stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האשמת הקורבן
טביעת הביטוי וזיהויים ראשונים בספרות

המושג "האשמת הקורבן" נטבע על ידי ויליאם ריאן בספרו "מאשים את הקורבן", אשר פורסם בשנת 1971. בספר, ריאן תיאר את האשמת הקורבן כאידאולוגיה המשמשת להצדקת גזענות חברתית; לדוגמה, הגזענות המופנית כלפי אפרו-אמריקאים בארצות הברית.
ספרו של ריאן נכתב כדי להפריך את הטענות בספרו של דניאל פטריק מויניהאן "המשפחה הכושית: המקרה לפעולה לאומית" (מכונה גם "דו"ח מויניהאן"), משנת 1965 (אנ'). מויניהאן מבסס את התאוריה בספרו על שלוש מאות שנים של יחס נפשע כלפי אפרו-אמריקנים בידי לבנים, ובפרט במבנה הייחודי האכזרי של עבדות אמריקנית. לטענת מויניהאן, בניגוד למה שנעשה באמריקה הלטינית, בארצות הברית נוצרה שבירה של מבנה המשפחה האפרו-אמריקנית. שבירה זו באה לידי ביטוי בשיעור גבוה של לידות מחוץ למסגרת נישואים, אבות נעדרים ומשקי בית חד-הוריים. מויניהאן מתאר קורלציה בין נסיבות אלו לבין חוויית דחייה, שיעורי תעסוקה נמוכים, הישגים לימודיים ירודים וחוסר הצלחה כלכלית בקרב האוכלוסייה האפרו-אמריקנית. מויניהאן ביקש לקדם תוכניות הממשלה לחיזוק את המשפחה הגרעינית האפרו- אמריקנית.
ריאן התנגד לנטייתו של מויניהאן להסביר את העוני של הקהילה האפרו-אמריקאית באמצעות מבנה המשפחה שהיה שכיח בה. לשיטת ריאן, הסבר זה מעביר את האחריות לעוני מצב מגורמים חברתיים-מבניים להתנהגויות ולדפוסים התרבותיים של העניים עצמם. כמו כן, ריאן ביקר את מויניהאן על כך שהלה לא התייחס לתפקיד הכנסיות בהסרת האחריות לעוני מגורמים מדינתיים.
למרות הנטייה לייחס את הביטוי "האשמת הקורבן" לריאן, ישנם חוקרים נוספים שתיארו תופעה זו. כך למשל, בשנת 1947 תיאודור אדורנו הגדיר את מה שייקרא מאוחר יותר "האשמת הקורבן," כ"אחת התכונות המרושעות ביותר של האופי הפשיסטי".
מניעים

השערת העולם הצודק הוכחה כמקשרת בין האשמת הקורבן למקרי אונס ומקרי אלימות אחרים, כאשר ישנם מחקרים רבים המראים כי אנשים המאופיינים ברמות גבוהות של הטיה קוגניטיבית זאת, נוטים להאשים את הקרבן יותר מאנשים שנמוכים בהטיה זאת. אמונה משמעותית שנמצאת במתאם עם האשמת הקרבן במקרי אונס היא האמונה במיתוסים על אונס.
האשמת קורבנות אלימות מינית, תקיפה מינית ואונס

אחד מהביטויים האופייניים של האשמת הקורבן הוא "היא ביקשה את זה" בהקשר של אלימות מינית, תקיפה מינית או אונס.
ביטוי שכיח של האשמת קורבנות אונס, האופייני לתרבויות שבהן המבנה המשפחתי הוא פטריארכלי באופן מובהק, הוא שימוש בסטיגמות פוגעניות ומאשימות. לדוגמה, תרבויות כאלה עשויות להציג אישה שהייתה קורבן לאונס (במיוחד אם הייתה בתולה עד האונס) כ"פגומה". קורבנות בתרבויות אלה עלולות לסבול מבידוד, התעללות פיזית ונפשית, סלאט-שיימינג, טקסי השפלה פומביים, נידוי על ידי חברים ובני משפחה, איסור חתונה (או איסור גירושים אם כבר הייתה נשואה), ואפילו רצח. עם זאת, גם בתרבויות הנחשבות מפותחות, סטיגמות כנגד נשים ושנאת נשים הן עדיין תופעות מושרשות.
במקרה של נשים קורבנות שנפלו קורבן לתקיפה מינית, האשמת הקורבן עשויה לבוא להתבסס על מיתוסים סקסיסטיים רווחים, כגון המיתוס שלפיו לבישת בגדים פרובוקטיביים מעוררת באורח מיידי תוקפנות מינית בגברים, או המיתוס שלפיו נשים הבוחרות ללבוש בגדים חושפניים מנסות לפתות באמצעות כך שותפים ליחסי מין, באופן שמייתר את קבלת הסכמתן המילולית לכך. מיתוסים אלה לא זכו לאישוש מחקרי: לא נמצא קשר סיבתי משמעותי בין אופן הלבוש לתקיפות מיניות.
בסיום פסק דין, שבו נדחה ערעורו של גבר שהורשע בעבירות מין חמורות שביצע בגיסתו בת ה-12 וחצי, פנה שופט בית המשפט העליון, יצחק עמית, אל קורבן העבירות ואמר:
מתוך נסיוננו אנו יכולים לומר לך בוודאות ובבהירות: את הנפגעת והמערער הוא הפוגע. אין כל סיבה כי תיקחי על עצמך אפילו קמצוץ, אפילו גרם של אשמה או של בושה. את "אשמה" באותה מידה כמו שאשם מי שנשדד על ידי שודד או מי שארנקו נגנב על ידי כייס. אין כל סיבה שתעמיסי על גבך נטל של אשמה או בושה או מבוכה או תחושה ש"סיבכת" את משפחתך. המשא כולו צריך להיות על כתפיו של המערער, שפגע בך וניצל באופן מניפולטיבי, לדבריו שלו-עצמו, את פער הגילאים ביניכם, ואת האמון שאת וכל המשפחה רחשתם לו.
מחקר שהתפרסם בשנת 2009 מרמז כי במקרה של גברים שנפלו קורבן לאונס, האשמת הקורבן עשויה להתבסס על תפיסת הגבריות בתרבות: לפי המחקר, גברים קורבנות אונס נוטים להאשים את עצמם בעוול שנגרם להם, מתוך תפיסה שלפיה גבר שלא הצליח להתגבר פיזית על התוקף הוא חלש, וודאי רצה בסתר במגע המיני. השפעותיהם של חלק ממקרי אונס כאלו על הנפגעים כוללות פגיעה בדימוי העצמי הגברי, בלבול לגבי הנטייה המינית ותחושת כישלון.
במקרים רבים, התקשורת נוקטת בהאשמת הקורבן כתגובה לאירועים שונים של אלימות מינית ואונס, וכך היא משמשת סוכנת של האשמת הקורבן ותרבות האונס.
גישה מנוגדת

רוי באומיסטר (אנ'), פסיכולוג חברתי, טען כי האשמת הקורבן אינה בהכרח תמיד מוטעית. הוא טען שהתייחסות לאחריות האפשרית של הקורבן בקטטה עשויה להוות ניגוד חשוב להסברים אופייניים של אלימות ואכזריות, אשר מציגים את דמות הקורבן כחף מפשע. לדבריו, תפיסת קורבנות כאנשים חפים מפשע ובעלי כוונות טובות שמותקפים לפתע על ידי רשעים בעלי כוונת זדון היא בגדר מיתוס (בלשונו: "המיתוס הקלאסי של הרוע הטהור"). באומיסטר מתאר את המיתוס הזה כעיוות אפשרי של העבירה על ידי הקורבן, המבקש למקסם אותה.
דוגמאות מפורסמות

דוגמה להאשמת הקורבן בתוך מערכת המשפט ובתקשורת במערב ניתן לראות במקרה משנת 2011, שבו ילדה בת 11 הייתה קורבן לאונס קבוצתי חוזר ונשנה בקליבלנד, טקסס. סנגורם של האנסים האשים את הילדה כי היא מפתה גברים. בניו יורק טיימס הופיע מאמר ביקורתי שהאשים גם הוא את הקורבן. מאוחר יותר פרסם העיתון התנצלות. מקרה נוסף הוא משפט אזרחי שנערך בשנת 2013 בלוס אנג'לס: בית ספר מחוזי האשים ילדה בת 14 בכך שמורה בבית הספר התעללה בה מינית. עורך הדין מטעם המדינה טען כי מניעת ההתעללות הייתה על אחריותה של הקטינה. בטענה זו הניח עורך הדין את כל האשמה על הקורבן ופטר את העבריין מכל אחריות. למרות זאת, בית המשפט פסק כי תלמיד קטין שהותקף מינית על ידי המורה אינו אחראי למניעת התקיפה. בשנת 2015, שופט בריטי ביקר אישה שנאנסה על ידי שני גברים על כך ששתתה יותר מדי, התייחס אליה כ"לא מאוד חכמה", וציין כי "השליכה את עצמה על גברים רבים". למרות זאת, אותו שופט הרשיע את שני הגברים בפגיעה בחסר ישע.
דוגמה נוספת לפרקטיקה של האשמת קורבנות היא תקיפה של נשים הודיות בחומצה בניסיון להעניש אותן על מה שנתפס כאחריותן לעוול שחוו. מקרה כזה אירע בניו דלהי בשנת 2005, אז קבוצה של גברים שפכה חומצה על נערה בת 16 כי האמינו שהיא גרמה לגבר לגירוי מיני.
במקרה נוסף מדצמבר 2012 שזכה לסיקור בעולם, אישה נאנסה ונרצחה בהודו, וכמה פקידי ממשלה הודיים ומנהיגים פוליטיים האשימו את הקורבן. רבים מהמעורבים התנצלו בסופו של דבר.
בסומליה, קורבנות של התעללות מינית נחשבים ככאלה הראויים לסבל, נידוי חברתי והטרדה. דוגמה למקרה שהתרחש בסומליה היה החטיפה והאונס של נערה בת 14 בשם פטימה. בעקבות האונס, נעצרו האנס והנערה כאחד. קצינים החזיקו את הנערה שבויה במשך חודש ואנסו אותה. במקרה אחר, שאירע ב-2008, נערה סומלית בת 13 בשם עאישה איברהים הוצאה להורג על ידי הקבוצה המיליטנטית ג'יהאד א-שבאב, בעוון ניאוף על פי חוקי השריעה, לאחר שניסתה להתנגד לאנסיה.
ראו גם

השערת העולם הצודק
מיתוסים על אונס
עבריינות מין
הומבורג (כובע)

הוגו רייזינגר אוחז בכובע הומבורג, 1907.
הומבורג (באנגלית: Homburg, בגרמנית: Homburger) הוא מגבעת לבד קשיחה אשר דומה מאוד לכובע טרילבי או פדורה, משום שלשלושתם יש קמט לאורך כיפת המגבעת, מֵחלקהּ הקדמי לחלקה האחורי. קצוות התיתורה שלו, לכל היקפה, מכופפים כלפי מעלה. הוא עשוי בדרך כלל מלבד, אבל גם מפרווה או מצמר. את כיפת המגבעת מקיף סרט עם פרפר.
קרנו של ההומבורג עלתה לאחר שאדוארד השביעי ביקר בעיר באד הומבורג בגרמניה, ורכש כובע מסוג זה. בשנות ה-30 של המאה ה-20 הכובע היה ידוע בבריטניה בכינוי "אנתוני אידן", על שמו של אחד השרים בממשלה הבריטית, ולימים ראש הממשלה. כיום ניתן להשיגו בצבעים רבים, אולם הצבעים הרווחים הם שחור, אפור וחום.
מבחינת מידת הרשמיות שלו נמצא כובע ההומבורג מתחת לכובע צילינדר, ומעל לפדורה. נוהגים לחובשו עם חליפת שלושה חלקים או טוקסידו.
"כובע הסנדק" (כפי שהוא מכונה לעיתים בארצות הברית) זכה לפופולריות הודות לסרטי מאפיה וגנגסטרים שנעשו בהוליווד. אמנים המשתייכים לסגנון ההיפ-הופ החזירו אותו לשימוש בשנות התשעים של המאה ה-20.
הומבורג כלבוש חרדי

ההומבורג מקובל כיום ככובע מאפיין לרבנים, דיינים וראשי ישיבות ליטאים וספרדים.
תצורה נוספת של הכובע היא הומבורג עם קמט מעוגל בכיפה, המקובלת בקרב חסידי סאטמר ושאר יוצאי הונגריה בברוקלין, בעיקר ככובע המשמש לימות השבוע.
הרב חיים עוזר גרודזנסקי חבוש בכובע הומבורג
החדר (סרט, 2024)

| --- | --- |
 מבוסס על:  הסרט "החדר" של טומי ויזו משנת 2003
 בימוי:  ברנדו קרופורד
 הופק בידי:  ברנדו קרופורד
 תסריט:  טומי ויזו 
 שחקנים ראשיים:  בוב אודנקירק בלה היתקוט קייט סיגל (אנ') מייק פלנגן גרג ססטרו
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  Acting for a Cause
 שפת הסרט:  אנגלית
 דף הסרט ב־IMDb
 
החדר (באנגלית: The Room) הוא סרט דרמה אמריקאי בכיכובם של בוב אודנקירק, בלה היתקוט, גרג ססטרו, קייט סיגל (אנ') ומייק פלנגן. הסרט יבויים על ידי הבמאי ברנדו קרופורד. הסרט הוא עיבוד מחדש לסרט "החדר" משנת 2003 מאת טומי ויזו.
שחקנים

בוב אודנקירק - ג'וני, בנקאי מצליח המאורס לליסה וחברו הטוב של מארק.
בלה היתקוט - ליסה, ארוסתו של ג'וני שמנהלת רומן עם מארק.
ברנדו קרופורד - מארק, חברו הטוב של ג'וני המנהל רומן עם ליסה.
קייט סיגל (אנ') - קלודט, אמה של ליסה.
מייק פלנגן - פיטר, חברם הפסיכולוג של ג'וני ומארק.
גרג ססטרו - כריס-אר, סוחר סמים שמאיים על דני. גרג ססטרו גילם את דמותו של מארק בסרט המקורי.
בנוסף, השחקנים ארתורו קאסטרו (אנ') וקאמרון קאסקי (אנ') לוהקו לתפקידים לא ידועים.
הפקה

צילומי הסרט החלו בינואר 2023 ונמשכו יום אחד. ב-9 במרץ 2023, הבלוג "Film/" דיווח שעיבוד מחדש לסרט "החדר" נמצא בפיתוח ובו אודנקירק יגלם את דמותו של ג'וני, בלה היתקוט תגלם את דמותה של ליסה וברנדו קרופורד יביים, יפיק ויגלם את דמותו של מארק. הפקת הסרט נעשית על ידי חברת ההפקות של קרופורד במטרה לגייס כסף לצדקה (אנ'). בהמשך, הוכרז שקייט סיגל תגלם את קלודט, מייק פלנגן יגלם את פיטר וגרג ססטרו יגלם את כריס-אר. ססטרו הוא השחקן היחיד מהסרט המקורי שלוקח חלק בעיבוד המחודש. ארתורו קאסטרו וקאמרון קאסקי לוהקו לתפקידים לא ידועים. אודנקירק ציין שהעיבוד לא נוצר כדי ללעוג לסרט המקורי, אלא נועד כדי להפוך את המקור לרציני יותר. הרווחים מיצירת הסרט יתרמו לארגון "amfAR (אנ')" שנועד לחקר נגיף האיידס.
הפצה

הסרט נועד להפצה באביב 2023 במטרה לציין 20 שנה לצאת הסרט "החדר" המקורי. מועד זה נדחה לתאריך לא ידוע.
הערות שוליים

↑  J. Kim Murphy, Bob Odenkirk Says He’s Starring in a Remake of Tommy Wiseau’s ‘The Room’: ‘I Tried My Best to Sell Every Line’, Variety, ‏2023-03-09 (באנגלית אמריקאית)
1 2 3  Andrew Housman, The Room Remake Starring Bob Odenkirk Was Shot In A Single Day, /Film, ‏2023-04-12 (באנגלית אמריקאית)
↑  Greg Evans, Bob Odenkirk To Star In ‘The Room’ Remake For Charity: “I Tried My Best To SELL Every Line”, Deadline, ‏2023-03-09 (באנגלית אמריקאית)
1 2  Ryan Scott, Bob Odenkirk Is Playing Tommy Wiseau's Role In A Greenscreen Remake Of The Room (For Charity), /Film, ‏2023-03-08 (באנגלית אמריקאית)
↑  Joe George, Alec Bojalad, Bob Odenkirk's The Room Remake Will Defy Your Expectations, Den of Geek, ‏2023-03-20 (באנגלית אמריקאית)
↑  Bob Odenkirk will nooootttt mock 'The Room' in his upcoming remake, EW.com (באנגלית)
הזואב של גשר אלמה

| --- | --- |

 מידע כללי
 פַּסל:  ז'ורז' דיאבו 
 תאריך יצירה:  1856 
 טכניקה וחומרים:  אבן גיר 
 נתונים על היצירה
 מיקום:  פריז שבצרפת
 קואורדינטות:  48°51′50″N 2°18′07″E﻿ / ﻿48.8638°N 2.30201°E﻿ / 48.8638; 2.30201
 
הזואב, או בשמו המלא הזואב על גשר אלמה, הוא פסל אבן שיצר ז'ורז' דיאבו (Georges Diebolt) בשנת 1856, של אחד מארבעת הפסלים המייצגים את הכוחות שהשתתפו במלחמת קרים, שנקבעו ברגלי גשר אלמה הישן בפריז, והיחיד שנותר בגשר החדש.
תיאור

אנדרה לואי גודי (1828–1896), שנולד ומת בגראבלין, מוצג לעיתים קרובות כחייל ששימש כמודל לפסל זה. הוא אותר על ידי נפוליאון השלישי בעצמו, במהלך ביקורת צבאית. עם זאת, אחרים סוברים כי מדובר על ברטוני בשם נריריגו (Nririgot) או בריריזו (Bririzot).
החייל מיוצג במדים של זואב (חייל צרפתי של גדודי צפון אפריקה), תרבוש, מעיל קצר ללא כפתורים, חגורת בד רחבה, וחותלות, כשהוא מוקף בדגלים. הוא נשען על הרובה שלו, גופו פונה מעט שמאלה והוא מביט לימינו.
הפסל מתנשא לגובה של 5.2 מטר ושוקל 8 טון.
היסטוריה

שמו של הגשר לקוח מהקרב על אלמה בקרים ב־1854 שבו ניצחו האנגלים, הצרפתים, העות'מאנים וכוח משלוח מפיאמונטה נגד הרוסים. הגדוד השלישי של הזואבים בלט במהלך הקרב על אלמה בכך שהצליחו להשתלט על תותחי האויב.
בין 1970 ל־1974, הגשר נבנה מחדש ופסלהם של היגר, התותחן והגרנדיר הועברו לאתרים אחרים. בגשר החדש יש רק סמך אחד שמגיע לנהר בגדה הימנית (ברובע השמיני), ורק הזואב נשאר בגשר אך עבר ממקומו הראשון אל תחתית הגשר.
הפסל בתרבות > הזואב כאינדיקטור, לא מדויק, של השיטפונות של הסן

על פי המסורת הפריזאית, כאשר "לזואב יש רגליים במים", הסן מוצף. במהלך השיטפון של 1910, הסן הגיע לגובה 8.62 מטר והמים הגיעו עד לכתפי הזואב. עם זאת, בשל הבנייה מחדש של הגשר בשנת 1970 ושינוי מיקום הפסל, הגובה של הזואב השתנה. עם זאת, קיימת אי-ודאות בנוגע למיקום הקודם ביחס למיקום החדש: מקורות שונים מדברים על מיקום גבוה או נמוך יותר. עיתונאים מהעיתון לה מונד פנו אל המכון לתכנון של אזור איל-דה-פראנס (Institut d'aménagement et d'urbanisme de la région d'Île-de-France) ואל המנהל האזורי והבין-מחוזי לאיכות הסביבה ואנרגיה (Direction régionale et interdépartementale de l'environnement et de l'énergie), שלא הצליחו לענות על שאלות לגבי הגובה הנוכחי של הזואב.
לכן, ההרגל להשוות את בין השיטפונות על בסיס הזואב אינו אמין, והמדענים משתמשים במדיד ההידרומטרי של גשר אוסטרליץ.
לעיתים קרובות לזואב היו רגליים במים שחוו שיטפונות היסטוריים רבים, כולל 1910, 1924, 1945, 1955, 1982, 1988, 1995, 1999, 2001, 2013, 2016, 2018.
השיטפון של 1912
השיטפון של 1924
רגליים יבשות, בשנת 2006.
השיטפון של פברואר 2013.
השיטפון של יוני 2016, המים מגיעים לגובה 6.05 מטר.
השיטפון של ינואר 2018.
הפסל בתרבות > הזואב בפוליטיקה

העיתון לה קרואה דיווח בינואר 1936 כי סגן המחוז, לואי דובל-ארנו, היה בעל דמיון רב לזואב. קסאבייה ולה גם דיווח על הכינוי הזה לעמיתו בפוליטיקה בגלל זקן התיש שלו.
הפסל בתרבות > הזואב בשירה הצרפתית

השיר Le Zouave de ma grand-mère (תרגום מילולי: הזואב של סבתי) של ז'אן אובה מתאר, באופן הומוריסטית, את המקור של הפסל. הזואב נמצא גם בשיר Le Zouave du Pont de l'Alma של סרז' רג'אני, בשיר Ça vaut mieux que d'attraper la scarlatine (תרגום מילולי: זה עדיף מאשר לקבל שנית) מאת ריי ונטורה, בשיר Les Ricochets (תרגום מילולי: הנתזים) מאת ז'ורז' ברסנס, ובשיר Ne pleure plus (תרגום מילולי: אל תבכי יותר) של תומא פרסן.
הפסל בתרבות > הזואב בספרות

הזואב נתן את שמו לרומן שנכתב בשנת 2001 על ידי רוז'ה בורדייה.
הערות שוליים

1 2  de Beaupuy, Anne; Gay, Claude (2009). Charles Corta : Le Landais qui servit deux empereurs (1805-1870). Éditions L'Harmattan. p. 187. ISBN 978-2-296-10674-1.
↑  מארק למונייה (2008). Chroniques du Paris insolite (בצרפתית). סן-ויקטור-ד'אפינה: City Éditions. p. 194. ISBN 978-2-35288-148-3.
↑  תומא, ז'אן-פייר (2002). Le guide des effigies de Paris. Histoire de Paris. Éditions L'Harmattan. p. 95. ISBN 2-7475-2314-4.
↑  Jocelyne van Deputte, Ponts de Paris, Monaco, Sauret ISBN 2-85051-015-7, et Paris, Paris Musées ISBN 2-87900-168-4, 1994, עמוד 197
↑  "Gody's Elbows". טיים (באנגלית). 1955-01-31.
1 2 3  Pierre Breteau; Adrien Sénécat (2016-06-03). "Les drôles de mesures de crues sur le zouave du pont de l'Alma". LeMonde.fr. נבדק ב-2019-05-14.
↑  Vincent Manilève (2016-06-02). "Quand Paris avait (vraiment) les pieds dans la Seine". סלייט (בצרפתית).
↑  « Le zouave du pont de l'Alma, jauge symbolique des crues parisiennes », yahoo.com, 3 יוני 2016
↑  Pourquoi la crue de la Seine a-t-elle été sous-estimée ?, לה מונד, 3 יוני 2016
↑  גודה, ז'אן לוק (2010-01-30). "Revivez sur Géoportail la grande crue de la Seine de 1910". Futura-Sciences (בצרפתית).
↑  Niveau élevé de la Seine : la Compagnie des bateaux-mouches suspend ses navettes, lepoint.fr, dépêche AFP 26 בדצמבר 2010
↑  Inondations : quels risques pour l’agglomération parisienne ?, par Vincent Chéry, chef du service Risques naturels, Hydrométrie et Annonce des crues, Diren Ile-de-France
↑  Crue du siècle : l'inévitable rendez-vous, Banque des savoirs du Conseil départemental de l'Essonne
↑  Inondations : la Seine monte toujours, des évacuations envisagées à l'ouest de Paris, לה פיגארו, 3 ביוני 2016
↑  "Gazettes : Le zouave et le niveau de la Seine". לה קרואה (בצרפתית) (16226). 1936-01-11.
↑  קסאבייה ולה (1957). Le nez de Cléopâtre. פריז: Les Quatre Fils Aymon. p. 137.
↑  רוז'ה בורדייה (2001). Le Zouave du pont de l'Alma. פריז: הוצאת אלבין מישל. p. 259. ISBN 2-226-12574-4.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| עיינו גם בפורטל: |   | פורטל פריז |
דיפש צ'קרברטי

| --- | --- |

 לידה:  15 בדצמבר 1948 (בן 75) קולקטה, הודו 
 מדינה:  הודו 
 השכלה:  אוניברסיטת קלקוטה  האוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה  המכון ההודי לניהול קולקטה  Andrew's High (H.S.) School 
 מעסיק:  אוניברסיטת שיקגו 
 פרסים והוקרה:  פרס המסאי האירופאי על שם שארל ויון (2024)  Toynbee Prize 
 
דיפש צ'קרברטי (באנגלית: Dipesh Chakrabarty; נולד ב-1948 בקולקטה) הוא היסטוריון הודי בנגלי, שתרם לתאוריה פוסט-קולוניאלית וללימודי מוכפפות. הוא פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת שיקגו.
ביוגרפיה > פרסים ואותות כבוד

2004: עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים
2006: עמית לשם כבוד של האקדמיה האוסטרלית למדעי הרוח (אנ')
2011:
תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת אנטוורפן (אנ'), בלגיה;
פרס לבוגר המצטיין, המכון ההודי לניהול (IIM), כלכותה (הוענק לרגל חגיגות החמישים של המכון)
2014: פרס טוינבי על שמו של פרופסור ארנולד ג'יי טוינבי לחוקרים שתרמו בצורה משמעותית מבחינה אקדמיות וציבורית לאנושות
2019: פרס הזיכרון טאגור (Rabindra Smriti Puraskar), הוענק על ידי ממשלת מערב בנגל, הודו
פרסומים > ספרים

"Rethinking Working Class History" (1989)
"Provincializing Europe: Postcolonial Thought and Historical Difference" (2000)
"Habitations of Modernity: Essays in the Wake of Subaltern Studies" (2002)
"The Calling of History: Sir Jadunath Sarkar and His Empire of Truth" (2015)
"The Crises of Civilization: Exploring on Global and Planetary Histories" (2018)
"(With Ranajit Dasgupta) Some Aspects of Labor History of Bengal in the Nineteenth Century: Two Views" (2019)
פרסומים > עריכה

Cosmopolitanism (2002), editor with Carol Breckenridge, Sheldon Pollock, and Homi K. Bhabha
From the Colonial to the Postcolonial: India and Pakistan in Transition (2007), editor with Rochona Majumdar and Andrew Sartori
Historical Teleologies in the Modern World (2015), editor with Henning Trüper and Sanjay Subrahmanyam
פרסומים > מאמרים נבחרים

"Postcoloniality and the Artifice of History: Who Speaks for 'Indian' Pasts?" Representations 37 (Winter 1992): 1-26.
"The Death of History? Historical Consciousness and the Culture of Late Capitalism." Public Culture 4.2 (Spring 1992): 47-65.
"Universalism and Belonging in the Logic of Capital." Public Culture 12.3 (Fall 2000): 653-678.
"Where Is the Now?" Critical Inquiry 30 (Winter 2004): 458-462.
"The Climate of History: Four Theses." Critical Inquiry 35.2 (Winter 2009): 197–222.
"Postcolonial Studies and the Challenge of Climate Change." New Literary History 43.1 (Winter 2012): 1-18.
"Climate and Capital: On Conjoined Histories." Critical Inquiry 41.1 (Autumn 2014): 1–23.
"Humanities in the Anthropocene: The Crisis of an Enduring Kantian Fable." New Literary History 47.2-3 (Spring and Summer 2016): 377-397.
פרסומים > ספרים בבנגלית

Itihaser Jonojibon O Onyano Probondho (2011) Ananda Publishers
Monorother Thikana (2018) Anushtup
Bondhur Chithi Bondhuke (Jointly with Raghab Bandopadhyay) (2019) Anushtup
לקריאה נוספת

Dimova-Cookson, Maria (2012), "Subaltern studies, post-colonial Marxism, and 'finding your place to begin from': an interview with Dipesh Chakrabarty.",  in Browning (ed.), Dialogues with contemporary political theorists, Houndsmill, Basingstoke, Hampshire New York: Palgrave Macmillan, pp. 58–73, ISBN 9780230303058
הערות שוליים

1 2  Dipesh Chakrabarty Named 2014 Toynbee Prize Recipient (אורכב 27.01.2020 בארכיון Wayback Machine), Toynbee Prize Foundation, 9 July 2014
↑  Dipesh Chakrabarty, Provincializing Europe: Postcolonial Thought and Historical Difference, Princeton University Press, 2007. (באנגלית)
↑  HRC 2014 Visiting Fellows, Australian National University
↑  Kumbhat, Urvi (20 בנובמבר 2017). "UChicago and the Asymmetry of Power". The Chicago Maroon. {{cite web}}:  (עזרה)(הקישור אינו פעיל)
↑  Fair, C. Christine (25 באוקטובר 2017). "#HimToo: A Reckoning". BuzzFeed. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Fair, C. Christine (23 בפברואר 2018). "The University Chicago is Okay with Dipesh Chakrabarty Propositioning One of Graduate Students?". TENACIOUS HELLPUSSY. נבדק ב-21 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Dipesh Chakrabarty | History | The University of Chicago". history.uchicago.edu. נבדק ב-2020-01-21.
↑  "Dipesh Chakrabarty". Australian Academy of the Humanities (בAustralian English). נבדק ב-2020-01-21.
↑  Dipesh Chakrabarthy, Heyman Centre
↑  "আনন্দবাজার পত্রিকা - পুস্তক পরিচয". archives.anandabazar.com. נבדק ב-2019-06-06.
↑  "ইতিহাসের জনজীবন ও অন্যান্য প্রবন্ধ". www.goodreads.com. נבדק ב-2019-06-06.
↑  Chakrabarty, Dipesh. Manorathera ṭhikānā. Kalakātā. ISBN 9789382425823. OCLC 1035635633.
↑  "জনজীবনের বিশ্লেষণী দর্পণ". anandabazar.com (באנגלית). נבדק ב-2019-06-06.
↑  ঘোষ, সেমন্তী. "তর্কের জায়গাও রইল খোলা". anandabazar.com (באנגלית). נבדק ב-2019-06-06.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259709605171  PLWABN: 9810656054005606  BIBSYS: 90343592  BNE: XX4770984  BnF: cb132036427 (data)  CANTIC: a11339111  CiNii: DA03300044  GND: 135716152  ISNI: 0000 0001 1665 5421  LCCN: n78092192  LNB: 000034332  NDL: 032648663  NKC: mub20211102223  NLA: 58786276  NLK: KAC201429472  NSK: 000507376  NTA: 082426198  RERO: 02-A006517452  SUDOC: 05015303X  S2AuthorId: 81694690  VIAF: 69073591   WorldCat (עם VIAF): 69073591
ה'ר"ץ

ה'ר"ץ או ה'ר"צ (5,290) ובקיצור ר"ץ או ר"צ – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-4 בספטמבר 1529 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 21 בספטמבר 1530.
המולד של תשרי חל ביום שישי, 13 שעות ו-532 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג זחג. היא מעוברת, ואורכה 383 ימים.
זו שנה חמישית לשמיטה, ושנת 8 במחזור העיבור ה-279. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 26 (סימנה כולזז) במחזור השמש ה-189.
שנה זו היא שנת 1,461 לחורבן הבית, ושנת 1,841 לשטרות.
נולדו

כ"ה באדר א' - הרמ"א - רבי משה בן ישראל איסרלישׂ.
נפטרו

רבי דוד הכהן (הרד"ך), רב ופוסק הלכה, מחכמי ורבני יהדות טורקיה ויוון במפנה המאות ה-15 וה-16, נפטר באדריאנופולי, טורקיה (נולד בקורפו, אחרי שנת ה'רכ"ה)
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג זחג, ובה 383 ימים.
שנה מעוברת ובה שני חודשי אדר - אדר א' ואדר ב'. חג הפורים נחוג בשנה כזו באדר ב'. בנוסף, בי"ד באדר א' מציינים פורים קטן, ובט"ו באדר א' מציינים שושן פורים קטן.
שנה "חסרה": שבה חשוון וכסלו בני 29 יום כל אחד
י"ג באדר ב' חל בשבת, ולכן תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי י"א באדר ב'.
היסטוריה של עם ישראל
היפודרום קונסטנטינופול

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  היפודרום 
 מיקום:  פאתיח 
 מדינה:  האימפריה הביזנטית האימפריה הביזנטית
 הקמה ובנייה
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות ביזנטית, אדריכלות עות'מאנית 
 קואורדינטות:  41°00′23″N 28°58′32″E﻿ / ﻿41.006388888889°N 28.975555555556°E﻿ / 41.006388888889; 28.975555555556
  (למפת איסטנבול מוגדלת) היפודרום קונסטנטינופול(למפת איסטנבול רגילה) היפודרום קונסטנטינופול
 
היפודרום קונסטנטינופול בציורו של יוהאן מרטין ברנאץ, 1836
אובליסק תאודוסיוס
"עמוד נחושתן"
"המזרקה הגרמנית"; הוצבה במקום ב-1898 לרגל ביקורו של וילהלם השני, קיסר גרמניה
ההיפודרום של קונסטנטינופול הוא היפודרום אשר שימש כמרכז הספורט והתרבות של קונסטנטינופול, בירת האימפריה הביזנטית, ובאותה עת המרכז התרבותי הגדול באירופה. ההיפודרום שימש למרוצי מרכבות ומרוצי סוסים - שהיו ספורט נפוץ וחלק מתרבות הפנאי בתקופות ההלניסטית, הרומאית והביזנטית. מן המבנה המקורי נשארו שרידים בודדים. שרידים אלו נמצאים כיום בכיכר סולטאן מהמט (בטורקית: Sultanahmet Meydani), היינו כיכר הסולטאן מהמט הראשון, באיסטנבול שבטורקיה.
היסטוריה

ההיפודרום הראשון בעיר נבנה בשנת 203 על ידי הקיסר הרומי ספטימיוס סוורוס. בשנת 324, כאשר הקיסר קונסטנטינוס הגדול העביר את הבירה מרומא לביזנטיון, החל בהגדלתה של העיר וכן שיפץ את ההיפודרום שבאותה עת היה אורכו 150 מטרים, רוחבו 130 מטרים, והיה מסוגל להכיל עד 100,000 צופים.
ההיפודרום היה בצורת U. יציע הקיסר היה מקורה, ועליו היה פסל של ארבעה סוסים מברונזה. קוודריגה זו, המכונה "סוסי מרקוס הקדוש", והמצויה כיום בוונציה, נוצקה במאה החמישית לפני הספירה ביוון והובאה מדלפי להיפודרום על ידי קונסטנטינוס. הסוסים נבזזו על ידי הצלבנים במהלך מסע הצלב הרביעי והוצבו בבזיליקת סן מרקו בוונציה בשנת 1204.
לאורך כל התקופה הביזנטית היה ההיפודרום מרכז התרבות והחברה של העיר. התחרויות שימשו כר נרחב להימורים כספיים, וכן נערכו תחרויות בין קבוצות שונות - הקבוצה הכחולה (Venetii) והקבוצה הירוקה (Prasinoi). לכל קבוצה היו אוהדים רבים. היו קבוצות נוספות (האדומים - Rousioi והלבנים Leukoi) שנחשבו ליגה נמוכה יותר. אוהדי הקבוצות השונות שנאו אלה את אלה, ואף היו מהומות בעיר בשל ניצחון של קבוצה אחת על השנייה. החמורה במהומות אלה היו המהומות של שנת 532 הקרויות מרידת ניקה בהן משערים שנהרגו כ-30,000 מהאוהדים.
במהלך ביזת העיר במסע הצלב הרביעי נהרס ההיפודרום ולא שוקם. כאשר העות'מאנים כבשו את העיר בשנת 1453 הם מצאו את ההיפודרום חרב.