stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וילה די קסטלו
ההשפעה של וילה די קסטלו

גני וילה די קסטלו השפיעו רבות על גן הרנסאנס האיטלקי, ובהמשך על גן הרנסאנס הצרפתי ועל הגן הפורמלי הצרפתי. באיטליה העתיק ניקולו טריבולו כמה מהמרכיבים של וילה די קסטלו, כולל המערה המלאכותית, מזרקות וסדרת מדרגות מונומנטליות בתוכניותיו לגני בובולי בפירנצה. טריבולו עיצב גם את הגן הבוטני בפירנצה, השלישי בעולם, על פי דפוס גאומטרי דומה, מסודר סביב מזרקה מרכזית.
לווילה די קסטלו הייתה השפעה גם על וילות מדיצ'י המאוחרות יותר, כמו וילה די פראטולינו, שנבנתה על ידי פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה בין 1569 ל-1581. הגנים בווילה זו, כמו וילה די קסטלו, נבנו על צלע הר, וכללו פסל של אפנינו, מאת ג'אמבולוניה, מערות מלאכותיות רבות, מזרקות וסילוני מים נסתרים כדי להרטיב את המבקרים. לרוע המזל הם נהרסו ברובם בשנת 1820.
סגנון הגנים האיטלקי היה ידוע כבר בצרפת לפני וילה די קסטלו. פרנסואה הראשון, מלך צרפת הזמין את טריבולו להכין פסל למזרקת גינה שבנה לטירתו בפונטנבלו, אך הפופולריות של הגנים האיטלקיים גדלה מאוד לאחר שקוזימו בנה את וילה די קסטלו. המערה המלאכותית הראשונה בצרפת נבנתה בפונטנבלו בשנת 1541.
סגנון הגן האיטלקי קודם מאוד על ידי שתי קרובות משפחה של קוזימו: קטרינה דה מדיצ'י (1519–1589), אשתו של אנרי השני, מלך צרפת, ומארי דה מדיצ'י (1575–1642), אשתו של אנרי הרביעי, מלך צרפת. לאחר שקטרינה הפכה לעוצרת בשנת 1560, היא החלה לבנות ארמון חדש ואת גני טווילרי בסגנון האיטלקי. בגן החדש, שהושלם בשנת 1564, הייתה מערה מלאכותית עם חיות ודמויות עשויות מחרס, מבוך, וערוגות פרחים שהוצבו לאורך ציר מרכזי בדפוסים גאומטריים.
מארי דה מדיצ'י, שנולדה בפאלאצו פיטי הסמוך לגני בובולי, בנתה העתק של פאלאצו פיטי, שנקרא ארמון לוקסמבורג, ואת גני לוקסמבורג המקיפים אותו בסגנון איטלקי. היא הביאה מפירנצה משפחה של יצרני מזרקות מיומנים, בראשות טומאסו פרנצ'יני, לבנות את מזרקת מדיצ'י, עם מערה מלאכותית. כמה דורות של משפחת פרנצ'יני יצרו מזרקות לגנים ולארמונות צרפתיים עד סוף המאה ה-18.
את ההשפעה של וילה די קסטלו ניתן היה לראות בגנים הבארוקיים של המאות ה-17 וה-18. המזרקות של גני ארמון ורסאי, עם פסליהם הממחישים את כוחו והדרו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ומשחקי המים בגנים של מתחם הארמונות והגנים בפטרהוף סמוך לסנקט פטרבורג, שנבנו על ידי פיוטר הגדול, חיקו את אלו שבגנו של קוזימו דה מדיצ'י.
ראו גם

תוכנית קסטלו
לקריאה נוספת

Ballerini, Isabella. (2003). The Medici Villas: The Complete Guide. Florence: Giunti. ISBN 978-88-09-02995-8.
Attlee, Helena (2006). Italian Gardens - A Cultural History (paperback). London: Frances Lincoln. pp. 240 pages. ISBN 978-0-7112-3392-8.
Pozzana, Mariachiara (2011). The Gardens of Florence and Tuscany- Complete Guide (paperback). Florence: Giunti. ISBN 978-88-09-75952-7.
Sophie Bajard; Rafaello Bencini (1992). Villas et jardins de Toscane. Paris: Terrail. ISBN 978-2-87939-057-4.
Impelluso, Lucia (2007). Jardins, potagers et labyrinthes. Paris: Editions Hazan.
Allain, Yves-Marie; Christiany, Janine (2006). L'art des jardins en Europe. Paris: Citadelles and Mazenod.
Jacquin, Emmanuel, Les Tuileries, Du Louvre à la Concorde, Editions du Patrimoine, Centres des Monuments Nationaux, Paris (ISBN 978-2-85822-296-4)
Giorgio Vasari, Lives of the Most Eminent Painters, Sculptors and Architects, Translated by Gaston Du C. De Vere, Gutenberg online edition
מזרקת פירנצה, במקור בווילה די קסטלו, כיום בוילה לה פטראיה
סרטון שצולם במערה המלאכותית
הפרסקו "הבשורה", המיוחס לרפאלינו דל גרבו
ז'אן לקוטיר

| --- | --- |

צילום מ-2010
 לידה:  9 ביוני 1921 בורדו, צרפת 
 פטירה:  16 ביולי 2015 (בגיל 94) רוסיון, ווקלוז, צרפת 
 שם לידה:  Jean Marie Gérard Lacouture 
 מדינה:  צרפת 
 מקום לימודים:  בית הספר החופשי למדעים פוליטיים 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 בן או בת זוג:  סימון לקוטיר 
 פרסים והוקרה:  bourse Goncourt de la biographie (1980)  פרס פייר לפו (1978)  מפקד מסדר האמנויות והספרות  קצין גבוה בלגיון הכבוד 
 
ז'אן לקוטיר (בצרפתית: Jean Lacouture;‏ 9 ביוני 1921 – 16 ביולי 2015) היה עיתונאי, היסטוריון וסופר צרפתי, ידוע במיוחד בספרי הביוגרפיה שכתב.
נעוריו ולימודיו

לקוטיר נולד בבורדו ולמד במכללה הדתית "סנט מארי גראן לברן" ברובע קודראן של בורדו, המנוהלת על ידי החברה המריאניסטית (Société de Marie). אחר כך המשיך בתיכון הישועי "סן ז'וזף דה טיבולי" ובאוניברסיטה בפריז. שם סיים לימודי ספרות, משפטים ומדעי המדינה.
בשלהי מלחמת העולם השנייה שימש נספח עיתונות של הגנרל פיליפ לקלרק, נחשף למציאות של הודו סין הצרפתית ובנסיבות אלה התחיל את דרכו כעיתונאי. בתוקף תפקידיו העיתונאיים פגש את ראשי הוייטמין, ביניהם הו צ'י מין.
עיתונאי מגויס

בשנים 1949-1947 שרת בנציגות הכללית של צרפת ברבאט בירת מרוקו. בשנת 1950 התקבל ככתב בנושאים דיפלומטיים בעיתון "קומבה".
בשנת 1951 הצטרף ללה מונד. בשנים 1956-1953 עבד בקהיר בשרות העיתון "פראנס סואר". מאוחר יותר חזר ל"לה מונד" כאחראי על מחלקת הטריטוריות מעבר לים ואחר כך ככתב-על (grand reporter) עד שנת 1975.
בעל גישה שמאלית מבחינה פוליטית, לקוטיר תמך במדיניות הדקולוניזציה ואחרי שנת 1981 בפרנסואה מיטראן.
עבד גם בשביל המגזינים נובל אבסרבטר ול, היסטואר. בשנת 1968 התראיין בסרט תיעודי "שנת החזיר" על מלחמת וייטנאם
מתוך אהדותיו השמאליות, התגייס נגד הנשיא דה גול והרפובליקה הצרפתית החמישית, אך במיוחד בעד הוייטקונג והחמר רוז', גישה שתביא אותו לעמדת מגננה, הצטדקות וביקורת עצמית בדיעבד בוויכוחים מאוחרים יותר.
עיתונאי מגויס > עמדותיו > נגד הקולוניאליזם ולמען זכויות האדם

התוודעותו להו צ'י מין, "אישיות כריזמטית" כהגדרתו, השפיעה במידה רבה על התגייסותו של לקוטיר לצד המאבק בקולוניאליזם. עמדה זו באה לידי ביטוי גם בגישתו כלפי הקולוניאליזם הצרפתי באלג'יריה ובשאר המושבות הצרפתיות. בימינו לקוטיר היה פעיל בוועד לתמיכת האיגוד ע"ש פרימו לוי הנותן סיוע ותמיכה לקרבנות העינויים והאלימות הפוליטית בעולם.
עיתונאי מגויס > האנטי-אמריקניזם של שנות ה-1970

בשנת 1970 ב"נובל אובסרבטר" חילק לקוטיר שבחים לממשל האנטי-אמריקני החדש של הנסיך פן נות שהוקם לפי שעה בפנום פן ולמצע הפוליטי של FUNK המבוסס על הנחיות "ההתנגדות הפנימית" בראשות קיו סמפן ויינג סארי ואחרים.
תמיכתו של לקוטיר במשטרים העוינים ל"אימפריאליזם האמריקאי" העמידה אותו באותו מחנה עם אינטלקטואלים צרפתיים אחרים כגון ז'אן-פול סארטר, ז'אק ז'יליאר וז'אק דקורנואה.
אחרי נפילת פנום פן לידי המהפכנים בשנת 1975, ברך לקוטיר את ביאתה המצופה של "קמבודיה טובה יותר" תחת שלטונם של החמר רוז'.
לקח שלוש שנים לאינטלקטואלים רבים ממחנה השמאל כדי לתפוס את מציאות האידאולוגיה של הקמר רוז' ועוד יותר זמן כדי לקבל את ממדי האסון של רצח העם שהתרחש תחת שלטון הקומוניסטים של פול פוט ושותפיו בקמבודיה.
בנובמבר 1978 הודה לקוטיר בשגיאותיו בהערכות על המצב בווייטנאם ובקמבודיה אחרי תבוסת הכוחות הפרו-אמריקאיים. בריאיון ל"Valeurs actuelles" הוא הודה כי הביא בכתיבתו מידע סלקטיבי שהסתיר את האופי הסטליניסטי של המשטר בצפון וייטנאם. "חשבתי שהמאבק נגד האימפריאליזם האמריקאי הוא צודק ביותר, וכי יהיה תמיד זמן, אחרי תום המלחמה, לבחון את טבעו האמיתי של המשטר. בקמבודיה, חטאתי בבערות ובתמימות. לא היה לי אף אמצעי כדי לבדוק את המידע שברשותי. הכרתי קצת כמה מהמנהיגים הנוכחיים של הקמר רוז', אבל דבר לא איפשר לי להטיל צל כלשהו על עתידם ותוכניותיהם. הם כינו עצמם מרקסיסטים ולא יכולתי להבחין בהם את שורשי הטוטליטריזם. אני מודה ומתוודה כי חסרה לי ההתעמקות הפוליטית".
עיתונאי מגויס > דה גול

בשנות ה-1950 ובשנות ה-1960 היה לקוטיר בין המשמיצים החריפים ביותר של הגנרל דה גול ונעשה לחסיד מושבע של פרנסואה מיטראן.
בסוף שנות ה-1980 הביוגרפיה שכתב על הגנרל התרחקה מדעותיו בצעירותו. במהלך הזמן עמדתו של לקוטיר השתנתה והוא הפך לאחד המעריצים הגדולים ביותר של דה גול.
פרשת בודרל

בשנת 1991 לימד לקוטיר סנגוריה על ז'ורז' בודרל, אקדמאי, שנתבע על ידי ניצולים צרפתיים של מחנה שבויים של הווייטמין, כי בתור קומיסר פוליטי במחנה התעלל בשבויים וביצע פשעים נגד האנושות". בתי המשפט בצרפת לא מצאו סיבה לשפוט את הבודרל שזכה בשנת 1966 בחנינה על עריקותו ועל פעילותו לטובת המחתרת הווייטנאמית.
פעילותו בהוראה וכביוגרף

לקוטיר עבד בשנים 1961–1982 כמנהל בהוצאה לאור "סיי" והיה פרופסור במכון ללימודים פוליטיים IEP בפריז בשנים 1969–1972.
ז'אן לקוטיר נודע בספרי הביוגרפיה הרבים שכתב, בין השאר, על חיי הו צ'י מין, גמאל עבד אל נאצר, לאון בלום, דה גול, פרנסואה מוריאק, פייר מנדס פראנס, מיטראן, מונטסקייה, מונטן, אנדרה מאלרו,ז'רמן טיליון,שמפוליון, ז'אק ריווייר, סטנדל וג'ון קנדי.
חובב מוזיקה נלהב, לקוטיר היה יושב ראש חברת מעריצי "ז'ורז' ביזה".
ספרים בתרגום לעברית

1968 - ישראל וארצות ערב, המערכה השלישית (עם סימון לקוטיר,ז'אן פרנסיס הלד, אריק רולו), תרגום:מ. חצור, הוצאת עם הספר
1972 - נאצר ויורשיו - עם עובד
1990 - דה גול (עם רולאן מל), עדויות של 65 אנשים על דמותו, בתרגום ישראל מרשן, הוצאת אור-עם,
זהבה ושלושת הדובים (סרט, 1991)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  "זהבה ושלושת הדובים" מאת רוברט סאותי
 תסריט:  לאונרד לי, רוז פיליפס
 מדבבים:  ראו כאן
 מדבבים בעברית:  ראו כאן
 מוזיקה:  גארי הארדמן, מארק אייזקס
 מדינה:  אוסטרליה אוסטרליה
 חברת הפקה:  אולפני ההנפשה ברבנק
 הקרנת בכורה:  אוסטרליה 1991 ישראל 1995
 משך הקרנה:  כ-49 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית (הסרט דובב לשפות נוספות, ביניהן עברית)
 סוגה:  סרט הנפשה, סרט לכל המשפחה
 דף הסרט ב־IMDb
זהבה ושלושת הדובים (באנגלית: Goldilocks and the Three Bears) הוא סרט הנפשה אוסטרלי לכל המשפחה משנת 1991, המבוסס על סיפור ילדים בעל אותו שם מאת רוברט סאותי. הסרט נכתב על ידי לאונרד לי ורוז פיליפס, והופק באולפני ההנפשה ברבנק.
הסרט הופץ להקרנה ביתית ברחבי העולם ודובב לשפות שונות. הסרט הופץ לראשונה באוסטרליה בשנת 1991 בדיבוב אנגלי. בישראל הסרט שודר לראשונה בדיבוב לעברית בשנת 1995 בערוץ הטלוויזיה החינוכית הישראלית, ולאחר מכן הופץ בקלטות וידאו ו-DVD בהפצת קלסיקלטת. אורך הסרט הוא כ-49 דקות.
תקציר העלילה

הסרט עוקב אחר זהבה, ילדה שבדרכה הביתה דרך היער נתקלת בבית בו גרה משפחת דובים. זהבה מחליטה להיכנס לבית, ולהפתעה המשפחה לא נמצאה בו, דבר שגרם לה מסקרנות לטעום מדייסת המשפחה, לשבת על כיסאות המשפחה, ולשכב על מיטות המשפחה. כשמשפחת הדובים, הכוללת אבא, אמא וילד, חוזרת הביתה, היא מוצאת את זהבה. תחילה, זהבה חששה מהמשפחה אך במהרה נוצרה ביניהם ידידות נפלאה. מאוחר יותר, זהבה הלכה להופעה בקרקס, שם היא נחרדה לראות שמשפחת הדובים לכודה אצל קנולטי, מנהל קרקס אכזרי. זהבה, יחד עם בונגו הליצן וחיות הקרקס, עושה הכל כדי להציל את המשפחה.
דמויות ומדבבים > מדבבים באנגלית

קלייר קראות'ר
ג'ואנה מור
לי פרי
דמויות ומדבבים > מדבבים בעברית

הדיבוב העברי של הסרט בוים על ידי ניקו בר, והופק על ידי אורית יואלי סנה.
הילה זינגר נאור - זהבה
דבי בסרגליק - אמא דובה / אמא של זהבה / אמא ארנבת
ניקו בר - אבא דב / מספר / אבא של זהבה / מנחה בלט / מר מקנולטי
איריס זינגר - דב דובון / בני הארנב
יוסי ברק - שופי הינשוף / בולע הלהבות
דודי בן אדרת - בונגו הליצן / הפגז האנושי
ראו גם

זהבה ושלושת הדובים - עיבודים
מזמורי שלמה

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  מיוחס לשלמה המלך
 שפת המקור:  עברית
 תורגם לשפות:  יוונית
 סוגה:  ספרות דתית, פסאודואפיגרפיה
 הוצאה
 מקום הוצאה:  ארץ ישראל
 תאריך הוצאה:  המאה ה-1 לפנה"ס
 
מזמורי שלמה הוא אחד מן הספרים החיצוניים לתנ"ך, שנכתב ככל הנראה בארץ ישראל  בין השנים 70 ו-45 לפני הספירה. בספר 18 מזמורים, הדומים למזמורי התהלים.
שפת המקור וזהות המחבר

אין כל ספק בין החוקרים כי הספר נכתב במקורו בעברית, וזאת על פי איכותו המכנית והגרועה של הנוסח שהשתמר ביוונית. אברהם כהנא מזהה את המחבר כיהודי חסיד, יליד ירושלים, שחווה בעצמו את המאורעות בזמן כיבוש פומפיוס בשנת 63 לפני הספירה. בכל מקרה, המקור העברי אבד.
תוכן הספר ומשמעותו

הספר שנכתב בסגנון המזכיר את ספר התהילים מיוחס לשלמה המלך אולם בגוף המזמורים אין זכר לשלמה. בספר מוזכרים שליטים יהודים בארץ ישראל שמסוכסכים זה עם זה, ואויב נכרי שכובש את ירושלים. מעובדות אלו ועוד הסיקו רבים מהחוקרים שמחבר הספר הוא יהודי פרושי מהפלג שהתנגד נחרצות למלכות החשמונאים וראה בהם שליטים לא לגיטימיים. הדמויות שמוזכרות בספר הן בין היתר הורקנוס השני, אריסטובלוס אחיו, ופומפיוס הרומאי שכבש את ארץ ישראל וביטל את עצמאותה המדינית. כמו כן מהמזמורים בספר ניתן ללמוד הרבה על היחסים המתוחים ששררו בארץ ישראל בתקופת חיבורו, ובמיוחד בין הפרושים והצדוקים.
בפרק ב מתייחס המשורר לרצח פומפיוס בחוף מצרים בשנת 48 לפנה"ס.
מזמורי אודות אשר לשלמה

חיבור אחר ושונה "האודות של שלמה" (Odes of Solomon) נצטרף בכתבי יד רבים ונכרך יחדיו עם מזמורי שלמה, כאילו חוברו שניהם בידי אותו מחבר, אך ברור כי אין הדבר כן: בעוד ש'מזמורי שלמה' נראה חיבור יהודי, הרי ש'מזמורי האודות אשר לשלמה' (Odes of Solomon), הם נוצריים במפורש.
לקריאה נוספת

יעקב שלום ליכט, ס' מזמורי שלמה, ספרים חיצוניים וגנוזים, כרך ה', תשל"ח, אנציקלופדיה מקראית, עמ' 1112-1113, 1120
אברהם כהנא, מזמורי שלמה, ספרים החיצונים-חלק שני, תל אביב, תרצ"ז, עמ' 103–130.
מזמורי שלמה, בתוך: הספרים החיצונים, כרך "כתובים אחרונים", מתורגמים ומפורשים על ידי א. ש. הרטום, הוצאת יבנה תל אביב. עמ' 129–163.
יהושע אפרון, "מזמורי שלמה", השקיעה החשמונאית והנצרות, ציון ל, תשכ"ה, עמ' 1-46 (מידע בקטלוג רמב"י)
הערות שוליים

↑  אברהם שליט, הורדוס המלך, עמ' 355–356, הערה 110.
| הספרים החיצוניים |
| --- | --- | --- |
| לתורה | מגילה חיצונית לבראשית • ספר אדם וחוה • צוואת קהת • חזון עמרם • ספר היובלים • ספר חנוך א' • ספר חנוך ב' • ספר חנוך ג' • צוואות השבטים • צוואת אברהם • חזון אחרית הימים של אברהם • עליית משה • יוסף ואסנת |  |
| לנביאים | צוואת יהושע • חכמת שלמה • מזמורי שלמה • איגרת ירמיהו • עליית ישעיהו • ספר ברוך • חזון ברוך א' • חזון ברוך ב' |  |
| לכתובים | דברי איוב • חזון עזרא • עזרא החיצוני • תהילים קנ"א • מזמורים קנ"ב–קנ"ה • תוספות למגילת אסתר • תוספות לספר דניאל • תפילת מנשה |  |
| שאר הספרים | ספר בן סירא • ספר יהודית • ספר טוביה • ספר מקבים א' • ספר מקבים ב' • ספר מקבים ג' • ספר מקבים ד' • איגרת אריסטיאס • חזיונות הסיבילות • קדמוניות המקרא |  |
|  שלמה המלך |
| --- | --- | --- |
| משפחתו | דוד • בת שבע • נעמה העמונית • בת פרעה • רחבעם • מלכת שבא |  |
| חיבורים שיוחסו לו | משלי • קהלת • שיר השירים • מזמורי שלמה • חכמת שלמה • תהילים ע"ב • תהילים קכ"ז |  |
| במקרא | צוואת דוד • חלום שלמה בגבעון • עליית שלמה למלוכה • משפט שלמה |  |
| אגדות שלמה | כסא שלמה • שלמה המלך ואשמדאי • שלמה המלך והדבורה • שלמה המלך ומלכת שבא • ברית שלמה |  |
| שונות | בית המקדש הראשון • ים של שלמה |  |
| הנצחתו | נחל שלמה • הר שלמה • בריכות שלמה • איי שלמה • עמודי שלמה • מרחב שלמה • מבצע שלמה |  |
| בתרבות המודרנית | שלמה המלך ושלמי הסנדלר • אגדות המלך שלמה • הספר מכרות המלך שלמה (עיבודים: מכרות המלך שלמה (סרט, 1985) • מכרות המלך שלמה (סרט, 1986)) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463152405171  PLWABN: 9811986562205606  BIBSYS: 90412849  BnF: cb12066744p (data)  GND: 4176109-1  LCCN: n82098837  SUDOC: 028934857  VcBA: 492/42045  VIAF: 179028274   WorldCat (עם VIAF): 179028274 
מזמורי שלמה. בתרגומו של מנחם שטיין. לחצו על התמונה לדפדוף בספר מעמוד 1
התנ"ך השטני

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  אנטון לה-ויי 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  ספרות עיון 
 נושא:  שטניזם לה-וייאני, שטניזם אתאיסטי
 הוצאה
 הוצאה:  אייבון 
 תאריך הוצאה:  1969 
 סדרה
 הספר הבא:  הפולחנים השטניים
 
התנ"ך השטני (אנגלית: The Satanic Bible) הוא ספר שנכתב על ידי אנטון לה-ויי בשנת 1969 ומהווה את הבסיס הפילוסופי והפולחני לדת האתאיסטית "שטניזם לה-וייאני", בה דוגלים חברי כנסיית השטן, אחד מהארגונים השטניסטיים הגדולים ביותר. הוא מכיל אוסף של מאמרים, הבחנות ופולחנים שטניסטיים בסיסיים, ומתאר את הפילוסופיה השטניסטית הייחודית של להווי (אם כי הוא מכיר בהשפעתם של פילוסופים שונים על גיבוש פילוסופיה זו, ביניהם ניקולו מקיאוולי, פרידריך ניטשה, ראגנר רדבירד ואיין ראנד). 
הספר מכיל את העקרונות הבסיסיים של שטניזם, ונחשב לאבן היסוד של הפילוסופיה והדוֹגמה עליה היא מושתתת. כנסיית השטן היא הדוניסטית ואינדיבידואליסטית במהותה, המבקשת להתאים לטבע האנושי ולטפח את הפוטנציאל הטמון בפרט וטוענת שהדתות המונותאיסטיות מדכאות אותו.
שטניסטים גורסים כי התנ"ך השטני אינו נתון לפרשנות או רוויזיה, ושאין תוקף בדת השטניסטית לאף חוק או עיקרון הנוגדים את הכתוב בתנ"ך השטני.
חלוקתו של התנ"ך השטני לספרים

לאחר ההקדמות שנכתבו על ידי מחברים אחרים, התנ"ך השטני מחולק לארבעה ספרים: "ספרו של השטן", "ספרו של לוציפר", "ספרו של בליעל" ולבסוף "ספרו של לווייתן". כל ספר מתמקד בפן שונה של שטניזם, ומשרת מטרה ייחודית בתוך המבנה של התנ"ך השטני.
חלוקתו של התנ"ך השטני לספרים > ספרו של השטן

"ספרו של השטן: ההוקעה התופתית" מציג את הדת השטנית באופן דרמטי, דרך פרוזה טקסית. זהו הספר היחידי בתנ"ך השטני בעל פורמט פיוטי, הבנוי באופן מכוון כפואמה. חמשת הפרקים הראשונים ב"ספרו של השטן" הותאמו לו מתוך ספרו הידוע לשמצה של ראגנר רדבירד, "עוצמה היא נכונה". אנטון להווי לא העתיק מרדבירד באופן ישיר: הוא השתמש בקטעים מתוך חלקים שונים ב"עוצמה היא נכונה", וערך שינויים בטקסט כדי לתקן את מה שהוא תפס כפגמים בהיגיון או בעקביות בפילוסופיה של רדבירד. כפי שאנטון להווי ציין בהקדמתו שסופחה למהדורות המאוחרות של "עוצמה היא נכונה", הוא מצא בספר זה מנה נכבדת של השראה, אך גם שגיאות מובהקות שמונעות ממנו, כמו שהוא במקור, ליישר קו עם הפילוסופיה השטנית. היה זה המסר הכללי של "עוצמה היא נכונה" שקסם ללהווי, ואותו ניסה לתפוס על ידי בחירה בררנית של פסקאות ועריכת שינויים בטקסט המקורי.
"ספרו של השטן" הוא הספר הקצר ביותר בתנ"ך השטני, אך באופנים רבים גם הדרמטי ביותר. נדמה שהכוונות מאחוריו הן להדליק את הקורא, לעורר את חוש ההיגיון והעלבון שלו ולעודד אותו להסכים עם המאמרים על הפילוסופיה והדוגמה השטנית העוקבים ב"ספרו של לוציפר".
להווי דקלם את "ספרו של השטן" במלואו (כמו בהקלטה של "המיסה השטנית") או בחלקו בטקסים שטניים שונים.
"ספרו של השטן" מקושר באופן סמלי עם יסוד האש.
חלוקתו של התנ"ך השטני לספרים > ספרו של לווייתן

"ספרו של לויתן: הים הסוער" מכיל הוראות ברורות למה שיש לומר ולעשות בזמן הפולחן. הטקסט שלו מורכב בעיקר מקריאות ופיוט פולחני, כולל "הקריאה לשטן" שנעשית בתחילתו של כל טקס, וקריאה נפרדת לכל אחד מסוגי הטקסים. בטקסט נכללים גם תשע-עשרה "מפתחות חנוכיים"; פרשנות חדשה ואפלה לטקסטים באותו שם שנכתבו על ידי ג'ון די בשפה ה"חנוכית" הפיקטיבית (שלטענתו, "למד" אותה מהמלאכים). מפתחות אלו מתפקדים כמזמורים פולחניים שנועדו לרגש, והתרגום באנגלית נועד גם כן כהצהרות פיוטיות של דוגמה שטנית. להווי שינה את משמעות המפתחות החנוכיים מהגרסה של ג'ון די, במאמץ להתאים אותם לדוגמה השטנית ועם זאת לשמור על היעילות שלהם כאמצעי פולחני.
"ספרו של לווייתן" מקושר סמלית עם יסוד המים.
יאנקי רוז (ורד אמריקאי)

התנ"ך השטני מסתיים עם חתימה מסתורית שבה רק המילים "יאנקי רוז". משמעותה היא עניין לספקולציה, ונותרת תעלומה, לפחות עבור הקהל הרחב. אתר האינטרנט של כנסיית השטן, לעומת זאת, מציע רמז אפשרי אחד בשיר באותו שם, שהוקלט על ידי להווי באלבום שלו "השטן יוצא לחופשה". אף על פי כן, האתר מוסיף שזה עשוי להיות או לא להיות רמז כלל, וחשיבותה האמיתית של "יאנקי רוז" תישאר לנצח תעלומה.
הטקסט ותרגומים

חברת "ספרי אייבון", שהוציאה את התנ"ך השטני בפעם הראשונה ב-1969, ממשיכה להדפיס אותו גם כיום. הטקסט העיקרי לא שונה באף מהדורה, אך דף ההקדשה שונה מאז ההוצאה הראשונה (המהדורה הראשונה כוללת את ההקדשה המורחבת המפורסמת) וההקדמות שונו והוחלפו. ברטון וולף (Burton Wolfe), עיתונאי וחבר ותיק בכנסיית השטן, כתב מבוא שיצא לאור עם הספר במשך שנים רבות. הכהן הגדול המכהן של כנסיית השטן, פיטר ה. גילמור, כתב מבוא חדש שהחליף את זה של וולף וסופח לתנ"ך השטני בשנת 2005. יוניברסיטי פרס (University Press) הוציאו לאור מהדורה בכריכה קשה של התנ"ך השטני והפולחנים השטניים.
התנ"ך השטני תורגם מאנגלית לשפות נוספות, כולל גרמנית, שוודית, קזחית וצרפתית.
הפולחנים השטניים

"הפולחנים השטניים" יצא לאור ב-1972 כהוצאה מתלווה ל"תנ"ך השטני". הוא מכיל מספר פולחנים אחרים, רובם מפורטים ביותר. שני הספרים הוצאו לאור על ידי חברת "אייבון", ונמצאים בדפוס גם בימים אלה.
ראו גם

כנסיית השטן
דמונולוגיה
לקריאה נוספת

LaVey, Anton Szandor, The Satanic Rituals, Avon Books, 1972
LaVey, Anton Szandor, The Satanic Witch, Feral House, 1970
LaVey, Anton Szandor, The Devil's Notebook, Feral House,1992
LaVey, Anton Szandor, Satan Speaks, Feral House, 1998
הערות שוליים

↑  LaVey, Anton The Satanic Bible, pg 46
↑  LaVey, Anton The Satanic Bible, pg 69
↑  LaVey, Anton The Satanic Bible, pg 88
↑  LaVey, Anton The Satanic Bible, pg 110
↑  LaVey, Anton The Satanic Bible, pg 128
↑  Yankee Rose, באתר כנסיית השטן
מדף דאסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  1,100 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  רכס בריטניה 
 קואורדינטות:  80°02′00″S 156°57′00″E﻿ / ﻿80.0333°S 156.95°E﻿ / -80.0333; 156.95
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומימדף דאסקי(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומימדף דאסקי
 
מדף דאסקי (באנגלית: Dusky Ledge) הוא מדף סלע חשוף, המהווה את החלק הצפוני של רכס דאסקי, ברכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
גובהו של מדף הסלע - 1,100 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה > מקור השם

שמו של מדף הסלע ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים, והוא נקרא על שמו של רכס דאסקי שהוא מהווה חלק ממנו.
הערות שוליים

1 2 3  מידע גאוגרפי והיסטורי
| אתרים ברכס בריטניה |
| --- | --- | --- |
| הרים | אדמס • אולדריץ' • אופרוס • אסקין • ביל • באנה • בורווזקי • ג'ייקובס • דארטמות' • דגאלאן • דול • דריק • הייבן • הנדרסון • וורד • טרנסטייל • לוסיה • מקלינטוק • סאבורו • סטרנברג • פריצ'רד • קאסאטלי • קריסק • ראמג' • רנד |  |
| רכסי הרים | אונום • אייסנהאואר • באנה • דאנום • דאסקי (רכס) • מגניס • נברסקה • סברינה • פונטס |  |
| מצוקים | בנסון • דאסקי (מדף סלע) • כהן • פורבס |  |
| עמקים | אבוס • אונום • איטונה • איסקה • ביברה • בלום • דובריס • טאמארוס • טיסוביס • לינדום • למאניס • מגניס • מטאריס • סברינה |  |
| מישורים | מישור ואנטייג' • וולדריפ • וורברטון • ונטה |  |
| קרחונים | הוריהאן • יאנסי • מקרו • סנט • פקהאם • ראגוצקי |  |
| נונאטאקים | דארנל • וסטהייבן • טאייק • מארטי • שלושת הנונאטאקים |  |
| מפלי קרח | ברייר • ראגוצקי |  |
ווקסהול 12

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  ווקסהול מוטורס 
 
ווקסהול 12 (אנגלית: Vauxhall 12) מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית הרכב ווקסהול מוטורס הבריטית, מבית ג'נרל מוטורס.
ווקסהול 12 הוצגה לראשונה בתערוכת המכוניות הבריטית בשנת 1933. המכונית יוצרה בין השנים 1933–1938.
בשנת 1938 עוצב הדגם מחדש.
דגמים

4 דלתות סלון (3 חלונות בכל צד)
4 דלתות סלון דה-לוקס
2 דלתות - עם הזזת הגג
מפרט טכני

מנוע 6 צילינדרים, 1,531 סמ"ק המפתח 12.08 כ"ס ו- 14 כ"ס
בשנת 1938 : מנוע 4 צילינדרים,  1,442 סמ"ק המפתח 11.98 כ"ס
תמסורת ידנית - 4 מהירויות
מתלה קדמי עצמאי
תמונות

"ווקסהול 12", שנת 1935
"ווקסהול 12", שנת 1933
"ווקסהול 12", שנת 1939
ראו גם

ווקסהול 10
ווקסהול 14
ווקסהול 23-60
ווקסהול ויוה
ווקסהול ויקטור
ווקסהול קרסטה
ווקסהול מוטורס
זכויות להט"ב בסומלילנד

| --- | --- |

סומלילנד (ירוק), טריטוריה שנתבעת על ידי סומלילנד מהמדינה הפדרלית של פונטלנד שמהווה חלק מסומליה (ירוק בהיר)
 מעמד בחוק:  פלילי מאז 1899 (כחלק מסומלילנד הבריטית), עונש: 3 חודשים עד 3 שנות מאסר או מוות, הוצאה להורג, מכות ועינויים
 טרנסג'נדריות:  אין הכרה בשינוי מגדר
 שירות צבאי:  לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים לא רשאים לשרת
 הגנה מפני אפליה:  אין הגנה מפני אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית
 זכויות משפחה
 הכרה בזוגיות חד־מינית:  אין הכרה בזוגיות חד-מינית
 אימוץ:  אין הכרה באימוץ על ידי זוגות חד-מיניים
 
 הצבעה על הצהרת האו"ם:  לא חברה באו"ם
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בסומלילנד כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, שלא נתקלים בהם אזרחים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית. פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה בקרב גברים או נשים מוגדרת כעבירה פלילית מאז 1899 (כחלק מסומלילנד הבריטית) ועונשה מוזג במשך השנים עם דין השריעה האסלאמי והוביל ליצירתו של עונש מוות, הוצאה להורג, מכות ועינויים נגד מורשעים.
היסטוריה > האימפריה עות'מאנית

בשנת 1858, במהלך שליטתה של האימפריה העות'מאנית על סומלילנד, פעילות הומוסקסואלית הוגדרה כחוקית.
היסטוריה > מזרח אפריקה האיטלקית

בשנת 1940 פלשה איטליה הפשיסטית לסומלילנד הבריטית (אנ') וסיפחה אותה למזרח אפריקה האיטלקית. בעוד שבאיטליה לא היו קיימים חוקים נגד "מעשי סדום" מאז 1890, המשטר עדיין העניש הומוסקסואלים. ב-1941 כבשו הבריטים מחדש את סומלילנד הבריטית מהאיטלקים והחזירו את חוקי הסדום בשטחה שהמשיכו להעניש פעילות הומוסקסואלית בהסכמה בחוק.
היסטוריה > סומלילנד הבריטית

החוק, שהוחל על שטחה של סומלילנד הבריטית מאז 1899 לפני קבלת עצמאותה מהאימפריה הבריטית היה חוק העונשין ההודי משנת 1860 אשר המשיך להפליל מעשים הומוסקסואלים.
היסטוריה > הרפובליקה הסומלית

בשנת 1964 נכנס לתוקף חוק עונשין חדש ברפובליקה הסומלית (אנ'). החוק קבע כי "מי שמקיים משכב גשמי עם בן אדם מאותו המין, ייענש, כאשר המעשה אינו מהווה פשע חמור יותר, במאסר בין 3 חודשים ל-3 שנים. כאשר המעשה שנעשה הוא מעשה תאווה שונה ממגע גשמי, העונש שהוטל יופחת בשליש".
מעמד בחוק > הרפובליקה של סומלילנד

בשנת 1991 הכריזה סומלילנד על עצמאות מסומליה (אנ'). מאז, המדינה ממשיכה ליישם את חוק העונשין משנת 1964 בשטחה, שמוזג עם השנים עם דין השריעה האסלאמי והוביל ליצירת עונש מוות, הוצאה להורג, מכות ועיניים נגד מורשעים בפעילות הומוסקסואלית. אי ביטול החוק הוא אחת הסיבות, שציינו חוקרים אירופאים לאורך השנים, לכך שמספר מדינות אירופאיות מפותחות לא מכירות בעצמאות סומלילנד.
על פי דיווחים לאורך השנים, התקיימו אירועים מסכני חיים או גזרי דין מוות שהוטלו בסומלילנד ובסומליה נגד אזרחי להט"ב בשטחן.