| --- | --- |
סמל גיסןסמל גיסן
מרכז גיסן
מרכז גיסן
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 מדינה פדרלית:  הסן הסן
 ראש העיר:  Frank-Tilo Becher
 תאריך ייסוד:  1152
 שטח:  72.55 קמ"ר
 גובה:  155 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  94,996 (31 בדצמבר 2023)
  ‑ צפיפות:  1,100 נפש לקמ"ר (2014)
 קואורדינטות:  50°35′00″N 8°40′00″E﻿ / ﻿50.583333333333°N 8.6666666666667°E﻿ / 50.583333333333; 8.6666666666667 
 אזור זמן:  UTC+1
 www.Giessen.de
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גרמניה מוגדלת) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניגיסן(למפת גרמניה רגילה) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניגיסן(למפת הסן רגילה) ויסבאדן פרנקפורט קאסל דרמשטאדט אופנבך על המיין הנאו מרבורג פולדה ריסלסהיים ריינלנד פפאלץ  נורדריין-וסטפאליה סקסוניה התחתונה  תור. בוואריה באדן-וירטמברגגיסן(למפת הסן מוגדלת) ויסבאדן פרנקפורט קאסל דרמשטאדט אופנבך על המיין הנאו מרבורג פולדה ריסלסהיים ריינלנד פפאלץ  נורדריין-וסטפאליה סקסוניה התחתונה  תור. בוואריה באדן-וירטמברגגיסן  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
אוניברסיטת יוסטוס ליביג
תיאטרון העיר גיסן
גיסן (בגרמנית: Gießen), עיר אוניברסיטאית במדינת הסן שבמרכז גרמניה, השוכנת על נהר הלאהן, בחצי הדרך בין פרנקפורט למרבורג, כ-27 ק"מ דרומית למרבורג וכ-59 ק"מ צפונית לפרנקפורט. אוכלוסיית העיר מונה כ-80,000 תושבים, מהם כ-37,000 סטודנטים. יש לה "זכויות עיר" מאז 1152. היא מוכרת בעיקר בשל היותה עיירת סטודנטים ובה אוניברסיטת יוסטוס ליביג, הנקראת על שמו של הכימאי הידוע יוסטוס פון ליביג.
היסטוריה

גיסן הוקמה בשנת 1152. 
בין השנים 1879 ו-1888 כיהן וילהלם רנטגן כפרופסור ודיקן מחלקת הפיזיקה באוניברסיטת גיסן. הוא נקבר בבית הקברות הסמוך לאוניברסיטה ומצבתו עדיין נצבת במקומה. במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20, לאחר עליית הנאצים לשלטון, נמכרו מרבית אדמות העיר לוורמאכט ובדצמבר 1944 הופצצו מרבית המבנים ההיסטוריים בעיר על ידי חיל האוויר הבריטי. האמריקאים נכנסו לחורבות העיר במרץ 1945 וסייעו בשיקומם במהלך השנים שלאחר מכן.
תרבות

אחד המבנים ההיסטוריים והמרכזיים ביותר של העיר הוא "תיאטרון העיר גיסן". התיאטרון מציג הצגות מז'אנרים שונים מחזות שייקספירים, מחזות המשלבים דרמה וקומדיה ועוד. בדצמבר 2007, הועלתה ההצגה "לחנך את ריטה" וסימלה את תחילתו של עידן חדש עבור התיאטרון. כמו כן, בשנת 2008 הועלה המחזה השייקספירי מקבת'. בנוסף נמצא בעיר מוזיאון המתמטיקום.
ערים תאומות

הערים התאומות של גיסן הן:
צ'כיה הראדץ קראלובה, צ'כיה (מ־1990)
הונגריה  גודולו, הונגריה (מ־1988)
ישראל  נתניה, ישראל (מ־1978)
איטליה  פרארה, איטליה (מ־1998)
ניקרגואה סן חואן דל סור, ניקרגואה (מ־1986)
הממלכה המאוחדת וינצ'סטר, הממלכה המאוחדת (מ־1962)
ארצות הברית ווטרלו, איווה, ארצות הברית (מ־1981)
הרפובליקה העממית של סין וונג'ואו, ג'ג'יאנג, הרפובליקה העממית של סין (מ־2011)
הערות שוליים

↑  גיסן - גרמניה, באתר עיריית נתניה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261759405171  GND: 4020989-1  LCCN: n80083437  MusicBrainz: bdfef083-f06c-44fe-b2a6-1d4da9d15ae6  NARA: 10044943  NKC: ge289025  VIAF: 163480438   WorldCat (עם VIAF): 163480438
לוסיל אייכנגרין

| --- | --- |

 לידה:  1 בפברואר 1925 המבורג, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  7 בפברואר 2020 (בגיל 95) אוקלנד, ארצות הברית 
 מדינה:  גרמניה, פולין, ארצות הברית 
 
לוסיל אייכנגרין (בגרמנית: Lucille Eichengreen. נולדה בשם ססילי לנדאו, Cecilie Landau ב-1 בפברואר 1925. נפטרה ב-7 בפברואר 2020) הייתה ניצולת גטו לודז' ומחנות הריכוז הגרמניים אושוויץ, נוינגמה וברגן-בלזן. היא עברה לארצות הברית ב-1946, נישאה, ילדה שני בנים ועבדה כסוכנת ביטוח. ב-1994 פרסמה את ספרה From Ashes to Life: My Memories of the Holocaust (מאפר לחיים: זכרונותי מהשואה). היא הרבתה להרצות על השואה בספריות, בתי ספר ואוניברסיטאות בארצות הברית ובגרמניה. היא השתתפה בסרט תיעודי של אוניברסיטת גיסן על החיים בגטו, עליו הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד.
חייה

אייכנגרין נולדה בהמבורג, גרמניה, הבכורה מבין שתי בנותיהם של סוחר היין יליד פולין בנימין לנדאו ואשתו סלה (שרה) לבית באומוולשפינר. היא תיארה את ילדותה כ"נעימה מאוד, מאוד נוחה" לפני עליית היטלר לשלטון ב-1933. לאחר מכן נחשפו היהודים לצעדי דיכוי הולכים וגוברים מצד הנאצים וכן לעלבונות ותקיפות מצד האוכלוסייה המקומית. לאחר שחזר המבורג באביב 1939, נעצר בנימין לנדאו על ידי הגסטפו ב-1 בספטמבר של אותה שנה במהלך ההתקפה על פולין, כ"אויב זר". הוא הובא לכלא משטרתי בפולסביטל (Fuhlsbüttel), לאחר מכן למחנה הריכוז אורניינבורג ולבסוף למחנה הריכוז דכאו, שם נרצח ב-31 בדצמבר 1940. למשפחה נודע על מותו רק בפברואר 1941, כאשר הגסטפו הביא את אפרו לדירתם, "בקופסת סיגרים עם גומייה", כדברי אייכנגרין:
שני אנשי גסטפו הגיעו לבית והשליכו אותם על שולחן המטבח. ... אמרו רק 'אפר, בנימין לנדאו!' ויצא. הם לא דיברו.
חייה > גירוש

ב-25 באוקטובר 1941 גורשה אייכנגרין בת ה-16 לגטו לודז' עם אמה ואחותה הצעירה קארין. בגטו אמה מתה ברעב ב-13 ביולי 1942. לוסיל מצאה עבודה. היא טיפלה בקארין אך קארין הופרדה ממנה בגיל אחת עשרה, בספטמבר 1942, גורשה למחנה ההשמדה חלמנו ונרצחה.
לוסיל עבדה כמזכירה של העיתונאי והסופר אוסקר זינגר. בשנת 1943 נפגעה באוזן שמאל במהלך חקירה במשטרה הנאצית, והתחרשה באוזן זו. באוגוסט 1944 גורשה לאושוויץ, שם עברה סלקציה. כמה שבועות לאחר מכן, כשעברה סלקציה נוספת, שלח אותה יוזף מנגלה למחנה הלוויין של נוינגמה, דסאואר אופר (Desauer Ufer), שם עבדה בכפייה בבנייה ובפינוי פסולת מנזקי ההפצצות. מאוחר יותר שובצה בעבודה משרדית, שם הייתה חשופה להתעללות הממונים. במרץ 1945 גורשה למחנה הריכוז ברגן-בלזן.
חייה > לאחר השחרור

אייכנגרין הייתה היחידה ממשפחתה הקרובה ששרדה את השואה, אם כי רק ב-1947 הוברר לה שאחותה נפטרה. לאחר שחרור ברגן-בלזן על ידי הצבא הבריטי, הייתה כמה חודשים במחנה העקורים ברגן-בלזן, ועבדה כמתרגמת עבור הבריטים. היא עזרה לבריטיים לזהות 40 אנשי אס אס שעבדו במחנה הריכוז נוינגמה, מה שהוביל למעצרם ולמשפטם. לאחר שקיבלה איומי מוות, עברה לארצות הברית, שם נישאה למהגר יהודי מהמבורג, דן אייכנגרין. היא נאבקה בהשפעות האירועים הטראומטיים של נעוריה וסבלה מסיוטים. ב-1995 חזרה לפולין ולגרמניה לראשונה מאז 1945, כולל ביקור בהמבורג, לאחר שקיבלה הזמנה של הסנאט של המבורג. היא גם חזרה לאושוויץ ולאזור בו היה בתקופת השואה גטו לודז'.
אייכנגרין התגוררה באוקלנד, קליפורניה. אחד משני בניה הוא הכלכלן האמריקאי בארי אייכנגרין. היא נפטרה ב-7 בפברואר 2020, זמן קצר לאחר יום הולדתה ה-95.
יצירה

בשנות ה-90 אייכנגרין החלה לכתוב את זיכרונותיה לפרסום. ספרה מאפר לחיים: זכרונותי מהשואה פורסם בארצות הברית בשנת 1994. לאחר ביקור ראשון בגרמניה, היא הרצתה בבתי ספר, באוניברסיטאות ובאירועי הנצחה. היא עבדה עם יחידת המחקר לספרות השואה באוניברסיטת גיסן על הכרוניקה של גטו לודז', טקסט הנותן דין וחשבון על החיים בגטו. על מעורבותה הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד בתחום השפה, התרבות והספרות מטעם האוניברסיטה במאי 2007
בתערוכה ב-2009 בהמבורג תחת הכותרת "נשלחו למוות: גירוש יהודים, רומה וסינטי מהמבורג, 1940 עד 1945" (In den Tod geschickt. Die Deportation von Juden, Roma und Sinti aus Hamburg 1940 bis 1945), הוענק לה תואר כבוד של המבורג - מדליית זהב של המבורג (Hamburger Ehrendenkmünze in Gold) על ידי ראש העיר אולה פון בויסט. בשנת 2015 יצא לאור כרך הנצחה (Festschrift) לכבוד יצירתה.