stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית אוסישקין (תל אביב)
מבנה לשימור

כמו בניינים רבים מתקופתו ואף יותר בשל הקרבה השוחקת לאוויר הים, בראשית שנות ה-90 עמד הבית מתפורר ומוזנח. בשנת 1992 הוא נמכר על ידי דוד אוסישקין, נכדו של מנחם אוסישקין לקבוצת אנשי עסקים ישראלים שהתכוונה לבנות במקומו מגדל מגורים בן 23 קומות. יחד עם זאת, הכרזת המבנה כמבנה לשימור וההגבלות שהוטלו על מבנים באזור מנעו זאת מהם ולבסוף השקיעה הקבוצה כ-4 מיליון דולר בשיפוצו, שימורו והרחבתו של המבנה.
למבנה נוספו שתי קומות שעוצבו בסגנון שונה לחלוטין ומחומרים אחרים כדי להדגיש דווקא את החזית המקורית ולא לפגוע בצורת הבניין הססגונית. בפעולת השימור נשמרה בעיקר החזית ואילו פנים הבניין שונה יחד עם תוספת הבנייה. התוספת, הבנויה בעיקר מפלדה, אלומיניום וזכוכית בניגוד לאבן ובטון מטוייח מהם בנוי המבנה המקורי, יוצרת ניגוד בין ישן וחדש ובשל נסיגה קלה מקו הבניין היא גם כמעט ואינה מורגשת על ידי הולכי הרגל העוברים בקרבת הבניין. שטחו של המבנה המורחב עומד על כ-2,000 מ"ר.
תקופה ממושכת המבנה הוצע למכירה ב-10 מיליון דולר ללא הצלחה. ב-1995 התעניינו בו פייסל חוסייני, אחמד טיבי ומספר נציגים פלסטינים נוספים לצורך הסבתו לנציגות אש"ף בתל אביב. המהלך עורר התנגדות רבתי שהובילה להתעניינות של מספר אנשי עסקים יהודים אך לא נמצאו קונים למבנה וב-2003 אחד היזמים, יעקב אייל, עזב את הארץ והותיר את חובותיו מאחור. לקבוצה מונה כונס נכסים שבשנת 2006 מכר את בית אוסישקין לתושב חוץ.
כיום מכיל המבנה משרדים, דירות ודירות נופש.
לקריאה נוספת

פנחס בן-שחר, בתי יפו-תל אביב מספרים. תל אביב: משרד הביטחון – הוצאה לאור, תש"ן, 1990, ע' 150.
עופר רגב, טיול קטן בעיר גדולה. תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ט, 1999, ע' 153.
הערות שוליים

↑  גיא ימין,'"`UNIQ--nowiki-00000005-QINU`"'‏תושב חוץ רכש את בית אוסישקין ב-4.3 מיליון דולר, באתר גלובס, 12 במרץ 2006
↑  אלעזר לוין,'"`UNIQ--nowiki-00000007-QINU`"'‏יזם הנדל"ן יעקב אייל עזב את הארץ והשאיר חובות של מיליונים, באתר גלובס, 1 באפריל 2003
סכמה (רפואה)

סְכֵמַה ברפואה וברפואת חירום בפרט,  מתארת רצף פשוט של מצבים אפשריים ותגובות נדרשות שמסודרים על פי סדר מסויים בדרך כלל כרונולוגי, הסכמה עוזרת למטפל לסדר את שלל הנתונים מבלי לאבד מידע, להבין ולנתח אותם ולהעניק את כל הטיפול הנדרש ועל פי סדר העדיפות, על פי רוב סכמה תסודר באופן קל לזכירה (לעיתים קרובות בצורת תרשים זרימה או כצ'ק-ליסט).
רקע

בעולם הרפואה ככלל ובעולם רפואת החירום בפרט ישנם מצבים רבים ומורכבים הדורשים התייחסות, מטבע הדברים חלקם דורשים התייחסות מיידית וחלקם יוכלו לסבול התייחסות מושהית, במהלך הזמן נוצרו מצבים שבו לעיתים פעולות דחופות נדחו לטובת פעולות שלא היו דחופות או לא בוצעו בכלל, לכן עלתה ההבנה שיש צורך לסדר את הפעולות לפי תרחישים ופעולות בסדר פשוט, קל לזכירה ויעיל.
היסטוריה

באמצע שנות ה–70 של המאה ה–20 עם גילוי שיטת  ההחייאה הנהוגה עד היום, עלה הצורך לפשט את התהליך לציבור הרחב שאינו מתורגל בסדר פעולות רפואיות וביצועם, לכן נכתב רצף הפעולות בצורת סכמה (ABC).[דרוש מקור]
דוגמאות

הדוגמה הכי פשוטה היא סכמת הטיפול בחולה שעובדת על פי סדר ה- ABC האנגלי ומסדרת על פיו את הבדיקות והטיפולים הנחוצים לפי סדר החשיבות ובלי להחמיץ אף פעולה בעלת חשיבות.
דוגמה נוספת היא סכמת החייאה שבנויה על סכמת הטיפול בחולה אך הסדר שם שונה לCAB בעקבות מחקרים.
השימוש בסכמה בעולם הרפואי חשוב מאד בגלל הדינאמיות בתחום שמחייבת ליצור דרך פעולה אחידה שתעניק כיסוי רחב  לכלל המקרים
ראו גם

סכמת החייאה
סכמת טיפול בחולה
סכמת PHTLS
צ'ק ליסט
הערות שוליים

↑  Vol 142, No 16_suppl_2, Circulation (באנגלית)
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
נצרות פרוטסטנטית

| --- | --- |

התנ"ך תורגם לשפת העם על ידי מרטין לותר. הסמכות העליונה של כתבי הקודש היא עקרון יסוד של הפרוטסטנטיות.
 שורשים, סיווג והנהגה
 דת:  נצרות 
 זרם:  נצרות מערבית 
 מקור השם:  המחאה בשפייר (Protestation zu Speyer)
 התפלג מ:  הכנסייה הקתולית 
 תאריך ייסוד:  10 בנובמבר 1517 
 מספר מאמינים:  800–900 מיליון נפש (אומדן)
 ארגונים ופעילות
 פלגים:  לותרנים, קלוויניזם, הכנסייה האנגליקנית, מתודיסטים, אוונגליקליזם, פנטקוסטליזם
 מוסדות:  לותרניזם, Charismatic Christianity, אוונגליזם, Restorationism, Stone–Campbell Movement, united and uniting churches, אדוונטיזם, אנבפטיזם, קלוויניזם, Holiness movement, מתודיזם, אנגליקניזם, בפטיזם 
  
 ריכוזי הפרוטסטנטים בעולם נכון ל-2010. במדינות הצבועות בסגול נמנים עליהם לפחות 10% מהאוכלוסייה, וגוון כהה מסמל שיעור גבוה יותר מהאוכלוסייה.
 
הנצרות הפרוטסטנטית היא שם כולל למספר גדול של כנסיות, המהוות ביחד את אחד הזרמים העיקריים בנצרות, והשני בגודלו לאחר הנצרות הקתולית. הן חולקות שורה של עקרונות יסוד, ושורשיהן בתפיסות שהתפתחו ברפורמציה הפרוטסטנטית של המאה ה-16, שמנהיגיה המרכזיים, מרטין לותר וז'אן קלווין, יצאו נגד הכנסייה הקתולית והאפיפיור.
המשותף לכל הפרוטסטנטים הוא ביסוס הנוהג הדתי על כתבי הקודש לבדם ולא על מסורת הכנסייה, הקביעה כי המקרא ניתן לפרשנות עצמאית, שלילת האפשרות לגאולה באמצעות מעשים טובים, הדגשת האמונה כאמצעי היחיד לקבל את חסד האל, וסירוב להכיר בייחוד של מעמד הכמורה על פני יתר המאמינים. הפרוטסטנטים דוחים גם את פולחן הקדושים ומרים, אם ישו, ושוללים את האמונה בטרנסובסטנציאציה של הלחם והיין בסעודת האדון, כפי שהיא מקובלת בקתוליות.
מלבד זאת, וכתוצאה ישירה מהחופש הפרשני והיעדר היררכיה כנסייתית מוסדרת, קיים מגוון גדול של תפישות ואמונות בקרב הפלגים הפרוטסטנטיים השונים, החלוקים ביניהם לגבי המובן המדויק של יסודות אלה והיבטים רבים נוספים. הם נעדרי כל מסגרת ארגונית אחידה, וקיימות רבבות כנסיות פרוטסטנטיות שונות, כשחדשות נפתחות בהתמדה. הגדולות והמשפיעות כוללות את הלותרנים, הקלוויניסטים, המתודיסטים, הבפטיסטים, הפנטקוסטלים, האדוונטיסטים ועוד, וכן כנסיות רבות המתרחקות מכל זרם ועצמאיות לגמרי. בנוסף קיימת הכנסייה האנגליקנית הגדולה, שאינה כפופה לאפיפיור אך קרובה בעקרונותיה לקתוליות. מספרם של כלל הנטבלים בנצרות הפרוטסטנטית נאמד בבין 800 ל-900 מיליון נפש, החברים ביותר מ-30,000 זרמים מובחנים. לפרוטסטנטיות הייתה השפעה עמוקה על התרבות המערבית, בייחוד בעולם דובר האנגלית והגרמנית, והיא מקושרת עם התפתחויות כמו עליית הקפיטליזם, האינדיבידואליזם והסובייקטיביות.
מינוח

המושג "פרוטסטנט", "מוֹחֶה", הופיע לראשונה ב-1529, בהתייחסות לאיגרת המחאה של ארבע-עשרה ערים חופשיות ושישה נסיכים באימפריה הרומית הקדושה נגד החלטתו של הקיסר קרל החמישי לכפות מחדש את ההחלטה שאין לתת מקלט או תמיכה למרטין לותר, אבי הרפורמציה. התואר הוחל במהרה לא רק על החותמים המקוריים, אלא על כל אלה שתמכו בתנועה המתעוררת לתיקון הכנסייה, גם ללא קשר ללותר. בארצות דוברות-הגרמנית העדיפו המצדדים במטרה את התואר "אוונגליים" ('מבשרים') המשמש שם עד היום. בשווייץ, בהולנד, באנגליה ובסקוטלנד ביכרו ממשיכיה של מורשת הקלוויניזם, פרי הגותם של ז'אן קלווין והולדרייך צוינגלי, את התואר "רפורמיים" (מתוקנים). בצרפת, הקלווינסטים נשאו את השם הוגנוטים. במהומה הדתית של אנגליה במאה ה-17, כינו הרשויות בתואר "פרוטסטנטי" כל אלו שלא קיבלו את הכנסייה האנגליקנית ולא היו קתולים, אך נחשבו עדיין אורתודוקסים דיים (בניגוד לבפטיסטים ולאוניטרים) בעיניה כדי שדעתם לא תישלל. לבסוף, הכריע האופן בו אומץ המושג "פרוטסטנטי" על ידי הקתולים. הוא התקבל כתואר הנפוץ לכל אלו שהשתייכו למורשת הנצרות המערבית, אך פרשו מכפיפות לכנסיית רומא במהלך הרפורמציה ולאחריה, ובהמשך לכל התנועות שנוצרו מתוכם.
עקרונות ומאפיינים > יסודות

הגיוון העצום של הכנסיות הפרוטסטנטיות והמחלוקות הרבות בין הוגיהן מקשים על איתור מכנה משותף הגותי או אמוני. חוקרים מתארים אותן יותר כתופעה היסטורית בעלת שורשים זהים: כל הפלגים שהסתעפו במשך כחמש מאות שנה מתוך התנועות שצמחו בעת הרפורמציה הפרוטסטנטית. מבחינה תאולוגית, הרחיקו קבוצות מסוימות לכת עד כדי כפירה במושג השילוש הקדוש, כפי שעשו האוניטרים, ואחרות פנו בנתיבים קיצוניים כמעט באותה מידה.
באופן כללי, ניתן למפות את הזרמים השונים על ספקטרום הנע משמרנים וממסדיים, בייחוד האנגליקנים ובמידה רבה גם הלותרנים, האוחזים ברבות מהמסורות והתפישות שלפני הרפורמציה, ועד רדיקלים עממיים (בעיקר האנאבפטיסטים וממשיכיהם) שהתייחסו לאלו כסמליות בלבד ונטו להיפטר מהן ללא שהיות. עם זאת, למרות הקושי שבאפיון משותף, חולקים הפרוטסטנטים כולם רקע ועקרונות רופפים שמקורם בהגות ראשוני הרפורמטורים, בייחוד מרטין לותר, ז'אן קלווין ששכלל את הגותו אך גם חלק עליו רבות, אולריך צווינגלי וממשיכיהם השונים.
מצע משותף זה ממוצה לעיתים בסיסמאות שנלקטו מכתבי הוגי הרפורמציה ונחשבות כמסמלות את משנתם. רשימה מוכרת היא שלושת ה"בלבדים", solae, המזוהים עם לותר: "כתבי הקודש לבדם" (sola scriptura) – החשבת הברית החדשה והתנ"ך כדבר האל האותנטי מעל לכל פרשנות או מסורת; "האמונה לבדה" (sola fide) – הדגש על כך שרק באמצעות האמונה ניתן לקבל את חסד האל ולהיוושע; ו"החסד לבדו" (sola gratia) – דחיית כל אפשרות להצטדק בפני האל בעזרת הישגים או טוב הנובע מתוך האדם וקביעה כי רק חסדו לבדו הוא המקנה ישועה. שני האחרונים קשורים זה בזה הדוקות, ומהווים יחד את המצע עליו בנויה תפישת הצידוק הפרוטסטנטית. בלבדיות החסד מקובלת עקרונית על הכנסייה הקתולית, נגדה יצאו הרפורמטורים בחריפות, וביטויים כמו "האמונה לבדה" מופיעים בכתבי הכנסייה בימי הביניים אך במובנים אחרים.
קו משותף שחוקרים רבים ציינו והמשולב בכל מחשבת הרפורמציה הוא מרכזיותו של ישו והקשר הישיר אליו, שלותר סיכם פעם בסיסמה "ישו לבדו" (Christus solus, שאף היא מוקדמת בהרבה לזמנו). הכריסטוצנטריות הרדיקלית של לותר, קלווין והאחרים שימשה מסד למרבית התפישות המזוהות עמם. מרכזיותו כדבר האל במובן הלוגוס חופפת למרכזיות דבר האל המובא בברית החדשה ובמקרא, לבדם. חסדו של ישו לבדו ולא מעשים טובים מאפשרים את ישועת האדם, והאיסור על כל תיווך או מחיצה בינו למאמינים עומדים במרכז הרעיון הפרוטסטנטי של "כהונת כל המאמינים" ודחיית הממסד הכנסייתי או פולחן הקדושים.
עקרונות ומאפיינים > מציאות ישו במיסה

בשאלת האופן בו הלחם והיין המקודשים בטקס סעודת האדון הופכים לדמו ובשרו, רוב הגישות הפרוטסטנטיות היו בעיקרן המשך ישיר לדיון ארוך השנים על מהות השינוי והאופן המדויק בו הוא מתרחש. עקרון הטרנסובסטנציאציה, שנומק בטיעונים אריסטוטליים על ההבדל בין מאפייניו המהותיים והאקראיים של כל עצם (כשם שכיסא עשוי להיות ממתכת או מעץ ועודנו כיסא במהותו, כך מאפייניהם האקראיים של הלחם והיין לא השתנו אך מהותם נעשתה לזו של ישו) נדחה על ידי כל הרפורמטורים כעיוות, סילוף ואימוץ מאוחר של רעיונות פילוסופיים משובשים מחוץ לנצרות האותנטית.
לותר פסל את הטרנסובסטנציאציה בטענה שהפכה את העצמים למושא ישירה לסגידה במקביל לישו עצמו, ובכך שהציגה את המיסה כחזרה או חלק מקרבנו הייחודי והחד-פעמי על הצלב. הוא גם ראה בכך רוממות של הפעולה האנושית של הכומר ה"הופך" חומר לעצמות המושיע, בניגוד יסודי להשקפתו לפיה האל גואל בלי תלות במעשה האדם. תחת זאת, הציע גישה של "איחוד סקרמנטלי", או קונסובסטנציאציה (קיום-במקביל): בכוח דברו של האל, לחם הקודש והיין הופכים לדבר מה שהוא מעבר למזון רגיל, אך לא משתנים לעצמותו של ישו. מציאותו במיסה אמיתית והוא מתקיים "בתוך, עם ומתחת" העצמים שקודשו. שיטתו של לותר הותקפה מיד גם מתוך מחנהו, בייחוד משום שמבקריו תהו כיצד גם הטבע האנושי, ולא רק האלוהי, של ישו יכול להקרין בתנאים כאלו אל הטקס וראו בכך פיצול מסוכן בין שני צדדיו. קלווין, לעומתו, סירב לקבל שישו נאכל בפה באופן כלשהו ונקט בגישה מעורפלת יותר, לפיה המיסה מייצגת נוכחות אמיתית של ישו אך זו רוחנית ומותנית באמונה יותר מאשר מוחשית. שניהם גם יחד שללו את עמדתו של צווינגלי, שדחה באופן גורף את היות הסמל תחליף למה שהוא מייצג ולא רק בעניין סעודת האדון וקבע שישו נוכח באמת רק בשמיים והטקס עצמו הוא אמנם קדוש וחשוב אך מהווה זיכרון בלבד, כאמור בבשורה על פי לוקאס כ"ב, ” וַיֹּאמַר זֶה גוּפִי הַנִּתָּן בַּעַדְכֶם זֹאת עֲשׂוֹּ לְזִכְרִי׃”. העמדות הפרוטסטנטיות לגבי מציאות ישו בטקס הוסיפו לנוע בין קטבים אלה, תוך גיוון ניכר, במאות השנים הבאות.
למרות הדקויות הפילוסופיות, המחלוקת בנושא הפכה לאחד ההבדלים הסמליים החשובים ביותר בין פרוטסטנטים לקתולים ולאבן בוחן. עד 1828 נדרשו בחוק כל נושאי המשרות הציבוריות בבריטניה להצהיר במפורש כי אינם מאמינים בטרנסובסטנציאציה, והמלך היה מחויב בכך עד 1910.
היסטוריה > רקע ומבשרים

הכנסייה הקתולית בימי הביניים המאוחרים נקלעה מול מספר אתגרים שפגעו באחדותה והחלישו את כוחה והשפעתה. חוגים רדיקליים, שתקפו את הממסד הכנסייתי בעוון סטייה מהטפת ישו לעוני וניתוקו מהמוני המאמינים, היו תופעה מוכרת מאז ומתמיד, וכמותם האשמת הכמרים בשחיתות. אך הקרע המערבי באפיפיורות בין 1378 ל-1417, כשהכנסייה כולה התפלגה בין הטוענים לכס הקדוש, פגע קשות בסמכותה המעשית והמוסרית. שחיתותם המופגנת של האפיפיורים בשלהי המאה ה-15, כמו אלכסנדר השישי על פילגשיו וצאצאיו הלא-חוקיים, דרדרה את מעמדה עוד יותר. לבסוף, התחזקות השלטונות החילוניים (בעקבות התפתחויות כמו המצאת התותח) והחיכוך בינם לממסד הכנסייתי, ומהפכת הדפוס שאפשרה הפצה מהירה של רעיונות, העניקו לאויביה מבפנים יתרונות ובעלי-ברית שלא היו לכופרים בימי עבר.
תביעות לרפורמה – הן אלו שהתגלגלו לפרוטסטנטיות והן אלה שהתבטאו בקונטרה-רפורמציה הקתולית – עלו ממגוון הוגים ומבקרים למן המאה ה-14, ונערכו צעדים מעשיים רבים בכיוון זה. התאולוג האנגלי ג'ון ויקליף קרא מ-1378 לממסד הדתי לוותר על עושרו ומעורבותו בעולם, תוך שהוא משבח את הנסיכים החילוניים ומעודד אותם לפעול כדי לכפות זאת על הכנסייה, גינה את האמונה בטרנסובסטנציאציה, טען לגזירה קדומה בבחירת אלו שנועדו להיגאל במקום דוקטרינת הצידוק המקובלת, ודחף במיוחד לתרגום כתבי הקודש לאנגלית – הכנסייה לא התנגדה מעולם עקרונית לתרגום ללשון המקומית, אך אסרה על תרגומים שהנפיקו תנועות מינוּת ושרפה אותם. תלמידיו הלולרדים של ויקליף הוקעו ככופרים והועלו על המוקד. דמות שהותירה חותם גדול יותר הייתה המטיף הבוהמי יאן הוס, שביקר אף הוא את העושר והשחיתות, דרש וכתב בצ'כית, ותבע לתת למאמין הפשוט את הלחם והיין גם יחד במיסה (שתיית היין על ידי הכומר לבדו הייתה נהוגה בערך מן המאה ה-13). הוס הועלה על המוקד ב-1415, אך מותו הצית את התנועה ההוסיטית, שהדפה בהצלחה כמה מסעות צלב קתוליים עד שהזרם המרכזי בה התפשר עם רומא ב-1433, בתמורה להבטחת מיסה בשני המינים לרוצים בכך בבוהמיה.
בעוד שוויקליף, הוס ואחרים נחשבים למבשרי הרפורמציה, חלקו את עניינם פעילים שמרנים יותר. רבים מהתאולוגים ההומניסטים של ימי הרנסאנס ביקרו בחריפות את הממסד, לעגו לאמונות התפלות של ההמונים שנתערבו בפולחן הקדושים, וייחדו תשומת לב רבה לפשט כתבי הקודש בשפתם המקורית ולא למסורת הסבוכה שנבנתה על גביהם ופירשה אותם. מאמצים תקיפים לביעור שחיתות לצד עניין אינטלקטואלי במקורות הופגנו על ידי אנשי כנסייה רמי-דרג, כמו החשמן פרנסיסקו חימנז דה סיסנרוס בספרד, סמל לקתוליות קנאית. ארסמוס מרוטרדם, שהיה ממסדי פחות ומצוי במתח קשה עם השמרנים אך נותר נאמן לדוקטרינה ולהנהגה מרומא כל חייו, תבע בקולניות רפורמות ונחשב להשפעה מכרעת על לותר עצמו.
היסטוריה > ליברליזם, נאו-אורתודוקסיה ופונדמנטליזם

מגמה אחרת שקמה מתוך ביקורת נגד האורתודוקסיה הפרוטסטנטית ובניגוד להתעוררות הרוחנית של הפייטיזם הייתה זו שביקשה להכיל ולשלב את שכלתנות הנאורות ואת שיטותיה החדישות בפילוסופיה וחקר הכתובים בתוך הדת. מגמה זו התבטאה כבר במחצית הראשונה של המאה ה-18 אצל אנשי כנסייה שהושפעו מהפילוסוף כריסטיאן וולף וביקשו לפשר בין מוחלטות ההתגלות להיגיון ולשכל. הם נודעו כ"נאולוגים". מי שנחשב לאביה המייסד של הפרוטסטנטיות הליברלית, התאולוג פרידריך שליירמאכר, פעל בתחילת המאה ה-19: הוא ניסה לגשר בין הפילוסופיה של קאנט לנצרות, והגדיר את האמונה כחוויה של ביטחון ואמונה מלאים בבורא. בשנות ה-1840 הוביל התאולוג פרדיננד כריסטיאן באור את אסכולת ביקורת המקרא של טיבינגן שתיארה את תולדות הנצרות במושגים הגליאניים. תלמידו של שליירמאכר אלברכט ריטשל וחניכיו שלו וילהלם הרמן ואדולף פון הרנאק, לצד הוגים בעולם דובר-האנגלית כמו ולתר ראשונבוש והוראס בושנל, ביססו את הפרוטסטנטיות הליברלית כשילוב של קבלת הביקורת ההיסטורית והפילוסופיה, עמעום הצדדים הבלתי-רציונליים ופעילות חברתית, שיכלו ביחד להתקבל על דעת הציבור המשכיל והנאור. לזרם זה הייתה השפעה מכרעת על הכנסיות הממוסדות משני צדי האוקיינוס, אם כי הוא נדחה על ידי פונדמנטליסטים שדבקו בגישה לפיה כתבי הקודש הם דבר האל כפשוטו.
ברביע השני של המאה ה-20, בייחוד לאחר זוועות שתי מלחמות העולם, הותקפה הליברליות על ידי תאולוגים שראו בה את רידוד האמונה לכדי מוסר חילוני חסר תוכן ועמוד שדרה שאפשר בין היתר לנאצים לגרור את הכנסייה למטרותיהם. הוגים אלה ניסו לתקף מחדש את מושג ההתגלות ולשוב לאמונה מלאה וישירה, הגם שלא דחו את הפילוסופיה הסובייקטיבית או את המחקר ההיסטורי-ביקורתי. שאיפותיהם הובילו את חלקם לאקזיסטנציאליזם ותורות דומות בניסיון לשוב ולהנכיח את האל במקרא ובחוויה הדתית. אלה שדבקו בליברליות האשימו אותם בקנאות ובשמרנות עיוורת, בעוד שהפונדמנטליסטים דחום כשינוי קל ולא-מהותי בגישות שרווחו מאז שליירמאכר. "נאו-אורתודוקסיה" (או "פוסט-ליברליות") זו, כפי שנודעה, יוצגה במיוחד בתאולוג השווייצרי קרל בארת.
הריאקציה לליברליות התבטאה גם בפונדמנטליזם מודע ששלל אותה נחרצות ותחת זאת התמקד בחוויה רוחנית נלהבת ובהתעקשות על תוקפן של אמונות שטושטשו בעידן החדש (כמו חומרת העונש בגיהנום לחוטא). תגובת-נגד זו הניעה תזוזה ימינה של התנועה האוונגליקלית, ששילבה להט קנאי עם שמרנות חברתית וחתרה להשיב את הפרוטסטנטיות למקורותיה. תופעה זו צברה השפעה בעיקר בדרום ארצות הברית למן שנות ה-70, בדמותם של מטיפי טלוויזיה כמו פאט רוברטסון. גילוי דומה ומקביל, שהשפעתו אדירה והוא הכוח הנוצרי הצומח ביותר בעולם, הוא הפנטקוסטליזם על ענפיו. אלו עלו בראשית המאה ה-20 ופנו להמונים, כשהן מדגישות חוויה רוחנית בלתי-אמצעית, תפילות מלאות רגש, מעשי נסים ואמונה בכוח הנס וכיוצא בזה. זרמים פנטקוסטליים או קרובים לכך (כולל כריזמטיים, כלומר קבוצות שנותרו בתוך כנסיותיהן הקיימות אך דוגלות בדרך דומה) התפשטו במהירות ומונים כיום מאות מיליונים, הן במעוזיה הוותיקים של הפרוטסטנטיות והן בנחלות החדשות בדרום אמריקה ואפריקה.
לאחר מלחמת העולם השנייה מילאו כנסיות פרוטסטנטיות, בעיקר הליברליות, תפקיד חשוב בתנועה האקומנית העולמית המיועדת לגשר בין פלגי הנצרות לבין עצמם וכלפי דתות העולם האחרות.
לקריאה נוספת

500 שנה לרפורמציה: לותר, הפרוטסטנטים ושורשי החילון – תומר פרסיקו בבלוג "לולאת האל"
מירי אליאב-פלדון, הרפורמציה הפרוטסטנטית, סדרת האוניברסיטה המשודרת, תל אביב: משרד הביטחון, 1997
הערות שוליים

↑  מק'גראת, עמ' 2–3.
↑  אליסטייר מק'גראת, דארן סי. מרקס, Introduction: Protestantism – the Problem of Identity, בתוך: The Blackwell Companion to Protestantism‏, 2004. עמ' 1–4.
1 2  Lutheranism, בתוך: The Oxford Companion to Christian Thought, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 2000. עמ' 402.
↑  מק'גראת, עמ' 7.
↑  על הבלבדים והתפתחותם, ראו: Hans Heinz, Justification and Merit: Luther vs. Catholicism, Wipf and Stock Publishers, 2012. עמ' 45.
↑  על הסמליות, ראו: Ulinka Rublack (עורכת), The Oxford Handbook of the Protestant Reformations, Oxford University Press, 2014. עמ' 393.
↑  מק'גראת, עמ' 6–8, 254–256; פול אביס, Tradition, בתוך: The Oxford Companion to Christian Thought, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 2000. עמ' 711–712.
↑  מק'גראת (עורך), עמ' 6–8, 27, 57–58
↑  על כהונת כל המאמינים, ראו: ,Timothy George, The Priesthood of all Believers, First Things.‏ 31 באוקטובר 2016; ‏ מק'גראת, עמ' 13–14, 335–336.
1 2  Sixteenth Century: An Overview בתוך Companion to Christian Thought, עמ' 669–670.
↑  אדריאן הייסטינגס, Transubstanciation, בתוך: The Oxford Companion to Christian Thought, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 2000. עמ' 714; מק'גראת, עמ' 27–29.
↑  לדיון קצר, ראו מק'גראת, עמ' 2, 64.
↑  Henri Tajfel, The Social Dimension: Volume 2: European Developments in Social Psychology, Cambridge University Press, 1984. עמ' 420–422.
↑  Michael P. DeJonge, Bonhoeffer's Reception of Luther, Oxford University Press, 2011. עמ' 92–93.
↑  ראו למשל: Nicholas P. Miller, The Religious Roots of the First Amendment: Dissenting Protestants and the Separation of Church and State, Oxford University Press, 2012.
↑  Hans J. Hillerbrand, Encyclopedia of Protestantism, Routledge, 2004. עמ' 344.
↑  מכון PEW,‏Global Christianity A Report on the Size and Distribution of the World’s Christian Population, דצמבר 2011.
↑  Mark A. Noll, Protestantism: A Very Short Introduction, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 2010. עמ' 8–9.
↑  מק'גראת, עמ' 21.
↑  הפרק "היסטוריה" כולו נשען על הערך "פרוטסטנטיות" באנציקלופדיה בריטניקה, בקש"ח.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541386805171  BnF: cb119346212 (data)  GND: 4047538-4  HDS: 028700  LCCN: sh85107718  NDL: 00569233  NKC: ph120045  SUDOC: 027267318  TDVİA: protestanlik 
מרטין לותר, החל ברפורמציה הפרוטסטנטית ב-1517.
"משקל דבר האל הברוך מכל כנגד תורות והתייהרויות האדם": כתבי הקודש מכריעים את ההמצאות של הממסד המאוחר המושחת. איור תעמולתי פרוטסטנטי מתוך "ספר הקדושים של פוקס", 1576, אנגליה.
האיגרת אל הרומים פרק ג' וד' בתרגום לותר מ-1522: (פסקה שלישית, שורה שנייה): לָכֵן דָּנִים אֲנַחְנוּ שֶׁבֶּאֱמוּנָה יִצְדַּק הָאָדָם בִּבְלִי מַעֲשֵׂי תוֹרָה. לותר שאב את רעיון הצידוק שלו מאיגרת פאולוס הראשונה.
יאן הוס מועלה על המוקד ב-1415, תמשיח בקפלת בית לחם בפראג.
"נר הוקד אשר לא יכבה": אלגוריה של הרפורמציה מ-1640. לותר ושישה-עשר מתקנים מרכזיים יושבים סביב נר שהשטן והאפיפיור מנסים לכבות בנשיפה.
"סער התמונות" (Beeldenstorm) בהולנד, 1566. החרבת צלמים וקישוטים המונית בכנסיות הייתה סממן חשוב של הרפורמציה.
סינוד דורדרכט.
ניקולאוס צינצנדורף.
פ. כריסטיאן באור, תאולוג ליברלי ומחשובי מבקרי המקרא.
תפילה פנטקוסטלית בהולנד, 1975.
בית לאברהם

בית לאברהם הוא כינויו של מנהג הכנסת אורחים בקהילת ביתא ישראל, מנהג זה הוא למעשה מצווה ומנהג חשוב בקהילה.
בקהילת ביתא ישראל יש חשיבות לכך שהבית יהיה פתוח לרווחה לאורחים. מקור הכינוי הוא מספר בראשית שם מסופר שאברהם אבינו היה מכניס אורחים לביתו, עקב כך בית הכנסת אורחים נקרא גם "בית לאברהם" לזכרו של אברהם אבינו.
החוקר דני בודובסקי כותב על המנהג:
קרובי משפחה וחברים יהודים שבאו לבקר היו מוכנסים ל"בית" (בקתת קש עגולה) ומתקבלים בנשיקות ברכה על הלחיים או הכתפיים תוך חילופי ברכות מפורטות לשלום כל בני המשפחה הקרובים, המקנה, הצאן והשדות. אנשים לא מוכרים נחקרו למוצאם ורק לאחר שהוברר שיהודים הם, היו מוכנסים לבית תוך כדי לחיצות ידיים וברכות ושאלות לשלום אותם מכרים משותפים. האורח היה אז מושב במקום של כבוד, ותוך כדי שיחה, בה היה נשאל בין השאר ובעקיפין למטרת בואו, היה מתכבד בשתיית "טֶלָה", תוך מילוי הכוס עד גדותיה כאות כבוד, או שהיה מוזמן לטקס שתיית ה"בונה".
יחד עם הקפה היה מוגש גם כיבוד קל, בדרך כלל פיצוחים, לאחר מכן האורח היה מוזמן לארוחה המבוססת על אנג'רה עם רוטב הווט. חלק נוסף ממנהגי האירוח כלל גם את רחיצת רגלי האורח, כמסופר במקרא על אברהם אבינו.
הערות שוליים

↑  סוג של קפה שחור חזק אשר שותים בטקס הנושא אותו שם.
ערך זה הוא קצרמרבנושא ביתא ישראל ובנושא יהדות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דניאל פרץ (2000)

ערך זה עוסק בשוער הכדורגל הישראלי. אם התכוונתם לקשר כדורגל יהודי־רומני־ישראלי, ראו .
דניאל פרץ (נולד ב-10 ביולי 2000) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת השוער בבאיירן מינכן מהבונדסליגה הגרמנית ובנבחרת ישראל.
קריירת מועדונים

פרץ נולד, גדל והתחנך בתל אביב-יפו. החל את דרכו בכדורגל בגיל שש, במחלקות הילדים והנוער של מכבי תל אביב.
קריירת מועדונים > השאלה לבית"ר תל אביב בת ים

בקיץ 2019 הושאל לבית"ר תל אביב בת ים מהליגה הלאומית, קבוצת־הבת של מכבי תל אביב, שם שימש גם כקפטן הקבוצה. ב-26 בספטמבר 2019 כבש את שער הבכורה שלו בקריירה, אותו כבש בפנדל במסגרת הפסד ליגה ביתי 1–2 למ.ס. כפר קאסם. את עונתו היחידה בליגה הלאומית, פרץ סיים עם 32 הופעות – בנוסף לשני שערים שהבקיע.
קריירת מועדונים > חזרה למכבי תל אביב

ב-22 באוגוסט 2020, כעונה שלמה לאחר שנסתיימה השאלתו של פרץ, ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים של מכבי תל אביב, בניצחון החוץ 2–0 על בני סכנין במסגרת גביע הטוטו לליגת העל. במהלך עונת 2021/2022 הפך לשוער הראשון של מכבי תל אביב, בעקבות פציעת דניאל טננבאום, ולאחר שהציג יכולת טובה המשיך לעמוד בשער גם לאחר החלמתו ושובו של טננבאום. לזכותו של פרץ 71 הופעות בליגת העל במדי מכבי תל אביב, במהלך ארבע עונות.
קריירת מועדונים > באיירן מינכן

ב-25 באוגוסט 2023 חתם פרץ על חוזה לחמש שנים בבאיירן מינכן מהבונדסליגה הגרמנית, תמורת מעל ל-5 מיליון יורו, וקיבל את חולצה מספר 18. ב-26 בספטמבר 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי באיירן מינכן, כשפתח בהרכב במסגרת הגביע הגרמני בחוץ מול פרוסיה מינסטר מהליגה השלישית, בו צלח פרץ 90 דקות בהן שמר על רשת נקייה למען קבוצתו החדשה, שניצחה 4–0.
ב-12 במאי 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-74 מול וולפסבורג. ב-10 בדצמבר 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות מול שחטאר דונצק.
נבחרות ישראל

לזכותו 13 הופעות בנבחרת הנערים עד גיל 17, שתי הופעות בנבחרת נוער ב' עד גיל 18, ועשר הופעות בנבחרת הנוער עד גיל 19.
פרץ שימש גם כשוער הראשון של נבחרת ישראל עד גיל 21, מאז משחק הבכורה שלו במדיה ב-2 בספטמבר 2021. ב-27 בספטמבר 2022, לאחר משחק גומלין ביתי שהסתיים בתוצאה 0–0 לאחר הארכה, הדף פרץ שלושה פנדלים ברצף של היריבה ואף כבש שער, במסגרת דו-קרב בעיטות ההכרעה מול אירלנד (1–3 לישראל) בפלייאוף היורו. בכך סייע פרץ לנבחרת להעפיל לאליפות אירופה לשנת 2023. בטורניר עצמו, הדף שני פנדלים במהלך משחק מול גרמניה בשלב הבתים, ואף הדף פנדל נוסף בדו-קרב בעיטות ההכרעה מול מארחת הטורניר, גאורגיה, ברבע הגמר. הדבר סייע להעפלתה של הנבחרת לחצי הגמר מול אנגליה. את משחק חצי הגמר החמיץ פרץ עקב צבירת כרטיסים צהובים.
ב-4 באוקטובר 2021 זומן לראשונה גם לסגל נבחרת ישראל הבוגרת, על ידי המאמן האוסטרי וילי רוטנשיינר, לקראת צמד משחקיה מול סקוטלנד ומול מולדובה, במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. ב-20 בנובמבר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת, במסגרת משחק הידידות מול קפריסין שהסתיים בהפסד ביתי לישראל 2–3.
נכלל בסגל הנבחרת האולימפית של ישראל לטורניר הכדורגל באולימפיאדת פריז (2024), אך נאלץ לפרוש כשבוע לפני תחילת המשחקים בעקבות קרע חלקי בשריר הירך הארבע-ראשי.
חיים אישיים

פרץ הוא בן דודם של האחים הכדורגלנים דן גלזר והתאומים תמיר גלזר ועמית גלזר. סבו דָּוִד היה שוער כדורגל בליגות הנמוכות.
ביולי 2023 החל במערכת יחסים עם הזמרת והשחקנית הישראלית נועה קירל. ב-6 בספטמבר 2024 התארסו בני הזוג.
פרץ מחזיק גם בדרכון גרמני.
תארים

גביע המדינה: 2020/2021
אלוף האלופים: 2020
גביע הטוטו: 2020/2021