stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טוקוס אדום-מקור דמארה

| טוקוס אדום-מקור דמארה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: קלאונאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: קלאוניים
סוג:: טוקוס
מין:: טוקוס אדום-מקור דמארה
שם מדעי
 Tockus damarensis ‏שלי, 1888

טוקוס אדום-מקור דמארה (שם מדעי: Tockus damarensis) הוא מין של טוקוס ממשפחת הקלאוניים ואחד מחמשת המינים של הקבוצה הלא-טקסונומית טוקוס אדום-מקור, אשר בעבר נחשבו למין אחד. טוקוס זה מצוי בטבע באפריקה שמדרום לסהרה בסוואנות ובשטחי השיחיות של דרום-מערב אנגולה ובצפון נמיביה. הוא קרוי כך על שם שבט הדמארה המצוי באזורים אלה.
הטוקוס מגיע לאורך ממוצע של 42 ס"מ והוא בעל נוצות לבנות עם כנפיים שחורות מנומרות וזנב שחור. המקור של הטוקוס גדול ומעוקל וצבעו אדום. תחילת המקור צהובה ובעלת נחיריים גדולות הקרובות לעיניים הצהובות. החלק האחורי של הראש והצוואר בעלי פס שחור לאורכם. הקצה של המקור וחלקו התחתון שחורים והרגליים אפורות. הבטן לבנה מנומרת באפור ולעיתים לבנה לגמרי.
מין זה עף בזוגות או בחבורות קטנות וחוטף חרקים מהאוויר או מהקרקע. כמו כן הוא ניזון מפירות, זרעים ויצורים קטנים נוספים. הוא איננו נמצא בסכנה בטבע.
הערות שוליים

↑  טוקוס אדום-מקור דמארה באתר הרשימה האדומה של IUCN
יחסי קטר–תימן

| יחסי קטר–תימן |
| --- | --- |
קטר (מדינה): תימן


קטר: תימן
שטח (בקילומטר רבוע)
11,586: 527,968
אוכלוסייה
3,065,289: 40,880,051
תמ"ג (במיליוני דולרים)
235,770: 21,606
תמ"ג לנפש (בדולרים)
76,916: 529
משטר
מונרכיה אבסולוטית: רפובליקה

היחסים בין מדינת קטר לבין הרפובליקה של תימן הם יחסים דואליים על רקע המלחמה בין החות'ים לבין המשטר. קטר תומכת במשטר התימני במלחמה ומנהלת משא ומתן עם המשטר על מכירת ציוד ונשק. קטר שולחת כוחות באופן סדיר אל גבול ערב הסעודית ותימן ובולמת את כוחותיו של עלי עבדאללה סאלח. קטר תרמה 80 מיליון דולרים אמריקאים לאחים המוסלמים בתימן שידועים כמשתפי פעולה עם החות'ים. הכוחות הקטריים תרמו רבות להגנה על שטחים של עבד רבו מנסור האדי.
ביוני 2017 הודיעה תימן הפורמלית של עבד רבו מנסור האדי על ניתוק היחסים עם קטר.
יחסי אפגניסטן–מונגוליה

| יחסי אפגניסטן–מונגוליה |
| --- | --- |
אפגניסטן: מונגוליה


אפגניסטן: מונגוליה
שטח (בקילומטר רבוע)
652,230: 1,564,116
אוכלוסייה
42,945,992: 3,485,969
תמ"ג (במיליוני דולרים)
14,502: 19,872
תמ"ג לנפש (בדולרים)
338: 5,701
משטר
אמירות איסלאמית: רפובליקה

יחסי אפגניסטן–מונגוליה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין האמירות האיסלאמית של אפגניסטן לבין מונגוליה.
יחסים כלכליים > כלכלת אפגניסטן

אפגניסטן היא אחת המדינות העניות והנחשלות בעולם, אשר כלכלתה ניזוקה קשות מהפלישות החוזרות ונשנות, ממלחמות האזרחים, ומשנות בצורת קשה. שני שלישים מאזרחי המדינה מתפרנסים ממשכורת הקטנה מ-2 דולר ליום, ושיעור האבטלה מתקרב ל-40% (נכון לשנת 2005).
רוב האוכלוסייה עוסקת בחקלאות ובגידול בקר וצאן.
מרבית האוכלוסייה ממשיכה לסבול ממחסור באוכל, בגדים, דיור, בעיות רפואיות וכן מבעיות נוספות שנבעו מהפעולות הצבאיות וחוסר השקט הפוליטי במדינה. עד לשנת 2002 סבלה המדינה משיעור אינפלציה גבוה מאוד, אך בשנים האחרונות חל מיתון בשער המטבע.
יחסים כלכליים > כלכלת מונגוליה

הכלכלה המונגולית מתרכזת בעיקר בנפט, פחם ונחושת, ותעשיות קטנות של מוליבדן, טונגסטן ופוספט. בעשור האחרון עוברת מונגוליה שינוי בשיטה הכלכלית שלה - מתעשיות בניהול המדינה כיאה לכלכלה ממשלתית (ריכוזית) לשיטה קפיטליסטית. כיום ישנם כ-10,000 עסקים עצמאיים במונגוליה, רובם באזור אולן בטור. באזורים הכפריים, עוסקים עדיין רוב המונגולים בחקלאות וברעיית צאן.
יחסים כלכליים > סחר

בשנת 2002 ייצאה מונגוליה לאפגניסטן סחורה בשווי 48 אלף דולר אמריקאי, הסחורה הייתה כולה אנזימים, מאז לא ייצאה אפגניסטן למונגוליה אף לא דולר אחד בלבד. בשנת 2016 ייצאה אפגניסטן למונגוליה סחורה בשווי 1.88 אלף דולר אמריקאי. הסחורה הייתה כולה (100%) ענבים טריים.
טריטוריית אלסקה

| --- | --- |
דגל

 
 ממשל
 עיר בירה:  ג'ונו
 גאוגרפיה
 יבשת:  אמריקה 
 היסטוריה
 תאריכי הקמה:  24 באוגוסט 1912 
 תאריכי פירוק:  3 בינואר 1959 
 ישות קודמת:   מחוז אלסקה
 ישות יורשת:  אלסקה אלסקה
 
הטריטוריה של אלסקה או טריטוריית אלסקה הייתה טריטוריה מאוגדת מאורגנת של ארצות הברית מ-24 באוגוסט 1912, ועד שאלסקה הפכה למדינה ב-3 בינואר 1959. הטריטורייה הייתה בעבר אמריקה הרוסית, 1784–1867; מחלקת אלסקה, 1867–1884; ומחוז אלסקה, 1884–1912.
אמצע המאה ה-20

בשנת 1920, חוק ג'ונס חייב לבנות בארצות הברית ספינות השטות תחת דגל ארצות הברית, בבעלות אזרחי ארצות הברית ומתועדות לפי חוקי ארצות הברית. כל הסחורה שנכנסה או יצאה לאלסקה הייתה צריכה להיות מועברת על ידי מובילים אמריקאים ולהישלח לסיאטל לפני משלוח נוסף, מה שהפך את אלסקה לתלויה דה פקטו במסחר במדינת וושינגטון. בית המשפט העליון של ארצות הברית קבע כי הוראת החוקה האומרת שמדינה אחת לא צריכה לשלוט על המסחר של אחרת לא חלה מכיוון שאלסקה הייתה רק טריטוריה. המחירים שגבו עסקי השילוח של סיאטל החלו לעלות כדי לנצל את המצב.
השפל הגדול גרם לירידת מחירי הדגים והנחושת, שהיו חיוניים לכלכלת אלסקה באותה תקופה. השכר ירד וכוח העבודה ירד ביותר ממחצית. בשנת 1935, הנשיא פרנקלין ד' רוזוולט חשב שניתן להעביר אמריקאים מאזורים חקלאיים לעמק מטנוסקה-סוסיטנה באלסקה כדי לקבל הזדמנות חדשה לקיום עצמי חקלאי. המתיישבים היו בעיקר ממדינות צפוניות במערב התיכון העליון, כמו מישיגן, ויסקונסין ומינסוטה מתוך אמונה שרק מי שגדל באקלים דומה לזה של אלסקה יכול להתמודד עם חיי המתיישבים שם. האגודה לשיפור קונגו המאוחדת ביקשה מהנשיא ליישב 400 חקלאים אפרו-אמריקאים באלסקה, ואמרה שהשטח יציע זכויות פוליטיות מלאות, אך דעות קדומות גזעיות והאמונה שרק מדינות הצפון יכשירו מתיישבים מתאימים גרמו לכישלון ההצעה.
החקר וההתיישבות של אלסקה לא היו מתאפשרים ללא פיתוח מטוסים, שאפשרו נהירה של מתיישבים אל פנים המדינה, והובלה מהירה של אנשים ואספקה לכל אורכה. עם זאת, בשל תנאי מזג אוויר לא נוחים והיחס הגבוה בין טייסים לאוכלוסייה, למעלה מ-1,700 אתרי טרופות מטוסים פזורים ברחבי אלסקה. הריסות רבות מתארות גם את מקורותיהן להתגבשות הצבאית של המדינה במהלך מלחמת העולם השנייה והמלחמה הקרה.
חשיבותה האסטרטגית של אלסקה לארצות הברית התבררה יותר במהלך מלחמת העולם השנייה. באפריל 1942, יותר מ-200 אנשים ממוצא יפני בשטח הוצאו בכוח ונשלחו למחנות המעצר בפנים הארץ כתוצאה מצו נשיאותי 9066, שאישר לממשלה לגרש ולהכליא כל אדם ממוצא יפני מהחוף הפסיפי.  מיוני 1942 ועד אוגוסט 1943 פלשו היפנים לארצות הברית באמצעות שרשרת האיים האלאוטיים, בקרב על האיים האלאוטים. זו הייתה הפעם הראשונה מאז מלחמת 1812 שבה אדמת ארצות הברית נכבשה על ידי אויב זר. היפנים נהדפו בסופו של דבר מהאיים האלאוטיים על ידי כוח של 34,000 חיילים אמריקאים.
באביב ובקיץ 1945, מפרץ קר בחצי האי אלסקה היה האתר של תוכנית ההעברה הגדולה והשאפתנית ביותר של מלחמת העולם השנייה, פרויקט הולה, שבה העבירה ארצות הברית 149 ספינות וכלי יד לברית המועצות והכשירה 12,000 אנשי ברית המועצות בפעולתם לקראת כניסת ברית המועצות למלחמה נגד יפן. בכל זמן נתון, כ-1,500 עובדים אמריקאים שהו במפרץ קולד ובפורט רנדל במהלך פרויקט הולה.
כניסה לאיחוד

ב-3 בינואר 1959 הפכה אלסקה למדינה ה-49. היה עיכוב מסוים בגלל חשש של חברי המפלגה הרפובליקנית הלאומית שאלסקה תבחר בחברי המפלגה הדמוקרטית לקונגרס, בניגוד להוואי, שגם היא הייתה מועמדת למדינה באותו זמן ונחשבה כתומכת של המפלגה הרפובליקנית.  בשנים לאחר מכן התחזיות אלו התבררו בדיוק ההפך עבור שתי המדינות.
ממשלה

הבירה הטריטוריאלית של אלסקה הייתה בסיטקה עד 1906, אז הועברה צפונה לג'ונו. בניית אחוזת מושל אלסקה החלה באותה שנה.
לפני הקמתה של סוכנות ייעודית לאכיפת חוק טריטוריאלית, אכיפת החוק באלסקה טופלה על ידי סוכנויות פדרליות שונות במשך עשרות שנים, כולל צבא ארצות הברית, הצי ושירות שירות ספינות המכס. עם הקמת ממשלה אזרחית ב-1884, שירות המרשלים של ארצות הברית פרס גם סגני מרשלים אמריקאים ברחבי הטריטוריה. מרשלים פדרליים, מחלקות משטרה שנקבעו על ידי ערים וקציני אכיפת חוק פדרליים אחרים ישמשו כאמצעי העיקרי לאכיפת חוק טריטוריאלית עד 1941, כאשר בית המחוקקים הטריטוריאלי יצר את פטרול הכביש המהיר של אלסקה. סיורי כבישים מהירים סיירו רק בכבישים המהירים הראשיים של אלסקה, ולא ביקרו באזורים או אזורים מרוחקים. הם הוזמנו לאכוף רק את חוקי התעבורה. בסופו של דבר הם הועמדו בתפקיד סגן מרשלים אמריקאיים מיוחדים כדי למלא את החלל הזה בתחום השיפוט. בית המחוקקים סירב להפוך אותם לשוטרים עד ששם הסוכנות ישונה למשטרת הטריטוריה של אלסקה וכוח אדם נוסף נשכר משורות המרשלים של ארצות הברית. הסוכנות הפכה למשטרת אלסקה הטריטוריאלית ב-1953, ושוב שינתה את התואר שלה ל־Alsa State Troopers ב-1967.
לפני הקמת המדינה, לשכת בתי הכלא הפדרלית הייתה בעלת סמכות שיפוט על אלסקה.
ממשלה > מושלי טריטוריית אלסקה

וולטר א. קלארק (1912–1913)
JFA Strong (1913–1918)
תומאס ריגס ג'וניור (1918–1921)
סקוט סי בון (1921–1925)
ג'ורג' א. פארקס (1925–1933)
ג'ון וו. טרוי (1933–1939)
ארנסט גרינינג (1939–1953)
פרנק היינצלמן (1953–1957)
וויינו הנדריקסון (בפועל) (1957)
מייק סטפוביץ' (1957–1958)
וויינו הנדריקסון (בפועל) (1958–1959)
הערות שוליים

↑  Gislason, Eric. "The 49th State: A Brief History of Alaska Statehood (1867–1959)". American Studies at the University of Virginia. נבדק ב-2005-08-31.
↑  Hughes, Zachariah (22 בפברואר 2016). "Japanese community recalls JBER internment camp". Alaska Public Media. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Alaska History and Cultural Studies – Governing Alaska – Campaign for Statehood
↑  "History of Lemon Creek Correctional Center" (Archive).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 13150323676609971889   WorldCat (עם VIAF): 13150323676609971889
טוקוס אדום-מקור דרומי

| טוקוס אדום-מקור דרומי |
| --- | --- |
 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: קלאונאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: קלאוניים
סוג:: טוקוס
מין:: טוקוס אדום-מקור דרומי
שם מדעי
 Tockus rufirostris ‏סונדוואל, 1850

טוקוס אדום-מקור דרומי (שם מדעי: Tockus rufirostris) הוא מין של טוקוס ממשפחת הקלאוניים ואחד מחמשת המינים של הקבוצה הלא-טקסונומית טוקוס אדום-מקור, אשר בעבר נחשבו למין אחד.
מאפיינים

טוקוס זה דומה במראהו לקרובו הצפוני. במין זה שני הזוויגים דומים אך הזכר מעט גדול יותר וכן בעל מקור תחתון בעל סימנים שחורים במידה משתנה. הוא בעל מקור אדום, ארוך ומעוקל ובעל עיניים צהובות בולטות. הראש קטן והצוואר קצר ולעיתים נראים בעלי עור ורוד עז. הכנפיים מנומרות בשחור והזנב ארוך ושחור. טוקוס זה מצוי הרבה מזמנו על הקרקע עליה הוא מחפש מיני חרקים וטרף דומה אך גם פירות שונים.
התפוצה של טוקוס זה היא בדרומה של אפריקה שמדרום לסהרה באזורי סוואנה ושיחיות במלאווי, זמביה, דרום אנגולה, צפון-מזרח נמיביה, בוטסואנה, זימבבואה, מזרח סווזילנד ובדרום אפריקה. הוא מצוי גם במוזמביק לגדות נהר הזמבזי אך לא מצוי בשאר המדינה.
בסבכים הפתוחים של נמיביה טוקוס זה יכול להימצא לצד קרובו - טוקוס אדום-מקור דמארה (Tockus damarensis).
טריטוריית ארקנסו

טריטוריית ארקנסו הייתה טריטוריה מאורגנת מאוגדת של ארצות הברית שהתקיימה מ-4 ביולי 1819 ועד 15 ביוני 1836, כאשר ההיקף הסופי של טריטוריית ארקנסו התקבל לאיחוד כמדינת ארקנסו. ארקנסו פוסט הייתה הבירה הטריטוריאלית הראשונה (1819–1821) וליטל רוק הייתה השנייה (1821–1836).
אטימולוגיה

השם ארקנסו הוגה ואוית במגוון אופנות. האזור אורגן כטריטוריה של ארקנסו ב-2 במרץ 1819, אך ההיקף הסופי של השטח התקבל לאיחוד כמדינת ארקנסו ב-15 ביוני 1836. השם בוטא היסטורית ארקנזס, ארקנסו, והיו לו כמה גרסאות הגייה אחרות. בשנת 1881, האספה הכללית של ארקנסו קיבלה את ההחלטה הבאה במקביל (חוקי ארקנסו, כותרת 1, פרק 4, סעיף 105):
הואיל וקיים בלבול הלכה למעשה בהגיית שם המדינה שלנו ונראה חשוב שההגייה האמיתית תיקבע לשימוש בהליכים רשמיים בעל פה.
והואיל והעניין נחקר ביסודיות על ידי החברה ההיסטורית של המדינה והאגודה האקלקטית של ליטל רוק, שהסכימו על ההגייה הנכונה כפי שנגזרת מההיסטוריה, ועל השימוש המוקדם של מהגרים האמריקאים.
אם כן, הוחלט על ידי שני בתי האספה הכללית, כי ההגייה האמיתית היחידה של שם המדינה, לדעת גוף זה, היא זו שקיבלו הצרפתים מהאינדיאנים הילידים והתחייבו לכתוב במילה הצרפתית המייצגת. הצליל. יש לבטא אותו בשלוש (3) הברות, כאשר ה-"s" האחרון שותק, ה-"a" בכל הברה עם הצליל האיטלקי, והדגש על ההברה הראשונה והאחרונה. ההגייה עם ההטעמה על ההברה השנייה עם צליל "a" ב"אדם" והצליל של התוסף "s" היא חידוש שיש להימנע ממנו.
תושבי קנזס מבטאים לעיתים קרובות את נהר ארקנסו בתור "ארקנזס" באופן דומה להגייה המקובלת של שם המדינה שלהם.
היסטוריה

השימוש הרשמי הראשון בשם ארקנסו הגיע בשנת 1806 כאשר החלק הדרומי של מחוז ניו מדריד בטריטוריית לואיזיאנה הוגדר כמחוז ארקנסו. בשנת 1813, הוא הפך למחוז ארקנסו בטריטוריית מיזורי. כאשר מיזורי הגישה בקשה למדינה, היא ביקשה גבול דרומי ב-36º30′, למעט חלק קטן בין נהר סנט פרנסיס לנהר המיסיסיפי שם הוא ירד ל-36º. זה הפך לגבול הצפוני של מה שהפך לטריטוריית ארקנסו.
ב-2 במרץ 1819, באספה הלפני אחרונה של הקונגרס ה-15 של ארצות הברית, העביר הקונגרס את החוק האורגני של ארקנסו, שהכריז על הקמתה של טריטוריית ארקנסו ב-4 ביולי 1819, מהחלק של טריטוריית מיזורי השוכן דרומית לנקודה על נהר המיסיסיפי בקו רוחב 36 מעלות צפון העובר מערבה אל נהר סנט פרנסיס, אז. עקבו אחרי הנהר ל-36 מעלות 30 דקות קו רוחב צפון, ואז מערבה עד לגבול הטריטוריאלי. זה כלל את כל מדינת אוקלהומה הנוכחית דרומית לקו הרוחב 36°30' צפון. החלק המערבי ביותר של הטריטוריה הוסר ב-15 בנובמבר 1824, וחלקו המערבי ביותר הוסר ב-6 במאי 1828, מה שצמצם את השטח להיקף של מדינת ארקנסו הנוכחית.
במקור הגבול המערבי של מיזורי נועד ללכת דרומה לנהר האדום. אולם במהלך המשא ומתן עם הצ'וקטאו בשנת 1820, אנדרו ג'קסון ויתר ללא ידיעתו על יותר מטריטוריית ארקנסו. ואז בשנת 1824, לאחר משא ומתן נוסף, הסכימו הצ'וקטאו להתרחק מערבה, אך רק ב"100 צעדים" מחיל המצב בבל פוינט. זה הביא לעיקול בגבול המשותף בפורט סמית'.
לטריטוריה היו במקור תשעה מחוזות: ארקנסו, קלארק, קרופורד (שכלל את הרכישה של לאבלי), המפסטד, אינדפנדנס, לורנס, מילר, פיליפס ופולסק.
דמוגרפיה

במפקד האוכלוסין של ארצות הברית 1830, 23 מחוזות בטריטוריית ארקנסו דיווחו על ספירות האוכלוסייה הבאות (לאחר שרק 7 דיווחו על הספירות הבאות במפקד ארצות הברית של 1820):
ספירות מפקד אלה לא כללו אינדיאנים, והספירה המוקדמת יותר כללה 1,617 עבדים. אף על פי שהיה אמור להיערך מפקד אוכלוסין של צ'רוקי כחלק מאמנת ג'קסון ומקמין ב-1818, המפקד מעולם לא נערך. במקום זאת, כשהחוזה נוהל מחדש בשנת 1819, הוא השתמש בהערכתו של ג'ון קלהון של 5000 צ'רוקי בארקנסו, למרות הערכת אומת הצ'רוקי של 3,500. הקוואפאו מנו 455 באמצע שנות ה-20 של המאה ה-19.
| 1830  דרגה | מחוז | 1820  אוכלוסייה | 1830  אוכלוסייה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | לורנס | 5,602 | 2,806 |
| 2 | המפסטד | 2,248 | 2,512 |
| 3 | קרופורד | – | 2,440 |
| 4 | פולסקי | 1,923 | 2,395 |
| 5 | וושינגטון | – | 2,182 |
| 6 | אינדפנדנס | – | 2,031 |
| 7 | סנט פרנסיס | – | 1,505 |
| 8 | פופ | – | 1,483 |
| 9 | ארקנסו | 1,260 | 1,426 |
| 10 | קלארק | 1,040 | 1,369 |
| 11 | קריטנדן | – | 1,272 |
| 12 | איזרד | – | 1,266 |
| 13 | צ'יקו | – | 1,165 |
| 14 | פיליפס | 1,201 | 1,152 |
| 15 | קונווי | – | 982 |
| 16 | ג'פרסון | – | 772 |
| 17 | לאפייט | – | 748 |
| 18 | יוניון | – | 640 |
| 19 | סבייר | – | 634 |
| 20 | מונרו | – | 461 |
| 21 | הוט ספרינג | – | 458 |
| 22 | מילר | 999 | 356 |
| 23 | ג'קסון | – | 333 |
|  | טריטוריית ארקנסו | 14,273 | 30,388 |
חוק וממשל

רוברט קריטנדן היה המזכיר הטריטוריאלי עד 1829 והמושל הטריטוריאלי דה פקטו, והכין את ארקנסו להקמת מדינה. עד שאוקלהומה של היום קיבלה מעמד של מדינה, שימשה פורט סמית' כסמכות המשפטית לכאורה המפקחת על הטריטוריה האינדיאנית. הצבא פיקח על נושאים העוסקים במדינות האינדיאנים.
הערות שוליים

↑  "Arkansas". World Statesmen. נבדק ב-20 ביולי 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Lewis, Jerry Dale (2005). My Neck of the Woods: The Lewis Families of Southeastern North Carolina and Northeastern South Carolina (באנגלית). Genealogical Publishing Com. ISBN 9780806352664.
↑  "Louisiana Purchase through Early Statehood, 1803 through 1860". Encyclopedia of Arkansas. Central Arkansas Library System. נבדק ב-2 בינואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Atlas of Historical County Boundaries Project". Atlas of Historical County Boundaries Project. The Newberry Library. אורכב מ-המקור ב-8 במרץ 2020. נבדק ב-12 ביוני 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "A Century of Lawmaking for a New Nation: U.S. Congressional Documents and Debates, 1774-1875". American Memory. Library of Congress. נבדק ב-12 ביוני 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Stein, Mark (2008). How the States got their Shapes. HarperCollins. pp. 31–32. ISBN 978-0-06-143138-8.
↑  Morse, Jedidiah. Geography, Ancient and Modern. Boston: Richardson and Lord, 1826. p 132
↑  Bolton, S. Charles (2005). "Jeffersonian Indian Removal and the Emergence of Arkansas Territory".  In Williams, Patrick G.; Bolton, S. Charles; Whayne, Jeannie M. (eds.). A Whole Country in Commotion, The Louisiana Purchase and the American Southwest. Fayetteville: The University of Arkansas Press. pp. 88–89. ISBN 1557287848. LCCN 2004025295. OCLC 57003621.
↑  Key, Joseph Patrick (2005). ""Outcasts upon the World"".  In Williams, Patrick G.; Bolton, S. Charles; Whayne, Jeannie M. (eds.). A Whole Country in Commotion, The Louisiana Purchase and the American Southwest. Fayetteville: The University of Arkansas Press. p. 100. ISBN 1557287848. LCCN 2004025295. OCLC 57003621.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010791308605171  LCCN: no2014067811  VIAF: 308763006   WorldCat (עם VIAF): 308763006 
מפה גאוגרפית, סטטיסטית והיסטורית של טריטוריית ארקנסו, לאחר סטיבן הרימן לונג, 1822
יחסי קיריבטי–שווייץ

| יחסי קיריבטי–שווייץ |
| --- | --- |
קיריבטי: שווייץ


קיריבטי: שווייץ
שטח (בקילומטר רבוע)
811: 41,277
אוכלוסייה
135,012: 8,933,409
תמ"ג (במיליוני דולרים)
279: 884,940
תמ"ג לנפש (בדולרים)
2,067: 99,060
משטר
רפובליקה: רפובליקה קונפדרטיבית

יחסי קיריבטי–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של קיריבטי לבין הקונפדרציה השווייצרית.
סקירה כללית

היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הקונפדרציה השווייצרית לבין הרפובליקה של קיריבטי כוננו ב-2004 לאחר שהנהיגה שווייץ מדיניות חדשה השואפת לקשרי חוץ עם כמה שיותר מדינות ברחבי העולם. שיתופי פעולה העיקריים שבין שתי המדינות מתבצעים בפורומים בינלאומיים שונים דוגמת האומות המאוחדות.
קיריבטי מרוויחה מהתרומה השווייצרית לפרויקטים למען אזור האוקיינוס השקט, בו נמצאת קיריבטי, בעיקר בתחום השמירה על האקלים.
חוקרים ואמנים בתחומים שונים מקיריבטי יכולים להגיש בקשה למזכירות המדינה למחקר וחדשנות בחינוך השווייצרית ולקבל את מלגת ההצטיינות הממשלתית ללימודים גבוהים בשווייץ. בסוף שנת 2012 התגורר בקיריבטי אזרח שווייצרי אחד בלבד, הוא אינו החזיק באזרחות קיריבטית.
נציגויות דיפלומטיות

שווייץ אינה מיוצגת בקיריבטי, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי. שווייץ האמינה את שגרירותה שבוולינגטון, בירת ניו זילנד, על קיריבטי.
קיריבטי אינה מיוצגת בשווייץ, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
טוקוס נקוד

| טוקוס נקוד |
| --- | --- |
 טוקוס נקוד על עץ
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: קלאונאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: קלאוניים
סוג:: טוקוס
מין:: טוקוס נקוד
שם מדעי
 Tockus flavirostris ‏ראפל, 1835
תחום תפוצה

שמות נוספים
 Flavirostris Buceros

טוקוס נקוד (שם מדעי: Tockus flavirostris) הוא מין של קלאו מרכז ודרום-אפריקני מהסוג טוקוס. בטנו וגבו מנוקדים בלבן, ומכאן שמו העברי. הזנב וקצה הגב שחורים, הראש אפור והמקור צהוב ומעוקל כלפי מטה. אורך גופו 56 ס"מ, ומשקלו 1.7-2.7 ק"ג.
הטוקוס הנקוד חי לרוב בקבוצות של כ-12 פרטים. הוא פעיל יומי, ופעיל במיוחד בשעות הצהריים המאוחרות. הוא אוכל לרוב חרקים, אך גם אוכל פירות, יונקים וזוחלים. הוא בולע את טרפו שלם.
הטוקוס הנקוד חי במדינות ג'יבוטי, אריתריאה, אתיופיה, סומליה, סודאן, טנזניה ואוגנדה.
הערות שוליים

↑  טוקוס נקוד באתר הרשימה האדומה של IUCN
יהודי החצר

דניאל איציג, יהודי החצר של פרידריך הגדול ושל פרידריך וילהלם השני, מלכי פרוסיה
יהודי החצר (בגרמנית: Hofjuden) היו יהודים ששימשו כחצרנים (אנ') וסוכנים של חצרות שליטי מדינות אירופאיות שונות, בעיקר גרמניה. אחדים מהם הגיעו לעשירות מופלגת ונעשו מלוויהם, יועציהם ועושי-דברם בענייני-כספים של נסיכים ומלכים, שקירבום לחצרותיהם והעסיקו אותם לפעמים גם בתפקידים מינהליים ודיפלומטיים, לא-רשמיים וסודיים.
רקע

מעמדם האזרחי הירוד של יהודים לפני עידן האמנציפציה, הביא לכך שהשלטונות בכל מקום בו היו יהודים, עשו שימוש בבא-כוח היהודים, ומכיוון שהייתה זו פחיתות כבוד מצד השלטון לבוא בדברים עם איש ירוד, הם העלו את בא-הכוח לדרגה אישית גבוהה. תופעה זו החלה כבר בתקופת גלות בבל, והתקיימה בקהילות יהודיות בפרס, והגיונה הפנימי של שיטה זו עמד ברקע הופעת 'יהודי החצר'.
מראשית ימי הביניים שהחלו עם התפוררות האימפריה הרומית, מצאו עצמם יהודים משרתים שליטים שונים בזכות בקיאותם של יהודים בשפות ובמנהגים ובשיטות וכללי מסחר במקומות שונים ברחבי אירופה. זה היה הרקע להימצאותם של יהודים בחצרותיהם של מלכים אירופאיים רבים, כמו למשל בחצרו של קרל הגדול.
עם התחזקות תהליך הריכוזיות באירופה מאז המאה ה-14 ואילך, התגבר רצון השליטים הריכוזיים לנצל את כל סוגי המשאבים שעמדו לרשותם, כולל אלו שהיו קשורים במיעוט היהודי.
אחרי מלחמת 30 השנים התחילו גם הישויות הפוליטיות השונות בגרמניה  לעבור לצורת שלטון ריכוזית–אבסולוטית. לשם כך נזקקו השליטים הגרמנים לפקידים שיהיו נאמנים להם ולא למעמדות הקיימים.
ההנהגה העירונית הקיימת (הפטריציאט) שהייתה בעלת כוח פוליטי וכלכלי משל עצמה כחלק מהשיטה הפיאודלית, התנגדה להעברת סמכויות לידי הנסיכים ושאר שליטים ואף התנגדה לשיטות הכלכליות החדשות אותן ניסו הנסיכים להטמיע. כי כל סמכות שנטל לעצמו הנסיך נגרעה מהם.
שליטי הישויות בגרמניה מצאו ביהודים בני ברית שיהיו מוכנים לעשות כרצונם, כי ליהודים לא הייתה נאמנות למערכת הפיאודלית הקיימת שלא קלטה אותם לתוכה, וכן היו היהודים בעלי השכלה (לפחות ידיעת קרוא וכתוב), בעלי ניסיון מסחרי-כלכלי ובעלי קשרים עם קהילות אחרות, קשרים שעזרו להם לספק לנסיכים את צורכיהם הצבאיים.
יהודי החצר היו משרתיהם הנאמנים של המושלים במאבקם נגד מתנגדיהם הפנימיים והחיצוניים.
תפקידם בחצר

יהודי החצר תפקדו בתפקידים פיננסיים שונים, ובמלחמות שבמאות ה-17 וה-18 כאפסנאים וסיפקו צורכי מזון ומלאי צבאי, לבוש ואריגים, טבק ויי"ש לצבאותיהם ולחצרותיהם של שליטי אוסטריה, פרוסיה ושל מדינות גרמניה השונות.
מעמדם החוקי

למעמדם של יהודי החצר לא היה בסיס חוקי והם היו תלויים בחסדי המושל ושנואים על האצולה ועל המוני העם כאחד.
מעמדם של יהודי החצר היה רב-סכנות לעצמם ולכל העדה היהודית, מאחר שהיו תלויים בשרירות לבם של השליטים האבסולוטיים ובחילופי רצונם/כעסם, ונפילתם של היהודים המקורבים למלכוּת גררה אחריה לעיתים פורענויות לשאר אחיהם. הגילויים השונים והמנוגדים שבתופעה ההיסטורית של "יהודי החצר" בגרמניה של המאות ה-17 וה-18 והשניות - ולפעמים אף הטרגיות - שבמעמדם באו לידי ביטוי בדמויותיהם ובגורלם של אישים כגון שמואל אופנהיימר, שמשון ורטהיימר, יוסף זיס אופנהיימר, מנדל רוזנבאום.
מעמדם בקהילה היהודית

בין יהודי-החצר, היו בודדים שהתרחקו ממורשתם היהודית ומעמם היהודי, וניסו להידמות בכל לחברת החצרנים הנוצרים. אך רובם נותרו  יהודים נאמנים, שעושרם וגדלותם שימשו להם רק חיפוי כלפי חוץ להווייתם ולפעילותם הפנימית במסגרת החיים היהודיים המסָרתיים. בין יהודי-החצר היו רבים שהיו פרנסים בקהילותיהם, והשתמשו בקרבתם למלכוּת כדי להיות שתדלנים ליהודי המדינות. יש מהם שהצליחו להעביר גזירות, כגון למנוע הדפסת כתבי-פלסתר ודברי-ניאוץ נגד היהודים, לבטל פעולות של גירוש יהודים וכדומה; הם גם הקימו בכספם בתי-כנסת, הדפיסו ספרי-תלמוד, ייסדו בתי-דפוס, בתי-מדרש וישיבות; בעקבות פעולותיהם, שוקמו/חודשו כמה קהילות שנתבטלו בימי הרפורמציה, כגון בדרזדן, בלייפציג, בקאסל, בבראונשוייג ובהאלֶה.
חלק ממערכת הקשרים של יהודי החצר נבעה מקשרי החיתון ביניהם. כך למשל דודתו של יוסט ליבמן, שהיה אחד מיהודי החצר בברלין, הייתה אמו של ליפמאן ברנס שהיה יהודי חצר בהנובר. ברנס עצמו חיתן את בנו האחד עם בתו של שמשון ורטהיימר, את בנו השני חיתן עם בתו של אליהו גומפרץ ואת בתו עם הרב דוד אופנהיים מפראג. אחד מנכדיו של ברנס נישא לאחת מבנותיו של ברנד להמן.
יהודי החצר היו היהודים הראשונים להיחשף באופן משמעותי לתרבות האירופאית הסובבת ולנסות להטמיעה בחייהם. ההכרח שלהם להקנות לילדיהם חינוך כללי יצר את הגישושים הראשונים שהתעצבו בסופו של דבר לתנועת ההשכלה. מהיותם בכירי מעמד הפרנסים, יהודי החצר גם הטו את הכף בעד השכלה, רפורמה דתית ואקולטורציה ונגד הרבנות המסורתית בקהילות רבות במרכז אירופה בסוף המאה ה-18.
הערות שוליים

↑  מתתיהו מיזיש, העמים העתיקים וישראל: המצרים, הפרסים, היונים, הרומים, הנוצרים הקדמונים, הערבים והתייחסותם לישראל - ניסיון לבאר את התהוות האנטישמיות הקדמונית, פאדגורזע, דפוס ש.ל. דייטשער, תרס"ט (1909), עמ' 17.
↑  ד"ר א. בונה, "מתולדות הבנקאות", בתוך: הבנקאות להלכה ולמעשה - ספר לאיש-המקצוע ולמעיין, תל אביב, ההסתדרות והוצאת ראובן מס, 1940, עמ' 11
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4160404-0
יוסף ליפלאנד

הרב יוסף ליפלאנד (? – כ"ט באייר תש"י, 1950) היה רבה של בארון שבמחוז קורסק ברוסיה. לאחר מכן היגר לארצות הברית ושימש כרב של מספר קהילות שם. מחבר הספר "גרים וגירות".
ביוגרפיה

נולד ברוסיה לרב ישראל דב. בצעירותו למד בישיבת מיר ובישיבת סלובודקה אצל הרב איצל'ה מפונוביז. בשנת תרנ"ד (1894) נסמך להוראה על ידי הרב יצחק אלחנן ספקטור מקובנה וכן על ידי הרב משה שמואל שפירא מאברויסק, ורבי חיים מבריסק. שימש כרב בעיר בארון (בורין) שבמחוז קורסק. בשנת תרע"ב (1912) היגר לארצות הברית ושימש כרב קהילת "אנשי ליובביטש" בבוסטון ובקהילת "אגודת אחים" בשיקגו.
נפטר בכ"ט אייר תש"י (1950).