stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אורנגאוטן בורנאי
שימור

מצבו של האורנגאוטן הבורנאי טוב בהרבה מזה של האורנגאוטן הסומטרי, עם 54,000 פרטים בטבע בבורנאו, לעומת 6,600 פרטים שנותרו באוכלוסיות מבודדות בסומטרה. מצבם של האורנגאוטנים מדרדר עם הזמן וכיום הם בסכנת הכחדה בגלל הרס סביבת מחיה, ציד וסחר בבושמיט (בשר מן היער), ולכידת אורנגאוטנים צעירים בתור חיות מחמד, זאת בדרך כלל תוך רציחת אימהותיהם. לעיתים קרובות גם נרצח הגור לאחר שהוא גדל והחזקתו בבית נעשית לא נוחה.


האורנגאוטן מוגדר בסכנת הכחדה לפי הרשימה האדומה של IUCN. אוכלוסיית האורנגאוטנים הכוללת כיום מוערכת בכ-14% מאוכלוסיית האורנגאוטנים שהתקיימה עד לעבר הקרוב (מלפני 10,000 שנה עד אמצע המאה ה-20), וירידה חדה זו התרחשה בעשורים האחרונים כמעט אך ורק בגלל פעילויות של בני האדם כגון ציד, תעשייה ופיתוח בבורנאו ובסומטרה. כיום התפוצה היא מוקטנת מאוד ומקוטעת באוכלוסיות מבודדות בחלקים קטנים של בורנאו. לאחרונה הוא נעשה נדיר ביותר ואולי אף נעלם לחלוטין מהחלק הדרום-מזרחי של האי. גם האוכלוסייה בין נהר רג'אנג במרכז סרוואק לנהר פאדאס במערב סבה הצטמצמה מאוד עד לכדי כמעט הכחדה. בפאר הלאומי סבאנאגו יש אוכלוסייה של 6,900 אורנגאוטנים, אך סביבה זו בסיכון של הריסה למטרות פיתוח. לפי מחקר שנערך על ידי אנתרופולוג באוניברסיטת הרווארד תוך 10 עד 20 שנים מעכשיו לא יוותרו אורנגאוטנים בטבע אם לא תהיה פעולת הצלה ושימור קיצונית.


מחקר זה נתמך גם על ידי התוכנית הסביבתית של האו"ם, שהכריזה ב-2007 שבגלל שריפות, כריתת יערות בלתי חוקית, ופיתוח מסיבי של תעשיית שמן דקלים, האורנגאוטנים בסכנת הכחדה ואם המגמה תמשיך הם ייכחדו מהעולם תוך שנים ספורות.



מחקר שנערך ב-2011 והתבסס על ראיונות עם 6,983 תושבים ב-687 כפרים בבורנאו מ-2008 ו-2009 העריך שבשנה נרצחים בין 750 ל-1800 אורנגאוטנים, לפחות עד אפריל 2008. מספרי ההרג השנתי היו גבוהים הרבה יותר ממה שחשבו קודם לכן, ואישרו שהמשך קיומו של האורנגאוטן בבורנאו הוא תחת איום גדול יותר משצפו. המחקר אף לא כלל את האיום שמוצב לאורנגאוטנים כתוצאה מאיבוד שטחי מחיה והרחבות תעשיית שמן הדקלים. המחקר מצא ש-73% מהאוכלוסייה שנסקרה ידעו על כך שאורנגאוטנים מוגנים לפי החוק באינדונזיה.
אף על פי שהאורנגאוטנים מוגנים בחוק האינדונזי, הממשלה האינדונזית לא עושה אלא מאמצים מינימליים (אם בכלל) לאכוף את החוק ולהעניש את העוברים עליו. באירוע נדיר ב-2011 נתפסו ונלקחו למעצר שני גברים שרצחו לפחות 20 אורנגאוטנים ומספר של קופים חוטמניים. הם הוכרחו לבצע את הרציחות על ידי מפקח של מטע עצי דקל מקומי על מנת להגן על היבולים שלו, כשהם קיבלו 100$ על כל אורנגאוטן ו-22$ על כל קוף.
שימור > תוכניות שימור ומרכזי הצלה ואקלום מחדש

ישנן מספר תוכניות שימור בעולם של אורנגאוטנים, ביניהן גם תוכניות שימור של איחוד גני החיות האירופי (EAZA) במסגרת התוכנית האירופית להצלת בעלי חיים בסכנת הכחדה(EEP). בישראל הספארי ברמת גן וגן החיות בחיפה משתתפים בתוכנית שימור האורנגאוטן הסומטרי, והחי פארק בקריית מוצקין משתתף בתוכנית הצלת האורנגאוטן הבורנאי.



ישנם מספר מרכזי שימור ושיקום של אורנגאוטנים שפועלים בבורנאו.



הארגון להישרדות האורנגאוטנים הבורנאיים (BOS) יש מרכזי הצלה ושיקום בכל רחבי בורנאו, שמצילים עשרות אורנגאוטנים בשנה, ובנוסף עובדים להצלת יערות הגשם ושתילה מחדש שלהם על מנת להגן על האורנגאוטנים.

הארגון הבינלאונמי להצלת אורנגאוטנים, שהוקם על ידי דוקטור בירוטה גלדיקס, חוקרת אורנגאוטנים נודעת והמקבילה של ג'יין גודול בבורנאו (הן גם עבדו בשותפות אחת עם השנייה ועם חוקרת הגורליות דיאן פוסיי תחת הנחייתו של דוקטור לואיס ליקי), מציל ומשקם אורנגאוטנים ומכין אותם להשבה לאזורים מוגנים ביער הגשם האינדונזי. בנוסף הוא מקדם את שימור ושיקום יערות הגשם שנותרו באינדונזיה.
גנום

ישנה תוכנית למפות את הגנום של האורנגאוטן הבורנאי.
ראו גם

קופי אדם
שימפנזה
גורילה
אורנגאוטן סומטרי
גיגנטופיתקוס
הערות שוליים

↑  אורנגאוטן בורנאי באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph1001382 
אורנגאוטן פעוט במרכז הצלה בבורנאו
אקורוס

ערך זה עוסק בסוג של צמח. אם התכוונתם לסמור נכחד, ראו .
| אקורוס |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: חד-פסיגיים
סדרה:: אקורוסאים
משפחה:: אקורוסיים
סוג:: אקורוס
שם מדעי
 Acorus ‏לינאוס, 1753
תחום תפוצה

אקורוס (Acorus) הוא סוג של צמח בעל פרחים. סוג זה שויך בעבר למשפחת הלופיים, ועל-פי מיונים עדכניים, הוא מסווג בסדרה נפרדת, ובה משפחה וסוג בודד – אקורוס.
על סוג זה נמנים צמחים עשבוניים, דמויי-דשא, רב-שנתיים וגאופיטים. בית-גידולם הטבעי הוא גדות נחלים וביצות. הסוג כולל 6 מינים.
מיני האקורוס משמשים כצמחי נוי וכן כצמחי מרפא.
ביהדות

רב סעדיה גאון מזהה את קנה־הבושם בתור האקורוס בתרגמו אותו ל"קצבּה ד'רירה" שמו של האקורוס בערבית (קצבּ א(ל)ד'רירה (ערבית)).
הערות שוליים

↑  וְאַתָּ֣ה קַח־לְךָ֮ בְּשָׂמִ֣ים רֹאשׁ֒ מׇר־דְּרוֹר֙ חֲמֵ֣שׁ מֵא֔וֹת וְקִנְּמׇן־בֶּ֥שֶׂם מַחֲצִית֖וֹ חֲמִשִּׁ֣ים וּמָאתָ֑יִם וּקְנֵה־בֹ֖שֶׂם חֲמִשִּׁ֥ים וּמָאתָֽיִם׃ (שמות ל' כ"ג | נלקח מספריא)
↑  ואנת פכ'ד' לך מן רוס אלטיב מן אלמסך אלכ'אלץ כ'מס מאיה מת'קאל ומן עוד אלטיב מת'ל נצפה מאיתין וכ'מסין מת'קאלא ומן קצבה ד'רירה מאיתין וכ'מסין איצ'א (תפסיר רס"ג - שמות ל' כ"ג | נלקח מספריא)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph651275 
ערך זה הוא קצרמרבנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אנקונדה כהה

| אנקונדה כהה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: נחשים
משפחה:: חנקיים
סוג:: אנקונדה
מין:: אנקונדה כהה
שם מדעי
 Eunectes murinus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


אנקונדה כהה (שם מדעי: Eunectes murinus), הידועה גם בשמות: אנקונדה ירוקה, אנקונדה נפוצה ובואה מים, היא מין של נחש חנק ממשפחת החנקיים הנפוץ באזורים הטרופיים של אמריקה הדרומית. זהו מין הנחש הכבד ביותר והארוך ביותר (ביחד עם פיתון מרושת) בעולם כיום, ונחשב כטורף-על לאורך הביצות הגדולות או ביערות האמזונאס.
השם המדעי של האנקונדה הירוקה נלקח מהמילה היוונית εὐνήκτης – אֶוְניקטיס, שפירושה "שחיין טוב", ומהמילה הלטינית Murinus, שפירושה "של עכברים" כי נחש זה נחשב לטורף עכברים. השם הראשון (שהתייחס לפיתון מרושת) היה כנראה מן השפה הסינהלית של סרי לנקה, לשעבר ציילון: בשנת 1869, האנגלי ג'ון ריי כתב על "האנקנדיה של הציילון", שמחץ את איברי התאו ואת העול. יותר ממאה שנים חל השם אנקונדה על הפיתון, אבל במאה התשע־עשרה מומחים החלו להשתמש בשם זה על מנת לתאר את הנחש החי באגן האמזונאס.
מאפיינים

האנקונדה הכהה הוא הנחש הגדול ביותר. נטען שאורכו יכול להגיע אף ל־10 מטרים ומשקלו ל־500 ק"ג. הערכות שמרניות יותר הן אורך של 6.7 מטרים (22 רגל). הנקבות גדולות יותר מהזכרים: הנקבה הגדולה ביותר שתועדה ונמדדה הייתה באורך 7.21 מטרים (23.7 רגל). משקל הזכרים מגיע ל-200 ק"ג. אם הדיווחים על אנקונדות באורך 8–10 מטר נכונים, אזי האנקונדה הוא הזוחל הארוך ביותר כיום, ביחד עם פיתון מרושת. לצד כוח ענק הוא אחד מהגדולים שבקשקשאים החיים כיום.
מרבית זמנו הוא שוהה בנהרות ובביצות ומיטיב לשחות ולצלול. הוא אינו ארסי. כל השרצה כוללת 30–40 ולדות שאורכם כ־70 ס"מ, המסוגלים לתפקד מיד עם צאתם לעולם. צבע עורו ירוק זית ועל גבו כתמים כהים וצהובים לכל אורכו. דפוס הכתמים ייחודי לכל פרט. ראשו משולש ולסתותיו ארוכות. הן מחוברות ביניהן על ידי גידים בעלי גמישות רבה, והודות לכך הוא מסוגל לבלוע טרף הגדול בהרבה מהיקף גופו. העיניים והנחיריים נמצאים בצד העליון של הראש כדי שיהא מסוגל להתבונן ולנשום כאשר גופו בתוך המים.
את מזונו מוצא האנקונדה סמוך למים או בתוכם. הוא צד ממארב, מתוך המים או מענפי עצים. בתנועה זריזה הוא לופת את טרפו בגופו הארוך וכורך אותו סביב גוף הטרף עד שנמחצות ריאותיו ועל ידי כך הוא נחנק. האנקונדה לא שובר את עצמות הקורבן במהלך החניקה, כיוון שעצמות שבורות עלולות להיות חדות מאוד ולחתוך את בטנו לאחר הבליעה. כאשר חש האנקונדה שהלמות הלב של הקורבן פסקה, הוא משחרר את החיה מליפופו ובולע אותה בהכניסו תחילה את הראש אל פיו.
בשל עוצמתו, כוחו ומאבקו התוקפני של אנקונדה בוגר, הוא טורף-על הניצב בראש מארג המזון בבית חיותו. עוצמתם של אנקונדות גדולות מספיקה גם כדי לצוד טורפים גדולים אחרים, כגון קיימנים (לרבות קיימנים שחורים מתבגרים), פומות, יגוארים קטנים ודגים גדולים וגם חיות גדולות אחרות, ביניהם הקפיברה, צבים, פקאריים, טפירים צעירים ועוד. האנקונדות גם לא בוחלות בקניבליזם עצמי או באכילת נחשים אחרים, כגון הבואה. לאנקונדה בוגרת כנראה אין טורפים, אף שלעיתים פרטים קטנים יחסית נטרפים בידי יגוארים, קיימנים שחורים וקיימן ז'קרה ובידי לוטרה ענקית. עם זאת מדובר במקרים נדירים, שכן אנקונדה בוגרת מסוגלת לגונן על עצמה באופן שיהרוג את טורפיה.
האנקונדה אינה רואה באדם טרף טבעי אך עשויה להתבלבל ולנסות לטרוף עובר אורח, בעיקר ילדים או נמוכי קומה. קרו מספר תקיפות של אנקונדות באמזונאס, לרוב של ילדים. כמעט ואין דיווחים על תקיפות אנקונדות שהסתיימו במוות, וחלקם שנויים במחלוקת. עם זאת, מקרים נוספים קורים בשביה, כאשר מגדלי נחשים לא זהירים מותקפים ולעיתים נהרגים בידי אנקונדה.
גלריה

אנשים מעבירים נחש בקולומביה
הערות שוליים

↑  אנקונדה כהה באתר הרשימה האדומה של IUCN
אלפלפה

| אלפלפה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: קיטניתאים
משפחה:: קטניות
תת־משפחה:: פרפרניים
סוג:: אספסת
מין:: אספסת תרבותית
שם מדעי
 Medicago sativa ‏לינאוס, 1753
דבורה מאביקה פרח אלפלפה
אלפלפה (שם מדעי: Medicago sativa; אספסת תרבותית) הוא מין צמח פורח בסוג אספסת שתורבת וכיום משמש מקור חשוב למספוא. הצמח דומה בצורה בסיסית לתלתן, אלא שהוא מגדל אשכולות של פרחים סגולים קטנים. האלפלפה הוא צמח רב שנתי שאורך חייו הוא בדרך כלל 4–8 שנים, אך יכול להגיע ל-12 שנים, תלוי בזן ובאקלים הגידול. הצמח גדל לגובה של עד כמטר ויש לו מערכת שורשים עמוקה שעשויה להגיע לאורך של 15 מטרים, תכונה שמעניקה לו יכולת הישרדות גבוהה. לאלפלפה פירות קטנים והשלב הראשון של צמיחתו הוא איטי, אך לאחר כמה חודשי ביסוס נוצר מעין "כתר" בראש מערכת השורשים. "כתר" זה מכיל ניצנים רבים שמאפשרים לו לצמוח מחדש פעמים רבות לאחר קציר או מרעה.
חקלאות

אלפלפה מגודל בעיקר בקנדה, ארצות הברית, ארגנטינה, צרפת, אוסטרליה ובמזרח התיכון. עונת הזריעה היא באביב או בסתיו. לגידול טוב, עדיפה קרקע עשירה באשלגן וזרחן ודלה במלח. בדרך כלל מתבצע קציר שלוש או ארבע פעמים בשנה אך במקומות מסוימים כגון אריזונה ודרום קליפורניה נקצרים הגידולים עד 12 פעמים בשנה. הקציר הראשון נעשה בשלב הנביטה ומועדי הקציר הבאים הם בזמני הפריחה כיוון שאז הגידולים מכילים פחמימות בכמות הרבה ביותר.
חקלאות > האבקה על ידי דבורים

ברוב מיני האספסת, נעשית ההאבקה על ידי דבורת הדבש. עם זאת, בארצות הברית, התעוררה בעיה בהאבקת פרחי אלפלפה. עלי הכותרת של האלפלפה נסגרים בעת ההאבקה ולוכדים את הדבורה בתוכם כדי להגביר את יעילות ההאבקה. תכונה זו גורמת לדבורים המקומיות מצוקה וכדי ליהנות מצוף הפרח בלי להילכד, מפתחות הדבורים עם הזמן, שיטה לאסוף את הצוף בלי להיכנס בין עלי הכותרת, מהלך שמונע מהפרחים את ההאבקה. כיוון שדבורים בוגרות שלמדו את שיטת ההתחמקות אינן יעילות להאבקה, נעשתה עיקר ההאבקה על ידי דבורים צעירות. בנוסף לכך, צוף פרחי האלפלפה חסר את חומצת האמינו איזולאוצין הדרושה לזחלי דבורת הדבש. לכן קיימת בעיה לאוכלוסיות דבורים שנזונות בעיקר ממנו. כיום, משמשות באזורים מסוימים בארצות הברית דבורים ממשפחת הגזרניים (Megachilidae) להאבקת האלפלפה כדי למנוע בעיות אלו.
חקלאות > רעילות עצמית

האלפלפה הוא אחד הצמחים היחידים המגלים רעילות עצמית (אנ'). צמחי אלפלפה מפרישים לאדמה חומרים שמפחיתים את שיעור הנביטה של זרעי אלפלפה, ואף מאיטים מאוד את התפתחותם של נבטי אלפלפה וצמחי אלפלפה חדשים. כדי להתמודד עם הבעיה, נהוג להמתין לפני זריעה מחודשת של אלפלפה בשדות אלפלפה קיימים, ואף לחרוש ולהפוך שדות אלפלפה לפני זריעה מחודשת.
שימוש

בגלל התכולה הגבוהה של חלבון וסיבים נוחים לעיכול שבו, הוא משמש בעיקר כמזון לפרות חולבות וכשימוש משני גם להאכלת בקר לפיטום, סוסים וצאן. עם זאת תזונה כזאת דורשת פיקוח שכן אלפלפה עלול לגרום לנפיחות אצל בעלי חיים. נבטי אלפלפה נאכלים על ידי האדם בסלטים ובכריכים. עלי אלפלפה מיובשים נמכרים כתוסף תזונה בצורת גלולות, אבקה או תה. קיימות דעות שאלפלפה מגביר את ייצור החלב גם אצל נשים מיניקות.
אטימולוגיה

מקור השם המדעי של סוג האספסת כולו - Medicago, מגיע מתקופת הרומאים ובעיקר מהסופר הרומי פלדיוס (אנ') בן המאה ה-4 שמזכיר בכתביו את הצמח. הצמח נקרא בפי הרומאים כך, משום שהם סברו שהוא בא מארץ מדי (בדומה לשמו הלטיני של האתרוג - Citrus medica שהגיע גם הוא ממדי לדעת הרומאים). למרות אזכורו של פלדיוס, אין עדויות רבות על תפוצת האלפלפה באזור הים התיכון באותה תקופה.
המילון הערבי מהמאה ה-13 "ליסאן אל-ערב" מפרש שה-"אל-פיספיסה" (אספסת) הוא מאכל בהמות. בספרד השתבשה המילה במאה ה-14 למילה הספרדית - אלפלפה ושימשה לכינוי חציר מזן משובח לסוסים. במאה ה-16 מתיישבי הקולניות של האימפריה הספרדית באמריקה הציגו אותו בפני המתיישבים בארצות הברית וכך נקלטה גם המילה בשפה האנגלית. כיוון שרוב היבול העולמי של האלפלפה מגיע מצפון אמריקה ומדרומה, נקלטה המילה בשפות רבות (כמו עברית).
הערות שוליים

↑  אלפלפה באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  אנציקלופדיה בריטניקה
↑  Joseph F. Reinhardt, Some Responses of Honey Bees to Alfalfa Flowers, The American Naturalist 86, 1952, עמ' 257–275
↑  Use of the Alfalfa Leafcutter Bee Growing in California
↑  Managing Alfalfa Autotoxicity, Jeff Volenec and Keith Johnson, Department of Agronomy, Purdue University
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294090405171  BnF: cb11932309w (data)  LCCN: sh85003383  NKC: ph116627
ארוך טופר

| ארוך טופר |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: פזאיים
סוג:: ארוך טופר
מין:: ארוך טופר
שם מדעי
 Dolichonyx oryzivorus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


ארוך טופר זכר
ארוך טופר (שם מדעי: Dolichonyx oryzivorus) הוא מין של עוף ממשפחת הפזאיים והוא העוף היחיד בסוגו. הוא מצוי באמריקה הצפונית ונודד דרומה כל שנה עד לאמריקה הדרומית.
אורכו של העוף 16-18 ס"מ ומשקלו עד 28 גרם. הזכרים בעלי צבעי רבייה שחורים עם עורף זהוב, מקור אפור וכתפיים לבנות וראשיהם שחורים. הקבות לעומתם אפורות ודהויות יותר. הזכרים טריטוריאליים ותוקפים כל מסיג גבול.
הם חיים בערבות של אמריקה הצפונית בדרום קנדה וצפון אמריקה הצפונית. הם נודדים בחורף הקר כ-12,000 ק"מ דרומה עד לערבות אמריקה הדרומית בברזיל, פרגוואי, ארגנטינה ובוליביה. להקות הציפורים עוצרות לאכילה של זרעים, גרגרים וחרקים שהם מוצאים.
עופות אלה הם פוליגמיים וכל נקבה מטילה 5-6 ביצים שהיא מטפלת בהם ללא עזרת הזכר.
הערות שוליים

↑  ארוך טופר באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282543905171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אפודי הזהב

| אפודי הזהב |
| --- | --- |
 אפודי הזהב
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תרנגולאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: פסיוניים
סוג:: אפודי
מין:: אפודי הזהב
שם מדעי
 Chrysolophus pictus ‏לינאוס, 1758

אפודי הזהב (פסיון זהוב) בסצ'ואן.
אפודי הזהב או פסיון זהוב (שם מדעי: Chrysolophus pictus) הוא מין של פסיון גדול מסדרת התרנגולאים החי בטבע באזור מערב סין. הוא הופץ על ידי האדם גם לאזורים אחרים. לפסיון צבעים זהובים ובוהקים ומכאן שמו.
מאפיינים

אורכו של אפודי בוגר 90–105 ס"מ. זנבו הארוך מהווה כשני שלישים מאורכו. לפסיונים הזכרים לבוש מרשים וצבעוני: על ראשם ציצת זהב עם קצה אדום; מתחת צוארם מעין מניפה כתומה, מפוספסת בשחור; הבטן אדומה; הגב והכנפיים ירוקים עם מעט כחול; הרגליים צהובות, והזנב אפור-לבן מנוקד. הנקבות אפורות ומוסוות טוב יותר. הן קטנות מהזכרים ומגיעות בדרך כלל רק לאורך 70 ס"מ. זנבן קצר בהרבה.
הפסיונים חיים ביערות הרריים במערב סין, ביערות סבוכים. הם ביישנים ונסתרים ונדיר לצפות בהם. כמו רוב התרנגולאים, הם נוטים לשהות הרבה על הקרקע, ולא לעוף אלא בשעת סכנה. בלילות הם לנים על ענפי עצים.
בגלל צבעיו המרשימים אפודי הזהב הופץ על ידי האדם לאזורים אחרים כגון לבריטניה.
מזונם העיקרי הוא עלים, זרעים, פירות יער וחסרי חוליות קטנים.
מצב השימור של אפודי זה הוא ללא חשש.
ראו גם

פסיון מצוי
תרנגול בנקיבה
טווס מצוי
הערות שוליים

↑  אפודי הזהב באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  כך באתרי גני חיות
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אמיתה גדולה

| אמיתה גדולה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: סוככאים
משפחה:: סוככיים
סוג:: אמיתה
מין:: אמיתה גדולה
שם מדעי
 Ammi majus ‏לינאוס, 1753
אַמִּיתָה גְּדוֹלָה (שם מדעי: Ammi majus, שם ערבי: סוּפְלין, חַיילֶה), היא צמח עשבוני חד-שנתי, זקוף וגבוה (מעל חצי מטר) ממשפחת הסוככיים. מרבית העלים ארוכים, גזורים-מנוצים פעמיים לאונות דמויות אזמל או מוארכות. הסוככים לבנים, גדולים ודלילים למראה, עם סוככונים רבים. הפרחים קטנים, לבנים, ומפיצים ריח נעים. הפרי הוא דו-זרעון קירח, מאורך וקטן. קרנות הסוכך מפושקות ואינן נסגרות בהבשלה או בעת ההתייבשות, כך שהסוכך נשאר פתוח בשונה מאמיתה קיצית שקרנות הסוכך שלה נסגרות לאחר הבשלת הזרעים שנשמרים בצמח היבש עד לבוא הגשמים. הפריחה מסוף פברואר ועד תחילת אוקטובר.
הסוג אמיתה כולל, מלבד אמיתה גדולה עוד 2 מיני בר נוספים, חד שנתיים או דו-שנתיים, שגדלים רק באיים האַזוֹרִיים. לכן, אמיתה גדולה היא יחידה בסוגה בישראל ובארצות הים-התיכון. לפי המיון של הבוטנאים הישראלים, אמיתה קיצית (Ammi visnaga) משויכת עדיין לסוג אמיתה (Ammi), ברם לפי המיון העכשווי, אמיתה קיצית (Visnaga daucoides) משויכת לסוג Visnaga, שכולל רק מין נוסף, Visnaga crinita, מדרום איטליה וסיציליה. כאמור, החלוקה זו בין המינים אינה מקובלת על הבוטנאים הישראלים.
בית גידול ותפוצה

אמיתה גדולה גדלה בקרקעות כבדות ואדמות סחף של בתי-גידול מופרעים, בצדי דרכים, בשדות מעובדים, בשוליהם, ובשדות בור, בעיקר בקרבת האדם, אך גם בבתי גידול טבעיים. התפוצה העולמית שלה משתרעת ממקרונזיה, ומאגן הים התיכון ועד חצי האי-ערב והאזור האירנו-טורני במערב אסיה (אירן ועיראק). בישראל היא גדלה בשפלה ובהר, בנגב צפוני, לאורך הבקעה, בגולן ובסיני.
מאפיינים

אמיתה גדולה צמח עשבוני חד-שנתי, ים תיכוני, זקוף, מסתעף בעיקר בחלקו העליון, קירח וגובהו 30 עד 70 ס"מ. היא בולטת בסוככים ובהרבה פרחים קטנים ולבנים.
הגבעולים מצולעים-מעוגלים ומסתעפים.
העלים מסורגים, ללא לוואים ועם פטוטרות ארוכות, מורחבות בבסיסן בצורת נדן החובק את מפרק הגבעול. מרבית העלים גזורים-מנוצים פעמיים לאונות דמויות אזמל או מוארכות. העלים התחתונים ארוכי פטוטרת, העלים העליונים גזורים פחות, משוננים או תמימים.
האונות הסופיות של העלים או לפחות של העלים העליונים דמויות אזמל או מוארכות ושפתן משוננת, בשונה מאמיתה קיצית שהאונות הסופיות של כל העלים שלה הן נימיות או סרגליות, ואינן משוננות.
התפרחת היא סוכך מורכב, מרובה סוככונים, גדול, קוטרו 10 ס"מ, נישא לרוב בקצה הגבעול ולעיתים גם על ענפים צדדיים. בבסיס הסוכך מעטפת שקצרה מקרנות הסוכך והיא מורכבת מ-3 עד 5 עלים (חפים) גדולים, גזורים-מנוצים פעמיים, שאונותיהם נימיות.
קרנות הסוכך אינן נסגרות בהבשלה או בהתייבשות והסוכך נשאר פתוח, בשונה מאמיתה קיצית שקרנות הסוכך שלה נסגרות בהבשלה או בהתייבשות ונפתחות בהירטבו.
הסוככונים רבים בכל סוכך ומרובי פרחים. קרנות הסוכך שנושאות את הסוככונים אינן שוות זו לזו. בתחתית הסוככון מעטפית שעליה (חפיות) מרובים, גזורים לאונות נימיות דמוי מרצע ותמימים.
הפרחים לבנים, מפורדי עלי כותרת, דו-מיניים ואורכם 1 עד 2 מ"מ. פרחי ההיקף גדולים מהפרחים הפנימיים.
חמשת שיני הגביע בלתי ניכרות.
הכותרת בת 5 עלים נפרדים לבנים-ירקרקים. עלי הכותרת החיצוניים של הפרחים ההיקפיים אינם גדולים משאר עלי הכותרת שבסוכך.
חמשת האבקנים ניצבים בסירוגין לעלי הכותרת.
השחלה תחתית, בת 2 עלי שחלה מאוחים ו-2 מגורות חד-זרעיות. בראשה נמצא כנית - גופיף שטוח או חרוטי המחולק בדרך כלל לשתיים ומפריש צוף. מן הכנית עולים 2 עמודי שחלה מפושקים ומורחבים בבסיסם לדיסקוס. הצופן מתפתח בבסיס עמוד השחלה והוא משותף לבסיס עמוד השחלה ולכנית.
הפרי דו-זרעון, המורכב מ-2 פרודות חד-זרעיות. דו-זרעון מהווה טיפוס של מפרדת, אלא שבעצם הוא פרי מדומה, כיוון שהוא מתפתח משחלה תחתית. בשלב הפרי הירוק הפרודות מעורות זו בזו באמצעות עמוד ביניים, שהוא המשכה של מצעית הפרח. הן נפרדות במהלך ההבשלה זו מזו לאורך התפר - הוא שטח המגע שבין הפרודות.
כל פרודה בעלת 5 צלעות ראשיות (שמהן 3 עוברות במרכז הפרודה ו-2 בשוליה), נימיות בהן עוברים צרורות צינוריות. ברווחים שבין הצלעות הראשיות עוברים בקליפת הזרעון ביבי שמן אחד. בין הצלעות הראשיות האלו עוברות 4 צלעות משניות. הביבים של השמנים הם בעצם חללים בין תאיים מיוחדים מוארכים (לא כדוריים) שאוגרים את השמנים המופרשים. החללים נוצרים על ידי התרחקות של דפנות תאים זה מזה.
הפרי של אמיתה גדולה בעל 2 פרודות, פחוס מהצדדים (ולא מגבן כמו אצל דל-קרניים כרמלי), מוארך (באמיתה קיצית הפרי דמוי ביצה), ולא כעין לוחית דמוית דיסקוס, קירח, אינו מבריק ואינו שיכני או קוצני, 5 צלעותיו נראות בבירור, ואורכו 1.5 עד 2 מ"מ. לפרודות אין שולים נפוחות או צלעות מכונפות. בראש הפרי 2 עמודי שחלה משתיירים.
העלווה מתפתחת מתחילת ינואר ועד תחילת אוקטובר. הפריחה מסוף פברואר ועד תחילת אוקטובר.
שימושים רפואיים על פי מקורות קדומים ועד ימינו

מדיווחיהם של הרופאים הקלאסיים עולה כי זרעי הצמח שימשו, בין היתר, לטיפול בהכשות ובעקיצות של בעלי חיים ארסיים, לזירוז הווסת ולניקוי מערכת המין הנקבית. בימינו משמשים הזרעים ברפואה העממית להמסת אבנים בכליות ולריפוי דלקות בדרכי השתן.
תמונות

סוכך צעיר
פרחים
אמיתה גדולה
הערות שוליים

↑  .Ammi L, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  אמיתי, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
↑  אמיתה גדולה, באתר צמחיית ישראל ברשת
1 2  נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל, ירושלים: כנה, 1998, עמ' 480-481
1 2 3 4 5  מיכאלי זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה חדשה ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1998, עמ' 318-321
1 2 3 4  ברוך רובין, עזריה אלון (ע), החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 10, רמת גן: משרד הבטחון - ההוצאה לאור, החברה להגנת הטבע, 1983, עמ' 258-259
1 2 3  נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל, ירושלים: כנה, 1998, עמ' 480-481
1 2 3  א. פאהן, אנטומיה של הצמח, מהדורה שניה, מורחבת ומעודכנת, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1987, עמ' 167, 530, 562
1 2 3  מיכאלי זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה חדשה ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1998, עמ' 329-330
↑  אפרים לב וזהר עמר, סממני המרפא המסורתיים בארץ ישראל, ירושלים, תשס"ב, עמ' 80.
הנדן בולט וגבעול מצולע, אונות העלה משוננות
סוכך צעיר מאחור
ארמדיל חשוף-זנב דרומי

| ארמדיל חשוף-זנב דרומי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
על־סדרה:: דלשינאים
סדרה:: ארמדילאים
משפחה:: ארמדיליים
סוג:: ארמדיל חשוף-זנב
מין:: ארמדיל חשוף-זנב דרומי
שם מדעי
 Cabassous unicinctus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


ארמדיל חשוף-זנב דרומי (שם מדעי: Cabassous unicinctus) הוא זן של ארמדיל חשוף זנב דרום אמריקאי. הוא חי בקולומביה, אקוודור, ונצואלה, פרו, בוליביה וברזיל. הוא פעיל לילה מתבודד, והוא ניזון מחסרי חוליות קטנים, בעיקר נמלים וטרמיטים. הוא חי ביערות ומישורים טרופיים. האיום העיקרי עליו הוא איבוד שטחי מחיה. הוא חופר מחילות לשימוש חד פעמי כל לילה, כשרדיוס הכניסה הוא 16 סנטימטר. זאת בניגוד לארמדילים אחרים שמשתמשים במחילות שלהם לאורך זמן.
הערות שוליים

↑  ארמדיל חשוף-זנב דרומי באתר הרשימה האדומה של IUCN
ערך זה הוא קצרמרבנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יורי קגן (יליד 1917)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1917 סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  2000 (בגיל 83 בערך) ירושלים 
 ענף מדעי:  פיזיקה 
 מקום לימודים:  הפקולטה לפיזיקה באוני' סנט פטרבורג 
 מנחה לדוקטורט:  S. Ė. Frish 
 מוסדות:  הפקולטה לפיזיקה באוני' סנט פטרבורג  אוניברסיטת פטרוזבודסק  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תלמידי דוקטורט:  Kamil Mostafin 
 
יורי קגן (ברוסית: Юрий Максимович Каган‏; 1917–2000) היה פיזיקאי סובייטי-ישראלי. הוא התמחה בתחום פיזיקה של מצב מוצק חקר פלסמה וספקטרוסקופיה.
קורות חיים

יורי קגן נולד בשנת 1914 בסנקט פטרבורג למשפחת יהודית.
קגן סיים לימודי פיזיקה באוניברסיטת לנינגרד ובשנת 1941 סיים לימודי תואר שלישי. הוא נותר באוניברסיטה כמרצה. בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 הוריו נשלחו למעצר. אביו נפטר ביותו במעצר, אמו חזרה לאחר מספר שנים. בהתאם לדרישת השלטונות קגן פוטר מאוניברסיטה ועבר לפטרוזבודסק בה היה מלמד. בשנת 1954 הוא לקח את ולדימיר פרל כתלמיד תואר שלישי.
בשנת 1958 קגן חזר לאוניברסיטת לנינגרד ומונה למנהל מעבדה לחקר פלסמה. בשנת 1957 הוא סיים עבודת פוסט דוקטורט ובשנת 1961 מונה לפרופסור.
בשנת 1977 קגן פרש לגמלאות ובהמשך של אותה שנה עלה לישראל. הוא התחיל לעבוד כפרופסור באוניברסיטה עברית, בשנת 1988 קיבל דרגת אמריטוס. ביתו קרינה הייתה מרצה באוניברסיטה.
יורי קגן פרסם עבודות רבות לרבות בהיותו בישראל.
קגן נפטר בירושלים בשנת 2000.
ארנבת ההרים

| ארנבת ההרים |
| --- | --- |
 ארנבת ההרים
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: ארנבאים
משפחה:: ארנביים
סוג:: ארנבת
מין:: ארנבת ההרים
שם מדעי
 Lepus timidus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


ארנבת ההרים (שם מדעי: Lepus timidus) היא מין של ארנבת ממשפחת הארנביים החיה בצפון אירואסיה מפנוסקנדיה למזרח סיביר ודומה במראה לארנבת השלג מאמריקה הצפונית. בעבר סברו שהיא שייכת לאותו המין של ארנבת הקוטב אך היא הופרדה.
ארנבת זו מגיעה לאורך 45–65 סנטימטר ומשקלה 2–5.3 ק"ג, והיא אחת מהגדולות שבארנבות. הנקבות מעט כבדות מהזכרים. הארנבות לבנות בחורף, אך בקיץ הן מחליפות את צבע פרוותן לחום למעט זנבן הלבן. דבר זה עוזר להבדיל בינה לבין ארנבת אירופית החיה באותו אזור. שני המינים מתחרים ביניהם על מקומות מחיה. הארנבת האירופית חזקה וגדולה יותר, אך היא פחות מוצלחת בתנאים הרריים, שם ארנבת ההרים משגשגת.
תפוצתה של הארנבת היא ביערות הטייגה ובאזורי הרים, מהם קיבלה את שמה. הארנבת מעדיפה לאכול עשבים, אך באזורים של שלג דחוס היא תגוון גם בענפים וקליפות עצים.
ארנבת ההרים משמשת כמזון עבור טורפים שונים, כגון עיט זהוב, שועל אדום ואוח מצוי. הצעירים יכולים להיטרף בידי הרמינים. להגנתה עושה הארנבת שימוש בהסוואה או בורחת בנתיבים עקלתוניים.
הערות שוליים

↑  ארנבת ההרים באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007532113705171