stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קורנליו זליה קודריאנו
פוליטיקה מפלגתית ארצית > הקמת ליגת ההגנה הלאומית-נוצרית

ב-4 במרץ 1923 ייסד קודריאנו יחד עם הפרופסור (לימד כלכלה פוליטית באוניברסיטת יאשי) אלכסנדרו קונסטנטין קוזה, הסנדק שלו, את ליגת ההגנה הלאומית-נוצרית. בין המייסדים התעוררו חילוקי דעות לגבי מבנה התנועה, כשקודריאנו רצה במבנה צבאי למחצה וקוזה בחל בכך. באותה תקופה נפגש קודריאנו עם יון מוצה, מתרגם הפרוטוקולים של זקני ציון לרומנית ומי שעתיד להיות האידאולוג של תנועת הלגיונרים וגיסו של קודריאנו. המצע העיקרי של המפלגה היה המאבק בהענקת אזרחות וזכויות ליהודי רומניה. דגל התנועה היה דגל רומניה שבמרכזו עיגול לבן ובתוכו צלב קרס.
למרות התנגדותם של קוזה, קודריאנו וחבריהם, אושרה ב-27 במרץ 1923 חוקת רומניה על ידי האספה הלאומית המתמדת של הסנאט של רומניה, ברוב של 137 בעד, שני מתנגדים ושני נמנעים, ולמחרת חתם עליה פרדיננד הראשון, מלך רומניה. המתנגדים יצאו לרחובות למחות וקודריאנו הפיץ כרוז שקרא לאספה באוניברסיטת יאשי. מקום הכינוס שונה לאחר מכן, המוחים התעמתו עם המשטרה והיו מעצרים. למחרת הלך קודריאנו למשטרה כדי להביא אוכל לעצורים, וכשגילה שחוקרים סטודנט אחר באשמה של חיבור הכרוז, הצהיר שהוא בעצמו מחבר הכרוז. בעקבות הצהרתו נעצר ושוחרר כעבור כמה ימים.
פוליטיקה מפלגתית ארצית > הקשר בגבעת ספירי

מאוחר יותר באותה שנה, היה קודריאנו בין תריסר קושרים שהתכנסו ביאשי ותכננו לרצוח שישה שרים ובראשם ג'אורג'ה מרזסקו. בנוסף להם, תכננו הקושרים גם לרצוח יהודים. בספרו האוטוביוגרפי "עבור לגיונרים", סיפר קודריאנו על החלטתם לגבי היהודים שיש לחסלם:
"ישבנו וחשבנו...מצאנו שהמפקדים האמיתיים של המתקפה היהודית על רומניה הם הרבנים, כל הרבנים...מכל הערים. הם מנהיגים את המסה היהודונית (jidănească) להתקפה ובכל מקום בו נופל רומני, לא נפל במקרה. הוא נפל כשהרב המסוים שם עליו עין. מאחורי כל פוליטיקאי קנוי יש ראש של רב שלמד את הסוגיה וציווה על הקהל או על הבנקאי היהודון המסוים לשלם. מאחורי כל עיתון יהודוני וכל שיטה: לשון הרע, השקר, ההסתה, יש תוכנית של רב". קודריאנו טען שמשום שהיו מעטים, החליטו הקושרים להסתפק ברבנים הבולטים של בוקרשט, והדגיש: "אם הייתה לנו האפשרות המספרית היינו לוקחים את כולם".
אולם מלבד הרבנים, סימנו הקושרים כמטרות גם את העשירים היהודים אריסטידה בלנק ומאוריצ'יו בלנק מבנק מרמורוש, בלנק ושות', וגם עיתונאי צמרת יהודים וביניהם וילהלם פילדרמן.
ב-8 באוקטובר 1923, בביתו של ניקולאה דראגוש על גבעת ספירי בבוקרשט, כינס קודריאנו את יון מוצה, איליה גרנאצה, טודוסה פופסקו, קורנליו ג'אורג'סקו, ראדו מירונוביץ', לאונידה באנדאק, אאורל ורניכסקו, טראיאן בראזו, ניקולאה דראגוש ויון זליה קודריאנו (אביו) – הנאספים החליטו להעניש את מי שלדעתם בגדו באינטרסים של המדינה והכינו רשימות של מנהיגים ושל עשירים יהודים אותם צריך לחסל, כולל התנקשות בחיי ראש ממשלת רומניה, יון ברטיאנו. אחד הקושרים הסגיר את דבר הקשר. המשטרה עצרה את כל הקושרים והם נכלאו בבית סוהר וקרשט, כולל הבוגד. בחקירה הראשונה החליט קודריאנו להודות בכך שתכננו להרוג את שרי הממשלה, את הרבנים ואת העשירים היהודים הבולטים. הקושרים היו עצורים כמה חודשים, ובמהלך הזמן, תוך כדי התנהלות המשפט נגדם, נודע לקודריאנו שהבוגד הוא ורניכסקו. חבר לא כלוא העביר למוצה כיכר לחם ובתוכו אקדח טעון. באחת מישיבות בית המשפט משך מוצה את ורניכסקו לחדר סמוך ורוקן בו את כדורי האקדח – ורניכסקו נפצע קשה ונלקח לבית חולים. בית המשפט זיכה את הקושרים בגלל טיעון משפטי – לפי החוק הרומני של אותה תקופה, קשירת קשר לביצוע רצח מצריכה קביעת מועד והם עדיין לא קבעו את מועד ביצוע הרציחות. מוצה נשאר במעצר בגלל ההתנקשות בוורניכסקו, אך בהמשך גם הוא זוכה ושוחרר.
ב-8 בנובמבר 1923, בעת שהיה חבוש בבית סוהר וקרשט – בתקופה בה היה פעיל של ליגת ההגנה הלאומית-נוצרית, החליט קודריאנו על הקמת הארגון אחוות הצלב, שהיה ארגון נוער וצעירים.
פוליטיקה מפלגתית ארצית > רצח מנצ'יו והמשפט בטורנו סברין

התסיסה המתמדת שיצר קורנליו זליה קודריאנו בקרב הסטודנטים של יאשי ומעשי האלימות נגד הסטודנטים היהודים ונגד העיתונאים הגדישו את הסאה, ולכן ב-5 בספטמבר 1923 מינה ראש ממשלת רומניה, יון (יונל) ברטיאנו, את קונסטנטין מנצ'יו (Constantin Manciu), מנהיג מקומי של המפלגה הלאומית ליברלית, לתפקיד הפרפקט של משטרת יאשי. המשימה הדחופה שהוטלה עליו הייתה לדכא את מהומות הסטודנטים בעיר. מנצ'יו שקד על משימתו ויחד עם שוטריו הפעיל יד קשה מאוד כלפי הסטודנטים המתפרעים באופן כללי וגם כלפי קודריאנו אישית.
ב-25 באוקטובר 1924, רצח קודריאנו ביריות אקדח בבית המשפט ביאשי את הפרפקט מנצ'יו, לעיני קהל שכלל שוטרים. משפט הרצח של קודריאנו נערך הרחק מיאשי, בטורנו סברין, והמוני חסידים של קודריאנו נהרו אליו וגדשו את אולם המשפט ואת רחבי העיר. הנאשם זוכה על ידי המושבעים והאירוע הפך לחגיגה מתמשכת של אוהדי קודריאנו החוזרים לבתיהם ברחבי רומניה.
פוליטיקה מפלגתית ארצית > החתונה

ב-13 ביוני 1925 הגיעו לפוקשאן קודריאנו וכלתו, אלנה אילינויו, אותה הכיר באוניברסיטת יאשי, שם למדה ספרות. את הזוג ליוו הוריהם, אחיהם ואחיותיהם וכל המשפחה התארחה בבתיהם של גנרל דוקטור מקרידסקו. הוועד המארגן מסר לקודריאנו שכבר הגיעו לחתונה שלושים אלף אורחים והם מתארחים בבתי המקומיים, ובמהלך הלילה צפויים להגיע עוד אורחים, אך לא תהיה בעיה של אכסון כי תושבי העיר שמחים לארח אותם.
בבוקרו של 14 ביוני יצא קודריאנו רכוב על סוס לבית כלתו ופתח את הדרך לשיירה שפנתה למקום המיועד לחתונה, באתר הקרוי "קרנג" (Crâng), מחוץ לעיר. לאחר קודריאנו הרכוב על סוסו נסעו הסנדקים, פרופסור קוזה, כריסטקה סולומון, גנרל מקרידסקו ועוד, ואחריהם העגלה של הכלה, אליה רתמו שישה שוַרים וקישטו אותה בפרחים. אחרי עגלת הכלה היו עוד עגלות, כרכרות ומכוניות של חוגגים, סך הכל 2,300 כלי רכב, ובצידי הדרך בין העצים, המוני ילדים. כשהשיירה הגיעה למרחק של שבעה קילומטרים מהעיר, זנבה עדיין לא יצא מהעיר. רבים מהמתקהלים לבשו בגדים עממיים חגיגיים. במקום המיועד לאירוע הוכנה בימת קרשים ועליה נערך הטקס הדתי. על ראשי בני הזוג התנשאו כתרים מקושטים בצלב קרס ובצלב רומני רגיל. לאחר הטקס פתחו בריקודי הורה, משחקים וחגיגות.
בצהריים התיישב הקהל על הדשאים כדי לאכול את הארוחות שהביאו איתם, ולמי שלא היה, דאגו תושבי המקום. אירועי החתונה בפוקשאן הוסרטו ולאחר מכן הוצגו בבתי הקולנוע בבוקרשט, אבל לזמן קצר מאוד. לאחר שתי הקרנות בלבד, החרימו השלטונות את הסרט ואת העותק הנוסף היחיד ושרפו אותם. בני הזוג קודריאנו יצאו לבלות ירח דבש של שבועיים במרחצאות הרקולאנה אצל ידידים.
פרופסור קוזה ניצל את אירוע החתונה, וקרא לבני המחוז שרק נולדו להם בנים, לבוא ולערוך הטבלה משותפת בשם "קורנליו", כשמו של קודריאנו – מאתיים משפחות נרשמו. השלטונות ניסו למנוע את אירוע ההטבלה והכריזו על העיר פוקשאן כמקום במצב חירום. המארגנים נאלצו לחפש מקום חדש, תחילה בגולשט ולבסוף בסלובוזיה, שם נערכה ב-16 באוגוסט 1925 הטבלה למאה ילדים.
לימודים בצרפת

לאחר נישואיו, התעשר הזוג קודריאנו בסכום של 60,000 לאי, שנאספו ממתנות החתונה ומפדיון מכירות החוברת של קודריאנו "Scrisori studentești din închisoare" (מכתבים סטודנטיאליים מבית הסוהר). יון מוצה, חברו וגיסו העתידי של קודריאנו, סולק מאוניברסיטת קלוז'. השניים התייעצו והחליטו לצאת ללימודים בצרפת, ובחרו בעיר גרנובל. תחילה יצא הזוג קודריאנו ושבועיים לאחר מכן נסע מוצה, שהתבסס על קצבה חודשית.
מוצה נרשם ללימודי המשך להשגת דיפלומה, וקודריאנו נרשם ללימודי דוקטורט בכלכלה פוליטית, לימודים דו-שנתיים. השלושה ניהלו משק משותף, אך הכספים אזלו מהר וקצבתו של מוצה לא הספיקה לשלושה. אשת קודריאנו רקמה ומכרה את עבודותיה וגם שני הגברים למדו לעשות זאת, אך ההכנסות עדיין לא הספיקו. קודריאנו התקשה תחילה בהבנת ההרצאות ורק במשך הזמן למד צרפתית במידה הדרושה ללימודיו.
לימודים בצרפת > הבחירות במחוז פוטנה

באביב 1926 הוכרזו בחירות כלליות ברומניה וקודריאנו רצה להשתתף בהן כמועמד במחוז פוטנה, שבירתו פוקשאן. הוא כתב לפרופסור קוזה וביקש ממנו כסף להוצאות הדרך, אך לא קיבל תשובה. הוא כתב גם לכריסטקה סולומון וקיבל ממנו עשרת אלפים לאי, ובעזרת חלק מהסכום חזר לרומניה. הוא בא אל פרופסור קוזה כדי להשתלב במערכת הבחירות, אך קוזה לא היה מרוצה מבואו, הביע צער על כך שזנח את הלימודים ואמר שהיו מסתדרים היטב גם בלעדיו. קודריאנו, שהעמיד את מועמדותו במחוז פוטנה, סבל מהצקות והפרעות מטעם אנשי השלטון ולבסוף לא הצליח להיבחר – אומנם זכה ברוב בפוקשאן, אך הפסיד בכפרי המחוז. המפלגה הצליחה להכניס לפרלמנט הרומני עשרה צירים וביניהם פרופסור קוזה, פרופסור שומולאנו ויון זליה קודריאנו, אביו של קורנליו. קורנליו זליה קודריאנו שב לצרפת להמשך לימודיו.
לימודים בצרפת > המשך הלימודים

מוצה עמד בבחינות בהצלחה וחזר לרומניה להתגייס לצבא רומניה לשירות חובה. קודריאנו לא השיג את התוצאות הדרושות במבחני השנה הראשונה שנערכו באוקטובר 1926 ונאלץ לחזור על לימודיו. הוא ניגש שוב למבחנים בפברואר 1927, הפעם בהצלחה. כדי לחסוך בהוצאות הם שכרו דירה בכפר קרוב לעיר וקודריאנו עבד אצל האיכרים בעבודות חקלאיות שונות, כדי לפרנס את עצמו ואת רעייתו, ולממן את שכר הדירה.
קודריאנו החל בלימודי השנה השנייה לדוקטורט, אך בחודש מאי 1927 קיבל קריאות דחופות מרומניה. הודיעו לו שנוכחותו חשובה, כי המפלגה שלהם התפרקה לשניים. הוא פנה להנהלת האוניברסיטה וביקש להיבחן לפני הזמן הקבוע, כדי שיוכל לחזור במהרה לרומניה, ונענה בחיוב. הוא עמד בבחינות השנה השנייה בהצלחה ושב לרומניה.
התנועה הלגיונרית

ליגת ההגנה הלאומית-נוצרית התפצלה לכמה סיעות ובעקבות הפילוגים שנוצרו בתנועתו, נפרד ממנה קודריאנו והקים, יחד עם יון מוצה, קורנליו ג'ורג'סקו, איליה גרניאצה וראדו מירונוביץ' את "לגיון רב המלאכים מיכאל", שכונתה גם "תנועת הלגיונרים". בשנים שלאחר מכן פעלה תנועתו בדרכים שונות, חוקיות ולא חוקיות כנגד היהודים, הקומוניסטים והפוליטיקאים הדמוקרטים.
ב-24 ביוני 1927 הקים קודריאנו את התנועה הלגיונרית. מייסדי התנועה הלגיונרים החלו להוציא לאור ביטאון דו-חודשי בשם אדמת האבות (Pământul Strămoșesc) ועסקו במלאכה ארגונית ענפה.
קודריאנו פיתח והרחיב את התנועה הלגיונרית, הקים מפעלים מסחריים, מסעדות, קווי שיווק ומחנות נופש ופנה לציבורים חדשים. ב-1928 נפגש עם הרמן אסר מעורכי פלקישר באובכטר, ביטאון הנאצים הגרמנים – למפגש לא היו תוצאות מידיות, אך אחריו קודריאנו התקבל תמיד יפה בחוגים הנאציים.
התנועה הלגיונרית > הסכסוך על מבנה המעון התרבותי הנוצרי

ב-20 במאי 1922 הקים קודריאנו את התאחדות הסטודנטים הנוצרים (Asociația Studenților Creștini), שבאה במקום המרכז הסטודנטיאלי של יאשי ומגמתו הייתה מניעת חברות מהסטודנטים היהודים. ההתאחדות לא הוכרה על ידי אוניברסיטת יאשי ולחבריה קמה בעיה במציאת מקום כינוס ופעילות.
קודריאנו יזם הקמת מבנה בעבודה התנדבותית של הסטודנטים ובעזרת תרומות של אוהדים. המבנה הוקם על מגרש, שהעמיד לרשותם המהנדס גריגורה בז'אן, בכיר בליגת ההגנה הלאומית-נוצרית, מפלגה שהונהגה על ידי אלכסנדרו קונסטנטין קוזה וקודריאנו היה בה חבר בכיר. הבית, שזכה לשם "המעון התרבותי הנוצרי" (Căminul Cultural Creștin), קם על עומדו ושימש בין היתר גם לאירוסי קודריאנו ב-1925.
לאחר הפיצול במפלגה, כשקוזה ובז'אן נשארו עם השם הקודם וקודריאנו הקים את התנועה הלגיונרית, התחיל סכסוך על השימוש במבנה. המהנדס בז'אן, שהמגרש היה רשום על שמו, פנה לבית המשפט וקודריאנו ואנשיו נאלצו לעזוב את המבנה. על רקע זה, באפריל 1928 תקפו קודריאנו וסטודנטים שהתלוו אליו את בז'אן בבית ואיימו להשליך אותו מהקומה השנייה. המשטרה, שהוזעקה על ידי פרופסור קוזה, חיפשה אחר קודריאנו ועצרה אותו ואת חבריו בחשד לתקיפה וניסיון לרצח.
תחילה ניסו הלגיונרים להקים לעצמם בית חלופי, אך בהמשך גדל מספרם בין חברי התאחדות הסטודנטים הנוצריים וכך החזירו לעצמם את השליטה במבנה המעון וזנחו את הבנייה החדשה. להצלחת המעון היה המשך, בניית מבנה דומה ב-1933, בעזרת עבודה התנדבותית בבוקרשט. המבנה זכה לכינוי "הבית הירוק" (צבע מדי הלגיונרים).
התנועה הלגיונרית > המצעדים

קודריאנו חיפש דרך להבליט את תנועתו בעיני הציבור ולשם כך יזם מסעי לגיונרים ברחבי הארץ. המסע כונה "מסע חינוכי" ומטרתו הייתה להרגיל את הלגיונרים לנוע ולהתנהל בקבוצות, להתגבר על קשיים ולחוש את היכולת להשיג מטרות. הלגיונרים הלכו ברגל לבושים חולצות ירוקות, עברו בכפרים ובעיירות וחיו חיים ספרטניים, כשהם ישנים ביערות ומסתפקים במועט. הכפריים הביטו בפליאה אל קבוצות הצעירים הנמרצים ושירותי הביטחון הרומניים, שעקבו אחרי הלגיונרים, דיווחו שהלגיונרים זכו לקבלות אורחים לבביות ביותר. קודריאנו הנהיג גם את "הענישה הלגיונרית", ענישה פיזית במלקות, שבמהלכה מקבל המלקות יספוג את העונש ללא קול. ב-1929 ערכה קבוצת לגיונרים מסע להרי הקרפטים המערביים, לארץ המוצים.
התנועה הלגיונרית > הכינוסים היזומים

ב-8 בנובמבר 1929, ערך קודריאנו ביאשי את "יום הלגיון" בהשתתפותם של כ-300 צעירים מ-200 יישובים שונים ברחבי רומניה. הצעירים עמדו במסדר, וקודריאנו סקר אותו וגם השמיע להם סיסמאות. לאחר המסדר צעדו אל המיטרופוליה שם הושמעה תפילה לשלום המלך ולאחר מכן חזרו למעון הסטודנטים ושמעו נאום של קודריאנו, על הסכנה היהודית והצורך להילחם "למען רומניה לרומנים".
ב-10 בדצמבר באותה שנה ובאותה עיר נערך "יום הסטודנט הנוצרי", לציון הקמת "איגוד הסטודנטים הנוצרים" (Asociaţia Studenţilor Creştini) במאי 1922. בכינוס השתתפו מאה סטודנטים במעון הסטודנטים וקודריאנו סיפר להם על אירועי אותם ימים ותבע קביעת אידיאל חדש: "רומניה לרומנים ונוצרית".
קודריאנו, שהעריך כי במהלך השנתיים וחצי שחלפו מהקמת התנועה הלגיונרית זכה לדי אוהדים בקרב הציבור, הודיע על אספה פתוחה לציבור שתיערך ב-15 בדצמבר ביריד ברשט. מיור ז'נדרמניה ותובע שהגיעו מגאלאץ, מנעו זאת בטענה שמשרד הפנים לא אישר את הכינוס. לאחר ויכוחים, הותר לקודריאנו לפתוח את הכינוס בתנאי שלא יהיו אי סדרים. בכינוס השתתפו כמאה איש בלבד. בעקבות הכישלון היחסי, החליט קודריאנו לנקוט ביוזמה חדשה. הוא יצא אל כפרי האזור רכוב על סוס עם ארבעה מלווים, ובהגיעו לכפר המתין לפני הכנסייה עד שהתאסף קהל, ואז נאם להם ממרומי הסוס ולאחר מכן המשיך עם מלוויו לכפר אחר.
במהלך הזמן התחילו להצטרף רוכבים נוספים לקודריאנו ואז, כדי להבחין בין הרוכבים הלגיונרים ובין סתם רוכבים שמו הלגיונרים נוצת תרנגול הודו בכובעיהם. קבוצות הרוכבים עטורי הנוצות בכובעיהם משכו תשומת לב רבה והשמועות על הכינוסים משכו קהל רב. כשקודריאנו הגיע שוב ליריד ברשט, עם חמישים רוכבים, התאספו במקום 3,000 איש כדי לשמוע את דבריו.
התנועה הלגיונרית > מסע לטרנסילבניה ומסע לבסרביה

קודריאנו החליט לנצל את הצלחת המסע הרכוב; הוא יצא עם חבריו לכיוון חבל טרנסילבניה והגיע ללודוש לקראת חג המולד. הלגיונרים הרכובים עם הנוצות בכובעים היו נכנסים לכפרים תוך כדי שירה והיוו אטרקציה רצינית. בימים 23–27 בדצמבר עברו דרך כפרי טרנסילבניה ואז השאיר קודריאנו בטרנסילבניה את ניקולאה טוטו (הרוצח של דוד פאליק), כדי לארגן את האיכרים בגדודים ובפלוגות ובעצמו פנה לכיוון בסרביה.
בינואר 1930 פנו קודריאנו ופרשיו לכיוון בסרביה והכניסו חידושים בהופעה – על חזהו של כל פרש נתפר צלב לבן וקודריאנו עצמו החזיק בידיו צלב עץ. הם עברו את הפרוט לתוך דרום בסרביה באזור העיר קאחול. בכניסה לעיר עצר אותם שוטר, שהזמין אותם למטה המשטרה לבירור נסיבות בואם, אך קודריאנו התעלם מכך והמשיך למרכז העיר שם היו אלפי איכרים. קודריאנו התחיל לנאום, אך הופסק על ידי שוטר, שהכריז על הכינוס כלא חוקי. קודריאנו החליט להעביר את הכינוס לשולי העיר, אך לשם הגיעה קבוצת חיילים עם רובים מכודנים וקולונל, שאיים על קודריאנו באקדחו. קודריאנו נאלץ לוותר על הכינוס, אך הודיע שיערוך אותו באותו מקום ביום ראשון, 3 בפברואר. כדי שיוכל לעשות זאת פנה למשרד הפנים בבוקרשט וקיבל אישור לכינוס, בתנאי שיערך בסדר מופתי.
לקראת האספה המיועדת נתבעו הלגיונרים מבוקרשט, יאשי, גאלאץ, פוקשאן ומקומות נוספים להגיע למקום במספרים גדולים ככל האפשר. צליחת הפרוט נעשתה בסדר צבאי, תחילה עברו מאה פרשים עם נוצות בכובעים וצלב לבן על החזה, אחריהם צעדו עם דגלים הולכי הרגל ואחריהם 80 עגלות ובכל עגלה 4 עד 6 אנשים ודגל. לכינוס הגיעו כעשרים אלף איש. מעודד מהצלחת הכינוס תכנן קודריאנו את "המצעד לבסרביה" – המצעד עמד להתקיים לאורך חודש ימים על ידי לגיונרים, שעמדו לצעוד ב-7 טורים שיחצו את הפרוט במרחקים של 20 קילומטרים האחד מחברו ויצעדו עד הדניסטר. קודריאנו פרסם את תוכנית המצעד וקבע אותו ליום 20 ביולי 1930. יהודי בסרביה חששו מאוד מהמצעד, כי לכל מקום אליו הגיעו הלגיונרים, הפיצו תעמולה אנטישמית ועודדו מעשי אלימות נגד היהודים. יהודי רומניה וחוגים נוספים הפעילו לחצים על שר הפנים לחזור בו מהסכמתו למצעד על בסרביה, ובסופו של דבר בוטל אישור המצעד.
התנועה הלגיונרית > מאבקים נוספים והתרחבות התנועה הלגיונרית

את כוונותיו כלפי היהודים הציג קודריאנו בינואר 1930, בעיתון לאומני, שם הבטיח לאיכרי רומניה, אותם קיווה לקרב למפלגתו, את 4 הסעיפים הבאים:
אם נגיע לשלטון, תוך כמה ימים נעלה את היהודים לקרונות בקר, נשלח אותם לארצות אחרות ונחלק את רכושם בינינו ובין המדינה.
מהרגע שהיהודים יעזבו את הכפרים, נסגור את כל המסבאות וכל רומני יוכל לזקק לעצמו אלכוהול כאוות נפשו.
אף איכר לא ישלם יותר מיסים, משום שהרכוש המוחרם מהיהודים יספק את כל צורכי המדינה.
כל איכר החבר בלגיון יקבל 7,000 לאי לחודש מהרגע שנעלה לשלטון.
מספר הקינים הלגיונרים והאחוות גדל בהתמדה, ובסוף 1930 הגיע מספר חברי התנועה ל-6,000, גידול ניכר לעומת אלף החברים שהיו ב-1929 וסימן לבאות – ב-1937 הגיעה התנועה למיליון חברים. משמר הברזל פתח סניף ראשי במרכז בוקרשט, בדרך הניצחון (Calea Victoriei) מספר 40, מקום שהועמד לרשות התנועה על ידי סוחר ארומני. במשרד של קודריאנו הוצגו הדיוקנאות של קרול השני, מלך רומניה, בניטו מוסוליני ואדולף היטלר.
התנועה הלגיונרית > מאבקים נוספים והתרחבות התנועה הלגיונרית > ההתנקשות של בזה ומעורבותו של קודריאנו

גאורגה בזה היה ארומן ממוצא מקדוני, מהמתנחלים בקדרילטר, והיה חבר בארגון לאומני בשם "ולאד צפש". ב-20 ביולי 1930 פנה לקודריאנו ואמר לו שהחליט לעזוב את הארגון "ולאד צפש" ולהצטרף ל"משמר הברזל". למחרת, ניגשה משלחת של 4 סטודנטים עם בקשה לשר אנג'לסקו, שהיה בין יוזמי חקיקה להסדרת הבעלות על הקרקעות בקדרילטר, חקיקה שהמתנחלים הארומנים התנגדו לה. בעת שזה קרא את הפנייה שלהם, שלף בזה אקדח, ירה אליו ופצע אותו. כשנעצר, נמצאו בכיסיו כרוזים של משמר הברזל. השופט החוקר זימן לחקירה את קודריאנו וזה הכחיש כל קשר למעשיו של בזה. למחרת פורסם בעיתונים שקודריאנו מגנה את המעשה של בזה. קודריאנו כעס על הפרסום ופרסם תגובה בה טען, שהוא לא גינה את המעשה והוא יגן בכל כוחו על בזה ועל מטרותיו. קודריאנו זומן שוב לחקירה, נעצר ונשלח למעצר יחד עם קבוצת סטודנטים מקדונים שפרסמה כרוז הזדהות עם בזה. במעצר המשותף קשר קודריאנו יחסים עם הסטודנטים הארומנים.
במשפט שנערך זוכה קודריאנו. התביעה הגישה ערעור, אך קודריאנו זוכה גם בערעור ושוחרר לאחר מעצר של חודש וחצי.
שורת ההתנקשויות לא הסתיימה בכך. תלמיד תיכון בשם דומיטרסקו, שבעבר היה מעורב גם בהצתת בורשה, הגיע לבוקרשט, ניגש למשרדו של עורך העיתון אדוורול, שלף אקדח וירה לעברו. ההתנקשות נכשלה בגלל פגם באקדח, המתנקש נתפס והתברר שנשלח על ידי מילה לפטר, מבכירי הלגיונרים, בגלל התקפות העיתון נגד הלגיונרים. קודריאנו, שהיה באותו זמן בפוקשאן, זומן, נחקר ושוחרר.
התנועה הלגיונרית > פיזור התנועה הלגיונרית וכיבוש מושבים ראשונים בפרלמנט

בקיץ 1930 הקים קודריאנו את המפלגה משמר הברזל, מסגרת שנועדה לאחד את כל המפלגות הלאומניות, אך בפועל רק התנועה הלגיונרית הצטרפה למסגרת. באותה תקופה התרחשו שריפת בתי היהודים בבורשה וניסיון ההתנקשות של גאורגה בזה בחיי השר קונסטנטין י. אנג'לסקו. קודריאנו נסע במיוחד לבורשה כדי לחזק את ידי שני הכמרים החשודים בהצתה (אחד מהם עתיד להתמנות לתפקיד המזכיר הכללי של התנועה הלגיונרית).
ריבוי מעשי הטרור המקושרים לתנועה הלגיונרית ושינוי בהרכב הממשלה הרומנית הובילו ב-2 בינואר 1931 את הממשלה החדשה לקבלת החלטה על פיזור התנועה הלגיונרית. קודריאנו וצמרת התנועה נעצרו, ארכיוני התנועה הוחרמו ועיתוניה נסגרו. ב-11 בינואר נאסרה גם מפלגת "משמר הברזל". במשפט שנערך לצמרת הלגיונרית זוכו הלגיונרים ב-26 במרץ וקודריאנו שוחרר לאחר 87 ימי מעצר. על רקע זה, התנועה הלגיונרית, שרצה לבחירות 1931 בשם "קבוצת קורנליו זליה קודריאנו" (Grupul Corneliu Zelea Codreanu), לא הצליחה להכניס צירים לפרלמנט, אך 20 ימים לאחר הבחירות התפנה מושב במחוז ניאמץ וקודריאנו הציג מועמדות ונבחר לראשונה לפרלמנט הרומני.
בתחילת 1932 מת שר המשפטים הרומני והתפנה מקום נוסף בפרלמנט מטעם אזור הבחירה טוטובה. התנועה הלגיונרית החליטה לנסות לכבוש מקום זה והציגה כמועמד את יון זליה קודריאנו. בגלל מחסור בכסף, חיפשה התנועה גימיקים זולים, שימשכו אליה את תשומת הלב, ולפי הצעת קורנליו זליה קודריאנו, הוכרז על מסע רגלי של 300 קילומטרים מבוקרשט לברלאד. קבוצת לגיונרים בהנהגת מיכאיל סטלסקו ביצעה זאת תוך עשרה ימים, חרף התנכלויות לאורך הדרך מצד ז'נדרמים. יון זליה קודריאנו ניהל מערכת בחירות המבוססת על מתקפות נגד היהודים וזכה ב-5,200 קולות מול 4,344 קולות שקיבל המועמד הליברלי, והיה לחבר הפרלמנט השני מטעם "קבוצת קורנליו זליה קודריאנו".
במאי 1932 נאסרה מפלגת "משמר הברזל" פעם נוספת ונעצרו מספר לגיונרים. נפילת ממשלת רומניה הובילה לבחירות חדשות ביולי 1932, בחירות בהן התנועה הלגיונרית, שנקראה בשם "משמר הברזל", זכתה ל-5 מושבים בפרלמנט הרומני.
התנועה הלגיונרית > רצח דוקה ורצח סטלסקו

במאי 1933 יזם קודריאנו הקמת "קבוצות מוות" במסגרת תנועתו, קבוצות של לגיונרים אמיצים המוכנים לכל הקרבה. לגיונרים אלה היו מדקלמים פעמיים ביום, בבוקר ובערב את הטקסט הבא:
אני נשבע שלא אשכח אף פעם את סבל חברי.
אני נשבע שאחפש יום וליל את מי שהורה ומי שביצע את עינוי חברי.
אני נשבע לפני אלוהים שאחפש עד סוף ימי את התליינים האלה ואת משפחותיהם, כדי לתת את העונש, שמגיע להם לפני אלוהים והאומה הרומנית.
יון ג. דוקה, שהיה שר הפנים של רומניה כשמת המלך פרדיננד, התנגד לחזרתו לרומניה והכתרתו של קרול השני, מלך רומניה וכדי למנוע זאת חיזק את השמירה בגבולות ובתחנות המעבר. לאחר הכתרתו של קרול נשבע לחתוך את זרועו ולא לשתף פעולה איתו. הוא היה מבקר חריף של המלך ושל הממשלות שפעלו תחתיו, אך לאחר משבר ממשלתי והתפטרות הממשלה, הוזמן על ידי המלך בנובמבר 1933, להרכיב ממשלה זמנית שתכהן עד הבחירות בחודש דצמבר. דוקה פעל בתקופה זו למניעת השתתפות התנועה הלגיונרית בבחירות בשם "הכל למען המולדת", ודאג לפרסם את האיסור ביום האחרון לפני סגירת ההרשמה לבחירות, כדי למנוע מהלגיונרים הצטרפות לרשימות אחרות או הקמת רשימה חדשה. כעבור זמן קצר נרצח על רציף תחנת הרכבת בסינאיה על ידי הניקדורים, שלושה מחברי התנועה הלגיונרית. ידיעות על תכנון הרצח הגיעו לידי המלך לפני הרצח, אך זה הורה למשטרה לא לעשות דבר למניעת הרצח ולאחר מעשה סירב לפגוש את משפחת הנרצח.
הרוצחים נעצרו במקום, אך הועלה החשד שמדובר בפעולה יזומה של הנהגת התנועה הלגיונרית, לכן יצאה המשטרה הרומנית למרדף מעצרים אחר הצמרת הלגיונרית, אולם קורנליו זליה קודריאנו חמק והסתתר במקום לא ידוע עד לסיום המשפט. בליל 9/10 בדצמבר הסתתר קורנליו זליה קודריאנו, שחשש ממעצר, בביתו של גבריאל מרינסקו, מפקד משטרת בוקרשט, והעביר הוראות לאנשיו באמצעות גנרל קנטקוזינו. קרובת משפחה של קודריאנו, גברת קרצ'יונסקו (דודניתה של אלנה לופסקו, פילגשו של המלך קרול השני) שבביתה התחבא לפני מעצרו, העידה בבית המשפט שבביתה נפגשו המתנקשים וקיבלו הוראות מקודריאנו וגם העבירו ביניהם נשק ותיאומים, אך למרות עדות זאת, זיכה בית המשפט את כל הנאשמים פרט לשלושת הקושרים, שנידונו למאסר עולם עם עבודת פרך.
הלגיונרים היו מרוצים מהדרך בה הסתיים המשפט, וכאות תודה הופיעו בקבוצה גדולה לפני ארמון המלך, שם צעדו וקראו סיסמאות: "יחי המשמר (משמר הברזל)", "יחי קודריאנו", "יחי המלך". המלך יצא למרפסת וקיבל את הפגנת ה"סטודנטים". הניקדורים הוכרזו גיבורי התנועה הלגיונרית והוקדש להם "שיר הניקדורים".
לצדו של קודריאנו צמח בתנועה הלגיונרית מנהיג בולט בשם מיכאי סטלסקו, שהצטיין בפעילותו ואף נבחר לפרלמנט הרומני. לאחר קיום בחירות חדשות, ללא השתתפותם של הלגיונרים, שמפלגתם נאסרה, ולאחר רצח ראש ממשלת רומניה, יון ג. דוקה, התפתח סכסוך קשה בין קודריאנו לבין סטלסקו ובמהלכו הוחשד סטלסקו במזימת הרעלה כנגד קודריאנו וסולק מהתנועה הלגיונרית. סטלסקו הכחיש את ההאשמות וטען מצידו למזימה להרעילו.
סטלסקו, שמצא עצמו מחוץ לתנועה, הקים תנועה מתחרה וכתב עת, שהתמקד בתקיפת התנועה הלגיונרית והעומד בראשה, קודריאנו.
ב-16 ביולי 1936 התנפלה קבוצה של עשרה לגיונרים על סטלסקו, שהיה מאושפז בבית חולים, ורצחה אותו, תוך ביתור גופו בגרזנים. לאחר הרצח רקדו סביב הגופה ושרו עד שנעצרו.
התנועה הלגיונרית > גוף העובדים הלגיונרי

בשנות השלושים של המאה העשרים חל גידול רב בתעשייה הכבדה ברומניה ובעיקר בתעשייה המטלורגית. בתקופה שבין 1933 לבין 1938 גדל מספר העובדים בה ב-197%, כשהעובדים החדשים מגיעים מהתחום החקלאי.
ב-1936 ייסד קודריאנו את גוף העובדים הלגיונרי במטרה לחזק את אחיזת התנועה הלגיונרית בקרב עובדי התעשייה ברומניה. בראש הארגון הוצב המהנדס גאורגה קלימה, ונפתחו סניפים, בנוסף לעיר הבירה בוקרשט, גם בערי רומניה התעשייתיות האחרות. הגוף התבסס על תשתית הקינים הלגיונרים הקיימים. התארגנות הפועלים עלתה באיכותה על פני התארגנות המגזרים האחרים – ביולי 1937 היו לגוף העובדים הלגיונרי 60 סניפים מחולקים ל-1,130 יחידות.
התנועה הלגיונרית > הלוויית מוצה ומארין

יון מוצה (גיסו וחברו של קודריאנו) ווסילה מארין, אישים בכירים בתנועה הלגיונרית, יצאו להילחם במלחמת האזרחים בספרד לצד כוחותיו של פרנסיסקו פרנקו. השניים נהרגו ב-13 ינואר 1937 בקרבת מדריד. שרידי גופותיהם הובאו לרומניה, והתנועה הלגיונרית, שראתה באירוע הזדמנות לפרסום ותעמולה, ארגנה מסע לוויה מפואר בהשתתפות רבבות לגיונרים במדים ירוקים. ארונות המתים הגיעו לרומניה בפברואר ונערכו טקסים בטרנסילבניה, אולטניה ומונטניה, בדרך לבוקרשט. הארונות הגיעו לתחנת רכבת צפון בבוקרשט ב-11 בפברואר, שם המתינו להם לגיונרים במדים, שעמדו בשורות ארוכות. הארונות הובלו בין שורות הלגיונרים דרך רחובות ראשיים בבוקרשט, אל כנסייה, שם הונחו ליומיים, במהלכן הגיעו המונים לחלוק להם כבוד.
לאחר יומיים הוצבו הארונות על עגלה מקושטת בסמלים לגיונרים, שהופקו מענפי ברושים. את העגלה משכו כמה עשרות לגיונרים ומאחוריה צעדו לגיונרים אחרים במבנה של צלב, ששרו המנון שחובר במיוחד עבור מוצה ומארין. אחריהם צעדו קודריאנו ויתר מנהיגי התנועה הלגיונרית, נציגים מגרמניה, איטליה, יפן וספרד, איכרים בבגדים עממיים לאומיים, כמרים וקבוצות נוספות של לגיונרים. השיירה עברה ברחובות הראשיים של בוקרשט והובילה ל"בית הירוק", המרכז של התנועה הלגיונרית, שם הוכן עבורם מאוזוליאום.
מסע הלוויה השאיר רושם עצום על תושבי בוקרשט והדבר בא לידי ביטוי גם בתקשורת של התקופה. האירוע היווה גם מפגן כוח, שלא נעלם מעיני המלך.