stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נעמי סימן-טוב
ביוגרפיה

נעמי סימן-טוב נולדה בשנת 1952 בסופיה, בולגריה. בשנת 1953, בגיל שלושה חודשים, עלתה עם הוריה לישראל על האניה "ארצה", כחמש שנים לאחר גל העלייה הגדול של יהודי בולגריה ב בשנת 1948 עם הקמת המדינה, מתוך משבר ואכזבה מן המשטר הקומוניסטי שתלו בו תקוות רבות.
המשפחה הגיעה תחילה למעברת שער העלייה במבואותיה הדרומיים של חיפה והתגוררה שם כשנה. משם נדדה המשפחה בין מקומות שונים בארץ בעקבות עבודתו של האב כרופא, ובהמשך השתקעה ברמת גן למשך כ-12 שנים, שם סיימה סימן-טוב את לימודיה בתיכון אהל שם.
לאחר שירותה הצבאי בפרקליטות הצבאית הראשית, כמזכירתה של דליה דורנר, אז הסנגורית הצבאית הראשית, למדה בשנת 1972 במכון אבני לאמנות אצל הצייר גבי בן זנו. לאחר מכן למדה כשנתיים באוניברסיטה העברית בירושלים ספרות עברית ופילוסופיה, אולם לא סיימה את התואר.
בין השנים 1975–1976 התגוררה בבית ספר שדה חצבה, עם מי שהיה אז בעלה פול ונדנבוש. בחצבה עבדה כגננית, ואילו בעלה הדריך טיולים ועבד כעוזר מחקר של אמוץ זהבי וזוהר צוק רמון בנושא מזיקים לחקלאות. שם נולדה בתה, איה ערבה ונדנבוש.
בין השנים 1977–1981 למדה במדרשה לאמנות ברמת השרון. בין מוריה היו גדעון גכטמן, אליהו גת, רפי לביא, יאיר גרבוז, משה גרשוני ורן שחורי.
במקביל לפעילותה כאמנית, החל משנות ה-80 לימדה אמנות במוזיאון תל אביב ובמדרשה לאמנות, כחלק מהמכללה האקדמית בית ברל. בין השנים 1992–2010 כתבה באופן שוטף על אמנות – ביקורות, מאמרים וראיונות עם אמנים במקומון "תל אביב" של ידיעות תקשורת, בעיתון הארץ ובעיקר בעיתון "העיר" של רשת שוקן. עוד כתבה בכתבי עת מקצועיים לאמנות – "סטודיו", ו"ערב רב". סימן-טוב ייסדה את כתב העת לאמנות "המדרשה", וערכה את חמשת הגליונות הראשונים. בהם כרך שהוקדש לראשונה בישראל לאחד ממבקרי מבקר האמנות הנחשבים למשפיעים ביותר במאה העשרים, קלמנט גרינברג, מי שניסח במאמריו את המצע התאורטי של המודרניזם. בנוסף ערכה כרך מבוקש על צילום, ובו מאמרים קנוניים העוסקים בשאלת מעמדו של הצילום בתרבות ובאמנות המודרנית.
סימן-טוב הקימה ואצרה יחד עם הסטודנטים את הגלריה לאמנות בקלמניה, בית ברל, שהציגה אמנים צעירים בראשית דרכם, בהם: מיכל הלפמן, יגאל נזרי, דינה שנהב, אדם רבינוביץ ונעמי טליתמן. בשנת 2011 יזמה וערכה אנתולוגיה של מאמרים תאורטיים סביב יצירתו של האמן יאיר גרבוז בשם "יאיר גרבוז: רדימיידעלה".
נכון ל-2020 מתגוררת בתל אביב-יפו.
פעילות אמנותית > פיסול ומיצב

בתערוכותיה הראשונות הציגה מיצבים שכללו אלמנטים דמויי רהיטים, כגון פסנתר או שולחן, שעברו מניפולציות חומריות שונות. הפסלים היו אסמלבז'ים באופיים ועירבו מגוון חומרים: פורמייקה, לֶבֶד, צדפים, גבס, בטון, עיסת נייר, עץ, צילום וציור; אלו היו ניסיונות ראשוניים לייצר חומריות חדשה ואישית, ביחס לאמנות המושגית והמינימליסטית של שנות ה-70.
בסלון הסתיו, שהתקיים בשנת 1981 בחנויות הריקות של קניון דיזנגוף סנטר בתל אביב, הוצגה עבודה ששוחזרה בשנת 1992 בתערוכה "הולכת על זווית" בגלריה קלישר חמש. המיצב כלל, בין היתר, עבודות על הקיר ואובייקטים המונחים על הרצפה המקיימים ביניהם דיאלוג זיג-זגי: צילום שחור-לבן של פרפורמנס, קופסת קרטון עם חול, ציורים, כדים וערמת ספרים. על תערוכת היחיד הראשונה בגלריה שנער ברחוב בוגרשוב בתל אביב.
המיצבים הוצגו גם ב"אולם 6" – סדרת תערוכות שאצר גדעון עפרת בבית האמנים בירושלים, בניסיון להתחקות אחר הדור החדש של ראשית שנות ה-80, הדור שהוא כינה "פוסט-מודרני".
פעילות אמנותית > בריסטולים

בתערוכה גדולה ומקיפה שהציגה סימן-טוב בגלריה רדיוס, בשנת 1983, הוצגו לראשונה ציורים, שהיו למעשה רישומים שנעשו בעטי לבד (טושים) על בריסטולים סטנדרטיים של בית ספר בגוונים דהויים ותעשייתיים. השימוש באמצעים מצומצמים ומינוריים באופיים נבע מתוך רצון ליצור באמצעים ביתיים ופשוטים ככל הניתן, לפעול במדיום אחד, שאינו תובע הפקה טכנית, כספית ולוגיסטית כמו המיצבים. כמו כן, בתוך הגל החדש של "חזרה לציור" בראשית שנות ה-80, הרישומים גילמו געגוע או חיפוש אחר מקור ראשוני ומשותף של תרבות וויזואלית מקומית, למשל ועדת הקישוט בבית הספר היסודי. הם שילבו קשקושים אקראיים שנעשים בהיסח הדעת, עם דגמים של שטיחים, בצורת עבודה שמזכירה רקמת גובלן.
פעילות אמנותית > ציורים על שמיכות

מתחילת דרכה עסקה סימן-טוב בשאלה של אפשרות לכונן שפה נשית, שתהיה שונה מן השפה ההגמונית הגברית בהיסטוריה של האמנות. בשלב הבא בעבודתה, החל מאמצע שנות ה-80 ואילך, היא ציירה על מצע רדי-מייד שלקוח מן הספירה הדומסטית, הנחשבת לנשית - שמיכות צמר, בעיקר צמר סינתטי, קנויות ובצבעי שמן, לעיתים ישירות על השמיכה ולעיתים על צבע בסיס לבן. השמיכות מגיעות בגדלים שונים - שמיכה זוגית, יחיד ושמיכת תינוק – בדוגמאות ובצבעים שונים. הציורים על השמיכות, "נכס של פליט", כפי שאמרה באחד הראיונות ב-1995, כללו מוטיבים של טבע דומם, פרחים על שולחן, מעוותים, מקוטעים, מחקים קוביזם מסוגנן בנוסח הישראלי, פורטרטים מעוותים ודגמים. לעיתים עבדה עם המצע הצמרי של השמיכה, או עם הדגם של השמיכה, ולעיתים נגדה.
בסוף שנות ה-80 פנתה סימן-טוב לציור בסגנון מעט שונה, לכאורה קל יותר מן הכובד הפיזי-ממשי של השמיכות: ציורים בצבע שמן על נייר. אלה היו ציורים בשכבות צבע שקופות, בעיקר ירוק וכחול, אשר שילבו עבודה ספונטנית ומהירה, עם דימויים של פרחים, מים, בקבוקים, דגמים שחוזרים על עצמם וטריקים של הטעיית העין (trompe l'oeil) של מסקינטייפ.
פעילות אמנותית > ציורים משנות ה-90 ואילך

החל משנות ה-90 פנתה סימן-טוב לציור הנחשב כמסורתי – שמן על בד קנבס לבן – כהמשך לעיסוקה במצע ובשאלות אודות רגע ההתחלה של מעשה האמנות. במקביל לפנייה שלה אל מלאכות יד הנחשבות לנשיות, כגון ריקמה ואריגה, היא החלה לצייר במכחולים דקיקים מאוד, מעין חיקוי של אריגה, כשהיא מתחקה אחר השתי וערב של מצע הציור, הבד, משחזרת את הגריד הסמוי שלו בעבודה אטית ומצטברת וכך נוצרת אשליה של אריג המודבק על הבד.
מלאכת ציור האריגה יוצרת גם חורים, פרימות ולעיתים תחושה של אריג ישן, בלוי ומהוה. יש בדים שטקסטים שזורים בהם: "כושי סמבו השחור/הוא נפל אל תוך החור" או מעין הערת שולים: "זה לא מספיק הירואי". לצד הבדים המצוירים על בדים מופיעה מדי פעם פחית זיתים גלילית גדולה עם תווית "יומבו". טלי תמיר משווה את עמדת האמנית לזו של פנלופה, הממתינה לשובו של אודיסאוס, ותוך כדי ציפייה רבת שנים, אורגת מדי יום פיסת בד ופורמת אותה מדי לילה, זאת על מנת לדחות את מחזריה, אך תוך כדי כך יוצרת זמן חדש, זמן מושהה, בעל חוקים ומרחב משלו.
פעילות אמנותית > גן עדן או מיטות ומזרנים

"גן עדן או מיטות ומזרנים" היא תערוכה שהציגה סימן-טוב בשנת 1999 בסדנאות האמנים בתל אביב, וכללה ציורים גדולים שהיו מבוססים על דגמים של שטיחים פרסיים: שטיחי ארמון המתארים את גן עדן בדגמים עשירים ומורכבים, או שטיחי נוודים המתארים גנים. בחלק מהשטיחים מופיע מגדל דוד, עם התייחסות להיותו קו הגבול בין ירושלים המערבית למזרחית, ובאחרים בניין שיכון טיפוסי, מהסוג שנבנה במהירות בשנות ה-50 לאכלוס עולים רבים, שבו התגוררה סבתה בשכונת קריית אליעזר, חיפה. גם בעבודות אלה מופיעים מדי פעם טקסטים, מעין הערות שוליים המתייחסות למצויר, לפנטזיה של גן עדן, כמקור, התחלה או כסוג של סוף, וכן לרצון לחפש יופי בסימטריה ובהרמוניה של הדגמים המזרחיים המרהיבים, והרצון לחבר בין מה שנתחשב לתרבות אתנוגרפית, עממית ובין מסורת ציור השמן הגבוה.
מבחר תערוכות יחיד

1981 – תערוכה זוגית עם תמר אשל, גלריה שנער, תל אביב
1986 – "עבודות 85", גלריית המחלקה לאמנות, בצלאל, ירושלים, אוצר: יצחק ליבנה
1988 – "עבודות על נייר", גלריה בוגרשוב, תל אביב
1992 – "ענבי טלק", גלריה מרי פאוזי, תל אביב, אוצר: איתן הלל
1993 – "מבחר עבודות", גלריית המכון לאמנות, אורנים
1993 – גלריית קיבוץ לוחמי הגטאות, אוצרים: אבי הורוביץ ונועה רז מלמד
1994 – "עבודות", הגלריה הלימודית של החוג לאמנות, אוניברסיטת חיפה, אוצרת: טלי תמיר
1995 – "עבודות 1984–1994", מוזיאון ינקו-דאדא, עין הוד. (תערוכה נודדת, הוצגה באותה שנה גם במוזיאון אשדוד לאמנות ובגלריה העירונית לאמנות ברחובות. אוצר: סורין הלר
1999 – "גן עדן או מיטות ומזרנים", סדנאות האמנים, תל אביב
2000 – "עבודות", קיבוץ בארי, אוצרת: זיוה ילין
2007 – "נעמי סימן-טוב: מבחר ציורים", גלריית הסנאט, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, אוצר: חיים מאור
2021 - "פינת החי" גלריית פיין, תל אביב, אוצרים: פאונטיין
2024 - "לשכנה שלי קוראים פלסטין", גלריה בצלאל לאמנות עכשווית, תל אביב, אוצר: דור גז
מבחר תערוכות קבוצתיות

1983 – "שמעון אבני מזמין לתערוכה", גלריה רדיוס תל אביב
1984 – "שנתיים: איכויות מצטברות", מוזיאון תל אביב לאמנות, אוצרת: שרה בריטברג-סמל
1985 – "תשעה אמנים צעירים", אגודת הציירים והפסלים תל אביב, אוצר: רפי לביא
1988 – ARTisrael, תערוכה קבוצתית נודדת בארצות הברית, במשך שנתיים
1988 – "צבע טרי: הדור הצעיר באמנות ישראלית", מוזיאון תל אביב לאמנות ומוזיאון ישראל בירושלים, אוצרים: אלן גינתון ויגאל צלמונה
1990 – "הנוכחות הנשית: אמניות ישראליות בשנות השבעים והשמונים", מוזיאון תל אביב לאמנות, אוצרת: אלן גינתון
1992 – "הולכת על זווית", גלריה קלישר חמש תל אביב, אוצרת: דגנית ברסט
1993 – "סיפורי בדים", גלריה ארטיפקט, אוצר סרג'יו אדלשטיין
1993 – "סובטרופי: גם פיגורטיבי גם מופשט/ציור ישראלי עכשווי מאוסף המוזיאון, מוזיאון תל אביב לאמנות, אוצרת: אלן גינתון
1993 – "אנטי פאתוס: הומור אפל, אירוניה וציניות באמנות ישראלית עכשווית", מוזיאון ישראל בירושלים, אוצרת: תמי כץ-פרימן
1998 – "קדימה: המזרח באמנות ישראל", מוזיאון ישראל בירושלים, אוצר: יגאל צלמונה
1999 – "זה אינו רדי-מייד", מוזיאון ישראל בירושלים, אוצרת: שרית שפירא
1999 – "אחותי", בית האמנים ירושלים, אוצרות: שולה קשת וריטה מנדס פלור
2001 – "חפץ לב: הצעות לרכישת אמנות ישראלית", מוזיאון ישראל ירושלים, אוצרת: שרית שפירא
2002 – "שיבת ציון מעבר לעקרון המקום", זמן לאמנות, תל אביב, אוצר: גדעון עפרת
2004 – "אוברקראפט: אובססיה, דקורציה ויופי נשכני", הגלריה לאמנות, אוניברסיטת חיפה ובית האמנים תל אביב, אוצרת: תמי כץ-פרימן
2021 - "לדבר אל הקיר", גלריה הקוביה, ירושלים, אוצר: דן אורימיאן
2021 - "להיות עם החיה", גלריה מינוס 1 תל אביב, אוצרת: אפרת לבני
2022 - "דיברות ודברים", מוזיאון אוסף בית קופפרמן, קיבוץ לוחמי הגטאות, אוצרת: עידית לבבי גבאי
2023 - "רעשחור", מוזיאון אוסף בית קופפרמן, קיבוץ לוחמי הגטאות, אוצרת: ד"ר עירית כרמון פופר
2023 - "דמיון חומרי", מוזיאון תל אביב לאמנות, אוצרת: דלית מתתיהו
2024 - "הבלוק", גלריה מינוס 1 תל אביב, אוצרת: אפרת לבני
פרסים ומלגות

1988 – מלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל
1993 – פרס השלמת ביצוע עבודה, משרד המדע והאמנויות
1993 – פרס אוסקר הנדלר, קיבוץ לוחמי הגטאות, ישראל
1993 – מלגת השתלמות של קרן התרבות אמריקה-ישראל
1995 – פרס קרן התרבות אמריקה-ישראל ע"ש ג'ורג' וג'נט ג'פין על הצטיינות באמנות הפלסטית
1997 – פרס שר החינוך ליוצרים בתחומי האמנות הפלסטית
גלריה

גן עדן אימפרסיוניסטי (בומפו יומבו וזומבי הלכו לים, מי טבע), שמן על בד, אוסף שלמה אליהו
"גן עדן כחול", מתוך הסדרה "גן עדן או מיטות ומזרנים", שמן על בד, אוסף פרטי
מגדל דוד - זריחה (מה יגידו השכנים), שמן על בד, אוסף פרטי
מגדל דוד - שקיעה (טרילילי, טריללה, יאללה, יאללה), שמן על בד, אוסף פרטי
קריית אליעזר - יום (חה חה חה חי חי חי), שמן על בד, אוסף פרטי
פורטרט, פרחי קלה, צהוב, שמן על שמיכה, אוסף פרטי
אדום ירוק ורטוב, שמן על בד, אוסף פרטי
שקיעה, שמן על בד, אוסף הבנק הבינלאומי
כושי סמבו השחור/ הוא נפל אל תוך החור, שמן על בד, אוסף פרטי
צב דרוס, שמן על שמיכה, אוסף מוזיאון ישראל ירושלים
מזרן צהוב, שמן על בד מתוח על ספוג ועל דיקט ועל מבנה עץ, אוסף מוזיאון ישראל
הערות שוליים

↑  המדרשה – גיליון מספר 3", מאי 2000
↑  המדרשה – גיליון מספר 5", מאי 2002
↑  טלי תמיר, נעמי סימן טוב - חוטים פרומים, סטודיו, גיליון 35, 1992, עמ' 37
↑  נעמי סימן-טוב, משקפיים, גיליון 38, ספטמבר 1992, עמ' 47-44
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 275460  NLI: 987007298366805171  BnF: cb16667879f (data)  ISNI: 0000 0000 6875 8302  LCCN: no2008023440  ULAN: 500479807  VIAF: 97326493   WorldCat (עם VIAF): 97326493
ברכת אהבה רבה

ברכת "אהבה רבה" (בנוסח אשכנז), או אהבת עולם (בנוסח הספרדים ונוסח ספרד) היא אחת מברכות קריאת שמע הנאמרת בבוקר לאחר ברכת יוצר אור. הברכה עוסקת בקשר המיוחד שיש בין האל עם ישראל.
ברכה זה אינה פותחת בברכה, מאחר שהיא ברכה הסמוכה לחברתה, לברכת יוצר אור.
תוכן הברכה הוא תפילה ובקשה לאלוהים, לשכל ובינה ללימוד התורה, ועזרה לקיום ושמירת המצוות.
תוכן ונוסח הברכה

בתלמוד נחלקו מהו הנוסח הנכון בתחילת הברכה: ”אמר רב יהודה אמר שמואל אהבה רבה וכן אורי ליה רבי אלעזר לר' פדת בריה אהבה רבה תניא נמי הכי באין אומרים אהבת עולם אלא אהבה רבה ורבנן אמרי אהבת עולם וכן הוא אומר (ירמיהו לא, ג) ואהבת עולם אהבתיך על כן משכתיך חסד” (תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף י"א, עמוד ב'). להלכה, נחלקו בכך בראשונים, ובעקבותיהם השולחן ערוך והרמ"א:
ברכה שנייה אהבת עולם. הגה: ויש אומרים אהבה רבה וכן נוהגין בכל אשכנז
אף לדעת האשכנזים, בערב נוהגים לאמר 'אהבת עולם', ובטעם השינוי בין תפילת שחרית לערבית כתב במשנה ברורה: ”והטעם שנהגו לומר בבוקר אהבה רבה משום דכתיב חדשים לבקרים רבה אמונתך”.
למעשה הדבר אינו מעכב, ובדיעבד אף אם אמר בשחרית את כל הנוסח של 'אהבת עולם' הנאמר בתפילת ערבית בבוקר יצא ידי חובה.
הברכה כברכת התורה

בתלמוד, הובא בשם שמואל, כי ברכה זו, שכאמור עוסקת בענייני לימוד התורה, יכולה לשמש כתחליף לברכות התורה. בתלמוד ירושלמי הוסיפו שניתן לצאת ידי חובת ברכת התורה בברכה זו רק אם למד מיד לאחר אמירת הברכה: ”והוא ששנה על אתר” (תלמוד ירושלמי, מסכת ברכות,  פרק א', הלכה ה').
בתוספות ובראשונים נוספים, כתבו להלכה, שאין חיוב ללמוד לאחר הברכה, מאחר שתנאי זה אינו נזכר בתלמוד בבלי. אמנם יש מהראשונים שכתבו בביאור דברי הירושלמי שכוונתו שקריאת שמע עצמה נחשבת כלימוד לעניין זה.
בשולחן ערוך לא הכריע בין הדעות:
ברכת אהבת עולם פוטרת ברכת התורה אם למד מיד בלי הפסק: ויש להסתפק אי סגי בקורא קריאת שמע סמוך לה מיד בלי הפסק
בביאור הלכה כתב שמלשון הירושלמי משמע, ש'קריאת שמע' עצמה נחשבת כאמירת דברי תורה, ואין חיוב ללמוד משהו בנוסף. אמנם סיים שלכתחילה אם רוצה לצאת ידי חובת ברכת התורה בברכת אהבה רבה, יכוון לכך, וילמד תיכף לאחר סיום התפילה.
במקרה שמכוון במפורש לא לצאת ידי חובת ברכת התורה בברכה אהבה רבה, נחלקו הפרי מגדים והביאור הלכה, אם תועיל כוונה זו.
הפסק בין הברכה לקריאת שמע

בראשונים נחלקו האם מותר להפסיק בעניית אמן על ברכת השליח ציבור, כשמסיים הברכה, או שהדבר מהווה הפסק בין ברכת אהבה רבה שהיא חלק מברכות קריאת שמע.
להלכה כתב בשולחן ערוך שאין להפסיק ולענות אמן כדין כל ברכת המצוות שאין להפסיק בן הברכה למצווה, אמנם ברמ"א כתב שאפשר לענות אמן, ובטעם הדבר כתב במשנה ברורה, שלדעתו אין ברכה זו נחשבת כברכת המצוות על מצוות קריאת שמע, ולכן יכול לענות אמן. למעשה כתב במשנה ברורה שלכתחילה יש לסיים את אמירת הברכה יחד עם השליח ציבור על מנת שלא להתחייב לענות אמן על הברכה, לחוש לדעת השולחן ערוך, אמנם בדיעבד אם סיים קודם, יענה אמן כהרכעת הרמ"א.
כוונות ומנהגים

בשולחן ערוך נזכר המנהג להחזיק את הציצית בשעת קריאת שמע, ובקהילות רבות נוהגים להחזיק את הציציות כבר מאמצע ברכת אהבת עולם, ובכף החיים הביא מנהג זה בשם שער הכוונות:
וכן כתב בשער הכוונות בדרוש ק"ש דף כ״ז ע״ב וזה לשונו: בהגיעך אל "מהר והבא עלינו ברכה ושלום", תזקוף ב׳ צדדי הטלית על שני כתפותיך באופן שישארו שני הציציות מאחור ושני הציציות לפנים. ואחר כך תקבצם יחד שרשי ארבעתם בידך השמאלית ותניחם על לבך.
ובקיצור שולחן ערוך התאים את המנהג גם לנוסח אשכנז, וכתב: ”קודם קריאת שמע, כשאומר 'והביאנו', נוטל את הציצית בידו, ואוחזן בשעת קריאת שמע, ביד שמאל בין קמיצה וזרת כנגד ליבו”
במגן אברהם כתב בשם 'שער הכוונות' כי בברכה זו יש לכוון על זכירת מתן תורה ומעמד הר סיני וכן מעשה עמלק וזכירת מעשה מרים:
והזכירות הללו הם מצוות עשה, לכן כשיאמר ״ובנו בחרת״ יזכור מתן תורה, "וקרבתנו" — מעמד הר סיני, "לשמך הגדול" — מעשה עמלק, שאין השם שלם, "להודות לך" — הפה לא נברא רק להודות ולא לדבר לשון הרע, וזהו זכירת מעשה מרים, "וזכרתם את כל מצות ה'" — זהו שבת ששקולה כנגד כל המצות..."
לקריאה נוספת

הלכה ב - תוכן ברכת התורה ודין "אהבת עולם" | פרק פרק י - ברכת התורה | פניני הלכה - הרב אליעזר מלמד שליט"א, באתר פניני הלכה - הרב אליעזר מלמד שליט"א, ‏10 בינואר 2010
ביאור ברכת אהבה רבה באתר שטייגען
אהבה רבה, באתר הפיוט הותפילה
הערות שוליים

↑  ראו: יוסף ויכלדר, אהבת עולם או אהבה רבה, המבשר תורני 425, פרשת שמות, כ"ב טבת תשע"ז, עמ' יד–טז, באתר אוצר החכמה.
↑  משנה ברורה שם.
↑  תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף י"א, עמוד ב'
↑  במאירי כתב שאין כוונת הירושלמי מיד לאחר הברכה, ודי ללמוד סמוך לסיום התפילה.
↑  ראו בחידושי הרשב"א בשם הראב"ד, שגרס בדברי הירושלמי "והוא שקרא על אתר" (ולא כהגרסה המובאת בתוספות "והוא ששנה על אתר").
↑  ביאור הלכה על שולחן ערוך, אורח חיים, סימן נ"ב.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 4b3edd7d-9b28-48dd-a312-497fa4c55c8f
ליזה דל ג'וקונדו

| --- | --- |

 לידה:  15 ביוני 1479 פירנצה, רפובליקת פירנצה 
 פטירה:  14 ביולי 1542 (בגיל 63) פירנצה, דוכסות פירנצה 
 מדינה:  פירנצה 
 מקום קבורה:  מנזר אורסולה הקדושה 
 בן או בת זוג:  פרנצ'סקו דל ג'וקונדו 
 מספר צאצאים:  6 
 
ליזה דל ג'וקונדו (באיטלקית: Lisa di Antonmaria Gherardini; שם לידה גרארדיני (Gherardini); ‏15 ביוני 1479 – 15 ביולי 1542) הייתה בת למשפחת האצולה האיטלקית גרארדיני (אנ') של פירנצה וטוסקנה. שמה ניתן ליצירה מונה ליזה – דיוקן שהוזמן על ידי בעלה וצויר על ידי לאונרדו דה וינצ'י בתקופת הרנסאנס האיטלקי.
מעט ידוע על חייה של ליזה. היא נולדה בפירנצה ונישאה בשנות העשרה שלה לסוחר בדים ומשי שלימים הפך לפקיד מקומי. ליזה הייתה אם לחמישה ילדים וחייה היו, ככל הנראה, נוחים ורגילים. ליזה האריכה ימים לאחר מות בעלה, שהיה מבוגר ממנה בהפרש ניכר.
במאות השנים שלאחר מותה של ליזה, הפכה המונה ליזה לאחד הציורים המפורסמים ביותר בעולם. בשנת 2005, זוהתה ליזה כנושא ליצירת הדיוקן של דה וינצ'י בסביבות 1503, מה שמרמז עליה כדמות למונה ליזה.
ילדותה

משפחתה של ליזה הייתה ותיקה ואריסטוקרטית אך עם חלוף הזמן איבדה את השפעתה בפירנצה. מצבם הכלכלי היה טוב אך הם לא היו מעשירי העיר. פרנסתם הגיעה מהכנסה חקלאית בעיר, שבה היו פערים גדולים בעושר בין תושביה.
אנטונמריה די נולדו גרארדיני, אביה של ליזה, היה בן למשפחה שהתגוררה בנכסים ליד סן דונאטו בפוג'ו ורק לאחר מכן עברה לעיר. משפחת גרארדיני החזיקה או שכרה בעבר שש חוות בקיאנטי שייצרו חיטה, יין, שמן זית וגידלו בהן גם מקנה.
גרארדיני איבד שתי נשים במהלך חייו. הראשונה, ליזה די ג'ובאני פיליפו דה קרדוצ'י, איתה התחתן ב-1465, והשנייה, קתרינה די מריוטו רוצלאי, לה נישא ב-1473. שתיהן מתו בזמן או זמן קצר לאחר שילדו. אמה של ליזה הייתה לוקרציה דל קצ'יה, בתו של פיירה ספינלי ואשתו השלישית של גרארדיני בנישואיהם מ-1476.
ב-15 ביוני 1479 נולדה ליזה בוויה מאגיו (Via Maggio) שבפירנצה, אף על פי שבמשך שנים רבות חשבו שהיא נולדה בווילה וינאמאגיו (Villa Vignamaggio) ממש מחוץ לגרווה, אחד מהנכסים הכפריים של המשפחה. היא נקראה על שם ליזה, אשתו של סבה מצד אביה. לליזה, הבכורה מבין שבעה ילדים, היו שלוש אחיות, אחת מהן נקראה ג'ינברה ושלושה אחים, ג'ובנגואלברטו, פרנצ'סקו ונולדו.
המשפחה התגוררה בפירנצה, במקור ליד סנטה טריניטה ומאוחר יותר בשטח מושכר ליד סנטו ספיריטו, ככל הנראה בגלל שלא יכלו להרשות לעצמם את עלות השיפוצים כשביתם הראשון ניזוק. משפחתה של ליזה עברה לבית במקום שכיום נמצא ברחוב ויה דיי פפי בפירנצה, ולאחר מכן עברו להתגורר ליד בזיליקת סנטה קרוצ'ה, ליד סר פיירו דה וינצ'י, אביו של לאונרדו.
בבעלותם היה גם בית כפרי קטן בסנט דונאטו בכפר פוג'ו, כ-32 קילומטרים דרומית לפירנצה. נולדו, אביו של גרארדיני וסבה של ליזה, הוריש חווה בקיאנטי לבית החולים סנטה מריה נואובה. גרארדיני השיג בחכירה חווה נוספת של בית החולים. המשפחה בילתה שם בקיץ בבית בשם Ca' di Pesa, כדי שגרארדיני יכול היה לפקח על קציר החיטה.
נישואים והמשך חייה

ב-5 במרץ 1495, נישאה ליזה בת ה-15 לפרנצ'סקו די ברטולומאו דל ג'וקונדו, סוחר בדים ומשי מצליח, והפכה לאשתו השלישית.[דרושה הבהרה] הנדוניה של ליזה הייתה 170 פלורין איטלקי וחוות סן סילבסטרו ליד הבית הכפרי של משפחתה, השוכנת בין קסטלינה לסן דונאטו בפוג'ו, ליד שתי חוות שהיו מאוחר יותר בבעלות מיכלאנג'לו. הנדוניה הצנועה עשויה להיות סימן לכך שמשפחת גרארדיני לא הייתה עשירה באותה תקופה.
לא עניים ולא מבין האמידים ביותר בפירנצה, חיו בני הזוג חיי מעמד בינוני. ייתכן שנישואיה של ליזה שיפרו את מעמדה החברתי, משום שמשפחת בעלה הייתה אולי עשירה יותר ממשפחתה. לפי ההיסטוריון מרטין קמפ, הנישואים היוו ברית בין משפחה שייצגה "כסף חדש" לבין משפחת גראנידיני שהייתה קשורה לאצולה האיטלקית הוותיקה.
הם התגוררו במקום מגורים משותף עד 5 במרץ 1503, כאשר פרנצ'סקו הצליח לקנות בית בסמוך לבית הישן של משפחתו בוויה דלה סטופה. ככל הנראה לאונרדו דה וינצ'י החל לצייר את הדיוקן של ליזה באותה שנה.
בין השנים 1496 ל-1502 נולדו לליזה ופרנצ'סקו חמישה ילדים: פיירו, פיירה, קמילה, מרייטה ואנדריאה. ליזה איבדה תינוקת ב-1499.[דרושה הבהרה] ליזה גידלה גם את ברטולומיאו, בנם של פרנצ'סקו ואשתו הראשונה קמילה די מריוטו רוצלאי, שמתה זמן קצר לאחר הלידה. אשתו השנייה של אביה של ליזה, קתרינה די מריוטו רוצלאי, ואשתו הראשונה של פרנצ'סקו היו אחיות, בנות משפחת רוצלאי.
קמילה ומרייטה הפכו לנזירות. קמילה קיבלה את השם האחות ביאטריס ונכנסה למנזר סן דומניקו די קפג'יו, שם הופקדה על הטיפול באחותו של אנטונמריה, האחות אלביירה, ואחיותיה של ליזה, האחות קמילה (זוכה בביקור שערורייתי על ידי ארבעה גברים במנזר[דרושה הבהרה]) והאחות אלסנדרה. ביאטריס מתה בגיל 18 ונקברה בבזיליקת סנטה מריה נובלה. ליזה פיתחה מערכת יחסים עם סנט'אורסולה, מנזר מוערך בפירנצה. מרייטה נכנסה למנזר זה בשנת 1519. ב-1521 מרייטה קיבלה את השם האחות לודוויקה (Suor Ludovica) והפכה לחברה מכובדת במנזר בעמדה של אחריות מסוימת.
פרנצ'סקו נבחר לתפקידי ממשל ברפובליקת פירנצה. ב-1499 הוא נבחר לדודיצ'י באונומיני (Dodici Buonomini), והוא נבחר כפריורה בסיניוריה ב-1512 (המועצה השלטת ברפובליקה) ב-1512 וב-1524. ייתכן שהיו לו קשרים עם אינטרסים פוליטיים או עסקיים של משפחת מדיצ'י. בשנת 1512, כשממשלת פירנצה חששה מחזרתם של בני מדיצ'י מהגלות, נכלא פרנצ'סקו ונקנס ב-1,000 פלורין. הוא שוחרר בספטמבר כאשר משפחת מדיצ'י חזרה לפירנצה.
מותה

ביוני 1537, על פי צוואתו האחרונה, החזיר פרנצ'סקו את הנדוניה של ליזה, נתן לה בגדים ותכשיטים אישיים ודאג לעתידה. לאחר שהפקיד את הטיפול בה לבתם לודוביקה, ואם לא תהיה מסוגלת, בנו ברטולומיאו, כתב פרנצ'סקו, "בהתחשב בחיבתו ואהבתו של המוריש כלפי מונה ליזה, אשתו האהובה; בהתחשב בעובדה שליזה תמיד פעלה עם רוח אצילה וכאישה נאמנה המייחלת שיהיה לה כל מה שהיא צריכה..." מרטין קאמפ (אנ') וג'וזפה פלאנטי מציינים שפרנצ'סקו – שדאג ללהבה נצחית על קברו – רצה להעביר את כל רכושו לילדיו ולא לאשתו, ולא הבטיח לליזה קצבה, שהייתה הוגנת לפי מושגי התקופה.
לפי קאמפ ופלנטי, פרנצ'סקו מת במרץ 1538. ליזה חלתה ונלקחה על ידי בתה לודוביקה למנזר סנטאורסולה, שם נפטרה ב-15 ביולי 1542, בגיל 63. לפי מחקר קודם, של פרנק צלנר, פרנצ'סקו היה כמעט בן 80 במותו, וייתכן שליזה חיה לפחות עד 1551, כלומר, הייתה בת 71 או 72 במותה. מותה של ליזה לא תועד על ידי העיר או על ידי משפחתה. הלווייתה הייתה רבת משתתפים והיא לא נקברה בחלקת המשפחה שבבזיליקת סנטיסימה אנונציאטה, אלא בכנסיית סנט'אורסולה. לאחר מותו של פרנצ'סקו, בניו ירשו את העסק המשפחתי אך לא היו מסוגלים להחזיק אותו. אחד מבניו מכר את בית המשפחה ברחוב ויה דלה סטופה כדי לשלם את חובותיו לאחיו. גם נכדו של פרנצ'סקו לא הצליח להציל את העסק; הוא הכריז על פשיטת רגל ומצא עבודה כסופר במנזר סנטיסימה אנונציאטה.
מונה ליזה

כמו בני פירנצה אחרים בעלי אמצעים כלכליים, בני משפחתו של פרנצ'סקו היו אף הם חובבי ופטרוני אמנות. בנו ברטולומיאו ביקש מאנטוניו די דונינו מאצירי לצייר פרסקו באתר הקבורה של המשפחה בבזיליקת דלה סנטיסימה אנונציאטה די פירנצה. אנדריאה דל סרטו ציירה מדונה עבור חבר אחר ממשפחתו. פרנצ'סקו שלח הזמנות ללאונרדו דה וינצ'י עבור ציור דיוקן אשתו ולדומניקו פוליגו עבור ציור של הקדוש פרנציסקוס מאסיזי. הוא חשב שהוא הזמין את דיוקנה של ליזה כדי לחגוג הן את לידתה של אנדריאה והן את רכישת בית המשפחה.
המונה ליזה מילאה את דרישות המאה ה-15 ותחילת המאה ה-16 להצגת אישה בעלת מידות טובות. ליזה מוצגת כאישה נאמנה באמצעות מחוות – ידה הימנית מונחת על שמאל. לאונרדו גם הציג את ליזה כאופנתית ומצליחה, אולי אמידה ממה שהייתה בחייה. בגדיה הכהים והצעיף השחור שלה היו אופנת עילית בהשפעה ספרדית; הם אינם תיאור של אבל על בתה הראשונה, כפי שהציעו כמה חוקרים. הדיוקן גדול להפליא; גודלו זהה לזה של יצירות שנרכשו על ידי פטרוני האמנות העשירים ביותר באותה תקופה. פזרנות זו הוסברה כסימן לשאיפה של פרנצ'סקו וליזה למעמד חברתי גבוה.
באביב 1503 לא היה ללאונרדו מקור הכנסה, מה שעשוי להסביר בחלקו את התעניינותו בדיוקן פרטי. סביר להניח שמאוחר יותר באותה שנה נאלץ לאונרדו לעכב את עבודתו על מונה ליזה, כאשר קיבל תשלום עבור התחלת הקרב על אנג'יארי, שהייתה משימה חשובה יותר ואף חויב להשלימה עד פברואר 1505. בשנת 1506 החשיב לאונרדו את דיוקן המונה ליזה ליצירה לא גמורה. הוא לא קיבל תשלום עבור העבודה ולא מסר אותה ללקוח שלו. ציוריו של האמן טיילו איתו לאורך כל חייו, וייתכן שהוא השלים את המונה ליזה שנים רבות לאחר מכן בצרפת, לפי הערכה אחת עד 1516.
כותרת הציור מתוארכת לשנת 1550. מכר של לפחות חלק ממשפחתו של פרנצ'סקו, ג'ורג'ו וזארי, כתב, "לאונרדו התחייב לצייר, עבור פרנצ'סקו דל ג'וקונדו, את דיוקן מונה ליזה, אשתו" (באיטלקית: Prese Lionardo a fare per Francesco del Giocondo il ritratto di mona Lisa sua moglie.). השם האיטלקי של הדיוקן, "לה ג'וקונדה" (La Gioconda), הוא הצורה הנשית של שמה מתוקף נישואיה. בצרפתית, ידוע כ-La Joconde. למרות שנגזר משם משפחתה של ליזה, יש את המשמעות הנוספת שהשם נובע מהמילה "שמח" (באיטלקית: "giocondo") או "השמח".
השערות זיהו את שמה של ליזה עם לפחות ארבעה ציורים שונים ואת זהות האישה שבדיוקן עם  לפחות עשר נשים שונות. גניבת המונה ליזה ממוזיאון הלובר ב-1911 ומסעותיה לאסיה ולצפון אמריקה במהלך שנות ה-60 וה-70 תרמו לאיקונוזציה ולתהילת הציור. עד סוף המאה ה-20, הציור היה לאייקון עולמי, ששימש ביותר מ-300 ציורים אחרים וב-2,000 פרסומות, והופיע בממוצע של פרסומת חדשה אחת בכל שבוע. בשנת 2005, מומחה בספריית אוניברסיטת היידלברג גילה הערה שולית בספר באוסף הספרייה, שמאששת את ההשקפה המסורתית לפיה היושבת היא ליזה. ההערה, שנכתבה על ידי אגוסטינו וספוצ'י (אנ') בשנת 1503, מציינת כי לאונרדו עבד על דיוקן של ליזה דל ג'וקונדו.
המונה ליזה נמצאת בצרפת מאז המאה ה-16, כאשר לאונרדו עבר לחצרו של המלך פרנסואה הראשון והמלך רכש אותה; מאז המהפכה הצרפתית, הוא היה לחלק מהאוסף הלאומי הצרפתי. כיום כשישה מיליון אנשים צופים בציור מדי שנה במוזיאון הלובר בפריז.
ביאורים

↑  הסיבה לכך לא ידועה. קאמפ ופאלנטי מעלים השערות שונות ומציינים שלא ידוע אם הסיבה היא בעיות במשפחה או דבקותה במנזר, וכן שלא ידוע אם זו הייתה החלטה שלה או של לודביקה.