stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהודה לנדי
לקריאה נוספת > כתבות עליו ועל מחקריו

יהודה לנדי, איש יהודי היה ב'בריטיש מוזיאום', משפחה 997 (ז' באדר ב' תשע"א) עמ' 55-50
יצחק הורוויץ, כבר כאן, בקהילה (כג בשבט תשע"ה) עמ' 38-34
הרה"ג רבי יהודה לאנדי ז"ל, דער איד (פרשת האזינו ז' תשרי תשפ"ג) עמ' 41-40 (ביידיש)
הערות שוליים

↑  ארכיאולוגיה מקראית למישוש: סיור בתערוכת "על נהרות בבל", באתר www.hidabroot.org, ‏2015-04-02
1 2 3 4  ישראל שפירא, "תורת ארץ ישראל" | אחר מיטתו של .., באתר כיכר השבת, ‏2023-10-01
↑  הצאצא של הגר"א: הגאון רבי יהודה לנדי זצ"ל - בחדרי חרדים, באתר www.bhol.co.il, ‏2023-08-30
↑  הרב דוב קינרייך, ספר "ערכה של ארץ ישראל", פשטות המתחדשים טו (אייר תשפ"א) עמ' 78-75; בספריית אסיף.
↑  הצצה אל ארמונו של אחשורוש • ספר חדש - בחדרי חרדים, באתר www.bhol.co.il, ‏2011-03-17
1 2  לתיאור נוסף וסיכומים של חידושים בולטים בספר, ראו באשכול: שלוש ארצות לשביעית לר' יהודה לנדי - סקירה חלקית, בפורום אוצר החכמה.
↑  חיים שאל ממך, באתר tablet.otzar.org
↑  שלח לכם אליהו, באתר tablet.otzar.org
↑  ספרים חדשים מאת הרב יהודה לנדי זצ"ל, באתר פורום לתורה, ‏2024-07-11
↑  ארטבה - מצודה חשמונאית בהדרכת דר' דביר רביב דצמבר 2018, באתר Family Wiki
↑  רשימת סטודנטים ועבודות באתר המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
↑  פרופ' יגאל לוין - קורות חיים, באתר אוניברסיטת בר-אילן.
↑  "כיבושי יהושע בן נון בכנען, מקרא מול ממצא ארכאולוגי, בחינה מחודשת - האגודה הארכיאולוגית הישראלית". האגודה הארכיאולוגית הישראלית. נבדק ב-2024-12-26.
אברהם יצחק אולמן

| --- | --- |

הרב אברהם יצחק אולמן
 לידה:  3 באוגוסט 1947 (בן 77) י"ז באב ה'תש"ז גרוסוורדין, רומניה רומניה
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  ישיבת פוניבז' 
 מקום פעילות:  ירושלים
 השתייכות:  העדה החרדית
 תחומי עיסוק:  דיינות
 רבותיו:  הרב ישראל משה דושינסקי, הרב מיכל יהודה לפקוביץ'
 בת זוג:  בת ר' אשר יאקאב נכדה ר'שלום זאב אייזענבאך
 
 תפקידים נוספים:  הרב הראשי של ועד השחיטה וועד הכשרות של העדה החרדית ורב שכונת גבעת שאול בירושלים
 
הרב אברהם יצחק אולמן (נולד ב-3 באוגוסט 1947, י"ז באב ה'תש"ז) הוא רב, דיין ופוסק הלכה, חבר בד"ץ העדה החרדית בירושלים, ורבה של שכונת גבעת שאול מטעם העדה החרדית.
תולדותיו

נולד בגרוסוורדין שברומניה ליעקב דוב ולשושא, משפחת אביו היא מצאצאי הרב שלמה זלמן אולמן ממאקווא שבהונגריה, בעל "יריעות שלמה". סבו הוא הרב אלימלך גולדשטיין, מחבר הספר "אמירה יפה". בשנת 1960 עלה עם משפחתו לישראל. בצעירותו למד בישיבת פוניבז' בבני ברק ולאחר מכן בישיבת "בית יוסף צבי" דושינסקי בירושלים.
לאחר נישואיו מונה לראש כולל תרביצ"א בירושלים, למו"ץ בעדה החרדית ולאחר מכן לדיין בבית דין של העדה החרדית וכן כמכשיר מטעם מערכת הכשרות של הבד"ץ. כמו כן מכהן כרב בית הכנסת נר ישראל "זופניק" בשכונת גבעת שאול וכרב השכונה מטעם העדה החרדית. לאחר פטירת הרב יעקב בלוי, מונה במקומו להיות רבו של ועד הכשרות של העדה החרדית.
הרב אולמן משתייך לחסידות דושינסקיא.
בנו הרב חיים צבי אולמן הוא ראש כולל לאקענבאך בירושלים, בנו השני הרב מאיר שמעון אולמן הוא מו"ץ מטעם העדה החרדית בבית שמש. אחותו שרה היא אלמנתו של הרב בנימין אייזנר, איש חינוך דתי-לאומי.

הרב אולמן במושב הבד"ץ בבנייני זופניק בירושלים, סיון ה'תשפ"א
גריגורה אלכסנדרסקו

| --- | --- |

דיוקן המשורר כפי שפורסם ב- 1898 במגזין "אלבינה"
 לידה:  22 בפברואר 1810 טרגובישטה, ולאכיה 
 פטירה:  25 בנובמבר 1885 (בגיל 75) בוקרשט, ממלכת רומניה 
 מדינה:  רומניה 
 מקום קבורה:  בית הקברות בלו 
 מקום לימודים:  המכללה הלאומית "ספנטול סאבה" 
 שפות היצירה:  רומנית, יוונית, צרפתית 
 הושפע מ:  אלפונס דה למרטין 
 
גריגורה אלכסנדרסקו (ברומנית:Grigore Alexandrescu, ‏ 22 בפברואר 1810 -25 בנובמבר 1885 ) היה משורר וממשיל משלים רומני.
הושפע מכוח עידן האורות ואביב העמים
קורות חייו > ילדות וצעירות

גריגורה אלכסנדרסקו נולד ב-1810 בשכונת ("מחאלה") למנולוי ("העץ") בעיר טרגובישטה שבנסיכות ולאכיה כילדם הרביעי של פקיד האוצר ("ויסטיירניק") מיכאי ליכסנדרסקו או אלכסנדרסקו ושל אשתו, מריה, בת למשפחת פוסיה (Fusea) שנודעה עוד בימי שלטונו של קונסטנטין ברנקוביאנו. בגיל 17, ב-1827 התיתם משני הוריו ועבר לגור אצל הכומר ירמיה, דודו בבוקרשט. 
מילדותו הצטיין כילד פיקח ובעל זיכרון יוצא דופן.  יחד עם המשורר לעתיד וסילה קרלובה למד יוונית עתיקה אצל המורה רפאיל ואחר כך יוונית מודרנית בבית הספר של יואן מיטילינאו. ידע היטב סצנות ממחזותיו של סופוקלס ואוריפידס, דיקלם בעל פה משירי אנקראון.  ב-1831 נרשם לכיתה לספרות בבית הספר הפרטי הצרפתי של ז'אן-אלכסנדר ואיאן (Vaillant) בבוקרשט. ב-1832 התמזג בית הספר עם מכללת "ספנטול סאווה" (סאווה הקדוש) בבוקרשט, לימים המכללה הלאומית "ספנטול סאווה". שם היה חבר ללימודים עם יון גיקה. התוודע גם ליון הליאדה רדולסקו והדהים את מכריו בכישרונו כמשורר.
פעילותו הספרותית

התחיל בפעילותו הספרותית עם פרסום שירים בעיתון Curierul Românesc  (השליח הרומני -  "קוריירול רומנסק") שבניהול יון הליאדה רדולסקו.
שירתו הושפעה מרעיונות "אביב העמים" שהובילו ל מהפכת 1848 גם בנסיכויות הרומניות.
בתחום הלירי כתב אלכסנדרסקו  הרהורים ואלגיות ברוח טרום-רומנטית ורומנטית בעלי נימה פנטסטית או פטריוטית, בעיקר בהשפעת המשורר הצרפתי אלפונס דה למרטין.. השיר המוצלח ביותר של אלכסנדרסקו בסוגה זו היה "Umbra lui Mircea. La Cozia" - "צלו של מירצ'ה. בקוזיה"שנכתב בעקבות מסע בחבל אולטניה יחד עם ידידו, יון גיקה. יש לציין גם Anul 1840 (שנת 1840)  Răsăritul lunii.Tismana (זריחת הירח. טיסמנה".מתוך שירי האהבה שלו ניתן לציין את "אליזה" - Eliza. 
אלכסנדרסקו נחשב לממשיל המשלים האותנטי ביותר והאחרון בספרות הרומנית.
הוא כתב 40 משלים, שבהם האמת מוסווית בגלל הצנזורה השלטונית. 
(Câinele și cățelul - הלב והכלבלב, Boul și vițelul - השור והעגל, Dreptatea leului  - הצדק של האריה, Vulpea liberală - השועל הליברלי Toporul și pădurea
הגרזן והיער,  כו' )
אלכסנדרסקו הנהיג בספרות הרומנית סוגות ספרותיות אוטונומיות כמו האיגרת (אפיסטולה) (למשל אזרת לוולטר)  המדיטציה (ההרהורים)  והסאטירה (Satiră duhului meu - "סאטירה אל רוחי, בישר את הסאטירה של מיכאי אמינסקו
הוא תרגם לרומנית משירי למרטין ומביירון. תרגם וחיקה את פלוריאן, טורקוואטו טאסו ווולטר.
פעילותו הספרותית > הפולמוס והקרע עם הליאדה רדולסקו

אחרי שהליאדה רדולסקו תמך, אירח את אלכסנדרסקו ופרסם את יצירותיו הראשונות, ב-1837 פרץ ביניהם ריב ספרותי שהביא לעוינות ונתק ביניהם. 
באותה שנה הליאדה רדולסקו שלפי הבמקר אדמסקו, נהג בדרך בסלחנות רבה כלפי כל עמיתיו בתחום הספרות, הצהיר במקדמה לשירי משורר מינורי בשם בארבו פאריס מומליאנו שיוצר זה עולה על אלכסנדרסקו בכישרונו.  
אחר כך פרסם הערכה מלגלגת אחרי פרסום אחד ממשלי אלכסנדרסקו " השועל, הסוס והזאב" . אלכסנדרסו, הגיב לעלבון במשל בשם "הזמיר והחמור" שבו ציין שמי שמקשיב יותר מדי לבקורות המבקרים הופך לחמור.  כמו כן ב"אגרת לוולטר" העיר הערה ביקורתית כלפי הליאדה שתרגם מחזה מאת וולטר. הליאדה הגיב הפעם בשיר "הכפוי טובה" (Ingratul) בסגנון אלים וולגרי, שבו הפנה ללא רחמים לידידו לשעבר קללות איומות. כעבור כמה שנים אחת הסטירות של אלכסנדרסקו "ווידוי  של בוגד" (Confesiunea unui renegat) כללה רמיזות על הליאדה רדולסקו.
מורשתו של אלכסנדרסקו בספרות הרומנית

המבקרת אנדריה רומן ציינה את איכויות אמנות השירה של אלכסנדרסקו, שליטתו במשלבים הלשוניים השונים, שמבחינים את יצירתו לעומת בני תקופתו, כמו כן ציינה את ההשפעות הזרות, במיוחד אלו של למרטין ולה פונטון.

ניקולאיה מנולסקו ראה ביצירתו של אלכסנדרסקו גם השירה וגם הפרוזה הושפעו על ידי הרומנטיזם בסגנון בידרמאייר. מנולסקו ראה ברבים ממשלי אלכסנדרסקו למשל "הכלב והכלכלב", "הצדק של האריה" " הזאב המורליסט"  או "השור והעגל" הם
יצירות מופת שהיו צריכות להיות לנחלת כלל הקוראים בעולם,
ג'ורג'ה קלינסקו סיווג את אלכסנדרסקו כנציג הרומנטיזם והעריך פחות את כתבי הפרוזה שלו אותן תיאר כ"קונוונציונליות" כשמחברם נעדר כשרון סיפורי ותיאורי.
גם את הפן הארוטי ביצירת אלכסנדרסקו הוא מצא כ"רעשני מדי ולא כן", וכמה מאגרותיו כ"פשטניות". קלינסקו העריך רק כמה משיריו - כמו "שנת 1840" ו"צלו של מירצ'ה בקוזיה".
חייו האישיים

בגיל 50 ב-29 במאי 1860 התחתן אלכסנדרסקו בכנסיית הווייבודים הקדושים סטמטינשט בפוקשאן  עם רלוקה לבית סטמטין, בת של ספטאר ממולדובה. השושבין היה שטפן גולסקו, יושב ראש הוועדה המרכזית בפוקשאן. ארבעה ימים אחרי החתונה לקה בהתמוטטות עצבים. ב-14 ביוני הוצא משום כך מהוועדה המרכזית "מחמת מחלה קשה". 
ב-25 שנותיו האחרונות המשורר המשיך לסבול בהפרעה פסיכיאטרית ממושכת 
עם זאת הספיק גם תוך כדי המחלה לכתוב כמה משלים נוספים כמו "הפרד עם פעמונים""הטלה הגוסס", (Mielul murind), הבונה וחיות אחרות (Castorul şi alte lighioane), "הצבע והתמונה" (Zugravul şi portretul). ב-1863 תרגם מצרפתית עבור ילדתו את "האגדות הכחולות" מאת לבולה. (Laboulaye).
כמו כן ב-1882 פרסם כמה קטעים שתרגם מ"ירושלים המשוחררת" מאת טורקוואטו טאסו. ב-1864 השלטון העניק לו קצבה על עבודתו בשירות הציבורי.  
אשתו תמכה בו לאורך כל השנים ונפטרה בגיל 45 ב-1879.אלכסנדרסקו נשאר עם בתם, אנגלינה.  באותן השנים חלה גם מבחינה גופנית.
גריגורה אלכסנדרסקו נפטר בתנאי עוני בבוקרשט ב-1885.
הובא לקבורה בבית הקברות בלו בבוקרשט. עם המעטים שנכחו בלווייה נמנה יון גיקה.
מורשתו בתרבות הרומנית

Le critique littéraire Gheorghe Adamescu insiste sur la polémique qui a
הנצחה

רחובות בבוקרשט, טרגובישטה, אראד, קלוז'-נפוקה, טימישוארה וערים אחרות ברומניה נושאים את שמו.
בית חולים לילדים בבוקרשט נקרא על שמו
1985 - הדואר הרומני הנפיק בול עם דיוקנו לזכרו.
כתבים > קובצי שירים וכתבים אחרים

Poezii  1832 (שירים)
Fabule  1832 (משלים)
Meditații  1835 (הרהורים)
Poezii 1838 (שירים)
Fabule  1838 (משלים)
Poezii 1839 (שירים)
Memorial de călătorie   1842  (ספר מסע)
Poezii  1842 (שירים)
Suvenire și impresii, epistole și fabule  1847 (זיכרונות ורשמים, אגרות ומשלים)
Meditații, elegii, epistole, satire și fabule  1863 (הרהורים, אלגיות, אגרות, סאטירות ומשלים)
כתבים > מבחר שירים וכתבים

Adio. La Târgovişte  (פרידה. בטרגובישטה)
Anul 1840 (שנת 1840)
Aşteptarea  (ההמתנה)
Boul şi viţelul (השור והעגל)
Bursucul şi vulpea (הגירית והשועל)
Câinele soldatului (הכלב של החייל)
Câinele şi căţelul (הכלב והכלבלב)
Candela (הנר)
Cântece de peste Olt (שירים מעבר לאולט)
Catîrul cu clopoţei (הפרד עם פעמונים)
Cimitirul (בית הקברות)
Corbii şi barza (העורבים והחסידה)
Dreptatea leului (משפטו של הארייה)
Eliza (אליזה)
Epistolă către Voltaire (אגרת לוולטר)
Încă o zi (עוד יום)
Lupul moralist (הזאב המטיף מוסר)
Mormintele. La Drăgăşani (הקברות. דרגשאן)
Miezul nopţii (חצות הלילה)
Meditaţie (הרהור)
Răzbunarea şoarecilor sau moartea lui Sion (נקמת העברים או מותו של סיון)
Satira duhului meu  (סאטירה אל רוחי)
Şarlatanul şi bolnavul  (השלרטן והחולה)
Toporul și pădurea  (הגרזן והיער)
Unirea Principatelor   (איחוד הנסיכויות)
Vulpoiul predicător  (השועל המטיף)
כתבים > תרגומים

פלוריאן - אליעזר ונפתלי
וולטר - אלזירה או האמריקאים - Alzira sau Americanii
לקריאה נוספת

George Călinescu, Istoria literaturii române dela origini până în prezent, Bucarest, 1941, pages 147 à 154.
(ג'ורג'ה קלינסקו -(ההיסטוריה של הספרות הרומנית מההתחלות ועד לימינו) 1941 - עמ' 154-147
George Călinescu Istoria literaturii române - Compendiu, Editura pentru literatură, Bucuresti, 1968
הערות שוליים

↑  1941 G.Călinescu
↑  2004 E. Simion  et al
1 2 3 4 5 6 7 8  valoros-fabulist-nascut-pe-pamant-romanesc באתר רדיו Romania culturală ביוגרפיה מאת Răzvan Moceanu
↑  הלקסיקון ברוקהאוס אפרון
↑  הלקסיקון ברוקהאוס אפרון
1 2 3  Historia
↑  Radu Popteanu
↑  G.Călinescu  Compendiu 1968 עמ' 68
↑  G.Călinescu  Compendiu 1968 עמ' 69
↑  Gheorghe Adamescu  - Istoria literaturii române, București 1920 עמ' 149-148 Wikisource
↑  Andreia Roman,  Littérature roumaine, tome I Des origines à 1848 Paris, Non Lieu, 2010,  עמ' 225
↑  Nicolae Manolescu, Istoria critică a literaturii române, Pitești, Paralela 45, 2008, עמ' 207-192
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007341638505171  PLWABN: 9810609204405606  BnF: cb12155348p (data)  GND: 11864467X  ISNI: 0000 0001 1556 5299  LCCN: n50033330  NKC: jn20000600125  NLG: 91945  NTA: 163366756  SUDOC: 030060958  VIAF: 30782946   WorldCat (עם VIAF): 30782946
מערכת סרטוגה

מערכת סרטוגה בשנת 1777 הייתה ניסיון של הפיקוד העליון הבריטי בצפון אמריקה להשיג שליטה צבאית בעמק נהר ההדסון במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית. המערכה הסתיימה בכניעת הצבא הבריטי, ולטענת ההיסטוריון אדמונד מורגן, "הייתה נקודת מפנה גדולה של המלחמה, משום שהיא העניקה לאמריקנים את הסיוע הזר שהיה המרכיב האחרון הדרוש לניצחון".
המהלך העיקרי של המערכה תוכנן על ידי לוטננט גנרל ג'ון בורגוין, שנע דרומה מקוויבק ביוני 1777 עם כוח של כ-8,000 איש. הוא הפליג דרומה באגם שמפלן (אנ') לפורט טיקונדרוגה ומשם הפליג דרומה על אגם ג'ורג'. לאחר מכן הוא צעד במורד עמק ההדסון לסרטוגה. בתחילה הוא התעמת שם עם המגינים הפטריוטים עם תוצאות מעורבות. נקודת המפנה של המערכה התרחשה באוגוסט בקרב בנינגטון כאשר כוחות מיליציה מוורמונט, ניו המפשייר ומסצ'וסטס הביסו, הרגו ולכדו כ-1,000 חיילים הנוברים והסיאנים מצבאו של בורגוין. לאחר מכן, בשל אבדות בקרבות סרטוגה בספטמבר ובאוקטובר, מצבו הידרדר וגודלו ההולך ומתעצם של הצבא האמריקני הביאו אותו להיכנע לגנרל האמריקני הורשיו גייטס ב-17 באוקטובר.
לתבוסה תרמה העובדה שכוחות נוספים שהיו אמורים לחבור לכוח של בורגוין, על פי תוכנית שנהגתה בלונדון, לא הגיעו. קולונל בארי סנט לגר היה אמור לנוע מזרחה דרך עמק נהר המוהוק לכיוון אולבני, ניו יורק, אך הוא נסוג במהלך המצור על פורט סטנוויקס לאחר שאיבד את בעלי בריתו האינדיאנים. המשלחת הגדולה שתוכננה להגיע מדרום לא יצאה לדרך בשל תקשורת שגויה עם לונדון כאשר הגנרל ויליאם האו שלח את צבאו לכבוש את פילדלפיה במקום לשלוח אותו במעלה נהר ההדסון כדי לחבור לבורגוין. מאמץ של הרגע האחרון לחזק את בורגוין מניו יורק נעשה בתחילת אוקטובר, אבל זה היה מעט מדי ומאוחר מדי.
הניצחון האמריקני היה דחיפה מורלית עצומה לאומה הצעירה. חשוב מכך, הוא שכנע את צרפת להיכנס למלחמה בברית עם ארצות הברית, לספק כסף, חיילים ותחמושת בגלוי, וכן להילחם במלחמה ימית ברחבי העולם נגד בריטניה.
אסטרטגיה בריטית

לקראת סוף 1776, היה ברור לרבים באנגליה שהשקטת ניו אינגלנד תהיה קשה מאוד בגלל ריבוי הפטריוטים באזור. הבריטים החליטו לבודד את ניו אינגלנד ולהתרכז באזורים המרכזיים והדרומיים שבהם כביכול ניתן היה לגייס לויאליסטים.
בדצמבר 1776, גנרל ג'ון בורגוין נפגש עם לורד ג'רמן, מזכיר המדינה הבריטי למושבות ופקיד הממשלה האחראי על ניהול המלחמה, כדי לקבוע את האסטרטגיה לשנת 1777. עמדו לרשותו שני צבאות עיקריים בצפון אמריקה: צבאו של הגנרל גי קרלטון בקוויבק וצבאו של הגנרל ויליאם האו, שגירש את צבאו של ג'ורג' וושינגטון מניו יורק במערכה בניו יורק.
אסטרטגיה בריטית > התוכנית של האו לתקוף את פילדלפיה

ב-30 בנובמבר 1776, האו - המפקד העליון הבריטי בצפון אמריקה - כתב לג'רמן, והתווה תוכנית שאפתנית למערכה ב-1777. האו כתב שאם ג'רמן ישלח לו תגבורת משמעותית, הוא יוכל לפתוח בהתקפות מרובות, כולל שליחת 10,000 איש במעלה נהר ההדסון כדי לכבוש את אולבני, ניו יורק. ואז, בסתיו, האו יכול לנוע דרומה ולכבוש את בירת ארצות הברית פילדלפיה. האו שינה את דעתו זמן קצר לאחר כתיבת מכתב זה: ייתכן שהתגבורת לא הגיעה, ובנוסף, הנסיגה של הצבא הקונטיננטלי במהלך החורף של 1776–1777 הפכה את פילדלפיה למטרה פגיעה יותר ויותר. בשל הסיבות הללו, האו החליט שהוא יהפוך את לכידת פילדלפיה למטרה העיקרית של המערכה ב-1777. האו שלח לג'רמן את התוכנית המתוקנת הזו, אותה קיבל ג'רמן ב-23 בפברואר 1777.
אסטרטגיה בריטית > תוכניתו של בורגוין ללכוד את אולבני

בורגוין, שביקש לפקד על כוח גדול, הציע לבודד את ניו אינגלנד על ידי פלישה מקוויבק לניו יורק. ההצעה כבר נוסתה על ידי הגנרל קרלטון ב-1776, למרות שהוא נבלם בפלישה בקנה מידה מלא בגלל העונה המאוחרת. קרלטון ספג ביקורת קשה בלונדון על כך שלא ניצל את הנסיגה האמריקאית מקוויבק, וגם ג'רמן לא מאוד חיבב אותו. זה, בשילוב עם הניסיון הכושל של המתחרה הנרי קלינטון לכבוש את צ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, העמידו את בורגוין בעמדה טובה לקבל פיקוד על המערכה הצפונית ב-1777.
בורגוין הציג תוכנית כתובה ללורד ג'רמן ב-28 בפברואר 1777; ג'רמן אישר זאת ונתן לבורגוין את הפיקוד על המשלחת הראשית.
לתוכנית הפלישה של בורגוין מקוויבק היו שני מרכיבים: הוא יוביל את הכוח העיקרי שמנה כ-8,000 איש דרומה ממונטריאול לאורך אגם שמפלן ועמק נהר ההדסון בעוד טור שני שכולל כ-2,000 איש (שבארי סנט לגר נבחר להוביל), ינוע מאגם אונטריו מזרחה במורד עמק נהר המוהוק בהסחה אסטרטגית. שני הכוחות יתכנסו אל אולבני, שם יחברו לכוחות מצבאו של האו, וימשיכו יחד במעלה ההדסון. השליטה על נתיב אגם שמפלן - אגם ג'ורג' - נהר ההדסון מקנדה לעיר ניו יורק תנתק את ניו אינגלנד משאר המושבות האמריקאיות.
החלק האחרון של הצעתו של בורגוין, ההתקדמות של האו במעלה ההדסון מניו יורק, התגלה כחלק השנוי ביותר במחלוקת במערכה. ג'רמן אישר את תוכניתו של בורגוין לאחר שקיבל את מכתבו של האו המפרט את המתקפה המוצעת שלו נגד פילדלפיה. לא ברור אם ג'רמן סיפר לבורגוין, שעדיין היה בלונדון באותה תקופה, על התוכניות המתוקנות של האו: בעוד שכמה מקורות טוענים שכן, אחרים קובעים שבורגוין לא קיבל הודעה על השינויים עד שהמערכה יצאה לדרכה. ההיסטוריון רוברט קצ'ום מאמין שבורגוין כנראה היה מתוודע לבעיות שהיו לפניו לו היו מודיעים לו על תוכנית פילדלפיה.
לא ברור גם אם לג'רמן, האו ולבורגוין היו אותן ציפיות לגבי המידה שבה האו היה אמור לתמוך בפלישה מקוויבק. מה שברור הוא שג'רמן השאיר לגנרלים שלו יותר מדי חופש פעולה ללא אסטרטגיה כוללת מוגדרת בבירור. במרץ 1777 אישר ג'רמן את משלחתו של האו בפילדלפיה ולא כלל פקודות מפורשות להאו להתקדם לאולבני. עם זאת, ג'רמן גם שלח להאו עותק של הוראותיו לקרלטון, שקבע בבירור שצבא הצפון אמור לחבור עם צבאו של האו באולבני. במכתב מג'רמן להאו מיום 18 במאי 1777, הוא הבהיר כי יש "להוציא לפועל את המשלחת לפילדלפיה בזמן שתשתף פעולה עם הצבא שהצטווה להמשיך מקנדה ולהעמיד אותה תחת פיקודו". אולם, מכתב אחרון זה לא התקבל על ידי האו אלא לאחר שעזב את ניו יורק לצ'ספיק. כדי לתקוף את פילדלפיה האו יכול היה לנוע ביבשה דרך ניו ג'רזי או דרך הים דרך מפרץ דלאוור, שתי האפשרויות היו מאפשרות לו עמדה לסייע לבורגוין במידת הצורך. המסלול האחרון שהוא לקח, דרך מפרץ צ'ספיק, ארך זמן רב והותיר אותו ללא יכולת לסייע לבורגוין כפי שחזה ג'רמן. ההחלטה הייתה כה קשה להבנה שמבקריו העוינים יותר של האו האשימו אותו בעקבות פעולותיו בבגידה מכוונת.
בורגוין חזר לקוויבק ב-6 במאי 1777, כשהוא נושא מכתב מהלורד ג'רמן שהציג את התוכנית אך חסרו בו כמה פרטים. זה יצר את עוד אחד מעימותי הפיקוד שפקדו את הבריטים לאורך כל המלחמה. לוטננט גנרל בורגוין היהה טכנית בכיר ממייג'ור גנרל קרלטון, אבל קרלטון עדיין היה מושל קוויבק. הוראותיו של ג'רמן לבורגוין ולקרלטון הגבילו במיוחד את תפקידו של קרלטון לפעילות בקוויבק. הזלזול הזה נגד קרלטון, בשילוב עם כישלונו של קרלטון לקבל את הפיקוד על המשלחת, הובילה להתפטרותו מאוחר יותר ב-1777, ולסירובו לספק חיילים מגדודי קוויבק לכוחות חיל המצב במבצרים בקראון פוינט ובטיקונדרוגה לאחר שנכבשו.
אסטרטגיה אמריקאית

לג'ורג' וושינגטון, שצבאו היה מרוכז במחנה במוריסטאון, ניו ג'רזי, ולפיקוד הצבאי האמריקני לא הייתה תמונה טובה של התוכניות הבריטיות לשנת 1777. השאלה העיקרית שעלתה בראשם של וושינגטון והגנרלים שלו הורשיו גייטס ופיליפ סקיילר - ששניהם היו אחראים בתורם על הכוח הצפוני של הצבא הקונטיננטלי והגנתו על נהר ההדסון - הייתה של תנועות צבאו של האו בניו יורק. לא היה להם ידע משמעותי על מה שמתוכנן עבור הכוחות הבריטיים בקוויבק, למרות תלונותיו של בורגוין על כך שכולם במונטריאול ידעו מה הוא מתכנן. שלושת הגנרלים לא הסכימו לגבי מהי תנועתו הסבירה ביותר של בורגוין, והקונגרס גם נתן את הדעה שצבאו של בורגוין עשוי לעבור לניו יורק דרך הים.
חלקית כתוצאה מחוסר ההחלטיות הזו, ומהעובדה שהיא תבודד מקווי האספקה שלה אם האו יעבור צפונה, כוחות המצב בפורט טיקונדרוגה ובמקומות אחרים בעמקי מוהוק והדסון לא חוזקו באופן משמעותי. סקיילר החליט באפריל 1777 לשלוח רגימנט גדול בפיקודו של קולונל פיטר גנסוורט לשקם את פורט סטנוויקס בעמק המוהוק העליון כצעד בהגנה מפני תנועות בריטיות באזור זה. וושינגטון גם הורה להחזיק ארבעה רגימנטים בפיקסקיל, ניו יורק, שיוכלו להיות מופנים לצפון או לדרום בתגובה לתנועות הבריטיות.
חיילים אמריקאים הוקצו ברחבי הזירה של ניו יורק ביוני 1777. כ-1,500 חיילים (כולל אלו של קולונל גנסוורט) היו במוצבים לאורך נהר המוהוק, כ-3,000 חיילים היו ברמות נהר ההדסון בפיקודו של גנרל ישראל פטנאם, וסקיילר פיקד על כ-4,000 חיילים (כולל המיליציה המקומית והחיילים בטיקונדרוגה תחת סנט קלייר).
עניין בינלאומי

מאז מלחמת שבע השנים, שרי החוץ של צרפת, החל משואזיל, עקבו אחר הרעיון הכללי שעצמאותן של המושבות בצפון אמריקה תהיה טובה לצרפת ורעה לבריטניה, ויתרה מכך ניסיונות צרפתים לכבוש מחדש חלקים מצרפת החדשה יזיקו למטרה זו. כאשר פרצה המלחמה ב-1775, הרוזן דה ורז'ן, אז שר החוץ, התווה שורה של הצעות שהובילו לתמיכה חשאית של צרפת וגם ספרדית בקונגרס, וכמה הכנות לאפשרות של מלחמה, כולל הרחבת הציים שלהם. ורז'ן לא חשב שהשתתפות גלויה במלחמה אפשרית מבחינה דיפלומטית או פוליטית עד שצבא וושינגטון הוכיח את כוחו ויכולתו להשיג ניצחונות צבאיים ללא סיוע משמעותי.
כדי לקדם את מטרת ההשתתפות הצרפתית במלחמה, ורז'ן עקב מקרוב אחר חדשות מצפון אמריקה ומלונדון, ופעל להסרת המכשולים להשתתפות ספרדית במלחמה. ורז'ן הרחיק לכת והציע מלחמה למלך לואי השישה עשר באוגוסט 1776, אך החדשות על כיבוש העיר ניו יורק על ידי האו ביטלו את התוכנית הזו.
המערכה מתחילה

רוב צבאו של בורגוין הגיע לקוויבק באביב 1776 והשתתף בכיתור חיילי הצבא הקונטיננטלי מהמחוז. בנוסף לסדירים בריטים, החיילים בקוויבק כללו כמה רגימנטים מהנסיכויות הגרמניות הסן-קאסל, הסן-הנאו (שעל שמם מגיעה ההתייחסות הרווחת של הסיאנים) ובראונשווייג-וולפנביטל בפיקודו של הברון פרידריך אדולף רידזל. מתוך הכוחות הסדירים הללו, 200 סדירים בריטים ו-300 עד 400 גרמנים הוקצו למשלחת עמק מוהוק של סנט לגר, וכ-3,500 איש נותרו בקוויבק כדי להגן על המחוז. שאר הכוחות הוקצו לבורגוין למערכה לאולבני. הכוחות הסדירים היו אמורים להיות מתוגברים על ידי עד 2,000 אנשי מיליציה שגויסו בקוויבק; עד יוני, קרלטון הצליח לגייס רק שלוש פלוגות קטנות. בורגוין גם ציפה שעד 1,000 אינדיאנים יתמכו במשלחת. כ-500 הצטרפו בין מונטריאול לקראון פוינט.
צבאו של בורגוין היה מוטרד מקשיי תובלה לפני שעזב את קוויבק, דבר שככל הנראה לא בורגוין ולא קרלטון חזו. מכיוון שהמשלחת ציפתה להתקדם בעיקר על פני המים, היו מעט עגלות, סוסים וחיות משא אחרות זמינות להעביר כמות גדולה של ציוד ואספקה על חלקי הקרקע של המסלול. רק בתחילת יוני הוציא קרלטון פקודות לרכוש מספיק עגלות להעברת הצבא. כתוצאה מכך, העגלות היו בנויות בצורה גרועה מעץ ירוק, והצוותים הוסעו על ידי אזרחים שהיו בסיכון גבוה יותר לעריקה.
ב-13 ביוני 1777, בורגוין וקרלטון סקרו את הכוחות שנאספו בסנט ג'ון על נהר רישלייה, ממש צפונית לאגם שמפלן, ובורגוין קיבל את התפקיד באופן טקסי. בנוסף לחמש ספינות מפרש שנבנו בשנה הקודמת, נבנתה שישית, ושלוש נלכדו לאחר הקרב על האי ואלקור. אלה סיפקו תובלה מסוימת וגם חיפוי צבאי לצי הגדול של סירות תובלה שהניעו את הצבא דרומה על האגם.
לצבא שבורגוין שיגר למחרת היו כ-7,000 אנשי קבע ולמעלה מ-130 כלי ארטילריה, החל ממרגמות קלות ועד תותחי 24 פאונד (11 ק"ג). הסדירים שלו היו מאורגנים בכוח קדמי בפיקודו של בריגדיר גנרל סיימון פרייזר, ושתי דיוויזיות. מייג'ור גנרל ויליאם פיליפס הוביל את 3,900 הסדירים הבריטים מימין, בעוד ש-3,100 בראונשווייגרים והנאוארים של הברון רידזל החזיקו בשמאל. חייליו הסדירים התחילו את דרכם במצב טוב, אך חלקם, בעיקר כמה מהדרגונים הגרמנים, היו מצוידים בצורה גרועה ללחימה בערבה.
גם משלחתו של קולונל סנט לגר נאספה עד אמצע יוני. כוחו, פלוגה מעורבת של אנשי קבע בריטיים, לויאליסטים, הסיאנים וריינג'רים מהמחלקה האינדיאנית, המונה כ-750 איש, יצאה מלאצ'ין, ליד מונטריאול, ב-23 ביוני.
נפילת טיקונדרוגה

צבאו של בורגוין נסע במעלה האגם וכבש את פורט קראון פוינט הבלתי מוגן עד 30 ביוני. פעילויות הסיור של תמיכתו האינדיאנית של בורגוין היו יעילים מאוד במניעת האמריקנים מלמד את פרטי תנועותיו. הגנרל ארתור סנט קלייר, שהושאר בפיקוד על פורט טיקונדרוגה וההגנות הסובבות אותו עם חיל מצב של כ-3,000 אנשי קבע ומיליציות, לא ידעו ב-1 ביולי על מלוא כוחו של צבאו של בורגוין, שיחידות גדולות ממנו היו אז רק 4 מיל (6.4 קילומטרים) משם. סנט קלייר קיבל פקודה על ידי הגנרל סקיילר להחזיק מעמד זמן רב ככל האפשר, ותכנן שתי שדרות נסיגה.
התכתשות גלויה החלה על ביצורי ההגנה החיצוניים של טיקונדרוגה ב-2 ביולי. עד ה-4 ביולי, רוב חיל המצב האמריקאי היה בפורט טיקונדרוגה או בהר העצמאות הסמוך, הביצורים הנרחבים בצד ורמונט של האגם. ללא ידיעת האמריקאים, נסיגתם מעמדת ההגנה החיצונית איפשרה לבריטים להציב ארטילריה על ראש הגבעה שנקראה אז שוגר לוף (כיום Mount Defiance), שממנה שלטו על המבצר. סנט קלייר נסוג בלילה לאחר שזיהה תותחים בריטיים על שוגר לוף ב-5 ביולי, ואנשיו של בורגוין כבשו את התבצור הראשי ואת העמדות על הר העצמאות ב-6 ביולי. הכניעה הבלתי מעורערת של המבצר שהיה כביכול בלתי חדיר עוררה סערה ציבורית ופוליטית. על אף שחקירה מאוחרת יותר ניקתה גם את סקיילר וגם את סנט קלייר מכל עוול בנסיגה, היא גרמה לקונגרס הקונטיננטלי להחליף את סקיילר בגנרל הורשיו גייטס כמפקד הכוח הצפוני של הצבא הקונטיננטלי באוגוסט.
בורגוין שלח כוחות מהכוח הראשי שלו כדי לרדוף אחרי הצבא הנסוג, שסנט קלייר שלח דרומה בשני נתיבים שונים. הבריטים הדביקו לפחות שלוש פעמים גורמים של האמריקאים הנסוגים. גנרל פרייזר וחייליו של הברון רידזל התמודדו עם התנגדות נחושה בקרב האברדטון ב-7 ביולי, ובאותו יום פגש החלוץ של הצבא הראשי את הפלוגות הנסוגות של פייר לונג בהתנגשות בסקנסבורו (כיום וייטהול). לאחר מכן התקיים עימות נוסף בקרב פורט אן ב-8 ביולי, שבו פלוגה קדמית של הצבא הבריטי כמעט הושמדה. עימותים אלו עלו לאמריקאים בכ-50% יותר אבדות מאלה שספגו הבריטים, אולם הם הוכיחו לקצינים הבריטיים שהשתתפו בהם שהאמריקאים מסוגלים להציג התנגדות נוקשה. צבאו של בורגוין צומצם בכ-1,500 איש כתוצאה מפעולות טיקונדרוגה. הוא השאיר 400 איש לחיל המצב בקראון פוינט ועוד 900 להגנה על טיקונדרוגה, והקרבות שהתקיימו לאחר מכן גרמו לכ-200 אבדות.
עיקר הכוח של סנט קלייר נסוג דרך מענקי ניו המפשייר (ורמונט של ימינו). סנט קלייר פרסם פניות למדינות בבקשה לתמיכת מיליציות, וכן בקשה להביא כמה שיותר מבעלי החיים והאספקה של האזור לפורט אדוארד על נהר ההדסון, שם יתקבצו הצבאות האמריקאים מחדש. סנט קלייר הגיע לפורט אדוארד ב-12 ביולי לאחר חמישה ימים של צעדות מפרכות. חלק מהשרידים שפוזרו בהוברדטון הצטרפו מחדש לצבא, אך סת' וורנר ושרידי הרגימנט שלו הוצבו במנצ'סטר.