stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הגלריה הלאומית (לונדון)
אוספי הגלריה

בין אוספי הגלריה ניתן למנות את:
דיפטיכון וילטון
יצירתו של פאולו אוצ'לו: "קרב סן רומאנו";
יצירתו של פיירו דלה פרנצ'סקה: "הטבלת ישו";
יצירתו של יאן ואן אייק: "דיוקן ארנולפיני";
יצירתו של סנדרו בוטיצ'לי: "ונוס ומארס";
יצירותיו של לאונרדו דה וינצ'י: "המדונה של הסלעים", "המדונה והילד עם אן הקדושה ויוחנן המטביל";
יצירותיו של מיכלאנג'לו: "ההורדה אל הקבר", "מדונת מנצ'סטר";
יצירותיו של רפאל: "דיוקן האפיפיור יוליוס השני", "המדונה של הציפורנים", "הצליבה"
יצירותיו של טיציאן: "בכחוס ואריאדנה", "דיוקן משפחת ונדראמין", "דיאנה וקליסטו", "דיאנה ואקטיון", "מותו של אקטאון";
יצירתו של האנס הולביין הבן: "השגרירים";
יצירתו של אניולו ברונזינו: "ונוס, קופידון, שטות וזמן";
יצירותיו של קאראווג'ו: "ילד ננשך על ידי לטאה", "ארוחת ערב באמאוס", "שלומית עם ראש יוחנן המטביל";
יצירותיו של פטר פאול רובנס: "משפט פריז", "נוף עם הט סטין";
יוצרותיו של ניקולא פוסן: "נוף עם אדם שהוכש על ידי נחש";
יצירתו של דייגו ולאסקס: "ונוס מול המראה";
יצירתו של רמברנדט: "משתה בלשאצר";
יצירתו של אנתוני ון דייק: "דיוקן רכוב של צ'ארלס השני".
יצירותיו של יוהנס ורמיר: "אישה עומדת ליד וירג'ינל" ו"אישה ישובה ליד וירג'ינל";
יצירותיו של קאנאלטו: "רגאטה על התעלה הגדולה", "חצר סתת האבנים";
יצירתו של ויליאם הוגרת': "נישואים";
יצירתו של תומאס גיינסבורו: "מר וגברת אנדרוס;
יצירתו של ויליאם טרנר: "גשם, קיטור ומהירות";
יצירתו של וינסנט ואן גוך: "החמניות";
יצירתו של ג'ורג' סטובס: "Whistlejacket";
יצירותיו של ג'ובאני בליני: "הייסורים בגן", ו"דיוקן הדוג'ה לאונרדו לורדאן";
וכן יצירות של ג'ון קונסטבל, פול סזאן, קלוד מונה, ופייר-אוגוסט רנואר.
הערות שוליים

↑  אוספי סר רוברט וולפול מוצגים ברוסיה, אנדרו מור, 2 באוקטובר 1996, מגזין אנטיקס.
↑  תרומת דוקטור מונד
| מוזיאונים וגלריות בלונדון |
| --- | --- | --- |
| מוזיאונים | המוזיאון הבריטי • מאדאם טוסו • המוזיאון הימי הלאומי • מוזיאון צ'רצ'יל וחדרי המלחמה של הקבינט • מוזיאון ג'פרי • מוזיאון הורנימן • מוזיאון הילדות V&A • מוזיאון המדע • מוזיאון המלחמה האימפריאלי • מוזיאון העיצוב • מוזיאון לונדון ומוזיאון בדוקלנדס • מוזיאון התחבורה של לונדון • מוזיאון ויקטוריה ואלברט • מוזיאון טייט בריטניה • מוזיאון טייט מודרן • המוזיאון להיסטוריה של הטבע • מוזיאון סואן • מוזיאון פרויד • קאטי סארק • מוזיאון שרלוק הולמס • מוזיאון פיטרי לארכאולוגיה מצרית • אוסף ולקם |  |
| גלריות | הגלריה הלאומית • אוסף וולאס • בית סאמרסט – גלריית קורטולד, אוסף גילברט, חדרי הארמיטאז' • גלריית דאליץ' • גלריית הדיוקנאות הלאומית • גלריית הייווארד • גלריית סרפנטיין • גלריית סאצ'י • גלריית המלכה |  |
לרשימת מוזיאונים מלאה ראו: מוזיאוני לונדון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265986605171  BnF: cb11866630z (data)  CANTIC: a10942105  CiNii: DA04094006  GND: 1003322-1  ISNI: 0000 0004 0605 8908  LCCN: n80081622  NKC: kn20010710557  NLA: 35311349  SELIBR: 231112  SUDOC: 027687252  Trove: 907275  ULAN: 500125190  VIAF: 144868906   WorldCat (עם VIAF): 144868906 
תחיית אלעזר מעשה ידי סבסטיאנו דל פיומבו, הציור הראשון שהובא רשמית אל הגלריה הלאומית.
רחוב פאל מאל מס' 100 - המבנה בו שכנה הגלריה הלאומית בין השנים 1824–1834.
ונוס מול המראה מעשה ידי דייגו ולאסקז
מפת הגלריה והתפתחות אגפיה.
חזית המבנה שנבנתה על פי תכנונו של וילקינס
חדרי בארי, שתכוננו על ידי אדוארד מידלטון בארי (1872–1876).
אולם המדרגות, בתכנונו של סר ג'ון טיילור.
אגף סיינסברי
שיחזור יצירתו של טיציאן בכחוס ואריאדנה בין השנים 1967 - 1968 גרר ביקורת בטענה שהשחזור עיוות את צבעי התמונה.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1916

הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1916 היו מערכת הבחירות הנשיאותיות ה-33 בתולדות ארצות הברית, ונערכו ביום שלישי, 7 בנובמבר 1916. הנשיא היוצא וודרו וילסון, המועמד הדמוקרטי, התמודד מול השופט העליון צ'ארלס אוונס יוז, המועמד הרפובליקני. אחרי מאבק קשה, וילסון ניצח את יוז בהפרש זעום של 600,000 קולות בקרב הבוחרים, והשיג רוב דחוק בחבר האלקטורים בכך שניצח בכמה מדינות מתנדנדות על חודו של קול. היבחרו מחדש של וילסון הייתה הפעם הראשונה שמועמד דמוקרטי ניצח בפעם השנייה ברציפות בבחירות לנשיאות מאז ניצחונו של אנדרו ג'קסון ב-1832. הבחירות הללו היו האחרונות שהתרחשו לפני אשרור התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית, שנתן זכות הצבעה לנשים.
הבחירות התרחשו במהלך המהפכה המקסיקנית במקסיקו, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה באירופה, אליה עדיין לא הצטרפה ארצות הברית. הדעה הציבורית בארצות הברית, שעדיין הייתה נייטרלית, נטתה במיוחד לעבר מדינות ההסכמה- בריטניה וצרפת, בגלל היחס לאזרחים בידי הצבא הגרמני, שכבש והחזיק חלקים גדולים מבלגיה ומצפון צרפת. אבל, למרות הסימפתיה כלפי מדינות ההסכמה, רוב המצביעים האמריקניים רצו להימנע ממעורבות במלחמה, והעדיפו להמשיך במדיניות הנייטרלית. וילסון נעזר בסלוגן האהוד "הוא שמר עלינו מחוץ למלחמה" כדי לקסום לבוחרים שרצו להימנע ממלחמה באירופה או עם מקסיקו. יוז הפרוגרסיבי האשים את וילסון בכך שלא ביצע "הכנות נחוצות" לקראת עימותים אפשריים, ורק חיזק את תדמיתו של וילסון כמתנגד למלחמה. הרפובליקנים תמכו בהתערבות בינלאומית מתונה בשלושת הממשלים הקודמים שלהם, ואף נשיא דמוקרטי לא לחם במלחמה מאז ג'יימס פולק במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
למרות הניצחון הדחוק שלו, וילסון השיג יותר קולות ב-1916 מאשר ניצחונו ב-1912, שבו השיג רוב סוחף של אלקטורים. וילסון השיג את הרוב בזכות הפילוג הרפובליקני של 1912 בין הנשיא ויליאם הווארד טאפט ותאודור רוזוולט, הנשיא הרפובליקני לשעבר, שרץ מטעם המפלגה הפרוגרסיבית. ב-1916, הרפובליקנים השמרנים והפרוגרסיביים התאחדו מאחורי יוז המתון כדי לנצח את וילסון. אולם וילסון זכה לתמיכת מצביעים רבים שתמכו ברוזוולט.
זאת הייתה אחת מארבע מערכות הבחירות היחידות בהן מועמד נבחר לנשיאות ללא תמיכת מדינת מגוריו (ניו ג'רזי). הפעם הראשונה הייתה כשג'יימס פולק (טנסי) נבחר ב-1844. הפעם השלישית הייתה בבחירות של 1968, בהן נבחר ריצ'רד ניקסון ללא תמיכת ניו יורק. הפעם האחרונה קרתה ב-2016, בה דונלד טראמפ נבחר ללא תמיכת ניו יורק. אולם וילסון כן ניצח במדינה בה נולד (וירג'יניה), כניקסון (קליפורניה), בניגוד לפולק, שנולד בקרוליינה הצפונית, ולטראמפ, שנולד בניו יורק.
מועמדים > מועמדים רפובליקניים

צ'ארלס אוונס יוז, שופט בבית המשפט העליון ומושל לשעבר מניו יורק
ג'ון וויקס, סנאטור ממסצ'וסטס
אליהוא רוט, סנאטור לשעבר מניו יורק
צ'ארלס וורן פיירבנקס, סגן נשיא ארצות הברית לשעבר מאינדיאנה
תיאודור בורטון, סנאטור מאוהיו
ויליאם הווארד טאפט, נשיא לשעבר מאוהיו
אלברט קומינס, סנאטור לשעבר מאיווה
מועמדים > מועמדים רפובליקניים > הוועידה הרפובליקנית הלאומית

הוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1916 נערכה בשיקגו מ-7 ביוני עד ל-10 ביוני. המטרה העיקרית של מנהיגי המפלגה הייתה לאחות את הקרע במפלגה שהתרחש בשנת 1912. באותה השנה, תאודור רוזוולט פרש מהמפלגה ויצר מפלגה משלו, המפלגה הפרוגרסיבית, שהכילה את רוב הרפובליקנים הליברליים. ויליאם הווארד טאפט, הנשיא היוצא, זכה במועמדות של המפלגה הרפובליקנית הרגילה. הפילוג חילק את הקול הרפובליקני ונתן את הניצחון בבחירות לוודרו וילסון הדמוקרטי. למרות שכמה מועמדים רצו לקבל את המועמדות - כמו הסנאטור השמרן אליהוא רוט מניו יורק והסנאטור הליברלי ג'ון וויקס ממסצ'וסטס - מנהיגי המפלגה רצו מישהו שיהיה מקובל על שני האגפים. הם פנו אל השופט בבית המשפט העליון, צ'ארלס אוונס יוז, שכיהן כשופט בבית המשפט מאז 1910, והיה בעל יתרון, שכן הוא לא דיבר על עניינים פוליטיים במשך 6 שנים. למרות שהוא לא ניהל מסע בחירות כדי לזכות במועמדות, יוז הבהיר שלא ידחה את המועמדות. הוא זכה במועמדות בסיבוב השלישי. סגן הנשיא לשעבר, צ'ארלס וורן פיירבנקס, נבחר להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא. יוז הוא השופט היחיד שנבחר להיות מועמד לנשיאות מטעם מפלגה גדולה כלשהי.
| מועמד לנשיאות | סיבוב ראשון | סיבוב שני | סיבוב שלישי |
| --- | --- | --- | --- |
| צ'ארלס אוונס יוז | 253 | 326 | 950 |
| ג'ון וויקס | 105 | 102 | 2 |
| אליהוא רוט | 103 | 89 | 9 |
| צ'ארלס וורן פיירבנקס | 89 | 75 | 7 |
| אלברט קומינס | 85 | 77 | 2 |
| תאודור רוזוולט | 81 | 65 | 19 |
| תיאודור בורטון | 78 | 69 | 9 |
| לורנס שרמן | 66 | 59 | 5 |
| פילאנדר נוקס | 36 | 30 | 6 |
| הנרי פורד | 32 | 29 | 9 |
| מרטין ברומברג | 29 | 22 | 2 |
| רוברט לה פולט | 25 | 25 | 23 |
| ויליאם הווארד טאפט | 14 | 4 | 0 |
| תומאס קולמן דו פונט | 7 | 13 | 6 |
| הנרי לודג' | 7 | 2 | 0 |
| ג'ון וואנמייקר | 5 | 1 | 1 |
| פרנק וויליס | 1 | 2 | 2 |
| ויליאם בורה | 2 | 0 | 2 |
| וורן הרדינג | 1 | 0 | 1 |
| סמואל מק'קול | 0 | 1 | 1 |
| לאונרד ווד | 0 | 1 | 1 |
מועמדים > מועמדים דמוקרטים

וודרו וילסון, נשיא ארצות הברית מניו ג'רזי
מועמדים > מועמדים דמוקרטים > הוועידה הדמוקרטית הלאומית

הוועידה הדמוקרטית הלאומית התכנסה בסנט לואיס, מיזורי מ-14 ביוני עד ל-16 ביוני. בגלל הפופולריות של וילסון בתוך המפלגה, הוא נבחר שוב להיות המועמד. סגן הנשיא שלו, תומאס מרשל, נבחר גם הוא מחדש בלי התנגדות.
מועמדים > מועמדים מהמפלגה הפרוגרסיבית

הפרוגרסיבים תמכו שוב בתאודור רוזוולט ובג'ון פארקר מלואיזיאנה. רוזוולט שלח מברק לוועידה והכריז שלא יקבל את המועמדות אלא יתמוך ביוז. לאחר שרוזוולט סירב לקבל את המועמדות, המפלגה החלה להתפרק. חלקם רצו לתמוך בויליאם ג'נינגס ברייאן, שהיה מועמד שלוש פעמים מטעם הדמוקרטים, ובהנרי פורד בתור סגנו, אולם ההצעה לא התממשה. חלק מהפרוגרסיבים סירבו לתמוך ביוז, וביקשו לבחור במושל קליפורניה הירם ג'ונסון או בגיפורד פינצ'ו. כיוון שהם סירבו, רבים החלו לתמוך ברפובליקנים. כשהוועידה התכנסה בשיקגו ב-26 ביוני, הצירים תמכו ביוז, והבינו שללא רוזוולט, למפלגה אין תמיכה בקרב הבוחרים.
רוב חברי המפלגה חזרו למפלגה הרפובליקנית, למרות שמיעוטם תמכו בוילסון בניסיון למנוע מארצות הברית להצטרף למלחמת העולם. רוזוולט דחה את המועמדות מסיבות אישיות ופוליטיות: הוא היה משוכנע שריצה במפלגה שלישית שוב תעזור לדמוקרטים, והוא התנגד לכך כיוון שלא חיבב את וילסון. הוא האמין שוילסון הרשה לגרמניה ולמעצמות אירופאיות אחרות ללחוץ על ארצות הברית.
מועמדים > מועמדי המפלגה הפרוגרסיבית "הבינונית"

אולם רבים במפלגה, כמו ג'ון פארקר, המשיכו לסרב לתמוך ברפובליקנים. פארקר רצה לנסות להיבחר לנשיאות, ואילו אחרים רצו לתמוך בוילסון. נראה היה שוועידה נוספת תתכנס באוגוסט, עד שנציגי המפלגה ביטלו אותה, והחליטו לא להגיש מועמד. האלקטורים של המפלגה קיוו שיהיו לשון המאזניים.
פארקר הודיע על תמיכתו בוילסון.
מועמדים > מועמדים מהמפלגה הסוציאליסטית

יוג'ין דבס, מנהיג המפלגה, בחר לא לנסות לרוץ לנשיאות, אלא לרוץ להיבחר לקונגרס. אלן בנסון, עורך עיתון מניו יורק, שלט במפלגה בגלל התנגדותו למיליטריזם, והצעה שכל כניסה למלחמה תוכרע במשאל עם. הצירים הצביעו בדואר, ובנסון הצליח להשיג רוב. סגנו היה ג'ורג' קירקפטריק, מרצה מניו ג'רזי.
בחירות כלליות > מסע הבחירות בסתיו

הדמוקרטים בנו את מסע הבחירות שלהם סביב הססמה "הוא שמר עלינו מחוץ למלחמה", בטענה שניצחון רפובליקני יגרום למלחמה עם מקסיקו ועם גרמניה. עמדתו של וילסון הצליחה לזכות לתמיכה במדינות המערב. יוז העדיף לצמצם את הנושא המלחמתי. הוא תמך בתוכנית להעלאת המוכנות לקראת המלחמה. וילסון הצליח לשכנע את הגרמנים להשעות את מלחמת הצוללות לזמן בלתי מוגבל, ולכן היה קשה ליוז לתקוף את מצע השלום שלו. במקום, יוז תקף את התערבותו הצבאית של וילסון במקסיקו, שם ארצות הברית תמכה בכמה פלגים במהפכה המקסיקנית. יוז גם תקף את וילסון בגלל תמיכתו בחוקים שעזרו למעמד הפועלים (למשל, הגבלת יום העבודה ל-8 שעות) ואמר שהם פוגעים בעסקים. אך הפועלים תמכו בחוקים כאלה והביקורת לא השפיעה על וילסון. התמיכה של רוזוולט, והעובדה שהרפובליקנים עדיין היו רוב, עזרו ליוז. יוז עשה טעות בקליפורניה. ממש לפני הבחירות, הוא ערך מסע בחירות במדינה. בזמן שהיה בלונג ביץ', הוא שהה באותו מלון כמו הירם ג'ונסון, המושל החזק של המדינה. יוז לא ידע שג'ונסון נמצא גם כן באותו מלון, ולא הלך לברך את ג'ונסון בסוויטה שלו. טעות זאת גרמה לג'ונסון לראות ביוז סנוב ולא לתת לו תמיכה מלאה. בגלל ההפסד הזעום שיוז חווה בקליפורניה, יכול מאוד להיות שתקרית זו עלתה לו בנשיאות.
כמה היסטוריונים טענו שבגלל המשבר הבינלאומי, וילסון העדיף שאם יפסיד בבחירות, יוז יכנס לתפקידו מיד ולא יחכה עוד ארבעה חודשים. תוכניתו הייתה למנות אותו לתפקיד מזכיר המדינה של ארצות הברית, ואז להתפטר יחד עם סגן הנשיא מרשל, כדי שיוז יתמנה לנשיאות. התוכנית לא התרחשה בגלל ניצחונו של וילסון.
הממשל האוטונומי של דרום סודאן

ערך זה עוסק בממשל אוטונומי לשעבר בסודאן. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
ערך זה עוסק בממשל אוטונומי שהתקיים בעבר. אם התכוונתם למדינה אפריקאית שקיבלה עצמאות מסודאן ב-2011, ראו .
הממשל האוטונומי של דרום סודאן, (בערבית: جنوب السودان, בתעתיק מדויק: ג'נוב אלסודאן) היה ממשל אוטונומי אשר התקיים משנת 2005 עד שנת 2011 באזור הכלול במדינת דרום סודאן.
לממשל הייתה מידה רבה של אוטונומיה והוא נוצר על פי הסכם משנת 2005 עם ממשלת סודאן. בחודש ינואר 2011, התקיים משאל עם בחבל, אשר קבע אם תוענק לו עצמאות. לחבל הוענקה עצמאות ברוב של כמעט 99% מצביעים בעד היפרדות, והוא נהפך לרפובליקה של דרום סודאן בתאריך ה-9 ביולי 2011.
גאוגרפיה

שטחו של החבל היה כ-620,000 קילומטר מרובע. החבל גבל באתיופיה ממזרח, בקניה, אוגנדה והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו בדרום, וברפובליקה של מרכז אפריקה במערב. בצפון גבל החבל בחלקה הצפוני של סודאן.
החבל כלל עשר ממדינות סודאן, אשר הפכו למדינות דרום סודאן עם עצמאותו:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מס' | מיקום יחסי | שם | בירה | שם בשפת המקור | אוכלוסייה  נכון לשנת 2007 | שטח |
| 1 |  | מערב בחר אל-ע'זאל | ואו | غرب بحر الغزال | 1,467,000 | 93,900 |
| 2 |  | צפון בחר אל-ע'זאל | אבייל | شمال بحر الغزال | 826,646 | 33,558 |
| 3 |  | האיחוד | בנטיו | الوحدة | 266,726 | 35,956 |
| 4 |  | מדינת הנילוס העליון | קודוק | أعالي النيل | 1,243,855 | 77,773 |
| 5 |  |  ואראפ | אל-יונאייה | واراب | 1,032,208 | 31,027 |
| 6 |  | ג'ונגליי | בור | جونقلي | 1,206,830 | 122,479 |
| 7 |  | מדינת האגמים | רומבק | البحيرات | 578,615 | 40,235 |
| 8 |  | אקווטוריה המערבית | יאמביו | غرب الاستوائية | 1,764,142 | 79,319 |
| 9 |  | אקווטוריה התיכונה | ג'ובה | الاستوائية الوسطى | 342,093 | 22,956 |
| 10 |  | אקווטוריה המזרחית | טורית | شرق الاستوائية | 228,169 | 82,542 |
דמוגרפיה

אוכלוסיית החבל נאמדה בכ-7.5 עד 9.5 מיליון תושבים. על פי מפקד אוכלוסין מ-2008, אוכלוסיית החבל היא 8.2 מיליוני תושבים. הקבוצה האתנית המובילה בגודלה היא הדינקה, ואחריה שבטי הנואר, הבארי והשילוק. השפה הרשמית בחבל כבר מ-1928 היא אנגלית, בשל ריבוי להגים ושפות בין השבטים הרבים. קיים גם שימוש בלהג הערבי של ג'ובה. הדת השלטת היא נצרות, לצד אמונות אליליות. רוב הנוצרים משתייכים לכנסייה הקתולית או לכנסייה האנגליקנית, בהשפעת מיסיונרים מערביים שחדרו לדרום סודאן החל מאמצע המאה התשע עשרה. מיעוטם משתייכים לכנסייה האתיופית האורתודוקסית או לנצרות הקופטית או לכנסיות מערביות קטנות יותר.
דרום סודאן הוא כיום אחד מהמקומות העניים בעולם. אוכלוסייתו מונה כ-9 מיליון אזרחים, 90% מתוכם חיים מתחת לקו העוני, 18% חיים בתנאי רעב.
הערות שוליים

↑  Christianity in Southern Sudan באתר hope for the future
↑  המצוקה בדרום סודאן, 90% חיים מדולר ליום, באתר ynet, 28 בדצמבר 2010
כיתת לימוד במחוז צפון בחר אל-ע'זאל
ה'תרכ"ז

ה'תרכ"ז (5,627) ובקיצור תרכ"ז – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-10 בספטמבר 1866, והסתיימה ביום כ"ט באלול, 29 בספטמבר 1867.
המולד של תשרי חל ביום שני, שעה אחת ו-956 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג בשז. היא מעוברת, ואורכה 385 ימים.
זו שנה שישית לשמיטה, ושנת 3 במחזור העיבור ה-297. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 27 (סימנה כזיאא) במחזור השמש ה-201.
שנה זו היא שנת 1,798 לחורבן הבית, ושנת 2,178 לשטרות.
נולדו

י' בכסלו – הרב שלמה אהרן ורטהיימר, חוקר תורני, דיין וראש ישיבה מהיישוב הישן בירושלים, ראשון מפרסמי גניזת קהיר. (נפטר בי' בתמוז ה'תרצ"ה)
י"ח באדר ב' –  ארטורו טוסקניני מנצח איטלקי. ניצח על הקונצרט הראשון של התזמורת הפילהרמונית הישראלית (נפטר ב-ה'תשי"ז)
הרב בצלאל זאב שפרן, רב ופוסק ברומניה. פעל רוב שנות חייו בעיר בקאו שבחבל מולדובה (נפטר ב-ה'תר"ץ)
נפטרו

ג' בחשוון – רבי יהודה ליב שניאורסון, האדמו"ר מקאפוסט, ענף של חסידות חב"ד, ובנו של רבי מנחם מנדל שניאורסון (צמח צדק). (נולד בה'תקס"ט)
י' באדר א' –  רבי יוסף ברוך הלוי אפשטיין, "היהודי הטוב מניישטאט" (נולד ב-ה'תקס"ב)
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג בשז, ובה 385 ימים.
שנה מעוברת ובה שני חודשי אדר - אדר א' ואדר ב'. חג הפורים נחוג בשנה כזו באדר ב'. בנוסף, בי"ד באדר א' מציינים פורים קטן, ובט"ו באדר א' מציינים שושן פורים קטן.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
י"ז בתמוז חל בשבת, ולכן צום שבעה עשר בתמוז נדחה ליום ראשון י"ח בתמוז
ט' באב חל בשבת, ולכן צום תשעה באב נדחה ליום ראשון י' באב
היסטוריה של עם ישראל
הדוויג אלאונורה מהולשטיין-גוטורפ

הדוויג אלאונורה מהולשטיין-גוטורפ (בגרמנית: Hedwig Eleonora von Schleswig-Holstein-Gottorf; ‏23 באוקטובר 1636 - 24 בנובמבר 1715), הייתה אשתו של קרל העשירי גוסטב, מלך שוודיה, ושימשה למעשה כגברת הראשונה במשך 61 שנים.
ביוגרפיה

הדוויג אלאונורה נולדה ב-23 באוקטובר 1636 בטירת גוטורפ, לפרידריך השלישי, דוכס הולשטיין-גוטורפ ולמריה אליזבת מסקסוניה, בתם של יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה ומגדלנה זיבילה, דוכסית פרוסיה.
ב-24 באוקטובר 1654 התחתנה הדוויג אלאונורה עם קרל העשירי גוסטב, מלך שוודיה, על מנת לחזק את היחסים בין שוודיה להולשטיין-גוטורפ כנגד דנמרק. לזוג נולד רק בן אחד, קרל האחד עשר, מלך שוודיה, ובשנת 1660 מת לפתע בעלה קרל העשירי.
על פי צוואתו של קרל העשירי, הוטל התפקיד לנהל את האימפריה השוודית בתקופה בה היה בנו קטין על הדוויג אלאונורה, הן כעוצרת רשמית והן כיושבת ראש של חבר העוצרים. אחד מחברי גוף זה היה פר ברהה. בנוסף, השאיר קרל העשירי את הפיקוד על הצבא ומושב במועצת העוצרים לאחיו הצעיר, אדולף יוהאן. סעיפים אלה בצוואה, בנוסף לאחרים, גרמו לשאר חברי המועצה המלכותית לקרוא עליה תיגר. ב-14 בפברואר, יום לאחר מותו של קרל העשירי, שלחה הדוויג אלאונורה מסר למועצה בו היא הצהירה שהיא מודעת להתנגדותם לצוואה וכי היא דורשת מהם לכבד אותה. המועצה השיבה שראשית יש לדון על הצוואה בפרלמנט ובכינוס הבא של המועצה במועצה, שהתקיים ב-13 במאי בסטוקהולם, ניסתה המועצה למנוע מהמלכה האלמנה מלהשתתף בו. הפרלמנט העלה את השאלה אם יהיה זה טוב לבריאותה של המלכה להשתתף בדיוני המועצה. תשובתה של הדוויג אלאונורה הייתה שהמועצה רשאית להתכנס בלעדיה, אך עליה רק להקפיד ליידע אותה אם הם רואים את השתתפותה ראויה ונחוצה. אדישותה לכאורה של הדוויג אלאונורה לפוליטיקה, היוותה הקלה גדולה לחברי מועצת העוצרים.
בשנת 1661 הציעו להדוויג אלאונורה להינשא לצ'ארלס השני, מלך אנגליה, אולם היא סירבה כי רצתה לשמור אמונים לבעלה המת.
הדוויג אלאונורה נותרה העוצרת הרשמית עד שקרל הגיע לבגרות ב-18 בדצמבר 1672, אך היא לא נזהרה דייה לא לערב את עצמה יתר על המידה בתככים הפוליטיים. במהלך הופעתו הראשונה של קרל בפרלמנט, הוא פנה לממשלה דרכה. הוא היה לוחש את התשובות באוזניה, והיא הייתה שואלת אותן בקול רם.
בשנת 1697 מת בנה קרל האחד עשר, מלך שוודיה, ונכדה קרל השנים עשר, מלך שוודיה עלה במקומו לשלטון, והדוויג אלאונורה שוב מונתה לעוצרת בשמו עד לבגרותו. הדוויג אלאונורה אהבה מאוד את נכדתה הבכורה הדוויג סופיה משוודיה, ותמכה במינויה ליורשת העצר, ולאחר מותה בשנת 1708 תמכה הדוויג אלאונורה במינויו של נינה קרל פרידריך, דוכס הולשטיין-גוטורפ, בנה של הדוויג סופיה, ליורש העצר השוודי. בשנת 1713 תמכה הדוויג אלאונורה בנישואי נכדתה אולריקה אלאונורה משוודיה לפרידריך, נסיך הסן-קאסל, בתקווה שעל ידי כך תתרחק משוודיה, ולא תאיים על זכויותיו של קרל פרידריך.
ב-24 בנובמבר 1715 מתה הדוויג אלאונורה בסטוקהולם, והיא בת 79 שנים.
הדוויג הידאש

| --- | --- |

 לידה:  6 בדצמבר 1915 טרזווארוש (רובע 6), הונגריה 
 פטירה:  17 בינואר 2011 (בגיל 95) בודפשט, הונגריה 
 שם לידה:  Bruckner Hedvig 
 פרסים והוקרה:  אמן מצטיין של הונגריה (1975) 
 
הדוויג הידאש (במקור ברוקנר, בהונגרית: Hidas Hedvig;‏ בודפשט, 6 בדצמבר 1915 – 17 בינואר 2011 ) הייתה רקדנית יהודייה-הונגרייה, כוריאוגרפית, אמנית מאסטר בבלט, בין השנים 1962–1972 הייתה מנהלת המכון הממלכתי לבלט (היום שמו "האוניברסיטה ההונגרית למחול") וגם לימדה שם כפרופסור.
ביוגרפיה

הדוויג ברוקנר נולדה במשפחה יהודית בורגנית מהמעמד הגבוה. אביה היה המנהל הראשי של רכבות הונגריה (מ.א.ב), אמה הייתה ממוצא יהודי-אוסטרי. לפי הצעתה של רקדנית בית האופרה של בודפשט פפי פטאשינסקי, הילדה הקטנה והחולנית נרשמה לבית הספר לבלט בבית האופרה המלכותית ההונגרית בשנת 1922, שם הייתה תלמידתם של שלושת מומחי הבלט מלווין פוץ, אדה ברדה (הו') ושל יאן צ'יאפלינסקי (Jan Ciepliński). בשנת 1929 קיבלה מלגה. בעונת 1932–1933 מונתה לרקדנית להקת האופרה. בקיץ הופיע ב"חוג התיאטרון של בודה". בעונת 1937–1938, הפכה לרקדנית אמנית מדופלמת. בסוף העונה שלאחר מכן, ב-30 ביוני 1939, כתוצאה מהחוק היהודי השני, ולאחר מכן החוק היהודי השלישי הופסקה חברותה באופרה. במשך שנים לא הורשתה להופיע על הבמה, אלא בתיאטרון גולדמארק בלבד בפני קהל יהודי במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך. היא רקדה ועסקה בכוריאוגרפיה. ב-1942 נישאה לפקיד הבנק טיבור פראגר. בשנים 1944–1945 הסתתרו בבודפשט עם ילדם הראשון.
לאחר מלחמת העולם השנייה היא לא רצתה לחזור לבמה. נולד לה ילד שני. בשנים 1948–1949 סיימה את הקורס הכלל ארצי של בית הספר להכשרת מורים למחול ותנועה. בספטמבר 1950 הפכה למורה במכון הממלכתי לבלט שזה עתה הוקם. לאחר שג'רג' לרינץ (במקור לוי) רקדן בולט יהודי-הונגרי, מאסטר לבלט, כוריאוגרף, מנהל בלט, עזב לבית האופרה ב-1962, הידאש הפכה למנהלת בפועל של האוניברסיטה, וב-1 באפריל 1963 מונתה למנהלת הראשית עד לפרישתה ב-1972, שקרה על פי בקשתה. היא המשיכה ללמד כפרופסורית עד לפרישתה לגמלאות ב-1980, בסך הכל לימדה במשך שלושים שנה, עד לפרישתה ב-1980. בין תלמידיה היו רקדנים מהוללים רבים: קטלין צ'ארנאי, קטלין הגאי, איבאן מרקו ואילונה מדבצקי.
הידאש יצרה גם כוריאוגרפיות למופעי הבחינה באוניברסיטה, ולאחר שראה זאת המלחין ומנהל בית האופרה של בודפשט באותה התקופה, סאבולץ' פנייש (הו') הפקיד אותה על הובלת צוות המחול של תיאטרון האופרטה של בודפשט ועל הכוריאוגרפיה של הצגות האופרה שהועלו. היא עבדה באופרה בין השנים 1960 לבין 1973, אך רבות מיצירותיה נשארו בתוכניות במשך עשרות שנים גם לאחר סיום כהונתה.
תפקידיה

קלוד דביסי – יאן צ'יאפלינסקי: תיבת הצעצועים – ימאי
ארנסט פון דוהנאני – Elza Galafrés: הלפיד הקדוש – נערה צוענייה; מלכת רפאים;
ינה הובאי – דיולה הרנגוזו – ינה קנשי
ויקטור יעקובי – דיולה הרנגוזו: להקת ריקוד מתוך האופרטה Sybill – מזורקה
ינה קנשי – גיולה הרנגוזו: צ'יזמאש ינקו – הפיה הראשונה
ליאו דליב – יאן טרויאנובסקי: סילביה – דיאנה
מיקלוש רדנאי – יאן צ'יאפלינסקי: יום הולדתו של הנסיכה המלכותית – אקרובטית צרפתייה
כוריאוגרפיות

מספר מופעי הבכורה שלה הרשומים במאגר התיאטרון: 13.
כוריאוגרפיות > הצגות בחינות

קאמי סן-סנס: Danse macabre
קלוד דביסי: ערבסק
אוטורינו רספיגי: מזרקות רומא
אמיל פטרוביץ': שני עולמות
כוריאוגרפיות > הצגות תיאטרון

אנדראש באדיה: אוהב אותך לשלושה ימים
ינה הוסקה: גיל באבא (1973)
אמריך קלמן: נסיכת הצ'רדש (1969, 1973, 1976, 1980)
אמריך קלמן: הרוזנת מאריצה (1966, עם יוז'ף סקי)
פרנץ להאר: האלמנה העליזה (1968)
פרנץ להאר: ארץ החיוכים (1970, 1986, 1998, 2003)
Loewe: My Fair Lady
אופנבך (1960)
אופנבך: שודדים
ערב גאלה מוזיקלי אופרטה (1980)
Jenő Semsey – György Szilágyi : Peaceful War (1967, with Tamas Szegő)
סופה: בוקאצ'ו
אוטו וינצה: הרפתקה בבודה (1962)
מיהאי ורשמארטי: Csongor and Tünde (1952)
פרסים והוקרה

עיטור מסדר הצטיינות בעמל, דרג כסף (1965)
עיטור מסדר הצטיינות בעמל, דרג זהב (1972)
פרס האמן המצטיין (1975)
פרס מפעל חיים (1995)
לקריאה נוספת

קוגלר, הורסט: לקסיקון הבלט. המהדורה ההונגרית נערך על ידי Géza Körtvélyes. בודפשט, 1977. הוצאת מוזיקה. מסת"ב 963330203X
MTI Ki kicsoda 2009. (מיהו מי. סוכנות הידיעות ההונגרית) ISBN 978-963-1787-283
מאגר התיאטרון – המוזיאון והמכון לתולדות התיאטרון הלאומי
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári születési akv. 2706/1915. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-09-13.
↑  2011. december 7-i lekérdezés
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n97840027  VIAF: 26356855   WorldCat (עם VIAF): 26356855
המאסטר (דוקטור הו)

השחקנים שגילמו את המאסטר לאורך השנים. 
 שורה ראשונה (משמאל לימין): רוג'ר דלגאדו, פיטר פראט, ג'פרי ביוורס. 
 שורה שנייה (משמאל לימין): אנתוני איינלי, אריק רוברטס, דרק ג'קובי. 
 שורה שלישית (משמאל לימין): ג'ון סים, מישל גומז, סשה דוואן.
המאסטר (באנגלית: The Master או בשמו הנשי: The Mistress) הוא דמות בדיונית ואנטגוניסט מרכזי מסדרת המדע הבדיוני הבריטית "דוקטור הו".
ביוגרפיה > ילדות

כשהמאסטר היה בן 8 הוא נלקח על ידי אדוני הזמן כדי להסתכל (כמו כל אדון זמן בגיל 8) לתוך Untempered schism שהוא מעיין קרע בזמן עצמו דרכו ניתן לראות את כל המערבולת (מערבולת הזמן, לדבריו של הדוקטור) שנמצא על כוכב הלכת של אדוני הזמן גאליפריי, המראה של הקרע ועוצמתו גרמו למאסטר להשתגע ומאז הוא שומע בראשו קצב תופים קבוע, שהפך לסימן ההיכר שלו (בספיישל "סוף הזמן" מתברר כי קולות התיפוף שהם למעשה הקול של הלב של אדון זמן הושתלו שם על ידי מנהיג אדוני הזמן, רסילון). ידוע שבעברו היה המאסטר חבר טוב של הדוקטור אך מאוחר יותר הפכו לאויבים.
ביוגרפיה > במהלך הסדרה הקלאסית (1971-1989)

המאסטר הופיע בסדרה בפעם הראשונה בשנת 1971 בעונה השמינית של הסדרה הישנה בסיפור "טרור האטונס" (Teror of the Atuns) הוא גולם על ידי רוג'ר דלגדו, שהופיע בתור אויב במהלך כל העונה השמינית ובעוד כמה סיפורים אחרים בסדרה. בשנים אלו התגלה כישרונו של המאסטר בהיפנוזה. הוא נלחם נגד הדוקטור השלישי. מאוחר יותר המאסטר התחדש אחרי שסוזן פורמן, נכדתו של הדוקטור, גרמה לפיצוץ שפגע בו. הוא גולם על ידי פיטר פראט, וג'פרי ביוורס, הוא גרם (בלי כוונה) לדוקטור הרביעי להפרד משרה ג'יין סמית' בכך שקרא לו לבוא לגאליפריי שלבני אדם אסור היה לבקר בו באותו הזמן. הגרסה הזאת של המאסטר הייתה בעצם אמורה להיות האחרונה שלו אבל הוא הצליח להרוג מישהו בשם טרמאס ולהשתלב בגופו כשהוא כבר גסס אחרי הקרב האחרון עם הדוקטור. המאסטר הזה נישאר באותו הגוף עד 1989. הוא גרם להתחדשות של הדוקטור הרביעי ומאז הוא פגש בכל דוקטור עד 1989.