stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שלטון הטרור

רובספייר ביער של גיליוטינות
שלטון הטרור (או "הטרור", בהקשר המתאים; בצרפתית: la Terreur) היה פרק במהפכה הצרפתית שנמשך מספטמבר-אוקטובר 1793 ועד לאוגוסט 1794 והתאפיין בדיכוי אלים ואכזרי של כל מי שנחשד כאויב המהפכה מבית ובהוצאות להורג ומעשי טבח והרס רבים.
ניתן לחלק את הטרור לשלוש תקופות נפרדות. הראשונה והעקובה מדם מכולן פרצה על רקע התלכדות של משבר כלכלי חמור, סדרת תבוסות במלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה ושורה של מרידות פנימיות במחאה על מדיניות הגיוס הכללי וההפקעות הנוקשה של השלטונות המונטניארדיים. עוד ב-11 אוגוסט 1793 הושעתה החוקה החדשה שניסחה הוועידה הלאומית, במהלך ספטמבר הועברו חוקי חירום לטיפול במשבר וב-10 באוקטובר נקבע שהוועד לשלום הציבור יפעל כממשלה זמנית עד להשבת השקט. הערים המורדות הוכנעו ואזרחים חשודים הוצאו להורג באלפיהם, בחבל ונדה דוכאה התקוממות מקומית באכזריות רבה ובפריז הבירה הומתו דמויות פוליטיות בכירות, כגון המלכה מארי אנטואנט ורבים ממנהיגיה המוקדמים של המהפכה. הכנסייה הקתולית, שזוהתה עם האויב, נרדפה ביסודיות. טרור ראשון זה, שהתפתח כמעט מאליו בעיקר עקב יוזמה מקומית, הופסק להלכה עם חוקי 14 בפרימר שעברו ב-4 בדצמבר וקיצצו את סמכויות הגופים האזוריים, אם כי נדרשו עוד חודשים לרגיעה למעשה. אבל האלימות והריב הופנו עתה פנימה, והמונטניארדים עברו לנהל מאבק שליטה קשה בינם לבין עצמם. הסיעה האברטיסטית שדגלה בהחרפת הטרור התעמתה עם המתונים יותר וניסתה להוביל הפיכה. בתגובה, נאסרו ראשיה והוצאו להורג ב-24 במרץ 1794. גם המונטניארדים הפייסניים ביותר, ממחנה ז'ורז' דנטון, נחשדו כאויבים וחוסלו כך בתורם כמעט מיד לאחר מכן, ב-5 באפריל. שלב זה הותיר את מקסימיליאן רובספייר, מנהיג המרכז, כשליט יחיד למעשה. רובספייר השיק טרור נוסף נגד כל מי שראה כאויב, תחת חוקי החירום של 22 בפְּרֵרִיאָל שעברו ב-10 ביוני. תקופה זו, שנודעה כ"טרור הגדול", הייתה הרבה פחות שטופת דם מהראשונה, אך ההוצאות להורג היו תכופות יותר: בפריז הומתו 1,515 איש עד אוגוסט. צירי הוועידה חששו לחסינותם לאחר סבבי הטיהורים באביב, והתאחדו נגד רובספייר, שהופל בהפיכה והוצא בעצמו להורג ב-28 ביולי. נפילתו סימנה את קץ הטרור ככלל בידי הוועידה העייפה והמפוחדת ששבה ונטלה את השלטון לידיה, והמנגנונים והחוקים שאפשרו אותו בוטלו. ב-1 באוגוסט הופקעו חוקי פרריאל, ב-10 נעצר התובע של בית-הדין המהפכני המיוחד, וב-11 באוגוסט 1794 נשללו כמעט כל סמכויות הוועד לשלום הציבור.
במהלך כל חודשי הטרור הוצאו להורג אחרי משפט מסודר, לפי התיעוד הרשמי, למעלה מ-16,000 איש. כולם נערפו בגיליוטינה, מכשיר ההריגה האחיד והתקני של מערכת החוק, שהייתה לסמל התקופה. לפי הערכות עוד כ-25,000 מתו בנסיבות שונות כתוצאה ממנו ברחבי צרפת, כולל מתים בפעולות-תגמול צבאיות ואולי 10,000 שנפלו קרבן לתנאים הקשים בבתי-הכלא המוצפים אסירים. הפרק העקוב ביותר מדם היה דיכוי המרד בוונדה, שגבה לפחות 100,000 נפש, הרבה יותר מבשאר המדינה. הרוב המוחלט של הקרבנות מת בגל הראשון מקיץ 1793 ועד תחילת 1794. הטרור הותיר מורשת של אלימות ונקמה, ערער את החוק והסדר, ומנע פשרה בין המחנות הפוליטיים הנצים ועם המורדים האנטי-מהפכניים. בכך הובטח המשך הזעזועים וניסיונות ההפיכה שהוסיפו לפקוד את צרפת עד עליית נפוליאון. אחרי דיכוי השמאל שעמד מאחוריו, נפגעי הרדיפות השיקו ב-1795 מערכת נקמה שכונתה "טרור לבן" ורצחו במעשי לינץ' לפחות 2,000 מאנשי המשטר הקודם שהואשמו במעורבות בטרור.
הרקע

מיד לאחר פרוץ המהפכה הכריזה צרפת מלחמה על אוסטריה והוכרז על גיוס חובה לצבא, שחל על בין 800,000 למיליון גברים. מי שסירב להתגייס הוכרז כבוגד. ערך הכסף ירד ומנגד עלה מחיר המוצרים הבסיסיים, בהם הלחם. הדבר גרם לתסיסה ולחוסר שביעות רצון בקרב העם בערים ובמספר מחוזות. ב-21 בינואר הוצא להורג המלך לשעבר לואי השישה עשר. במחוזות הכפריים ונדה וברטאן פרץ מרד גלוי בעקבות כך נגד המהפכה ומצדדי ההוצאה להורג של המלך נרצחו. ב-1 בפברואר הכריזה צרפת מלחמה על בריטניה, דבר שגרר מצור ימי שנועד על מנת להרעיב את צרפת. ניתוק צרפת הן מכלכלת אירופה היבשתית והן ממושבותיה ומהאי הבריטי גרם לירידה חדה בערך הכסף ובעלייה במחירי המזון, עקב אגירתו על ידי מי שהיו מסוגלים לכך.
מחוללי המהפכה הצרפתית היו אזרחים שפעלו כנגד כוחות רבי עוצמה בצרפת ומחוצה לה, אריסטוקרטים בעלי בני ברית ברחבי אירופה ואינטרסים כלכליים בעולם כולו. כוחות אלה הפעילו כל שביכולתם על מנת לשבור את המהפכה ולהשיב את הסדר הישן, ממנו הרוויחו, על כנו.
על מנת להגן על הרפובליקה הצעירה מפני הגורמים המלוכנים ועל מנת להתמודד עם התסיסה הפנימית, הוקמה ב-6 באפריל 1793 הוועדה לשלום הציבור שמנתה תשעה חברים בראשותו של ז'ורז' דנטון. הוועדה נועדה לפעול כנגד מרגלים זרים ופשיעה כלכלית שהתמקדה בבנקאים מושחתים שביקשו לעשות רווח מהיר מן ההתפתחויות הדמוקרטיות בצרפת וספסרים שהפעילו שוק שחור לסחורות והעלו מחירים בניגוד לצווים שביקשו לקבע את מחירי הסחורות הבסיסיות כגון גרעיני החיטה. ב-4 במאי הוכרז על "חוק מחיר המקסימום", שקבע מחירים שיאפשרו לעם הלוחם והרעב לרכוש מצרכים חיוניים במחיר השווה לכל נפש, העובר על חוק זה הוכרז כבוגד.
ב-24 במאי קרא מנהיג הסנקילוטים, ז'אק אבר (Jacques Hébert), להפטר מהז'ירונדינים הבורגנים, אותם כינה ספסרים ובעלי הון. אבר נאסר, אך הדבר הוביל למלחמת אזרחים בה שיתפו פעולה היעקובינים והסנקילוטים על מנת להדיח את הז'ירונדינים המתונים מהאספה. ראש ההתארגנות היה רובספייר.
שלטון הטרור > עד הגדרתו החוקית של הטרור

ב-2 ביוני 1793 השתלטו חברי הסיעה היעקובינית על האספה הלאומית והוועדה לשלום הציבור הפכה להנהגת החירום של המדינה. שליחי הוועדה למחוזות וליחידות הצבא כונו קומיסרים (מפקחים). הוועדה האצילה להם סמכות בלתי-מוגבלת לפעול בשמה בראש ובראשונה לשם הבטחת הגיוס לצבא, אך גם לפעול ללא מיצרים בכל הקשור לסיכול פעילות בוגדנית כלשהי.
ב-13 ביולי נרצח הרטוריקן המרכזי של היעקובינים, ז'אן-פול מארה (על ידי שארלוט קורדה הז'ירונדינית). ב-24 ביולי אישרה האספה את חוקת 1793, שאושררה מיד לאחר מכן במשאל עם. החוקה המתקדמת, שהתבססה על הצהרת זכויות האדם והאזרח לא הופעלה בשל סעיף שקבע כי כיוון שהרפובליקה נמצאת במצב מלחמה, תוקפה של החוקה ידחה עד הגעה למצב של שלום. לפיכך הוסמכה הוועדה לשלום הציבור לטפל בכל אויבי העם והמהפכה על מנת להאיץ את השלום.
ב-27 ביולי, כאשר אויבי צרפת הגיעו למרחק של 100 ק"מ מפריז, הדיח רובספייר את ז'ורז' דנטון מראשות הוועדה לשלום הציבור, שהורחבה ל-12 חברים, כצעד חירום. בכירי הוועדה היו רובספייר, לואי אנטואן דה סן-ז'וסט וז'ורז' קוטון (Georges Couthon). היעקובינים הקיצוניים, שביטאו בתעמולתם את הצורך המיוחד להגן בתקיפות על האזרחים מפני אויבים מבית, המשתפים פעולה עם אויבי צרפת ואינטרסים מלוכניים, עצומים בכוחם, על מנת להגן על הרפובליקה השברירית ועקרונותיה, זכו לתמיכה עממית נרחבת של בורגנים זעירים ושל המוני העם שהזדהו עם הסנקלוטים. תמיכה זו נסמכה גם על ההוראה שרכושם של האויבים יוחרם לטובת המדינה ויחולק לעם.
שלטון הטרור > הטרור הפוליטי

ב-5 בספטמבר תבעו אבר ושומט להשליט שלטון טרור כנגד אויבי המהפכה וכנגד ספסרים המחבלים בחוסן הלאומי ובמאמץ המלחמתי. תאריך זה מסמן את תחילת שלטון הטרור. ב-17 בספטמבר עבר "חוק החשודים" (Loi des suspects), שהרחיב את סמכויות הפעולה נגד "אויבי החירות". החשודים כ"אויבי החירות" היו כל מי שהביעו במעשה, בדיבור או בכתב סימפתיה למלוכנות (הטיראניות, בלשון החוק), כל מי שהיו בני משפחה או קשורים בקשר כלשהו לאריסטוקרטים שהיגרו מצרפת, כל מי שהיו פקידי או משרתי השלטון המלוכני ולא קיבלו על עצמם את חובותיהם של אזרחי הרפובליקה וכל מי שאינו נאמן למהפכה. החשודים נשפטו בבית דין מיוחד לבוגדים ופושעים פוליטיים שכונה "הטריבונל המהפכני" (Tribunal révolutionnaire). כדי להיחשב כחשוד, לא נדרש ביצוע עבירה אלא תשתית רעיונית לחוללה בעתיד. ההוכחות שנדרשו על מנת לפסוק פסק דין של בגידה היו קלושות. גזר הדין על עבירת הבגידה היה בדרך-כלל מוות, ללא אפשרות לערעור. ההליכים המשפטיים היו קצרים והסתיימו תוך ימים ספורים ואף שעות בודדות. בצרפת כולה התפתחה תרבות של הלשנה, כאשר סכסוכים בין-אישיים מסתיימים לעיתים בהלשנה על פעילות אנטי-מהפכנית.
ב-10 באוקטובר העביר לואי דה סן-ז'וסט חוק שהגדיר את הוועדה לשלום הציבור כממשלה בסעיף: "הממשלה הזמנית של צרפת היא מהפכנית עד בוא השלום". הממשלה נשענה על "החוק עליון של הרצון הכללי" מתוך ספרו של ז'אן-ז'אק רוסו "על האמנה החברתית", לפיו, כדברי סן ז'וסט: "משגילה העם הצרפתי את רצונו, כל דבר המנוגד לו ניצב מחוץ לריבון. כל מה שמחוץ לריבון הוא אויב".
ב-16 באוקטובר הובלה אל הגיליוטינה מארי אנטואנט.
במקביל לטרור בתוך צרפת, התאושש הצבא הצרפתי והחל לנחול ניצחונות. ניצחונות אלה לא נוצלו על ידי רובספייר לכיבוש שטחים והוא אף לא סייע ללוחם החירות הפולני תדיאוש קושצ'ושקו להשליט שלטון ברוח המהפכה בארצו. מעייניו של רובספייר היו נתונים לצרפת בלבד.
בנובמבר הביא פושה את האכזריות השלטונית לשיא, כאשר דיכא מרד מלוכני בליון על ידי ירי קלע אשכול לקבוצה של 60 אסירים כפותים וירי לתוך ההמון. לאור הביקורת על שיטת פעולה זו עבר פושה לדכא את המרד באמצעות הוצאה להורג של ראשיו בגיליוטינה, דבר שהוביל לכ-1,800 הוצאות להורג עד שובו של פושה לפריז באפריל 1794. אז טבע פושה את אמרתו: "דמם של הפושעים מדשן את אדמת החירות ומייצב את יסודותיה". בין נובמבר לפברואר 1794 בוצעו ההוצאות להורג בעיר נאנט באמצעות סדרה של בין 7 ל-11 הטבעות בשפך נהר הלואר. בכל הטבעה הוצאו להורג כ-400 איש, בהם משפחות שלמות, כולל נשים וילדים, בעיקר של אנשי כמורה ופקידות כנסייתית שהואשמו בקלריקליזם.
הטרור היה גם בתחום התרבות. בשנת 1794, לואי-לאופולד בואיי נדון על ידי הממשל בגלל הצביון הארוטי של חלק מהתמונות שצייר. האמן ז'אן בטיסט ויקר הוא שהסגיר את בואיי לשלטונות. בואיי ניצל לאחר שבפשיטה לביתו התגלו גם תמונות פטריוטיות, בעיקר ה"ניצחון של מרט".
שלטון הטרור > הטרור הכלכלי

ב-29 בספטמבר הורחב הטרור הפוליטי לטרור כלכלי עם החלת חוק מחיר המקסימום הכללי שהחיל פיקוח הדוק על שכר העבודה ועל מחירי הסחורות (פרט ללחם ולחיטה, שהיו בפיקוח מאז מאי, כלל החוק בשר, דגים משומרים, חמאה, שמן, יין, חומץ, פחם, נרות, סבון, מלח בישול, סוכר, ברזל, נייר, צמר ועוד). החוק שקבע כי כל המוכר מצרכים אלה במחיר העולה על המקסימום הוא חשוד, הרחיב את תכולת "חוק החשודים" אופן ניכר.
שלטון הטרור > הטרור הדתי

את התקופה ליוותה תנועה רציונליסטית אנטי-דתית שכינתה את עצמה "פולחן התבונה" וביקשה להעביר את האומה מתפיסות דתיות ואי-רציונליות למנגנונים המבוססים על חשיבה מדעית. כפועל יוצא של תנועה זו הוחל ב-24 באוקטובר השימוש בלוח השנה המהפכני בצרפת ובחלוקת השעה לחלוקה עשרונית (שינוי שלא הצליח להתקיים זמן ארוך). ז'וזף פושה ופייר גספאר שומט ארגנו את "חג התבונה" בקתדרלת נוטרדאם דה פריז, שקראה תיגר על הדת. איבר הנהיג השמדה של כנסיות ופסלים בפריז ובשטרסבורג. במקביל הותר דמם של אנשי כמורה, נזירים ונזירות ונכסי הכנסייה הוחרמו. לאחר תקופה קצרה ריסן רובספייר את הפעילות האנטי-דתית, שראה בה יותר נזק מתועלת. כמו כן הוגבל מאוד חופש הביטוי. בעוד שבראשית ימי המהפכה פרחה העיתונות, הרי שבימי הטרור הוצאו להורג עיתונאים רבים שהעזו לבקר את השלטון.
שלטון הטרור > חיסול הסיעות ו"הטרור הגדול"

לאחר תקופה בה הוצאו להורג בעיקר בוגדים בעלי פרופיל מובהק של "אויבי החירות" כאריסטוקרטים, בעלי הון ואנשי כנסייה ואזרחים פשוטים עקב הלשנות, החל רובספייר משתמש במשרתו על מנת להוציא להורג את חבריו ושותפיו למהפכה. הבוגדים העיקריים בקו המהפכני הרדיקלי היו חברי סיעת הז'ירונדינים וכן יעקובינים שסטו מהדוקטרינה שייצג רובספייר או שאיימו עליו או על אנשי שלומו. חבר המועדון היעקוביני שסרח, לדעת רובספייר ואנשיו, הודח מהמועדון. ההוצאה מהמועדון הובילה למשפט בטריבונל שסופו, לרוב, גזר דין מוות בעוון בגידה במהפכה. במקביל חיסל רובספייר במרץ את האגף הקיצוני-מדי שמנה את אבר ואנשיו.
ב-30 במרץ נאסר דנטון, שהיה אחד הפופולריים ביותר מבין ראשי המהפכה וקודמו של רובספייר, הוא נכלא בכלא הקונסיירז'רי והוצא להורג ב-6 באפריל יחד עם "קושרים" נוספים מראשי המהפכה המוכרים ביותר, קאמי דמולן ואשתו לוסיל. שבוע לאחר מכן הוצא להורג "נביא החילוניות" וידידו של ז'וזף פושה, פייר גספאר שומט. בין אפריל ויולי התחולל "הטרור הגדול", במסגרתו הוצאו להורג בפריז לבדה 2,500 איש. ב-22 בחודש פרייריאל (10 ביוני) נחקק חוק-פרייריאל שנועד לייעל את עבודת הטריבונלים. במסגרת חוק זה בוטל הצורך בראיות, הותר להשתמש ב"הוכחות מוסריות" לשם הרשעה ובוטלה הזכות להגנה משפטית, בשם השוויון (כי רק העשירים יכלו להרשות לעצמם סנגור) ועל מנת שלא יישמעו בטריבונל השמצות ותעמולה נגד המהפכה.
סוף שלטון הטרור

ב-14 ביולי 1794 ניסה רובספייר, שהתנגד בשלב זה לחילון של המדינה, לסלק את פושה מהמועדון היעקוביני. פושה, שהסתתר בפריז, הצליח לרקום באמצעות קשריו הפוליטיים ברית שמנעה את סילוקו מהמועדון, תוך שהוא מגייס לצידו את ערבותו של ראש הדירקטורט, פול דה ברה (Paul de Barras). פושה הוביל ברית פוליטית זו להפיכת ה-9 בתרמידור (27 ביולי 1794) שהביאה לסופו של רובספייר.
רובספייר הוצא להורג ב-28 ביולי יחד עם 21 מאנשיו, בהם חברו ועוזרו הנאמן, לואי אנטואן דה סן-ז'וסט. אחד הבודדים מראשי שלטון הטרור שהצליח להימלט מהגיליוטינה היה לזאר קרנו. סוף שלטון הטרור פתח את הפרק הליברלי והדמוקרטי יותר של המהפכה, שנקרא "שלטון תרמידור" וסלל את עליית נפוליאון בונפרטה לשלטון כקונסול ראשון ב-18 בברימר (9 בנובמבר 1799).
גישות היסטוריוגרפיות

ההיסטוריוגרפיה המרקסיסטית המסורתית (שנציגיה הם, בין השאר, אלבר סובול וולטר גראב) מציבה את תקופת הטרור בהקשר כלכלי ומסבירה אותה כחלק ממלחמת המעמדות ההכרחית לצורך השחרור מן הפיאודליזם וכשלב שבלעדיו לא הייתה המהפכה מצליחה להתקיים ולנצח את אויביה רבי העוצמה (כל מלוכות אירופה).
ההיסטוריוגרפיה הרוויזיוניסטית (שנציגיה הם, בין השאר, פרנסואה פירה ודני רישה, פרנקלין פורד ודייוויד תומסון) מנתחת את הטרור במונחים פוליטיים ומתוך אינטרסים ללא נרטיב-על, מתמקדת בפרטים ומביעה במפורש סלידה מהטרור, המנותח פחות בתוך הקשר היסטורי קונקרטי ויותר במונחים של אכזריות והיעדר-מוסר.
בתרבות

הרומן האחרון של ויקטור הוגו, "תשעים ושלוש" ((Quatrevingt-treize)
צ'ארלס דיקנס, בין שתי ערים
המחזה מות דנטון מאת גאורג ביכנר
המחזה המקרה של דנטון מאת סטניסלבה פרזיביסגווסקה, שעובד לקולנוע בשנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי חברת UFA הגרמנית וב-1983 היווה בסיס לסרט דנטון, קופרודוקציה פולנית-צרפתית מאת הבמאי אנדז'יי ויידה והתסריטאי ז'אן-קלוד קרייר
המחזה סקרלט פימפרנל, אודות אציל בריטי המשמש כמרגל בצרפת ומסייע לחילוץ נאשמים מן הגיליוטינה
הסיפור "תרמידור" מתוך סדרת סאנדמן מאת ניל גיימן
לקריאה נוספת

אלי בר-נביא ומשה צוקרמן (עורכים), בשם החרות והשוויון: עיונים במהפכה הצרפתית , מרכז זלמן שזר, תש"ן
אלבר מתייז, הגנה על רובספייר עמ' 163–172
רוברט פאלמר, ארגון הטרור עמ' 237–262
ז'ורז' לפברה, הטרור עמ' 263–270
פרנסואה פירה ודני רישה - עת המצוקה עמ' 271–284
ולטר גראב, המהפכה הצרפתית, אוניברסיטה משודרת, 1982 עמ' 67–83
אלבר סובול, המהפכה הצרפתית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשכ"ה עמ' 135–168
הערות שוליים

↑  לעיתים מקובל לתארך את תחילת הטרור ל-5 בספטמבר 1793, היום השני ברציפות בו המון סנקילוטים בראשות פייר גספאר שומט פרץ לוועידה הלאומית בדרישה לחיסול הבוגדים. פרנסואה פירה ואחרים קבעו שהוועידה הכריזה ש"טרור הוא סדר היום!" אך זו טעות; המילים לא היו הצהרה רשמית אלא ציטוט מנאום של הציר ברטראן בארר, והקונבנט סירב להתחייב לשינוי מדיניות גורף בלחץ האספסוף. הטרור החל להתגלגל כבר בקיץ והגיע לתנופה מלאה באוקטובר. ראו: Paul R. Hanson, Contesting the French Revolution, Wiley, 2009. עמ' 111; ‏ ?Dan Edelstein, What was the Terror, בתוך: David Andress (עורך ראשי), The Oxford Handbook of the French Revolution, Oxford University Press, 2015. עמ' 454-455.
↑  ולטר גראב, המהפכה הצרפתית, עמ' 68-73
↑   ד"ר קציעה אביאלי-טביביאן, המהפכה הצרפתית והדיון בשאלת היהודים: ממהפכה לטרור ולמלחמות, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח, פרק מהספר מסע אל העבר: מימי הביניים ועד העת החדשה
↑  רוברט פאלמר, ארגון הטרור בתוך אלי בר-נביא ומשה צוקרמן (עורכים), בשם החירות והשוויון עמ' 237
↑  ז'ורז' לפברה, הטרור בתוך אלי בר-נביא ומשה צוקרמן (עורכים), בשם החירות והשוויון עמ' 264
↑  רוברט פאלמר, ארגון הטרור בתוך אלי בר-נביא ומשה צוקרמן (עורכים), בשם החירות והשוויון עמ' 260-1
↑  ולטר גראב, המהפכה הצרפתית, עמ' 78-9
↑  אלבר סובול, המהפכה הצרפתית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשכ"ה עמ' 144
↑  רוברט פאלמר, ארגון הטרור בתוך אלי בר-נביא ומשה צוקרמן (עורכים), בשם החירות והשוויון עמ' 256-7
↑  א סובול, המהפכה הצרפתית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשכ"ה עמ' 146-7
↑  ולטר גראב, המהפכה הצרפתית, עמ' 79
↑  אלבר מתייז, הגנה על רובספייר בתוך אלי בר-נביא ומשה צוקרמן (עורכים), בשם החירות והשוויון עמ' 166-7
↑  למשל ולטר גראב, המהפכה הצרפתית, אוניברסיטה משודרת, 1982 עמ' 73, 80
↑  אמנון יובל, לא למהפכה הזאת קיווינו, באתר הארץ, 5 בפברואר 2007
↑  ראו גם: ארנסט לברוס, ז'ורז' לפברה והתפתחות ההיסטוריוגרפיה הצרפתית של המהפכה בתוך: אלי בר-נביא ומשה צוקרמן (עורכים), בשם החירות והשוויון עמ' 79-83; פרנסואה פירה, המהפכה הצרפתית הסתיימה בתוך הנ"ל עמ' 85–99 וכן המבוא לספר הנ"ל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548091605171  GND: 4361185-0  LCCN: sh85051370 
הוצאה להורג של תשעה אריסטוקרטים באוקטובר 1793
קריקטורה בריטית (מאת ג'ורג' קרוקשנק, 1812) המתארת את טירוף ההוצאות להורג
הוצאתם להורג של רובספייר ואנשיו, 28 ביולי 1794
קרפדה ירוקה

| קרפדה ירוקה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: דו-חיים
סדרה:: חסרי זנב
תת־סדרה:: ניאובטרכיה
משפחה:: קרפדיים
סוג:: קרפדה
מין:: קרפדה ירוקה
שם מדעי
 Bufo viridis ‏לאורנטי, 1768
תחום תפוצה


קרפדה ירוקה (שם מדעי: Bufotes viridis) היא מין של קרפדה החיה במספר אזורי אקלים ברחבי אירופה ואסיה וזוהי הקרפדה היחידה החיה בישראל.
מראה

אורך הקרפדה מגיע ל-7 ס"מ ומשקלה ל-25 גרם בקירוב.
קיימים הבדלי צבעים בין הזכר לנקבה: לנקבות כתמים ירוקים ברורים ובולטים על רקע אפור בהיר ולזכר צבע אחיד כמעט - אפור-ירוק או חום-ירוק. נוסף להבדלי הצבעים בין הזכר לנקבה, קיימים גם הבדלים בגודל: הנקבה גדולה מהזכר ובעונת הרבייה היא עשויה אף להיות גדולה ממנו עד פי שניים.
העור בגב מכוסה גבשושיות.
באצבעות הרגליים האחוריות קיים קרום שחיה. ליד האצבע הראשונה יש יבלת חפירה. הגפיים האחוריות גדולות וחזקות יותר מהגפיים הקדמיות.
הקרפדה פחות זריזה מהצפרדע ומתקדמת בהליכה או בניתורים קטנים. פיה חסר שיניים, והיא בולעת את מזונה בשלמותו. לצורכי הגנה, היא מפרישה ריר רעיל מבלוטות על העור ומשתי בלוטות מרכזיות באזור האזניים.
אקולוגיה

הקרפדה הירוקה ניזונה בעיקר מפרוקי-רגליים יבשתיים, אותם היא תופסת בלשונה. הראשנים ניזונים גם מצמחייה ומחרקי מים.
אויביהן העיקריים של הקרפדות הירוקות הם הנחשים. האויב העיקרי בישראל הוא נחש מים משובץ. קרפדות צעירות עם הפרשה מעטה של רעל נאכלות גם על ידי אנפיות בקר וקרפדות בוגרות קניבליות. הקרפדות מתגוננות מפני איומים אלו באמצעות הפרשת נוזל חלבי רעיל שנקרא בופינין שמדיף ריח חריף מכל שטח העור ומבלוטות בעורף וכן באמצעות הפרשת שתן פתאומית.
בתקופות יובש מתחפרת בקרקע, בחורים ובמחילות. בעונת הגשמים אוגרת הקרפדה מים בשלפוחית השתן, המשמשים אותה בתקופות היובש. מסיבה זו, בארצות בהן היא נפוצה ניצלו אותן הילידים על ידי הוצאת המים מהן.
רבייה

הקרפדה הירוקה היא בעל חיים סוליטרי (מתבודד) והיא יוצרת קשרים חברתיים רק בעונת הרבייה.
עונת רבייה היא לרוב בחורף, בעיקר במקומות חיות מדבריים. בתקופת הרבייה, הנקבות נמשכות לקרקורי הזכרים, אותם הם משמיעים כאשר הם על גדת מקווה המים או בתוכו, טבולים חצי גוף כשראשם מורם מעל המים. כשהנקבה מגיעה למקווה המים, הזכר מתקרב אליה, עולה על גבה ונאחז בה בבית השחי. מנהג רבייה זה נקרא חיבוק כלולות. באצבעותיו מתפתחות יבלות אחיזה סמוך לעונת הרבייה.
הנקבה מטילה שרוכי ביצים והזכר שעליה מפריש את זרעו ומפרה את הביצים. אורך השרוכים עד 12 מטרים. מספר הביצים עד 7000. כעבור 5 ימים יש בקיעה של ראשנים שחורים. התפתחותם ובקיעתם תלויה בטמפרטורה ובכמות מזון זמין. קרפדות צעירות מתפתחות במהירות ומגיעות תוך שנה לגודל כמעט סופי ולבגרות מינית.
גלריה

נקבה צעירה
זכר מקרקר
קרפדה ירוקה במועצה אזורית ברנר
קרפדה ירוקה קטנה הנכנסת בכף היד בישוב יד בנימין
לקריאה נוספת

אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. ISBN 978-965-91880-2-4, עמודים: 251-254
פנחס אמיתי ועמוס בוסקילה, מדריך לזוחלים ודו-חיים בישראל
אנציקלופדיה החי והצומח בישראל, כרך 5, זוחלים ודוחיים
חיל האוויר המלכותי גרמניה

| --- | --- |

 "שומרי השלום"
 פרטים
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 שיוך:  חיל האוויר המלכותי חיל האוויר המלכותי
 סוג:  פיקוד מרחבי
 בסיס האם:  בסיס חיל האוויר המלכותי ריינדהלן, נורדריין-וסטפאליה, גרמניה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1 בינואר 1959 – 1 באפריל 1993 (34 שנים)
 מלחמות:  המלחמה הקרה
חיל האוויר המלכותי גרמניה (באנגלית: Royal Air Force Germany; בראשי תיבות RAFG) היה פיקוד מרחבי של חיל האוויר הבריטי אשר איגד את כל כוחות האוויר הבריטיים אשר הוצבו בגרמניה, בתחילה כחלק מכוחות הכיבוש לאחר מלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן כחלק מכוחות ההגנה של נאט"ו שהוצבו באזור במלחמה הקרה.
היסטוריה

החל מסיום מלחמת העולם השנייה, הוצבו בגרמניה כוחות של חיל האוויר הבריטי. בתחילה ככוח כיבוש, ובהמשך, עם התעצמות האיום הסובייטי, ככוח הגנה במסגרת נאט"ו. כוחות אלו נשלטו בתחילה בצורה ישירה בידי פיקוד המפציצים של חיל האוויר המלכותי, אולם בהדרגה הועברו יותר ויותר טייסות בריטיות לבסיסי חיל האוויר בגרמניה, וב-1959 הוחלט לאחד אותן תחת פיקוד מרחבי אחד שייקרא "חיל האוויר המלכותי גרמניה". מפקד החיל שימש במקביל גם כמפקד חיל האוויר הטקטי השני של בעלות הברית. שתי היחידות הוכפפו לקבוצת הארמיות הצפונית של נאט"ו.
תחת פיקודו של חיל האוויר המלכותי גרמניה נמצאו שישה שדות תעופה בגרמניה עצמה, ובנוסף על כך שתי טייסות נוספות שחנו בבריטניה והיו מצוידות בנשק גרעיני טקטי. לאחר נפילת ברית המועצות והפסקת האיום הסובייטי על המערב, צומצמו בהדרגה כוחות חיל האוויר הבריטי בבריטניה. ב-1993 הוחלט לפרק את חיל האוויר גרמניה, והכוחות הנותרים של חיל האוויר הבריטי בגרמניה אוחדו תחת להק 2. ב-1996 פורק להק 2, והכוחות בגרמניה הועברו תחת פיקוד להק 1.
מדי (דמות מקראית)

| --- | --- |
 אב:  יפת בן נח 
 אם:  אשת יפת
 צאצאים:  ממלכת מדי
 עיסוק:  אבי אומה
 
מפה של מדי על פי כתבי הרודוטוס
מָדַי הוא בנו החמישי מתוך שבעה של יפת בנו של נח במקרא, אחיהם של גומר, תירס, יוון, תובל, משך ומגוג.
נחשב כאבי עם מדי, אשר נחשב בין העמים הגדולים בימי קדם.
צאצאי מדי

ממלכת מָדַי הייתה ממלכה חזקה באסיה שהתקיימה במחצית הראשונה של האלף הראשון לפני הספירה. מדי הייתה יריבה מרה של אשור ובמאה ה-7 לפנה"ס, כרתה ברית עם בבל ויחדיו עלה בידם להביס את אשור. היא שמרה על עצמאותה כ-100 שנה עד אשר נכבשה על ידי כורש הפרסי בשנת 550 לפנה"ס.
הכורדים של היום רואים עצמם כממשיכי וכצאצאי אנשי מדי, שכן הם שוכנים באזור הגאוגרפי בו הייתה קיימת אימפריית מדי.
ראו גם

כורדים
הערות שוליים

↑  http://www.kurdistanica.com/?q=node/78
↑  The Return Of The Medes, Grace thru faith, ‏2014-10-12 (באנגלית אמריקאית)
↑  joelcrosenberg, With prophetic implications, the Kurds, known as the Medes in the Bible, seize oil-rich region of Iraq. What does it mean?, Joel C. Rosenberg's Blog, ‏2014-06-17 (באנגלית אמריקאית)
↑  https://www.youtube.com/watch?v=X2VPAJmz8qA ההמנון הכורדי ב-1:11
| צאצאי נח לפי ספר בראשית |
| --- | --- | --- |
| שם ובניו | עילם • אשור • ארפכשד • לוד • ארם • עוץ • חול • גתר • מש • שלח |  |
| חם ובניו | כוש • מצרים • פוט • כנען • סבא • חוילה • סבתה • רעמה • סבתכא • נמרוד • לודים • ענמים • להבים • נפתוחים • פתרוסים • כסלוחים • יבוסי • אמורי • גרגשי • חיוי • ערקי • סיני • ארוודי • צמרי • חמתי |  |
| יפת ובניו | גומר • מגוג • תירס • יוון • תובל • משך • מדי • ריפת • אשכנז • תוגרמה • אלישה • תרשיש • כתים • דדנים |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא תנ"ך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כורדיסטן (בהיר), אזור המחיה העיקרי של הכורדים. האזור מחולק כיום בין מספר מדינות במזרח התיכון: דרום־מזרח טורקיה, מערב איראן, צפון עיראק ושלוש מובלעות קטנות בצפון סוריה ובדרום ארמניה. ה־CIA, סביבות 1992
אהרן ממן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 בנובמבר 1947 (בן 77) ריש, מרוקו
 ענף מדעי:  בלשנות
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 מנחה לדוקטורט:  דוד טנא ומשה בר-אשר
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל לשנת תשע"ט; חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים (מאז 2019)
 
אהרן ממן (נולד בי"ח בחשוון תש"ח, 1 בנובמבר 1947, במרוקו) הוא בלשן ישראלי, מכהן כנשיא האקדמיה ללשון העברית. הוא פרופסור אמריטוס בחוג ללשון העברית באוניברסיטה העברית בירושלים, חתן פרס ישראל לשנת תשע"ט (2019) בחקר לשונות היהודים וספרויותיהם וחקר התרבות העממית, וחתן פרס גאון לשנת תשע"ב בחקר יהדות צפון אפריקה. מאז 2019 חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ביוגרפיה

אהרן ממן נולד במרוקו בעיירה ריש (אנ') שבמחוז תאפילאלת. אביו היה פעיל עלייה ואף נאסר על כך. משפחתו עלתה ארצה בשנת תשכ"ד. למד באוניברסיטה העברית בירושלים לשון עברית ושפה וספרות ערבית. בשנת תשמ"ד הגיש את עבודת הדוקטור שלו בלשון עברית בנושא "השוואת אוצר המלים של העברית לערבית ולארמית בחיבורי הבלשנות העברית למן רס"ג (ראשית המאה הי') ועד אבן ברון (ראשית המאה הי"ב)".
כיהן כמרצה בחוג ללשון העברית, והיה ראש החוג. הוא המנהל המדעי של מפעל מסורות הלשון ומפעל ספרות חכמת הלשון העברית.
כיהן גם כראש מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, ראש המכון למדעי היהדות ע"ש מנדל וניהל את המרכז לחקר מסורות קהילות ישראל ואת מפעל ספרות חוכמת הלשון העברית.
ממן נבחר לחבר־יועץ של האקדמיה ללשון העברית בשנת תשנ"ח, לחבר מלא בשנת תשס"ג ולסגן נשיא בשנת תש"ע.
בשנת 1993 זכה במלגת פולברייט להשתלמות בארצות הברית.
בשנת 2011 זכה בפרס גאון בחקר יהדות צפון אפריקה.
בשנת 2019 זכה בפרס ישראל בחקר לשונות היהודים וספרויותיהם וחקר התרבות העממית. ביוני 2019, צורף לאקדמיה הלאומית למדעים
בשנת ה'תשפ"ב (2022) מונה לנשיא האקדמיה ללשון והחליף את משה בר-אשר שפרש.
חיים אישיים

נשוי לרחל ואב לארבעה ילדים. היה ממייסדי היישוב פסגות בהרי בנימין, והתגורר בו כארבעים שנה. כיום מתגורר ברחובות.
תחום התמחותו

אהרן ממן חוקר חומרים מגניזת קהיר בערבית היהודית של ימי הביניים וכן פרקים מהתרבות המוגרבית היהודית בעת החדשה, לרבות מסורות הקריאה במקרא ובטקסטים קלסיים אחרים. נוסף על כך הוא חוקר את הלשון העברית והמחשבה הדקדוקית של חכמי הלשון הרבניים והקראים במאות ה־10–13 ומאתר בגניזה חיבורים אבודים בתחום זה.