stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב פיסאגואה
רקע

מלחמת האוקיינוס השקט פרצה ב-5 באפריל 1879, כאשר הכריזה צ'ילה מלחמה על בוליביה וגם על בעלת בריתה פרו, לאחר שהאחרונה סרבה להכריז על נייטרליות בסכסוך בין שתי הראשונות. כתוצאה מהמלחמה איבדה בוליביה לא רק את הבעלות על שטחי כרייה חשובים אלא אף את הגישה לאוקיינוס השקט, וגם פרו איבדה חלק משמעותי מאזור המכרות הדרומי שלה.
שלוש המדינות הכירו בחשיבותו של הים לצורך גישה לאזור הסכסוך. שליטה על החוף ושטחי הים הסמוכים אליו הייתה מטרה עיקרית מתחילתם של מעשי האיבה, וחלק הארי של הפעולות בשלביה הראשונים של המלחמה התמקד בים. אזור הפעולה היבשתי היה חוף מדבר אטקמה ואזורי המכרות הסמוכים אליו בפנים הארץ. אזור זה כלל בתוכו את שטחה המערבי ביותר של בוליביה, אשר כלל גם את המוצא היחיד של המדינה לים, וחלק ניכר מדרומה של פרו. שליטה על החוף ונתיבי הים המובילים אליו יעניק יתרון לוגיסטי חשוב לקראת קרבות היבשה. לכן, לאחר ניצחונה של צ'ילה בקרב אנגאמוס (Combate de Angamos) ב-8 באוקטובר 1879, אשר הבטיח לה עליונות ימית, הפכו מבצעים אמפיביים לצעד המתבקש הבא.
לפני הקרב היו בידי כוחות הברית הפרואנית-בוליביאנית ארבעה מאחזים עיקריים מצפון לעיירה אנטופגסטה, אשר נכבשה על ידי צ'ילה מידי בוליביה מעט לפני פרוץ המלחמה (מצפון לדרום): טאקנה (בימינו עיר גבול פרואנית), אריקה (באותו הזמן, חלק מפרו ובימינו עיר צ'יליאנית על גבול פרו), פיסאגואה ואיקיקה, שהייתה הנמל העיקרי במחוז לייצוא המלחת ומרכז צבאי פרואני מבוצר. ממשלת צ'ילה החליטה לתקוף בשטח פרו באמצעות נחיתה ימית ובחרה במחוז טאראפאקה מהסיבות הבאות: קרבתו היחסית לבסיס הצי הצ'יליאני באנטופגסטה יאפשר נוחות לוגיסטית, כיבוש אזור המכרות יסייע במימון המאמץ המלחמתי מחד ויגדע את אחד ממקורות ההכנסה העיקריים של פרו ויכריח אותה להיכנע מאידך, ולבסוף, ניהול מערכה במחוז תביא בהכרח לחיסול עיקר כוחו של הצבא הפרואני, אשר יחליש את יכולתה של פרו להתמיד במלחמה. לאחר ביצוע סיור מודיעיני מכין הוחלט כי פיסאגואה, הממוקמת כ-500 ק"מ צפונית לאנטופגסטה, מתאימה למבצע אמפיבי, זאת בשל המפרץ שלה, אשר התאים להנחתת אספקה וכוחות צבא, וחיבורה למסילת ברזל אשר אפשר הנעת כוחות לפנים הארץ. למטרת הסחה הוחלט להנחית כוחות נוספים בחוף העיירה חונין (Junín), הממוקמת כ-12 ק"מ דרומית לפיסאגואה. איקיקה נקבעה כמטרה הסופית של המבצע אך מכיוון שהייתה מבוצרת מכדי לתקוף ישירות, תוכנן כי לאחר הנחיתה הימית וכיבוש פיסאגואה, ינוע הצבא הצ'יליאני מזרחה ואחר כך דרומית-מערבית לעבר איקיקה וינתקה מהמזרח. יחד עם הסגר הימי, יכריחו פעולות אלה את מגיניה להיכנע.
שר המלחמה הצ'יליאני, רפאל סוטומאיור באזה (Rafael Sotomayor Baeza), תכנן וארגן את המבצע תוך שמירה על סודיות כדי להימנע מחילוקי דעות עם הצבא וכדי למנוע חוסר זהירות שעלול לחשוף אותו לאויב. לכן, כבר ב-9 באוקטובר, יום לאחר הניצחון באנגאמוס, הורה סוטומאיור לאוניות נושאות הגייסות להפליג לעבר אנטופגסטה. הימים שלאחר מכן התאפיינו בפעילות קדחתנית במהלכם הועברו הכוחות והתארגנו באנטופגסטה וב-19 באוקטובר הסתיימו ההכנות והכוח היה מוכן למשימה. השיירה הימית כללה שש אוניות מלחמה מחופות שריון ועשר נושאות גייסות המונעות בקיטור. על מנת להתמודד עם המחסור במים היה הצי מצויד במזקקות, המסוגלות להפיק כ-15,000 ליטרים של מים מדי יום. בפיקוחם של סוטומאיור ושל גנרל ארסמו אסקאלה, עלו 9,405 חיילים ו-853 סוסים ופרדות על האוניות. על גבי אוניית הדגל אנגאמוס הפליגו סוטומאיור וגנרל אסקאלה, יחד עם מפקד הצי מנואל תומפסון, ראש המטות המשולבים ואנשי סגל המפקדה הכללית. ב-1 בנובמבר הגיעה השיירה לנקודת הכינוס ורק סוטומאיור וקפטן קרלוס קונדל ידעו מהו יעדה הסופי.
רקע > שדה הקרב, כוחות הברית ותוכנית ההגנה

העיירה פיסאגואה בנויה על שורת צוקים גבוהים, כ-300 עד 400 מטרים מעל קו המים. רצועת חוף צרה וסלעית הפרידה בין הצוקים לקו המים, כאשר לכיוון הקצה הדרומי של המפרץ עמדו מספר מבנים ותחנת רכבת ממנה עלתה מסילת ברזל מקו החוף אל ראש הצוק. חיל המצב של כוחות הברית בפיסאגואה הורכב בעיקר מחיל רגלים בוליביאני שכלל 895 חיילים בשני גדודים: "אינדפנדנסיאה" (Independencia), בפיקודו של פדרו ורגאס, ו"ויקטוריה" (Victoria), בפיקודו של חואן גרניאר, שהתחפרו מצידה השני של מסילת הברזל בעמדות שהוצבו מהחוף ועד לראשי הצוקים. בצידו הדרומי של מפרץ פיסאגואה הייתה עמדה מבוצרת ובה תותח פארוט היורה פגזים במשקל 100 ליבראות ובצד הצפוני הוצב תותח נוסף בעמדה זהה. המפרץ נשלט משתי העמדות, שעל אף שלא היה בהן מספיק כוח אש לעצור התקפה ימית, היו תותחיהן מסוגלים להקשות על הכניסה אליו. את עמדות התותחים איישו 285 מלחים פרואנים, בפיקודו של איסאק רקאבארן (Isaac Recavarren), והגזרה כולה הייתה תחת פיקודו של גנרל חואן בואנדיאה אשר הגיע ב-26 באוקטובר כדי לבחון את מערך ההגנה במקום.
רקע > תוכנית המתקפה הצ'יליאנית

סוטומאיור חשף בפני ראשי הצבא והצי את היעד בשתי מועצות מלחמה בהן תוכננה המתקפה. כוח ההסתערות הצפוני, המונה 4,890 חיילי רגלים וארטילריה, יונחת בפיסאגואה סמוך לעלות השחר, יקים ראש גשר, ישתלט על מבני תחנת הרכבת וציודה ויתחיל בטיפוס לעבר הרמה הגבוהה המשקיפה על החוף; בו זמנית יונחת כוח ההסתערות הדרומי, המונה 2,175 חיילים, יכבוש את חונין במהירות האפשרית ויערך לתנועה צפונה כסיוע להתקפה העיקרית על פיסאגואה; 2,500 חיילים נוספים יישמרו כעתודה. קולונל אמיליו סוטומאיור, אחיו של שר המלחמה, הופקד על ניהול מבצעי הנחיתה. מפקד הצי תומפסון הופקד על השלב הימי של המתקפה, שכלל את ההרעשה המקדימה של אזור החוף ואת הכוונת סירות הנחיתה. ארבע אוניות מלחמה ייכנסו למפרץ ויתקפו את העמדות המבוצרות השולטות עליו, כאשר מרגע שישותקו תותחיהן ניתן יהיה לפתוח במבצע הנחיתה.
בפיסאגואה עמדו לרשות הצ'יליאנים שתי רצועות חוף שהתאימו לנחיתה: פלאיה בלנקה ("החוף הלבן") שאורכה בין 300 ל-500 מטרים, הממוקמת במרכז המפרץ, ופלאיה אונאני (Playa Hunani) שאורכה כ-500 מטרים, הממוקמת בחלקו הדרומי, סמוך למבני תחנת הרכבת. החוף לא היה סלעי ביותר וניתן היה לנחות בו, אך תנאי גאות גרועים ורוחות חזקות הקשו גם הם על הגישה, זאת בנוסף לאויב המחופר.
הקרב

הקרב לא נפתח כפי שתוכנן: בשל טעות בניווט התכנסו האוניות במרחק גדול מדי מפיסאגואה ועד שקרבו ליעד כבר עלה השחר וכוח הפלישה נראה היטב מן החוף. כך אבד יתרון ההפתעה ומגיני פיסאגואה הספיקו להתחפר בעמדות הגנה חזקות על החוף ועל הצוקים שמעליהם.
רק בשעה 07:00 של בוקר ה-2 בנובמבר החלו אוניות הצי הצ'יליאני בהפגזת החוף: שתי אוניות, ה"קוצ'ארנה" וה"או'היגינס" תקפו את עמדת התותח בחלקו הצפוני של המפרץ בעוד שתיים נוספות, ה"מאגאיאנס" וה"קובאדונגה" תוקפות את העמדה בצד הדרומי. שתי העמדות שותקו כמעט מיידית; התותח במבצר הצפוני הצליח לירות פעם אחת בלבד לפני שיצא זמנית משימוש, ושעה מאוחר יותר שותקו העמדות לחלוטין, אך בשל עיכוב שחל בתחילת הנחיתה חידש התותח הצפוני את הירי ורק בשעה 9:00 שותק באופן סופי. אף על פי כן החלו האוניות נושאות הגייסות להיכנס למפרץ רק בשעה 10:00, והפגזות אוניות המלחמה התרכזו בעמדות שעל החוף ובעיירה. הסיבה לעיכוב בשעת הנחיתה ולחוסר הסדר בתנועת הכוחות שהגיע לאחר מכן מיוחסת למפקד ה"קוצ'ארנה", קפטן סימפסון, שהופקד על תזמון שליחת הסירות ובשעת תחילת ההתקפה היה שיכור לחלוטין.
הקרב > הצ'יליאנים נוחתים

נושאות הגייסות נעצרו במרחק 2 ק"מ מהחוף והורידו את סירות המשוטים ועליהן קבוצת החיילים הראשונה שיצאו להקים את ראש הגשר. ב-10:15 הפסיק הצי את הפגזת החוף והסירות הפליגו ליעדן, אך במקום לשלוח 900 חיילים בגל ההסתערות הראשון כפי שתוכנן, יצאו לדרך רק 450 איש מארבע פלוגות, כאשר כל צמד השתייך לשני גדודים: "אטקמה" ו"סאפאדורס". עוד בדרכם לאזור הנחיתה ספגו הצ'יליאנים אש מכוחות הברית שירו לעברם מאזור הפלאיה בלנקה. עם נחיתתם היו חיילי הגל הראשון במצב קשה והתקדמו באיטיות בשל החול שחדר למגפיהם והתחמושת שהחלה לאזול. למזלם, נעזרו הכוחות הנוחתים במקלע גאטלינג שהורכב על אחת הסירות וגם זכו לסיוע אש קרוב מאוניות המלחמה, שגרם לחיילים רבים מכוחות הברית לנטוש את עמדותיהם. חיילים מגדוד "סאפאדורס" הצליחו לכבוש את אחת העמדות הגבוהות ולירות ממנה לעבר העמדות הנמוכות יותר שבידי כוחות הברית שעל החוף ולהקטין בכך את הסיכון להמשך הנחתת חיילי התגבורת. בסיוע ל"סאפאדורס" החלו אוניות הצי להפגיז את אזור תחנת הרכבת שבאלטו הוספיסיו, עיירה שישבה בראש הרכס. בינתיים ספגו חיילי גל ההסתערות הראשון אבדות כתוצאה מהאש הכבדה, ורק לאחר 45 דקות החלו להגיע חיילי הגל השני, אשר החלו לנחות בשעה 11:00.
הקרב > ההתקפה על הרמה

שניים מתוך שלושת גלי ההסתערות נחתו ויחסי הכוחות נטו לרעת כוחות הברית. הגל השני הביא את שארית גדוד "אטאקמה" ושלוש פלוגות מגדוד "בואין". הצ'יליאנים תקפו בו זמנית את אזורי החוף של פלאיה בלנקה ופלאיה הונאני והדפו את המגינים, שנסוגו תחת הפגזה רציפה. ההפגזות הציתו מצבורים שהכילו נתרן חנקתי ופחם, שכתוצאה מכך החלו לבעור ולהעלות עשן אשר הסתיר את נחיתת גל ההסתערות הצ'יליאני השלישי והקשה על המשך הלחימה בצורה יעילה. כאשר הם על סף חנק כתוצאה מהעשן וללא תחמושת נמלטו כוחות הברית המותשים מזרחה לעבר המדבר, ואפשרו בכך לאנשיו של אסקלה, בסיוע תגבורת של חיילי הגל השלישי, לטפס אל הרמה ולכבוש את אלטו הוספיסיו בשעות אחר הצהריים המוקדמות.
הקרב > חונין

הכוח הצ'יליאני, מהגדודים "נאבאלס" ו-"ולפראיסו", יצא רק בשעה 11:00 לכבוש את חונין בסיוע שתי אוניות מלחמה. הצ'יליאנים נתקלו בהתנגדות מועטה לאחר שחיל המצב המקומי נסוג בשל ההפגזה המקדימה מן הים וקולות הקרב מפיסאגואה. אף על פי כן, התעכב הכוח בנחיתה בשל החוף הסלעי והגלים הגבוהים ועד שהצליחו החיילים להעפיל אל ראשי הצוקים כבר הושלם כיבושה של פיסאגואה, כך שמטרת ההתקפה, נחיתה מהירה וסיוע להתקפה על פיסאגואה, לא הושגה.
תוצאות הקרב והמשך המערכה

החיילים הבוליביאנים זכו לתשבחות על אומץ לבם מצד בני בריתם הפרואנים ואף מצד אויביהם הצ'יליאנים, אך שילמו על כך מחיר יקר: גדוד "ויקטוריה" איבד 298 מתוך 498 חיילים וגם גדוד "אינדפנדנסיאה" איבד מספר דומה, אם כי נתון זה מתאר את מספר החיילים שהגיעו לנקודת ההיערכות מחדש של כוחות הברית לאחר הקרב וככל הנראה נטשו מרביתם את שדה הקרב ולא נהרגו או נפצעו, כך שעל פי הערכה הגיע מספר הנפגעים לכ-200 הרוגים ופצועים. אבדות הצבא הצ'יליאני היו 55 הרוגים ו-142 פצועים. על אף הניצחון, נתגלו ליקויים רבים במערך הצ'יליאני, כגון תכנון המבצע, התנהלות הדרג הפיקודי והעדר טיפול רפואי לפצועים.
הניצחון סיפק לכוחות הצ'יליאנים נמל, בו יכלו להנחית תגבורות, נשק ואספקה, שאפשר את פתיחת השלב היבשתי במערכה על טאראפאקה, כאשר גם המסילה והציוד הנייד לא נפגעו. עם זאת, במקום לשלוח את הצבא אל תוך השממה של המחוז, תכנן הפיקוד הצ'יליאני להשתמש בפיסאגואה כבסיס לפשיטות פרשים, אשר יתגרו בכוחות הברית ויגרמו להם לפתוח במתקפת נגד מהירה במקום אותו יקבעו הצ'יליאנים. רק במקרה והתקפה כזו לא תתממש, יחל השלב הבא - תנועה לכיוון דרום וניתוק קווי האספקה במטרה להכניע את איקיקה.
הצ'יליאנים סבלו ממחסור במים בפיסאגואה ולכן שלחו בתחילת נובמבר כוח סיור מזרחה, שהצליח להשתלט על מספר יישובי כורים ובהם מים, כאשר החשובה מבניהן הייתה העיירה דולורס (Dolores), בה נמצאו בארות מים וציוד שאיבה רב. כוח הסיור ניצל את ההצלחה והמשיך לנוע דרומה עד שנתקל והשמיד יחידת פרשים של כוחות הברית ב-16 בנובמבר, אך על אף הניצחון, נסוג הכוח הצ'יליאני צפונה בחזרה עד דולורס. במקביל ליציאת כוח הסיור, החלו כוחות צ'יליאנים נוספים לצאת מפיסאגואה מזרחה לפנים הארץ ועד ה-10 בנובמבר התכנסו באזור דולורס במטרה לכבוש את פוסו אלמונטה (Pozo Almonte), אשר שלטה על קווי התקשורת והאספקה לאיקיקה, על מנת לאלץ את מגיניה להיכנע.
מנהיגי כוחות הברית, נשיא בוליביה הילריון דאסה (Hilarión Daza) ונשיא פרו מריאנו איגנסיו פראדו (Mariano Ignacio Prado), נפגשו בטאקנה והתוו תוכנית לפיה יתקפו את הצ'יליאנים באמצעות שתי זרועות שינועו במקביל מצפון ומדרום, יחברו לצבא מאוחד ויכו את הפולשים. הכוח הצפוני בפיקודו של דאסה שעזב את טאקנה ב-11 בנובמבר נכשל בהשגת היעד ולאחר שהתקרב למרחק של כ-80 ק"מ צפונית לטאנה שב על עקבותיו מסיבות שלא התבררו לחלוטין. הכוח הדרומי בפיקודו של גנרל בואנדיאה, כינס את כל חיילי כוחות הברית המוצבים באזור טאראפאקה לצבא אחד בן 9,000 איש בפוסו אלמונטה עד ה-8 בנובמבר. ב-18 בחודש הגיעו בואנדיאה וצבאו ליישוב אגואה סנטה (Agua Santa) ומשם נשלח כוח סיור של פרשים צפונה, שעד מהרה נתקלו בכוחות סיור צ'יליאנים. בתגובה לתנועת כוחות הברית התבצרו הצ'יליאנים, בפיקודו של אמיליו סוטומאיור, בגבעת סן פרנסיסקו המשקיפה על דולורס והמתינו לבואו של צבא כוחות הברית. בקרב סן פרנסיסקו, שנערך ב-19 בנובמבר 1879, הובס צבא כוחות הברית ונכשל הניסיון להדוף את הפלישה הצ'יליאנית. הניצחון בדולורס אפשר את כיבושה של איקיקה, אשר נותרה ללא הגנה לאחר הקרב, והעיר נכבשה מכיוון הים ב-23 בנובמבר.
לקריאה נוספת

Esposito, Gabriele. Armies of the War of the Pacific 1879–83: Chile, Peru & Bolivia. Bloomsbury Publishing, 2016. ISBN 147281407X
Farcau, Bruce W. The Ten Cents War: Chile, Peru, and Bolivia in the War of the Pacific, 1879-1884. Greenwood Publishing Group, 2000. ISBN 0275969258
Gómez Ehrmann, Sergio; Reyno Gutiérrez, Manuel. Historia del Ejército de Chile, Vol. V. Estado Mayor General del Ejército de Chile. 1985
Sater, William F. Andean Tragedy: Fighting the War of the Pacific, 1879-1884. U of Nebraska Press, 2007. ISBN 080320759X
הערות שוליים

↑  Sater, עמוד 184
↑  Sater, עמוד 185
↑  Farcau, עמוד 91
↑  Sater, עמודים 170-171
↑  Farcau, עמודים 91-92
↑  Gómez, עמודים 206-217
↑  Sater, עמודים 171-172
1 2 3  Farcau, עמוד 92
↑  Gómez, עמוד 217
↑  Sater, עמודים 172-173
↑  Gómez, עמודים 217-222
↑  Sater, עמודים 172-174
1 2  Farcau, עמוד 93
↑  Sater, עמוד 174
↑  Sater, עמודים 174-175
↑  Farcau, עמודים 93-94
↑  Sater, עמוד 175
↑  Sater, עמוד 176
1 2 3  Farcau, עמוד 94
1 2  Sater, עמודים 175-176
↑  Sater, עמודים 176, 180
↑  Farcau, עמודים 95–96, 98
↑  Sater, עמודים 177-187
↑  Farcau, עמודים 98-109
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529793105171  LCCN: sh88005166 
מפה המראה את שינויי הטריטוריות בין צ'ילה, פרו ובוליביה כתוצאה ממלחמת האוקיינוס השקט. בצבעים: תחומי המדינות המעורבות לפני פרוץ המלחמה; קו שחור: גבולות מתוקנים מאז 1929
סיגד

ערך זה עוסק בחג של ביתא ישראל. אם התכוונתם לצייר ישראלי, ראו .
| --- | --- |

 סוג:  חג 
 סיבה:  אירוע מקראי: "וּבְיוֹם עֶשְׂרִים וְאַרְבָּעָה לַחֹדֶשׁ הַזֶּה נֶאֶסְפוּ בְנֵי יִשְׂרָאֵל בְּצוֹם וּבְשַׂקִּים וַאֲדָמָה עֲלֵיהֶם. וַיִּבָּדְלוּ זֶרַע יִשְׂרָאֵל מִכֹּל בְּנֵי נֵכָר וַיַּעַמְדוּ וַיִּתְוַדּוּ עַל חַטֹּאתֵיהֶם וַעֲו‍ֹנוֹת אֲבֹתֵיהֶם. וַיָּקוּמוּ עַל עָמְדָם וַיִּקְרְאוּ בְּסֵפֶר תּוֹרַת ה' אֱלֹהֵיהֶם רְבִעִית הַיּוֹם וּרְבִעִית מִתְוַדִּים וּמִשְׁתַּחֲוִים לַה' אֱלֹהֵיהֶם."
 סמלים:  תענית, מתן תורה, גאולה ומשיח, ירושלים
 מתקשר עם:  יום הכיפורים, סוכות, הקהל, ספירת העומר, שבועות
 מועד
 תאריך:  כ"ט בחשוון  ה'תשפ"ה  יום שבת 30 בנובמבר 2024
 
ריקודי בנות באירועי חג הסיגד בנשר בהיכל התרבות 10 בנובמבר 2021
סִיגְד (בגעז: ስግድ, "סגידה") שמו העממי של חג המֶהֶללַה (ምህልላ, "תחינה"); הנקרא גם עמתה סו (ዐመተ ሰወ, "יום הקיבוץ"), הוא אחד מחגי ומועדי ביתא ישראל. החג חל חמישים יום אחרי יום הכיפורים הנקרא אסתרי, בתאריך כ"ט בחשוון. הסיגד הוא יום של צום, טהרה והתחדשות וכמיהה לירושלים. במרכזו טקס חידוש הברית בין העם לאל, הכולל קריאת קטעים מן המצהף קדוס וברכות ותפילות לגאולה. הטקס נערך בראש הר גבוה, כסמל למעמד הר סיני, ומנהלים אותו כוהני הקהילה. ההשראה למנהגי החג לקוחה ממעמד דומה שאותו קיימו עזרא ונחמיה בירושלים בימי שיבת ציון, כמתואר בפרקים ח'-י' של ספר נחמיה.
בישראל התקבל המנהג לערוך את טקס הסיגד בטיילת ארמון הנציב, המשקיפה אל הר הבית בירושלים, בנוכחות בני העדה ואישי ציבור. בשנת 2008 התקבל בכנסת חוק הקובע את הסיגד כחג רשמי של מדינת ישראל וכיום בחירה.
שם החג וזמנו

המהללה חל בערב ראש חודש שהוא גם צום המאליא החודשי. בעבר היה מועד החג בכ"ט בכסלו, אך לאחר רפורמה שהתרחשה בלוח השנה של ביתא ישראל באמצע המאה ה-19 הוא הועבר לכ"ט בחשוון, 50 יום אחר אסתסרי (יום הכיפורים).
השם "מהללה" משמעותו תחינה או תחנון, ומבדיל את החג מתפילות ימות הצום האחרים הנקראים 'סומא'. השם העממי "סיגד", או סֶגדֶת, המתפרש כ"יום עבודת ה'", סגידה, שימש בעבר אחד הכינויים ליום הכיפורים וממנו ירש את השם. שם נוסף לחג הוא עמתה סו שמשמעותו, "יום הקיבוץ". שמות אלו מעידים כולם על אופי החג.
באתיופיה לעיתים היו דוחים את החג בכמה ימים, אם כדי להבדילו מימי המהללה הנוצריים - צומות הנוצרים - ואם בשל חפיפתו את השבת; כאשר נפל ביום שישי היה מוקדם ליום חמישי, וכאשר חל בשבת היה נדחה ליום ראשון.
קביעת החג

קיימות מספר מסורות לגבי זמן ונסיבות קביעת החג. למרות ההבדלים ביניהן, המסורות כולן מדגישות כי החג נקבע בהשראת העצרת שקיימו עזרא ונחמיה לחידוש הברית בין עם ישראל ואלוהיו בימי שיבת ציון, וכי מטרתו הייתה בראש ובראשונה להגן על הקהילה ולשמר את זהותה בימים קשים של מלחמות, רדיפות והתבוללות באמצעות שיבה למעמד הר סיני וקבלת התורה.
על פי אחת המסורות, החג נקבע בזמן תקופתו של הקיסר האקסומי גברה מסקל, עם תום הלחימה בין האימפריה החבשית לממלכת הגדעונים, בראשית המאה ה-6. מלחמות אלו, שהחלו בעקבות הכרזתו של הקיסר עזנה על האימפריה החבשית כעל מדינה נוצרית, בשנת 325, כללו את מלחמת האזרחים שפרצה בין המתנצרים לבין היהודים אשר התנגדו למגמת ההתנצרות וכונו בפי המשטר בשם "ביתא ישראל", ואת המלחמות העוקבות שהתנהלו בין הצדדים לאחר קום ממלכת הגדעונים. המלחמות הגיעו לקצן רק עם עליית גברה מסקל לכס הקיסרות, תקופה בה שררו יחסים טובים בין החבשים ליהודים שבראשם עמד המלך גדעון. לפי המסורת, סיום המלחמות הארוכות, שגרמו לסבל רב ולמספר רב של הרוגים בקרב היהודים, הביא את המלך גדעון לציין את יום סיום האיבה כיום מיוחד, ולכוהנים עזריה וצדוק לקבעו כחג לדורות, שיהיה יום הודאה לאלוהים על הנסים שעשה לעדה, כמו גם יום חידוש הברית בין עם ישראל לאלוהיו.
לפי מסורת שנייה, נקבע החג על ידי כוהנים ונזירים במאה ה-15, בתקופה של רדיפות קשות. מטרת החג לפי מסורת זו, הייתה 'לרכך את לב המלכים האתיופים'.
מסורת אחרת טוענת כי החג נקבע במאה ה-15, כחלק ממאמציו של אבא צברה להרחיק את עדת ביתא ישראל מהשפעת הנוצרים.
האזכור הראשון לחג נמצא במקורות נוצריים מהמאה ה-15.
משמעות החג

החג משמש כבניין קומה נוספת על חשבון הנפש הפרטי של יום הכיפורים. ביום זה מוסיפים לחשבון הנפש הפרטי את הפן הציבורי, ובהתקהלות המונים מכריזים על חידוש הברית עם האל ומתפללים על המשכיות האמונה ובוא הגאולה השלמה.
בנוסף, מבטא החג את הכמיהה לירושלים. הכמיהה לשוב לירושלים והדאגה לשלומה של העיר הן מוטיבים מרכזיים בתפילות החג. דוגמה לכך ניתן למצוא בפיוט נְאוּ נְסַגֶדֶ ("בואו נשתחווה") הנאמר בחג, ומופיעה בו הכמיהה לירושלים ולבית המקדש, בין היתר בבתים הבאים:
וְיָבוֹאוּ מִמִּזְרָח וּמִמַּעֲרָב וְיִשְׁתַּחֲווּ בִּירוּשָׁלָיִם׃
וְיָבוֹאוּ מִצָּפוֹן וּמִדָּרוֹם וְיִשְׁתַּחֲווּ בִּירוּשָׁלָיִם׃
וְיָבוֹאוּ מֵאַרְבָּעָה כִּוּוּנים וְיִשְׁתַּחֲווּ בִּירוּשָׁלָיִם׃
הרב שרון שלום מקהילת ביתא ישראל מציין חמש נקודות משמעותיות בחג:
הזכרת מתן תורה וחיזוק הקשר של הציבור עם התורה
חידוש הברית עם ה' כפי שעשו העולים בימי עזרא
עידוד הקהילה לשמירה על הזהות היהודית והמצוות למרות הקושי והבידוד מיתר העם
יום צום, חזרה בתשובה ותחינה לישועה משמים
יצירת אחדות בקהילה
מהלך החג באתיופיה

באתיופיה היה נהוג להתחיל בהכנות לחג ימים רבים לפניו. תושבי כפרים נידחים היו מתקבצים לכפרים היהודיים הגדולים ומתארחים אצל קרובי משפחתם או אצל תושבים מקומיים, כדי לקיים עצרת המונית.
מהלך החג באתיופיה > ערב החג

יום לפני החג היה נהוג להיטהר ולהכין את מלבושי החג. בנוסף, יום לפני החג, או מוקדם בבוקר החג, היו הכוהנים בסיוע גברים אחדים, שוחטים כבשים ופרות שישמשו לתפילה ולשבירת הצום. נוסף על כך, נהגו הכוהנים לבחור הר שיתאים לטקס ולוודא שהוא נקי וטהור מעצמים גדולים ומקברים. הבחירה בהר נעשתה משתי סיבות: לשם הגברת הדמיון למעמד הר סיני ומתוך אמונה שמקום גבוה הוא טהור יותר וששורים בו שכינה וחסד. אחרי בחירת ההר המתאים הקימו הכוהנים סביב פסגתו מעגל אבנים והכינו שולחן מיוחד למצהף קדוס.
מהלך החג באתיופיה > ליל ובוקר החג

בערב החג היה נהוג להתפלל תפילות מיוחדות במסגיד, וביום החג, שהיה גם יום צום, נהגו אנשי הקהילה להשכים קום, לטבול בנהר וללבוש בגדי חג. לאחר מכן התאסף הקהל במסגיד. בני הקהילה נהגו לשאת בחג תפילות רבות, רובן לסיום הגלות ולשיבה לירושלים.
אז היו הכוהנים מוציאים את ספר האורית מן ההיכל שבו שכן, כשהם מלווים בקריאות שמחה של החוגגים. אחר הוצאת הספר החלו החוגגים לצעוד לעבר ההר הנבחר, ובראשם הכוהנים והשמגלוּץ', זקני העדה, הנושאים את האורית. אנשים מן הקהל נהגו לא פעם לטפס במעלה ההר כשעל ראשיהם אבנים או ספרי קודש.
מהלך החג באתיופיה > קריאה מהמצהף קדוס

בהגיעם לפסגת ההר היו הכוהנים מוציאים את האורית מהבד העוטף אותו והקהל ליווה אותם בשירה. ברגע זה קיבל הטקס סבר חמור יותר; הכוהן הגדול של היישוב היה נכנס למתחם המגודר - צעד סמלי הדומה לכניסת הכוהן הגדול לקודש הקודשים בבית המקדש - ומתחיל בקריאת מקטעים מן המצהף קדוס, המספרים על התגלות האלוהים בהר סיני למשה רבנו - פרשת הסנה הבוער ומעמד הר סיני -, ועל טקס האֲמָנָה - טקס חידוש הברית בין העם לאלוהיו בתקופת נחמיה - ואת פרשת הברכות והקללות מספר ויקרא, ופרקים נוספים מספר מלכים, ירמיהו, ישעיהו, דניאל ותהילים. הקריאה בפרקים נעשתה בשפת געז ותורגמה במקביל לשפת ההמון - אמהרית או טיגראינית. הקהל היה חוזר על המילים כשהוא פורס ידיו לעבר השמים, מעשה המציין את קבלת חוקי התורה.
בתום חלק זה של החג, היו בני הקהילה מתוודים על חטאיהם, כשהם פורשים ידיהם כלפי מעלה וכורעים ומשתחווים. בסיום הטקס היו תוקעים בחצוצרות ומביעים את הרצון לחגוג בשנה הבאה בירושלים.
מהלך החג באתיופיה > סיום החג

לאחר מכן היו יורדים מן ההר וצועדים חזרה אל הכפר בשירה ובריקודים, ומתכנסים שוב במסגיד, שם נהגו הכוהנים להכות בתוף ולרקוד ולשיר עם האורית. בכפר היו מקיימים סעודת מצווה חגיגית לחתימת היום. אף על פי שטקסי החג נערכו ביום אחד, נהוג היה בקרב העם לחגוג ולשמוח משך כמה ימים לאחריו. נזירי העדה, לעומת זאת, נהגו לפרוש בתום היום המקודש לתקופת התבודדות.
בישראל > מקום טקס הסיגד

טקסי הסיגד הראשונים בישראל נחוגו בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, כאשר אירועי החג בשנת 1982 אף נערכו בהשתתפות הנשיא יצחק נבון. העצרת המרכזית והתפילות נערכו במקומות שונים עד שהתקבע המנהג לערכם בהר ציון, ולקיים בסיומם תהלוכה לעבר הכותל המערבי בליווי שירה ותפילות. חוסר הנחת של הכוהנים מן המעבר בסמוך לכנסיות הרבות שבהר ציון הוביל להחלטה לנהל את טקס החג באזור טיילת גבריאל שרובר (טיילת ארמון הנציב), שם מתכנסים כיום בני העדה האתיופית. במסורת חדשה החלו חניכי תנועות הנוער בני עקיבא והנוער העובד והלומד לצעוד אחר ירידת הכוהנים מן ההר אל הכותל המערבי, בתהלוכה המלוּוה בשירה ובריקודים. מתכונת החג בישראל שונה מזו שהייתה נהוגה באתיופיה, ולמעט התהלוכה המשותפת והתפילות, רבים מן המנהגים מצוינים באופן סמלי בלבד.
בשנת 2023 בעקבות מלחמת חרבות ברזל הוחלט לבטל את הטקס הממלכתי בארמון הנציב.
בישראל > חוק חג הסיגד

ב-30 ביוני 2008 אישרה הכנסת את חוק חג הסיגד, ה'תשס"ח-2008, שהוצע על ידי חבר הכנסת אורי אריאל מן האיחוד הלאומי, בשיתוף חברי כנסת מש"ס, מרצ, העבודה והליכוד. החוק קובע כי חג הסיגד יצוין על ידי המדינה בכ"ט בחשוון, בעצרת מרכזית שתאורגן על ידי משרד התרבות והספורט ובפעילויות חינוכיות שייוחדו לחג הסיגד על ידי שר החינוך. כמו כן נקבע בחוק כי יום הסיגד הוא יום בחירה. נוסח הצעת החוק התבסס על נוסח חוק יום ירושלים. בדברי ההסבר להצעת החוק נאמר כי "אימוץ החג על ידי הכנסת ועל ידי מדינת ישראל יאפשר את שימורה של מסורת עתיקת יומין ויתרום לתחושת ההזדהות והמעורבות של בני הקהילה האתיופית בחברה הישראלית". עוד קובע החוק, כי אם יחול יום כ"ט בחשוון ביום השבת, יוקדם החג ליום חמישי, כ"ז בחשוון.
ראו גם

מימונה
סהרנה
סעודת משיח
רומפלנאכט
אסרו חג
אמנת נחמיה
לקריאה נוספת

שושנה בן דור, הסיגד של ביתא ישראל, חג חידוש הברית, האוניברסיטה העברית, תשמ"ה
אהרן זאב אשכולי, ספר הפלשים - יהודי חבש תרבותם ומסורותיהם, מוסד הרב קוק וראובן מס, תשל"ג
רחל שרעבי, ממקום קטן למקום גדול – חג הסֶגְד באתיופיה ובישראל, הוצאת כרמל, ה'תשפ"ג, 2023.
Wolf Leslau, Falasha Anthology, Yale University Press, 1951
Kay Kaufman Shelemay, "Seged, a Falasha Pilgdmage Festival", Musica Judaica, Vol. lII, 1, pp. 42-62.
Jon G. Abbink,"Segd Celebration in Ethiopia and Israel: Continuity and Change of a Falasha Religious Holiday", Anthropos, Vol. 78, 1983, pp. 789-810
Kay Kaufman Shelemay, Music, Ritual, and Falasha History, Michigan State University Press, 1986, ISBN 9780870132742
Shoshana Ben-Dor, "The Sigd of Beta Isarel: Testimony To A Community In Transition" in Michael Ashkenazi and Alex Weingrod (Editors), Ethiopian Jews and Israel, Transaction Publishers, 1987, ISBN 9780887381331, p. 140 - 159
James Arthur Quirin, The Evolution of the Ethiopian Jews: A History of the Beta Israel (Falasha) to 1920, University of Pennsylvania Press, 1992, ISBN 9780812231168