תאוריית הקשר על מותו של פול מקרטני
היסטוריה של התאוריה

ב-12 באוקטובר 1969 התקבלה בתחנת הרדיו WKNR בדטרויט שיחת טלפון בה יעץ המתקשר לשדרן, ראס גיב, להאזין היטב לקטעי הסיום במספר שירים של הביטלס או לנגן אותם לאחור, ובמיוחד לסוף השירים "Strawberry Fields Forever" ,"Revolution 9" וקטע המעבר בין "I'm So Tired" ו-"Blackbird" מה"אלבום הלבן". גיב עשה כפי שנתבקש ודימה שהוא שומע מסרים כמו "פול מת, בנאדם" או "אני קברתי את פול".
יומיים אחרי כן פרסם עיתון הסטודנטים "מישיגן דיילי" סקירה של האלבום Abbey Road, של פרד לבור וג'ון גריי, שהחליטו, כפי שמספר לבור, במקום לפרסם סקירה רגילה, להתייחס לתקליט "ברמה הסמלית" ולהמציא או למצוא עדויות שונות ומשונות לכך שפול מקרטני מת. בין השאר, מצא לבור סימנים בעטיפת האלבום Abbey Road, כמו לבושם של חברי הלהקה המצולמים על העטיפה ומספר הרישוי של מכונית. זמן קצר אחרי כן נטל אלכס בנט מתחנת WMCA בניו-יורק את הבדיחה והפך אותה לנושא המרכזי באחת מתוכניותיו. העילה הייתה שיחת טלפון מאדם בשם לואיס יגר, שטען שהתעורר בלילה בגלל צרחות חברתו חובבת הביטלס, שחלמה כי פול מת. מתחריו של בנט בתחנת WMCB המשיכו במהתלה ובתוך ימים ספורים פשטה השמועה בין תחנות הרדיו השונות בארצות הברית והפכה לשיחת היום בקמפוסים ובעיתונות ה"אלטרנטיבית". מעטה של רצינות לסיפור ניתן כאשר שודרה תוכנית טלוויזיה מיוחדת, שנערכה כמשפט פומבי, בו הוצגו עדויות מצד אנשים כמו האמרגן אלן קליין והזמר פיטר אשר (אחיה של ג'יין אשר, ארוסתו לשעבר של מקרטני), שהעידו שהסיפור בדוי ופול חי, ולעומתם רס גיב ומרעיו שהציגו את שלל ה"עדויות" שבידיהם.
בנט טס לבריטניה, שם ניסה ללקט עדויות נוספות. רינגו סטאר דחה אותו בבדיחות הדעת, ואילו צלם העטיפה של "Abbey Road", איאן מקמילן, הכחיש סמליות מכוונת בצילום העטיפה. ג'ון לנון עצמו, כאשר נדרש לנושא, טען כי בסוף "Strawberry Fields Forever" הוא אינו אומר "אני קברתי את פול" (I buried Paul) אלא "רוטב חמוציות" (Cranberry sauce). בדיקות שנערכו העלו כי טענתו נכונה: בטייק השביעי של השיר, באלבום Anthology 2, לנון נשמע בבירור אומר פעמיים "cranberry sauce". לבסוף, הגיח גם פול מהתבודדות בסקוטלנד והכריז: "השמועות על מותי היו מופרזות... אילו הייתי מת הייתי האחרון שהיו מספרים לו". כל אלו לא הועילו לשיכוך הסערה, אלא רק הלהיטו אותה עוד יותר, משום שנתפשו כניסיון נוסף להסתיר את האמת. יתר על כן, השמועות הביאו לכך שאלבומי הביטלס שבהם טמונים "רמזים" שבו למצעדי המכירות וחברות התקליטים העדיפו להגיב בשתיקה, כדי לאפשר למכירות להמשיך לשגשג.
בין גרסאותיה השונות של האגדה יש הסכמה, בדרך כלל, כי מותו של מקרטני התרחש בנובמבר 1966 (לפי חלק מהגרסאות, ביום שלישי 9 בנובמבר, ולפי גרסאות אחרות, ביום רביעי בחמש בבוקר, כמו שנכתב במילות השיר "She's Leaving Home.") גרסתו של לבור, במקור, הייתה שמקרטני מת אחרי סיום הקלטת Revolver: פול יצא בסערה מאולפני אבי רוד, מרוגז בעקבות מריבה עם חבריו ללהקה, לקח את מכונית האסטון מרטין שלו (המוצגת על ברכה של הבובה על עטיפת האלבום "Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band") ואז, כאשר הסתכל על פקחית החניה ריטה (מהשיר "Lovely Rita") "פוצץ את הראש במכונית / הוא לא שם לב לכך שהרמזור התחלף" (לפי השיר "A Day in the Life"). לפי טענות מסוימות, דוקטור רוברט (מהשיר "Doctor Robert") לא הצליח להציל את חייו (כלומר, האירוע קרה לפני מאי 1966, אז הוקלט השיר).
בהמשך לאותה תאוריה, שאר חברי הלהקה החליטו לשמור על הידיעה בסוד וערכו תחרות כפילים של פול מקרטני, בה ניצח ויליאם קמפבל, אך תוצאותיה לא פורסמו. קמפבל עבר סדרת ניתוחים פלסטיים כדי לשנות את מראהו, אך המנתחים הותירו צלקת מעל השפה העליונה, כך שאפשר להבחין בין תמונות פול המקורי וכפילו. קמפבל ניחן בכישרון מוזיקלי ובחן אישי שלא נפל כלל מזה של מקרטני, וכך הצליח להמשיך לקיים קשרי זוגיות עם ג'יין אשר, ארוסתו של מקרטני, במשך שנתיים נוספות, ואף להפוך למלחין הדומיננטי בביטלס, עם חיקויים מעולים של סגנון ההלחנה של מקרטני, בשירים כמו "Hey Jude"‏, "The Fool on the Hill"‏, "Blackbird", ועשרות אחרים. קשר השתיקה נשמר גם אחרי פירוק הביטלס, כאשר ויליאם קמפבל הפך למנהיגה של אחת מלהקות הפופ המצליחות בעולם, והמשיך בקריירה מוזיקלית ענפה ארבעים שנה נוספות.
סערת השמועות דעכה כעבור כשנה, כשהתברר לכל כי מעולם לא היה בה ממש, אך פריחתו של המיתוס שימשה חומר למחקרים סוציולוגיים ופסיכולוגיים רבים גם בשנות השבעים. לואיס ייגר, שהיה לו תפקיד מרכזי בכינון המיתוס, טען כעבור שנים: "כולם יודעים שזו תרמית, אבל אנשים עדיין אוהבים לשמוע את הרמזים. זה היה אחד התעלולים המרהיבים ביותר זה שנים."