stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישיבת לומז'ה
שיטת המוסר בישיבה

כבר עם הקמת הישיבה הנהיג בה רבי אליעזר שולביץ גינונים אופייניים לישיבות תנועת המוסר. התלמידים השתדלו להקפיד על דיבור רציני, אי-הרמת קול, תפילת שמונה עשרה בשקט ובריכוז ופעולות נוספות שנועדו להפוך את הלימוד וסדר היום למשמעותיים יותר.
היו גם סדרי-מוסר בישיבה שנערכו בין מנחה לערבית ובחורף אחר ערבית, בהם למדו התלמידים מספרי המוסר השונים.
המשגיח (הרבנים אגולסקי, שוורץ או רוזנשטיין) לעיתים היה מכנס את התלמידים ומטיף להתנהגות מוסרית והקפדה במצוות, ולאחר מכן היו יושבים כל התלמידים בדממה ועורכים חשבון נפש. עם ריבוי עבירות המשמעת של התלמידים החליט רבי משה רוזנשטיין על מינוי "מפקחים". לתפקיד זה מונו התלמידים הטובים והקפדנים, והם רשמו את שמות התלמידים שנעדרו או שאיחרו. התלמידים שלא אהבו את המפקחים היו מגיעים לעיתים לחדרו בלילה ומתנקמים בו.
אנקדוטה המבהירה היטב את אורח החיים הקפדני שהנהיג בישיבה רבי משה רוזנשטיין מובאת במאמרו של יום-טוב לוינסקי. הוא מתאר את ביקורו של הלל צייטלין שהיה תלמיד חכם וחזותו הייתה רבנית-מסורתית. ביקורו השפיע על התלמידים והם רצו לקרוא את ספריו, אך הרב משה רוזנשטיין כינס את כולם והירצה בפניהם על הפסוק ”ולא תתורו אחרי לבבכם ואחרי עיניכם” (ספר במדבר, פרק ט"ו) שלעיתים לעיניים אדם נראה כצדיק אולם בתוכו הוא רשע.
עם כל זאת היה רבי משה רוזנשטיין נעים הליכות. ”המשגיח הצעיר היה בעל נפש יפה ביותר. כאיש המוסר נהג בחסידות ובעדינות עם כל אדם - לא צעק ולא גער בתלמידים. בדברי נועם וביחס של כבוד לצעיר החשוד בעבירה החזיר אותו למוטב ושכנע אותו” (לוינסקי, עמ' 349)
צוות הרבנים

רבי אליעזר שולביץ היה הדמות המרכזית והמשפיעה בישיבה, אך היו לו שני חתנים ששימשו בתפקידי מפתח בישיבה: רבי יהושע זליג רוך ששימש כר"מ בכל הכיתות בישיבה והיהבעל כושר הסברה ייחודי, ורבי יחיאל מרדכי גורדון שאסף כספים לישיבה והיה דמות להערצה בקרב התלמידים. השפעתו הייתה רבה וישראל רבינוביץ, בוגר הישיבה ורב בה, מתאר אותו באופן הבא: ”הוא הצליח להעלות את רמתה של הישיבה. הכל היו מאוחדים בדעה, שמסירותו האבהית לישיבה הייתה דומה למסירותו של אב רחמן לילד טיפוחיו. הוא הזניח את ביתו ואת ילדיו והיה מכתת את רגליו ונודד ממקום למקום ברחבי פולין, אמריקה וארצות אחרות כדי לקבץ כספים למען הישיבה. הייתה בו בר' יחיאל מרדכי אצילות ועדינות נפשית. הוא גילה סבלנות ואורך רוח כלפי התלמידים במידה יוצאת מן הכלל ואף שהיו מפסיקים אותו באמצע שיעורו, לעתים בשאלות של מה בכך - היה משיב לכולם ברוך ונועם ובלי שמץ של כעס ותרעומות.”
דמות משמעותית נוספת היה רבי משה רוזנשטיין ששימש כמשגיח בישיבה. הוא היה איש תנועת המוסר ונהג מנהגים שלא היו מקובלים, כך מתאר אותו הרב ישראל רבינוביץ: ”כל מי שהכיר את המשגיח היה אומר עליו שהוא אדם שאין להבינו. הליכותיו היו משונות משל כל אדם והנהגתו הייתה מוזרה. בימי החורף הקרים ביותר, בשעה שהאולם הגדול של הישיבה היה ריק מאדם בגלל הקור הגדול ששרר בו, וכל בני הישיבה היו מתרכזים בחדרים אחרים, קטנים ממנו, היה המשגיח מתעטף באדרתו, נועל את נעלי החורף שלו, נכנס לאולם הישיבה ומהלך בו אנה ואנה כשהוא שקוע ברעיונותיו במשך כל הלילה עד עלות השחר. כך היה עושה מדי לילה בלילה. את ארוחתו הקלה היה סועד בשעה 11.00 בלילה. משפחתו הייתה גרה ברחוב אחר והוא היה בא לביתו רק בלילי שבת, מקדש וחוזר לישיבה. לאחר שהשיא את בתו הגדולה והיה לו חתן בבית לא היה בא לביתו אף בשבתות. כך נהג במשך שתים-עשרה שנה.”
עם כל זאת היה רבי משה רוזנשטיין דמות משפיעה על אופייה של הישיבה ושיחותיו על המוסר היו פופולריות. הוא גם הנהיג "ועד" של תלמידים שהתכנסו פעם בשבוע לשיחה עמו. בפגישה השבועית הוא גם היה קונס את התלמידים שלא הקפידו מספיק על ביצוע החובות המוטלות עליהם.
רבנים נוספים שלימדו בישיבה היו: הרב אברהם אליהו קפלן, הרב שלמה נתן קוטלר, הרב משה גרשון מובשוביץ מסידרא ודוברובנה (אביו של ר' דניאל מובשוביץ), הרב דוד טביל דיינובסקי, הרב אברהם פקר והרב פסח איסר גלצינסקי, כל אלו היו מראשוני הר"מים בישיבה. בהמשך כיהנו בישיבה גם רבי שבתי וורניקובסקי ששימש כר"מ (היה בוגר הישיבה בעצמו) רבי ישראל ליב אגולסקי ששימש כמשגיח יחד עם בנו רבי משה שווארץ, וכשאגולסקי נפטר החליף אותו רבי יצחק פיינטוק. בשלב כלשהו עבר הרב פיינטוק לישיבת מיר והחליף אותו הרב ישראל רבינוביץ. הרב אלעזר מנחם מן שך כיהן כר"מ בישיבה בין השנים 1944–1947.
הווי

בישיבה פעל גמ"ח שדאג לתלמידים נזקקים ולאינטרסים המשותפים של התלמידים. הגמ"ח הלווה כסף לתלמידים נזקקים בערבות של תלמידים אמידים יותר. פעילות נוספת של הגמ"ח הייתה קניית גוש-קרח שיקרר בקיץ את חבית המים לשתייה שעמדה בפתח בית המדרש. הכסף הגיע בחלקו מהנהלת הישיבה אולם בעיקר מתושבי העיר לומז'ה.
חדר מילי דעלמא היה חדר שנועד לרצות את דרישת הממשל הפולני ללמוד לימודים כלליים בישיבה. בעקבות דרישת הממשל נסע רבי אליעזר שולביץ לחפץ חיים וזה יעץ לו שלא לסגור את הישיבה והשתמש בפסוק ”עת לעשות להשם הפרו תורתך” (ספר תהילים, פרק קי"ט) כלומר, למרות שמדובר בהפרת דבר מן התורה בכל זאת מדובר במצב חירום בו ההפסד יהיה רב על הרווח ומותר לעבור על דברי התורה. רבי אליעזר שולביץ שיחד את המורה המקומי וזה מצידו לא הלשין. כשבא המפקח המחוזי היו לוקחים קבוצת תלמידים דוברי רוסית ומביימים שיעור בשפה הרוסית.
מלבד סדר יום שגרתי בישיבה, בלילות אורגנה תורנות של תלמידים על מנת שלא יישאר בית המדרש ריק ולו לזמן קצר. התורנות הייתה בשתי משמרות. משמרת ראשונה מהשעה 23:00 עד 3:00 והשנייה מהשעה 3:00 עד 6:00.
לקריאה נוספת

יום-טוב לוינסקי, "על הישיבה הגדולה בלומז'ה לפני יובל שנים", עמנואל אטקס ושלמה טיקוצ'ינסקי (עורכים) ישיבות ליטא - פרקי זכרונות, ירושלים, מרכז זלמן שזר ומרכז דינור, 2004
הערות שוליים

↑  הרב ישראל רבינוביץ, "ישיבת טלז". וראו בפרק "קישורים חיצוניים". וכן יום-טוב לוינסקי, "על הישיבה הגדולה בלומז'ה לפני יובל שנים" עמ' 347. וראו בפרק "לקריאה נוספת".
↑  לוינסקי, עמ' 348.
↑  מקור: ישראל רבינוביץ, "ישיבת לומז'ה", אתר "דעת".
↑  רבי אליעזר שולביץ השתדל באמצעים שונים להקל את התאקלמות הנערים החסידיים בישיבה, לדוגמה: הוא החליט שנערים חסידיים לא ישנו את לבושם האופייני. על לבוש חסידי ראו: לבוש חרדי, ותנועת החסידות#לבוש חסידי.
↑  המיועדות לנערים בגילאים שעד אמצע שנות העשרה.
↑  מאמרו של הרב ישראל רבינוביץ; יום-טוב לוינסקי, בתוך ישיבות ליטא פרקי זכרונות, תשס"ד (2004), עמ' 348.
↑  הישיבה הוקמה על בניין שתרמו משה חיים סלור ומשפחת גולדנהירש ברחוב הרצל בעיר. ישיבת לומז'ה, אתר מרכז פסג"ה. משפחת גולדנהירש תרמה את הסכום הדרוש להשלמת המבנה.
↑  'חנוכת הישיבה', דבר, 20 ביוני 1930, עמ' 3.
↑  הרב מרדכי וינגורט, תולדות הגרי"מ גורדון, ישורון כרך י"ט, אלול תשס"ז, עמוד ר"א
↑  כדוגמת מסילת ישרים, ארחות צדיקים או שערי תשובה. וראו: סדר (ישיבה)#סדר המוסר.
↑  אין לראות את רבי יחיאל מרדכי גורדון כירא שמיים ולא למדן, שכן בהמשך הוא שימש כראש הישיבה.
↑  הן גם נאספו בספר "יסודי הדעת".
↑  לפי הרב יחיאל מרדכי גורדון בספר אור אליעזר - ג, פתח תקוה תשע"ב, באתר אוצר החכמה, תולדות המחבר, עמ' טז.
↑  בשונה ממנהג זה נהגה הנהלת ישיבת וולוז'ין שהחליטה על סגירת הישיבה בעקבות דרישת הממשל הרוסי ללמוד לימודים כלליים.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270170405171  VIAF: 5132151433044656420001   WorldCat (עם VIAF): 5132151433044656420001
עבדול חמיד השני

הטורה של עבדול חמיד השני
עבד אל-חמיד השני, או עבדול חמיד השני (בטורקית: İkinci Abdülhamit אבדילהמיט השני; בטורקית עות'מאנית: عبد الحميد ثانی, Abdü’l-Ḥamīd-i sânî ‏21 בספטמבר 1842, איסטנבול, האימפריה העות'מאנית – 10 בפברואר 1918, איסטנבול, האימפריה העות'מאנית), היה סולטאן טורקי ושליטה ה-34 של האימפריה העות'מאנית. הוא קיבל את הכינויים "הסולטאן המדמם", "הסולטאן האדום" ו"הרוצח הגדול" בגלל יחסו למיעוטים הנוצרים באימפריה. עלה לשלטון ב-1 בספטמבר 1876 במקום אחיו, מורט החמישי, והודח בהפיכת הטורקים הצעירים ב-27 באפריל 1909. עבדול חמיד היה בנו של אבדילמג'יט הראשון ונכדו של מהמוט השני. שנות שלטונו היו מכוננות בתולדות האימפריה העות'מאנית וסימנו את סופה. תקופת הטנזימאט, תקופת הרפורמות והארגון מחדש שהחלה בשנת 1839 תחת שלטון אביו, הגיעה לשיאה ולסיומה עם קבלת החוקה הראשונה ב-23 בנובמבר 1876. החוקה שכונתה "החוק הבסיסי" העניקה חירויות פרט ושוויון לכל אזרחי האימפריה אך התקיימה במשך שנתיים בלבד עד 1878, עת הושעתה והפרלמנט פוזר. בתקופתו איבדה האימפריה העות'מאנית שטחים נרחבים בחבל הבלקנים, את מצרים לאימפריה הבריטית, את תוניסיה לצרפת, ובסוף כהונתו רוב שטחה היה ביבשת אסיה ובמזרח התיכון. עבדול חמיד אחראי לרצח העם הארמני הראשון (1894–1896), אם כי נתונה מחלוקת בין היסטוריונים האם אחריותו הייתה שלטונית מכך שידע על המתרחש והתעלם, או שהוביל בעצמו את האירועים.
מילדותו ועד עלייתו לשלטון

עבדול חמיד היה בנו של הסולטאן אבדילמג'יט הראשון וטרימוז'גאן סולטאנה, אשר הייתה צ'רקסית. בגיל עשר התייתם מאמו והחל להתחנך אצל מורה פרטי אשר לימד אותו ערבית, פרסית, צרפתית, היסטוריה ומוזיקה. כיורש השלישי למלך לא היה צפוי לרשת את הכס ולכן חי חיי נהנתנות כמעט ללא מטלות רשמיות. בשנת 1867 יצא למסע באירופה ביחד עם דודו הסולטאן אבדילאזיז, וביקר בין היתר בתערוכה העולמית של פריז בהזמנתו של נפוליאון השלישי. עבדול חמיד התרשם רבות מהערים המרכזיות של אירופה ומהטכנולוגיה המערבית. בנעוריו תואר כאדם צנוע, חרוץ ואינטליגנטי, אך הניסיון שצבר בתוככי החצר העות'מאנית ובמיוחד מאורעות 1876, שהעלו אותו לכס המלוכה, הותירו בו חוסר ביטחון וחשדנות כלפי הסובבים אותו, שהלכו וגברו לאורך שנות שלטונו.
שנת 1876 הייתה שנת משבר כלכלי ופוליטי במהלכה פרצה התקוממות בבוסניה והרצגובינה. הסולטאן אבדילאזיז היה מנותק מסביבתו ומרוחק ממוקדי הכוח וכעבור זמן התאבד. מוראט, אחיו של עבדול חמיד ותקוותם של הליברלים, הודח מהשלטון בסוף אוגוסט 1876 בשל אי כשירות נפשית. דרכו של עבדול חמיד לכס הסולטנות נסללה בתמיכתם של הווזיר הגדול מידהט פאשה וחבר הנאמנים, וב-1 בספטמבר 1876 היה לסולטאן השלושים וארבעה של האימפריה העות'מאנית. עבדול חמיד, שהיה אדם מאופק, לא היה מוכר כאשר עלה לכס השלטון. הוא הצטייר כליברל שינקוט במדיניות פרו בריטית. בעת ההיא הייתה נתונה האימפריה בעימות בסרביה ובמונטנגרו שבבלקנים ובהתנגשות אינטרסים מתמשכת עם שאיפת האימפריה הרוסית להגמוניה על מצר הדרדנלים.
על מנת להכריח את העות'מאנים ליישם רפורמות לטובת האוכלוסייה הנוצרית בבלקנים, התכנסה בדצמבר 1876 בעיר איסטנבול, ועידת קונסטנטינופול (אנ'), אשר לא היה בה ייצוג לאימפריה העות'מאנית, עניין המעיד על מעמדה המעורער ורק מעצמות העל דנו בקביעת הגבולות העתידיים של אזורים בבלקן, שנמצאו בתוך שטחי האימפריה. גם התערבותו של שר החוץ העות'מאני, שנאם בפני צירי הוועידה וציין את העובדה, שהאימפריה העות'מאנית אימצה חוקה חדשה, אשר הבטיחה זכויות וחופש עבור כל המיעוטים האתניים וכן שהבולגרים יזכו לזכויות שוות כלשאר אזרחי האימפריה, לא הועילה והעוינות הרוסית גברה. ב-5 בפברואר 1877 עבדול חמיד העביר את מידהט פאשה מתפקידו והגלה אותו. ב-24 באפריל פרצה המלחמה העות'מאנית רוסית בסיומה איבדה האימפריה את מרבית שטחיה באירופה.
תקוותו של עבדול חמיד השני הייתה למשול באימפריה באמצעות שלטון אוטוקרטי. מדיניותו הייתה מבוססת על אידאולוגיה אסלאמית ופרשנותו הייתה מנוגדת לזאת של העות'מאנים הצעירים (אנ') אשר הושפעו מערכים ליברליים. הוא ראה באסלאם מכשיר לדיכוי החירויות והייצוגיות. את תביעתו לכוח מוחלט השתית על הטענה העות'מאנית המסורתית לכס החליפות. הוא עודד ערכי רוח פאן אסלאמיים גם סביב הדומיננטיות הפוליטית הדתית שלו עצמו, כממלא מקומו של הנביא.
המהלכים המדיניים והצבאיים בתקופת שלטונו > חזית הבלקן

בדצמבר 1876 ובינואר 1877 התקיימו הבחירות לפרלמנט העות'מאני והוא נפתח רשמית ב-19 במרץ. להוציא את שכבות האליטה, הממשל והצבא הבכירים, שאר נתיני האימפריה כמעט ולא גילו עניין בעבודת הפרלמנט. חברי הפרלמנט ניסו לייצג את הדעות במחוזות הבחירה שלהם, אך עבדול חמיד נמנע כמעט לחלוטין מלבצע את חובותיו החוקתיים, משום שהחוקה הרשתה לסולטאן ולשריו למשול באמצעות צווים. בחזית הבלקן, היו לרוסים שאיפות להשתלט על אזור הים השחור ומיצרי הדרדנלים ובכך להשיג גם גישה חופשית לים התיכון. כך, החלה רוסיה להתערב לטובת עמי הבלקן, אשר החלו מתמרדים כנגד האימפריה. בתחילה בוסניה והרצגובינה, אחר כך סרביה ומונטנגרו ולבסוף הבולגרים.
לאחר המבוי הסתום שנוצר בעקבות "ועידת קונסטנטינופול" בדצמבר 1876, הגבירה רוסיה את מאמציה לחתור תחת ההגמוניה העות'מאנית בבלקן ובהמשך, בתאריך 24 באפריל 1877, היא הכריזה מלחמה על האימפריה העות'מאנית.
עבדול חמיד, ציפה לשווא לתמיכה בריטית במהלך המלחמה והרוסים כבשו חלק ממזרח אנטוליה, חדרו עמוק לתוך הבלקן ועצרו רק בשערי איסטנבול. הסיבה היחידה שמנעה את קריסת האימפריה הייתה התעשתותם של הבריטים ושליחתו של צי מלחמה לים מרמריס.
הסכסוך הסתיים ב-3 במרץ 1878, עם חתימת חוזה השלום של סן סטפנו, במסגרתו הכירה האימפריה העות'מאנית בעצמאות רומניה, סרביה ומונטנגרו, באוטונומיה של נסיכות בולגריה ואיבדה את דוברוג'ה לטובת בולגריה ורוסיה. (דוברוג'ה הצפונית נמסרה על ידי רוסיה לרומניה תמורת דרום בסרביה) עוד נאלצה האימפריה העות'מאנית, לוותר על שטחי בוסניה הרצגובינה לטובת האימפריה האוסטרו-הונגרית וחויבה לשלם פיצויים כבדים לרוסים. המלחמה יצרה גם בעיית פליטים בבלקן, כאשר בשל טיהור אתני שבוצע בשטחים שנגרעו מהעות'מאנים, הגיעו מאות אלפי פליטים לתוך שטחי האימפריה. חד הצדדיות של ההסכם הובילה את בריטניה לאיים על רוסיה במלחמה וכך ביולי 1878 כונס קונגרס ברלין, אשר בסיומו שונו החלטות חוזה סן סטפנו ולאימפריה העות'מאנית הוחזרו שטחים שהועברו לנסיכות הבולגרית, כשהאימפריה הבריטית קיבלה את השליטה על האי קפריסין. בהמשך, ב-1885 הנסיכות הבולגרית סיפחה אליה את שטחי מחוז רומליה המזרחית, אך עבדול חמיד בחר שלא להגיב צבאית למהלך.
המהלכים המדיניים והצבאיים בתקופת שלטונו > חזית המזרח התיכון ואפריקה

עוד בקונגרס ברלין ב-1878 הגיעו המעצמות להסכמה כי לצרפת תינתן שליטה בתוניסיה. זו ניצלה את ההזדמנות וב-1881 פלשה למדינה, עקב סכסוך גבולות עם אלג'יריה, שהייתה אז המושבה הצרפתית העיקרית באפריקה. תוניסיה הפכה למדינת חסות של צרפת. במהלך מרד עוראבי במצרים ביולי 1882, כבשו הבריטים את המדינה וסייעו לח'דיו תאופיק לבלום את המרד, בעקבות בקשתו. כך אבד לעות'מאנים גם וילאייט מצריים, שמאז ימי מחמת עלי פאשא, נע בין מדיניות עצמאית עם זיקה עות'מאנית לבין השפעה בריטית הולכת וגוברת.
המהלכים המדיניים והצבאיים בתקופת שלטונו > האתגר המקדוני

אחרי קונגרס ברלין הוחזר אזור מקדוניה לידי לאימפריה העות'מאנית בתנאי שתערוך רפורמות שלטוניות באזור. הלאומיות המתהווה במקדוניה גרמה לאי שקט באזור, בשל הרכב האוכלוסייה שכללה בני לאומים רבים. בשל השאיפות הלאומיות המנוגדות של הקבוצות הללו והמאבק בין הבולגרים ליוונים על השליטה בכנסייה האורתודוקסית, יצא המצב במקדוניה מכלל שליטה. המאבק המקדוני שהיה סדרה של קונפליקטים בין יוונים לבולגרים שהתרחש בין השנים 1893 ל-1912. מאבקים אלו החלישו את שליטת האימפריה במקדוניה. המעצמות ניסו להתערב והציעו רפורמות ומידה מסוימת של אוטונומיה תחת שליטה זרה, אבל ההשתהות מצד העות'מאנים והיריבות בין המעצמות עצמן, הכשילו את מאמציהן.
המהלכים המדיניים והצבאיים בתקופת שלטונו > השאלה הארמנית

הקבוצה האתנית הגדולה ביותר הייתה הארמנית. הארמנים היוו מיעוט בולט בשש מתוך שבע הפרובינציות המזרחיות של אנטוליה העות'מאנית. עד למאה ה-19 כבר היו יישובים ארמניים חשובים ברבות מערי אנטוליה המרכזיות. ההתעוררות הלאומית הארמנית החלה להיות מורגשת והוקמה התנועה הארמנית לשחרור לאומי. הארמנים תבעו רפורמות בפרובינציות ואף החלו במתקפות טרור כגון בבשקאלה(אנ') בנפת ואן ב-1889. בתגובה גייסה הממשלה מספר שבטים כורדים והקימה יחידות מיוחדות שביצעו יחד עם חיילי הצבא העות'מאני טבחו בעד 300,000 ארמנים. בה בעת, המיליטנטיות הארמנית התחזקה, בשל הרפורמות עליהן סוכם בקונגרס ברלין שהעצימו את הוויכוח על זכויותיהם הלאומיות של הארמנים ועל אופן יישום הרפורמות על ידי העות'מאנים, וכן בשל פעולות מהפכניות של מפלגות שונות. ב-1894 דיכא עבדול חמיד בנוקשות התקוממות ארמנית, באופן שהביא להתמרמרות בקרב המעצמות האירופאיות. באביב 1895 הייתה במזרח אנטוליה סדרת התקפות ופוגרומים כנגד הארמנים.
הסולטאן הואשם בכך, שעמד מנגד ולא עשה מאומה נגד הפוגרומים ואף עודד את מרחץ הדמים. המעצמות האירופאיות רוסיה, בריטניה וצרפת הגיבו בזעם, אך המגעים המהוססים ביניהן במטרה להסכים על דרכי פעולה לאילוץ הממשל העות'מאני לחולל רפורמות במזרח, נכשלו בשל היריבות ההדדית. בשנים 1895 ו-1896 התחוללו שוב מעשי טבח נרחבים במזרח וכעת גם באיסטנבול, מבלי שהמעצמות או הסולטאן ינקטו שום פעולה יעילה.
בשלהי שנת 1896 השיבה לעצמה הממשלה העות'מאנית בהדרגה את השליטה, והקרבות שככו. מאז אותם אירועים נודע עבדול חמיד השני, בשם "הסולטאן האדום". התסיסה הלאומית התפשטה לכל רחבי האימפריה, החל מכרתים ועד לדרוזים באזור לבנון של ימינו. בשנת 1897 זכה הצבא העות'מאני, בניצחון צבאי כנגד היוונים ושנה לאחר מכן השיג הסולטאן תמיכה פומבית מווילהלם השני, בעת ביקורו באימפריה.
הפוליטיקה הפנימית

בעת המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), חברי פרלמנט רבים מתחו ביקורת על אופן התנהלותם של הצבא, הממשלה והסולטאן עצמו. פורום זה הטריד את הסולטאן צעיר הימים בשלטון וכך, בתאריך ה-14 בפברואר 1878 פיזר עבדול חמיד את הפרלמנט לזמן בלתי מוגבל והשעה את החוקה. מתאריך זה ואילך, הסולטאן עבדול חמיד השני לא רק מלך, אלא גם שלט באימפריה כמונרך אבסולוטי. מיד לאחר השעיית החוקה נעשו שני ניסיונות הפיכה כושלים שמטרתם הדחת עבדול חמיד השני והחלפתו במוראט. בבירת האימפריה נעצרו כל חברי תנועת "הטורקים הצעירים" שהיו מוכרים לשלטונות ואחרי משפט ראווה נשלחו מנהיגיהם לגלות בלוב. אמינותם של רבים אחרים מחברי הטורקים הצעירים נפגמה, כשהוענקו להם משרות קלות ומכניסות בממשלתו של עבדול חמיד השני, או בשירות הדיפלומטי. לתפקיד הווזיר הגדול מינה הסולטן את קוקאק סאדית, שכיהן בתפקיד זה בעבר שבע פעמים והיה איש אמונו. הוא החליף את מידהט פאשה שהוגלה לחצי האי ערב. בתחילת שנת 1890 ניסה עבדול חמיד לחזק את שליטתו על אוכלוסיות המיעוטים השונות ברחבי האימפריה, תוך מגמה לצרף אותם באופן מסודר לאוכלוסייה העירונית משלמת המיסים. בשנה שלאחר מכן הוא הקים את "בית הספר לשבטים", מתוך מטרה להכשיר את בני השבטים הכורדים והערבים לטפל בענייני מינהל. לציון חצי יובל לעלייתו לשלטון בשנת 1901 הוקמו בתחילת העשור הראשון של המאה ה-20 כ-100 מגדלי שעון ברחבי האימפריה העות'מאנית. המגדלים הוקמו ככל הנראה, על מנת להראות שהאימפריה העות'מאנית מתקדמת ומפותחת ולהדגים את שליטתו האבסולוטית של הסולטאן בשטחי האימפריה. בארץ ישראל הוקמו שישה מגדלים, הנמצאים בערים צפת, עכו, חיפה, שכם, יפו, וירושלים (ישנה מחלוקת לגבי מגדל שביעי שהוקם בנצרת, האם הוא חלק מקבוצת מגדלים זאת). כמו כן הוקם בעמק בית שאן כפר ערבי חדש על שמו של הסולטאן, שנקרא "חמידיה" (לאחר שנחרב הכפר הוקם לידו קיבוץ חמדיה).
הסולטאן שם דגש על האופי המסורתי והאסלאמי של שלטונו, תוך שימוש בתואר הח'ליפות ובסמליו. השקפתו זו של הסולטאן שיקפה במדויק את מצבה החדש של האימפריה, אשר לאחר תבוסת 1878 הפכה לאסיאתית יותר במונחי שטח ולמוסלמית יותר במונחים של הרכב האוכלוסייה. האסלאם שבו תמך הסולטאן היה האסלאם של העולמא והשייח'ים הצופיים שבהם הקיף את עצמו. המצבה הגדולה ביותר למדיניות האסלאמיסטית של עבדול חמיד השני הייתה מסילת הרכבת החיג'אזית, שחיברה את דמשק ואל-מדינה ונבנתה בשנים 1901–1908 ברובה הגדול מתרומות, כדי לשרת את עולי הרגל למכה.
תמורות בכלכלה, חינוך משפט ותקשורת

בימיו של עבדול חמיד השני, חלה התפתחות משמעותית במערכת החינוך והונחה תשתית לחינוך היסודי לבנים ולבנות. גם החינוך התיכוני קיבל דגש, כשלב מכין לקראת בתי הספר הגבוהים. בהמשך, נוסדה האוניברסיטה של איסטנבול. בתי הספר המקצועיים, בתחום הרפואה, משפטים, הנדסה לתחומיה, התפתחו מאוד בתקופה זו. במערכת החינוך הוכשרה האליטה של הדור הבא, זו העתידה לפעול בראשית המאה ה-20 ולהניח את היסודות לרפובליקה הטורקית . ב-1885, החליט הסולטאן לחזק את הקשרים עם גרמניה כמשענת נגד לרוסים והבריטים. הגרמנים שלחו יועצים וציוד צבאי רב, כדי לשפר את הרמה הצבאית של הצבא העות'מאני ולבנק הגרמני ניתן זיכיון לסלילת כבישים ומסילות ברזל בתוך אנטוליה. במטרה לחזק את הלגיטימציה שלו, החל הסולטאן בבנייה מסיבית של פרויקטים כגון: מסגדים, בתי ספר, בתי חולים ובתי הארחה כאשר המפורסם ביניהם הוא ארמון דאר אל עזיז. בשנים הראשונות לשלטון עבדול חמיד הגיעה תנועת הטנזימאט – הרפורמה במשפט, באדמיניסטרציה ובחינוך – לשיאה. החשובה שברפורמות המשפטיות הייתה קבוצה של ארבעה חוקים, שפורסמו במאי וביוני 1879 אשר שנים מהם עסקו בארגון המשפט ובתי הדין ושניים בתהליך המשפטי עצמו. הריכוזיות המנהלית התפתחה רק בתקופתו של עבדול חמיד השני והסתייעה לשם כך בהתפתחות המואצת באמצעי התקשורת באימפריה כשהחשוב מכולם היה הטלגרף.
הטלגרף העניק בראש ובראשונה לממשל המרכזי אמצעי יעיל לשלוט בפרובינציות, בין היתר באמצעות התקשורת עם מושליו ופקידיו שבהן. באותן שנים הוקמו מסילות ברזל ברחבי האימפריה ובכלל זה מסילת הרכבת החיג'אזית וספינות קיטור שלטו בנתיב ההפלגות באגן המזרחי של הים התיכון, משלהי שנות השבעים של המאה ה-19 ואילך. אמצעים טכניים משופרים אלה אפשרו למינהל להתייעל בגביית מיסים, בגיוס צבא ובשמירה על החוק והסדר. בשנות השמונים של המאה ה-19 החלו בתי הספר המודרניים לספק די בוגרים כדי לאייש את הפקידות. השיפור בחינוך הביא להגברת האוריינות ויצר שוק לעיתונות העות'מאנית, שהתרחבה במהירות מבחינת מספר הפרסומים ונתוני התפוצה גם יחד. עיתוני התקופה היו כעת מקצועיים יותר והגיעו לקהל קוראים גדול בהרבה. עם זאת, חופש הביטוי בהם הוגבל מאוד בעיקר מ-1888 ואילך, בידי צנזורה, שאסרה התייחסות לעניינים פוליטיים ובמיוחד בכל מה שקשור בליברליזם, לאומיות או חוקתיות. המצב הכלכלי שירש עבדול חמיד השני היה בעייתי מאוד, אך הוא וממשלתו הקפידו במשך תקופה ארוכה שלא ללוות כספים והעות'מאנים פרעו חלק גדול יותר מחובם הישן. רק בתחילת המאה ה-20 הואץ קצב נטילת ההלוואות החדשות.
אחרית שלטונו וימיו של עבדול חמיד

בתחילת המאה ה-20 החלו נערמים קשיים שלטוניים בתחומים רבים. הסולטאן התעמת מול ראשי התנועה הציונית בקשר לתוכניתם בנושא ארץ ישראל. בה בעת, המהומות במקדוניה החריפו ועבדול חמיד נאלץ להסכים לפריסת כוח בינלאומי באזור. ב-1905 נחלץ הסולטאן מניסיון התנקשות בחייו, אשר אורגן על ידי קיצונים ארמנים ואנרכיסטים עות'מאניים. גם בתימן פרצה התקוממות גלויה כנגד כוחות האימפריה. המתיחות עם בריטניה בנושא עקבה החלה לגאות והיא הייתה בבואה של המאבק להגמוניה בשטחי המזרח התיכון, אשר יגיע לשיאו בימי מלחמת העולם הראשונה. מורת רוח החלה להתפשט גם בקרב הנתינים העות'מאנים במזרח אנטוליה ופרצו הפגנות נגד עול המיסים הכבד והמנגנון האדמיניסטרטיבי המקרטע. גם בקרב הצבא התגברה מורת הרוח מהקיבעון בו הייתה נתונה האימפריה. ב-1908 מונהג היה הצבא העות'מאני על ידי קצינים צעירים, שתמכו בדעותיה של מפלגת הטורקים הצעירים. הקצינים התקוממו נגד הממשל המרכזי ודרשו להשיב את חוקת 1876. עבדול חמיד נאלץ להיכנע ובתאריך 24 ביולי 1908 השיב את החוקה על כנה. הסולטאן הנהיג מחדש בחירות והתיר לפרלמנט להתכנס. דווקא עבדול חמיד, שהתנגד בנחרצות לצמצום סמכויותיו תחת המונרכיה החוקתית, היה זה שפתח את מושב הפרלמנט ב-17 בדצמבר 1908.
למרות ויתוריו של הסולטאן, התהליך היה בלתי הפיך והמשטר החדש עורר אופוזיציה הן בקרב הליברלים והן בקרב הממסד הדתי, עד לפריצת מרד ב-13 באפריל 1909. אלפי חיילים התקוממו והפגינו מול הפרלמנט, תוך קריאה להחלת השריעה ופירוק הוועדה לאחדות וקדמה. במשך כמה ימים איסטנבול נותרה בידיהם של המורדים. נראה, שלעבדול חמיד לא הייתה מעורבות בליבוי האלימות, אבל העמדה הפייסנית בה נקט עוררה זעם בקרב מנהיגי הטורקים הצעירים, וב-27 באפריל 1909, בחסות ראשי הצבא הודח הסולטאן והוחלף ביורש העצר. למעשה, הכוח במדינה עבר לידיה של כת צבאית, שהקימה ממשלה אזרחית היא ממשלת "הטורקים הצעירים". עבדול חמיד הוגלה לסלוניקי עם כ־40 מבני משפחתו וסגל הארמון. בעוד שבאיסטנבול בוטל מוסד ההרמון, הורשה עבדול חמיד לקחת איתו שלוש מנשותיו וארבע מפלגשיו. אחיו, יורש העצר מחמד ראס-עד ירש אותו והפך למהמט החמישי. בסלוניקי, התגורר עבדול חמיד ב"וילה הלטינית" תחת פיקוח קפדני. כשהעיר, בירת חבל מקדוניה, הייתה תחת איומם של צבאות יוון ובולגריה, במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, הועבר הסולטאן המודח בחזרה לאיסטנבול, שם נקבע מקום מושבו בארמון ביילרביי ובו הלך לעולמו, מדלקת ריאות ב-10 בפברואר 1918.
הקהילה היהודית ושאלת ארץ ישראל

במהלך תקופתו של עבדול חמיד, תועדו התקפות אנטישמיות על בתי מסחר של יהודים, אך עמדתו המסורתית של הממשל העות'מאני הייתה הגנה על היהודים כמיעוט הנאמן לסולטאן. אחת מהתאוריות האנטישמיות שפשטה בקרב האליטה העות'מאנית, צצה לאחר שהסולטאן דחה את בקשות הרצל להקים מדינה יהודית בארץ ישראל. לדבריהם הדבר גרר "נקמה" יהודית בסולטאן, על ידי דרבון ומימון תנועת "הטורקים הצעירים" שרוב חבריה היו "יהודים חשאיים ומומרים לאסלאם", להדחת הסולטאן. בשאלת ארץ ישראל, הסתייג הסולטאן ממתיישבי העלייה הראשונה, בעיקר בשל גישתו הפאן אסלאמית, מאחר שמדובר היה בבני דת זרה באימפריה מוסלמית. בנוסף, חשש שהתיישבות יהודים בארץ ישראל עלולה לעורר תסיסה לאומית בקרב הערבים שהיוו רוב מוחלט ובעיניו היו רובם של היהודים שהגיעו לארץ, נתיניה וסוכניה של רוסיה אויבתה של האימפריה. כפועל יוצא מכך, הוטלו הגבלים ואיסורים רבים על העולים, החל מהגבלים בבנייה, רכישת קרקעות וכלה בהטלת מיסים כבדים.
מ-1896, החלה פעילות נמרצת של התנועה הציונית בראשות בנימין זאב הרצל, אשר שם את יהבו על הסולטאן, מתוך תקווה שהוא יאות למכור את ארץ ישראל ליהודים, משתי סיבות: ההון הרב של עשירי היהודים יכסה את כל חובותיה של האימפריה והיהודים בחריצותם ונחישותם יהפכו את ארץ ישראל לגן פורח ובכך יתרמו לאזור כולו. בנימין זאב הרצל נפגש עמו בתקווה להשיג ליהודים צ'ארטר על ארץ ישראל כחלק מפעילות הציונות המדינית. הרצל גם הציע כסף לאימפריה העות'מאנית וגם סכום גדול לסולטאן אולם הסולטאן דחה את בקשתו ואמר:
”לא אוכל לוותר אפילו על חלק קטן מהממלכה הטורקית כי היא לא שייכת לי אלא שייכת לעם הטורקי. כל עוד אני חי, לא אסכים שיחלקו את הגוף שלנו, רק את גוויתנו יוכלו לחלק”.
עבדול חמיד תמך בהתיישבות יהודית ברחבי האימפריה העות'מאנית ובלבד שתהא מחוץ לארץ ישראל. יצוין, כי ההצעות נכשלו גם משום שלהרצל לא היה הון ממשי.
השליט השני אליו פנה הרצל היה הקיסר הגרמני ווילהלם השני. גרמניה הייתה מהמעצמות החשובות באירופה ונודעה לה השפעה על האימפריה העות'מאנית. הרצל הצליח להיפגש עם קרוביו של הקיסר הגרמני ואף פעמיים עם הקיסר עצמו, במסגרת מסעו לארץ ב-1898. בפגישה במקווה ישראל החליפו הקיסר והרצל מספר משפטי נימוסין. לאחר מכן נפגשו פעם נוספת באוהלו של הקיסר בירושלים, שם זכה הרצל להציג את תוכניתו לקיסר ואף קיבל את ברכתו העקרונית. הקיסר לא היה מוכן להתחייב לתמוך בתוכנית, כי לא האמין בה ואף כנראה חשש שפעילות ציונית באישורו תחליש עוד יותר את האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1901 אף הופצה באירופה גלוית ברכה לשנה טובה, עליה דיוקנאות הסולטאן והרצל.