stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מאין באנו (ספר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ישראל קנוהל
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  היסטוריה
 הוצאה
 הוצאה:  כנרת זמורה-ביתן דביר
 תאריך הוצאה:  2008
 מספר עמודים:  224
 עורך:  זהבה כנען
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002616024
מאין באנו – הצופן הגנטי של התנ"ך הוא ספר מאת פרופסור ישראל קנוהל, במרכזו עומדת תאוריה בדבר השלבים הראשונים של התגבשות עם ישראל ואמונתו. הספר יצא בשנת 2008 בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.
הספר דן בשני נושאים מרכזיים:
מוצא עם ישראל ומהלך התגבשותו.
התפתחות האמונה הדתית.
לאורך כל הספר בוחן קנוהל כיצד התאוריה אותה הוא מעלה משתקפת במקרא. הספר מתבסס על גישה מדעית בדומה לעומדת בבסיס ביקורת המקרא, כי המקרא נכתב על ידי בני אדם וככזה ניתן לנתחו בכלים ספרותיים. קנוהל מנסה לאתר גרעיני אמת בסיפורים המקראיים ולאמתם מול עובדות ידועות מתחום הארכאולוגיה המקראית.
התיזה המרכזית של הספר היא כי עם ישראל התגבש בארץ ישראל משלוש קבוצות אתניות שונות, וכי האמונה המקראית התפתחה משילוב אלמנטים של שלוש הקבוצות. זאת על רקע התמורות הגאו-פוליטיות במאה ה-13 לפנה"ס, שהובילו לתקופה של כאוס פוליטי במזרח הקדום - משבר תקופת הברונזה המאוחרת.
התיזה של קנוהל מנוגדת הן לגישה השלטת בקרב חוקרי מקרא והמזרח הקדום, לפיה עם ישראל מוצאו כנעני בעיקרו; והן למסורת הדתית, לפיה העם הגיע כקבוצה מגובשת שעלתה ממצרים.
התפתחות האמונה > המלכת אל

תושבי כנען המקוריים האמינו בפנתיאון האלים הכנעני, בראשו עמד אבי האלים אל וזוגתו אשרה. כאשר הגיעה לכנען הקבוצה הגדולה של הפליטים מחרן, הביאו עימם את הפולחן הנהוג במולדתם. אולם כפי שקורה לקבוצות מהגרים רבות, אימצו המהגרים מחרן את האלים המקומיים, כאשר את האל הראשי של חרן דגן זיהו עם אל. קבלתו של "אל" הכנעני על ידי הפליטים משתקפת בשם שאימצו לעצמם - ישראל, שמשמעותו "ישלוט אל" כאשר הקידומת "ישר" באה מהפעל "שרר" (כמו בספר שופטים ט' 22: "וישר אבימלך על ישראל"). כך מתפרשת קריאתו של יעקב על המזבח בשכם: "אל אלוהי ישראל" (בראשית ל"ג 20) – אל הכנעני מתקבל כאלוהי הקבוצה שמתכנה מעתה ישראל.
התפתחות האמונה > הגעתו של יהוה והשתלבותו באמונה

| --- | --- |
 :  ראו גם – ההשערה המדיינית-קינית
קבוצת הלויים אשר הגיעה לכנען מאוחר יותר, "אימצה" במהלך מסעה במדבר את האל יהוה, כנראה בעקבות המגע שנוצר ביניהם לבין המדיינים ואשר בא לידי ביטוי במקרא בסיפורים אודות יתרו וצפורה. קנוהל טוען כי גם בקרב המדיינים היה מקובל איסור לייצוג האל בפסל - איסור שמצא את דרכו לאמונה הישראלית הקדומה. קבוצה זו שהושפעה מאוד מהמונותאיזם של אחנתון מביאה עמה גם תפישה של אל יחיד, המנוגדת לפוליתאיזם שהיה מקובל בכנען.
כאמור, בשל הגעתם המאוחרת של הלויים נמנע מהם לקבל נחלה כשבט, מה שאילץ אותם לעבוד בפולחן. מעמדם זה איפשר להם להפיץ ולחזק את פולחן יהוה. בתחילה, נתפס יהוה כאחד מבניו של אל, ועם הזמן הלך ותפס מקום כחשוב שבהם ואף זוהה עם אל עצמו.
עם זאת, נטישת הפולחן המקובל של אלי כנען הרבים, ובמיוחד פולחנים הקשורים בפריון "הצמידו" ליהוה בת זוג. הדים לכך ניתן למצוא בממצאים ארכאולוגיים, כגון כתובות חורבת תימן וכתובת מחורבת אל כום המזכירות את "יהוה ואשרתו", בסיפור הכנסת צלם אשרה למקדש על ידי המלך מנשה וכן בשמות כגון "ענתיהו" - שילוב של ענת ויהוה.
התפתחות האמונה > קבלתו של יהוה כאל יחיד > פולחן העגל

ההתגלות הראשונה של הדרישה לעבוד את יהוה לבדו מתגלה במקרא בסיפורי הנביאים אליהו ואלישע הפועלים כנראה במאה התשיעית לפנה"ס. קנוהל מבחין במיוחד בעובדה שגם אליהו וגם יהוא המצטיירים בסיפור המקראי כקנאים ליהוה, פועלים נגד פולחן הבעל אך אינם פוגעים בפולחן העגל, המיוחס במקרא לירבעם בן נבט. התאוריה אותה מעלה קנוהל היא כי מרגע שהתקבל יהוה לפנתיאון האלים הכנעני, בהיותו בנו של אל אשר יוצג בדמות שור, סומל זה כעגל. הישראלים, שקיבלו את יהוה שהובא על ידי הלויים, ביקשו לשמור בדרך זו על מעמד הבכורה של אל. הד לשלב הדואלי הזה ניתן למצוא בקריאה "אלה אלהיך ישראל אשר העלוך מארץ מצרים", הקריאה המאפיינת את פולחן העגל, ובמקומות רבים נוספים במקרא.
התפתחות האמונה > קבלתו של יהוה כאל יחיד > ההתנגדות לפולחן העגל

פולחן העגל עורר התנגשות בין הישראלים ללויים בשלושה מישורים:
הלויים גרסו כי יהוה הוציא לבדו את בני ישראל ממצרים, בעוד שבין הישראלים היו שטענו כי שני האלים הוציאו את ישראל ממצרים.
הלויים סברו כי יש לעבוד אל אחד בלבד בעוד שהישראלים נטו לעבוד אלים נוספים בצד יהוה.
הלויים אימצו את האיסור לייצג את האל בפסל או תמונה, בעוד הישראלים קיבלו רק את האיסור להציגו בדמות אדם, אך לא בדמות חיה.
על פי המקרא, במאה השמינית לפני הספירה יוצאים הנביאים הושע בן אלה, עמוס, מיכה וישעיהו גם נגד פולחן העגלים. נביאים אלו, בכל הנוגע לפולחן האל, מאמצים לחלוטין את גרסת הלויים.
נושאים נוספים

נושאים נוספים אליהם מתייחס הספר הם פרשת ברית שכם, אשר לטענת קנוהל הייתה הברית המקורית שנערכה בין הישראלים ללויים, ובה התקבל יהוה כאל של הישראלים, מהותה של "אמונת משה" ומקורותיה המצריים, ומקורות הדרישה לאמונה קנאית באל.
ספר ההמשך

בשנת 2012 הוציא קנוהל ספר חדש, "השם", בו שינה את עמדתו בחלק מקביעותיו בספרו "מאין באנו". בפרט, קנוהל קובע כי הגרעין המצרי שממנו צמח שבט לוי מקורו בשבויים מצריים, ולא בעבדים שמיים שברחו ממצרים. לפי מחקר מאוחר זה של קנוהל, מקורו של סיפור יציאת מצרים אינו באירוע בריחה זה, אלא בנדודיהם של פליטי חרן במדבר הסורי והיתקלותם בצבא מצרי שנלחם שם באותה תקופה, סמוך לקרב קדש, ובשחרור ארץ כנען מעול השליטה המצרית שבא בעקבותיו. עם זאת, כמה רעיונות עיקריים משותפים לשני הספרים: ראיית עם ישראל כתוצאת גיבוש של מספר קבוצות אתניות, שהמרכזית שבהן הגיעה מאזור חרן; חשיבות התוהו ובוהו הגאו-פוליטי של המאות ה-12-13 לפנה"ס כרקע להתגבשות זו; והתפתחות האמונה הישראלית כסינתזה של מספר יסודות שונים.
הערות שוליים

↑  Niels Peter Lemche, (1993). The old testament ‐a Hellenistic book?, Scandinavian Journal of the Old Testament. 7. 163-193. DOI: 10.1080/09018329308585016.
כלכלת קוריאה הצפונית

| --- | --- |

 דירוג עולמי:  תמ"ג: ; תמ"ג לנפש:
 מטבע:  וון צפון-קוריאני 
 סטטיסטיקה
 צמיחה כלכלית:  1.00% (דירוג: 171; הערכה לשנת 2014)
 כוח עבודה:  14,000,000 (הערכה לשנת 2014)
 הנתונים מבוססים בעיקר על:  ספר העובדות העולמי של ה-CIA הסכומים הנקובים בדולרים בערך זה, הכוונה לדולר אמריקאי, אלא אם כן צוין אחרת
 
כלכלת קוריאה הצפונית היא כלכלה מתוכננת, שבה כל הסקטורים של הכלכלה נמצאים בשליטה מלאה של המדינה. קוריאה הצפונית היא מהכלכלות הריכוזיות ביותר בעולם, וממשיכה במדיניות זו גם לאחר התפרקות הגוש הקומוניסטי. למרות ליברליזציה מסוימת של הכלכלה, נמנעת ממשלת קוריאה הצפונית מביצוע שינויים ממשיים.
היסטוריה > השליטה היפנית והחלוקה

משנות העשרים של המאה העשרים החל השלטון הקולוניאלי היפני בפיתוח התעשייה בחלק הצפוני של חצי האי קוריאה (אז זו הייתה מדינה אחת), שהיה דליל בתושבים, ביחס לחלק הדרומי. התיעוש המהיר הוביל להגירה מהדרום החקלאי יותר לצפון המתועש. תופעה זו הופסקה לאחר חלוקת חצי האי קוריאה לשתי מדינות: קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית. לאחר החלוקה נוצר אי שוויון בחלוקת המשאבים הכלכליים בין שתי המדינות החדשות: ב-1945 לצפון היה אוצרות טבע רבים יותר מלדרום אך לדרום היה 2/3 מכוח העבודה בחצי האי. באותו זמן 65% מהתעשייה הכבדה של חצי האי הייתה בתחומי הצפון בעוד ש-63% מהחקלאות הייתה בתחומי הדרום. עם הקמתה של קוריאה הצפונית, שנשלטה על ידי מפלגת הפועלים של קוריאה בראשות קים איל-סונג, החלה הממשלה בכינון כלכלה ריכוזית כיאה למדינה קומוניסטית. פעולות אלה נקטעו עם פריצתה של מלחמת קוריאה, אשר גרמה הרס ואבדות רבות ברכוש וחיי אדם.
היסטוריה > השיקום, הפיתוח והצמיחה המהירה

עם סיום מלחמת קוריאה בשנת 1953 החל שוב השלטון בהפיכת הכלכלה לריכוזית. התעשייה המסחר והחקלאות הולאמו. בנוסף החלה קוריאה הצפונית לקבל סכומי עתק ועזרה טכנית מברית המועצות וסין כדי לשקם את כלכלתה: מפעלי תעשייה רבים שוקמו ונבנו חדשים, מערכת התחבורה פותחה- נסללו כבישים, נבנו מסילות רכבת ונמלים; נבנו תחנות חשמל, קווי חשמל רבים נפרסו והונחו צינורות להובלת מים ונפט. ערים רבות הורחבו ונבנו בהם בנייני ציבור ומגורים. תנופת הבנייה והשיקום התאפשרה לא רק בזכות הסיוע הרב מהשכנות הקומוניסטיות אלא גם בזכות משמעת העבודה החזקה ששררה במדינה ובזכות המוביליזציה של כוח העבודה שלה. בשנות ה-60 רמת החיים הממוצעת של האזרח הצפון קוריאני הייתה גבוהה מזו של הדרום קוריאני, שירותי הבריאות והחינוך בקוריאה הצפונית היו טובים יותר והתוצר מקומי גולמי לנפש היה גבוה יותר. למעשה, עד תחילת שנות ה-70, הייתה קוריאה הצפונית המדינה המתועשת היחידה באסיה פרט ליפן.
היסטוריה > מאמצים למודרניזציה

החל משנות ה-70 הואט קצב הצמיחה והרשויות בקוריאה הצפונית החליטו שיש צורך במודרניזציה של התעשייה הכבדה ולצורך כך לקחו הלוואות רבות ממדינות הגוש הקומוניסטי (בעיקר ברית המועצות) וממדינות קפיטליסטיות. אך קוריאה הצפונית לא עמדה בתשלום החובות מסיבות שונות ובראשן העובדה שהוציאה סכומים רבים לצורכי צבא, והכנסותיה מייצוא קטנו בעקבות הירידה בביקוש למוצרים צפון קוריאניים.
היסטוריה > הדעיכה והמצב הנוכחי

לאורך שנות ה-80 הידרדר מצבה הכלכלי של קוריאה הצפונית והתוצר לנפש ירד לשליש מזה של שכנתה הדרומית. עם הסיבות להידרדרות ניתן למנות את ההוצאה הצבאית העצומה של בין 24%-30% מהתמ"ג, ניהול כושל, שחיתות, וירידה במשמעת העבודה, וגאוגרפיה המקשה על חקלאות. אף על פי זה לא שינה השלטון את מדיניותו הכלכלית והמשיך בה. בשנת 1991 עם התפרקות ברית המועצות ונסיגתה של סין מעקרונות הכלכלה המתוכננת, בוטלו הסכמי הסחר המועדף שהיה לקוריאה הצפונית עם סין וברית המועצות לשעבר. מצב זה השפיע לרעה בצורה קיצונית על קוריאה הצפונית שנהנתה לפני כן מאנרגיה במחיר מסובסד ומקור לייצא את תוצרתה. על ידי כך כלכלת קוריאה הצפונית התבודדה עוד יותר כשגם שתי הענקיות הקומוניסטיות, שכנותיה כבר אינן מהוות גב כלכלי (ואידאולוגי). נוצר מחסור רב במוצרים בסיסיים, תחנות כוח הפסיקו לפעול בעקבות מחסור בדלק, דבר שהוביל לצמצום רב של התפוקה של מפעלים רבים ולסגירה של מפעלים נוספים. בשנת 1994 ו-1995 פגעו שיטפונות ביבולים החקלאיים של המדינה וגרמו למחסור חמור במזון בשנים אלה ובשנים שלאחר מכן. רעב כבד פשט ברחבי המדינה שגם לפני כן היה בה מחסור באוכל. לפי הערכות ברעב מתו בין 600,000 ל-2,000,000 בני אדם מרעב או ממחלות שקשורות בו או בחוסר תרופות וטיפול רפואי. מאז ישנם דיווחים רבים על בריחה מסיבית של בני אדם מהמדינה לסין, שכנתה, דרך נהר יאלו ונהר טומן. המשבר הכלכלי הגיע לשיאו בשנים 1997-1998 שבהן לפי האו"ם כ-60% מהילדים במדינה סבלו ממחסור כרוני במזון. לפי הערכות בין השנים 1991 ל-1998 הוקטן התמ"ג של קוריאה הצפונית בכ-50%.
מאז 1999 עד היום מתבססת קוריאה הצפונית על סיוע בינלאומי כדי להאכיל את אזרחיה. בשנת 2002 הוחל ברפורמה מוגבלת, הכוללת הסרת הפיקוח על המחירים ממוצרים (דבר שגרם להאמרת מחירים), ומתן רשות לחקלאים למכור את תוצרתם העודפת בשוק.
מדיניות פיסקלית > צמיחה כלכלית

לאחר סיום מלחמת קוריאה ב-1953 עד אמצע שנות השישים עמד שיעור הצמיחה הממוצע של הכלכלה הצפון קוריאנית על כ-10%+ בשנה, שבא בעקבות מאמצי שיקום כבירים. בשנות ה-70 וה-80 עמד שיעור הצמיחה השנתי על 2-3 אחוז בשנה. ירידה זו נבעה מירידה בסיוע הסובייטי והסיני, וההוצאות הגדלות על צבא. בשנות ה-90, עם נפילת הגוש הקומוניסטי והתוצאות שבאו בעקבותיו (איבוד שוקי ייצוא מסורתיים, ביטול הסכמי סחר מועדפים, ודרישה לסחר באמצעות מטבע חוץ ולא סחר חליפין), הצטמקה הכלכלה בצורה חדה ביותר שבאה לידי ביטוי בצמיחה שלילית. מאז 1999 ישנה צמיחה כלכלית חיובית בשיעורים קטנים.
הצמיחה הכלכלית הריאלית לפי שנה:
1990- 3.7%-
1991- 3.5%-
1992- 6.0%-
1993- 4.2%-
1994- 2.1%-
1995- 4.1%-
1996- 3.6%-
1997- 6.3%-
1998- 1.1%-
1999- 6.2%+
2000- 1.3%+
2001- 3.7%+
2002- 1.2%+
2003- 1.8%+
מדיניות פיסקלית > מדיניות תקציבית

כל נושא התקציב בקוריאה הצפונית נשלט ומיושם על ידי משרד האוצר. התקציב בקוריאה הצפונית, כמדינה עם כלכלה מתוכננת חשוב ביותר לקביעת סדר העדיפויות הכלכלי כיוון שרוב השקעות ההון בכלכלה נעשות על ידי המדינה. לפי שיטה זו הממשלה מחליטה על סדר העדיפויות של ההשקעות בכלכלה הלאומית. בשנת 1974 בוטלו המיסים אך אין זה משנה כיוון שרובם ככולם של הכנסות הממשלה מגיעים ממס על מכירות, וממס על רווחי עסקים (מפעלים, חנויות, חוות חקלאיות ועוד). משרד האוצר הצפון קוריאני מכין את התקציב ומפרסם את עיקריו במליאה של הפרלמנט, וצריך לזכות באישורו. הפרטים נמסרים במליאה בדרך כלל על ידי ראש הממשלה או שר האוצר. בנאום זה הוא מפרט את עיקרי התקציב, נתונים על השנה הפיסקלית שחלפה ותחזיות לשנה הפיסקלית החדשה. שנה פיסקלית בקוריאה הצפונית מתחילה ב-15 באפריל ומסתיימת ב-14 באפריל שנה לאחר מכן. לאחר מלחמת קוריאה עלו הוצאות הממשלה באופן קבוע. בשנות ה-90 גרם המצב הכלכלי החמור למשבר פיסקלי: בשנת 1999 היו הוצאות הממשלה והכנסותיה קטנים בכ-50% מאלה של 1994. מאז 1999 ישנה עלייה קטנה בתקציב (הוצאות והכנסות) אך התקציבים של השנים האחרונות ממשיכים להיות קטנים גם במונחים היסטוריים (תקציב קטן יותר מזה של 1981).
התקציב של קוריאה הצפונית (במיליארדי $):
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | 1990 | 1991 | 1992 | 1993 | 1994 | 1995 | 1996 | 1997 | 1998 | 1999 | 2000 | 2001 |
| התקציב | 16.6 | 17.2 | 18.5 | 18.7 | 19.2 |  ? |  ? |  ? | 9.1 | 9.38 | 9.6 | 9.8 |
מדיניות מוניטרית

המטבע של קוריאה הצפונית הוא וון צפון קוריאני שמתחלק ל-100 צ'ון. המטבע מונפק על ידי הבנק המרכזי של קוריאה הצפונית והוא הילך הכסף החוקי היחידי בתוך המדינה. קיימות הגבלות רבות על סחר במט"ח, ולמעשה הוא נתון לשליטה ממשלתית מוחלטת. מבקרים מחו"ל לא יכולים לקנות במדינה עם מטבע חוץ אלא חייבים להמיר אותו במטבע המקומי, בשער חליפין מלאכותי (שנקבע על ידי הרשויות). בשנת 2002, לאחר הסרת הפיקוח על המחירים האמירו המחירים חדות.
מדיניות מיסוי

באופן רשמי, תושבי קוריאה הצפונית אינם מחויבים בתשלום מיסים כלשהם. לטענת המשטר הצפון-קוריאני, קוריאה הצפונית היא נכון להיום המדינה היחידה בעולם שאזרחיה פטורים לחלוטין מתשלום מס, והמדינה אף מציינת מדי שנה את "יום ביטול המס" ב-1 באפריל, במסגרת שורת אירועים ואזכורים שונים המשמשים להעלאת קרנו של המשטר.
עם זאת, המשטר הצפון-קוריאני עדיין גובה הכנסות מאזרחי המדינה, וזאת באמצעות שימוש נרחב במסי קנייה שונים. תושבי קוריאה הצפונית לא משתמשים במונח "מס" או "מיסים", וכל התייחסות לתשלומים המועברים מתושבי המדינה לשלטונות מתורגמת למונחים חלופיים כדוגמת "חישוב הכנסה סוציאליסטית", "הכנסה לניהול כלכלי סוציאליסטי", ועוד מונחים נרדפים ברוח זו.
מגזרי הכלכלה > תעשייה

לאחר מלחמת קוריאה הוחל בשיקום ופיתוח מסיבי של התעשייה במסגרת תוכנית חומש בסיוע סובייטי וסיני. הדגש הושם על תעשייה כבדה (לאורך שנות החמישים והשישים 50% מההשקעות ההון הופנו לתעשייה) ונעשו השקעות הון רבות בפיתוח תעשיית מכונות, מכרות, כימיקלים, ציוד תעשייתי, תעשייה צבאית ועוד. ישנה גם תעשייה קלה אך זו מפגרת אחרי התעשייה הכבדה. מתחילת שנות ה-90, עם התפרקות ברית המועצות, סובלת התעשייה ממחסור חמור בדלק מאחר שרוסיה אינה מוכנה עוד למכור לקוריאה הצפונית דלק במחיר מסובסד ומחסור של צפון קוריאה במטבע חוץ. כתוצאה מכך לאורך שנות ה-90 ירדה חדות תפוקתם של המפעלים ורבים נסגרו.
מגזרי הכלכלה > חקלאות

התנאים לחקלאות בקוריאה הצפונית אינם נוחים: רק כ-18% מהאדמות של המדינה ניתנות לעיבוד. כ-80% משטח המדינה הררי ואינו מאפשר עיבוד אדמה. עם זאת, בהרי קוריאה הצפונית מצויים יערות רבים. העצים שנכרתים ביערות משמשים לתעשייה המקומית ולייצוא אך גם כמקור דלק בעקבות מחסור בדלקים (נפט, גז טבעי) במדינה. בשנת 1946, שנה לאחר החלוקה של קוריאה לשניים, נחקק חוק האוסר על החזקת חלקות אדמה גדולות. בשנת 1954, הוצאה לפועל תוכנית להלאמת החוות החקלאיות במדינה ובשנת 1958 הושלמה סופית ההלאמה של החקלאיות והפיכתן מחוות פרטיות לחוות ממשלתיות. בשנות ה-90 ירדה התפוקה החקלאית חדות בעקבות שיטפונות, מחסור בדשנים, מזג אוויר קיצוני וניהול כושל- דבר שהוביל למחסור חמור במזון ברחבי המדינה, מצב שנמשך עד היום, אף על פי כן המצב השתפר במעט: בשנת 1998, בשיאו של המשבר הכלכלי כ-60% מהילדים במדינה סבלו מתת-תזונה כרונית, בשנת 2004 36% סובלים ממצב זה.
מגזרי הכלכלה > מסחר

המדינה שולטת ברוב הסחר במדינה. לאחר החלוקה וכינון שתי הקוריאות, הולאמו כל החנויות והבנקים, וכיום כל החנויות והבנקים הם בבעלות ממשלתית. משנת 2002 מותר לחקלאים למכור את תוצרתם העודפת בשוק במחירים שנקבעים על ידיהם באופן עצמאי ולאו דווקא במחירים מלאכותיים שנקבעים על ידי המדינה.
עוני בקוריאה הצפונית

העוני בקוריאה הצפונית קיים בהיקפים נרחבים, אף שקיים קושי משמעותי בקבלת נתונים מהימנים בנושא בעקבות מאמצי השלטון הצפון קוריאני להסתיר את ממדיו, בשילוב עם צנזורה דרקונית ומניפולציה תקשורתית נרחבת מטעם המשטר.
גם בעשור השלישי של המאה ה-21 העוני מהווה בעיה משמעותית בקוריאה הצפונית. בין היתר, דווח כי ההכנסה הממוצעת לנפש במדינה עומדת על כ-1,800 דולר לשנה, השיעור הנמוך בעולם. לפי הערכות עדכניות, נכון לשנת 2020, כ-60% מאוכלוסיית קוריאה הצפונית חיה מתחת לקו העוני, כאשר ארבעה מכל עשרה תושבים, כ-10 מיליון בני אדם, סובלים מרעב כרוני.
ראו גם

הבנק המרכזי של קוריאה הצפונית
כלכלת קוריאה הדרומית
אזור התעשייה קסונג
מנחם מנדל פייטלסון

| --- | --- |

 לידה:  1 בספטמבר 1870 ה' באלול ה'תר"ל מיכאילובקה, טאבריה, האימפריה הרוסית 
 התאבד:  28 במאי 1912 (בגיל 41) י"ב בסיוון ה'תרע"ב יקטרינוסלב, האימפריה הרוסית 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 
מנחם מנדל פייטלסון נולד בכפר מיכאילובקה חצי האי קרים, (ה' באלול ה'תר"ל - ה'תרע"ב, 1870 - 1912) היה עיתונאי וסופר עברי ומבקר ספרות משכיל, שעסק בכתיבת מאמרים וסיפורת המחנכים את האדם להתנהגות נאותה. כתב ב"המליץ", ב"הצפירה", ובהמשך עסק בתיעוד ותיאור סופרים עבריים אחרים בני זמנו, בסדרת כתבות בעיתון "השילוח", חלקם ביקורתיים מאוד ומושחזים, דבר שלא תמיד התקבל בהבנה בעיני נשואי ביקורתו. הוגדר על ידי המבקר, א.ב. יפה, כ"אחד מחשובי המבקרים העברים של ראשית המאה העשרים".
קורות חיים

קיבל חינוך מסורתי וכללי אצל אביו אברהם רפאל פייטלסון שהיה מלמד משכיל. בשנת 1884, בעודו נער, החל לפרסם כתבות ורשימות בעיתונות, והמשיך בביקורת-ספרות. מבין העבודות המוקדמות האלה בולטים מאמריו על מנדלי מוכר ספרים (1891) ועל בן-אביגדור (1893). בשנת 1891 פרסם את ספרו, חוברת בשם "מחקרים בקורות ישראל". התגורר במליטופול שבקרים ושהה תקופת-מה גם בגליציה ובאוסטריה. ב-1893 החליט לרכוש השכלה סדירה, אך לא עמד בבחינות הבגרות הרוסיות בעשר השנים הבאות ופיתח בעצמו את השכלתו, והתפרנס מהוראה בערי קרים (סימפרופול, סבאסטופול) עד שקבע את ביתו בייקאטרינוסלב. בשנת 1904 חזר לכתיבה, ובשנות חייו האחרונות פרסם כעשרים מאמרים, מהם דיוקנאות של סופרי הזמן.
בשנת 1912 שם פייטלסון קץ לחייו עקב מצוקות נפשיות. יש מהסופרים של אותה תקופה התולים חלק ממצוקותיו של פייטלסון במילותיו הקשות של מנדלי מוכר ספרים, אשר הגיב בזעם והשפיל את המבקר לעיניהם של סופרים אחרים, על כך שהעז לכתוב עליו ביקורת לא מחמיאה, כביכול.
כתיבתו

ב-1914 כינס פ' לחובר חלק ממאמריו. כינוס מקיף יותר, בידי א"ב יפה, נעשה ב-1970.
פייטלסון, אומר חוקר הספרות, אבנר הולצמן, הושפע מהביקורת הפוזיטיביסטית הרוסית שהדגישה את שליחותה הציבורית של הספרות. על כן הוא תבע מהסופרים היהודים בני זמנו לתפקד כעמוד הענן ההולך לפני המחנה, ולא להתמקד רק בביטוי רגשות אישיים או בצדדים האסתטיים של הספרות. הוא נהג להתחקות אחר תולדותיהם ומעמדם של הסופרים כדי ללמוד על אישיותם, והסביר את "סבל הירושה" המסורתי לעומת ספרות אירופה בתנאים הקשים של צמיחה בתחום המושב היהודי.
עם זאת, מבחין הולצמן באבחנות רגישות ואסתטיות בדיוניו של פייטלסון, על אף משנתו האידאולוגית הקשוחה. רגישויות אלה אפשרו לו, למשל, להתפעל מן היסודות הליריים בסיפורי ברדיצ'בסקי, או להכיר בחשיבותם של ביטויי הרגש והדמיון בסיפורת החסידית. בולט היטב במאמריו יחס רציני שבו הוא ראה את מקומה של הספרות בחיי העם, ומכאן גם את תפקידה המרכזי של ביקורת הספרות.
בני זמנו של פייטלסון כיבדו את רצינותו ואת חוסר-הפניות שלו, אך הסתייגו מן החומרה הרצינית שאפיינה את מאמריו. "ממרחק הזמן בולטת חשיבותו של פייטלסון כמבקר-ספרות מקצועי כמעט יחיד בדור שלאחר תקופת ההשכלה, שהצטיין בטיעוניו הרציונליים ובסגנון הבהיר של דיוניו"
פייטלסון היה הראשון שדן במקומן של נשים בספרות תנועת ההשכלה, אך במאמרו "האשה המשוחררת ומקומה בתנועת ההשכלה" (פורסם ב"הזמן") לא מצא עדות לפריצת דרך שלהן, וטען שזו אשמת הגברים, אשר למרות האמנסיפציה אינם משתדלים להבין את נפש האשה וכובלים אותה עדיין במניעות וגבולות מסורתיים.
גם טשרניחובסקי הביע במחברתו הערכה לתפישתו החדה של פייטלסון.
את המאמר שהתפרסם בעיתון מעריב בכותרת: "לא צריך ביקורת ספרות; קריאת ביניים מאחורי הגדר" הקדיש אמנון נבות "לזכרו של מבקר ספרות מנחם מנדל פייטלזון מקולל ושכוח, שדורו הספרותי רובו ככולו הלעיג עליו. טענו כלפיו שהוא דן בספרות העברית בצורה מוזרה, סתומה, שאינה מתקבלת על הדעת ועל הלב, שהוא מהפך דברים על פיהם, שהמונחים שלו 'קשים ובלתי מובנים', שאינו אחראי למעשיו, קל וחומר לכתיבתו. שומר סף גדול זה פתח שער לברדיצ'בסקי הצעיר ונעלו בפני השאר. בפני זכרו הנשכח אני קד עמוקות. סופו שנקבר מאחורי הגדר, ואם פייטלזון כך, כבוד גדול הוא להישאר בחוץ"
מבחר כתביו

העורך: ישראל כהן, בחינות והערכות מבחר כתבים / מ"מ פיטלסון - מבוא מאת: א.ב. יפה, בהוצאת: אגודת הסופרים בישראל ליד מסדה, תל אביב, 1970.
פיטלסון מנחם מנדל, מחקרים בקורות ישראל: שני מאמרים תולדתים, בהוצאת: דפוס א' דוכנא, אודסה 1890.
מ"מ פיטלסון, כתבים: ספר ראשון, מבוא מאת: פישל לחובר, בהוצאת: אחיספר ורשה/ברלין, ה'תרע"ד.
פיטלסון מנחם מנדל, ים בטפה - מאמר ביקורת, בתוך: השילוח י"ט, בהוצאת אחיאסף, אודסה, תרס"ח-תרס"ט.
מ"מ פיטלסון, פרץ סמולנקין: דברים אחדים על דמותו הרוחנית ופעולתו, בתוך: השילוח, בהוצאת אחיאסף, קראקא, ה'תרס"ג.
הערות שוליים

1 2  א.ב. יפה, "חיי מ.מ. פייטלסון", על המשמר, 26 בדצמבר 1969
↑  מנחם מנדל פייטלסון, באתר library.osu.edu
↑  מכתבים מאת ח.נ. ביאליק עם ביאורים מאת ז. שניאור, דבר, 7 בינואר 1944, עמ. 6,3
↑  ראובן קריץ, "ויהי בימי שפוט השופטים..." פרויקט בן יהודה
1 2 3  אבנר הולצמן, "מנחם מנדל פייטלסון", לקסיקון הספרות העברית
↑  אחות אדיפוס על אומה ומגדר בספרוּת העברית המוקדמת, הדר מקוב-חסון (באנגלית, אתר אוניברסיטת מדינת אוהיו)
↑   שאול טשרניחובסקי, שתי אנקדוטות ספרותיות, באתר הארץ, 29 באוגוסט 2013
↑  אמנות נבות, "לא צריך ביקורת ספרות; קריאת ביניים מאחורי הגדר", מעריב, 26 בפברואר 1988
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007524929405171  ISNI: 0000 0000 5321 5727  LCCN: nr98033495  SUDOC: 242921671  VIAF: 46678252   WorldCat (עם VIAF): 46678252
להיינה

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  הוואי הוואי
 מחוז:  מחוז מאווי
 שטח:  24.072862 קמ"ר
 גובה:  1.0 מטר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב:  12,702 (2020)
 קואורדינטות:  20°53′10″N 156°40′29″W﻿ / ﻿20.886111111111°N 156.67472222222°W﻿ / 20.886111111111; -156.67472222222 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הוואי מוגדלת) הונולולו הילו ליהואה קאהולואי קאפאה קאונקאקאי האוקיינוס השקטלהיינה(למפת הוואי רגילה) הונולולו הילו ליהואה קאהולואי קאפאה קאונקאקאי האוקיינוס השקטלהיינה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
להיינה (בהוואית: Lāhainā, באנגלית: Lahaina) הוא יישוב במחוז מאווי, הוואי, ארצות הברית, הכולל את אתרי הנופש קאנאפאלי וקפאלואה. נכון למפקד האוכלוסין של 2020, אוכלוסיית להיינה מנתה 12,702 תושבים. להיינה הייתה בירת ממלכת הוואי מ-1820 עד 1845, אז עברה הבירה להונולולו.
באוגוסט 2023, שרפת חורש הרסה את רוב להיינה. נכון ל-13 באוגוסט, אושרו לפחות 93 מקרי מוות ויותר מ-1,000 בני אדם נעדרים. בפברואר 2024 מספר הנספים עמד על 101 ונותרו שני נעדרים.
היסטוריה > שם

ללה היה השם ההוואי המקורי והעתיק של להיינה והיא הייתה ידועה בעצי הלחם שלה. על פי האגדה, אליאי (אנ') קירח שחי בעמק קאואאולה הלך בלי כובע וקילל את השמש החמה: He keu hoi keia o ka lā hainā ("איזו שמש חסרת רחמים"). בהוואית Lā hainā פירושו "שמש אכזרית או חסרת רחמים", והשם בא לתאר את האקלים היבש שטוף השמש במקום.
השם ללה אומץ בתקופת שלטונו של השליט העליון הידוע כקאקאאלנאו. הוא החזיק בלהיינה את חצרו במהלך השלטון המשותף עם אחיו, בעודו חי על גבעה בשם קקה. קאקאאלנאו הוא ששתל לראשונה את עצי הלחם.
לפני איחוד האיים, היישוב נכבש על ידי קמהאמהה הראשון. להיינה הייתה בירת ממלכת הוואי מ-1820 עד 1845. המלך קמהאמהה השלישי, בנו של קמהאמהה הראשון, העדיף את העיר על פני הונולולו ההומה. הוא בנה ארמון על האי מוקו אולה מוקף בבריכה בשם מוקו הינה, לכבוד קיוואיהנה, מגן רוחני של מאווי ושל הקו המלכותי פיללני, ליד מרכז העיר.
בשנת 1824, לבקשת הצ'יפים, המיסיונרית בטסי סטוקטון פתחה את בית הספר הראשון של המיסיון הפתוח לפשוטי העם.
במאה ה-19 המקום היה יעד חשוב עבור צי צייד הלווייתנים, דבר שהוביל לעיתים קרובות לסכסוכים עם המיסיונרים הנוצרים שחיו שם. יותר מפעם אחת הסכסוך היה כה חמור עד שהוביל להתפרעויות מלחים ואף להפגזה על להיינה על ידי צייד הלווייתנים הבריטי ג'ון פאלמר ב-1827.
בתגובה, בנה מושל מאווי האפילי את מבצר להיינה הישן בשנת 1831 כדי להגן על העיירה מפני מלחים מתפרעים.
בשנת 1845 הועברה בירת הוואי חזרה להונולולו. במאה ה-19 הייתה להיינה מרכז תעשיית ציד הלווייתנים העולמית, עם אוניות מפרש רבות שעגנו על קו המים שלה.
עץ בניאן (פיקוס בנגלי) ניטע באתר הארמון של קמהאמהה הראשון על ידי ויליאם אוון סמית' ב-24 באפריל 1873, לציון יום השנה ה-50 להגעתם של מיסיונרים נוצרים.
ב-1 בינואר 1919, שרפה גדולה הרסה יותר משלושים בניינים בלהיינה לפני שכובתה על ידי התושבים. השרפה ב-1919 הובילה להקמת מחלקת הכבאות של מאווי ברחבי האי ולאימוץ תקני בטיחות אש חדשים בלהיינה.
השרפה של 2023

באוגוסט 2023, חלק גדול מלהיינה נהרס בשרפה בגלל תנאי יובש ורוח. נכון ל-13 באוגוסט נודע כי לפחות 93 בני אדם מתו ויש יותר מ-1,000 נעדרים. לפחות 11,000 בני אדם נאלצו להתפנות. FEMA העריכה כי למעלה מ-2,000 מבנים נהרסו והעמידה את אומדן הנזק על 5.52 מיליארד דולר נכון ל-11 באוגוסט 2023. ראש העיר של מחוז מאווי אמר: "שום דבר מזה לא נמצא שם. הכל נשרף עד היסוד." בין המבנים שנהרסו היו כנסיית וואיולה ופונדק החלוצים (פיוניר אין).
גאוגרפיה

על פי הלשכה למפקד האוכלוסין של ארצות הברית, השטח כולל של 24.1 קמ"ר, מתוכם 20.2 קמ"ר קרקע ו-3.9 קמ"ר, או 16.26%, הם שטח מימי.
גאוגרפיה > אַקלִים

להיינה היא אחד המקומות היבשים ביותר בהוואי מכיוון שהיא נמצאת במדבר צל הגשם של הרי מאווי המערביים. ישנם סוגי אקלים רבים ושונים במחוזות השונים של לאהינה. הרובע ההיסטורי הוא היבש ביותר מבחינת משקעים ובו נמל הסירות הקטנות. קאנפאלי נמצאת צפונית לקו רוח ויש לה כפול מכמות המשקעים השנתית ובריזות תכופות. באזורי קפאלואה ונאפילי יש כמעט פי ארבעה מכמות המשקעים השנתית בהשוואה למחוז ההיסטורי של להיינה.
ללהיינה אקלים צחיח למחצה (לפי שיטת קפן) עם טמפרטורות חמות כל השנה.