stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בריאת העולם (יהדות)
סיפורי הבריאה בספר בראשית > גרסת "תולדות השמים והארץ"

מיד לאחר גרסת "ששת ימי בראשית", התורה מביאה גרסה שנייה לסיפור הבריאה, שונה בתכלית מהראשונה. מקור שמה של גרסה זו הוא במשפט פתיחה שבראשיתה:
אֵלֶּה תוֹלְדוֹת הַשָּׁמַיִם וְהָאָרֶץ בְּהִבָּרְאָם, בְּיוֹם עֲשׂוֹת יְהוָה אֱלֹהִים אֶרֶץ וְשָׁמָיִם.
בגרסה זו האל מכונה יְהוָה אֱלֹהִים. אף על פי שזהו סיפור בריאה, השורש ב-ר-א מופיע בגרסה זו רק פעם אחת, בכותרת ובהטייה סבילה (המילה "בְּהִבָּרְאָם" בפסוק ד'); שאר הפעולות מתוארות בשלל פעלים אחרים: "וַיִּצֶר", "וַיִּבֶן", "וַיִּקַּח", "וַיַּפֵּל", "וַיִּטַּע", "וַיָּשֶׂם", "וַיַּצְמַח" ועוד.
גרסה זו מתאפיינת בחוסר סכמטיות: אין בה חלוקה לימים, וגם לא תבניות כבגרסה הקודמת, כגון "וַיַּרְא אֱלֹהִים כִּי טוֹב" או "וַיֹּאמֶר אֱלֹהִים X, וַיְהִי כֵן". מעשה הבריאה אינו מתואר כאן כמתוכנן מראש למופת, אלא כתהליך של ניסוי וטעייה, ותפקידו של האדם אינו למשול בבריאה אלא לעבד את האדמה ולשמור על גן העדן.
פתיחה (פסוקים ד'–ו'): במצב ההתחלתי, ”בְּיוֹם עֲשׂוֹת ה' אֱלֹהִים אֶרֶץ וְשָׁמָיִם”, הייתה האדמה צחיחה וללא צמחייה, וזאת משום שה'-אלוהים עדיין לא המטיר גשם על האדמה ולא היה אדם שיעבד אותה. לאחר מכן עלו אדי מים מהאדמה והשקו אותה.
יצירת האדם (פסוק ז'): ה'-אלוהים יצר את האדם, ”עָפָר מִן הָאֲדָמָה, וַיִּפַּח בְּאַפָּיו נִשְׁמַת חַיִּים, וַיְהִי הָאָדָם לְנֶפֶשׁ חַיָּה”. נראה שהאדם היה זכר, ובינתיים לא נבראה נקבה יחד איתו.
נטיעת גן העדן (פסוקים ח'–י"ז): ב"עֵדֶן" אשר במזרח נטע ה'-אלוהים גן, אשר בתוכו נמצאים עץ החיים ו"עֵץ הַדַּעַת טוֹב וָרָע", והצמיח בו עצי פרי יפים מכל סוג. נהר היה יוצא מ"עדן" על מנת להשקות את הגן, ומשם מתפצל לארבעה נהרות (הפישון, הגיחון, החידקל והפרת). ה'-אלוהים הכניס את האדם לגן העדן, ונתן לו פקודה: ”מִכֹּל עֵץ הַגָּן אָכֹל תֹּאכֵל; וּמֵעֵץ הַדַּעַת טוֹב וָרָע, לֹא תֹאכַל מִמֶּנּוּ, כִּי בְּיוֹם אֲכָלְךָ מִמֶּנּוּ מוֹת תָּמוּת” (פסוקים ט"ז–י"ז).
יצירת בעלי החיים (פסוקים י"ח–כ'): ה'-אלוהים החליט לעשות לאדם "עֵזֶר כְּנֶגְדּוֹ", כדי שלא יהיה בודד. הוא יצר מהאדמה את ”כָּל חַיַּת הַשָּׂדֶה, וְאֵת כָּל עוֹף הַשָּׁמַיִם” (פסוק י"ט), והביא אותם אל האדם, אשר נתן לכולם שמות, אך לא מצא לו "עֵזֶר כְּנֶגְדּוֹ". בעניין זה מובאים בתלמוד הבבלי דבריו של רבי אלעזר בן פדת: ”בא אדם על כל בהמה וחיה, ולא נתקררה דעתו עד שבא על חוה”. בימי הביניים שימש קטע זה כמושא לביקורת נוצרית על התלמוד, ופרשנים מאוחרים יותר פרשוהו מחדש כדי לעדן את תוכנו.
יצירת חוה (פסוקים כ"א–כ"ד): ה'-אלוהים הרדים את האדם, לקח "אַחַת מִצַּלְעֹתָיו", סגר את הפצע, בנה מהצלע שלקח אישה, והביא אותה לאדם. אדם היה מרוצה ממנה בגלל הדמיון בינה לבינו (בניגוד לחיות), ולכן נתן לה את השם "אִשָּׁה". ”עַל כֵּן יַעֲזָב אִישׁ אֶת אָבִיו וְאֶת אִמּוֹ, וְדָבַק בְּאִשְׁתּוֹ, וְהָיוּ לְבָשָׂר אֶחָד” (פסוק כ"ד). מכאן ממשיך המקרא לסיפור חטא עץ הדעת.
סיפורי בריאה נוספים

חוקרי מקרא מציינים כי סיפורי הבריאה שבספר בראשית כמעט שלא מוזכרים בהמשך התנ"ך, ומנגד מופיעים בו מספר פעמים פסוקים אשר דומים במידת מה למיתוסים כנעניים ומסופוטמיים, שסיפור הבריאה שלהם מתאר מלחמות בין אלים קדומים. לדוגמה, בספרי חבקוק, תהילים, ישעיהו ואיוב מתוארת מלחמתו של האל בישויות אלוהיות המוכרות ממיתולוגיות מהלבנט הקדום, כגון ים, רשף, נחש בריח ואחרים. חוקרים אחרים רואים בשירת האזינו הד של מיתוס בריאה כנעני נוסף, בו האל הראשי אל מחלק את אומות העולם בין בניו. לדעת חלק מהחוקרים, שפע הפסוקים במקרא המתייחסים למלחמה זו, לעומת מיעוט הפסוקים המתייחסים לסיפורי הבריאה מספר בראשית, מעיד על כך שסיפור בריאה פוליתאיסטי על מלחמות האלים היה נפוץ בקרב האוכלוסייה היהודאית והישראלית יותר מאשר הסיפורים המוכרים לנו כיום מספר בראשית. מנגד, חוקרים אחרים טענו כי ישויות אלה אינן מוצגות במקרא כאלים אלא כישויות דמוניות, וכי הפסוקים נכתבו כפולמוס נגד המיתולוגיות של עמי הסביבה.
הבדלים ומשמעותם

ההבדלים בין שני סיפורי הבריאה שבספר בראשית בולטים במספר מאפיינים מרכזיים:
סדר הבריאה: בפרק א' מסופר שבתחילה נבראו הצמחים; לאחר מכן החיות; ולבסוף האדם – זכר ונקבה יחדיו. בפרק ב' מסופר ראשית כל על יצירת האדם (שמתואר בלשון זכר); לאחר מכן על נטיעת הצמחים ועל יצירת בעלי החיים; ולבסוף על "בניית" האישה מצלע שנלקחה מהאדם.
משמעות האדם: בפרק א' הזכר והנקבה נבראים "בְּצֶלֶם אֱלֹהִים", ותפקידם הוא להתרבות ולמשול על שאר החיות "פְּרוּ וּרְבוּ וּמִלְאוּ אֶת הָאָרֶץ וְכִבְשֻׁהָ, וּרְדוּ בִּדְגַת הַיָּם, וּבְעוֹף הַשָּׁמַיִם, וּבְכָל-חַיָּה הָרֹמֶשֶׂת עַל-הָאָרֶץ". בפרק ב' האדם נועד לעבודת האדמה: בתחילה מתוארת הארץ ללא צמחייה כי "אָדָם אַיִן לַעֲבֹד אֶת-הָאֲדָמָה", בהמשך האל יוצר את האדם "עָפָר מִן הָאֲדָמָה" ומניח אותו בגן עדן "לְעׇבְדָהּ וּלְשׇׁמְרָהּ", ולבסוף האדם משולח מגן עדן "לַעֲבֹד אֶת הָאֲדָמָה אֲשֶׁר לֻקַּח מִשָּׁם".
שמות האל: בפרק א' נקרא האל בשם אלוהים. בפרק ב' בשם ה'-אלוהים.
פעולות האל: בפרק א' הבריאה מתרחשת בעקבות אמירות: האל אומר מה צריך לקרות ("וַיֹּאמֶר אֱלֹהִים: יְהִי..."), הדבר קורה (" וַיְהִי...") או מתבצע על ידי האל ("וַיִּבְרָא אֱלֹהִים"; "וַיַּעַשׂ אֱלֹהִים"), והאל רואה "כי טוב".  בפרק ב' השורש ב-ר-א מופיע רק פעם אחת, ולא כפעולה של האל אלא בהטייה סבילה (המילה "בְּהִבָּרְאָם" בפסוק ד'). גם המילה "וַיֹּאמֶר" מופיעה רק פעם אחת, ולא כציווי אלא כאמירה של האל לעצמו ("וַיֹּאמֶר ה' אֱלֹהִים: לֹא-טוֹב הֱיוֹת הָאָדָם לְבַדּוֹ"). במקום זאת, יצירת הדברים על ידי האל מתוארת במגוון של פעלים: "וַיִּצֶר", "וַיִּבֶן", "וַיִּקַּח", "וַיַּפֵּל", "וַיִּטַּע", "וַיָּשֶׂם", "וַיַּצְמַח" ועוד.
מצב העולם עם ראשית הבריאה: לפי פרק א' העולם בראשיתו היה מלא במים: "ורוח אלוהים מרחפת על פני המים", "יהי רקיע בתוך המים ויהי מבדיל בין מים למים", "יקוו המים... ותיראה היבשה". לפי פרק ב' העולם בראשיתו היה יבש ומדברי: "ביום עשות ה' אלוהים ארץ ושמים, וכל שיח השדה טרם יהיה בארץ, וכל עשב השדה טרם יצמח, כי לא המטיר ה' אלוהים על הארץ", עד אשר "ואד יעלה מן הארץ והשקה את כל פני האדמה".
הבדלים ומשמעותם > הפרשנות המסורתית

הפרשנות המסורתית רואה את המקרא כטקסט שנכתב על ידי מחבר יחיד, ולכן היא שואפת ליישב את ההבדלים בין הפרקים ולהסביר אותם בגישה הרמונית.
חלק מהפרשנים המסורתיים רואים את פרק א' כתיאור של בריאת הקוסמוס הכולל את מיני בעלי החיים ובעקבותיהם האדם, שנבראו דו מיניים, ואת פרק ב' ואילך כפירוט של בריאת אדם וחוה ושל קורותיהם[דרוש מקור]. על פי מדרש חז"ל, בפרק א' מופיע רק השם אלוהים המייצג את מידת הדין של האל, ובפרק ב' מופיע גם השם יהוה המייצג את מידת הרחמים, כיוון שבתחילה האל רצה לברוא את העולם על פי דין בלבד, וכאשר ראה שהעולם "אינו יכול לעמוד במידת הדין" – שיתף בבריאה את מידת הרחמים.
הבדלים ומשמעותם > הפרשנות המסורתית > יצירת החיות

בעוד בפרק א' נאמר שהחיות נבראו לפני האדם, בפרק ב' מוזכרת יצירתן לאחר יצירת האדם: ”וַיִּצֶר יְהוָה אֱלֹהִים מִן הָאֲדָמָה כָּל חַיַּת הַשָּׂדֶה וְאֵת כָּל עוֹף הַשָּׁמַיִם וַיָּבֵא אֶל הָאָדָם” (בראשית, ב', י"ט). בבראשית רבה מובא שרבי יוחנן בן זכאי גזר את הפועל "ויצר" מן השורש צ-ו-ר, ופירש אותו במשמעות של כיבוש – הכנעתן של החיות והבאתן לאדם. בדומה לכך, האברבנאל והרש"ר הירש גזרו את הפועל מהשורש א-צ-ר, תוך השוואה ל"יוצֵר" המוזכר בספר זכריה, פרק י"א, פסוק י"ג, שהתפרש כ"אוצֵר". לפי שתי השיטות, כלל לא מדובר בפסוק בבריאה של החיות, אלא באספתן אל מקום אחד.
לעומתם, הרד"ק פירש שהאזכור של יצירת החיות אינו חלק מהסיפור, אלא משמעות הפסוק היא, שה' אלוהים הביא אל האדם את החיות והעוף שהוא יצר כבר בעבר הרחוק, לפני תחילת הסיפור. גם רש"י כתב שיצירת החיות היא אותה עשייה המוזכרת בפרק א', כ"ה. הוא הוסיף שיצירתן הוזכרה אגב יצירת העופות, שבעוד בא', כ' נאמר שנבראו מן המים, כאן נאמר שנוצרו מן האדמה, כדי ללמד שנוצרו מבוץ ("מן הרקק" בלשונו). בסגנון אחר, רבי דוד צבי הופמן כתב שיצירת בעלי החיים היא אירוע מן העבר שמוזכר כאן כפרט טפל, בדרך אגב, כדי להשוות בין יצירת האדם ליצירת החיות, ששניהם מן האדמה, ובכך להצדיק את הבאתן אל האדם, על אף השוני ביניהם.
הבדלים ומשמעותם > בחקר המקרא

במסגרת השערת התעודות, חוקרי המקרא גורסים לרוב כי שני הפרקים הם שני סיפורי בריאה נפרדים ועצמאיים, שנכתבו בידי גורמים שונים בתקופות שונות, מושפעים ממיתולוגיות שונות ומשקפים תפיסות שונות לגבי דמות האל ולגבי תפקידו של האדם בעולם: פרק א' נכתב על ידי 'המקור הכהני' (P) ומזכיר את סיפור הבריאה המסופוטמי, ופרק ב' על ידי 'המקור היהוויסטי' (J) ומכיל מוטיבים מסיפור הבריאה המצרי.
פרשנות דתית

בכתבי חז"ל ישנו עיסוק מועט בנושא זה והוא מרוכז ברובו בפרק ב' של מסכת חגיגה. תורת הסוד היהודית ובראשה ספר הזוהר מתייחסים לבריאת העולם באופן נרחב, בין השאר ב"הקדמת ספר הזוהר", בדרשות הזוהר לפרשת בראשית ובמקומות רבים נוספים. נושא זה מכונה "מעשה בראשית".
לפי דברי הרמב"ם במורה נבוכים, בריאת העולם נעשתה בשני שלבים שונים: בריאת העולם יש מאין שנכתבה בפסוק "בראשית ברא אלוהים את השמים ואת הארץ", ובה ברא אלוהים "את השמים", "את" לפי ביטויי המקרא עשוי לרמז על המילה "עם", כלומר ברא את השמים וכל אשר בשמים, את הארץ וכל אשר בארץ. באותו רגע, שנבראו הגלגלים הקובעים את מידת הזמן, החלה ספירת הזמן ובכל יום מששת ימי השבוע הוציא הקדוש ברוך הוא מהכוח אל הפועל את הכוחות הטמונים בבריאה, כדוגמת אדם הזורע זרעים ומכוח הזריעה הנעשית ברגע אחד יוצאים פירות במשך זמן ארוך. בריאת העולם לפי דברי הרמב"ם הייתה יש מאין מוחלט, אך הוא מצטט את הכתוב בפרקי דרבי אליעזר בפרק ג' שהעולם נברא מיש, והוא השלג שמתחת כיסא הכבוד. על היחס בין ראשית העולם לתיאור המקראי, ראו בערך 'תורה ומדע'.
מטרת בריאת העולם זכתה למספר התייחסויות בספרות היהודית. בספר הזהר מוסבר כי טעם הבריאה הוא "שיתגלו שלימות כוחותיו", כלומר שיהיו מציאויות שירגישו נפרדות מהבורא כדי שיוכלו להכיר בגדולתו. אמנם מבואר בשער הכללים שמטרה זו היא לא עבור עצמו אלא עבור הנבראים, זה לשונו: "עלה ברצונו יתברך שמו לברוא את העולם כדי להיטיב לברואיו ויכירו גדולתו". בתורת החסידות מוסבר כי מטרת הבריאה היא "להיות לו דירה בתחתונים", כלומר שבעולם הזה ידור כביכול האלוהים. שלימות ותכלית בריאת העולם תהיה בימות המשיח, אז יעסוק העולם כולו בעבודת ה' וכל העולם לא יהווה אלא 'דירה' להשם. כך למעשה, על פי החסידות, ימות המשיח הם מטרת הבריאה.
כאשר הראי"ה קוק מתייחס לשאלה זו הוא כותב שתכלית הבריאה הוא להיות 'ההשתלמות של הבורא': "מה אנו חושבים על דבר המטרה האלהית בהמצאת ההויה. אומרים אנו, שהשלמות המוחלטת היא מחויבת המציאות, ואין בה דבר בכח, כי אם הכל בפועל, אבל יש שלמות של הוספת שלמות, שזה אי אפשר להיות באלהות, שהרי השלמות המוחלטת האין סופית אינה מניחה מקום להוספה, ולמטרה זו שהוספת שלמות גם היא לא תחסר בהויה, צריכה ההויה העולמית להתהוות, ולהיות לפי זה מתחלת מתחתית היותר שפלה, כלומר ממעמד של החסרון המוחלט, ושתלך תמיד הלוך ועלה להעלייה המוחלטת".
התייחסות בשירה העברית

מספר שירים עבריים לא מבוטל נכתבו אודות אספקטים שונים בסיפור הבריאה היהודי.
בראשית של חיים חפר וסשה ארגוב בביצוע התרנגולים מתאר כמעט אחד לאחד את סיפור הבריאה הראשון
בראשית של דון מקליין בביצוע גלי עטרי
בראשית של אהוד מנור וצביקה נוי בביצוע גבי שושן
מי אם לא אלוהים של יהונתן גפן ושלום חנוך בביצוע השלושרים
שיר שבת של שייקה פייקוב
כשאלוהים אמר בפעם הראשונה מילותיו של נתן זך ולחנו של מתי כספי משתמש בביטוי ויהי אור
ראו גם

בריאת העולם
קודם שנברא העולם
מעשה בראשית
יחס היהדות לתורת האבולוציה
עשרה דברים שנבראו בערב שבת בין השמשות
בריאת העולם ביהדות ובאנומה אליש
בריאת אדם וחוה
איש האמונה הבודד
ביאורים

↑  השנים העבריות לא מחושבות למפרע על פי כללי הלוח העברי הנהוג כיום, לפיהם כ"ה באלול א' היה ב-22 בספטמבר.'"`UNIQ--ref-00000005-QINU`"'
↑  ומכאן דבר חז"ל כי ”בַּעֲשָׂרָה מַאֲמָרוֹת נִבְרָא הָעוֹלָם”'"`UNIQ--nowiki-00000010-QINU`"'(משנה,'"`UNIQ--nowiki-0000000F-QINU`"'מסכת אבות,'"`UNIQ--nowiki-0000000F-QINU`"'פרק ה', משנה א')
1 2  מהכתוב משתמע שה"שָׁמָיִם" שנבראו ביום הראשון הם ישות שונה מה"רָקִיעַ" שנעשה ביום השני, אף על פי שבפסוק'"`UNIQ--nowiki-00000013-QINU`"'ח' האל קורא גם לזה האחרון "שָׁמָיִם". בתלמוד הבבלי מפרש רב יהודה כי ישנם שני רקיעים, "הַשָּׁמַיִם וּשְׁמֵי הַשָּׁמָיִם" (מסכת חגיגה,'"`UNIQ--nowiki-00000014-QINU`"'דף י"ב, עמוד ב', וראו דברים,'"`UNIQ--nowiki-00000015-QINU`"'י','"`UNIQ--nowiki-00000015-QINU`"'י"ד); לעומתו, ריש לקיש טוען כי יש שבעה רקיעים.
↑  התנ"ך לא מתאר את בריאת המים, וייתכן שהם לא נבראו אלא התקיימו מאז ומעולם.
↑  ה"תַּנִּינים" המוזכרים בתנ"ך הם מעין מפלצות מיתולוגיות, המזוהות לרוב עם הים ואשר יחסם לאלוהים מורכב: מצד אחד הוא ברא אותם (פסוק'"`UNIQ--nowiki-0000001F-QINU`"'כ"א), השתמש בהם לנְסָיו (שמות,'"`UNIQ--nowiki-00000020-QINU`"'ז','"`UNIQ--nowiki-00000020-QINU`"'י'), והם אף מהללים אותו (תהלים,'"`UNIQ--nowiki-00000021-QINU`"'קמ"ח,'"`UNIQ--nowiki-00000021-QINU`"'ז'); ומצד שני, הוא שובר את ראשיהם (תהלים,'"`UNIQ--nowiki-00000022-QINU`"'ע"ד,'"`UNIQ--nowiki-00000022-QINU`"'י"ג), עתיד להורגם באחרית הימים (ישעיהו,'"`UNIQ--nowiki-00000023-QINU`"'כ"ז,'"`UNIQ--nowiki-00000023-QINU`"'א'), ואפילו נראה כי עליו להישמר מפניהם (איוב,'"`UNIQ--nowiki-00000024-QINU`"'ז','"`UNIQ--nowiki-00000024-QINU`"'י"ב). במיתולוגיה השוואתית נהוג לראות בתיאור של בריאת "התנינים הגדולים" התפלמסות של המקרא עם מיתוסים מסופוטמיים אשר מתארים את המפלצת תיאמת כקדומה לבריאת העולם.
↑  לעיתים מוזכרות פעולות נוספות, כקריאת שם לדבר הנברא, הבדלה בין אור לחושך, או ברכה לבעלי החיים.
עמוס גיורא

| --- | --- |

 לידה:  1957 (בן 68 בערך) 
 מקום לימודים:  קניון קולג'  בית הספר למשפטים של אוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב 
 מוסדות:  אוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב  אוניברסיטת יוטה 
 
עמוס גיורא הוא פרופסור ישראלי-אמריקאי למשפטים במכללה למשפטים S. J. Quinney, באוניברסיטת יוטה, המתמחה בשותפות מוסדית המאפשרת פגיעות מיניות או מעשי התעללות ורצח. גיורא בוחן מקרי התעללות ומתמקד ב"מאפשרים" - אנשים במוסדות שונים, שיודעים על מעשי התעללות חמורים, אבל נוטשים את הקורבנות ומגינים על התוקפן בניסיון להגן על המערכת. גיורא מדגים את הנושא במגוון מוסדות וחברות לרבות מורים ומנהלים במערכות חינוך, מאמני ספורט, רופאים, כהני דת ועוד הוא מתאר מנגנון כללי שיכול להתרחש בכל מדינה ובכל חברה.
ביוגרפיה

גיורא נולד ברחובות בשנת 1957, כבן יחיד להורים ניצולי שואה יוצאי הונגריה. משפחתו עברה לקליפורניה כשהיה בן 5.
לאחר שנה עברה המשפחה למישיגן שם מונה אביו, אלכסנדר זאב גיורא, לפרופסור לפסיכיאטריה פסיכולוגיה ובלשנות באוניברסיטת מישיגן.
ב-1979 סיים גיורא את לימודיו במכללת קניון בהצטיינות בהיסטוריה. הוא עבד בוושינגטון במשך שנתיים כעוזר להווארד וולפ (אנ') ושנה אחת בחברת ייעוץ תקשורת. לאחר מכן למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב.
לאחר שסיים את לימודיו בקייס, חזר גיורא לישראל. גם משפחתו חזרה לישראל, לאחר כ-20 שנים בארצות הברית. אביו שירת כדיקן מחקר באוניברסיטת חיפה ובהמשך כנשיא מכללת עמק יזרעאל. גיורא שירת בפרליטות הצבאית של צבא הגנה לישראל. הוא שירת במשך 19 שנים והגיע לדרגת סגן אלוף. במהלך שירותו הוא מילא מספר תפקידים בכירים בתחום בהם פרקליט חיל הים ופיקוד העורף (1997–2001) ומפקד בית הספר למשפט צבאי (2001–2004). בשנת 2004 השתחרר מצה"ל.
מחקרים

גיורא היא פרופסור למשפטים ב-S.J. קוויני קולג' למשפטים, אוניברסיטת יוטה. בנוסף, פרופסור גיורא הוא עמית מצטיין בקונסורציום לחקר השואה והמשפט (CRSHL) במכללת שיקגו-קנט למשפטים (אנ') ועמית מכובד ויועץ, המרכז הבינלאומי ליישוב סכסוכים, בית הספר לעסקים כץ (אנ'), באוניברסיטת פיטסבורג פנסילבניה. פרופסור גיורא הוא יו"ר ההשבעה של ועדת הביקורת העצמאית של אוניברסיטת יוטה (מינוי נשיאותי).
מחקרים > דת חופש ביטוי וטרור

פרופ' גיורא הוציא מספר ספרים ומחקרים בנושא הקשר בין דת, פונדמנטליזם וטרור.
ספרו משנת 2009, "חופש מדת: זכויות וביטחון לאומי" עוסק בקשר בין חופש דת וחופש הביטוי לבין ביטחון לאומי ומניעת טרור. הספר מאתגר את החסינות הגדולה שמדינות מערביות מעניקות לחופש הדת וחופש הביטוי, וטוען כי קיים קשר בין סובלנות לדיבור קיצוני בשם תקינות פוליטית לבין העלייה בפעולות טרור. פרופ' גיורא מציע בספר כי ממשלות צריכות להטיל מגבלות חדשות על מנהגי הדת. כדי להדגים את הצורך שקיים לדבריו בצעדים כאלה, פרופ' גיורא מציג את המצב הביטחוני והמדיניות בחמש מדינות שונות: ארצות הברית, בריטניה, הולנד, טורקיה וישראל ונעזר בחוקרים אחרים בתחום הטרור במדינות אלה. מהדורה שנייה של הספר יצאה בשנת 2013 כללה נושאים נוספים כולל משפטו של וורן ג'פס (אנ') (מנהיג כת שנכלא בשל התעללות מינית בקטינים), צנזורה עצמית מול רגישות דתית, קיצוניות דתית ואלימות בישראל, והמתח בהולנד בין חופש ביטוי ודת.
מחקרים > תפקידם של עומדים מנגד בזמן השואה

בשנים האחרונות חוקר פרופ' גיורא את הנושא של שותפות מוסדית, תרבות המאפשרת פגיעות באנשים כולל מעשי רצח, התעללות ופגיעות מיניות והוא הוציא מספר ספרים בנושא. הוא נאם בכנסים (וירטואליים) בדרום אפריקה, בריטניה, הולנד וארצות הברית על התעללות מינית בספורטאים (ספורט בטוח) וניצול מיני של ילדים.
בגיל 55 שאל אותו חבר לקבוצת ריצה "איך השואה קרתה", לגיורא לא הייתה תשובה. הוא קיבל שתי החלטות - האחת ללמוד על מה קרה להוריו בזמן השואה, והשניה להפוך לאוטדיקסט בנושא השואה. הדבר הוביל אותו להתעיין בקשר השתיקה של ניצולי שואה ביחס לזעוות שהיו בה ולתפקיד שמילאו בה ה"מאפשרים". ארבע שנים לאחר מכן, בשנת 2017, הוא פרסם את ספרו הראשון בנושא- The Crime of Complicity: The Bystander in the Holocaust, ABA Publishing, 2017. (הפשע של השותפים לדבר עבירה: העומדים מנגד בזמן השואה).
פרופ' גיורא שואל בספר האם אתה עד לפשע, האם יש צורך בכך שתהיה זו חובה חוקית למנוע את הפשע או אם אחריות מוסרית היא דבר מספיק. הוא בוחן בספר את התנהגותם של עדים מהצד לאירועים שונים: צעדות המוות, הכיבוש של הולנד בידי גרמניה הנאצית והכיבוש של הונגריה בידי גרמניה הנאצית. לטענתו בעוד הרייך השלישי יצר את מדיניות חיסול היהודים, היישום שלה היה תלוי באי התערבות של התושבים שעמדו מנגד. בספר הוא גם בחן מקרים של התעללות מינית בימנו באוניברסיטת ואנדרבילט וסטנפוררד ופשעים נוספים שבהם היו מעורבים עדים שלפעמים התערבו ולפעמים לא. לאור ניתוח מקרים אלה כמו גם אלו סיפור הצלתם של הוריו, פרופ' גיורא טוען כי על אסור לחברה להסתמך רק על מוסר, וכי החוק צריך לחייב אנשים לסייע לקורבנות עבירה. אי התערבות לדעתו היא פשע בפני עצמו.
ספרים

Armies of Enablers: Survivor Stories of Complicity and Betrayal in Sexual Assaults, ABA Publishing, 2020.
The Crime of Complicity: The Bystander in the Holocaust, ABA Publishing, 2017.
2014. Tolerating Intolerance: The Price of Protecting Extremism. OUP USA. ISBN 9780199331826.
Homeland Security: What is It and Where Are We Going?, CRC Press/Taylor and Francis Publishers, 2011.
Global Perspectives on Counterterrorism, 2nd revised and enlarged edition, Aspen Publishers, 2011.
Counterterrorism Law Across Borders: Differing Perspectives on Rights and Security, with Gregory McNeal, Aspen Publishers, 2010.
Freedom from Religion: Rights and National Security, Oxford University Press, 2009.
Annual Review—Top Ten Global Justice Law Review Articles, (General Editor), vol. II, Oxford University Press, 2009.
Fundamentals of Counterterrorism, Aspen Publishers, 2008.
Annual Review—Top Ten Global Justice Law Review Articles, (General Editor), vol. I, Oxford University Press, 2008.
Constitutional Limits on Coercive Interrogation, Oxford University Press, 2008.
Global Perspectives on Counterterrorism, Aspen Publishers, 2007.
הערות שוליים

↑  סא"ל יותם הר-ציון וסגן גיא הרשקו,'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'סא"ל (במיל') פרופ' עמוס גיורא – ראיון מצולם, באתר צה"ל, ‏13 בפברואר 2022.
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17  '"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'צח יוקד,'"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'הוא פגע מינית בתלמידיו במשך עשרות שנים. כולם ידעו על כך, ואף אחד לא עצר אותו, באתר הארץ, 24 ביולי 2024
1 2 3 4  Suzi Morales, JAN 04, 2023, אוניברסיטת יוטהNew Initiative Studies “Ecosystem” of Abuse,
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007520699305171  BIBSYS: 9039699  GND: 138115168  ISNI: 0000 0001 2214 6092  LCCN: n2007060003  NKC: jo2014835791  NTA: 322948932  SUDOC: 136851762  VIAF: 119962717   WorldCat (עם VIAF): 119962717
כתובות בדעשתרת

שלוש מכתובות בדעשתרת (העליונה – הכתובת לעשתרת, התחתונות – שתיים מכתובות בדעשתרת לאשמון)
כתובות בדעשתרת הן קבוצה של יותר מעשרים כתובות פיניקיות שנחקקו ביוזמת בדעשתרת (אנ') (יש הסוברים שזהו קיצור של "בְיד עשתרת") מלך צידון במאה ה־6 לפנה"ס. הכתובות מכילות בסך הכל ארבעה טקסטים, כאשר שניים מהטקסטים חוזרים על עצמם במספר עותקים.
שתי סדרות של כתובות נמצאו בתחילת המאה ה־20 במקדש אשמון סמוך לצידון, מיד לפני ובמהלך החפירות במקום. אחת מקבוצת הכתובות הללו מתייחסת רק לשמו של בדעשתרת, והשנייה מתייחסת הן לבדעשתרת והן ליורשו ("בן צדק" בכתובת) יתנמלך. הכתובות מוקדשות לעשתרת ולאשמון, שני אלים בעלי זיקה למשפחת המלוכה הצידונית באותה תקופה, שהופיעו בכמה משמות בני המשפחה.
בשנת 2004 שוחזרה כתובת משמעותית נוספת.
הכתובת לעשתרת

כתובת זאת היא הראשונה של בדעשתרת שהתגלתה, ובניגוד לשאר הכתובות, היא מוקדשת לעשתרת ולא לאשמון. היא נמצאת בימינו במוזיאון הלובר. הכתובת ידועה כ־CIS I 4, והיא:
בירח [?] מפ[ע] בשת מ[לכ]

י מלך בדעשתרת מלך

צדנם כבן בדעשתרת

מלך צדנם אית שרן אר[ץ]

[ים / ז] ל[א]לי לעשתרת
נחום סלושץ פירש את הכתובת כך: ”בירח מפ[ע] בשנת מ[לכ]י (אני) מלך בדעשתרת מלך צידונים. כי בנה בדעשתרת מלך צידונים את חומת? אר[ץ זאת] ל[א]לי/ו לעשתרת.”. אחרים פרשו את המילה "שרן" כחבל השרון, המופיע גם בכתובת אשמנעזר (בן־דודו של בדעשתרת, שמלך לפניו).
כתובות בדעשתרת לאשמן

קבוצת כתובות זו, שלכל אחת מהן טקסט דומה לאחרות, פורסמה יחד כ־RÉS 766, ולאחר מכן כ־KAI 15. הן נערכו בפירוט על ידי פיליפ ברגר (צר') בשנת 1904.
התגלית נעשתה על ידי ארבעה פועלים שחילצו לבנים מהמקדש בשם המנהיג הדרוזי נסיב ג'ונבלאט. הם הבחינו שבלבנים מסוימות יש כתובות עם החריטות צבועות באדום. סוחר עתיקות מקומי קנה שלוש מהלבנים, כולן עם אותו כיתוב. בשל גודלן העצום, הם נחתכו לעובי של 15 או 20 ס"מ בלבד, וכמה מהלבנים נחתכו לשניים או שלושה חלקים. לאחר מכן יוצרו מספר זיופים.
לקיר שנחפר היו שתי שכבות בנייה: השכבה הפנימית הראתה הרכבה קפדנית יותר של הלבנים; כתובות KAI 16 (הסדרה הבאה של הכתובות) היו על הפאות הפנימיות של הלבנים, כך שלא נראו בתחילה.
על הכתובת נכתב:
מלך בדעשתרת מלך צדנם בן בן מלך אשמנעזר מלך צדנם בצדן ים שמם רמם ארץ רשפם צדן משל אש בנ וצדן שר/ד אית הבת ז בנ לאלי לאשמן שר/ד קדש
כתובות בדעשתרת לאשמן > מושגים בכתובת

"צדן ים" המוזכרת בכתובת היא כל חצי האי (האקרופוליס) של צידון, הנזכר גם בכתובת אשמונעזר, המלך שקדם לבדעשתרת, כ"צדן ארץ ים". סכניתן קורא לצידון פונטוס ("הים" ביוונית), ואומר "הים הוליד את צידון". הפסוק ”בּוֹשִׁי צִידוֹן כִּי אָמַר יָם מָעוֹז הַיָּם לֵאמֹר...” (ישעיהו, כ"ג, ד') מצביע על זהות, או לפחות קרבה הדוקה, בין צידון והים.
"שמם רמם" משמעו "שמיים רמים", מושג אלוהי הנזכר גם אצל סכניתן (Σαμημρουμος, ופילון ביאר ὑψουρανιος – "רם־שמיים" ביוונית), וכוונתו המדויקת קשה. המושג קרוב למושג משירת אוגרית העוזר לתאר את ענת: ”ענת גשרת, בעלת מלכות, בעלת דריכה, בעלת שמיים־רמים, בעלת כפש. וענת דאה דאות, רוחפת בשמי־רום,.” ולשמה של סמירמיס (באכדית Sammu-râma (אנ'), בארמית: ܫܡܝܪܡ שמירם) המלכה שלפי אחת המסורות נולדה בעזה. המושג קרוב גם לאזכור המקראי ”שָׁמַיִם לָרוּם” (משלי, כ"ה, ג') וכן לצמדי "שמים/(מ)רום" נוספים בתנ"ך, וכן לשם המקראי ”שמירמות” (דברי הימים א', ט"ו, י"ח וכ'; ט"ז, ה'; י"ז, ח'). בכתובת אשמנעזר נכתב מיד אחרי המילים "צדן ארץ ים – וישבנ את עשתרת שמם אדרם". יש המשערים כי "שמם רמם" הוא שם של רובע בעיר צידון.
"ארץ רשפם" היא ארץ רשף או רשפים, מושג קודש לצידון.
"צדן שר/ד" היא אולי צידון־שדה, בניגוד לצידון־ים.
"לאשמן שר/ד קדש" הוא אולי כינוי לאשמן, "שר הקודש" (ראו ישעיהו, מ"ג, כ"ח), ואולי "לאשמן – שׂדה קודש", כלומר נבנה לאשמן שדה (בניגוד לצידון ים) קודש. על כל פנים, ביטוי זה מופיע גם הוא בכתובת אשמנעזר.
כתובות בדעשתרת לאשמן > עותקים

| מספור | גילוי | מיקום נוכחי | זיהוי מוזאוני | תמונה | כתובת |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| A (RÉS 287) | 1900 | הלובר (בתצוגה) | AO 3552 | {{  |   [מלך בדע]שתרת מלך צדנם בן ב[ן]  מלך אשמנעזר מלך צדנם בצ  דן ים שמם רמם ארץ רשפם צד  ן משל אש בנם צדן שר אית [של]  הבת ז בנ לאלי לאשמן שר קד  ש   |
| B (RÉS 288) | 1900 | הלובר (בתצוגה) | AO 3553 |   |   מלך בדעשתרת מלך צדנם בן | [בן מלך אשמנעזר מלך צדנם]  בצדן ים שמם רמם ארץ רש | [פם צדן משל אש בנם צדן שר]  אית הבת ז   |
| C (RÉS 289) | לא ידוע | לא ידוע |  |  |   מלך        בדעשת     רת מלך     צ[ד]          נם בן ב[ן מל]     ך אשמנעזר  מלך צ     דנם ב       צדן ים      שמ[ם]       [ר]מם ארץ ר     שפם צדן משל  אש בנ     ם צ[ד]ן     ש[ר] אי     ת הב[ת]    ז בנ לאלי          לאשמן  שר קד    ש   |
| D (RÉS 290, 291, 294) | 1900 | הלובר | AO 4078 |  | 290:   [מ]לך בדעש[תר]ת מ[ל]ך [צ]דנם בן [בן מלך]  [א]שמנעזר מל[ך] צ[ד]נ[ם] ב[צדן י]ם  שמם רמם [א]רץ [רשפם] צ[דן משל אש בנ]  ם צ[דן ש]ר [אית של הבת ז בנ] ל[א]ל  [י לא]שמן ש[ר ק]דש   294:   מלך בדעשתרת [מלך] צדנם בן בן מלך  אשמנעזר מלך צ[ד]נם בצדן ים  שמם רמם ארץ רשפ[ם] צדן משל אש בנ  ם צדן שר אית הב[ת] ז בנ לאלי  [לאשמ]ן שר קדש   |
| E (RÉS 292) | 1900 | המוזיאונים לארכאולוגיה של איסטנבול |  |  |  |
| F (RÉS 293, 296) | 1901 | המוזיאונים לארכאולוגיה של איסטנבול | Inv. 1457 | 296 A:  | 296 A:  מלך בדעשתרת מלך צדנם  בן בן מלך אשמנעזר מלך צדנם  בצדן ים שמם רמם ארץ רשפם  צדן במשל אש בנו צדן שר אית  הבת ז בנ לאלי לאשמן שר ק  דש   296 B:   מלך בדעשתרת מלך צדנם  בן בן מלך אשמנעזר מלך צדנם  בצדן ים שמם רמם ארץ רשפם  צדן במשל אש בנו צדן שר  אית הבת ז בנ לאלי לאשמ  ן שר קדש   |
| G | 1903 | המוזיאונים לארכאולוגיה של איסטנבול | Inv. 1486 |  |  |
| H | 1903 | המוזיאונים לארכאולוגיה של איסטנבול | Inv. 1488 |  |  |
| I | 1903 | המוזיאונים לארכאולוגיה של איסטנבול |  |  |  |
| RÉS 1200 | 1900 | הלובר (נטען כי הוא זיוף) | AO 4077 |  |   מלך בדעשתרת מלך צדנם  בן בן מלך אשמנעזר מלך  צדנם אבצדן ים שמם רמם  ארץ רשפם צדן במשל אש בנ  וצדן שר אית הבת ז בנ לא  לי לאשמן שר קדש   |
כתובות בדעשתרת ויתנמלך לאשמן

קבוצת כתובות זו, שלכל אחת מהן טקסט דומה לאחרות, פורסמה כ־RÉS 767, ולאחר מכן כ־KAI 16. הם נערכו בפירוט על ידי וילהלם פרייהר פון לנדאו בשנת 1904.
בכתובות נכתב:
מלך בדעשתרת ובן צדק יתנמלך מלך צדנם בן בן מלך אשמנעזר מלך צדנם אית הבת ז בנ לאלי לאשמן שר/ד קדש
כתובות KAI 16 נמצאו בחלק המזרחי של הקיר, בשכבת הלבנים החיצונית, שהונחו פחות בזהירות מהשכבה הפנימית. שוב, הכתובות הופנו פנימה (דומות פנימה) כך שלא ניתן היה לראותן.