stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קווין מיטניק
לקריאה נוספת

Kevin D. Mitnick, William L. Simon, Steve Wozniak, The Art of Deception: Controlling the Human Element of Security, Wiley Publishing, 2002
Kevin Mitnick and William L. Simon, The Art Of Intrusion: The Real Stories Behind The Exploits Of Hackers, Intruders, And Deceivers, Wiley Publishing, 2005
Kevin Mitnick and William L. Simon, Ghost in the Wires: My Adventures as the World's Most Wanted Hacker, The Little, Brown and Company, 2011
Meinel, C.P., "How hackers break in ... how they are caught,"  Scientific American, v. 279, no. 4, pp. 98-105 (10.1998)
הערות שוליים

↑  Elinor Mills, Social Engineering 101: Mitnick and other hackers show how it's done, ‏20 ביולי 2008 (באנגלית).
↑  Ben Rothke, "Book Review: Art of Invisibility, ASIS, November 1 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007355211505171  PLWABN: 9810695009505606  ACM DL: 81100228254  BIBSYS: 2132197  BNE: XX1795879  BnF: cb14479423s (data)  CiNii: DA16970946  GND: 1022230727  ICCU: UBOV837402  ISNI: 0000 0001 1493 9703  LCCN: no96000802  MusicBrainz: d25f4b82-4a58-4952-9ab4-e76f09f6e91b  NDL: 00944708  NKC: xx0012691  NLA: 40095964  NLG: 191486  NLK: KAC200300435  NSK: 000481513  NTA: 148650597  RERO: 02-A009614755  SUDOC: 070436487  Trove: 1443547  VIAF: 79185196   WorldCat (עם VIAF): 79185196 
סמל התנועה לשחרור קווין
ירג מויטן

| --- | --- |

 לידה:  29 ביוני 1961 (בן 63) אסן, נורדריין-וסטפאליה, גרמניה 
 שם לידה:  Jörg Hubert Meuthen 
 מדינה:  גרמניה המערבית, גרמניה 
 השכלה:  אוניברסיטת קלן  אוניברסיטת מיינץ 
 תפקיד:  חבר הפרלמנט האירופי (8 בנובמבר 2017–1 ביולי 2019)  חבר הפרלמנט האירופי (2 ביולי 2019–15 ביולי 2024) 
 מפלגה:  מפלגת המרכז הגרמנית 
 השקפה דתית:  נצרות קתולית 
 meuthen.afd-fraktion-bw.de
 
ירג מויטן (בגרמנית: Jörg Meuthen, נולד ב-29 ביוני 1961 באסן, גרמניה המערבית) הוא כלכלן ופוליטיקאי גרמני, דובר מפלגת אלטרנטיבה לגרמניה מיולי 2015. הוא פרופסור לכלכלה פוליטית ולמימון בקהל (Kehl). הוא הוביל את ה-AfD בבחירות בבאדן וירטמברג 2016 ומאז מרץ 2016 משמש חבר הפרלמנט ומצליף.
הערות שוליים

↑  "Die Kirchensteuer als Einnahmequelle von Religionsgemeinschaften". www.peterlang.com. אורכב מ-המקור ב-2016-03-04. נבדק ב-21 במרץ 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Bundessprecher; Spitzenkandidat der AfD für die Landtagswahl in Baden-Württemberg - Hart aber Fair - Das Erste". www1.wdr.de (בגרמנית). נבדק ב-21 במרץ 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Prof. Dr. Jörg Meuthen". www.hs-kehl.de (בגרמנית). נבדק ב-21 במרץ 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810681814205606  GND: 17124558X  LCCN: n94085383  MGP: 248409  RERO: 02-A003588654  VIAF: 11151897169624071712   WorldCat (עם VIAF): 11151897169624071712
מורן מזור

| --- | --- |

 לידה:  17 במאי 1991 (בת 33) ישראל חולון, ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2011
 סוגה:  פופ, מוזיקה מזרחית
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 חברת תקליטים:  ליאם הפקות
 
מורן מזור (נולדה ב־17 במאי 1991) היא זמרת ישראלית, זוכת העונה הראשונה של תוכנית המציאות "אייל גולן קורא לך" ונציגת ישראל באירוויזיון 2013.
ביוגרפיה > ילדות ותחילת הקריירה

מזור נולדה בעיר חולון למשפחה יהודית ממוצא גאורגי. בראיון, היא סיפרה כי הוריה עלו לישראל מגאורגיה בתחילת שנות השבעים.
את שירותה הצבאי עשתה מזור בשנים 2011-2009 בלהקת חיל האוויר. ב-2011 השתתפה מזור בעונתה הראשונה של תוכנית המציאות, "אייל גולן קורא לך", וזכתה במקום הראשון.
ביוגרפיה > 2013-2017: אלבום בכורה ואירוויזיון 2013

לקראת אלבומה הראשון הוציאה מזור לאור את הסינגלים "תביט בי", "נסיך שלי", "חודרת ללבך", "אני כאן" ו"עלינו".
ב־2013 נבחרה מזור בקדם-אירוויזיון לייצג את ישראל באירוויזיון 2013 עם השיר "רק בשבילו". מזור התחרתה בחצי הגמר, סיימה במקום ה-14 עם 40 נקודות, ולא העפילה לגמר התחרות.
ביוגרפיה > 2018-הווה: "זה אני" וחזרה לקריירה

ב-25 באפריל 2018, הוציאה מזור סינגל חדש שנקרא: "כמעט מאוהבים".
בשנת 2018, מזור לוהקה לתפקיד ראשי במחזמר "זה אני" של מאור זגורי המבוסס על שירי אייל גולן.
ב-13 במרץ 2019, יצא הסינגל שנקרא: "רק אותך". לחן השיר של הסדרה הטורקית "הכלה מאיסטנבול" אותו מזור קנתה בעקבות הסינגל החדש.
ב-4 באוגוסט 2024, יצא הסינגל שנקרא: "פרפרים בבטן". עם ליעד מאיר. ב-8 בספטמבר התארחה באלבום של הראפר נומי "חמרמורת" בשיר "בלוף".
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

2013: רק בשבילו
הערות שוליים

↑  אודות על מורן מזור, 2011
↑  לקראת אלבום בכורה: מורן מזור – "עלינו", 7 בפברואר 2013
↑  יפעת הללי אברהם, ‏מורן מזור תככב במחזמר על שיריו של אייל גולן, באתר ‏מאקו‏, 12 בדצמבר 2018
↑  קבלו את הגרסה הישראלית ל"הכלה מאיסטנבול", 12 במרץ 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007416111105171  VIAF: 315155103934576200984   WorldCat (עם VIAF): 315155103934576200984 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקאים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יהדות חרקוב

ההיסטוריה של היהודים בחרקוב מתוארכת לפחות לשנת 1734, כאשר האימפריה הרוסית אפשרה לסוחרים יהודים לבקר בעיר כדי לעסוק בקמעונאות ובמסחר.
הִיסטוֹרִיָה

מכיוון שחרקוב הייתה ממוקמת מחוץ לתחום המושב, ממשלת רוסיה שלטה בקפדנות על המגורים היהודיים והיהודים איבדו את הזכות להיכנס לעיר ב-1821, אך קיבלו בחזרה את הזכות הזו ב-1835 כאשר מושל מחוז חרקוב התלונן על אובדן הכנסות של יותר מ-10 מיליון רובל. בין השנים 1855–1881, בתקופת שלטונו של אלכסנדר השני, השלטון עודד מדיניות הגירה סלקטיבית של יהודים "שימושיים" לעיר.
עד סוף המאה ה-19 הפכה העיר למרכז בולט של התנועה הציונית ברוסיה. האוכלוסייה היהודית גדלה באופן משמעותי במהלך התקופה הסובייטית, כאשר הקהילה היהודית של חרקוב הוכפלה מ-65,000 ל-130,000 בין השנים 1923 ל-1939. המחוזות היהודיים העיקריים בתקופת ברית המועצות היו קגנוביץ', אוקטיאברסקי, לנינסקי ודרז'ינסקי. למרות נוכחותה של יבסקציה האנטי-ציונית, בחרקוב היו בית ספר עברי, בתי דפוס וארגונים פוליטיים, לרבות ועידות החכמים (1920) והשומר הצעיר (1923). לקומבונד חרקוב, השלוחה המקומית של הבונד האנטי-ציוני, הייתה נוכחות קטנה בעיר.
מלחמת העולם השנייה

במהלך השואה, כאשר אוקראינה נכבשה על ידי הרייכסקומיסריאט הנאצי, נרצחו אלפי יהודים בחרקוב. 15,000 יהודים נרצחו על ידי הנאצים בדרוביצקי יאר.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הקהילה ראתה התחדשות, ועד שנת 1959 חיו בעיר 84,000 יהודים. עם זאת, הדיכוי הסובייטי של הדת והתרבות היהודית הוביל לחיסול התיאטרון היהודי ב-1949, לסגירת בית הכנסת האחרון שנותר בשנים 1948–1949 ולמעצרו של הרב של חרקוב, שמואל לב, ב-1950. במהלך שנות ה-60 וה-70, יהודים נרדפו בשל ניסיון לחגוג את חגי תשרי. מאוחר יותר במהלך הפרסטרויקה, העיר החלה לראות תחיית היהדות והתרבות היהודית. בית הכנסת הכוראלי של חרקוב, שהוחרם על ידי ממשלת ברית המועצות בדרבון של קומוניסטים יהודים, נפתח מחדש כבית כנסת ב-1990.
במהלך שנות ה-90 שלאחר העלייה הסובייטית, היגרו יהודים רבים מחרקוב לישראל או למדינות מערביות. עד שנת 2000 חיו בחרקוב 50,000 יהודים.
דמוגרפיה

בתחילת המאה ה-20, חיו בחרקוב כ-11,000 יהודים. בשנת 1939 יהודים היו כ-17% מכלל אוכלוסיית העיר.
| אוכלוסייה יהודית בקרקוב> שנה | אוכלוסייה יהודית בקרקוב> מספר |
| --- | --- |
1897: 11,013
1923: 65,007
1933: 115,800
1939: 130,250
1959: 84,000
2000: 50,000
יהודים בולטים מחרקוב

פולינה בייוול, מהנדסת ואקדמאית בריטית.
גארי ברקוביץ', אדריכל סובייטי ואמריקאי.
לריסה בוגוראז, מתנגדת בברית המועצות.
ויקטור פיינברג, פילולוג ודמות בולטת של תנועת הדיסידנט בברית המועצות.
אולכסנדר פלדמן, פוליטיקאי ואיש ציבור אוקראיני.
רומן גירשמן, ארכאולוג צרפתי יליד אוקראינה שהתמחה בפרס העתיקה.
איגור גוברמן, סופר ומשורר רוסי-ישראלי.
יבגני קומרובסקי, רופא ילדים סובייטי ואוקראיני, רופא מהקטגוריה הגבוהה ביותר, סופר ומגיש טלוויזיה.
לייב קוויטקו, משורר בולט ביידיש, מחבר שירי ילדים ידועים וחבר הוועד היהודי האנטי-פשיסטי (JAC).
לאו לאניה, עיתונאי, מחזאי ותסריטאי.
אבסי ליברמן, כלכלן סובייטי.
בוריס לוז'קין, איש עסקים ופילנתרופ אוקראיני.
ירמי פרנוב, סופר ופובליציסט רוסי סובייטי ויהודי.
אולגה רפאי-מרקיש, קרמיקאית אוקראינית בולטת.
אידה רובינשטיין, רקדנית רוסייה, שחקנית, פטרונית אמנות ודמות בל אפוק.
קארינה סמירנוף, רקדנית אמריקאית מקצועית ילידת ברית המועצות ממוצא אוקראיני.
קונסטנטין שיין, שחקן רוסי-אמריקאי.
יורה זויפר, עיתונאי פוליטי וסופר קברט אוסטרי.
נאדז'דה ולקובה, שליח בתא קומסומול התת-קרקעי במלחמת העולם השנייה.
אדוארד וולודארסקי, תסריטאי, סופר ומחזאי סובייטי ורוסי.
יגאל יאסינוב, פוליטיקאי ישראלי לשעבר שכיהן כחבר כנסת.
לזר זלקינד, כלכלן יהודי אוקראיני ומומחה שחמט.
ראו גם

מוזיאון השואה בחרקיב
דרוביצקי יאר
היסטוריה של היהודים ברוסיה
תולדות היהודים בברית המועצות
הערות שוליים

↑  "Virtual Jewish World: Kharkov, Ukraine". Jewish Virtual Library. נבדק ב-2022-03-15.
↑  "Khar'kiv". YIVO. נבדק ב-2022-03-15.
↑  "Kharkov (Ukrainian: Kharkiv)". Yad Vashem. נבדק ב-2022-03-15.
בית הכנסת מקהלת חרקוב
2021 באוקראינה

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| «««  2020   2019  2018 |  דגל אוקראינה | 2021  באוקראינה |  »»»  2022   2023   2024 |
כל ערכי השנים באוקראינה • אירועים בולטים בעולם ב-2021 לוח שנה של שנת 2021
אירועים בשנת 2021 באוקראינה.
הנהגה

נשיא: וולודימיר זלנסקי
ראש הממשלה: דניס שמיגל
אירועים

מתמשך – מגפת הקורונה באוקראינה
מתמשך - המלחמה בדונבאס (החל מ-2014)
מתמשך - סיפוח חצי האי קרים (החל מ-2014)
21 בינואר – השרפה בבית האבות בחרקיב - שרפה בבית אבות במהלכה נהרגו מספר אנשים. במדינה הוכרז יום אבל לאומי.[דרוש מקור]
23 באפריל - שיירת סיוע של האו"ם שולחת 23 טונות של סיוע הומניטרי לאזור דונצק, ועוברת את קו המגע לשטח שאינו בשליטת הממשלה בנקודת המעבר נובוטרויצקה.[דרוש מקור]
נפטרו

4 בינואר – אנטוליי בוטנקו, פוליטיקאי, חבר פרלמנט (נולד ב־1938).
7 בינואר – ולדימיר קיסליוב, ספורטאי, זוכה מדליית זהב אולימפית (נולד ב-1957).
הערות שוליים

↑  "В Одессе умер один из первых народных депутатов Украины". odessa-life.od.ua (ברוסית). נבדק ב-5 בינואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Volodymyr Kyselov". olympedia.org. נבדק ב-8 בינואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
מוזיאון השואה בחרקיב

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון 
 כתובת:  вулиця Ярослава Мудрого, 28, Харків, Україна 
 מיקום:  חרקיב 
 מדינה:  אוקראינה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – דצמבר 1996
 תאריך פתיחה רשמי:  דצמבר 1996 
 
 קואורדינטות:  50°00′15″N 36°14′43″E﻿ / ﻿50.0042°N 36.2453°E﻿ / 50.0042; 36.2453
 holocaustmuseum.kharkov.ua
 he
 
מוזיאון השואה בחרקיב (באוקראינית: Харківський музей Голокосту) הוא המוזיאון הלא-ממשלתי הראשון באוקראינה המוקדש לזכר השואה באוקראינה וממוקם בחרקיב.
היסטוריה

הוא נוסד בשנת 1996 על בסיס המסמכים אשר היו ברשותה של מייסדת המוזיאון לריסה וולוביק. המשימה העיקרית של המוזיאון היא איסוף ושימור מסמכים ומידע והעברתם בהמשך ליד ושם לגבי פעילותם במקום של חסידי אומות העולם. נכון לשנת 2011 הוכרו על ידי יד ושם 88 חסיד אומות העולם. אחת מחסידות אומות העולם של חרקוב הייתה אלכסנדרה בלובה, היא עסקה בהצלת ילדים יהודים ועל כך, יותר מאוחר, היא הוצאה להורג בירייה. במוזיאון מתקיימים סיורים מודרכים לסטודנטים ותלמידים. במוזיאון ישנם בערך 3,000 פריטים, והאוסף ממשיך לגדול. בשנת 2014 עבר מבנה המוזיאון שיפוץ יסודי.
מחלקות

מוזיאון השואה
מרכז מחקרי-לימודי
גלריית "עמי"
עיתון "Дайджест Е" (יוצא לאור החל מדצמבר 1995)
תוכנית "חסידי אומות העולם"
במוזיאון ישנה ספרייה הכוללת חומרים בנושא השואה. כמו כן באוסף המוזיאון נמצא הדגם המוקטן של מפעל הטרקטורים של חרקוב שבו רוכזו והוחזקו היהודים במשך יומיים ללא מזון ולאחר מכן הם נשלחו לדרוביצקי יאר ושם נרצחו.
תערוכות

במוזיאון ישנן מספר תערוכות קבועות וזמניות:
תערוכה המוקדשת לזכרם של הנרצחים.
תערוכת חסידי אומות העולם - שמות, סיפורים ותצלומים של המצילים וניצולים.
תערוכה המוקדשת למשפט חרקוב ב-1943. במשפט זה נשפטו נאצים ומשתף פעולה אחד מקומי.
תערוכה המוקדשת לתרומתם של היהודים בניצחון על הנאצים.
אולם תערוכת ציורים של ציירים מקומיים.
תמונותיה של חרקוב בין השנים 1941–1943 מארכיונים גרמניים וסובייטיים.
הערות שוליים

↑  Музей Холокоста: фото, описание
↑  Georges Mink, Laure Neumayer. History, Memory and Politics in Central and Eastern Europe: Memory Games
↑  כתבה על מפגש לכבוד 70 שנה למשפט הראשון כנגד המרצחים הנאצים בחרקוב (ברוסית)
אלברט נייסר

| --- | --- |

 לידה:  22 בינואר 1855 שווידניצה, ממלכת פרוסיה, כיום בפולין 
 פטירה:  30 ביולי 1916 (בגיל 61) ורוצלב (ברסלאו), הקיסרות הגרמנית, כיום בפולין 
 שם לידה:  Albert Ludwig Sigesmund Neisser 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת ורוצלב, אוניברסיטת ארלנגן-נירנברג 
 תפקידים:  רופא, פתולוג, מרצה באוניברסיטה, רופא עור 
 
אלברט לודוויג זיגסמונד נייסר (בגרמנית:Albert Ludwig Sigesmund Neisser' ‏ 22 בינואר 1855 – 30 ביולי 1916) היה רופא עור, מיקרוביולוג והיגייניסט יהודי-גרמני שגילה את החיידק הגורם שת מחלה הזיבה, זן בקטריות שכונה לכבודו "נייסריה" (Neisseria gonorrhoeae)
לצד אדמונד לסר ופאול גרסון אונה נמנה נייסר עם "שלישיית היסוד" של רפואת העור הגרמנית.
ביוגרפיה > שנותיו האחרונות

נייסר נפגע מאוד ממות אשתו ב-1913. בנוסף סבל מסוכרת וביום אחד נפל ושבר את עצם הירך. ב-1916 סבל מאבנים במערכת השתן. עבר עם מגוריו מברלין לברסלאו. נייסר הלך לעולמו ב-30 ביולי 1916 בברסלאו בגיל 61, כתוצאה משוק זיהומי, זמן קצר אחרי שהתמנה לחבר במועצת הבריאות של הרייך.
עם תלמדיו נמנה פאול לינזר.
ביוגרפיה > אספן אמנות ומצנט

נייסר ואשתו טוני היו אוהבי אמנות ומצנטים. ביתם, "וילת נייסר" הייתה מלאה באוצרות אמנות והיווה מוקד של תרבות בעיר ברסלאו. עם חוג ידידי הזוג נמנו האדריכל הנס פלציג, הפסל תאודור פון גוזן, המלחינים גוסטב מהלר וריכרד שטראוס, הסופר גרהרט האופטמן והצייר אויגן שפירו. בבית נמצאו יצירות רבות מאת האמנים פריץ ארלר ואריך ארלר, ביניהן דיוקנאות של הזוג אלברט וטוני נייסר עצמם ושל כמה מאורחיהם המפורסמים. האוסף שלהם כלל גם ציורים מאת ג'ובני סגנטיני ("צהרים בהרי האלפים"), ארנולד בקלין
("הטריפטיך ונוס גנריקס"), אוסוואלד אכנבך, הנס תומה, פרייץ טאולו, אויגן שפירו, יצירות מאת הפסלים קונסטנטין מנייה, פרנץ פון שטוק, איגנציוס טאשנר ותאודור פון גוזן.
חייו הפרטיים

ב-1883 התחתן נייסר עם הנדבנית טוני קאופמן (1918-1861). הזוג לא הוליד ילדים.
פרסים ואותות הוקרה

1886 - חבר האקדמיה לאופולדינה
1916 - חבר במועצה לבריאות של הקיסרות הגרמנית
הנצחה

1920 - ביתו נהפך למוזיאון, אולם ב-1933 המשטר הנאצי הפקיע אותו והפך אותו לבית מלון.
הארכיון שלו ניצל על ידי רופא משווינפורט.
2005 - אוניברסיטת ורוצלב יזמה את ההרצאה שנתית על שם אלברט נייסר - כאות הוקרה לרופאי עור שתרמו תרומות משמעותיות קליניות ובמחקר.
לקריאה נוספת

Albrecht Scholz: Geschichte der Dermatologie in Deutschland. Springer-Verlag, Berlin, Heidelberg, New York usw. 1999, S. 39–41
הערות שוליים

↑  A.Scholz
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007281762205171  PLWABN: 9810594926805606  BnF: cb162474406 (data)  DSI: 2259  GND: 118738380  ISNI: 0000 0000 6136 0078  LCCN: no90007946  NKC: nlk20000087876  NTA: 135598222  SNAC: w6b56wz7  SUDOC: 113392036  VcBA: 495/226851  VIAF: 27866555   WorldCat (עם VIAF): 27866555 
וילת נייסר בוורוצלב (אז ברסלאו), תוכננה על ידי האדריכל גריזבך
פיטות נמלים

| פיטות נמלים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: פיטות נמלים
שם מדעי
 Grallariidae ‏סקלטר וסאלווין, 1873
תחום תפוצה


פיטות נמלים (שם מדעי: Grallariidae) היא משפחה של ציפורי שיר החיה ביערות באזורים טרופיים של אמריקה הדרומית. בנות המשפחה דומות לציפורים ממשפחת הפיטיים, אך קרובות יותר למשפחת ציפורי נמלים.
מאפיינים

אורכן של פיטות הנמלים 10–20 ס"מ. הן בעלות רגליים חזקות העוזרות להן לנוע מהר על הקרקע. הן צבעוניות בראשיהן ובגופן, בעלות ראשים גדולים ומקורים קטנים. ציפורים אלו ייחודיות בתנוחתן הזקופה ובשרירי הזנב הזקופים שלהן.
בעבר נחשבו בנות המשפחה ממשפחת ציפורי הנמלים ולאחר מכן הועברו ליורקניים ולפלומגביים. הן נחשבות גם קרובות לציפורי הפיטה החיות בדרום-מזרח אסיה ומצויות גם הן על קרקע היער.
הן ניזונות על הקרקע, שם הן מצויות בדרך כלל, מחרקים שונים וחלקן גם מתמחות בנמלים.
מיון

משפחת פיטות נמלים (Grallariidae)
תת-משפחה Grallariinae
סוג Grallaria - בו 32 מינים
תת-משפחה Myrmotherinae
סוג Hylopezus - בו 10 מינים
סוג Myrmothera - בו 2 מינים
סוג Grallaricula - בו 9 מינים
דן קולקה

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לאום:  ישראל ישראל
 תחום יצירה:  פיסול, ציור
דן קולקה (29 במאי 1938 – 10 ביולי 1979), היה פסל וצייר ישראלי.
ביוגרפיה

קולקה נולד בזלין, צ'כוסלובקיה. בגיל 13 עבר להתגורר עם משפחתו בפראג. בין השנים 1955–1959 למד בבית הספר לאמנות פלסטית בפראג. בין השנים 1959–1961 שירת בצבא צ'כיה ובין השנים 1961–1967 למד פיסול, בית הספר הגבוה לאמנות, פראג.
בין השנים 1966–1968 עבד באולפן הסרטים הממלכתי פראג-בראנדוב ובתיאטרון הלאומי בפראג.
בשנת 1968, לאחר הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה, ברח לווינה, אוסטריה ושם עבד במכון הלאומי האוסטרי לשימור מוסדות המדינה. בשנת 1969 היגר לקנדה ולימד פיסול בקולג' לאמנויות בטורונטו. בסוף שנת 1970 עלה לישראל והתגורר בירושלים.
אחדים מהפסלים שיצר מוצבים ברחבי ירושלים.
חיים אישיים

קולקה התגורר בירושלים והיה נשוי לחנה אנגלברג-קולקה, פרופסור לביולוגיה מולקולרית. ב-10 ביולי 1979 שם קץ חייו.
צילום פסליו

הפלישה (מתערובת עולים חדשים בבית האמנים בירושלים), 1971
מילנכוליה מברונזה, 1974
תערוכות יחיד

1972 – בית האמנים בירושלים
1973 – בית האמן, רח' בלומפלד 10, קריית יובל, ירושלים
תערוכות יחיד > לאחר מותו

1981 – בית האמנים, ירושלים
1986 – מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
תערוכות קבוצתיות

1969 – תערוכת פראנץ קאפקא, הספרייה הלאומית, ירושלים
1972 – תערוכת הסתיו של אמני ירושלים, בית האמנים בירושלים
1973 – אמני ירושלים למען מלווה מלחמה מרצון חנוכה תשל"ד, בית האמנים, ירושלים
1975 – ציירים ופסלים בעבודות ילדים, הגלריה הקטנה 2, ירושלים
תערוכות קבוצתיות > לאחר מותו

1980 – בית התפוצות, אוניברסיטת תל אביב
פסלים במרחב הציבורי

מעוף – שכונת גילה, ירושלים, 1975
תקומה – גן תקומה, גבעתיים. על שם רב-סרן משה וקס שנפל במלחמת יום הכיפורים. הפסל נעשה על ידי קולקה לפי דגם שעיצב משה וקס ב-1972 בעת לימודיו בטכניון.
ספר

בעקבות תערוכה שהוצגה לאחר מותו במוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב בשנת 1986, יצא ספר (קטלוג התערוכה) עם צילומי יצירותיו בגרמנית ובתרגום לעברית ואנגלית: דן קולקה 1979-1938
גלריה

תקומה, גבעתיים
הערות שוליים

↑  רחל אנגל, דן קולקה: פסל-צייר-רשם, מעריב, 7 בפברואר 1986
↑  הפלישה - (מתערובת עולים חדשים בבית האמנים בירושלים, על המשמר, 6 באוגוסט 1971
↑  תערוכות - דן קולקה מילנכוליה (ברונזה), על המשמר, 17 במאי 1974
↑  תל אביב - בבית התפוצות, מעריב, 21 באוגוסט 1980
סלסטה, תמיד סלסטה

| --- | --- |
 סוגה:  טלנובלה 
 כותבים:  אנריקה טורס
 בימוי:  ניקולס דל בוקה
 שחקנים:  אנדריאה דל בוקה  גוסטבו ברמודס  לידיה למיסון  הנרי זאקה
 ארץ מקור:  ארגנטינה 
 שפות:  ספרדית 
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  180
 תוכנית מקור:  סלסטה
 הפקה
 חברת הפקה:  Sonotex 
 אורך פרק:  60 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ויוה, הוט 3
 תקופת שידור מקורית:  11 באפריל 1993 – 1994
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
סלסטה תמיד סלסטה (בספרדית: Celeste Siempre Celeste) היא טלנובלה ארגטינאית בת 180 פרקים. טלנובלה זו היא המשך לטלנובלה המצליחה סלסטה. כוכבי הטלנובלה הם: אנדריאה דל בוקה וגוסטבו ברמודס (אנ'). הסדרה ממשיכה מהנקודה בה הופסקה בחלק הקודם. גם הפעם דורה בארט היא האנטיגוניסטית אך אנדריאה דל בוקה מגלמת גם היא אנטיגוניסטית.
שיר הנושא של הטלנובלה: "Necesito Tu Nombre" (אני זקוקה לשמך), נכתב על ידי אנריקה טורס, הולחן על ידי קרלוס נילסון ובוצע על ידי אנדריאה דל בוקה.
עלילה

סלסטה ופרנקו נשואים באושר ומגדלים יחד באחוזה את לוקאס, בנם הקטן. באירוע מצער, סלסטה נחטפת בארגונה של טרסה וסקונטי, אמו של פרנקו. בזמן החטיפה מנסים לאנוס את סלסטה אך היא מצליחה לברוח, ובעת בריחתה, היא נופלת, מקבלת מכה בראש ומתאשפזת בביה"ח. כשהיא מתעוררת היא מגלה שהיא איבדה זכרונה. כולם חושבים שהיא מתה כולל פרנקו ההרוס. כשפרנקו מבקר בכנסייה, הוא פוגש את קלרה, הדומה כשתי טיפות מים לסלסטה, לאחר שקלרה פוגשת בכנסייה את פרנקו, היא מנסה לפתות אותו כדי לקחת את כספו. לבסוף, פרנקו מבקש ממנה להתחזות לסלסטה, ולצבוע את שיערה לצבע השיער של סלסטה, והוא מביא אותה לאחוזה בטענה שהיא איבדה את הזיכרון. בינתיים, סלסטה האמיתית, מאושפזת בבי"ח ללא זיכרון, כאשר אמדאו, מוצא אותה, ואומר לה שהיא אשתו. בשל כך, סלסטה הולכת איתו בתור קלרה ועומדת לחיות חיים שאינם שייכים לה. האם פרנקו וסלסטה יפגשו שוב?
טרסה, בינתיים, מגלה שהיא גוססת מאיידס ומנצלת את המצב ומביאה לאחוזה עורך דין מושחת שכל מטרתו היא לגזול את ההון של משפחת ויסקונטי לאחר מותה של טרסה. טרסה גם מביאה לאחוזה את רוברטה, משרתת ממורמרת ואנוכית אשר גם היא שמה עין על רכושה של טרסה. יש לרוברטה מנהג להתחזות לטרסה ולחבוש פאות גם כן. כשטרסה מתה, בית משפחת פררו הופך לגיהנום עבור פרנקו ואאידה.
באחוזה של משפחת פיצ'מילו, מתגוררים אמדאו, ראש המשפחה. יחד אתו מתגורר גם ולנטין, אחיו חלש האופי. גידו הוא בנו של אמדאו אך הוא סובל מטרשת נפוצה ותחביבו לצייר ציורים. באחוזה גם גרה קורה, משרתת קשוחה אך עם לב טוב. כאשר סלסטה האמיתית מגיעה לאחוזה אחרי שאמדאו ראה אותה והבין שהיא סובלת מאובדן זיכרון, בהתחלה היא מתקבלת לא בצורה ידידותית אך בהמשך גידו מתאהב בה, קורה מצליחה לאהוב אותה, וסלסטה עצמה מנסה להשכין שלום בבית משפחת פיצ'מיליו. בסופו של דבר, ולנטין מגלה סוד שאמדאו שמר מפניו כל השנים. תיבת הפנדורה נפתחת, והבית מתפרק. גידו מת, וקורה נותרת לבדה עם אמדאו. סלסטה ופרנקו מתאחדים שוב יחד עם לוקאס והפעם לתמיד.
צוות שחקנים ודמויות

סלסטה / קלרה (אנדריאה דל בוקה): נחטפת בארגונה של טרסה. כאשר היא מצליחה להימלט, היא נופלת ומאבדת את זכרונה. קלרה היא אחותה התאומה הרעה של סלסטה, אשר הופרדו בלידתן. מתאמצת להיות מתוקה ותמימה, כדי לתפוס את מקומה של סלסטה באחוזת ויסקונטי.
פרנקו פררו (גוסטבו ברמודס): בעלה של סלסטה. כאשר שמע על "מותה", הוא נכנס לדיכאון עמוק. לאחר שפגש את קלרה, אחותה התאומה של סלסטה, הוא הכניס אותה לאחוזתו בתור אשתו.
קורה (לידיה למיסון): חטטנית, רכלנית ואישה חמה ואוהבת. מאוהבת באמדיאו כבר שנים ויודעת את כל סודות המשפחה.
חואן איגינסיו (הנרי זאקה): העו"ד של טרסה. הוא מגיע איתה לאחוזה לאחר שהיא יוצאת מבית החולים בו שהתה. תחמן, שקרן, רשע, ורוצח.
האב מיקלה (איבו קוצארידה): חבר ילדות של פרנקו. הוא חבר טוב, מייעץ ומעל הכל עוזר לפרנקו כשהוא נכנס למשבר עקב "מותה" של אשתו.
אאידה (אדליה גלייחר): אישה לבבית ורגישה לסביבה. היא מתייסרת מ"מותה" של סלסטה ועוזרת לפרנקו במשברו.
רוברטה / מוניקה (מוניקה גלאן): הופכת להיות אם הבית. מקנאה בטרסה ורוצה להיות כמוה והרבה פעמים מחקה אותה.
אורנלה (אינגריד פליקורי): בתו של אמדיאו. מתאהבת בפרנקו אך מנהלת רומן עם חואן איגנסיו. הוא מתחתן אתה בו בזמן שהתחתן עם טרסה, וזו מגלה שהחיים לצידו הם גהנום.
ולנטין (אוסבלדו טסר): אחיו של אמדאו וכל הזמן נכנס אתו למריבות עקב חילוקי דעות. חלש אופי, מצותת לשיחות מאחורי הגב של כולם - מה שבסופו של דבר יגרום לו להבין את הסוד הגדול.
אמדאו (חורחה ד'ליה): מאוהב בקלרה וחש אליה תשוקה עזה. הם מנהלים רומן ביניהם. לאמדאו יש תמונות פורנוגרפיות של קלרה.
גידו (נורברטו דיאז): מיוסר ממות אשתו הראשונה. התחתן עם קלרה כשהייתה בת 16 בלבד וחייו הפכו לגיהנום. הוא פוגש בסלסטה, ונקרע בינה לבין קלרה, מה שמביא לעימותים רבים עם פרנקו.
אמנדה (הילדה ברנרד): זקנה חביבה, משוגעת, מצחיקה ומשעשעת. יהודייה. ניצולת שואה. יש לה "כלב" דמיוני.
רצח ורדית בקרקנוט

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
רצח ורדית בקרקנוט היה רצח שהתרחש ב־30 בנובמבר 1993. גופתה של בקרקנוט נמצאה ביער אשתאול עם סימני אלימות על גופה וחשד לאונס. בקרקנוט שהייתה בת 27, הייתה סטודנטית לצילום ב"קמרה אובסקורה" והתגוררה בקריית ענבים.
במרץ 2019 הוגש כתב אישום נגד ולרי סאקוביץ' באשמה שביצע את הרצח. ביולי 2022 הוא הודה והורשע ברצח במסגרת עסקת טיעון.
אירועי הרצח

בקרקנוט סיימה ללמוד בסביבות 16:30 ולפי עד ראייה היא התיישבה עם אשה נוספת במסעדה הסמוכה למוסד החינוכי בו למדה, והמשטרה לא הצליחה לאתר את אותה אלמונית. באותו יום חרגה בקרקנוט ממנהגה ולא שבה לביתה במונית שירות, ועל פי עדות שהגיעה למשטרה היא נראתה בחיים בפעם האחרונה כאשר המתינה לטרמפ בטרמפיאדה ליד גשר לה גארדיה, ועלתה על רכב מסוג סובארו לגאסי. המשטרה חשדה שהיא נרצחה בידי האדם שנהג ברכב זה.
ב-2 בדצמבר 1993, לאחר יומיים של חיפושים שבהם נעדרה, התגלתה גופתה העירומה למחצה מוטלת ביער אשתאול. לאחר בדיקה משטרתית נתגלה כי היא נאנסה בטרם נרצחה בחניקה. החשד המרכזי היה כי מדובר בעבריין מין שביצע את הרצח.
תביעה על פגיעה בפרטיות

הוריה של בקרקנוט, חיים ורעיה, התלוננו לבית הדין של מועצת העיתונות כנגד העיתונאי אבנר ברנהיימר מ"מעריב" בכך שפגע בפרטיותה, בכך שגופתה פורסמה עירומה ללא שום צנזורה, ובכך פגע בכבודה של בתם המנוחה, ובפרטיות המשפחה. לאחר מאבק שנמשך שנה וחצי בית-הדין דחה את טענת "מעריב" כי היה עניין ציבורי בפרסום הפרטים. התביעה הסתיימה בפשרה בין הצדדים.