stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אה"מ ווריור (1860)
מבנה האונייה ותיאורה > המבנה

את מאפייני המבנה והחימוש של "ווֹרִיוֹר" ו"בְּלֶק פְּרינְס" קבע בולדווין ווֹקר, ועבודת התכנון נעשתה על ידי סגנו, הארכיטקט הימי אייזק ווֹטס (Watts), והמהנדס תומאס לויד (Lloyd). הם העתיקו את מבנה הגוף של פריגטת העץ הגדולה אה"מ "מֶרְזִי" (HMS Mersey, 1858) ושינו אותו מגוף עץ לגוף ברזל תוך ההתאמות הנדרשות. באמצעית האונייה, לאורך סיפון התותחים היחיד, הוסיפו צוּר תותחים (אנ'), מעין תיבה משוריינת שהקיפה את תותחי שתי הדפנות. אוניות בעלות תותחי-דופן ודפנות מחופות בשריון נקראו broadside ironclads.
המבנה של האוניות מדגם "ווֹריוֹר" כלל טכנולוגיות בדוקות היטב ששימשו באוניות אוקיאניות שנים רבות והן: גוף ברזל, מנוע קיטור ימי ומדחף. רק שריון הברזל המחושל שלהן היה בבחינת חידוש טכנולוגי. הארכיטקט הימי וההיסטוריון דייוויד ק. בראון (David K. Brown) כותב, כי "החידוש האמיתי ב"ווֹריוֹר" היה הדרך שבה שולבו כל אותם מאפייני מבנה נפרדים, אשר יחד עשו אותה לאוניית המלחמה הגדולה והחזקה ביותר בעולם." "ווֹריוֹר" עלתה על כל אוניות המלחמה האחרות בנות זמנה במהירותה, בחימושה וביכולתה להתגונן מפני תותחי יריבותיה. האדמירליות הפסיקה את בניית כל אוניות הקו העשויות עץ והזמינה את בנייתן של 11 אוניות מחופות-שריון לתקופה של עשר השנים הבאות. אדמירל ג'ון פישר, שהיה קצין תותחנות צעיר ב-1863–1864, כתב לימים כי "רוב האנשים לא הבינו אז את גודל השינוי שחוללה "ווֹריוֹר". הם בוודאי לא שיערו באותו זמן שאוניית המלחמה המשוריינת שלנו תביא לשינוי כה יסודי, כזה המתרחש אחת לאלף שנים."
תפיסת ההפעלה של "ווֹריוֹר" הייתה שונה מאוד מזו של "גְּלוּאַר" הצרפתית, שרק יועדה להחליף את אוניות-הקו העשויות עץ באוניות-קו מחופות-שריון. "ווֹריוֹר" ו"בְּלֶק פְּרִינְס", לעומת זאת, תוכננו על ידי ווֹטס כפריגטות משוריינות נושאות 40 תותחים, שלא יועדו ליטול חלק בקרב ימי סדוּר (line of battle). בניגוד ל"גְּלוּאַר", הן תוכננו לנצל את מהירותן העדיפה כדי לכפות קרב על אוניית אויב הבורחת ממגע קרבי, וכמו כן לבחור את הטווח שבו ייערך הקרב בין הצדדים.
האורך בין הניצבים של "ווֹריוֹר" היה 380 רגל ו-2 אינץ' (116 מ') ואורכה הכללי 420 רגל (128 מ'). רוחבה 58 רגל ו-4 אינץ' (17.8 מ') והשוקע 26 רגל ו-9 אינץ' (8.2 מ'). ההדחק 9,137 טון אימפריאלי (אנ') (9,284 טון) והתפוסה 6,109 טון לפי מידת התפוסה הבריטית הישנה. בניגוד לחרטום המרובע של "גְּלוּאַר", ל"ווֹריוֹר" היה חרטום כשל קליפר, אבל היא הייתה גם ארוכה פי שניים מקליפר טיפוסי. אורכה הגדול פגם במידה מסוימת בכושר התמרון שלה, והקשה עליה להשתמש בחרטום המחוזק שלה לניגוח (אנ'), טקטיקה מן העת העתיקה שזכתה באותה תקופה לחיים מחודשים. "ווֹריוֹר" היא אוניית המלחמה הראשונה שגופה נחלק למדורים על ידי מחיצות רוחביות (אנ') אטומות, להקטנת סכנת טביעה במקרה של פגיעה. מתחת לחדר המנועים ולחדר הדוודים הותקנה תחתית כפולה (אנ') לאותה מטרה.
מבנה האונייה ותיאורה > החימוש

החימוש המתוכנן של "ווֹריוֹר" ואחותה "בְּלֶק פְּרִינְס" כלל 40 תותחים של 68 ליטראות (אנ'), נטעני-מכנס וחלקי-קדח, 19 בכל צד של הסיפון הראשי ועוד 2 תותחי מרדף על הסיפון העליון (הגלוי), אחד בחרטום והשני בירכתיים. קוטר תותח 68 הליטראות היה 7.9 אינץ' (201 מ"מ) ולו טווח של 3,200 יארד (2,900 מ'). התותחים ירו כדורים מלאים.
תוך כדי בניית האונייה שינו את סוג החימוש ל-10 תותחי ארמסטרונג של 110 ליטראות (אנ') – תותח נטען-מכנס מחורק-קדח (Riffled Breech Loader, RBL) (אנ') מוקדם, ובנוסף להם 26 תותחי 68-ליטראות ו-4 תותחי ארמסטרונג של 40 ליטראות (אנ'), נטעני-מכנס ומחורקי-קדח עם קליבר של 4.75 אינץ' (121 מ"מ) וטווח מרבי של 3,800 יארד (3,500 מ'). המחשבה הייתה להחליף את כל תותחי 68 הליטראות בתותחי 110 ליטראות החדשניים, שהפגז בקוטר 7 אינץ' שלהם (178 מ"מ) הגיע למרחק 4,000 יארד (3,700 מ'), אבל ההחלפה לא בוצעה בסופו של דבר בשל תוצאות ניסויי חדירת השריון המאכזבות שלו. השימוש המבצעי הראשון בתותח 110-הליטראות, באה"מ "יוֹרֵיילֶס" (HMS Euryalus) (אנ') ב-1863, הסתיים בתקלה: טעינת התותח לא נעשתה כדרוש ומכסה המכנס התנתק ועף ממקומו בשעת הירי. זאת ועוד, טעינת התותח והירי היו כרוכים במאמץ פיסי רב, ועל כן השתמשו בהם מאז ואילך רק עם מטען הודף קטן יותר, ומשום כך היו הם פחות יעילים נגד אוניות מחופות שריון.
כל התותחים יכלו לירות כדורים מלאים או פגזים. תותחי ה-68 ליטראות יכלו לירות גם פגזי ברזל מותך (molten iron shells) (אנ'), שחוממו לפני הירי בתנור קופולה (אנ') שהותקן בין שני דודי הקיטור הקדמיים. תותחי הארמסטרונג 40-ליטראות הוחלפו ב-1863 בדגם משופר מאותו קליבר. החימוש המקורי של "ווֹריוֹר" הוחלף במהלך השיפוץ של 1864–1867 ב-24 תותחי 7 אינץ' ו-4 תותחי 8-אינץ' מחורקי-קדח ונטעני-מכנס. כמו כן חומשה האונייה בארבעה תותחי ארמסטרונג של 20 ליטראות לשימוש כתותחי הצדעה (saluting guns). פגז תותח ה-8 אינץ' יכול היה לחדור שריון של ברזל מחושל בעובי 244 מ"מ, והתותח של 7 אינץ' יכול היה לחדור עובי של 196 מ"מ.
מבנה האונייה ותיאורה > השריון

השריון של "ווֹריוֹר" היה עשוי מברזל מחושל בעובי 4.5 אינץ' (114 מ"מ) ובגבו עץ טיק בעובי 18 אינץ' (457 מ"מ). שריון הברזל נבנה מלוחות במידות 12 x 3 רגל לכל היותר (3.66 x 0.91 מ'), שחוברו זה לזה בשיטת חריץ ושגם (אנ'). את לוחות השריון חיברו לגוף הברזל של האונייה בברגים ארוכים שעברו דרך עץ הטיק. גב עץ הטיק היה עשוי שתי שכבות של לוחות בעובי 9 אינץ' (229 מ"מ) שהונחו בזווית ישרה אחד לשני; לוחות הטיק הוסיפו לחוזקו של השריון בכך ששיככו את גלי ההדף שנוצרו עקב הולם הפגזים, אשר אחרת היו שוברים את הברגים שחיברו את השריון לגוף. בשונה מהשריון של מרבית האוניות שנבנו אחריה, לוחות השריון של "ווֹריוֹר" חושלו לצורה המבוקשת בהקשה (hammering) ולא בערגול (rolling). בהתבסס על מבדקים שנערכו בשוּבֶּרְנֶס באוקטובר 1861, בעת השקתה של "ווֹריוֹר", השריון היה "עמיד לפגזי התותחים בהם השתמשו באותה תקופה".
השריון כיסה את כל אחת מדפנות האונייה באמצע, והגן על תותחי הסיפון הראשי ועל חדרי הדוודים והמנוע. אורכו 213 רגל (64.9 מ') וגובהו 16 רגל (4.9 מ') מעל קו המים ו-6 רגל (1.8 מ') מתחת לו. תותחי הסיפון הראשי היו מוגנים מפני אש אורכית (אנ') על ידי מחיצות רוחביות בעובי 4.5 אינץ'. החרטום והירכתיים לא היו משוריינים, אבל חולקו למדורים אטומים כדי להקטין את סכנת ההצפה במקרה של פגיעה. העדר שריון בירכתיים משמעו היה כי מערכת ההגה ולוח ההגה היו חשופים לפגיעה.
מבנה האונייה ותיאורה > הצוות

בשנת 1863 מנה צוות האונייה 50 קצינים ו-656 חוגרים. רוב עבודת המלחים הייתה עבודה פיזית מאומצת. אחת מהמטלות הללו הייתה להעלות בכוח השרירים את העוגנים הכבדים ביותר מאז ומעולם; כנן קיטור (capstan) הותקן רק ב-1875. חיי היומיום של הצוות נבדלו במעט מחיי המלחים באוניות העץ הישנות של הצי.
מגורי המלחים היו בסיפון התותחים היחיד של "ווֹריוֹר"; הם ישנו בערסלים שנתלו מן הדפנות ומקורות הסיפון, עד ל-18 אנשים בין כל זוג תותחים. הקצינים התגוררו בירכתי האונייה בתאים אישיים קטנים; חדר הקצינים שימש גם כחדר אוכל קצינים. למפקד האונייה היו שתי קבינות מרווחות ומרוהטות היטב.
122 איש מבין החוגרים היו חיילי צי (נחתים). בתקופת שירותה הפעיל הראשונה היו כל חיילי הצי ב"ווֹריוֹר" מקרב חיל התותחנים של הצי (אנ'); לאחר מכן הוצבו בה חיילים רגלים של הצי (marine infantry) כמקובל. חיילי הצי התגוררו בחלק האחורי של סיפון התותחים הראשי, וערסלי השינה שלהם היו תלויים בין מגורי הצוות לבין קבינות הקצינים.
מבנה האונייה ותיאורה > ההנעה

ל"ווֹריוֹר" היה מנוע קיטור מסוג בוכנת חדק בעל שני צילינדרים מתוצרת John Penn & Sons ‏(אנ'), שהניע מדחף יחיד, את הקיטור למנוע סיפקו 10 דוודים מרובעים. ההספק האינדיקטורי של המנוע, כפי שנמדד בהפלגות המבחן ב-1 באפריל 1868, היה 5,772 כוחות סוס (4,303 קילוואט). המנוע העניק לאונייה מהירות של 14.08 קשרים (26 קמ"ש) ללא עזרת מפרשים. האונייה נשאה 853 טונות אימפריאליים (867 טון) של פחם, שהספיק לשיט למרחק של 2,100 מייל ימי (3,900 ק"מ) במהירות של 11 קשרים (20 קמ"ש).
לאונייה היה מעטה רוחבי שלם (אנ'), כלומר שלושה תרנים ועל כל אחד שלושה מפרשים רוחביים: תחתי, עילי ועלעילי. שטח המפרשים היה 48,400 רגליים מעוקבות (4,497 מ"ר). במפרשים בלבד הגיעה "ווֹריוֹר" למהירות 13 קשרים (24 קמ"ש), 2 קשרים יותר מאחותה "בְּלֶק פְּרִינְס". במפרשים ומנוע הייתה מהירותה 17.5 קשרים (32.4 קמ"ש). "ווֹריוֹר" צוידה במדחף שניתן להרימו אל תוך חלל בגוף האונייה מעל קו המים, כדי להקטין את הַגְּרָר בעת שיט במפרשים. המדחף המתרומם שקל 26 טון, הכבד מסוגו מעולם, שלהרמתו נדרש כוח השרירים של 600 איש. שתי הארובות של הדוודים היו טלסקופיות, כדי שניתן יהיה לקפל אותן בעת שיט במפרשים ולהקטין עוד את הגרר.
בניית האונייה

בניית "ווֹריוֹר" הוזמנה ב-11 במאי 1859 אצל Thames Ironworks and Shipbuilding Company בבלקוול. שדרית האונייה הונחה זמן מה אחרי 6 ביוני 1859 במספנת החברה בְּבַּאוּ קְרִיק (Bow Creek), במקום בו הנהר לי נשפך לתמזה, ומדרון הבנייה (אנ') חוּזק כדי שיוכל לשאת את המשקל הרב של האונייה. ייצור חלקי הברזל של האונייה החל באוגוסט, והבנייה כנראה באמצע אוגוסט. שינויי התוכניות התכופים גרמו לעיכובים רבים, ובוני האונייה כמעט ופשטו את הרגל. האדמירליות נחלצה לעזרתם והעניקה להם סיוע של 50,000 ליש"ט. "ווֹריוֹר" הושקה ב-29 בדצמבר 1860, באחד החורפים הקרים ביותר מזה 50 שנה. האונייה קפאה על מדרון הבנייה, והיה צורך בבוכנות הידראוליות, בגוררות נוספות ובפועלי מספנה שרצו מצד אחד של הסיפון העליון לצדו השני כדי לטלטל את האונייה ולשחרר אותה מאחיזתה. "ווֹריוֹר" הוכנסה לשירות באוגוסט 1861 והחלה בהפלגות מבחן; בנייתה הושלמה ב-24 באוקטובר בעלות של 377,292 ליש"ט, פי שניים מעלות הבנייה של אוניית-קו עשויה עץ באותו זמן. פגמים ותקלות שהתגלו בהפלגות המבחן תוקנו בין חודש מרץ לחודש יוני 1862. השינויים כללו התקנת מוט חרטום (אנ') קל יותר ומנור חלוץ (אנ') קצר יותר וכן התקנת בתי כיסא (אנ') נוספים לצוות באמצעית האונייה.
השימור

הצעות לשחזר את "ווֹריוֹר" למצבה המקורי נדונו כבר בראשית שנות השישים, אבל לא התגבשו לידי תוכנית של ממש. ב-1967 הציעה מועצת לונדון רבתי לשחזר את האונייה ולעשותה אטרקציה תיירותית בלונדון, אך הצי עדיין נזקק לאונייה בפבמבורק והתוכנית לא יצאה לפועל. ב-1968 נערכה ישיבה בראשות הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו ובה דנו בשימור ובשחזור "ווֹריוֹר" וכלי שיט היסטוריים נוספים, ושנה אחר כך נוסדה ה-Maritime Trust (אנ') להצלת האונייה וכלי שיט היסטוריים נוספים. "הקרן הימית" ו"קרן מניפולד" (Manifold Trust) בראשותו של הבנקאי וחבר הפרלמנט ג'ון סמית (אנ') המשיכו לקדם את תוכניות השחזור. ב-1976 הודיע הצי המלכותי כי חוות הדלק בלניון תיסגר ב-1978, וקרן מניפולד החלה לחפש תורמים למימון שחזור האונייה. על סמך ההבטחות למימון השימור והשחזור תרם הצי את האונייה לקרן ב-1979. הקרן קיבלה את הבעלות על "ווֹריוֹר" ב-1983, וב-1985 נרשמה בשם Warrior Preservation Trust.
השימור > השחזור

באוגוסט 1979 נגררה "ווֹריוֹר" מרחק 800 מייל אל ביתה הזמני לתקופת השחזור במעגנה Coal Dock בהַרְטְלְפּוּל (אנ'). עם הגעתה, ב-2 בספטמבר, החל פרויקט השחזור והשימור בעלות של 9 מיליון לירות שטרלינג, שרובו מומן על ידי קרן מניפולד. "הקרן הימית" החליטה לשחזר את "ווֹריוֹר" למצבה ב-1862. בשנתיים הראשונות פירקו את כל מה שנוסף לאונייה אחרי שהוכנסה לשירות, כמו סיפון אַחרה ו-200 טונות הבטון שנוצקו על סיפונה. תוך כדי כך נערך מחקר מקיף למציאת תיאורים מקוריים ומפורטים של האונייה וציודה ב-1862, על מנת שהשחזור יהיה נאמן מבחינה היסטורית אך גם בר-ביצוע מבחינה כלכלית. עם המקורות נמנו מסמכים רשמיים של האדמירליות וניירותיהם של אנשי צוות שהפליגו באונייה במהלך שירותה הפעיל. חורים לברגים ובליטות בצבע רמזו על מיקומם של כמה מפרטי הציוד והמבנה החסרים, ותרשימים שעשה פרח הקצונה הנרי מארי, שנמצאו באוסף המכתבים של קפטן קוקריין, הראו את מיקומם של התותחים וחלקי הציוד השונים של האונייה.
רפליקה של גליף החרטום הוכנה על ידי גלפי עץ מהאי מאן. החלפת התרנים התחתיים בתורני עץ לא הייתה אפשרית בשל העלות הגבוהה, ובמקומם הותקנו תורני פלדה חלולים במידות ובצורה המקוריים. כמו כן הוכנו רפליקות מפח פלדה של המנוע, הדוודים והמכונות; חלקים אחדים נעשו מיצקת ברזל כדי לשוות להם מראה אמיתי. את המנוע אפשר לסובב במהירות איטית על ידי מנוע חשמלי ולהתרשם כיצד פעל בזמנו מנוע מסוגו.
מוזיאון חיל התותחנים המלכותי בווּליץ' והפרלמנט של ג'רזי השאילו תותחי 68 ליטראות ו-110 ליטראות מהסוגים שהיו ב"ווריור", ומהם הוכנו רפליקות מפיברגלס. כמו כן נבנו רפליקות של עגלות התותחים (אנ') העשויות עץ.
השימור > אוניית מוזיאון

ב-1985 נחפר בנמל פורטסמות מקום לעגינת האונייה, ליד תחנת הרכבת של הנמל, ונבנה מזח חדש עבורה. האונייה יצאה מהרטלפול ב-12 ביוני 1987 בפיקודו של קפטן קולין אלן, ונגררה מרחק 390 מייל (630 ק"מ) במשך ארבעה ימים אל סולנט. אלפי אנשים על חומות העיר והחוף ולמעלה מ-90 כלי שיט קידמו בברכה את כניסתה של "ווריור" לנמל פורטסמות. אוניית המוזיאון נפתחה למבקרים ב-27 ביולי. שמה של האונייה הוחלף ל-HMS Warrior (1860) כדי לא לבלבל בינה לבין מפקדת המבצעים של הצי המלכותי באיסטבורי שנשאה את השם HMS Warrior מאז 1963.
"ווֹריוֹר" נמנית עם אוניות הצי ההיסטורי הלאומי של בריטניה, והיא רתוקה במתחם המספנה ההיסטורית של פורטסמות (אנ') לצדן של אה"מ "ויקטורי", אוניית הדגל של נלסון, ואוניית המפרשים המלחמתית "מרי רוז" מהמאה ה-16. ב-1995 ביקרו בה למעלה מ-280,000 מבקרים, ובמתחם כולו מבקרים מדי שנה בין 400 ל-500 אלף איש. ב-2017 הועבר הניהול של אוניית המוזיאון "ווריור" למוזיאון הימי של הצי המלכותי (אנ'), והיא הצטרפה לצי כלי השיט של המוזיאון.
אל בולסון

| --- | --- |
מבט על אל בולסון מהר פילטריקיטרון הסמוך
מבט על אל בולסון מהר פילטריקיטרון הסמוך
 מדינה:  ארגנטינה ארגנטינה
 פרובינציה:  ריו נגרו (פרובינציה) ריו נגרו
 תאריך ייסוד:  26 בינואר 1926
 גובה:  422 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  19,009 (2010)
 קואורדינטות:  41°34′S 71°17′W﻿ / ﻿41.56°S 71.29°W﻿ / -41.56; -71.29
 אזור זמן:  UTC-3
 http://www.bolsonweb.com
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ארגנטינה מוגדלת) בואנוס איירס קורדובה בארילוצ'ה רוסאריו טוקומאן מאר דל פלאטה סלטה סנטה פה סן חואן אושואיה איגואסו אקונקגווה ברזיל פרגוואי בוליביה צ'ילה איי פוקלנד אורוגוואי האוקיינוס האטלנטי האוקיינוס השקט אל בולסון(למפת ארגנטינה רגילה) בואנוס איירס קורדובה בארילוצ'ה רוסאריו טוקומאן מאר דל פלאטה סלטה סנטה פה סן חואן אושואיה איגואסו אקונקגווה ברזיל פרגוואי בוליביה צ'ילה איי פוקלנד אורוגוואי האוקיינוס האטלנטי האוקיינוס השקט אל בולסון(למפת ריו נגרו רגילה) ויידמה בארילוצ'ה חנרל רוקה צ'יפולטי צ'ואלה צ'ואל סן אנטוניו אואסטה לה פמפה ב"א האטלנטי צ'ובוט צ'ילה נאוקן מ.אל בולסון(למפת ריו נגרו מוגדלת) ויידמה בארילוצ'ה חנרל רוקה צ'יפולטי צ'ואלה צ'ואל סן אנטוניו אואסטה לה פמפה ב"א האטלנטי צ'ובוט צ'ילה נאוקן מ.אל בולסון  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
אל בולסון (בספרדית: El Bolsón) היא עיירה בת כ-17,000 תושבים (2010), הממוקמת בדרום מערב פרובינציית ריו נגרו בארגנטינה, למרגלותיו של הר פילטריקיטרון.
בשל מיקומה בין מערכת עמקים בין ההרים של צ'ילה לאוקיינוס השקט, יש לאל בולסון אקלים נוח במיוחד ביחס למיקומה הדרומי.
אל בולסון, המשלבת שתי צורות חיים היסטוריות, צורת חיים אותנטית שאפיינה את הילידים הראשונים באזור בשילוב צורות חיים שונות של מהגרים אירופאיים ותנועות תרבותיות שונות משנות ה-70, ידועה בעיקר כ"עיירת ההיפים" שבה חיים פשוטים ורוגע הם עדיין דרך חיים.
האזור ידוע בעיקר בתעשיית הגבינות, דגי הטרוטה המעושנים, בירות בוטיק ביתיות, גלידות ושוקולדים ביתיים וכמו כן גם בריבות האורגניות המיוצרות בעיקר מפרי הסמבוק, המשמש לרוב לייצור יינות. בעיר ישנה אוכלוסייה גדולה של אמנים ואנשי תרבות ורוח ופועל במרכזה שוק אומנות משגשג.
אל בולסון קרובה לפארק הלאומי לוס אלרסס (Parque Nacional Los Alerces) המפורסם שנמצא בסמוך לגבול עם צ'ילה, ומשמשת כנקודת יציאה מרכזית למגוון רחב של פעילויות ספורט כגון טרקים, רפטינג, טיפוס צוקים, סקי ועוד פעילויות באגמים ובהרים הסובבים את העיר.
בעיר מגוון רחב של מקומות לינה לתיירים כגון הוסטלים, לינה וארוחת בוקר (B&B) וצימרים ומגוון רב של מסעדות המציעות בין היתר מאכלים מקומיים כגון טלה פטגוני, דגי טרוטה טריים ומאכלי בשר שונים.
ריו אזול הסמוך לעיר.
מבט על עמק אל בולסון.
איילון גדול

| איילון גדול |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
תת־סדרה:: מעלי גירה
משפחה:: איילוניים
סוג:: איילון
מין:: איילון גדול
שם מדעי
 Tragulus napu ‏קיוויה, 1822
תחום תפוצה


איילון גדול (שם מדעי: Tragulus napu; מכונה גם איילון מלאי גדול) הוא מין ממשפחת האיילוניים הנפוץ בתאילנד, בהודו סין, בסרי לנקה בחצי האי המלאי ובאינדונזיה, וכן באיים קטנים כמו סומטרה ובורנאו. שמו ניתן לו עקב היותו המין הגדול בסוג איילון. האיילונים הגדולים השתנו רק במעט במשך 30 מיליוני השנים האחרונות, ולכן הם נחשבים למאובנים חיים.
תיאור

האיילון הגדול תואר לראשונה על ידי הזואולוג הצרפתי פרדריק קיוויה (Frédéric Cuvier) ב-1822. אורך גופו העגלגל של האיילון הגדול הוא 70 - 75 ס"מ, ואורך זנבו נע בין שמונה לעשרה סנטימטרים. גובהו 30 עד 35 ס"מ, ומשקלו נע בין 5 ל-8 ק"ג. מידותיו אלו מעמידות אותו בתור אחד מבעלי החיים הקטנים בסדרת מכפילי הפרסה (בגודל של פודו), אך יחסית לקרוביו הזעירים הוא נחשב לגדול שבסוג. ראשם של האיילונים הגדולים קטן ומחודד. אפם שחור ועיניהם גדולות. רגליהם ארוכות ודקות, עד כדי כך שקוטרן הוא כקוטרו של עיפרון. צבעם הכללי הוא חום - כתום, אך חלקם התחתון, סנטרם וחזם לבן. כמו כל האיילוניים ובשונה ממעלי גירה אחרים, לאיילון הגדול אין קרניים, ובמקומן יש לזכרים ניבים עליונים גדולים ומוארכים יחסית.
משך ההריון נע בין 152 ל-155 ימים, ובסופו נולד ולד אחד (לעיתים רחוקות שניים). מספר שעות לאחר הלידה, יזדווגו הזכר והנקבה שנית, וכך הנקבה נמצאת במרבית זמן חייה בהריון. בעת הלידה הוולדות נמצאים במשקל הנע בין 3.5 ל-4 קילוגרמים והם מפותחים למדי, וכבר לאחר כמחצית השעה לאחר לידתם יוכלו לעמוד. בזמן היניקה הם יעמדו על שלוש רגליים. הם נגמלים מיניקה בגיל שניים עד שלושה חודשים, ויגיעו לבגרות מינית בגיל ארבעה חודשים וחצי לערך. תוחלת חייהם בשבייה עשויה להגיע ל-16 שנים. הפרט המבוגר ביותר שנמצא היה בן 16.7 שנים.
האיילונים הגדולים הם בעלי חיים סוליטריים, כלומר הם נוטים לחיות בגפם, כאשר היוצא מן הכלל הוא עתות הרבייה. הם פעילי לילה, והם יוצרים עקבות קטנים בנועם במעבה החורש. הסוליטריות בה הם חיים מביאה לכך שהם אינם מנהלים מבנה חברתי מוגדר והיררכי, ולכן הקרבות אותם מנהלים הזכרים על הנקבות קצרים מאוד, ובמהלכם הם נועצים זה בזה את ניביהם. על מנת לבדוק אם הנקבה מוכנה להזדווג, הזכר ישפשף על הנקבה בלוטה מיוחדת שנמצאת על הלסת התחתונה שלו. במידה והנקבה אכן לא מוכנה, היא פשוט תעזוב את המקום. בנוסף, האיילון הגדול מפגין התנהגות טריטוריאלית מאוד, והוא נוהג לסמן את הטריטוריה שלו באמצעות שתן, צואה ובאמצעות ההפרשה של הבלוטה שבלסתו התחתונה. בעוד הזכרים נוטים לשנות מקום חיות בכל שנה, הנקבות דווקא יישארו בטריטוריה שלהן. כאשר הוא נרגש או כעוס, האיילון ירקע ברגליו בקצב של כארבע רקיעות לשנייה.
האיילון הגדול ניזון מפירות שנשרו, מגרגרים, מצמחים מימיים, מעלים, משיחים ומעשבים. הם לעיתים משמשים כמקור מזון לילידים באזור תפוצתו, אולם הם משמשים גם כחיות מחמד שכן קל מאוד לביית אותם. הם מאוימים בשל אובדן בתי גידול, בגלל בשל בירוא יערות ובשל ציד. הטורפים הטבעיים שלהם הם נחשים, עופות גדולים ויונקים טורפים. מצב השימור של האיילון הגדול, לפי הרשימה האדומה של IUCN, הוא "ללא חשש" (Lease Concern; LC), אולם תת-המין שלו, Tragulus napu nigricans מוגדר במצב "פגיע" (Vulnerable; VU).
ראו גם

איילוניים
מעלי גירה
הערות שוליים

↑  איילון גדול באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  Richard Weigl, Longevity of Mammals in Captivity; from the Living Collections of the World, 2005
Sale el Sol

Sale el Sol (באנגלית: The Sun Comes Out, ובעברית: השמש זורחת) הוא אלבום האולפן התשיעי של הזמרת-יוצרת הקולומביאנית שאקירה, אשר יצא לאור ב-19 באוקטובר 2010, על ידי חברות התקליטים אפיק רקורדס וסוני מיוזיק לטין. לאחר הוצאת אלבום זה, הזמרת עזבה את החברות הללו לטובת חברת התקליטים RCA רקורדס. לאלבום התווסף שיר המונדיאל הידוע "Waka Waka (This Time for Africa)", אותו שאקירה שרה, כתבה וביצעה בשנת 2010. במהרה הפך השיר לשיר המונדיאל הנמכר ביותר בכל הזמנים, עם מכירות של למעלה מ-10 מיליון עותקים ברחבי העולם. הווידאו קליפ לשיר צבר למעלה מ-2.1 מיליארד צפיות ביוטיוב, והוא הווידאו קליפ ה-24 הנצפה ביותר בכל הזמנים, כאשר הווידאו קליפ ה-17 שייך גם כן לה עם שירה "Chantaje". לאחר ההצלחה שזכתה שאקירה עם שיר המונדיאל שביצעה בשנת 2010, נבחרה שאקירה לבצע שוב את שיר המונדיאל בשנת 2014. השיר נקרא "Dare (La La La)", והוא זכה להצלחה עולמית גם כן, כאשר הווידאו קליפ הנלווה שיצא איתו צבר למעלה ממיליארד צפיות.
מהאלבום יצאו חמישה סינגלים. הראשון מביניהם היה "Loca", אשר הצליח בשיאו להגיע לפסגות המצעדים באיטליה, ספרד ושווייץ. "Sale el Sol", שיצא כסינגל השני, ונשא את שמו של האלבום. "Rabiosa", שיצא כסינגל השלישי מן האלבום, ובשיאו הצליח להגיע לעשירייה הפותחת באוסטריה, בלגיה, איטליה וספרד. "Antes de las Seis" שיצא כסינגל הרביעי, ו-"Addicted to You" שיצא כסינגל החמישי והאחרון מן האלבום, זכו להצלחה מתונה ברחבי העולם גם כן. בארצות הברית, "Loca" הצליח להגיע לצמרות המצעדים של מצעד השירים הלטיניים החמים, מצעד השירים הלטיניים העכשוויים, ומצעד השירים הטרופיים. שאקירה יצאה לסיבוב הופעות החמישי שלה, "The Sun Comes Out World Tour" בסוף שנת 2010 כדי לקדם את האלבום.
דירוגיו במצעדי האלבומים העולמיים היו חיוביים, כאשר בשיאו הגיע לראשי המצעדים שבבלגיה, קרואטיה, צרפת, מקסיקו, פורטוגל וספרד, ובמצעד הבילבורד 200 הצליח האלבום להגיע בשיאו למקום ה-7. האלבום זכה לתארים רבים במספר אזורים ברחבי העולם, ביניהם תואר הפלטינה בספרד ושווייץ, וכן תואר היהלום בצרפת ובקולומביה. בנוסף, זכה האלבום להצלחה עולמית מבחינה מסחרית כאשר מכר בכל העולם למעלה מ-4 מיליון עותקים.
בטקס פרסי הגראמי הלטיני ה-12, זכה האלבום בקטגוריית – "אלבום הפופ הוואקלי של השנה".
רקע

באוקטובר 2009, שאקירה הוציאה לאור את אלבום האולפן השמיני שלה, She Wolf. האלבום שילב מספר סגנונות רבים, ביניהם: סגנון הפופ הלטיני, סגנון הפופ רוק שאפיין אותה באותה תקופה, וסגנון האלקטרופופ ששילב בתוכו אלמנטים של סגנונות המחול והעולם. האלבום זכה לשבחים על ידי רוב מבקרי המוזיקה, על האופי המכובד ועל הניסיונות של שאקירה לעסוק בסגנונות אלו. מבחינה מסחרית, האלבום זכה בתוארי הזהב והפלטינה בכמה מדינות בדרום אמריקה ואירופה. עם זאת, מיקומו במצעד הבילבורד 200 שבארצות הברית גרם לזמרת לאבד את הרצף שאליו היא נכנסה מאז אלבומה הרביעי, Dónde Están los Ladrones?. במאי 2010, היא כתבה והקליטה את "Waka Waka (This Time for Africa)", שהיה השיר הרשמי של מונדיאל 2010, והפך במהרה ללהיט עולמי.
באוקטובר 2010, שאקירה הוציאה לאור את האלבום Sale el Sol. במהרה זכה האלבום להצלחה גדולה בשוק הלטיני והאמריקאי. שנה לאחר מכן באמצע נובמבר, שאקירה חשפה בריאיון עם מגזין בילבורד כי היא התחילה לכתוב חומרים חדשים ולעבוד עם מפיקים שונים לאלבום חדש. לאלבום הוקצב פרק זמן רב של כשנתיים לכל משך הקלטתו, בעוד צאתו הייתה משולבת עם אלבומה ה-8, She Wolf. במכירות האלבום זכה להצלחה רבה כאשר הפך לאחד מהאלבומים הנמכרים ביותר של הזמרת. הביקורות על האלבום היו חיוביות כאשר ב-AllMusic הוא זכה לדירוג של כ-4.5 כוכבי זהב.
לאלבום יצאה מהדורה בשפה האנגלית ששמה היה, The Sun Comes Out. הגרסה בשפה הספרדית זכתה להצלחה הגדולה ביותר, ולכן הוא התפרסם בעולם בעיקר בגרסה זו.
הפקה

בעקבות ההצלחה העולמית של "Waka Waka (This Time for Africa)", שאקירה החלה לעבוד על הקלטת אלבום האולפן התשיעי שלה. היא החליטה להתנסות במוזיקה שמתמקדת בעיקר בסגנון המרנגה באלבום. בנוסף, סגנון המרנגה מוכר כסגנון המוזיקלי הלאומי של הרפובליקה הדומיניקנית. בעקבות הרצון של שאקירה לעסוק בסגנון זה, היא ומפיקה הראשי של האלבום (אל קאטה), נסעו עד לרפובליקה הדומיניקנית כדי לחקור ולהתנסות עד כמה שאפשר בסגנון זה. כתוצאה מכך, יצאו מהאלבום שני הסינגלים העיקריים ממנו: "Loca" ו-"Rabiosa" שמורכבים מסגנון המרנגה. שאקירה אמרה כי הקלטתם של שני הסינגלים הללו התקיימה ב: "סטודיו זעיר באמצע שום מקום", וכי: "זה לא היה מתוכנן, אני רק עקבתי את האינסטינקטים שלי, אז האלבום הזה מאוד אמיתי ומאוד אישי".
כותבי ומפיקי האלבום כוללים את הראפר וכותב השירים הקובני ארמנדו פרז, הידוע יותר בזכות שם הבמה שלו פיטבול, ידידה ומכרה של שאקירה שעוד בתחילת הקריירה שלה כתב והפיק לה שירים המוכר בשמו, לואיס פרננדו אוצ'ואה, ג'ון היל, אלברט מנדז, טים מיטשל, וחורחה דרקסלר. שאקירה כתבה והלחינה כל שיר באלבום, פרט ל-"Islands". הקלטתו של האלבום נערכה במקומות כגון: איי הבהאמה, לונדון, ברצלונה והרפובליקה הדומיניקנית.
ארמנדו פרז, שלקח חלק גדול בכתיבת השירים "Loca" ו-"Rabiosa", אמר על אלבומה הקודם של שאקירה She Wolf, כי: "באלבומה האחרון ניסינו לאתגר את שאקירה על ידי בחירתה כמפיקה העיקרית של האלבום. זה פשוט לא מתאים לה, לא שזה היה בהכרח רע". על שיתוף הפעולה שלו עם שאקירה, חשף אל קאטה כי היא אמרה לו: "יש לך משהו שגורם לי לזוז". קאטה הגיב באומרו לשאקירה כי: "אלו היו כלי ההקשה", ו-"הצלילים האלה שאתה רוצה, יש לי אותם בסטודיו שלי", וזהו הדבר שהוביל להקלטה בין השניים. אל קאטה לקח חלק גדול נוסף באלבום כאשר הוא מופיע ושר לאורך כל הגרסה הספרדית שיצאה לסינגל הראשון מן האלבום, "Loca".
רנה פרז ג'וגלר, שהיה הסולן הראשי של להקת ההיפ הופ האלטרנטיבית היפנית, "Residente", מופיע בשיר "Gordita". הוא הסביר את התפיסה של השיר, כאשר הוא מצהיר על העובדה ש"הוא אהב את שאקירה יותר עוד בתחילת הקריירה שלה: כשהיא עוד הייתה שמנמנה, עם שיער שחור כהה, כשהיא עוד הייתה אפרוחית רוק". ג'וגלר גם אמר כי: "אמרתי לה (שאקירה), שזה רעיון טוב לצחוק על עצמך, ככה השונאים לא יכולים להגיד כלום עלייך, כי כבר אמרת את זה על עצמך". הראפר הבריטי דיזי רסקל שהופיע בגרסה האנגלית של "Loca", אמר כי: "הוא מרגיש מכובד מאוד בזכות זה ששאקירה בחרה אותו עבור השיר", וכי: "היא עושה המון דברים שונים בקנה מידה גדול. היית (הכתב), מצפה ממנה להשתמש בראפר אמריקאי (בשביל השיר), אבל היא בחרה בי, וזה היה הרבה בשבילי".