stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'אן דובדאן
קורות חייו ופועלו

ז'אן דוּבּדאן היה כומר בכנסיית סן פול בסן דני שליד פריז. ב-1651 יצא ממקומו למרסיי ומנמלהּ הפליג למזרח. אחרי נחיתה ביפו יצא לירושלים ואליה הגיע ב-30 במרס 1652, לקראת הפסחא. דוּבּדאן עלה לרגל למקומות הקדושים לנצרות, בהם בית לחם, נהר הירדן, ים המלח, יריחו והקרנטל, נצרת, כפר כנא והר תבור. את דרכו בחזרה עשה בהפלגה מצידון לגנואה, ואחרי שהייה באיטליה, שקוצרה בעקבות הידיעות על מעשי הקטל בסן דני במהלך אירועי הפרונד, שב לעירו.
את מסעו תיאר בספרו "מסע בארץ הקודש" (Le Voyage de la Terre-Sainte), שמהדורתו הראשונה ראתה אור ב-1657. הספר מחזיק קרוב ל-800 עמודים, ששלושה-רבעים מהם מוקדשים לארץ ישראל, והם כוללים איורים ומפות וכן מפתח נושאים. הספר זכה עד מהרה בהדפסות חוזרות.
דוּבּדאן הביא בספרו מפה של ירושלים, שכותרתה "מפת העיר ירושלים החדשה" (Plan de la ville de Ierusalem moderne). למרות הצהרתו בשער הספר לפיה יציג את "מצבה של העיר ירושלים העתיקה והחדשה כאחת", לא תיאר את ירושלים בזמנו על כלל מרכיביה. לדבריו, הביא "תיאור אמיתי של המקומות החשובים ביותר שישוע קידש בנוכחותו", כלומר, דוּבּדאן מיפה את המקומות הקדושים לנצרות בתוך העיר בת זמנו. על מפת ירושלים זו נאמר שהיא "משקפת שלב בהתפתחות המפה המדעית של ירושלים שבו שרר מתח בין התיאור המדעי, הנקי מציורי דמויות, פרטי נוף ומבנים, לבין מסורת המפות המצוירות".
בספרו של דוּבּדאן שובצו איורים שונים, שחלקם הועתקו מתוך ספרים שכתבו קודמיו, בהם ברנרדינו אמיקו.
מפות ראש הכרמל ומפרץ חיפה, בספריהם על ארץ ישראל של אולפרט דאפר (1677), יאקוב פיטרס (1690), הנרי מונדרל (1703) ואוגוסטין קאלמֶה (Calmet) ‏(1732), דומות מאוד במיתארן למפה שבספרו, ויש בכך להדגים מהלכים של העתקות איורים בספרות הנוסעים.
הערות שוליים

↑  במהדורה הראשונה צוין שמו בראשי תיבות בלבד (M.I.D.P), אך בשערי המהדורות השנייה (1661) והשלישית (1666) כבר נכתב שמו המלא
↑  ריכב רובין, ‏מן המפה המצוירת אל המפה המדעית – פרק בהתפתחות הכרטוגרפיה של ירושלים, קתדרה 75, ניסן תשנ"ה – אפריל 1995, עמ' 62
↑  מפת אולפרט דאפר, 1677;
מפת יאקוב פיטרס, 1690;
מפת הנרי מונדרל, 1703; מפת אוגוסטין קאלמה, 1732
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260520105171  PLWABN: 9810625696905606  BIBSYS: 14018632  BnF: cb102679498 (data)  GND: 129954829  ISNI: 0000 0000 6686 4259  LCCN: n99270114  NLG: 220228  NTA: 154146927  RERO: 02-A003188560  SUDOC: 138444722  VIAF: 25697672   WorldCat (עם VIAF): 25697672
חורבת חכלילי

חורבת חכלילי
חורבת חכלילי היא חורבה הנמצאת בסמוך לכביש הגישה להתנחלות בת עין. חורבת חכלילי הוא שמה העברי של ח'רבת הילאל - שם שהשתמר אלפי שנים. במקום, אותו חפר הארכאולוג דוד עמית, התגלו שרידי חווה חקלאית מתקופת בית שני. נמצאו במקום כלי אבן - שאינם מקבלים טומאה, שרידי מבנים ומבנה מקווה טהרה גדול שנחצב כמערה. במדרגות היורדות אל המקווה יש בסיס של קיר המפריד בין היורדים לטבול במקווה, לאלו העולים מן הטבילה. כל אלו מעידים ככל הנראה על כך שתושבי המקום שמרו על הלכות טומאה וטהרה.
שרידי שרפה גדולה מעידים על סופה של החווה בזמן מרד בר כוכבא. ייתכן שבתקופת מרד בר כוכבא התחבאו שם מורדים, וכעונש נשרף המקום. ייתכן גם שהמקום נשרף לאחר מרד בר כוכבא על ידי הרומאים.
בתקופה מאוחרת יותר נבנתה באתר גת גדולה מהתקופה הביזנטית. הגת מרוצפת בפסיפס בתוספת בורות לאגירת יין.
בסביבת האתר כמה אתרי קבורה, גתות ובורות מים המעידים ככל הנראה על התיישבות יהודית במקום לאורך השנים.
חיים מאיר זאב זלנפריינד

| --- | --- |
 לידה:  1769 
 פטירה:  24 במרץ 1832 (בגיל 63 בערך) סיגט, האימפריה האוסטרית 
 מקום קבורה:  סיגט 
 תקופת הפעילות:  ? – 24 במרץ 1832 
 אב:  אברהם יצחק הכהן כ"ץ 
 
רבי חיים מאיר זאב הכהן זלנפריינד (~תקכ"ט, 1769 - ה'תקצ"ב, 1832) היה רבה של סעליש, ולפני כן רבן של הערים טארלא שבפולין, וראצפערט ונאדאוודוואר שבהונגריה. מחבר הספר "שערי חיים".
בניו

רבי אלכסנדר יעקב הכהן זלנפריינד, אב"ד האללאס ושאמשאן. הוציא את ספרו של אביו "שערי חיים".
רבי שלמה שמואל הכהן זלנפריינד, אב"ד ראסאנאוויץ. אביו מזכיר חידושי תורה בשמו בהיותו בן תשע ובן עשר. נשא את בת דודו בעל ה"שמן רוקח".
רבי אברהם אבלי הכהן אב"ד קאשוי ואב"ד קלושיץ, מחבר הספר "פני אברהם". אף הוא היה נשוי לבת דודו בעל ה"שמן רוקח". אך התגרש ממנה ונשא את בתו של הגביר ר' יחיאל מיכל, בן אחיו של הרב שמואל קליין, מחבר "בית שמואל אחרון".
הרבנית פיגא חי' ע"ה אשת הגאון רבי יהודה לייב ווייס (אלמאש) זצ"ל, מפאקש.
לקריאה נוספת

זיכרון לראשונים, יקותיאל יהודא גרינוואלד, סאטמאר, תרס"ט
חמש השנים האחרונות

| --- | --- |

עטיפת אלבום הקלטת צוות השחקנים המקורי
 מילות השירים:  ג'ייסון רוברט בראון
 ליברטיסט:  ג'ייסון רוברט בראון
 מוזיקה:  ג'ייסון רוברט בראון
 הצגת בכורה:  2001 (שיקגו)
 שפה:  אנגלית
חמש השנים האחרונות (באנגלית: The Last Five Years) הוא מחזמר אמריקאי מאת ג'ייסון רוברט בראון.
היסטוריה

המחזמר הופק לראשונה באוף ברודוויי במרץ 2002, וזכה להפקה מחודשת עטורת שבחים ב-2013, גם כן באוף ברודוויי. מאז עלה בהפקות מחודשות בארצות הברית ובכל רחבי העולם.
הסיפור בוחן מערכת יחסים של חמש שנים בין ג'יימי ווילרסטיין, סופר עולה, וקאת'י הייט, שחקנית כושלת. המחזמר בנוי באופן שבו העלילה לא ליניארית. הסיפור מנקודת מבטה של קאת'י מסופר בסדר כרונולוגי הפוך (המחזמר מתחיל בסוף הנישואים) והסיפור מנקודת מבטו של ג'יימי מסודר בסדר כרונולוגי נכון (שמתחיל מיד לאחר שהזוג נפגש לראשונה). לדמויות אין אינטראקציה ישירה למעט שיר החתונה באמצע – כשצירי הזמן שלהם מצטלבים.
חמש השנים האחרונות הושפעו מהנישואים הכושלים של ג'ייסון רוברט בראון לתרזה או'ניל. או'ניל איימה בפעילות משפטית בטענה שסיפורו של המחזמר ייצג את הקשר שלה עם בראון באופן מדויק מדי, ובראון שינה את השיר "I could be in love with someone like you" ל-"Shiksa goddess" על מנת להקטין את הדמיון בין הדמות של קאת'י לאו'ניל.
האלבום "The Last Five Years" יצא לחנויות באפריל 2002.
עיבוד קולנועי למחזה, בכיכובם של אנה קנדריק וג'רמי ג'ורדן, יצא לאקרנים בפברואר 2015.
ההפקה הישראלית

מיטל קליקה, סטודנטית לתיאטרון, יחד עם מנהל בית הספר שלה, הבמאי עידן ליפר, הביאו את המחזמר להפקה ישראלית. חל משלב הגשת הבקשה לקבלת הזכויות מהיוצרים, דרך מלאכת התרגום, ההפקה ועד לתפאורה, ובשיתוף עם המנהל המוזיקלי ארנון זיו, יצרו יחד מחזמר עצמאי של שני שחקנים בלבד בליווי מוזיקה חיה.
ההפקה הישראלית עלתה לראשונה בתיאטרון הקאמרי בפברואר 2018.
תרגום לעברית: מיטל קליקה, עמית לויט, מאי באום.
במאי: עידן ליפר.
ניהול מוזיקלי: ארנון זיו.
שחקנים: בן נפתלי, מיטל קליקה.
הפקה: מיטל קליקה.
תפאורה: קארין נפתלי.
חיים גליקסברג

| --- | --- |

חיים גליקסברג בסטודיו שבביתו בתל אביב (1966)
 לידה:  23 בפברואר 1904 פינסק, האימפריה הרוסית
 פטירה:  4 במאי 1970  (בגיל 66) ישראל
 מקום קבורה:  בית העלמין קריית שאול 
 לאום:  ישראלי
 תקופת הפעילות:  1924–1970 (כ־46 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור
 פרסים והוקרה:  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול 
 
גליקסברג בתערוכתו בבית הספר למל, ירושלים (1927)
לוחית זיכרון על ביתו של חיים גליקסברג ברח' הס 12 בתל אביב
חיים גְלִיקְסְברג (ז' באדר תרס"ד, 23 בפברואר 1904 – 4 במאי 1970) היה צייר ישראלי. חתן פרס דיזנגוף לציור (1939, 1956).
ביוגרפיה

חיים גליקסברג נולד ב-1904 בפינסק שברוסיה הלבנה במשפחת רבנים: אביו היה הרב שמעון יעקב הלוי גליקסברג, ואמו צפורה הייתה בתו של הרב מרדכי דוד אלפרט. בגיל שנתיים עברה המשפחה לאודסה, שם כיהן אביו כרב. קיבל חינוך תורני וב-1918 ואחר כך בין 1920 ו-1924 למד בישיבת שומרי תורה באודסה, שנוסדה על ידי חיים טשרנוביץ. במקביל למד באקדמיה לאמנות בעיר. ביקור במוסקבה ב-1924 השפיע עליו, והוא נחשף לאמנות הציור.
ב-1925 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. בראשית דרכו בארץ ישראל עבד כפועל בניין ובסלילת כבישים לצד העיסוק באמנות. תערוכתו הראשונה הייתה בבית הספר למל בעיר, ובה הציג ציורי נוף ודיוקנאות של אנשי היישוב. עבר לתל אביב. בתקופה זו נפגש עם המשורר חיים נחמן ביאליק, שהפך לידידו הטוב. ב-1945 פרסם את הספר "ביאליק יום יום" (הוצאת הקיבוץ המאוחד), פרי עבודה משותפת בת חמש שנים. היה מקורב גם לדמויות תרבותיות אחרות בתקופה זו ובהן המשוררת אסתר ראב.
אמנותו הושפעה מן האימפרסיוניזם הצרפתי, ומלבד ציורי נוף ודיוקנאות צייר גם ציורי טבע דומם, וכן ציורים המבטאים זיקה עמוקה לארץ ישראל ולמורשת ההיסטורית של העם היהודי.
גליקסברג גם מילא תפקידים ציבוריים בזירת האמנות הארצישראלית. הוא היה ממייסדי אגודת הציירים והפסלים וייעץ למאיר דיזנגוף בנושא הקמת מוזיאון תל אביב ב-1931. ב-1939 זכה בפרס דיזנגוף על דיוקן של חיים נחמן ביאליק, וב-תשט"ז-1956 זכה שוב בפרס דיזנגוף לציור, על ציורו "דומם".
ב-1958 ייצג את ישראל בביאנלה של ונציה. בשנת 1941 היה חבר בחבר השופטים של פרס דיזנגוף.
משנת 1930 ועד מותו היה נשוי לדבורה (דובה) לבית אוברינסקי, גננת, והיה אב לשלוש בנות.

חיים גליקסברג נפטר בשנת 1970, בגיל 66. נקבר בשדרת הסופרים והאמנים בבית העלמין קריית שאול. הותיר את אשתו, בנותיו ונכדים.
ארכיונו של גליקסברג, ובו מסמכים אישיים, קטלוגים של תערוכות, התכתבות, טיוטות של יומנים ושל ספרים, קטעי עיתונות ועוד, נמסר לספרייה הלאומית ב-1982 על ידי בתו רות .
ביוגרפיה > הנצחה

ב-14 פברואר 1978, הנפיק השירות הבולאי  סדרה של שלושה בולי דאר שנקראה "אמנות הציור 1978", שבה נכלל  בול של ציור של גליקסברג שכותרתו "רחוב בירושלים". השירות הבולאי מכר 786,000 בולים  של בול זה עד להפסקת המכירה ב-9 בפברואר 1979.
פרסומיו

ביאליק, יום-יום , עין חרוד: הקיבוץ המאוחד, תש"ה.
ביאליק, יום-יום: פרקי זכרונות, ציורים ורִשומים, תל אביב: דביר, תשי"ג-1953.
פרסומיו > לילדים

ספרי הראשון: ספר-קריאה לשנת-הלמודים הראשונה; ערוך על ידי פ. אוירבך ואנדה פינקרפלד; מצֻיר בידי ח. גליקסברג, תל אביב: דביר, תרצ"ח.
אליעזר שטיינברג, חרוזים ומעשיות; צִיֵּר: חיים גליקסברג, תל אביב: עם עובד (ספריה לילד), תש"ג.
יצחק דמיאל, מפה ומשם; צִיֵּר: חיים גליקסברג, תל אביב: עם עובד, תש"ו.
פרסומיו > זיכרונות

שמורים בלב; ערך והתקין לדפוס: יצחק עוגן, תל אביב: עם עובד – תרבות וחינוך (בסיועה של קרן תל אביב לספרות ולאמנות), תשל"ו-1975. (זיכרונות, פורסם לאחר מותו.)
לקריאה נוספת

'גליקסברג, חיים', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 136. (הספר בקטלוג ULI)
קטלוגים:
חיים גליקסברג: דיוקנאות, אינטריירים, נופים, דוממים ופרחים; הקדמה: חיים גמזו; תולדות חייו של הצייר חיים גליקסברג / כתובים בידי אלמנתו דבורה גליקסברג, תל אביב: מוזיאון תל אביב, תשל"ו 1976.
אלם, געגועים ושיח; כיסא, שולחן וספר, תיאורי הפנים ביצירתו של חיים גליקסברג וביצירתה של יוכבד בת מרים, אוצר: עוזי אגסי עורך הקטלוג וכותב המאמר הגלריה האוניברסיטאית ע"ש גניה שרייבר, אוניברסיטת תל אביב 17-41 1993.
שמורים בלב: ציורי הדיוקן של חיים גליקסברג; אוצרת: איה לוריא; קטלוג: עורכת: איה לוריא; עריכת טקסט: דפנה רז), תל אביב: מוזיאון תל אביב לאמנות, 2005. (כולל מאמרים על האומן ויצירתו)
הערות שוליים

↑  חיים גליקסברג - הצייר והסופר, הצופה, 28 בינואר 1966
↑  פרס דיזנגוף לאמנות של עיריית תל אביב, דבר, 28 ביוני 1939.
↑  חולק פרס דיזנגוף במוזיאון, דבר, 28 בפברואר 1956.
↑  חלוקת הפרס לאמנות ע"ש מ. דיזנגוף, דבר, 26 במאי 1941.
↑  חיים גליקסברג באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  ר' חיים גליקסברג, דבר, מודעת אבל מטעם המשפחה, 6 במאי 1970.
↑  ארכיון חיים גליקסברג, בספרייה הלאומית
↑  יעקב צחור (עורך), בולי ישראל תש"ח -  תשכ"ב,  קטלוג מס' 12, רשות הדאר - השירות הבולאי, הוצאת כרטא, 1989, עמוד 186
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 272728  NLI: 987007309463105171  PLWABN: 9810687016005606  GND: 130566896  ISNI: 0000 0000 6688 6976  LCCN: n91092964  RKD: 301272  SUDOC: 123762022  ULAN: 500483334  VIAF: 70040799   WorldCat (עם VIAF): 70040799
חן צור

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| אין תמונה חופשית | אין תמונה חופשית |  |
מתחרה עבור ישראל ישראל
|  מידע כללי |  מידע כללי |  |
|  מדינה |  ישראל  |  |
|  ספורט |  ספורט |  |
|  ענף ספורט |  כדורעף  |  |
|   |   |  |
חן צור הוא שחקן כדורעף ישראלי, שלוש פעמים חבר נבחרת הכדורעף של ישראל במשחקים הפאראלימפיים.
צור הוא קטוע יד. עם נבחרת ישראל בכדורעף נכים השתתף במשחקים הפאראלימפיים ברצלונה (1992), המשחקים הפאראלימפיים אטלנטה (1996) והמשחקים הפאראלימפיים סידני (2000).
שחקן כדורעף במסגרת הפועל מטה אשר.
צור הוא חבר קיבוץ חניתה ומורה להיסטוריה וגאוגרפיה. היה נציג הקיבוץ במועצה אזורית מטה אשר.
פעיל בארגון המורים ומזכיר סניף גליל מערבי של הארגון.
הערות שוליים

↑  חיים לא קלים בליגה הארצית בכדורעף להפועל מטה אשר ב'
↑  אפס בגאוגרפיה, אפס בהיסטוריה
↑  פרוטוקול מליאה מספר 01/2021
↑  ארגון המורים - מזכיר סניף גליל מערבי
|  משלחת ישראל למשחקים הפאראלימפיים ברצלונה (1992)  |
| --- | --- | --- |
|    אתלטיקה | זיו בר-שירה • נחמן וולף • מלכה פוטשניק • צפורה רובין • חן שינה |  |
|    הרמת משקולות |  עמוס גינוסר • שמואל חיימוביץ' • דותן מישר •  אברהם שטרויך • יהודה שרון • ראובן תנעמי |  |
|    חץ וקשת | עמית דרור • עמרם זילברמן |  |
|    טניס | תקווה אהרוני • שבתאי בן-יורם • אבי ויינברג • מלי מילר |  |
|    טניס שולחן | שלמה אהרוני • חיים אשכנזי •  זאב גליקמן • בועז טביב • יעקב סולימן • אליהו עטיה |  |
|    כדורסל | נבחרת ישראל בכדורסל (גברים) (הנרי אביטל, אריאל אוטולנגי, רוני גוטרמן, צבי גזיאל, ליאור דרור, אליעזר האובן, אבי ויינברג, משה לוי, חנן לושקוב, בועז מזרחי, מקבל שופנייה, אייל שרטוב) |  |
|    כדורעף | נבחרת ישראל בכדורעף (גברים) (רונן אביבי, חנוך בודין, אייל גור, אהרון דנציגר, חגי זמיר, גד לנצר, נסים פרנקו, חן צור, מירון צידקילוב, צבי קרש) |  |
|    כדורשער | נבחרת ישראל בכדור שער (גברים) (אהרון אקוקה, אורי בשה, שלמה לזמי, רפאל פלח, זהר שרון) |  |
|    קליעה | יהורם בן-חיים • אברהם הדסי • דורון שזירי |  |
|    שחייה | בועז אבהר • שלום אייגר •  חנוך בודין • רון בולוטין •  זיו בטר • אורנה גרינברג •  יזהר כהן • מירי סיסו • שלמה פינטו •  ערן שמש •  משחה שליחים (שלום אייגר, חנוך בודין, שלמה פינטו, ערן שמש) |  |
|  משלחת ישראל למשחקים הפאראלימפיים אטלנטה (1996)  |
| --- | --- | --- |
|  אתלטיקה | זיו בר-שירה •  נחמן וולף • יוגב קנזי |  |
|  הרמת משקולות | דותן מישר • ברוך מסאמי |  |
|  טניס | תקווה אהרוני • כנרת וואלך • גיל נאור • אייל שרטוב |  |
|  טניס שולחן | שלמה אהרוני • זאב גליקמן • אליהו עטיה • שגיא צוקרמן |  |
| כדורת דשא |  יצחק בראנס •  תמי כרמלי • עקיבא פרבר |  |
|  כדורעף | נבחרת ישראל בכדורעף (גברים) (רונן אביבי, יאיר בן-דור, חגי זמיר, גיל חבה, חיים פיינטוך, נסים פרנקו, חן צור, אליעזר קלינה, צבי קרש) |  |
|  קליעה | יהורם בן-חיים • אברהם הדסי •  דורון שזירי • אליהו חברה |  |
|  רכיבה | אורי בשה • סיוון מור • איתי צוק • אייל שחר |  |
|  שחייה | שלום אייגר • חנוך בודין • רון בולוטין •  זיו בטר •  יזהר כהן • אוריאל מוזס • ערן שמש |  |
|  משלחת ישראל למשחקים הפאראלימפיים סידני (2000)  |
| --- | --- | --- |
|  אתלטיקה | נחמן וולף •  יוגב קנזי |  |
|  הרמת משקולות | חגית בריל |  |
|  טניס | גיל נאור • אייל שרטוב |  |
|  טניס שולחן |  זאב גליקמן |  |
|  כדורעף | נבחרת ישראל בכדורעף (גברים) (יאיר בן-דור, אבי בן-שמחון, דניאל גלעדי, גיל גרוס, עדי דויטש, חגי זמיר, גיל חבה, נסים פרנקו, חן צור, אליעזר קלינה, צבי קרש (קפטן)) |  |
|  סיף | אלישע עזרא |  |
|  קליעה | אברהם הדסי •  דורון שזירי • אליהו חברה |  |
|  רכיבה | איתי צוק |  |
|  שחייה | חנוך בודין • רון בולוטין • יזהר כהן •  קרן לייבוביץ' • אוריאל מוזס • יצחק ממיסטבאלוב • ערן שמש |  |
|  שיט | צוות סונאר (ארנון אפרתי, דרור כהן, גדי ספקטור) |  |
ז'אן דה מנשה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 בדצמבר 1902 אלכסנדריה, מצרים 
 פטירה:  24 בנובמבר 1973 (בגיל 70) בולון-ביאנקור, צרפת 
 שם לידה:  Jean Maurice Moïse André de Menasce 
 מדינה:  צרפת 
 מעסיק:  אקול פראטיק דה אוטז אטיד 
 
ז'אן דה מנשה (משמאל) עם האמנים האנגלים ונסה בל ודנקן גרנט והעיתונאי אריק סיפמן
ז'אן דה מנשה (בצרפתית: Jean de Menasce;‏ 1902 – 1973) היה מזרחן נודע ומומחה בעל שם ללימודים איראניים. שלט היטב ב-15 שפות, ועסק גם בתרגום, תאולוגיה, פילוסופיה ומשפטים. על אף מוצאו כיהודי-מצרי הוא המיר את דתו במהלך חייו והיה לנזיר דומיניקני. עם זאת שמר על קרבה גדולה למטרות יהודיות. היה פרופסור באוניברסיטת פריבור בשווייץ ובמכון היישומי ללימודים מתקדמים בפריז.
קורות חיים

ז'אן דה מנשה נולד באלכסנדריה ב-24 בדצמבר 1902, בן לברון פליקס דה מנשה, מנהיג קהילת יהודי אלכסנדריה. משפחת דה מנשה הייתה משפחה ספרדית עשירה שהשתייכה לאליטה הוותיקה של יהודי מצרים.
ז'אן למד בנעוריו בגימנסיה צרפתית בעיר מולדתו ולאחר מכן השלים תואר במשפטים מהמכללה הצרפתית בקהיר. בהמשך נסע ללימודי פילוסופיה, מזרחנות ושפות שמיות באוניברסיטת אוקספורד באנגליה. בעודו באנגליה התחבר לחוגים ספרותיים וחברתיים שכללו אישים כגון הסופר האנגלי גרהם גרין, הפילוסוף הידוע ברטראנד ראסל והמשורר ת"ס אליוט. דה מנשה תרגם לצרפתית כמה מיצירותיהם של ראסל ואליוט, כמו גם מהיצירות של המשורר האנגלי הקלאסי ג'ון דאן והמשורר היהודי-גרמני המומר מקס שלר. אישיות נוספת שדה מנשה שמר על קשר קרוב איתה היה הפילוסוף הצרפתי הקתולי ז'אק מאריטן (אנ'), שאשתו היהודיה המירה את דתה לקתוליות. רבים מחבריו הקרובים של דה מנשה בתקופה זאת היו מומרים חדשים לקתוליות, מה שלימים השפיע עליו להמיר את דתו גם כן בשנת 1926.
לאחר שהשלים את לימודיו באוקספורד נסע ללמוד באוניברסיטת הסורבון בפריז מזרחנות ופילוסופיה והשלים דוקטורט. הוא שלט היטב ב-15 שפות, כולל שורה של שפות אירופאיות, עברית, סורית ופרסית פהלוית.
בעודו סטודנט בפריז, עוד לפני שהמיר את דתו, דה מנשה גילה עניין רב בנושאים יהודים ופיתח אהדה גדולה לציונות. בהוראת חיים ויצמן, ידיד משפחת דה מנשה, הוא אף מונה למזכיר ההתאחדות הציונית בז'נבה. הוא המשיך להביע עניין בסוגיות יהודיות גם לאחר שהמיר את דתו. בשנה לאחר שהוטבל לקתוליות הוא שקד על כתיבת ספרו על תנועת החסידות היהודית (Quand Israel aime Dieu,‏ 1931), שהיה, לפי אדריאן הייסטינגס ”מחקר יוצא דופן ביופיו על הקדושה בחסידות היהודית. הספר היה, במובן מסוים, פרידתו לשלום מהדת של אבותיו..”. בשנת 1928 פרסם ספרון אוהד על הציונות בשם 'Situation du sionisme, שנותן הצדקות תאולוגיות נוצריות לתנועה הלאומית היהודית. בזמן מלחמת העולם השנייה הוא סייע לחברו היהודי אמיל בנבניסט להימלט לשווייץ.
עם זאת, דה-מנשה היה לקתולי אדוק. בתחילת שנות ה-30 הוא הצטרף למסדר דומיניקני בבלגיה, ובשנת 1935 הוסמך רשמית בתור כומר. הוא היה לפעיל בתנועת ההתחדשות הנאו-תומיסטית (על שם תומאס אקווינס) של הכנסייה הקתולית לאחר מלחמת העולם השנייה. כנציג קתולי דה מנשה פעל למען יחסים טובים יותר בין הכנסייה ליהודים. הוא היה אחד מ-9 הנציגים הקתולים בוועדה יהודית-נוצרית משותפת בשווייץ בשנת 1947 שנועדה, כתגובה לשואה, ללמוד את המניעים לאנטישמיות נוצרית ולהילחם בה.
דה מנשה היה פרופסור למזרחנות ושפות שמיות באוניברסיטת פריבור בשווייץ בין השנים 1936–1948 והעביר סמינרים במקביל גם באוניברסיטת הסורבון. בשנים 1949-1970 היה למנהל האקדמי של המכון היישומי ללימודים מתקדמים בפריז. הוא שימש כמרצה אורח באוניברסיטאות שונות, כולל באוניברסיטת הרווארד ופרינסטון בשנים 1954-1955.
לאורך חייו דה מנשה פרסם קורפוס גדול של ספרים, מאמרים ותרגומים על נושאים מגוונים, אך במיוחד נודע כמומחה בעל שם ללימודים איראניים - הזורואסטריות, החוק הסאסאני, אסכולת המועתזילה, מזדאיזם, בלשנות פרסית ועוד.
פרסומים נבחרים

ספרים
Quand Israël aime Dieu : Introduction au hassidisme, préface de Guy Monnot. Paris: Plon, 1931 ; Éditions du Cerf, 1992 ; Cerf, 2007.
Arabische Philosophie. Bern: Francke, 1948.
Réflexions sur Zurvan. A locust's leg, 1962.
Permanence et transformation de la mission, 1967 (his collected missiological essays, includes the rebuttal to Hendrik Kraemer).
La Porte sur le Jardin, textes recueillis et présentés par Robert Rochefort, introduction du cardinal Charles Journet. Paris: Cerf, 1975.
מאמרים
« Situation du sionisme », Chroniques, coll. « Roseau d'or » n° 5; Paris: Plon 1928, 53p.
Une Encyclopédie mazdiénne, le Dēnkart, in journal of Bibliothèque de l'École Pratique des Hautes Études, Sciences Religieuses, LXIX, Paris 1958 (essay collection).
"Les religions de l'Iran et l'ancien Testament" (Louvain, c.1958).
"Le temps, le démon et le doute, selon le Mazdéisme" at Musée Guimet, 8 March 1959.
"Feux et fondations pieuses dans le droit sassanide", Paris: Klincksieck 1964, 62p.
"Contemplative Life and Missions," IRM 56 (1967): 330-337.
תרגומים
From English: Bertrand Russell, Mysticisme et logique, suivi d'autres essais, traduits de l'anglais, par Jean de Menasce (Paris: Payot 1922).
From German: Max Scheler, L'homme du ressentiment [Paris: Gallimard 1958].
From Hebrew (collaboration): "Daniel" (Paris: Cerf 1954); included the La Bible de Jérusalem (Paris: Cerf 1956).
מפרסית פהלוית:
Mardan-Farrukh, Škand-Gumānīk Vičār. La solution décisive des doutes. Une apologétique Mazdéenne du IXe siècle (Fribourg en Suisse: Librairie de l'Université 1945).
Artupat i Emetan, Le Troisième Livre du Dēnkart (Paris: Klincksieck [1973] 1984), with Extraits en ligne.
לקריאה נוספת

Ph. Gignoux et Ahmad Tafazzoli, editors, Mémorial Jean de Menasce, Louvain: Impremerie orientaliste, 1974
R. Curiel, « En souvenir de Jean de Menasce (1902-1973) », Studia Iranica Chauvigny, 1978, vol. 7, n° 2
Éditions du Cerf, "Jean de Menasce (1902-1973) 20e siècle".
Ph. Gignoux et A. Tafazzoli, "J. P. de Menasce 1902-1973 Biographie" in Mémorial Jean de Menasce, Louvain, 1974, pp. vii-xv.
GoldenMap.com, "Jean de Menasce".
Adrian Hastings, "The Legacy of Pierre Jean de Menasce", IBMR 21 (October 1997).
G. Lazard, « Jean de Menasce (1902-1973) », Journal asiatique, 1974, vol. 262 n° 3-4
Anaël Levy, "Jean de Menasce: juif, sioniste, prétre. De la Renaissance juive au dialogue judéo-chrétien" (2010).
V. Python, "L'oeuvre du P. de Menasce OP (1902-1973) sur les missions et le mazdéisme," NZM 30 (1974): 161 - 172.
Jean-Michel Roessli (dir.), « Jean de Menasce, 1902-1973 », Fribourg (Suisse), Bibliothèque cantonale et universitaire, 1998
Marc R. Spindler, "Menasce, Pierre Jean de 1902-1973 Catholic (Dominican) Egypt" in Dictionary of African Christian Biography.
הערות שוליים

1 2  Adam Guerin. "Menasce Family." Encyclopedia of Jews in the Islamic World. Executive Editor Norman A. Stillman. Brill Online, 2014.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265378105171  PLWABN: 9810593918605606  BIBSYS: 90254618  BnF: cb119155490 (data)  CiNii: DA12175307  GND: 119068028  ICCU: FERV047089  ISNI: 0000 0000 8346 0109  LCCN: n82040139  NLG: 74427  NTA: 070766118  RERO: 02-A000112949  SNAC: w6295bfd  SUDOC: 027022692  VcBA: 495/232181  VIAF: 95152896   WorldCat (עם VIAF): 95152896
ז'ואן מרגריט

| --- | --- |

 לידה:  11 במאי 1938 Sanaüja, ספרד 
 פטירה:  16 בפברואר 2021 (בגיל 82) Sant Just Desvern, ספרד 
 מדינה:  ספרד 
 שפות היצירה:  קטלאנית, ספרדית 
 סוגה:  שירה 
 צאצאים:  Mónica Margarit Ribalta 
 פרסים והוקרה:  הפרס הלאומי לספרות (2008)  פרס מיגל דה סרוואנטס (2019)  Vicent Andrés Estellés Award (1981)  הפרס האיברי-אמריקאי לשירה על שם פבלו נרודה (2017)  Premio Nacional de Poesía (2008)  Jaume Fuster Award (2015) 
 www.joanmargarit.com
 
ז'ואן מרגריט אי קונסרנאו (בקטלאנית: Joan Margarit i Consarnau;‏ 11 במאי 1938 – 16 בפברואר 2021) היה משורר ואדריכל קטלאני.
קורות חייו ויצירתו

מרגריט, שנולד בכפר סַנָאוּזָ'ה ועבד כפרופסור לאדריכלות באוניברסיטת ברצלונה, פרסם בראשית דרכו הספרותית שירה בספרדית, ועבר לכתיבה בקטלאנית למן ראשית שנות השמונים. כתב הן בקטלאנית הן בספרדית ותרגם שירה קטלאנית לספרדית. בין ספריו: "צל האחר", "אי-הבנה ישנה", "ים חורפי" ו"גיל אדום".
בעברית ראו אור ספריו "להאזין מרחוק לקולות" "מעולם לא ראיתי עצמי יווני" ו"מבט במראה הפנימית", שניהם בתרגומו של שלמה אביוּ ובהוצאת קשב לשירה.
נפטר ב-16 בפברואר 2021.
הערות שוליים

↑  Matthew Roscoe, Award-Winning Spanish Poet Joan Margarit Has Died Aged 82, Euro Weekly News Spain, ‏16 בפברואר 2021 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308328905171  BIBSYS: 8072695  BNE: XX1720906  BnF: cb12704106z (data)  CANTIC: a10118640  GND: 131815482  ISNI: 0000 0000 7826 2861  LCCN: n80066846  NKC: mzk20211134485  NTA: 203631919  RERO: 02-A003561235  SUDOC: 067267181  VIAF: 50370245   WorldCat (עם VIAF): 50370245 
ערך זה הוא קצרמרבנושא משוררים ובנושא קטלאנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ז'אן דוד

| --- | --- |

צילום משנת 1978
 לידה:  16 בדצמבר 1908 בוקרשט, ממלכת רומניה
 פטירה:  26 במרץ 1993 (בגיל 84) תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 לאום:  ישראלי
 מקום לימודים:  אקדמיה ז'וליאן 
 תחום יצירה:  ציור, עיצוב
 
ציור קיר בקמפוס גבעת רם בירושלים
ז'אן דוד (ברומנית וצרפתית: Jean David;‏ 16 בדצמבר 1908 – 26 במרץ 1993) היה מעצב, צייר ומאייר ישראלי, יהודי יליד רומניה. עסק בציור, ברישום, בקולאז', בעיטורי קרמיקה וביצירת שטיחי קיר, בולים ועוד.