stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אושאצ'י (מחוז משנה)

מחוז משנה אושאצ'י (בבלארוסית: Ушацкі раён; ברוסית: Ушачский район) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה מנהליים של מחוז ויטבסק שבצפון בלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר אושאצ'י.
דמוגרפיה

בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) (אנ'), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה אושאצ'י 15,970 בני אדם. האוכלוסייה הצטמצמה וב-2016 נמנו במחוז המשנה 13,805 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה ב-2009: 94.83% בלארוסים, 3.99% רוסים ו-1.18% אחרים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (88.2%) ורוסית (10.46%).
אדריכלות פלדיאנית

| --- | --- |

וילה עם אכסדרת עמודים – מתוך ספרו של פלדיאו על הארכיטקטורה
 מידע כללי
 אזור גאוגרפי:  בריטניה, אמריקה הצפונית
 טווח תאריכים:  סוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18
 מבנים עיקריים:  הבית הלבן
אדריכלות פלדיאנית היא סגנון בנייה אשר מקורו בתכנוניו של האדריכל האיטלקי אנדראה פלדיו (1508 -1580). מקור ההשראה הישיר היה הווילות הפלדיאניות בוונטו – קבוצה של מבנים שנבנו על ידי פלדיו ותלמידיו באזור ונטו והעיר ויצ'נצה. המונח מציין בדרך כלל מבנים שנבנו בסגנונו של פלדיו ובהשראתו – בעיקר בסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18. אדריכלות פלדיאנית הייתה פופולרית מאוד באנגליה ובאמריקה הצפונית בראשית המאה ה-18.
סגנונו של פלדיו

פלדיו תכנן בניינים רבים בוונציה ובאזור ונטו הכוללים את וילה קפרה ווילה בדואר וכן את כנסיית איל רנדטורה שבוונציה. פלדיו תכנן את הבניינים בהתאם לעקרונות שהתווה האדריכל הרומאי ויטרוביוס וכן על פי ספריו של האדריכל בן המאה ה-15 לאונה בטיסטה אלברטי שהושפע מוויטרוביוס.
פלדיו התאים את הווילות שתכנן לסביבתם – כאשר בנה את הווילה על גבעה (לדוגמה: וילה קפרה) – הקפיד שכל חזיתות המבנה תהינה שוות באורכן, על מנת שהדיירים יוכלו לצפות בנוף מכל צדדי הגבעה. אכסדראות עמודים נבנו מכל צדי המבנה על מנת להגן על החדרים מפני חדירת אור שמש חזק.
פלדיו קיבל השראה לווילות שבנה מחזיתות המקדשים הרומאיים. חזיתות אלה הפכו בהמשך לאחד מסימני ההיכר של עבודתו. פלדיו שמר על פרופורציות בחדרים שבנה ועל יחס של 3:4 או 4:5 בחדרים השונים, וכן שמר על צורתם הריבועית של המבנים.
המבנים שבנה פלדיו שמשו הן כמקומות מנוחה בסופי שבוע של משפחות סוחרים, והן כחוות חקלאיות ולכן הקפיד פלדיו להפריד בין הבניין המרכזי לבין בנייני המשק החקלאי שנבנו במרחק מה מהבניין המקורי, והיו מחוברים אליו באמצעות מעברי עמודים מקורים.
החלון הפלדיאני

אחד התכנונים הייחודיים, שהפכו למעשה לסימן מזהה של פלדיו, היה החלון הפלדיאני. חלון זה מוזכר על ידי סבסטינו סרילו (1475–1554) בספרו, והיה למעשה הרחבה של מוטיב קשת הניצחון הרומאית ושימוש בה ליצירת חלונות. פלדיו השתמש במוטיב זה בחזית הפלצו דלה רג'ונה בויצ'נצה, וכן בכניסה של וילה גודי ווילה פורני סראטו.
תפוצת הסגנון הפלדיאני

בשנת 1570 פרסם פלדיו את ספרו ארבעת הספרים על אודות האדריכלות, שהשפיע רבות על אדריכלים בכל רחבי אירופה. במהלך המאה ה-17 הגיעו אדריכלים רבים לאיטליה ללמוד את סגנונו של פלדיו, ולאחר שחזרו לארצותיהם – אנגליה, אירלנד והמושבות בצפון אמריקה, הפך סגנון זה פופולרי ביותר.
אדריכלות פלדיאנית באנגליה

האדריכל איניגו ג'ונס היה האדריכל שהביא את הסגנון הפלדיאני לאנגליה. השפעתו הייתה כה רבה, שתלמידיו הפכו את הסגנון לפופולרי, אולם בעיקר התרבו "חזיתות הבתים הפלדיאניות" – והמתכננים לא שמרו על היחסים המתמטיים הקפדניים של הסגנון הפלדיאני המקורי. מספר בתי אחוזה גדולים נבנו בסגנון הפלדיאני בין השנים 1640–1680 ובהם בית וילטון, בית המלכה בגריניץ' ובית הסעודות בוייטהול (חלקו היחיד מארמונו של המלך צ'ארלס הראשון שהושלם).
בשל העובדה שהסגנון של איניגו ג'ונס היה מזוהה עם ארמונות בית המלוכה, הפך הסגנון מאוד לא פופולרי במהלך מלחמת האזרחים, ולאחר סיומה של מלחמת האזרחים הפך סגנון הבארוק לפופולרי באנגליה.
אדריכלות פלדיאנית באנגליה > התקופה הנאו פלדיאנית

סגנון הבארוק היה פופולרי באנגליה זמן קצר בלבד. ברבע הראשון של המאה ה-18 פורסמו באנגליה מספר ספרי אדריכלות המפארים ומרוממים את סגנון הבנייה הקלאסי.
1. ויטרוביוס בריטניקוס שפורסם על ידי קולין קמפבל בשנת 1715. 

2. ארבעת הספרים על אודות האדריכלות – פורסמו על ידי ג'אקומו ליאוני בשנת 1715.

3. ספרו של ליאונה בטיסטה אלברטי – די רה אאדיפיקטוריה, שפורסם על ידי ג'אקומו ליאוני בשנת 1726.

4. ספרי האדריכלות של איניגו ג'ונס, פורסמו על ידי ויליאם קנט בשנת 1727. (ספר נוסף של תוכניות איניגו ג'ונס פורסם בשנת 1744 על ידי האדריכל ג'ון וארדי.
הפופולרי מבין הספרים היה הוויטרוביוס בריטניקוס המתאר את התוכניות של בניינים בבריטניה שהושפעו מהסגנון הקלאסי ומסגנונו של פלדיו – רובם בתים בתכנונו של איניגו ג'ונס. ספרים אלה הביאו לתחייתה של האדריכלות הפלדיאנית באנגליה במהלך המאה ה-18.
בשל ספרו (הבריטניקוס) נבחר קולין קמפבל לתכנן את ביתו של הבנקאי הנרי הוראס – בית סטורהד – בית שהפך מקור השראה לבתי אחוזה רבים בבריטניה.
האריסטוקרטיה האנגלית ראתה את הבארוק כהשפעות אירופאיות לא רצויות, והעדיפה את הסגנון הפלדיאני. בסגנון זה נבנה בשנת 1729 בית צ'יזוויק, בהשראת וילה קפרה של פלדיו.
בשנת 1734 תכננו ויליאם קנט ולורד ברלינגטון את בית הוקהאם שבנורפוק. בית אחוזה זה נחשב לאחד הבניינים היפים בבריטניה שנבנו בסגנון פלדיאני. הבניין המרכזי נבנה בסגנון פלדיאני מדויק, אולם בנייני האגפים שהיו במקור בנייני חווה הוגבהו והורחבו, עד שקיבלו חשיבות זהה למבנה העיקרי, וזה בניגוד לסגנון הפלדיאני הנותן חשיבות רק לבניין המרכזי.
שינוי זה של הסגנון הפלדיאני הפך מקובל יותר ויותר, וניתן לראותו גם במנזר וובורן – שבו בנויים האגפים בגובה זהה למבנה העיקרי, בניגוד לפלדיו שהדגיש את המבנה המרכזי כמעין מקדש קלאסי. המנזר נבנה בשנת 1746 על פי הנחייתו של ג'ון ראסל, הדוכס הרביעי מבדפורד.
סגנון זה שונה מסגנונו של פלדיו גם בכך שהמקדש אינו מודגש, ואכסדרת העמודים מרומזת. לבנייני האגפים שגובהם וחשיבותם זהה לזו של המבנה המרכזי יש חלונות פלדיאנים על מנת לשמר על אחידות המבנה.
סגנון בנייה זה, המכונה "נאו פלדיאני" הפך נפוץ ביותר באנגליה בתקופה זו. בניגוד לתוכניתו של פלדיו – וילות כפריות קטנות שנועדו לבריחה מהעיר בסופי השבוע, הפכו האחוזות בסגנון זה לבתי אחוזה מפוארים וגדולים שמטרתם לפאר ולהאדיר את האריסטוקרטיה הבריטית.
בניינים אלה איבדו את היחסים המתמטיים של אגפי הבניין, ובמקום בניינים רבועים נבנו בניינים מלבניים בעלי חזיתות רחבות וארוכות שנועדו לתת הרגשה של עושר ועוצמה, ובפועל היה רוחבם של בניינים ארוכים אלה – רוחבו של חדר אחד.
אדריכלות פלדיאנית באירלנד

החל מאמצע המאה ה-18 הפך הסגנון הפלדיאני נפוץ ביותר באירלנד. אפילו בתים פשוטים נבנו בסגנון זה, שהיה שונה מהסגנון הפלדיאני שהיה נפוץ באנגליה. ההבדל בין הסגנונות נובע מהעובדה שאדריכלים רבים הגיעו לאירלנד לאחר שלמדו באיטליה, ולא מאנגליה, אולם בשל האקלים הקר יותר של אירלנד בוצעו מספר שינויים סגנוניים.
אחד האדריכלים הבולטים שפעלו על פי סגנון זה היה סר אדוארד לובט פירס (1699–1733), שהיה אחד התומכים הנלהבים של הסגנון, והשפיע על כל תלמידיו לתכנן בסגנון זה, ולהעדיף אותו על סגנון הבארוק שהיה נפוץ באותה עת בצרפת ובאיטליה. אחד המבנים העיקריים שפירס בנה בסגנון פלדיאני הם בנייני הפרלמנט האירי שבדבלין. כמו כן תכנן פירס בסגנון זה את חזיתו הדרומית של בית דרומקונדרה בשנת 1727 ואת ארמון קאשל בשנת 1731.
דוגמה נוספת לפלדיאניזם אירי היא בית קסלטאון שליד דבלין אשר נבנתה לפי כללים פלדיאניים מדוקדקים על ידי האדריכל האיטלקי אלסנדרו גלילי (1691 -1737). גלילי שמר אף על היחסים המתמטיים של המבנה על פי הסגנון הפלדיאני, והמבנה השפיע רבות על תכנונו של הבית הלבן.
דוגמאות נוספות לסגנון באירלנד הן בית פאוורסקורט במחוז ויקלו אשר קיים עד היום, רסבורו, בית החולים רוטונדה שבדבלין, וחצר פלורנס במחוז פרמאנאה שתוכננו על ידי ריכארד קסל. במהלך המאה ה-20 נהרסו בתי אחוזה רבים שנבנו בסגנון פלדיאני באירלנד, מתוך כוונה להשתמש בחלקיהם כחומרי בנייה. ניתן לראות עד היום את שרידיהם.
אדריכלות פלדיאנית באמריקה הצפונית

תומאס ג'פרסון (1743–1826) שהיה אדריכל חובב, התייחס לספרו של פלדיו – ארבעת הספרים על אודות האדריכלות כאל "התנ"ך" שלו. ג'פרסון הושפע רבות מרעיונותיו של פלדיו, ותכנן את אחוזתו – מונטיצ'לו וכן את בנייני אוניברסיטת וירג'יניה בהתאם לרעיונות המופיעים בספרו של פלדיו. ג'פרסון הבין את המשמעות הפוליטית והציבורית של בניית בנייני ממשל בסגנון קלאסי, תוך יצירת קו "השראה" מהסנאט הרומי לשלטון האמריקאי, ובהתאם תכנן בנייני ממשל רבים בסגנונו של פלדיו, בשל דמיונו לסגנון הבנייה הרומי. האדריכלות הפלדיאנית שהביא ג'פרסון היוותה פרק חשוב בתולדות האדריכלות בארצות הברית.
ניתן לראות בתוכניות לבניית מונטיצ'לו השפעה רבה מתוכניותיו של פלדיו לוילה קפרה.
בווירג'יניה, בקרוליינה הדרומית ובקרוליינה הצפונית נבנו בתי אחוזה רבים בסגנון פלדיאני ובהם אחוזת סטרטפורד, אחוזת דרייטון שבצ'סטרטון ועוד. סגנון בנייה זה הפך למכונה "סגנון קולוניאלי אמריקאי" בשל תפוצתו בקרב בעלי המעמד הגבוה במושבות.
הבית הלבן שבוושינגטון נבנה אף הוא בהשפעת הסגנון הפלדיאני האירי. ג'יימס הובן מתכננו של הבית הלבן למד אדריכלות בדבלין והושפע מבית לנסטר הבנוי בסגנון פלדיאני ומהתוכניות של ג'יימס וייאט לבניית טירת קול (נבנתה ב-1790).
דעיכת הפלדיאניזם

לקראת סוף המאה ה-18 באנגליה זכו האדריכלים רוברט אדם וסר ויליאם צ'מברס לפופולריות רבה, מקורות ההשראה שלהם התבססו יותר ויותר על אדריכלות יוון העתיקה, ופחות על השראתו של פלדיו, ועל כן הפך בהדרגה הסגנון לסגנון נאו קלאסי.
בצפון אמריקה, תוכניותיו של תומאס ג'פרסון המתבססות על תוכניותיו של פלדיו נשארו פופולריים עד תחילת המאה ה-19.
ביבליוגרפיה

רודולף ויטקובר, עקרונות הארכיטקטורה בעידן ההומניזם. תרגם: רון פוקס, בצירוף הקדמה ומילון מונחים. רסלינג 2010
ראו גם

הווילות הפלדיאניות בוונטו
סגנון פלדיאני "טהור": וילה גודי – שרטוט של פלדיו מתוך ארבעת הספרים על אודות האדריכלות.
החלון הפלדיאני – שרטוט מתוך ארבעת הספרים על אודות האדריכלות.
בית המלכה שבגריניץ' – על פי תכנונו של איניגו ג'ונס – נבנה ב-1616 והיה אחד הבתים האנגליים הראשונים הבנוי בסגנון פלדיאני.
בית סטורהד – החזית הדרומית – תוכניתו של קולין קמפבל. הבניין, שהושלם בשנת 1720 התבסס על תוכניתו של פלדיו לווילה אמו.
בית סטורהד, החזית המזרחית.
מנזר וובורן, תוכנן על ידי תלמידו של הלורד ברלינגטון – הנרי פליטקרופט בשנת 1746.
פלדיאניזם באירלנד: רוסבורו, אירלנד 1826. תוכנן על ידי האדריכל הגרמני ריכארד קסל בשנת 1750 לערך, בסגנון פלדיאני (אין מדובר בהשפעת הפלדיאניזם האנגלי, אלא בהשפעה מקורית של פלדיו).
הבית הלבן, תוכניתו של ג'יימס הובן, שלמד אדריכלות פלדיאנית באירלנד.
סגנון פלדיאני אמריקאי: הרוטונדה באוניברסיטת וירג'יניה, תכנונו של תומאס ג'פרסון בסגנון פלדיאני.
אוון לאבג'וי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 בפברואר 1943 (בן 81) לקסינגטון, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  אנתרופולוגיה
 מוסדות:  אוניברסיטת המדינה קנט (23 באפריל 2019) 
 
קלוד אוון לאבג'וי (באנגלית: Claude Owen Lovejoy; נולד ב-11 בפברואר 1943) הוא אנתרופולוג ואנטומאי אבולוציוני באוניברסיטת קנט סטייט באוהיו. הוא ידוע בעיקר בזכות עבודתו על תנועה אוסטרלופיתקינית ומקורות הדו-רגליות. "מקור האדם", שפרסם ב-Science בינואר 1981, מצוטט בין מאמריו הידועים ביותר. ה-C בשמו מייצג את קלוד, אבל הוא לא משתמש בשם זה וידוע בתור אוון.
נעוריו וחינוכו

לאבג'וי נולד בפאדוקה (Paducah), קנטקי. הוא השיג תואר ראשון בפסיכולוגיה (1965) ותואר שני באנתרופולוגיה ביולוגית, שניהם מאוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב (1967), ודוקטורט מאוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט באנתרופולוגיה פיזית (1970). אביו החזיק רשת קטנה של בתי מלון והמשפחה בילתה את הקיצים באגמים במישיגן, תוך שילוב בילוי עם עבודות בנייה לשם צדקה נוצרית.
קריירה

מאז 1968 מלמד לאבג'וי באוניברסיטת קנט סטייט באוהיו. בתקופה זו לאבג'וי פרסם יותר מ-100 מאמרים עבור כתבי עת כלליים וכתבי עת מקצועיים בהם Science, Nature, Bioessays ו-Scientific American.
לאבג'וי ידוע בעיקר בזכות עבודתו על שחזור לוסי – מאובן כמעט שלם של אב קדמון אנושי מסוג אוסטרלופיתקוס שהלך זקוף לפני יותר משלושה מיליון שנים. מחקרו כלל נושאים ביולוגיים אנושיים ממוטציות של אאוקריוטים ועד סגירות תפרים חוץ-גולגולתיים (אקטוקרניים). חלק גדול ממחקרו מתמקד בתנועה דו-רגלית ובאבולוציה שלה. רבים מפרסומיו כוללים מחקר מאפיינים של מערכת השלד ההומינידית או של אבותיה. הוא פרופסור לאנטומיה באוניברסיטה הרפואית של צפון-מזרח אוהיו (Northeast Ohio Medical University – NEOUCOM).
לאבג'וי הוא חלק מצוות שביצע 17 שנות ניתוח ביולוגי של ארדי (Ardipithecus ramidus) – מאובן הומינידים בן 4.4 מיליון שנה כמעט מלא שנמצא באתיופיה של ימינו. גיליון מיוחד של Science באוקטובר 2009 על מחקר זה הראה שהומינידים היו עתיקים כמעט מיליון שנה יותר ממה שסברו, וסיפק מידע חדש על התפתחות הגפיים והתנועה של האדם, בתי הגידול שכבשו ההומינידים המוקדמים וטבעו של האב הקדמון המשותף האחרון שלנו עם שימפנזים.
לאבג'וי היה פעיל בפלאו-דמוגרפיה ויצירת מודלים של שרידים אנושיים. הוא העלה תיאוריה שהליכה זקופה הייתה קשורה להזדווגות מונוגמית אצל הומינידים מוקדמים (Provisioning Model).
לאבג'וי פעיל בתקשורת המדע. באמצעות ייעוץ בהפקות טלוויזיה הוא הגיע לקהלים גדולים. לדוגמה, הוא עבד עם PBS בספיישל NOVA שלהם משנת 1997 על האבולוציה האנושית. בהתבסס על התחקיר פורץ הדרך של "ארדי", לאבג'וי עבד עם ערוץ דיסקברי על שני ספיישלים הקשורים למחקר של כמעט שני עשורים של הצוות שלו: "לגלות את ארדי" (Discovering Ardi,‏ 2009), ששודר לאחר פרסום הגיליון המיוחד של Science, ו"להבין את ארדי" (Understanding Ardi,‏ 2009).
לאבג'וי הוא גם פרופסור קליני לאנטומיה במכללה לרפואה של אוניברסיטאות צפון מזרח אוהיו וחבר במחלקה לכירורגיה אורתופדית באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב. הוא עמית מחקר במוזיאון קליבלנד לתולדות הטבע.
הוא היה יועץ טכני של משרד חוקרי המוות של מחוז קויאהוגה בקליבלנד, אוהיו, סייע בניתוח זירת פשע והעיד כעד מומחה במשפטים.
לאבג'וי ניגן בלהקת בלוגראס בשם "נערי קסם ההרים הסגולים" ("The Purple Mountain Majesty Boys", שם שלקוח מהשיר האמריקאי America the Beautiful).
מורשת ואותות

מכהן בוועדת המערכת של כתב העת האקדמי "מדע אנתרופולוגי" (Anthropological Science).
דורג כאחד המצוטטים ביותר על ידי המכון למידע מדעי בתחום מדעי החברה.
בשנת 2007 נבחר לאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
פרסומים

בין פרסומיו:
Lovejoy, C. Owen (1988), "Evolution of Human walking" (PDF), Scientific American, 259 (5): 82–89, Bibcode:1988SciAm.259e.118L, doi:10.1038/scientificamerican1188-118, PMID 3212438.
Latimer, B., & Lovejoy, C.O. (1989), "The Calcaneus of Australopithecus afarensis and its implications for the Evolution of Bipedality", American Journal of Physical Anthropology, 78 (3): 369–386, doi:10.1002/ajpa.1330780306, PMID 2929741.{{citation}}:  תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
הערות שוליים

1 2 3  Larry L Mai; Marcus Young Owl; M Patricia Kersting (2005), The Cambridge Dictionary of Human Biology and Evolution, Cambridge & New York: Cambridge University Press, p. 310, ISBN 978-0-521-66486-8
↑  Lovejoy, C. Owen (23 בינואר 1981), "The Origin of Man", Science, 211 (4480): 341–350, Bibcode:1981Sci...211..341L, doi:10.1126/science.211.4480.341, PMID 17748254 {{citation}}:  (עזרה)
1 2  Carol Biliczky (9 באוקטובר 2009), "Discovery Channel special features KSU professor", Akron Beacon Journal {{citation}}:  (עזרה)
↑  list of publications, Kent State University: Department of Anthropology, אורכב מ-המקור ב-2009-11-23, נבדק ב-2009-10-14
1 2 3 4  David Gardner (2007), "Owen C. Lovejoy", Anthropology Biography Web, Minnesota State University, Mankato, אורכב מ-המקור ב-2009-12-01, נבדק ב-2009-10-14
↑  "Special issue: Ardipithecus ramidus", Science, 326 (5949): 60–108, 2 באוקטובר 2009, doi:10.1126/science.326.5949.60-b {{citation}}:  (עזרה)
↑  Mai, L.L., Owl, M.Y., & Kersting, M.P. (2005), p. 441
1 2 3 4  Melissa Edler (4 ביוני 2007), "Dr. C. Owen Lovejoy Newly Elected to Membership in the National Academy of Sciences", eInside, Kent State University {{citation}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ORCID: 0000-0003-0053-4523
אדיבה גפן

| --- | --- |

 לידה:  6 ביוני 1946 (בת 78) חיפה, פלשתינה (א"י)
 מדינה:  ישראל 
 לאום:  ישראלית
 עיסוק:  סופרת ומחזאית
 שפות היצירה:  עברית, אנגלית
 תחום כתיבה:  ספרות מתח, ספרי עיון וספרות ילדים
 תקופת הפעילות:  מ-1996
 פרסים והוקרה:  יקיר העיר תל אביב-יפו (2021) 
 www.adivageffen.com
 
אדיבה גפן (נולדה ב-6 ביוני 1946) היא סופרת, מחזאית, עיתונאית ואשת חינוך ישראלית. אדיבה גפן היא סגנית יושב ראש אגודת הסופרים, ובשנת 2021 קיבלה תואר יקירת העיר תל אביב.
ביוגרפיה

אדיבה גפן נולדה בחיפה למשה ויונה קטרון. אביה, משה קטרון, נולד בפולין. עלה לארץ במסגרת עליית הנוער, גדל והתחנך ב"כפר ילדים" בגבעת המורה, עפולה. עם סיום לימודיו עבר לחיפה וסיים לימודי הנדסה. היה מנהל מחלקת הטלפונים באזור חיפה. אמה, יונה לבית צ'כנובר, עבדה בשנות השלושים במטבח הפועלים בחיפה. עם הקמת תזמורת הנוער של חיפה ביוזמת ראש העיר אבא חושי, הצטרפה אליה אדיבה כנגנית טוּבה, תחת ניצוחו וניהולו של יהודה עברון. סיימה את לימודיה בתיכון "אליאנס" ובסמינר א.ד גורדון בחיפה. בצה"ל שרתה כמורה חיילת במעלות ובגבעת טרומפלדור.
בשנת 1967 עברה לבאר שבע. שם, סיימה לימודי תואר ראשון בספרות ומקרא באוניברסיטת בן-גוריון. בהמשך סיימה תואר שני במנהל חינוך ב"לסלי קולג'", קיימברידג', ארצות הברית.
בראשית דרכה המקצועית עסקה בחינוך מיוחד. בשנת 1974 הוקם ביוזמתה בית הספר "דקלים", מסגרת עמלנית לליקויי למידה והתפתחות שהעניקה הכוונה מקצועית לנערים ומתבגרים.
ביוגרפיה > כעיתונאית

במהלך השנים שמשה עיתונאית בנושאי תרבות בעיתון "קול הנגב" של קבוצת "ידיעות אחרונות" ובירחון "את". כתבה בעיתון "אריאל" שבהוצאת משרד החוץ. שימשה בעלת טור במוסף "ליידי גלובס" ובעלת הטור האישי "העולם על פי סבתא", המתפרסם בעיתון "להיות הורים" ובאתר האינטרנט nrg.
ביוגרפיה > דוברות ויחסי ציבור

בשנים 1980–1985 שימשה דוברת ומנהלת יחסי הציבור של תיאטרון באר שבע. במסגרת תפקידה הקימה את החוג לנוער שוחר תיאטרון ואת אגודת ידידי התיאטרון. ב-1985 מונתה לראש מחלקת הדוברות, יחסי הציבור והפרסום של תיאטרון הבימה, כיהנה בתפקיד זה במשך עשור והפיקה את אירועי חגיגות השבעים לתיאטרון. במקביל, כיהנה כדוברת עמותת "אל-סם".
בשנת 1995 הקימה וניהלה משרד יחסי ציבור עצמאי שהעניק שירותי פרסום ודוברות למוסדות ואירועי תרבות מרכזיים, בהם התזמורת הקאמרית, פסטיבל עכו, תחרות ליאונרד ברנשטיין, "פסטיבל ג'אז בים האדום", פסטיבל הסרטים בירושלים.
ביוגרפיה > כסופרת ומחזאית

בשנת 1996 כתבה גפן את ספרה הראשון, "רצח בקריאה ראשונה" בהוצאת זמורה ביתן, המתרחש בתיאטרון באר שבע, שזכה לאהדת קהל הקוראים והמבקרים. נכון ל-2019 כתבה למעלה כ-20 ספרים. סיפורים פרי עטה התפרסמו באנתולוגיות שונות שיצאו לאור בישראל ומחוצה לה. משנת 1998 מרצה ומלמדת במוסדות שונים ברחבי הארץ.
ב-2007, הוצג המחזה הראשון שכתבה, "אתרוגים", במסגרת פרויקט "פותחים מסך" למחזאות מקורית בתיאטרון בית ליסין בבימויה של יוליה פבזנר. מחזה נוסף שכתבה, "חלום קוסטה ריקה" עובד למחזמר והועלה בשנת 2014 במסגרת "חג המחזמר בת-ים".
ביוגרפיה > תפקידים ציבוריים

בין השנים 2010–2018 הייתה יו"ר תיאטרון הידית פרדס חנה.
מאז שנת 2015 משמשת כיושב ראש פעילה של מכון גנזים - ארכיון אגודת הסופרים בבית אריאלה תל אביב, חברת הוועד המנהל של תיאטרון הבימה, תיאטרון דימונה וחברת ועדת הביקורת של אנסמבל עיתים. משנת 2014 חברת הוועד המנהל של אנסמבל המוזיקה "סיסטם עאלי", בת ים.
אדיבה גפן היא סגנית יושב ראש אגודת הסופרים, ובשנת 2021 קיבלה תואר יקירת העיר תל אביב.
הייתה ממקימי פרס התיאטרון וניהלה את האקדמיה של הפרס במשך חמש עשרה שנה.
חיים אישיים

גפן נשואה בשנית לאהרון מידן ואם לשלושה בנים. מתגוררת בתל אביב.
ספריה

רצח בקריאה ראשונה (זמורה-ביתן, 1996)
עוקף שיקגו (זמורה-ביתן, 1997)
עד שהמוות ירקוד בינינו (זמורה-ביתן, 1998)
היום שבו מתה האהבה: סיפורי גירושים (זמורה-ביתן, 1999)
נשים שקופות (זמורה-ביתן, 2000)
פיקדילי דרום (זמורה, 2002)
אהבה בסיבוב שני (זמורה, 2003)
פנמה ג'ק (אריה ניר, 2004)
העולם על פי אימא (אריה ניר, 2005)
טרזן, ג'יין ומדיח הכלים (אריה ניר, 2005)
אבק יהלומים (כנרת זמורה, 2007)
תחנה סופית ערד (כנרת זמורה, 2009)
צל של מלאך (כנרת זמורה, 2010)
נעדרת (כנרת זמורה, 2012)
הנערה שלא הייתה (כנרת זמורה, 2014)
הבחורים של קלרה (כנרת זמורה, 2017)
הצגה יומית (כנרת זמורה, 2019)
יש מקום (כנרת זמורה, 2023)
ספריה > ספרים באנגלית

The Girl Behind the Secrets ‏(EBookPro, 2017)
Surviving the Forest ‏(EBookPro, 2019)
My Daughter’s Keeper ‏(EBookPro, 2022)
ספריה > ספרי ילדים

הסיפור המופלא של הזברה גאולה (זמורה-ביתן, 2012)
הילדה שרצתה להיות נסיכה (זמורה-ביתן, 2012)
הבית של הזברה גאולה (זמורה-ביתן), 2015)
מחזות

| הצגה | במאי | תיאטרון | בכורה |
| --- | --- | --- | --- |
| אתרוגים | יוליה פבזנר | תיאטרון בית ליסין | 6 בספטמבר 2007 |
| אליס Lost & Found (עם קלאודיה דה לה סטה) | קלאודיה דה לה סטה | תיאטרון סמינר הקיבוצים | 1 בינואר 2011 |
| חלום קוסטה ריקה | הדר גלרון | תיאטרון בית ליסין | 2 באוגוסט 2012 |
| יורשים חסרי בושה | הדר גלרון | הפקה עצמאית | 25 במרץ 2016 |
| אצו רצו השירים - מרים ילן שטקליס | ניצה שאול | בית האופרה הישראלית | 2017 |
הערות שוליים

↑  יקירי העיר תל אביב 2021
↑   זיוה שמיר, נוחם ורחמים בירוחם, באתר הארץ, 14 ביוני 2023
↑  על פי כתבי לואיס קרול
↑  עובד למחזמר במסגרת חג המחזמר בת ים והוצג ב-24 בדצמבר 2014, עם שירים מאת דניאל אפרת, מוזיקה מאת עידו אופק ובבימויה של הדר גלרון.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296117105171  PLWABN: 9812079584905606  BnF: cb17921888s (data)  GND: 1089703554  ISNI: 0000 0000 7995 5053  LCCN: n96090414  SUDOC: 09884010X  VIAF: 50958904   WorldCat (עם VIAF): 50958904
אוסקר זריצקי

| --- | --- |

 לידה:  24 באפריל 1899 קוברין, בלארוס 
 פטירה:  4 ביולי 1986 (בגיל 87) ברוקליין, ארצות הברית 
 שם לידה:  Ошер Зарицкий 
 ענף מדעי:  גאומטריה אלגברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות מאונט אובורן 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קייב (1920)  ספיינצה – אוניברסיטת רומא (1924) 
 מנחה לדוקטורט:  גווידו קסטלנואובו 
 מוסדות:  אוניברסיטת הרווארד (1947–1969)  אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין (1946–1947)  אוניברסיטת ג'ונס הופקינס (1927–1945)  אוניברסיטת סאו פאולו (1945–1946) 
 תלמידי דוקטורט:  דייוויד ממפורד, Thomas Bulkley Knapp, William Thompson Fishback, Irwin Fischer, Pierre Samuel, Daniel Gorenstein, Shreeram Shankar Abhyankar, Steven Kleiman, Maxwell Rosenlicht, Harry Townsend Muhly, Joseph Lipman, רובין הארטשורן, מייקל ארטין, Iacopo Barsotti, הייסוקה הירונקה, Peter L. Falb, Irvin Cohen, אברהם סיידנברג 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1939)  פרס וולף למתמטיקה (1981)  פרס קול באלגברה (1944)  המדליה הלאומית למדעים (1965)  פרס לאורי פ. סטיל (1981) 
 
אוסקר זריצקי (באנגלית: Oscar Zariski,‏ 24 באפריל 1899 – 4 ביולי 1986) היה מתמטיקאי יהודי אמריקאי, פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס ובאוניברסיטת הארווארד. נשיא האגודה האמריקאית למתמטיקה (1969–1970). "יוצר הגישה המודרנית לגאומטריה אלגברית, באמצעות מיזוגה עם אלגברה קומוטטיבית.". זכה לפרסים רבים בגין יצירתו המתמטית ובראשם המדליה האמריקאית הלאומית למדעים לשנת 1965 ופרס וולף לשנת 1981.
קורות חיים

אוסקר זריצקי, או בשמו המקורי אשר זריצקי נולד ב-1899 בקוברין, אז באימפריה הרוסית וכיום בבלארוס, אחד משמונה ילדיהם של בצלאל וחנה (לבית טננבאום). אחד הילדים נפטר בצעירותו וגם האב נפטר כשזריצקי היה בן שנתיים. האב שתה משהו שנועד למנוע את גיוסו הכפוי לצבא האימפריה הרוסית והרעל שרף את קיבתו למוות. האם חנה נותרה לפרנס שבעה ילדים לבדה ועשתה כן בהצלחה לא מעטה, באמצעות חנות שהפעילה. היא נישאה בשנית לאחר מכן.
בלחצם של קרבות מלחמת העולם הראשונה בבלארוס (הקוזקים בצבא הצאר נהגו לרצוח את היהודים בכל יישוב ממנו עמדו לסגת) ברחה המשפחה, תחילה להומל שבדרום מזרח בלארוס ואחר כך לאוקראינה, שם התיישבה בצ'רניהיב שמצפון לקייב. זריצקי, תלמיד בית ספר תיכון באותה עת המשיך בלימודיו בכל תקופת המלחמה.
משהסתיימה מלחמת העולם הראשונה וזריצקי סיים את לימודיו התיכוניים הוא עבר לקייב. הוא למד שנה אחת באוניברסיטת קייב פילוסופיה ומתמטיקה ואף נפצע ברחובות קייב מכדור ברגלו, בקרבות שהתנהלו שם במלחמת האזרחים ברוסיה. למחייתו באותה תקופה הוא עבד ככתב בעיתון קומוניסטי מקומי.
בינתיים, בתום מלחמת העולם הראשונה עברה קוברין עיר מולדתם של בני זריצקי לידי פולין. ב-1920 המשפחה חצתה את הגבול תוך סיכון חיים ממשי וחזרה לקוברין. זריצקי הצעיר נשאר בקייב.
במאי 1920, כשכבש הצבא הפולני את קייב במלחמה הפולנית-סובייטית, זריצקי, בהיותו אידיאליסט סוציאליסטי הצטרף לצבא האדום. הוא היה שותף לניצחונות רוסיה על פולין בהמשכה של אותה מלחמה והגיע עם הבולשביקים לקוברין באמצע 1920. כשהתהפך שוב גלגל המלחמה והסובייטים נסוגו בעקבות הניצחונות הפולניים החל מאוגוסט 1920, זריצקי נשאר בקוברין עם משפחתו.
באיטליה

בראשית 1921 זריצקי עבר לאיטליה ושם המשיך ללמוד מתמטיקה. הוא נרשם תחילה לאוניברסיטת פיזה, אבל כעבור שישה חודשים, כשראה שהרמה של המחלקה למתמטיקה שם נמוכה מדי עבורו, עבר לספיאנצה - אוניברסיטת רומא. הוא קיבל שם את הדוקטורט במתמטיקה ב-1924 בהנחייתו של גואידו קסטלנואובו(אנ'), מתמטיקאי יהודי איטלקי ידוע.
עם סיום הלימודים נסע עם חברתו יולי קגלי, סטודנטית לספרות, אותה הכיר ברומא, חזרה לקוברין, פולין, כדי להתחתן בחיק המשפחה ואז חזרו לאיטליה. בנם רפאל נולד כעבור שנה.
יולי אשתו של זריצקי מצאה משרת הוראה, אך זריצקי נכשל בכך. השלטון הפשיסטי של מוסוליני באיטליה החל כבר ב-1922, אבל לחץ כלשהו כנגד היהודים התחיל רק כעבור שנים אחדות, לכן, לא ברור אם הכישלון הזה במציאת עבודה נבע מיהדותו של זריצקי, או דעותיו השמאלניות, או מסיבות אחרות. מכל מקום, עובדה זו גרמה לכך שבעזרתו של המנחה שלו לדוקטורט קסטלנואובו הוא יצר קשר עם סולומון ליפשיץ, המתמטיקאי היהודי שרכש לעצמו מעמד באוניברסיטת פרינסטון. ליפשיץ היה כנראה זה שסייע לו לקבל ב-1926 מלגה מ"קרן רוקפלר" והוא גם היה זה שמצא לו עבודת הוראה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס במרילנד. ב-1927 היגר זריצקי הצעיר לארצות הברית וכעבור שנה הביא לשם גם את אשתו ובנו.