stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דויטשלנד (סיירת, 1931)
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה

ב-24 באוגוסט 1939, שבוע לפני הפלישה הגרמנית לפולין, דויטשלנד יצאה להפלגה מווילהלמסהאפן, לכיוון עמדה דרומית לגרינלנד. כאן היא תהיה מוכנה לתקוף את תנועת אוניות הסוחר של בעלות הברית במקרה של מלחמה כללית בעקבות ההתקפה על פולין. על ספינת האספקה וסטרואלד הוטל לתמוך בדויטשלנד במהלך הפעולה. דויטשלנד הצטוותה לשמור בקפדנות על כללי השלל, שחייבו את הפושטים לעצור ולחפש ספינות לאיתור סחורות לפני הטבעתן, ולהבטיח שהצוותים שלהם מפונים בבטחה. האונייה קיבלה גם הוראה להימנע מקרב עם כוחות ימיים נחותים אפילו, שכן הפרעה במסחר הייתה המטרה העיקרית. היטלר קיווה להבטיח שלום במשא ומתן עם בריטניה וצרפת לאחר שגבר על פולין, ולכן הוא לא אישר לדויטשלנד להתחיל את משימת הפשיטה שלה נגד ספנות בריטית וצרפתית עד ה-26 בספטמבר. בשלב זה, דויטשלנד עברה דרומה כדי לצוד בנתיב הים של ברמודה – האיים האזוריים.
ב-5 באוקטובר היא מצאה והטביעה את אוניית התובלה הבריטית "Stonegate", אם כי לא לפני שספינת המשא הצליחה לשלוח אות מצוקה ליידע את כלי השיט באזור על נוכחותה של דויטשלנד. לאחר מכן היא פנתה צפונה לנתיב הליפקס, שם ב-9 באוקטובר היא נתקלה בספינה האמריקאית City of Flint. הספינה בת ה-4,963 טונות נמצאה נושאת סחורה, וכך נתפסה. צוות שלל נשלח אל הספינה; הם לקחו את הספינה עם הצוות המקורי שהוחזק בשבי לגרמניה דרך מורמנסק. הספינה נתפסה על ידי נורווגיה כאשר היא עגנה בהוגסונד, עם זאת, השליטה על הספינה הוחזרה לצוות המקורי. בינתיים, ב-14 באוקטובר, דויטשלנד נתקלה והטביעה את אוניית התובלה הנורווגית Lorentz W Hansen, בתפוסה של 1,918 GRT. עוד באותו יום, היא עצרה את ספינת הקיטור הדנית הנייטרלית Kongsdal, אם כי כשהתברר שהיא מיועדת לנמל נייטרלי, השבויים Lorentz W Hansen</link> הוחזרו אליה והיא הורשתה להמשיך. Kongsdal מאוחר יותר דיווחה על המפגש לצי המלכותי הבריטי ואישרה כי דויטשלנד היא הפושטת הפועלת בצפון האוקיינוס האטלנטי.
מזג אוויר קשה בצפון האוקיינוס האטלנטי הקשה על דויטשלנד את משימת הפשיטה שלה, למרות שהיא רתקה כמה ספינות מלחמה בריטיות שהוקצו כדי לאתר אותה. Force de Raid הצרפתי, שבמרכזו אוניית המערכה דנקרק, הייתה עסוקה בהגנה על שיירות ברחבי בריטניה כדי למנוע מהן להיות מותקפות על ידי דויטשלנד. בתחילת נובמבר החזיר הפיקוד העליון הימי את דויטשלנד; היא עברה דרך מצר דנמרק ב-15 בנובמבר ועגנה בגוטנהאפן ב-17. במהלך משימת הפשיטה שלה, היא הטביעה רק שני כלי שיט ולכדה את השלישי. ב-1940 עברה הספינה שיפוץ גדול, במהלכו הותקן חרטום קליפר מגורף כדי לשפר את איכויות השמירה על הים של האונייה. בשלב זה, היא דורגה מחדש כסיירת כבדה ושמה שונה לליצו. היטלר עצמו קיבל את ההחלטה לשנות את שמה של האונייה, מתוך הכרה כי טביעת ספינת מלחמה, שתמיד אפשרית, היא אסון תעמולה אם היא נושאת את שם מדינתה. אדמירל אריך רדר, המפקד העליון של הקריגסמרינה, קיוו גם ששינוי שם האונייה יבלבל את המודיעין של בעלות הברית; הסיירת ליצו מסדרת אדמירל היפר יועדה למכירה לצי הסובייטי, וקיוו שהשימוש בשמה עבור דויטשלנד יסתיר את העסקה. השיפוץ נמשך עד מרץ 1940, שלאחריו תוכנן לשלוח את האונייה למבצע פשיטת מסחר נוסף לדרום האוקיינוס האטלנטי. אולם באפריל היא שובצה לכוחות שהשתתפו בפלישה לנורווגיה.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה > פריסה לנורווגיה

ליצו עזבה את גרמניה ב-15 במאי 1942 לנורווגיה כדי לאחד כוחות שנועדו לשבש את השיירות של בעלות הברית לברית המועצות; עד 25 במאי היא הצטרפה לאדמירל שר במפרץ בוגן. היא הפכה לספינת הדגל של ויצה-אדמירל קומץ, מפקד קבוצת הקרב 2. מחסור בדלק הגביל את הפעולות, אם כי ליצו ואדמירל שר הצליחו לבצע אימוני קרב מוגבלים. קבוצת הקרב 2 שובצה למבצע רסלספרונג, התקפה מתוכננת על שיירת בעלות הברית PQ 17, שהופנתה לברית המועצות. ב-3 ביולי עזב הכוח את המעגנים שלהם, ובערפל כבד עלו ליצו ושלוש משחתות על שרטון ונגרם להן נזק משמעותי. הבריטים זיהו את יציאת הגרמנים והורו לשיירה להתפזר. כשהם מודעים לכך שההפתעה אבדה, ניתקו הגרמנים את התקפת השטח ומסרו את השמדת PQ 17 לידי הצוללות וללופטוואפה. 24 מתוך 35 אוניות תובלה של השיירה הוטבעו. ליצו חזרה לגרמניה לצורך תיקונים, שנמשכו עד סוף אוקטובר. היא החלה בסט קצר של ניסויים החל ב-30 באוקטובר. היא חזרה לנורווגיה בתחילת נובמבר עם ליווי משחתת, והגיעה לנרוויק ב-12.
ב-30 בדצמבר, ליצו, הסיירת הכבדה אדמירל היפר, ושש משחתות יצאו מנרוויק למבצע רגנבוגן, התקפה על שיירה JW 51B, שעליה דווח על ידי המודיעין הגרמני בליווי קל. תוכניתו של קומץ הייתה לחלק את כוחו לשניים; הוא ייקח את אדמירל היפר ושלוש משחתות מצפון לשיירה כדי לתקוף אותה ולמשוך משם את אוניות הליווי. ליצו ושלוש המשחתות הנותרות יתקפו אז את השיירה הבלתי מוגנת מדרום. בשעה 09:15 ב-31, הבחינה המשחתת הבריטית אובדורייט בשלוש המשחתות המלוות של אדמירל היפר; הגרמנים פתחו באש ראשונים. ארבע מתוך חמש המשחתות האחרות שליוו את השיירה מיהרו להצטרף לקרב, בעוד אצ'ייטס הניחה מסך עשן כדי לחפות על השיירה. לאחר מכן פנה קומץ חזרה צפונה כדי למשוך את המשחתות. קפטן רוברט שרברוק, מפקד הליווי הבריטי, השאיר שתי משחתות לחפות על השיירה בזמן שהוא לקח את ארבעת הנותרות לרדוף אחרי אדמירל היפר.
ליצו התקרבה בינתיים לכיוון השיירה מדרום, ובשעה 11:42 היא פתחה באש. התנאים הקשים הקשו על אש מדויקת; היא הפסיקה לירות עד השעה 12:03 ללא פגיעה כלשהי. כוח R של אדמירל משנה רוברט ברנט, שבמרכזו הסיירות שפילד וג'מייקה, שעמד מנגד בתמיכה מרוחקת של שיירת בעלות הברית, דהר למקום. הסיירות התמודדו עם אדמירל היפר, שירה לעבר המשחתת אובדיינט. ספינותיו של ברנט התקרבו מצדו הימני של אדמירל היפר והשיגו הפתעה מוחלטת. לאחר מכן נצטוותה ליצו להפסיק את ההתקפה על השיירה ולחזק את האדמירל היפר. ליצו הגיעה בלי משים לצד שפילד וג'מייקה, ולאחר שזיהתה אותם כעוינות, ירתה בהם, למרות שהאש שלה נותרה לא מדויקת. הסיירות הבריטיות פנו לכיוון ליצו וספגו אש משתי הסיירות הגרמניות. ברנט החליט במהירות לסגת לנוכח כוח האש הגרמני המעולה; ספינותיו היו חמושות בתותחי 6 אינץ' (152 מ"מ), בעוד שהאדמירל היפר נשאה תותחי 20.3 ס"מ (8 אינץ'), ולליצו היו תותחים בקוטר 28 ס"מ.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה > פעילות באזור הבלטי

היטלר זעם על הכישלון בהשמדת השיירה, והורה לפרק את כל ספינות המלחמה הגדולות הגרמניות הנותרות לגרוטאות. במחאה, רדר התפטר; היטלר החליף אותו באדמירל קרל דניץ, ששכנע את היטלר לבטל את הפקודה לפרק את ספינות השטח של הקריגסמרינה. במרץ, ליצו עברה לאלטפיורד, שם היא חוותה בעיות עם מנועי הדיזל שלה. מערכת ההנעה התגלתה ככל כך לא אמינה עד שהיה צורך בתיקונים בגרמניה. היא חזרה לזמן קצר לנורווגיה אך עד סוף ספטמבר 1943 נדרשה לשיפוץ יסודי. העבודה הסתיימה בקיל עד ינואר 1944, ולאחר מכן היא נשארה בים הבלטי כדי לבצע הפלגות הדרכה לאנשי הצי החדשים.
ב-13 באפריל 1945, עשרים וארבעה מפציצי אוורו לנקסטר של ה-RAF תקפו את ליצו ופרינץ אויגן, ללא הצלחה בשל כיסוי עננים. ה-RAF נכשל שוב יומיים לאחר מכן, אבל ב-16 באפריל שמונה עשר לנקסטרים מטייסת 617 ("Dambusters") קלעו פגיעה וכמה החטאות כמעט על ליצו עם פצצות טולבוי ב-Kaiserfahrt. למרות השקיעה, המים היו רדודים מספיק כדי שהסיפון הראשי שלה עדיין יישאר 2 מטרים (6 רגל 7 אינץ') מעל המים, מתיר את השימוש בה כסוללת תותחים נייחת נגד כוחות סובייטים מתקדמים בשליטה של כוח המשימה תילה. היא המשיכה בתפקיד זה עד ה-4 במאי, עד אז היא ירתה את תחמושת הסוללה העיקרית שלה. הצוות שלה חילץ מטענים כדי להרוס את גוף האונייה, אך שריפה גרמה לחומרי הנפץ להתפוצץ בטרם עת. גורלה של ליצו לא היה ברור זמן רב, כמו ברוב הספינות שנתפסו על ידי הצי הסובייטי. על פי ההיסטוריונים אריך גרונר ומ.ג'. וית'לי, הצי הסובייטי משה את האונייה בספטמבר 1947 ופירק אותה לגרוטאות בשנים 1948–1949. ההיסטוריונים הילדברנד, רוהר ושטיינמץ, בספרם "Die Deutschen Kriegsschiffe", מציינים במקום זאת כי היא טבעה מחוץ לקולברג, ואילו הליצו שנגרטה בסוף שנות ה-40 הייתה הסיירת הגרמנית ליצו שנמכרה לברית המועצות ב-1940. ההיסטוריון הנס גאורג פראגר בחן את הארכיונים הסובייטיים בתחילת שנות האלפיים וגילה כי ליצו הוטבעה בניסויי נשק, בים הבלטי מול שווינואוישצ'ה בפולין, ב-22 ביולי 1947.
באוקטובר 2020 פצצת טולבוי שלא התפוצצה מההתקפה על ליצו נמצאה בתעלת פיאסט (Kaiserfahrt במהלך המלחמה). לאחר פינוי של כ-750 בני אדם שהתגוררו בקרבת מקום, נעשה ניסיון לפוצץ אותה באמצעות מכשיר בשלט רחוק, אך היא התפוצצה, ללא נפגעים.
הערות שוליים

↑  Shirokorad, Alexander (2004). Флот, который уничтожил Хрущёв (Flot, kotoryi unichtozhil Khruschev (ברוסית). Moscow: AST publishers. ISBN 5-9602-0027-9., pp. 108-112.
↑  "WW2 'earthquake' bomb explodes in Poland during attempt to defuse it". BBC News. 13 באוקטובר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| אוניות המלחמה של הקריגסמרינה במלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| אוניות מערכה | ביסמרק • טירפיץ |  |
| סיירות מערכה | שרנהורסט • גנייזנאו |  |
| אוניות מערכה זוטא | אדמירל גרף שפה • דויטשלנד/ליצו • אדמירל שר |  |
| סיירות כבדות | אדמירל היפר • פרינץ אויגן  • בליכר |  |
ציור זיהוי של הצי האמריקני של ליצו
דויטשלנד בהשקה שלה
דויטשלנד בסיור ללא התערבות ב-1938
דויטשלנד, לפני פרוץ המלחמה
ליצו מול נורווגיה באפריל 1940
ליצו בקיל לאחר שטורפדה בדרכה חזרה מנורווגיה
ליצו, טובע בקייזרfahrt, ב-26 באפריל
טרפדת V48

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  large torpedo boat of German navy 
 צי:  הצי הקיסרי הגרמני 
 סדרה:  V47-class large torpedo boat 
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  AG Vulcan Stettin 
 הוזמנה:  1914
 הושקה:  6 באוגוסט 1915
 תקופת הפעילות:  10 בדצמבר 1915 – 31 במאי 1916 (174 ימים)
 אחריתה:  הוטבעה בקרב יוטלנד
 מיקום:  56°54′22″N 6°06′28″E﻿ / ﻿56.9061°N 6.10778°E﻿ / 56.9061; 6.10778 
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  1,188 טון
 אורך:  83.1 מטר
 רוחב:  8.3 מטר
 שוקע:  3.4 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  33.5 קשרים
 גודל הצוות:  83
 טווח שיוט:  3,800 ק"מ
 הנעה:  3 דוודי קיטור, 24,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 טורבינות קיטור
 אמצעי לחימה
 חימוש:  3 תותחי 88 מ"מ (3.5 אינץ')   6 צינורות טורפדו 500 מ"מ (20 אינץ')   24 מוקשים
 
SMS V48 הייתה סירת טורפדו גדולה משנת 1913 (בגרמנית: Großes Torpedoboot) של הצי הקיסרי הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה, והספינה ה-24 בסדרה שלה.
בנייה

הספינה נבנתה על ידי מספנת AG Vulcan Stettin, גרמניה, והוזמנה ב-22 באפריל 1914, כחלק מתוכנית בניית הספינות של 1914. היא הושקה ב-6 באוגוסט 1915 ונכנסה לשירות ב-10 בדצמבר 1915. ה-"V" ב-V48 מציין את המספנה שבה היא נבנתה.
V48 הייתה באורך כולל של 83.1 מטרים (272 רגל 8 אינץ') ו-82.3 מטרים (270 רגל 0 אינץ') בקו המים, עם רוחב של 8.3 מטרים (27 רגל 3 אינץ') ושוקע של 3.4 מטרים (11 רגל 2 אינץ'). הדחק האונייה היה 924 טונות (909 טונות ארוכות) בתפוסה סטנדרטית ו-1,188 טונות (1,169 טונות ארוכות) במעמס מלא. שלושה דוודי צינור מים המופעלים על ידי נפט הזינו קיטור לשני סטים של טורבינות קיטור AEG-Vulcan בדירוג של 24,000 כוחות סוס (18,000 קילוואט), והעניקו לה מהירות של 33.5 קשרים (62 קמ"ש). 338 טונות (333 טונות ארוכות) של מזוט נישאו בספינה, מה שהעניק לה טווח של 2,050 מיילים ימיים ((3,800 ק"מ) במהירות 17 קשרים (31 קמ"ש).
החימוש כלל במקור שלושה תותחים ימיים SK L/45 בקוטר 8.8 ס"מ בצריחים בודדים, יחד עם שישה צינורות טורפדו בקוטר 50 ס"מ (19.7 אינץ') כאשר שני צינורות בודדים קבועים מקדימה ו-2 צינורות תאומים מאחור. ניתן היה לשאת עליה עד 24 מוקשים. בשנת 1916 תותחי ה-8.8 ס"מ הוחלפו בשלושה תותחים ימיים 10.5 ס"מ SK L/45. בספינה שירתו 87 קצינים ומלחים.
היסטוריית שירות

V48 הוקצתה מחצית השייטת ה-6 של השייטת ה-3 כאשר השתתפה בקרב יוטלנד. בפעולה זו, השייטת ה-3 פתחה במתקפת טורפדו לא מוצלחת נגד סיירות מערכה בריטיות, ולאחר שהרחיקו את המשחתות הגרמניות החליפו אש עם המשחתת הפגועה אה"מ שארק, כאשר V48 ספגה נזק מפגיעת פגז או שני פגזי 4 אינץ' (102 מילימטרים), שהשביתו את מכונות המשחתת הגרמנית, ואילצו את V48 לעצור. ניסיון של המשחתת הגרמנית G42 לגרור את V48 נזנח בגלל אש כבדה ממערך הקרב הבריטי. אוניית המערכה וליאנט מאוחר יותר ירתה עליה פגזי 6 אינץ' (152 מילימטרים). בסופו של דבר היא הוטבעה על ידי פגז 4 אינץ' שנורה מספינה לא מזוהה של שייטת המשחתת ה-12 הבריטית, וטבעה עם 90 אנשי צוות שנהרגו בפעולה.
הנס לודוויג שטרים

| --- | --- |

 לידה:  25 באוגוסט 1920 ברלין 
 פטירה:  9 בפברואר 2015 (בגיל 94) 
 תאריך עלייה:  1935
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  לוּץ
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 השתייכות:   ההגנה הצבא הבריטי הצבא הבריטי  צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1942–1968   1968 – 1985
 דרגה:    סגן-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד ענף 1 מודיעין שטח
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה   מלחמת העצמאות   מבצע קדש   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים
 עיטורים
   אות ההתנדבות   אות הלוחם בנאצים   עיטור לוחמי המדינה 
 תפקידים אזרחיים
 מנהל מחלקת רישוי ואישור אתרים להקמת כור גרעיני ליצירת חשמל באגף הרישוי
 
הנס לוּדוויג (לוּץ) שטרים (בגרמנית: Hans Ludwig Striem; ‏25 באוגוסט 1920 – 9 בפברואר 2015) היה ממקימי המודיעין הגאוגרפי בצה"ל, מאדריכלי המלחמה על המים, מבצע קדש ומלחמת ששת הימים.
שטרים עלה ארצה לפני מלחמת העולם השנייה והיה שותף פעיל בהתארגנות היישוב לקראת קום המדינה. שילב לימודים אקדמיים בפיזיקה וגאולוגיה עם שירות צבאי, כסגן-אלוף בחיל המודיעין. פרש מצה"ל בשנת 1968, לאחר 20 שנים של שירות צבאי, והצטרף לשירות המדינה כחוקר ומומחה לגאולוגיה, בוועדה לאנרגיה אטומית, ושימש כמנהל המחלקה לרישוי אתרים לכורים גרעיניים. לאחר 17 שנים בשירות המדינה פרש לגמלאות בשנת 1985.
ביוגרפיה > רקע משפחתי

אביו של לוּץ שטרים, הנס, היה יליד העיירה קמניץ שבפולין (1887). עם משפחתו עברו לברלין, שם גדל והתחנך כיהודי חילוני ועסק ברבות הימים בעסקי הוצאה לאור. הנס שטרים כתב והוציא לאור בשנת 1930, ביחד עם אולגה גבריאלי, את הספר "מכונית הפלא" (Das Wunderauto). הנס, ואשתו אווה, ניהלו אורח חיים ששילב מסורת וערכי יהדות עם השכלה כללית מקיפה. הם נהגו לארח בביתם אמנים כמו הצייר והמאייר רפאלו בוזוני ואשתו, או מנגנים להנאתם על כינור ופסנתר בביתם בברלין, כשלוּץ, ואחותו הצעירה, גודולה, משחקים על הרצפה. עם עליית הנציזם, החליטו הנס ואווה להגר עם משפחתם מגרמניה וניסו את מזלם בפריז ובשווייץ, משם עלו לארץ ישראל בשנת 1935 (העלייה החמישית) והתיישבו בתל אביב. בגיל 15, עם הגיע המשפחה לתל אביב, למד לוּץ בגימנסיה בן יהודה, שבה למדו יוצאי גרמניה, והשלים בשנת 1938 את תעודת הבגרות שלו בהצטיינות. לאחר שירותו בצבא הבריטי, הצטרף לשורות ההגנה ושימש כקצין בצה"ל. בשנים אלו התגורר בגבעתיים, בשיכון צבא קבע, נישא לחווה לבית רודברג והקימו שם את ביתם. ללוּץ וחוה שטרים שני בנים. אחרי צאת הילדים ללימודי תיכון בפנימייה החקלאית "הכפר הירוק" החלה חוה לעבוד במשרד האוצר במחלקה לאישור פיצויים מגרמניה. לקראת פרישתה של חוה לגמלאות, הם עקרו ממקום מגוריהם בגבעתיים לעיר רחובות כדי להתגורר בסמיכות למשפחות בניהם.
ביוגרפיה > לימודים וראשית הקריירה הצבאית

שטרים החל ללמוד הנדסה אזרחית בהתכתבות. בעקבות מלחמת העולם השנייה, ועל פי קריאת שלטונות היישוב, קטע את לימודיו כסטודנט להנדסה אזרחית והתנדב לצבא הבריטי בשנת 1942, במסגרת זו לחם ושרת ביחידה של המהנדסים המלכותיים (פלוגת המיפוי העברי מס' 524 בצבא הבריטי / יחידת המודדים, לימים הייתה לחטיבה יהודית לוחמת (חי"ל) המוכרת בשם 'הבריגדה היהודית'). בזמן שירותו במחלקת המודדים עסק בפיענוח צילומי אוויר, ובכך רכש ניסיון והכשרה חשובים אשר שימשו אותו אחר כך בהשתתפותו בהקמת שירות המודיעין של צה"ל במהלך מלחמת העצמאות. עם שחרורו בדרגת סמ"ר, ושובו מאיטליה לארץ ישראל ב-1946, המשיך ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, במסלול ישיר לתואר שני, כנהוג אז. שטרים למד מדעי כדור הארץ (פיזיקה וגאולוגיה) בקמפוס הר הצופים. עם פרוץ הפרעות, בעקבות החלטת האו"ם על הקמתה של מדינה יהודית, היה עם המגינים (מתנדבי "ההגנה") על הר הצופים הנצור. אך לימודיו נקטעו עם התנדבותו לשורות ההגנה, כי הועבר למחלקה הטכנית שישבה במרתף ברח' דב הוז בתל אביב. לימים הוקם "שרות מפות וצילומים" (שמו"צ). במרץ 1948 הוקם השרות כגוף מטכ"לי עצמאי, בראשות פנחס יואלי. תחת פיקודו שרת שטרים במשך כארבע שנים. ביום הכרזת העצמאות היה במסדר ההשבעה עם חיילי "שרות המפות והצילומים".
ביוגרפיה > שנות שירות צבאי

שטרים היה בין מקימי המודיעין הגאוגרפי בצה"ל, חטיבת המחקר שהייתה אז אחת מ-10 יחידות הצמרת של המודיעין, כפופה לאגף המבצעים, שבראשו עמד יגאל ידין, גם לאחר הכרזת המדינה. בראש שירות המודיעין שהוקם במהלך מלחמת העצמאות, עמד אז אריה סימון, סגן ראש המודיעין הקרבי וקצין המודיעין. בתפקיד מרכזי זה הניח סימון את היסודות המחקריים למודיעין השדה, ניסיון שרכש אריה סימון כקמ"ן בגדוד הראשון של הבריגדה היהודית. באופן דומה גם שטרים, וחברו מרדכי גיכרמן (בעתיד פרופ' מרדכי גיחון) הביאו עימם ניסיון וידע רבים משרותם בצבא הבריטי, כסמ"ר ביחידת המיפוי, וכסמל במודיעין שדה. את מחלקת מודיעין השטח והמטרות הקים פרופ' אברהם רייפנברג - מומחה לתורת הקרקע (גם הוא יוצא הצבא הבריטי) שנקרא מן האוניברסיטה העברית, וכאשר שב רייפנברג לאקדמיה לאחר המלחמה, ירש אותו שטרים בתפקיד ראש ענף מודיעין השטח. בסוף שנת 1948, בדרגת סרן, הועברו שטרים והענף שעמד בראשו לחיל המודיעין, שבסיסו היה אז ב"בית הירוק" ביפו.
בשנת 1950 היה לראש מדור מחקר בדרגת רב-סרן, ומשנת 1958 בדרגת סגן-אלוף, היה לראש ענף מחקר-1, שהיה אז הגדול והמורכב מכל ענפי המחקר במחלקת מחקר באגף המודיעין. במסגרת שירותו הצבאי עבר ב-1951 קורס מפקדי גדודים וסיים את בית הספר לפיקוד ומטה (פו"ם) בהצטיינות במחזור 1958, ומונה לדרגת סגן-אלוף.
שטרים התמחה בפענוח תצלומי אוויר. מדור הפענוח זכה להוקרה רבה על אמינות ומצוינות קציניו, ומסירותם למשימה הקשה והמאמצת תחת לחץ. אחד החידושים אשר הונהג אז היה פיתוח 'מפות-תצלום' כלומר פסיפס תצלומים מורכבים אשר עליהם סומנו (ומאוחר יותר גם הודפסו) מידע נוסף כמו ביצורים, עמדות ושדות מוקשים, דרכים ונתיבים ורשת קואורדינטות. המחלקה גם עסקה בפיתוח מפות עבירות שאפשרו תכנון תוואי תנועה וחדירה בין שורות האויב, והיו לתועלת רבה בגיבוש תוכניות למבצע סיני ומלחמת ששת הימים שהביאו להכרעה והצלחה במבצעים.
בתקופה זו (1964) התפתח מוקד מתיחות בין ישראל וארצות ערב (בעיקר סוריה) על רעיון הטיית מקורות הירדן. על מנת לנהל את "המלחמה על המים" של מדינת ישראל באמינות, חקר שטרים את פוטנציאל המשקעים באגני הניקוז של מקורות הירדן, על פי דוחות משקעים (גשמים ושלגים) של השירות המטאורולוגי הישראלי ושירותים מטאורולוגיים באזור. תופעות מחזוריות, טווחים וסוגי ממטרים שראה בנתונים ובתוצאות המחקרים האלו סיקרנו את שטרים להמשיך ולחקור את בסיסי הנתונים שבידו. תובנות ורעיונות חדשים הביאו לתוצאות חדשות ופרסום מאמרים מדעיים רבים בתחום מדידה וחיזוי המשקעים בישראל (ראו רשימת פרסומים מדעיים). שטרים שירת בצבא הקבע עד לשנת 1968. במהלך שירותו הצבאי השלים את לימודיו באוניברסיטה וקיבל תואר מוסמך (ב-1954) ותואר דוקטור קיבל ב-1969. עבודתו המסורה והאמינה הייתה שם-דבר בצמרת צה"ל. לא אחת נתבקש אישית להתייצב בפני ראש הממשלה ושר הביטחון, יצחק רבין, שביקש לשמוע את חוות דעתו באופן אישי. בעבור אחד המחקרים שעשה הומלץ כמועמד עם חוקרים אחרים מן היחידה "ענף 1" לפרס ביטחון ישראל 1966 על ידי ראש אמ"ן האלוף אהרן יריב.
ביוגרפיה > בוועדה לאנרגיה אטומית

בוועדה לאנרגיה אטומית, במרכז למחקר גרעיני - שורק (ממ"ג), החל את עבודתו בשנת 1968 כראש נושא הערכות סיכונים סביבתיים של אתרי מתקנים גרעיניים, במחלקת הבטיחות של המרכז למחקר גרעיני (ממ"ג). בשנת 1973 התמנה על ידי מנכ"ל הוועדה לאנרגיה אטומית, שלהבת פריאר, למרכז ועדת הבטג"ר (אורכב 30.12.2013 בארכיון Wayback Machine). משנת 1974 התמנה על ידי שלהבת פריאר למנהל מחלקת רישוי ואישור אתרים להקמת כור גרעיני ליצירת חשמל באגף הרישוי. בשנת 1981 ביקר כפרופסור אורח במכון לגאולוגיה באוניברסיטת פרידריך וילהלם בבון, גרמניה, ובשנת 1985 שהה שם לשבתון כעמית מחקר. בשנים 1982 ו-1984 נבחר כ"עובד מצטיין" של המטה על תרומתו בגיבוש עמדות האגף בנושאי רישוי אתרים לתחנות כוח גרעיניות (תג"ר). שטרים ליווה נושא זה מאז הקמת האגף והיה מעורב מאוד בגיבוש קריטריונים וקבילות אתרים. בשנת 1985 פרש לגמלאות מהמרכז למחקר גרעיני כפרופסור אמריטוס.
ביוגרפיה > פעילות אקדמית

שטרים החל את דרכו האקדמית באוניברסיטה העברית בירושלים, כסטודנט למדעי כדור הארץ, גאולוגיה ופיזיקה. עם פרוץ הפרעות היה עם הסטודנטים המגינים על הר הצופים הנצור. לימודיו נקטעו כאשר הצטרף לשורות ההגנה ושרותו בצה"ל משנת 1948. במקביל למחקריו בתפקיד ראש ענף מודיעין השטח בדרגת סרן, החל את עבודת המסטר שעסקה בתנועת שרטונות לאורך חופי ישראל בים התיכון. את התואר השני קיבל בשנת 1955, והחל את עבודת הדוקטורט (ראו פרסומים מדעיים בין השנים 1954 עד 1964).
בתאריך 25 באוגוסט 1963 מונה שטרים כיועץ לוועדת הזיפזיף על ידי שר הפיתוח והשיכון, מר יוסף אלמוגי (באישור מפורש של הרמטכ"ל). שטרים בדק באמצעות תצלומי אוויר את השינויים בקו החוף של מדינת ישראל. את ממצאיו (בנספח מס' 4 בדו"ח הוועדה) סיכם בקביעה שאין מקום לספק שכריית הזיפזיף גורמת באופן ישיר לתזוזת קו המים מזרחה וששעורי התזוזה תלויים בכמות הכרייה.
בשנת 1964 נושאי מחקריו קיבלו תפנית בעקבות הצורך לחקור את משטר המשקעים של מדינות המזרח התיכון בעקבות "מלחמות המים" ושמירה על חופש השימוש של מקורות המים של מדינת ישראל. מחקרים אלו התבססו על מאגר נתונים של הממוצעים החודשיים שהתפרסמו ב-WWR. תצפיות שיטתיות אלו של גשם, טמפרטורה ולחץ ברומטרי שנעשו בירושלים מאמצע המאה ה-19, מהוות את הסדרה הארוכה ביותר של מדידות כאלו במזרח התיכון, שימשו את שטרים כבסיס למחקרים רבים בנושאי מטאורולוגיה ומשקעים. התפלגות סך המשקעים השנתי לאורך 118 שנים הראתה דגם של 5 קבוצות משקעים שמהווה סטייה מן ההתפלגות הנורמלית הצפויה למשתנה כמותי כמו משקעים (מאמר מס' 5 ברשימה). תופעה זו אינה מוגבלת רק למשקעים בירושלים אלא קיימת גם בתופעות טבע שונות נוספות הקשורות במשקעים, למשל ספיקת נהרות. התפלגות נחל השניר מציגה בצורה בולטת את ההתפלגות לחמש קבוצות. גם התפלגות סך המשקעים השנתי בביירות (בירת לבנון, צפונית לירושלים) בעלת אפיון דומה. הסטייה מהתפלגות נורמלית יכולה להיות מוסברת על ידי קיומם גורמים בלתי אקראיים המשפיעים סך המשקעים השנתי. גורמים אלו מביאים לידי היווצרות "דגם אקלימי" הקובע במידה רבה אם עונת חורף מסוימת תהיה עתירת משקעים או שנת בצורת.
בין התרומות המשמעותיות ביותר של שטרים בתחום המטאורולוגיה הייתה הטבעת המושג: פרק-גשם. מחקירת 20 שנות מדידות גשם בירושלים פרסמו בשנת 1973 שטרים ורוזנן את ממצאיהם. 'פרק-גשם' הוגדר כתקופה גשומה (של למעלה ממילימטר אחד של משקעים) בין תקופות יובש, המאופיינת בתפוקה, משך (בימים) ועוצמה יחסית (כמות/בזמן). נמצא כי בארץ שלשוה סוגים של פרקי גשם (קטנים שתפוקתם קטנה מ-50 מ"מ, בינוניים כ־70 מ"מ, וגדולים מעל 100 מ"מ גשם), ובסך הכל יש בישראל בכל שנה כשנים עשר פרקי גשם. בישראל מספר פרקי הגשם זעירי התפוקה הוא די קבוע (כשנים עשר). מכאן שאם אין זרימות אוויר מן המרחב הצפוני/רוסי דרך כרתים או קפריסין, תהיה שנת בצורת קשה.
שטרים פרסם עשרות מאמרים מדעיים בתחומים: גאולוגיה (חוף הים ורעידות אדמה), מטרואולוגיה (משקעים).
לקריאה נוספת

אליהו דקל-דליצקי, מודיעין תלוש מהקרקע, יצא לאור בהוצאת בית עלים בשנת 2010
הערות שוליים

↑  אודות הספר מכונית הפלא
↑  Raffaello Busoni אודות רפאלו בוזוני
↑  צילום תעודת הבגרות
↑  במכללת BIET
↑  ארכיון צה"ל: אגף המבצעים/ אגף המטה הכללי 1947 - 1956 המחלקה הטכנית נקראה אג"ם 4
↑  מכתב של פנחס יואלי
↑  צילום מסדר ההשבעה מתמונותיו של פנחס יואלי. שטרים עומד בשורה הקצרה מאחור, הראשון משמאל
↑  צילום מתוך עיתון 'במחנה' משנת 1958 מקבל תעודת הצטיינות בנוכחות ראש הממשלה, דוד בן-גוריון
↑  מכתב של אהרון יריב
↑  רשימת אותות ועיטורים
↑  כתבי מינוי ותעודות עובד מצטיין
↑  נספח מס' 4 מתוך דו"ח ועדת הזיפזיף
↑  תמצית והמלצות מתוך דו"ח ועדת הזיפזיף
↑  איורים מקוריים וקישור לקובץ המאמר
↑  Striem, H.L. and Rosenan, N. Rainspells, as a climatological parameter, used in the analysis of rainfall in Jerusalem:
↑  רשימת מאמרים ופרסומים מדעיים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467566805171  GND: 1254870202  VIAF: 308258161   WorldCat (עם VIAF): 308258161
וימפל K-13

| --- | --- |

 מידע בסיסי
 קוד נאט"ו:  AA-2 Atoll
 ייעוד:  טיל אוויר-אוויר
 ארץ ייצור:  ברית המועצות ברית המועצות
 יצרן:  וימפל NPO
 פעילות מבצעית:  1960
 תקופת השירות:  1960–הווה (כ־65 שנים) 
 משתמשים:  חיל האוויר האפגני 
 פלטפורמת שיגור:  מטוסי קרב סובייטיים
 מאפיינים כלליים
 הנעה:  מנוע דלק מוצק
 משקל:  75 ק"ג
 ממדים
 אורך:  2.83 מטר
 קוטר:  12.7 ס"מ
 מוטת כנפיים:  53 ס"מ
 ביצועים
 מהירות:  2.5 מאך
 טווח:  8 ק"מ
 גובה טיסה:  בתלות בגובה השיגור
 ראש קרב והנחיה
 ראש קרבי:  11.3 ק"ג של חומר נפץ מרסק
 מרעום:  קרבה
 הנחיה:  ביות חום תת אדום
 
הוימפל K-13 (קוד נאט"ו: AA-2 אטול; שם סובייטי: R-3S) הוא אחד מטילי האוויר-אוויר מבויתי התת אדום הנפוצים ביותר בעולם. הטיל פותח בברית המועצות באמצעות הנדסה הפוכה של הAIM-9 סיידווינדר.
היסטוריה

טיל ה-K-13 פותח החל משנת 1958, ונכנס לשירות במהלך שנת 1960. הטיל מבוסס לחלוטין על טיל הסיידווינדר, בעזרת הנדסה הפוכה. על פי הדעה הרווחת, הצליחו הסובייטים להניח את ידם על הסיידווינדר, לאחר ש-F-86 סייבר טאיווני ירה טיל סיידווינדר על מיג 17 סיני, שנתקע בגוף המיג מבלי להתפוצץ, והטייס הנחית את המטוס כאשר הטיל עדיין בתוך גוף המטוס. דוגמה זו מטילה אור על יכולות הפיתוח והתכנון של מהנדסי ברית המועצות בפיתוח אמצעי לחימה בכלל, וטילי אוויר-אוויר בפרט. הטיל נחשף לעיני המערב רק בשנת 1961.
לכל דגמי הטיל השונים דמיון רב לסיידווינדר, והם חולקים את אותו קוטר - 127 מ"מ (5 אינץ'), הזהה לקוטר הסיידווינדר. טווח הפעילות הקרוב שלהם הוא כקילומטר אחד, ולרובם טווח פעילות רחוק של כ-8 קילומטר.
הטיל יוצא בצורה רחבה לכלל מדינות ברית ורשה ומדינות בעלות אינטרסים סובייטיים, ואף נשאר בשימוש בחלק מהן.
לאחר שישראל כבשה במהלך מלחמת ששת הימים את חצי האי סיני, ובכללו את בסיס רפידים, התגלו בשדה המצרי הנטוש כמה עשרות טילי K-13. עקב חוסר האמון של חיל האוויר באותן שנים בטילי שפריר 1 שהיו ברשותו, הוכנסו הטילים הסובייטיים לשימוש מבצעי בטייסת ששכנה בכוננות בשדה רפידים, לאחר שניסויי ירי הוכיחו את יכולת הטיל. במהלך מלחמת ההתשה שוגרו מספר טילים מדגם זה, ללא תוצאות משמעותיות.
דגמים

R-3S (קוד נאט"ו: AA-2A אטול) - הדגם הראשוני, מונחה חום תת-אדום.
R-13M (קוד נאט"ו: AA-2C) - פותח במהלך שנות ה-60, מקביל ל-AIM-9G סיידווינדר: מרעום קרבה חדש, תוספת כוח דחף למנוע לצורך טווח ארוך יותר, יכולת תמרון גבוהה יותר, ושיפור רגישות בראש הביות המקורר בחנקן.
R-3 (קוד נאט"ו: AA-2B) - דגם בעל ביות מונחה מכ"ם חצי אקטיבי. מקביל ל-AIM-9C סיידווינדר שהיה בשימוש מועט בידי צי ארצות הברית.
R-3R (קוד נאט"ו: AA-2D) - דגם מונחה מכ"ם חצי אקטיבי, בעל שיפורים מקבילים ל-R13M.
אף לא אחד מהדגמים הללו היה בעל מרחב פעולה כולל (All-Aspect).
R-3P (ברוסית: P=Prakticheskaya, ובאנגלית: Practice, כלומר - אימון) - דגם אימונים אינרטי.
דגמים > דגמי חוץ

דגם מייצור ברישיון רומני, נקרא A-91.
הרפובליקה העממית של סין העתיקה את האטול, בגרסה הנקראת PL-2.
דגמים סיניים משופרים נקראים PL-3 ו-PL-5.
ראו גם

AIM-9 סיידווינדר