stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מגארה (להקה)
קריירה

ב-1 ביולי 2015, הלהקה הוציאה את המיני-אלבום הראשון שלה, Muérase quien pueda.
ב-23 במאי 2016, הלהקה הוציאה את אלבום האולפן הראשון שלה, Siete. אלבום האולפן השני שלה, Aquí todos estamos locos יצא ב-15 בינואר 2018.
במרץ 2021 הוציאה הלאה שני מיני אלבומים: ב-1 במרץ הוציאה את Truco o trato (Capítulo I) וב-29 במרץ את Pink Side. המיני-אלבום הרביעי שלה, Truco o trato (Capítulo II), יצא ב-13 במאי 2022.
ב-28 באוקטובר 2022, הלהקה הוציאה את אלבום האולפן השלישי שלה, Truco o trato.
ב-2023, הלהקה השתתפה בקדם האירוויזיון של ספרד לאירוויזיון 2023, Benidorm Fest 2023 עם השיר "Arcadia". ב-31 בינואר, הלהקה הופיעה בחצי הגמר הראשון של הקדם, בו הגיעה למקום הרביעי עם 111 נקודות. ב-4 בפברואר, הלהקה הופיעה בגמר של הקדם, בו הגיעה למקום הרביעי עם 106 נקודות.
ב-2024, הלהקה השתתפה בקדם האירוויזיון של סן מרינו לאירוויזיון 2024, Una voce per San Marino 2024, לאחר שהשיר לא היה בין 16 השירים שנבחרו ל-Benidorm Fest 2024 על ידי תאגיד השידור הספרדי RTVE.‏ ב-20 בפברואר, הלהקה הופיעה בחצי הגמר השני של הקדם, שבו לא העפילה ישירות לגמר, אלא העפילה לשלב הזדמנות שנייה, שהתקיים ב-23 בפברואר, ובו נודע כי הלהקה העפילה לגמר. ב-24 בפברואר, הלהקה הגיעה למקום הראשון, ולאחר מכן ייצגה את סן מרינו באירוויזיון 2024. ב-9 במאי עלתה להקת מגארה על בימת חצי הגמר השני של האירוויזיון וביצעה את שירה "11:11". היא נכשלה בניסיונה להעפיל לגמר שהתקיים ב-11 במאי.
הערות שוליים

↑  Casanova, Verónica (2023-02-04). "Primera semifinal del Benidorm Fest 2023: Agoney arrasa y Megara da la sorpresa". RTVE.es (בספרדית). ארכיון מ-2023-12-21. נבדק ב-2024-02-25.
↑  Casanova, Verónica (2023-02-05). "Blanca Paloma, directa a Eurovisión: resumen de la final de Benidorm Fest". RTVE.es (בספרדית). ארכיון מ-2023-08-07. נבדק ב-2024-02-25.
↑  Adell, Daniel (2024-02-15). "Megara publica 11:11, la canción que presentaron al Benidorm Fest y con la que compiten en Una Voce Per San Marino". eurovision-spain.com (בספרדית). ארכיון מ-2024-02-25. נבדק ב-2024-02-25.
↑  Youyou (2024-02-23). "San Marino: Megara among 8 "emergent acts" to Una Voce per San Marino final". wiwibloggs (באנגלית אמריקאית). ארכיון מ-2024-04-12. נבדק ב-2024-02-25.
↑  "'11:11' won - Megara will represent San Marino in Malmö". eurovision.tv (באנגלית). 2024-02-25. ארכיון מ-2024-02-25. נבדק ב-2024-02-25.
↑  "Una voce per San Marino, Bertè arriva seconda. All'Eurovision gli spagnoli Megara". La Gazzetta dello Sport (באיטלקית). 2024-02-25. ארכיון מ-2024-02-25. נבדק ב-2024-02-25.
↑  Eurovision 2024 Semi-final 2 Results, eurovisionworld
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: b25bf0cf-ee0e-45b5-8b54-27e1064401a7
ליבושה

פסל המנציח את פז'מיסל וליבושה בוישהראד בפראג
פסל של ליבושה בחזית בית ברחוב קרלובה בפראג
ליבושה (צ'כית: Libuše, או בגרסאות אחרות: Libussa או  Lubossa) המייסדת של שושלת פז'מיסל של מלכי בוהמיה (צ'כיה), ושל העם הצ'כי כולו, לפי אגדת העם הצ'כית.
לפי "כרוניקה בואמורום", אשר הועלתה על כתב במאה ה-12 על ידי הכומר וההיסטוריון קוסמס מפראג, ליבושה הייתה הצעירה והחכמה משלוש בנותיו של הנסיך קרוק, וחיה ככל הנראה במאה ה-8. לאחר מותו של קרוק (ניתן להשוואה עם קרקוס הפולני, מייסד העיר קרקוב), מתמנה ליבושה למנהיגת השבט (שופטת). על אף חוכמתה ושלטונה השקול, מביעים הגברים בשבט את חוסר שביעות רצונם מכך שהמנהיגה שלהם היא אישה, ודורשים למנות מנהיג. בעקבות כך ליבושה מכנסת מועצת חכמים, ומכריזה שתינשא לגבר שאליו יביא אותה הסוס שלה. כך אכן קורה, וליבושה נישאת לפז'מיסל, אשר היה עובד אדמה. כמו כן, ליבושה מנבאת את הקמת העיר פראג. מנישואיה לפז'מיסל, נולדו לליבושה שלושה בנים - נזמיסל, רדוביל ולודומיר. כך נוסדה שושלת פז'מיסל, השושלת הראשונה של מלכי צ'כיה.
לפי אותה אגדה, ליבושה ייסדה את מבצר ליבושין באזור העיר קלדנו בצ'כיה. על פי גרסה אחרת, מיקומו המבצר מיוחס לאזור וישהראד בפראג.
האגדה על ליבושה מסמלת את המעבר ההדרגתי של הצ'כים ממטריארכיה לשיטה הפטריארכלית, אם כי לא באופן סופי, מכיוון שלפי האגדה, לאחר מותה של ליבושה מתרחשת מרידה של קבוצת נשים גדולה בשלטון הגברי, והן מייסדות מבצר אשר נכבש רק מספר שנים רב לאחר מכן.
ליבושה הונצחה בטרגדיה של הסופר פרנץ גרילפרצר, באופרה ליבושה של המלחין הצ'כי הנודע בדז'יך סמטנה ובנובלה של מילוש אורבן.  
כמו כן, נקרא על שמה האסטרואיד 264-ליבוסה (אנ'), אשר התגלה בשנת 1886.
הערות שוליים

↑  Schmadel, Lutz D. (2007). Dictionary of Minor Planet Names –  (264) Libussa. Springer Berlin Heidelberg. p. 38. doi:10.1007/978-3-540-29925-7_265. ISBN 978-3-540-00238-3. נבדק ב-18 באוגוסט 2018. {{cite book}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007572684205171  GND: 102889046X  NKC: jo2016908834  VIAF: 279982550   WorldCat (עם VIAF): 279982550
ליזל גולדארבייטר

| --- | --- |

 לידה:  23 במרץ 1909 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  14 בדצמבר 1997 (בגיל 88) בודפשט, הונגריה 
 שם לידה:  Elisabet Ernestine Goldarbeiter 
 מדינה:  אוסטריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 השקפה דתית:  Protestant Church of the Augsburg Confession in Austria 
 
ליזל גולדארבייטר (בגרמנית: Lisl Goldarbeiter;‏ 23 במרץ 1909 - 14 בדצמבר 1997) הייתה דוגמנית אוסטרית ממוצא יהודי, מיס אוסטריה הראשונה, זוכת "תחרות היופי הבינלאומית" (שכונתה "מיס תבל") לשנת 1929.
ביוגרפיה

גולדארבייטר נולדה בווינה לאם נוצרייה שהתגיירה ולאב יהודי.
בשנת 1929 זכתה בתחרות מיס אוסטריה הראשונה שנערכה.
בפברואר אותה שנה השתתפה בתחרות מיס אירופה.
ביוני אותה שנה היא התחרתה גם ב"תחרות היופי הבינלאומית" שכונתה "מיס תבל", וזכתה מקום הראשון.
בעקבות זכייתה בתחרות היא סוקרה רבות בתקשורת, ובגלל היותה יהודייה זכתה לתשומת לב עקב התגברות האנטישמיות באירופה ובארצות הברית באותה תקופה.
ב-2006 הופק סרט תיעודי אודותיה, "מיס תבל 1929-ליזל גולדארבייטר: מלכה בווינה".
ב-1949 נישאה ליוצר הסרטים מרסל טנצר.
הערות שוליים

↑  מקרוב ומרחוק, הארץ, 26 ביוני 1929
↑  Miss Universe 1929 - Lisl Goldarbeiter. A Queen in Wien, Transilvania International Film Festival
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 131924605  ISNI: 0000 0000 1888 6007  VIAF: 35602131   WorldCat (עם VIAF): 35602131
מאיה לובינסקי

| --- | --- |
 לידה:  רמת גן
 סוגה מועדפת:  דרמה
 עיסוק:  כתיבה
 פרופיל ב-IMDb
 
מאיה לובינסקי היא שחקנית בריטית.
ביוגרפיה

מאיה לובינסקי נולדה בישראל והעבירה את שנות ילדותה בשליחויות של הוריה בחו״ל. לבסוף השתקעה בלונדון, שם למדה לתואר ראשון במשחק בבית הספר לאמנות ArtsEd.
ב-2014 שיחקה בסדרה "משפחה טובה" מאת איתן פוקס ובבימויו של אלון זינגמן ששודרה בערוץ 1. לובינסקי גילמה את ג'ו סמית, אשת עסקים יפה ומסתורית המגיעה לישראל לרכוש חברת סטארט אפ ישראלית.
לובינסקי כיכבה במספר הפקות של חברת התיאטרון הבריטית פאנצ'דרנק. באנגליה כיכבה בהצגה שוברת הקופות "מסכת המוות האדום" כמדלן, דמות הלקוחה מסיפורו של אדגר אלן פו "נפילת בית אשר". בניו יורק השתתפה בהפקה "סליפ נו מור", המבוססת על יצירתו של שייקספיר "מקבת".
לובינסקי מתגוררת כיום בברוקלין, כותבת ומשחקת.
ליבורנו (נפה)

נפת ליבורנו (באיטלקית: Provincia di Livorno) היא נפה במחוז טוסקנה שבאיטליה. היא משתרעת על שטח של 1,218 קמ"ר, ובשנת 2001 התגוררו בה 326,439 נפש. בירתה של הנפה בעיר ליבורנו.
הנפה גובלת בנפת פיזה במחוז טוסקנה בצפון ובמזרח, בנפת גרוסטו במחוז טוסקנה בדרום ובים הטירני במערב.
ראו גם

יהדות ליבורנו
כלאם

כַּלאם (בערבית: کلام) הוא תחום מחשבה תאולוגי באסלאם אשר מבקש, בעזרת דרכים פילוסופיות-שכליות, להצדיק את אמונת הדת ומצוות האסלאם ולשלול דעות מנוגדות לה. בבסיס הרעיון קיימת הנחה מקדמית כי האמונה הדתית כהתגלות אלוהית היא-היא האמיתית.
משמעותה של המילה "כלאם" בערבית כיום היא "דיבור", "שיחה", "מחלוקת". מינוח זה מתייחס הן לתוכנו של מדע הכלאם כעוסק ב"דבר האל" והן בשיטתו על ידי המחקר השכלי. הסוגיות המרכזיות בהן דן הכלאם עוסקות בדמותו של אלוהים (מופשטת ולא ניתנת להבנה - או אנושית יותר), אחריות האדם על מעשיו, תכונותיו של האל ולגיטימיות שלטונם של מנהיגים חוטאים.
אלו העוסקים במדע הכלאם נקראים "מֻתַכַּלִמוּן" (מילולית: המדברים).
התפתחות הכלאם

עם התפשטות האסלאם על ידי כיבושים נרחבים באגן הים התיכון ובפרט במצרים, עיראק ופרס, שהיו מרכזי התרבות באותה עת, נחשפו המוסלמים למגוון עשיר של תרבויות. מתוך חשיפה זו נאלצו חכמי הדת המוסלמים להתגונן בפני טענות שונות מאמונתם, הן טענות דתיות של היהדות, הנצרות וזורואסטריות, והן טענות פילוסופיות. אחת מן התוצאות של מפגש זה בין התרבויות הייתה התפתחות "מדע הכלאם". הכלאם אימץ לחיקו את השיטה הפילוסופית השכלית, אך ביקש בעזרתה להצדיק את אמונתו הדתית ולבטל דעות ואמונות המנוגדות לו.
מעבר להתמודדות עם טענות מדתות שונות, סיבה נוספת להתפתחות הכלאם היא ריבוי המחלוקות בתוך האסלאם. מחלוקות אלה פרצו לאחר מותו של מוחמד, ובייחוד לאחר רצח הח'ליף השלישי, עות'מאן בן עפאן, רצח שסימל את קץ השלטון המסורתי דמוי תקופת מוחמד. חילוקי הדעות הביאו ליצירת פלגים שונים אשר נחלקו בפירוש הקוראן ובמשפט האסלאמי (שריעה). פלג הח'וארג' שפרש מהשיעה הפך לאנטי-ממסדי, ובדרישותיו המוסריות הגבוהות לאי-ביצוע חטאים ופקפוק בלגיטימיות השלטון, גרמו אנשיו לעיסוק גובר בשאלות התאולוגיות. באותה עת בה נזדקקו מרבית המוסלמים להוכחה בדבר ההיגיון שבאמונתם, הפך מדע הכלאם למקובל יותר. עם זאת נראה כי פריחתו החלה רק בתקופת שלטון הח'ליף הארון א-רשיד (786–809).
מתוך חילוקי דעות אלו נאלצו חכמי הפיקה ליישב כתובים שונים בקוראן. הם עשו זאת בעזרת עקרון הקיאס (אנ') (היקש), עיקרון המשווה בין הכתובים, מוצא את המשותף ביניהם וכך שופך אור מן המקרה האחד על משנהו. החדשנות בעיקרון זה הייתה הרכיב השכלי שאומץ מן הפילוסופיה והוטמע בפרשנות תאולוגית.
התפתחות הכלאם > התנגדות לכלאם

בימיו הראשונים של האסלאם, אנשים שעסקו בוויכוחים תאולוגיים היו צפויים לגינוי על כך. בראיית השמרנים (שכינו את עצמם "אהל אל-חדית'"), המוסלמים בתקופת הנביא ומספר דורות אחריו לא הניחו לעצמם להתעסק בסוגיות לא חשובות ובנושאים "אסורים". תומכי הכלאם, לעומת זאת, כינו את הכלאם "מדע התווחיד" (מונותאיזם) או "מדע העקרונות הבסיסיים" (אֻצוּל). הביקורת פחתה עם השנים, אולם לכלאם נותרו מתנגדים בולטים, ביניהם מייסד המד'הב (האסכולה) החַנבלי אחמד אבן חַנבל, שתומכי האסכולה שלו התנגדו למדע הכלאם. מתנגדים בולטים נוספים היו אבן תיימיה וג'לאל א-דין א-סיוטי, ממחברי תפסיר אל-ג'לאלין.
התגבשות אסכולות הכלאם

בניגוד לאסכולות משפטיות באסלאם, מדע הכלאם דומה יותר לפילוסופיה, ועל כן החלוקה בין אסכולות הכלאם השונות אינה כה ברורה. האיחוד בין המֻתַכַּלִמוּן השונים באסכולות השונות נבע מהסכמה במספר סוגיות מרכזיות; עם זאת, לעיתים נקטו מֻתַכַּלִמוּן בשאלות מסוימות עמדה מנוגדת לאסכולה עמה נמנו.
בין היתר בשל גישת פלג הח'וארג' שצץ באותה העת, שטענה כי מוסלמי אינו יכול להיחשב למוסלמי מרגע שחטא, נסובו הוויכוחים הראשונים סביב שאלת בחירתו החופשית של האדם (اختيار, אִח'תיאר). על פי אסכולת הקדריה (قدرة, קֻדְרה - גורל), שמאוחר יותר נקלטו אלמנטים ממנה במֻעתזילה, יש בידי האדם כוח להחליט כיצד לנהוג, ואם אדם חטא הוא עשה זאת מתוך כוונה ורצון חופשי ועל כן הוא כופר. בראיית הקדריה, אלוהים לא היה מצפה מבני האדם לנהוג כשורה, אם לא היה מעניק להם את היכולת לבחור את פעולותיהם. לעומתם סברו תומכי הג'בריה (שזוהתה בכתבים אחרים כמתנגדי הח'וארג' המורג'יאה), כי בידי אלוהים כוח הכפייה (جبر, ג'בר) שבו הוא יכול לקבוע את מעשיהם של בני האדם, ועל כן הם אינם אחראים למעשיהם. בעקבות ויכוח זה, החלו המֻתַכַּלִמוּן לדון בשאלת הצדק האלוהי, ומטרותיו של האל. התעמקות הצדדים במחלוקת בסוגיות אלו גרמה למֻתַכַּלִמוּן לדון בשאלות פילוסופיות בסיסיות יותר, כגון שאלת מקריות הקיום. דיונים אלו השפיעו רבות על התפתחות הפילוסופיה האסלאמית.
ויכוח נוסף, שנבע מהעימותים על הנהגת המוסלמים ומשאלת ביצוע החטאים, עסק בלגיטימיות של השליט. בעוד שהשיעים טענו כי מנהיג הקהילה נולד עם יכולות הנהגה (אותה ירש מהנביא מוחמד), ורק הוא יכול להיות מנהיגה, טענו תומכי הח'וארג' כי כל מוסלמי אדוק, גם אם הוא עבד, יכול להיות ח'ליף. הח'ליפים האומיים, לעומת זאת, שביצעו חטאים, אינם ראויים, על פי השקפתם של הח'וארג', לשלוט על האומה המוסלמית.
כבר בתקופה הראשונית של הכלאם, טרם התהוות אסכולות ברורה, נדונה שאלת היווצרות הקוראן. לטענת הג'בריה, הקוראן נוצר על ידי אלוהים (مخلوق, מַחְ'לוּק, "נברא"), ולא ניתן לומר שהספר הקדוש הוא "דבר אלוהים", שכן אלוהים אינו מדבר כדרכם של בני האדם. שאלה נוספת שנדונה הייתה האנשת האל, שכן אללה מתואר במספר דרכים במקומות שונים בקוראן: לעיתים הוא מתואר כרחוק מכל דימוי אנושי (תנזיה, تنزيه - טוהרו וריחוקו של אלוהים מכל דבר אחר ביקום), אך לעיתים דווקא כבעל תכונות אנושיות (עקרון התשביה - تشبيه, דמיון האל לבני האדם). אבן ח'לדון מציין בכתביו כי המוסלמים השמרנים טענו כי אין דמיון בין אלוהים לברואיו; לעומת זאת הוא הזכיר קבוצה אחרת, אותה הוא כינה בלשון גנאי "מחדשים" (מֻבְדַעיה, מהשורש ב.ד.ע بدع - יצירת חידוש בדת) שביצעו האנשה מוחלטת של אלוהים; וקבוצה שלישית, לדברי אבן ח'לדון, ניסתה לשלב בין שתי הגישות. קבוצה זו הגיעה למסקנה כי לאלוהים "גוף השונה מכל הגופים האחרים" - קרי, פניו של האל קיימים, אך שונים בתכלית מאלה של בני האנוש. המֻתַכַּלִמוּן מצאו פשרה בין התכונות והאיברים האנושיים המיוחסים לאלוהים בקוראן, עם פסוקים הטוענים בתקיפות כי אין להשוות את אלוהים לברואיו (באופן מלא).
לאחר התבססות שלטון בית עבאס פסקו כמעט הוויכוחים אודות לגיטימיות השלטון, ומרבית טיעוני המֻתַכַּלִמוּן עסקו בהגנה על עקרונות דתיים, בייחוד על עקרון התווחיד, מול התפשטות אמונות דואליסטיות כגון הזורואסטריות ומניכאיזם.
התגבשות אסכולות הכלאם > הופעת המֻעְתַזִילָה

החל מסוף המאה ה-8 לספירה ועד תחילת המאה ה-10 החלו להתגבש בבצרה (נמצאת בדרום עיראק כיום) ובבגדאד קבוצות מֻתַכַּלִמוּן, שהסכימו ביניהן על עקרונות רבים ואימצו את השימוש בהיגיון בניסיון להוכיח את עקרונות האסלאם. המלומד אל-חסן אל-בצרי הקים בבצרה מדרסה שרבים מתומכי המֻעתזילה באו משורותיה, ביניהם מייסדי האסכולה ואסִל אִבְן עטאא' ועמר אבן עובייד. הקבוצה הבולטת פחות מבגדאד הונהגה על ידי בשיר אל-מתעמר, שאף נכלא לתקופה בידי הח'ליף הארון א-רשיד. לאור ויכוח תאולוגי בין אל-בצרי לאבן עטאא' אודות מעמדו של אדם שחטא, טען אבן עטאא' כי מוסלמי כזה אינו כאפר (כופר) אלא רק "סטה מדרך הישר". על פי מספר גרסאות, הכריז אל-בצרי כי אבן-עטאא' "אִעְתַזַלַ עַנָּא" (اعتزل عنا, קרי "פרש מאיתנו"), ומכאן שם האסכולה (المعتزلة - אלמֻעְתַזִלה, מילולית: הפורשים). לאור דבקותה של האסכולה בהתבססות על הדיאלקטיקה היוונית והשימוש שעשתה בנימוקים רציונליים בלבד לטענותיה, לא זכתה האסכולה לתמיכה מצד חכמי הדת השמרנים וכלל הציבור.
מקורם של חמשת העקרונות שהתגבשו על ידי המֻתַכַּלִמוּן המֻעתזילים הוא בדיונים תאולוגיים שהתקיימו החל מימי האסלאם הראשונים ועד המאה ה-11 לספירה. העיקרון הראשון הוא תפישת התכונות האנושיות המיוחסות לאללה בקוראן כמטפוריות בלבד, ושלילה מוחלטת של ראיית התשביה. העיקרון השני כונה "הצדק האלוהי": על פי השקפתם של תומכי המעתזילה, אלוהים יצר רק טוב ומתנהל בדרך צודקת לחלוטין; לבני האדם ניתנה היכולת לקבוע את התנהלותם (עקרון התַפוויד, تفويض, הקובע כי אלוהים מייפה את כוחם של בני האדם לקבוע את מעשיהם), ועל כן בני האדם אחראים למעשיהם. במידה רבה, התורה מגבילה את אלוהים, בכך שהיא טוענת כי הוא מסוגל לבצע רק טוב. חכמי הדת השמרנים שללו את ניסיון המֻתַכַּלִמוּן המֻעתזילים לשפוט את התנהלות אלוהים בדרך רציונלית. על פי השקפתם של השמרנים, אלוהים הוא היוצר את היקום ובעל הכוח המוחלט, לפיכך התנהלותו היא התגלמות הצדק ואין צורך להצדיקה באמצעות ההיגיון. העיקרון השלישי עסק ביום הדין: בראיית המֻעתזילים רק אדם שהביע חרטה מלאה על חטאיו יוכל להגיע לגן עדן, זאת בניגוד לעמדת המורג'יאה, שטענו כי כל סוני יגיע לגן עדן. העיקרון הרביעי של המֻעתזילה היה זה שגרם למעשה לפיצולה מבית מדרשו של אבן-עטאא': המֻתַכַּלִמוּן המעתזילים האמינו כי אדם שחטא מסוגל לשוב לדרך הישר, כשאז לא ייחשב ככופר. העיקרון החמישי של האסכולה טען כי על בני האדם לדבוק בעשיית הטוב (معروف מַעְרוּף, מילולית: הדרך הטובה) ולהתרחק מהרע. על השליטים, להשקפתם של המֻעתזילה, יש להטיל את העונשים, אולם בני האדם הם אלו שצריכים לקבל את ההחלטות על מעשיהם. בעוד חכמי הדת השמרנים טענו כי החובה לדבוק בדרך הטובה צריכה להיעשות בלב האדם ועם לשונו, כלומר לגנות את הרע, טענו תומכי המֻעתזילה כי על כל מוסלמי מאמין, במקרה הצורך, צריך להשתמש גם בחרב כדי לאכוף את הטוב. עיקרון זה התיר למעשה מרידה נגד שליטים המבצעים את המגונה, זאת בניגוד לראיית המֻתַכַּלִמוּן השיעים, שטענו כי מנהיגי הקהילה (האימאמים) חסינים מפני טעות. המֻתַכַּלִמוּן המֻעתזילים האמינו כי ירושת מוחמד על ידי ארבעת הח'ליפים ישרי הדרך הייתה נכונה. תומכי המֻעתזילה נקטו עמדה שלילית כלפי שלטון בית אומיה ועמדה נייטרלית בתחילת שלטון בית עבאס עד לעליית הח'ליף אל-מאמון ב-813.
אחת מעמדותיהם השנויות במחלוקת של המֻעתזילים הייתה שאלת מקורו של הקוראן. בעוד שהמֻעתזילים גרסו כי הקוראן הוא דבר האל ונוצר על ידיו, טענו חכמי הדת השמרנים כי הקוראן הוא נצחי כמו האל. המֻעתזילים טענו כי דבר האל מייצג את אחת מפעולות האל (דיבור) שאינן נצחיות, ולא את מהות האל, שהיא נצחית.
התגבשות אסכולות הכלאם > הופעת המֻעְתַזִילָה > המִחְנה

את שיא הצלחתם השיגו המֻתַכַּלִמוּן המֻעתזילים כאשר האסכולה שלהם הפכה ב-827 לאסכולה הרשמית בחצרו של הח'ליף העבאסי אל-מאמון. בשנים הבאות הקים אל-מאמון בתי דין אינקוויזטוריים שנועדו לשפוט סטיות של חכמי דת מתפישת העולם המֻעתזילית. אנשים שזומנו לבתי הדין נדרשו להסביר את אמונתם הדתית, ובייחוד מהי דעתם אודות הקוראן (אם הוא נצחי או נברא). אנשים שלא ענו בצורה "נכונה" פוטרו מתפקידים ציבוריים, נכלאו ולעיתים נענשו בהצלפות. אירועים אלו, שנמשכו כ-15 שנים (833–848), זכו לכינוי מִחְנַה (محنة; מבחן, עינוי, רדיפה). הח'ליף אל-מתווכל, שעלה לשלטון ב-847, עצר את המִחְנה. כאשר פסקה רדיפתם של מתנגדי המֻעתזילה, החלו רבים לתקוף ואף לרצוח מֻתַכַּלִמוּן מֻעתזילים, תוך שריפת בתיהם וכתביהם. מעמדם של הח'ליפים כמנהיגים דתיים בתום תקופת המחנה הגיע לשפל המדרגה. במקומם, התחזק מעמדם של העֻלמאא' (חכמי הדת המוסלמיים) כצמרת שלטונית דתית שהתנגדו למִחְנה, יחד עם מרבית הציבור. אחמד אבן חנבל, מייסדה של האסכולה החנבלית, התפרסם בהתנגדותו למִחְנַה, ואף ריצה עונש מאסר בתקופת הח'ליפים שירשו את אל-מאמון, אל-מעתצם ואל-וִת'יק (שהמשיכו במדיניות המִחְנַה). האינקוויזיציה והתמיכה שהעניק אל-מאמון למלומדים השונים עוררו דיון פנימי בקרב חכמי הדת בנוגע לחילון ולדת. המֻעתזילה לא הצליחה לשקם את מעמדה מאז המחנה בקרב מרבית הסונים, וגם הציבור איבד עניין בעיסוק בכלאם. שקיעת המֻעתזילה הואצה בעקבות הצלחת המֻתַכַּלִמוּן האשעריים להטיל ספק בצורת הנימוק הרציונלית של המֻעתזילים בסוגיות דתיות, על ידי הדגמת סתירות שונות בין הרציונליזם לאמונה הדתית.
עם זאת, בתקופה שבה המֻעתזילה נהנתה מתמיכת אל-מאמון, היא הצליחה לקנות חסידים ולהקים אולפנות באזור פרס ובקרב הזיידים. במאה ה-10 וה-11 הותקפו חכמי הדת המֻעתזילים מצד השמרנים. זאת, לצד ביקורת על כך שהמֻעתזילים אינם רציונליסטים מספיק. על כן, נאלצו המֻעתזילים לגבש את עקרונותיהם באופן ברור. היחסים בין החכמים בבצרה ובבגדאד הידרדרו במאה ה-10 וה-11 עד למצב של יריבות מוחלטת. המֻעתזילה כתנועה ברורה (ולא אסכולה רעיונית) חוסלה בעת פלישת המונגולים לאזור עיראק במאה ה-13 לספירה. כיום מגדירים מרבית חכמי הדת הסונים את האסכולה כסטייה, והיא מקובלת רק בקרב חלק מהשיעים באיראן ובקרב הזיידים בתימן.
התגבשות אסכולות הכלאם > עליית האשעריה > הפיצול של אל-מאתורידי

התנועה המאתורידית נחשבת לעיתים קרובות כחלק מהאסכולה האשערית (בין היתר על ידי אל-אשערי עצמו). עם זאת, המסכימים עם תורתו של אבו מנצור אל-מאתורידי נחלקים במספר נקודות עם המֻתַכַּלִמוּן האשעריים. עיקרן של נקודות המחלוקת הן מהות האמונה ואחריותו של האדם למעשיו. המאתורידים גורסים שהאמונה (أيمان, אימאן) אינה פוחתת או גוברת כי אם נותרת יציבה. האדיקות הדתית (تقوى, תַקוַא) היא אשר פוחתת או גוברת, וזאת בניגוד לאשעריים אשר גורסים כי האמונה עצמה פוחתת או גוברת. עיסוקם של המאתורידים בתכונות האל הייתה פחותה מזו של המֻתַכַּלִמוּן האשעריים. לעומת זאת, סוגיה מרכזית בדיוניהם הייתה שאלת בריאת העולם. המאתורידים נבדלו מהאשעריים גם בדרך הוכחת טענותיהם, והתבססו יותר על הפסיכולוגיה וההיגיון. בשאלת אחריותו של האדם על מעשיו, טענו המאתורידים כי רצונו של האל אינו כולל בחירה בנוגע למעשי האדם, ויחסו למעשי בני האדם הוא רק בידע מוקדם על מה שיבצעו. על כן המאתורידים האמינו כי אלוהים שותל בבן האדם את השורש (اصل, אַצְל) למעשיו, והאדם מבצע בחירה חופשית בנוגע למאפייני מעשיו - לטוב או לרע.
התגבשות אסכולות הכלאם > הכלאם השיעי

הכלאם השיעי מעולם לא עורר התנגדות פנימית באסלאם השיעי. זאת בניגוד למדע הכלאם באסלאם הסוני, שהוביל לפיצול בקרב חכמי הדת בין אלו שתמכו במדע לבין מתנגדיו, שטענו כי אין לסטות בפירוש הדת חוץ מבאמצעות הסונה והחדית'. הסיבה להיעדר ההתנגדות הפנימית נובעת מכך שאוספי החדית' השיעיים, המספרים את תולדותיהם ואמירותיהם של מוחמד והאימאמים השיעים, עסקו גם בשאלות פילוסופיות, תאולוגיות ומטאפיזיות, תוך שימוש בהיגיון כדי להסביר עקרונות דתיים. לפיכך, הכלאם השיעי היה התפתחות טבעית שנבעה מבסיסי האמונה השיעיים. על כן, גם לא קיים הבדל משמעותי בין הפילוסופים, פרשני החדית' והמֻתַכַּלִמוּן השיעים, שכן כולם השתמשו בכתבים הדתיים ובהיגיון כדי להוכיח את טענותיהם. החדית'ים השיעיים מראים כי כבר האימאם הראשון, עלי בן אבי טאלב, נשא דרשות תאולוגיות מורכבות, והאימאמים ג'עפר א-צאדק ועלי א-רידא רוממו את מדע הכלאם ועודדו את הסובבים אותם לנהל ויכוחים תאולוגיים ואף השתתפו בהם בעצמם.
חמשת עקרונות התאולוגיה השיעית מכונים "עקרונות הדת" או "שורשי הדת" (اصول الدين, אֻצוּל א-דין), מתוכם צמחו עשרת "מנהגי הדת" (فروع الدين, פֻרוּע א-דין, מילולית: ענפי הדת) אותם חייב לקיים כל שיעי. העיקרון הראשון הוא התַוּחיד (توحيد) - האל הוא אחד. העיקרון השני הוא הצדק האלוהי (عدالة, עדאלה) - על פי עיקרון זה האל פועל בדרך צודקת ואוסר את החטאים. עיקרון זה אימצו השיעים מהמֻעתזילים, ולא הסכימו עם התפישה האשערית כי פעולותיו של האל הן התגלמות הצדק, וניסיון לשפוט ולהכפיף את פעולותיו של אלוהים תחת קריטריונים הוא פגיעה בכוחו המוחלט. העיקרון השלישי הוא הנבואה (نبوة, נֻבֻוַה), שקובע כי אלוהים שלח נביאים ושליחים מושלמים כדי ללמד את האנושות את דתו של האל. העיקרון הרביעי הוא האִמאמה (اٍمامة, שפירושה: מנהיגות) - על פי השיעים, אלוהים ממנה מנהיגים מסוימים כדי להדריך את האנושות, ונביאי האל ממנים את יורשיהם לפני מותם. בנקודה זו, כמובן, הסונים אינם מסכימים עם השיעים, שכן על פי השקפתם, מוחמד לא מינה לעצמו יורש, ומנהיגי האומה האסלאמית אינם ממונים על ידי אלוהים. העיקרון החמישי הוא אמונה ביום הדין (يوم القيامة, יום אלקיאמה), יום שבו כל בני האדם יישפטו ויקבלו את שכרם בהתאם למעשיהם עלי אדמות.
מלבד עקרונות אלו, האמינו המֻתַכַּלִמוּן השיעים במספר עקרונות תאולוגיים משניים, שנטו בדרך כלל לעמדת המֻעתזילים. בנוגע ליכולתו של האדם לבחור את מעשיו, נקטו השיעים עמדת ביניים בין עמדת המֻעתזילה, שקבעה כי בני האדם הם הקובעים את מעשיהם, לבין האשעריה שקבעו כי בני האדם הם רק שותפים משניים בביצוע מעשיהם. השיעים האמינו כי לאדם ישנה יכולת בחירה חופשית, אך הם תלויים לחלוטין ברחמיו של האל, כדי שיעניק להם את הכוח לפעול.
המֻתַכַּלִמוּן השיעים נחלקו בראייתם בנוגע למוסריות המעשים: חלקם אימצו את תפיסת המֻעתזילה שקבעה כי ישנם מעשים טובים במהותם, ורק אותם יבצע אלוהים, אולם היו אחרים שדחו הגבלה זו על מעשיו של האל. בנוגע למטרתו של אלוהים לאנושות, נחלקו המֻתַכַּלִמוּן השיעים. חלקם הסכימו עם התפיסה המֻעתזילית כי אלוהים רוצה רק את הטוב לאנושות ולכן הוא פועל רק למען מטרה זו, אך אחרים שללו כל "חובה" של אלוהים לפעול למען מטרה כלשהי. השיעים נקטו גם בעמדת הביניים בין השמרנים והרציונליסטים בשאלת דימויו של האל. בראיית המֻתַכַּלִמוּן השיעים ניתן "לראות" את אלוהים באמצעות הלב (לא בעיניים, כפי שטענו האשעריים). עמדה תאולוגית ייחודית לשיעים היא העִצְמה (عصمة, מילולית: טוהר, חסינות), שקובעת כי נביאי האסלאם, מוחמד, בתו פאטמה והאימאמים השיעים מעולם לא חטאו או טעו.
התגבשות אסכולות הכלאם > שקיעת הכלאם

שקיעת הכלאם נבעה, בין השאר, מחוסר הצלחתו להפוך למדע עצמאי, העוסק בסוגיות ברורות במסגרת מקובלת. הקרע שנוצר בין הפילוסופיה האסלאמית לבין מדע הכלאם, בעקבות נפילת האסכולה המֻעתזילית, החליש את היכולת ליצור מדע עצמאי, שנועד לדיון בסוגיות תאולוגיות ולא באישוש דוגמות דתיות והאשמת דעות חריגות בכפירה. השימוש המֻעתזילי בעקרונות הזרים לאסלאם, כגון לוגיקה ורציונל, הקשו על יצירת דו-שיח עם חכמי הדת המסורתיים, והפכו את מדע הכלאם לעיסוק אליטיסטי שהוגבל לקבוצה קטנה שחשבה בצורה דומה. ההתעקשות של המֻעתזילים על שימוש בהיגיון לניתוח תפישות דתיות, העמידה אותם בניגוד חריף לחכמי הדת השמרנים והציבור המוסלמי, ואיפשרה ביתר קלות לציירם כסוטים מדרך הישר. בידודם של המֻתַכַּלִמוּן בתוך עצמם מנע גם הוא את הדיאלוג ההכרחי בין הפילוסופים למֻתַכַּלִמוּן, שהיה מאפשר חשיפה ועמה אימוץ נרחב יותר של שיטות פילוסופיות מצד הכלאם, תהליך שסייע רבות לביסוס מדע התאולוגיה ביהדות ובנצרות.
למרות ההתפתחות שהייתה עשויה לנבוע מאימוץ של שיטות פילוסופיות ומתודולוגיות שונות, המֻתַכַּלִמוּן השתמשו בכלים אלו בעיקר כדי לקעקע ולסתור את תפישות הפילוסופים והמֻתַכַּלִמוּן מהאסכולות האחרות ולא כדי לפתח דיון משמעותי. המֻתַכַּלִמוּן עצמם החלו להבחין בשקיעת המדע שלהם, ואבן ח'לדון הסביר את השקיעה בכך שרבים חשים כי אין עוד צורך לעסוק בכלאם, מאחר שהכפירות, שלמען הפרכתן נוצר המדע, אינן קיימות כבר.
מעבר לכך, עלייתם של מֻתַכַּלִמוּן מסורתיים לא איפשרה דיאלוג רציני עם הרציונליסטים המֻעתזילים. מה גם שמֻתַכַּלִמוּן שמרנים אלו טענו כי בסוגיות מסוימות אין כלל לקיים דיון, ואף הסכימו להותיר מספר סתירות פנימיות בתפישותיהם, מבלי לנסות ללבנן. לצד אלו, לאחר תקופת המִחְנַה, קמו חכמי דת שמרנים, דוגמת אבן תיימיה, שהתנגדו לעצם קיום המדע, לתיזות שהועלו בו ולצורת הדיון שהתפתחה בו. לצד הפגיעה מצד השמרנים, העלייה בפופולריות של המיסטיציזם הסופי, שהיה א-רציונלי והתנגד למסורת, פגעה גם היא בכלאם ובתאוריות שפיתח.
מורשת

דעיכת הכלאם גרמה להיכחדותן של כל האסכולות התאולוגיות המוקדמות כתנועות לציבור. עם זאת, מספר רב מהעקרונות והתפיסות שפותחו על ידי המֻתַכַּלִמוּן אומצו על ידי אסכולות המשפט (המד'הב) באסלאם. התריסריים והזיידים השיעים אימצו חלק מהטיעונים הרציונליים של המֻעתזילה. האסכולה החניפית אימצה רבות מתפיסות אסכולת הכלאם המטורידית. אסכולת המד'הב השאפעי נוטה לתפיסה האשערית וכך גם האסכולה המאלכית, אם כי בהסתייגויות רבות יותר. כפי שצוין, האסכולה החנבלית המחמירה מתנגדת לקיום מדע הכלאם, וסירבה לאמץ משיטותיו ומתפישותיו. בעת החדשה עלתה הפופולריות של המֻעתזילה, בשל עמדתם בנוגע לצדק האלוהי, שעל פיה האדם אחראי למעשיו, ראייה התואמת רבות מתפיסות המערב.