טלי כהן-שבתאי
שירתה

המשורר עמוס לויתן על שירתה: ”שירה שאינה מתמסרת בקלות כפופה לכללי משחק משל עצמה ומותירה לקורא פערים רבים למלא, הדרך אל השיר המקורי, בעברית, עוברת לעיתים דרך תרגומו לאנגלית, כאשר השיר ותרגומו הנדפס כנגדו, מהווים חלק מגן-השירים והמבוכים שמניחה לפנינו המשוררת".”
אברהם עוז על שירתה: ”כתיבתה, בעלת הסגנון האישי המובהק, מאופיינת בעומס פיגורטיבי בצד מינימליזם לשוני"”.
המשוררת חגית בת אליעזר על ספר השירים ‘תֵּשַׁע שָׁנִים מִמֵּךְ’: ”מתאר עולם חוויתי פרטי, ועם זאת פתוח לקורא. טלי חושפת באומץ את הווייתה, כולל מכאוביה וחולשותיה, ועושה זאת בצורה אומנותית, בשפה מקורית מרתקת. הקורא מסייר בין מדורי עולמה הרגשי של טלי כהן שבתאי, חדור חיבה גדולה אליה והערכה למיומנותה השירית".”
הסופרת נוגה טרבס כתבה על 'בסבך השחור נמהל ארגמן': ”שיריה של טלי כהן שבתאי נכתבו בזעם ותשוקה. התחככויות עם המוות מובילות בשירתה בסופו של דבר לאישור החיים. הצבעים עזים, והשירים רגשיים, אותנטיים ודרמטיים".”
הסופר והמשורר הנורווגי, איינשטן וינגרד וולף (אנ') כתב על 'בסבך השחור נמהל ארגמן' ”כתיבתה של טלי כהן שבתאי אפלה ועזה. ראייתה חודרת וכוללת אספקטים של התרבות האנושית. במסעה השירי היא משלבת את לשון המקורות עם חקירה מרתקת של הלא מודע האנושי. שירתה היא חובה לכל המתעניין בהשקפת עולם מזרח תיכונית, יהודית וקוסמופוליטית.”
משורר ומבקר ספרות יובל גלעד על השירה של טלי:
טלי כהן שבתאי, משוררת דו-לשונית, עברית ואנגלית, ילידת ירושלים. זוהי שירה היונקת מהמחאה של אן סקסטון וסילביה פלאת', משוררות פמיניסטיות, שמאבקן המרדני ספוג גם בתהיות קיומיות. המרד בשירתן לא כוון רק נגד הממסד הגברי והדיכוי הגברי, אלא גם נגד הקיום עצמו – שרירותי, אלים, מעליב בדורסנותו, הכופה אותנו לחיים קצרים יותר או פחות, מחלה ומוות.
שכל מאבק כוח הוא מטבעו דורסני במידת מה.
השירה הפמיניסטית המורדת, על פי מסורת זו, מייצרת סוג של אנטיגונה, דמות העומדת ומתריסה, גם אם חייה בסכנה. כך הקִרבה למוות מייצרת קיצוניות, אבל הקיצוניות אינה רק בזעם כנגד הדיכוי הגברי והממסדי, אלא גם כלפי החיים וחוסר הצדק המוטבע בהם מיסודו. זוהי שירה של מיתולוגיה עצמית – בריאת האני על בסיס נרטיב המרד, והפיכת היום-יום למעין מאבק מטפיזי, תוך טשטוש גבולות כמעט מלא בין ביוגרפיה לשירה. ובמיטבה, זוהי שירה המשלבת בין זעם לחמלה, ויוצרת מורכבות.
טלי כהן שבתאי, משוררת דו-לשונית, ילידת ירושלים,
זהו ספרה הרביעי של טלי כהן שבתאי, שספריה כוללים תרגומים של שיריה לאנגלית. כהן שבתאי מוכרת לאדוקים בקוראי שירה עברית, אבל שיריה תורגמו ונקראים - לא מעט ואולי יותר - בבמות בשפה האנגלית. ובכך היא מעט זרה בשירה העברית, גולה, אולי מרצון, למרות הזיקה היהודית החזקה בשיריה.
זוהי שירה נרטיבית בהירה ומתריסה, השוברת את כללי המשחק כדי להטיח בקורא אמת אותנטית, תוך שימוש באני המתוודה, כמו בישיבה על ספת הפסיכולוג (או מתוך ניסיון להכות את ספתו באגרופים). וזאת, על פי המסורת של כתיבת השירה הווידויית האמריקנית, בנוסח ג'ון ברימן, למשל.
משורר ועיתונאי ניקולא יוזגוף-אורבך על הספר "תשע שנים ממך" מאת טלי:
ברם, דומה כי בספרה השלישי של טלי כהן שבתאי, תשע שנים ממך, הערעור על הסטרוקטורות הקיימות, לפעמים גם במחיר התאמתן והכפפתן לאופיה הייחודי, כמו טבוע בסגנון כתיבתה והוא חלק משמעותי מזהותה הפואטית. ברבים משירי הספר החדש, כהן שבתאי מפרקת, ספק במזיד ספק שלא במתכוון, זהויות, רעיונות, מחשבות ומבנים טקסטואליים, ומרכיבה אותם מחדש במהלך כמעט חתרני, אקסטרווגנטי ולעיתים אף פרובוקטיבי ודה-קונסטרוקטיביסטי, בהתאם לרצונותיה ולתפיסתה את הקיום ואת מעמדה ומקומה בו.
נדמה כי חשוב לכהן שבתאי לערער על אובייקטים או תופעות שמוצגים בשיריה, לא רק בהתייחס לאספקט אחד, אלא בהתייחס לכמה רבדים ומערכות שבהם הללו נוצרים או מתפקדים, כמבקשת לשנותם, להמירם, ולעיתים פשוט לבוז להם ולבטלם..
בשירים אחרים נשיותה מתעצמת עד כדי איום של ממש על הגברים הסובבים אותה
(עמ' 97). אולם דומה כי מעל הפרובוקציות המיניות, ההעצמה הנשית והדחף לסרס את הגבר ולבקר את החלוקה המגדרית ואת המסגרת הפטריארכלית, מרחפת, ואפשר שגם מרכיבה עצמה מחדש ומתפרקת, דמות שברירית שפותרת את פחדיה מאינטימיות
הפרופסורית לילי זמיר (באנגלית) ממרכז גבעת חביבה אודות הספר "שבע שנים ממך" של טלי:
...שיריה נוגעים בהוויה הנשית אנושית בצורה
עדינה, ישירה ועם זאת נועזת משהו.
מתוך הקובץ, המכיל 107 שירים ב-110 עמודים מקופל קלידוסקופ ססגוני, עתיר תיאורים, דימויים,
וציטוטים, המזמינים את הקורא/ת למסע הרפתקאות אינטלקטואלי מאתגר ביותר.
במיוחד שבו את לבי שני שירים, השונים זה מזה במהותם, ועם זאת מתכתבים זה עם זה בעולם
התמטי והרגשי שלהם, ההופך אותם ל"ראי הנעלם" של בורחס, בה משתקפת היוצרת, ועולמה
הרגשי המתפצל ונשזר מחדש כבסיב אופטי לנימי נימים של הרהורים ותובנות.
השיר הראשון,
עמ' 38. השיר, שהיתי אולי מקצרת
את כותרתו, מוביל את הקורא/ת לתובנה ש
וכאן נסללת התובנה החד
משמעית, המתריסה וחסרת הפשרות
השני, שני "יסודות של זלדה", בעמ' 68, החזיר אותי לשיחות שהיו עם טלי בשעורי המגדר בהם
השתתפה אצלי, בחיפוש המתמיד שלה "הייתי רוצה להתהוות" היא כותבת, ומיד נותנת לחרות
דעתה לטלטל אותה בין טירוף להגיון, בין "הלהבה לבין הברוש" במקצב סוער,חושני, כמעט פאגני,
המזכיר את "הסער ופרץ" בשירה הגרמנית (היינה וגיתה, למשל). הסערה של טלי בשיריה היא
סערת החיים אותם היא גומעת בכל כוחה, אבל גם צופה בהם כמתבוננת נוכחת ונעדרת, כמו בשיר
"למנתח ל אבי" עמ' 71.
שיריה של טלי מהווים מזמור או אם נרצה אודה לפמיניזם ולחרות הדעת, לא כקלישאה אלא כחוויה
והוויה של יוצרת רגישה שעולם הרגש שלה נשען על עולם קריאה רחב, עשיר ורבגוני, כפי שניתן
ללמוד מעולם הדימויים שלה מחד ומההערות שהיא נותנת בשולי שיריה מאידך. אולם, העושר הזה
מהווה גם את חולשת הספר, כיוון שהוא יאתגר רק את מי שמוכן/ה למסע אליו טלי מזמינה, כלומר,
מי שעולם הקריאה שלו/ה עשיר מספיק כדי ליהנות מה"התהוות" שטלי מוכנה לחלוק.