stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוריס מטרלינק
הערות שוליים

↑  קרן דותן, החיים בכוורת: "כשמתבוננים בדבורים נזכרים שיש סדר ביקום", באתר ישראל היום, 13 באוקטובר 2022
| זוכי פרס נובל לספרות |
| --- | --- | --- |
| 1901–1925 | פרידום (1901) • מומזן (1902) • ביירנסון (1903) • אצ'גראי, מיסטרל (1904) • סנקביץ' (1905) • קרדוצ'י (1906) • קיפלינג (1907) • אויקן (1908) • לגרלף (1909) • הייזה (1910) • מטרלינק (1911) • האופטמן (1912) • טאגור (1913) • לא חולק (1914) • רולן (1915) • היידנסטם (1916) • גילרופ, ה. פונטופידן (1917) • לא חולק (1918) • שפיטלר (1919) • האמסון (1920) • פרנס (1921) • בנאבנטה (1922) • ייטס (1923) • ריימונט (1924) • שו (1925) |  |
| 1926–1950 | דלדה (1926) • ברגסון (1927) • אונדסט (1928) • מאן (1929) • לואיס (1930) • קרלפלט (1931) • גולסוורתי (1932) • בונין (1933) • פיראנדלו (1934) • לא חולק (1935) • או'ניל (1936) • גאר (1937) • בק (1938) • סילנפא (1939) • לא חולק (1940–1943) • ינסן (1944) • מיסטרל (1945) • הסה (1946) • ז'יד (1947) • אליוט (1948) • פוקנר (1949) • ראסל (1950) |  |
| 1951–1975 | לגרקוויסט (1951) • מוריאק (1952) • צ'רצ'יל (1953) • המינגוויי (1954) • לכסנס (1955) • חימנס (1956) • קאמי (1957) • פסטרנק (1958) • קווזימודו (1959) • פרס (1960) • אנדריץ' (1961) • סטיינבק (1962) • ספריס (1963) • סארטר (1964) • שולוחוב (1965) • עגנון, זק"ש (1966) • אסטוריאס (1967) • קאוובטה (1968) • בקט (1969) • סולז'ניצין (1970) • נרודה (1971) • בל (1972) • וייט (1973) • יונסון, מרטינסון (1974) • מונטאלה (1975) |  |
| 1976–2000 | בלו (1976) • אליכסנדרה (1977) • בשביס-זינגר (1978) • אליטיס (1979) • מילוש (1980) • קנטי (1981) • גארסיה מארקס (1982) • גולדינג (1983) • סייפרט (1984) • סימון (1985) • סויינקה (1986) • ברודסקי (1987) • מחפוז (1988) • סלה (1989) • פס (1990) • גורדימר (1991) • וואלקוט (1992) • מוריסון (1993) • אואה (1994) • היני (1995) • שימבורסקה (1996) • פו (1997) • סאראמאגו (1998) • גראס (1999) • שינג'יאן (2000) |  |
| 2001 ואילך | נייפול (2001) • קרטס (2002) • קוטזי (2003) • ילינק (2004) • פינטר (2005) • פאמוק (2006) • לסינג (2007) • לה קלזיו (2008) • מילר (2009) • ורגס יוסה (2010) • טראנסטרמר (2011) • מו (2012) • מונרו (2013) • מודיאנו (2014) • אלכסייביץ' (2015) • דילן (2016) • אישיגורו (2017) • טוקרצ'וק (2018) • הנדקה (2019) • גליק (2020) • גורנה (2021) • ארנו (2022) • פוסה (2023) • האן (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264841405171  PLWABN: 9810538609405606  BIBSYS: 90075325  BNC: 000062145  BNE: XX910282  BnF: cb11913865k (data)  CANTIC: a10394552  CiNii: DA0114749X  GND: 118576089  ICCU: CFIV097136  ISNI: 0000 0001 2098 4308  KulturNav: 78962d3e-e8ea-4306-8a2f-152f84038680  LCCN: n79018814  LNB: 000005746  Léonore: 241151  MusicBrainz: e46dc76b-5339-43ca-a2eb-06e8c7e1ca40  NDL: 00448491  NKC: jn19990005277  NLA: 35321598  NLG: 112328  NLK: KAC200004648  NSK: 000013967  NTA: 069003610  RERO: 02-A000108964  SELIBR: 225586  SNAC: w6tq61vd  SUDOC: 027001032  Trove: 910992  ULAN: 500524389  VcBA: 495/81937  VIAF: 2473791   WorldCat (עם VIAF): 2473791
מחוז צ'ימבורסו

צ'ימבורסו (בספרדית: Chimborazo) הוא אחד ממחוזות אקוודור הממוקם במרכז המדינה בהרי האנדים ויושב ברובו על שטחי הפארק הלאומי סנגאי. בירת המחוז היא ריובמבה. מחוז צ'ימבורסו מורכב מ-10 קנטונים בעלי אוטונומיה חלקית.
בשטח המחוז נמצא ההר הגבוה ביותר באקוודור- הר הצ'ימבורסו, שגובהו הוא כ-6,267 מטרים.
ישראל בעליה

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל 
 מנהיגים:  נתן שרנסקי
 תקופת הפעילות:  1996–2003 (כ־7 שנים) 
 אפיון:  מפלגה הפונה לעולים מברית המועצות לשעבר, נוטה לימין המדיני
 אידאולוגיות:  ציונות 
 כנסות:  14, 15, 16
 ממשלות:  27, 28, 29
 אותיות:  כן
 שיא כוחה:  7 מנדטים (הכנסת ה-14)
 שפל כוחה:  2 מנדטים (הכנסת ה 16)
 נוצרה מתוך:  נוסדה כמפלגה עצמאית
 התמזגה לתוך:  הליכוד
 מיקום במפה הפוליטית:  מרכז-ימין
 aliya.org.il
 
ישראל בעליה (בכתב רוסי: Исраэль ба-Алия) הייתה מפלגה ישראלית, אשר הוקמה לקראת הבחירות לכנסת ה-14 (1996) בידי נתן שרנסקי, אסיר ציון לשעבר. מפלגה זו פנתה בעיקר לעולי חבר המדינות של ברית המועצות לשעבר, אשר התאכזבו ממצב קליטתם במדינת ישראל. הישגה הגדול ביותר של המפלגה היה בבחירות הראשונות שבהן השתתפה, ובהן השיגה שבעה מנדטים. לאחר כישלון המפלגה בבחירות לכנסת ה-16 (2003), שבהן זכתה בשני מנדטים, התמזגה המפלגה עם הליכוד וחדלה להתקיים.
הרקע להקמה

בשנות ה-90, בזמן העלייה הגדולה מברית המועצות לשעבר, עלו לישראל כמיליון עולים חדשים, בעיקר מחבר המדינות של ברית המועצות. בעקבות העלייה התעורר צורך בייצוג פוליטי לעולים, ולנישה זו נכנסה מפלגת ישראל בעלייה. העולים אשר הגיעו לארץ ישראל הגיעו ממציאות תרבותית ופוליטית מתפתחת בעקבות השינויים בברית המועצות. מכל מקום, במחקרים שבוצעו נמצא כי עולי ברית המועצות רואים באזרח נתין פוליטי יותר מאשר אזרח הלוקח חלק פעיל פוליטית. כדי לפתור את בעיות העולים הקימו ד"ר יורי שטרן ונתן שרנסקי את "לשכת המידע על עולים מברית המועצות", אשר היוותה את הבסיס להקמתו של "הפורום הציוני" בשנת 1988. הפורום נאבק למען זכויות העולים, הקים מוסדות סדירים לניהול עניינו של הארגון, קיים אספות כלליות ובחר את מוסדותיו.
הבחירות הראשונות שבהן השתתפו בהם עולי ברית המועצות, בחירות 1992, הסתיימו ב"מהפך". בבחירות אלו חזרה מפלגת העבודה לשלטון, לאחר 15 שנים של שלטון מפלגת הליכוד; ובנוסף הופיעו בבחירות אלה שתי מפלגות עולים חדשות: מפלגות "דע" ומפלגת "תלי". מפלגת "דע" התבססה על פעילי "הפורום הציוני", ומפלגת "תלי" התבססה על פעילי "התאחדות עולי ברית-המועצות". שתי מפלגות אלו לא עברו את אחוז החסימה בבחירות. בנוסף לכך עלתה טענה שלפיה העולים הם אלו אשר היטו את הכף לטובת השמאל, בעקבות התייחסות מפלגות הימין לעלייה ולקליטתה.
ניתן להעריך כי מספר סיבות אפשריות הובילו להקמת המפלגה. מצד אחד, ניסיון לשמר את זהותם של העולים על ידי ייצוגם בכנסת.; סיבה אפשרית נוספת עשויה להיות הרצון להתמודדות נגד האנטגוניזם שיצרה העלייה אצל חלק מפלגי העם; דוגמה לכך ניתן למצוא באמירות של משה שחל כי העלייה הרוסית הביאה איתה אלמנטים של "מאפיה", והאמירה של אורה נמיר על אודות הצעירים שנשארו ברוסיה ושלחו את הוריהם הקשישים לארץ ישראל כדי ליהנות מכספי הרווחה. על אמירות אלו מציינים העולים באירוניה, כי "בגין הקים את הליכוד, בן-גוריון הקים את מפלגת העבודה ושחל ונמיר הקימו את ישראל בעלייה".
רומן ברונפמן ציין כי קבוצת העולים התאכזבה במידה מסוימת מאי-יכולתה של החברה הישראלית לקלוט כמות גדולה של עולים באופן הרצוי. ברונפמן מתאר את השנה שבין 1989 לסתיו 1990 כ"ירח דבש" בין החברה הישראלית לעלייה מברית המועצות. "ירח דבש" זה התפורר עקב עייפות של החברה הישראלית מקבלת הפנים החגיגית, והפך לדחייה.
על רקע זה, נתן שרנסקי, אשר הוכר כמנהיג העולים והיה לסמלו של מאבק היהודים בברית המועצות נגד השלטון הקומוניסטי, הקים במרץ שנת 1996 את מפלגת "ישראל בעלייה", על בסיס "הפורום הציוני" שבראשו עמד. מפלגה זו הוקמה לקראת הבחירות בשנת 1996.
אפיון ואידאולוגיה > דאגה לעלייה

מפלגת ישראל בעלייה ניסתה להביא לשינוי סדר העדיפויות הממשלתי ביחס לקליטת העלייה על ידי דאגה לרווחתם ושילובם של העולים במדינה. המפלגה ניסתה להוביל להפיכת המדינה ממדינת מקלט למדינה שמושכת את יהודי התפוצות להשתקע בה. על פי מצע המפלגה, קליטה הוא תהליך של העשרה הדדית בין העולים לבין הציבור במדינת ישראל. בנוסף לכך, התנועה דגלה בחיזוק הקשר עם קהילות יהודיות בתפוצות כדי להפוך את מדינת ישראל למרכז היהודי של העולם כולו.
אפיון ואידאולוגיה > ביטחון

מפלגת ישראל בעלייה הדגישה במצעה את כישלון תהליך אוסלו. לשיטת ראשיה, הפתרון, בשלב הראשון, הוא שיקום ההרתעה הישראלית כדי למנוע מלחמה אזורית. המפלגה מציינת כי יש לסרב לנהל משא ומתן עם גורמים העוסקים בטרור. הפתרון שמציעה המפלגה הוא הקמת גוף מנהלי עצמאי ברשות הפלסטינית, שיהיה גוף דמוקרטי בפיקוח ארצות הברית. גוף זה היה גוף זמני לשלוש שנים, שאחריהן תתקיים מערכת בחירות שבה ייבחר הגוף השלטוני שאיתו תנהל ישראל משא ומתן לצורך הסדר קבע.
אפיון ואידאולוגיה > ממשל

המפלגה דגלה בייצוב הממשלה על ידי הפרדת רשויות בנוסף למערכת של איזונים ובלמים. חברי המפלגה סבורים כי על הכנסת לחוקק חוקים ואילו על הממשלה, שתהיה מורכבת ממומחים, לפקח על יישומם. תפקידה של הרשות השופטת הוא לפרש ולהכריע ולא להחליף את הרשות המחוקקת או לכפות את סדר יומה על החברה.
המפלגה הציגה תוכנית לשינוי שיטת הממשל בישראל: בשלב הראשון יש להפוך את שיטת הבחירות לבחירה ישירה לראשות הממשלה. השלב הבא הוא העלאת אחוז החסימה ל-2.5%, כדי למנוע מהמפלגות הקטנות כוח רב, בנוסף לבחירת 50% מחברי הכנסת בבחירות אזוריות ולא מפלגתיות. השלב הסופי הוא קבלת חוקה שתגדיר את תהליכי החקיקה בנושאים הקשורים לעצם קיומה של המדינה.
עניינים נוספים שניסתה המפלגה לקדם הם קבלת החלטות הרות גורל על ידי ביצוע משאל עם ועל ידי רוב מיוחד של 80 חברי כנסת. המפלגה ניסתה לקדם הפרדה בין הרשות המחוקקת לרשות המבצעת על ידי הסמכת שרים מקצועיים שלא ישמשו במקביל כחברי כנסת.
אפיון ואידאולוגיה > כלכלה

מפלגת ישראל בעלייה שילבה אידאולוגיה סוציאליסטית יחד עם אידאולוגיה קפיטליסטית. מחד, המפלגה האמינה בהפרטת מפעלים ממשלתיים, ביטול מונופולים וצמצום התערבות הממשלה בשוק החופשי. מנגד, המפלגה דגלה בפתרון בעיות קיומיות על ידי הממשלה ולא על ידי גופים פרטיים. המפלגה הציעה לקצץ בכוח האדם בפקידות הממשלתית, בעידוד משיכת הון זר לארץ ובפיתוח תעשייה עתירת מדע. כפתרון לבעיית האבטלה בארץ בכלל, ואבטלת העולים החדשים בפרט, הציעה המפלגה להסב את המובטלים להיי-טק ולעודד פיתוח עסקים קטנים.
בשלב מאוחר יותר הציעה המפלגה להקל במיסוי במפעלים באזורים מועדפים, כדי לעודד העסקה של עובדים נוספים, ובכך לפתור את האבטלה באזורים אלו. נציגי המפלגה הציעו להשוות את התנאים של העובדים הזרים בארץ לתנאים של העובדים המקומיים כדי לעודד העסקה של העובדים המקומיים. בנוסף, המפלגה הציעה רפורמה בקצבאות הילדים כך שהקצבה על כל ילד תהייה זהה לכולם ולא גדלה ככל שמספר הילדים גדל.
אפיון ואידאולוגיה > יחסי חוץ

המפלגה דגלה בחיזוק שיתוף הפעולה בין מדינת ישראל לבין ארצות הברית והאיחוד האירופי, במקביל לפיתוח קשרים עם מדינות מזרח אירופה וחבר המדינות. לגישת המפלגה, קהילת דוברי הרוסית במדינה יכולה לשמש כגשר בין המדינות.
אפיון ואידאולוגיה > דת

המפלגה שללה את רעיון "כור ההיתוך", וציינה שיש לאסור כפייה דתית וחוסר סובלנות דתית, כפייה תרבותית וכפייה פוליטית. המפלגה עודדה את שמירת אופייהּ של המדינה כמדינה יהודית דמוקרטית, וסברה כי הפתרון לבעיה החילונית-דתית יימצא בדרך של דו-שיח. בנוסף לכך, המפלגה עודד את האצת תהליך הגיור של העולים החדשים. היא תמכה בנישואים אזרחיים, בנוסף לתמיכה בהפרטת התחבורה הציבורית והפעלתה בשבתות. הצעה נוספת שהעלתה המפלגה היא הפיכתו של יום ראשון ליום חופש אזרחי בנוסף ליום השבת, וזאת על מנת ליצור מפגש בין דתיים לחילונים בפעילויות חול.
אפיון ואידאולוגיה > תחומים נוספים

בתחום הדיור המפלגה עודדה דיור סוציאלי, שכירות לטווח ארוך, בניית דירות באמצעות עמותות עולים, הצמדת משכנתאות והלוואות לשכירות למדדים הכלכליים ובניית דירות קטנות.
בתחום הבריאות ניסתה המפלגה לקדם הקמת בתי חולים כדי להגדיל את מספר המיטות וכדי ליצור מקומות עבודה לרופאים-עולים. בנוסף לכך, המפלגה ניסתה לקדם את השוואת הזכויות של הרופאים העולים לרופאים המקומיים והכרה בניסיונם המקצועי.
בתחום התרבות דגלה המפלגה בהמשך תמיכה בכל היוזמות שמטרתן העלאת היוקרה של התרבות והאמנות בארץ. בנוסף לכך, המפלגה ניסתה לקדם תמיכה בספרות ובאמנות בשפה הרוסית.
בתחום החינוך דגלה המפלגה בכך שערכיות, מודרניות ואיכות ההשכלה (הנגזרים מניסיון) יהוו בסיס לבית הספר הישראלי.
ציוני דרך > הכנסת ה-14

בבחירות לכנסת ה-14, שנערכו בשנת 1996, קיבלה מפלגת ישראל בעלייה שבעה מנדטים. המפלגה כיהנה בקואליציה בראשותו של בנימין נתניהו, וקיבלה שני תיקים: נתן שרנסקי קיבל את תיק התעשייה והמסחר ויולי אדלשטיין קיבל את תיק העלייה.
במהלך אותה כנסת פרשו חברי הכנסת מיכאל נודלמן ויורי שטרן מהמפלגה, והקימו את סיעת "עלי"ה", שהצטרפה לאחר מכן למפלגת ישראל ביתנו בראשותו של אביגדור ליברמן.
ציוני דרך > הכנסת ה-15

בבחירות 1999 השיגה המפלגה שישה מנדטים, ועיקר מצעה התבסס על הדרישה לקבל את תיק הפנים. זכורה במיוחד ססמת הבחירות של המפלגה: "МВД под ШАС контроль? Hет! МВД под HАШ контроль" ("משרד הפנים לשליטת ש"ס? לא. משרד הפנים לשליטה שלנו"). הססמה, למרות שהייתה ברוסית, חזרה על עצמה פעמים רבות בתשדירי התעמולה של המפלגה, וגם דוברי עברית נדבקו בה, ואף יצא סטיקר עם הססמה באותיות עבריות: "אֶם.ווֶה.דֶה. פַּד ש"ס קוֹנטרוֹל? נְייֶט. אֶם.ווֶה.דֶה. פַּד נאש קונטרול".
לאחר הבחירות מונה נתן שרנסקי לשר הפנים בממשלתו של אהוד ברק, אך מפלגתו התפלגה בעקבות פרישתם מן הסיעה של חברי הכנסת רומן ברונפמן ואלכסנדר צינקר, שהקימו את סיעת "הבחירה הדמוקרטית", שהתמודדה בבחירות 2003 ברשימה משותפת עם מפלגת מרצ.
ביולי 2000, בעקבות התנגדותו לועידת קמפ-דייוויד השנייה, התפטר השר נתן שרנסקי מתפקידו והמפלגה פרשה מהקואליציה.
לאחר הבחירות לראשות הממשלה בשנת 2001 מונה נתן שרנסקי לשר הבינוי והשיכון ולסגן ראש הממשלה בממשלתו הראשונה של שרון ויולי אדלשטיין מונה לסגן השר לקליטת עלייה.
ציוני דרך > הכנסת ה-16

לבחירות לכנסת ה-16, בשנת 2003, רצה המפלגה תחת הסיסמה "שרנסקי. ימין. שפוי. נקי", במטרה לפנות לישראלים ותיקים מאוכזבי הליכוד. המפלגה ציפתה לשחזר את ההצלחה בשתי מערכות הבחירות האחרונות; בפועל, המפלגה נחלה כישלון כאשר הצליחה לקבל שני מנדטים בלבד. בעקבות כישלון זה הודיע נתן שרנסקי על התפטרותו מהכנסת, ופינה את מקומו לחברת הכנסת מרינה סולודקין, שהייתה במקום השלישי ברשימה.
לאחר הדיונים הקואליציוניים הסכימה מפלגת ישראל בעלייה להצטרף למפלגת הליכוד בתמורה למינוי נתן שרנסקי כשר בלי תיק האחראי על ענייני ירושלים והתפוצות בממשלה העתידה לקום.
בעקבות התמזגותה עם מפלגת הליכוד חדלה המפלגה מלהתקיים.
חקיקה

בשנת 1997 הציעו חברי הכנסת מטעם מפלגת ישראל בעלייה, יורי שטרן ומיכאל נודלמן, הצעת חוק להכרה במסייעים לנטרול תוצאות אסון צ'רנוביל ובתמיכה כלכלית בהוצאות הרפואיות שלהם. הצעת חוק זו עברה לוועדת העלייה והקליטה, והוגשה שוב בשנת 1999 על ידי הוועדה, שחברי הכנסת נודלמן ושטרן היו מחבריה. חוק זה התקבל לבסוף בשנת 2001, והוא מוכר בשם "חוק המסייעים לנטרול תוצאות אסון צ'רנוביל, תשס"א-2001".
בשנת 1998 הציע חבר הכנסת יורי שטרן הצעת חוק להכרה במעמדם של ותיקי מלחמת העולם השנייה החיים בישראל. חוק זה התקבל לבסוף בשנת 2000, והוא מוכר כ"חוק מעמד ותיקי מלחמת העולם השנייה, תש"ס-2000".
חוק נוסף אשר הוצע באותה שנה היה תיקון לפקודת העיריות, שלפיו יש לכונן בעיריות שבהן לפחות 10% מתושביהן הם עולים מברית המועצות, מועצה שתדאג לקליטת העלייה. תיקון זה הוצע על ידי חבר הכנסת רומן ברונפמן, והתקבל באותה השנה.
בשנת 2000 הציע חבר הכנסת גנדי ריגר תיקון לחוק דמי מחלה (היעדרות בשל מחלת ילד), שלפיו יש להעלות את ימי החופשה לטיפול בילד חולה מ-6 ימים בשנה ל-8 ימים בשנה. תיקון זה התקבל בשנת 2001.
תיקון נוסף שהוצע באותה שנה, על ידי חבר הכנסת יולי אדלשטיין, היה תיקון לחוק בתי המשפט. על פי תיקון זה יוכל אדם לייצג בעל דין בבית משפט לתביעות קטנות. תיקון זה התקבל בשנת 2001, והוא מוכר בשם תיקון מס' 29 (ייצוג בעל דין).
חברי כנסת בולטים

נתן שרנסקי - אסיר ציון לשעבר, שהקים את "הפורום הציוני" לאחר שחרורו מהכלא הסובייטי. מקימה של מפלגת "ישראל בעלייה". שימש כשר התעשייה והמסחר בממשלת נתניהו (1996), שר הפנים בממשלת ברק (1999) ושר הבינוי והשיכון בממשלת שרון (2001). לאחר הכישלון בבחירות לכנסת ה-16 פרש שרנסקי מהכנסת וכיהן כשר בלי תיק האחראי על ענייני ירושלים והתפוצות. כיום עומד שרנסקי בראש מכון אדלסון למחקרים אסטרטגיים במרכז שלם.
יולי אדלשטיין - אסיר ציון לשעבר, שכיהן כסגנו של נתן שרנסקי ב"פורום הציוני" לאחר שחרורו מהכלא הסובייטי. כיהן כשר לקליטת עלייה בממשלת נתניהו (1996) וכסגן השר לקליטת עלייה בממשלת שרון (2001). כיהן כחבר הכנסת מטעם הליכוד וכשר ההסברה והתפוצות בממשלת נתניהו השנייה, נבחר ליושב ראש הכנסת ה-19 מטעם המפלגה. (2013) ולשר הבריאות (2020).
ד"ר מרינה סולודקין - דוקטור לתולדות הכלכלה והחברה, אשר כיהנה כיושבת ראש הוועדה לקידום מעמד האישה בממשלת נתניהו (1996) וכסגנית השר לקליטת עלייה בממשלת ברק (1999). בכנסת ה-18 כיהנה סולודקין כחברת כנסת באופוזיציה מטעם מפלגת קדימה.
נציגי המפלגה בכנסת

| כנסת | חברי כנסת | הערות |
| --- | --- | --- |
| הכנסת ה-14 (1996) | 7 מנדטים: נתן שרנסקי, מיכאל נודלמן, יולי אדלשטיין, יורי שטרן, מרינה סולודקין, צבי ויינברג, רומן ברונפמן. | נודלמן ושטרן פרשו מהסיעה ב-23 בפברואר 1999 והקימו את סיעת עלי"ה אשר חברה לישראל ביתנו של אביגדור ליברמן. |
| הכנסת ה-15 (1999) | 6 מנדטים: נתן שרנסקי, יולי אדלשטיין, רומן ברונפמן, מרינה סולודקין, גנדי ריגר, אלכסנדר צינקר. |  רשימת מועמדים מלאה ראו כאן.  ברונפמן וצינקר פרשו מהסיעה ב-20 ביולי 1999. ב-26 ביולי 1999 הקימו את סיעת "מחר - מפלגה חברה ורפורמות". ב-18 באוקטובר 1999 שונה שמה להבחירה הדמוקרטית. |
| הכנסת ה-16 (2003) | 2 מנדטים: נתן שרנסקי, יולי אדלשטיין, מרינה סולודקין. |  מועמדים בולטים ברשימה שלא נכנסו לכנסת: גנדי ריגר (רשימת מועמדים מלאה ראו כאן).  ב-29 בינואר 2003 התפטר נתן שרנסקי מהכנסת עם מינויו לשר בלי תיק האחראי לירושלים ולענייני התפוצות. החליפה אותו מרינה סולודקין.  ב-10 במרץ 2003 התמזגה הסיעה עם הליכוד. |
לקריאה נוספת

ליסק, מ. ולשם, א. (עורכים) (2001). מרוסיה לישראל: זהות ותרבות במעבר, הוצאת הקיבוץ המאוחד
לשם, א. וסיקרון, מ. (עורכים) (1998). דיוקנה של עלייה: תהליכי קליטתם של עולי ברית-המועצות לשעבר, 1990–1995. הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית
מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח

| --- | --- |
מוזיאון וילפריד ישראל בקיבוץ הזורע
מוזיאון וילפריד ישראל בקיבוץ הזורע
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון לאמנות המזרח הרחוק
 כתובת:  קיבוץ הזורע
 מיקום:  הזורע 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1951
 תאריך פתיחה רשמי:  1951 
 אדריכל:  אל מנספלד ומוניו גיתאי ויינראוב
 קואורדינטות:  32°38′46″N 35°07′30″E﻿ / ﻿32.645988888889°N 35.124922222222°E﻿ / 32.645988888889; 35.124922222222
 http://www.wilfrid.org.il
  (למפת הכרמל מוגדלת) מוזיאון וילפריד(למפת הכרמל רגילה) מוזיאון וילפריד(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מוזיאון וילפריד(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מוזיאון וילפריד
 
תערוכה במוזיאון בשנת 1958
מוזיאון וִילְפְרִיד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח נוסד בשנת 1951 וממוקם בקיבוץ הזורע. המוזיאון התבסס תחילה על אוספיו של אספן האמנות וילפריד ישראל, שאותם הוריש לקיבוץ. המוזיאון מציג שתי תצוגות קבועות: תערוכת אמנות המזרח הרחוק העתיק, תערוכת אמנות המזרח הקרוב העתיק. כמו כן המוזיאון מציג תערוכות מתחלפות של אמנות עכשווית ובנוסף אוסף ארכאולוגיה מקומית שנחפר ונחקר על ידי חבר הקבוץ עזרא מיירהוף.
יסוד המוזיאון

המוזאון הוקם על מנת לקלוט את האוסף הנרחב שווילפריד ישראל הוריש בצוואתו לקיבוץ. וילפריד ישראל היה בן למשפחת סוחרים אמידה ממוצא גרמני. לאחר מלחמת העולם הראשונה טייל בעולם והתעניין באמנות המזרח הרחוק (הודו, סין, קמבודיה ותאילנד) והמזרח הקרוב (מצרים, יוון, חבש ופיניקיה). בשנות ה-30 התיידד עם מייסדיו לעתיד של קיבוץ הזורע ובצוואתו הוריש את אוספיו לקיבוץ. וילפריד ישראל פעל רבות במלחמת העולם השנייה, תוך סיכון עצמי, להצלת יהודים באירופה והיה בין מארגני הקינדר-טרנספורט - משלוחי הצלה של ילדים מגרמניה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה בספינות לבריטניה.
המוזיאון תוכנן כ"בית תרבות" באמצע שנות ה-40 על ידי האדריכלים אל מנספלד ומוניו גיתאי ויינראוב בדגש על פונקציונליות באמצעים מינימליסטיים, בהתאם לגישה המודרניסטית הארץ-ישראלית באותה העת. הקמת הבניין החלה ב-1948 ועקב מלחמת העצמאות, הושלמה רק ב-1951.
פעילות המוזיאון

המוזיאון מציג תערוכות משתנות של אמנות מודרנית, בצד אוספים קבועים של אמנות מהמזרח הרחוק והקרוב שהורחבו מאז ירושתו של וילפריד ישראל. במוזיאון קיים גם אוסף ארכאולוגיה מקומית מתל קירי תל זריק, ועין אל-ג'רבה שנחפרו ונחקרו על ידי עזרא מאירהוף (חבר הקיבוץ) והארכאולוגים עמנואל ענתי, ז'אן פרו, יעקב קפלן ואמנון בן תור.
במקביל לתצוגות מתקיימת פעילות חינוכית רחבה לילדים ולמבוגרים, הכוללת הדרכה בתערוכות הקבועות והמתחלפות, שיח גלריה עם אמנים מציגים, חוגים והפעלות בסדנת היצירה שבמוזיאון.
ב-19 באוגוסט 2020 נפרץ המוזיאון, ונגנבו ממנו כ-30 יצירות יקרות ערך. באותה עת דווח כי אוסף המוזיאון כולל כ-1,000 פריטים. שווי הפריטים הגנובים עשוי להגיע למיליוני שקלים.
מנהלת המוזיאון היא נורית אשר פניג, והאוצרת היא שיר מלר-ימגוצ'י.
לקריאה נוספת

גליה בר אור, חיינו מחייבים אמנות - בניין תרבות כבניין חברה: מוזיאונים לאמנות בקיבוצים, 1930 - 1960, מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2010, עמ' 95 - 152
הערות שוליים

↑  מוזאון וילפריד ישראל לאומנות ולידיעת המזרח
↑  מוזיאון בהזורע, דבר, 27 בפברואר 1953
↑  נעמה ריבה, יצירות נדירות נשדדו ממוזיאון וילפריד ישראל, באתר הארץ, 19 באוגוסט 2020
↑  אחיה ראב"ד, יצירות שבורות ונזק של מיליונים: מוזיאון וילפריד ישראל נפרץ ונשדד, באתר ynet, 19 באוגוסט 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257158505171  ISNI: 0000 0001 2302 6340  LCCN: no2012131706  VIAF: 168669179   WorldCat (עם VIAF): 168669179 
תצוגת פסלים במוזיאון
מוג'יבאקי

מאמר מוויקיפדיה היפנית המקודד ב-UTF-8 עבור Mojibake מוצג כאילו פורש כ-Windows-1252
המאמר בוויקיפדיה הרוסית המקודד ב-UTF-8 על הכנסייה הסלאבית מוצג כאילו הוא מתפרש כ-KOI8-R
מוג'יבאקי (ביפנית: 文字化け, "היפוך תווים") הוא טקסט משובש – ג'יבריש – שהוא תוצאה של פענוח טקסט באמצעות קידוד תו לא מכוון. התוצאה היא החלפה מערכתית של סמלים בסמלים שאינם קשורים לחלוטין, לרוב ממערכת כתיבה שונה. זו בעיה יותר שכיחה במערכות יותר ישנות, במיוחד בתצוגת תווים לא-לטיניים משפות לא אירופיות, כמו עברית.
תצוגה זו עשויה לכלול את תו ההחלפה הגנרי ("�") במקומות שבהם הייצוג הבינארי נחשב לא חוקי. החלפה יכולה לכלול גם מספר סמלים עוקבים, כפי שמוצגים בקידוד אחד, כאשר אותו קוד בינארי מהווה סמל אחד בקידוד השני. הסיבה לכך היא קידוד שונה באורך קבוע (כמו בקידוד 16 סיביות אסיה לעומת קידודים של 8 סיביות אירופיים), או שימוש בקידוד באורך משתנה (בעיקר UTF-8 ו-UTF-16).
גורמים

מוג'יבאקי נראה לעיתים קרובות עם נתוני טקסט שתויגו בקידוד שגוי; ייתכן שהוא אפילו לא מתויג בכלל, אלא מועבר בין מחשבים עם קידודי ברירת מחדל שונים. מקור עיקרי לבעיות הם פרוטוקולי תקשורת המסתמכים על הגדרות בכל מחשב במקום לשלוח או לאחסן מטא נתונים יחד עם הנתונים.
האלפביתים של השפות הצפון גרמניות, קטלאנית, רומנית, פינית, צרפתית, גרמנית, איטלקית, פורטוגזית וספרדית הם כולם הרחבות של האלפבית הלטיני. התווים הנוספים הם בדרך כלל אלה שהופכים פגומים, מה שהופך את הטקסטים לבלתי קריאים במקצת עם מוג'יבאקי.
הערות שוליים

↑  King, Ritchie (2012). "Will unicode soon be the universal code? [The Data]". IEEE Spectrum. 49 (7): 60. doi:10.1109/MSPEC.2012.6221090.
מושא פנימי

מושא פנימי הוא מונח בתורת התחביר המציין תיאור אופן שמובע באמצעות שם פעולה הגזור מפועל המשפט.
בעברית

המושא הפנימי עצמו דומה למושא ישיר, כיוון שבשני המקרים מגיע המושא אחרי הפועל ללא שימוש במילת יחס. חרף כך, בשונה מהמושא הישיר, במושא הפנימי לא מצוין מקבל הפעולה, אלא שם הפעולה השאול מהפועל.
המושא הפנימי משמש לשני צרכים. הראשון הוא לשם הדגשת הפועל, למשל בפסוק ”שָׁם פָּחֲדוּ פָחַד” (ספר תהילים, פרק י"ד, פסוק ה'). השני הוא המרת תואר הפועל בשם תואר, המצריך לפניו שם עצם, למשל בפסוק ”כִּי אַהֲבַת נַפְשׁוֹ אֲהֵבוֹ” (ספר שמואל א', פרק כ', פסוק י"ז), שבא במקום "כי אהב אותו כנפשו". לשני המשפטים יש משמעות מילולית זהה.
בערבית

בערבית קרוי המושא הפנימי בשם مَفْعُول مُطْلَق (תעתיק מדויק: מַפְעוּל מֻטְלַק; בתרגום חופשי: פעול מוחלט). בדומה לעברית, המושא הפנימי בערבית יכול לשמש לשם הדגשת הפועל (למשל במשפט ”ضَرَبَ ضَرْبًا”, תעתיק מדיוק: "צַ'רַבַּ צַ'רְבַּא"; תרגום מילולי: "(הוא) הכה הכאה", בתרגום חופשי: "הוא הכה נמרצות"); או לשם המרת תואר הפועל בשם עצם (למשל במשפט ”فَرِحَ فَرْحًا عَظِيمًا”, תעתיק מדיוק: "פַרִחַ פַרְחַא עַטִ'ימַא"; תרגום מילולי: "(הוא) שמח שמחה גדולה"). נוסף על כך, ושלא כמו בעברית, יכול המושא הפנימי בערבית לשמש לשם תיאור כמות או מידה (למשל במשפט ”سَارَ سَيْرَ ثَلَاثِ كِيلُومِتْرَاتٍ”, תעתיק מדויק: "סַארַ סַיְרַ תַ'לַאתִ' קִילוֹמִתְרַאתִ"; תרגום מילולי: "(הוא) הלך הליכת שלושה קילומטרים"); לשם השוואת הפעולה לשם או למצב אחר (למשל במשפט ”قَعَدَ قُعُودَ ٱلْأَمِيرِ”, תעתיק מדויק: "קַעַד קֻעוּדַ אלְ-אַמִירִ"; תרגום מילולי: "(הוא) ישב ישיבת נסיך"); או לשם גזירת תואר הפועל משם עצם (למשל משם הפועל تَمَام, תעתיק מדויק: "תַמַאם", תרגום מילולי: "שלמות", נגזר תואר הפועל تَمَامًا, תעתיק מדויק: "תַמַאמַא", תרגום מילולי: "לחלוטין").
הערות שוליים

↑  מושא פנימי, באתר מילון אבניאון
↑  פרשת נשוא – 'הניף תנופה': על המושא הפנימי במקרא ובימינו, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏9 ביוני 2016
↑  אברהם שרוני, מילון ערבי-עברי שימושי, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1991, עמ' 791
↑  עמליה השכל, כלים לפיענוח טקסט בשפה הערבית, אוניברסיטת אריאל בשומרון, 2020, עמ' 150-145
↑  Wright, William, A Grammar of The Arabic Language, Cambridge University Press, 1874, Part Third, pp. 53-56
↑  דן בקר, תשעים ותשעה פרקי דקדוק ערבי, אוניברסיטת תל אביב, 1993, עמ' 164-161
מוריס מוסקוביץ

| --- | --- |

 לידה:  23 בנובמבר 1871 אודסה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  18 ביוני 1940 (בגיל 68) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות הוליווד פוראבר 
 מדינה:  ארצות הברית, האימפריה הרוסית 
 תקופת הפעילות:  מ-1899 
 צאצאים:  Noel Madison 
 פרופיל ב-IMDb
 
מוריס מוסקוביץ (Maurice Moscovitch; ‏23 בנובמבר 1871 – 18 ביוני 1940) היה שחקן תיאטרון וקולנוע יהודי-רוסי שפעל באזור רוסיה ובהמשך בארצות הברית.