מיתוסים של מבול
בתרבויות העולם > במיתולוגיות של הודו-סין

בפולקלור של כל אחת מן הקבוצות האתניות הרבות בהודו-סין ודרום-מזרח אסיה מסופר מיתוס מבול משלה, שבו זוג ניצולים נחשבים לאבות המייסדים של קבוצה אתנית זו. זוג הניצולים הם באופן טיפוסי אח ואחות, או לחלופין אישה וכלב, אשר נאלצים לקיים ביניהם יחסי עריות לא-טבעיים על-מנת להמשיך את האנושות. מזיווגם הנסי נולדת דלעת פלאית, שממנה מגיחים בני הקבוצות האתניות המקומיות. למעלה מ-300 גרסאות של מיתוסים כאלו נאספו במחקר אחד שנערך בווייטנאם לבדה.
כל הסיפורים פותחים באסון טבע אדיר: מבול או שיטפון קטסטרופלים. בין יושבי אזור החוף מתואר עלייה במפלס פני הים, גשמים ורוחות עזות, ובאזורים הקרים יותר מתואר מבול של שלג. סיפורים אלו הם הגזמות של מזג האוויר ואסונות טבע טיפוסיים לאזור. בחלק מן הסיפורים הקטסטרופה מתוארת כטבעית, ובאחרים היא נקמת חיה או ציפור רגילים, כגון עורב, דיה, קרפדה, נחש מים או סרטן, אשר באופן כלשהו השפיעו על אלי הנהרות ומזג האוויר. לפעמים האלים גורמים למבול שלא בכוונה, או כתוצאת לוואי של מאבקים ביניהם.
באופן טיפוסי, הניצול או הניצולים שורדים בזכות עצה מחית בר רגילה, כמו חולדת חזרן, צב, או ציפור, שדבר האסון הממשמש ובא הגיע לידיעתה באופן כלשהו, והיא מזהירה אח ואחות כגמול על חסד שעשו איתה קודם לכן. במיעוט של הסיפורים יש אלים הבוחרים באח ובאחות, ובמיתוס של העם התאי, הבודהה בעצמו מזהיר אותם. בהתאם לעצה שקיבלו, עשויים הניצולים להימלט לפסגת הר גבוה המוכר בסביבה בה מסופר הסיפור. אך בדרך כלל הם צפים על מי המבול בעזרת מיטה, תוף, ספינה, גזע עץ חלול, או דלעת, ולבסוף הם עוגנים בראש הר, בצמרת עץ בניאן, עץ זית או קנה חזרן גבוהים, או בפשטות על האדמה. ואולם הדלעת היא אמצעי המילוט הנפוץ ביותר בסיפורים אלו. דלעת קדושה ענקית היא סמל פוריות נפוץ מאוד בסיפורי בריאה, בחגים ובטקסי דת בצפון הודו-סין, בסין הדרום-מזרחית ובהודו הצפונית-מזרחית.
במרבית הסיפורים, הניצולים הם אח ואחות. הסיפור מאפיין אותם כחביבים וטובי-לב, אך פשוטי-עם ונמוכי מעמד, ובאופן טיפוסי פותח במעשה טוב שעשו, למשל שלכדו חית בר כלשהי ושחררו אותה אף על פי שהיו רעבים, וחיה זו תשיב להם אחר-כך טובה בעצה כיצד להימלט מן המבול. אצל קבוצות אתניות קטנות, הסיפור אף איננו נוקב בשמות הניצולים, אך סיפורים של עמים גדולים כמו התאי או הווייטנאמים מציגים אותם בשמם כנסיכים, כפיות או כאלים. במקצת מסיפורי המבול, הניצולים הם אישה והכלב שלה, או אף אישה לבדה. אגדות עם שבהן נאלצת אישה להתחתן עם כלב (או לעיתים עם דרקון דמוי כלב) חוזרות ברחבי דרום-מזרח אסיה, בדרום סין, בצפון בורמה ובצפון הודו, ואף בין האיינו, הצ'וקצ'ים והאינואיט. בכל מקרה, הניצולים מן המבול מתנגדים לזיווג הלא-טבעי ביניהם, ואולם אירוע נסי או דמות על-טבעית כלשהי כמו אל, רוח, דרקון, חיה או חפץ מדברים, משכנעים אותם להנשא. ההריון נמשך זמן סמלי ובלתי-טבעי כגון "שלוש שנים, שלושה חודשים ושלושה ימים", וממנו נולדת דלעת פלאית, אשר ממשיכה לצמוח ולגדול בשדה לממדי ענק, עד אשר מגיחים ממנה אבותיהם של הקבוצות האתניות המוכרות באזור שבו מסופר הסיפור.
ארכיטיפ העונש מיד האל וטיהור האנושות החוטאת, הנפוץ בסיפורי המבול של המזרח התיכון, נדיר איפוא בסיפורי המבול של דרום-מזרח אסיה. רק בקרב כמה קבוצות אתניות המושפעות מדתות מפותחות מאזורים אחרים קיים המושג של אל קנא הנוקם בבני האדם על כך שאינם מצייתים לחוקיו, למשל במחוזות מסוימים בווייטנאם, רעידות אדמה נחשבות כעונש אלוהי על גילוי עריות. אך בדרך כלל, סיפורי המבול של הודו-סין עוסקים בסמלי פוריות כמו הדלעת הפלאית, והדור הישן מפנה את מקומו כדי לאפשר לדור החדש להתפתח. מוטיב גילוי העריות בסיפורים אלו מבטא תפיסה קוסמוגנית-דתית נפוצה באזור, לפיה עולם חדש ופורה יכול להוולד רק באופן פלאי מתוך עובר יחיד. לפי תפיסה חלופית, העולם הנוכחי פגום בגלל גילוי העריות בראשיתו, וזוהי הסיבה לאובדן השפה המשותפת בין בני-האדם לבעלי-החיים.