stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אורלאן
הערות שוליים

↑  Orlan, “Intervention”, N.Y: N.Y University, (1998): 319-320
↑  Philip Auslander, “The Surgical Self: Body Alteration and Identity”, N.Y: N.Y University, (1995): 130, ובנוסף, חיזוק הנחת היצירה כאנדרגוניסטית מתבטא בהעתק הציור עם הוספת שפם וזקנקן לפני הדמות על ידי מרסל דושאן בתקופת אמנות הדאדא.
↑  Orlan's Philosophy of Carnal Art
↑  Orlan, “Intervention”, N.Y: N.Y University, (1998): 324
↑  מתוך הכתב "Carnal Art Manifesto" ("גילוי הדעת על האמנות הבשרית")
↑  Orlan, “Intervention”, N.Y: N.Y University, (1998): 315
↑  כפי שאמרה בריאיון למגזין "Acne Paper"‏
↑  Tanya Augsburg, “Transformations of Subjectivity”, N.Y: N.Y University, (1998): 287-288
↑  Orlan, “Intervention”, N.Y: N.Y University, (1998): 316
↑  Philip Auslander, “The Surgical Self: Body Alteration and Identity”, N.Y: N.Y University, (1995): 131
↑  Philip Auslander, “The Surgical Self: Body Alteration and Identity”, N.Y: N.Y University, (1995): 130
↑  Tanya Augsburg, “Transformations of Subjectivity”, N.Y: N.Y University, (1998): 289
↑  Orlan, “Intervention”, N.Y: N.Y University, (1998): 317
↑  בהתאם למחקר המקשר בין תיאטרליות ואנתרופולוגיה, המבוסס בין השאר על הגותו של האנתרופולוג ויקטור טרנר: "התהליך הטקסי: מבנה ואנטי מבנה" (תרגום: נעם רחמילביץ'. תל אביב: רסלינג, 2004).
↑  כאשר גנים, כדבר מולד המגדיר את תכונות האדם, הם היריב הישיר מבחינתם של אמני מיצג
↑  Orlan's art of sex and surgery | Art and design | guardian.co.uk
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007434897205171  PLWABN: 9810612590305606  BIBSYS: 99029369  BnF: cb124172415 (data)  GND: 119245965  ISNI: 0000 0001 2283 2439  LCCN: nb98016231  LNB: 000190791  MusicBrainz: 2ad7d21c-294f-44e3-a259-b8e85181c9e4  NKC: xx0156793  NTA: 217278590  PIC: 303667  RKD: 221244  SUDOC: 05343157X  ULAN: 500123703  VIAF: 96594656   WorldCat (עם VIAF): 96594656
פילידה לאו

| --- | --- |

פילידה לאו
 לידה:  8 במאי 1932 (בת 92) גלאזגו, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Phyllida Ann Law 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1958
 מקום לימודים:  בית ספר בדמינטון 
 בן או בת זוג:  אריק תומפסון (1957–30 בנובמבר 1982) 
 צאצאים:  אמה תומפסון, סופי תומפסון 
 פרסים והוקרה:  קצינה במסדר האימפריה הבריטית 
 פרופיל ב-IMDb
 
פילידה לאו (באנגלית: Phyllida Law; נולדה ב-8 במאי 1932) היא שחקנית סקוטית.
ביוגרפיה

לאו נולדה בגלאזגו בתם של מגזי "מג" והעיתונאי ויליאם לאו.
היא הייתה נשואה לשחקן אריק תומפסון מ-1957 ועד למותו ב-1982. שתי בנותיהם אמה וסופי תומפסון הן שחקניות. לאו הופיעה בראיונות ובסרטים דוקומנטריים על תוכנית הטלוויזיה "The Magic Roundabout" (קרוסלת הקסמים) שכתב בעלה המנוח.
לאו הרבתה להופיע בטלוויזיה, בין השאר בסדרות הטלוויזיה "Dixon of Dock Green", "רמפול" ובעיבוד טלוויזיוני משנת 1972 לספרי "לורד פיטר וימזי". בקולנוע השתתפה בסרטים "החברים של פיטר" (1992), "מהומה רבה על לא דבר" (1993) בו גילמה את אורסולה לצד ביתה אמה ששיחקה בתפקיד ביאטריס, ו"אורחת בחורף" (1997) שוב לצד ביתה אמה.
ב-1986 השתתפה בהפקה המקורית של המחזמר "כלוב העליזים" שהועלתה בלונדון פלאדיום בו שיחקה בתפקיד ז'קלין.
ב-2004 הופיעה בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "Rosemary & Thyme" בפרק "Orpheus in the Undergrowth". ב-2007 שיחקה ב"הרפתקאות שרה ג'יין", ספין אוף של סדרת המדע בדיוני "דוקטור הו", בפרק "Eye of the Gorgon" בתפקיד ביאה נלסון-סטנלי, וכן בתפקיד בלדוניה בתסכית אודיו של "דוקטור הו". עוד ב-2007 גילמה את הדודה אוריאל בסדרת הדרמה "קינגדום" בכיכובו של סטיבן פריי. ב-2008 הופיעה בתפקיד אורח בסדרה "מלחמתו של פויל".
בנובמבר 2009 יצא לאור ספרה הראשון "Notes to my Mother-In-Law", העוסק בתקופה שחמתה של לאו גרה עם המשפחה מאמצע שנות השישים ועד למותה.
ב-2010 השתתפה לאו בתוכנית הבישול של טוני סלייטרי "Ready Steady Cook". היא כיכבה לצד ג'ון הרט בסרט קצר בשם "אהבה ממבט ראשון" שהיה מועמד לאוסקר ב-2012.
לאו קבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קלדוניין בגלאזגו. ב-2014 הוענק לה תואר קצין במסדר האימפריה הבריטית (OBE).
ספרים

Law, Phyllida (2009). Notes to my Mother-in-Law. Fourth Estate. ISBN 978-0007338412.
Law, Phyllida (2013). How Many Camels Are There in Holland?: Dementia, Ma and Me. Fourth Estate. ISBN 978-0007485864.
הערות שוליים

↑  "Phyllida Law profile at FilmReference.com". Filmreference.com. נבדק ב-2011-12-22.
↑  Swann, Yvonne (20 בפברואר 2010). "Me and my school photo: Phyllida Law remembers her childhood as an evacuee". Daily Mail. London. נבדק ב-4 באוקטובר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "La Cage aux Folles - 1986 West End - Original West End Cast". BroadwayWorld.com. 2011-10-09. נבדק ב-2011-12-22.
↑  Ford, Rebecca (2011-12-14). "10 Live Action Short Films". The Hollywood Reporter. נבדק ב-2012-01-24.
↑  The London Gazette: (Supplement) no. 60895. p. b13
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007421944505171  PLWABN: 9812080054805606  GND: 1061886557  ISNI: 0000 0000 4460 2215  LCCN: no2004009314  MusicBrainz: 86889b8d-5b38-4814-a4af-cf1354a70b4c  NKC: xx0164166  VIAF: 66174199   WorldCat (עם VIAF): 66174199
מצרים העתיקה

מפת מצרים העתיקה לאורך הנילוס
מצרים העתיקה הייתה ציוויליזציה בצפון-מזרח אפריקה (אנ') העתיקה שהתרכזה לאורך האזורים הנמוכים של נהר הנילוס, הנמצאים בשטחה של מצרים המודרנית. הציוויליזציה המצרית העתיקה באה לאחר תקופת מצרים הפרהיסטורית והתאחדה בסביבות שנת 3100 לפני הספירה (לפי הכרונולוגיה המצרית הקונבנציונלית) עם האיחוד הפוליטי של מצרים העליונה והתחתונה תחת פרעה או השליט מנס (מזוהה לעיתים קרובות עם נערמר). הארץ נקראה בפי תושביה בשם קמט (Kemet) שפירושו: 'האדמה השחורה', צבע האדמה הפורייה באזור גדות הנילוס והדלתא. ההיסטוריה של מצרים העתיקה מחולקת למספר תקופות, הידועות כ"ממלכות", ולזמנים של חוסר יציבות יחסית הידועים כ"תקופות ביניים". הממלכות השונות מתחלקות לשלוש קטגוריות: הממלכה הקדומה של תקופת הברונזה הקדומה, הממלכה התיכונה של תקופת הברונזה התיכונה והממלכה החדשה של תקופת הברונזה המאוחרת.
מצרים העתיקה הגיעה לשיא כוחה במהלך תקופת הממלכה החדשה ושלטה בחלק ניכר מנוביה ובחלק ניכר מהלבנט. לאחר תקופה זו, החל עידן של דעיכה איטית. לאורך כל ההיסטוריה שלה, מצרים העתיקה הייתה נתונה לפלישות וכיבושים בידי מספר מעצמות זרות, כולל החיקסוס, הנובים, האשורים, הפרסים האחמנים והמקדונים תחת אלכסנדר מוקדון. הממלכה התלמאית היוונית, שנוצרה לאחר מותו של אלכסנדר, שלטה במצרים עד שנת 30 לפני הספירה, כאשר נפלה תחת שלטון קלאופטרה לידי האימפריה הרומית והפכה לפרובינקיה רומאית. מצרים נשארה בשליטה רומאית עד שנת 642 לספירה, אז נכבשה על ידי ח'ליפות ראשידון.
הצלחתה של הציוויליזציה המצרית העתיקה באה בחלקה מיכולתה להסתגל לתנאי עמק נהר הנילוס לחקלאות. ההצפה השנתית הצפויה וההשקיה המבוקרת של העמק הפורה הולידו עודפי יבולים, שתמכו באוכלוסייה צפופה יותר, ובהתפתחות חברתית ויצירת תרבות. עם משאבים פנויים, נתן הממשל חסות לניצול מינרלים של העמק ואזורי המדבר שמסביב, פיתוח מוקדם של מערכת כתיבה עצמאית, ארגון בנייה קולקטיבית ופרויקטים חקלאיים, סחר עם אזורי הסביבה וצבא שנועד לתבוע את הדומיננטיות המצרית. הנעה וארגון של פעילויות אלו הייתה בירוקרטיה של לבלרים מובחרים, מנהיגים דתיים ומנהלים בשליטת פרעה, אשר הבטיח את שיתוף הפעולה והאחדות של העם המצרי בהקשר של מערכת משוכללת של אמונות דתיות.
ההישגים הרבים של המצרים הקדמונים כוללים את טכניקות החציבה (אנ'), המדידות והבנייה שתמכו בבניית פירמידות, מקדשים ואובליסקים מונומנטליים; מערכת של מתמטיקה, מערכת מעשית ויעילה של רפואה, מערכות השקיה וטכניקות ייצור חקלאיות, סירות הקרשים הראשונות הידועות, טכנולוגיית פיאנס וזכוכית מצריים, צורות חדשות של ספרות, והסכם השלום המוקדם ביותר שנערך עם החתים. מצרים העתיקה הותירה מורשת מתמשכת. האמנות והאדריכלות שלה הועתקו בהרחבה, ועתיקותיה נישאו למחקר, להערצה ולנחשק בכל קצוות תבל. חורבותיה המונומנטליות היוו השראה לדמיונם (אנ') של מטיילים וסופרים במשך אלפי שנים. כבוד חדש לעתיקות ולחפירות בתקופה המודרנית המוקדמת על ידי אירופאים ומצרים הוביל למחקר מדעי של הציוויליזציה המצרית ולהערכה רבה יותר למורשת התרבותית שלה.
היסטוריה

הנילוס היה ערוץ החיים של האזור במשך רוב ההיסטוריה האנושית. מישור ההצפה הפורה של הנילוס נתן לבני האדם את ההזדמנות לפתח כלכלה חקלאית מיושבת וחברה מתוחכמת וריכוזית יותר, שהפכה לאבן יסוד בהיסטוריה של הציוויליזציה האנושית. בני אדם מודרניים קדומים (אנ') נוודים ציידים-לקטים החלו לחיות בעמק הנילוס עד סוף תקופת הפלייסטוקן התיכון לפני כ-120,000 שנה. בשלהי התקופה הפלאוליתית, האקלים הצחיח של צפון אפריקה נעשה חם ויבש יותר ויותר, מה שאילץ את אוכלוסיות האזור להתרכז לאורך אזור הנהר.
היסטוריה > התקופה הקדם-שושלתית

בתקופה הקדם-שושלתית והתקופה השושלתית הקדומה, האקלים המצרי היה הרבה פחות צחיח ממה שהוא היום. אזורים גדולים ממצרים היו מכוסים בסוואנות עם עצים וחצו אותם עדרי מרעה פרסתנים. העלווה ואוכלוסיות בעלי החיים היו הרבה יותר פוריים בכל הסביבה, ואזור הנילוס תמך באוכלוסיות גדולות של עופות מים. ציד היה נפוץ עבור המצרים, וזו גם התקופה שבה בויתו לראשונה בעלי חיים רבים.
בסביבות שנת 5500 לפני הספירה התפתחו שבטים קטנים שחיו בעמק הנילוס לסדרה של תרבויות המדגימות שליטה איתנה בחקלאות ובגידול בעלי חיים, וניתנות לזיהוי לפי כלי החרס (אנ') והפריטים האישיים שלהם, כגון מסרקים, צמידים וחרוזים. הגדולה מבין התרבויות המוקדמות הללו במצרים העליונה (הדרומית) הייתה התרבות הבדרית, שמקורה כנראה במדבר המערבי (אנ'); היא הייתה ידועה בזכות הקרמיקה האיכותית שלה, כלי האבן והשימוש שלה בנחושת.
אחרי התרבות הבדרית הגיעה תרבות נקאדה: נקאדה I (תרבות עמרה), נקאדה II (תרבות גרזה) ונקאדה III (תרבות סמאינה). תרבויות אלו הביאו למספר שיפורים טכנולוגיים. עוד בתקופת הנקאדה I, מצרים קדם-שושלתיים ייבאו אובסידיאן מאתיופיה, ששימש לעצב להבים וחפצים אחרים מנתזים (אנ'). במהלך תקופת נקאדה II (בערך 3600–3350 לפני הספירה) נוצר סחר חליפין עם הלבנט; תקופה זו הייתה גם תחילתו של המסחר עם מסופוטמיה (אנ'), שנמשך לתקופה השושלתית הקדומה ואילך. במהלך תקופה של כ-1,000 שנים, התפתחה תרבות נקאדה ממספר קהילות חקלאיות קטנות לציוויליזציה רבת עוצמה שמנהיגיה היו בשליטה מוחלטת על האנשים והמשאבים של עמק הנילוס. הקמת מרכז כוח בנחן (ביוונית, היירקונפוליס), ומאוחר יותר באבידוס, הרחיבו מנהיגי נקאדה III את שליטתם במצרים לאורך הנילוס צפונה. הם גם סחרו עם נוביה מדרום, נאות המדבר של מדבר לוב ממערב, ותרבויות מזרח הים התיכון (אנ') והמזרח הקרוב ממזרח.
תרבות נקאדה ייצרה מבחר מגוון של סחורות חומריות, המשקפות את הכוח והעושר של האליטה שהלך וגבר, כמו גם פריטים לשימוש אישי חברתי, שכללו מסרקים, פסלים קטנים, כלי חרס מצוירים, אגרטלי אבן דקורטיביים באיכות גבוהה, לוחות שחיקה (אנ'), ותכשיטים העשויים זהב, לפיס לזולי ושנהב. הם גם פיתחו זיגוג קרמי המכונה פיאנס, אשר שימש גם בתקופה הרומית לקישוט כוסות, קמעות ופסלונים. במהלך התקופה הקדם-שושלתית המאוחרת, החלה תרבות נקאדה להשתמש בסמלים כתובים שבסופו של דבר פותחו למערכת מלאה של הירוגליפים לכתיבת השפה המצרית העתיקה.
היסטוריה > התקופה השושלתית הקדומה (2686-3150 לפני הספירה)

התקופה השושלתית הקדומה הייתה בת-זמנן של הציוויליזציות השומרית-אכדית המוקדמת במסופוטמיה ועילם הקדומה. הכוהן המצרי, מנתון, מהמאה השלישית לפני הספירה קיבץ את שורת המלכים הארוכה ממנס לתקופתו ל-30 שושלות. השיטה בשימוש עד היום. הוא החל את ההיסטוריה הרשמית שלו עם השליט בשם "מני" (או מנס ביוונית), שלדעתו איחד את שתי הממלכות של מצרים העליונה והתחתונה.
המעבר למדינה מאוחדת התרחש באופן יותר מדורג ממה שייצגו סופרים מצריים עתיקים, ואין תיעוד עכשווי של מנס. עם זאת, מספר חוקרים מאמינים כי ייתכן שמנס המיתולוגי היה השליט נערמר, שמתואר במַחְלָצוֹת (אנ') על לוח נערמר הטקסי, באקט סמלי של איחוד. בתקופה השושלתית הקדומה, שהחלה בערך בשנת 3000 לפני הספירה, ביסס הראשון משליטיי השושלת את השליטה על מצרים התחתונה על ידי הקמת עיר בירה בממפיס, ממנה יכול היה לשלוט בכוח העבודה והחקלאות של אזור הדלתא הפורה, כמו גם נתיבי סחר משתלמים וקריטיים ללבנט. הכוח והעושר של השליטים, שהלך וגבר בתקופה השושלתית הקדומה, באו לידי ביטוי בקברי המסטבה המשוכללים ובמבני פולחן המתים באבידוס, ששימשו לסגידה לשליט לאחר מותו. מוסד השלטון החזק שפיתחו השליטים שימש למתן לגיטימציה לשליטה של המדינה על האדמה, העבודה והמשאבים שהיו חיוניים להישרדותה וצמיחתה של הציוויליזציה המצרית העתיקה.
היסטוריה > הממלכה הקדומה (2686–2181 לפני הספירה)

במהלך תקופת הממלכה הקדומה חלו תמורות והתפתחויות משמעותיות באדריכלות, באמנות ובטכנולוגיה, שניזונו מהעלייה בפריון החקלאי (אנ') וגידול האוכלוסייה. תהליך שהתאפשר על ידי ממשל מרכזי מפותח. מספר מהישגים המשמעותיים ביותר של מצרים העתיקה, הפירמידות בגיזה והספינקס הגדול, נבנו במהלך תקופת הממלכה הקדומה. בהנחיית הוזיר גבו פקידי המדינה מיסים, תיאמו פרויקטי השקיה לשיפור תפוקת היבול (אנ'), גייסו איכרים לעבודה בפרויקטי בנייה, והקימו מערכת משפט לשמירה על השלום והסדר.
עם עליית חשיבותו של הממשל המרכזי במצרים, קם מעמד חדש של סופרים ופקידים משכילים אשר זכו לאחוזות מהשליט כתשלום עבור שירותיהם. שליטים גם חילקו מענקי קרקעות לפולחני המתים ולמקדשים המקומיים שלהם, כדי להבטיח שלמוסדות אלה יהיו המשאבים לסגוד לשליט לאחר מותו. חוקרים מאמינים כי חמש מאות שנים של שיטות אלה שחקו אט אט את החיוניות הכלכלית של מצרים, וכי הכלכלה לא יכלה להרשות לעצמה לתמוך עוד בממשל ריכוזי גדול. ככל שכוחם של השליטים פחת, החלו מושלים אזוריים שנקראו נומארכים לערער על עליונות משרת השליט. החוקרים מאמינים שהשילוב בין המתואר יחד עם בצורות קשות בין 2200 ל-2150 לפני הספירה, הם אלו הגורמים האחראיים לכך שהמדינה נכנסה לתקופת 140 השנים של רעב וסכסוכים הידועה בשם תקופת הביניים הראשונה.
היסטוריה > תקופת הביניים הראשונה (2181–2055 לפני הספירה)

לאחר קריסת הממשל המרכזי של מצרים בסוף תקופת הממלכה הקדומה, המִנְהָל לא יכול היה עוד לתמוך או לייצב את כלכלת המדינה. מושלים אזוריים לא יכלו לסמוך על עזרת השליט בעיתות משבר, והמחסור במזון והמחלוקות הפוליטיות שבאו בעקבותיו הסלימו לרעב ולמלחמות אזרחים בקנה מידה קטן. אולם, למרות הבעיות הקשות, מנהיגים מקומיים, שלא זכו למחווה מהשליט, השתמשו בעצמאותם החדשה כדי לבסס תרבות משגשגת במחוזות. לאחר ששלטו במשאבים שלהם, המחוזות התעשרו כלכלית - מה שהוכח בקבורות גדולות וטובות יותר בקרב כל המעמדות החברתיים. בפרצי יצירתיות, אומנים פרובינציאליים אימצו וסיגלו מוטיבים תרבותיים שהוגבלו בעבר לתקופת הממלכה הקדומה, וסופרים פיתחו סגנונות ספרותיים המבטאים את האופטימיות והמקוריות של התקופה.
משוחררים מנאמנויותיהם לשליט המדינה, החלו שליטים מקומיים להתחרות זה בזה על שליטה טריטוריאלית וכוח פוליטי. עד שנת 2160 לפני הספירה, שליטים בהרקליאופוליס שלטו במצרים התחתונה בצפון, בעוד שבט יריב המבוסס בתבאי, משפחת אנתפ (אנ'), השתלט על מצרים העליונה בדרום. ככל שהתעמצו האנתפ בשלטון והרחיבו את שליטתם צפונה, הפכה ההתנגשות בין שתי השושלות היריבות לבלתי נמנעת. בסביבות שנת 2055 לפני הספירה הביסו כוחות הצפון של תבאי, בפיקודו של מנטוחוטפ השני (אנ'), את השליטים בהרקליאופוליס, ואיחדו מחדש את שתי הארצות. הם חנכו תקופה של רנסאנס כלכלי ותרבותי הידועה בשם הממלכה התיכונה.
היסטוריה > הממלכה התיכונה (2134–1690 לפני הספירה)

שליטי הממלכה התיכונה החזירו את היציבות והשגשוג של המדינה, ובכך עוררו תחייה מחודשת של אמנות, ספרות ופרויקטי בנייה מונומנטליים. מנטוחוטפ השני ויורשיו בשושלת האחת-עשרה שלטו מתבאי, אך הוזיר אמנמחת הראשון, עם קבלת המלוכה בתחילת השושלת השתים-עשרה בסביבות 1985 לפני הספירה, העביר את בירת הממלכה לעיר איטיטאווי, השוכנת בפיום (אנ'). מאיטיטאווי, נקטו מלכי השושלת השתים עשרה בתוכנית ארוכת טווח להשבחת קרקע והשקיה כדי להגדיל את התפוקה החקלאית באזור. יתרה מכך, הצבא כבש מחדש שטח בנוביה שהיה עשיר במחצבות ובמכרות זהב, בעוד הפועלים בנו מבנה הגנתי בדלתא המזרחית, שנקרא "חומות השליט" (אנ'), כדי להתגונן מפני תקיפות זרים.
לאחר שביטחו השליטים את המדינה מבחינה צבאית ופוליטית ויחד עם עושר חקלאי ומינרלים עצום שעמד לרשותם, החלו לשגשג האוכלוסייה, האמנויות והדת של האומה. בניגוד לגישות האליטיסטיות של הממלכה הקדומה כלפי האלים, הפגינה הממלכה התיכונה עלייה בביטויי אדיקות אישית. ספרות הממלכה התיכונה הציגה נושאים ודמויות מתוחכמים שנכתבו בסגנון בטוח ורהוט. התבליטים ופיסול הדיוקנאות של התקופה לכדו פרטים עדינים ואינדיבידואליים שהגיעו לשיאים חדשים של תחכום טכני.
השליט הגדול האחרון של הממלכה התיכונה, אמנמחת השלישי, איפשר למתיישבים כנענים דוברי שמית מהמזרח הקרוב להגיע לאזור הדלתא ולספק כוח עבודה למסעות הכרייה והבנייה הפעילים במיוחד שלו. אולם פעילויות הבנייה והכרייה השאפתניות הללו, בשילוב עם הצפות קשות של הנילוס בתקופת שלטונו המאוחרת, לחצו את הכלכלה והיוו זרז לשקיעה האיטית לתקופת הביניים השנייה במהלך השושלות השלוש-עשרה והארבע-עשרה המאוחרות יותר. במהלך דעיכה זו, החלו המתיישבים הכנענים להשתלט על אזור הדלתא, ולבסוף עלו לשלטון במצרים בתור החיקסוס.
היסטוריה > תקופת הביניים השנייה (1674–1549 לפני הספירה) והחיקסוס

בסביבות שנת 1785 לפני הספירה, כאשר נחלש כוחם של מלכי הממלכה התיכונה, השתלט על מצרים עם ממערב אסיה בשם חיקסוס, שכבר היה מיושב בדלתא, והקים את בירתו באווריס, מה שאילץ את הממשל המרכזי לשעבר לסגת לתבאי. השליט המצרי זכה ליחס של וסאל ושילם מס. החיקסוס ('שליטים זרים') שמרו על מודלים מצריים של ממשל וזוהו כשליטים, ובכך שילבו מרכיבים מצריים בתרבותם. הם ופולשים אחרים הכניסו כלי לחימה חדשים למצרים, בעיקר הקשת המרוכבת והמרכבה הרתומה לסוס.
לאחר שנסוגו דרומה, מצאו את עצמם מלכי תבאי הילידים לכודים בין החיקסוס הכנענים השולטים בצפון לבין הנובים הכושים, בעלי בריתם של החיקסוס, מדרום. לאחר שנות ואסל, צברה תבאי מספיק כוח כדי לאתגר את החיקסוס בסכסוך שנמשך יותר מ-30 שנה, עד 1555 לפני הספירה. בסופו של דבר, הצליחו השליטים טאו השני (אנ') וכא מוס (אנ') להביס את הנובים מדרום למצרים, אך לא הצליחו להביס את החיקסוס. משימה זו נפלה על יורשו של כא מוס, יעחמס הראשון, שניהל בהצלחה שורה של מסעות צבאיים שהכחידו לצמיתות את נוכחותם של החיקסוס במצרים. הוא הקים שושלת חדשה (השושלת השמונה-עשרה), ובממלכה החדשה שלאחר מכן, הפך הצבא לעדיפות מרכזית של הפרעונים, שביקשו להרחיב את גבולות מצרים וניסו להשיג שליטה במזרח הקרוב.
היסטוריה > הממלכה החדשה (1549–1069 לפני הספירה)

בתקופת הממלכה החדשה יצרו הפרעונים תקופת שגשוג חסר תקדים על ידי הבטחת גבולותיהם וחיזוק הקשרים הדיפלומטיים עם שכניהם, כולל אימפריית מיתני, אשור וכנען. מסעות צבאיים שנוהלו תחת תחותמס הראשון ונכדו תחותמס השלישי הרחיבו את השפעת הפרעונים לאימפריה הגדולה ביותר שמצרים ראתה אי פעם.
בין שלטונם השיקה חתשפסות, שליטה שהתבססה כפרעה, פרויקטי בנייה רבים, כולל שיקום מקדשים שניזוקו על ידי החיקסוס, ושלחה משלחות מסחר לפונת וחצי האי סיני. כאשר תחותמס השלישי מת בשנת 1425 לפני הספירה, מצרים הייתה אימפריה שהשתרעה מניי בצפון-מערב סוריה ועד האשד הרביעי של הנילוס בנוביה, חיזקה נאמנויות ופתחה גישה לייבוא קריטי כגון ארד ועץ.
פרעוני הממלכה החדשה החלו במיזמי בנייה רחבי היקף כדי לקדם את האל אמון, שפולחנו התעצם והתבסס בכרנך. הם גם בנו אנדרטאות כדי להאדיר את ההישגים של עצמם, הן האמיתיים והן הבדיוניים. מקדש כרנך הוא המקדש המצרי הגדול ביותר שנבנה אי פעם.
בסביבות שנת 1350 לפני הספירה, אוימה יציבותה של הממלכה החדשה כאשר אמנחותפ הרביעי עלה לכס המלכות והנהיג שורה של רפורמות קיצוניות וכאוטיות. לאחר ששינה את שמו לאחנתון, הוא הציג את אתון, אל השמש חסר החשיבות בעבר, בתור האלוהות העליונה, דיכא את הפולחן של רוב האלוהויות האחרות, והעביר את הבירה לעיר החדשה אַחֶתְאַתון (עמארנה של ימינו). הוא היה מסור לדתו החדשה ולסגנון האמנותי (אנ') שלו. לאחר מותו, נזנח פולחן אתון במהירות והסדר הדתי המסורתי הושב על כנו. הפרעונים הבאים, תות ענח' אמון, איי וחרמחב, פעלו למחיקת כל אזכור לכפירה של אחנתון, הידועה כיום בשם תקופת עמארנה (אנ').
בסביבות שנת 1279 לפני הספירה, רעמסס השני, הידוע גם בשם רעמסס הגדול, עלה לכס המלכות, והמשיך לבנות ולהקים עוד מקדשים, פסלים ואובליסקים, ולהוליד יותר ילדים מכל פרעה אחר בהיסטוריה. רעמסס השני, מנהיג צבאי נועז, הוביל את צבאו נגד החתים בקרב קדש (בסוריה המודרנית). בסביבות 1258 לפני הספירה, לאחר שמלחמה שוויונית שהובילה למבוי סתום, הסכימו הצדדים לחתום על הסכם השלום המתועד הראשון.
עם זאת, עושרה של מצרים הפך אותה ליעד מפתה לפלישה, במיוחד מצד הברברים הלובים ממערב, וגויי הים, קונפדרציה משוערת של יורדי ים מהים האגאי. בתחילה, הצליח הצבא המצרי להדוף (אנ') את הפלישות הללו. אך בסופו של דבר איבדה מצרים את השליטה על שטחיה הנותרים בדרום כנען, וחלק ניכר ממנה נפל בידי האשורים. ההשפעות של איומים חיצוניים החריפו בגלל בעיות פנימיות כמו שחיתות, שוד קברים ותסיסה אזרחית (אנ'). לאחר שהחזירו לעצמם את כוחם, צברו הכוהנים הגדולים במקדש אמון (אנ') שבתבאי שטחי אדמה ועושר עצומים, וכוחם המורחב גרם לפיזור השלטון המרכזי בארץ מצרים וכניסה לתקופת הביניים השלישית.
היסטוריה > תקופת הביניים השלישית (1069–653 לפני הספירה)

לאחר מותו של רעמסס האחד עשר בשנת 1078 לפני הספירה, קיבל סמנדס (אנ') את הסמכות על החלק הצפוני של מצרים ושלט מהעיר טאניס. הדרום נשלט למעשה על ידי הכוהנים הגדולים של אמון בתבאי (אנ'), שהכירו בסמנדס בשמו בלבד. במהלך תקופה זו, התיישבו הלובים בדלתא המערבית, וראשי המתיישבים הללו החלו להגביר את האוטונומיה שלהם. בשנת 945 לפנה"ס, השתלטו נסיכי לוב על הדלתא תחת שושנק הראשון וייסדו את שושלת לוב או השושלת הבובסטיסית, ששלטה במשך כ-200 שנה. שושנק גם השיג את השליטה בדרום מצרים על ידי הצבת בני משפחתו בתפקידי כהונה חשובים. השליטה הלובית החלה להישחק כאשר שושלת יריבה בדלתא קמה בליאונטופוליס (אנ'), והכושים איימו מדרום.
בסביבות שנת 727 לפני הספירה פלש המלך הכושי פ-ענח'י צפונה ותפס את השליטה בתבאי, ובסופו של דבר את הדלתא, והקים את השושלת העשרים וחמש. במהלך תקופת שלטונה של השושלת העשרים וחמש, יצר פרעה תהרקה אימפריה גדולה כמעט כמו הממלכה החדשה. פרעונים מהשושלת העשרים וחמש בנו, או שיקמו, מקדשים ומונומנטים ברחבי עמק הנילוס, כולל בממפיס, כרנך, קאווה וג'בל ברקל. במהלך תקופה זו, בוצעה בעמק הנילוס הבנייה הנרחבת הראשונה של פירמידות (רבות בסודן המודרנית) מאז תקופת הממלכה התיכונה.
היוקרה מרחיקת הלכת של מצרים ירדה במידה ניכרת לקראת סוף תקופת הביניים השלישית. בעלות בריתה הזרות נפלו תחת תחום ההשפעה האשורי, וב-700 לפני הספירה הפכה המלחמה בין שתי המדינות לבלתי נמנעת. בין 671 ל-667 לפני הספירה החלו האשורים בכיבוש האשורי של מצרים (אנ'). שלטונם של תהרקה ושל יורשו, תנות אמון, היו גדושים בעימותים מתמידים עם האשורים, שמצרים נהנתה מכמה ניצחונות נגדם. בסופו של דבר, האשורים דחפו את הכושים בחזרה לנוביה, כבשו את ממפיס ובזזו את מקדשי תבאי (אנ').
היסטוריה > התקופה המאוחרת (332-653 לפני הספירה)

האשורים הותירו את השליטה במצרים לשורה של וסאלים שנודעו בתור המלכים הסאים של השושלת העשרים ושש. עד שנת 653 לפנה"ס, הצליח המלך הסאי פסמתיך הראשון (אנ') להדיח את האשורים בעזרת שכירי חרב יוונים, שגויסו להקים את הצי (אנ') הראשון של מצרים. ההשפעה היוונית (אנ') התרחבה מאוד כאשר עיר-מדינה נאוקרטיס הפכה לביתם של היוונים בדלתא של הנילוס. המלכים הסאיים שישבו בבירה החדשה, סאיס, היו עדים לתחייה קצרה אך נמרצת בכלכלה ובתרבות, אך בשנת 525 לפני הספירה, האימפריה הפרסית, בראשות כנבוזי השני, החלה בכיבוש מצרים, ובסופו של דבר הביסה את פרעה פסמתיך השלישי (אנ') בקרב פלוסיום (אנ'). קמביסס השני קיבל אז את התואר הפורמלי "פרעה", אך שלט במצרים מפרס, והותיר את מצרים בשליטת אחשדרפן. מספר מרידות נגד הפרסים סימנו את המאה ה-5 לפני הספירה, אך מצרים מעולם לא הצליחה להפיל את הפרסים עד סוף המאה.
לאחר סיפוחה לפרס, צורפה מצרים יחד עם קפריסין ופיניקיה לסטראפיה השישית של האימפריה הפרסית האחמנית. תקופה ראשונה זו של השלטון הפרסי על מצרים, הידועה גם בשם השושלת העשרים ושבע, הסתיימה בשנת 402 לפני הספירה, כאשר מצרים חזרה לעצמאות תחת שורה של שושלות ילידים. האחרונה מבין השושלות הללו, השושלת השלושים, התבררה כבית המלוכה הילידי האחרון של מצרים העתיקה, והסתיימה עם מלכותו של נכתנבו השני. שיקום קצר של השלטון הפרסי, המכונה לפעמים השושלת השלושים ואחת, החל בשנת 343 לפנה"ס, אך זמן קצר לאחר מכן, בשנת 332 לפנה"ס, מסר השליט הפרסי מאזאס (Mazaces) את מצרים לידי אלכסנדר מוקדון ללא קרב.
היסטוריה > התקופה התלמית (30-332 לפני הספירה)

בשנת 332 לפני הספירה, כבש אלכסנדר מוקדון את מצרים עם מעט התנגדות מצד הפרסים והתקבל בברכה על ידי המצרים כגואל. הממשל שהוקם בידי ממשיכי דרכו של אלכסנדר, ממלכת בית תלמי המקדונית (אנ'), התבסס על דגם מצרי בעיר הבירה החדשה אלכסנדריה. העיר הציגה את כוחו ויוקרתו של השלטון ההלניסטי, והפכה למרכז של למידה ותרבות, שכלל את הספרייה הגדולה של אלכסנדריה המפורסמת כחלק מהמוזאיון. המגדלור של אלכסנדריה האיר את הדרך עבור הספינות הרבות שהמשיכו לייבא ולייצא סחורות וטובין מהעיר ואליה - שכן התלמיים הפכו את המסחר והמפעלים המניבים הכנסות, כגון ייצור פפירוס, בראש סדר העדיפויות שלהם.
התרבות ההלניסטית לא החליפה את התרבות המצרית הילידית, שכן התלמיים תמכו במסורות עתיקות יומין במאמץ להבטיח את נאמנות האוכלוסייה. הם בנו מקדשים חדשים בסגנון מצרי, תמכו בפולחנים מסורתיים והציגו את עצמם כפרעונים. מסורות מסוימות התמזגו, שכן אלים יווניים ומצריים עברו סינקרטיזציה (אנ') לאלוהויות מורכבות, כגון סראפיס, וצורות פיסול יווניות קלאסיות השפיעו על מוטיבים מצריים מסורתיים. למרות מאמציהם לפייס את המצרים, התלמיים היו מאותגרים ממרד ילידים, יריבויות משפחתיות מרות והמון רב עוצמה של אלכסנדריה שנוצר לאחר מותו של תלמי הרביעי. בנוסף, ככל שרומא הסתמכה ביתר שאת על יבוא תבואה ממצרים, גילו הרומאים עניין רב במצב הפוליטי במדינה. המשך מרידות מצרים, פוליטיקאים שאפתניים ומתנגדים רבי עוצמה מהמזרח הקרוב הפכו את המצב הזה לבלתי יציב, מה שהוביל את רומא לשלוח כוחות כדי להבטיח את המדינה כמחוז של האימפריה שלה.