stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הבגרות הבינלאומית
היחס בעולם לתוכנית

תוכנית הדיפלומה של IB תוארה כ"תוכנית לימודים קפדנית, המוכרת על ידי אוניברסיטאות ברחבי העולם", כאשר הוצגה במגזין טיים בדצמבר 2006 במאמר שכותרתו "כיצד להוציא את בתי הספר שלנו מהמאה העשרים".
ב-2006 יזמו הנשיא בוש ושרת החינוך בממשלתו תוכנית להרחבת קורסים למתמטיקה ומדעים בינלאומיים לתואר ראשון בשיטת ה-IB. הווארד גרדנר, פרופסור לפסיכולוגיה חינוכית באוניברסיטת הרווארד, אמר שתוכנית לימודי הדיפלומה של IB מסייעת לסטודנטים "לחשוב בצורה ביקורתית, לסנתז ידע, לשקף תהליכי חשיבה של עצמם ולהתנסות בחשיבה בין תחומית".
גם באנגליה וגם בארצות הברית שרים, סנטורים, מושלים וקובעי מדיניות חינוך הביעו הערכה רבה לתוכניות ה-IB אבל סיבות תקציביות וחדירה מועטה מאוד לבתי הספר הציבוריים מנעה את כניסת התוכנית באזורים רבים מאוד. הם ציינו כי הם תומכים מאוד ביצירת אזרחי עולם אבל ראשית הם מבקשים ליצור אזרחים המתפקדים היטב בעולמם.
אנשי חינוך רבים, גם מתוך האוניברסיטאות ציינו כי תקופות הלימודים בבתי הספר ב-IB היוו לחץ לא פשוט על רוב התלמידים אבל שלתלמידים אלו היה קל יותר ביחס לחבריהם בלימודים באקדמיה והם הגיעו להישגים גבוהים.
בחלקים אחרים של העולם, תוכניות ה-IB התקבלו היטב. בשנת 2013, משרד החינוך של יפן וה- IB הכריזו על תוכנית שתרחיב את האפשרויות של סטודנטים יפנים להשלים את תוכנית הלימודים ביפנית. מדינות נוספות כמו מלזיה, אבו דאבי ואיחוד האמירויות, סעודיה, פרו, אקוודור ורוסיה – בכולן יושמו תוכניות IB בחלק מבתי הספר ואף נפתחו בתי ספר חדשים כחלק מבתי הספר הבינלאומיים של ארגון IB.
בישראל

נכון ל-2023  קיימים בישראל ארבעה בתי ספר המשויכים לIB. בית הספר הבינלאומי בכפר הירוק (EMIS), בית הספר האנגליקני בירושלים (AISJ) ובית הספר הבינלאומי בגבעת חביבה (GHIS) ובית הספר קינג סולומון ברמת השרון (KSS).
בעיות עקב מגפת הקורונה

במרץ 2020 הודיעה IB כי הבחינות במאי 2020 בוטלו כתגובה למגפת הקורונה. היא טענה כי הציונים הסופיים יחושבו על פי עבודת הקורס, הציונים שצפו התלמידים ונתונים קודמים של בית הספר. דובר הארגון הבטיח כי התהליך עבר בדיקות קפדניות של מומחים חינוכיים ומומחי סטטיסטיקה חינוכית וכן שהציונים נבדקו גם מול מערכות הנתונים של חמש השנים האחרונות.
ביולי 2020 פרסמה ה- IB את התוצאות למועמדים לתוכנית דיפלומה שאמורים היו להיבחן במאי 2020. בעקבות כך חתמו למעלה מ -17,000 חותמים על עצומה מקוונת הקוראת לבירור מתודולוגיית הדירוג וההערכה ודרשו מבחן מחודש בחינם. כמה מחנכים מתחו ביקורת על גישתה של IB לדירוג 2020. היו גם שטענו כי השימוש בנתונים ההיסטוריים של בית הספר להפקת ציונים אינו הוגן כלפי תלמידים שחורים או בעלי הכנסה נמוכה, או תלמידים מבתי ספר קטנים יותר. אחרים התלוננו על חוסר השקיפות וחוסר ההוגנות בהליך הערעור על הציונים.
בנובמבר 2020 התמודדה IB עם אותן בעיות, עם תלונות מרובות שהגיעו מבתי ספר מחצי הכדור הדרומי עם פרסום התוצאות.
באוגוסט 2020, על רקע המשך המגפה, הודיעה IB על סדרת תיקונים מקיפים לבחינות המתוכננות במאי 2021. ב־4 בפברואר 2021 הודיעה IB על מסלול בחינה כפול לבחינת מאי 2021: הבחינות היו צפויות להתקיים באזורים שבהם ניתן "לנהל בבטחה" הערכה בכתב, בעוד מועמדים באזורים אחרים נבחנו במסלול חלופי בהתבסס על ציוני קורסים וציונים צפויים. החלטה זו נתקלה בתגובת נגד נוקשה כאשר סטודנטים שלמדו בתוכנית הדיפלומה של IB מחו נגד העוול שלדעתם נגרם להם. הסטודנטים טענו כי לבחינות תהיה השפעה נפשית שלילית וכן שיהיו לה השלכות אפשריות על קבלה לאוניברסיטה.
הערות שוליים

↑  History of the IB, web.archive.org, ‏2009-07-28
↑  Alexander Duncan Campbell Peterson, Schools Across Frontiers: The Story of the International Baccalaureate and the United World Colleges, Open Court Publishing, 2003, ISBN 978-0-8126-9505-2. (באנגלית)
היו לי פעם חברים

| --- | --- |
 סינגל בביצוע השמחות
 מתוך האלבום השמחות (אלבום)
 יצא לאור:  1998
 תאריך הקלטה:  1998
 שפה:  עברית
 אורך:  02:28
 חברת תקליטים:  הד ארצי
 כתיבה:  ישראל ברייט וסמי בדרה
 לחן:  ישראל ברייט
 הפקה:  יוסי פיין
 
"היו לי פעם חברים" הוא שיר של להקת השמחות שיצא לאור בשנת 1998. את השיר כתבו סולן הלהקה, ישראל ברייט וסמי בדרה. ישראל ברייט הלחין ואת העיבוד חיברו המפיק המוזיקלי יוסי פיין יחד עם כל חברי הלהקה.
השיר נכלל באלבום הראשון של הלהקה שגם נשא את שמה ויצא בשנת 1998. הפזמון הופיע במצעד הפזמונים של רשת ג' באותה השנה, זכה להצלחה גדולה וזהו אחד מלהיטי הלהקה הבולטים.
תוכן השיר

הפזמון הוא שיר פופ קצבי, ובדומה לרוב שירי הלהקה, גם השיר מבוצע בסגנון כלייזמרי. מילות השיר עוסקות בבדידות הדובר שעובד כנהג מונית, שנשאר לבדו לאחר שחבריו עזבו אותו.
ישראל ברייט הלחין בשנת 1995 מוזיקת רקע להצגה בתיאטרון הקאמרי. הוא החליט שהמנגינה מיוחדת מכדי להישאר לבדה והחליט לכתוב לה מילים. את המילים כתב במשותף עם סמי בדרה, לימים נגן הדרבוקה של להקת השמחות, אותו פגש במקרה במסעדה ביפו.
את השיר עיבדו מפיק האלבום יוסי פיין וכל חברי הלהקה: ישראל ברייט, סמי בדרה, ויטלי פודולסקי, אלעד כהן בונן וצחי הר נבו.
השורה "היו לי פעם חברים, מהם טובים מהם רעים", נלקחה מהשיר "קראוז צינוק" שהופיע באלבום מדינת ישראל נגד קראוז שמואל שכתב שמוליק קראוס בעת שריצה עונש מאסר.
לשיר צולם קליפ מפורסם בו נראים חברי הלהקה מנגנים במדבר. הקליפ הופיע בתוכנית האומנות "כרטיס ל-2" שהגיש אלדד זיו בערוץ 2.
אזכורים בתרבות

הלהקה הופיעה עם השיר בשנות ה-90' בתוכנית המעגל עם דן שילון.
שם השיר שהיה לאחד הלהיטים הגדולים של הלהקה היווה גם את שמו של מופע משותף לברייט היהודי ובדרה, ערבי מוסלמי יליד לוד בו הופיעו בשילוב מוזיקלי.
בשנת 2022, חידשו הצמד אמיר ובן את השיר בגרסת ראפ תוך הוספת מספר בתים נוספים. פזמון השיר עודכן ל"יושב לבד בפלורנטין".
קרדיטים

מילים: ישראל ברייט וסמי בדרה
לחן: ישראל ברייט
עיבודים: השמחות ויוסי פיין
הפקה מוזיקלית: יוסי פיין
ישראל ברייט: שירה ופנדר
סמי בדרה: דרבוקה וקלות
ויטלי פודולסקי: אקורדיון וקולות
צחי הר נבו: בס וקולות
אלעד כהן בונן: תופים וקולות
טכנאי הקלטה ומיקס: גדי רייק
הוקלט באולפני טריטון
ניהול אומנותי: עידן לוי ורן שריג
צילום: עידן לוי
הערות שוליים

↑   אלעד זאבי, 20 שנה אחרי שהרים את המדינה, ישראל ברייט כבר לא שמח, באתר הארץ, 17 בספטמבר 2018
↑  בהתאם לגב האלבום "השמחות", הוצאת הד ארצי, 1998
↑  היו לי פעם חברים באתר מימה
↑   השמחות- היו לי פעם חברים, סרטון בערוץ "מוזיקה ישראלית", באתר יוטיוב (אורך: 02:28)
↑  היו לי פעם חברים באתר "נוער מוסיקלי בישראל"
↑   אמיר שדה | אמיר ובן - היו לי פעם חברים, סרטון בערוץ "אמיר שדה Amir Sade", באתר יוטיוב (אורך: 02:30)
היינריך פון ויטינגהוף

| --- | --- |

היינריך פון ויטינגהוף
 לידה:  6 בדצמבר 1887 מיינץ, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 פטירה:  23 בפברואר 1952 (בגיל 64) פפרונטן, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית   גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 תקופת הפעילות:  1903–1945 (כ־42 שנים)
 דרגה:   גנרל-אוברסט (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-5   מפקד הקורפוס ה-13   מפקד קורפוס הפאנצר ה-46   מפקד הארמייה התשיעית   מפקד הארמייה ה-15   מפקד הארמייה העשירית   מפקד קבוצת ארמיות C   מפקד קבוצת ארמיות קורלנד   מפקד הפיקוד הדרומי
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   הצלב הגרמני בזהב
 
היינריך גוטפריד אוטו ריכרד פון ויטינגהוף (בגרמנית: Heinrich Gottfried Otto Richard von Vietinghoff;‏ 6 בדצמבר 1887 – 23 בפברואר 1952), היה מפקד בכיר בוורמאכט במלחמת העולם השנייה, ומפקד החזית האיטלקית בסוף המלחמה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

פון ויטינגהוף נולד ב-6 בדצמבר 1887 במיינץ שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. אביו היינריך אוטו קונרד פון ויטינגהוף היה גנרל לוטננט בצבא הפרוסי ואמו הייתה הרוזנת לבית שמטו. בשנת 1903 התגייס פון ויטינגהוף לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים של המשמר ה-2, ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה שאותה סיים בדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה נשאר פון ויטינגהוף ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1924 מונה למפקד הפלוגה ה-1 ברגימנט הרגלים ה-9 (הפרוסי), ובשנת 1926 הועלה לדרגת מיור. בשנת 1931 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-14 (הבווארי), ובשנת 1933 הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד חטיבת הרובאים ה-1. ב-1 באפריל 1936 הועלה לדרגת גנרל מיור, ובשנת 1937 מונה למפקח הכללי על כוחות השריון. במרץ 1938 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-24 בנובמבר 1938 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-5.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה פון ויטינגהוף מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-5, ולחם עימה במערכה בפולין, כחלק מהקורפוס ה-8, במסגרת הארמייה ה-14. ב-26 באוקטובר 1939 מונה למפקד הקורפוס ה-13, ופיקד עליו במהלך המערכה על צרפת כחלק מהארמייה ה-16, במסגרת קבוצת ארמיות A. על הצלחתו בקרבות קיבל ב-24 ביוני 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-20 ביוני מונה פון ויטינגהוף במקביל למפקד הקורפוס ה-46, ופיקד עליו במהלך המערכה בבלקן כחלק מהארמייה השנייה, ובמבצע ברברוסה כחלק מקבוצת הפאנצר השנייה, במסגרת קבוצת ארמיות מרכז. במהלך הקרב על מוסקבה לחם פון ויטינגהוף עם הקורפוס שבפיקודו, כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית, וב-22 באפריל 1942 קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב. ב-10 ביוני 1942 מונה פון ויטינגהוף למפקד הארמייה התשיעית, וב-1 בדצמבר 1942 מונה למפקד הארמייה ה-15 בחזית המערבית.
ב-15 באוגוסט 1943 מונה למפקד הארמייה העשירית בחזית האיטלקית, ופיקד עליה בהצלחה בהגנה בקו החורף ובקו הגותי. ב-16 באפריל 1944 קיבל פון ויטינגהוף תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים, וב-1 בספטמבר 1944 הועלה לדרגת גנרל-אוברסט. בין ה-23 באוקטובר 1944 ל-15 בינואר 1945 פיקד על קבוצת ארמיות C במקום אלברט קסלרינג שנפצע בתאונה. ב-27 בינואר 1945 מונה פון ויטינגהוף למפקד קבוצת ארמיות קורלנד, אך ב-10 במרץ חזר לאיטליה כמפקד הפיקוד הדרומי, במקום קסלרינג שעבר לפקד על הפיקוד המערבי. לקראת סוף אפריל יצר פון ויטינגהוף קשר עם בעלות הברית, וב-29 באפריל חתם נציגו קרל וולף על כניעת כל הכוחות הגרמניים באיטליה. ב-2 במאי נלקח פון ויטינגהוף לשבי הבריטי.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

פון ויטינגהוף שוחרר מהשבי בספטמבר 1947. לאחר שחרורו שימש כיועץ לממשלת גרמניה המערבית על אופן התחמשותה מחדש, וב-23 בפברואר 1952 מת פון ויטינגהוף בפפרונטן והוא בן 64 שנים.
היינריך פון רוסטיגה

| --- | --- |

 לידה:  12 באפריל 1810 ורל, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  15 בינואר 1900 (בגיל 89) שטוטגרט, הקיסרות הגרמנית 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנות של דיסלדורף 
 הושפע על ידי:  וילהלם פרידריך שדו 
 
היינריך פרנץ רוסטיגה (בגרמנית: Heinrich von Rustige‏; 12 באפריל 1810 – 15 בינואר 1900) היה צייר גרמני.
ביוגרפיה ועבודה

רוסטיגה היה תלמידו של וילהלם פרידריך שדו באקדמיה לאמנות בדיסלדורף, בה למד בשנת 1828. הוא השתתף בתערוכות שם משנת 1832. בשנת 1836 עבר לפרנקפורט ויצא לטיולי לימוד לוינה ולהונגריה, והמשיך לדרזדן, ברלין, צרפת ואנגליה.
משנת 1845 לימד כפרופסור בבית הספר לאמנות בשטוטגרט וכמנהל הגלריה בעיר. בשנים 1865–1866 הקים רוסטיגה בית שנבנה על ידי כריסטיאן פרידריך פון ליינס בשטוטגרט שנהרס בשנת 1951. בשנת 1887 הוא ויתר על ההוראה, אך המשיך את תפקידו כ"מנהל גלריה" במשך עשר שנים.
רוסטיגה צייר תמונות היסטוריה וז'אנר, נופים ודיוקנאות, ובהם הראה מיומנות בעיבוד וביצוע. בין ציוריו ניתן למנות את התפילה במהלך סופת רעמים (אבד במלחמת העולם השנייה) והשיטפון (הגלריה הלאומית ברלין), הדוכס אלבה בארמון רודולשטאדט (גלריה בשטוטגרט), העברת גופת הקיסר אוטו השלישי לגרמניה ופרידריך השני וחצרו בפאלרמו וכן "שני איטלקים" (מוזיאון סטדליש וורל). במוזיאון ורלר מוצג גם האוסף הגדול ביותר של האמן. במוזיאון קונסטפלאסט בדיסלדורף ישנם דיוקנאות של בית הספר לציור בדיסלדורף משנת 1835.
רוסטיגה התפרסם גם כמשורר. אחרי שפרסם כרך שירים ליריים (1845) הגיע פרסום של הדרמות ההיסטוריות "פיליפו ליפי" (1851), "אטילה" (1853), "קונרד וידרהולד" (1856), "קייזר לודוויג הבווארי" (1860) ו "אברהרד אים בארט" (1863) וכן "חרוזים וחלומות" יצירה הומוריסטית בחלקה (שטוטגרט 1876).
כבוד

להיינריך פון רוסטיגה הוענק בשנת 1867 תואר אביר הכבוד של מסדר כתר וירטמברג.
בשנת 1890 הוא התמנה לאזרח כבוד של העיר ורל על שירותיו לאמנות ומדע.
הערות שוליים

↑  Rustige, Heinrich Franz Gaudens von – Lexikon Westfälischer Autorinnen und Autoren – 1750-1950 (ב־)
↑  Johann Josef Scotti: Die Düsseldorfer Maler-Schule, oder auch Kunst-Akademie in den Jahren 1834, 1835 und 1836, und auch vorher und nachher. Schreiner, Düsseldorf 1837, S. 141 f., Nr. 135
↑  Heinrich Franz Gaudenz von Rustige - Kunstdrucke in Museumsqualität, Bildergipfel.de - die Kunstdruck - Bildmanufaktur für Kunstliebhaber
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810590846205606  CiNii: DA1448993X  GND: 116711760  ISNI: 0000 0000 6676 6077  RKD: 69001  ULAN: 500055440  VIAF: 37674454   WorldCat (עם VIAF): 37674454
היינריך פון פריטוויץ אונד גאפרון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 בספטמבר 1889 זיצמנסדורף, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  10 באפריל 1941 (בגיל 51) טוברוק, לוב האיטלקית ממלכת איטליה 
 מקום קבורה:  Tobruk German cemetery 
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 השתייכות:  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1909–1941 (כ־32 שנים)
 דרגה:   גנרל-לויטננט (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-14   מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-15
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
  צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה
 
היינריך פון פריטוויץ אונד גאפרון (בגרמנית: Heinrich von Prittwitz und Gaffron;‏ 4 בספטמבר 1889 – 10 באפריל 1941) היה גנרל-לויטננט בוורמאכט של גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא היה מפקד דיוויזיות הפאנצר ה-14 וה-15 ונהרג בפעולה בשלבים הראשונים של המצור על טוברוק.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

פריטוויץ נולד ב-4 בספטמבר 1889 בזיצמנסדורף, שהייתה חלק מהקיסרות הגרמנית. הוא הצטרף לצבא הגרמני הקיסרי בשנת 1908 והצטרף לרגימנט האולאנים ה-3 (ברנדנבורג ה-1 - אלכסנדר השני, קיסר רוסיה) בשנה שלאחר מכן. הוא לחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה, ובשנת 1915 מונה כקצין מטה כללי של גנרל-פלדמרשל קולמר פון דר גולץ. ב-18 בדצמבר 1916 הועלה לדרגת ריטמייסטר, ומשנת 1917 ועד תום המלחמה הועסק במטות כלליים שונים. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פריטוויץ לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. עד 1933, הוא הועלה לדרגת מיור ולמרות הרקע שלו בחיל הפרשים, פיתח עניין בקריירה בלוחמת שריון. שנתיים לאחר מכן, הוא קיבל את הפיקוד על רגימנט הפאנצר ה-2, דיוויזיית הפאנצר ה-1. הוא השתתף באנשלוס של אוסטריה ובכיבוש חבל הסודטים. בשנת 1938 הוא הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד חטיבת הפאנצר ה-2, שהייתה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-2.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוביל פריטוויץ את החטיבה בפלישה לפולין במהלכה לחמה בכבדות. הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור בתום הלחימה בפולין. יחד עם שאר הדיוויזיה, החטיבה של פריטוויץ הועברה אז מערבה וצורפה לקורפוס הממונע ה-19 של גנרל-לויטננט היינץ גודריאן. כשהגרמנים פלשו לצרפת ולארצות השפלה, החטיבה תפקדה היטב בסדאן ולאחר מכן התקדמה לחוף והגיעה לדנקרק. מאוחר יותר הוא שימש בשלבים האחרונים של המערכה בצרפת, וריכז חיילים צרפתים לאורך קו מאז'ינו.
כאשר התרחב חיל השריון של צבא היבשה, פריטוויץ מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-14 ב-1 באוקטובר 1940. הפיקוד החדש שלו היה במקור דיוויזיית חי"ר שהוסבה לשריון רק חודשיים קודם לכן. כשבסיסו בדרזדן, פיקח פריטוויץ על ההכשרה והפיתוח של הדיוויזיה ובמרץ 1941 הוא קיבל את הפיקוד על דיוויזיית הפאנצר ה-15 שהתכוננה למערכה בצפון אפריקה.
עיקר דיוויזיית הפאנצר ה-15 טרם הגיעה ללוב אך פריטוויץ, מלווה בכמה יחידות קלות של הדיוויזיה, הגיעו לשם בתחילת אפריל. הוא קיבל פקודה מיד על ידי הגנרל ארווין רומל, מפקד קורפוס אפריקה, לקחת פיקוד על הכוחות הגרמניים הפועלים ליד טוברוק, המוחזק על ידי חיל מצב המורכב מיחידות אוסטרליות, בריטיות, פולניות וצ'כוסלובקיות. ב-10 באפריל, הקבוצה של פריטוויץ קיבלה הוראה על ידי רומל לחקור את ההגנות הדרום-מזרחיות של טוברוק. כאשר פריטוויץ צפה אישית בקווי החזית, רכבו שלו ספג אש מגדוד חיל הרגלים ה-2/28 האוסטרלי, כולל מה שמכונה "ארטילריה בוש" - צוותי תותחים מאולתרים המשתמשים בתותחי נ"ט איטלקיים שנתפסו.  פריטוויץ נהרג בחילופי האש האלו. הוא נקבר בבית הקברות הצבאי בדרנה, הועלה לאחר מותו לדרגת גנרל-לויטננט החל מה-1 באפריל 1941.
הערות שוליים

↑  Rod Moran, "Local Rats won glory for Tobruk" The West Australian, 20 April 2011 (accessed 15 April 2020).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 139237410  VIAF: 100528471   WorldCat (עם VIAF): 100528471
המטה הגדול

פגישה אחרונה של חברי המטה הגדול לאחר שביתת הנשק ב-1918
המטה הגדול של הקיסר והמלך (בגרמנית: Großes Hauptquartier Seiner Majestät des Kaisers und Königs או בראשי תיבות: GrHQu) הידוע יותר בכינוי המקוצר "המטה הגדול" היה המטה האסטרטגי הנייד של הצבא הקיסרי הגרמני במלחמת העולם הראשונה. למטה זה לא היו סמכויות בפועל, והוא שימש רק כמקום מפגש והתייעצות של נציגי הצבאות השונים שהרכיבו את הצבא.
הרכב

הקיסרות הגרמנית הייתה בפועל אוסף של נסיכויות ודוכסויות שלכל אחת מהן היה צבא נפרד ומטה נפרד. בעתות מלחמה היו הצבאות כולם מתאחדים להקמת צבא משותף (פרט לצבא הבווארי שנהנה ממעמד עצמאי מיוחד בתוך הצבא). המטה הגדול נועד להוות מקום מפגש של נציגים מכל המטות ומשאר משרדי הצבא והממשלה כדי לתאם אסטרטגיה אחידה. קיסר גרמניה שימש כמפקד העליון של הצבא וכראש המטה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 חברי המטה היו:
וילהלם השני, קיסר גרמניה - ראש המטה
מפקד המטה בפועל גנרל-אוברסט הנס פון פליסן
ראש הפיקוד העליון, גנרל פלדמרשל הלמוט פון מולטקה הצעיר
מפקד הצי הקיסרי אדמירל אלפרד פון טירפיץ
הרייכסקנצלר תאובלד פון בתמן-הולווג
ראש הקבינט הצבאי גנרל חיל הרגלים מוריץ פון לינקר
ראש קבינט הצי אדמירל גאורג אלכסנדר פון מילר
ראש הקבינט האזרחי הסודי רודולף פון ולנטיני
שר המלחמה הפרוסי אריך פון פאלקנהיין
נציג של משרד הצי הקיסרי
מזכיר המדינה לענייני חוץ גוטליב פון יאקוב
נציגים ממשרדי המלחמה של ממלכות בוואריה, וירטמברג וסקסוניה
נציגי מפעלי הנשק
שלישיו הצבאיים של הקיסר
בהמשך המלחמה צורף למטה גם נציג מהצבא האוסטרו-הונגרי. הנציג הראשון היה יוזף גראף סטורגך, שהוחלף במאי 1915 בידי אלויס ריטר קלפש-קלות פון רודן. בהמשך צורפו גם נציגים מממלכת בולגריה והאימפריה העות'מאנית. בהמשך צורפו למטה נציגים נוספים מרשויות שונות, בין היתר ממשרד החוץ, אשר כולל עובדי המטה כללו בסוף המלחמה 5,000 איש.
ככל שהתקדמה המלחמה הן הרייכסקנצלר והן הקיסר נעדרו מהמטה ושלחו אליו את נציגיהם. הקיסר עצמו איבד בהדרגה את כל כוחו המעשי ושימש כדמות סמלית בלבד. גם תפקידו של המטה הגדול אבד בהדרגה ומרכז הכובד של הצבא עבר לידי הפיקוד העליון שנוהל בידי פאול פון הינדנבורג ואריך לודנדורף.
מיקום

מיקומו של המטה הגדול השתנה מספר פעמים במהלך המלחמה. בימי המלחמה הראשונים הוא היה בברלין, וב-16 באוגוסט הוא הועבר לגימנסיה הריאלית הקיסר וילהלם בקובלנץ. ב-30 באוגוסט הוא הועבר שוב למבנה שגרירות גרמניה בלוקסמבורג. ב-25 בספטמבר הוא הועבר לשרלוויל-מזייר שבצרפת קרוב לחזית המערבית. באפריל 1915 הוא הועבר לטירת פלס שבשלזיה עילית כדי לנהל את המתקפה בחזית המזרחית. בפברואר 1916 חזר המטה לשרלוויל-מזייר ובאוגוסט חזר לטירת פלס כדי לשמור על תקשורת עם הפיקוד העליון האוסטרו-הונגרי. בין 2 בינואר 1917 ל-8 במרץ 1918 שכן המטה במלון פארקהוטל בבאד קרויצנאך. כהכנה לקראת מתקפת האביב הועבר המטה למלון בריטניקה בעיר ספא שבבלגיה. לאחר שביתת הנשק של קומפיין עבר המטה לקאסל-וילהלמשהה ובהמשך לקולברג. מלון בריטניקה הפך למטה ועדת שביתת הנשק הבינלאומית. ב-3 ביולי 1919 פורק המטה.
הגונב אחר הגנב

הַגּוֹנֵב אַחַר הַגַּנָּב הוא נידון הלכתי מרובה פרטים, כאשר הדין המרכזי, המובא במפורש כבר במשנה הוא שהגונב חפץ גנוב מגנב חייב לשלם את הקרן, סכום הגנבה עצמו, אך פטור מהקנס של תשלום הכפל המוטל במקרי גנבה בדרך כלל.
נדון שגיאת "הגונב מגנב פטור"

הכלל הידוע כי "הגונב מגנב פטור מן הכפל", השתרש באופן חלקי ושגוי כמשפט עממי "הגונב מגנב פטור", המרמז על משמעות הפוכה מהדין האמיתי, כביכול מותר לכתחילה לגנוב מגנב אף ללא תשלומי הקרן. הבנה זו מקורה בטעות, על הגונב מן הגנב חלה חובה להשיב את החפץ הנגנב לבעליו. רק שהוא פטור מהקנס הנוסף שאותו מחייבים בגניבה. או בלשון חז"ל: הגונב מגנב פטור מתשלום הכפל אבל חייב בתשלום הקרן.
אמנם פרשנים כמו הקצות החושן ונתיבות המשפט סברו שפטור לגמרי ואף מקרן.
מקור הדין

מקורו של הדין במשנה:
אֵין הַגּוֹנֵב אַחַר הַגַּנָּב מְשַׁלֵּם תַּשְׁלוּמֵי כֶּפֶל, וְלֹא הַטּוֹבֵחַ וְלֹא הַמּוֹכֵר אַחַר הַגַּנָּב מְשַׁלֵּם תַּשְׁלוּמֵי אַרְבָּעָה וַחֲמִשָּׁה:
מסביר רש"י שמקור הדין שפטור מכפל לבעלים, הוא דקדוק מדברי הפסוק, שהרי כתוב ”וְגֻנַּב מִבֵּית הָאִישׁ” (שמות כב ו), ולא "מבית הגנב". ומוסיף המאירי שפטור אף מלשלם כפל לגנב הראשון, משום שהגנב הראשון לא עשה קניין בגניבה, כי אין יאוש בעלים.
התלמוד דן ארוכות בשאלה באילו תנאים חל פטור זה, ולהלכה פסק הרמב"ם:
הגונב מגנב אחר אף על פי שנתייאשו הבעלים אינו משלם תשלומי כפל ואם טבח ומכר אינו משלם תשלומי ארבעה וחמשה לגנב הראשון שהרי דין הבהמה הזאת לחזור בעיניה לבעלים ולא קנאה הגנב ולבעלים אינו משלם הכפל או ארבעה וחמשה מפני שלא גנבה מרשותן.
עיקר שיטות האחרונים

עיקר שיטות האחרונים בקצרה לגבי הגונב אחר הגנב הן:
שיטת "קצות החושן" - שיטתו שהגונב אחר הגנב אין לו דין גנב מכיוון שלא גנב מרשות הבעלים ולכן לא עבר על הלאו של לא תגזול, ואפילו אם יוסיף על הגנבה הראשונה, אין חיובו אלא מדין "מזיק".
שיטת "נתיבות המשפט" - הנתיבות מסייג את שיטת הקצות ואומר כי יש לחלק בין גונב מגנב שלא הוסיף על מעשה הגנבה הראשונה, שאינו גנב ולא עבר על "לא תגזול", לבין המוסיף על הגנבה הראשונה שאכן חיובו מדין "גזלן", ולא מדין "מזיק".
שיטת האור שמח והחזון איש - אף כשהגונב אינו מוסיף על הגנבה הראשונה, בכל זאת עובר על "לא תגזול", מכיוון שעצם העברת הרשות מהגנב הראשון לשני גורמת לו להיחשב גנב. וזה דווקא בגנב השני אך לא בגנב הראשון עצמו.
שיטת האמרי משה ורבי חיים מבריסק - כאשר הגזלן הראשון מוסיף על הגניבה הראשונה, חייב משום שהיא המשך הגניבה הראשונה, ואם כן והיא נחשבת "גניבה אריכתא" וכלל אינו נחשב "גונב אחר הגנב".
חיוב הגונב מן הגנב באונסים

בתלמוד מובא כי הגנב פטור מתשלומי הכפל, אך אין התייחסות לחיובו ב"חיוב אונסים". ולכן דעת הרא"ש שאם קרה דבר מה לחפץ הנגנב, מתחייב הגונב לשלם לגנב את דמי החפץ.
ואולם בספר "קצות החושן" וכן ב"נתיבות המשפט" מובא שלגונב מן הגנב אין דין גנב גם לעניין "חיוב אונסים", ואם קרה משהו לחפץ במסגרת כח עליון, הרי הוא פטור מלשלם.
הגונב מגנב - אף הוא טועם טעם הגניבה

מובא בתלמוד מעשה ברב הונא שפעם אחת החמיצו לו בבת אחת ארבע מאות חביות של יין. הגיעו אליו חכמים והוכיחו אותו על כך שהוא לא נוהג כשורה כאשר הוא לא נותן לאריס בכרם שלו את כל מה שמגיע לו. ענה להם רב הונא שהאריס גונב ממנו, ולכן הוא מנע ממנו את חלקו. ענו לו חכמים "בתר גנבא גנוב, וטעמא טעים" (מארמית - הגונב מגנב, אף הוא טועם את טעם הגנבה). בעקבות כך רב הונא חזר בו והתחייב לתת לאריס את חלקו. הדעות נחלקו לגבי מה שקרה לאחר מכן, יש שאמרו שהיין שהחמיץ, הפך שוב ליין בדרך נס. ויש שאמרו שמחיר החומץ עלה בצורה כה דרמטית עד שהיה שווה בערכו למחיר היין מלכתחילה.
מהמעשה רואים שגם במקרה שגונבים מגנב, זה שגנב מהגנב נענש בגלל שהוא גנב.
הערות שוליים

↑  תשלום הערך המלא של הגניבה, במידה ולא ניתן להשיב את הגניבה עצמה.
↑  על טעות זו ראו גם אצל בן ציון פישלר כאן
↑  שניהם בסימן לד סעיף ב ובעיקר בהערות הרב יחיאל דז'מיטרובסקי
↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא קמא, דף ס"ז, עמוד ב' ואילך
↑  גניבה ג ב
↑  ב"ק טז ז
↑  לב
↑  סימן לד
↑  שם סק"ב
↑  תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף ה', עמוד ב'
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
המטבע הצבאי (ישראל)

| --- | --- |

שטר של 1 דינר
 יחידות משנה
 1/100:  פיאסטר قرش
 1/1000:  פילס فلس
 מטבעות ושטרות
 שטרות בשימוש:  25 פיאסטר, 1 לירה, 5 לירות;   50 פיאסטר, 1 לירה;   100 פילס, 500 פילס, 1 דינר.
 בנק מרכזי
 בנק מרכזי:  בנק ישראל
המטבע הצבאי היה הכינוי לשטרות כסף זר שהונפקו על ידי בנק ישראל לאחר כיבוש יהודה ושומרון, רצועת עזה, חצי האי סיני ורמת הגולן במלחמת ששת הימים.
ממלא מקום שר האוצר, זאב שרף ונגיד בנק ישראל, דוד הורוביץ, החליטו להדפיס את השטרות על מנת למנוע מחסור במטבעות המקומיים ולהבטיח את היציבות הכלכלית של השטחים, עד שיוכרע עתידם בהחלטה מדינית.
שטרות אלה הונפקו לפי המטבע המקומי של המדינה שהחזיקה את השטחים עד לפני המלחמה - הדינר הירדני בגדה המערבית, הלירה הסורית ברמת הגולן והלירה המצרית ברצועת עזה וסיני.
התקדים המשפטי למהלך כזה בחוק הבינלאומי נמצא בהנפקות המטבעות של האזורים הכבושים באירופה ואסיה על ידי בעלות הברית. לאחר מלחמת העולם השנייה בעלות הברית הוציאו מטבעות חירום לשטחים שנכבשו (אנ').
עיצוב השטרות בוצע בידי האחים שמיר (שגם עיצבו את שטרות סדרה ב' של הלירה הישראלית) ובידי גרד רוטשילד וזאב ליפמן מ"סטודיו רולי". האחים שמיר עיצבו את שטרות הדינר האחד ו-500 פילס ליו"ש, את 5 הלירות לעזה וסיני, ואת ה-1 לירה לרמת הגולן. רוטשילד וליפמן עיצבו את שטרות ה-1 לירה לעזה וסיני ואת ה-5 דינר ליו"ש. שטרות ה"כסף קטן", ששימשו כתחלופה למטבעות, עוצבו על ידי בנק ישראל והמדפיס הממשלתי.
על כל שטר הופיע שם מפקדת כוחות צה"ל באזור המיועד, וחתימת אלופי פיקוד דרום, מרכז, וצפון (בהתאמה) בעברית. שם מנפיק השטרות, בנק ישראל עצמו לא הופיע עליהם. לא היה זמן להטביע סימני מים (המשמשים למניעת זיופים) על השטרות, ולא היה בנמצא הנייר המאובטח איתו הדפיסו שטרות. במקום אלו, השטרות הודפסו על הנייר ששימש להדפסת איגרות החוב הממשלתיות, שכן גם הוא כלל קישוטים כנגד זיופים.
ביוני 1967 התחילו להדפיס את הכסף בירושלים, אולם קצב ההדפסה היה איטי, ובנק ישראל נאלץ לייצא את ההדפסה גם לבתי דפוס שומרי סוד בהולנד ובבלגיה. בסך הכל נדפסו 25 מיליון שטרות.
בפועל התברר כי לא היה צורך במטבעות הצבאיים. תיירים ישראליים הגיעו אל השטחים בהמוניהם, והביאו איתם את הלירה הישראלית.
ביולי 1967 הוכרזה הלירה הישראלית כמטבע חוקי בשטחים שנכבשו לצד המטבע המצרי והירדני, ועד מהרה החליפה הלירה הישראלית לגמרי את המטבעות האלו.
המטבע נגנז לחלוטין לאחר שלא זכה לאישור מצד ראש הממשלה לוי אשכול, שאמר "רק זה היה חסר לנו, כסף של כובשים!".
ב-1978 החליטו בנק ישראל ומשרדי האוצר והביטחון לשרוף את מלאי השטרות. מספר קטן מהשטרות נשמר במוזיאון בנק ישראל.