אוניברסיטת וושינגטון
היסטוריה

בשנת 1854 המליץ מושל טריטוריית וושינגטון, לימים מדינת וושינגטון שבארצות הברית, להקים אוניברסיטה. כמה מתושביה הבולטים של סיאטל קיוו כי הקמת האוניברסיטה תתרום ליוקרתה של העיר ועמלו לשכנע את חבר בית הנבחרים של הטריטוריה, ארתור א. דני, לתמוך בהקמת המוסד בעירם. בתחילה אישר בית הנבחרים הקמת שתי אוניברסיטאות, האחת בסיאטל והשנייה במחוז לואיס, אולם החלטה זו בוטלה והוחלט על הקמת אוניברסיטה אחת במחוז לואיס בתנאי שתימצא תרומת קרקע במקום. כאשר לא אותרה הקרקע, הוחלט בשנת 1858 על הקמת האוניברסיטה בעיר סיאטל.
בשנת 1861 החל חיפוש בסיאטל אחר חלקת קרקע מתאימה בגודל 40 דונם לצורך קמפוס האוניברסיטה. החלקה נתרמה על ידי שלושה מראשוני העיר, בהם ארתור א. דני, בעיר התחתית. האוניברסיטה נפתחה באופן רשמי ב-4 בנובמבר 1861 בשם "האוניברסיטה הטריטוריאלית של וושינגטון". בשנת 1862 חוקק בית הנבחרים של האוניברסיטה חוקים המאגדים את המוסד ונקבע לו חבר נגידים. בתחילת דרכה ידעה האוניברסיטה קשיים ונסגרה שלוש פעמים: לראשונה בשנת 1863 בגלל מחסור בתלמידים, ובשנים 1867 ו-1876 בגלל קשיי תקציב. התלמיד הראשון שהשלים את חובותיו לתואר ראשון הייתה קלרה אנטואנט מק'קרתי וילט, אשר קיבלה תואר ראשון במדעים בשנת 1876. בשנת 1889, כאשר וושינגטון צורפה לאיחוד מדינות ארצות הברית, כאשר הייתה האוניברסיטה והעיר סביבה גדולות ומבוססות. באוניברסיטה התקבלו באותה שנה 300 תלמידים ובידודו היחסי של הקמפוס האט את גידולה של האוניברסיטה. חלקת קרקע נרכשה עבור קמפוס חדש מצפון מזרח לעיר התחתית ובשנת 1895 עברה האוניברסיטה לקמפוס זה. הקמפוס המקורי של האוניברסיטה הוחכר, עדיין נמצא בבעלות האוניברסיטה, ומכניס לתקציבה מיליוני דולר מדי שנה בדמי חכירה.
המבנה המקורי של האוניברסיטה הטריטוריאלית נהרס בשנת 1908 ובאתר עומד בימינו בית מלון. מארגני התערוכה העולמית בשנת 1909, אשר נקראה "תערוכת אלסקה-יוקון-פסיפיק" בקשו להקים בשטח הקמפוס את אתר התערוכה. לצורך כך הגיעו להסכם עם חבר הנאמנים של האוניברסיטה בתמורה לכך שהאוניברסיטה תהנה מן המתקנים שיוותרו בשטח עם תום התערוכה. באופן זה הותיר מתווה גני התערוכה את רישומו לאורך זמן על הקמפוס.
בתקופת שתי מלחמות העולם שמשו חלק ממבני האוניברסיטה את צבא ארצות הברית והושאלו לממשל הפדרלי. בתקופת מלחמת העולם השנייה נשלחו תלמידים רבים ממוצא יפני, מאוניברסיטת וושינגטון למחנות עקורים. כתוצאה מכך לא השלימו רבים מהם את לימודיהם וזכו להכרה בלימודיהם רק בטקס שנערך בשנת 2008. לאחר כל אחת ממלחמות העולם ידעה האוניברסיטה תקופה של גידול מהיר. כך בשנת 1946 נפתח באוניברסיטה בית ספר לרפואה, אשר התפתח בהמשך למרכז הרפואי של אוניברסיטת וושינגטון, הנחשב לאחד מן המרכזים הרפואיים הטובים ביותר בארצות הברית.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 נפתחה תחנת משטרה בקמפוס האוניברסיטה. שטח שיפוט שוטרי האוניברסיטה הוא בקמפוס האוניברסיטה ובמבנים השייכים לאוניברסיטה.
שנות ה-60 וה-70 היו "תור הזהב" של האוניברסיטה והיא ידעה גידול מהיר במספר התלמידים, בנייה מואצת של מבנים, גידול בתקציב והכרה לאומית, כל זאת בהנהגתו של צ'ארלס אודגארד שעמד בראש המוסד משנת 1958 ועד 1973. עם הגיעם של ילידי הבייבי בום שלאחר מלחמת העולם השנייה לבגרות, בשלהי שנות ה-60, יותר מהוכפל מספר תלמידי האוניברסיטה מ-16,000 ל-34,000 תלמידים. תקופה זו התאפיינה בפעילות חברתית נמרצת של ציבור התלמידים, פעילות שרובה כוונה כנגד מלחמת וייטנאם. בזכות פעילות של הנהגת האוניברסיטה בגיוס תמיכה ממשלתית גדל תקציב האוניברסיטה מ-37 מיליון דולר בשנת 1958 ליותר מ-400 מיליון דולר בשנת 1973. בתקופה זו נבנו 35 מבנים חדשים בקמפוס.
בשנת 1990 פתחה האוניברסיטה קמפוסים בערים טקומה ובות'ל. תחילה התנהלו בקמפוסים אלה תוכניות לתואר ראשון בלבד למי שהשלימו כבר שנתיים של לימודים אקדמיים, אולם שני הקמפוסים התפתחו והחל משנת 2006 מציעים תוכנית לימודים ארבע-שנתית וכן תוכניות לתואר שני.
כתגובה למשבר ה־COVID19 הייתה אוניברסיטת וושינגטון לאוניברסיטה הראשונה בארצות הברית לעבור ללימודים מקוונים.