stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תור היירדאל
ביוגרפיה > אי הפסחא (1955–1956, 1986–1988) > ההיסטוריה של אי הפסחא על פי היירדאל

בהתבסס על עדויות מקומיות ומחקרים ארכאולוגיים, טען היירדאל כי האי אוכלס בשני גלים של הגירה. ראשונים הגיעו על גבי רפסודות, ילידים מאמריקה הדרומית שנהגו להאריך את תנוכי אוזניהם על ידי משקולות, וכונו לפיכך "ארוכי האוזניים". זמן רב אחריהם (באמצע המאה ה-16) הגיעו בסירות ילידים מפולינזיה שכונו "קצרי האוזניים". ייתכן שהם הגיעו באופן עצמאי או שאולי יובאו כעובדים. "ארוכי האוזניים" שיעבדו את "קצרי האוזניים" והכריחו אותם לבנות את הפסלים. לפי היירדאל, משהו קרה בין גילוי האי על ידי האדמירל ההולנדי יאקוב רוחבן בשנת 1722 לבין ביקורו של חוקר הארצות האנגלי ג'יימס קוק בשנת 1774. בעוד שרוחבן נתקל באנשים לבנים, אינדיאנים ופולינזיים שחיו בהרמוניה יחסית ובשגשוג, קוק נתקל באוכלוסייה קטנה בהרבה המורכבת בעיקר מפולינזים שחיו בדוחק.
היירדאל מציין את המסורת שבעל פה של התקוממות "קצרי האוזניים" נגד השליטים "ארוכי האוזניים". "ארוכי האוזניים" חפרו חפיר מגן בקצה המזרחי של האי (חצי האי פויקה) ומילאו אותו בחומר דליק. במהלך המרד, כך סופר להיירדאל, הציתו "ארוכי האוזניים" את החפיר שלהם ונסוגו מאחוריו, אך "קצרי האוזניים" מצאו דרך לעקוף אותו, עלו מאחור ודחפו את כל "ארוכי האוזניים" למעט שתי נשים אל תוך האש. חפיר זה נמצא על ידי המשלחת הנורווגית ובחלקו הוא חוצה סלע. שכבות אש נחשפו אך לא היו בהם שברי גופות. כחלק מהמרידה הפילו "קצרי האוזניים" את כל הפסלים שהוכרחו לבנות.
במשך שנים רבות הייתה השערה זו התאוריה המקובלת. כך למשל מופיעה תאוריה זו כעובדות היסטוריות בערך על אי הפסחא באנציקלופדיה תרבות משנות ה-60 של המאה ה-20. גם הסרט ההוליוודי רפה נוי, שהפיק קווין קוסטנר ב-1994 מבוסס על תאוריה זו. עם זאת, מרבית החוקרים בנושא כיום דוחים תאוריה זו. הגדיל לעשות האנתרופולוג והארכאולוג האמריקאי רוברט סאגס (Robert Carl Suggs) שכלל פרק שכותרתו "מיתוס קון-טיקי" בספרו על פולינזיה משנת 1960, ובו כתב על התיאוריות של היירדאל לגבי ההיסטוריה של אי הפסחא כך:
הפרואנים של היירדאל כנראה השיגו את המתקן הקלאסי של המדע הבדיוני, מכונת הזמן, מכיוון שהם הופיעו על אי הפסחא בשנת 380 לספירה, כשהוביל אותם האל הגיבור של האינקה משנת 750 לספירה עם התרבות החומרית של טיוואנאקו משנת 750 לספירה המאופיינת על ידי חומות של האינקה משנת 1500 לספירה, כששום דבר אינו מאפיין את התקופה של טיוואנאקו בפרו או בבוליביה. תאוריה זו שקולה לטענה שאמריקה התגלתה בימים האחרונים של האימפריה הרומית על ידי הנרי השמיני, שהביא פורד פלקון לילידים הנבערים".
ביוגרפיה > קולה-מיקרי - הכפר האיטלקי (1958–2002)

בשנת 1958, לאחר תקופת מחלה בחורף הנורווגי, נסע היירדאל עם משפחתו לחופשה באיטליה. הוא ואיבון - אשתו השנייה חיפשו מקום שקט להשתקע בו, הרחק מטלפון ועיתונות. היירדאל לא נהג במכונית, אלא שכר נהג מונית מקומי, ששימש להם מעין מורה דרך. האגדה מספרת שהנהג שאל את היירדאל מה הוא מחפש, והיירדאל ענה "גן עדן עלי אדמות" שבו יחיה את שארית חייו, והנהג אמר לו שאין צורך להרחיק לשם כך והביא אותו בשביל שעבר בתוך יער עתיק על גבעה, לכפר מימי-הביניים בשם קולה-מיקרי (Colla Micheri‏; 43°58′09″N 8°09′27″E﻿ / ﻿43.9693°N 8.1576°E﻿ / 43.9693; 8.1576). הכפר שוכן בנפת סאבונה במחוז ליגוריה והוא חלק מהקומונה אנדורה (Andora), כ-50 קילומטרים מזרחית לסן רמו. מהכפר נשקף נוף הים התיכון והאי סרדיניה ומצד שני ההרים המושלגים של האלפים. עדרי כבשים רעו באחו לצד עצי זית וכרמים. בעבר הרחוק שימש הכפר כתחנה על דרך המלך בין רומא וצרפת. מאז ימי נפוליאון נזנחה הדרך והכפר הפך נידח וננטש.
מאז ימי פאטו היווא, הרגיש היירדאל "חסר שורשים". כאשר שהה באזור הטרופי הוא התגעגע להרים הנורווגים, ובנורווגיה התגעגע אל השמש. כאן בקולה-מיקרי הוא מצא את המקום בו יכול היה לטעת שורשים והחליט מיד להשתקע בו - הוא רכש את רוב הכפר, קבע את אוהלו בין העצים והחל בשיפוץ המבנים. אחד מהם המכונה "המגדל הסרצני" (Torre Saracena) ששימש טחנת רוח מהמאה ה-15 שממנו יכול היה היירדאל להשקיף על הים התיכון, היה אחד החביבים עליו. כפר זה היה העוגן עבורו ועבור משפחתו במשך תקופה ארוכה, ומשם יצא למסעותיו ומחקריו בעולם וכן לכנסים מדעיים אליהם הוזמן תכופות. היירדאל שהיה מתומכי תנועת הסביבתנות, פעל למנוע שרפות יער באזור. בהמשך התיישבו בכפר בני משפחתו ביורן ומריאן. גם כשהיירדאל עבר להתגורר בטנריפה, הוא ביקר במקום מדי פעם והגיע לשם גם בסוף ימיו, ואחרי שמת ונערכה לו הלוויה ממלכתית באוסלו הוא נקבר בכפר, לא הרחק מ"המגדל הסרצני".
ביוגרפיה > מסעות "רע" (1969–1970) > פעילות למען הסביבה הימית

במהלך ההפלגה הראשונה תועד זיהום נפט בקנה מידה נרחב באוקיינוס האטלנטי, והיירדאל דיווח על ממצאיו בפני האו"ם. ובמסע השני התבקש היירדאל על ידי או תאנט, המזכיר הכללי של האומות המאוחדות, לערוך תצפיות יומיות על זיהום האוקיינוס. גושי זפת, שמקורם כנראה במי נטל של מכליות נפט, נתגלו ב-43 מתוך 57 ימי ההפלגה של הרע 2. בספר שכתב היירדאל על המסעות הוא תיאר זאת כך: "הסתכלנו מעבר לספינה. מאות גושים דומים חלפו על פנינו. משני הצדדים הם צפו. גושים רכים, כמו אספלט. זה היה חייב להיות פסולת שמכלית רוקנה לים. חיפשנו את החוטא מראש התורן, אבל לא ראינו שום ספינה, והים עדיין הכיל גושים שחורים כל היום... התחוור לכולנו שבני אדם באמת מזהמים את מקור החיים החשוב ביותר, מערכת הסינון חסרת התחליף של כדור הארץ, האוקיינוס העולמי. ... היינו צריכים לזעוק לכל מי שרצה לשמוע ... אנחנו עדיין חיים עם תפישות מימי הביניים שהים אינסופי?" את רשמיו העביר למשלחת הנורווגית לאו"ם ואחר כך סיכם אותם במאמר, שבו כתב בהקדמה:
בשני מסעות בפועל ברחבי האוקיינוס האטלנטי בספינות-רפסודה של פפירוס ב-1969 ובשנת 1970, נצפה זיהום של פני השטח מקרוב מאוד. זיהום נרשם במהלך שישה ימים משיט במשך של שמונה השבועות ההפלגה בשנת 1969, ובארבעים מארבעים ושלושה הימים הראשונים של הפלגה בשנת 1970, אם כי שאר ההפלגה ההיא הייתה במים נקיים יחסית. הזיהום היה בעיקר בצורת חומר דמוי אספלט צף, בעיקר בגושים זעירים אך לעיתים עד לגודל אגרוף, אם כי נצפו גם צורות אחרות. הגושים הישנים היו מכוסים לעיתים קרובות בזיפרגליים חיים ובאצות, בעוד שבחלק מהמקומות נצפו כמויות של נבוביים מתים צפים בינות לגושים. נראה כי המשך השימוש ללא הבחנה באוקיינוסים כאתר השלכת פסולת אנושית יציבה עשוי לגרום להשפעה חמורה מאוד ואולי בלתי הפיכה על פריונם.
תחת לחץ ציבורי נערכו מאוחר יותר הסכמי הגנת הסביבה הבינלאומיים הראשונים, איתם גם הפך היירדאל לחלוץ תנועת הסביבתנות. בשותפות עם ארגון בעלי הספינות בנורווגיה הוא הכריז ב-1999 על פרס (Thor Heyerdahl International Maritime Environmental Award) למי שתורם להגנת הסביבה הימית.
ביוגרפיה > המלדיביים (1982, 1983, 1984)

בסתיו 1982 קיבל היירדאל מכתב ובו צילום של פסל בודהה גדול קבור בחול באי טודו (Thoddoo) בקצה הצפוני של אטול אליף אליף, מערבית למאלה בירת האיים המלדיביים. העניין של היירדאל התעורר משום שהאיים המלדיביים, ארכיפלג בן 1,200 איים המשתרע מצפון לדרום דרומית-מערבית לתת היבשת ההודית, מהווה "מחסום" לתנועה הימית העוקפת את הודו, ולכן האיים היו מוכרים מימי קדם. בהיותו חסיד של התאוריה של הדיפוזיוניזם, האמין היירדאל כי היו קשרי מסחר ותרבות באמצעות שיט ימי בין הערים של תרבות עמק האינדוס (כיום בפקיסטן) לבין דרום-מזרח אסיה. ואלו בהכרח עצרו בדרכם באיים המלדיביים, ואולי השאירו אחריהם שרידים ארכאולוגיים המעידים על כך. בהתחשב בכך שהאסלאם, הדת השלטת באיים המלדיביים משנת 1153 אוסרת על יצור פסלים, היה ברור לו שהפסל קודם לשנה זו. היירדאל החליט לראות את הפסל במו עיניו וביקר במקום בנובמבר 1982, אבל מוסלמים פנטיים הרסו את הפסל לפני שהגיע.
היירדאל החליט לערוך באיים חפירות ארכאולוגיות, לראשונה מאז החפירות שביצע באיים הארי בל (Harry Charles Purvis Bell) ב-1922, וארגן לאיים המלדיביים שתי משלחות ארכאולוגיות, ב-1983 וב-1984. בראש המשלחת עמד הארכאולוג אָּרְנֱה שֶלְסְווֹל שעבד עם היירדאל במשלחות לגלאפגוס ולאי הפסחא, ואליהם הצטרפו הארכאולוגים אֶיִיסְטָּיין קּוֹקּ יוהאנסן (Øystein Koch Johansen) ואֵגִּיל מיקלסֱּן (Egil Mikkelsen). במהלך החפירות בכל האיים שבהם בדקו הם מצאו את חורבותיהם של מקדשים פרהיסטוריים, פסלי בודהה ארוכי אוזניים ושרידים של שדים הינדים. חורבות אלו המכונות באיים המלדיביים האוויטה (Havitta), היו במקור סטופות בודהיסטיות שנהרסו כשהאסלאם השתלט על האי, והם במקור נבנו על חורבות של מקדשים הינדים. המשלחת גם מצאה בריכות שכשוך קטנות מאבן ליד המקדשים עם מדרגות טקסיות המובילות לתוכם. באי נילנדו (Nilandu) התגלו ממצאים ארכאולוגיים שהראו כי תרבות גבוהה הייתה קיימת באיים המלדיביים לפחות 1000 שנה לפני שהאירופים הפליגו אל תוך האוקיינוס ההודי. האוויטה הבולטת ביותר, שנחקרה עוד ב-1922 נמצאת באי פואמולקו. האוויטה נוספת שהמשלחת חקרה הייתה באי גאן (Gan) באטול גאן. הארכאולוג אויסטין יוהנסן גילה שברי כלי חרס נאוליתיים בתחתית הלגונה באי ואדו (Vadu), דבר המצביע על יישוב מוקדם בהרבה של האיים המלדיביים.
היירדאל האמין כי הסוגדים לאל השמש מהתרבות העתיקה של עמק האינדוס הגיעו למלדיביים דרך הודו וסרי לנקה במאה הראשונה לפני הספירה, בהתבסס על גילוי מטבע רומי משנת 90 לפני הספירה. העובדה שהמלדיביים היו ועודם מרכז לסחר בקונכיות של פי-הכושי, ששימשו במשך שנים רבות כאמצעי תשלום במקומות רבים, הייתה מבחינתו עדות נוספת לכאורה לקשר זה בשל כמות הקונכיות הגדולה של פי-הכושי שנמצאו בקברים בעיר לותאל, אחת הערים של תרבות עמק האינדוס הקדומה.
כמו בכל המיזמים הקודמים שלו סיכם היירדאל את רשמיו בספר "תעלומת המלדיביים" (The Maldive Mystery) ובסרט דוקומנטרי בן 3 שעות בשם דומה.
ביוגרפיה > טוקומה (1988–1992)

ב-1988 קיבל היירדאל הצעה מהארכאולוג הפרואני ולטר אלווה לערוך חפירות באתר הארכאולוגי "מתחם הפירמידות לה ראיה" (La Raya). באתר המשתרע של שטח בן 22,000 דונם יש 26 מבנים המכונים ואקה בצורת פירמידה הבנויים מלבנים מיובשות בשמש. האתר שוכן ליד הכפר טוקומה (Túcume) בקרבה לחוף האוקיינוס השקט, כ-800 קילומטרים צפונית-מערבית ללימה בירת פרו. האתר לא נחפר קודם לכן, ובניגוד למקומות אחרים לא סבל משודדי עתיקות שנרתעו מהמקום בשל האמונה של המקומיים שהאתר שהיה מכונה בפיהם כור המצרף (El Purgatorio), הוא פתח לגיהנום. העניין של היירדאל במקום התעורר הן בשל הפירמידות, שקיומן התאים לאמונתו שהתרבות בעולם הופצה מהמרכז במזרח התיכון ולכן יש קשר לפירמידות במצרים העתיקה, והן בשל הקרבה של האתר לים ולאפשרות שימצא הוכחות נוספות לתאוריה שלו שפולינזיה יושבה על ידי ילידים מאמריקה הדרומית.
לאחר שסיים את הפרויקט באיים המלדיביים הוא ארגן במקום חפירות ארכאולוגיות, שחולקו לשני צוותים שנוהלו על ידי שני ארכאולוגים שהיירדאל שכר, האמריקאי דן סנדוויס (Dan Sandweiss) והפרואני אלפרדו נרווס (Luis Alfredo Narváez Vargas). בחלק מהתקופה היו אלו החפירות הארכאולוגיות הנרחבות ביותר בעולם. החפירות אורגנו כשותפות בין מוזיאון קון-טיקי באוסלו ו"המכון הלאומי לתרבות של פרו" (Instituto Nacional de Cultura del Perú), במימון של המוזיאון ונדבנים אמריקאים. לבקשת נשיא פרו התגורר היירדאל במהלך החפירות ב"קאסה קון-טיקי" (Casa Kon-Tiki) על מגרש בן 800 דונם שקנה בפאתי הכפר למבייקה (Lambayeque). היירדאל היה אז גרוש בפעם השנייה וילדיו מנישואיו הקודמים נהגו לבקר אותו באתר. מביתו הוא רכב על סוסו מדי יום כדי לעקוב אחר עבודות החפירות. הוא עצמו לא השתתף בחפירות. במהלך שהותו הוא החל גם תוכנית סיוע סוציאלית לתושבי האזור רחבת היקף (Túcume Vivo) יחד עם ארגון המתנדבים הנורווגי "Strømmestiftelsen", שכללה תיקון בתי ספר, בניית מערכות ביוב והבאת חשמל, מי שתייה נקיים ושירותי בריאות ל-14 כפרים סמוכים. בשנת 1994 הוא פתח מוזיאון באזור.
בחפירות נקבע כי הפירמידות נבנו לראשונה בשנת 1100 לספירה, והתגלו חפצים מהתקופה הקדם-קולוניאלית, סירים, קברי ילדים, 23 שלדים, מומיות, עצמות אנושיות, מבני מקדש, פריטי נחושת, כסף וזהב, ופריטים רבים נוספים. במרץ 1992 גילו הארכאולוגים את התגלית החשובה ביותר שלהם, חומת מקדש עם תבליטים שמורים היטב של שתי ספינות קנים ימיות גדולות ועליהם "אנשי הציפור" המיתולוגיים, (העתק מקטע של התבליטים הוצב במוזיאון קון-טיקי). מתחת לספינות תבליטים של גלים ועוד אנשי הציפור, כולם מחזיקים חפץ כדורי. היירדאל זימן מיד את הארכאולוג אָּרְנֱה שֶלְסְווֹל, אז ראש מחלקת המחקר במוזיאון קון-טיקי שקרא מיד: "תור, הדברים האלה הם אנשי הציפור המשתופפים עם ביצים בידיהם, בדיוק כמו אלה שבאי הפסחא!". הצוות גילה גם כמה משוטים טקסיים בעלי להב כפול שהיו זהים בצורתם לאלו המוכרים מאי הפסחא. תבליטי הספינות והמשוט הטקסי היוו הוכחה שתושבי טוקומה המקוריים, שקדמו לאינקה היו יורדי ים. הוכחה נוספת להיותם יורדי ים הוא שבקברים שהתגלו אוחזים השלדים בקונכיות של Spondylus crassisquama, מין של רכיכה מהסוג שדרנית, שמקורם בים מול חופי אקוודור וקולומביה. לקונכיות של סוג זה הייתה חשיבות גדולה בפרו שלפני הגעת האירופאים כסמל דתי שממנו אפשר לבקש מים ופריון, בדומה לחשיבות שהוענקה לקטורת בעולם הישן והם שימשו כתחליף לכסף.
עם סיום הפרויקט, וכמו בפרויקטים הקודמים, סיכם היירדאל את הממצאים יחד עם שני הארכאולוגים שחפרו באתר בספר "הפירמידות של טוקומה: החיפוש אחר העיר האבודה של פרו (Pyramids of Túcume: The Quest for Peru's Forgotten City).
ביוגרפיה > הפירמידות של גוימאר (1990–1998)

במהלך החפירות בטוקומה, נתקל היירדאל בעיתון עם תמונות של שש פירמידות מדרגות מסתוריות ליד הכפר גוימאר (Güímar) שעל החוף המזרחי של האי טנריפה השייך לקבוצת האיים הקנריים בספרד. התושבים המקומיים חשבו שהן תלוליות אבן אקראיות או טרסות אבן שהוקמו מהאבנים שהמתיישבים הספרדים פינו משטחים החקלאיים, ובכל זאת היה היירדאל סקרן. פירמידות המדרגות היו בנויות במדויק, האדמה שעליה נבנו עברה פילוס, האבנים היו מסותתות, כל אבן הונחה עם הצד השטוח החוצה ואבני הפינות התאפיינו בכך שהן עובדו סיתות במיוחד למטרה זו. מעבר לכך, היירדאל גילה שלפירמידות המלבניות יש אוריינטציה אסטרונומית: המדרגות פנו לזריחה, ונבנו על פי אותם עקרונות כמו פירמידות דומות בפרו, מקסיקו, פולינזיה וסיציליה. מלבד זאת, הם היו בעמק שבו נכנע מלך הגואנצ'ים האחרון לספרדים לאחר המסע הראשון של קולומבוס לאמריקה.
לצורך המחקר הקימו תור היירדאל ואיל הספנות הנורווגי פרד אולסן קרן בשם "קרן לחקירה ומחקר על מקורות תרבותיים" (Foundation for Exploration and Research on Cultural Origins) או בראשי תיבות FERCO שמטרתה הייתה לממן מחקרים שיוכיחו הקשר התרבותי בין תרבויות שונות, ואולסן רכש את השטח עליו ניצבו הפירמידות. בשיתוף פעולה עם אוניברסיטת לה לגונה, מטנריפה נערכו במקומות חפירות ארכאולוגיות. החפירות העלו שבקרקע מתחת לפירמידות יש חרסים מהמאה ה-19, כמו כן נמצאה מערה שבה התגוררו גואנצ'ים. עובדות אלו הוכיחו ללא ספק שהפירמידות מודרניות והוקמו אחרי 1800, כנראה על ידי בעל אחוזה עם מגמות אמנותיות. למרות ההוכחות שהפירמידות מודרניות פיתח היירדאל תאוריה לפיה האיים הקנריים היוו תחנת ביניים, בין אמריקה לאזורים סביב הים התיכון כאשר הדרך המהירה ביותר בין היבשות היא דרך האיים הקנריים.
על שטח של 65,000 מטרים רבועים שרכש אולסן נפתח בשנת 1998, הפארק האתנולוגי "הפירמידות של גוימאר" (Pirámides de Güímar), ובו מרכז מידע, "מוזיאון קאסה צ'קונה" (Museo Casa Chacona), שם משווים את הפירמידות לתרבויות במדינות אחרות ושם ניתן ללמוד על תרבויות עתיקות. המרכז גם מספר על התיאוריות והמסעות של היירדאל, ויש בו עותק משוחזר במדויק של הספינה "רע 2". Ra (II). גם את עלות הפארק והמוזיאון מימן פרד אולסן. הפארק מכיל גם את המשרדים של קרן FERCO.
על אחת הפירמידות פגש היירדאל את ז'קלין ביר, מי שהייתה מיס צרפת ב-1954 שהפכה לאשתו השלישית. בני הזוג התגוררו בטנריפה בעמק גוימאר בחווילה "Finca Morra".
ביוגרפיה > החיפוש אחר אודין ברוסיה ואזרבייג'ן (1999–2002) > רקע

היירדאל ערך ארבעה ביקורים באזרבייג'ן בשנים 1981, 1994, 1999 ו-2000. היירדאל היה מוקסם זמן רב מהפטרוגליפים המתוארכים לאלף השביעי או השמיני לפנה"ס בגובוסטאן (כ-48 קילומטרים מערבית לבאקו). הוא היה משוכנע שהסגנון האמנותי שלהם דומה מאוד לגילופים שנמצאו במולדתו נורווגיה. במיוחד נראו עיצובי הספינות להיירדאל דומים ומצוירים בקו פשוט בצורת מגל, המייצג את בסיס הסירה, עם קווים אנכיים על הסיפון, המדגימים צוות או אולי משוטים מורמים.
בהתבסס על דמיון זה ועל פרסומים אחרים, העלה היירדאל השערה שאזרבייג'ן היא האתר של ציוויליזציה מתקדמת עתיקה. הוא האמין כי הילידים נדדו צפונה דרך נתיבי מים לסקנדינביה של ימינו באמצעות כלי שיט שנבנו בצורה מתוחכמת עשויים עורות הניתנים לקיפול כמו בד. כשהשייטים היו צריכים לעלות במעלה הזרם, הם קיפלו בקלות את סירות העור שלהם והעמיסו אותם על בהמות משא.
ביוגרפיה > החיפוש אחר אודין ברוסיה ואזרבייג'ן (1999–2002) > סנורי סטורלסון

בביקורו של היירדאל בבאקו בשנת 1999, הוא הרצה באקדמיה למדעים על ההיסטוריה של המלכים הנורדיים הקדומים. הוא דיבר על התיאור של סנורי סטורלוסון, סופר, היסטוריון, מתעד מיתוסים ומדינאי איסלנדי מהמאה ה-13 בסאגה על בני אינגלינג, שסיפר כי "אודין (אל סקנדינבי שהיה אחד המלכים) הגיע לצפון עם עמו מארץ בשם אסיר." היירדאל קיבל את סיפורו של סנורי כאמת מילולית, והאמין כי ראש השבט הוביל את עמו בהגירה ממזרח, מערבה וצפונה דרך סקסוניה, לפין שבדנמרק, ובסופו של דבר התיישב בשוודיה. היירדאל טען כי המיקום הגאוגרפי של אסר או אסיר המיתולוגי תואם את אזור אזרבייג'ן העכשווית - "מזרחית להרי הקווקז והים השחור". "אנחנו כבר לא מדברים על מיתולוגיה," אמר היירדאל, "אלא על מציאות גאוגרפית והיסטורית. אזרבייג'נים צריכים להיות גאים בתרבות העתיקה שלהם. היא עשירה ועתיקה באותה מידה כמו זו של סין ומסופוטמיה".
בספטמבר 2000 חזר היירדאל לבאקו בפעם הרביעית וביקר בחפירה הארכאולוגית באזור כנסיית קיש.
ביוגרפיה > החיפוש אחר אודין ברוסיה ואזרבייג'ן (1999–2002) > עדכון ההשערה

אחד הפרויקטים האחרונים בחייו, "החיפוש אחר אודין" (בנורווגית: Jakten på Odin), היה עדכון פתאומי של השערת אודין שלו, ובמסגרתו יזם חפירות בשנים 2001–2002 באזוב, ברוסיה, ליד ים אזוב צפונית-מזרחית לים השחור. הוא חיפש את שרידי הציוויליזציה שיתאימו לתיאור של אודין של סנורי סטורלוסון, במקום השוכן משמעותית צפונה מההשערה המקורית שלו רק שנתיים קודם לכן שאודין הגיע מאזרבייג'ן על הים הכספי. פרויקט זה עורר ביקורת קשה והאשמות על פסאודו-מדע מצד היסטוריונים, ארכאולוגים ובלשנים בנורווגיה, שהאשימו את היירדאל בשימוש סלקטיבי במקורות, וחוסר בסיסי במתודולוגיה מדעית בעבודתו.
טענותיו המרכזיות התבססו על קווי דמיון של שמות במיתולוגיה הנורדית ושמות גאוגרפיים באזור הים השחור, למשל. אזוב ואסיר (Æsir), אודי ואודין, טיר וטורקיה. פילולוגים והיסטוריונים דוחים שמות מקבילים אלה כצירופי מקרים בלבד, וגם אנכרוניזמים, למשל לעיר אזוב לא היה שם זה עד למעלה מ-1,000 שנים לאחר התקופה שהיירדאל טען כי אסיר גר שם. המחלוקת סביב פרויקט חיפוש אחר אודין אופיינית במובנים רבים ליחסים בין היירדאל לקהילה האקדמית. התיאוריות שלו זכו לעיתים רחוקות להסכמה מדעית כלשהי, ואילו היירדאל עצמו דחה את כל הביקורות המדעיות והתרכז בפרסום התיאוריות שלו בספרים פופולריים המיועדים לציבור הרחב.
נכון לשנת 2020, השערת אודין של היירדאל עדיין לא נתמכה על ידי אף היסטוריון, ארכאולוג או בלשן.
ביוגרפיה > חייו האישיים

יום לפני שהם הפליגו יחד לאיי מרקיז בשנת 1936, התחתן היירדאל עם ליב קושרון-טורפ (Liv Coucheron-Torp‏; 1916–1969), אותה הכיר בטקס הסיום של בית הספר התיכון. הוא היה בן 22 והיא הייתה בת 20. עם החזרה מפאטו-היווא התגוררו בני הזוג ליד לילהאמר בנורווגיה ואחר-כך עקרו לקנדה וארצות הברית בעקבות המחקרים של היירדאל. לבני הזוג נולדו שני בנים: תור הבן (.Thor Jr) וביורן (Bjørn). הנישואין הסתיימו בגירושין זמן קצר לפני משלחת קון-טיקי בשנת 1947, אותה סייעה ליב לארגן. ליב הכירה אחר-כך סופר והרפתקן אמריקני בשם ג'יימס רוקפלר, נישאה לו ועקרה בעקבותיו לארצות הברית.
בשנת 1949 התחתן היירדאל עם איבון דדקם-סימונסן (Yvonne Dedekam-Simonsen‏; 1924–2006). נולדו להם שלוש בנות: אנט (Annette), מריאן (Marian) והלן אליזבת (Helene Elisabeth). איבון ואנט ליוו אותו לאי הפסחא. בני הזוג התגוררו מ-1958 בקולה מיקרי באיטליה. הם התגרשו בשנת 1969. היירדאל האשים את פרידתם בהיותו מחוץ לבית ובשוני ברעיונותיהם לגידול ילדים. באוטוביוגרפיה שלו (In the Footsteps of Adam) הוא הגיע למסקנה שעליו לקחת על עצמו את כל האשמה בפרידתם.
בשנת 1991 נישא היירדאל לז'קלין ביר (נולדה בשנת 1932), מיס צרפת ב-1954, כאשתו השלישית. הם התגוררו בטנריפה, האיים הקנריים, והיו מעורבים באופן פעיל בפרויקטים ארכאולוגיים, במיוחד בטוקומה, פרו ובאזוב עד למותו בשנת 2002.
ביוגרפיה > מותו

היירדאל עדיין קיווה לבצע פרויקט ארכאולוגי בסמואה לפני מותו, אבל הוא לא מימש תוכנית זאת. היירדאל נפטר ב-18 באפריל 2002 בקולה מיקרי, בליגוריה, איטליה,לשם נסע לבלות את חופשת הפסחא עם כמה מבני משפחתו הקרובים ביותר. הוא נפטר, בן 87, מגידול מוחי. לאחר שקיבל את האבחנה, הוא התכונן למוות, על ידי סירוב לאכול, לשתות או ליטול תרופות.
ממשלת נורווגיה כיבדה אותו בהלוויה ממלכתית בקתדרלת אוסלו ב-26 באפריל 2002. הוא קבור בגן בית המשפחה בקולה מיקרי. הוא היה אתאיסט.
מורשתו

תור היירדאל היה דמות שנויה במחלוקת. הממסד המדעי לא קיבל אף אחת מהתאוריות המקוריות שלו: על ההגירה של ילידי אמריקה הדרומית לפולינזיה, על התרבות באי הפסחא, על הקשרים בין המצרים הקדמונים לתרבויות הקדומות של אמריקה התיכונה, או למקור האגדה על האל אודין. ההתנגדות לרעיונותיו נבעה הן מקונצנזוס מדעי שונה והן מתוך ביקורת על הדרך שבה הציג את עמדתו שבה התעלם באופן בולט מעובדות שסתרו את התיאוריות שלו.
עם זאת הוא הוכיח שמסעות ימיים למרחקים גדולים אפשריים בכלי שיט קדומים, וככזה, הוא היה מתרגל בולט של ארכאולוגיה ניסויית. דמותו הססגונית שהיה בה צירוף של הרפתקן שאינו יודע פחד עם כישרון כתיבה פורה, הגבירה מאוד את העניין הציבורי בהיסטוריה קדומה באנתרופולוגיה, ובהישגים של התרבויות השונות של העמים מסביב לעולם.
בעשור השני של המאה ה-21, רפסודת "קון טיקי" המקורית והספינה המקורית "רע 2" מוצגות במוזיאון קון-טיקי שבאוסלו. המוזיאון גם כולל חפצים ומפות מהמסעות של תור היירדאל. צמוד למוזיאון פועל מכון להיסטוריה תרבותית וארכאולוגיה של האוקיינוס השקט. במאי 2011 נוספו הארכיונים של תור היירדאל לרשימת "תוכנית זיכרון עולם" של אונסק"ו. ארכיון היירדאל משתרע על פני השנים 1937–2002 וכולל את אוסף הצילומים שלו, יומנים, מכתבים פרטיים, תוכניות למשלחות, מאמרים, קטעי עיתונים, ספר מקורי וכתבי יד של מאמרים וספרייה ובה 8,000 ספרים. ארכיון היירדאל מנוהל על ידי מוזיאון קון-טיקי והספרייה הלאומית של נורווגיה. גם הפארק האתנולוגי "הפירמידות של גוימאר" בטנריפה מוקדש למסעות של היירדאל ומכיל דגמים של הספינות של היירדאל.
מסעות רע וטיגריס חשפו בפניו את בעיות האקולוגיה החמורות של האוקיינוסים והוא ניצל את קשריו באו"ם ואת כישרון הכתיבה שלו על מנת להתריע על הסכנה לסביבה. שלושה ספרים שכתב עוסקים ספציפית בבעיות האקולוגיה: "פצצת האוכלוסין" (Befolkningsbomben‏; 1985), "כדור הארץ – ביתנו" (Jorden – vårt hjem‏; 1989), בייחוד בספר "הארץ הייתה ירוקה ביום השביעי" (Green Was the Earth on the Seventh Day‏; 1991). היירדאל הוזמן לדבר על הנושא בקונגרס של ארצות הברית ונכח בכל הכינוסים שנערכו באו"ם בנושא שבהם היה הנציג של נורווגיה שהעלתה הצעה לאסור על השלכת חומרים מזיקים לים (Ban on dumping into the sea of harmful substances). הוא ישב בדירקטוריון של הקרן העולמית לשימור חיות הבר, והיה חבר בארגוני איכות הסביבה נוספים. יחד עם התאחדות בעלי הספינות הנורווגיים, הוא ייסד (1999) את "פרס הסביבה הימית הבינלאומית על שם תור היירדאל" (The Thor HeyerdahlInternational Maritime Environmental Award‏; 100,000 דולר), אשר חולק לראשונה ב-2001.
מכון תור היירדאל (Thor Heyerdahl Institute) הוקם בשנת 2000. היירדאל עצמו הסכים להקמת המכון ומטרתו להמשיך ולפתח את הרעיונות והאידיאלים של היירדאל: דיאלוג בינלאומי ואינטראקציה רב-תרבותית, הגנה והגנה על הסביבה הגלובלית ומחקר בינתחומי. המכון ממוקם בעיר הולדתו של היירדאל לרוויק, בנורווגיה. בנוסף, החלה העירייה של לרוויק בפרויקט בשנת 2007 למשיכת מבקרים נוספים. מאז היא רכשה ושיפצה את בית הילדות של היירדאל, ארגנה לכבודו בסוף השבוע קיץ רגאטה שנתית של רפסודות והחלה לפתח את מרכז היירדאל.
נכדו של היירדאל, אולף היירדאל (Olav Heyerdahl), שחזר את מסע קון-טיקי של סבו בשנת 2006 כחלק מצוות בן שישה חברים. ההפלגה, שאורגנה על ידי טורגיר היגרף (Torgeir Higraff) וכונתה משלחת טנגארואה, נועדה כמחווה להיירדאל, במאמץ להבין טוב יותר את הניווט באמצעות מתקן ההיגוי האינדיאני הקדום המכונה "גווארה", סוג של חרב (שלא הופעל במסע קון-טיקי המקורי) וכן כאמצעי לנטר את מצב הסביבה של האוקיינוס השקט.
מחוות, פרסים, ואותות כבוד

על שמו של תור היירדאל קרויים:
הספינות:
HNoMS Thor Heyerdahl, פריגטה של הצי המלכותי הנורווגי
המעבורת MS Thor Heyerdahl (ששמה השתנה לאחר שנמכרה לחברה באסטוניה ל-MS Vana Tallinn)
Thor Heyerdahl, ספינת אימונים תלת-תרנית גרמנית שבמקור הייתה בבעלותו של אחד המשתתפים במשלחת טיגריס
"בית הספר התיכון תור היירדאל" (Thor Heyerdahl videregående skole) בלרוויק, עיר הולדתו
האסטרואיד "2473 Heyerdahl"
גוגל כיבדה את היירדאל ביום הולדתו ה-100 על ידי הכנת דודל של גוגל.
העיטורים ואותות ההצטיינות הרבים של היירדאל כוללים את:
מחוות, פרסים, ואותות כבוד > עיטורים מטעם מדינות או ממשלות

עיטור נורווגי מלכותי של מסדר אולף הקדוש (מפקד ב-1951, מפקד עם כוכב ב-1971, אביר הצלב הגדול ב-1987)
אביר הצלב הגדול (Gran Cruz) של מסדר ההצטיינות של פרו (Orden al Mérito por Servicios Distinguidos)‏ (1953)
הקצין הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של איטליה (21 ביוני 1965)
אביר במסדר של סנט ג'ון
אביר במסדר ההצטיינות של מצרים (1971)
הקצין הגדול במסדר המלכותי אל-עלאווי (מרוקו, 1971)
אביר ואביר הצלב הגדול במסדר השמש של פרו (1975)
פרס פאהלווי הבינלאומי לסביבה (International Pahlavi Environment Prize), האומות המאוחדות (1978)
אביר במסדר תיבת הזהב של הולנד (1980)
מפקד במסדר האבירים האמריקאי של מלטה (American Knights of Malta)‏ (1970)
העיטור האוסטרי למדע ואמנות (2000)
מדליית האלוורד הקדוש (St. Hallvardsmedaljen)‏ (1997) - הפרס הגבוה ביותר של עיריית אוסלו, נורווגיה. הוא מוענק לאנשים שתרמו תרומה ראויה לציון לעיר אוסלו. הוא קרוי על שם הפטרון של העיר