הוועד הערבי העליון
הוועד בין המרד הערבי למלחמת העצמאות 1939–1947

הגליית ראשי הוועד והרציחות ההמוניות של "משתפי פעולה" הביא לפילוג בו ולמעשה לשיתוקו הכמעט מוחלט.
יעקוב ע'וסיין חזר לארץ ישראל ב-1940, ועווני עבד אל-האדי וחוסיין ח'אלידי חזרו ב-1942. אמין אל-חוסייני וג'מאל אל-חוסייני עברו בשנת 1939/40 לעיראק, שם שיתפו פעולה עם יוזמי ומארגני מרד רשיד עאלי. לאחר כישלון המרד, ברח אמין אל-חוסייני לגרמניה ושהה בתחום מדינות הציר עד לסוף מלחמת העולם השנייה. לאחר מכן ישב בצרפת וביוני 1946 ברח למצרים. ג'מאל אל-חוסייני ניסה גם הוא להגיע לגרמניה, אך נאסר בדרכו על ידי הבריטים והושם במעצר ברודזיה.
ב-1944 נעשה ניסיון להקים ועד חדש על מנת שייצג את ערביי פלסטין בליגה הערבית,
הבריטים, מדינות ערב והליגה הערבית היו כולם מעוניינים בחידוש הוועד הערבי העליון כגוף מייצג. הליגה שיגרה לארץ כמה אישים למטרת תיווך ושכנוע, אולם הם נכשלו אל מול התנגדות החוסיינים, ובלעדיהם לא רצו להקים את הוועד. בנובמבר 1945 הגיעה לארץ משלחת של הליגה הערבית בראשות ג'מיל מרדם, ציר סורי במצרים ויושב ראש מועצת הליגה. לצד תפקידיה הרשמיים של המשלחת, תפקידה הבלתי רשמי היה להקים ועד ערבי עליון. המשלחת הצליחה לשכנע את החוסיינים להשתתף בוועד על ידי הבטחה שג'מאל אל-חוסייני ישוחרר ויוחזר לארץ ישראל. ב-20 בנובמבר הוקם הוועד מחדש והשתתף בדיוני הליגה כמשקיף. הוועד הוקם ללא יושב ראש והנשיאות שלו נשארה פנויה לחג' אמין אל-חוסייני. הרכבו היה ברובו מחוג החוסיינים:
המפלגה החוסיינית: תופיק סאלח חוסייני (ממלא מקומו של ג'מאל אל-חוסייני עד לשובו), רפיק אל-תמימי (יפו), כאמל דג'אני (יפו), אמיל ע'ורי (נוצרי), יוסף צהיון (נוצרי מחיפה).
ראשי שאר חמש המפלגות: ראע'ב נשאשיבי, עווני עבד אל-האדי, ד"ר חוסיין אל-ח'אלידי, עבד אל-לטיף סלאח, יעקוב ע'וסיין.
"נייטרליים": אחמד חילמי עבד אל-באקי (איסתיקלאל) ומוסא אל-עלמי (מקורב לחוסיינים).
נראה היה ששאלת הנציגות העליונה של ערביי פלסטין נפתרה בעזרת התערבותה הישירה של הליגה הערבית, אולם כעבור זמן קצר מאוד נתברר שהשאלה עדיין לא נפתרה. הכוחות ה"צעירים" והמשכילים, הבלתי-מפלגתיים, ארגוני הפועלים והקומוניסטים לא שותפו בוועד העליון ולא הכירו בו. הם דרשו בחירות דמוקרטיות לוועד חדש ואף כמה מחברי הוועד עצמם לא השתתפו בישיבותיו (ח'אלידי, נשאשיבי, עלמי וסלאח). חלקם התעלמו ממנו ואחרים אף תקפו אותו בגלוי. מלבד זאת, מאחר שהמפעלים האופרטיביים היחידים של הפלסטינים - משרדי התעמולה ו"המפעל הקונסטרוקטיבי" ו"קופת האומה" (שמטרתם "הצלת קרקעות"), לא היו כפופים לוועד, נותר הוועד גוף של מכריזי הכרזות בלבד, ללא סמכות וכוח ביצוע בשאלות רבות.
בסוף ינואר 1946 הותר לג'מאל אל-חוסייני לשוב לארץ ישראל, ומיד עם שובו לקח לידיו את המנהיגות הראשית במפלגה החוסיינית ובוועד הערבי העליון.
בחודש מרץ נתפרק הוועד בגלל סכסוכים בין המנהיגים וחוסר פעולה. ג'מאל אל-חוסייני מינה באותו חודש ועד עליון חדש, ורצה להרחיב אותו: לצרף לו שני נציגים של כל אחת מחמש המפלגות המסורתיות (שכבר לא היו קיימות למעשה) שמחוץ למפלגה החוסיינית, שבעה נציגים "חוסייניים" ו-12 "נייטרליים" (שכמעט כולם מקורבים לחוגים החוסייניים). אלא שמנהיגי חמש המפלגות האחרות לא נענו להזמנה והודיעו כי אינם מכירים בוועד החדש, ומאוחר יותר הקימו ועד נגדי בשם "החזית הערבית העליונה" (אל-ג'בהה אל-ערביה אל-עליא), המורכב מנציגי חמש המפלגות. בכך הביא מסע ההשתלטות של החוסיינים לחידוש החזיתות המקובלות של החוסיינים ומולם אופוזיציה. שאלת המוסד המייצג נפתרה לבסוף בחודש יוני, כאשר מינתה הליגה הערבית מגבוה ועד עליון לערביי פלסטין: חג' אמין אל-חוסייני (נשיא שאין מזכירים את שמו בגלוי. רשמית: "מקום הנשיאות פנוי"), ג'מאל אל-חוסייני (ממלא מקום הנשיא), ד"ר חוסיין אל-חאלידי (מזכיר), אחמד חלמי ואמיל אל-ע'ורי (חברים). בכך סמכה הליגה את ידיה על המנהיגות של החוסיינים. הגוף החדש הוקם עתה בשם "המוסד הערבי העליון" (אל-היאה אל-ערביה אל-עליא), והוא הוכפף ל"ועדת פלסטין" של המזכירות הכללית של הליגה הערבית, לשם פיקוח על תוכניות הסיוע עבור ערביי ארץ ישראל. בתחילת מאי 1946 החליט הוועד הערבי העליון על הקמת "בית האוצר הערבי" (בית אל-מאל אל-ערבי) כמוסד הפיננסי המרכזי של התנועה הלאומית הפלסטינית, שנועד לרכז את גביית הכספים מהציבור הפלסטיני ואת התרומות מארצות ערב, ולממן את פעילות המוסדות הלאומיים של הפלסטינים. באפריל 1947, לאחר מסע לחצים שכלל הטלת חרם על "קופת האומה", הושלמה השתלטות הוועד עליה. באותו הזמן החל לפעול "בית האוצר הערבי", אולם הצלחתו בגיוס כספים מערביי ארץ ישראל הייתה זעומה.
בינואר 1947 צירף אמין אל-חוסייני אל הוועד שמונה חברים נוספים, ללא התיעצות עם מזכירות הליגה הערבית או עם חברי הוועד שאינם נמנים עם "החוסיינים".
הרכב הוועד החדש איחד את מרבית הפלגים של ערביי ארץ ישראל והצליח לצבור כוח משמעותי, לייסד סניפים ולהשיג כספים.
באותו חודש הוזמן הוועד על ידי ממשלת בריטניה לוועידה בלונדון על בעיית ארץ ישראל.
לקראת ועידת לונדון בינואר 1947, התעקש הוועד הערבי העליון על השתתפותו של אמין אל-חוסייני, אולם שר החוץ הבריטי, ארנסט בווין, לא רצה בהשתתפותו, מחשש שהופעתו תעורר זעם בעולם ושהדבר יגרום לסוכנות היהודית לא להגיע לשיחות. בווין ביקש משליטי מדינות ערב שיניאו את חוסייני מכוונתו להגיע, והוועד הערבי העליון הסכים לכך. בתמורה לאי הגעתו, שוחררו 25 עצורים ערבים, ובווין הבטיח שהממשלה לא תתמוך בחלוקה והסכים לכך שהמשלחת הערבית לא תשב פנים אל פנים עם המשלחת היהודית.
במאי 1947 הוחלט באו"ם כי הוועד הערבי העליון ייצג את ערביי ארץ ישראל כלפי האו"ם.