stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הארי כריסטופרס
קריירה עם אנסמבל השישה-עשר ואגודת הנדל והיידן

כריסטופרס ייסד את האנסמבל הווקאלי השישה-עשר בשנת 1979. הוא ניצח על "השישה-עשר" ועל תזמורתו ברחבי אירופה, אמריקה והמזרח הרחוק ועשה לו שם בעבודתו במוזיקה של הרנסאנס, הבארוק והמאה ה-20. עם אנסמבל "השישה-עשר" ניצח על הקלטות לחברת קורו (חברת ההקלטות של אנסמבל השישה-עשר) וחברות אחרות, בהן היפריון רקורדס, UCJ ווירג'ין קלאסיקס. הקלטות אחדות זכו באותות כבוד כגון "גראן פרי דו דיסק" ופרס מידם על המשיח של הנדל, פרס מבקרי המוזיקה הגרמנים (Schallplattenkritik), פרס גרמופון למוזיקה עתיקה ופרס קלאסיקל בריט 2005 לתקליטור "רנסאנס". ההקלטה של "אנסמבל השישה-עשר" משנת 2009 להמנוני ההכתרה של הנדל זיכתה את ההרכב בפרס קלאסיק FM גרמופון בקטגוריית מוזיקת בארוק ווקאלית כמו גם אותות אמן השנה לכריסטופרס ול"שישה-עשר". ההקלטה גם זיכתה את כריסטופרס במועמדות פרס גראמי לביצוע כוראלי מצטיין.
בשנת 2000 החל כריסטופרס ב"מסע צליינות כוראלי", סיור לאומי בקתדרלות אנגליות מיורק עד קנטרברי, במוזיקה מן התקופה שלפני הרפורמציה כתרומת "השישה-עשר" לחגיגות המילניום. זה הוביל לעוד מסעות צליינות שנתיים בנושאים מסוימים. כחלק מחגיגות שלושים השנה ל"השישה-עשר" בשנת 2009, הוקדש מסע הצליינות התשיעי לחגיגות היובל של הנרי פרסל, ג'יימס מקמילן וגאורג פרידריך הנדל. המסע של 2011 התמקד במוזיקה של תומאס לואיס דה ויקטוריה והמסע של 2012, שהוכתר בשם "האדמה מהדהדת", בחן את מוזיקת הקודש של פלנדריה במאות ה-15 וה-16, משל המלחינים ז'וסקן דה-פרה, אנטואן ברומל ואורלנדו לאסוס.
הערות שוליים

↑  Aled Jones (28 בספטמבר 2008). "The Choir: Interview with Harry Christophers" [אלד ג'ונס, רדיו בי.בי.סי., ריאיון עם הארי כריסטופרס]. BBC Radio 3. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Sweet sixteen" [אלפרד היקלינג, הגרדיאן]. The Guardian. 9 בנובמבר 2001. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Tom Service (12 באוקטובר 2002). "The Sixteen/Christophers (Southwark Cathedral, London)" [טום סרוויס, הגרדיאן]. The Guardian. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Erica Jeal (11 באפריל 2007). "The Sixteen/Christophers (Snape Maltings, Aldeburgh)" [אריקה ג'יל, הגרדיאן, "השישה-עשר/כריסטופרס]. The Guardian. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Tim Ashley (19 במרץ 2009). "The Sixteen/Christophers (Queen Elizabeth Hall, London)" [טים אשלי, הגרדיאן, "השישה-עשר" וכריסטופרס באולם המלכה אליזבת, לונדון]. The Guardian. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  George Hall (16 באפריל 2009). "The Sixteen/Christophers (Old Royal Naval College Chapel, London)" [ג'ורג' הול, הגרדיאן, "השישה-עשר וכריסטופרס בקאפלה של הקולג' הימי המלכותי בלונדון]. The Guardian. {{cite journal}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007425324205171  PLWABN: 9810623331005606  BIBSYS: 2129016  BNE: XX5711603  BnF: cb13892497m (data)  CiNii: DA08053780  GND: 132775689  ISNI: 0000 0001 0956 154X  LCCN: n84149855  LNB: 000100294  MusicBrainz: d9c6bf9c-3864-4a14-8258-c9197881bb8a  NKC: skuk0002026  NLA: 35321026  NTA: 071006729  RERO: 02-A003105807  SUDOC: 139879536  VIAF: 14957840   WorldCat (עם VIAF): 14957840
הנס חיים פין

| --- | --- |

 לידה:  16 בנובמבר 1916 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  30 במאי 1978 (בגיל 61) הרצליה, ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין הישן בהרצליה 
 מקום לימודים:  באוהאוס 
 תחום יצירה:  צילום עיתונות 
 
הנס חיים פִּין (Hans Chaim Pinn;‏ 16 בנובמבר 1916 – 30 במאי 1978) היה צלם עיתונות ישראלי, מחלוצי צילום העיתונות בישראל. צילם במשך קרוב לארבעים שנה עבור סוכנות AP ועיתונים שונים. צילומיו מאופיינים בשדה ראייה רחב של האירועים אותם תיעד, תוך ראייה מושכלת עם אמירה.
חייו

פין נולד בסתיו 1916 בברלין בירת גרמניה. ב-1931, בהיותו בן חמש עשרה, החל למכור תצלומים לעיתונים ולסוכנות הידיעות AP. בשנת 1933 למד צילום בסדנאות של בית הספר באוהאוס, למד אצל ג'ון הארטפילד והושפע מעבודתו של אריך סלומון. בנוסף, למד נגרות ועיצוב פנים.
בין השנים 1938-1935 שהה בצ'כוסלובקיה.
ב-1938 עלה לארץ ישראל באשרת תייר.
בשנת 1942, במלחמת העולם השנייה, התגייס לצבא הבריטי ושירת במחלקת צילום ומיפוי.
ב-1945, לאחר שחרורו, החל לעסוק בצילום חדשות והיה אחד הצלמים הראשונים שמכרו את תצלומיהם לעיתוני הארץ וחו"ל.
בשנות הארבעים צילם אירועים בולטים בתחום המאבק וההעפלה. באותה תקופה היה חבר ב"הגנה" ואיש יחידת המיפוי שלה.
פין עבד עד מותו כצלם לעיתונים שונים, בהם "ידיעות אחרונות" ו"לאשה".
בשנים 1982–1984 הוצגה תערוכה מיצירותיו, "צלם ותקופתו", תחילה במוזיאון תל אביב לאמנות ובהמשך כתערוכה נודדת במסגרת אמנות לעם.

פין נפטר בכ"ג באייר תשל"ח (מאי 1978) לאחר מחלה ממושכת, בגיל 61, ונטמן בבית העלמין הישן בהרצליה. במותו הותיר את אשתו סוזי ובנותיו. בתו, נורית אביב, היא צלמת קולנוע. כבר בילדותה הייתה מעורבת בעבודתו, סייעה לו בפיתוח תמונות וצילמה בעצמה.
אלמנתו סוזי, שעבדה לצדו וארגנה את הארכיון שלו, תרמה את ארכיון התצלומים שלו ללשכת העיתונות הממשלתית, והוא שמור בה כחלק מאוסף התצלומים הלאומי.
צילומים מפורסמים

ליל כ"ט בנובמבר - צילום נדיר שמתאר את ההתרגשות והשמחה בכיכר מגן דוד בתל אביב מיד לאחר היוודע תוצאות ההצבעה. כל הצלמים האחרים צילמו את השמחה שפרצה בארץ למחרת לאור היום.
הכרזת המדינה - צילום המבטא את עוצמת המעמד הממלכתי, שבו הונצח שולחן הנשיאות במלואו על כל יושביו, ומרבית חברי מועצת העם, ככל שהעדשה תפסה, שישבו על במת הכבוד. הנס פין הורשה לצלם את האירוע לכמה רגעים אף שלא היה מוזמן אליו כצלם הרשמי. הוא עמד לפני דלת הכניסה לאולם וצילם את האירוע בפלאש, דבר שעורר מבוכה רבה באולם ההכרזה.
אלטלנה - צילום המראה את הטרגדיה כרגע שבו החיים ממשיכים לזרום כרגיל. אדם יושב על הספסל מול הים וקורא עיתון, ואנשים צופים באניה הבוערת, חסרי אונים, וממשיכים בשלהם.
לקריאה נוספת

גיא רז, צלמי הארץ: מראשית ימי הצילום ועד היום, תל אביב: מפה - מיפוי והוצאה לאור; הקיבוץ המאוחד, 2003, עמ' 137.
שלמה שבא, ‏'הפוטו-ז'ורנליזם הארץ ישראלי', קשר 5, אביב 1989, 110-115.
״הנס חיים פין״, בספר: ורד נבון, השדרה - שדרות ירושלים בעיני הצלמים, הוצאת ורד נבון, מהדורה שנייה, אוגוסט 2021, עמ׳ 255-254.
לקריאה נוספת > קטלוגים

ה. חיים פין, צלם ותקופתו, תל אביב: מוזיאון תל אביב, תשמ"ב 1982.
"אלטלנה" עולה בלהבות ליד חופי תל אביב
הקונציל הראשון של אורליאן

הקונציל הראשון של אורליאן זומן ב-511 על ידי כלוביס הראשון, זמן קצר לפני מותו.
כלוביס  זימן סינוד של הבישופים הגאלים, קבע את סדר היום ואישר את החלטותיו. הסינוד התקיים באורליאן במטרה לערוך רפורמה במבנה הכנסייתי  כשמגמת הרפורמה היא חיזוק הקשרים שבין השלטון הסקולרי לבין ההנהגה הדתית בשטחי שלטונו. ההצדקה של כלוביס לכינוס הקונציל הייתה מעשה דומה של הקיסר קונסטנטינוס כאשר כינס את הקונציל בניקיאה ב-325.
32 בישופים נענו לקריאה והעבירו 31 צווים הנוגעים לתחומי פעילותיו וחובותיו של הפרט, זכויותיו של מקום מקודש ועל משמעת כנסייתית. צווים אלה, החלים באופן שווה על הפרנקים ועל הגאלו-רומים היו השוויון הראשון שהוקם בין הכובשים והנכבשים.
בין הצווים השונים, המועצה קבעה כי כנסיות ומעונות בישופים הם מקומות מחסה בסטטוס של עיר מקלט. נקבע כי כומר  לא צריך להסגיר נאשם שמצא מקלט ליד המזבח, אלא אם הרודף ישבע על הברית החדשה שלא יפגע בו. קבעה את חובתם של בישופים להשתמש ברכוש הכנסייה לרווחתם של החולים והעניים, מיסדה את מערכות היחסים בין נזירים ואבות המנזרים לבין הבישופים.
מועצה זו מיסדה את הטמעתם של נושאי משרות כנסייתיות אריאנים במערך הכנסייה הקתולית תוך שמירה על מעמדם ורכושם ובתנאי שיצהירו כי הם מקבלים על עצמם את ההלכה האורתודוקסית. צעד זה אפשר את השתלבות הנוצרים האריאנים בכנסייה הקתולית ושם קץ לפילוג שהיה באירופה בין הצפון האריאני (יחד עם ספרד) לבין הדרום הקתולי.
ה'תי"ח

ה'תי"ח (5,418) ובקיצור תי"ח – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-8 בספטמבר 1657, והסתיימה ביום כ"ט באלול, 27 בספטמבר 1658.
המולד של תשרי חל ביום השבת, 11 שעות ו-891 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג זשה. היא מעוברת, ואורכה 385 ימים.
זו שנת שמיטה, ושנת 3 במחזור העיבור ה-286. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 14 (סימנה ידלוז) במחזור השמש ה-194.
שנה זו היא שנת 1,589 לחורבן הבית, ושנת 1,969 לשטרות.
נולדו

י"ג בשבט – רבי שמשון ורטהיימר, רב, מדינאי ונדבן, מנהיג יהדות וינה ויהודי החצר של קיסר האימפריה הרומית הקדושה. רב ראשי למדינות בוהמיה, מוראביה והונגריה ולקהילות נוספות. (נפטר בי"ז באב ה'תפ"ד)
צבי הירש אשכנזי - ה"חכם צבי".
נפטרו

י"ד בכסלו – רבי מנשה בן ישראל, דרשן ומדינאי יהודי מאמסטרדם שפעל למען שיבת היהודים לאנגליה. (נולד בה'שס"ד)
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג זשה, ובה 385 ימים.
שנה מעוברת ובה שני חודשי אדר - אדר א' ואדר ב'. חג הפורים נחוג בשנה כזו באדר ב'. בנוסף, בי"ד באדר א' מציינים פורים קטן, ובט"ו באדר א' מציינים שושן פורים קטן.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
היסטוריה של עם ישראל
המוזיאון לאמנות מודרנית בבזל

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אמנות מודרנית
 כתובת:  St. Alban-Rheinweg 60 
 מיקום:  בזל 
 מדינה:  שווייץ 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1980
 תאריך פתיחה רשמי:  1980 
 אדריכל:  Steib + Steib 
 קואורדינטות:  47°33′17″N 7°36′05″E﻿ / ﻿47.5546°N 7.60138°E﻿ / 47.5546; 7.60138
 www.kunstmuseumbasel.ch
  (למפת בזל מוגדלת) המוזיאון לאמנות מודרנית בבזל(למפת בזל רגילה) המוזיאון לאמנות מודרנית בבזל
 
המוזיאון לאמנות מודרנית (בגרמנית: Museum für Gegenwartskunst) בבזל נפתח ב-1980 כמוזיאון הציבורי הראשון באירופה המוקדש באופן בלעדי ליצירות אמנות עכשווית משנות השישים ועד להווה. הוא נכלל ברשימת נכסי התרבות של שווייץ (אנ').
בנוסף לאמנויות קלאסיות כמו ציור ופיסול, האוסף כולל גם וידאו ארט. בין האמנים המוצגים במוזיאון ניתן למנות את ג'וזף בויס, ברוס נאומן, רוזמרין טרוקל, ג'ף וול ואמנים אמריקאיים עכשוויים (רוברט גובר, אליזבט פייטון ומתיו ברני).
אוסף האמנות העכשווית של המוזיאון מציג עבודות של קרן עמנואל הופמן ושל מוזיאון האמנות של בזל (אנ').
החל משנת 2003, כל המוצגים של קרן עמנואל הופמן שאינם מוצגים במוזיאון מאוחסנים במוזיאון שאולאגר (Schaulager) במוטנז.
ה'תי"ט

.
ה'תי"ט (5,419) ובקיצור תי"ט – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-28 בספטמבר 1658, והסתיימה ביום כ"ט באלול, 17 בספטמבר 1659.
המולד של תשרי חל ביום שישי, 9 שעות ו-400 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג זשג. איננה מעוברת, ואורכה 355 ימים.
זו שנה ראשונה לשמיטה, ושנת 4 במחזור העיבור ה-286. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 15 (סימנה טויזא) במחזור השמש ה-194.
שנה זו היא שנת 1,590 לחורבן הבית, ושנת 1,970 לשטרות.
לפי דברי רוב הראשונים שנה זו היא שנת היובל.
נפטרו

י"ח באייר – רבי משה ירמיה הכהן, מרא דאתרא בנרול שבפולין, ולאחר גזירות ת"ח ות"ט מרא דאתרא ואב"ד של יהדות מץ שבצרפת.
כ"א אלול – רבי ישראל זק, "הקדוש מרזינאי", נפטר 9 ימים לפני העלילת דם שגרמו לפרעות בעירו רוזינוי, שעליהם נכתבו מספר קינות שנאספו בספר "זיכרון קדושים" (העלילת דם והפרעות החלו בראש השנה ה'ת"כ).
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג זשג, ובה 355 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
י"ג באדר חל בשבת, ולכן תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי י"א באדר.
הערות שוליים

↑  ראו למשל בעל המאור עבודה זרה ט:
היסטוריה של עם ישראל
המלבוש

המלבוש הוא סיפור קצר בן שלושה פרקים מאת הסופר ש"י עגנון. הסיפור, שעלילתו מתרחשת במשך שלושה ימים רצופים, עוסק בחייט יהודי שהתבקש להכין מלבוש בעבור השר. השר ועבדיו דוחקים בו לסיים את הכנת המלבוש, אך הוא דוחה את עבודתו בתירוצים שונים ומסיח את דעתו מן המלאכה, עד שלבסוף המלבוש נבלע על ידי דג גדול והחייט, הרודף אחר הדג, טובע בנהר. גרשון שקד ציין כי "מבחינת הטקסט הגלוי נראה סיפור זה כמעשייה (כמעט כמין מעשייה עממית) ... אבל אין הדברים מסתברים כפשוטם, ועניינים שונים נשארים סתומים." לדברי פרשנים כאהרן מגד וגרשון שקד, הסיפור הוא אלגוריה לחיי האדם, שבהם השר מייצג את הקב"ה, והחייט מייצג אדם מישראל שנמסרה לו נשמה שעליו לטפחה.
הסיפור פורסם לראשונה בגיליון ערב ראש השנה תשי"א של העיתון "הארץ", ובשנת 1952 נכלל בקובץ סיפוריו של עגנון "עד הנה", שיצא לאור בהוצאת שוקן.
עלילה > פרק א

החייט יושב בביתו לקראת החשיכה "עם פנות היום" ועוסק בהשלמת המלבוש שהזמין אצלו השר. ”כל זמן שהיה יום והיתה החמה מאירה נטרד החייט בדברים שנדמו לו שאי אפשר בלא הם, משעבר היום והגיעה השעה להביא את המלבוש לבעליו ראה והכיר שלא היה צורך בהם.” הוא תופר כמה תפירות ושוקע בהרהורים. מנקה את משקפיו, מוזג לעצמו כוס יי"ש ומדליק את הנר. לאחר מכן, שוב שוקע בהרהורים ומתחיל להתנמנם, וכאשר הוא מתעורר ושב לעבודתו, מגיעים עבדי השר ולוקחים אותו בעל כורחו, לבית השר.
עם הגיעם לבית השר, מכניסים אותו עבדי השר למקום צר ודחוק, ומשאירים אותו להמתין שם לבדו. לאחר כמה שעות מכניסים אותו אל חדרו של השר שמבקש ממנו לראות את המלבוש. החייט מצטדק בפניו וטוען כי המלבוש כמעט מוכן, ומסביר שהוא התעכב בגלל עבדי השר ובעקבות התעסקותו בעניינים שונים של צורכי הציבור. השר גוער בו והוא יוצא מלפניו בהתחייבות לסיים את הכנת המלבוש במהרה.
עלילה > פרק ב

החייט חוזר לביתו ומתכוון לסיים את העבודה מיד, אך ריח התבשילים שעולה מן המטבח מסיח את דעתו מן המלבוש. לאחר הרהורים רבים הוא מחליט ללכת לאכול, מפטפט עם אשתו, אוכל שתי קערות של תבשיל "קאשיפעני" ולבסוף נרדם בלי לזכור האם ברך ברכת המזון ובלי לקרוא קריאת שמע. בבוקר הוא הולך לבית הכנסת להתפלל, אך לא מצליח להתרכז בתפילה. לאחר התפילה הוא מדבר עם חבריו והולך איתם לבית המזיגה ומבלה שם את רוב היום.
עלילה > פרק ג

הגיע זמן תפילת מנחה והחייט מחליט לחזור לביתו ולהתפלל שם, אך הוא טועה בדרכו ולבסוף נאלץ להתפלל בדרך לאחר שכבר שקעה החמה. בזמן התפילה הוא מחשב את התשלומים ששילמו הוא וחבריו בבית המזיגה ומגיע למסקנה שהוא חייב כסף למוזג. כשיורד הערב היא מביט בלבנה ובכוכבים וחושב: ”כלום לא היו יכולים להמתין, כלום לא היו יכולים לשהות שם ברקיע עוד שעה קלה. ביום של תענית שהכל מתגעגעים עליהם שוהים הם מלצאת עד שיוצאת הנשמה, והיום שאין צריכים להם נעשו פתאום זריזים.”
הוא חוזר לביתו, רב עם אשתו ומתוך כעס, זורק את המלבוש על הרצפה. למחרת הוא רוצה לחזור למלאכתו, אך כשהוא רואה את אחד מעבדי השר מן החלון, הוא נבהל ומחביא את המלבוש. בצהריים אשתו מביאה לו את הארוחה לחדרו והוא שופך מעט רוטב על המלבוש. מתוך בהלה הוא קופץ ושופך את כל הקערה על המלבוש.
בשלב זה, החייט הולך אל הנהר ומכבס שם את המלבוש אך בזמן שהמלבוש התייבש בא דג ובלע אותו. החייט קופץ לנהר בתקווה ללכוד את הדג ולהשיב את המלבוש, אך סופו של החייט מסתיים בטביעה בנהר.
לאחר כמה ימים גופו נפלט מן הנהר ולאחר כמה ימים נוספים נמצא גופו והובא לקבורה.
כמקובל בסיפורי עם, הסיפור מסתיים במוסר השכל: ”השר מלבושים יש לו הרבה ויכול לוותר על מלבוש אחד, אבל החייט שאיבד את המלבוש שנעשה מן האריגים של בית מלאכתו של השר מה יענה ומה יאמר לכשישאלו אותו היכן המלבוש?”
פרשנויות > הסיפור כמשל

למרות עלילתו הריאלית (ברובה) של הסיפור, רבים הבינו אותו כמשל. בקריאה מדוקדקת ניתן לראות כי עגנון בעצמו שתל לאורך הסיפור רמזים כי מדובר במשל, ובסוף הסיפור אף כתב מעין "פירוש" למשל הזה. בסוף הסיפור נכתב: ”אמת שהקדוש ברוך הוא רחמני, אבל עבדיו אלו מלאכי חבלה רעים וקשים ומרים ואכזרים. למעלה כמו למטה.”
דברים אלו מתייחסים לדבריו שנאמרו בתחילת הסיפור על השר ועבדיו: ”חסדי השר מרובים. אבל עבדיו קשים ואכזרים.”
עגנון מפרש אם כן בעצמו את קווי האלגוריה הכלליים. השר הוא הקדוש ברוך הוא, עבדי השר הם "מלאכי חבלה" והחייט (שבמהלך הסיפור מתברר ששמו 'ישראל') הוא כל אחד מישראל. את המלבוש נוטים לפרש כמשל לנשמה שניתנה לאדם כפיקדון מאת הקדוש ברוך הוא, בהקבלה לבדים שניתנו לחייט מאת השר, ועל האדם מוטל לטפל בה יפה ולכל הפחות לא ללכלך אותה במעשים רעים. בהתחשב בכך שהמלבוש מיועד לשר ולא לחייט מציע צחי וייס פירוש לפיו זהו מלבושו של האל, רעיון המופיע במדרשים ובספרי קבלה.
אהרן מגד מציע פרשנות נוספת, ארס פואטית, לסיפור: "המלאכה שלא נשלמה היא מלאכת הסופר עצמו. כל הימים הוא מתכוון להשלימה ולהוציאה מתוקנת מתחת ידו, ואין הוא מצליח מסיבות התלויות בו־עצמו."
פרשנויות > סיבת חטאו של החייט

אהרן מגד מציין כי "השאלה העיקרית העולה מן הסיפור היא, מדוע אין החייט משלים את מלאכתו, למרות שיש אימת העונש עליו, למרות שהוזהר כמה פעמים, למרות שניתנה לו ארכה על ידי השר, שהוא רב חסד, רחום?" תשובתו של מגד: "החטא הוא בהרהורים, במחשבות. כלומר, באבדן האמונה התמימה, שאין מהרהרין אחריה. ... כל זמן שהחייט מהרהר, אין הוא יכול לתקן." החייט עצמו מודע לכך, והוא מהרהר:”מה זה שאני עומד וחושב מחשבות? יבוא עלי אם מיום שיצאתי מבטן אמי אם הרביתי כל כך במחשבות. תמה אני על המחקרים שכל ימיהם מחשבות. מה תועלת לנו מן המחשבות? לא די שיש בהן משום ביטול זמן אלא שמסיעות את הדעת מן העיקר, כגון אני שמרוב מחשבות סילקתי דעתי מן המלבוש.” מחשבות של אובדן אמונה עולות במוחו: ”תמה אני על אותם הצדיקים שקמים כל לילה לקונן על חורבן ירושלים. ברם אם צדיקים הם, למה עדיין ירושלים חרבה, והרי הקדוש ברוך הוא אוהב את תפילת הצדיקים ועושה את רצונם.” אף תפילתו משתבשת מחמת מחשבותיו: ”לא עלתה לו תפילתו יפה, מחמת מחשבותיו שהיו זוממות והולכות.”
עיבוד למחזה

בשנת 2015 הועלה הסיפור כהצגת יחיד בעיבודו ובבימויו של אודי בן סעדיה ובביצוע השחקן ישי מאיר.
בשנת 2017 עובד הסיפור למחזה שהוצג בתיאטרון אספקלריא, בעיבודו ובבימויו של פרוספר מלכה ובהשתתפותם של מוטי גלעדי, יגאל פילר, דני שטג וציון אשכנזי.
הסיפור הוקרא על ידי השחקן שלמה ניצן במסגרת ערב הקראת סיפורי עגנון.
לקריאה נוספת

י. קוכרמן, "רמזי הסיפור המלבוש לרש"י עגנון", מעלות א/5 1962, עמ' 16–19.
אהרן מגד, "שש נפשות מחפשות מוצא", מאזנים כג/ב, יולי 1966, עמ' 144–147. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
גרשון שקד, אמנות הסיפור של עגנון, ספריית פועלים, 1973, הפרק "גלוי וסמוי בסיפור", עמ' 89–132.
צחי וייס, 'מות השכינה' ביצירת ש"י עגנון - קריאה בארבעה סיפורים ובמקורותיהם, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2009, פרק שלישי: המלבוש, עמ' 70–91.
Arnold J. Band, Nostalgia and Nightmare - A Study in the Fiction of S. Y. Agnon, University of California Press, 1968, pp 405-406.
הערות שוליים

↑  גרשון שקד, אמנות הסיפור של עגנון, ספריית פועלים, 1973, עמ' 113
↑  ש"י עגנון, המלבוש, הארץ, 11 בספטמבר 1950
↑  עד הנה, עמוד ש"ה
↑  הערת שוליים לסיפור מתארת מאכל זה: "קאשיפעני מין מאכל של דוחן ופולים עם תוספת בצלים מטוגנים בשומן."
↑  עד הנה, עמוד שי"ח
↑  עד הנה, עמוד ש"כ
↑  עד הנה, עמוד ש"כ
↑  עד הנה, עמוד ש"ז
↑  צחי וייס, 'מות השכינה' ביצירת ש"י עגנון - קריאה בארבעה סיפורים ובמקורותיהם, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2009, פרק שלישי: המלבוש, עמ' 70–91
1 2 3  אהרן מגד, "שש נפשות מחפשות מוצא", מאזנים כג/ב, יולי 1966, עמ' 144–147. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
↑  משנה, מסכת אבות, פרק ב', משנה ט"ו.
↑  עד הנה, עמוד ש"ו.
↑  על פי הפסוק "נר ה' נשמת אדם חפש כל חדרי בטן". ספר משלי, פרק כ', פסוק כ"ז.
↑  אליהו די וידאש, מסכת חיבוט הקבר, באתר היברובוקס
↑  הטלית היא מוטיב בולט ברבים מסיפוריו של עגנון.
↑  עד הנה, עמוד שי"א
1 2  עד הנה, עמוד שי"ד
↑  ברק ברתנא‏, ש"י עגנון: תראו כמה הוא מודרני, באתר וואלה, 22 בינואר 2015
↑  המלבוש - עיבוד מוזיקלי לסיפור מאת ש"י עגנון, באתר של תיאטרון אספקלריא;
קובי פינקלר, "המלבוש" עיבוד לסיפור מאת עגנון, באתר ערוץ 7, 30 במאי 2016
| כתבי שמואל יוסף עגנון |
| --- | --- | --- |
| רומנים | הכנסת כלה • סיפור פשוט • אורח נטה ללון • תמול שלשום • שירה • בחנותו של מר לובלין |  |
| נובלות | בדמי ימיה • והיה העקוב למישור • עד הנה • שבועת אמונים • תהלה |  |
| סיפורים קצרים | אגדת הסופר • אחות • אצל חמדת • בארה של מרים או קטעים מחיי אנוש • בין שתי ערים • בשעה אחת • בתוך עירי • האדונית והרוכל • המלבוש • הסימן • הפרוטה • הרופא וגרושתו • השיר אשר הושר • התרנגול ותפילת בני אדם • לאחר הסעודה • מאויב לאוהב • מלאך המות והשוחט • מעשה העז • מעשה רבי גדיאל התינוק • עגונות • עד עולם • עובדיה בעל מום • עידו ועינם • פנים אחרות • פרנהיים • פת שלימה • שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו |  |
| סיפורים | לפנים מן החומה • הנדח • בלבב ימים |  |
| קובצי סיפורים | אלו ואלו • פולין: סיפורי אגדות (מתוך "אלו ואלו") • על כפות המנעול • סמוך ונראה • פרקים של ספר המדינה (מתוך "סמוך ונראה") • ספר המעשים • עד הנה • האש והעצים • עיר ומלואה • לפנים מן החומה • פתחי דברים  • קורות בתינו • תכריך של סיפורים |  |
| מכתבים | אסתרליין יקירתי (עם אשתו) • ש"י עגנון – ש"ז שוקן: חילופי אגרות (תרע"ו – תשי"ט) (עם המוציא לאור) • מסוד חכמים |  |
| אנתולוגיות | ימים נוראים • אתם ראיתם  • ספר סופר וסיפור • סיפורי הבעש"ט |  |
| שונות | כלב חוצות • ספר האותיות (ספר ילדים) • מעצמי אל עצמי (קובץ מאמרים ונאומים) • יידישע ווערק (קובץ סיפורים ושירים ביידיש) |  |
הפועל באר שבע (כדורגל חופים)

| --- | --- |

 מידע כללי
 שם מלא:  הפועל "אביסרור משה ובניו" באר שבע
 כינוי:  "הגמלים"
 תאריך ייסוד:  2017
 בעלים:  אייל קארו
 נשיא:  לאון קארו
 יו"ר:  חמוטל קארו
 מנכ"ל:  גיא שחר
 מאמן:  ישראל משה טונדובסקי
 ליגה:  הליגה הישראלית בכדורגל חופים
הפועל "אביסרור משה ובניו" באר שבע היא קבוצת כדורגל חופים ישראלית מהעיר באר שבע, המשחקת בליגה הישראלית בכדורגל חופים. צבעי התלבושת של הקבוצה הם אדום ולבן.
ארנה הליגה לכדורגל חופים, חוף פולג, נתניה
היסטוריה

הפועל באר שבע בכדורגל חופים נוסדה בשנת 2018 על ידי אייל קארו שמוכר בענף כדורגל החופים. באר שבע נרשמה לראשונה בתולדותיה לליגת העל בכדורגל חופים בעונת 2018, וב-8 ביוני 2018 ערכה את הופעת הבכורה שלה בניצחון 7–6 מול הפועל פתח תקווה, במסגרת הליגה. בנוסף, בתחילת המשחק כבש השחקן טקסוקה גוטו היפני את השער הראשון בתולדות המועדון. בעונה זו העפילה מהמקום השלישי בבית א' למשחקי רבע הגמר, שם פגשה את בית"ר "איטלי גולד תכשיטים" ירושלים. במשחק זה שנערך ב-13 ביולי הפסידה לירושלים בתוצאה 6-8, ובכך סיימה באר שבע את דרכה בעונת 2018 בכדורגל החופים.
עם חזרת הליגה בעונת 2024, באר שבע סיימה במקום האחרון בבית שלה לאחר שלושה הפסדים ולכן נאלצה לשחק משחק הישרדות מול המסיימת אחרונה בבית המקביל, בית"ר ירושלים, שגם לה נחלה הפסד 6–2 וכתוצאה מכך הוכרחה לשחק משחק מבחן טרום עונה בעונה הבאה נגד מנצחת טורניר מקדים לקבוצות אשר יבקשו לשחק בליגה.
אוהדים

הקהל של הפועל באר שבע בכדורגל חופים מבוסס בעיקר על אוהדי הפועל באר שבע בכדורגל, אך נערץ גם על ידי תושבי העיר שחובבים את ענף כדורגל החופים. בנוסף, עמותת האוהדים וסרמיליה, המוכרת מענף הכדורגל, עוזרת לקהל האוהדים בכל הקשור לעדכונים וחדשות, תמונות מהשטח, ואפשרויות הגעה למשחקים.
סגל נוכחי

סגל לליגה הישראלית בכדורגל חופים לעונת 2024
סגל נוכחי > צוות מקצועי

| --- | --- |
מאמן ראשי: ישראל משה טונדובסקי
מנג'ר: ישראל אייל קארו
הרמן לוי

| --- | --- |

 לידה:  7 בנובמבר 1839 גיסן, הדוכסות הגדולה של הסן 
 פטירה:  13 במאי 1900 (בגיל 60) מינכן, גרמניה 
 מקום קבורה:  גרמיש-פרטנקירכן 
 מוקד פעילות:  הדוכסות הגדולה של הסן 
 מקום לימודים:  בית הספר הגבוה למוזיקה ולתיאטרון בלייפציג 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית, אופרה 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 
הרמן לוי
הרמן לוי (7 בנובמבר 1839, גיסן – 13 במאי 1900, גרמיש-פרטנקירשן) היה מנצח תזמורת יהודי-גרמני.
לוי היה בנו של הרב ד"ר בנדיקט לוי (Benedikt Levi, ‏1806–1899), ונכדו של הרב שמואל וולף לוי (1751–1813). הוא קיבל את חינוכו בגיסן ובמנהיים, ומשך אליו את תשומת לבו של וינצנץ לאכנר. משנת 1855 עד 1858 למד בקונסרבטוריון של לייפציג. יצירותיו בסגנון שומאן התקבלו תחילה ברצון, אך בשנת 1864 שוכנע, בין היתר על ידי ברהמס, עמו קשר ידידות קרובה, לוותר על הלחנה ולהתרכז בניצוח. אחרי שורת מסעות, שהביאוהו עד פריז, התמנה למשרתו הראשונה כמנהל מוזיקלי בזארבריקן, שאותה החליף במשרה דומה במנהיים בשנת 1861. משנת 1862 עד 1864 היה מנצח ראשי של האופרה הגרמנית ברוטרדם, ובהמשך, עד 1872, בקרלסרוהה, משם עבר למינכן. במשרה זו נשאר עד 1896, כאשר בריאותו המעורערת אילצה אותו להתפטר.
בשנת 1870 סירב לוי לנצח על ביצוע בלתי מורשה של הוולקירה במינכן, עובדה שהרשימה את וגנר. פולין גארסיה-ויארדו ופרידריך ניטשה המליצו על לוי לפני וגנר ובשנת 1871 נפגשו השניים. וגנר שיבח את לוי על סירובו לשנות את שמו, היהודי בעליל, ולוי, שנשבה לא רק למוזיקה של וגנר אלא גם למסר האמנותי שלו, הרחיק לכת עד להגנה על האסתטיקה שביסוד ספרו האנטישמי בגלוי של וגנר, "היהודים במוזיקה". התקרבותו של לוי אל וגנר חתרה תחת ידידותו עם ברהמס, על אף מאמציו הנואשים לקיים אותה.
שמו של לוי קשור לאין הפרד בהערכה הציבורית הגדלה והולכת למוזיקה של וגנר. כידידו הוותיק של וגנר, ניצח על ההצגה הראשונה של "פרסיפל" בפסטיבל ביירוית בשנת 1882 ולקח חלק בחיי המוזיקה של ביירוית במשך שארית הקריירה שלו. על אף האנטישמיות המוצהרת של וגנר, הוא התיידד עם קארל טאוסיג, היינריך פורגז, יוזף רובינשטיין ואנגלו נוימן, כולם יהודים. בין הרמן לווגנר נוצרו יחסי עבודה הדוקים, והערכתו של וגנר לכישרונו המוזיקלי של לוי מיתנה קמעה את האנטישמיות שלו. עם זאת, וגנר לא חש בנוח להניח את הניצוח על פרסיפל, עם הסימבוליזם הנוצרי שבה, בידי יהודי והוא ערך כמה ניסיונות מגושמים, שלא צלחו, לשכנע את לוי להמיר את דתו. לוי הוא שניצח, בהצלחה רבה, על ביצוע הבכורה של "פרסיפל" בשנת 1882 וביצועיו רבי-ההשראה על האופרה עד 1894 מציבים אותו, יחד עם הנס ריכטר, פליקס מוטל ואנטון זיידל, בשורה הראשונה של מנצחי ביירוית מן הדור הראשון. הרמן לוי היה זה שניצח על המוזיקה בהלווייתו של וגנר. הוא ביקר בלונדון בשנת 1895.
במהלך השנים הבאות ניצח לוי על בכורות גרמניות לאופרות צרפתיות מאת גונו, מסאז'ה, שברייה וברליוז. הוא הבטיח את הצלחתו של ברוקנר במינכן כאשר הציג את האדג'ו מן הסימפוניה השביעית שלו לאחר ביצוע של "הוולקירה". לוי ראה בברוקנר, ולא בברהמס, את ממשיכו הסימפוניסט של בטהובן, וברוקנר מצדו העריץ את לוי וראה בו, אף כי היה צעיר ממנו ב-15 שנים, "אב אמנותי". מכתב של לוי משנת 1887, שביקר את הגרסה הראשונה של הסימפוניה השמינית של ברוקנר, ערער את ביטחונו העצמי של ברוקנר למשך שנים אחדות. לוי עודד גם את ריכרד שטראוס הצעיר.
הרמן לוי נפטר בהיותו במינכן ב-13 במאי 1900 והוא בן 61.
הערות שוליים

↑  לורנס דרייפוס, "הרמן לוי" במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
1 2 3  דרייפוס, גרוב
↑  האנס גל, "ריכרד וגנר", הוצאת שטיין ודיי, ניו יורק, 1976, עמ' 162
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: פראנץ וילנר | מנהל מוזיקלי של האופרה הממלכתית של בוואריה  1872 - 1896 | הבא: ריכרד שטראוס |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264446805171  PLWABN: 9810614500505606  BIBSYS: 90273444  BnF: cb124793206 (data)  CiNii: DA04503590  GND: 118865900  ICCU: UBOV461556  ISNI: 0000 0001 2020 8376  LCCN: n86138022  LNB: 000158827  MusicBrainz: e83d75e0-c813-47a0-9eea-c171178b6ecf  NKC: pna2011630364  NTA: 072948086  RERO: 02-A003516733  SNAC: w69k4p8v  SUDOC: 085647640  VIAF: 10643494   WorldCat (עם VIAF): 10643494