stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דן זיסקינד
ביוגרפיה

זיסקינד למד כלכלה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים. קיבל תואר במנהל עסקים מהשלוחה בתל אביב בשנת 1968. בשנת 1968 עתר לבג"ץ נגד ההגבלה על רווקים שעומדים להנשא להשתתף בהגרלת מגרשים בגבעת המבתר. לאחר תום לימודיו עבד במשך כשנה במשרד התחבורה ככלכלן, באגף שעסק בתחבורה ציבורית.
לאחר תקופת לימודים בארצות הברית חזר לישראל לתפקיד ב"אינטרנשיונל קונסלטנטס" (חברת בת של בנק לאומי). בתפקיד זה ייעץ ב-1976 לעסקת המיזוג בין החברות "אסיא", "צורי" ו"טבע", מיזוג שיצר את החברה המאוחדת - "טבע תעשיות פרמצבטיות". בעקבות זאת, התבקש על ידי אלי הורביץ להצטרף לטבע. כעבור שנה מונה למנהל הפיננסי של החברה, ושימש בתפקיד במשך 31 שנים, עד 2008 ותחת שלושה מנכ"לים: אלי הורביץ, ישראל מקוב ושלמה ינאי. החליף אותו איל דשא, שכיהן בעבר כמשנה שלו. זיסקינד הצטרף לטבע כששווי השוק שלה היה 37 מיליון דולר וכשפרש הוא הגיע ל-37 מיליארד דולר.
כיהן כדירקטור במספר חברות, ובהן: טבע (בשנים 1981-2001 ושוב מ-2010), חברת הביטוח מגדל, נס טכנולוגיות, החברה לישראל ועוד. זיסקינד היה ממייסדי פורום מנהלי כספים ראשיים CFO וחבר ועדת ההיגוי שלו, ובשנת 2000 קיבל אות הוקרה מיוחד של הפורום על תרומתו להצלחתה של טבע והיותו דוגמה לתפקודו של CFO בחברה.
ביוני 2008 הוערך הונו של זיסקינד על ידי העיתון TheMarker בסכום שבין 70 ל-100 מיליון דולר.
הוא בעל תואר ראשון בכלכלה ומדע המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת מסצ'וסטס.
נשוי לציפי ואב לשניים.
בספטמבר 2017 חזר זיסקינד לדירקטוריון טבע.
הערות שוליים

↑  http://maya.tase.co.il/bursa/report.asp?report_cd=619868
↑  מקבלי התעודות במנהל עסקים, למרחב, 3 במרץ 1968
↑  צעיר מבקש צו לעיכוב הגרלת מגרשים בגבעת־המבתר בבירה, מעריב, 15 ביולי 1968
↑  מנהלים בכירים מספרים על עבודתם הראשונה, באתר ynet, 4 בנובמבר 2003
↑  יורם גביזון, אחרי 31 שנה האחראי על מניית טבע פורש; "2006 היתה שנה של פעם בחיים, נראה שגם 2007 כזו", באתר TheMarker‏, 30 באוקטובר 2007
↑  חברי ועדת ההיגוי של הפורום
↑  מערכת, פרויקט 500 האנשים העשירים בישראל 2008, באתר TheMarker‏, 1 ביוני 2008
↑   יורם גביזון, טבע ממנה את דן זיסקינד לכהונה שלישית כדירקטור, באתר TheMarker‏, 25 בספטמבר 2017
דונלד טריפלט

| --- | --- |

 לידה:  8 בספטמבר 1933 Forest, ארצות הברית 
 פטירה:  15 ביוני 2023 (בגיל 89) Forest, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Eastern Cemetery 
 השכלה:  Millsaps College 
 השקפה דתית:  פרסביטריאניזם 
 
דונלד גריי טריפלט (באנגלית: Donald Grey Triplett;‏ 8 בספטמבר 1933 – 15 ביוני 2023) היה גבר אמריקאי הידוע כאדם הראשון שאובחן על הספקטרום האוטיסטי. הוא אובחן לראשונה ב-1938 על ידי ליאו קנר, רופא ופסיכאטר, ותויג כ"מקרה 1". טריפלט נודע ביכולות אינטלקטואליות גבוהות, בעיקר נודע ביכולת לזהות תווים מוזיקליים משמיעה בפסנתר והיכולת לבצע חישוב בעל פה בצורה מהירה.
השכלה וחיים בוגרים

האבחנה של טריפלט הובילה להיסטוריה המורכבת של אוטיזם, שכללה קונפליקטים רבים בין מומחים לאוטיזם ולאוטיסטים עצמם.
From there, the history of autism would unfold across decades, playing out in many and varied dramatic episodes, bizarre twists, and star turns, both heroic and villainous, by researchers, educators, activists and autistic people themselves.
עם זאת, טריפלט ומשפחתו היו מרוחקים מכל הפרסומים. טריפלט נרשם לבית הספר התיכון המקומי, שם קיבלו אותו מוריו וחבריו לכיתה. ב-1958 הוא סיים תואר ראשון בצרפתית ממכללת מילספס. מאוחר יותר חזר לעיר הולדתו התומכת, שם עבד במשך 65 שנה בבנק מקומי שהיה בבעלות חלקית של אביו.
התחביבים שלו כללו משחק גולף יומי. הוא למד כיצד לנהוג בשנות ה-20 המאוחרות לחייו וטייל ברחבי העולם בזמנו הפנוי.
מורשת

טריפלט זוהה כ"דונלד טי". במאמר משנת 1943 "הפרעות אוטיסטיות של מגע רגשי" שנכתב על ידי ליאו קנר שבדק את דונלד לראשונה בשנת 1938. טריפלט גם היה במרכז של סרט תיעודי בשם In a different key של PBS הוא רואיין על ידי ג'ון דונבאן וקארן צוקר, אמא לילד אוטיסט בעצמה, שכתבו עליו כתבה במגזין אטלנטיק שעובדה אחר כך לספר בשם "במפתח אחר: סיפור האוטיזם". הספר היה לרב מכר של הניו יורק טיימס והגיע לגמר בפרס פוליצר לשנת 2017.
מוות

טריפלט מת מסרטן בביתו ב-15 ביוני 2023. הוא היה בן 89. הוא היה האדם המבוגר ביותר שידוע כאוטיסט. לטריפלט מעולם לא הייתה בת זוג והוא לא התחתן, אך היה מוקף בחבריו לעבודה ובבני משפחתו עד ערוב ימיו.
הערות שוליים

1 2  Donald Triplett, the 1st person diagnosed with autism, dies at 89, AP NEWS, ‏2023-06-16 (באנגלית)
↑  Kanner, L, "Autistic Disturbances of Affective Contact", Pathology, 1943
1 2 3  Donald Triplett | Biography, Autism, & Facts | Britannica, www.britannica.com, ‏2023-06-16 (באנגלית)
↑  האדם הראשון שאובחן עם אוטיזם מת בגיל 89, באתר ynet, 16 ביוני 2023
↑  "Donald Grey Triplett: The first boy diagnosed as autistic". BBC News (באנגלית בריטית). 2016-01-21. נבדק ב-2023-06-21.
1 2 3  ג'ני בלו, תכירו את האדם הראשון שאובחן עם אוטיזם, באתר שווים, ‏2022-12-07
1 2  Donvan, John; Zucker, Caren (21 בינואר 2016). "Donald Grey Triplett: The first boy diagnosed as autistic". BBC News. נבדק ב-19 במרץ 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Richard, Pallardy. "Donald Triplett". Encyclopedia Britannica. נבדק ב-19 במרץ 2017. {{cite encyclopedia}}:  (עזרה)
1 2  זאב שביידל, מבודד, אך לא בודד, באתר News1 מחלקה ראשונה, 20 בנובמבר 2010
↑  John Donvan, Caren Zucker, Autism’s First Child, The Atlantic, ‏2010-08-30 (באנגלית)
↑  "Donald Triplett, the 1st person diagnosed as autistic, dies at 89". Associated Press News. 16 ביוני 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  בגיל 89 מת האיש הראשון בעולם שאובחן עם אוטיזם, באתר וואלה, 18 ביוני 2023
↑  Traub, Alex (18 ביוני 2023). "Donald Triplett, 'Case 1' in the Study of Autism, Dies at 89". The New York Times. נבדק ב-18 ביוני 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  ""Don" Donald Gray Triplett". Ott & Lee Funeral Home. נבדק ב-16 ביוני 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Risher, Jan (15 ביוני 2023). "Don Triplett, autism case 1 and longest living known person with autism, dies". Times-Picayune. נבדק ב-15 ביוני 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
בת-שבע (להקה)

| --- | --- |
 
להקת בת-שבע בהופעה מתוך היצירה "Max" (דצמבר 2007)
 מייסדים:  בת שבע דה רוטשילד, מרתה גרהם 
 תאריך הקמה:  1964
 כוריאוגרפים:  אוהד נהרין
 להקות משנה:  בת-שבע 2  אנסמבל בת-שבע
 www.batsheva.co.il/en/
 
סמל הלהקה הקודם בעיצוב עדי שטרן
סטודיו ורדה - 2015
מופע של להקת בת שבע, 1969
בת-שבע היא להקת מחול ישראלית, שהוקמה בשנת 1964 על ידי הברונית בת שבע דה רוטשילד ועל ידי הכוריאוגרפית האמריקאית מרתה גרהאם. הלהקה התבססה על קבוצת רקדנים ורקדניות שהתגבשה סביב בימת מחול וסביב התיאטרון הלירי. הלהקה הוקמה כלהקת מחול רפרטוארית ואת החזרות הראשונות ליווה הפסנתרן נתן מישורי. החל משנת 1990 עד שנת 2017 המנהל האמנותי של הלהקה היה אוהד נהרין. החל משנת 2017 המנהלת האמנותית היא גילי נבות. בשנת 2022 מונתה ליאור אביצור למנהלת האמנותית של הלהקה.
את סמל הלהקה הראשון המשלב בין האות ב לספרה 7, עיצב דן ריזינגר.
מרכז הלהקה נמצא במרכז סוזן דלל שבתל אביב.
בת-שבע 2 ואנסמבל בת-שבע

להקת "בת- שבע 2" נוסדה בשנת 1976 ופעלה עד לשנת 1987. המנהלות האמנותיות היו רינה גלוק ורינה שחם. בשנת 1980/81 נכנסה נירה פז לתפקיד. ללהקה יצרו הדה אורן, רחל כפרי, רות אשל, מירי מאגנוס, שרון פינזלי, רונית לנד, אנה סוקולוב (במסגרת השתתפות הלהקה בהפקה של התיאטרון העירוני חיפה "כנפיים") ואחרים.
אנסמבל בת-שבע הוא ההרכב הצעיר של הלהקה. האנסמבל הוקם בשנת 1990 והוא מהווה חממה לרקדנים צעירים. רבים מרקדני האנסמבל עוברים לאחר כשנתיים עד שלוש להרכב הבוגר של הלהקה. מרבית הופעות האנסמבל הן מול קהל של ילדים ובני נוער.
יצירות הלהקה > שנות השישים

| --- | --- |
 בנות הגן מאת דונלד מק-קייל (1964)  הורודיה מאת מרתה גרהאם (1964)  דרך הלימוד מאת מרתה גרהאם (1964)  לתוך המבוך מאת מרתה גרהאם (1964)  מחוללים מאת רוברט קוהן (1964)  שעשועים מאת אתל וינטר (1964)  לונה פארק מאת רוברט קוהן (1964)  המעבר מאת רוברט קוהן (1964)  סארגאסו מאת גלן טטלי (1965)  הציידים האגדיים מאת גלן טטלי (1965)  סרבנד מאת מרתה גרהאם (1965)  שעשועי מלאכים מאת מרתה גרהאם (1965)  בת יפתח מאת רנה שינפלד (1965)  נוקטורן מאת דונלד מק-קייל (1965)  הגן אחוז המלחמה מאת מרתה גרהאם (1965)  אדם וחוה מאת אושרה אלקיים (1965)  אוהל המראות מאת רוברט קוהן (1965)  נבכי הלב מאת מרתה גרהאם (1966)  תהילים מאת גלן טטלי (1966)  האירוסין מאת נורמן מוריס (1966)  נשים באוהל מאת רינה גלוק (1966)  פנים ומסכה מאת נורמן מוריס (1966):  ספורט מאת שמעון בראון (1966)  דוד וגלית מאת אושרה אלקיים-רונן (1966)  על כנפי חופים מאת פרל לנג (1967)  לשונות אש מאת פרל לנג (כוריאוגרפיה), וסרג'יו נטרא (מוזיקה) (1967)  צו הרשות מאת אהוד בן דוד (1967)  מעשה קונדסות מאת ז'נט אורדמן (1967)  פרה עיוורת מאת רנה שיינפלד (1967)  המופע מאת לינדה הודס (1967)  שאלה ללא מענה מאת ז'נט אורדמן (1967)  בבואות מאת רינה גלוק (1967)  1-2-3 מאת נורמן מוריס (1968)  חזרה!...(?) מאת נורמן מוריס (1968)  תפוס את הזוהר הלוהט מאת טאלי ביטי (1968)  תחנות ומפגשים מאת טאלי ביטי (1968)  לא לדעת צללים (איקארוס) מאת ריצ'רד קאטש (1968)  הצאצאים (אמא קוראז') מאת ריצ'רד קאטש (1968)  הכפר שהכרתי מאת סופי מאסלו (1969)  קלעים מאת רנה שיינפלד (1969)  לפתח חטאת רובץ מאת משה אפרתי (1969)  תנועות מאת ג'רום רובינס (1969)  הגולים מאת חוזה לימון (1969)  לה מלינצ'י מאת חוזה לימון (1969)  קונצ'רטו בארוק מס. 5 מאת נורמן ווקר (1969)
יצירות הלהקה > שנות השבעים

| --- | --- |
 עין דור מאת משה אפרתי (1970)  לעת צפייה מאת רינה גלוק (1970)  קונצ'רטו לכלי הקשה מאת נורמן מוריס (1970)  פסיעות של יחד ולחוד מאת משה אפרתי (1971)  "תמורה" מאת מירל'ה שרון (1971)  קולות ממרחקים מאת בריאן מקדונלד (1971)  קפריצ'וס מאת הרברט רוס (1971)  הכרם של מרתה מאת בריאן מקדונלד (1971)  עמי ים - עמי יער מאת ג'ון קרנקו (1971)  קונצ'רטו לעץ ההובנה מאת ג'ון קרנקו (1971)  לנוכח הירח המלא מאת ג'ון באטלר (1971)  הבט בעצמך מאת לינדה הודס (1972)  שלושה מתוך אחד מאת לינדה רבין (1972)  אפיזודות ליריות מאת מירל'ה שרון (1972)  לאחר הגירוש מאת ג'ון באטלר (1972)  סטרופה אנטיסטרופה מאת גלן טטלי (1972)  מדבריות מאת אנה סוקולוב (1972)  שעשועים (מתוך גלגל המזלות) מאת וויליאם לותר (1972)  פינות מאת רנה שינפלד (1973)  מסע מאת רינה גלוק (1973)  כיפת הרקיע מאת טאלי ביטי (1973)  שיר מאת אנה סוקולוב (1973)  ידידות מאת אנה סוקולוב (1973)  לזכר מס. 52436 מאת אנה סוקולוב (1973)  חלום מאת מרתה גרהאם (1974)  תא מאת רוברט כהן (1974)  נסיך האפלה מאת ג'ון באטלר (1974)  ליקוי חמה מאת רוברט כהן (1974)  מסע אל שום מקום מאת אושרה אלקיים-רונן (1974)  פולחן האביב מאת רוני סגל (1974)  אלגיות מאת רנה שינפלד (1974)  טלטלה מאת מירל'ה שרון (1974)  משחקים שאנו משחקים מאת רינה גלוק (1975)  מסע מאת נורמן מוריס (1975)  בערת אדמה מאת ג'ין היל סאגאן (1975):  ליקוי מאורות מאת אושרה אלקיים-רונן (1975)  מונודרמה מאת מירל'ה שרון (1975)  השולחן הירוק מאת קורט יוס (1975)  רכב אש מאת ג'ין היל סאגאן (1976)  עד שקמתי מאת משה אפרתי (1976)  פואמה של התעלות מאת אנה סוקולוב (1976)  דפי אלבום מאת דונלד מקייל (1976)  הדים משמיים זרועי כוכבים מאת  כריסטופר ברוס (1976)  החצר האחורית מאת מירל'ה שרון (1976)  מנוחת אחר הצהריים של פאון מאת ג'רום רובינס (1977)  חדרים מאת אנה סוקולוב (1977)  קולות מאת כריסטופר ברוס (1977)  פנטסיה מאת רחמים רון (1977)  וריאציה גדולה מאת יעקב שריר (1977)  אשר אליו נכספתי מאת יאיר ורדי (1977)  גן קאלי מאת ג'ין היל סאגאן (1977)  הדיבוק מאת רנה ירושלמי (1977)  קשת סביב שכמי מאת  דונלד מקייל (1977)  הר הבשמים מאת דונלד מקייל (1977)  צעד אחד עם היידן מאת פול סנסרדו (1978)  תפילה אבודה מאת פול סאנאסרדו (1978)  הרהורים על במה פתוחה מאת פול סנסרדו (1978)  קשר מאת נורברט וסאק (1978)  ברחובות העיר מאת ואלרי פאנוב (1978)  חלומות מאת אנה סוקולוב (1978)  סצנות מהמוזיקה של צ'ארלס אייבס מאת אנה סוקולוב (1978)  הזיות ליסט מאת פול סנסרדו (1978)  מימיקה ספרדית מאת ואלרי פאנוב (1978)  ערבה ביצות ויער מאת זאבה כהן (1979)  קרקס המחולות של סטרוינסקי מאת פול סנסרדו (1979)  מטפורות מאת רינה שחם (1979)  בנות שילה מאת רחמים רון (1979)  דיוקן לשניים מאת זאבה כהן (1979)  3 לפנות בוקר מאת דאגלס נילסן (1979)  שעה בצהריים מאת מת'יו דיאמונד (1979)  זכרונות עם מאת דבורה ברטונוב (1979)  כנפיים מאת אנה סוקולוב (1979)
יצירות הלהקה > שנות השמונים

| --- | --- |
 דמויות מאת רינה גלוק (1980)  קנטיגס מאת פולין קונר (1980)  קשרים מאת סיקי קול (1980)  רפסודיה מאת דייוויד האץ' וולקר (1980)  בשניים מאת רחמים רון (1980)  שירים מאת פול סנסרדו (1980)  צייד המלאכים מאת רוברט קוהן (1980)  נימפאות מאת רוברט קוהן (1980)  רוח הבאבי יאר מאת פול סנסרדו (1980)  המסך האחרון מאת יגאל פרי (1980)  האספן מאת ג׳אנין שארה (1980)  כאבן המתגלגלת מאת נעמי אלסקובסקי (1981)  יער מאת רוברט כהן (1981)  פה דה פפסי מאת אוהד נהרין (1981)  שביל מאת זאבה כהן (1981)  רדיוס מאת אלמה פרנקפורט (1981)  משחקי חיים מאת איבן פלר וסלב (1981)  עדות מאת פול בלום (1981)  הרו נו אומי מאת אוהד נהרין (1981):  צלליות של בלוז מאת ג׳ואן קליין (1981)  ספור עתיק מאת לאה אברהם (1981)  צעדי ענק מאת יעקב שריר (1981)  משהו משותף מאת אוהד נהרין (1981)  שיר שבת מאת דארל גריי (1981)  בגלגולי הסווינג מאת דארל גריי (1981)  ביניים מאת אוהד נהרין (1981)  חלום בנוף פראי מאת דארל גריי (1981)  אנשים שדים מאת יאיר ורדי (1981)  חמסה מאת סיקי קול (1981)  צעדים ראשונים מאת סיקי קול (1981)  החתונה מאת אנה סוקולוב (1982)  יומנו של כוריאוגרף מאת רוברט כהן (כוריאוגרפיה), וסרג'יו נטרא (מוזיקה) (1982)  שאקון מאת רוברט קוהן (1985)  המעטפה מאת דויד פרסונס  טאבולה ראסה מאת אוהד נהרין (1987)
יצירות הלהקה > 1993–הווה

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  אנאפאזה מאת אוהד נהרין (1993)  יאג מאת אוהד נהרין (1997)  כמויות מאת אוהד נהרין (1999)  דקהדאנס מאת אוהד נהרין (2000)  וירוס של אוהד נהרין מאת אוהד נהרין (2001)  ממותות מאת אוהד נהרין (2003)  קמויות מאת אוהד נהרין (2003)  Love מאת שרון אייל (2003) |  Quiet Village מאת שרון אייל (2004)  שלוש מאת אוהד נהרין (2005)  טלופאזה מאת אוהד נהרין (2006)  ברתולינה מאת שרון אייל (2006)  MAX מאת אוהד נהרין (2007)  Markova Kabisa מאת שרון אייל (2008) |  הורה מאת אוהד נהרין (2009)  BILL מאת שרון אייל (2010)  שדה21 מאת אוהד נהרין (2011)  סשן מאת אוהד נהרין (2011)  החור מאת אוהד נהרין (2013)  עבודה אחרונה מאת אוהד נהרין (2015)  ונצואלה מאת אוהד נהרין (2017)  LOVA מאת שרון אייל (2019)  2019 מאת אוהד נהרין  מומו מאת אוהד נהרין (2023)  ניכוס מאת הלל קוגן (2023)  FURO מאת אוהד נהרין (2024) |
דורון הרצוג

דורון הרצוג (כ"ג בסיוון ה'תשי"ז, 22 ביוני 1957 - כ"ה בניסן ה'תש"ע, 10 באפריל 2010) היה מורה דרך וחוקר ירושלים. מחקרו ופועלו עבור בית העלמין היהודי 'סמבוסקי' שהוזנח וחולל, היוו פריצת דרך לשיקום המקום בחייו ולאחר מותו. פעל רבות להנחלת ערכי הציונות ומורשת ירושלים במסגרות חינוכיות ובאמצעים בלתי פורמליים. נולד ונפטר בירושלים.
קורות חייו

נולד וגדל בירושלים בשכונת בקעה, בן לניצולי שואה. למד בבית הספר היסודי "דוגמה" ובתיכון הדתי הימלפרב. כנער פעל להקמת סניף בני עקיבא בקעה בירושלים, הדריך סיורי קבוצות, התנדב במד"א במהלך מלחמת יום הכיפורים, והיה חבר במועצת הנוער ובתנועת 'נוע"ם' – 'נוער מניע' שססמתו הייתה 'בלעדיך אי אפשר'- אמירה שהייתה נר לרגלו לאורך חייו. הרצוג שירת בנח"ל כחובש קרבי, ושימש בתפקיד זה במסגרת היאחזות הנח"ל מבוא דותן.
משנת 1979, התנדב הרצוג בחברה להגנת הטבע במשך למעלה משלושה עשורים, ובשנת 2008 קיבל פרס 'מדריך מתנדב מצטיין' כהוקרה על פועלו. הרצוג הוכשר כמורה דרך בשנת 1983 והדריך במסגרות שונות ובאופן עצמאי לאורך חייו.
בשנים 1979–1985 הועסק מטעם הסוכנות היהודית באגף 'הנוער החלוץ', ובמסגרת זאת יזם והגה את 'תוכניות שבת' שבה סטודנטים יהודים מחו"ל חוו שבת יהודית לראשונה וכן 'תוכנית בר מצווה' בארץ עבור סטודנטים מחו"ל. בשלוש השנים הבאות (85'-87'), הרצוג פעל כשליח מטעם בני עקיבא העולמית, בקהילה היהודית של מלבורן באוסטרליה. בשנים 1988–1996 עבד באגודת אכסניות נוער בישראל (אנ"א) במחלקת ההדרכה.
בשנת 1996 הקים את חברת אפיק אחר. במסגרת החברה הפיק אירועים רבים כדוגמת פסטיבל הלחם במוזיאון ישראל, 'אור בהיכל' – הצגות ופעילויות לחנוכה בהיכל שלמה בירושלים יחד עם תיאטרון תאיר, ועוד. בנוסף, יזם במסגרת החברה הקמה של 'חדרי לימוד חוויתיים' בנושאי תנ"ך, ציונות ומתמטיקה. החדרים מהווים אפיק למידה רב חושי המשלב שימוש בדגמים, אביזרי תחפושות, ושהייה בחלל מעוצב וייחודי בתוך המוסד החינוכי הפורמלי. החדרים הוקמו בשלושה בתי ספר שונים ברחבי הארץ. כמו כן, הקים הרצוג במסגרת פעילות החברה 'מרכזים חווייתיים למורשת קק"ל', באופקים ובבית שמש.
משנת 1998 חקר במסגרת מחלקת המחקר של הקרן למורשת הכותל המערבי.
במהלך חייו חקר באופן פרטי ואינטנסיבי נושאים שונים בהיסטוריה של ירושלים, והתמקד בעיקר בסוגיות שהרגיש שלא זוכות לסיקור הראוי להן.
בית הקברות סמבוסקי

החל משנת 1979 עוד בהיותו בן בגיל 22 ,בעודו מסייר במורדות הר ציון, פגש הרצוג את ההזנחה הרבה השוררת בבית העלמין היהודי העתיק סמבוסקי. באותה שנה ניסח הרצוג מכתב לשר הדתות בו תיאר את ההזנחה והעזובה השוררת בבית העלמין סמבוסקי העתיק. מאז, פעל במאמץ מתמשך מול הרשויות במשך 30 שנה עד לתחילת עבודות השיקום, בסמוך לפטירתו. הרצוג 'גילה עפר' מבין עיני הנפטרים בקיום מחקר ייחודי שבמסגרתו פענח פנקס רשימות נפטרים שנכתבו בכתב חצי קולמוס ספרדי, ניתח מפות עתיקות ותצלומי אוויר, תיעד מצבות שהושחתו בשטח, עד שהצליח לזהות 1631 נפטרים ולסייע בזיהוי מדויק של מאות ממקומות קבורתם. הרצוג הדריך סיורים במקום ופעל להעלאת המודעות אודות המצב בשטח. לאחר מותו פורסם מחקרו המקיף שהיווה פריצת דרך בחקר בית העלמין. כאמור, הרצוג הוביל לכל זאת כאדם פרטי ללא משאבים ייחודיים.
הגותו ומחקריו

"במקום שאין אנשים השתדל להיות איש". (מסכת אבות) זהו משפט שליווה את הרצוג במהלך חייו. הרצוג פעל לשינוי עוול או פגם שראה במציאות באמצעים שהיו ברשותו כאדם פרטי, לרוב באמצעות המחקר והעלאת המודעות הציבורית בנושא. הוא האמין בתרומה של האדם הקטן, כל פעילות יומיומית וקטנה היא יסוד לשינוי. הרצוג חווה את הכיסופים לארץ ישראל וירושלים וראה בהקמת מדינת ישראל כמימוש הכיסופים לארץ. הוא ראה בירושלים כמקום המאחד מבחינה לאומית ורגשית של עם ישראל. הרצוג חי, נשם ודיבר ירושלים ואהב לצטט בהזדמנויות שונות את הפסוק: "אִישׁ אֶת רֵעהוּ יַעְזֹרוּ וְּלאִָחִיו יֹאמר חֲזָק"(ישעיהו מ"א ו') - הערבות הדדית והאמין באחריות של כל אדם על סביבתו הקרובה לו.
דורון הרצוג הדריך במהלך חייו נושאי מורשת קרב ופיתח רבות את הידע בתחום – בסן סימון, המושבה היוונית, שכונת בקעה. נוסף לאלו, נודע בחשיבתו מחקרו על קורות שכונת מקור חיים במלחמת העצמאות אשר לא זכתה לסיקור מקיף ורחב עד כה. שכונת מקור חיים התמודדה עם 'מצור בתוך המצור' שהוטל על ירושלים במלחמה, ותושביה ומגינה נאבקו בגבורה להחזקת השכונה במלחמה. הרצוג יחד עם דודיק כתר, יליד השכונה בעת המלחמה, חקרו ותיעדו את הנעשה בשכונה ואף קיימו כנס של הלוחמים בשכונה בשנת 1995. כמו כן הרצוג וכתר פעלו להקמת מצבה לזכר הנופלים בשכונה ולהנצחת זכרם ומעשיהם הראויים להוקרה.
הרצוג חקר במסגרת מחלקת המחקר של הקרן למורשת הכותל המערבי, ופרסם מאמרים שונים שאוגדו בספר לאחר פטירתו. הידע הרב תחומי ויכולת הלמידה שלו היו מפורסמים ברבים עד שכונה האנציקלופדיה המהלכת. ידיעותיו שרכש באופן אוטודידקטי ומחוץ למוסדות האקדמיים הובילו אותו לניתוח המקורות הראשוניים באופן בלתי אמצעי ולעיתים לחדש זווית שונה מהמקובל.
הרצוג אסף פרטי יודאיקה בנושאי ארץ ישראל (כגון קופסאות כחולות של קק"ל), ציונות, ירושלים והכותל המערבי, בהם גלויות ותצלומים נדירים שסייעו לו במחקריו ובהדרכותיו.
הוקרה

הוקרה על מפעל חיים כמדריך מצטיין בחברה להגנת הטבע.
ספרים שכתב

גורל אחד - תולדות ההגרלות בעם היהודי, הוצאת אפיק אחר, עבור מפעל הפיס, 2003
סמבוסקי - סיפורו של בית העלמין היהודי בהר ציון, בהוצאת מגלי"ם, 2011.
"לזכרו של דורון איש ירושלים" - אסופת מאמרים בהוצאת הקרן למורשת הכותל המערבי, 2013
בדבקות ובאמונה - מאתיים שנה לעליית תלמידי הגר"א לארץ ישראל. הוצאת שערים לחקר ירושלים, ראשית ירושלים. 2014
מקור חיים - סיפור של שכונה בדרומה של ירושלים. בהוצאת יד בן צבי.2015 .ספר מחקר שהתבסס על מחקר שערך דורון וכתיבתו ועריכתו הסתיימה לאחר פטירתו.
תמונה של בית הקברות סמבוסקי משנת 1855 בה ניתן להבחין במצבות הפזורות במורדות הר ציון
שאנטי דווי

| --- | --- |

 לידה:  11 בדצמבר 1926 דלהי, הראג' הבריטי 
 פטירה:  27 בדצמבר 1987 (בגיל 61) 
 מדינה:  הודו, הדומיניון של הודו 
 פרסים והוקרה:  פרס ג'מנאלאל באג'אג' (1994) 
 
שאנטי דווי (11 בדצמבר 1926 – 27 בדצמבר 1987) נולדה בדלהי, הודו. כבר בתור ילדה קטנה בתחילת שנות השלושים היא החלה לטעון כי יש לה זכרונות מחיה הקודמים. המקרה הובא לידיעתו של מהאטמה גנדי ששלח ועדה כדי לחקור את הדברים ודו"ח בעניין פורסם בשנת 1936. דו"ח נוסף שעסק בפרשה התבסס על ראינות שנערכו עימה ועם קרובי משפחה בשנת 1936 ופורסם בשנת 1952. לאחר מכן שאנטי התראיינה בפני סופר שוודי שהוציא לאור ספר על סיפור חיה בשנת 1994, הספר תורגם בשנת 1998.
שאנטי סיפרה להוריה כשהייתה בערך בת ארבע שביתה ה"אמיתי" נמצא בעיר מטורה ובו חי בעלה, במרחק של כ-145 קילומטרים מדירתם בניו דלהי. הוריה לא ייחסו חשיבות לעניין והיא ברחה מהבית בגיל שש בניסיון להגיע לבדה למטורה. לאחר שנכשלה בבריחתה, סיפרה בבית הספר כי הייתה אישה נשואה ונפטרה עשרה ימים לאחר שילדה ילד. מורתה ומנהל בית הספר שוחחו עימה ובשיחתם היא אמרה מילים ושמות הנהוגים בדיאלקט של מטורה אותו מעולם לא שמעה באוזניה. יתרה מכך, היא חשפה בפניהם את שמו של בעלה הסוחר מחייה הישנים, "קדר נת'". מנהל בית הספר איתר סוחר מהעיר מטורה העונה לשם זה ושאשתו נפטרה עשרה ימים לאחר לידת בן, שמה היה לודגי דווי. קדר נת' נסע לדלהי והתחזה לאחיו, אך שאנטי דווי זיהתה אותו מיד ואת "בנה" הראשון. היא ידעה פרטים אינטימיים על חייו עם אשתו, וכך קדר השתכנע ששאנטי דווי היא למעשה גלגול נשמתה של אשתו המנוחה. לאחר שמהאטמה גנדי שמע על המקרה, הוא נפגש עם הילדה והקים ועדה שתחקור את נכונות טענותיה. הוועדה הסיעה את שאנטי לעיר מטורה ב-15 בנובמבר 1935. היא זיהתה שם מספר חברי משפחה מחייה הקודמים, כולל את סבה. היא גילתה שבעלה לא עמד בהבטחות שהבטיח לה ערב "מותה", על כך שלעולם לא ישא אישה אחרת, ולאחר מכן חזרה לבית הוריה בדלהי. הוועדה הסיקה פה אחד ששאנטי דווי היא אכן מקרה של גלגול נשמות של לוגדי דווי המנוחה.
שאנטי לא נישאה מעולם. היא סיפרה את סיפורה בסוף שנות החמישים ושוב בשנת 1986 בריאיון עם עיתונאים. בראיון האחרון היא תיארה את חוויית סף המוות שחוותה כאשר הייתה לודגי דווי. עיתונאי אחר המשיך לראיין ולהיפגש עימה גם בשנת 1987, השיחה האחרונה ביניהם נערכה ארבעה ימים לפני יום פטירתה, ב-27 בדצמבר 1987.
ראו גם

גלגול נשמות
חוויית סף מוות
דורית שירה ג'אן

דורית שירה ג'אן (נולדה ב-27 ביוני 1965) היא משוררת ישראלית.
דורית שירה ג'אן
ביוגרפיה

דורית שירה ג'אן נולדה וגדלה בשכונת התקווה להורים יוצאי עיראק. בגיל 47 החלה לכתוב שירה. שירתה כוללת בעיקר שירת וידוי, שירת התגלות ושירת שורשים ענפה. לאורך השנים הללו זכתה שירתה לפרסום נרחב: בעיתונות הכתובה: בעיתונים כגון "הארץ", "ישראל היום". " מעריב", "מקור ראשון" ועוד.
כמו כן, הופיעו מאמרים וראיונות בכתבי עת ובעיתונות היומית, בין השאר: מאמר נרחב אודותיה ואודות שירתה מאת המשוררת והסופרת שולמית כהן אסיף שפורסם בעיתון "הארץ", וכן, מאמר מאת ההיסטוריון ד"ר אורי מילשטיין בנה של שרה, אחייניתה של רחל המשוררת, הקושר בין שירתה לבין רחל המשוררת שפורסם ב'מעריב'. שירה "נולדתי אומה" נכלל בתקליטור "ואף על פי כן", מבוצע לפי לחן של רחלי וולשטיין, מתוך המיזם "שיר-א-שיר" של שרה אהרונוביץ-קרפנוס, השיר בוצע על ידי הזמרת טובה להב.
שירתה נלמדה בקורס 'ספרות ורפואה' באוניברסיטת תל אביב. מאמרים על שירתה בכתבי עת ספרותיים כגון: האומה, מאזניים, המסדרון, פסיפס. מאמרים נכתבו על שירתה גם בכתבי עת מקוונים: ניוז 1, בכיוון הרוח, סלונט, האתר למקרא הוראה וחינוך של ד"ר לאה מזור. ועוד. בנוסף שיר שלה הוקרא על ידי איתן כבל בפתיחת דיון בוועדת הכלכלה של הכנסת.
בימים אלו שוקדת המשוררת על ספרה הרביעי שייקרא : "נולדתי אומה". נוסף על כך, עוסקת ג'אן בכתיבת מאמרים בעיקר בנושא שירת רחל המשוררת ובנושאים אחרים העוסקים בשירה. היא חברת אגודת הסופרים.
מתגוררת בתל אביב.
ספריה

עד מאה ועשרים. ארגמן-מיטב הוצאה לאור, תל אביב 2015
ציפור תכולת כנף : שירים. ארגמן-מיטב הוצאה לאור תל אביב. 2017
המגיד. ארגמן-מיטב הוצאה לאור. 2017.
מבחר אנתולוגיות בהן השתתפה

"צלע מן האדם" בעריכת שושנה ויג, 2016
"שירה עבריה"- אנתולוגיה לשירה על העברית, בעריכת הרצל ובלפור חקק, ארגמן-מיטב הוצאה לאור, 2018
'"עורי שפת עבר"- אנתולוגיה עברית בעריכת לאה צבעוני", 2018
"בשדה כובס" בעריכת ד"ר מירי דבי קריצלר, 2018
"לזאת ייקרא אישה" בעריכת עדי אביטל רוזין, 2019.
פרסים ומלגות

קרן ע"ש יהושע רבינוביץ (עיריית תל אביב) על הספר ציפור תכולת כנף- 2016
פרס אח"י לשירה מטעם אח"י- אגודה לקידום היצירה- 2019.
דוד מוסינזון

דוד מוסינזון
דוד מוסינזון (22 במרץ 1906 – 14 בספטמבר 1938) היה וטרינר תושב עפולה וחבר בארגון "ההגנה" שנהרג בימי מאורעות תרצ"ו–תרצ"ח, עם שני חבריו, חיים שטורמן ואהרן אטקין, כשרכבם עלה על מוקש בעמק בית שאן, כשהיו בשליחות מוסדות היישוב לאיתור מקומות להקמת יישובים חדשים במסגרת חומה ומגדל. על שם שלושתם נקרא גן השלושה בעמק המעיינות למרגלות הר הגלבוע.
ילדותו ונעוריו

דוד מוסינזון נולד בשנת 1906 בעיר ברן בירת שווייץ כבנו של ד"ר בן-ציון מוסינזון שהיגר לעיר מרוסיה ללמוד פילוסופיה וביקורת המקרא ובשנת 1906 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת ברן. בשנת 1907 עלתה המשפחה לארץ ישראל. והשתקעה בתל אביב. האב התקבל לעבודה כמורה לתנ"ך בגימנסיה העברית ביפו (לימים הגימנסיה העברית "הרצליה") ובשנת 1909, שעברה הגימנסיה מיפו לתל אביב התמנה למנהל הגימנסיה.
בנעוריו למד דוד מוסינזון בגימנסיה הרצליה שאביו היה מנהלה, במגמה הריאלית, והצטיין בלימודיו. היה פעיל בתנועת הצופים ובארגון "ההגנה". הוא היה אחד התלמידים המצטיינים במחזור י"ב של הגימנסיה.
בשנת 1925, עם סיום למודיו בגימנסיה, יצא עם חבר ללימודים בשם דוד גוט לטיול בארץ ישראל. הם צילמו את נופי הארץ ובתום הטיול הכינו שני אלבומים זהים שהכילו 650 צילומים ממטולה בצפון ועד עזה ויריחו בדרום. משנת 2013 שמורים הצילומים בספרייה של אוניברסיטת חיפה.