stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לינדה מזרחי
ביוגרפיה > ספריה

כתבה טרילוגיית ספרים בשם "גולד" - הספר הראשון בהם הוא "תפסתי אותך" (2015, עצמאית), הספר השני הוא "עכשיו תורי" (2016, עצמאית) והספר השלישי הוא "לקחת סיכון" (2017, יהלומים). כתבה את הספר "בטווח הסכנה" בשיתוף פעולה עם הסופרת פאני רצר, והוא ראה אור בשנת 2018 בהוצאת 'יהלומים'. ספרה החמישי, "בין המילים" ראה אור בשנת 2018 בהוצאת 'יהלומים', תורגם לאנגלית ונמצא במגעים להפקתו לסרט. הספר "לחיות את הרגע" ראה אור בתחילת שנת 2019 בהוצאת 'יהלומים', ונכנס לעשירייה הפותחת של רשת צומת ספרים בחודש מרץ. בנוסף לספרים אלו, מזרחי פרסמה גם שני סיפורים קצרים באנתולוגיות - "יותר מסתם אגדות" ו"חלומות בהקיץ".
הערות שוליים

↑   גילי איזיקוביץ, הוצאת "אדל - יהלומים" שוברת את השוק עם רומנים רומנטיים, באתר הארץ, 27 ביוני 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007572298105171  LCCN: no2017109828  VIAF: 19150380474813371214   WorldCat (עם VIAF): 19150380474813371214 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "לינדה מזרחי".
כילדברט השני

| --- | --- |

 לידה:  6 באפריל 570 
 פטירה:  מרץ 596 (בגיל 25) 
 מדינה:  האימפריה הפרנקית 
 בן או בת זוג:  פאילובה 
 
כילדברט השני (Childebert II; בערך 570 – מרץ 596) היה המלך המרובינגי של אוסטרזיה (שכללה אז את פרובאנס) בשנים 575–595, ושל בורגונדיה בשנים 592–595, כבנו המאומץ של דודו, גונתרם, מלך בורגונדיה.
ילדות

כילדברט נולד בסביבות שנת 570. הוא היה בנם של המלך סיגברט הראשון וברונהילדה (ברונכילדיס). כשאביו נרצח בשנת 575 על ידי שני עבדים של המלכה-הרעיה פרדגונד מסואסון, נלקח כילדברט מפריז (לפי סיפור אחד, לאחר שהורד מחלון בתיק על ידי אמו) על ידי גונדובאלד (Gundobald), אחד מאדוניו הנאמנים, למץ (בירת אוסטרזיה), שם הוכר כריבון. הוא היה אז רק בן חמש, ובמהלך שנות קטינותו הארוכות, היה מאבק על השלטון בין אמו ברונהילדה לבין האצילים, כאשר ברונהילדה הייתה דומיננטית עד שכילדברט הגיע לבגרות בשנת 585.
ברונהילדה מינתה למחנכו של כילדברט את הדוכס גוגו (Gogo), שהיה דמות מרכזית בפוליטיקה המרובינגית.
כילפריך הראשון, מלך פריז והמלך הבורגונדי גונתרם, ביקשו לכרות ברית עם כילדברט, שאומץ על ידי שניהם בתורם. מכיוון שגונתרם היה אדון מחצית ממרסיי, מחוז פרובאנס הפך למרכז של מאבק קצר בין השניים.
גונתרם חבר לדינמיוס מפרובאנס (אנ'), שעודד את הכמרים של הדיוקסיה של אוזס (אנ') לבחור את הדיאקון שלהם מרקלוס לבישוף, כנגד הבישוף שכבר נבחר יובינוס (אנ'), מושל פרובאנס לשעבר. בזמן שיובינוס ותיאודור, הבישוף של מרסיי (אנ'), נסעו לחצרו של כילדברט, גונתרם אסר אותם. דינמיוס, בינתיים, מנע את כניסת גונדולף (Gundulf), דוכס ממשפחת סנאטורית חשובה והדומסטיקוס (אנ') לשעבר של כילדברט, מלהיכנס למרסיי מטעם כילדברט. בסופו של דבר הוא נאלץ להיכנע, אם כי מאוחר יותר אסר שוב את תיאודור ושלח אותו לגונתרם. כילדברט החליף אותו בפרובאנס בניקטיוס (אנ') (585). למרות המרד של דינמיוס, כילדברט זיכה אותו רשמית ב-28 בנובמבר 587.
יורש, מלך ומנהיג מלחמה

עם ההתנקשות בחייו של כילפריך בשנת 584 והסכנות שנגרמו למונרכיה הפרנקית עקב משלחתו של גונדואלד בשנת 585, עבר כילדברט ללא סייג לצדו של גונתרם. על פי הסכם אנדלוט (אנ') משנת 587, הוכר כילדברט כיורש של גונתרם, ובעזרת דודו בשנת 587 הוא דיכד את מרד הדוכסים ראוכינג (Rauching), אורסיו (Ursio) וברתפריד (Berthefried), והצליח להשתלט על טירת וובר (Woëvre). ניסיונות רבים נעשו להתנקש בחייו על ידי פרדגונד, אשתו של כילפריך, שהייתה להוטה להבטיח את הירושה של גונתרם עבור בנה כלותאר השני. כילדברט השני ניהל יחסים עם האימפריה הביזנטית, ולחם במספר הזדמנויות בשם הקיסר מאוריקיוס נגד הלומברדים באיטליה, בהצלחה מוגבלת.
עם גונתרם, הוא אישר לנזיר האירי קולומבנוס לייסד את המנזר של Luxeuil (אנ') ושני מנזרים נוספים בלב הרי הווז' ולעבוד עם הנזירים שלו בכל הממלכות הפרנקיות.
עם מותו של גונתרם בשנת 592 סיפח כילדברט את ממלכת בורגונדיה, ואף תכנן לתפוס את אחוזותיו של כלותאר ולהיות המלך היחיד של הפרנקים. עם זאת, הוא ואשתו הצעירה פאילובה (Faileuba) מתו לאחר שהורעלו בשנת 596. ילדיהם של כילדברט ופאילובה: הבוגר, תיאודברט השני, ירש את אוסטרזיה עם בירתה מץ, והצעיר, תיאודריך השני, קיבל את ממלכתו לשעבר של גונתרם, בורגונדיה, ובירתה באורליאן.
המשורר ונאנטיוס פורטונאטוס, בן זמנו של כילדברט, חיבר לכבודו שיר שבח והלל, בו תיאר אותו כ"מלכיצדק שלנו, מלך וכוהן", המנהל את הממלכה בצדק וביושר, בהשראת האל והכנסייה.
הערות שוליים

1 2  אורה לימור, "ממלכת הפרנקים במאה ה-7", בתוך: ראשיתה של אירופה, כרך ב, יחידה 3, פרק ד, האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ג 2003, עמ' 72.
↑  יצחק חן, "המנהל המלכותי בתקופה המרובינגית", בתוך: ראשיתה של אירופה, כרך ב, יחידה 5, פרק א, האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ג 2003, עמ' 204–205.
↑  Brandon Taylor Craft, Queenship, intrigue and blood-feud: deciphering the causes of the Merovingian civil wars, 561–613, Master's Theses, Louisiana State University 2013, p. 6
↑  יצחק חן, "האידאולוגיה המלכותית", בתוך: ראשיתה של אירופה, כרך ב, יחידה 5, פרק א, האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ג 2003, עמ' 199.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 1542227320289  BnF: cb16925449m (data)  GND: 102427178  ISNI: 0000 0000 0488 6014  LCCN: nb2015014449  SUDOC: 233732829  VIAF: 22528822   WorldCat (עם VIAF): 22528822
חורבת הגרדי

| --- | --- |

חורבת הגרדי
 היסטוריה
 תקופות:  תקופה ההלניסטית התקופה החשמונאית התקופה הרומית  
 אתר ארכאולוגי
 מצב:  חורבה
 גישה לציבור:  כן
 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 מיקום:  שפלת יהודה
 
חורבת הגרדי היא ככל הנראה מבחינת המחקר הארכאולוגי, האתר הכי מזוהה עם קברי המכבים. למרות מספר הסקרים והחפירות שנערכו באתר זה ובאתרים נוספים בסביבה חידת קבר המכבים טרם נפתרה. האתר נמצא מזרחית ליישוב מבוא מודיעים וצפון מערבית לעיר מודיעין.
מקור השם

השם חורבת הגרדי מקורו בשמו של יוחנן הגרדי, מבני מתתיהו החשמונאי, לפני כן האתר הוכר בשם הערבי שניתן למקום – חורבת ע'רבאוי.
היסטוריה

היישוב הקדום של מודיעין, מקום מגוריהם של משפחת החשמונאים, כמו גם קברי החשמונאים מוזכרים במקורות קדומים, כמו ספרי המכבים, מפת מידבא, יוסף בן מתתיהו ועוד. למרות זאת, מיקומם המדויק לא נמצא עד היום. החיפוש התמקד בשלושה אתרים עיקריים: הכפר אל מידיה, קובור אל יהוד וחורבת הגרדי. הזיהוי הראשון למודיעין נעשה בשנת 1866 על ידי הכומר הפרנציסקני עמנואל פורנר שזיהה את הכפר הערבי אל מידיה כמודיעין בגלל הדמיון הפונטי בין השמות. למרות הטענה של הכומר סדריצקי שזיהה את קברי המכבים בקובור אל יהוד, שהתגלה כטענה לא נכונה, הפרסום פורנר הביא את החוקר ויקטור גרן לבקר באל מידיה. בשנת 1870 לאחר שדיבר עם זקני הכפר, הבין שמול הכפר ישנם שלושה אתרים על שלושה רכסים שיחד כונו חורבת אל מידיה. גרן החליט לחפור מבנה מלבני סמוך לקבר שיח' ע'רבאוי, במקום שנקרא אל קלעה (הפירוש הוא המצודה). שם חשף שרידי מבנה שלטענתו הוא קבר המכבים. הפרסום הזה הביא את קלרמון גנו לחפור במקום ב 1871. בחפירה ובתיעוד היסודי שעשה נחשפו שרידי מבנה מהתקופה הביזנטית שהוא לא הצליח לקבוע את מהותו, אף על פי שמצא שם שרידי קברים. לאחר שגילה במקום שרידי פסיפס צבעוני עם צלב לטיני, הסיק שזה לא קברי החשמונאים. אך לא שלל שבעתיד עשוי להימצא ממצא שישפוך אור על המקום, מהותו וישנה את המסקנה אליו הגיע.
לאחריו חקר את המקום בשנת 1873 קלוד קונדר שקבע שלא ראה מבנה כזה בארץ ישראל ושזה ללא ספק קבר המכבים. בשנת 1948 הוקם במקום משלט 219 ובשנים הבאות האתר נשכח לגמרי, התושבים מכפרי הסביבה השתמשו באבני המבנה לבניית בתים וכך נשארו שרידים מועטים במקום. בשנת 1980 נעשתה חפירת בדיקה קטנה, אך אז שוב נזנח האתר עד לשנת 2000. אז נערך סקר נוסף לקראת סלילת כביש 45 שבסוף בוטל. בשנת 2005 ערך בועז זיסו סקר מטעם אוניברסיטת בר-אילן בשלוש החורבות בחיפוש אחר העיר מודיעין. בשנת 2015 נערכה חפירה נוספת במטרה לבדוק האם חורבת הגרדי היא אכן מקום קבורת החשמונאים.
ארכאולוגיה

לאורך היסטוריית המחקר היו מספר מקומות בהם חשבו שבהם שכנו מודיעין העתיקה וקבר החשמונאים. המקומות היו הכפר הערבי אל מידיה וחורבת א-ראס, חורבת אל חמאם, חורבת הגרדי ואל קלעה. הסברה השולטת בקרב החוקרים היא שחורבת הגרדי היא המקום בו קבורים החשמונאים. חורבת הגרדי מתחלקת לשני מכלולים, האחד הוא אזור קבר שייח' ע'רבאוי והחלק השני הוא, האתר המכונה אל קלעה. כיום, זה האזור בו שרוב החוקרים מייחסים לו את מקום הימצאו של קבר החשמונאים. כאמור במכלול של אל קלעה נחשפו שרידים שכנראה קדומים לתקופה הביזנטית, הממצאים הם נסיבתיים בלבד כרגע, שרידים מהתקופה הביזנטית, האסלאמית הקדומה כנראה ושרידים שהם מקרבות מלחמת העצמאות ב-1948. באזור של חורבת הגרדי נחשפו שרידים החל מתקופת הברזל 2, דרך התקופה הפרסית, התקופה ההלניסטית, הרומית, הביזנטית, האסלאמית הקדומה ועד לימינו.
ממצאים

הממצאים שנתגלו בחורבת הגרדי הם כאמור קבר שייח' ע'רבאוי והמכלול של אל קלעה. מעבר לכך נחשפו מערות קבורה עם כוכים, פריטים אדריכליים שונים כמו כותרות ושברי עמודים. נחשפו מחצבות, בריכות אגירה ובורות אגירה.
שרידי מבנה הקבר באל קלעה בנוי אומנות אדירות ומאפיינים אדריכליים יוצאי דופן למבני קבורה בארץ ישראל. בחפירות שנערכו במקום בשנת 2015 התגלו שכבות משש תקופות היסטוריות. הראשונה שבהם ככל הנראה טרום התקופה הביזנטית, בה נחצבה מערת קבורה שטיבה אינו ברור. בתקופות הבאות נבנו עוד תוספות בנייה מעל מערת הקבורה ובמערת הקבורה עצמה נעשו שינויים. בתקופה הביזנטית המשיכו להיות שינויים במבנה ואף נוספו רצפות פסיפס שנהרסו במכוון בתקופה המוסלמית הקדומה. בתקופות מאוחרות יותר הממלוכית והעות'מאנית ההרס של המבנה המשיך. מצפון למבנה התקיים בימי הביניים בית חווה שתוארך לתקופה הממלוכית והמשיך להתקיים גם בתקופה העות'מאנית. הממצאים המאוחרים ביותר הם מתקופת קום המדינה, בה נחפרו באתר ביצורים ותעלות קשר ומה שהיווה את משלט 219.
חידת קברי החשמונאים כמו גם מיקומה המדויק של מודיעין העתיקה נשארו עדיין ללא מענה. רק חפירה יסודית של חורבת הגרדי תיתן כנראה מענה.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  עמית ראם, חורבת הגרדי, באתר רשות העתיקות, חדשות ארכיאולוגיות – גיליון 123 לשנת 2011, ‏30 ביוני 2011
1 2 3  עמית ראם ודן שחר, חורבת הגרדי, באתר רשות העתיקות, חדשות ארכיאולוגיות – גיליון 136 לשנת 2024, ‏26 במרץ 2024
1 2 3 4 5 6 7  לטיציה ברדה ומרדכי היימן, חורבת הגרדי, סקר פיתוח באזור, באתר רשות העתיקות, חדשות ארכיאולוגיות – גיליון 117 לשנת 2005, ‏10 במרץ 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007397563005171  VIAF: 39152501159910681633   WorldCat (עם VIAF): 39152501159910681633
בית א-דין

| --- | --- |

הכניסה לארמון בית א-דין
 מדינה:  לבנון לבנון
 מחוז:  הר הלבנון
 נפה:  נפת שוף
 שטח:  244 קמ"ר
 גובה:  850 מטרים
 קואורדינטות:  33°41′39″N 35°34′51″E﻿ / ﻿33.694166666667°N 35.580833333333°E﻿ / 33.694166666667; 35.580833333333 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת לבנון מוגדלת) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןביתא-דין(למפת לבנון רגילה) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןביתא-דין  he  Location within Lebanon tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
בית א-דין (בערבית: بيت الدين) היא עיירה נוצרית קטנה המשמשת כבירה מנהלתית של נפת שוף שבמחוז הר הלבנון שבלבנון.
העיירה ידועה בזכות ארמון בית א-דין, שהיה הגרעין שסביבו התפתחה העיירה. הארמון מארח את פסטיבל בית א-דין (אנ') השנתי בקיץ, שנוסד בתקופת מלחמת האזרחים בלבנון.
מיקום וגאוגרפיה

העיירה ממוקמת כ-26 קילומטר מהחוף, וכ-45 ק"מ דרומית-מזרחית לבירות, מזרחית לעיירה דיר אל-קמר, ממנה היא מופרדת בעמק תלול. שטחה הכולל של בית א-דין הוא 244 דונם, וגובהה הממוצע הוא 860 מטר מעל פני הים.
אטימולוגיה

מבנה הארמון שסביבו התפתחה העיירה, נבנה סביב למבנה קטן ששימש כחילווה דרוזית, ומכאן שם המקום, בית א-דין (بيت الدين) בתרגום חופשי - "בית האמונה", או: בית הדת.. מה שמעיד על כך שהאזור היה מאוכלס על ידי דרוזים לפני שבשיר התגורר בה. מבנה החילווה שוחזר והוא חלק מהארמון (נמצא ליד מוזיאון הפסיפס).
היסטוריה > התקופה העות'מאנית

האמיר בשיר השני (אנ') משושלת שיהאב (אנ'), שלימים הפך לשליט האמירות "הר הלבנון", החל לבנות ארמון במקום זה, בשנת 1788. בניית הארמון ארכה כ-30 שנה. בבניית הארמון הועסקו בעלי מקצוע רבים, מקומיים וזרים, וסגנון הבניה של הארמון הוא סגנון ערבי לבנוני, בשילוב סגנון הבארוק האיטלקי.
בשנת 1806 הושלם החלק הפנימי ובשיר ובני משפחתו עברו לגור בו, ובשנת 1811 העביר בשיר את מטה האמירות מדיר אל-קמר לבית א-דין.
לצורך אספקת מים לארמון, נבנתה בין השנים 1812–1814 אמת מים, כאשר כל אחד מתושבי האזור "הכשירים" חויב לתרום יומיים של עבודה ללא תשלום.
ב-1829 הושלמה בניית החלק הרשמי של הארמון, החלק שכלל את הלשכות, האולמות וחדרי האירוח והוא הפך למרכז השלטוני החדש של בשיר, כמו גם מרכז אירוח לאורחים רמי מעלה מהמזרח התיכון ואירופה. ליד הארמון ניטעו עצי תות רבים, כדי לגדל תולעי משי ולייצר את המשי שבשיר אהב.
סביב הארמון נבנת העיירה בית א-דין, כמקום מגורים לנותני השירותים לארמון, וכמקום משכן לבני משפחתו של בשיר. וכן בתים נוספים ששירתו אותו ואת ממשלו וכן את ממשלם של השליטים שבאו אחריו.
לאחר שנת 1840, כאשר האמיר בשיר השני נשלח לגלות, שימש הארמון את העות'מאנים כבניין ממשלתי. בשנות ה-60 של המאה ה-19 נבחר הארמון לשמש כמקום מפקדתו של סגן המושל העות'מאני בהר הלבנון.
היסטוריה > מעורבות צרפתית

במהלך מלחמת האזרחים בהר הלבנון בשנת 1860, תקפו הדרוזים את הנוצרים בדיר אל-קמר, טבחו בהם ובזזו את רכושם. כ-200 נוצרים נמלטו הצליחו להמלט למחנה הצבאי העות'מאני בבית א-דין כדי לחפש מקלט אך חיל המצב שהיה במקום נמנע מלהתערב, והפליטים הותקפו. במהלך ההתערבות הבינלאומית בהובלת צרפת במלחמה, בחר הקולונל הצרפתי, ד'אריקאו, בארמונו של בשיר בבית א-דין כמפקדתו.
במהלך חגיגות רשמיות בבית א-דין לציון הכתרתו של הסולטאן עבדול חמיד השני בשנת 1908, התעמתו בעיר דרוזים ומרונים מהסביבה, וכתוצאה מכך נהרג אדם אחד מכל עדה.
היסטוריה > בעת החדשה

בשנת 1934 הוכרז ארמון בי א-דין כמונומנט בעל ערך היסטורי לאומי. ובשנת 1943 הכריז עליו בשארה אל-ח'ורי, הנשיא הלבנוני הראשון, כמעון הקיץ הרשמי של הנשיא. במהלך מלחמת האזרחים בלבנון (1975–1990) המבנה ניזוק קשות. לאחר 1984, כאשר הלחימה נסוגה מאזור זה, הורה וליד ג'ונבלאט לשחזרו. חלקים מהארמון פתוחים כיום לציבור בעוד השאר עדיין משמשים למעון הקיץ של נשיא לבנון.
היסטוריה > מוזיאון

בתוך הארמון קיים מוזיאון חשוב המכיל פריטים עתיקים ומודרניים, בגדים, כלי נשק, אוסף תכשיטי זהב, וכן ממצאים ארכאולוגיים כמו: כלי חרס מתקופת הברונזה, פסיפסים ביזנטיים נוספים.
בשיר בנה בסמוך לארמונו עוד שלושה ארמונות עבור בניו, מהם שרד רק ארמון מיר אמין והוא משמש כמלון יוקרה.
בבית-א-דין פועל מרכז עזרה ראשונה של הצלב האדום הלבנוני.
דמוגרפיה

בשנת 2010 היו רשומים בה 1,606 בוגרים בעלי זכות בחירה, וכ-9500 תושבים. האוכלסייה היא בעיקר נוצרים מהזרם המארוני, המלכיתי והיווני-אורתודוקסי.
בשנת 2014 היו רשומים בכפר 2,460 בוגרים בעלי זכות בחירה לפרלמנט הלבנוני, כ-99% מהם היו נוצרים. כ-85% מהנוצרים היו מרונים.
עיריית בית א-דין

העיירה מנוהלת על ידי עירייה שחבריה מתמודדים ברשימות מקומיות, ללא קשר לפוליטיקה הארצית. העירייה אחראית גם לכפרמעסר א-שוף (אנ'), כפר נוצרי קטן שנמצא כ-14 קילומטרים מזרחית לבית א-דין (העיירה הדרוזית אל-מוח'תארה נמצאת בין שני היישובים).
על פי צו מס' 13292 מיום 29 ביוני 2024 העירייה הצטרפה לאיגוד אזורי, נוצרי בשם איחוד עיריות אל-ערקוב ואל-חרף (ער') (שמות כפרים באזור), כדי לסייע להקמת וניהול "פרויקטים ציבוריים בעלי תועלות משותפות ... [ו] ליישם פיתוח ושיתוף פעולה בין עיריות...".
יחסי דרוזים נוצרים באזור

במהלך מאה העשרים ידעו היחסים בין הדרוזים לנוצרים מורדות (מעשי טבח הדדיים) ועליות (הסכמי פיוס).
ב-4 באוגוסט 2001, נחתמו הסכם פיוס ואמנת שלום בין "ארמון אל-מוח'תארה" (הנהגת הדרוזים) לבין "הבניין הפטריארכלי בבית א-דין" (הנהגת הנוצרים). מאז מתקימם ביקורים הדדיים, השתתפות בארוחות לציון מועדים לאומיים וחגים.
פסטיבל בית א-דין

פסטיבל בית א-דין הוא פסטיבל שנתי הנערך בארמון, מדי קיץ בחודשים יולי ואוגוסט, מאז שנת 1985 ומופיעים בו אמנים לבנוניים וכן אמנים מרחבי העולם.
ראו גם

היסטוריה של לבנון
לבנון תחת שלטון בשיר השני
הערות שוליים

↑  באתר הרשמי (באנגלית)
↑  סטטיסטיקה של לבנון (באנגלית)
↑  באתר הארמון (באנגלית)
1 2 3  יוחנן מינצקר, בית א-דין, קרדום 27-26, מרץ 1983, עמ' 214-207
1 2 3  פרטים באתר תיירות (באנגלית)
1 2 3  Beiteddine, www.middleeast.com
↑  Ealaf Alraish, قصر بيت الدين, ذاكرة تصلح للسفر, ‏2020-05-13
↑  ראו גם "על המדינות בו יאמר" כתבה על טבח הדרוזים בנוצרים. ⁨⁨המגיד⁩, 22 אוגוסט 1860⁩]
↑  alwatan, قصر بيت الدين .. حكاية جمال لعبق التراث والثقافة في لبنان, الوطن, ‏2015-10-17 (בערבית)
↑  الزمان | طبعة العراق | عربية يومية دولية مستقلة, بيت الدين تحفة وصرح معماري في قلب جبال الشوف, الزمان - طبعة العراق - عربية يومية دولية مستقلة
1 2  סיכום תוצאות הבחירות (בצרפתית)
↑  أسماء العائلات في بلدة بيت الدين، قضاء الشوف، محافظة جبل لبنان في لبنان, إعْرَفْ لبنان
↑  الأحزاب تترك خيار الانتخاب للعائلات ببيت الدين والمعركة تنحصر بلائحتين, Elnashra News
↑  الجامعة اللبنانية | التشريعات | تصديق التصميم التوجيهي العام لمناطق دير القمر بيت الدين - معاصر بيت الدين (قضاء الشوف - محافظة جبل لبنان), 77.42.251.205
↑  رعية مار الياس- معاصر بيت الدين تحتفل بعشائها السنوي بمشاركة التقدمي קהילת סנט אליאס – מעסר בית א-דין חוגגת את ארוחת הערב השנתית שלה בהשתתפות אל-תקדומי, באתר anbaaonline, ‏21 ביולי 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4752882-5  MusicBrainz: 296b670c-a93a-4ba5-8a45-79f6d08dce3b  VIAF: 125610333   WorldCat (עם VIAF): 125610333 
העמק שבין בית א-דין לדיר אל-קמר
דיוקן של בשיר שיהאב השני
מבט על החצר הגדולה בארמון
ציור של הכומר לואיס ויי (Lewis Way) נפגש עם אמיר הר הלבנון בשיר השני בארמון בית א-דין. צויר (צבעי מים) על ידי אלברט, בנו בן ה-18 של הכומר לואיס, שהשתתף במפגש
אחת מהחצרות הרבות בארמון בית א-דין.
במה לקונצרטים בפסטיבל בית א-דין
מוזיקה צבאית

חיל המוזיקה של בונדסוור באוסלו
נגן חלילית מנגן במהלך מבצע אפסום (אנ'), 26 ביוני 1944.
הציור Spirit of '76 של ארצ'יבלד וילארד מ-1857, מראה נגנים במשרוקיות רוחביות (אנ') ותופים.
מוזיקה צבאית או מוזיקת לחימה הוא ז'אנר מוזיקלי ספציפי של מוזיקה המיועד לשימוש במסגרות צבאיות המבוצעות על ידי חיילים מקצועיים, הנקראים מוזיקאי שטח.
חלק גדול מהמוזיקה הצבאית מולחן ומבוצע על ידי תזמורות צבאיות כדי להכריז על אירועים צבאיים, ללוות חיילים עם תופים, או לציון אירועים צבאיים מיוחדים. עם זאת, לאורך ההיסטוריה, היה שימוש במוזיקה כדי להפחיד את האויב, לעודד לוחמים, או לסייע בארגון ובתזמון פעולות בלחימה.
בהתאם לתרבות, מוזיקה צבאית מנוגנת במגוון כלי נגינה, ובמיוחד כלי הקשה, בין היתר תופים, משרוקיות רוחביות (אנ'), ביוגלים, חצוצרות, חמת חלילים, משולשים ומצלתיים. אף על פי שחלק ממוזיקה זו הולחנה בצורה כתובה, חלק אחר שלה מפותחת או נלמדת באמצעות האוזן, תוך הסתמכות על זיכרון קבוצתי כדי לתאם את הצלילים.
ראו גם

קריאת קרב
מארש
תזמורת צבאית
לקריאה נוספת

Mark A. Snell and Bruce C. Kelley, editors, Bugle Resounding: Music and Musicians of the Civil War era, National Conference on Music of the Civil War Era, 2004.
Lee Andresen, Battle Notes: Music of the Vietnam War, Savage Press, 2003.
John H. Beck, Encyclopedia of Percussion, Routledge Press, 2007.
ז'ול ארדואן-מנסאר

| --- | --- |
ז'ול הרדואין-מנסאר על רקע האינווליד, ציור מאת היאסינת ריגו
ז'ול הרדואין-מנסאר על רקע האינווליד, ציור מאת היאסינת ריגו
 לידה:  16 באפריל 1646 פריז, ממלכת צרפת 
 פטירה:  11 במאי 1708 (בגיל 62) מרלי-לה-רואה, צרפת 
 תחום יצירה:  אדריכלות
 זרם באמנות:  בארוק, סגנון לואי הארבעה עשר
 הושפע על ידי:  פרנסואה מנסאר, ליברל בריאן 
 יצירות ידועות:  Grand commun, ארמון ורסאי, Château de Marly, Château de Chazeron, הטריאנון הגדול, כיכר ונדום 
 צאצאים:  Cathérine-Henriette Hardouin-Mansart, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
ז'ול ארדואן-מנסאר (בצרפתית: Jules Hardouin-Mansart) היה אדריכל בארוק צרפתי מהמחצית השנייה של המאה ה-17 שעבד בחצר לואי ה-14 מלך צרפת והיה מהמשפיעים ביותר על סגנונו. עבודותיו הבולטות הן כיכר ויקטואר (1684–1690), כיכר ונדום (1690), קפלת האינווליד (1690), והטריאנון הגדול של ארמון ורסאי.
ביוגרפיה

ז'ול ארדואן נולד בפריז ב-1646, למד אצל דודו האדריכל הנודע פרנסואה מנסאר, אחד ממחוללי המסורת הקלאסית באדריכלות הצרפתית. ארדואן ירש את אוסף התוכניות והרישומים של דודו והוסיף את שמו של מנסאר לשלו ב-1668. הוא החל את דרכו כיזם בבניית מבנים, בשותפות עם אחיו מישל, אך ב-1672 גמלה בליבו ההחלטה להתמסר כולו לאדריכלות. בשנת 1674, הפך לאחד מקבוצת האדריכלים המלכותיים שעבדו עבור לואי ה-14. הפרויקט החשוב הראשון שלו היה שאטו דה קלני, שנבנה עבור בת זוגו של המלך, מרקיזת מונטספן, וזכה לתמיכתה וחסותה. לאחר מכן למד ועבד אצל אדריכל הנוף אנדרה לה נוטר, לפני שלבסוף עבד ישירות עם המלך עצמו.
בשנת 1677, החל לעבוד על הרחבת הארמון המלכותי של ורסאי, פרויקט שהעסיק אותו עד סוף חייו. זמן קצר לאחר מכן הפך לחבר באקדמיה המלכותית לאדריכלות. ב-1678 הפך למנהל העבודה הראשי בוורסאי, והאדריכל הבולט ביותר בפמליה המלכותית. הוא מונה לאדריכל הראשון של המלך ב-1681 והועלה לאצולה ב-1682. ארדואן-מנסאר הפך לממונה של המלך ב-1685, ולמפקח הכללי של הבניינים המלכותיים ב-1691.
ארדואן-מנסאר השיג את מעמדו לא רק בזכות יכולתו לרצות את פטרונו בעיצוביו, אלא הרבה בזכות יכולתו לנהל פרויקטים עצומים ומורכבים עם הרבה אלמנטים ומעצבים, תוך שמירה על יחסי העבודה עם האמנים האחרים והיצמדות לתקציב.
עבודות בולטות > האינווליד (Les Invalides)

כנסיית האינווליד, פריז (1676–1691)
הכיפה החיצונית מסתירה כיפה פנימית
הכיפה הפנימית של האינווליד, מבט מבפנים
תוכניתו של ארדואן-מנסאר לקולונדה מתעקלת באינווליד לא הושלמה
ב-1 במרץ 1676, פרנסואה-מישל לה טלייה, מרקיז דה לובואה, שר המלחמה, זימן את ארדואן-מנסאר לקחת פיקוד על בנייתו של האינווליד, בית החולים העצום והקפלה שהמלך בנה במרכז פריז עבור פצועי ויוצאי הצבא. הפרויקט החל בשנת 1671 על ידי האדריכל ליברל בוראון (אנ'), חלק מבנייני המגורים הושלמו וכבר אוכלסו, אך בניית החלק המרכזי, הקפלה לחיילים, לא החל. המלך לא היה מרוצה מהתוכניות שהוצעו לו על ידי ברואנה, והתלונן על איטיות העבודה. ב-1 במרץ 1676 פיטר לובואה את ברואנה וזימן את ארדואן-מנסאר, שלא היה מוכר כמעט מחוץ לבית המלוכה, וביקש ממנו לבנות את הכנסייה.
הקפלה שתוכננה במקור על ידי ברואנה עבור יוצאי הצבא הייתה צנועה יחסית בגודלה וביופיה. ארדואן-מנסאר הציע פרויקט גרנדיוזי בהרבה עם שני חלקים צמודים, מתחם עבור יוצאי הצבא עם בית חולים, כנסייה ועוד, ובנוסף קפלה מלכותית נפרדת שבה המלך לא יאלץ להתערבב עם הנכים. ההצעה התקבלה על ידי המלך וארדואן-מנסאר השלים בזריזות את בניית בתי המגורים והמרפאות. ב-1676 החל לעבוד על הכנסייה המיועדת לחיילים הגמלאים. בקיץ 1677 הגג כבר עמד במקומו, ועד 1679 כבר סיים את כל עבודות העץ והריהוט.
לעומת זאת, העבודה על הקפלה המלכותית התנהלה לאט יותר. המאפיין הייחודי שלה היה הכיפה, אחת המוקדמות שנבנו בפריז, בהשראת כנסיית ואל-דה-גראס, שתוכננה על ידי דודו יחד עם ז'אק למרסייה. התוכנית המקורית שלו הייתה לבנות חלל גדול אחד מתחת לכיפה ענקית מעוטרת בציורים בצידה הפנימי. עם זאת, בזמן שהעבודה הייתה בעיצומה, המפקח על הכספים ז'אן-בטיסט קולבר, קיצץ בתקציב הבנייה בעקבות עלויות צבאיות אחרות. ארדואן-מנסאר נאלץ לשנות את התוכנית המקורית, לבטל את התקרה המצוירת ולעצב מחדש את הכיפה עם כיפה פנימית שאינה נראית מבחוץ. בעקבות המלחמה נוצר משבר פיננסי העבודה הופסקה לחלוטין ב-1695, ולא התחדשה עד שהמלחמה הסתיימה ב-1699. לאחר שהמלחמה הסתיימה, חודשה בנייתה, והקפלה המלכותית נחנכה לבסוף, בנוכחות המלך, ב-22 באוגוסט 1706, זמן לא רב לפני מותו של ארדואן-מנסאר. זו נותרה עבודתו המפורסמת ביותר.
עבודות בולטות > ארמון ורסאי

אולם המראות בארמון ורסאי (1680)
האורנז'רי בארמון ורסאי (1684–86)
הטריאנון הגדול בורסאי (1687)
משנת 1677 ועד מותו, ארדואן-מנסאר היה אחראי על התכנון והבנייה של חלק גדול מארמון ורסאי. הוא ירש את האדריכל המלכותי לואי לה וו. החל מ-1678, הוא השלים את "המעטפת" של מבנים חדשים המקיפים את הטירה המקורית של לואי ה-13, הפך את המרפסת בקומה הראשונה של הארמון המשקיפה על הגן, לאולם המראות המהולל, שעוצב בפאר על ידי עמיתו האמן שארל לה ברן. הוא גם שיחזר את חזית הקומה הראשונה הפונה לחצר השיש, העניק לה חלונות מקושתים גדולים והכניס יותר אור, והוסיף אגף מגורים מרכזי חדש, גם הוא עם חלונות גדולים יותר, עבור משפחת המלוכה. כדי לשכן את המספר ההולך וגדל של צוות ומשרתים בטירה, הוא בנה את הקהילה הגדולה (1682–85), ועבור הסוסים והכרכרות של בית המלוכה בנה שתי אורוות מפוארות בצד הארמון (הסתיים ב-1682).
בשנת 1684 החל לבנות את האורנז'רי, חציו מתחת לאדמה, שאליו מובילים שני גרמי מדרגות מונומנטליים הנפתחים אל הגן השקוע שלו. לקראת סוף חייו בנה ארמון קטן יותר בן קומה אחת, הטריאנון הגדול (1687) כמקלט למלך מהרעש והטקסים של החצר. הפרויקט האחרון שלו בורסאי היה הקפלה (1699–1710), ששולבה בקפידה בארכיטקטורה של האגף הדרומי.
עבודות בולטות > כיכרות מלכותיות

כיכר ויקטואר, פריז
בניינים זוויתיים עם חזיתות פינתיות, כיכר ונדום, פריז
הכיכר המלכותית בדיז'ון
ארדואן-מנסאר היה גם מעצב עירוני חשוב והמתכנן של שתי כיכרות בולטות בפריז. שתי הכיכרות, כיכר ויקטואר (1685) וכיכר ונדום (1699), תוכננו, כמו רבים ממפעלי הארכיטקטורה שלו, כדי לבטא את ההוד והתהילה של לואי ה-14. כיכר ויקטואר נבנה כתפאורה לפסל ללואי ה-14, מוקף בבנייני מגורים תואמים הרמוניים. הפסל המקורי הותך לאחר המהפכה, והוחלף מאוחר יותר בעותק, והכיכר עצמה שונתה רבות בשנים מאוחרות יותר, עם תוספת של רחובות חוצים ומבנים בסגנונות אחרים.
כיכר ונדום הייתה שטח ריבועי גדול, אבל ארדואן-מנסאר שבר את צורת הריבוע הנוקשה עם מבנים פינתיים מפוארים הפונים לכיכר.
עבודות בולטות > טירות

הגבהה של הבית המרכזי בטירת קלני, שנבנה עבור מאדאם דה מונטספן (1674–1680)
טירת דמפייר
טירת מרלי
אחוזת מנסאר
טירת דו ואל בסן ז'רמן אן לאיה (1674)
טירת מיודון (1705)
מעמדו הבולט בצרפת הביא אותו ליצור רבים מהמונומנטים המשמעותיים של התקופה ולתכנן טירות ואחוזות למשפחות האצולה, כך הצליח לתת את הטון לסגנון האדריכלי הצרפתי של הבארוק המאופק, שהשפיע עד סנט פטרבורג ואפילו הדהד בקונסטנטינופול. יחד עם זאת, גודל הצוות התמך בתפקידו הביורוקרטי הרשמי העלה לא פעם ביקורת על כך שהוא היה פחות אחראי לעבודה שנבנתה תחת שמו.
ארדואן-מנסאר מת במארלי-לה-רואי ב-1708.