אמנות בודהיסטית
אמנות בודהיסטית צפונית > יפן

לפני החדירה של הבודהיזם, יפן כבר הייתה מקום מושבן של השפעות תרבותיות (ואמנותיות) שונות, מהאמנות הדקורטיבית המופשטת הליניארית של הילידים מהתקופה הנאוליתית המכונה תקופת ג'ומון מסביבות 10500 לפנה"ס ועד 300 לפנה"ס, לאמנות בתקופות יאיואי וקופון, עם התפתחויות כמו אמנות ההאניווה (אנ').
חילופי התרבות בין הודו ליפן לא היו ישירים, שכן יפן קיבלה את הבודהיזם דרך קוריאה, סין, מרכז אסיה ובסופו של דבר הודו. היפנים גילו את הבודהיזם במאה ה-6 כאשר נזירים מיסיונרים נסעו לאיים יחד עם כתבי קודש ויצירות אמנות רבות. המגע התרבותי בין הציוויליזציה הדהרמית ההודית ליפן באמצעות אימוץ רעיונות ואסתטיקה בודהיסטיים תרם להתפתחותו של סדר תרבותי לאומי במאה שלאחר מכן. הדת הבודהיסטית אומצה על ידי המדינה במאה הבאה. בהיותה גאוגרפית בקצה דרך המשי, הייתה יפן יכולה לשמר היבטים רבים של הבודהיזם בדיוק בזמן היעלמותו בהודו ודיכויו במרכז אסיה.
משנת 711, מקדשים ומנזרים רבים נבנו בעיר הבירה נארה, כולל פגודה בת חמש קומות, היכל הזהב של ההוריו-ג'י ומקדש הקופוקו-ג'י (אנ'). אינספור ציורים ופסלים נעשו, לעיתים קרובות בחסות ממשלתית. השפעות אמנותיות הודיות, הלניסטיות, סיניות וקוריאניות התמזגו לסגנון מקורי המאופיין בריאליזם ובחינניות.
יצירת האמנות הבודהיסטית היפנית הייתה עשירה במיוחד בין המאות ה-8 וה-13 בתקופות נארה, הייאן וקמקורה. יפן פיתחה אמנות פיגורטיבית עשירה ביותר עבור הפנתאון של האלים הבודהיסטיים, לפעמים בשילוב עם השפעות הינדיות ושינטו. אמנות זו יכולה להיות מאוד מגוונת, יצירתית ונועזת. אומרים כי ג'וצ'ו (אנ') הוא אחד מגדולי הפסלים הבודהיסטים לא רק בתקופת הייאן אלא גם בהיסטוריה של הפסלים הבודהיסטים ביפן. ג'וצ'ו הגדיר מחדש את צורת הגוף של פסלי בודהה על ידי שכלול הטכניקה של "יוסגי זוקורי"(寄木造り) שהיא שילוב של כמה סוגי עצים. הביטוי השליו ודמותו החיננית של פסל הבודהה שהכין השלימו סגנון פיסול יפני של פסלי בודהה בשם "ג'וצ' ו יו"(סגנון ג'וצ'ו, 定朝様) וקבעו את סגנון הפסלים הבודהיסטים היפנים של התקופה המאוחרת. ההישג שלו העלה באופן דרמטי את מעמדו החברתי של ה"בוסשי (אנ')" (פסל בודהיסטי) ביפן.
בתקופת קמקורה, שבט מינאמוטו הקים את שוגונות קמקורה (אנ') ומעמד הסמוראים למעשה שלט ביפן בפעם הראשונה. ממשיכיו של ג'וצ'ו, פסלי אסכולת קיי (אנ') של הפסלים הבודהיסטים, יצרו פסלים ריאליסטיים ודינמיים שיתאימו לטעמם של הסמוראים, והפיסול הבודהיסטי היפני הגיע לשיאו. אונקיי, קאיקיי (אנ') וטאנקיי (אנ') היו מפורסמים, והם הכינו הרבה פסלי בודהה חדשים במקדשים רבים כמו קופוקו-ג'י (אנ'), שבהם פסלי בודהה רבים אבדו במלחמות ושריפות. אחת האמנויות הבודהיסטיות הבולטות של התקופה הייתה פסל הבודהה הניצב במקדש סאנג'וסאנגן (אנ') המורכב מ-1032 פסלים שהופקו על ידי פסלים של פסלים בודהיסטים של אסכולת קיי, אסכולת אין ואסכולת אן. הפסל העיקרי הוא של סנג'ו קאנון (אנ') במרכז, 1001 סנג'ו קאנון שמסביב, 28 המלווים של סנג'ו קאנון, אל הרוח היפני פוג'ין (אנ') ואל הרעם והסופה ראיג'ין (אנ') יוצרים חלל חגיגי, וכל פסלי הבודהה מוגדרים כאוצרות לאומיים.
מהמאות ה-12 וה-13, התפתחות נוספת הייתה אמנות זן, והיא עומדת בפני תור זהב בתקופת אשיקאגה, בעקבות החדרת האמונה על ידי דוגן ואיסאי (אנ') לאחר שובם מסין. אמנות הזן מאופיינת בעיקר בציורים מקוריים (כגון טכניקת הסומי-אי (אנ')) ובשירה (במיוחד הייקו), בשאיפה לבטא את המהות האמיתית של העולם באמצעות ייצוגים אימפרסיוניסטיים וחסרי עיטור "לא דואליסטיים". החיפוש אחר הארה "ברגע" הוביל גם לפיתוח של אומנויות נגזרות חשובות אחרות כמו טקס התה היפני (צ'אנויו) או אומנות סידור הפרחים איקבנה. אבולוציה זו הרחיקה לכת והחשיבה כמעט כל פעילות אנושית כאמנות בעלת תוכן רוחני ואסתטי חזק, בראש ובראשונה באותן פעילויות הקשורות לטכניקות לחימה (אמנות לחימה).
הבודהיזם נשאר פעיל מאוד ביפן עד היום. כ-80,000 מקדשים בודהיסטים השתמרו, ורבים מהם מעץ ומשוחזרים באופן קבוע.