stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
א-נאקורה (נפת שכם)

| --- | --- |

מטיילים ישראליים ליד המעיין של א-נאקורה - 1975
 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  שכם
 גובה:  445 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  1,658 (2006)
 קואורדינטות:  32°15′56″N 35°12′05″E﻿ / ﻿32.265494444444°N 35.201275°E﻿ / 32.265494444444; 35.201275 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צפון השומרון מוגדלת) א-נאקורה(למפת צפון השומרון רגילה) א-נאקורה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום א-נאקורה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום א-נאקורה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
אַ-נַּאקוּרַה (בערבית: الناقورة) הוא כפר פלסטיני בנפת שכם ליד ההתנחלות שבי שומרון. מספר תושביו, נכון לסוף שנת 2006, הוא 1,658. בכפר נקבת מים קדומה, "מעיין חתום", שממנה זרמו מים אל העיר שומרון העתיקה והיא מקור שמו.
המעיין

שמו של הכפר מעיד על ייחודו. המילה "נאקורה" פירושה נקרה, והכפר כולו מכונה על שום נקרה חצובה המצויה בו ומובילה אל מעיין מים בשם עין הארון (עין אהרון). מימיו זורמים צפונה אל הכפר סבסטיה.
בשנת 1924 ביקר ב"עין הארון" החוקר יוסף ברסלבי וזיהה במקום מערכת מתקנים אשר הוליכה את המים לשומרון. בין השאר מצא ברסלבי בנקבה גומחת תפילה הפונה צפונה. לדעתו, היה זה מקדש אלילי לפולחן מאיומסה, שם הגזור מן המילה מים, והוא מציין מקום פולחן לאל המים.
שמורת חומש

בסמוך לכפר, כשלושה קילומטרים מהריסות היישוב חומש, נמצאת "שמורת חומש" המשתרעת סביב פסגת ג'בל אבו יזיד, 724 מטר מעל פני הים. מרבית השמורה נמצאת בשטח C, אך בהתאם לחוק יישום תוכנית ההתנתקות הייתה אסורה בכניסה לישראלים ומאז אינה מנוהלת כשמורת טבע גם לאחר ביטול החוק באזור חומש. בתחום השמורה נמצא חתך גאולוגי אופייני לצפון השומרון, והצומח בשטח מגיב להבדלי הקרקע הקיימים ברכס, אם כי החורש הטבעי באזור זה נכחד זה מכבר.
הערות שוליים

↑  מרכזים פולחניים נוספים ידועים לנו מצויים בעזה, אשקלון וקיסריה.
| Flag of Senegalיישובי נפת שכם |
| --- | --- | --- |
| ערים | שכם |  |
| מועצות מקומיות | עקרבה • עסירה א-שמאלייה • ביתא • חווארה • ג'מאעין • קבלאן • סבסטיה • בית פוריכ |  |
| כפרים | עסירה אל-קבלייה • עזמוט • עוורתא • אל-באד'אן • בלאטה אל-בלד • בית דג'ן • בית חסאן • בית איבא • בית אימרין • בית וזן • בזאריה • בורין • עיראק בורין • בורקה • ג'אלוד • דיר אל-חטב • דיר שרף • דומא • עינאבוס • פורוש בית דג'ן • איג'ניסיניא • ג'וריש • כפר קליל • לובאן א-שרקיה • מאדמא • מג'דל בני פדיל • א-נאקורה • ניסף ג'בייל • א-נסאריה • אודלה • עוסארין • קריות • קוסין • קוסרה • רוג'ייב • סאלם • סרה • א-סאוויה • תלפית • טלוזה • תל • עוריף • יאנון • יאסיד • יתמא • זאוואתא • זיתא ג'מעין • קריית לוזה |  |
| מחנות פליטים | בלאטה |  |
נפות הרשות הפלסטינית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007582148405171
דימיטרי פאייה

דימיטרי פאייה (בצרפתית: Dimitri Payet; נולד ב-29 במרץ 1987) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בואשקו דה גאמה בעמדת הקשר ההתקפי.
קריירת מועדונים > ראשית הקריירה

פאייה נולד בסן-פייר הנמצאת באי ראוניון שבאוקיינוס ההודי, הנמצא תחת שלטון צרפת. פאייה התחיל את הקריירה שלו בסן-פיליפ המקומית. כילד צפו לו מאמניו עתיד מזהיר ובגיל 9 עבר לשחק בסן-פיירויס שנחשב למועדון המוביל באי. אחרי שנה אחת בלבד פאייה עבר לצרפת והצטרף לקבוצת הילדים של לה הבר. במהלך תקופתו בצרפת, טענו מאמניו של פאייה כי הוא לא משקיע ולכן בשנת 2003 הוא חזר לראוניון ושיחק עבור א.ס. אקסלסיור.
קריירת מועדונים > נאנט

בינואר 2005 חזר לצרפת כאשר חתם בנאנט לשנתיים והצטרף לקבוצת המילואים של המועדון. אחרי שהרשים בקבוצת המילואים, בדצמבר 2005 הצטרף לקבוצה הראשונה. ב-19 בדצמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק ליגה נגד בורדו שנגמר בתיקו 0-0. פאייה הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–4 נגד מץ. אך ב-4 בפברואר ערך את הופעתו האחרונה לעונה זו והוא חזר לקבוצת המילואים להמשך העונה. למרות זאת, בקיץ 2006 פאייה חתם על חוזה חדש ל-3 שנים במועדון וביסס את מקומו בקבוצה הראשונה. בסיום העונה ירדה נאנט לליגה השנייה לראשונה מאז 1963.
קריירת מועדונים > סנט אטיין

בקיץ 2007 חתם בסנט אטיין ל-4 שנים והוא העדיף אותה על פני סושו. נאנט קיבלה עבורו 4 מיליון אירו. ב-4 באוגוסט 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בתיקו 1-1 נגד מונקו. בעונתו הראשונה בסנט אטיין, פאייה התקשה לשחזר את יכולתו הטובה ולא הבקיע או בישל אף שער. לפני תחילת עונת 2008/2009 ענד את סרט הקפטן במשחק ידידות שנערך נגד נבחרת ראוניון, בה נולד. ב-29 בספטמבר 2008 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בתיקו 1-1 נגד בורדו. ב-18 בספטמבר 2008 הבקיע במסגרת מוקדמות גביע אופ"א במשחק בו ניצחה סנט אטיין את הפועל תל אביב, שהיה גם משחק הבכורה שלו במסגרת אירופית. פאייה כבש גם בניצחון 1–3 נגד פ.צ. קופנהגן ובניצחון 2–5 נגד אולימפיאקוס במסגרת שלב ההצלבה. בדצמבר 2008 הבקיע את שער הניצחון נגד לה הבר, שוויתרה עליו בצעירותו. ב-22 ביולי 2009 האריך את חוזהו עד 2013.
ב-24 בינואר 2010 הוא כבש צמד שערים בניצחון 1–4 על לוריאן, שהיו גם השערים היחידים שלו בליגה באותה עונה. שבועיים לאחר מכן הוא הבקיע את שער הניצחון נגד ואן במסגרת הקופה דה פרנס. ב-18 במאי 2010 פאייה היה מעורב בעימות פיזי עם חבריו לקבוצה יוהאן בנאלואנה ובלז מטווידי בסיום המחצית הראשונה בהפסד 0–1 נגד טולוז אחרי שטענו בפניו כי הוא לא התאמץ במהלך המחצית הראשונה. פאייה התנצל על המקרה זמן קצר לאחר התקרית. את עונת 2010/2011 התחיל פאייה עם 7 שערים בחודשיים הראשונים של תחילת הליגה. ב-29 באוגוסט 2010 הבקיע את השלושער הראשון שלו בקריירה בניצחון 1–3 נגד לאנס. פאייה הבקיע בבעיטה חופשית את השער היחיד בניצחון 0–1 נגד אולימפיק ליון שביסס את קבוצתו במקום הראשון בליגה. פאייה אף נבחר לכדורגלן חודש ספטמבר 2010 של הליגה. בינואר 2011 הגישה פריס סן-ז'רמן הצעה על השחקן, אך סנט אטיין דחה את ההצעה. עקב כך פאייה החליט שלא להופיע לאימוני הקבוצה, אך ראשי המועדון שלחו אותו להתאמן עם קבוצתו המילואים. ב-12 בפברואר חזר לשחק בקבוצה הראשונה במשחק הליגה נגד ליון. פאייה סיים את העונה כמלך שערי הקבוצה בליגה עם 13 שערים.
קריירת מועדונים > ליל

ב-28 ביוני 2011 פאייה חתם על חוזה ל-4 שנים תמורת 9 מיליון אירו. ב-27 ביולי 2011 פאייה ערך את הופעת הבכורה שלו בליל בהפסד 4–5 לאולימפיק מרסיי במסגרת הסופר קאפ. ב-6 באוגוסט פאייה ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה במשחק הליגה נגד נאנסי. ב-15 באוקטובר פאייה הבקיע את שערו הראשון עבור המועדון בניצחון 1–3 על אוסר. כעבור שלושה ימים, פאייה ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק במסגרת ליגת האלופות בו הפסידה ליל 0–1 לאינטר מילאנו. פאייה סיים את עונתו הראשונה בליל עם שישה שערים, שישה בישולים ואף פתח ב-23 משחקים מתוך 38 בליגה.
בקיץ 2012 נמכר אדן הזאר לצ'לסי ופאייה הצליח לבסס את מעמדו כשחקן הרכב ראשון בקבוצה. פאייה סיים את הסיבוב הראשון של הליגה כמלך הבישולים של הליגה עם 7 בישולים ב-19 משחקים. פאייה סיים את העונה עם 12 שערים וכמלך הבישולים של הליגה עם 12 בישולים ביחד עם מתייה ולבואנה כאשר הוא שיחק בכל משחקי הליגה של ליל. ב-18 במאי 2013 פאייה נכלל בנבחרת העונה של הליגה.
קריירת מועדונים > מרסיי

ב-27 ביוני 2013 פאייה חתם באולימפיק מרסיי תמורת 11 מיליון אירו. ב-11 באוגוסט 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי מרסיי נגד גנגאן בה גם הבקיע בדקה ה-4 וה-18 של המשחק שנגמר בניצחון 1–3 לטובת מרסיי. בסיום העונה האריך את חוזהו לשנתיים נוספות במועדון. בעונת 2014/2015 פאייה רשם 16 בישולים במסגרת הליגה כאשר רק ליונל מסי מברצלונה בישל יותר ממנו מכל שחקן המשחק באחת מחמש הליגות הטובות של אירופה (ספרדית, איטלקית, אנגלית וגרמנית). בסיום העונה נכלל פעם נוספת בנבחרי הליגה לעונה.
קריירת מועדונים > וסטהאם יונייטד

ב-26 ביוני 2015 פאייה חתם בוסטהאם יונייטד מהפרמייר ליג ל-5 שנים עם אופציה לשנה נוספת תמורת 10.7 מיליון פאונד. ב-9 באוגוסט פאייה ערך את הופעת הבכורה שלו בווסטהאם נגד ארסנל שנערך באצטדיון האמירויות. פאייה בישל את אחד השערים לאחר הגבהה לראשו של צ'ייקו קויאטה. שישה ימים לאחר מכן הוא הבקיע את שערו הראשון עבור הקבוצה בהפסד 1–2 ללסטר סיטי. ב-14 בספטמבר 2015 פאייה הבקיע צמד בניצחון 0–2 נגד ניוקאסל יונייטד. ב-7 בנובמבר נפצע פאייה בקרסול במהלך משחק הליגה נגד אברטון, יומיים לאחר מכן התברר כי הוא ייעדר 3 חודשים. בפברואר 2016 פאייה חתם על חוזה חדש ל-5 וחצי שנים ואף ירוויח 125 אלף פאונד בשבוע. ב-13 במרץ פאייה הבקיע בבעיטה חופשית במהלך רבע גמר גביע ה-FA נגד מנצ'סטר יונייטד וקיבל לא מעט מחמאות. פאייה זכה בתואר כדורגלן השנה של וסטהאם, ואף היה מועמד לפרס כדורגלן השנה בליגה האנגלית, אך לא זכה בתואר.
תקופתו בווסטהאם הסתיימה בסכסוך עם המועדון, כשפאייה ביקש להשתחרר ואילו הנהלת המועדון לא הייתה מעוניינת בשחרורו. כמחאה, פאייה לא התאמן עם הקבוצה עד אשר החליטו לאפשר לו לעזוב את הקבוצה.
קריירת מועדונים > מרסיי

ב-29 בינואר 2017 פאייה חזר לאולימפיק מרסיי וחתם לארבע וחצי שנים עבור 25 מיליון פאונד.
קריירת מועדונים > ואשקו דה גמה

ב-13 באוגוסט 2023 הודיעה ואשקו דה גמה הברזילאית על הצטרפותו של פאייה לקבוצה.
נבחרת צרפת

פאייה אמנם נולד בראוניון, אך בחר לייצג את צרפת. פאייה שיחק בצעירותו בנבחרת הצעירה של צרפת בה הבקיע 4 שערים ב-11 משחקים, אך לא השתתף עימה בטורניר בינלאומי כלשהו.
ב-9 באוקטובר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צרפת בניצחון 0–2 נגד רומניה, כאשר עלה מהספסל בדקה ה-86 במקומו של קארים בנזמה ובישל את השער השני ליואן גורקוף. ב-7 ביוני 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד בלגיה בו הפסידה צרפת 3–4. במרץ 2016 זומן לסגל הנבחרת אחרי 9 חודשים מחוץ לסגל. במהלך משחק החזרה של לנבחרת, פאייה היה מהמצטיינים במשחק בו ניצחה צרפת את הולנד 2-3 כאשר הגיע ל-6 מצבים יותר מכל שחקן אחר ועלה ל-89 נגיחות. ארבעה ימים לאחר מכן הבקיע בכדור חופשי ממרחק של 30 מטרים בניצחון 4–2 נגד רוסיה.
פאייה נכלל בסגל הנבחרת הצרפתית לקראת יורו 2016. במשחק הפתיחה של היורו, נגד רומניה, נבחר פאייה לשחקן המצטיין, לאחר שבישל לאוליבייה ז'ירו והבקיע בעצמו את שער הניצחון. במשחק השני, מול אלבניה, הבקיע את השער השני בניצחון 2–0.
במשחק רבע הגמר מול איסלנד, כבש פאייה את השער השלישי ובישל את השער החמישי, שוב לז'ירו, בניצחון 2–5. במשחק הגמר ב-10 ביולי, במהלך ניסיון לזכות בכדור, התנגש בכריסטיאנו רונאלדו, אשר נאלץ לנטוש את המשחק לאחר 25 דקות בלבד. פאייה הוחלף מאוחר יותר, ופורטוגל זכתה ביורו לאחר שער שהובקע בתוספת הזמן.
תארים

ליגת העל של ראוניון: 2004, 2005
נבחרת העונה בליגת העל הצרפתית: 2012/2013, 2014/2015
נבחרת העונה בפרמייר ליג: 2015/2016
פאייה במדי הנבחרת במהלך המשחק נגד ארמניה
א-טור

ערך זה עוסק בעיירה בסיני. אם התכוונתם לשכונה בירושלים, ראו .
| --- | --- |

א-טור
 מדינה:  מצרים מצרים
 מחוז:  דרום סיני
 שטח:  60 קמ"ר
 גובה:  4 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  40,532 (1 ביולי 2023)
  ‑ צפיפות:  675.4 נפש לקמ"ר (1 ביולי 2023)
 קואורדינטות:  28°14′30″N 33°37′20″E﻿ / ﻿28.24167°N 33.62222°E﻿ / 28.24167; 33.62222
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת סיני מוגדלת) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףא-טור(למפת סיני רגילה) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףא-טור  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
אַ-טּוּר (בערבית: الطور) היא עיירה בדרום-מערב סיני, הנמצאת לחופו של מפרץ סואץ, ובירת מחוז דרום סיני. שמה נגזר מהשפה הערבית, ופירושו "ההר", על שם הר הסמוך לעיר. על פי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2023, התגוררו בעיר 40,532 בני אדם.
היסטוריה > העת העתיקה וימי הביניים

כבר בתקופת הפיניקים נעשה שימוש בנמל שבא-טור לצורכי מסחר. בתקופת הנצרות הקדומה שימש המקום נמל ותחנת מעבר לצליינים נוצרים שהיו בדרכם למנזרי ואדי פיראן ולמנזר סנטה קתרינה. באותה עת נקרא המקום "רהאיתו", והיה בו ריכוז של נוצרים מצרים שנמלטו ממצרים בעקבות רדיפות הרומאים. ידוע אף על מנזר שהיה במקום ועל כך ששלושה מבין 12 תלמידיו הראשונים של אותימיוס, מייסד הנזירות בארץ ישראל, היו מ"רהאיתו".
במאה ה-6 לספירה זיהו הנזירים הנוצרים את א-טור כאילם המקראית, ועד ימיו של יוסטיניאנוס הראשון נחשב ג'בל סרבל כהר סיני. זאת, מאחר שהנזיר קוסמס, שביקר במקום בראשית המאה ה-6, טען כי המרחק מאילם, דרך רפידים, אשר זוהתה על ידיהם בנווה פיראן, כ-72 קילומטר מא-טור ובסמוך לג'בל סרבל, ועד הר סיני הוא מהלך של יומיים. לכן, ג'בל סרבל התאים לדידם לתיאור המקראי, בעוד שג'בל מוסא המרוחק כ-130 קילומטר מא-טור נחשב מרוחק מדי. רק בימי יוסטיניאנוס החלו לזהות הנוצרים את הר סיני עם ג'בל מוסא או עם ג'בל קתרינה.
המקום הפך לבעל חשיבות גדולה יותר בזמן ימי הביניים כשהפך לתחנת מעבר לעולי רגל מוסלמים שעלו למכה.
היסטוריה > העת החדשה

ב-1915, היה במקום מוצב של הצבא הבריטי ובו משמר קטן. על רקע מתיחות בין כוח עות'מאני באזור ובין המשמר הבריטי, שינעו הבריטים בפברואר 1915 כוח של חיל המשלוח המצרי דרך הים, תקפו את הכוח הטורקי, הסבו לו אבדות של 60 חיילים שנהרגו ו-108 שבויים.
במפקד שנערך בסיני ב-1937 נמנו במקום 740 תושבים, ובמחצבת א-טור נמנו 290 תושבים.
בסוף שנות הארבעים הכפר הוסב למחנה עצורים שאליו הוגלו חלקי אוכלוסייה שאיימו על המשטר בזמנו במצרים, כגון האחים המוסלמים, קומוניסטים, וב-1948 נשלח קומץ של פעילים ציונים לאותו הכפר. התנאים הפיזיים היו קשים ביותר והניתוק מהעולם היה מוחלט. לא היו גדרות ולא היה לאן לברוח. מדי שבועיים קיבלו האסירים היהודים משלוח של חבילות מהקהילה היהודית בקהיר שהכילו מזון וציוד לרחצה והיגיינה. שמות האסירים הפעילים היהודים היו (9)[דרוש מקור]: יצחק אגיון, רפאל ארדיטי, יוסף בוסו, משה חביב, אדוארד כהן, יוסי לוי, מרסל סימון, שמעון ענתבי, שמואל שפיטלניק ואדי שמע.
בגלל התנאים הקשים הכריזו כל האסירים על שביתת רעב שיצרה לחץ על המצרים לשפר קמעה את התנאים ששררו במחנה זה. האסירים הציונים התארגנו בפעילות של חוגים, ספורט ודיונים שלחלק מהם צירפו את האסירים הקומוניסטים, יהודים וערבים. לא היה מגע עם אסירים מתנועת האחים המוסלמים שהיו עוינים ביותר כלפי היהודים. אחרוני האסירים הציונים הוחזרו למחנה האקסטפ בחודש יוני 1949.
ב-2 בנובמבר 1956, במסגרת מבצע קדש, הוצנח כוח של חטיבת הצנחנים, בפיקודו של מוטה גור, בסמוך לא-טור, במטרה להשתלט על שדה התעופה שנמצא שם ולפתוח משם בתנועה לדרום מזרח לכיוון שארם א-שייח'.
במלחמת ששת הימים השתלט כוח צנחנים מוסק על העיירה, שמנתה באותה עת כ-2,000 תושבים, והחל לנוע צפונה לכיוון אבו רודס, שם חבר עם כוח צנחנים שהונחת בראס סודר ונע דרומה. בשנות השלטון הישראלי במערב סיני (1967–1980) הייתה העיר נטושה.
לאחר מלחמת יום הכיפורים הוקם במקום בסיס של חיל הים הישראלי שכונה "דולפין" (על שם אח"י דולפין (צ-79)). הבסיס כלל תחנת מכ"ם ובסיס של ספינות "דבור". הבסיס פונה ב-1979 לקראת הנסיגה ממערב סיני לקו אל עריש-ראס מוחמד.
בתחילת המאה ה-21 החלה העיר להתפתח הודות לפיתוח התיירות בחופי מפרץ סואץ. המקום נחשב כמועדף לספורט גלישת הרוח בגלל הרוחות הערות המנשבות בו. שוניות האלמוגים שהיו קיימות לאורך חוף מפרץ סואץ נהרסו, עוד בתקופת השלטון המצרי לפני מלחמת ששת הימים, עקב זיהום המים כתוצאה מהפעילות הנרחבת של הפקת נפט בחלק הצפוני יותר של המפרץ.
בא-טור קיימת כבר מאות שנים קרנטינה (מחנה בידוד), המיועדת למניעת הפצת מחלות, על ידי עולי הרגל החוזרים ממכה. אחד מזני מחלת הכולרה נושא את השם "אל טור", כיוון שזוהה לראשונה ב-1905 בקרנטינה שבא-טור.
הערות שוליים

↑  Egypt: Governorates, Major Cities & Towns - Population Statistics, Maps, Charts, Weather and Web Information, citypopulation.de
↑  The Gurkhas in Sinai
↑  מנשה הראל, מסעי סיני, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1968, עמ' 76.
↑  אריה שלוסברג, מחנות המעצר במצרים, אתר המרכז למורשת יהדות מצרים.
↑  כיבוש ראס-סודר, אבו רודיס, א-טור, שרם א-שייך, אתר חטיבת הצנחנים
1 2  דרור איסמן ועופר רז,	נווי מדבר על גדות מפרץ סואץ, 'בין גלים' 157, אפריל 1982 עמ' 28.
↑  זאב משל, דרום סיני, שהל"י-שירותי הוצאה לאור ישראלים, 1971, עמ' 160.
↑  בחזית התמונה מפקד הסיירת כוכבי אזרן.
↑  Ahmed Sami, Gliding on the Gulf, Al-Ahram, October 2009
↑  זאב משל, דרום סיני, שהל"י-שירותי הוצאה לאור ישראלים, 1971, עמ' 45.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007535763205171  BnF: cb12493775j (data)  LCCN: n98015643  VIAF: 126845139   WorldCat (עם VIAF): 126845139 
מעגן סיירת הדבורים "נחשול" בא-טור 1976
אוניית משא טרופה בקרבת מפרץ א-טור
רחוב המסגר (תל אביב)

| --- | --- |
מראה הרחוב לכיוון צפון ולעבר בית נצבא
מראה הרחוב לכיוון צפון ולעבר בית נצבא
 מידע כללי
 על שם:  מסגר, אוּמן המתמחה בעיבוד מתכות
 מיקום
 מדינה:  ישראל
 עיר:  תל אביב-יפו
 רובע:  6
 שכונה:  אזור תעשייה ומלאכה. בין השכונות מונטיפיורי, הרכבת ומתחם חסן ערפה
 
 קואורדינטות:  32°03′53″N 34°47′10″E﻿ / ﻿32.06468333°N 34.78606389°E﻿ / 32.06468333; 34.78606389
  מפת מיקום  מפה מפורטת  תבנית:לשוניות2  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
רחוב המסגר הוא רחוב ראשי באזור התעשייה הישן של תל אביב.
רחוב המסגר הוא המשכו של רחוב החרש, החל בנקודה בה השניים נפגשים עם רחוב הרכבת ורחוב לה גוארדיה בצדו הדרומי. שם גם עובר רחוב המסגר מעל למנהרת לה-גווארדיה, שנחנכה בשנת 2008. משם נמתח רחוב המסגר צפונה עד שהוא מסתיים בצומת עם דרך בגין ורחוב החשמונאים. רחוב המסגר תוחם את שכונת מונטיפיורי בצדה המערבי. בחלקו הדרום-מערבי נמצאת שכונת הרכבת שנקראת כך בשל קרבתה אל מסילת הרכבת מיפו אל ירושלים. בצדו הצפון-מערבי נמצא מתחם חסן ערפה, שנקרא על שם הפרדס ששכן שם, בבעלותו של חסן סלים ערפה, מעשירי יפו. לאחר קום המדינה הפך חלקו הגדול לאזור מוזנח של בתי מלאכה קטנים ושל מוסכים, והיום מבנים בו מגדלים. רחוב המסגר מקביל לנתיבי איילון ולחלקה הדרומי של דרך בגין.
רחוב המסגר הוא עורק מרכזי לתחבורה ציבורית היוצאת מהתחנה המרכזית החדשה לכיוון צפון, ולזו הבאה אליה מצפון. עקב כך הוקצה לכל אורך הרחוב נתיב תחבורה ציבורית, בכל אחד מכיווני הנסיעה.
היסטוריה

טרם הקמת תל אביב, התקיימה דרך עפר בתוואי הרחוב. באמצע המאה ה-19 שכנה בדרומה של דרך זו חווה חקלאית שהוקמה על ידי פרוטסטנטים אמריקאים ונקראה "הר התקווה". הדרך עברה בין השדות צפונה לכיוון "פרדס מונטיפיורי" והמושבה הטמפלרית שרונה. על שטח הפרדס הוקמה שכונת מונטיפיורי ועל שטח החווה קם בשנות ה-40 בית הספר התיכון שבח מופת, שפעל במקום עד לשנת 2019, בה עבר לרחוב יעקובוב אוריאל 3 בתל אביב ושמו הוחלף לבית הספר להיי-טק ואומנויות ע"ש שמעון פרס. במקומו פועלים כיום שני בתי ספר בשמות "גוונים" ו"קשת".
היסטוריה > בשנות ה-30 וה-40

עם התפתחותה של העיר, עוד טרם הקמת המדינה, ולאחר נטישתו של מתחם חסן ערפה, התפתח אזור רחוב המסגר כאזור התעשייה הראשי של העיר בגלל קרבתו אל אפיק נחל איילון ובגלל העובדה שהיה אז בקצה הדרום-מזרחי של העיר. לאחר בריחתם של תושבי הכפר הערבי עברו למקום תושבים יהודים והקימו בו שכונת צריפים. לצידם הוקמו בו גם בתי תעשייה זעירה ובעיקר בתי מלאכה קטנים ומוסכים שעברו אליו מאזור יפו. רבים מהם נאלצו להעביר למקום את המפעלים בגלל הקרבה אל אזורי הקרבות שהתרחשו במלחמת העצמאות באזור יפו. תוכנית מתאר מסודרת לפינוי המתחם והפיכתו לאזור תעשייה הוכנה עוד בשנת 1940 ואושרה מייד לאחר הקמת המדינה, אולם לא בוצעה עד לשנות האלפיים. הוקמה "עמותה שיתופית" של בעלי העסקים באזור שמטרתה היא פינוי ובינוי מסודר של המתחם.
היסטוריה > בשנות ה-60, ה-70 וה-80

בסוף שנות ה-60 החלו לקום באזור גם מועדוני לילה רבים, בהם הופיעו זמרים ישראליים מפורסמים ולהקות ישראליות שכונו באותה התקופה בשם "להקות הקצב". לצד המועדונים פעלו גם מסעדות ואולמות אירועים רבים שהיו מפורסמים באותה התקופה, וביניהם אולם האירועים הנודע מחולות תימן, בפינת רחוב המלאכה, בו צולם הסרט הישראלי: "כאסח" בשנת 1984.
היסטוריה > בשנות ה-90

מתחילת שנות ה-90 ובתהליך הנמשך גם כיום מפונים בתי המלאכה והמוסכים יחד עם בתי הכפר הערבי, לטובת בנייני משרדים. בין המגדלים שהוקמו בולט בית נצבא (לשעבר מגדל הביטוח הלאומי) שהוקם על חורבותיו של מוסך ראש פינה שהיה בבעלות חברת אגד. המוסך, שדכן בפינת רחובות המסגר ויצחק שדה, שימש בתור מרכז הרחיצה והשטיפה הארצי של כל כלי הרכב של החברה. בנוסף נבנו ברחוב גם "בית ישראכרט" בפינת רחוב בית עובד, ו"בית הפרמידה" בפינת רחוב ריב"ל, שגובהו למעלה מעשרים קומות. אופיו של הרחוב השתנה בהדרגה ובתי המלאכה הישנים פינו את מקומם לטובת אולמי תצוגה למכוניות ושימושים מסחריים. הרחוב היה מפורסם בכל הארץ בגלל סוכנויות הרכב הרבות ששכנו בו באותה התקופה לצד המוסכים הרבים הפועלים באזור ולצד חנויות של חלקי חילוף עבור רכב.
היסטוריה > לאחר שנות ה-2000

בתקופה שאחרי שנות ה-90' החל אופיו של הרחוב להשתנות פעם נוספת והפעם לטובת בנייני משרדים, דירות להשכרה ששימשו בעבר מפעלים קטנים, ומכללות פרטיות. מחסן החלפים המרכזי של חברת אמקור ששכן בפינת רחוב יד חרוצים נהרס לטובת הקמתו של בית אמקור. הבניין של "אולמי תל אביב" נהרס אף הוא לטובת הקמתה של לשכת ההוצאה לפועל של מחוז תל אביב. הרחוב עבר תהליך של שיפוץ הכולל הוספת נתיבי תחבורה ציבורית.
בתרבות

בשירו "ירח", מהאלבום הנושא את אותו השם, מזכיר שלמה ארצי את רחוב המסגר.
הערות שוליים

↑  דני רכט, מתחם חסן ערפה, באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה"
מראה של רחוב המסגר
רחוב המסגר במבט ממגדל נצבא
אל-אנבאר

| --- | --- |

 מדינה:  עיראק עיראק
 בירת המחוז:  רמאדי
 שטח:  138,501 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  1,961,400 (2011)
 קואורדינטות:  32°54′N 41°36′E﻿ / ﻿32.9°N 41.6°E﻿ / 32.9; 41.6 
 אזור זמן:  UTC +3
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מחוז אל-אנבאר (בערבית: محافظة الأنبار – בתעתיק מדויק: מחאפט'ת אלאנבאר) הוא המחוז הגאוגרפי הגדול ביותר בעיראק.
גאוגרפיה

המחוז כולל את רוב שטחה המערבי של המדינה, וגובל בסוריה, ירדן וערב הסעודית. רוב אוכלוסיית המחוז היא של ערבים מוסלמים סונים, ובירתו היא העיר רמאדי.
שטח המחוז 137,808 קמ"ר. בשנת 2003 מנתה אוכלוסייתו 1,230,169 תושבים (על פי סטטיסטיקות האו"ם).
מקור שם המחוז מגיע מפרסית: "אנבאר" היא מילה פרסית שפירושה "מחסן נשק", ומקורה בפרסית האמצעית - אמברג. עם הטמעתן של מילים פרסיות בשפה הערבית לאחר הכיבוש הערבי של פרס, פירוש המילה בערבית היה ל"אסם". שמו ניתן לו משום שבו נמצאו המחסנים העיקריים לאחסון סחורות בממלכה הלקמידית.
המחוז נודע בשם דוליים כשם השבט הבדואי הסוני הגדול שמתגורר בתחומו, עד שנת 1962, עת שונה שמו לרמאדי, כשם בירתו. ב-1976 שונה שמו לאל-אנבאר.
בעבר היה המחוז בסיסו העיקרי של ארגון אל-קאעדה בעיראק, אולם לאחר מאמצים מתמשכים מצד הכוחות האמריקניים והכוחות העיראקיים, ולאחר מבצעים צבאיים רבים, מוגר הטרור במחוז כמעט לחלוטין. אל-אנבאר היה המחוז עם הרוב הסוני הראשון שעבר לידי שליטה מחוזית עיראקית. אחרי נסיגת הכוחות האמריקאיים מעיראק התגברו במחוז הסכסוכים האתניים בין הרוב הסוני לבין הממשלה השיעית של עיראק.
אל-בחר אל-אחמר

| --- | --- |

 מדינה:  סודאן סודאן
 בירת המדינה:  פורט סודאן 
 שטח:  218,887 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במדינה:  1,482,100 (1 ביולי 2018)
 קואורדינטות:  19°03′43″N 35°38′22″E﻿ / ﻿19.061944444444°N 35.639444444444°E﻿ / 19.061944444444; 35.639444444444 
 
 
וילאית אל-בחר אל-אחמר (מדינת הים האדום; בערבית: ولاية البحر الأحمر) נמנית עם 18 מדינות סודאן. שטחה הוא 218,887 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 1,124,473 נפש (נכון ל-2006). בירתה היא פורט סודאן.
זוהי המדינה היחידה בסודאן ששוכנת לחוף ים, וזהו גם מקור שמה. היא גובלת בשתיים משכנותיה של סודאן - מצרים בצפון ואריתריאה בדרום.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 155944421   WorldCat (עם VIAF): 155944421 
ערך זה הוא קצרמרבנושא סודאן ובנושא גאוגרפיה של צפון אפריקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
א-רקה (מחוז)

| --- | --- |

 מדינה:  סוריה סוריה
 נפות במחוז:  3
 בירת המחוז:  א-רקה
 שטח:  19,616 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  944,000 (31 בדצמבר 2011)
  ‑ צפיפות:  47 נפש לקמ"ר (2010)
 קואורדינטות:  36°00′N 38°54′E﻿ / ﻿36°N 38.9°E﻿ / 36; 38.9 
 אזור זמן:  UTC +2
 http://www.esyria.sy/eraqqa/
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה       נפות א-רקה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מְחוֹז אַ-רַּקַּה (בערבית: مُحافظة الرقة) הוא אחד מ-14 מחוזותיה של סוריה. המחוז שוכן בצפון סוריה, ושטחו 19,616 קמ"ר. ב-2010 הוערכה אוכלוסייתו בכ-921,000 תושבים. המחוז מחולק לשלוש נפות, ובירתו היא העיר א-רקה. חלקו הצפוני של המחוז גובל בטורקיה.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ב-2016, כתוצאה ממלחמת האזרחים, רוב המחוז היה תחת שלטון המדינה האסלאמית, למעט רצועות בצפונו, אשר היו שייכות למחתרות כורדיות. ביוני 2016 נכנסו כוחות צבא סוריה לתחומי המחוז ובגיבוי אווירי רוסי התקדמו אל גבולות העיר א-רקה, בירת המדינה האסלאמית. נכון ליולי 2017, הכוחות הסוריים הדמוקרטיים שלטו ברוב המחוז והוא נוקה במלואו מכוחות המדינה האסלאמית.
נפות

המחוז מחולק לשלוש נפות:
נפת תל אביד - בצפון
נפת א-רקה - בדרום-מזרח
נפת א-ת'ורה - מערב
הערות שוליים

↑  בחסות צבא רוסיה: כוחות אסד נכנסו למעוז דאעש במחוז א-רקה, באתר וואלה, 4 ביוני 2016
↑  רועי קייס, רוסיה מפציצה - ואסד מתקרב לבירת דאעש, באתר ynet, 4 ביוני 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: da2a05c9-e9d1-44b5-a821-e57de2b445d2
יצחק ביילי

| --- | --- |

ביילי, 1971
 לידה:  24 באפריל 1936 באפלו, ארצות הברית 
 פטירה:  6 בינואר 2025 (בגיל 88) 
 ענף מדעי:  מזרחנות
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת קולומביה 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרסים והוקרה:  אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג 
 תרומות עיקריות
 חקר החברה הבדואית
 
יצחק (קלינטון) ביילי (באנגלית: Clinton Bailey;‏ 24 באפריל 1936 – 6 בינואר 2025) היה מזרחן וחוקר בדואים ישראלי.