stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רצח העם ברואנדה
רקע > מלחמת האזרחים ברואנדה

בשנות ה-80, קבוצה של 500 פליטים רואנדים באוגנדה, בראשות פרד רויגימה, לחמה עם צבא ההתנגדות הלאומית של המורדים (NRA) במלחמת האזרחים האוגנדית, בה יוורי מוסווני הפיל את מילטון אובוטה. חיילים אלו נשארו בצבא אוגנדה בעקבות הפיכתו של מוסווני לנשיא אוגנדה, אך במקביל החלו לתכנן פלישה לרואנדה באמצעות שלוחות סמויות בתוך הצבא הרואנדי. באוקטובר 1990, הוביל רויגימה כוח של למעלה מ-4,000 מורדים מאוגנדה, והתקדם 60 ק"מ (37 מייל) לתוך רואנדה תחת דגל החזית הפטריוטית של רואנדה (RPF). רויגימה נהרג ביום השלישי להתקפה, וצרפת וזאיר פרסו כוחות לתמיכה בצבא רואנדה, מה שאפשר לרואנדים להדוף את הפלישה. סגנו של רויגימה, פול קגאמה, קיבל את הפיקוד על כוחות ה-RPF, וארגן נסיגה טקטית דרך אוגנדה להרי וירונגה, שבצפון רואנדה. משם חיזק וארגן מחדש את הצבא, וביצע גיוס כספים וגיוס מהפזורה של בני הטוטסי.
קגאמה פתח מחדש את המלחמה בינואר 1991, עם התקפת פתע על העיירה רוהנג'רי שבצפון המדינה. ה-RPF כבש את העיר, נהנה מאלמנט ההפתעה, והחזיק בה יום אחד לפני שנסוג בחזרה אל היערות. במשך השנה הבאה, ה-RPF ניהל מלחמת גרילה בסגנון "פגע וברח", כבש כמה אזורי גבול אך לא השיג הישגים משמעותיים נגד צבא רואנדה. ביוני 1992, לאחר הקמת ממשלת קואליציה רב-מפלגתית בקיגאלי, ה-RPF הכריז על הפסקת אש והחל במשא ומתן עם ממשלת רואנדה בארושה, טנזניה. בתחילת 1993, הוקמו כמה קבוצות בני הוטו קיצוניות והחלו בקמפיינים של אלימות בקנה מידה גדול נגד הטוטסי. ה-RPF הגיב על ידי השעיית שיחות השלום ופתיחת מתקפה גדולה, תוך השגת שטח גדול בצפון המדינה. משא ומתן לשלום חודש בסופו של דבר בארושה; מערכת ההסכמים שנוצרה, הידועה בשם הסכמי ארושה, נחתמה באוגוסט 1993 והעניקה ל-RPF עמדות בממשלת מעבר רחבה, בהובלת נשיא מטעם ההוטו, ז'ונבל הביארימנה, ובצבא הלאומי. משלחת הסיוע של האומות המאוחדות לרואנדה (UNAMIR), כוח לשמירה על השלום, הגיעה למדינה.
רקע > תנועת ההוטו הקיצונית (כוח ההוטו)

בשנים הראשונות של משטרו של הביארימנה, היה שגשוג כלכלי גדול במדינה והפחתה האלימות נגד בני הטוטסי. למרות זאת, נותרו מתנגדים ושונאים רבים לבני הטוטסי, כולל משפחתה של הגברת הראשונה אגתה הביארימנה, אשר נודעה כארגון האקזו (ארגון קיצוני של בני הוטו שלקח חלק משמעותי ברצח העם), כאשר הנשיא סמך על מתנגדים אלו כדי לשמור על משטרו. כאשר פלש ה-RPF באוקטובר 1990, הביארימנה והקיצוניים ניצלו את הפחד של האוכלוסייה כדי לקדם אג'נדה אנטי-טוטסית בשם "כוח ההוטו", שם כללי לתנועות הוטו קיצוניות, מה שעודד שנאה כנגד בני הטוטסי. פוגרום אורגן ב-11 באוקטובר 1990 בקומונה במחוז ג'יזני, ובו נרצחו כ-383 בני טוטסי. קבוצה של קציני צבא וחברי ממשלה הקימה מגזין בשם Kangura, שהפך לפופולרי בכל המדינה. העיתון פרסם תעמולה אנטי-טוטסית, כולל עשרת דיברות ההוטו, קבוצה מפורשת של חוקים גזעניים, כולל תיוג בני הוטו שנישאים לבני טוטסי כ"בוגדים".
כדי לגרום לסכסוך הכלכלי, החברתי והפוליטי להיראות יותר כמו סכסוך אתני, הפמליה של הנשיא, כולל הצבא, פתחו במסעות תעמולה כדי להמציא אירועים של משבר אתני שנגרמו על ידי הטוטסי וה-RPF. התהליך תואר כ"פוליטיקת מראה", הידועה גם בשם "האשמה במראה" לפיה אדם מאשים אחרים במה שהאדם עצמו באמת רוצה לעשות.
בעקבות הסכם הפסקת האש מ-1992, מספר מהקיצוניים בממשלה ובצבא רואנדה החלו לתכנן הפיכה כנגד הנשיא, בשל הדאגה מהאפשרות שבני הטוטסי יכללו בממשלה. הביארימנה ניסה לסלק את הקיצוניים מתפקידי הצבא הבכירים, אך הצליח רק באופן חלקי; השותפים של ארגון האקזו, דוגמת תאונסט בגוסורה ואוגוסטין נדינדילימאנה, נשארו בתפקידים רבי עוצמה, וסיפקו לקיצוניים קשר לשלטון. לאורך שנת 1992, הקיצוניים ביצעו מסעות הרג מקומיים של בני הטוטסי, שהגיעו לשיא בינואר 1993, שבהם רצחו קיצונים ובני הוטו מקומיים כ-300 בני אדם. כאשר ה-RPF חידש את הלחימה בפברואר 1993, הוא ציין את מסעות ההרג הללו כמניע העיקרי, אך השפעת חידוש הלחימה הייתה הגדלת התמיכה בקיצונים בקרב אוכלוסיית ההוטו.
מאמצע 1993, תנועת כוח ההוטו ייצגה כוח שלישי בפוליטיקה של רואנדה, בנוסף לממשלת הביארימנה ולאופוזיציה המתונה. ברואנדה של אותה תקופה, הייתה מפלגה אחת בלבד שהייתה מייצגת בלעדית של קיצוני ההוטו (CDR). במקום זאת, כמעט כל מפלגה פוצלה לאגפים "מתונים" ו"קיצוניים", כאשר חברי שני המחנות טענו שהם המייצגים את ההנהגה הלגיטימית של אותה מפלגה. אפילו מפלגת השלטון הכילה אגף קיצוני, המורכב מאלה שהתנגדו לכוונת הביארימנה לחתום על הסכם שלום. קמו כמה קבוצות מיליציות נוער רדיקליות, שהוצמדו לאגפים הקיצוניים של המפלגות. מיליציות הנוער החלו לבצע באופן פעיל מעשי טבח ברחבי המדינה. הצבא אימן את המיליציות, לעיתים בשיתוף עם הצרפתים, שלא היו מודעים למטרתן האמיתית.
הכנות > ההתנקשות בנשיא הביארימנה

ב-6 באפריל 1994 הופל מטוסו של נשיא רואנדה, ז'ונבל הביארימנה, כאשר הנשיא ולצידו ספריאן נטריאמירה, נשיא מבני ההוטו של בורונדי, היו עליו. המטוס הופל כשהתכונן לנחות בקיגאלי, וכל מי שהיה על סיפונו נהרג. האחריות למתקפה הייתה שנויה במחלוקת, כאשר הן ה-RPF והן קיצוניי ההוטו הואשמו בהרג הנשיא. ב-2006, חקירה שנמשכה שמונה שנים על ידי השופט הצרפתי ז'אן-לואי ברוגייר הגיעה למסקנה שפול קגאמה הוא שהורה על ההתנקשות. חקירה של ממשלת רואנדה שפורסמה בפומבי ב-2010 האשימה את קיצוניי ההוטו בצבא רואנדה. בנובמבר 2014, עמנואל מוגיסה (הידוע גם בשם אמיל גפאריטה), חייל רואנדי לשעבר שאמר שיש לו ראיות לכך שקגאמה הורה להפיל את מטוסו של הביארימנה, נחטף בניירובי שעות לאחר שהוזמן להעיד בחקירה הצרפתית. לפי הדיווחים הוא "הצטרף לרשימה ארוכה של מתנגדיו של מר קגאמה שנעלמו או מתו". למרות חילוקי הדעות לגבי העבריינים, משקיפים רבים מאמינים שהתקיפה ומותם של שני נשיאי ההוטו שימשו כזרז לרצח העם.
לאחר ההתנקשות בהביארימנה, בערב ה-6 באפריל, הוקמה ועדת משברים; היא כללה את קולונל תאונסט בגוסורה, מייג'ור ג'נרל אוגוסטין נדינדילימאנה ומספר קציני מטה בכירים נוספים של הצבא. בראש הוועדה עמד באגוסורה, למרות נוכחותו של נדינדילימאנה הבכיר יותר. ראש הממשלה אגתה אווילינגיימאנה הייתה הבאה מבחינה משפטית בתור היורשת הפוליטית לנשיא, אך הוועדה סירבה להכיר בסמכותה. רומיאו דאלייר נפגש עם הוועדה באותו לילה ועמד על כך שאוווילינגיימאנה תהפוך לנשיאה, אך באגוסורה סירב ואמרה שאווילינגיימאנה לא "נהנית מאמונו של העם הרואנדי" וכי היא "לא מסוגלת לשלוט על האומה". הוועדה גם נימקה את קיומה כחיונית כדי למנוע אי ודאות בעקבות מותו של הנשיא. באגוסורה ביקש לשכנע את כוח האו"ם ברואנדה ואת ה-RPF לעמוד בהסכם ארושה.
הכנות > רצח מנהיגים מתונים

כוח האו"ם ברואנדה (UNAMIR) שלח ליווי של עשרה חיילים בלגים לראש הממשלה אווילינגיימאנה, מתוך כוונה להעביר אותה למשרדי רדיו רואנדה כדי לנאום בפני האומה. תוכנית זו בוטלה מכיוון שהמשמר הנשיאותי השתלט על תחנת הרדיו זמן קצר לאחר מכן ולא הרשה לראש הממשלה לדבר בשידור. מאוחר יותר בבוקר, מספר חיילים ואזרחים הכריעו את הבלגים ששמרו על אווילינגיימאנה, ואילצו אותם למסור את נשקם. אווילינגיימאנה ובעלה נרצחו, למרות שילדיהם שרדו בהסתתרות מאחורי רהיטים וניצלו על ידי קצין UNAMIR הסנגלי, מבאי דיאן. עשרת הבלגים נלקחו לבסיס הצבאי במחנה קיגאלי, שם עונו ונהרגו. רב-סרן ברנרד נטויאהגה, מפקד יחידת המשמר הנשיאותי שביצעה את הרציחות, נידון ל-20 שנות מאסר על ידי בית משפט בבלגיה בשנת 2007.
בנוסף להתנקשות בראש הממשלה, הקיצונים בילו את הלילה שבין ה-6 ל-7 באפריל בהסתובבות בבתי קיגאלי עם רשימות של פוליטיקאים ועיתונאים מתונים בולטים, מתוך כוונה להרוג אותם. ההרוגים באותו ערב כללו את נשיא בית המשפט החוקתי ג'וזף קווארוגנדה, שר החקלאות פרדריק נזמורמבהו, המנהיג הליברלי לנדוואלד נדסינגווה ואשתו הקנדית, ומנהל המשא ומתן הראשי על הסכמי ארושה, בוניפאס נגולינזירה. כמה מתונים שרדו, כולל ראש הממשלה המיועד פאוסטין טוואגיראמונגו, אך התוכנית הצליחה במידה רבה. לדברי דאלר, מפקד ה־UNIMAR, "עד צהריי ה-7 באפריל, ההנהגה הפוליטית המתונה של רואנדה נרצחה או הסתתרה, הפוטנציאל לממשלה מתונה עתידית אובד לחלוטין". חריג לכך היה הרמטכ"ל החדש של הצבא, מרסל גצינזי. המועמד המועדף על באגוסורה, אוגוסטין ביזימונגו, נדחה על ידי ועדת המשברים, מה שאילץ את באגוסורה להסכים למינויו של גאצינזי. גאצינזי ניסה להרחיק את הצבא מרצח העם, ולנהל משא ומתן על הפסקת אש עם ה-RPF, אך הייתה לו שליטה מוגבלת בלבד על חייליו והוחלף בביזימונגו הקיצוני לאחר עשרה ימים בלבד.
רצח העם

גולגולות הנרצחים
גולגולות ועצמות של קורבנות רצח העם שנמצאו במבנה של בית ספר, כפי שצולמו ב-2001
class=notpageimage|הצגה
הרצח ההמוני החל למחרת. חיילים, שוטרים ואנשי מיליציות הוציאו להורג במהירות מנהיגי מפתח צבאיים ופוליטיקאים בכירים מבני הטוטסי ואת מנהיגי ההוטו המתונים שהיו יכולים להשתלט על הריק השלטוני. מחסומים ומתרסים הוקמו כדי לסנן את כל מי שהחזיק בתעודת זהות רואנדית, שהכילה סיווגים אתניים. הדבר אפשר לכוחות הממשלה לזהות ולהרוג באופן שיטתי את בני הטוטסי.
הם גם גייסו ולחצו על אזרחים בני הוטו להתחמש במצ'טות, אלות וכלי נשק אחרים ועודדו אותם לאנוס ולהרוג את שכניהם בני הטוטסי, ולהרוס או לגנוב את רכושם. ה-RPF החל מחדש את המתקפה שלו זמן קצר לאחר חיסולו של הביארימנה. הם השתלטו במהירות על החלק הצפוני של המדינה וכבשו את קיגאלי כ-100 ימים לאחר מכן באמצע יולי, והביאו לקץ לרצח העם. במהלך אירועים אלה ולאחר מכן, ספגו האו"ם ומדינות כולל ארצות הברית, בריטניה ובלגיה ביקורת על חוסר המעש והכישלון שלהן לחזק את הכוח והמנדט של משלחת הסיוע של האו"ם לרואנדה (UNAMIR). בדצמבר 2017 דיווחו כלי התקשורת על גילויים לפיהם ממשלת צרפת תמכה לכאורה בממשלת ההוטו לאחר שהחל רצח העם.
רצח העם > אמצעי ההרג

ב-9 באפריל, משקיפים של האו"ם היו עדים לטבח של ילדים בכנסייה פולנית בגיקונדו. באותו יום הגיעו כ-1,000 חיילים אירופיים חמושים בכבדות ומאומנים היטב כדי ללוות אזרחים אירופאים אל מחוץ למדינה. הכוחות לא נשארו כדי לסייע לכוחות הסיוע של האו"ם. הסיקור התקשורתי החל רק ב-9 באפריל, כאשר הוושינגטון פוסט דיווח על הוצאתם להורג של עובדים רואנדים של סוכנויות סיוע לעיני עמיתיהם הזרים.
מחוז בוטארה היה חריג ביחס לאלימות המקומית. ז'אן-בטיסט הביאלימנה, נשיא מחוז בוטארה, היה המנהיג בן הטוטסי היחידי ברואנדה באותה תקופה, ומחוז בוטארה היה היחיד שנשלט על ידי מפלגת אופוזיציה. בניגוד לאירועי רצח העם, הביאלימנה הצליח לשמור על שקט יחסי במחוז, עד שהודח על ידי הקיצוני סילבן נסבימנה. הממשלה מצאה שאוכלוסיית בוטארה מתנגדת לרצח אזרחי המחוז ללא קשר לשבטם, ולכן הממשלה הטיסה מיליציה מקיגאלי למחוז, והמיליציה שהובאה השמידה בקלות את בני הטוטסי.
רוב הקורבנות נהרגו בכפרים או בעיירות בהם גרו, לעיתים קרובות על ידי שכניהם ובני הכפר. המיליציות בדרך כלל רצחה קורבנות עם מצ'טות, למרות שחלק מיחידות הצבא השתמשו ברובים. מיליציות ההוטו חיפשו קורבנות שהסתתרו בכנסיות ובתי ספר וטבחו בהם. גורמים מקומיים ורדיו בחסות הממשלה הסיתו אזרחים פשוטים להרוג את שכניהם, ואלה שסירבו להרוג נרצחו לא פעם במקום: "או שהשתתפת במעשי הטבח או שנטבחת בעצמך".
טבח שכזה התרחש בניארובויה. ב-12 באפריל, יותר מ-1,500 מבני הטוטסי חיפשו מקלט בכנסייה קתולית בניאנגה. ארגון ההוטו הקיצוני המקומי, פעל בשיתוף פעולה עם השלטונות, והשתמש בדחפורים כדי להפיל את בניין הכנסייה. המיליציה השתמשה במצ'טות וברובים כדי להרוג כל אדם שניסה להימלט מתוך הכנסייה. הכומר המקומי נמצא מאוחר יותר אשם בפשעים נגד האנושות ושותפות ברצח עם על ידי בית הדין הבינלאומי לרואנדה, ונידון למאסר עולם. במקרה אחר, אלפים חיפשו מקלט בבית הספר המקצועי בקיגאלי, שבו הוצבו חיילי UNAMIR בלגים. ב-11 באפריל, החיילים הבלגים נסוגו, והכוחות המזוינים והמיליציות של רואנדה הרגו את כל בני הטוטסי שהיו במקום.
רצח העם > אלימות מינית

אונס שימש ככלי מרכזי על ידי מיליציות ההוטו המרכזיות, העבריינים הראשיים. השימוש בתעמולה שיחק תפקיד חשוב הן ברצח העם והן באלימות המינית. האכזריות החריגה של האלימות המינית, כמו גם שותפותן של נשות ההוטו להתקפות, מצביעות על כך שהשימוש בתעמולה היה יעיל בניצול צרכים מגדריים שגייסו נשים וגברים כאחד להשתתף. חיילי כוחות ההגנה של רואנדה, כולל המשמר הנשיאותי, ואזרחים ביצעו אונס בעיקר נגד נשות בני הטוטסי. למרות שנשות הטוטסי היו המטרות העיקריות, נאנסו גם נשות הוטו מתונות.
יחד עם בני ההוטו המתונים, האונס כוון גם נגד נשות הוטו שהיו נשואות או שהסתירו בני טוטסי. בדו"ח שלו על רואנדה משנת 1996, השליח המיוחד של האו"ם רנה דגני-סגווי הצהיר, "אונס היה הכלל והיעדרו היה היוצא מן הכלל". הוא גם ציין, "אונס היה שיטתי ושימש כנשק". עדות של אישה בשם מארי לואיז ניובוהונגירו נזכרה שראיתי בני כפרים, גנרלים אחרים וגברים מבני ההוטו צופים בה נאנסת כחמש פעמים ביום. גם כשהיא נשמרת על ידי אישה, האישה לא העניקה לה כל תמיכה.
רבים משורדות ושורדי האונס נדבקו ב-HIV מהגברים הנגועים ב-HIV שגויסו על ידי המיליציות. במהלך הסכסוך, קיצוניי ההוטו שחררו מאות חולים שסובלים מאיידס מבתי חולים, והצמידו אותם ל"חוליות אונס". הכוונה הייתה להדביק ולגרום ל"מוות איטי ובלתי נמנע" עבור קורבנות האונס מבני הטוטסי. לטענת ההיסטוריונים, פגיעות מיניות והשחתות איברי מין היו חלק מרכזי מרצח העם, ורבים ברואנדה נותרו מצולקים מכך.
כמה מומחים העריכו כי בין 250,000 ל-500,000 נשים נאנסו במהלך רצח העם.
רצח העם > רצח בני הטווה

בני הפיגמים ברואנדה, שנקראו בני הטווה היוו כ-1% מאוכלוסיית רואנדה לפני רצח העם. דו"ח מראה כי הקבוצה תוארה כאנשים שחיו ביערות, אך כיום בני הטווה מפוזרים ברואנדה בקבוצות קטנות יותר, תוך השתלבות בחברה. למרות שהטוואים לא היו מטרה ישירה על ידי רוצחי העם, על פי ההערכות 10,000 מתוך אוכלוסייה של 30,000 נרצחו במהלך תקופת רצח העם. לפעמים הם מכונה "הקורבנות הנשכחים" של רצח העם ברואנדה. בחודשים שקדמו לרצח העם, תחנות רדיו של הוטו האשימו את בני הטווה בסיוע ל-RPF.
המערכה הצבאית וניצחון ה-RPF, צבא החזית הפטריוטית של רואנדה

ב-7 באפריל, כשהחל רצח העם, הזהיר מפקד ה-RPF פול קגאמה את ועדת המשבר שניהלה את המדינה לאחר הפלת מטוסו של הנשיא הביאנרמה, ואת כוח האו"ם ברואנדה, כי הוא יחדש את מלחמת האזרחים אם הרצח לא ייפסק. למחרת, כוחות ממשלת רואנדה תקפו את בניין הפרלמנט הלאומי שנשלט על ידי ה-RPF מכמה כיוונים, אך חיילי ה-RPF שהוצבו שם נלחמו בהצלחה. לאחר מכן החל ה-RPF בהתקפה מצפון בשלוש חזיתות, בשאיפה להתחבר במהירות לכוחות המבודדים בקיגאלי. קגאמה סירב לדבר עם ממשלת הביניים, מתוך אמונה שזה רק כיסוי לשלטונו של הגנרל תאו בגוסורה שהתנגד לסיום רצח העם. במהלך הימים הבאים, ה-RPF התקדם דרומה בהתמדה, וכבש את אזורים נרחבים באזור הכפרי מצפון וממזרח לקיגאלי. הם נמנעו מלתקוף את עיר הבירה קיגאלי או את העיר המרכזית ביומבה, אך ביצעו תמרונים שנועדו להקיף את הערים ולנתק מהן כל דרכי אספקה. ה-RPF גם איפשר לפליטי הטוטסי מאוגנדה להתיישב מאחורי קו החזית באזורים שנשלטו על ידי ה-RPF.
במהלך חודש אפריל, היו ניסיונות רבים של כוח האו"ם במדינה ליצור הפסקת אש, אך קגאמה התעקש בכל פעם שה-RPF לא יפסיק להילחם אלא אם כן ייפסקו הרציחות. בסוף אפריל, ה-RPF אבטח את כל אזור הגבול הטנזני והחל לנוע מערבה מקיבונגו, לדרום קיגאלי. הם נתקלו בהתנגדות מועטה, מלבד סביב קיגאלי ורוהנגרי. עד 16 במאי, הם ניתקו את הכביש בין קיגאלי לגיטארמה, המחוז שהיה ביתה הזמני של ממשלת הביניים, ועד 13 ביוני השתלטו על מחוז גיטארמה עצמו, בעקבות ניסיון לא מוצלח של כוחות ממשלת רואנדה לפתוח מחדש את הכביש. הממשלה הזמנית נאלצה לעבור למחוז ג'יזני בצפון המערב הרחוק. בנוסף להיותו לוחם, קגאמה ביצע גיוס נרחב כדי להרחיב את צבאו. המתגייסים החדשים כללו את ניצולי הטוטסי מרצח העם ופליטים מבורונדי, אך היו פחות מאומנים וממושמעים מהמתגייסים הקודמים.
לאחר שהשלים את כיתור קיגאלי, ה-RPF בילה את המחצית השנייה של יוני בלחימה על השתלטות העיר עצמה. לכוחות הממשל היה כוח אדם ונשק מעולים, אך ה-RPF צבר שטחים בהתמדה וכן ערך פשיטות לחילוץ אזרחים מאחורי קווי האויב. לפי ראש כוח האו"ם במדינה, הצלחה זו נבעה מהיותו של קגאמה "מאסטר של לוחמה פסיכולוגית"; הוא ניצל את העובדה שכוחות הממשלה התרכזו ברצח העם ולא במאבק למען קיגאלי, וניצל את אובדן המורל של הממשלה כשהיא איבדה שטח ה-RPF הביס לבסוף את כוחות ממשלת רואנדה בקיגאלי ב-4 ביולי, וב-18 ביולי כבש את ג'יזני ואת שאר הצפון-מערביים, ואילץ את ממשלת הביניים לברוח לזאיר ולבסוף סיים את רצח העם. בסוף יולי 1994 החזיקו כוחותיו של קגאמה בכל רואנדה למעט האזור בדרום-מערב שנכבש על ידי כוח של האו"ם בראשות צרפת במסגרת מבצע טורקיז.
יום השחרור של רואנדה מצוין ב-4 ביולי והוא מונצח כחג ציבורי.
הרציחות על ידי ה-RPF

במהלך רצח העם ובחודשים שלאחר ניצחון ה-RPF, חיילי ה-RPF הרגו אנשים רבים, למרות שמספר ההרוגים שנוי במחלוקת. אליסון דס פורגס הייתה אחת החוקרות הראשונות שהגיעו למסקנה ש-RPF ביצעו זוועות בצורה שיטתית בהוראת קצינים בדרגות הגבוהות ביותר. היא העריכה שה-RPF הרג כ-30,000 אנשים שנחשבו לאויבים של בני הטוטסי. כמה עדים האשימו את פול קגאמה, מנהיג ה-RPF ונשיא רואנדה כיום, בהוראות לבצע רצח באויבי ה-RPF. לאחר שדווח כי חוקרי הבית הדין הפלילי הבינלאומי לרואנדה גילו שתי שכבות של גופות בקבר אחים בקיבויה בתחילת 199 - אחת מורכבת מקורבנות בני הטוטסי שנרצחו במהלך רצח העם, ושנייה המורכבת מבני הוטו שנרצחו על ידי ה-RPF - כל חקירות משפטיות נוספות בנושא נאסרו על ידי ממשלת רואנדה, שבראשה עומדים בני הטוטסי. חוקרים רבים האשימו את הממשלה שלאחר רצח העם בהשמדה מכוונת של ראיות בנוגע להרג של בני הוטו כדי להימנע מהעמדה לדין על ידי הבית הדין הפלילי הבינלאומי. לעומת זאת, הממשלה שהוקמה לאחר רצח העם טוען כי הרג על ידי חיילי RPF בוצע על ידי מגויסים חסרי משמעת שחיפשו נקמה וכי כל העבירות הללו נענשו מיידית.
השמועות הראשונות על הרג בידי ה-RPF עלו לאחר ש-250,000 מפליטי ההוטו ברחו לטנזניה במעבר הגבול של רוסומו ב-28 באפריל 1994. הפליטים נמלטו לפני שמורדי הטוטסי הגיעו מכיוון שהם האמינו שה-RPF מבצעים מעשי זוועה. לאחר שה-RPF השתלט על מעבר הגבול ברוסומו ב-30 באפריל, הפליטים המשיכו לחצות את נהר הקאגרה, והגיעו לאזורים מרוחקים של טנזניה. בתחילת מאי החל נציבות האו"ם לשמוע דיווחים קונקרטיים על זוועות ופרסם מידע זה ב-17 במאי.
לאחר שה-RPF תפס את השלטון ברואנדה, נציבות האום לפליטים שלחה צוות בראשות רוברט גרסוני לחקור את הסיכויים לחזרה מהירה של כמעט שני מיליון הפליטים שברחו מרואנדה מאז אפריל. לאחר שראיין 300 אנשים, גרסוני הגיע למסקנה כי "התרחשו רציחות ורדיפות שיטתיות ברורות של אוכלוסיית ההוטו באזורים מסוימים במדינה". הממצאים של גרסוני לא פורסמו על ידי האו"ם. דו"ח גרסוני לא היה קיים מבחינה טכנית מכיוון שגרסוני לא השלים אותו, אך סיכום של ממצאיו, שהציג בעל פה, הודלף בשנת 2010. המסקנה האישית של גרסוני הייתה שבין אפריל לאוגוסט ב-1994 רצחו ה-RPF "בין 25,000 ל-45,000 אנשים, בין 5,000 ל-10,000 איש בכל חודש מאפריל עד יולי ו-5,000 בחודש אוגוסט". הרשויות החדשות הכחישו מכל וכל את ההאשמות של גרסוני.. לדברי קצין ה-RPF, "לא היה זמן לעשות מיון ראוי... היינו צריכים כוח, וחלק מאלו שגויסו היו גנבים ופושעים. האנשים האלה היו אחראים להרבה מהצרות שלנו היום".
הרציחות של ה-RPF זכו לתשומת לב בינלאומית עם טבח קיבהו בשנת 1995, שבו חיילים פתחו באש על מחנה לעקורים פנימיים במחוז בוטארה. חיילים אוסטרלים המשרתים כחלק מ-UNAMIR העריכו שלפחות 4,000 בני אדם נהרגו, בעוד שממשלת רואנדה טענה כי מניין ההרוגים הוא 338.
מעורבות בינלאומית > האו"ם

כוח שמירת השלום של האו"ם לרואנדה (UNAMIR) הייתה ברואנדה מאז אוקטובר 1993, במטרה לפקח על יישום הסכמי ארושה. מפקד הכוח, רומיאו דאלר, היה עד לעליית קיצוני ההוטו במהלך תחילת המשימה, וכן שמע על תוכניות להשמדה המונית של בני הטוטסי. הוא גם התוודע למחסני נשק סודיים באמצעות מודיע, אך בקשתו לפשוט עליהם נדחתה על ידי מחלקת פעולות שמירת השלום של האו"ם (DPKO), אשר חשו שדלר חורג מהמנדט שלו. לבסוף, תפיסת הנשק אושרה על ידי מועצת הביטחון של האו"ם.
האפקטיביות של כוח האו"ם ברואנדה בשמירה על השלום במדינה נפגעה גם על ידי הנשיא הביארימנה וקיצוניי ההוטו, ועד אפריל 1994, איימה מועצת הביטחון להפסיק את המנדט של כוח האו"ם אם לא תתקדם. לאחר מותו של הביארימנה, ותחילת רצח העם, המפקד דאלר יצר קשר שוב ושוב עם ועדת המשבר שהנהיגה את רואנדה והן עם ה-RPF, בניסיון לשקם את השלום ולמנוע את חידוש מלחמת האזרחים. אף אחד מהצדדים לא היה מעוניין בהפסקת אש, הממשלה מפני שהיא נשלטה על ידי מובילי רצח העם, וה-RPF בגלל שהוא הבין שעליו להילחם כדי לעצור את הרציחות. המנדט העדכני באותה של כוח האו"ם ברואנדה באותה תקופה הפך אותו לחסר כוח להתערב צבאית, ורוב הצוות הרואנדי שלו נרצח בימים הראשונים של רצח העם, מה שהגביל מאוד את יכולתו לפעול.
לכן, כוח שמירת השלום של האו"ם הפך במידה רבה לצופה מן הצד. לאחר מכן, רומיאו דאלר כינה את כוח האו"ם כ"כישלון". תרומתו המשמעותית ביותר של כוח האו"ם הייתה סיפוק מקלט לאלפי בני טוטסי במפקדה באצטדיון אמאהורו, כמו גם באתרים מאובטחים אחרים של האו"ם, ולסייע בפינוי אזרחים זרים. ב-12 באפריל הודיעה ממשלת בלגיה, שהייתה אחת התורמות הגדולות ביותר לכוח האו"ם, ואיבדה עשרה חיילים שהגנו על ראש הממשלה אגתה אווילינגיימאנה, כי היא נסוגה ממימון הכוח, מה שהפחית עוד יותר את יעילות הכוח. ב-17 במאי 1994, העביר האו"ם החלטה שהטילה אמברגו נשק על רואנדה ושאפה לחזק את כוח האו"ם (UNAMIR), שיכונה מעתה UNAMIR II. החיילים החדשים שיועדו לכוח החלו להגיע ברואנדה רק ביוני, ולאחר סיום רצח העם ביולי, תפקידו של UNAMIR II היה מוגבל במידה רבה לשמירה על ביטחון ויציבות, עד לסיום המנדט של הכוח בשנת 1996.
מעורבות בינלאומית > צרפת ומבצע טורקיז

במהלך שנות השלטון של הנשיא הביארימנה, צרפת שמרה עמו על קשרים קרובים, וסייעה לרואנדה צבאית נגד ה-RPF במהלך מלחמת האזרחים. צרפת ראתה ב-RPF, יחד עם אוגנדה,כ"מזימה" להגברת ההשפעה האנגלית באזור על חשבון ההשפעה הצרפתית. במהלך הימים הראשונים של רצח העם, פתחה צרפת במבצע אמריליס, מבצע צבאי בסיוע הצבא הבלגי וכוח שמירת השלום של האו"ם, לפינוי אזרחים זרים מרואנדה. הצרפתים והבלגים סירבו לאפשר לבני הטוטסי להתלוות אליהם, ומי מהם שעלו על משאיות הפינוי נאלצו לצאת במחסומים של ממשלת רואנדה, שם נרצחו. הצרפתים גם הפרידו זרים וילדיהם מבני זוגם שהיו בני טוטסי, הצילו את הזרים אך השאירו את הרואנדים שלאחר מכן ככל הנראה נרצחו. הם חילצו מרואנדה כמה מבכירי ממשלת הביארימנה, כמו גם את אשתו, אגתה.
בסוף יוני 1994, צרפת הוציאה לפועל את מבצע טורקיז, משימה שבוצעה על ידי האו"ם ליצירת אזורים הומניטריים בטוחים עבור עקורים, פליטים ואזרחים בסכנה. מבסיסים צבאיים בערים גומה ובוקאבו בזאיר, נכנסו הצרפתים לדרום מערב רואנדה והקימו את אזור טורקיז שתפס אז כחמישית משטח רואנדה. רדיו פראנס אינטרנשיונל מעריך שמבצע טורקיז הציל כ-15,000 רואנדים, אך עם סיומו של רצח העם ועליית ה-RPF לשלטון, רואנדים רבים פירשו את מבצע טורקיז כמשימה צרפתית שכל מטרתה הייתה לשמור על האינטרסים הצרפתיים במדינה ולהגן על בני הוטו מפני ה-RPF, כולל מספר בני הוטו שהשתתפו באופן פעיל ברצח העם. הצרפתים נותרו עוינים ל-RPF, ונוכחותם עצרה זמנית את התקדמות ה-RPF.
נערכו מספר חקירות בנוגע למעורבות צרפתית ברואנדה, כולל הוועדה הפרלמנטרית הצרפתית לרואנדה משנת 1998, שהאשימה את צרפת בטעויות שיפוט, כולל "שיתוף פעולה צבאי על רקע של מתחים אתניים, מעשי טבח ואלימות", אך לא האשים את צרפת באחריות ישירה לרצח העם עצמו. דו"ח משנת 2008 של ועדת ממשלתית רואנדית האשים את ממשלת צרפת בידיעה על ההכנות לרצח העם ובעזרה בהכשרת חברי מיליציית ההוטו. בשנת 2019, הנשיא מקרון החליט לפתוח מחדש את נושא המעורבות הצרפתית ברצח העם על ידי הזמנת צוות חדש לבדיקת הנושא.
בשנת 2008, התפרסם דוח של ועדת חקירה רואנדית ממלכתית, המאשים את צרפת בסיוע לוגיסטי, צבאי ודיפלומטי למבצעי רצח העם וכלל המלצה להעמדה לדין של 33 בעלי תפקידים בכירים בצבא ובממשל הצרפתיים, בהם ראש הממשלה דומיניק דה וילפן. בפברואר 2010 נשיא צרפת ניקולא סרקוזי ביקר ברואנדה, ביקור ראשון של נשיא צרפתי לאחר שנים רבות. בביקור הצהיר ש"טעויותינו תרמו לרצח העם", עם זאת, סרקוזי נמנע מלהתנצל על התנהגות צרפת באותה תקופה.
באפריל 2021, ממשלת רואנדה הודיעה על המחקר שהזמינו לפיו צרפת "לא עשתה דבר" כדי למנוע את מה שנראה להם "הכנות צפויות" למעשי הטבח באפריל ומאי 1994 ברצח העם.
מעורבות בינלאומית > ארצות הברית

דיווחים מודיעיניים מצביעים על כך שנשיא ארצות הברית ביל קלינטון והקבינט שלו היו מודעים לפני תחילת הטבח שמתוכנן רצח עם מכוון ושיטתי לחיסול כל בני הטוטסי. החשש מחזרה על האירועים בסומליה עיצב את מדיניות ארצות הברית באותה תקופה, כאשר פרשנים רבים זיהו את ההשלכות הגרפיות של קרב מוגדישו כסיבה המרכזית מאחורי אי רצונה של ארצות הברית להתערב בסכסוכים מאוחרים יותר ביבשת כמו רצח העם ברואנדה. לאחר הקרב במוגדישו, בירת סומליה, גופותיהם של מספר חללים אמריקאים שנהרגו בקרב, נגררו ברחובות מוגדישו על ידי המוני אזרחים ומיליציות מקומיות. לדברי סגן השליח המיוחד של ארצות הברית לשעבר לסומליה, וולטר קלארק: "רוחות הרפאים של סומליה ממשיכות לרדוף את מדיניות ארצות הברית. חוסר התגובה שלנו ברואנדה היה בשל פחד להסתבך במשהו כמו סומליה מחדש". הנשיא קלינטון התייחס לכישלון של ממשלת ארצות הברית להתערב ברצח העם כאחד מכשלונותיו העיקריים במדיניות החוץ, ואמר "אני לא חושב שהיינו יכולים לשים קץ לאלימות, אבל אני חושב שיכולנו לצמצם אותה, ואני מתחרט על כך".