stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גל גדות (אלבום)

גל גדות הוא אלבום הסולו הרביעי במספר של הראפר הישראלי לוקץ'. האלבום יצא ב-20 ביולי 2017.
באלבום מתארחים מיכאל סוויסה בשירים "כלבה" ו"לוקץ' בחור משונה" ונצ'י נצ' בשיר "מה נשמע ביצ' 2". את האלבום כולו הפיק אורי שוחט.
האלבום נושא את שמה של השחקנית גל גדות. בנוסף, האלבום כולל בתוכו שיר הנושא את שמו של העיתונאי גיא לרר ושיר הנושא את שמה של השחקנית ליאת אחירון.
רשימת רצועות

מילות השירים נכתבו על ידי איתי לוקץ', המוזיקה לשירים הולחנה על ידי איתי לוקץ' ואורי שוחט.
| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | גיא לרר  | 3:04 |
| 2. | שתה את התה  | 2:36 |
| 3. | מותק אנ'לא משלם  | 2:24 |
| 4. | גריש  | 2:41 |
| 5. | לא מספיק מתוק  | 3:12 |
| 6. | סטלה מאן  | 3:24 |
| 7. | לוקץ' בחור משונה (מארח את מיכאל סוויסה)   | 3:31 |
| 8. | כלבה (מארח את מיכאל סוויסה)   | 3:32 |
| 9. | ליאת אחירון  | 3:34 |
| 10. | בריש בריש בראש  | 2:42 |
| 11. | ממתק  | 4:53 |
| 12. | מתושלח  | 3:01 |
| 13. | מה נשמע ביצ' 2 (מארח את נצ'י נצ')   | 3:59 |
אחז

ערך זה עוסק באחז בן יותם מלך יהודה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
אָחָז מֶלֶךְ יְהוּדָה היה מלך יהודה אשר שלט בממלכת יהודה במשך תקופה של כמעט 20 שנה, לאחר שלטונם של עוזיהו סבו ויותם אביו ולפני שלטונו של חזקיהו בנו. בין החוקרים יש מחלוקת לגבי תחילת תקופת מלכותו ולגבי מועד סיומה. לכל הדעות, הן על פי המקרא והן על פי המקורות האשוריים, בתקופה שבין 733 לפנה"ס עד 727 לפנה"ס שימש אחז כמלך יהודה.
אחז הוא חלק מרשימה בת 53 דמויות מקראיות, שאושרו במחקר מבחינה ארכאולוגית כדמויות היסטוריות.
שמו

השם אחז הוא קיצור של השם התאופורי "אחזיהו" או "יהואחז" בהשמטת הרכיב התאופורי. בכתובת של תגלת-פלאסר השלישי מופיע שמו המלא ia-ú-ḫa-zi.
מלכותו

לפי המסופר במקרא עלה אחז לשלטון בגיל 20 ובמשך 16 שנה שימש כמלך יהודה. אולם, יש בין החוקרים כאלה הסבורים שמספר השנים אינו אלא חזרה על שנות המלוכה של יותם ומספר זה משולל יסוד היסטורי.
יש כאלה המונים את תקופת שלטונו של יותם רק החל ממותו של עוזיהו אביו. לשיטתם, בזמן חיי עוזיהו, שימשו יותם ואחז כמושלים בפועל אך לא כמלכים. לפי שיטה זו מלך אחז בין שנת 733/734 לפנה"ס ועד 727 לפנה"ס. בשנת 727 לפנה"ס עלה חזקיהו בן אחז למלוכה.
בניגוד לגישה זו, יש חוקרים הסופרים את ימי מלוכת אחז משנת מות יותם, 735 לפנה"ס ועד 715 לפנה"ס. לשיטתם שנת 715 לפנה"ס היא שנת שלטונו הראשונה של חזקיהו.
בספר מלכים כתוב: "בן עשרים שנה אחז במלכו, ושש עשרה שנה מלך בירושלם, ולא עשה הישר בעיני ד'..." אחז מתואר בתנ"ך כמלך רשע עובד אלילים.
מלחמת ארם וישראל ביהודה

המאורע ההיסטורי המשמעותי שהתרחש בתקופת שלטונו של אחז הוא הברית שנכרתה בין פקח בן רמליהו מלך ישראל, לבין רצין מלך ארם-דמשק. השניים כרתו ברית למלחמה משותפת כנגד ממלכת יהודה.
בין החוקרים יש מחלוקת הנוגעת לסיבת המלחמה ביהודה. יש הסוברים כי דרישת רצין ופקח הייתה שממלכת יהודה תצטרף לברית כנגד אשור (ברית בה לקחו חלק גם הפלשתים, תושבי אשקלון ועזה). ויש הסוברים כי מדובר היה בעניינים פנימיים - הגברת ההשפעה שהייתה לארם ולישראל על השלטון ביהודה ועל קידום ניסיון ההפיכה והעמדת בן טבאל בשלטון.
השלב הראשון בפעולתם של רצין ושל פקח היה לעורר את ממלכת אדום למרוד בשלטון ממלכת יהודה וזאת באמצעות סיוע ארמי לכוחות האדומיים:
בַּיָּמִים הָהֵם הֵחֵל ה' לְהַשְׁלִיחַ בִּיהוּדָה רְצִין מֶלֶךְ אֲרָם וְאֵת פֶּקַח בֶּן רְמַלְיָהוּ. ... אָז יַעֲלֶה רְצִין מֶלֶךְ אֲרָם וּפֶקַח בֶּן רְמַלְיָהוּ מֶלֶךְ יִשְׂרָאֵל יְרוּשָׁלִַם לַמִּלְחָמָה וַיָּצֻרוּ עַל אָחָז וְלֹא יָכְלוּ לְהִלָּחֵם. בָּעֵת הַהִיא הֵשִׁיב רְצִין מֶלֶךְ אֲרָם אֶת אֵילַת לַאֲרָם וַיְנַשֵּׁל אֶת הַיְהוּדִים מֵאֵילוֹת וַאֲדוֹמִים בָּאוּ אֵילַת וַיֵּשְׁבוּ שָׁם עַד הַיּוֹם הַזֶּה.
לפי המסופר בדברי הימים ב, בימים ההם חדרו הפלשתים לשפלת יהודה מהמערב וכבשו ערים רבות, ואדומים חדרו ליהודה מן הדרום.
לאחר מכן, עלו צבאות ארם וישראל להילחם על ירושלים. עם עליית האויבים על ירושלים, שלח אחז מכתב לתגלת-פלאסר השלישי בצירוף הכסף והזהב שהיו בבית המקדש ובאוצר המלך, כשוחד כדי שיסייע לו בלחימה. מעשהו זה של אחז נעשה בניגוד לדבר ישעיהו, אשר עודד את המלך שלא להיכנע לרצין ולפקח, ודרש ממנו שיבטח באלהי ישראל בלבד.
אחז פונה אל מלך אשור במילים "עַבְדְּךָ וּבִנְךָ אָנִי". הצירוף "עבדך ובנך" (מלכים ב', ט"ז, ז') הוא יחידאי במקרא וגם אינו מוכר מתעודות חוץ מקראיות. בהתכתבות המלכותית האשורית השימוש הוא ב"עבדך" בלבד, גם אם הכותב הוא יורש העצר בעצמו. לכן ייתכן שזהו ניסוח ספרותי פרי עטו של המחבר.
מסע צבא אשור הגיע למרחב של ארם וממלכת ישראל והציל את ממלכת יהודה מידם. אולם, דבר זה עלה לממלכת יהודה בכך שאחז הפך לשליט-נשלט על ידי ממלכת אשור.
קשה להעריך כיצד השפיעה בקשת אחז ממלך אשור לסייע לו על מסע אשור. האם היא זו שהניעה אותו לצאת נגד דמשק בשנת 733, או שבכל מקרה התכוון לחזור לאזור זה כדי למגר סופית את כוחה של דמשק מתוך מטרה לחזק את שליטתו בסוריה. סביר יותר שבקשת אחז לכל היותר החישה את תגובת מלך אשור, ואילו טיב פעולותיו נגד דמשק וישראל - שכללו ביטול עצמאותה של דמשק ושל חלק מישראל (הגליל) וסיפוחם כפחוות לאשור - מלמדת שדמשק וישראל, שקודם נכנעו לו ושלמו לו מס, חזרו וחטאו נגדו (אם כי חטא זה לא מתואר במקרא ובמקורות האחרים). מסתבר ששליטי האזור לא ייחסו חשיבות רבה לתוצאות המדיניות של המסע הקודם של תגלת-פלאסר ג', המסע ב-734 לפנה"ס, אולי מחמת חוסר הערכה נכונה את התמורה שחלה במדיניותו של תגלת-פלאסר בהשוואה לקודמיו, והניחו בטעות כי גם הפעם, כבעבר, יסתפק מלך אשור בתשלום מס (חד פעמי) ושאין לראות בכניעה הזמנית כניעה לטווח ארוך. כתוצאה מכך הפרו רוב השליטים של האזור את שבועתם לתגלת-פלאסר ברגע שצבאו התרחק מהאזור. עם זאת, אין כל הצהרה אשורית מפורשת על חטאם של רצין ופקח נגד תגלת פלאסר.
פולחן דתי בתקופתו

אחז עלה לדמשק לקדם את פניו של תגלת פלאסר השלישי. שם הוא ראה מזבח. הוא שלח את תוכנית המזבח אל אוריה הכהן הגדול ופקד עליו לבנות דומה לו בירושלים. עם שיבת אחז מדמשק הוא הקריב קרבנות על גבי המזבח והורה על שינוי סדרי הפולחן.
תקופת שלטונו של אחז נודעה בשינויים דתיים רבים שנעשו בהשפעת עמי הסביבה. בתוך כך: העברת בנים באש, עבודה בבמות, בניית מסכות לבעל.
בספר מלכים כתוב עליו "...ולא עשה הישר בעיני ה'..."
עדות נוספת לחומרת המעשים הדתיים שנעשו בימי אחז משתמעת במקרא גם מההערכה למעשי התיקון שעורך בנו חזקיהו אשר הורס מזבחות לאלים זרים בירושלים ומקבל מחמאות על כך מהנביאים.
מפעלות בניה

אחז הקים את מבנה מדרגות שעון השמש המוזכר בנבואת ישעיהו למלך חזקיה (מלכים ב כ, יא).
מותו

חוקרים רבים קובעים את שנת מותו של אחז ל-727/728 לפנה"ס, אולם אדווין תילי קובע את שנת מותו ל-715/716 לפנה"ס וויליאם פוקסוול אולברייט ל-715 לפנה"ס.
לקריאה נוספת

אנציקלופדיה מקראית, הערך "אחז".
הערות שוליים

1 2 3  אנציקלופדיה מקראית, בערך "אחז", כרך א', טור 207
↑  Purdue researcher verifies the existence of 53 people mentioned in the Hebrew Bible, בעקבות מחקר שנערך באוניברסיטת פורדו, אינדיאנה, ארצות הברית
↑  רשימת הדמויות מופיעה בסוף מאמר זה
↑  Hayim Tadmor, The Inscriptions of Tiglath-Pileser III, King of Assyria (Jerusalem: Israel Academy of Sciences and Humanities, 1994), p. 123
↑  מלכים ב, ט"ז, ב
↑  ישעיהו ז, ג-ו: וַיֹּאמֶר ה' אֶל יְשַׁעְיָהוּ צֵא נָא לִקְרַאת אָחָז אַתָּה וּשְׁאָר יָשׁוּב בְּנֶךָ אֶל קְצֵה תְּעָלַת הַבְּרֵכָה הָעֶלְיוֹנָה אֶל מְסִלַּת שְׂדֵה כוֹבֵס. וְאָמַרְתָּ אֵלָיו הִשָּׁמֵר וְהַשְׁקֵט אַל תִּירָא וּלְבָבְךָ אַל יֵרַךְ מִשְּׁנֵי זַנְבוֹת הָאוּדִים הָעֲשֵׁנִים הָאֵלֶּה בָּחֳרִי אַף רְצִין וַאֲרָם וּבֶן רְמַלְיָהוּ. יַעַן כִּי יָעַץ עָלֶיךָ אֲרָם רָעָה אֶפְרַיִם וּבֶן רְמַלְיָהוּ לֵאמֹר. נַעֲלֶה בִיהוּדָה וּנְקִיצֶנָּה וְנַבְקִעֶנָּה אֵלֵינוּ וְנַמְלִיךְ מֶלֶךְ בְּתוֹכָהּ אֵת בֶּן טָבְאַל.
↑  ספר דברי הימים ב', פרק כ"ח, פסוקים י"ז–י"ח
↑  ”וַיִּשְׁלַח אָחָז מַלְאָכִים אֶל תִּגְלַת פְּלֶסֶר מֶלֶךְ אַשּׁוּר לֵאמֹר עַבְדְּךָ וּבִנְךָ אָנִי עֲלֵה וְהוֹשִׁעֵנִי מִכַּף מֶלֶךְ אֲרָם וּמִכַּף מֶלֶךְ יִשְׂרָאֵל הַקּוֹמִים עָלָי. וַיִּקַּח אָחָז אֶת הַכֶּסֶף וְאֶת הַזָּהָב הַנִּמְצָא בֵּית ה' וּבְאֹצְרוֹת בֵּית הַמֶּלֶךְ וַיִּשְׁלַח לְמֶלֶךְ אַשּׁוּר שֹׁחַד. וַיִּשְׁמַע אֵלָיו מֶלֶךְ אַשּׁוּר וַיַּעַל מֶלֶךְ אַשּׁוּר אֶל דַּמֶּשֶׂק וַיִּתְפְּשֶׂהָ וַיַּגְלֶהָ קִירָה וְאֶת רְצִין הֵמִית. וַיֵּלֶךְ הַמֶּלֶךְ אָחָז לִקְרַאת תִּגְלַת פִּלְאֶסֶר מֶלֶךְ אַשּׁוּר דּוּמֶּשֶׂק וַיַּרְא אֶת הַמִּזְבֵּחַ אֲשֶׁר בְּדַמָּשֶׂק וַיִּשְׁלַח הַמֶּלֶךְ אָחָז אֶל אוּרִיָּה הַכֹּהֵן אֶת דְּמוּת הַמִּזְבֵּחַ וְאֶת תַּבְנִיתוֹ לְכָל מַעֲשֵׂהוּ... וַיְקַצֵּץ הַמֶּלֶךְ אָחָז אֶת הַמִּסְגְּרוֹת הַמְּכֹנוֹת וַיָּסַר מֵעֲלֵיהֶם אֶת הַכִּיֹּר וְאֶת הַיָּם הוֹרִד מֵעַל הַבָּקָר הַנְּחֹשֶׁת אֲשֶׁר תַּחְתֶּיהָ וַיִּתֵּן אֹתוֹ עַל מַרְצֶפֶת אֲבָנִים. וְאֶת מוּסַךְ הַשַּׁבָּת אֲשֶׁר בָּנוּ בַבַּיִת וְאֶת מְבוֹא הַמֶּלֶךְ הַחִיצוֹנָה הֵסֵב בֵּית ה' מִפְּנֵי מֶלֶךְ אַשּׁוּר.” (מלכים ב' טז, ז-י; יז-יח); ”וַיָּבֹא עָלָיו תִּלְּגַת פִּלְנְאֶסֶר מֶלֶךְ אַשּׁוּר וַיָּצַר לוֹ וְלֹא חֲזָקוֹ. כִּי חָלַק אָחָז אֶת בֵּית ה' וְאֶת בֵּית הַמֶּלֶךְ וְהַשָּׂרִים וַיִּתֵּן לְמֶלֶךְ אַשּׁוּר וְלֹא לְעֶזְרָה לוֹ.” (דברי הימים ב', כ"ח, כ'–כ"א
↑  ישעיהו ז-ח
↑  בוסתנאי עודד, תולדות עם ישראל בימי בית ראשון, האוניברסיטה הפתוחה, כרך ב, יחידה 6, עמ' 403, הערה 18: מלבד מכתב באכדית מהמאה ה-13 לפנה"ס שנשלח מאוגרית ונמצא באפק, בו נכתב "בנך ועבדך".
↑  מרדכי כוגן וחיים תדמור, "אחז ותגלת פלאסר בספר מלכים", בתוך: בוסתנאי עודד, תולדות עם ישראל בימי בית ראשון, כרך ב, יחידה 6, עמ' 403.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273510405171  GND: 11901601X  LCCN: n79096641  VIAF: 289115287   WorldCat (עם VIAF): 289115287
תהרקה

| --- | --- |

 לידה:  המאה ה־8 לפנה״ס 
 פטירה:  664 לפנה״ס 
 מדינה:  מצרים העתיקה, ממלכת כוש 
 מקום קבורה:  Nuri 
 בן או בת זוג:  Takahatenamun Naparaye Atakhebasken 
 
פסל של תהרקה כפי שמוצג כיום במוזיאון ברוקלין אשר נחשף באתר קבורתו בנורי
תַּהָרְקָה היה פרעה ומלך מצרים בין השנים 690 לפנה"ס – 664 לפנה"ס. הוא היה נצר לשושלת הפרעונים ה-25, או בשמה הנפוץ יותר, "השושלת הנובית".
תהרקה היה בנו של פיי, ראשון הפרעונים השחורים (כך היה נהוג לכנות את שליטי נוביה) ששלטו בממלכת מצרים במשך 75 שנה. למרות היותו בנו של המלך פיי, אחרי פיי מלכו דודו שַׁבָּכָּה ואחריו שַׁבָּתָכָּה בן דודו של שבכה. רק אחריהם עלה תהרקה לכס המלכות. ייתכן שהדבר נבע מגילו הצעיר של תהרקה אז (תהרקה עצמו פיקד באותו הזמן על הצבא המצרי), אולם ייתכן גם שהדבר נובע מסדרי הירושה בקרב הנובים: יורשו של כל מלך נבחר מבין בניה של אחותו.
תהרק הוא חלק מרשימה בת 53 דמויות מקראיות, שאושרו במחקר מבחינה ארכאולוגית כדמויות היסטוריות.
תהרקה במקורות המקראיים

בשנת 701 לפנה"ס פלשו האשורים לממלכת יהודה במסגרת מסע סנחריב בארץ ישראל. בשלב הזה החליטו המצרים תחת שלטון הנובים להתערב, ככל הנראה מחשש להתחזקותה של ממלכת אשור והתקרבותה באופן משמעותי אל גבולות ממלכת מצרים, כפי שמסופר בספר מלכים: ”וַיִּשְׁמַע אֶל תִּרְהָקָה מֶלֶךְ כּוּשׁ לֵאמֹר הִנֵּה יָצָא לְהִלָּחֵם אִתָּךְ...” (מלכים ב', י"ט, ט').
שני הצבאות התנגשו בסמוך לעיר המקראית אלתקה (בסמוך למושב גאליה של ימינו). אומנם לפי המקורות האשוריים מסופר על ניצחון מזהיר של סנחריב על צבא מצרים בפיקודו של מי שמוזכר בתיאורם כ"ארור כל האלים הגדולים", היה זה לדעת רוב החוקרים תהרקה, אשר הצליח בכל זאת לגרום לצבא האשורי נזק בקנה מידה משמעותי, שכן מסופר בהמשך אותו הפרק על השמדת מחנה הצבא האשורי באורח פלא: ”וַיְהִי בַּלַּיְלָה הַהוּא וַיֵּצֵא מַלְאַךְ ה' וַיַּךְ בְּמַחֲנֵה אַשׁוּר מֵאָה שְׁמוֹנִים וַחֲמִישָׁה אָלֶף וַיַּשְׁכִּימוּ בַבֹּקֶר וְהִנֵה כֻּלָּם פְּגָרִים מֵתִים.” (מלכים ב', י"ט, ל"א)
רוב החוקרים מסכימים שהתיאור הנ"ל מתאר את תוצאות הקרב בין תהרקה לסנחריב. לתוצאות אלה היו ככל הנראה השלכות מרחיקות לכת על ממלכת יהודה, מפני שלולא ההתערבות המצרית, הייתה ככל הנראה חרבה ממלכת יהודה בראשותו של חזקיהו בשנת 701 לפנה"ס, 115 שנה מוקדם יותר מהחורבן שאירע בסופו של דבר בשנת 586 לפנה"ס.
תקופת המלכות

בשנת 690 לפנה"ס הומלך תהרקה בגיל 31 לפרעה ומיד החל להשקיע את עיקר מאמציו בפיתוח נרחב של ממלכת מצרים. מפעל זה התאפשר לו עקב ניצול חלון ההזדמנות הקצר שנוצר בעקבות הרגיעה באזור כולו: רוב השליטים המקומיים של ממלכת מצרים הוכנעו עוד בתקופת אביו ואחיו וממלכת אשור לאחר הקרב באלתקה נסוגה מאזור ממלכת יהודה.
תהרקה הקים מפעלי בניה נרחבים ביותר מאז ימי יסוד הממלכה החדשה במאה ה-15 לפנה"ס שכללו תנופות בניה בשתי הערים המרכזיות בממלכה: נא אמון ונפאטה (בירתם של הנובים טרם כיבוש ממלכת מצרים).
רבות מתרומותיו של תהרקה ניתן למצוא במקדשים הרבים אשר הקים והרחיב, והמפורסם שביניהם הוא המקדש בכרנך בסמוך לנא אמון, בו ניתן להבחין עד היום בעמוד בודד המתנשא לגובה של 19 מטרים, היחיד מבין עשרה שיצרו אכסדרה ענקית.
בנפאטה, הנמצאת כ-100 ק"מ במעלה הנילוס, דרומית לנוא אמון בנה תהרקה שני מקדשים למרגלות ג'בל ברקל לכבוד בנות זוגו של האל אמון.
בשנת 675 לפנה"ס ניסה אסרחדון, יורשו של סנחריב לנתק את נתיב הספקת עצי הארז שסיפקו לתהרקה הפיניקים, על ידי שליחת צבאו לפיניקיה. תהרקה הגיב במהרה על ידי שיגור צבאו לעזרת בעלי בריתם בצפון, אך ללא הועיל. צבא אשור הצליח להביס את הפיניקים יחד עם המצרים שבאו לעזרתם ובמהרה פנה דרומה לכיוון ממלכת מצרים עצמה, הקרב בסילה (ליד קנטרה) התרחש בשנת 674 לפנה"ס. אולם תהרקה הצליח להביסם.
תקופת השקט לא נמשכה זמן רב, ושנתיים מאוחר יותר, בשנת 671 לפנה"ס, שלח אסרחדון את צבאו בפעם נוספת לכיוון מצרים. הפעם הייתה ידם של האשורים על העליונה, והנובים תחת פיקודו של תהרקה נהדפו עד למוף (בירת הממלכה המצרית-נובית), דבר אשר אילץ לבסוף את תהרקה לנטוש את ממלכת מצרים ולהמלט לנוביה. בעקבות תבוסת הנובים, כתב אסרחדון באסטלת הניצחון של אסרחדון שהציב בשמאל שהייתה בירת פחווה אשורית:
”את ממלכתו, את הרמונו, את אושנח'רו יורש כתרו ואת שאר בניו ובנותיו, את רכושו ואת חפציו, את סוסיו, את בקרו ואת צאנו, אשר לא יספרו מרוב, נשאתי לאשור. את שורש כוש תלשתי ממצרים.”
בעקבות ניצחונו של אסרחדון, שלטה אשור על מצרים התחתונה וממפיס, ותהרקה המשיך לשלוט במצרים העליונה. שנתיים לאחר מכן, בשנת 669 לפנה"ס, מת אסרחדון, ותהרקה בניסיון לשלוט שוב בכל מצרים, כבש את ממפיס, בעקבות כך נלחם אשורבניפל בנו של אסרחדון בתהרקה וכבש את נוא אמון, ותהרקה ברח לנפאטה, ולא שב צפונה. שם מת. תהרקה נפטר בשנת 664 לפנה"ס ונקבר בפירמידה, אך לא כמו אבותיו שנקברו בבית הקברות המלכותי של נוביה באל-כורו, דרום מערבית לנפאטה בחר להקבר דווקא בנורי על גדות הנילוס, צפון מזרחית לבירה.
לקריאה נוספת

איתן אבניאון, המילון האנציקלופדי של המקרא, הוצאת איתאב - בית הוצאה לאור, 2003
נשיונל ג'יאוגרפיק ישראל, גיליון מס' 117, פברואר 2008, עמ' 54–79
Michael Roaf, Cultural Atlas Of Mesopotamia and the ancient near east, 1991
הערות שוליים

↑  Purdue researcher verifies the existence of 53 people mentioned in the Hebrew Bible, בעקבות מחקר שנערך באוניברסיטת פורדו, אינדיאנה, ארצות הברית
↑  רשימת הדמויות מופיעה בסוף מאמר זה
↑  מקובל לתארך את מסע המלחמה של סנחריב לשנת 701 לפנה"ס. תארוך זה יוצר בעיה כרונולוגית שכן תהרקה הומלך רק בשנת 690 לפנה"ס, שנים מאוחר יותר. חוקרים ניסו ליישב בעייתיות זאת בכך ששיערו כי התואר "מלך", המוצמד לתהרקה במקרא, אינו מתאר בהכרח מצב אמיתי, אלא דווקא רומז על אשר עתיד להתרחש מאוחר יותר בחייו. אותם החוקרים העלו את הסברה כי בזמן המלחמה נגד סנחריב היה תהרקה מפקד צבא מצרים.
↑  עורך: יהודה שיף, עולם התנ"ך - ישעיה, הוצאת דברי הימים הוצאה לאור, 1996-1993, עמ' 98
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: שבתכה | השושלת ה-25 של מצרים | הבא: תנות אמון |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 128804289  VIAF: 62609951   WorldCat (עם VIAF): 62609951
יהויכין

ערך זה עוסק במלך יהודה. אם התכוונתם לקדוש נוצרי, ראו .
יְהוֹיָכִין (גם כָּנְיָהוּ, יְכָנְיָה, יוֹיָכִין) היה מלך יהודה שכיהן כמלך ממלכת יהודה למשך שלושה חודשים בשנת 597 לפנה"ס כאשר היה בן 18. בסוף תקופה זו הוגלה יהויכין על ידי נבוכדנצר השני לבבל, יחד עם האליטות של יהודה, באחד משלושת גלי ההגליות של גלות בבל, הנקראת "גלות יהויכין". יהויכין היה בנם של יהויקים ואשתו נחשתא.
יהויכין הוא חלק מרשימה בת 53 דמויות מקראיות, שאושרו במחקר מבחינה ארכאולוגית כדמויות היסטוריות.
אזכורים במקורות

תיאור מלכותו של יהויכין מופיע בספר מלכים ובספר דברי הימים.
יהויכין מוזכר גם בארבע תעודות בבליות, אחת מהן משנת 592 לפנה"ס, של רשימות של הקצבות מזון, בהן הוא מוזכר כ"מלך ארץ יהודה". רמזים לשביו ולגלותו של יהויכין נשמעים בנבואות ירמיהו ויחזקאל ובמגילת איכה ומגילת אסתר.
על פי פירוש הרד"ק, שלוּם בן יאשיהו הוא יהויכין והנבואה בירמיהו פרק כ"ב על שלוּם:
אַל תִּבְכּוּ לְמֵת וְאַל תָּנֻדוּ לוֹ, בְּכוּ בָכוֹ לַהֹלֵךְ כִּי לֹא יָשׁוּב עוֹד וְרָאָה אֶת אֶרֶץ מוֹלַדְתּוֹ. כִּי כֹה אָמַר ה' אֶל שַׁלֻּם בֶּן יֹאשִׁיָּהוּ מֶלֶךְ יְהוּדָה הַמֹּלֵךְ תַּחַת יֹאשִׁיָּהוּ אָבִיו אֲשֶׁר יָצָא מִן הַמָּקוֹם הַזֶּה: לֹא יָשׁוּב שָׁם עוֹד. כִּי בִּמְקוֹם אֲשֶׁר הִגְלוּ אֹתוֹ שָׁם יָמוּת, וְאֶת הָאָרֶץ הַזֹּאת לֹא יִרְאֶה עוֹד.
מכוונת ליהויכין. רוב המפרשים חולקים על הרד"ק ונותנים זיהויים אחרים לשלום. בהמשך הפרק הוא מוזכר בתור "כָּנְיָהוּ":
חַי אָנִי, נְאֻם ה', כִּי אִם יִהְיֶה כָּנְיָהוּ בֶן יְהוֹיָקִים מֶלֶךְ יְהוּדָה חוֹתָם עַל יַד יְמִינִי, כִּי מִשָּׁם אֶתְּקֶנְךָּ. וּנְתַתִּיךָ בְּיַד מְבַקְשֵׁי נַפְשֶׁךָ וּבְיַד אֲשֶׁר אַתָּה יָגוֹר מִפְּנֵיהֶם וּבְיַד נְבוּכַדְרֶאצַּר מֶלֶךְ בָּבֶל וּבְיַד הַכַּשְׂדִּים. וְהֵטַלְתִּי אֹתְךָ וְאֶת אִמְּךָ אֲשֶׁר יְלָדַתְךָ עַל הָאָרֶץ אַחֶרֶת אֲשֶׁר לֹא יֻלַּדְתֶּם שָׁם, וְשָׁם תָּמוּתוּ. וְעַל הָאָרֶץ אֲשֶׁר הֵם מְנַשְּׂאִים אֶת נַפְשָׁם לָשׁוּב שָׁם – שָׁמָּה לֹא יָשׁוּבוּ. הַעֶצֶב נִבְזֶה נָפוּץ, הָאִישׁ הַזֶּה, כָּנְיָהוּ? אִם כְּלִי אֵין חֵפֶץ בּוֹ? מַדּוּעַ הוּטֲלוּ הוּא וְזַרְעוֹ וְהֻשְׁלְכוּ עַל הָאָרֶץ אֲשֶׁר לֹא יָדָעוּ? אֶרֶץ, אֶרֶץ, אָרֶץ – שִׁמְעִי דְּבַר ה'. כֹּה אָמַר ה': כִּתְבוּ אֶת הָאִישׁ הַזֶּה עֲרִירִי, גֶּבֶר לֹא יִצְלַח בְּיָמָיו, כִּי לֹא יִצְלַח מִזַּרְעוֹ אִישׁ יֹשֵׁב עַל כִּסֵּא דָוִד וּמֹשֵׁל עוֹד בִּיהוּדָה.
תולדותיו

בכסלו בשנת 598 לפנה"ס יצא נבוכדנאצר במסע ליהודה (כ-1,600 קילומטר), ונטה את מחנהו מנגד לירושלים, כאשר הכוחות שפעלו ביהודה מאז סוף השנה הקודמת הצטרפו אליו. בב' באדר בשנת 597 לפנה"ס נלכדה ירושלים, לאחר שיהויכין הסגיר עצמו למלך בבל.
שנה 7: בחודש כסלו גייס מלך אכד את צבאו ויצא אל ארץ חת. הוא חנה על עיר יהודה. בחודש אדר יום ב' כבש את העיר ולכד את מלכה. מינה בה מלך כלבבו. את מנחתה העשירה קיבל והעביר לבבל
יהויכין נלקח בשבי לבבל, ועמו אוצרות בית המקדש ואוצרות בית המלך, וכל הצמרת השלטונית ובית המלוכה, נכבדי הכהנים, העיר והארץ ("אילי הארץ"), העשירים ("גיבורי החיל"), ו"החרש והמסגר" - היינו האומנים. רק "דלת הארץ" נותרה בירושלים.
עם-זאת ליהויכין נשמר גם בגלותו מעמדו המלכותי וכינויו כמלך, כפי שמסתבר מארבע תעודות לאספקת מזון לגולים מארמונו של נבוכדראצר. בכל ארבע התעודות נזכר יהויכין כ"מלך ארץ יהודה", ולפחות באחת מהן שזמנה מצוין - שנת 13 לנבוכדראצר, כלומר 592/591, מתברר שיהויכין נשא תואר זה גם בתקופת כהונתו של צדקיהו. מבחינה זו הוא לא היה יוצא דופן, כפי שניתן ללמוד מרשימה אחרת משנת 570 בקירוב בה נמנים רשימת שליטים גולים - ביניהם מלכי צור, עזה, צידון, ארוד ואשדוד - בחצרו של מלך בבל. ייתכן שהייתה זו מדיניות מכוונת לשמור על המלכים המוגלים במעמדם הרם למען ישמשו כאיום על המלכים שמונו תחתיהם לבל ימרדו פן יוחזר המלך המוגלה לארצו ויוצב עליהם. וכך גם המקרא אומר:
וַיְהִי בִשְׁלֹשִׁים וָשֶׁבַע שָׁנָה לְגָלוּת יְהוֹיָכִין מֶלֶךְ יְהוּדָה בִּשְׁנֵים עָשָׂר חֹדֶשׁ בְּעֶשְׂרִים וְשִׁבְעָה לַחֹדֶשׁ, נָשָׂא אֱוִיל מְרֹדַךְ מֶלֶךְ בָּבֶל בִּשְׁנַת מָלְכוֹ אֶת רֹאשׁ יְהוֹיָכִין מֶלֶךְ יְהוּדָה מִבֵּית כֶּלֶא. וַיְדַבֵּר אִתּוֹ טֹבוֹת, וַיִּתֵּן אֶת כִּסְאוֹ מֵעַל כִּסֵּא הַמְּלָכִים אֲשֶׁר אִתּוֹ בְּבָבֶל. וְשִׁנָּא אֵת בִּגְדֵי כִלְאוֹ, וְאָכַל לֶחֶם תָּמִיד לְפָנָיו כָּל יְמֵי חַיָּיו. וַאֲרֻחָתוֹ אֲרֻחַת תָּמִיד נִתְּנָה לּוֹ מֵאֵת הַמֶּלֶךְ דְּבַר יוֹם בְּיוֹמוֹ, כֹּל יְמֵי חַיָּו.
לפי בנימין מטודלה, קברו של המלך יהויכין היה בעיר נג'ף, כ-145 ק"מ דרומית לבגדד, עיראק.
תולדותיו > גלות יהויכין

ראה הרחבה בגלות בבל
באשר למספרי המוגלים שהגלה נבוכדנאצר, קיימת אי בהירות: האם מדובר כאן בשתי הגליות - האחת מיהודה (7,000 איש ואלף מ"החרש והמסגר") והשנייה מירושלים (10,000 בתוספת "החרש והמסגר"), או שהמדובר הוא בסך הכול ב-10,000 גולים, שעליהם נוספו עוד "החרש והמסגר", שמהם היו 7,000 "גבורי החיל", ו-1,000 "החרש והמסגר". בירמיהו נב, כח נאמר: ”זֶה הָעָם אֲשֶׁר הֶגְלָה נְבוּכַדְרֶאצַּר בִּשְׁנַת שֶׁבַע: יְהוּדִים שְׁלֹשֶׁת אֲלָפִים וְעֶשְׂרִים וּשְׁלֹשָׁה.” כלומר, ירמיהו יודע על 3,023 איש מיהודה שהוגלו בשנה ה-7 של נבוכדראצר, כלומר באותה שנה שלקראת סופה נלכדה ירושלים, אם כי ייתכן שדבר זה היה עוד לפני נפילת ירושלים. לכן, ייתכן ש-3,023 איש אלו בתוספת ל-7,000 הם שיצרו יחד את המספר 10,000 איש.
ברם, לא המספר של הגולים הוא החשוב ביותר כאן אלא בראש וראשונה הֵרכבה של גלות יהויכין: צמרת העם, בית המלוכה, השרים והנכבדים, ומיטב הצבא ובעלי המקצוע. בנוסף לכך גלתה גם ההנהגה הדתית - כוהנים ונביאים, ובכללם הנביא יחזקאל הכהן, אם כי ירמיהו הכהן נותר בירושלים, וכן גלות בעלי האחוזות והרכוש (מלכים ב', כ"ד, י"ד: ”לֹא נִשְׁאַר זוּלַת דַּלַּת עַם הָאָרֶץ”). לא לחינם דימה ירמיהו גלות זו ל"תאנים הטובות" בחזונות על שני דודאי התאנים. הגליה איכותית זו של צמרת יהודה ערערה את יסודות הממלכה בעשור האחרון לקיומה, והגליית עיקר הצבא והמומחים לתעשיית הנשק ולמלאכת הביצור ("החרש והמסגר") נטלו מיהודה את היכולת לשקם את עוצמתה הצבאית ואת הגנתה. טיבו של "המס הכבד" אשר לדברי הכרוניקה הבבלית לקח נבוכדראצר אינו ידוע, ואף לא אם היה זה מכל יהודה (היינו מכל העם) או רק מירושלים (כלומר, מאוצרות המקדש ובית המלך). אך יש להניח שגם למס זה הייתה השפעה שלילית על מידת יכולתה של יהודה להתאושש מן המכה.
בני הגולה עצמם תפסו את גלות יהויכין כמאורע המכריע בקורות חורבן היישוב ביהודה, ולפיכך הנהיגו מניין שנים חדש על-פי מאורע זה. מניין שנים חדש זה בא לכלל ביטוי בספר מלכים: ”וַיְהִי בִשְׁלֹשִׁים וָשֶׁבַע שָׁנָה לְגָלוּת יְהוֹיָכִין מֶלֶךְ יְהוּדָה בִּשְׁנֵים עָשָׂר חֹדֶשׁ בְּעֶשְׂרִים וְשִׁבְעָה לַחֹדֶשׁ, נָשָׂא אֱוִיל מְרֹדַךְ מֶלֶךְ בָּבֶל בִּשְׁנַת מָלְכוֹ אֶת רֹאשׁ יְהוֹיָכִין מֶלֶךְ יְהוּדָה מִבֵּית כֶּלֶא.” כן בא מנין זה לכלל ביטוי בספר יחזקאל, כמו: ”וַיְהִי בִּשְׁלֹשִׁים שָׁנָה... הִיא הַשָּׁנָה הַחֲמִישִׁית לְגָלוּת הַמֶּלֶךְ יוֹיָכִין”. במאה העשירית הקראים ברמלה הנהיגו מחדש למנות לגלות יהויכין.
ראו גם

תעודות קצבת המזון של יהויכין
הערות שוליים

↑  בוסתנאי עודד, מיכאל קוכמן, עולם התנ"ך (מלכים ב' עמ' 213, דודזון-עתי, תל אביב (1994)
↑  Purdue researcher verifies the existence of 53 people mentioned in the Hebrew Bible, בעקבות מחקר שנערך באוניברסיטת פורדו, אינדיאנה, ארצות הברית
↑  רשימת הדמויות מופיעה בסוף מאמר זה
↑  מגילת אסתר, פרק ב', פסוק ו'
↑  רד"ק על (ספר דברי הימים א', פרק ג', פסוק ט"ו
↑  מרדכי כוגן, אסופת כתובות היסטוריות מאשור ובבל: מאות ט-ו לפסה"נ, בהוצאת ספריית האנציקלופדיה המקראית, מוסד ביאליק ירושלים. כתובת 41, עמ' 130–135
↑  ספר ירמיהו, פרק נ"ב, פסוק כ"ח
↑  מלכים ב', כ"ד, י"ב–ט"ז; וראה ירמיהו, כ"ד, א'; כ"ז, כ'; כ"ט, ב'.
↑  ירמיהו, כ"ט, א'
↑  ספר ירמיהו, פרק כ"ד, פסוק ה'.
↑  ספר מלכים ב', פרק כ"ה, פסוק כ"ז. פסוק זהה נמצא גם בספר ירמיהו, פרק נ"ב, פסוק ל"א.
↑  ספר יחזקאל, פרק א', פסוקים א'–ב'.
↑  יהודית אולשובי-שלנגר, הכתובות הקראיות מן הגניזה מקורה של המסורת המשפטית הקראית, כתב העת ״תעודה״, כרך ט"ו, עמוד 135.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294342105171  GND: 11871287X  LCCN: nr2003035871  VIAF: 9791769   WorldCat (עם VIAF): 9791769
פשחור בן אמר

פַּשְׁחוּר בֶּן אִמֵּר הַכֹּהֵן היה כהן ששירת בבית המקדש הראשון, בימי המלך יהויקים. תפקידו היה "פקיד נגיד".
פשחור הוא חלק מרשימה בת 53 דמויות מקראיות, שאושרו במחקר מבחינה ארכאולוגית כדמויות היסטוריות.
אזכורים בתנ"ך

פשחור מוזכר בספר ירמיהו, בתור כהן שרדף את ירמיהו הנביא בעקבות נבואותיו על חורבן בית ראשון.
כֹּה אָמַר ה' צְבָאוֹת אֱלֹהֵי יִשְׂרָאֵל הִנְנִי מֵבִיא אֶל הָעִיר הַזֹּאת וְעַל כָּל עָרֶיהָ אֵת כָּל הָרָעָה אֲשֶׁר דִּבַּרְתִּי עָלֶיהָ, כִּי הִקְשׁוּ אֶת עָרְפָּם לְבִלְתִּי שְׁמוֹעַ אֶת דְּבָרָי. וַיִּשְׁמַע פַּשְׁחוּר בֶּן אִמֵּר הַכֹּהֵן וְהוּא פָקִיד נָגִיד בְּבֵית ה', אֶת יִרְמְיָהוּ נִבָּא אֶת הַדְּבָרִים הָאֵלֶּה: וַיַּכֶּה פַשְׁחוּר אֵת יִרְמְיָהוּ הַנָּבִיא, וַיִּתֵּן אֹתוֹ עַל הַמַּהְפֶּכֶת (כנראה בית מעצר) אֲשֶׁר בְּשַׁעַר בִּנְיָמִן הָעֶלְיוֹן אֲשֶׁר בְּבֵית ה'".
בסוף נבואת החורבן, מבשר ירמיהו לפשחור מה יהיה גורלו הוא, וגורל בני ביתו:
וְאַתָּה פַשְׁחוּר וְכֹל יֹשְׁבֵי בֵיתֶךָ תֵּלְכוּ בַּשֶּׁבִי, וּבָבֶל תָּבוֹא וְשָׁם תָּמוּת וְשָׁם תִּקָּבֵר אַתָּה וְכָל אֹהֲבֶיךָ אֲשֶׁר נִבֵּאתָ לָהֶם בַּשָּׁקֶר.
שמו של פשחור המסמל התפשטות (מלשון "פש" – פשו) וחירות ("חור"). יהיה "מגור" לשון פחד וצמצום – ההפך משמו המקורי.
צאצאיו

לא ברור אם "משמרת פשחור" שעלה בימי שיבת ציון היו מבני פשחור בן אמר, וכן אם אותם הכהנים בני פשחור הנמנים בספר עזרא כ"השיבו נשים נכריות" - אליועיני, מעשיה, ישמעאל, נתנאל, יוזבד, ואלעשה - היו מבני פשחור בן אמר או מצאצאי פשחור אחר.
עבדי פשחור

בתלמוד מסופר כי; "אמר רב יהודה אמר שמואל ארבע מאות עבדים ואמרי לה ארבעת אלפים עבדים היו לו לפשחור בן אימר וכולם נטמעו בכהונה וכל כהן שיש בו עזות פנים אינו אלא מהם"
בימינו, יש שהשתמשו בשם זה, ככינוי לאדם שמתקיף אנשים הקוראים תיגר על השלטון.
פשחור בממצא הארכאולוגי

השם פשחור מופיע ב'חרסי ערד' על גבי אוסטרקון חרס קטן (ערד 54) על יד המקדש שהיה קיים שם בתקופה שלפני חזקיהו. ביחד אתו נתגלו חרסים נוספים עם שמות משפחות כהונה כמו מרמות (ערד 50), בני קורח (ערד 49) ועוד.
הערות שוליים

↑  הביטוי הוא יחידאי במקרא, ומשערים שפירושו היה מעין אחראי על המשמעת והסדר במקדש.
↑  Purdue researcher verifies the existence of 53 people mentioned in the Hebrew Bible, בעקבות מחקר שנערך באוניברסיטת פורדו, אינדיאנה, ארצות הברית
↑  רשימת הדמויות מופיעה בסוף מאמר זה
↑  כך על פי רשי, מהר"י קרא והמלבי"ם.
↑  על סמך הנאמר בתלמוד ירושלמי כי רק ארבע משמרות מבין הכ"ד משמרות כהונה עלו יחד עם עליית עזרא - ביניהם "משמרת פשחור" - יש סוברים כי שם משמרת מלכיה הפך להיקרא על שם פשחור כי משפחתו הייתה היחידה מבין משמרתו שעלה (ספר תכלת מרדכי על תוספתא מסכת תענית ב;א)
↑  כגון פשחור בן מלכיה המוזכר בספר ירמיהו לח:א. וכן בספר נחמיה יא, יב; "מן הכהנים .. עדיה בן ירחם בן פלליה בן אמצי בן זכריה בן פשחור בן מלכיה
↑  למשל בדבריו כאן של פרופ' אסא כשר, שנאמרו לכבודו של פרופ' ישעיהו ליבוביץ.
↑  שמואל אחיטוב, הכתב והמכתב, ירושלים, 2005, 138.