stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ועדה מחוזית לתכנון ולבנייה
ועדות נוספות במידרג המחוזי

ועדה מיוחדת לתכנון ולבנייה היא ועדה למרחב תכנון מיוחד. המאפיינים של מרחב זה הוא אזור שעדיין לא מיושב (שעומד לקום בו יישוב) או שטח שלפחות 75% מכלל יחידות הדיור בו הוקמו על ידי המדינה או מטעמה. מינוי של ועדה זאת הוא לחמש שנים וחברים בה שני נציגים של משרד הפנים ושני נציגים של משרד השיכון, חמישה נציגי ממשלה ועוד ארבעה נציגים של הרשות המקומית שבה נמצא השטח. בסמכויותיה להקים לעצמה ועדות למתחמי פינוי בינוי.
ועדה משותפת לתכנון ולבנייה: ועדה שמשותפת ליותר ממחוז אחד או ליותר מועדת תכנון אחת, שר הפנים מקים את הוועדה הזאת בצו וקובע את ההרכב שלה (בדרך כלל מדובר ביישובים קטנים ומפוזרים), סמכויותיה הם כסמכויות או של ועדה מקומית או של ועדה מחוזית (תלוי בגודל השטח או בכמות הרשויות).
ועדת ערר: לכל מחוז מוקמת ועדת ערר המורכבת מחמישה חברים - יו"ר הוועדה [עורך דין], נציג של מתכנן המחוז, אדריכל ושני נציגי ציבור. תפקידה של הוועדה הוא לדון ולהחליט על עררים והחלטות של הוועדות המקומיות.
ועדה מחוזית-מקומית לכל מחוז ועדה האחראית על התכנון והבניה בסמכות מקומית לשטחים הגליליים במחוז. בראש הוועדה יו"ר המחוז ומתכנן המחוז.
ראו גם

תוכנית מתאר מחוזית
ועדות התכנון והבנייה
מכינה קדם-צבאית ערבה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מכינה קדם-צבאית
 תקופת הפעילות:  2009–הווה (כ־15 שנים) 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 www.marava.org.il
 
המכינה הקדם-צבאית "ערבה" היא מכינה קדם-צבאית מעורבת לדתיים וחילונים הממוקמת במועצה אזורית הערבה התיכונה בארבעה מוקדי פעילות (שלוחות):
חצבה - מכינת האם. הוקמה בספטמבר 2009 על ידי בני הערבה, בהובלתו של אבישי ברמן, אשר עמד בראש המכינה בחמש השנים הראשונות. כיום לומדים במכינה כ-40 חניכים. בראשה עומד יהונתן אוחנה.
פארן - שלוחת פארן הוקמה בספטמבר 2012. ראש המכינה הראשון היה שמרי צור. לאחריו עמד בראש המכינה אודי ברנשטיין, וכיום עומדת בראש המכינה עדיה קדמי. לומדים בה כ-40 חניכים.
עין יהב - שלוחת עין יהב הוקמה בספטמבר 2017. בראש המכינה עומדת נריה שגיא, ולומדים בה כיום 30 חניכים.
צופר - שלוחת צופר הוקמה ב-2021. משתתפים בה כ-35 חניכים. שלוחה זו היא שנתית. בראש המכינה עומד יחיעם פורת.
המכינות בערבה התיכונה פועלות תחת עמותת רוח ערבה.
פעילויות המכינה

התנדבות במשך יום וחצי בשבוע בבתי הספר האזוריים, במוקדי רווחה בערים באר שבע, ירוחם, דימונה ואילת.
הכנה פיזית ומנטלית לקראת השירות הצבאי, הכוללת שלושה אימונים בשבוע ולימוד עיוני אודות צה"ל.
לימודים בנושאי ציונות, יהדות, פילוסופיה, היסטוריה ועוד.
עבודה חקלאית במושבי הערבה.
קנדו

ערך זה עוסק באמנות לחימה יפנית. אם התכוונתם לכור גרעיני, ראו .
| --- | --- |
 
 ארץ מקור:  יפן יפן
 מייסד:  נאגנומה סירוזאמון קוניסאטו
 התפתחה מ:  קנג'וטסו
 ספורט אולימפי:  לא
קֶנְדוֹ (ביפנית: 剣道, ברומאג'י: Kendō) היא אמנות לחימה יפנית מודרנית (גנדאי בודו) וספורט לחימה העוסק בלוחמה בקטאנה.
הקנדו התפתח במהלך המאות השמונה עשרה והתשע עשרה מתוך בתי הספר לקנג'וטסו, מונח מטרייה למגוון שיטות לחימה יפניות מסורתיות (קוריו) שעסקו בלוחמה בחרב. משנת 1975 ואילך הוגדר הרעיון מאחורי הקנדו כ"לחנך את הרוח האנושית על ידי יישום עקרונות הקטאנה". מכאן שקנדו הוא משמעת עצמית, בזמן שטכניקת הלחימה היא קנג'וטסו.
קנדו נלמד עם "חרבות" העשויות מבמבוק חצוי (הנקראות "שינאי") ומגן גוף וראש ("בוגו"). לעוסקים בקנדו קוראים קנדוקה. קנדוקות משתמשים גם בחרבות מעץ ("בוקן" או "בוקוטו"), בקטאנה או באיאייטו, ובקודאצ'י (חרבות ממתכת - הקאטנה ארוכה, קודאצ'י קצרה יותר והאיאייטו דומה לקאטנה אבל לא חדה) כדי לתרגל קאטות. בקנדו מודרני יש שני סוגי התקפה - חיתוך ודקירה. ניתן לבצע חיתוכים רק על החלק העליון של הראש, החלק הימני והשמאלי של הגוף, ופרקי היד. דקירות ניתן לבצע רק על הגרון, אך מכיוון שדקירה המבוצעת בצורה שגויה יכולה לפצוע את הצוואר, משתדלים ללמד אותה בשלבים מתקדמים יותר.
בקרבות ניתנות נקודות כשההתקפות מבוצעות היטב ובשליטה נכונה, ומלווה בצעקה (ביפנית) בהתאם לסוג ההתקפה. תקיפת ראש תלווה בצעקת "מן" (ראש), דקירת גרון - "טסוקי" (דקירה), תקיפת אזור בטן/חזה - "דו" ולפרק היד - "קוטה" (יד קטנה). המנצח הוא הראשון שמקבל 2 נקודות.
התאחדות הקנדו הבינלאומית (The International Kendo Federation) מונה 44 מדינות. התחרויות הבינלאומיות נערכות מדי כל שלוש שנים, מאז 1970, כשה-IKF נוסדה.
היסטוריה

קנדו, "דרך החרב", כוללת בתוכה את תמצית העקרונות באמנויות לחימה יפניות. מאז ממשלת הסמוראים הקדומה ביותר, במהלך תקופת קמקורה (1185-1333), סיוף, ביחד עם רכיבה על סוסים וקשתות, היו עיסוקיהם המלחמתיים העיקריים של השבטים הצבאיים. בתקופה זו, הקנדו התפתח תחת השפעה חזקה של זן בודהיזם. הסמוראי יכול היה להשוות את חוסר החשיבות של חייו בלהט הקרב, מה שהיה נחוץ לניצחון בקרבות יחידניים, לתפיסה הבודהיסטית של אופייה המשלה של ההבדלה בין חיים ומוות.
מאז, על פי האגדה, לוחמים רבים הגיעו להארה באמצעות אימון בקנדו. הלוחמים הללו יסדו בתי ספר לאימון בקנדו אשר התמשכו מאות שנים, ואשר מעצבים את בסיס האימון בקנדו כיום. שם כל בית ספר מיצג את תמצית ההארה של מקימו. לכן, ה'איטּוֹ-ריוּ' (一刀流; 'בית הספר של החרב היחידה') מרמז על הארתו של המיסד, שכל חיתוכי החרב האפשריים נובעים ונכללים בחיתוך מקורי ויסודי יחיד. ה'מוּטוֹ' (無刀; 'ללא חרב') הוא בית ספר המיצג את הבנתו של יוצרו, יַאמַאוֹקַה טֶשְשוּ, אשר לפיה "אין חרב חוץ מהשכל". ה'מוּנֶן מוּסוֹ ריוּ' (無念無想流; 'ללא מטרה, ללא חשיבה מראש'), באופן דומה, מיצג את ההבנה שתמצית הקנדו מתעלה על תהליך החשיבה המשקפת.
תרגילי הקנדו הרשמיים אשר נקבעו לפני מספר מאות שנים, נלמדים היום באמצעות צורות קבועות, או קאטות (型). האימונים בקנדו, באמצעות חרבות אימון מבמבוק (שינאי) ושריון (בוגו), הונהגו לראשונה במאה ה-18 על ידי נַאגַאנוּמַה שירוֹזַאֶמוֹן קוּניסַאטוֹ (長沼四郎左衛門国郷; 1688-1767).
תפיסות כמו "מושין", או "ראש נקי ממחשבות", כפי שהתמקצעו בהן פרשני זן, הם הישגים חיוניים לרמה גבוהה של קנדו. "פודושין", או "ראש דומם", היא תכונה תפיסתית של האל פוּדוֹ מיוֹ-אוֹ, אחת מחמשת 'מלכי האור' של בודהיזם שינגוֹן, ואומרת שהסייף לא יכול להיות מולך שולל על ידי אשליות של סכנה, ספק, פחד, או הפתעה, העולים מפעולותיו של יריבו.
ב-1920, דַאי ניפּוֹן בּוּטוֹקוּ קַאי (大日本武徳会, מפתח קרן אמנויות הלחימה היפנית) שינה את שם האמנות מגֶקיקֶן (撃剣, 'חרב פוגעת') לקנדו.
מהלכים

מן: (Men) כאשר פוגעים בקסדה אומרים "מן!"
דו: (do) כאשר פוגעים בצידי הבטן אומרים "דו!"
קוטה: (kota) כאשר פוגעים ביד או באגודל אומרים "קוטה"
טסקי: (tski) כאשר דוקרים בצוואר אומרים "טסקי"
כל פגיעה אחרת בקנדו אסורה ולא תחשב לנקודה. הרעיון מאחורי זה הוא שאלה הן ארבעת הפגיעות היחידות שתנטרלנה את היריב במהלך אחת.
לבוש

בוגו (Bogu) – מערכת השריון של אמנות הלחימה קנדו. המערכת מורכבת מארבעה חלקים: מן, קוטה, דו וטארה.
מן (Men) – קסדה אשר לובשים על הראש במטרה להגן מחיתוכי פנים או ראש. מתחת למן נמצא הצוקי, המגן על הגרון מהדקירה היחידה המותרת בקנדו, צוקי (דקירה לגרון).
קוטה (Kote) – מגני פרק כף היד, מגנים מפני חיתוך פרקי כף היד, קוטה.
דו (Do) - מגן החזה והבטן, מגן כנגד חיתוכי הבטן, והחזה, וצדי הגוף - הידארי דו (חיתוך צד שמאל) ומיגי דו (חיתוך צד ימין).
טארה (Tare) – מגן החלק התחתון של הגוף. על הטארה כל קנדוקה מרכיב את תג השם שלו ושם הדוג'ו בו הוא מתאמן, תג זה נקרא זקן (Zekken).
גי (gi) – מעין חלוק או חולצה אשר לובשים מתחת לבוגו, הגי מגיע במגוון צבעים, ובקנדו נהוג ללבוש גי בצבע כחול.
האקאמה (hakama) – מכנסיים מסורתיות שנלבשות מתחת לבוגו, ההאקאמה מגיעה במגוון צבעים, ובקנדו נהוג ללבוש האקאמה בצבע כחול.
ראו גם

חרב יפנית
קנדו בבית ספר חקלאי ביפן, בסביבות 1920
גאלית סקוטית

| --- | --- |
דוברי השפה, נכון ל-2011
דוברי השפה, נכון ל-2011
 מדינות:  סקוטלנד, קנדה, אוסטרליה, ארצות הברית
 אזורים:  סקוטלנד, האיים ההברידיים, נובה סקוטיה, קייפ ברטון ועוד
 דוברים:  כ־92,000
 כתב:  אלפבית לטיני
 משפחה:  הודו-אירופית קלטית גוידלית גאלית
 לאום:  סקוטלנד סקוטלנד
 ארגון:  בעלת מעמד מיוחד באיחוד האירופי
 מוסד:  Bòrd na Gàidhlig
 קוד שפה:  gd 
 קוד ISO 639-1:  gd 
 קוד ISO 639-2:  gla 
 קוד ISO 639-3:  gla 
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
גאלית סקוטית (בגאלית: Gàidhlig) היא שפה קלטית, שונה מהשפה הסקוטית השייכת לקבוצת השפות הגרמאניות. היא מדוברת בעיקר באזור היילנדס בצפון סקוטלנד ובאיים ההֶבּרידים, על ידי כ-90 אלף אנשים. בנוסף, דוברים אותה גם בארצות הברית, קנדה ואוסטרליה. הגאלית הסקוטית שייכת לפלג הצפוני, הגוידלי, של השפות הקלטיות, ביחד עם אירית ומאנית, שכמעט נכחדה. הגאלית הסקוטית קרובה לאירית אך שונה ממנה, עם הבדל בכתיב התגים (אקצנטים) על התנועות – באירית התגים נוטים ימינה (áéíóú) ובגאלית – שמאלה (àèìòù).
אף על פי שהשפה אינה שכיחה ואינה במעמד של שפה רשמית בבריטניה, ישנם מאמצים לשמר אותה במספר מוסדות, בתי ספר ותחנת רדיו בשפה. בסקוטלנד מופיעים שמות מקומות בגאלית על שלטים ציבוריים. לעיתים רק הכתיב שונה, כמו העיר גלאזגו (Glasgow באנגלית, Glaschù בגאלית), ולעיתים השם שונה לחלוטין, כמו פורט ויליאם (Fort William באנגלית מול An Gearasdan בגאלית). לפי החוק הבריטי ניתן להעניק אזרחות בריטית לאדם שדובר גאלית ושאינו דובר אנגלית.
הערות שוליים

↑  Scotland's Census 2001 – Gaelic Report – General Register Office for Scotland
| שפות קלטיות |
| --- | --- | --- |
| יבשתיות | גאלית עתיקה |  |
| גוידליות | גאלית אירית (שלטה) • גאלית סקוטית • גאלית מאנית |  |
| בריתוניות | ברטונית • ולשית • קורנית |  |
| שפות הודו-אירופיות |
| --- | --- | --- |
| שפות רומאניות | צרפתית • מונגאסקית • ארפיטנית • ולונית • אוקסיטנית • גסקונית • אראנית • קטלאנית • ספרדית • לאדינו • חכיתיה • גליסית-פורטוגזית • פורטוגזית • גליסית • אסטור-לאונית • אסטורית • לאונית • מירנדזית • איטלקית • קורסיקאית • ליגורית • נפוליטנית • סיציליאנית • סרדינית • איסטרית • פריאולית • לדינית • רומאנש • דלמטית • רומנית • מולדובנית • ארומנית • איסטרו-רומנית | בירוק כהה: מדינות עם רוב דובר שפות הודו-אירופיות. בירוק בהיר: מדינות עם מיעוט דוברי שפות הודו-אירופיות שקיבלו הכרה רשמית |
| שפות גרמאניות | אלמאנית • אלזסית • גרמנית שווייצרית • גרמנית • לוקסמבורגית • בווארית • ריפוארית • סקסונית עילית • יידיש • הולנדית • אפריקאנס • לימבורגית • סקסונית • זיילנדית • פריזית • סקוטית • אנגלית • דנית • שוודית • נורווגית ספרותית • איסלנדית • פארואזית • נורווגית חדשה | בירוק כהה: מדינות עם רוב דובר שפות הודו-אירופיות. בירוק בהיר: מדינות עם מיעוט דוברי שפות הודו-אירופיות שקיבלו הכרה רשמית |
| שפות סלאביות | אוקראינית • בלארוסית • רוסית • רוסינית • סלובקית • צ'כית • פולנית • פומרנית • קשובית • סורבית עילית • סורבית תחתית • בולגרית • מקדונית • סרבית • קרואטית • סלובנית • בוסנית • שלזית | בירוק כהה: מדינות עם רוב דובר שפות הודו-אירופיות. בירוק בהיר: מדינות עם מיעוט דוברי שפות הודו-אירופיות שקיבלו הכרה רשמית |
| שפות קלטיות | ברטונית • ולשית • קורנית • גאלית סקוטית • אירית • שלטה | בירוק כהה: מדינות עם רוב דובר שפות הודו-אירופיות. בירוק בהיר: מדינות עם מיעוט דוברי שפות הודו-אירופיות שקיבלו הכרה רשמית |
| שפות הודו-איראניות | סנסקריט • אסאמית • בנגלית • גוג'ראטית • הינדי • מאיטהילית • מראטהית • נפאלית • אורייה • פאלי • פנג'אבי • רומאני • סינדית • סינהלית • אורדו • דיבהי • דאמלי • דומאקי • גאוואר-באטי • קאלאשה • קשמירית • חוואר • קוהיסטנית • ניגאלאמית • פאשאי • פאלורה • שינה (שפה) • שומשתי • אשקום • קמוירי • קאטי (באשגלי) • פרסואנית (ווסי-וורי) • טרגמי • וואיגלית (קאלאשה-אלה) • פרסית • פאהלוי ("פרסית תיכונה") • פשטו • דארי של אפגניסטן • טג'יקית • אוסטית • כורדית • באלוצ'י • טאליש • טאטית • ג'והורי • ג'יהדי • דארי של זורואסטריאן • יאגנובי | בירוק כהה: מדינות עם רוב דובר שפות הודו-אירופיות. בירוק בהיר: מדינות עם מיעוט דוברי שפות הודו-אירופיות שקיבלו הכרה רשמית |
| שפות בלטיות | לטבית • ליטאית | בירוק כהה: מדינות עם רוב דובר שפות הודו-אירופיות. בירוק בהיר: מדינות עם מיעוט דוברי שפות הודו-אירופיות שקיבלו הכרה רשמית |
| אחר | יוונית • אלבנית • ארמנית | בירוק כהה: מדינות עם רוב דובר שפות הודו-אירופיות. בירוק בהיר: מדינות עם מיעוט דוברי שפות הודו-אירופיות שקיבלו הכרה רשמית |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555663105171  PLWABN: 9810637765805606  BNE: XX558477  BnF: cb119601320 (data)  GND: 4120187-5  LCCN: sh85052703  NKC: ph135664  SUDOC: 027595153
סולטנה סורוז'ון

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
סולטנה סורוז'ון
 לידה:  12 במאי 1900 נובי פאזאר, נסיכות בולגריה נסיכות בולגריה
 פטירה:  18 בינואר 1961 (בגיל 60) בת ים, ישראל ישראל
 מקום קבורה:  בית העלמין קריית שאול 
 תאריך עלייה:  1953
 לאום:  יהודי
 מקום לימודים:  האקדמיה הלאומית לאמנויות, סופיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1930 
 תחום יצירה:  ציור
 זרם באמנות:  מודרניזם
 הושפעה על ידי:  צנו טודורוב, חרלמפי טאצ'ב 
 
סולטנה סורוז'ון (בבולגרית: Султана Суружон; ‏12 במאי 1900, נובי פאזאר, נסיכות בולגריה – 18 בינואר 1961, בת ים, ישראל) הייתה ציירת ישראלית ממוצא יהודי-בולגרי מזרם המודרניזם אשר פעלה בבולגריה, צרפת וישראל.
קורות חייה

נולדה בנובי-פאזאר לשבתאי שהיה סוחר אמיד ולאסתר פעילה ציונית חברת ויצו. ב-1919 עברה המשפחה לסופיה בירת בולגריה. בין השנים 1925–1929 למדה באקדמיה הבולגרית לאמנויות.(אנ') סורוז'ון התבלטה בציורי פורטרטים ועבודותיה הוצגו במספר תערוכות בבירה הבולגרית. ב-1938 עברה לפריז והצטרפה לגילדת האמנים העצמאיים. יצירותיה הוצגו בשלוש תערוכות במוזיאון הגרנד פלה. ב-1939 שבה לבולגריה. לאחר החלת החוק להגנת האומה בבולגריה שמשה סורוז'ון מורה לציור. ב-1953 עלתה לישראל והתגוררה בחולון. היא הביאה עמה מבולגריה מעט מציוריה. בישראל, נקלעה למשבר כלכלי וחיה בדלות. היא סיירה ביישובים שונים בארץ וציירה ציורי נוף והווי. ב-1955 הוזמנה לתערוכה בברצלונה שבספרד ובהמשך השתתפה במספר תערוכות בישראל מטעם אגודת אמנים עברית.
סגנונו האינטימי הפרטני של ציוריה נגד את רוח הזהות הקולקטיבית שרווחה באמנות באותה התקופה, וציוריה זכו להערכת הממסד בישראל בעיקר שנים לאחר מותה. סולטנה סורוז'ון נהרגה בתאונת דרכים בבת-ים והובאה למנוחות בבית הקברות בקריית שאול. עבודותיה אצורות בגלריה הלאומית הבולגרית. ב-1965 נערכה תערוכה לזכרה בבית האמנים תל אביב. אחיה ליאון סורוז'ון היה מוזיקאי שכיהן כפרופסור באקדמיה הלאומית למוזיקה ע"ש פאנצ'ו ולדיגרוב.
הערות שוליים

↑  דוד שפרבר, מעולם לא היינו מודרניסטים, באתר ערב רב.
↑  סולטנה סורוז'ון, באתר alef-bg.org (בבולגרית).
↑  רחל אנגל, תערוכת זיכרון, מעריב, 29 בינואר 1965.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 281145  NLI: 987007523058805171  ISNI: 0000 0000 6692 2252  LCCN: n87939815  ULAN: 500480301  VIAF: 13845737   WorldCat (עם VIAF): 13845737
שמואל פרסוב (אמן)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 בפברואר 1885 פוצ'פ, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  16 בינואר 1961 (בגיל 75) 
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים 
 תחום יצירה:  פיסול 
 
כרטיס התלמיד של פרסוב ב"בצלאל"
שמואל פֶּרְסוֹב (א' באדר ה'תרמ"ה, 20 בפברואר 1885 – כ"ח בטבת ה'תשכ"א, 16 בינואר 1961) היה אמן ישראלי יליד רוסיה.
ביוגרפיה

פרסוב נולד בפּוֹצֶ'פּ שברוסיה. עד גיל 18 למד בישיבה מסורתית מקומית. ביחד עם בניו של הרב, אורי ניסן גנסין ומנחם גנסין, החל לעסוק באמנות, ובשנת 1905 עלה לארץ ישראל והצטרף למחזור הראשון של תלמידי "בצלאל" כתלמיד בכיתה העליונה. לאחר סיום לימודיו שימש פרסוב כראש המחלקה לעיצוב פיליגרן ב"בצלאל" והיה מעורב בניהול "מושבת בצלאל" בבן שמן.
בשנת 1908 נישא לפועה הילמן (1885–1963), שאותה הכיר במטבח הפועלים בירושלים. לזוג נולדו חמישה ילדים, בהם בועז פרסוב, שהיה חבר ב"קבוצת הרועים" בשייח' אבריק ונפטר בשנת 1936 (נקבר בבית הקברות של אגודת השומרים), ושחקן הקולנוע והתיאטרון נחמיה פרסוף.
ב-1913 היה שותף ביחד עם זאב רבן ומאיר גור אריה בהקמת בית המלאכה לאמנות "מנורה". בנוסף לפעילותו בבצלאל היה פרסוב חבר מפלגת "הפועל הצעיר" וחבר "חובבי הבמה העברית". בשנת 1923 היגר פרסוב לארצות הברית. משפחתו הצטרפה אליו ב-1929.
בשנת 1949 חזר לישראל ושימש כמורה בבית הספר "מאיר שפיה". בשנותיו האחרונות התגורר בקיבוץ שדות ים, שם התגוררה בתו, תמר.
ב-16 בינואר 1961, נפטר ונקבר בבית העלמין בשדות ים.
הערות שוליים

↑  ראו בועז פרסוב באתר נזכור.
"אוהל על הגבעה - עבר והווה" באתר ספרייה ומרכז הנצחה קריית טבעון.
 דודו דיין, טבע הדברים, אוהל, אבנים ואהבה: קבר שומר בקריית טבעון, באתר ynet, 12 בדצמבר 2010.
↑  שמואל פרסוב, באתר BillionGraves
ערך זה הוא קצרמרבנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ליובליאנה

ליובליאנה (בסלובנית: Ljubljana) היא עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר בסלובניה. ממוקמת לאורך נתיב סחר בין צפון הים האדריאטי לאזור הדנובה. זהו המרכז התרבותי, החינוכי, הכלכלי, הפוליטי והמנהלי המכרזי של המדינה.
מקור השם

אין הסכמה כללית בקרב ההיסטוריונים על מקור השם ליובליאנה. סברה אחת היא שהשם התפתח מהמושג הלטיני alluviana שמשמעותו "נהר מציף". סברה נוספת גורסת כי מקור השם הוא "לאבורוס", אל סלאבי עתיק ופטרון האזור. בלשנים טוענים כי שמה הקודם של העיר היה "לבלאנה", אלו דוחים את המקור הלטיני והסלאבי אך לא מציעים אטימולוגיה משלהם.
לאיבאך (Laibach), שמה הגרמני של העיר, מגיע כנראה מהמילה הגרמנית לאובאך (Laubach) שמשמעותה "נחל פושר". השימוש במונח הגרמני שנוי במחלוקת מכיוון שהוא נכפה על העיר במלחמת העולם הראשונה. באיטלקית נקראת העיר "לוביאנה" (Lubiana).
גאוגרפיה

ליובליאנה נמצאת על קו רוחב 46°03 צפון וקו אורך 14°30 מזרח. בשפך נהר הליובליאניצה לנהר הסאווה. הטמפרטורות בעיר נעות בין 0° מעלות צלזיוס בדצמבר ל-21.9° מעלות ביולי. כמות הגשמים השנתית היא 1350 מ"מ.
היסטוריה

אף על פי שהעיר הרומית אֶמוֹנה, ששכנה באזור ליובליאנה, הוקמה בשנת 15 לספירה, מתועדת ליובליאנה לראשונה בשמה המודרני (לאיבאך) ב-1144.
ב-1220 קיבלה ליובליאנה זכויות עיר. ב-1335 עברה לשליטת בית הבסבורג, שליטה שנמשכה עד 1918. בזמן זה הייתה ליובליאנה בירת דוכסות קרניולה. כמו כן הפכה למושב הבישופות האזורית ב-1416 ובמשך ימי הביניים התפתחה העיר למרכז התרבות הסלובנית. בשנת 1511 התרחשה באזור רעידת אדמה.
השליטה ההבסבורגית נקטעה לזמן קצר בזמן המלחמות הנפוליוניות ובין השנים 1809 ו-1813 הייתה ליובליאנה בירת המחוזות האיליריים בקיסרות הראשונה. ב-1821 אירחה העיר את קונגרס לאיבאך. ב-1895 רעידת אדמה נוספת הזיקה לחלקים נרחבים מהעיר, ובזמן שיקומה מהרעידה עטתה את צורתה המודרנית.
עם התמוטטות האימפריה האוסטרו-הונגרית ב-1918, הפכה ליובליאנה לבירת מחוז דארבה בנובינה בממלכת יוגוסלביה. ב-1941 כבשה איטליה את העיר וב-23 בפברואר 1942 הקיפה אותה ב-32 קילומטר של גדר תיל. ב-1955 העניק יוסיפ ברוז טיטו את התואר "עיר גיבורה" לליובליאנה על עמידתה במלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה הפכה ליובליאנה לבירת הרפובליקה הסוציאליסטית של סלובניה ביוגוסלביה. ליובליאנה נשארה הבירה כשב-1991 קיבלה סלובניה עצמאות לאחר מלחמת עשרת הימים.
אדריכלות

בליובליאנה יש תחושה אוסטרית/אלפינית, והאדריכלות בעיר מדגישה זאת. ליובליאנה נהרסה על ידי רעידות אדמה מספר פעמים. לאחר הרעידה ב-1511, נבנתה העיר מחדש בסגנון הרנסאנס, ולאחר רעידת אדמה ב-1895 שהזיקה לעיר קשות, נבנתה מחדש בסגנון האדריכלות הנאו-קלאסית ובסגנון "הזצסיון הווינאי". בנוסף יש בעיר מספר כנסיות וקתדרלות בסגנון בארוק אוסטרי.
חלקים נרחבים מהעיר שנבנו בתחילת המאה ה-20 תוכננו על ידי האדריכל יליד העיר יוזה פלצ'ניק.
אחת מנקודות הציון המרכזיות בעיר היא טירת ליובליאנה, אשר הוקמה בימי הביניים במרומי גבעה המשקיפה על העיר. הטירה משמשת מוזיאון המספר את תולדות המקום, ומאפשרת נקודת תצפית פנורמית על העיר.
אמנות

הגלריה הלאומית (Narodna galerija) והמוזיאון לאומנות מודרנית (Moderna galerija) נמצאים בליובליאנה ומציגים את עבודותיהם של האמנים הסלובנים הגדולים. קומפלקס יוגוסלבי צבאי לשעבר ברחוב "מטלקובה" הוא מרכז התרבות החלופית של העיר. מטלקובה מארח הרצאות, סרטים ומוזיקה, בעיקר אלטרנטיבית.
בעיר נערכים מספר פסטיבלים של מוזיקה קלאסית וג'אז כמו "פסטיבל הקיץ של ליובליאנה" (Ljubljanski poletni festival) ו"דרוגה גודבה", פסטיבל מוזיקת עולם.
חינוך

ב-1693 הוקמה בליובליאנה "אגודת המשכילים" (Academia operosorum Labacensis). האגודה נסגרה ב-1801 אך הייתה המודל לאקדמיה הסלובנית למדעים ואמנויות שנפתחה ב-1938.
האוניברסיטה היחידה של העיר, אוניברסיטת ליובליאנה, נוסדה ב-1919.
תחבורה

את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי ליובליאנה הנמצא במרחק של כ-25 קילומטרים צפונית לליובליאנה.
ספורט

בין הקבוצות המשחקות בעיר ניתן למנות את קבוצת הכדורגל אולימפיה ליובליאנה המשחקת באצטדיון סטוז'יצה; קבוצת ההוקי קרח אולימפיה ליובליאנה המשחקת בטיבולי הול; את קבוצת הכדורסל אולימפיה ליובליאנה (התאחדה עם צדביטה זאגרב, כיום שמה הוא צדביטה אולימפיה) המשחקת בסטוז'יצה ארנה; ואת קבוצת הכדורסל סלובן ליובליאנה המשחקת בהיכל קודלייבו.
יהודי ליובליאנה

בימי הביניים הייתה קהילה יהודית משגשגת בליובליאנה שעסקה בעיקר בהלוואות בריבית עד אשר גורשו על ידי הקיסר האוסטרי מקסימיליאן הראשון. ברבות הימים חזרו היהודים לליובליאנה. עם הכיבוש הגרמני ב-1941 נרצחו מרבית חברי קהילת ליובליאנה על ידי הנאצים. בראשית המאה ה-21 מנתה הקהילה עשרות בודדות ולהם בית כנסת אחד.
במקום שבו היה הרובע היהודי בימי הביניים קיים היום רחוב בשם רחוב היהודים.
ערים תאומות

הערים התאומות של ליובליאנה הן:
סרביה בלגרד, סרביה (מ־2003)
סלובקיה ברטיסלאבה, סלובקיה (מ־1967)
בלגיה בריסל, בלגיה
אוסטריה וינה, אוסטריה (מ־1999)
גרמניה ויסבאדן, גרמניה
קרואטיה זאגרב, קרואטיה (מ־2001)
גרמניה לברקוזן, גרמניה
רוסיה מוסקבה, רוסיה (מ־2000)
הממלכה המאוחדת נוטינגהאם, הממלכה המאוחדת
אוסטריה קלגנפורט, אוסטריה
ארצות הברית קליבלנד, ארצות הברית
גרמניה קמניץ, גרמניה (מ־1966)
הרפובליקה העממית של סין צ'נגדו, הרפובליקה העממית של סין (מ־1981)
קו הרקיע של ליובליאנה, בפינה השמאלית העליונה נמצאת טירת ליובליאנה
הגלריה הלאומית
נהר הליובליאניצה
רחוב היהודים בליובליאנה
נתנאל ובת-אל אפשטיין

| --- | --- |

 לידה:  נחליאל (נתנאל) מצפה יריחו (בת-אל)
 מדינה:  ישראל 
 לאום:  יהודי ישראל ישראלי
 שפות היצירה:  עברית
 סוגה:  קומיקס
 יצירות בולטות:  הגיע הזמן, אביהם של ילדי ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2009
 הושפעה מ:  הרבנים מוטי אלון, ארז משה דורון, משה בלייכר וצבי ישראל טאו. השראה יצירתית מוולט דיסני, הארי פוטר, ארטמיס פאול, אסטריקס, טינטין, "צער גידול בנות", מונטי פייתון, ודמויות מהחיים האמיתיים שלהם.
  אתר האינטרנט הרשמי של נתנאל ובת-אל אפשטיין    אתר האינטרנט הרשמי של בת אל אפשטיין
 
נתנאל (נולד בא' בכסלו תשמ"ו, 14 בנובמבר 1985 בנחליאל) ובת-אל (נולדה בכ"ח באייר ה'תשמ"ח, 14 במאי 1988 במצפה יריחו) אפשטיין הם סופרי ילדים בתחום הקומיקס והאנימציה.
הוציאו לאור יחד 28 ספרי קומיקס עד כה, ביניהם הסדרות "הגיע הזמן" (9 חלקים) ו"אביהם של ילדי ישראל" (6 חלקים).
ביוגרפיה > נתנאל

נולד לעולים מבריטניה. בילדותו עברה המשפחה לגבעת זאב. כשהיה בן שמונה, בעקבות עבודתו של האב, עברה המשפחה למנצ'סטר לשלוש שנים.
אמו של חבר של נתנאל, הייתה אחת מהעורכות של העיתון Jewish Telegraph(אנ') ובהצעתה, התחיל לצייר קומיקסים קצרים לעיתון היהודי המחוזי של צפון מערב אנגליה.
בערב חג הסוכות תשס"ג נרצח חבר של משפחתו בפיגוע ברחוב אלנבי - יוני ג'סנר, בחור בן 19 שהיה חלק מקהילת יהדות סקוטלנד. בעקבות כך החליט נתנאל לכתוב קומיקסים שעוסקים בחיזוק הזהות היהודית והישראלית.
כאשר למד בישיבת הכותל, צייר סיכומי סוגיות בגמרא בצורת קומיקס, ובעידוד ראש הישיבה דאז, מוטי אלון היה תולה אותם על לוח המודעות שבכניסה לבית המדרש. בין הרבנים שקראו את הקומיקסים בישיבה ניתן למנות את הרב אביגדר נבנצאל.
שירת בצה"ל בחיל התותחנים.
בשנת תשס"ח, במהלך לימודיו בישיבת הכותל התחתן עם בת-אל (לבית מלמד), ועד שנת 2021 גרו במעלה חבר.
כעבור כשנה, ישראל זעירא, יו"ר הארגון "ראש יהודי" שהתגורר בתקופה זו ביישוב, הציע לזוג לפרסם קומיקס שבועי בעלון השבת של ראש יהודי. ב-2012 יצא ספר המאגד קומיקסים אלו. כעבור כמה חודשים, החלו לפרסם עמוד קומיקס שבועי בעלון "הדף השבועי" של תנועת "מבראשית" בהמלצת הרב מוטי אלון שעמד בראשה.
בשנת ה'תשע"ח (2018) החל ללמוד תסריטאות בתורת החיים - בית הספר לקולנוע יהודי.
ביוגרפיה > בת-אל

נולדה וגדלה במצפה יריחו. למדה במגמת אומנות באולפנת צביה במעלה אדומים.
למדה אמנות אצל הצייר מנחם הלברשטט. כשהתחתנה, השתתפה בכתיבת הקומיקסים שיצר בעלה. במקביל, עסקה ביצירות אמנותיות קטנות ובמתנות אישיות וערכה מספר תערוכות. פרויקט הגמר שלה "חיים בסרט" זכה בשנת 2007 בתערוכת אמנים צעירים במוזיאון בית לוחמי הגטאות. הפרויקט כלל חמישה דיוקנאות של הוריה, אחיה, אחותה ועצמה.
בעקבות פטירת סבתה, החליטה לחזור לעסוק לציור, ולמדה ציור בצבעי שמן אצל יניב דרור פוגל. היא עוסקת בעיצוב כתובות, מתנות אמנותיות אישיות, עיצוב אלבומים ותפירה.
בתשע"ו החלה ללמד באולפנית חברון אשר נוסדה באותה תקופה. היא מלמדת אומנות וציור.
בתשע"ז למדה צילום אומנותי מקצועי אצל יעל גולדשטיין בסטודיו "כגוונא".