אונורה דה בלזק
ביוגרפיה > 1832 - 1844 > תחילתה של הקומדיה האנושית

בתחילת 1834 התחיל בלזק להרהר לראשונה ברעיון לקבץ את כתביו למסגרת של מכלול ספרותי שלם, שיספק תמונה פנורמית של חיי החברה בצרפת באותה תקופה. במכתב לזולמה קארו מ-30 בינואר הוא מתווה את הקווים הכלליים לתוכנית זו:
"סבורני כי יצירה שתכלול את כל הדמויות ואת כל המעמדות החברתיים תוכל להיות מובנת רק כאשר תושלם כתיבתה. מדובר בכ-20 כרכים שיודפסו בתבנית של שמונה לגיליון, ויצטמצמו יום אחד לעשרה כרכים, כדי שיהיו בהישג יד לכל תקציב"
במהלך 1834 כתב בלזק במקביל את הרומן "אבא גוריו", את "סרפיטה" ואת הנובלה "הנערה בעלת עיני הזהב" (La Fille aux yeux d'or). העבודה על "אבא גוריו" חיזקה את אמונתו בתוכנית הכבירה של "הקומדיה האנושית", ובמכתב לרוזנת האנסקה מאוקטובר הוא כתב: "סבורני כי עד 1838 יהיו שלושת החלקים של היצירה הענקית הזו אם לא גמורים, לפחות סדורים זה על זה".
את כתיבת "אבא גוריו" השלים בלזק בספטמבר 1834, והוא החל לפרסם אותו בחלקים בעיתון "לה רֶווּ דה פארי" (Revue de Paris) בינואר 1835. הקוראים גילו התלהבות מהפרקים הראשונים, ובמרץ יצא לאור הרומן השלם בשני כרכים. באותו חודש גזרה על בלזק ועדת המשמעת של המשמר הלאומי כמה ימי מחבוש, לאחר שלא נענה לזימונים שחייבו אותו להתייצב לשמירה. כדי להימלט מהנושים ומשלטונות הצבא, עבר בלזק מרחוב קסיני לרחוב דה בָּטַאי 13, סמוך לארמון שאיו (Palais de Chaillot), ושכר דירה בשם בדוי. באותה תקופה החל לפרסם ב"לה רוו דה פארי" את הפרקים הראשונים של הרומן "סרפיטה", עוד לפני שסיים את כתיבתו. לה רוו שילם לבלזק 1,900 פרנק תמורת הרומן.
באמצע 1835 נסע בלזק לווינה, כדי לפגוש את הרוזנת האנסקה ששהתה בעיר עם משפחתה. לצורך מימון הנסיעה לווה בלזק כסף מהברון רוטשילד. המסע נמשך שבעה ימים. בווינה זכה בלזק לקבלת פנים קרירה מצד הרוזנת האנסקה, יחס שפגע בו מאוד, אך הוא עורר התלהבות בקרב הציבור הווינאי, ואף נפגש עם מטרניך, קנצלר אוסטריה. ביומנה של הנסיכה מלאני, אשתו השלישית של הקנצלר, נכתב:
"הבוקר קיבל קלמנט את פניו של בלזק. הוא פתח את השיחה במלים האלה: 'אדוני, לא קראתי אף אחד מספריך, אבל אני מכיר אותך, וברור כי הנך או משוגע או כי אתה משתעשע לך על חשבונם של משוגעים אחרים שאותם אתה מבקש לרפא באמצעות שגעון גדול עוד יותר'. תשובתו של בלזק היתה כי קלמנט אכן צדק, כי זו אכן מטרתו וכי ישיגה. קלמנט הוקסם מהאופן שבו הוא רואה דברים ושופט אותם"
ביוני 1835 חזר בלזק לפריז, וכעבור זמן קצר כתב את הנובלה "המיסה של האתאיסט" (La Messe de l'athée) ואת "ביטול זכויות" (L'Interdiction). במקביל החל לעבוד על הרומן "שושנת העמקים" (Le Lys dans la vallée), סיפור על אהבה אפלטונית שמקבלת ממדים של פולחן מקודש. במכתב מ-24 באוגוסט הודיע לרוזנת האנסקה: "איני סבור שכתבתי דבר מה המצייר את הנפש יפה יותר מאשר יצירה זו". למרות ציפיותיו הגבוהות, קטלו הביקורות את הרומן, ובין היתר האשימו את בלזק כי הוא מאריך את סיפוריו יתר על המידה כדי להגדיל באופן מלאכותי את מספר העמודים.
הנושים המשיכו לרדוף אחר בלזק, ובראשם גברת באשה, שאיימה לעכב את התשלומים שהגיעו לו עד שימסור לידה כתבי יד חדשים. בלזק הודיע לה כי ימסור לה בקרוב את כתבי היד של "אוסף העתיקות" (Le Cabinet des Antiques) ושל "אשליות אבודות", וגברת באשה התרצתה והעבירה לו 5,000 פרנק נוספים. בדצמבר 1835 הסתכמו חובותיו של בלזק ב-105 אלף פרנק. במקביל סירב "לה רוו" להמשיך בפרסום "סרפיטה", בעקבות תלונות של קוראים שטענו כי הרומן אינו מובן כלל. באותו חודש פרצה שרפה בבית ברחוב פו־דה־פר (Pot-de-Fer) ‏14, שבו שמר בלזק חלק גדול מהעותקים של "סיפורים מבדחים", שאותם קיווה למכור כדי להחזיר חלק מחובותיו. במטרה לשפר את מצבו הפיננסי, הקים בלזק ב-24 בדצמבר 1835 חברה שתרכוש כתב עת לספרות בשם "לה כרוניק דה פארי" (La Chronique de Paris), שנקלע לקשיים. הבעלים הקודם, ויליאם דקט (William Duckett), המשיך להחזיק בשמינית מהעיתון, ובעל בית הדפוס שהוציא את העיתון, מקסימיליאן דה בֵּטוּן (Maximilien de Béthune), החזיק בשמינית נוספת. בלזק עצמו הפך לבעלים של שש שמיניות מהעיתון.
ב"לה כרוניק" פרסם בלזק כמה מסיפוריו, בהם "מיסת האתאיסט", "פאצ'ינו קאנה" ו"אוסף העתיקות", ומספר רב של מאמרים פוליטיים שביקרו את שלטונו של לואי פיליפ ואת ממשלתו. ככותבים לעיתון גייס בלזק, בין היתר, את תאופיל גוטייה ואת אלפונס קאר. אך למרות הכותבים המוכשרים, לא הצליח כתב העת כפי שקיווה בלזק, ובששת החודשים הראשונים נרשמו רק 300 מנויים, בעוד שהמעורבים במיזם קיוו להגיע ל-2,000 קוראים קבועים.
באותה תקופה עזב בלזק את הדירה ברחוב דה בטאי וחזר להתגורר ברחוב קסיני. ב-27 באפריל 1836 הגיעו לדירתו מפקד המשטרה בליווי שני שוטרים כדי לעצור את הסופר באשמת נפקדות, לאחר שלא מילא את חובות השמירה שהוטלו עליו על ידי המשמר הלאומי. הוא נידון לשמונה ימי מחבוש והשתחרר ב-7 במאי. ביוני נסע לעמק האָנְדְר (Vallée de L'Indre), שבעמק הלואר, שם השלים את כתיבת החלק הראשון של הרומן "אשליות אבודות" בתוך שלושה שבועות. ב-26 ביוני, בזמן טיול בעמק, נתקף בלזק סחרחורת והתעלף בעקבות שטף דם קל במוח. מדובר באירוע קל יחסית, וכבר ביום למחרת התאושש וחזר לכתוב. בתחילת יולי 1836 שב בלזק לפריז, וחיסל את עסקיו ב"לה כרוניק". מכירת כתב העת הותירה את בלזק עם חובות של כ-18 אלף פרנק, בתוספת 30 אלף פרנק שלווה מידידים ומכרים.
בסוף יולי יצא בלזק למסע לאיטליה, שם שימש כמיופה כוח מטעם הרוזן ליונל דה בוֹנְוָאל גווידובוני־ויסקונטי, שעם אשתו, פרנסס־שרה (Frances-Sarah), ניהל רומן. באיטליה הוא טיפל בעניינים הנוגעים לירושה המגיעה לרוזן. הוא שב לפריז בסוף אוגוסט 1836. לאחר שובו הוא קיבל מכתב שבישר לו על מותה של דה ברני, שנפטרה חודש קודם לכן לאחר מחלה ממושכת. לפני מותה הורתה לבנה לשרוף את כל המכתבים שכתב לה בלזק במשך השנים. על כך כתב בלזק לרוזנת האנסקה: "גב' דה ברני מתה. אומר לך עוד דבר על כך. אבלי אינו אבל בן יום אחד, הוא ישפיע על כל חיי".
לקראת סוף 1836 השלים בלזק את כתיבת "הרווקה הזקנה", שהתפרסם ביומון "לה פרס" (La Presse) בשנים עשר חלקים יום אחר יום, מ-23 באוקטובר ועד 4 בנובמבר 1836. לאחר מכן יצא הרומן כספר שלם. בלזק היה מרוצה משיטה זו, שאפשרה לו לפרסם את יצירתו לפי קצב כתיבתו. מאותו זמן ואילך התחילו רוב הרומנים שלו את דרכם בעיתונות.
בתחילת 1837 הוגשה נגד בלזק תביעה על ידי דקט, שותפו לשעבר ב"לה כרוניק", בגין חובות הקשורים בכתב העת. בית המשפט עיקל את הכרכרה של בלזק, ופקיד מטעם ההוצאה לפועל הגיע לדירה ברחוב דה בטאי, אליה שב בלזק בסוף 1836, וניסה לפרוץ את הדלת בכוח. בפברואר יצא בלזק לשליחות נוספת לאיטליה עבור משפחת גווידובוני־ויסקונטי, שנגעה לענייני הירושה שבהם כבר טיפל בביקורו הקודם באיטליה. הוא הגיע למילאנו ב-19 בחודש, והתאכסן במלון "לה בלה ונציה", לא רחוק מבניין האופרה "לה סקאלה". במרץ המשיך לוונציה כדי להשלים את הטיפול בעניינים שלשמם נשלח. בנוסף, הוא ביקר בג'נובה ושהה בבידוד שמונה ימים עקב חשש ממגפת הכולרה, ובהמשך גם בפירנצה, בבולוניה, שבה ביקר אצל רוסיני, ולבסוף שב למילאנו.
במאי 1837 חזר בלזק לפריז, תוך שהוא ממשיך להתחמק מנושיו. בני הזוג גווידובוני־ויסקונטי הציעו לו להסתתר בדירתם בשדרות שאנז אליזה, והוא המשיך לעבוד על כתבי היד של "אישה נעלה" (La Femme supérieure) ושל "סזאר בירוטו" (César Birotteau). חיילי משמרת המסחר, שהופקדו על מאסרם של חייבים, איתרו את דירת המסתור שלו. בני הזוג גווידובוני־ויסקונטי הורו למשרתים לומר לכל המתעניין כי בלזק אינו מתגורר בדירה, אך ביולי הגיע חייל שהציג את עצמו כשליח הנושא חבילה בשווי 6,000 פרנק המיועדת לסופר, ובלזק החליט לקבל את פני השליח המתחזה, ונלכד. הרוזנת פרנסס־שרה נחלצה לעזרתו, ושילמה חוב של 3,000 פרנק כדי למנוע את מאסרו.
למרות צרותיו הכספיות רכש בלזק בספטמבר 1837 בית קטן וחלקת אדמה באזור בשם ז'רדי (Jardies), סמוך לכפר ויל ד'אווריי (Ville d'Avray), מרחק נסיעה של שעה וחצי מפריז. לאחר מכן רכש את החלקה הסמוכה וחלקות נוספות. בסך הכול שילם בלזק 6,950 פרנק תמורת שטח של כ-2.5 דונם. ב-20 בדצמבר סיים את כתיבת "סזאר בירוטו", שנמכר עוד קודם לכן תמורת 20 אלף פרנק לכתב העת "לה פיגארו". באותו זמן גם השלים את כתיבת "בית נוסינגן" עבור "לה פרס".
במרץ 1838 יצא בלזק למסע נוסף למרסיי, ממנה המשיך לסרדיניה ולאחר מכן למילאנו, שם החל לעבוד על רומן בשם "דג החשמל", שבסופו של דבר התפרסם בשם "זוהר ושקיעה של יצאניות צמרת". רומן זה מהווה מעין המשך לרומן "אשליות אבודות", ומגולל את המשך סיפורו של לוסיאן דה רוּבַּמְפְּרֶה עד סופו הטרגי. עם הדמויות המוכרות של בלזק שמופיעות ברומן זה ניתן למנות את אז'ן דה ראסטיניאק, הברון דה נוּסִינְגֶן והפושע הנמלט ז'ק קולאן, שמופיע ב"אבא גוריו" בשמו הבדוי ווֹטְרַן. ביוני עזב את איטליה וחזר לביתו בז'רדי.
לקראת סוף 1838 החליט בלזק לפנות לתיאטרון, והחל לעבוד על מחזה בשם "בית הספר לחיי המשפחה" (L'École des ménages). בפברואר 1839 הקריא את המחזה בפני מנהל תיאטרון "הרנסאנס" (Théâtre de la Renaissance), שסירב להציגו. בלזק לא נרתע, והתחיל לעבוד על מחזה חדש שהתבסס על הרומנים שלו והציב במרכז את דמותו של ווטרן, הוא ז'ק קולאן. דמות זו, שכבר הופיעה ברומנים קודמים של בלזק, מבוססת על דמותו של אז'ן־פרנסואה וידוק (Eugène-François Vidocq), פושע לשעבר שייסד ועמד בראש המשטרה האזרחית בפריז, וככל הידוע היה האדם הראשון שהקים וניהל סוכנות בילוש פרטית. וידוק היה מיודד עם בלזק, וסיפק לו חומר גלם רב על אירועים הקשורים לעולם התחתון. בינואר 1840 הגיש בלזק את המחזה לאישור הצנזורה, אך הוא נפסל בטענה שהגיבור הלא מוסרי של המחזה עשוי להשפיע לרעה על הצופים. בסופו של דבר אושרה הגרסה השנייה של המחזה הודות להתערבותו של המפקח על התיאטראות, והצגת הבכורה עלתה ב-14 במרץ. האירוע היה כישלון מוחלט, ויום למחרת נאסרה הצגתו. ב-18 במרץ ניגש בלזק ביחד עם הסופר ויקטור הוגו לשר הפנים במטרה לשנות את רוע הגזירה, אך ללא הצלחה.