stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אונס בנישואים

אונס בנישואים הוא קיום יחסי מין שלא בהסכמה ולא מתוך רצון מלא, כשהאנס הוא בן הזוג של הקורבן. אונס כזה נכלל בהגדרה של אלימות במשפחה והתעללות מינית.
צורה זו של יחסי מין בכפייה בנישואים לא הוכרה בעבר כאונס וסבלה מהתעלמות על ידי מערכת המשפט והחברה, אולם כיום אונס במסגרת הנישואים מגונה על ידי חברות רבות בעולם ונחקקו חוקים רבים נגדו הן במדינות השונות והן באמנות בינלאומיות.
הכרה באונס בין בני זוג עולה בקנה אחד עם גישת המשפט העברי כי לא עומדת לבן זוג הגנה מתוקף כך שמדובר בקשר נישואין, המשפט העברי קובע כי כל שימוש בכוח בקיום יחסי מין או באיומים בסנקציות והטלת מורא מהווה אינוס. ועדיין, במדינות רבות אונס במסגרת הנישואים עדיין לא זוכה להתייחסות בחוק, וגם אם כן - נאכף רק לעיתים נדירות.
התופעה של אונס בחיי נישואים יוחסה להשקפה המסורתית של נישואים ושל מיניות של נשים וגברים המניחה כי לנשים יש עניין מינימלי במין ביחס לגברים, שלגבר יש זכות לדרוש מאשתו לקיים איתו יחסי מין ושאישה חייבת להיות כנועה מינית לבעלה מכל הבחינות. השקפה זו עדיין נפוצה בחלקים רבים של העולם.
השקפות אלו על נישואים ומיניות החלו להתערער ברוב מדינות המערב החל משנות השישים והשבעים של המאה העשרים, במיוחד על ידי הגל השני של הפמיניזם, שהובילה להכרה בזכותה של האישה לשליטה בכל העניינים הנוגעים לגוף שלה, ולהוצאה מחוץ לחוק אונס בחיי הנישואים. בכמה מדינות במזרח אירופה ובסקנדינביה הוצא מחוץ לחוק אונס בנישואים כבר לפני 1970, אך מדינות מערביות אחרות פעלו בחקיקה בנושא מאוחר יותר, בעיקר בשנות השמונים ובשנות התשעים. רוב המדינות המתפתחות חוקקו חוקים נגד אונס בנישואים בשנות התשעים ובעשור הראשון של המאה ה-21. במדינות רבות עדיין לא ברור הגדרה של עבירה זו בחוק: לעיתים היא נכנסת תחת עבירת אינוס ולפעמים תחת עבירת תקיפה.
ההיבט המשפטי

בתרבויות רבות הייתה קיימת השקפה לפיה יש לבן הזוג זכויות מיניות אחד על השני. עד שנות השבעים של המאה העשרים לא היה ניתן במדינות משפט המקובל, כמו, בצפון אמריקה ובחבר העמים הבריטי, להרשיע גבר באינוס אשתו, משום שהחוק העניק לבעל פטור מאחריות פלילית על כפיית יחסי מין על אשתו. השקפה זו הומחשה בחוות הדעת של המשפטן סר מתיו הייל שעמד לפני כן בראש מערכת המשפט האנגלית, והתפרסמה ב-1736, "מעצם ההסכמה ההדדית וחוזה הנישואים מסרה עצמה האישה לבעלה בעניין זה ואין היא יכולה לסגת בהסכמתה". על פי דוקטרינה זו, אונס בחיי הנישואים נתפס כבלתי אפשרי; אוקסימורון. לבעל יש זכויות קניין על אשתו, והוא יכול לעשות בה כרצונו. דוקטרינת הייל רווחה בקרב מדינות המשפט המקובל עד שנות השבעים של המאה העשרים. לאחר מכן, החליפו אותה טיעונים שונים. למשל, אונס על ידי בעל הוא כה נדיר כך שאין צורך להכליל אותו בחוק. או ליהפך - אונס על ידי הבעל הוא כל כך שכיח שהפללתו תציף את המערכת המשפטית בתלונות נקמה או סחיטה של נשים. טיעון נוסף שנטען על ידי המשפטן גלנוויל ויליאמס היה כי האפשרות לתבוע את הבעל תתן לאישה כוח רב מדי, וזה, לדעתו של ויליאמס, חמור יותר מהחופש שיינתן לגברים לאנוס את נשותיהם.
ההיבט המשפטי > פעילות פמיניסטית

כבר מראשיתה של התנועה במאה ה-19, קבלו פעילות פמיניסטיות על זכותם, כביכול, של גברים לקיים יחסי מין בכפייה עם נשותיהם. בארצות הברית, "התנועה לזכויות האישה במאה התשע עשרה נלחמה כנגד זכותו של הבעל לשליטה ביחסי המין בחיי הנישואים בקמפיין ראוי לציון בהיותו פורה ועקשן, ויצאה נגד הטאבו של אותה תקופה לגבי אזכור פומבי של מין או מיניות". סופרג'יסטיות, ביניהן לוסי סטון ואליזבת קיידי סטנטון "יצאו כדי לתמוך בזכותה של האישה לשליטה בקיום יחסי מין בנישואים כרכיב הליבה של שוויון".
פמיניסטיות מהמאה התשע עשרה התמקדו בזכותן של הנשים לשלוט על גופן ועל הפוריות שלהן, וכן הציגו את ההסכמה לקיום יחסי מין כתחליף לאמצעי מניעה והפלות (אליהן התנגדו רבים). בנוסף, חלקן אימצו עמדות מתורת השבחת הגזע לגבי רבייה מופרזת. ג'ון סטיוארט מיל והארייט טיילור, פמיניסטים ליברלים בריטיים, תקפו את האונס במסגרת הנישואים כסטנדרט כפול בחוק.
פעילים של אהבה חופשית, כמו גם פעילים של אנרכו-פמיניזם כמו וולטרין דה קלייר, אמה גולדמן, ויקטוריה וודהול ואחרים, הצטרפו לביקורת על אונס בנישואים ועוררו את המודעות לאוטונומיה של נשים ולהנאתן המינית. מוזס הרמן, מוציא לאור מקנזס ופעיל למען זכויות נשים נכלא פעמיים על פי חוקי קומסטוק בעקבות מאמרים שפרסם בגנות אונס על ידי בן זוג. דה קלייר תמכה בו במאמרה המפורסם "עבדות מינית". היא סירבה לעשות כל הבחנה בין אונס בתוך הנישואים או מחוצה להם. "זהו אונס - בשעה שאדם כופה את עצמו על אישה - בין אם הם נשואים ובין אם לאו".
ברטראנד ראסל, בספרו נישואין ומוסר קבל על מצבן של נשים נשואות. הוא כתב: "נישואים עבור אישה היא דרך נפוצה להתפרנס, וסך כל יחסי המין הנכפים על נשים הוא גדול ככל הנראה בנישואים יותר מאשר בזנות.
ההיבט המשפטי > נישואים לאחר אונס

בתרבויות רבות, אם הנאנסת הייתה אישה לא נשואה, נהגו להשיא את האנס והנאנסת. בתרבויות עתיקות ניתן ערך רב לבתולים, ולפיכך לאישה שנאנסה היה סיכוי קטן להינשא. חוקים אלו אלצו את האנס לתמוך ולפרנס את הקרבן שלו. בצטטו צווים מקראיים (שמות, כ"ב, ט"ו–ט"ז וכן דברים, כ"ב, כ"ה–כ"ט) ז'אן קלווין מתיר לאביה של רווקה להשיא אותה לזה שאנס אותה, כשלבעלה אין זכות לגרש אותה.
העמדה לדין פלילי על אונס מסתיימת בנישואים באלג'יריה, לבנון (החל מ-2010 בשתיהן), ירדן (החל מ-2009) וקמרון (החל מ-2007).
חוקים אלו שונו במקסיקו (בשנת 1991), בקולומביה (1997), בפרו (1999), באתיופיה (2005), בברזיל (2005), בגואטמלה (2006), בקוסטה ריקה (2007), בארגנטינה (2012) ובמרוקו (2014).
המנהג לאלץ קרבנות אונס להתחתן עם אנסיהן נמשך גם במדינות רבות, אף על פי שהחוקים המאפשרים מנהג זה כבר בוטלו. זהו המקרה, למשל, באתיופיה, בה נפוץ המנהג של נישואים לאחר חטיפת נשים, על אף שדבר זה מהווה הפרה של החוק הפלילי החדש מ-2004. בנישואים אלו הגבר חוטף ילדה, אונס אותה, ואז לאחר שהיא נכנסה להיריון או איבדה את בתוליה הוא יכול לטעון עליה כעל כלתו.
בשנת 2012, התאבדה נערה מרוקאית בת 16, לאחר שאולצה על ידי בני משפחתה, על פי הצעת התובע, להינשא לאנסה, ולאחר שעברה התעללות על ידי האנס לאחר שנישאו. אירוע זה עורר מחאות מצד פעילים נגד החוק המאפשר לאנס לשאת את קרבנו ובכך להימלט מסנקציות פליליות, וכן נגד נוהג חברתי זה המקובל במרוקו. בסופו של דבר בוטל החוק במרוקו בשנת 2014.
שכיחות

קשה מאוד להעריך את שכיחותם של מקרי אונס בחיי נישואים, בשל מגבלות מחקריות. דיון בנושאים מיניים בתרבויות רבות הוא בגדר טאבו. אחת הבעיות עם מחקרים על אונס במסגרת נישואים היא העובדה שעצם הרעיון אינו מובן בחלקים רבים של העולם. מאחר שחברות רבות פועלות בנורמות חברתיות שיוצרות מערכת כפולה למוסר מיני - מצד אחד האיסור לקיום יחסי מין מחוץ לנישואין, שהוא נחשב לדבר אסור (ולפעמים גם לבלתי חוקי), ומצד שני קיום יחסי מין בתוך הנישואין שנתפס כחובה שלא ניתן לסרב לו. ההקשר של ה"הסכמה" לתוך מערכת הנישואים לא תמיד מובנת, במיוחד לנשים צעירות, שהם בדרך כלל גם נערות צעירות שאין להם הבנה נכונה של מיניות. לדוגמה, בראיון שנערך במחקר עבור ארגון הבריאות העולמי, אישה מבנגלדש תארה שבעלה אילץ אותה לקיים יחסי מין ואמרה כי, "אני חשבתי שזה טבעי, שזוהי הדרך בה בעל מתנהג." מחקרים קושרים אזורים מסוימים בעולם לרמות גבוהות מאוד של אלימות נגד נשים, ובכללן אלימות מינית, על ידי בעלים או בני זוג. דוגמה למקום כזה היא אתיופיה.
בשנת 1982, פורסם בארצות הברית מחקר של דיאנה ראסל, סופרת ופעילה חברתית, שעסק באונס במסגרת הנישואים. במחקר זה השתתפו 930 נשים מסן פרנסיסקו, קליפורניה (שיעור אי-היענות היה כ-50%. נשים אסיאתיות שוקללו כמשיבות לא אמינות), מהם 644 נשואות או גרושות או כאלה שהתייחסו לבן הזוג שלהן כבעל אף על פי שלא היו נשואות באופן חוקי. שש נשים מתוך כלל הנשים (1%) השיבו כי הם נאנסו על ידי בעליהן. מבצעי הסקר, לעומת זאת, סיווגו 74 נשים (12%) בקטגוריה של נשים שנאנסו במסגרת הנישואים. במדגם של 286 הנשים הלא-נשואות, 228 (80%) סווגו על ידי המראיינים ככאלה שנאנסו. ראסל מצאה כי 38% ממקרי האונס בוצעו על ידי בעלים או בעלים לשעבר, ולפיכך סוג זה אונס הוא אחד מן הסוגים הנפוצים ביותר של אונס.
דייוויד פינקלהור וקרסטי ילו, פרסמו מחקר משנת 1985 שדגם 323 נשים נשואות או נשואות לשעבר ממטרופולין בוסטון עם ילדים. על פי מחקר זה, 10% מהנשים אולצו לקיים יחסי מין בעקבות איום של שימוש בכוח פיזי.
סקר משנת 1992 שנערך על ידי המרכז הלאומי לנפגעים בארלינגטון, וירג'יניה קבע כי 10% מכלל מקרי התקיפה המיניים שדווחו על ידי נשים בוצעו על ידי בעל או בעל לשעבר.
ב-1994, פטרישיה אסטיל, קרימינולוגית בכירה במכון האוסטרלי לקרימינולוגיה, פרסמה תוצאות של מחקר שנעשה על מקרי תקיפה מינית שחולקו לפי הגדרות שונות. על פי מחקר זה, 10.4% מן הנשים נאנסו על ידי בעליהם או בני זוגם, כש-2.3% נאנסו על ידי בעלים או בני זוג לשעבר.
על פי מחקר אחר מ-1997 שנערך על ידי קתלין באזילה מצא כי 13% מהנשים הנשואות בארצות הברית עברו אונס (המוגדר כקיום יחסי מין לא רצויים שהושגו על ידי שימוש או איום בכוח) על ידי בעליהן.
בבריטניה, על פי הנתונים של ההתאחדות לקרבנות תקיפה מינית, האונס הנפוץ ביותר הוא אונס על ידי בעלים, בעלים לשעבר או בני זוג.
על פי מחקר משנת 2009 של ג'ו לווט וליז קלי, שנערך ב-9 מדינות באיחוד האירופאי, 67% מכלל האנסים היו מכרים של הנאנסת, והקבוצה הגדולה ביותר בקטגוריה זו הייתה בני זוג או בני זוג לשעבר.
השכיחות של אונס בנישואים תלויה בהקשר לאומי ותרבותי. בשנת 1999, ארגון הבריאות העולמי ערך מחקר על אלימות נגד נשים בטג'יקיסטן. במחקר שכלל 900 נשים מעל גיל 14 בשלושה מחוזות של המדינה נמצא כי 47% מהנשים הנשואות דיווחו כי אולצו לקיים יחסי מין על ידי הבעל. בטורקיה 35.6% מהנשים חוו אונס בחיי הנישואים לפעמים ו-16.3% לעיתים קרובות.
אונס בנישואים בהקשר לנישואי ילדות

נישואי כפייה ונישואי ילדים נפוצים בחלקים רבים של העולם, במיוחד בחלקים מאסיה ואפריקה. נישואים בכפייה הם נישואים בהם אחד או שני בני הזוג נישאים ללא הסכמתם החופשית. נישואי ילדים הם נישואים בהם אחד או שני בני הזוג נשאים מתחת לגיל 18. נישואים מסוג זה קשורים לשיעור גבוה יותר של אלימות במשפחה, ובכלל זה אונס במסגרת הנישואים. על פי מחקר שנערך על ידי ארגון הבריאות העולמי, בנות נשואות בגילי 15–19 נוטות יותר לחוות אלימות מאשר נשים נשואות מבוגרות יותר. צורות אלה של נישואים נפוצות ביותר בחברות מסורתיות שאין להם חוקים נגד אלימות מינית בנישואים, וגם קשה מאוד להתגרש בחברות אלו.
השלכות פיזיות ופסיכולוגיות

אונס על ידי בן זוג קשור פעמים רבות עם אלימות פיזית והתעללות נפשית. במחקר שנעשה בתשע מדינות באיחוד האירופאי נמצא כי בן הזוג הנוכחי היה אחראי ל-25% מהתקיפות המיניות, ושאלימות על ידי בני זוג לשעבר (50% מהפעמים) ובני זוג נוכחיים (40%) הייתה נפוצה יותר מאשר בני אדם זרים.
ברוב המקרים, האלימות המינית היא גורם משני. בחצי מהזוגות (54%) הבעיה המרכזית או הבלעדית היא אלימות פיזית. ברבע האלימות המינית היא הבעיה העיקרית או הבלעדית. בחמישית מהזוגות בעיות אלו שכיחות באותה מידה.
לאור נתונים אלו, ייחוס ההשפעות הספציפיות של האונס בחיי נישואים קשה למחקר משום שקשה למצוא מדגם גדול מספיק של בנות זוג שחוו רק אלימות מינית אך בלא שהותקפו פיזית על ידי בני זוגן. לפיכך, יש לקחת בחשבון את השלכותיהם של אלימות פיזית או נפשית במחקרים שנעשים אל אונס בנישואים.
מחקרים רבים מצאו פחד, חרדה, דיכאון והפרעות בתפקוד המיני בעקבות אונס בנישואים. אך ההשלכה הנפשית הנפוצה ביותר היא הפרעת דחק פוסט-טראומטית, ושכיחותה אצל נשים שעברו התעללות היא כ-64%. מחקרים שונים מצביעים כי יש קשר חיובי חזק בן התעללות לבין הפרעה זו. נשים שחוות גם אלימות פיזית וגם אלימות מינית נמצאות בסיכון גבוה יותר לפתח הפרעות נפשיות מנשים שחוות "רק" אלימות פיזית. בנוסף, התסמינים של ההפרעה חזקים יותר כשמדובר גם באלימות מינית ולא רק אלימות פיזית. מחקרים מצאו כי כשהאלימות כללה גם אלימות מינית, הייתה האלימות הפיזית קשה יותר. העובדה שהאלימות הפיזית במקרים של התעללות מינית גבוהה יותר יכולה להסביר את העובדה כי תסמיני ההפרעה קשים יותר כשמדובר באלימות פיזית ומינית יחד, אך לא בהכרח - ייתכן כי האלימות המינית כשלעצמה היא הגורם לרמתם הגבוהה של התסמינים. הבנת הקשר בין הדברים חשובה בטיפול בנשים, משום שלדוגמה, אם לאלימות המינית יש השלכות ייחודיות - אזי על בעלי המקצוע להתמקד יותר באלימות מינית ממה שמקובל (מחקר מ-1996 מצא כי רק 56% ממקלטים לנשים מוכות ו-34% מאנשי המקצוע שואלים באופן שגרתי על אלימות מינית בין בני זוג) נתון חשוב לציון הוא כי נשים שעברו התעללות מינית בילדותן נמצאות בסיכון מוגבר לפתח פוסט-טראומה.
הגם שאונס על ידי אדם זר הוא טראומתי מאוד, הוא בדרך כלל אירוע חד-פעמי והיותו אונס ברורה. במקרה של אונס על ידי בן זוג - ההיסטוריה של בני הזוג משפיעה על תגובות הקורבן. ישנו מחקר המראה כי אונס בנישואים הוא בעל נזק פיזי ורגשי רב יותר מאונס על ידי זר. למרות זאת, סקרי דעת קהל מראים כי אנשים מאמינים שאונס על ידי בן זוג טראומתי פחות מאשר אונס על ידי אדם זר. כאמור, אונס בנישואים הוא בדרך כלל חלק ממערכת יחסים של שליטה ואלימות. יתר על כן, אונס בנישואים הוא רק לעיתים רחוקות מאורע חד-פעמי. בדרך כלל מדובר באירוע שחוזר על עצמו אם לא תופעה מתמשכת. בין אם מדובר באירוע חד פעמי או בין אם מדובר בתופעה מתמשכת, לטראומה מאונס יש השלכות מרחיקות לכת לקרבן.
שלא כמו בצורות אחרות של אונס בו הקורבן יכול שלא לראות יותר את האנס, במקרה של אונס בנישואים במקרים רבים אין לבת הזוג ברירה והיא נאלצת להמשיך לחיות עם בעלה - בחלקים רבים של העולם יש סטיגמה קשה לגירושין, או שהם בלתי אפשריים מסיבות שונות (חוקי גירושין מקשים, וכדומה).
אחת התוצאות הקשות של אונס בנישואים היא תחושת הבושה והאשמה הקשה. נשים רבות מאמינות שהאשמה היא בהן, או מפני שהן מאמינות שאסור לאישה לסרב לקיים יחסי מין, או שהן תולות את התופעה בכך שיש להן חוסר התאמה מינית. לפעמים הן חושבות כי הן "נתנו את הסימנים הלא נכונים", וכי אם הם יסרבו לקיים יחסי מין הן יהיו "נשים רעות".
רקע וגורמים

היכולת להצביע על גורמים שמובילים בני זוג לאנוס היא מוגבלת, משום שאין הרבה מחקר שמתמקד על בעלי-אנסים. עם זאת, ממחקרים שונים ברור כי הסיבה היא לא אי-הימנעות מקיום יחסי מין, אף על פי שזהו המיתוס הנפוץ ביותר. רוב הנשים שדיווחו שנאנסו על ידי בני הזוג שלהם דיווחו גם כי קיימו יחסי מין בהסכמה. ממחקרים שונים עולה כי אחת הסיבות המרכזיות לאונס כזה הוא כדי להעצים את שליטת בן הזוג בבת זוגו או בבני משפחתו, או כדי לפרוק כעס.
על פי מחקרים, ככל שהגבר צעיר יותר כך הסיכוי שהוא יהיה אלים גבוה יותר. על פי מחקר שנעשה בהודו, אחד מתוך שלושה גברים בני 30 ומטה ואחד מתוך גברים בני שלושים ומעלה היה כפה יחסי מין בעבר על אשתו.
נשים רבות מאמינות כי אין להם את הזכות לסרב לבעליהן. למעשה, פעמים רבות נשים שנאנסות אינן מזהות את עצמן ככאלה. זוהי תופעה שכיחה במדינות מתפתחות, שם רווחת האמונה כי הבעל זכאי לקיים יחסי מין כל פעם שירצה, ואם האישה מסרבת זכותו להשתמש באלימות. נשים אלו לרוב אינן יודעות קרוא וכתוב ובעלות השכלה נמוכה, חלקן נישאות בגיל צעיר מאוד (בבנגלדש, למשל, על פי נתונים סטטיסטיים משנת 2005, 45% מהנשים בגילאי 25–29 נישאו בגיל 15), והן תלויות בבעל שלהן לכל חייהם - אין להם יכולת לפרנס את עצמן או ילדיהן אם ירצו להתגרש. מצב זה משאיר את הנשים עם אוטונומיה מינית קטנה מאוד. לעיתים קרובות הן צריכות לבחור בין מין לא רצוי או אלימות; או בין מין לא רצוי לכך שינטשו על ידי בעליהן ויחיו בעוני מחפיר. בנוסף, לעיתים נשים עשויות להישאר עם בני הזוג האלימים שלהם מתוך נאמנות ואהבה ומשום שעזיבת בן הזוג שלהם קשה עליהם רגשית.
סטריאוטיפים שונים הקיימים בתרבות כמו "נשים נהנות ממין בכפייה" או "נשים אומרות לא כשהם בעצם מתכוונות לכן" או "חובתה על אישה לקיים יחסי מין" - עדיין שכיחים בתרבות ומעודדים בעקיפין או לכל הפחות רואים בסלחנות בסלחנות קיומן של תופעות קשות כמו אונס בנישואים.
קושי בתביעה במקרים של אונס בנישואים

העובדה כי קיימים חוקים נגד אונס בנישואים במדינות שונות אינה בהכרח מעידה כי עבירות אלו נאכפות בפועל. אם בשל חוסר מודעות ציבורית, או אם בשל חוסר רצון או אפילו סירוב של הרשויות להעמיד לדין. ניתן לקחת כדוגמה את אירלנד, שם הפך אונס במסגרת הנישואים למעשה בלתי חוקי עוד בשנת 1990, אלא שעד 2006 היה רק אדם אחד שהורשע באונס בנישואים. במדינות רבות נאכפת עבירה זו רק במקרים קיצוניים שכרוכים ברמה גבוהה מאוד של אלימות.
בעיה נוספת נובעת מנורמות חברתיות ששכיחות בתרבויות מסוימות. כדי שחוק ייאכף בהצלחה, עבירה עליו צריכה להיתפס כפוגענית על ידי החברה. שכן אם לא כן, גם אם יחוקק חוק במדינה כנגד אונס בנישואים, הוא לא ייאכף בפועל משום שהאזרחים עצמם אינם תופסים מעשה זה כפשע. לדוגמה, בחלקים נרחבים של העולם בהם נשים בעלות זכויות מעטות בלבד, לא יעלה על הדעת שאישה תסרב לדרישותיו המיניות של בעלה; מעשה זה אינו נתפס כהתעללות. בסקר שנערך נמצא כי 74% מהנשים במאלי הצדיקו גבר שמכה את אשתו משום שהיא מסרבת לקיים עמו יחסי מין.
בעיות נוספות נובעות מהעובדה שגם במדינות בהן יש חוקים נגד אונס בנישואים, אנשים רבים כלל אינם מודעים לעובדת קיומם של החוקים. בין השאר בשל העובדה שבחלק מן המדינות חוקים אלו חדשים מאוד. בתרבויות רבות, התפיסה המסורתית של נישואים מושרשת בצורה כה חזקה אצל האוכלוסייה כך שרק מעטים יודעים שאונס בנישואים הוא דבר לא חוקי. לדוגמה, דו"ח של אמנסטי אינטרנשיונל הראה כי אף על פי שאונס במסגרת נישואים הוא בלתי חוקי בהונגריה, בסקר שנערך בין 1,200 אנשים בשנת 2006, 62% לא ידעו שאונס במסגרת נישואים הוא פשע.
ביהדות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
אונס בנישואין מוגדר בהלכה היהודית כדבר אסור ואף מציינים שילד הנוצר ממעשה אינוס זה, יהיה בעל אופי רע. ההלכה אף אוסרת לבוא על האישה כשהיא ישנה וכן מדגישה שיש צורך לפייס את האישה ואת החשיבות של קרבה רגשית על ידי חיבוק ונישוק קודם קיום היחסים.
באסלאם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בנצרות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ראו גם

היריון כפוי
חוק נישואי האונס לאנוסתו
ההחלפה

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  רציחות לול התרנגולות בווינוויל 
 בימוי:  קלינט איסטווד 
 הופק בידי:  קלינט איסטווד בריאן גרייזר רון הווארד
 תסריט:  ג'יי מייקל סטרזינסקי 
 עריכה:  ג'ואל קוקס
 שחקנים ראשיים:  אנג'לינה ג'ולי ג'ון מלקוביץ'
 מוזיקה:  קלינט איסטווד 
 צילום:  טום סטרן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Imagine Entertainment, Malpaso Productions, רלטיביטי מדיה 
 חברה מפיצה:  אולפני יוניברסל
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית24 באוקטובר 2008
 משך הקרנה:  141 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט פשע, סרט בלשי 
 מקום התרחשות:  לוס אנג'לס 
 תקציב:  55,000,000$
 הכנסות:  113,000,000$
 הכנסות באתר מוג'ו:   changeling08
 פרסים:  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 www.changelingmovie.net
 דף הסרט ב־IMDb
 
ההחלפה (באנגלית: Changeling) הוא סרט דרמה פסיכולוגית אמריקאי, שיצא בשנת 2008. בוים והופק על ידי קלינט איסטווד. בסרט מככבת אנג'לינה ג'ולי.
הסרט מבוסס על סיפורה האמיתי של כריסטין קולינס, שבנה נחטף בלוס אנג'לס בשנת 1928. משטרת לוס אנג'לס מצאה את הילד והשיבה אותו לקולינס, אך היא הבחינה כי זה לא בנה האמיתי.
עלילה

לוס אנג'לס 1928, אם חד הורית בשם כריסטין קולינס (אנג'לינה ג'ולי) חוזרת לביתה ומגלה כי בנה, וולטר בן התשע, נעלם. היא מתקשרת מיד למשטרה ומבקשת שיצאו לחפש אחריו, אך הפקודה המשטרתית אומרת כי יש לחפש נעדר רק לאחר 24 שעות מרגע היעלמותו. משטרת לוס אנג'לס באותם ימים הייתה חשופה לביקורת ציבורית נוקבת, בהנהגתו של הכומר גוסטב בריגלב (ג'ון מלקוביץ'), שיצא נגד השחיתות המשטרתית בנאומיו בכנסייה וברדיו הציבורי. מספר חודשים לאחר היעלמותו של וולטר, המשטרה טוענת כי מצאה אותו. בכירי המשטרה מארגנים מפגש בין האם לבנה, ומזמינים את התקשורת לסקר את האירוע, כדי להסיט לעברם מעט אור חיובי לאחר כל הביקורות השליליות עליהם. בתחנת הרכבת כריסטין פוגשת את וולטר, אך מיד מבחינה כי זהו לא בנה האמיתי. קצין המשטרה, ג'יי ג'יי ג'ונס (ג'פרי דונובן), משתיק אותה ואומר לה כי זה הגיוני שוולטר השתנה בזמן היעדרותו ושתיקח אותו הביתה ל"תקופת ניסיון".
בביתה מבחינה כריסטין בשינויים פיזיים בין וולטר לילד הטוען כי הוא בנה: וולטר לא היה נימול, לעומת הילד שמצאה המשטרה, וכן וולטר היה גבוה מהילד ב-3 אינץ'. כריסטין מציגה את ההבדלים בפני המשטרה, אך הם ממציאים טענות כדי להציג אותה כלא שפויה. כריסטין לא מוותרת ולוקחת את הילד לרופא השיניים של וולטר, ולכיתה בה למד. הן רופא השיניים והן מורתו של וולטר, מאשררים לה כי הילד איננו וולטר האמיתי. כשקצין המשטרה ג'ונס מבין כי כריסטין עלולה להביך את המשטרה פעם נוספת, הוא שולח אותה בכפייה למוסד לחולי נפש. כריסטין עוברת במוסד התעללויות פיזיות ומנטליות, אך מסרבת להכיר כי הילד שנמצא הוא בנה האמיתי. כריסטין מבינה שברגע שמבחינת המשטרה "וולטר" נמצא, הם מפסיקים לחפש אחר בנה האמיתי. הכומר גוסטב מגלה שכריסטין אושפזה במוסד, ומפעיל לחץ ציבורי כדי לשחררה.
במקביל, חוקר משטרה נוסע לעיירה ווינוויל לגרש נער קנדי בן 15 בשם סנפורד קלארק, חזרה לקנדה. סנפורד מתעמת עמו, ובסוף מחליט לגלות לו מעשים שעשה. הוא מגלה לחוקר כי גר עם דודו, גורדון סטיוארט נורת'קוט בווינוויל (ג'ייסון באטלר הרנר). סנפורד ודודו נהגו לנסוע במכונית, ולחפש אחר ילדים שנשארו לבדם, לפתות אותם להיכנס לרכבם, ולחטוף אותם חזרה לווינוויל. בעיירה הם הוחזקו בלול תרנגולות ונרצחו אחד אחרי השני בידי גורדון. בניסיון להגן על חפותו ציין סנפורד כי דודו הכריח אותו לעזור לו, ואם לא, גורלו יהיה כגורל הילדים. החוקר מציג לסנפורד תמונות של ילדים נעדרים שהמשטרה לא מצאה, והוא מאשר לו כי חלקם נחטפו על ידי דודו ועל ידו. החוקר מחליט להציג לו תמונה של וולטר קולינס, וסנפורד מאשר כי הם חטפו אותו.
גורדון מובל לחקירה ומשפט, אך מסרב להודות אם רצח את וולטר קולינס או לא. המשטרה מובכת עם צאת החקירה לתקשורת, ונחשפים מעשי השחיתויות שנעשו. הילד שטען כי הוא וולטר מודה לבסוף כי המשטרה הניעה אותו לשקר כי הוא בנה של כריסטין, בתמורה לכך שיגיע ללוס אנג'לס ויפגוש את השחקן האהוב עליו, טום מיקס. גורדון נידון לעונש מוות בתלייה, ונשאר בעמדתו לא לחשוף את אשר עלה בגורלו של וולטר קולינס. לאחר כמה שנים, וימים ספורים לפני ההוצאה להורג, מחליט גורדון לשלוח לכרסטין מכתב, ולהזמינה לבית הסוהר בו שהה, שם מבטיח שיגלה לה מה קרה לוולטר. כריסטין מגיעה לבית הסוהר ונפגשת עם גורדון, אך הוא משנה את דעתו ולא מגלה לה.
בשנת 1935, דוד קליי, אחד הנערים שנחטפו על ידי גורדון, נמצא בחיים והושב למשפחתו. הוא סיפר כי הכיר את וולטר קולינס, וששניהם ברחו יחד עם ילד נוסף מלול התרנגולות, כשגורדון אחריהם. השלושה התפצלו והוא אינו יודע מה קרה לוולטר בהמשך. כריסטין לא הפסיקה לחפש אחר וולטר, והייתה נחושה שתמצא אותו. וולטר או גופתו לא נמצאו מעולם.
שחקנים

אנג'לינה ג'ולי - כריסטין קולינס
ג'ון מלקוביץ' - הכומר גוסטב בריגלב
ג'פרי דונובן - ג'יי ג'יי ג'ונס (קצין המשטרה)
מייקל קלי - הבלש לסטר
קולם פיור - ג'יימס אי. דייוויס (מפקד המשטרה)
ג'ייסון באטלר הרנר - גורדון סטיוארט נורת'קוט, הרוצח של וולטר
אדי אלדרסון - סטנפורד ווסלי קלארק, אחיינו של גורדון
איימי ראיין - קרול דקסטר
דניס או'הר - ד"ר ג'ונתן סטיל
גטלין גריפית' - וולטר קולינס, בנה האמיתי של כריסטין
ראו גם

רציחות לול התרנגולות בווינוויל
ג׳ולי בתור כריסטין קולינס על סט הצילומים של הסרט
ג׳ולי ואיסטווד על השטיח האדום בפרמיירת הסרט
ישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש (מוריסטאון)

ערך זה עוסק בישיבה ובית ספר במוריסטאון. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
המכללה הרבנית של אמריקה (באנגלית: Rabbinical College of America; מוכרת כישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש מוריסטאון) הוא המטה המרכזי של חב"ד בניו ג'רזי, השוכן במוריסטאון. המוסד כולל ישיבה גדולה - סניף של רשת ישיבות תומכי תמימים ליובאוויטש, ישיבת "תפארת בחורים" לבעלי תשובה (עם מסלול לתואר ראשון בלימודי דת), כולל אברכים, תלמוד תורה, בית ספר לבנות, הוצאת ספרים, מחנה קיץ, ומכון סמיכה לרבנות.
ישיבה גדולה

הישיבה נוסדה על ידי משה הרסון, מספר שנים לאחר ביקורו של רבי יוסף יצחק שניאורסון בעיר בשנות ה-40. סביב הישיבה הוקמה קהילת חב"ד במקום.
ראשי הישיבה הם הרב שניאור זלמן וילשנסקי והרב שלום שפלטר.
משפיע הראשי בעבר היה הרב אלימלך צויבל.
מבוגרי הישיבה:
הרב ברל לזר - רבה הראשי של רוסיה
הרב זושא וולף - מחבר ספרים
הרב שמואל קמינצקי - רב העיר דניפרו
הרב יוסף חיים קנטור - השליח הראשי של חב"ד בתאילנד
דוד רוטנברג - איש תקשורת חרדי
מוסדות נוספים

שטח כלל המוסדות הוא 330,000 מ"ר.
ישיבת "תפארת בחורים" לחוזרים בתשובה נוסדה בקיץ 1973 על ידי הרב אברהם ליפסקר, ששימש כמשפיע בישיבה. הישיבה מוסמכת על ידי מדינת ניו ג'רזי להעניק תואר ראשון בלימודי דת.
ב-2009 נפתח מכון סמיכה לרבנות, בראשות הרב יעקב וגנר. מלבד הסמיכה המקוצרת המקובלת בישיבות חב"ד הוקמה גם תוכנית סמיכה ארוכה יותר, בראשות הרב חיים שפירא. במחלקה נלמדת תוכנית שאושרה על ידי הרב מרדכי אליהו. הלימודים מוכרים ב"התאחדות בתי הספר הרבניים והתלמודיים ללימודים מתקדמים" (אנ') וב"הוועדה להשכלה גבוהה בניו ג'רזי" (אנ') וכן על ידי הרבנות הראשית לישראל.
כולל אברכים "תפארת אברכים", בראשות הרב חיים ברפמן וכולל נוסף לחוזרים בתשובה.
"חדר ליובאוויטש" תלמוד תורה ובית ספר ובנות, בהנהלת הרב אהרן וילשנסקי.
מחנה קיץ לילדים בגילאי 13 עד 14. הוא כולל חצי יום של לימוד, חצי יום של פעילויות וטיולים. הוא מנוהל על ידי מנדל גולדברג.
לישיבה הגדולה מערכת הוצאת ספרים, שהוציאה ספרים, קבצים וקונטרסים. הספרים עוסקים בחידושי תורה וחסידות, חלקם מפי תלמידי הישיבה.
הערות שוליים

↑  Rabbinical Ordination Program
↑  Rabbinical College of America
↑  באתר הרשמי של מדינת ניו ג'רזי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266712105171  ISNI: 0000 0004 0523 0382  LCCN: n86043845  VIAF: 139636926   WorldCat (עם VIAF): 139636926
דייוויד סטירלינג

| --- | --- |

 לידה:  15 בנובמבר 1915 Lecropt, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  4 בנובמבר 1990 (בגיל 74) וסטמינסטר, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 כינוי:  Phantom Major 
 השכלה:  אמפלפורת' קולג'  טריניטי קולג' 
 השתייכות:  הצבא הבריטי הצבא הבריטי
 תקופת הפעילות:  1937–1965 (כ־28 שנים)
 דרגה:   קולונל
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה  המערכה בצפון אפריקה 
 עיטורים
 אביר בלגיון הכבוד  אות השירות המצוין  קצין במסדר האימפריה הבריטית  Knight Bachelor 
 
פסל בדמותו של סטירלינג, על יד עיר מולדתו בסקוטלנד.
סר דייוויד סטירלינג (אנגלית: David Stirling‏; 15 בנובמבר 1915 - 4 בנובמבר 1990) היה בן למשפחת אצולה סקוטית, מטפס הרים, וקצין בצבא בריטניה במלחמת העולם השנייה, שהקים את יחידת הקומנדו הבריטית SAS.
שנותיו הראשונות

סטירלינג נולד בעיירה דיון שבמחוז פרת'שייר (ליד העיר סטירלינג) כארצ'יבלד דייוויד סטירלינג, למשפחת אצולה סקוטית קתולית, ענף קייר של שבט סטירלינג. אביו ארצ'יבלד סטירלינג האב היה קצין בדרגת בריגדיר גנרל בצבא הבריטי, אימו הייתה בת למשפחת פרייזר והוא היה בן דודו של סיימון פרייזר, לורד לובאט ה-15. סטירלינג הבן התחנך במכללת אמפלפורת' שבצפון יורקשייר, ולאחר מכן במכללת טרינטי היוקרתית באוניברסיטת קיימברידג'. בתקופה זו סטירלינג נמשך דווקא למרוצי הסוסים בניומרקט וסולק מהלימודים. סטירלינג ניסה את מזלו כאומן בפריז, וכשנכשל חזר לסקוטלנד לעסוק באדריכלות, שוב ללא הצלחה. הוא החליט לנסות את כוחו ולהיות הראשון לכבוש את האוורסט, ולשם כך החל להתאמן בטיפוס בהרי הרוקי.