הונים
ההיסטוריה של ההונים > עד לעליית אטילה > רוגילה ואוקטר

במשך 50 השנים במהלכן התקדמו ההונים מהים השחור אל עבר פאנוניה (בשטחי הונגריה המודרנית), הם פעלו במסגרת של קהילות, בתי-אב (קלאנים) ושבטים בעלי קשרים רופפים. מבנה זה הספיק כדי לשעבד את השבטים שחיו מצפון לדנובה ומעבר לגבולות האימפריה הרומית. חלק מהקבוצות ההוניות אפילו לקחו חלק במשאבי האימפריה ושימשו כשכירי חרב. כך יצרו ההונים בעיות ביטחון לאימפריה ובה בעת שימשו כחלק מהפתרון. ככל שההונים הצליחו בתפיסת שטחים ושעבוד תושביהם, ירדה יעילות המבנה החברתי הרופף והשימוש בתקיפות שוד אופורטוניסטיות לא יכול היה לספק צרכים של ישות גאו-פוליטית בעלת טריטוריה קבועה. מאמצים צבאיים הונים נתקלו בתגובה רומית מאורגנת והצריכו משאבים ניכרים, תיאום בין בתי האב והשבטים ומסעות לוחמה מתוכננים בקפידה. רק כאשר בתי האב התאחדו תחת מנהיג אחד והיו קשורים אליו בשבועת נאמנות ללא ערעור, יכלו ההונים להביא לידי ביטוי את פוטנציאל ההרס המקסימלי מול האימפריות הרומיות.
שינוי זה חל במהלך 30 השנים שלאחר ההתבססות בערבה ההונגרית. במהלך המחצית השנייה של המאה הרביעית חל שינוי במבנה המבוזר של המערכת השבטית-פוליטית ההונית. מקבוצות של לוחמים בעלות השתייכות רופפת ומנוגדת החלה להתגבש מערכת שלטונית השואפת לריכוזיות. ההיסטוריה ההונית המעורפלת מציינת את השמות של האחים רוגילה ואוקטר, כמי שהצליחו לאחד את החברה ההונית. ככל הנראה רוגילה שלט על אזור המזרח ואילו אוקטר על החלק המערבי. הסיבה לפיצול בין שני מלכים איננה ברורה, אבל מהווה תבנית חוזרת בהיסטוריה ההונית. ייתכן כי לשיטת ממשל דואלית בה שני מלכים שולטים על אזור מוגדר יש בסיס המושרש בתרבות הפוליטית ההונית, או שבמהלך תהליך התגבשות קונפדרציית השבטים ההונית נוצר מצב של שתי קבוצות שבטים ששמרו במידה זו או אחרת על זהותן. מאידך, ייתכן כי הפיצול נעשה מסיבות פרקטיות של עמידה מול שתי האימפריות הרומיות (המזרחית והמערבית) מולן התעמתו ההונים.
בתקופה זו הגיעו היחסים בין השליטים בפועל של האימפריה המערבית לכלל רתיחה: גאלא פלקידיה, אמו של הקיסר ולנטיניאנוס השלישי, שנלחמה לשמור את הילד-קיסר על כסאו מחד ועל מעמדה כשליטה בפועל מאידך, ומולה פלביוס אאטיוס, שכוחו בצבא הרומאי הלך והתחזק עד כדי איום על מעמד הקיסר ואמו. עיקר כוחו של אאטיוס נבע מהעובדה שחלק גדול מהצבא הרומי היה באפריקה בלחימה בלתי פוסקת כנגד הוונדלים שזמן קצר לפני כן כבשו את קרתגו, שהייתה אסם תבואה חשוב לאיטליה. קשריו עם ההונים הבטיחו לכאורה את השלום בשטחים האירופאים של האימפריה.
שני הצדדים היו מוכנים לכל מהלך טקטי על מנת לערער את מעמדו של השני ולא בחלו בכל דרך על מנת להשיג את מטרתם. בשנת 430 דרש אאטיוס לקבל את הפיקוד על כל הצבאות של האימפריה הרומית המערבית. גאלא פלקידיה הסכימה, מתוך חשש לפלישה הונית, אך בשנת 432, משנתייצבה החזית באפריקה מחד ועם תבוסת ההונים מול הבורגונדים מאידך, החליטה גאלא פלקידיה להתעמת עם אאטיוס ומינתה את מפקד הצבא באפריקה, בוניפאקיוס (Bonifacius), לשמש כמפקד עליון של צבא האימפריה הרומית המערבית לצידו של אאטיוס.
העימות לא איחר לבוא ובשנת 432 נפגשו שני הגנרלים בקרב ליד העיר רימיני (בשמה הרומאי Ariminum). צבאו של בוניפאקיוס ניצח בקרב, אך הוא מת מפצעי מוות במהלך דו-קרב עם אאטיוס. תוצאות הקרב לא הותירו כל ברירה ואאטיוס ברח אל ההונים. הוא חזר לאיטליה בשנת 433 ככל הנראה מלווה במספר קטן יחסית של לוחמים אך בטענה כי אלפים בדרכם להצטרף אליו. גאלא פלקידיה לא הייתה מוכנה להסתכן ומינתה את אאטיוס לתפקידו הקודם. הקדוש הנוצרי פרוספר מאקיטן מציין את מערכת היחסים המורכבת בין ההונים לגנרל הרומי: "לאחר שאיבד את תפקידו, אאטיוס התגורר באחוזתו ואויביו זממו לתפוס ולאסור אותו בהתקפת פתע. הוא נמלט אל רומא ומשם לדלמטיה והגיע אל ההונים. ידידותם ועזרתם הביאו אותו לפיוס עם השליטים והוא הוחזר לתפקידו הקודם." יש להניח כי עזרת ההונים לא נתנה ללא תמורה וכי הגנרל הרומי שילם תמורתה בכסף או בשטחים שהועברו לידי ההונים או בשילוב של שניהם.
בשנת 430 נהרג אוקטר בעת מערכה כנגד הבורגונדים, שקבעו לעצמם ממלכה בגדה השמאלית של נהר הריין, משם יצאו לפשיטות בלתי פוסקות על הפרובינקיה גאליה בלגיקה הרומית. על פי ההיסטוריון סוקרטס מקונסטנטינופול, בורגונדים שחיו תחת לחץ מתמיד מצד ההונים, ניצלו את מותו הפתאומי של מנהיג ההונים על מנת לתקוף את הלוחמים חסרי המנהיג ולהביס אותם.
בשנת 423, בעקבות סכסוכים פנימיים בקרב שבטי הקונפדרציה של השבטים ההונים, ככל הנראה כחלק ממאבקי איחוד הכוחות והשליטה הפנימיים, חצו מספר יחידות הוניות את הדנובה וחברו לצבאו של תאודוסיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית. רוגילה דרש באמצעות שליח הוני, כי ההונים הנמלטים יוסגרו לידיו. המשא ומתן התארך כחלק מטקטיקת השהייה, השיחות לא הגיעו לכלל הסכם והסיכון המחושב שלקחו הביזנטיים נכשל. בשנת 434 תקפו ההונים את פרובינציות הספר הביזנטיות. העיתוי להתקפה לא ברור, אך ייתכן וההונים ניהלו משא ומתן עקר מתוך ציפייה לשעת כושר. הם חצו את הדנובה והתקדמו אל עבר קונסטנטינופול, שתושביה נתקפו בהלה, והתכוננו למצור עקוב מדם אך לפתע עצרו וחזרו על עקבותיהם. בספרו "ההיסטוריה של הכנסייה", כתב סוקרטס מקונסטנטינופול כי הקיסר תאודוסיוס השני התפלל כי עונש אלוהי ייפול על ראשו של רוגילה ואכן הוא מת ממכת ברק, אנשיו הוכו על ידי מגפה והניצולים מתו מאש שירדה מהשמיים. היסטוריון ואיש כנסייה אחר, תיאודורט מסיירוס, מציין בכתביו כי מותו של רוגילה היה מתנת אלוהים – הבציר של מעשיו הטובים של הקיסר על מלחמתו בכופרים הפאגאניים והרס מקדשיהם. כרוניקה לטינית אחרת מציינת כי רוגילה מת בשנת 434.
נסטוריוס, הבישוף של קונסטנטינופול, מסכם בכתביו את התקופה:
”הסקיתים (כלומר ההונים) היו רבים ובעבר היו מפוצלים לשבטים של שודדים. הם לא הסבו נזקים קשים אך נעו מהר. מאוחר יותר הם הקימו ממלכה וכוחם עלה וכך הם עלו על כל הצבאות הרומאיים”.