אדריכלות יפנית
היסטוריה > מחזורי השפעה > תקופת שווה המאוחרת

אחרי מלחמת העולם השנייה ובהשפעתו של המפקד העליון של כוחות הברית, הגנרל דאגלס מקארתור, עברו הפוליטיקה והדת ביפן רפורמה למדינה מפורזת ודמוקרטית. ב-1947 כוננה חוקה חדשה ביפן, אך כלכלתה צמחה רק בתחילת מלחמת קוריאה (1950) כשייצרה סחורות תעשייתיות כבת ברית של ארצות הברית. ב-1951 נחקק חוק חוק הדיור הציבורי, הקובע את תמיכת הממשלה בדיור שנבנה על ידי המגזר הפרטי. ב-1946 הוקם איגוד הדיור הטרומי כדי לטפל במחסור הכרוני בדיור עקב הפצצות המלחמה, ואדריכלים כמו קוניו מקאווה (אנ') הגישו תוכניות. באותה שנה העלתה המועצה לשיקום נזקי מלחמה רעיונות לשיקום 13 ערים יפניות, והאדריכל קנזו טנגה הגיש תוכניות להירושימה ומאבאשי. ב-1949 זכה טנגה בתחרות לתכנון מוזיאון ההנצחה לשלום בהירושימה (אנ'), קיבל שבחים בינלאומיים, והמבנה הושלם ב-1955. אחרי הצלחת המוזיאון בהירושימה, זכה טנגה לתכנן את משרד הממשל של מחוז קאגווה בטקמאצו (1958) ואת בניין עיריית קוראשיקי העתיקה (1960). מקאווה וטנגה, שבתחילת קריירתו האדריכלית עבד אצל מקאווה, התעניינו באדריכלות היפנית המסורתית ובהשפעת האופי המקומי, שהודגמו בקגאווה עם אלמנטים מתקופת הייאן: גן, סלעים ובריכות, ששולבו באדריכלות המודרנית המערבית.
בהשפעתו הניכרת של טנגה, התקיימה בטוקיו הוועידה העולמית לעיצוב ב-1960 (אנ'). האדריכלים היפניים קיונורי קיקוטאקה (אנ'), מסאטו אוטאקה, קישו קורוקוואה (אנ') שהיה סטודנט של טנגה, ופומיהיקו מאקי, הציגו את אדריכלות המטבוליזם (אנ') היפנית, שהדגימה שילוב של צורות מבנים קבועות, עם פונקציות ומרווחים גמישים. הם הציגו התחדשות ויצירה מחדש, דחו ייצוג חזותי של האדריכלות היפנית המסורתית, וקידמו את הרעיון שהפרט, הבית והעיר הם חלקי גוף אחד. הקפסולה, שהייתה הסמל הבינלאומי של המטבוליסטים, הופיעה כרעיון בסוף שנות השישים ונבנתה על ידי קורוקוואה במגדל הקפסולות נאקאגין בטוקיו ב-1972.
בשנות השישים הייתה עלייה והתרחבות של חברות בנייה גדולות ביפן, כמו תאגידי שימיזו (אנ') וקג'ימה (אנ'). ניקן סקי (אנ'), חברה מקיפה לאדריכלות, עיצוב פנים, בינוי ערים, תכנון נוף, הנדסת מבנים, הנדסה אזרחית וקיימות, כללה לעיתים קרובות אלמנטי עיצוב מטבוליסטי בבניינים שלה. אולימפיאדת טוקיו (1964) נערכה בשיא הזינוק הכלכלי של יפן, עם תנופה גדולה בעיצוב חדש. אולם הספורט הלאומי יויוגי, שנבנה בין 1961–1964 על ידי טנגה, היה ציון דרך בעיצוב גגות תלויים, שהזכירו אלמנטים מסורתיים ממקדש השינטו. מבנים אולימפיים נוספים היו ניפון בודוקאן ואולם הספורט קומאזאווה (אנ'). בחירת טוקיו סימלה את חזרת יפן לבמה העולמית אחרי תבוסתה במלחמת העולם השנייה.
בשנות השישים היו גם אדריכלים יפניים שלא עסקו באדריכלות המטבוליזם. קאזו שינוהארה (אנ') התמחה בפרויקטי מגורים קטנים, שבהם חקר אדריכלות מסורתית עם אלמנטים פשוטים של מרחב, הפשטה וסמליות. בבית המטריה בטוקיו (1961) הוא חקר את היחסים המרחביים בין הדומה, רצפת אדמה דחוסה, לבין הטטאמי, רצפה מוגבהת בסלון ובחדר השינה. יחסים אלה נחקרו עוד יותר בבית עם רצפת האדמה (1963), שבו נבנתה רצפת אדמה מהודקת באזור המטבח. בתכנון הבית בלבן (1964) הוא עשה שימוש בגג כדי לעגן את העיצוב שלו בבית, בדומה לבתי הערבה שתכנן רייט.
אדריכל אראטה איסוזקי החל את דרכו אצל טנגה. בתחילה התעניין בתנועת המטבוליזם ותכנן פרויקטים תאורטיים חדשניים עבור העיר באוויר (1961) ועיר העתיד (1962), אולם עד מהרה עבר לאדריכלות יותר מנייריסטית, שהייתה דומה לאדריכלות הנאו-קלאסית של האדריכל ג'יימס סטירלינג. תכנן את סניף אוֹיְטָה של הבנק ההדדי פוקואוקה (1967) עם רשתות מתמטיות ובנייה בבטון חשוף. במוזיאון ההיסטוריה של מחוז גונמה (אנ') שתכנן בטאקאסאקי (1971–1974) התנסה באלמנטי קוביות (חלקם בגודל של 12 מטרים), המכוסים ברשת משנית שעוצבה על ידי הקירות החיצוניים והחלונות. עיצוב הקירות הושפע מהתכנון שביצע לה קורבוזיה במוזיאון הלאומי לאמנות מערבית בטוקיו שנבנה ב-1955.
ערים יפניות שבהן חסרות פיאצות וכיכרות אירופאיות, מדגישות את הקשר של היפנים אל פעולות היומיום של הרחוב. פומיהיקו מאקי היה אחד ממספר אדריכלים שהתעניינו ביחסי האדריכלות והעיר, וניתן לראות זאת בעבודותיו כמרכז הספורט של מחוז אוסקה (1972) ובניין ספירלה (אנ') בטוקיו (1985), המתאפיין בספירלה בקוטר 15 מטרים, שמקיפה את הגלריה האחורית ומתחברת לקומה השנייה. גם אדריכל טאקפומי עאידה (יפ') דחה את רעיונות האדריכלות המטבוליסטית וחקר את הסמיוטיקה העירונית.
בסוף שנות השבעים ובתחילת שנות השמונים בחן האדריכל טדאו אנדו את הרג'יונליזם הביקורתי: קידום התייחסות מקומית באדריכלות. פרשנות אנדו הודגמה על ידי התאמת הבית היפני לטבע, שאבדה לדעתו באדריכלות המודרנית. הפרויקטים הראשונים שלו היו בתים עירוניים קטנים עם חצרות סגורות, כמו בית אזומה (אנ') באוסקה שנבנה ב-1976. האדריכלות שלו מתאפיינת בשימוש בבטון ובשימוש מושכל באור. בית אזומה נבנה ללא חלונות חיצוניים, ששיקפו את רצון הלקוח לחוש שאינו ביפן. כפיצוי על אובדן האור, נבנתה בתוך הבית חצר פנימית עם שביל חוצה. רעיונות אנדו על שילוב האדריכלות בטבע בוצעו בשיכון רוקו 1 על צלע הר רוקו (אנ') בקובה (1983) ובכנסייה על המים (אנ') בטומאמו, הוקאידו (1988).
בשנות השמונים המאוחרות הוכנו התוכניות הראשונות של אדריכל טויו איטו ושל אדריכלית איצוקו הסגווה (אנ') מבית הספר "שינוהארה". שניהם התעניינו בחיים העירוניים ובעיר העכשווית. איטו התמקד בדינמיות ובניידות "הנוודים העירוניים" בעיר כשתכנן את מגדל הרוחות (1986), ששילב אלמנטים טבעיים כמו אור ורוח עם אלמנטי הטכנולוגיה. הסגווה התמקדה במה שכינתה "אדריכלות כטבע אחר". מרכז התרבות שונאנדאי שתכננה בפוג'יסאווה (אנ') (1991) שילב את הסביבה הטבעית עם חומרי הייטק חדשים.
אדריכלים אינדיבידואליסטים בסוף שנות השמונים כמו שין טקמאצו (אנ') תכננו מבנים מונומנטליים, כקירין פלאזה באוסקה (1987), שנהרס ב-2008. מסהארו טאקאסאקי (יפ') עבד עם האדריכל האוסטרי גינטר דומניג (אנ') בשנות השבעים, היה שותף לאדריכלות האורגנית של דומניג, ותכנן אדריכלות "קוסמית". בבית האפס הקוסמולוגי שלו שנבנה מבטון בשנת 1991 בקגושימה, נמצא הסלון בתוך ביצה, ומהווה מרחב ביטחון ופרטיות עבור הלקוח.
מוזיאון ההנצחה לשלום, רובע נאקה, הירושימה, מחוז הירושימה, נבנה ב-1955, 2009
אולם הספורט הלאומי יויוגי, שיבויה, טוקיו, נבנה ב-1964, 2020
קירין פלאזה, אוסקה, נבנה ב-1987, 2007
בית האפס, קגושימה, נבנה ב-1991, 2009