הוועד הערבי העליון
הוועד הערבי העליון במלחמת העצמאות 1947–1948

מלחמת העצמאות פרצה לאחר שהוועד הערבי העליון החליט לדחות את החלטת החלוקה עוד לפני שהתקבלה, כדבריו של חבר הוועד, ג'מאל אל חוסייני: "פלסטין תתמלא באש ובדם [אם היהודים יקבלו חלק ממנה]" ב-24 בנובמבר 1947 וכן דחה אותה רשמית ביום החלטת האו"ם.
יומיים לאחר ההחלטה, הכריז הוועד על שביתה כללית בת שלושה ימים.
ב-1947 וב-1948, ג'מאל אל חוסייני, הסביר את עמדת הערבים נגד מדינה יהודית במונחים גזעניים. כיהן כיו"ר הוועד הערבי העליון ומקורבו של המופתי, טען בפומבי כי הפרויקט הציוני יערער את "ההומוגניות בגזע" של העולם הערבי.
מתחילת המאורעות ועד להכרזה על הקמת מדינת ישראל וההצטרפות הרשמית של מדינות ערב למערכה (נובמבר 47' עד מאי 48'), נחשב הוועד הערבי העליון במידה רבה לגוף השלטוני הראשי המייצג את ערביי ארץ ישראל, ומוביל המאבק כנגד היישוב היהודי. כוחו של הוועד התבטא בתקופה זו בין השאר בהקמתן של תנועות נוער פלסטיניות, אשר התבססו על מודל סמי-צבאי, הכולל לבישת מדים. בין ארגונים אלו היו הנג'אדה ואל-פותווה, אשר נשאו בחלק נכבד של הלחימה בתקופה זו. כמו כן, פעל לשם ארגון מספר ועדות פנימיות למען ארגונה של ההגנה הערבית.
לוועד הערבי העליון היה מסונף "ארגון נשות פלסטין". מתיאל מוע'נם, נוצרייה ילידת לבנון שהתגוררה בירושלים ועמדה בראשו, אמרה בראיון ב-10 בינואר 1948: "מרגע שהוכרזה 'מלחמת קודש' אין שום סיכוי [למדינה היהודית] לשרוד. הסוף יהיה שכל היהודים ייטבחו". עז א-דין שוא, נציג הוועד בלונדון, אמר לדיפלומט אמריקני ב-21 בינואר 1948 שהערבים עומדים "להטיל את היהודים בפלסטין אל הים".
הוועד הערבי העליון התנגד בתוקף ליוזמות שלום ולהסכמי שלום מקומיים בין יישובים ערבים ויהודיים או בערים המעורבות.
ב-6 בפברואר 1948 הכריז הוועד הערבי העליון שלעולם לא יכיר בחוקיות החלוקה או בסמכותו של האו"ם ליישם אותה. ב-7 בפברואר דחתה הליגה הערבית את דרישת הוועד הערבי העליון להקמת ממשלה פלסטינית זמנית במקביל לפינוי הבריטי, ולמסירת השלטון באזורים המפונים לידי "ועדות לאומיות". כמו כן, הליגה לא אישרה מינוי נציג של הוועד ליד המפקדה הכללית של צבאות הפלישה לארץ ישראל.
ב-8 במרץ 1948 כתב אמין אל-חוסייני איגרת אל ממשלות סוריה, מצרים ולבנון, בה הצהיר כי הוועד הערבי העליון החליט שאף ערבי פלסטיני לא יורשה לעזוב את הארץ בלי הסכמתו, וכי "הערבים הפלסטינים המרובים שעזבו את ארצם מאז תחילת הקרבות", יחויבו לחזור "למען האינטרס הלאומי". לפיכך ביקש משלוש הממשלות שתסרבנה להאריך את רישיונות ישיבתם ולהוציא רישיונות חדשים בלי הסכמת הוועד הערבי העליון.
במהלך מרץ 1948 דחה הוועד הצעה לכוח שלום של האו"ם.
בתוך "המוסד הערבי העליון" (שמו החדש של הוועד הערבי העליון) היו מתחים שהביאו להתפטרות שניים מחבריו, ונערכו ויכוחים סביב החזרה לארץ ישראל, שהביאו לביקורת קשה שנמתחה על המוסד בקרב הציבור הפלסטיני. מספר חודשים לפני הפינוי הבריטי (במאי 1948), בכינוס מנהיגים פלסטינים בדמשק, הציע ד"ר חוסיין אל-ח'אלידי "להציל את כבוד המוסד הערבי העליון" על ידי חזרת כל חבריו לירושלים. אולם חבריו לא קיבלו את ההצעה והעדיפו להישאר בקהיר, שהייתה מרכז הפעילות הבינערבית.
ב-10–11 במאי קרא הוועד לכל האליטה שברחה למדינות השכנות לשוב לקראת סיום המנדט.
סמכותו של המוסד הערבי העליון לא הוכרה על ידי כלל הלוחמים מהצד הערבי. במשך כל תקופת פעילותו של צבא ההצלה כדוגמה, אשר התמקד באזור הצפוני של הארץ, התקיים במקרה הטוב תיאום רופף בין צבא ההצלה לוועד הערבי העליון, ובמרבית המקרים ניתוק מוחלט, לא מעט בשל יריבות אישית בין המופתי לבין מנהיג צבא ההצלה, פאוזי קאוקג'י.
לדעת בני מוריס, בסוף אפריל כבר הבינו חברי הוועד ואל-חוסייני בראשם, כי הקרב בין ערביי ארץ ישראל ובין היישוב היהודי היה אבוד, וכי מעתה תלויה המלחמה בהתערבותן של מדינות ערב, ומצד שני, ראה הוועד בדאגה את הסכנה שציבור ערבי גדול ייכנע ויסכים לחיות תחת שלטון יהודי, ולכן העדיפו חברי הוועד שלא לומר ולא לעשות דבר לנוכח הבריחה הגוברת של ערבים מארץ ישראל במהלך חודש אפריל. בהיעדר הנחיה ברורה מצד הוועד הערבי העליון (או מצד מדינות ערב), נפל נטל קבלת ההחלטות באשר לפינוי יישובים על כתפי המנהיגים המקומיים, האזרחיים והצבאיים, שבמקרים מסוימים החליטו על-פי מה שנראה בעיניהם כרצוי בעיני הוועד הערבי העליון.
חמישה ימים לפני פלישת צבאות ערב לארץ ישראל, כבר הודיע עבדאללה הראשון, מלך ירדן כי הוועד הערבי העליון אינו רשאי לדבר בשם הפלסטינים.
זמן קצר לאחר הפינוי הבריטי ופלישת צבאות ערב, התעלם אמין אל-חוסייני מהחלטות הליגה הערבית והורה ממקום מושבו בקהיר לוועדים הלאומיים להחזיר את הפקידים הפלסטינים שעבדו במנהל המנדטורי לתפקידיהם הקודמים. כמו כן, מינה "המוסד הערבי העליון" (שמשרדו היה בירושלים והיה נתון למרותו של אל-חוסייני) מנהלי מחלקות במקומם של המנהלים הבריטים ופרסם הודעה על מצב חירום בכל הארץ. בתגובה על כך, שלח עבדאללה איגרת לאל-חוסייני, בה תבע ממנו לא לפרסם "הודעות הגורמות לבלבול".
חלקה השני של המלחמה (מאי 48 – יולי 1949), התאפיין בירידה מהירה בכוחו ובסמכותו של הוועד כמנהיגם של ערביי ארץ ישראל, ולמעברה של הנהגת המאבק ביישוב היהודי לידי מדינות ערב. באופן כללי ניתן להצביע על שני גורמים עיקריים לתהליך. הגורם הראשון הוא ריסוק כוחם הצבאי של ערביי הארץ למול כוחו ההולך וגובר של היישוב היהודי, במיוחד החל מחודש אפריל 1948. הגורם השני הוא כניסתן של מדינות ערב למערכה, וכתוצאה מכך דחיקת המוסד מתפקידו כמנהיג הרשמי של המערכה כנגד היישוב היהודי. עם כניסת מדינות ערב למערכה, וחרף הכרתה הרשמית של הליגה הערבית בארגון כמייצגה של האוכלוסייה הערבית הארץ-ישראלית, התעלמו מדינות ערב במידה רבה מעצם קיומו של הוועד, ופעלו כל אחת במסגרת האינטרסים שלה. עם נפילת לוד ורמלה לידי כוחות צה"ל נחלש מאוד כוחו של הוועד והוא הגיע למצב של תלות מוחלטת במדינות ערב ובעיקר במצרים.
במהלך המלחמה ובעיקר בחודשים אפריל-אוגוסט, קרא הוועד לתושבים הערביים להתפנות זמנית מבתיהם, על מנת שלא להפריע לצבאות הפולשים. קריאות אלו גרמו למשל לעזיבתם של ערביי חיפה למרות ניסיונות ההנהגה היהודית במקום להשאירם. באופן כללי, מרבית הגרסאות מתארות את הוועד הערבי העליון כגוף, שאף אם לא תמך מפורשות בפינוי אזרחים מאזורי הלחימה, כפי שטענו לימים חבריו, הרי שלא יצא בפומבי כנגדו, לפחות בחלקה הראשון של המלחמה. עובדה זו עתידה לשמש בעתיד גורם משמעותי לביקורת על פעולותיו של הוועד, ושל המופתי כמנהיגו.
ב-2 באוקטובר 1948, הסביר השבועון הלונדוני "האקונומיסט" את הגורמים לבריחת הערבים מחיפה: "כמעט אין כל ספק שהאדיר בגורמים הללו היו ההכרזות שהושמעו על גלי האתר על ידי הוועד הערבי העליון, שדרש מן הערבים לצאת... נרמז בבירור כי אותם ערבים שיישארו בחיפה ויקבלו את חסות היהודים ייחשבו כבוגדים". ב-3 באפריל 1949, נאמר בתחנת השידור הערבית של המזרח התיכון מקפריסין: "אין לשכוח שהוועד הערבי העליון עודד את בריחת הפליטים מבתיהם ביפו, חיפה וירושלים". העיתונאי האמריקאי קנת בילבי, ששהה בארץ ישראל וסיקר את המלחמה, הסביר בספרו שיצא זמן קצר אחריה, את ההגיון, לדעתו, שעמד מאחורי עידוד הבריחה בתחילתה על ידי ההנהגה הפלסטינית: "יציאת הערבים, לפחות בתחילתה, קיבלה עידוד מצד הרבה מנהיגים ערביים כגון חג' אמין אל-חוסייני...ומצד הוועד הערבי העליון... הם ראו בגל הראשון של תבוסות הערבים תופעה חולפת בלבד. יברחו ערביי ארץ ישראל אל הארצות השכנות. דבר זה יסייע לעורר את יתר העמים הערביים למאמץ מוגבר, וכאשר תהלום הפלישה הערבית יוכלו הפלסטינים לשוב לבתיהם ולקבל פיצוי מרכושם של היהודים שייזרקו לים". הוועד הערבי העליון לעומת זאת, בתזכיר אל מדינות הליגה הערבית ב-1952, האשים אותן בעידוד היציאה: "אחדים מן המנהיגים הערביים ומווזיריהם בבירות הערביות...הכריזו שהם מקדמים בברכה את הגירתם של ערביי פלסטין לארצות הערביות עד אשר יושיעו את פלסטין. רבים מערביי פלסטין הלכו שולל אחר הכרזותיהם... טבעי היה הדבר שאותם מערביי פלסטין שראו הכרח לעצמם לעזוב את ארצם יתורו להם מפלט בארצות ערביות... ויישארו במקומות קרובים מעין אלה כדי לקיים את המגע עם מולדתם למען יקל עליהם לשוב אליה כאשר תכשר השעה לכך, לפי ההבטחות של רבים מן האחראיים בארצות הערביות".