stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סנטיאגו רמון אי קחאל
תולדות חייו

רמון אי קחאל נולד לחוסטו רמון-קסאסוס ואנטוניה קחאל בפטיליה דה אראגון, שבחבל נווארה, ספרד. רמון-אי-קחאל היה ילד מרדני ועבר בתי ספר רבים בעקבות התנהגות לא נאותה, ואף נכלא בגיל 11 כאשר הרס את שער העיירה באמצעות תותח שהכין בביתו. הוא היה צייר נלהב, ובתקופה מסוימת שימש גם סנדלר וספר. את לימודיו הגבוהים החל בבית הספר לרפואה בסרגוסה וסיים אותם ב-1873.
לאחר מיונים קפדניים נבחר לשרת כקצין רפואי בצבא הספרדי. הוא השתתף במשלחת לקובה בשנים 1874–1875, שם נתקל לראשונה במלריה ובשחפת. לאחר שחזר לספרד, התחתן עם סילווריה פאניינאס-גרסיה ב-1879, ולזוג נולדו ארבע בנות ושלושה בנים. רמון-אי-קחאל מונה לפרופסור בולנסיה ב-1881, וב-1883 קיבל את תואר הדוקטור לרפואה במדריד. לאחר מכן זכה בתוארי פרופסורה בברצלונה ובמדריד. הוא היה מנהל המוזיאון של סרגוסה בשנת 1879, המנהל של המוסד הלאומי להיגיינה (1899), ומייסד המעבדה למחקרים ביולוגיים (1922; שמה שונה לאחר מכן למוסד קחאל).
רמון אי קחאל מת במדריד בשנת 1934 ונטמן בבית הקברות דה לה אלמודנה.
פעילותו המקצועית

מחקרו המפורסם ביותר של קחאל היה על המבנה של מערכת העצבים המרכזית. קחאל השתמש בשיטות צביעה היסטולוגיות שפותחו על ידי המדען בן זמנו, קמילו גולג'י. גולג'י מצא כי בצביעה של רקמות מוח בחומצת כסף כרומטית, רק מספר קטן של נוירונים נצבעו בצבע כהה. תגלית זו סייעה לקחאל לגלות את פרטי המבנה של נוירון בודד, והובילה אותו למסקנה שרקמת המוח בנויה מיחידות נפרדות, תאים אוטונומיים, ולא מרשת של נוירונים מחוברים. קחאל סיפק בזאת את ההוכחה המרכזית לדוקטרינת הנוירון. נוסף על כך, הוא הציג תיאור מפורט (בתוספת איורים) של סוגים שונים של תאי עצב ושל הַקשרים ביניהם. איוריו המרהיבים והמדויקים להפליא, משמשים עד היום למטרות לימודיות.
ב 1984 הוזמן קחאל לשאת הרצאה לפני החברה המלכותית בלונדון, והמארח שלו היה צ'ארלס שרינגטון, פיזיולוג ומי שעתיד לנסח עקרונות בסיסיים בפעולת מערכת העצבים המרכזית. שניהם יכתבו לאחר שנים על הביקור הזה, בעיקר מרתק התיאור של שרינגטון, המספר איך הפך קחאל באחת את חדר האורחים בביתו למעבדה כשהעמיד את המיקרוסקופ שלו על שולחן קטן ופרש את לוחות הזכוכית עם תכשיריו על כל משטח פנוי. הוא, שרינגטון, פיזיולוג העוסק באופן פעולתן של רקמות חיות, מקשיב לתיאוריו של קחאל הרוכן מעל המיקרוסקופ. "תוך כדי תיאור התמונה הנגלית לו מתחת למיקרוסקופ הוא דיבר כהרגלו כאילו צפה באירוע חי. זה היה בולט במיוחד לאור העובדה שתחת עדשת המיקרוסקופ היו פיסות של ריקמה מתה, מקובעת, מטופלת בגסות.."
מחקרו פורסם ב-1889, וב-1906 הוא זיכה את קחאל ואת גולג'י בפרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה. רמון אי קחאל קיבל אותות הוקרה רבים, ובהם: תואר דוקטור של כבוד לרפואה באוניברסיטת קיימברידג', אוניברסיטת וויסבורג ואוניברסיטת קלארק.
הוא פרסם יותר ממאה מאמרים מדעיים בצרפתית, בספרדית ובגרמנית. עם הבולטים שבהם נמנו: חוקים והצעות למחקרים מדעיים, התנוונות והתחדשות של מערכת העצבים, יסודות ההיסטולוגיה, ורעיונות חדשים על האנטומיה של מרכזי עצבים. לצדם פרסם סדרה של חמישה ספרי מדע בדיוני בשם "סיפורי חופשה" תחת השם "דוקטור בקטריה".
גלריית איורים

איור ראשון של קחאל (1888) של מערכת העצבים.
היפוקמפוס של מכרסם, 1911.
תאי מוחון של אפרוח, 1905.
חתך דרך הטקטום האופטי של דרור, 1905.
מבנה רשתית של יונק, 1900.
תאי פורקינייה ממוחון של יונה, 1899.
Cajal-Retzius cells, 1891.
קליפת המוח, 1899.
סכמה של מערכת הראייה, 1898.
סמל בוליביה

| --- | --- |

 פרטים
 המחזיק בסמל:  בוליביה 
 תאריך אימוץ:  1963 
 
סמל בוליביה כולל שלט אצולה שסביבו דגלי בוליביה, רובים מסוג מוסקט, ענפי זית וקונדור האנדים.
סביב מגן האבירים העגול ישנה רצועה שבחלקה התחתון עשרה כוכבים, ובחלקה העליון שם המדינה.
בתוך המגן מתואר נוף טיפוסי של הארץ - ברקע הר הסרו ריקו (השוכן בקרבת העיר פוטוסי) שמעליו זורחת השמש, ובחזית למה העומדת במישור ליד עץ ואלומת שיבולים. המישור וההרים מייצגים את פני הארץ של בוליביה, הלמה היא הסמל הלאומי של המדינה, והעץ והשיבולים מסמלים את המשאבים הכלכליים של המדינה.
משני צידי מגן האבירים שלושה דגלי בוליביה מכל צד, וכן שני זוגות רובי מוסקט המסמלים את מאבקה של בוליביה לעצמאות. ענפי הזית מסמלים שאיפה לשלום, והקונדור מסמל הן חירות והן את הנכונות להגן על המדינה.
לעיתים מוחלפים רובי המוסקט בשני תותחים מכל צד.
סמל בהוטן

| --- | --- |

 פרטים
 המחזיק בסמל:  בהוטן 
 
סמל בהוטן הוא סמלה הרשמי של בהוטן, הוא מוצג כצורה מעגלית, ובה מתוארים שני רעמים, מעל פרח לוטוס, שעליו אבן חן ומצדדיו שני דרקונים. הרעמים מסמלים את הרמוניה בין הדת והחילוניות; הלוטוס מסמל טוהר; היהלום מסמל את כוחו של הריבון, ושני הדרקונים - האחד זכר והשנייה נקבה, מסמלים את המדינה, שהם מכריזים עליה בקולם - המסומל על ידי הרעמים.
סרגיי פוגצ'וב

| --- | --- |

 לידה:  4 בפברואר 1963 (בן 61) קוסטרומה, רוסיה 
 מדינה:  רוסיה 
 תפקיד:  חבר מועצת הפדרציה הרוסית (24 בדצמבר 2001–3 בינואר 2011) 
 בן או בת זוג:  Alexandra Tolstoy   Alexandra Tolstoy 
 מספר צאצאים:  5 
 פרסים והוקרה:  מדליה להנצחת 1000 שנים לייסוד קאזאן  מסדר הנסיך הקדוש דניאל של מוסקבה  מסדר הסרפים הקדוש מסרוב 
 www.pugachevsergei.com
 
סרגיי ויקטורוביץ' פוגצ'וב (ברוסית: Сергей Викторович Пугачёв; נולד ב-4 בפברואר 1963) הוא בנקאי רוסי לשעבר, בעלים של מז'פרומבנק (אנ'), איש עסקים, משקיע בינלאומי ומדינאי, דוקטור למדעים טכניים.
מתגורר בצרפת, לאחר שוויתר על אזרחות רוסית בשנת 2012.
ביוגרפיה

פוגצ'וב נולד ב-4 בפברואר 1963 בקוסטרומה. ב-1991 הקים פוגצ'וב את בנק הסחר הצפוני, שהפך לאחד הבנקים השיתופיים הראשונים בברית המועצות.
בין 1991–1994 פוגצ'וב התגורר בארצות הברית (ביקר ברוסיה בנסיעות עסקים), מאז 1994 הוא מתגורר בצרפת. הוא ניהל את הפרויקטים העסקיים הגדולים ביותר שלו בצרפת, לוקסמבורג, ארצות הברית, רוסיה, בריטניה.
בשנת 1992, סרגיי פוגצ'וב הקים את הבנק התעשייה הבינלאומי.
בשנות ה-90 היה פוגצ'וב היה נציג של חוג צר של בוריס ילצין, היה מראשי מטה הקמפיין שלו ב-1996. בהתבסס על אירועי הבחירות של 1996 בשנת 2003, הבמאי האמריקאי רוג'ר ספוטיסווד צילם את הסרט "פרויקט ילצין" (אנ'), בו כיכבו שחקנים מפורסמים כמו ג'ף גולדבלום, אנתוני לפגליה, לייב שרייבר, אב הטיפוס של הדמות הראשית היה סרגיי פוגצ'וב, תפקידו שיחק בסרט גריגורי גלדי (אנ').
בשנים 2001–2011 היה חבר במועצת הפדרציה של רוסיה.
חיים אישיים

פוגצ'וב קיבל אזרחות צרפתית ב-2009. ב-2011 התנהלה נגדו חקירה של ממשלת רוסיה בגין מעילה בהלוואות מהממשלה לבנק שלו. פוגצ'וב טען שהאישומים היו ממניעים פוליטיים, עזב את רוסיה ועבר לגור בלונדון, שם היה לו בית עם בת זוגו אלכסנדרה טולסטוי(אנ') וילדיהם. למרות שחי בבריטניה, פוגצ'וב לא היה חופשי ממאבקים משפטיים, מכיוון שממשלת רוסיה השתמשה בבתי המשפט בלונדון כדי לתבוע כסף שהיא טענה ששייך לה. רוב הונו, 15 מיליארד דולר, הוקפא בשנת 2014, בתוקף צו עולמי שהוצא על ידי בתי משפט בריטיים. למרות צו בית משפט שהורה לו להישאר בבריטניה, ברח פוגצ'וב לניס שבצרפת.
לפוגאצ'ב שני בנים מנישואיו הקודמים לגלינה ארכיפובה. יש לו שלושה ילדים (שני בנים ובת אחת) עם בת זוגו לשעבר אלכסנדרה טולסטוי(אנ') (בתו של ההיסטוריון והפוליטיקאי הבריטי הרוזן ניקולאי טולסטוי(אנ')). לפוגאצ'ב יש חמישה נכדים.
הערות שוליים

↑  Пугачев, Сергей Бывший председатель совета директоров ООО "Международный промышленный банк", lenta.ru (ברוסית)
↑  Luke Harding, Interview - Sergei Pugachev: 'Putin's banker' now lives in fear of man he put into power, The Guardian, ‏28.7.2015 (באנגלית)
↑  Александра Толстая и миллиардер Сергей Пугачёв, ИНОСМИ, ‏27.1.2010 (ברוסית)
↑  Ahmen Khawaja, Life with a Russian billionaire: money and death threats, BBC, ‏7.4.2020 (באנגלית)
↑  Biography, Serge Pugachev (באנגלית, רוסית וצרפתית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 107144648473153480840   WorldCat (עם VIAF): 107144648473153480840 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים ובנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סכר קשת

סכר תאודור רוזוולט הוא סכר קשת שהושלם ב-1911 ושופץ ב-1996
סכר קשת או גם סכר קמרון הוא סכר מעוגל הבנוי בדרך כלל מבטון. סכר קשת הוא מבנה המתוכנן כך שהקשת פונה במעלה הזרם (הפן המעלי) כך שלחץ המים כנגד הסכר, הלחץ ההידרוסטטי, דוחס ומחזק את המבנה כשהוא נלחץ אל יסודותיו ואל משענותיו. המקום המתאים ביותר לסכר קשת הוא קניון עמוק שקירותיו תלולים ובנויים מסלע יציב שיתמוך במבנה ובלחצים. מכיוון שסכרים אלו דקים יותר מכל סוג אחר של סכר, נדרשים פחות חומרי בנייה להקמתם, ומוזיל את עלותם. הוזלה זו משמעותית במיוחד באזורים מרוחקים, אשר הובלת חומרי בנייה אליהם כרוכה בעלויות רבות. הראשונים שפיתחו סכרי קשת היו הרומאים, במאה הראשונה לפני הספירה. במאה ה-20, לאחר שפותחו כמה סכרים כאלו והשתפרו טכניקות הבנייה, נוצרה אחידות באופן בנייתם.
תכנון

על מנת לתכנן סכר קשת חובה להקדים ולנתח את רמות הלחץ ועוצמת המים. הכוח העיקרי הפועל על סכר קשת הוא הלחץ ההידרוסטטי של המאגר שמאחורי הסכר, בנוסף יש להתחשב בכוח עילוי – לחץ המים מתחת לסכר, משקל הסכר, ושילוב של כל הכוחות. כוחות נוספים המשפיעים על הסכר כוללים, שימוש משני בסכר (למשל כגשר עבור מכונית), טמפרטורה, תגובות כימיות, שקיעה של הסכר, הצטברות סחף מאחורי הסכר ורעידות אדמה.
סכר קשת בנוי בדרך כלל מבטון מזוין או בטון דרוך כשהוא סוכר עמק בצורת האות הלטינית V. בסיס הסכר והמשענות של סכר קשת חייבים להיות יציבים מאוד יחסית לבטון.
קיימים שני דגמים בסיסיים לסכר קשת:
סכר בעל רדיוס קבוע – סכר שבו רדיוס הקשת הוא קבוע
סכר בעל רדיוס משתנה – סכרים שבהם רדיוס העקומה של הסכר, הן של פן המעלי (מעלה הזרם) והן של פן המורדי (מורד הזרם) הולך ופוחת במורד הסכר. לסכרים מסוג זה יש כמה דגמים, בהם:
סכר כיפה - סכר של "עקומה כפולה" הן במישור האופקי והן במישור האנכי.
סכר קשתות מרובות - סכרי קשת הבנויים מיותר מקשת רציפה אחת. דוגמה לסכר כזה מהעת העתיקה היא סכר אספראגלחו, שנבנה על ידי הרומאים במאה הראשונה לספירה, כיום במחוז בדחוס באקסטרמדורה שבספרד. דוגמאות מודרנית לסכר מטיפוס זה הן סכר דניאל-ג'ונסון (1968) שבקנדה וסכר איטייפו (1982), המשותף לברזיל ופרגוואי. סכרים מדגם זה איבדו מהפופולריות שלהם מאז התמוטטות סכר גלנו (Diga del Gleno) שבואל קמוניקה שבאיטליה, בשנת 1923, שבשיטפון שנגרם בעטייו נספו 350 איש.
את הבטון נהוג לחזק באמצעות מוטות פלדה (בטון מזוין) או בכבלי מתיחה מפלדה, הלוחצים את הבטון באופן אקטיבי יותר (בטון דרוך). להקמת סכר קשת נדרשת כמות קטנה יותר של בטון מאשר להקמת סכר כבידה או סכר קשת-כבידה. מכיוון שסכרי קשת נבנים בדרך כלל באזורים הרריים ומרוחקים, יש לחסכון בכמות החומרים יתרון רב, היות שההובלה לאזורים אלו היא קשה ויקרה.
בדרך כלל מסווגים סכרי קשת על פי היחס בין עובי בסיסם לבין גובהם כדלהלן:
סכר קשת דק – אם היחס בין העובי בבסיס לגובה קטן מ-0.2
סכר קשת בינוני - אם היחס בין העובי בבסיס לגובה גדול שווה ל-0.2 וקטן שווה ל-0.3
סכר קשת עבה - אם היחס בין העובי בבסיס לגובה גדול מ-0.3 וקטן שווה ל-0.5
סכר קשת-כבידה - אם היחס בין העובי בבסיס לגובה גדול מ-0.5
בתקופות קדומות היה עובי הסכר בבסיס שווה לעובי הסכר בקודקודו, אבל כיום בדרך כלל היחס הוא חצי, כלומר עובי הבסיס הוא כפול מעובי קודקוד הסכר.
הערות שוליים

↑  באנגלית Abutment החלק בקיר הקניון אליו מחוברים קצות הסכר
↑  Arch Dam Forces
↑  Travel South of France: Provence, French Riviera and Languedoc-Roussillon - Illustrated Guide, Phrasebook & Maps.
↑  Key Developments in the History of Arch Dams
↑  Historical Development of Arch Dams. From Cut-Stone Arches to Modern Concrete Designs
↑  Hubert Chaason, Extreme Reservoir Sedimentation In Australia: A Review
1 2 3 4  Key Developments in the History of Arch Dams
↑  Is Xiaowan (China) the highest arch dam in the world?
↑  Manic 5 : colossal témoin du génie québécois en hydroélectricité
↑  Jinping Dam Specs
↑  What are the forces on an arch dam?
↑  Max A. M. Herzog, Practical Dam Analysis, page 115
↑  Introduction to Arch Dams
↑  Arch Dams Design Concepts and Criteria
↑  What are the parts of the Arch dam?
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294835505171 
סכר ערוץ סלמון (אנ') באלסקה
סכר אינגורי בגאורגיה
סכר פלסטיראס ביוון
סמואל בארבר

| --- | --- |

סמואל בארבר. צילום: קרל ון וכטן
 לידה:  9 במרץ 1910 וסט צ'סטר, ארצות הברית 
 פטירה:  23 בינואר 1981 (בגיל 70) מנהטן, ארצות הברית 
 שם לידה:  Samuel Osmond Barber II 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1917 
 מקום לימודים:  מכון קרטיס למוזיקה, תיכון וסט צ'סטר הנדרסון 
 סוגה:  אופרה, סימפוניה 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1945, 1947, 1949)  פרס רומא (1934)  פרס פוליצר למוזיקה (1958)  פרס פוליצר למוזיקה (1963)  Joseph H. Bearns Prize  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
סמואל בארבר (באנגלית: Samuel Barber; ‏9 במרץ 1910 – 23 בינואר 1981) היה מלחין אמריקאי.
ביוגרפיה

בארבר נולד בווסט-צ'סטר שבפנסילבניה, למשפחה מוזיקלית: אמו הייתה פסנתרנית ואחותה זמרת אלט מפורסמת. הוא החל לנגן בפסנתר בגיל שש, את יצירתו הראשונה כתב בגיל שבע, ובגיל 12 כבר שימש כנגן עוגב בכנסייה המקומית. בגיל 14 התקבל למכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, שם למד פסנתר, שירה וקומפוזיציה. שם גם פגש את ג'אן קרלו מנוטי, לימים שותפו לחיים וליצירה (מנוטי כתב את הלברית לשתיים מהאופרות שהלחין).
בגיל 23 כתב בארבר את יצירתו התזמורתית הראשונה: האוברטורה "The School of Scandal", שביצעה תזמורת פילדלפיה. בשנת 1936 כתב רביעייה לכלי קשת, ובשנת 1938 עיבד את חלקה השני לתזמורת כלי קשת רחבה תחת השם "האדאג'ו לכלי מיתר". גרסה זו הייתה ליצירתו המוכרת ביותר וכן ליצירה האמריקנית הראשונה שבוצעה על ידי המנצח ארטורו טוסקניני.
בהשפעת דודתו הזמרת וכבעל הכשרה בשירה בעצמו, הרבה בארבר לכתוב יצירות ווקאליות, מהפופולריות ברפרטואר הקלאסי של המאה ה-20. גם את האדג'ו הידוע לכלי מיתר עיבד למקהלה מעורבת בת שמונה קולות. פרט לכך כתב מספר אופרות, יצירות לכלי סולו ותזמורת (ביניהן  קונצ׳רטו לכינור, יצירות לצ'לו ולפסנתר), יצירות לפסנתר סולו ולהרכבים קאמריים שונים.
בארבר זכה בפרסים רבים על יצירתו, בהם שלושה פרסי "פוליצר" בשנים 1935, 1936 (על הקונצ'רטו לפסנתר ותזמורת), וב-1958 (על האופרה "Vanessa"). יצירותיו בוצעו על ידי רשימה ארוכה של אמנים ידועי שם, בהם ולדימיר הורוביץ, מרתה גרהם, ארטורו טוסקניני, ג'ון בראונינג, ג'ני טוראל ואלאנור סטבר.
כמעט בכל יצירותיו של בארבר ניתן להבחין בקו מלודי אחד לפחות ברור ודומיננטי, לכן הוגדר לעיתים כ"נאו-רומנטיקן", אולם ניתן לזהות בהן גם השפעות קלאסיות ומאפיינים מודרניים ודיסוננטים בסגנון סטרווינסקי. סגנונו היה אקלקטי וקשה לאפיון: הוא לא ייסד אסכולת כתיבה חדשה, לא דבק בסגנון מסוים, נמנע מלהיקלע לוויכוח הנפוץ בזמנו בעולם המוזיקה – סטרווינסקי (מוזיקה טונאלית) לעומת שנברג (מוזיקה אטונאלית) – וככזה משך אליו אש מבקרים וקולגות. בשנת 1966 הועלתה הופעת הבכורה של אופרה שכתב – "אנטוני וקלאופטרה" – בטקס פתיחת האודיטוריום של בניין המטרופוליטן אופרה במרכז לינקולן לאמנויות הבמה. האופרה ספגה ביקורת קשה וסימנה את בארבר כמלחין ש"אינו רלוונטי לתקופתו". לאחר מפלה זו מיעט בארבר לכתוב, ויצירותיו האחרונות זכו להתעניינות מועטה בלבד.
לקריאה נוספת

Barbara B. Heyman, Samuel Barber: the Composer and his Music, Oxford University Press, 1992 (הספר בקטלוג ULI)
Barbara B. Heyman, Samuel Barber: a Thematic Catalogue of the Complete Works, Oxford University Press, 2012 (הספר בקטלוג ULI)
Peter Dickinson, Samuel Barber Remembered: a Centenary Tribute, Boydell & Brewer, 2010 (הספר בקטלוג ULI)
Wayne C. Wentzel, Samuel Barber: a Research and Information Guide, Routledge, 2010 (הספר בקטלוג ULI)
Daniel Felsenfeld, Britten and Barber: their Lives and their Music, Amadeus Press, 2005 (הספר בקטלוג ULI)
סמואל בארד

| --- | --- |

 לידה:  1 באפריל 1742 פילדלפיה, ארצות הברית 
 פטירה:  24 במאי 1821 (בגיל 79) הייד פארק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 ידוע בשל:  הקמת בית הספר לרפואה בניו-יורק  היותו רופאו האישי של ג'ורג' וושינגטון
 השכלה:  אוניברסיטת אדינבורו  מכללת קולומביה 
 
סמואל בארד (באנגלית: Samuel Bard;‏ 1 באפריל 1742 – 24 במאי 1821) היה רופא אמריקאי, שהקים את בית הספר הראשון לרפואה בניו יורק ואת בית הספר השני לרפואה בארצות הברית, המהווה חלק מאוניברסיטת קולומביה. בארד שימש גם כרופאו האישי של ג'ורג' וושינגטון.
ביוגרפיה

את לימודיו החל באוניברסיטת קולומביה בניו יורק לפני שהפליג לאירופה בשנת 1761. באירופה הוא חיפש השכלה רפואית רחבה יותר. הוא בילה בסך הכל חמש שנים באירופה בנסיעות לצרפת, אנגליה וסקוטלנד. בסופו של דבר הוא קיבל את הדוקטורט מאוניברסיטת אדינבורו בשנת 1765.
כשחזר בארד למושבות האמריקאיות, הוא גילה שאביו נכנס לחובות כבדים כתוצאה ממימון לימודיו והחוב הגיע לאלפי ליש"ט, בארד נכנס לשותפות עסקית עם אביו בהייד פארק. במשך שלוש שנים עבד כדי לפרוע את חובו. הוא משך מהעסק רק משכורת מספקת כדי לשלם את הוצאותיו האישיות.
בשנה הראשונה לאחר חזרתו של בארד לאמריקה, הוא תכנן להקים בית ספר לרפואה בניו יורק. בזמן שהוא עצמו עבד כדי לכסות את חובותיו, הוקם בית הספר ובשנת 1769 החל במתן תארים ראשונים לרפואה. במקביל, ייסד בארד את בית החולים הראשון בעיר ניו יורק. כעבור מספר שנים, הבניין נשרף עד היסוד והוא לא שוקם במלואו עד 1791.
בשנת 1767 נבחר בראד לחברה הפילוסופית האמריקאית.
במהלך המהפכה האמריקאית ברד ברח מהעיר עם משפחתו. הוא שיכן את משפחתו בבית אביו ואז חזר לבדו לניו יורק. שם עסק במקצועו בזמן שכוחות כוחות בריטיים כבשו את העיר.
כשהסתיימה המהפכה האמריקאית, מינה ג'ורג' וושינגטון את בארד לרופא המשפחה שלו. לרוע המזל, משפחתו של בארד חלתה באותה עת כתוצאה מהתפרצות מחלת השנית. הוא איבד ארבעה מששת ילדיו ואשתו חלתה. הוא עזב את עסקיו כדי לטפל במשפחתו. בשנת 1784 חזר לעיר ניו יורק.
בשנת 1798, מתוך כוונה לפרוש מעסקים, חזר בארד להייד פארק שבניו-יורק. באותה תקופה חלה התפרצות הקדחת הצהובה. בארד לא היסס לעזור לחולים אך לרוע המזל הוא חלה במחלה. אשתו טיפלה בו והוא הבריא. במשך כל חייו, לאחר התפרצות הקדחת הצהובה, הוא בילה את זמנו בפנסיה מאושרת. בשנת 1813 מונה לנשיא המכללה לרופאים ומנתחים.
בארד היה אח בלשכת יוניון מספר 45 של הבונים החופשיים בניו-יורק.
נפטר ב־24 במאי 1821 כתוצאה מדלקת קרום הריאה.
הערות שוליים

↑  Save this to read later Send to email 3 Min Read NYP History, NewYork-Presbyterian | The Story of Founder Dr. Samuel Bard, NewYork-Presbyterian, ‏8 בפברואר 2017 (באנגלית)
↑  Matthew Conheady, Union Lodge No. 45, New York Historic (באנגלית)
↑  Dr Samuel Bard (1742-1821) - Find A Grave Memorial, www.findagrave.com (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007275748705171  GND: 104185155  ICCU: MILV290455  ISNI: 0000 0000 5528 2747  LCCN: n83188693  NKC: nlk20000090716  SNAC: w6cz3ntn  SUDOC: 137420773  VIAF: 39808525   WorldCat (עם VIAF): 39808525
סכר תאודור רוזוולט

| --- | --- |
סכר תאודור רוזוולט, מבט במורד הזרם
סכר תאודור רוזוולט, מבט במורד הזרם
 מיקום:  בין המחוזות חילה ומריקופה באריזונה
 סוג:  סכר קשת-כבידה
 סוכר את:  נהר הסולט
 יוצר את:  אגם תאודור רוזוולט
 אורך:  369 מטרים
 רוחב בבסיס:  60 מטרים
 רוחב בראש:  6.6 מטרים
 גובה:  109 מטרים
 נפח סכר:  463,000 מ"ק
 ייצור חשמל:  36 מגה-ואט
 תקופת הבנייה:  1903–1911 (כ־8 שנים)
 שטח אגם:  87 קמ"ר
 נפח אגם:  2.03 קמ"ק
 קואורדינטות:  33°40′18″N 111°09′40″W﻿ / ﻿33.671667°N 111.161111°W﻿ / 33.671667; -111.161111
  (למפת מערב ארצות הברית מוגדלת) קולורדו יוטה נבדה ניו מקסיקו אריזונה קליפורניה ויומינג איידהו מונטנה אורגון וושינגטון קנדה מקסיקו האוקיינוס השקט סכר תאודור רוזוולט(למפת מערב ארצות הברית רגילה) קולורדו יוטה נבדה ניו מקסיקו אריזונה קליפורניה ויומינג איידהו מונטנה אורגון וושינגטון קנדה מקסיקו האוקיינוס השקט סכר תאודור רוזוולט(למפת אריזונה רגילה) פיניקס טוסון מסה סקוטסדייל סופרייז יומה פלגסטף גרנד קניון ק ל י פ ו ר נ י ה  נבדה יוטה קו. נ י ו מ ק ס י ק ו  מקסיקוסכר תאודור רוזוולט(למפת אריזונה מוגדלת) פיניקס טוסון מסה סקוטסדייל סופרייז יומה פלגסטף גרנד קניון ק ל י פ ו ר נ י ה  נבדה יוטה קו. נ י ו מ ק ס י ק ו  מקסיקוסכר תאודור רוזוולט
סכר תאודור רוזוולט (באנגלית: Theodore Roosevelt Dam), או בקיצור סכר רוזוולט, הוא סכר קשת-כבידה על הנהר סולט, צפונית-מזרחית לפיניקס בירת מדינת אריזונה בארצות הברית. גובהו 109 מטרים, והוא סוכר את הנהר סולט תוך יצירת מאגר המים אגם תאודור רוזוולט. הסכר נבנה במקור בין 1903 ל-1911, ושופץ והורחב בשנים 1989–1996. הסכר קרוי על שם תאודור רוזוולט שכיהן כנשיא ארצות הברית בעת בנייתו. מטרתו העיקרית של הסכר היא הספקת מים להשקיה ובקרת שיטפונות, אבל הוא כולל גם תחנת כוח הידרואלקטרית בתפוקה של 36 מגה-ואט.
היסטוריה

סכר רוזוולט היה אחד מחמשת המיזמים הפדרליים המקוריים שאושרו ב-14 במרץ 1903, תחת חוק הטיוב (Reclamation Act) של 1902. הסכר היה המיזם העיקרי הראשון שהושלם על בסיס תוכנית הטיוב הפדרלית החדשה. הסכר בנוי מאבנים והוא אחד הגבוהים בעולם מסוג זה. בנייתו החלה ב-1903 והושלמה ב-1911. הסכר הוא המקום הראשון בארצות הברית שבו החל ייצור חשמל פדרלי כאשר הקונגרס אישר ב-1906 לשירות הטיוב (Reclamation Service) לפתח ולמכור חשמל הידרואלקטרי במיזם הנהר סולט.
חוק הטיוב של 1902 יצר את שירות הטיוב של ארצות הברית (כיום לשכת הטיוב של ארצות הברית) שמטרתו הייתה לתכנן ולבנות מיזמי השקיה במטרה לסייע ביישוב המערב הצחיח. ניסיונות קודמים של פרטים וחברות השקיה פרטיות לקו בחסר ולעיתים קרובות נכשלו. עם הקמת שירות הטיוב, נקבע במסמרות תפקידו של הממשל הפדרלי כמוביל בפיתוח מיזמי השקיה בקנה מידה גדול.
בניית סכר רוזוולט החלה ב-1903 בנקודה קרובה למפגש ערוץ טונטו (Tonto Creek) עם הנהר סולט. המטרות הראשיות של המיזם היו לאגור מים עבור מיזם הנהר סולט (Salt River Project) ובקרת שיטפונות בעמק הנהר סולט. הסכר הושלם ב-1911, לאחר שכמה שיטפונות הרסניים קטעו את התקדמות הבנייה ב-1905. הסכר הושלם בעלות של 10 מיליון דולרים, והיה סכר האבנים הגדול ביותר בעולם לזמנו בגובה 84 מטרים ובאורך 216 מטרים, והמאגר שנוצר אחריו, אגם רוזוולט, היה בזמנו מאגר המים המלאכותי הגדול ביותר בעולם. שמו המקורי של הסכר היה "סכר הנהר סולט מספר 1" (Salt River Dam #1). השמות הנוכחיים של הסכר והמאגר שמאחוריו נקבעו רשמית ב-1959 על שם תאודור רוזוולט.
סכר רוזוולט, כפי שנהגה ונבנה במקור, היה סמל הצלחה וחלון הראווה של הסוכנות החדשה. הסכר תרם יותר מכל סכר אחר באריזונה ליישוב מרכז אריזונה ולפיתוח של השקיה בקנה מידה גדול בו. מטרה משנית של הסכר הייתה להפיק כמות צנועה של חשמל הידרואלקטרי.
הסכר הוכר כאתר היסטורי לאומי (National Historic Landmark) ב-1963, אבל הוצא מהרשימה ב-1999 בעקבות ההרחבה שנעשתה בו ב-1989 (ראו בהמשך).
הרחבה

ב-1989 החל מיזם שאפתני של שיקום והרחבה של סכר רוזוולט. הסכר כוסה בבטון והוגבה ב-23 מטרים לגובה של 109 מטרים. הגדלה זו של הסכר הגדילה את קיבולת המאגר של אגם רוזוולט ב-20% והוא מכיל בימים כתיקונם 2.03 מיליארד מטרים מעוקבים של מים ויכול להכיל עד 3.6 מיליארד מטרים מעוקבים של מים, במצבים של שיטפון. המיזם הושלם ב-1996 בעלות של 430 מיליון דולרים. עלות זו כללה שלושה מיזמי בנייה גדולים הקשורים לסכר. אלו כללו את הזזת כביש מדינתי 188 (אריזונה) מעל לגשר תאודור רוזוולט החדש במעלה הזרם מהסכר, שיפוצים בתחנת הכוח ההידרואלקטרית, ומיזם מנהור המכונה "ברז האגם" ("Lake Tap"). מטרת מיזם "ברז האגם" הייתה להכין את התשתית לצינורות שיובילו מים לתחנת הכוח ההידרואלקטרית. עם זאת, זמן קצר לאחר השלמת המיזם התחוללה בצורת ארוכה באזור, ולקח זמן רב עד שניתן היה לנצל את הקיבולת החדשה המוגדלת, כשהאגם הגיעו ל-100% מהקיבולת ההיסטורית שלו רק בפברואר 2009.
כתוצאה מהשיפוץ השתנה לגמרי מראה הסכר מכפי שהיה בעת שנרשם כציון דרך לאומי היסטורי. המבנה המקורי העשוי אבני גזית כוסה לחלוטין בבטון, וכל המבנה הוגבה ב-23 מטרים. השינויים הדרמטיים שחלו בסכר גרמו לביטול הגדרתו כציון דרך לאומי ב-10 במרץ 1999.
גלריה

תאודור רוזוולט נואם ב-1911 בטקס חנוכת הסכר שעתיד לשאת את שמו
סכר רוזוולט זמן קצר לאחר השלמתו ב-1911
סכר רוזוולט ב-1915
סכר רוזוולט ב-1996 לאחר השלמת השיפוצים
הערות שוליים

1 2  "Theodore Roosevelt Dam". Salt River Project. אורכב מ-המקור ב-2016-03-03. נבדק ב-2016-11-25.
↑  A Brief History of Roosevelt Dam
↑  Overview of the first 5 Reclamation Projects
1 2  "Withdrawal of National Historic Landmark Designation: Roosevelt Dam, Gila and Maricopa Counties, Arizona".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007537105505171  LCCN: sh96000449  SUDOC: 204245818  VIAF: 315528025   WorldCat (עם VIAF): 315528025
סמואל אלברט לוין

| --- | --- |

 לידה:  1 בינואר 1891 לומז'ה, פולין
 פטירה:  31 במרץ 1966 (בגיל 75) ניוטון, מסצ'וסטס
 מדינה:  ארצות הברית
 השכלה:  אוניברסיטת הרווארד  בית הספר לרפואה של הרווארד 
 עיסוק:  קרדיולוגיה
 תואר:  פרופסור
 
סמואל אלברט לוין (באנגלית: ‏Samuel Albert Levine‏; 1 בינואר 1891 – 31 במרץ 1966) היה קרדיולוג יהודי-אמריקאי. על שמו נקראים מדד לוין, "הסימן על שם לוין" ותסמונת לאון–גנונג–לוין.
קורות חיים

סמואל אלברט לוין נולד ב-1 בינואר 1891 בלומז'ה שבפולין, בגיל 3 היגרה משפחתו לארצות הברית. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד בגיל 20, ובגיל 23 קיבל תואר דוקטור לרפואה מהרווארד. בשנתו האחרונה בבית הספר לרפואה הוא נבחר לביצוע מחקר קליני בבריגהאם אנד וימנ'ס הוספיטל שבבוסטון.
ב-1916 היה לוין לאחד משני רופאים צעירים שגויסו על ידי הוועדה לשיתוק ילדים של אוניברסיטת הרווארד על מנת להתמודד עם מגפת הפוליו שהתפרצה באותה השנה. באוגוסט 1921 ייעץ לוין בהקשר של מחלתו של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט. לוין היה הראשון שאיבחן את מחלות של רוזוולט כמחלת הפוליו.
לוין מונה לעוזר פרופסור לרפואה בהרווארד בשנת 1930 ולרופא בבית החולים ברינגהם אנד וימנס ב-1940. הוא שימש כפרופסור לרפואה בהרווארד מ-1948 ועד לפרישתו ב-1958. הוא המשיך לתת ייעוץ קרדיולוגי בבית החולים עד מותו.
לוין היה חלוץ בטיפול בפקקת כלילית והוא היה לרופא האמריקאי השני שאיבחן מחלה זו, עליה גם פירט בספרו "Clinical Heart Disease" שיצא בשנת 1936.
לוין נפטר ב-31 במרץ 1966 בניוטון, מסצ'וסטס. על שמו נקראה היחידה הקרדיולוגית על שם סמואל אלברט לוין בבית חולים בריגהם אנד וימנס. נקבר בבית העלמין היהודי "עדת ישורון".