stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איסט אנד
פשיעה

האיסט אנד נודע במשך מאות שנים כמוקד עוני ופשע. הפשיעה העיקרית הייתה גנבת סחורות וביזת ספינות-סוחר בנמל לונדון ומחסניו וזנות. עד שנות ה-50 של המאה ה-18 לא הייתה בלונדון משטרה אלא כוחות מתנדבים מוגבלים בסמכות וכוח-אדם וחברות שמירה פרטיות, כגון זו של חברת הודו המזרחית הבריטית, ששמרו רק על נכסי החברה. כוח השיטור הממלכתי הראשון בלונדון היה משטרת התמזה (Marine Police Force, או Thames River Police) בוופינג שנועדה לשמירה על הסדר באזור הנמל. משטרת המטרופולין של לונדון נוסדה רק ב-1829 וב-1841 ייסדה כוח שיטור מיוחד לאזור הרציפים.
האזור נודע בפרשיות פשע מסמרות שיער. בדצמבר 1811 אירעו שתי התקפות רצחניות שנודעו בשם "רציחות רחוב רטקליף" ( Ratcliff Highway murders), אשר גבו את חייהם של שבעה בני אדם. על אף שהאזור היה ידוע כמסוכן, עוררו ההתקפות על משפחות תמימות סערה ציבורית שלובתה על ידי כתבות בעתונות הצהובה שהחלה להתפתח באותה עת. ב-1831 בוצע מעשה חטיפה ורציחה של נער על ידי חוטפי גופות בשם ג'ון בישוף ותומאס הד בשכונת בת'נל גרין. הרוצחים עסקו במכירת גופות נרצחים לחוקרי אנטומיה ולאחר תפיסתם התוודו על מעשי רצח נוספים של ילדים. מעשי הרצח הידועים ביותר המקושרים עם האיסט אנד היו של הרוצח הסדרתי הראשון והמפורסם מכל, ג'ק המרטש. קורבנותיו היו נשים בודדות שעסקו בזנות. המרטש נהג לשסף את גרונותיהן ולבתר את גופותיהן. בנוסף למרטש התחוללו בין 1888 לבין 1891 אחד-עשר מעשי רצח של יצאניות שנודעו כ"רציחות וייטצ'אפל", שחלקן יוחסו לו וחלקן לאחרים. בשל העובדה שזהותו של המרטש נותרה בגדר תעלומה עד היום, נכללו בפרסומים השונים על מעשי הרצח שבוצעו במרוצת השנים, בנוסף לעובדות ההיסטוריות, גם פולקלור ואגדות אורבניות שונות. ברבות השנים הציעו רבים – סופרים, היסטוריונים ובלשים חובבים – תאוריות שונות ביחס לזהות הרוצח, או לזהות הרוצחים (בהנחה שהמרטש לא פעל לבדו). המיתוס שנרקם סביב דמותו תרם לכתיבת יצירות ספרות, סרטי קולנוע ואף יצירות אמנות שונות. ב-3 בינואר 1911 התחולל קרב יריות בין חיילי המשמר הסקוטי לבין כנופיית "הרוצחים מהאונדסדיץ'" (Houndsditch murders) בסטפני. בשנות ה-60 של המאה ה-20 שלטו באיסט אנד כנופיות גנגסטרים ואנשי פשע מאורגן בהם ידועים במיוחד התאומים קריי.
יהודים ואנטישמיות

לאחר הפוגרומים ברוסיה שנודעו בשם "הסופות בנגב" ב-1881, החלו יהודים רבים להגר. רבים מהם הגיעו ללונדון כתחנת מעבר בדרכם לאמריקה וחלק מהם השתקע באיסט אנד, שהיה אזור המגורים הזול ביותר. כך החלה להתפתח בעיקר בווייטצ'אפל ובסטפני קהילה יהודית גדולה, במבנה של שטעטל. בין היהודים שהתגוררו באיסט אנד נמנו אשר ביילין, יוסף חיים ברנר, אורי ניסן גנסין, יעקב אדלר, זליג ברודצקי ועברו בו רבים אחרים בדרכם, בהם שלום עליכם שכתב על האיסט אנד בספרו מוטל בן פייסי החזן:
...הכל כמו אצלנו (ברוסיה). אף דבר לא נעדר. ואפילו טיט-חוצות ומי-מדמנה אתם מוצאים פה, כמו אצלנו. והריח העולה לאף העוברים גם הוא כריח עירנו, ולא עוד, אלא שפעמים רע הוא ומעלה צחנה יותר משלנו. כשראינו את והייטשאפל זו בפעם הראשונה זחה דעתנו ובייחוד זחה דעתו של חברנו פיני. הלה פרש את ידיו אלינו וצווח בקור רם: "הוי, בני ישראל, עם קדושים, הביטו וראו: הנה ברדיצ'ב לפניכם! לא בלונדון אנחנו אלא בברדיצ'ב עומדות רגלינו!"
במפקד האוכלוסין של שנת 1901 נמנו באיסט אנד 95,425 יהודים מרוסיה ופולין, במפקד של שנת 1911 עמד מספרם על 106,082. בנוסף נמנו עוד כ-20,000 יהודים מהולנד, גרמניה, אוסטרו-הונגריה ורומניה. זאת ללא ילדים שנולדו על אדמת בריטניה. באותה עת 90% מיהודי בריטניה חיו בגטו הצפוף והעני של האיסט-אנד. ממשלת בריטניה, שקיבלה בסוף המאה ה-19, על רקע ההלם והזעזוע מן הפוגרומים ברוסיה, את המהגרים היהודים ללא מגבלות מיוחדות, החלה לסגת בה לאחר מפנה המאה העשרים. ב-1905 חקק הפרלמנט הבריטי את "חוק הזרים" (The Aliens Act of 1905), שהטיל לראשונה מגבלות על ההגירה במיוחד על מנת לעצור את זרם היהודים העניים הגודשים את האיסט-אנד של לונדון. ההגירה נעצרה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914.
לפני הגעת גל ההגירה הגדול בסוף המאה ה-19, התיישבו באזור בשנות ה-50 של המאה ה-19 יהודים הולנדים, שעבדו כפועלים במפעלי התעשייה, בעיקר בתחום הטבק והסיגריות. תושבים אלה של האיסט-אנד, שנעו בין מעמד פועלים מאורגן למעמד בינוני נמוך, לא קיבלו בעין יפה את המהגרים החדשים שזרמו אליה היישר מן הנמל ופעלו בעיקר לשם סיוע ראשוני ופתיחת משרדים לעידוד המשך הגירתם הלאה לאמריקה. אחד הגורמים הפילנתרופיים המרכזיים הראשונים ב"גטו" היה בית המחסה ברחוב למן (Leman) שייסד הפילנתרופ הרמן לנדאו ב-1885. יהודי הקהילות השונות שהשתקעו באיסט-אנד מחוסר אפשרות להמשיך לאמריקה (מפאת מחסור כספי או מחלות) הקימו בתי כנסת ו"חברות" סיוע הדדי על בסיס ערי המקור מהן הגיעו. בקרב היהודים פרח כל המגוון האידאולוגי שאפיין את יהודי אירופה באותה עת, מקומוניזם ועד ציונות והם קיימו חיי תרבות שוקקים, בהם תיאטרון יידיש ועיתונות יידיש.
היהודים הנרדפים, שרידי פוגרומים, הצליחו מחד להסתפק במועט, ומאידך נהנו מסיוע קהילתי מסורתי תומך. כך גדלה האוכלוסייה היהודית והתפשטה בסוף המאה ה-19 מווייטצ'אפל ליתר חלקי האיסט-אנד, תוך שהיא דוחקת את ילידי המקום. בפברואר 1886 הזהיר עיתון לונדוני שהיהודים הזרים חסרי האזרחות מהווים איום מזיק לאיסט-אנדרים המקוריים (the foreign Jews of no nationality whatever are becoming a pest and a menace to the poor native born East Ender)‏. מחסור בדיור ואבטלה וחיכוך מתמיד בין אוכלוסיות עניות ומיואשות הצית עד מהרה גלים של אנטישמיות. תושבי לונדון ככלל הביטו על האיסט-אנד כטריטוריה זרה כמעט ועוינת. גם יהודי בריטניה הוותיקים התבוננו בעוינות רבה על המהגרים ממזרח אירופה. חלק מתוצאות שנאת הזרים והאנטישמיות היה האשמת יהודי או יהודים ברציחות וייטצ'אפל של ג'ק המרטש.
בתרבות

צ'ארלס דיקנס כתב על אנשי האיסט אנד בספריו, בפרט באוליבר טוויסט ורשומות מועדון הפיקוויקים. ישראל זנגוויל כתב על חיי היהודים באזור בספרו "ילדי הגטו" (1892). ב-1902 ביקר ג'ק לונדון באיסט אנד, ביקור שעשה עליו רושם רב, ובעקבותיו כתב את הספר "שוכני התהום" המציג את חייהם האומללים של עניי העיר לונדון. מר הייד, חלקו השטני של ד"ר ג'קיל בספר המקרה המוזר של ד"ר ג'קיל ומר הייד מאת רוברט לואיס סטיבנסון (1886), נע ברחבי האיסט-אנד, המדמה את החלק השטני שבלונדון הזוהרת והמודרנית. ארתור קונאן דויל שלח את גיבורו שרלוק הולמס לאיסט אנד ב-The Man with the Twisted Lip, ביצירות מאוחרות יותר, שלא נכתבו על ידי דויל עצמו, נשלח הולמס לסמטאות האיסט אנד בעקבות ג'ק המרטש. ב-1933, לאחר שחי ג'ורג' אורוול עם פרוצות וקבצנים כתב את הספר "דפוק וזרוק בפאריס ובלונדון" על שהותו ברובעי העוני. סלמאן רושדי כתב על קהילות המהגרים באיסט אנד בספרו פסוקי השטן (1988) וחניף קוריישי בספרו הבודהה מהפרברים (1993).
אופרת הסבון הבריטית "איסטאנדרס" המשודרת מאז 1985 היא דרמה ריאליסטית, המציגה בצורה אמינה (אם כי באתר פיקטיבי באיסט אנד) סיפורים על הומוסקסואליות, אונס, אבטלה, גזענות וכדומה.
סדת הדרמה התקופתית מיילדת של ה-BBC עוסקת בעבודתן של המיילדות באיסט אנד בלונדון החל מסוף שנות החמישים ועד לאמצע שנות השישים.
הגנגסטרים של האיסט אנד מככבים בסרטו של גאי ריצ'י "לוק, סטוק ושני קנים מעשנים" (1998).
לקריאה נוספת

בילי מלמן,לונדון: מקום אנשים ואימפריה, האוניברסיטה המשודרת 2009 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  בילי מלמן,לונדון: מקום אנשים ואימפריה, האוניברסיטה המשודרת 2009, עמ' 89-91
↑  בילי מלמן,לונדון: מקום אנשים ואימפריה, האוניברסיטה המשודרת 2009, עמ' 271-304, 311-312
↑  על הרציחות באתר מוזיאון משטרת התמזה
↑  רצח הילד האיטלקי
↑  הרוצחים מהאונדסדיץ', באתר משטרת לונדון
↑  על התאומים קריי
1 2  יהודי האיסט אנד, רקע לסיפור ג'ק המרטש
↑  החוק בארכיון הלאומי הבריטי
↑  בילי מלמן, לונדון: מקום אנשים ואימפריה, עמ' 199
↑  תיאטרון יידיש בלונדון, באתר המוזיאון היהודי
↑  The Jewish immigrants and the East End of London
↑  בילי מלמן, לונדון: מקום אנשים ואימפריה, עמ' 147, 195, 197-199
↑  ההקשר היהודי בסיפור ג'ק המרטש
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533443905171  LCCN: no96042494  NKC: ge317610  VIAF: 130490164   WorldCat (עם VIAF): 130490164 
שוק פטיקוט ליין, 1920
אנה אלאונורה מהסן-דרמשטאדט

| --- | --- |

 לידה:  30 ביולי 1601 דרמשטאדט, רוזנות הסן-דרמשטאדט 
 פטירה:  6 במאי 1659 (בגיל 57) הרצברג על ההארץ, דוכסות בראונשווייג-לינבורג 
 מקום קבורה:  Fürstengruft 
 בן או בת זוג:  גאורג, דוכס בראונשווייג-לינבורג (14 בדצמבר 1617–?) 
 
אנה אלאונורה, רוזנת הסן-דרמשטדט (30 ביולי 1601 – 6 במאי 1659) הייתה בתו של לודוויג החמישי, רוזן הסן-דרמשטדט ואשתו של גאורג, דוכס בראונשווייג-לינבורג.
ביוגרפיה

אנה אלאונורה נולדה ב-30 ביולי 1601 בדרמשטאדט, ללודוויג החמישי, רוזן הסן-דרמשטאדט ולמגדלנה מברנדנבורג, בתם של יוהאן גאורג, הנסיך הבוחר מברנדנבורג ואליזבת מאנהלט-צרבסט.
ב-14 בדצמבר 1617 היא התחתנה בדרמשטט עם גאורג, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ממנו נולדו לה 8 ילדים. אחד מבניה היה ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג-לינבורג, אביו של ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה.
ב-6 במאי 1659 מתה אנה אלאונורה בטירת הרצברג בגיל 57.
משפחתה

ב-14 בדצמבר 1617 התחתנה אנה אלאונורה עם גאורג, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ממנו נולדו לה 8 ילדים:
מגדלנה מבראונשווייג-לינבורג (1618).
כריסטיאן לודוויג, דוכס בראונשווייג-לינבורג (1622–1665).
גאורג וילהלם, דוכס בראונשווייג-לינבורג (1624–1705).
יוהאן פרידריך, דוכס בראונשווייג-לינבורג (1625–1679).
סופיה אמליה מבראונשווייג-לינבורג (1628–1685).
דורותיאה מגדלנה מבראונשווייג-לינבורג (1629–1660).
ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג-לינבורג (1629–1698).
אנה מריה אלאונורה מבראונשווייג-לינבורג (1630–1666).
אני, קיסר יפן

אָנֵי (ביפנית: 安寧天皇 - "אני טנו" - "אני הקיסר"), היה השלישי מבין קיסרי יפן על פי המסורת היפנית. אני נחשב לאחד הקיסרים האגדתיים של יפן, בהיעדר עדויות היסטוריות לקיומו.
על פי המסורת היפנית, אני מלך בין שנת 549 לפנה"ס ועד שנת 511 לפנה"ס. אני נשא לאישה את אקוטו-הימה.
האנדרטה המציינת את מקום קברו של אני.
ההיסטוריונים המודרניים מטילים ספק בקיומם ובשלטונם של תשעת הקיסרים הראשונים של יפן. ההיסטוריונים סבורים שגם שמו של אני ניתן לו על ידי כותבי היסטוריה מאוחרים (בתקופות קדומות), על פי הסברה שמות אלה ניתנו בתקופת הקיסר קאמו (782 - 805 לספירה), בעת שנכתבו הכרוניקות של קיסרי יפן.
הקוג'יקי והניהון שוקי מציינים רק את שמו ואת ייחוסו. אני היה בנו הבכור, או בנו היחיד של סויזאי אשר מלך לפניו. לפני עלייתו לשלטון נודע בשם הנסיך שיקיטצו-היקו- טאמאטמי.
על פי המסורת נקבר אני בנארה, ומצבה לזכרו קיימת עד ימינו.
המשורר ג'י-ין מציין כי אני מלך מארמון אוקנה-נו-מייה שבקאטאשירו (בפרובינציית יאמטו של ימינו).
אנה אמליה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל

אנה אמליה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל (בגרמנית: Anna Amalia von Braunschweig-Wolfenbüttel;‏ 24 באוקטובר 1739 – 10 באפריל 1807), הייתה בתו של קרל הראשון, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל, ואשתו של ארנסט אוגוסט השני, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
ביוגרפיה

אנה אמליה נולדה ב-24 באוקטובר 1739 בעיר וולפנביטל(אנ') שבדוכסות בראונשווייג (ברונסוויק בסקסונית ובשפות אחרות; כיום גרמניה), לקרל הראשון, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ולפיליפינה שרלוטה, נסיכת פרוסיה, בתו של פרידריך וילהלם הראשון, מלך פרוסיה ואחותו של פרידריך הגדול.
ב-16 במרץ 1756 התחתנה אנה אמליה עם ארנסט אוגוסט השני, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך, ממנו נולדו לה שני ילדים. ב-28 במאי 1758 מת ארנסט אוגוסט, והותיר אחריו את בנם בן השנה קרל אוגוסט, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך שעלה לשלטון במקומו. בשל היות בנה קטין, שלטה אנה אמליה כעוצרת הדוכסות עד לבגרותו בשנת 1775. היא ניהלה את ענייני הדוכסות בהגינות וביושרה, וחיזקה את משאביה, על אף תלאות מלחמת שבע השנים שהשתוללה בגרמניה באותה העת.
כפטרונית של אמנות וספרות היא תמכה ברבים מהגברים הבולטים ביותר בגרמניה באותה העת, ביניהם יוהאן גוטפריד הרדר, יוהאן וולפגנג פון גתה, פרידריך שילר וחברת התיאטרון(אנ') של אבל זיילר(אנ'), אשר תחת חסותה של אנה אמליה "הפכה למוצלחת ביותר, ולחברת התיאטרון הטובה ביותר בגרמניה באותה עת". כמו כן היא הקימה את ספריית הדוכסית אנה אמליה, המכילה כיום כ-1,000,000 כרכים. בנוסף, היא גם הייתה מלחינה בולטת, ובין יצירותיה החשובות יש סימפוניה לשני אבובים, שני חלילים, שני כינורות ובס-באס (1765), אורטוריה תלת-ממדית (1768), אופרה בשם ארווין ואלמיר (1776), המבוססת על טקסט של גתה, ודיברטימנטו לפסנתר, קלרנית, ויולה, וינצ'לו (בסביבות 1780).
בשנת 1807 מתה אנה אמליה, ונקברה בקריפטה המלכותית בוויימאר.
משפחתה

ב-16 במרץ 1756 התחתנה אנה אמליה עם ארנסט אוגוסט השני, דוכס סקסוניה-ויימאר-אייזנך, ממנו נולדו לה שני ילדים:
קרל אוגוסט, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך (1757–1828).
פרידריך פרדיננד קונסטנטין, נסיך סקסוניה-ויימאר-אייזנך (1758–1793).
אלינה פוגוסטקינה

| --- | --- |

 לידה:  18 בנובמבר 1983 (בת 40) סנקט פטרבורג, ברה"מ 
 מוקד פעילות:  גרמניה 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  כינור 
 www.alinapogostkina.de
 
אלינה פוגוסטקינה (ברוסית: Али́на Алекса́ндровна Пого́сткина, נולדה ב-18 בנובמבר 1983 בלנינגרד) היא כנרת גרמנית ילידת רוסיה. נחשבת לאחת הכנרות המבוקשות ביותר בעולם.
ביוגרפיה

פוגוסטקינה נולדה בלנינגרד כבת להורים כנרים. החלה לנגן בגיל 4. את הופעתה הראשונה עשתה בגיל 5.
בהיותה בת 9, עברה משפחתה של פוגוסטקינה להיידלברג, שם נאלצה המשפחה להתקיים מנגינה ברחוב. על אותה עת אמרה ברבות הימים: "אני חושבת על עברי בהכרת תודה גדולה. במיוחד בתקופה זו בחיי, כאשר לא נהנינו מתחושת ביטחון, זכינו לכל כך הרבה נדיבות מאנשים זרים לגמרי. לקחו אותנו הביתה, העניקו מקום לישון ולעיתים אף אפשרו לגור תקופת-מה תחת קורת הגג שלהם. בתקופה ההיא למדתי לתת אמון באנשים..."
פוגוסטקינה התמודדה בהצלחה רבה בכמה תחרויות בינלאומיות, בהן ב-1997 בה זכתה בתחרות ע"ש שפור, וב-2005 קיבלה את הפרס הראשון בתחרות התשיעית הבינלאומית ע"ש יאן סיבליוס בהלסינקי. בתחרות זו היא אף קיבלה פרס מיוחד לפרשנות הטובה ביותר של הקונצ'רטו של סיבליוס לכינור. עת זכתה בתחרות, למדה פוגוסטקינה באקדמיה למוזיקה ע"ש הנס אייסלר בברלין אצל אנטייה וייטהאס.
פוגוסטקינה ניגנה עם תזמורות רבות ברחבי העולם ושיתפה פעולה עם בכירי המנצחים בזמננו ובהם ולדימיר אשכנזי, גוסטאבו דודמל, פארבו יארבי, מיכאל זנדרלינג. הכנרת מרבה לנגן גם בהרכבים קמריים ובמסגרת זו איחדה כוחות עם סטיבן איסרליס, יורי בשמט, גדעון קרמר, כריסטוף אשנבך, ג'ושוע בל ואחרים. מאז 2013, מנגנת פוגוסטקינה על כינור סטרדיווריוס ססרנו (1717), שהעניקה לה קרן ניפון למוזיקה (Nippon Music Foundation).
מעבר לעיסוקה במוזיקה הקלאסית, פוגוסטקינה מתעניינת בפילוסופיה ובודהיזם, ורוקדת טנגו.
פוגוסטקינה מתגוררת בברלין והיא אם לבת.
הערות שוליים

↑  ""What makes art moving is authenticity" - interview with Alina Pogostkina" (באנגלית). אורכב מ-המקור ב-2018-02-19. נבדק ב-2018-02-18.
↑  Alina Pogostkina - offizielle Webseite der Violinistin, www.alinapogostkina.de
↑  Alina Pogostkina: Finding her own musical personality, Violinist.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 135449235  ISNI: 0000 0003 7192 1408  LCCN: no2012097854  MusicBrainz: 260b025d-f8ce-40c9-8230-f86cf9222b86  VIAF: 261463286   WorldCat (עם VIAF): 261463286
אלפרד פורבאט

| --- | --- |

 לידה:  31 במרץ 1897 פץ', הונגריה 
 פטירה:  23 במאי 1972 (בגיל 75) Vällingby, שוודיה 
 מדינה:  הונגריה, גרמניה, שוודיה 
 השכלה:  האוניברסיטה לטכנולוגיה ולכלכלה של בודפשט (1918)  האוניברסיטה הטכנית של מינכן (1920) 
 מעסיק:  המכון המלכותי לטכנולוגיה 
 פרסים והוקרה:  פרס האמנות של ברלין (1971) 
 חתימה:   
 
אלפרד פורבאט (במקור פיכסל-Füchsl, מכונה גם: פרד פורבאט, בהונגרית: Forbát Alfréd; פץ', 31 במרץ 1897 – Vällingby, שוודיה, 23 במאי 1972) היה אדריכל, צייר יהודי-הונגרי. הוא נחשב לנציג חשוב של הבאוהאוס המודרני.
ביוגרפיה

אלפרד פיכסל נולד במשפחה יהודית כבנם של ארנולד פיכסל, סוחר יין, ושל גיזלה ורטהיימר. הוא סיים את לימודיו בגימנסיה הריאלית הראשית בפץ' ב-1915, ולאחר מכן למד באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה בין השנים 1917 לבין 1918. לאחר מכן התגורר במינכן, שם קיבל את התואר שלו בהנדסה ובאדריכלות ב-1920 מהאוניברסיטה הטכנית של מינכן (אנ'). מ-1920 עד 1922 פורבט עבד במשרדו של ולטר גרופיוס בווימאר, שם היה מעורב ביישום הבאוהאוס. לאחר מכן, בין השנים 1924–1925 עבד עבור חבר הלאומים כמנהל הטכני לפיתוח הדיור בסלוניקי, עיר הבירה של מקדוניה היוונית. מ-1925 עד 1928 הוא היה האדריכל הראשי בזומרפלד ושות (Sommerfeld Co). בברלין, ומ-1928 עד 1932 עבד במשרד האדריכלים של הוברט הופמן, בפיתוח פרויקטי הדיור בברלין, Siemensstadt und Haselhorst (1931). מ-1928 ניהל למעשה גם משרד אדריכלים עצמאי. תוכניותיו יושמו בין היתר בסלוניקי, בויימאר ובברלין. ב-1932 עבד בברית המועצות עד 1933 במוסקבה בפרויקט תכנון ערים עבור ארגון התכנון הרוסי "סטנדרדגורפרויקט" (Standardgorprojek), יחד עם ארנסט מאי (אנ') אדריכל ומתכנן ערים גרמני. הוא היה חבר ב-CIAM, (הקונגרס הבינלאומי לאדריכלות מודרנית, (אנ') שבו השתתף גם בוועידת אתונה ב-1933. בין השנים 1933 לבין 1938 תכנן כמה בתי מגורים בפץ'. ב-1938 חזר לזמן קצר לממלכת הונגריה כאדריכל עצמאי, והיה אחראי על מספר דירות ובתים עצמאיים שם. לאחר שנאסר על יהודים לעבוד בהונגריה ב-1938 (החוק היהודי הראשון והחוק היהודי השני), הוא נענה להזמנתו של האדריכל אונו אהרן (אנ') לנסוע לשוודיה. מ-1938 עד 1945 הוא עבד עם האדריכל סונה לינדסטרם (גר') על התוכנית הכללית של העיר לונד, כמו גם היה שותפו של לינדסטרום על התוכניות של המכון הפיזיולוגי באוניברסיטת לונד ופיתוח בנייני דירות ברובע בורמאסטרגארדן (Borgmästaregården) בעיר. מאפריל 1942 הועסק במחלקת תכנון ערים של HSB. אחר כך הפך לחבר בקבוצת תכנון העיר "Eglers Stadsplanebyrå". הוא היה אחראי חלקית לתוכניות אב עבור סקבדה (Skövde) ( (1949), לנדסקרונה (1951), Upplands Väsby (אז Hammarby kommun, 1951), Kullabygden (1959), Linköping (1967) ו-Kristinehamn. בשנת 1952 פורבאט היה המארגן השותף של המפגש המיוחד (שלא בקונגרס) של CIAM בסיגטונה (Sigtuna) בשוודיה וגם עזר בארגון פרויקט האינטרבאו בברלין ב-1957. עבודותיו מוחזקות במוזיאון השוודי לארכיטקטורה בסטוקהולם. תוכניות תכנון הערים שלו יושמו בכמה ערים, כולל סטוקהולם. בתפיסתו התכנונית שם דגש על התכנון הרציונלי של התחבורה העירונית והדגים את החסרונות של בניינים רבי קומות והמגדלים כמבני מגורים בשוודיה.
יצירתו > כאדריכל

בשנת 1924, חברת זומרפלד בברלין מסרה לו את תכנון בתיהם של פליטים יוניים שהגיעו לממלכת סרביה-קרואטיה-סלובניה. בסופו של דבר, הוא תכנן במשך תקופה ארוכה שכונת ענק תקנית ואחידה שאכלסה מאוחר יותר עשרות אלפי פליטים יוונים. לאחר מכן היה מעורב בתכנון עשרות ערים, מבנים ודירות בערי גרמניה, שוודיה, הונגריה וברית המועצות.
יצירתו > כצייר

חלק מהגרפיקות, שלו נשמרות במוזיאון לאמנות יפה בבודפשט ובמוזיאון יאנוס פאנוניוס בפץ'.
חברויות > באקדמיה

ב-1951 הפך לחבר נספח באקדמיה הגרמנית לתכנון עירוני ואזורי בקלן.
1955 חבר נספח באגודה האוסטרית לחקר המרחב והתכנון המרחבי
1961 חבר נספח באקדמיה לחקר מרחב ותכנון אזורי, הנובר.
חברויות > בגופים אחרים

1926 חבר באגודת האדריכלים דר רינג.
חברות ב-SPD
1930-1929 חבר בוועדת המומחים של רווחת הדיור העירונית של העיר ברלין.
1930 הקונגרס הבינלאומי לארכיטקטורה מודרנית (CIAM)
1945–1968 חבר בוועדה לתכנון עירוני Eglers Stadsplanebyrå, סטוקהולם.
ב-1969 מונה לאקדמיה לאמנויות במערב ברלין
השתתפותו בפרויקטים (מבחר)

1922: עבודות הכנה ליישוב הבאוהאוס המתוכנן אם הורן בוויימאר
1929–1931: יישוב הטבעת סימנסשטאט, יחד עם אוטו ברטינג, וולטר גרופיוס, הנס שרון, הוגו הרינג
1930: אצטדיון מומסן בברלין-וסטנד
1935-1930: התיישבות מחקר הרייך האסלהורסט (Haselhorst) בברלין-שפנדאו, עם פאול מבס ופאול אמריך
1938-1934: כמה בתים צמודי קרקע ובנייני דירות בפץ'
1938–1945: בנייני דירות ברובע Borgmästaregården בלונד
הנצחתו

בעיר הולדתו פץ' נקרא על שמו של רחוב (הוא מחבר בין רחוב אלקוטמאן (החוקה) לבין רחוב באטורי)
כתביו

השאלה היהודית. הערות לספרו של אלכסנדר מרטינוביץ'; בהוצאת ספרות וספר פץ', פץ', 1918
היבליוגרפיה של מחקריו פורסמה ב: Fred Forbát-Kat. ארכיון הבאוהאוס. (דרמשטדט, 1969) und Der Aufbau (1957, מס' 6)
ראו גם

באוהאוס
לקריאה נוספת

R. Jönsson: Forbat, Fred. In: Allgemeines Künstlerlexikon. Die Bildenden Künstler aller Zeiten und Völker (AKL). Band 42, Saur, München u. a. 2004, ISBN 3-598-22782-5, S. 246–249.
Fred Forbat: Erinnerungen eines Architekten aus vier Ländern (= Bauhäusler. Dokumente aus dem Bauhaus-Archiv Berlin; Band 5). Bauhaus-Archiv Berlin, Berlin 2019, ISBN 978-3-922613-60-2.
Celina Kress: . Lukas, 2011, ISBN 978-3-86732-081-8, Vorschau mit 61 Seiten (google.de).
Kállai Ernő: Új magyar piktúra 1900–1925. Budapest, 1925
Kállai Ernő: Konstruktív művészet. Új Föld, 1927. 3. sz.
Forgó Pál: Új építészet. Budapest, 1928
Sartoris, A.: Gli elementi dell'architettura razionale. Milano, 1936
Major Máté: A modern építészet szolgálatában. Jelenkor, 1967. 4. sz.
50 Jahre Bauhaus. Stuttgart, 1968 (katalógus)
XX. századi magyar származású művészek külföldön. Budapest, 1970 (katalógus)
Gábor Eszter: A CIAM magyar csoportja. Budapest, 1972
Galambos Ferenc: Forbát Alfréd halálára. Műv., 1972
Passuth Krisztina: Forbát Alfréd, Művészettörténeti Értesítő, 1973. 2. sz.
Passuth Krisztina: Magyar művészek az európai avantgarde-ban 1919–25, Budapest, 1974
Mendöl Zsuzsanna: Forbát Alfréd, 1897–1972; Pannónia Könyvek, Pécs, 2008
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a pécsi polgári születési akv. 326/1897. folyószáma alatt".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299696505171  BnF: cb12499698c (data)  GND: 118684205  ISNI: 0000 0000 8158 5653  KulturNav: e5361f83-c2f1-4178-bfa2-3105bd50af55  LCCN: n2009009907  NTA: 167021052  RKD: 334427  SELIBR: 210585  SNAC: w6809c3m  SUDOC: 131512307  ULAN: 500097878  VIAF: 78855146   WorldCat (עם VIAF): 78855146
אמנון פישר

| --- | --- |

אמנון פישר, 1990
 לידה:  11 בספטמבר 1969 (בן 55) פתח תקווה
 מדינה:  ישראל 
 https://amnonfisher.co.il/
 פרופיל ב-IMDb
 
אמנון פישר (נולד ב-11 בספטמבר 1969 בפתח תקווה) הוא שחקן, זמר ומוזיקאי ישראלי.
ביוגרפיה

פישר הוא אחיהם הצעיר של אסתי, עורך הדין גדעון פישר, עורך הדין רונאל פישר והבמאי דוד פישר. למד בבית הספר התיכון "עמל ב'" בפתח תקווה, והופיע בלהקה הייצוגית של בית הספר. את שירותו בצה"ל עשה בלהקת חיל האוויר.
ב-1994 סיים את לימודיו בבית הספר למשחק ניסן נתיב. בהמשך למד אימון אישי בבית הספר ICU.
בשנות האלפיים הוא עוסק, במקביל לפעילותו האמנותית, גם באימון אישי ליוצרים.
ביוגרפיה > קולנוע

כבר בגיל 6 נבחר על ידי הבמאי אילן מושנזון לשחק בסרטו "רובה חוליות" (1975). בשנות ה-90 השתתף בשני סרטים של אסי דיין, "החיים על פי אגפא" (1992) ו"שמיכה חשמלית ושמה משה" (1994), וכן בסרטים "ארץ חדשה" של אורנה בן דור (1995) ו"לנגד עיניים מערביות" של יוסף פיצ'חדזה (1996), ו"אודות המוניטין" (2000). בהמשך הופיע בסרטים "טהארה" של דורון ערן (2002) ו"פרילנד" של גור בנטביץ' (2009). כן השתתף לאורך השנים בסרטי גמר של סטודנטים לקולנוע מסם שפיגל, בית ברל ואוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה > טלוויזיה

כבר בשנות השמונים הופיע בשתי תוכניות דרמה בבימויו של חיים גיל, "הדוד אהרון" (1980) ו"מי מרום" (1983). בין השנים 1989–1991 היה ממנחי מגזין הנוער "תוסס" של הערוץ הראשון, ובשנים 1993–1994 הנחה את השעשועון "תפוס כיוון" בערוץ 2. בשנת 1993 דיבב בסדרות הטלוויזיה "ממלכת עכברי השן" ו"הזיפתונים".
ב-1998 שיחק בסרט הטלוויזיה "הטרמפיסטים" שכתב דודו טופז וביים אשר טללים. ב-1999 השתתף בדרמה של ארנון צדוק "תסתכל לי בעיניים" בנושא תאונות דרכים. באותה שנה הופיע בתפקיד אורח בסדרה "החבר'ה הטובים".
ב-2000 השתתף בקלטת הילדים "ג'אמפי" לצידה של דליה ברשישת, שגם הפיקה וכתבה את מילות השירים.
ב-2001 השתתף ב-60 פרקים של הטלנובלה הישראלית "לגעת באושר"(הוחלף על ידי השחקן תומר רוסו). ב-2002 השתתף בסדרות "שלווה" וב-2004 בסדרה "אשליות" של חיים בוזגלו.
פישר הופיע ב-2004 בתפקיד אורח בסדרה "מעורב ירושלמי". ב-2009 השתתף בעונה השנייה של הסדרה "מסכים", בתפקיד בועז, במסגרת הסיפור "פרילנד" שבויים על ידי גור בנטביץ'. בשנת 2016 הופיע בסדרה "עקרון ההחלפה". ב-2019 הופיע בסדרה "סברי מרנן".
ביוגרפיה > תיאטרון

ב-1995 השתתף פישר בהצגה "תתקרבו: תיאטרון פיפ שואו" במסגרת פסטיבל עכו. ב-1998 הופיע בהצגה "הלב שנעלב" של שירה גפן; ההצגה זכתב במקום הראשון בפסטיבל חיפה להצגות ילדים באותה שנה. בהמשך הופיע בהצגה "זורבה היווני מאת מנחם גולן (2000), ובתיאטרון הרצליה בהצגות "תנינים" מאת יהושע סובול (2001) ו"אנטיגונה" (2002).
ב-2002 כיכב במופע בשם "פישר תופעה חיה", בשילוב עם מוזיקה חיה, בו הביא את סיפורו האישי והתמודדותו עם משבר נפשי אותו חווה. גם המופע שלו "האור שבפנים" בתיאטרון תמונע (2012) עסק בנושא זה.
פישר עוסק גם בתיאטרון קהילתי, מנחה סדנאות למשחק מול מצלמה ומדריך קבוצות דרמה לנוער.
ביוגרפיה > מוזיקה

לאחר שהשתחרר מלהקת חיל האוויר, החל פישר את הקריירה המוזיקלית שלו בכתיבת פסקול הסרט התיעודי "רשימת אהבה" (2000) בבימויו של אחיו, דוד. הסרט עסק בבני משפחתם, וזכה בפרס וולג'ין ובפרס אופיר.
ב-2002 היה שותף בכתיבת פסקול סדרת הטלוויזיה "אשליות" של הבמאי חיים בוזגלו, בה גם כיכב.
ב-2005 יצא לאור אלבום הבכורה שלו, "הבן של יוסף ומלי". באותו הזמן חיבר גם מוזיקה להצגות ילדים בתיאטרון החלום. ב-2008 השתתף במופע קברט בידורי ומוזיקלי, "המהפכה", שהועלה ברחבי הארץ, לצד ניר פרידמן, גיל קופטש ואורלי פרל.
בסוף 2009 יצא האלבום השני שלו, "פשוט", הכולל 12 שירים שאת רובם הלחין וכתב, בהפקתם המוזיקלית של חיים לרוז ואסף אמדורסקי.
ביוגרפיה > בימוי

פישר ביים פרק בדרמה "כן או לא" בערוץ הראשון, בהשתתפות אסי דיין ודורית בר-אור. כן ביים שלושה קליפים מאלבום הבכורה שלו, "הבן של יוסף ומלי" (2005).
הערות שוליים

↑  פישר תופעה חיה, באתר "הבמה"
↑  האור שבפנים, באתר "הבמה"
↑  האור שבפנים, באתר תיאטרון תמונע
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007590754105171  VIAF: 356144782727644926062   WorldCat (עם VIAF): 356144782727644926062 
אמנון פישר והשחקנית אביבה פז בפרסומת "הקרב על המילקי"
אמנון פישר ובר רפאלי בת החמש בפרסומת "הקרב על המילקי", 1990
אלינוער ברגר

| --- | --- |

 לידה:  30 ביולי 1933 (בת 91) רמת גן, פלשתינה (א"י) 
 שם לידה:  אלינוער אריאל 
 ענף מדעי:  תולדות האמנות 
 מקום לימודים:  אהל שם (בית ספר)  אוניברסיטת תל אביב  המדרשה לאמנות 
 מוסדות:  המדרשה לאמנות 
 צאצאים:  תמר ברגר 
 
אלינוער ברגר (נולדה ב-30 ביולי 1933) היא מתרגמת ומרצה לתולדות האמנות.