stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הספר של קלס
שימוש

השימוש בספר היה ככל הנראה כאביזר טקסי מרשים ולא למטרות לימוד. בדברי ימי אלסטר מצוין כי הספר נגנב ממקום האחסון של שאר תשמישי הקדושה, ולא מהספרייה. כפי הנראה הספר היה מונח על גבי המזבח, והורד משם רק למטרת הקראה ממנו בעת המיסה. מבנהו של הספר מאשש טענה זו, שכן הוא אינו פרקטי ללימוד משום היותו גדול למדי. סביר כי הספר היה מונח על המזבח, אך מנהל הטקס היה מדקלם מזיכרונו ולא קורא היישר מהספר. הספר מכיל מספר טעויות וערכו האסתטי עולה על ערכו השימושי.
בתרבות

בשנת 2009 יצא הסרט הסוד של קלס, סרט פנטזיה מונפש של סטודיו Cartoon Saloon. הסרט מבוסס על סיפור מנזר קלס וכתיבת הספר, וכן על מיתולוגיה קלטית באופן כללי.
הערות שוליים

↑  על הספר באתר The Ireland Funds , (באנגלית).
↑  דברי ימי אלסטר, CELT, באתר University College Cork (באנגלית).
↑  Chris Parkin, PA News,‏ הספר של קלס ניזוק במהלך הנסיעה לאוסטרליה, באתר עיתון The Independent,‏ 14 באפריל 2000 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258834905171  GND: 4146279-8  LCCN: n83009468  NKC: unn2006374795  VIAF: 185093839   WorldCat (עם VIAF): 185093839
זאורופודה

| זאורופודה |
| --- | --- |

תקופה
טריאס עליון–קרטיקון עליון, 210–66 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
קבוצה:: דינוזאוריה
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
תת־סדרה:: דמויי זאורופודים
אינפרא־סדרה:: זאורופודה
שם מדעי
 Sauropoda ‏מארש

ארגנטינוזאורוס - מגדולי הדינוזאורים שחיו אי-פעם: הערכות אורכו הן 30–40 מטר והערכות משקלו הן 70–100 טון.
אירופזאורוס בנוף מיוער האופייני לשלהי תור היורה, תקופה בה שגשגו הזאורופודים.
זאורופודה (שם מדעי: Sauropoda; משמעות השם היא: " sauro pod" - "רגלי לטאה") היא אינפרא-סדרה של דינוזאורים צמחוניים שמשתייכת לסדרת בעלי אגן דמוי לטאה ונודעו בגודלם הרב. הזאורופודים היו הולכי על ארבע, בעלי צוואר וזנב ארוכים. בקבוצה זו היו כמה מינים ענקיים, שעלו בממדיהם ובמשקלם על כל בעל חיים אחר ביבשה אי פעם. הם הופיעו בטריאס עליון והגיעו לשיא הצלחתם ביורה, אז פשטו כמעט בכל העולם והתרבו הן במספרם והן במגוונם. הצלחתם נמשכה גם בקרטיקון, ובתקופה זו שלטו הטיטאנוזאורים ביבשות הדרומיות והגיעו לשיא גודלם. הזאורופודים נחשבים לקבוצה מוצלחת במיוחד של דינוזאורים וגודלם הרב ריתק דורות של מדענים, אמנים, שוחרי טבע וילדים. הזאורופודים המוכרים ביותר הם הדיפלודוקוס הארוך (שמפאר מוזיאוני טבע ידועים), האפטוזאורוס הכבד, "ברונטוזאורוס" - "לטאת הרעם" (שתקופה מסוימת נחשב למין של אפטוזאורוס), הברכיוזאורוס הגבוה והארגנטינוזאורוס שהיה כנראה הגדול מכולם.
התפתחות ואבולוציה

הזאורופודים התפתחו מהפרוזאורופודים - קבוצות שונות של דינוזאורים בינוניים ארוכי צוואר שהלכו הן על ארבע רגליים והן על שתיים וניזונו מצמחים. הפרוזאורופודים, בהם פלטאוזאוריים, מאסוספונדיליים וריוחזאוריים הופיעו באמצע תור הטריאס ובטריאס עליון הופיעו לראשונה הזאורופודים האמיתיים, שכללו בעיקר צורות פרימיטיביות ובינוניות בגודלן של זאורופודים. בתחילת תור היורה התפתחו הנאו-זאורופודים הראשונים שהיו גדולים באופן ניכר מהפרוזאורופודים. מאחר שהללו התחרו על אותה נישה, אך הזאורופודים היו גדולים יותר ובעלי צוואר ארוך יותר, הפרוזאורופודים נכחדו והותירו את הזירה לזאורופודים האמיתיים ולדינוזאורים צמחוניים קטנים יותר מסדרת בעלי אגן דמוי עוף. באמצע תור היורה ובסופו הגיעו הזאורופודים כנראה לשיאם ולמערך גדלים אדיר. הם נפוצו בכל היבשות כולל אמריקה הצפונית, אמריקה הדרומית, אסיה, אפריקה ואירופה. בגיל המלם של תור היורה שלטו באמריקה הצפונית הדיפלודוקיים הענקיים שהיו מהדינוזאורים הארוכים ביותר שחיו אי-פעם. נציגיהם כללו את הדיפלודוקוס, האפטוזאורוס, הבארוזאורוס ואת הסופרזאורוס שהיה הגדול מביניהם. למרות הצלחתם הם נכחדו בתור הקרטיקון.
בשלהי היורה הופיעו זאורופודים מהענף Macronaria ("גדולי נחיריים"). משפחות הקמרזאוריים והברכיוזאוריים היו הנפוצות מביניהם עד סוף הקרטיקון תחתון. הברכיוזאוריים היו דינוזאורים גבוהים וכבדים והיו נפוצים באמריקה הצפונית ואפריקה. הידועים מביניהם הם הברכיוזאורוס, הג'ירפטיטאן והזאורופוסידון שהיה הגדול מבין הברכיוזאוריים. באמצע קרטיקון תחתון התפתחו הטיטאנוזאורים. הם היו הזאורופודים המצליחים, המגוונים והגדולים ביותר ושרדו ביבשות הדרומיות עד לשלהי תור הקרטיקון.
בספרות הדינוזאורים הישנה, בעיקר ספרי מדע פופולרי, מופיעה הטענה שהזאורופודים הגיעו לשיאם בתור היורה ודעכו בקרטיקון עם הופעת אוכלי צמחים יעילים יותר דוגמת ההדרוזאוריים והצרטופסיים. סברה זו שלטה בקרב הקהילה המדעית במשך עשרות שנים, אך עורערה עקב מחקרים ותגליות רבות החל משנות ה-90 של המאה ה-20. עשרות מינים חדשים של זאורופודים שנתגלו בשנים אלה מתוארכים לכל שלבי הקרטיקון וליבשות רבות, כאשר התגליות המסעירות ביותר כנראה היו באמריקה הדרומית שם נתגלו הדינוזאורים הגדולים ביותר, דוגמת הארגנטינוזאורוס, וכן קינים עם ביצים מאובנות של זאורופודים. כיום הדעה השלטת בקהילה המדעית היא שהזאורופודים היו מצליחים ונפוצים גם בקרטיקון, בעיקר ביבשות הדרומיות.
גודל

הזאורופודים היו הדינוזאורים הגדולים ביותר: גופם היה כבד ורחב ומשני קצותיו בלטו צוואר ארוך מאוד וזנב ארוך מאוד גם כן. הגודל של הזאורופודים הוא אחד המאפיינים הבולטים שלהם ומרכז חלק נכבד מתשומת הלב הציבורית כלפי הדינוזאורים. המפורסמים בין המינים הם האפטוזאורוס (שנודע בשמו האחר, ברונטוזאורוס), הברכיוזאורוס והדיפלודוקוס. הארגנטינוזאורוס, הזאורופוסידון, הסופרזאורוס הפוארטזאורוס והאלמוזאורוס, שאורכם למעלה מ-30 מטר ומשקלם עשרות טונות נחשבים לדינוזאורים הגדולים ביותר שחיו אי-פעם. דינוזאור בשם אמפיקויליאס (Amphicoelias fragillimus), ממנו נמצאו מאובנים בודדים על ידי אדוארד דרינקר קופ שאחר כך אבדו, מוערך כגדול יותר: אורכו נאמד ב-40–60 מטר ומשקלו בלמעלה מ-100 טונות. בגלל העדר מאובנים יש מחלוקת על מין זה, אך מחקר שפורסם ב-2015 מצא שהערכות אלה מוגזמות ביותר והמין אמפיקויליאס פרג'ילימוס הוא ככל הנראה פשוט פרט גדול של דיפלודוקוס. הדינוזאור הגדול ביותר שידוע מחומר מאובנים סביר הוא הארגנטינוזאורוס עם אורך של 30–40 מטרים (98–131 רגל) ומשקל של 70–100 טונות. לשם השוואה, בעל החיים הגדול ביותר היום - הלווייתן הכחול הענק - הוא בעל אורך מקסימלי של כ-29–33 מטרים (95–108 רגל) ומשקל מקסימלי של כ-177–180 טונות.
גודל > הערכות גודל ומשקל של זאורופודים

הערכות האורך והמשקל של זאורופודים מתאפיינות בטווח ערכים רחב ובאי-ודאות גדולה בדרך כלל. הסיבה לכך היא שלגבי רוב הזאורופודים חומר המאובנים חלקי עד חלקי יותר (לפעמים הוא כולל רק חוליות בודדות) ורק לעיתים רחוקות מוצאים שלדים כמעט שלמים. לכן נאלצים הפלאונטולוגים לבצע אקסטרפולציה כדי להעריך את הנתונים האלה. הערכות אלה משתנות כאשר מתגלים מאובנים חדשים או כאשר הערכות הגודל מבוצעות בשיטות שונות על ידי חוקרים שונים. הערכות האורך והמשקל יכולות להיות מאוד לא מדויקות, בייחוד כאשר חומר המאובנים חלקי, ולכן שגיאות ההערכה הן בדרך כלל גבוהות. ראוי לציין שהערכות המשקל ודאיות פחות מהערכות האורך, שכן הרקמות הרכות (ובהם בשר, שרירים ושומן שמהווים חלק רב מהמסה) של הזאורופודים לא נשמרים במאובנים ולכן הן מאופיינות בטווח ערכים רחב שמשתנה באופן תדיר (עקב גילוי מאובנים או חדשים או שימוש בשיטות שונות על ידי חוקרים שונים). למעשה, בגלל הקושי הרב לתת הערכות מדויקות של אורך ומשקל הזאורופודים, חוקרים שונים, מאמרים שונים וספרים שונים יכולים להציג הערכות שונות למדי לגבי אותו מין.
שיטות מקובלות להערכת אורך הן השוואה לטקסון קרוב (מין אחר או סוג אחר באותה משפחה) שממנו ידוע שלד יותר שלם, והנחה שמבנה הגוף והפרופורציות שלהם דומות. לעיתים קרובות מגלים שלד שלם של פרט לא בוגר ממין מסוים ומאוחר יותר מגלים מאובנים בודדים גדולים יותר, של אותו מין. מהמאובנים הגדולים יותר אפשר להעריך את אורכו המקסימלי באמצעות שינוי סקלה איזומטרי: מחשבים את היחס בין אורך המאובן החדש והגדול לבין אורך המאובן הישן והקטן, וביחס זה כופלים את האורך. כדי לחשב הערכה של המסה יש לכפול את ההערכה הישנה ביחס הנ"ל בחזקת 3 שכן המסה פרופורציונית לחזקה השלישית של האורך.
גודל > שיאני אורך ומשקל

להלן רשימות של 15 הזאורופודים הארוכים ביותר ו-15 הזאורופודים הכבדים ביותר. הרשימות מסודרות לפי ההערכה המקסימלית. הרשימות מורכבות רק מנתונים שעליהם יש הערכה סבירה ומקובלת, ולא כוללת מינים שמוטלים בספק (כגון אמפיקוליאס פרג'ילימוס) או נתונים שנויים במחלוקת.
| --- | --- |
 הדינוזאורים הארוכים ביותר: סופרזאורוס: 39–42 מטרים (128–138 רגל)  ארגנטינוזאורוס: 30–40 מטרים (98–131 רגל) (הערכה מקובלת: 36.6 מטרים (120 רגל))  פטגוטיטאן: 37 מטרים (121 רגל)  ממנצ'יזאורוס סינוקנדורום: 26–35 מטרים (85–115 רגל)  זאורופוסידון: 28–34 מטרים (92–112 רגל)  פוטאלונגקוזאורוס: 28–34 מטרים (92–112 רגל)  שינג'יאנגטיטאן: 30–32 מטרים (98–105 רגל)  פרליטיטאן: 26–32 מטרים (85–105 רגל)  דיפלודוקוס הלורום ("סייסמוזאורוס"): 27–32 מטרים (89–105 רגל)  פוארטזאורוס: 30 מטרים (98 רגל)  אלמוזאורוס: 30 מטרים (98 רגל)  רויאנגוזאורוס: 30 מטרים (98 רגל)  אפטוזאורוס: 27–30 מטרים (89–98 רגל)  טוריאזאורוס: 21–30 מטרים (69–98 רגל)  ברכיוזאורוס: 26 מטרים (85 רגל):  הדינוזאורים הכבדים ביותר: ארגנטינוזאורוס: 70–100 טונות  (הערכה חדשה: 70–83 טונות)  פוארטזאורוס: 50–100 טונות (הערכה חדשה: 60–70 טונות)  אלמוזאורוס: 44–88 טונות  פטגוטיטאן: 69–77 טונות  אפטוזאורוס: 32–72 טונות  זאורופוסידון: 50–60 טונות  ממנצ'יזאורוס סינוקנדורום: 25–60 טונות  דרדנוטוס: 40–59.3 טונות  פרליטיטאן: 59 טון  פוטאלונגקוזאורוס: 30–56 טונות  רויאנגוזאורוס: 34–50 טונות  טוריאזאורוס: 40–48 טונות  קמרזאורוס סופרמוס: 47 טונות  ברכיוזאורוס: 28–43 טונות  סופרזאורוס: 35–40 טונות
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
שלושת הדינוזאורים הגדולים ביותר
| שם | שם מדעי | איור | אורך מרבי | משקל (הערכת מקסימום) | משקל (הערכה עדכנית) | חומר המאובנים |
| ארגנטינוזאורוס | Argentinosaurus |  | 36–40 מטר | 70–100 טון מטרי | 70–83 טון מטרי | סביר |
| פטגוטיטאן | Patagotitan |  | 37 מטר | 77 טון מטרי | 69 טון מטרי | טוב |
| פוארטזאורוס | Puertasaurus |  | 30–40 מטר | 80–100 טון מטרי | 60–70 טון מטרי | חלקי |
ראו גם: דינוזאורים • זאורופודה • טיטאנוזאוריה
מיון טקסונומי

באינפרא-סדרה זאורופודה נכללים הקבוצות והענפים הבאים:
סוג ללא מקור אמיגדלודון (Amygdalodon)
סוג Archaeodontosaurus?
סוג בליקנזאורוס (Blikanasaurus)
סוג Chinshakiangosaurus
סוג Gongxianosaurus
סוג Isanosaurus
סוג קוטזאורוס (Kotasaurus)
סוג פרוטוגנתוזאורוס (Protognathosaurus)?
סוג Pulanesaura
סוג Sanpasaurus?
סוג Yizhousaurus?
משפחה לסמזאוריים (Lessemsauridae)
קבוצה גרוויזאוריה (Gravisauria)
משפחה וולקנודוניים (Vulcanodontidae)
קבוצה אאוזאורופודה (Eusauropoda)
משפחה צטיוזאוריים (Cetiosauridae)
משפחה ממנצ'יזאוריים (Mamenchisauridae)
קבוצה טוריאזאוריה (Turiasauria)
קבוצה נאוזאורופודה (Neosauropoda)
קבוצה דמויי-דיפלודוקיים (Diplodocoidea)
קבוצה מקרונריה (Macronaria)
משפחה קמרזאוריים (Camarasauridae)
משפחה ברכיוזאוריים (Brachiosauridae)
קבוצה סומפוספונדילי (Somphospondyli)
משפחה איהלופיים (Euhelopodidae)
קבוצה טיטאנוזאוריה (Titanosauria)
משפחה טיטאנוזאוריים (Titanosauridae)?
משפחה אנטארקטוזאוריים (Antarctosauridae)?
משפחה ליריינוזאוריים (Lirainosaurinae)
משפחה אילוזאוריים (Aeolosauridae)
משפחה נמגטוזאוריים (Nemegtosauridae)
משפחה סלטזאוריים (Saltasauridae)
בתרבות הפופולרית

גודלם הרב של הזאורופודים ריתק דורות של מדענים, אמנים, שוחרי טבע וילדים, ועד היום גילוי ותיאור זאורופודים ענקיים זוכים לכותרות גדולות בכלי התקשורת ההמוניים.
יחד עם טירנוזאורוס רקס, הזאורופודים הם המזוהים ביותר עם הארכיטיפוס של הדינוזאור הענק, והברונטוזאורוס (שתקופה ארוכה נחשב למין של אפטוזאורוס עד לפרסום מאמר ב-2015 שהגדיר אותו כסוג נפרד) הכבד בעל ה"דבשת" הפך לאייקון תרבות. דמותו המצוירת של גרטי הדינוזאור מתבססת על אפטוזאורוס. ברכיוזאורוס (שלמעשה התבסס על שלד של ג'ירפטיטאן, שזוהה אז כמין של ברכיוזאורוס) כיכב בסרט פארק היורה והסצנה בהם המונד והפלאונטולוגים פוגשים ברכיוזאורוס חי ענק לראשונה נחשבת לאחת הסצנות הקסומות בתולדות הקולנוע.
במשך שנים נחשבו הזאורופודים לבעלי חיים איטיים, מגושמים וטיפשים שלא יכלו לתמוך במשקלם הרב ולכן נאלצו לזחול בביצות ומקווי מים רדודים. לפי הסברות אז הזאורופודים היו כל כך מגושמים, טיפשים ומיושנים וזו הסיבה שנכחדו. מסיבה זו, למונח "דינוזאורים" הודבקה הקונוטציה של משהו ישן ומגושם שדינו הכחדה. כיום יודעים המדענים שסברות אלה היו שגויות. הזאורופודים היו בעלי חיים יבשתיים לחלוטין (שיכלו לשאת את משקלם הרב) ומקבוצות הדינוזאורים המצליחות ביותר, ששרדה עד הכחדת קרטיקון-שלישון בה גורם חיצוני (מטאוריט שפגע בכדור הארץ) גרם להכחדה המונית של יצורים חיים הרבים, בהם הדינוזאורים.
גלריה

דגם (מודרני) של אפטוזאורוס. לפי מאובנים חדשים שנתגלו כנראה שמדובר באחד הדינוזאורים הגדולים  ביותר שחיו אי-פעם ואחד מענקי היורה (27–30 מטר, 32–72 טונות).
איור של סופרזאורוס. סופרזאורוס היה אחד הדינוזאורים הארוכים ביותר שחיו אי-פעם ואורכו מוערך ב-33–34 מטר ומשקלו כ-35–40 טון.
איור של דיפלודוקוס - דינוזאור מפורסם, ארוך מאוד אך רזה יחסית. המין דיפלודוקוס הלורום היה גדול במיוחד: אורכו 27–32 מטר ומשקלו כ-30 טון.
ברונטוזאורוס - למרות שמו המרשים ("לטאת הרעם") הוא היה קטן יותר מהאפטוזאורוס.
ניז'רזאורוס - זאורופוד קטן באורך 9 מטר ומשקל של 4 טונות.
זאורופודים שונים מקבוצת המקרונריה. 
משמאל לימין: קמראזאורוס, ברכיוזאורוס, ג'ירפטיטאן ואאולופוס.
פטגוטיטאן - טיטאנוזאור ענק באורך 37 מטר ומשקל של 69 טון.
פוטאלונגקוזאורוס - טיטאנוזאור ענק באורך 26–34 מטר ומשקל של 30–56 טון.
איור סלטזאורוס. מאחר שלא היה זאורופוד גדול במיוחד הסתמך סלטזאורוס על שריון אוסטאודרמים להגנתו ולא רק על גודלו.
איור של בלוזאורוס
איור של אומייזאורוס
איור של ממנצ'יזאורוס
שחזור של שלד של ארגנטינוזאורוס
שלד ג'ובריה
דגם של ברכיוזאורוס בסינמה סיטי ראשון לציון, ישראל
מדיה וקבצים בנושא זאורופודה בוויקישיתוף
ראו גם

דמויי-זאורופודים (Sauropodomorpha)
פרוזאורופודה
לקריאה נוספת

מארק האלט וד"ר מתיו ודל, The Sauropod Dinosaurs: Life in the Age of Giants, הוצאת אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, 2016
תומאס ר. הולץ הבן, Dinosaurs: The Most Complete, Up-to-Date Encyclopedia for Dinosaur Lovers of All Ages, הוצאת רנדום האוס, 2007 - עמ' 183–211
סטיב פארקר, The Complete Book of Dinosaurs, הוצאת אפל, 2004 - עמ' 218–255
ד"ר תומאס ר. הולץ הבן,  נספח סוגי הדינוזאורים (הסברים), מעודכן לינואר 2012. זהו המקור העיקרי להערכות גודלי הזאורופודים שמצוטטות בטבלה.
Scientific American, Dinosaurs! How They Lived. Why They Dided, Kristina A. Curry Rogers & Michael D. D'Emic, Triumph of the Titans, pages 12-19, 2014
התוכי המת

| מערכון מ"הקרקס המעופף של מונטי פייתון" |
| --- | --- |

 תאריך שידור מקורי:  1969
 שפה:  אנגלית
"מערכון התוכי המת" (באנגלית: Dead Parrot Sketch) הוא מערכון פופולרי של חבורת מונטי פייתון, שהופיע לראשונה בסדרת הטלוויזיה "הקרקס המעופף של מונטי פייתון" בשנת 1969. מערכון זה הוא אחד הידועים ביותר של החבורה ושל ההומור הבריטי בכלל. הוא זכה לביצועים רבים במופעים שונים, ולמספר רב של מחוות ואזכורים. המערכון נכתב על ידי גרהאם צ'אפמן וג'ון קליז ושיחקו בו ג'ון קליז ומייקל פאלין.
ההומור במערכון אינו תלוי בפואנטה, הנעדרת ממנו לגמרי, אלא מבוסס על הדיאלוג השנון שבין השניים, שבו ניכרת תרבותם של חברי מונטי פייתון ואהבתם לשפה האנגלית.
רצף הביטויים שבו השתמשו במערכון התוכי המת הצליח עד מהרה להשתרש בתרבות האנגלית, והוא מצוטט לרוב בהקשרים שונים שבהם יש צורך להסביר כי דבר מסוים אבד עליו הכלח, וכי אין על כך שום עוררין.
עלילה

במערכון, מר פרלין (ג'ון קליז) חוזר לחנות חיות כדי להחזיר תוכי שנמכר לו מת. מינו של התוכי, "נורווגי כחול", מגוחך בפני עצמו, משום שתוכאים חיים בסביבה טרופית ולא באזור סקנדינביה. עיקר המערכון הוא ויכוח הומוריסטי בין האיש לבין המוכר בחנות (מייקל פיילין), אשר מתעקש כי התוכי עודנו בין החיים. בין השניים מתנהל ויכוח מפולפל, שבמהלכו משתמש המתלונן בשלל ביטויים ומטבעות לשון המבטאים באנגלית "מת". התעקשותו של המוכר כי התוכי חי נגררת להסברים הגובלים בהיגיון אבסורדי, כגון הטענה כי הוא משותק בשל ערגתו אל הפיורדים בנורווגיה.
לבסוף, המוכר מפנה את הלקוח לחנות של אחיו בבולטון, שם יקבל תוכי אחר. בהגיעו לחנות זו, מגלה הלקוח חנות זהה לחלוטין (אפילו הכלוב הריק שהשאיר בחנות הקודמת נמצא שם), ומוכר זהה עם שפם מזויף. המוכר מספר לו שהגיע לאיפסוויץ' במקום לבולטון. הלקוח הולך להתלונן על הטעות במחלקת התלונות של הרכבת. האחראי (טרי ג'ונס) מאשר שהוא אכן בבולטון. הלקוח חוזר לחנות, שם המוכר מוצא הסבר אבסורדי לבלבול בשמות המקומות בכך שאיפסוויץ' ובולטון הם אותו שם בפלינדרום - הדבר כמובן אינו נכון ומוביל בסופו של דבר לכך שמר פרלין מתייאש מהשטות שבדבר. לחנות נכנס קולונל (גראהם צ'פמן) הקובע שהמערכון מטופש, ופוקד להמשיך למערכון הבא.
תקדימים

אחד ממקורות ההשראה למערכון מגיע מספר הבדיחות היווני העתיק פילוגלוס שם יש בדיחה על אותו משקל: "קונה מגיע לסוחר עבדים ומתלונן על כך שהעבד שקנה ממנו מת, הסוחר עונה לו 'כשהוא היה אצלי הוא לא היה מעז לעשות דברים כאלו'".
ביצועים שונים

בעקבות הפופולריות של המערכון ביצעו קליז ופאלין בעצמם מספר רב של ביצועים שונים למערכון, אשר גם בשל היעדר הפואנטה, הסתיים בכל פעם באופן אחר תוך קישורו לקטע ההומור הבא.
בגרסת הסרט "ועכשיו למשהו שונה לגמרי" מסביר המוכר שהוא בכלל רצה להיות חוטב עצים, והסצנה עוברת ליער, שם הוא שר את שיר חוטב העצים. בגרסת הסרט המוכר אף מנסה להציע לקונה חילזון במקום התוכי, והקונה אומר שהוא לא תחליף, מכיוון שהוא אינו מדבר.
בגרסת הופעה שהופיעה על דיסק, המוכר אומר שהחילזון מדבר, והקונה אומר שייקח אחד.
בגרסה של סאטרדיי נייט לייב אומר הקונה שיקנה חילזון, ולאחר מכן באה הפסקה ארוכה שלאחריה שואל המוכר: "אז, רוצה לבוא לדירה שלי?", והקונה עונה "חשבתי שלעולם לא תשאל."
ביצוע שבו שוּנה המערכון לחלוטין היה בנשף השוטר החשאי בשנת 1989; המוכר משיב לקונה את כספו מיד בתוספת שוברים לחופשה. מר פרלין ההמום אומר לקהל: "ובכן, אי אפשר לומר שת'אצ'ר לא שינתה דברים אחדים".
גרסת אנימציה קצרה של המערכון שימשה כקדימון ששודר בטלוויזיה לקראת מופע הצדקה של אמנסטי אינטרנשיונל, נשף השוטר החשאי בשנת 2012.
אזכורים

אזכור התוכי המת בנסיבות המיוחדות ביותר היה על ידי ראש ממשלת בריטניה מרגרט ת'אצר בשנת 1988, בהתייחסה לאיחוד המפלגות הליברלית והסוציאל-דמוקרטית בבריטניה כאל "תוכי מת"; זאת תוך התייחסות לסמל המפלגה המאוחדת, אשר הציג דמות ציפור.
ב-1989 מת גרהאם צ'אפמן, שהיה שותף לחיבור המערכון. בטקס האשכבה שלו נשא ג'ון קליז הספד שהיה בחלקו "הספד הומוריסטי", שאותו הגדיר קליז כמחויב המציאות במקרה של מותו של אדם כצ'אפמן. בהספד החווה קליז למערכון התוכי המת מחווה אחרונה. עם תחילת ההספד, הזכיר קליז כי גרהאם "נפטר", "הלך לעולמו", "הלך למקום שכולו טוב", "שבק חיים", "נפח את נשמתו", "הלך לפגוש את בוראו"... וכך הלאה.
גם המחזמר "ספאמלוט", שנכתב על ידי אריק איידל, יוצא החבורה, על בסיס "מונטי פייתון והגביע הקדוש", עושה מחווה לתוכי המת בהקשר אחר לגמרי, כאשר הוא מוזכר בדיאלוג בין שני אבירים.
אזכורים נוספים, כמו גם מחוות ישירות למונטי פייתון, נעשו בעשרות מופעי טלוויזיה וקולנוע שונים – בעיקר בבריטניה, אך גם בארצות הברית – בהם סאטרדיי נייט לייב, החבובות וסאות'פארק.
בישראל, שופט בית הדין לעבודה בנצרת, השופט חיים ארמון, הודה במסגרת פסק דין לבאי כוח של בתי הזיקוק על כך "שקישטו את תחילת סיכומיהם בציטוט ממערכון "התוכי המת" של קבוצת מונטי פייתון, ציטוט שהפיג מעט את הקדרות שאפפה את כתיבת פסק הדין".
הערות שוליים

↑  בפרק Full Frontal Nudity ששודר ב-7 בדצמבר 1969
↑  Python Dead Parrot is top sketch, אתר בי־בי־סי
↑  סע (נצ') 34397-11-09 חיים שחר נ' בתי זיקוק לנפט בע"מ, ניתן ביום 14.9.2014 ר' לפני סעיף 24
| מונטי פייתון |
| --- | --- | --- |
| אריק איידל • טרי ג'ונס ‏(1942-2020)‏ • טרי גיליאם • מייקל פיילין • גרהאם צ'אפמן ‏(1941-1989)‏ • ג'ון קליז | אריק איידל • טרי ג'ונס ‏(1942-2020)‏ • טרי גיליאם • מייקל פיילין • גרהאם צ'אפמן ‏(1941-1989)‏ • ג'ון קליז |  |
| טלוויזיה | הקרקס המעופף ‏(1969-1974)‏ • מערכונים עיקריים • המזלג המלוכלך ‏(1969)‏ • התוכי המת ‏(1969)‏ • המשרד להליכות מטופשות ‏(1970)‏ • שיר חוטב העצים ‏(1969)‏ |  |
| קולנוע | ועכשיו למשהו שונה לגמרי ‏(1971)‏ • הגביע הקדוש ‏(1975)‏ • בריאן כוכב עליון ‏(1979)‏ • הופעה חיה בהוליווד בוול ‏(1982)‏ • טעם החיים ‏(1983)‏ |  |
| שונות | שירים • ספאמלוט ‏(2004)‏ • דמויות • מחוות |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: bff40385-0c27-4bb1-b796-512e175dd9cb
חיות הקודש (ספר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  עידו חברוני
 שפת המקור:  עברית
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת משכל
 תאריך הוצאה:  2016
 מספר עמודים:  310
 עורך:  רועי הורן
 מהדורות נוספות
 מספר כרכים:  1
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 9789655640359
 הספרייה הלאומית:  003902090
חיות הקודש הוא ספר עיון העוסק במסורות יהודיות ותובנות תרבותיות ופסיכולוגיות מאת עידו חברוני.
הספר יצא לאור בעברית בשנת 2016 בהוצאת משכל.
הספר

הספר מתייחס לנושאים משמעותיים, בהם היחס למיניות, חזרה בתשובה, רוע, גורל וחירות דרך פנטזיות המבוססות, בית היתר, על אגדות חז"ל. התיאורים מבוססים על מפגשים עם "אחר", שלעיתים מוצג בתחילה כ"חיה".
מבנה הספר מורכב מארבעה חלקים מרכזיים:
היכולת לצאת מ"כבלי הגורל" לחירות (פרק 1).
מפגשים עם "אחרים" שנראים בתחילה כנחותים (פרקים 2–5).
מפגשים עם ישויות בלתי אנושיות, מהשטן ועד מעמקי הנפש (פרקים 6–9).
החיוניות בהקשבה ובהכלה (פרק 10).
המחבר תיאר את מטרת הספר: "למצוא דרך חיים בסיפורי חז״ל, לשאוב חוכמה מאוצרות העבר הטמונים בתלמוד ובמדרשים".
דביר שוורץ כתב בביקורת לספר:
”למה אפשר לצפות כשנכנסים לבית המדרש? ...אריות העשויים אש, שדים ואבירים – בדרך כלל נחפש במקומות אחרים. בספר החדש של ד"ר עידו חברוני אלו ואלו מתקבצים סביב שולחן אחד, המארח גם מפגשים אנושיים-ספרותיים מפתיעים: רבי עקיבא והרוזן ממונטה כריסטו, רב עמרם ופאוסט, קפקא ורב אשי”.
הערות שוליים

↑  המבוא לספר
↑  דביר שוורץ, ‏סקירת הספר, השילוח, גיליון 1, אוקטובר 2016
זאהיר ביגייב

| --- | --- |

 לידה:  22 בספטמבר 1870 רוסטוב על הדון, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1902 (בגיל 31 בערך) רוסטוב על הדון, האימפריה הרוסית 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 שפות היצירה:  טטרית עתיקה
 סוגה:  פרוזה
 
זאהיר ביגייב (טטרית:Mokhәmad-zahir Bigiev) (1870, רוסטוב על דון - 1902, רוסטוב על דון) - סופר טטרי, הנחשב לאחד ממייסדי הפרוזה הריאליסטית הטטארית .
בִּיוֹגְרַפִיָה

מוחמד זאהיר יארולה בן בגיייב - נציג בולט של הספרות הטטרית בסוף המאה ה-19. הוא היה מהראשונים ביצירת רומנים ריאליסטיים על החיים החדשים בטטרסטן, כמו גם יצירות בז'אנר הבלש.
זאהיר בגייב נולד ב-22 בספטמבר 1870 בעיר רוסטוב-על-הדון. אביו, יארולה בגייב, היגר מהכפר קיקין במחוז צ'מבאר של מחוז פנזה לרוסטוב-על-הדון. את החינוך היסודי קיבל זאהיר בבית ספר רוסי. לאחר מכן למד גם במדרסה.
בגיל 16-17 כבר כתב את הרומן הבלשי "חדיג'ה" (יצא לאור בעברית בהוצאת קלאסיקה מתקדמת). כדי לפרסם את היצירה הזו, הגיע ב-1886 לקאזן, שם נשאר ללמוד במדרסת קול בויה. ב-1890 פרסם את הרומן "חטאים גדולים". ב-1891 שב לעיר מוצאו, עבד כמולא, וכתב את הרומנים "רוצחת" ו"אפוסטט", שמעולם לא ראו אור.
בעת ששליט בוכארה טייל ברחבי האימפריה הרוסית, מסר לו בגייב את שני ספריו כמתנה, והציע לפתוח בבוכארה עיתון. להצעה זו הסכים שליט בוכארה, אך מסיבות כלשהן העיתון לא יצא לאור. ב-1893 טייל הסופר באסיה המרכזית, והנסיעה הזאת עמדה ביסוד היצירה הספרותית-פובליציסטית "מסע באירק הנהר", שנדפסה רק לאחר מותו, ב-1908.
מאסיה המרכזית שב בגייב מאוכזב, הוא ראה אי-צדק בכל מקום ולא מצא דרך להיפטר ממנו. הסופר נפטר ב-1902.
תרגומים לעברית

חדיג'ה, עברית: נטשה בורגזוב, יצא לאור בהוצאת 'קלאסיקה מתקדמת' בשנת 2024
הערות שוליים

↑  "БИГЕЕВ ЗАГИР". Словарь Онлайн (ברוסית). נבדק ב-2023-07-08.
רומן מאת זגיר ביגייב "אוליוף, או היופי חדיצ'ה".
האל פאן הגדול

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ארתור מאכן
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  אימה פנטזיה
 הוצאה
 הוצאה:  כתב העת "הסופה"
 תאריך הוצאה:  1890
הָאֵל פָּאן הַגָּדוֹל (באנגלית: The Great God Pan) היא נובלת אימה פנטסטית בשמונה פרקים מאת הסופר הוולשי ארתור מאכן שפורסמה לראשונה בכתב העת "הסופה" ב-1890, ובהמשך הורחבה ויצאה לאור בשנית במתכונת של ספר יחד עם סיפורו הקצר הנוסף, האור הפנימי, ב-1894. עלילתה עוסקת בניסוי רפואי חשאי הכרוך בניתוח מוח מאולתר שנערך בנערה צעירה בשם מארי, זאת בניסיון לשבור את הקיר המפריד את תפישתה בין העולם הגשמי לבין העולם הרוחני, כאשר השפעותיו הלא-צפויות של ההליך מובילות להופעתה הפתאומית של ישות על-טבעית המזוהה עם האל פאן, הפותחת בשרשרת ארוכת שנים של מעשי זוועה ברחבי לונדון של שלהי המאה התשע עשרה.
עלילה > הקץ

הסיפור תם עם מספר רשמים ומסמכים גנוזים הנוגעים לפרשייה, בהם עדותו של דוקטור רוברט מתיסון, אותו הזמין ויליארס על מנת לחזות בהתאבדותה של הלן ולקבוע את מותה באופן רשמי. הלה מתאר כיצד חזה בגופתה האנושית מאבדת את צלמה והופכת ליצור שחור ואמורפי דמוי ג'ל המחליף את צורתו ואת מינו ללא הרף, בטרם הוא מתקבע באופן סופי על דמותה של הלן וחדל לנוע.
בהמשך מוצגת תכתובת קצרה בין דוקטור ריימונד לקלארק המורכבת מחלקי מכתבים קטועים שנשלחו אחד לשני, ובה דנים השניים באותו ניסוי אסור שביצעו לפני שנים רבות. ריימונד מאשר כי אמה של הלן הייתה לא אחרת מאשר מארי, אותה נערה צעירה עליה ערכו את ניתוח המוח, אשר הרתה אותה לאחר שהאל פאן שכב עמה, ומתה מספר ימים לאחר הלידה. ריימונד מביע חרטה על העניין באומרו כי ”שברתי את הדלת של בית החיים מבלי לדעת או להתייחס לדברים שעלולים לעבור בפתח”.
השראה

על שאף שמאכן גילה עניין רב בתורת הנסתר והעל-טבעי מאז ילדותו, כתב הלה באוטוביוגרפיה שלו כי קיבל את ההשראה לכתוב את הסיפור בעקבות ביקוריו בנהר האוסק (אנ') ובעיירות קארליאון (אנ') וקיירואנט (אנ') שבויילס. בכל המקומות הללו, אשר שימשו כמושבות רומאיות בעבר, נמצאו שרידים ארכאולוגיים של מקדשים קלטיים, ביניהם כאלו של האל נודנס. בעצם כתיבת הסיפור ניסה מאכן ”להעביר לקוראים את התחושה המעורפלת והבלתי ניתנת להגדרה של מסתורין, אימה ויראת כבוד” שהרגיש בזמן שטייל באותן חורבות, על אף שלטענתו עשה זאת בצורה מוגשמת למדי, ”תרגמתי יראת כבוד, או במקרה הגרוע יותר תחושה זוועתית כלשהי, לכדי רשע, ושוב אני אומר כי האדם חולם עם אש אך עובד עם חימר”.