היסטוריה של אמריקה הלטינית
המאה ה-19: ממושבות אירופאיות למדינות עצמאיות

בהשפעת המהפכה הצרפתית והכרזת העצמאות של ארצות הברית, הכריזו גם מרבית המושבות באמריקה הלטינית על עצמאותן במהלך הרבע הראשון של המאה ה-19. עד 1825, איבדה האימפריה הפורטוגזית את המושבה החשובה ביותר שלה, ברזיל, ואילו ספרד איבדה למעלה מ-99% מהטריטוריות בהן החזיקה ביבשת אמריקה, ונותרה רק עם קובה ופוארטו ריקו. צרפת איבדה רק את סן דומנג, שהייתה הראשונה להכריז על עצמאותה כהאיטי ב-1804, ולמעשה יתר מושבותיה מצויות בידיה גם כיום.
המדינות שהוקמו באמריקה הספרדית נקלעו בעשורים הראשונים לקיומן לסכסוכים ולמאבקים פנימיים. רבים מהמאבקים היו בין מי שדגלו בהקמת מדינות פדרליות לבין מי שדגלו בשלטון ריכוזי. חלק מהמאבקים הביאו לפירוקן של המדינות שהוקמו בתחילה למספר מדינות. רפובליקת קולומביה הגדולה שהוקמה ב-1819 בשטח מלכות המשנה של גרנדה החדשה, התפרקה ב-1830 לוונצואלה, קולומביה ואקוודור; הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה שהכריזו על עצמאותן ב-1823 התפרקו ב-1840 לגואטמלה, אל סלוודור, הונדורס, ניקרגואה וקוסטה ריקה; חלקים מהפרובינציות המאוחדות של דרום אמריקה שהכריזו על עצמאותן ב-1810 בשטח מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה הפכו לאורוגוואי ולבוליביה, וביתר השטח הוקמה אמנם ארגנטינה, אך גם היא סבלה מחוסר יציבות ומבעיות משילות עד כינונה של חוקה חדשה ב-1852. ברזיל, לעומת זאת, שמרה על אחדותה, והממלכה שכוננה בה ב-1822 הייתה יציבה עד סוף המאה.
במחצית הראשונה של המאה התאפיינו המדינות הצעירות בחוסר יציבות פוליטי ניכר. בהדרגה החליפו את נציגי השלטון הספרדים קבוצות אליטה מקומיות שהתגבשו בהכללה לשני מחנות, ליברליים ושמרנים. מאבקים מזוינים בין מוקדי הכוח השונים היו נפוצים בשנים אלו, ובכמה מהמדינות אף הובילו למספר עשורים בהם התקשתה המדינה לתפקד.
במקרים שונים הביאו מאבקים על אינטרסים כלכליים ופוליטיים בין המדינות להתנגשויות צבאיות ביניהן. שתיים מהמלחמות הקשות ביותר שידעה היבשת היו מלחמת הברית המשולשת (1864–1870), בין פרגוואי לבין ברזיל, ארגנטינה ואורוגוואי, במהלכה נהרגו כ-90% מהגברים בפרגוואי, וכן מלחמת האוקיינוס השקט (1879–1884), בין צ'ילה לבין פרו ובוליביה, בסיומה השתלטה צ'ילה על שטחים נרחבים עשירים במלחת. בנוסף, התפשטו כמה ממדינות דרום אמריקה לאזורים שהמעצמות הקולוניאליות לא הגיעו אליהן בעבר. ברזיל סיפחה לעצמה שטחים באמאזוניה שבפנים הארץ, ואילו צ'ילה וארגנטינה התפשטו דרומה לפטגוניה, בתהליכים שנקראו כיבוש אראוקניה וכיבוש המדבר, בהתאמה, והסתיימו בשנות ה-80 של המאה ה-19.
ספרד ופורטוגל הקפידו במהלך שלטונן ליצור תלות כלכלית של מושבותיהן בשלטון המרכזי. לוואקום שנוצר בלכתן נשאבו מעצמות אירופאיות אחרות, בעיקר בריטניה וצרפת, וכן הכוח החדש שעלה ביבשת - ארצות הברית, שאימצה ב-1823 את דוקטרינת מונרו, לפיה לא תסכים לסבול קולוניאליזם אירופאי ביבשת אמריקה. למעצמות אלה הייתה השפעה כלכלית ופוליטית על המשך דרכן של המדינות החדשות, והן אף ניסו להשתלט על שטחיהן. במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו (1846–1848) איבדה מקסיקו למעלה ממחצית משטחה לארצות הברית, וב-1862 פלשה אליה גם צרפת, שהמליכה את מקסימיליאן הראשון עד להדחתו ב-1867. מעורבותה של ארצות הברית היא שהובילה בסופו של דבר לאובדנן של אחרונות המושבות הספרדיות ביבשת, קובה ופוארטו ריקו, במלחמת ארצות הברית–ספרד שפרצה ב-1898.
לקראת סוף המאה, התמורות הפוליטיות והמדיניות גררו איתן השפעות כלכליות וחברתיות מרחיקות לכת, ואלו השפיעה בחזרה על הפוליטיקה המקומית. שנות ה־1870 עמדו בסימן נקודת מפנה בו מתייצבות כלכלותיהן של מדינות אמריקה הלטינית, לאחר מספר עשורים של זעזועים, ומתבססות סביב ייצוא משאבי טבע לשווקים ברחבי העולם. התבססות זו במקביל למהפכה התעשייתית במעצמות המערב מובילה להשקעות הון זר בהיקפים חסרי תקדים, ולתופעה, בחלק מהמדינות, של הגעתם לשלטון של מנהיגים הפועלים בשיתוף פעולה עם סוחרי הייצוא, שהפכו למוקד כוח פוליטי ויצרו במקרים מסוימים אוליגרכיה.
מגמת הייצוא מובילה להגברת העיור והקמתם של מרכזי מטרופולין מודרניים. הגירה המונית מאירופה – בעיקר מאיטליה מספרד – הביאה איתה שינויים דמוגרפיים מחד, והשפעות חברתיות מאידך, וכך למשל תחום ארגוני העובדים מגיע לקראת סוף המאה ליבשת, ויוצר מעורבות פוליטית של מנהיגי עובדים, ומודלים של חקלאות מודרנית מתפתחים בתקופה זו בהשראת מודלים אירופאים. התפתחותם של שדות חקלאות מתקדמים וגדולים דחקה לשוליים את השדות שהוקדשו קודם לכן לגידולים מסורתיים בהיקף קטן, שבוצעו בתקופה זו על ידי הילידים האמריקאים, שהאוטונומיה שלהם הלכה ונפגעה.