stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישראלים יוצאי אתיופיה
דעות קדומות ופרופיילינג > עיכוב היריון אצל נשים

בשנות ה-90, דפו פרוברה היה אמצעי הורמונלי למניעת היריון שניתן במרפאות הג'וינט שבאתיופיה, הניתן באמצעות זריקה לשריר ומעכב את הביוץ ברחם למשך כשלושה חודשים. הזריקה יעילה במניעת היריון ועלותה נמוכה, אולם היא גורמת לתופעות לוואי שליליות כגון דלדול עצם והחמרת נטיות דיכאוניות. לפיכך ממליץ מנהל המזון והתרופות להגביל את משך השימוש בה לשנתיים, אם קיימות חלופות בטוחות יותר. על אף זאת, כשישים אחוז ממקבלות התרופה בישראל הן נשים יוצאות אפריקה, בעיקר עולות מאתיופיה, אף כי משקלן הכולל באוכלוסיית ישראל עומד על כאחוז.
בשנת 2012 פרסמה גל גבאי תחקיר על פיו הופעלו לחצים על נשים רבות במחנות המעבר בגונדר ובאדיס אבבה ובישראל לקבל דפו פרוברה בלי שניתן להן מידע על תופעות הלוואי ועל חלופות כגלולות או התקן תוך רחמי. על פי עדויות שנאספו במסגרת התחקיר, איימו על מועמדות לעלייה כי לא יקבלו אישור לעלות לישראל אם לא יקבלו את הזריקה. בחודש ינואר 2012 הגישו כמה נשים יוצאות אתיופיה תובענה ייצוגית נגד שירותי בריאות כללית, מכבי שירותי בריאות וקופת חולים מאוחדת בטענה כי זריקות דפו פרוברה ניתנו במטרה לפקח על ילודה בקרב בנות העדה. במאי 2015 הורה מנכ"ל משרד הבריאות רוני גמזו לקופות החולים שלא לחדש מרשמי דפו פרוברה לנשים ממוצא אתיופי או לנשים אחרות שיש חשש שלא הבינו את השלכות הטיפול. גמזו הורה גם כי מרשם יינתן רק לאחר שיחה עם המטופלת בה יובהר המניע לבחירה באמצעי מניעה זה. יש הטוענים כי בכך מודה משרד הבריאות כי העדפה גורפת לדפו פרוברה עבור נשים ממוצא אתיופי הייתה נוהל מקובל בקופות החולים. לאחר שבוטלה מדיניות זו הייתה ירידה של מעל 30-40% בשיעור מבקשות הטיפול בעדה האתיופית.
דעות קדומות ופרופיילינג > פרופיילינג

פרופיילינג מייצר מתח בין המשטרה לקבוצות מיעוט. הוא מעלה את רמת החיכוך, מוריד את ביטחון התושבים ואת שיתוף פעולה בין המשטרה והקהילה. ישראלים יוצאי אתיופיה הם מיעוט גלוי (בגלל צבע עורם) ולכן הם חשופים לפרופיילינג גזעי יותר מקבוצות אחרות בחברה הישראלית. צעירים ממוצא אתיופי חוו התנכלויות של שוטרים. אחד הממצאים של דוח ועדת פלמור הוא כי ישראלים יוצאי אתיופיה סובלים מפרופיילינג המבוסס על סטיגמות וסטריאוטיפים שליליים גלויים ופרופיילינג הוא התנהגות שכיחה של אזרחים ומשרתי ציבור כאחד. על אף שמשטרת ישראל טענה שאינה עורכת פילוח על בסיס אתני, בהרצאה שנתן מפכ"ל המשטרה רוני אלשיך, בכנס עורכי דין באוגוסט 2016, במענה השיב לשאלה בנושא לאלימות המשטרה נגד יוצאי אתיופיה, ואמר: "כאשר שוטר פוגש חשוד המוח שלו חושד בו יותר מאשר היה חושד בו אילו היה מישהו אחר".
הפגנות

ב-1996 נחשפה המדיניות של מגן דוד אדום שלא להערות מנות דם של יוצאי אתיופיה. כעשרת אלפים מהעולים מאתיופיה ערכו הפגנה מול משרד ראש הממשלה. כוחות המשטרה המצומצמים במקום אשר ציפו להפגנה שקטה ומצומצמת, הופתעו כאשר ההפגנה הפכה אלימה וכאשר המפגינים יידו אבנים, מקלות ומוטות פלדה על השוטרים. כוחות המשטרה מנגד ניסו להדוף את המפגינים עם כדורי גומי, זרנוקי מים וגז מדמיע. זו הייתה אחת ההפגנות הסוערות ביותר בתולדות מדינת ישראל: כ-41 שוטרים ו-20 מפגינים נפצעו בהפגנה, וכמו כן נגרמו נזקים לכ-200 מכוניות אשר היו שייכות לעובדי משרד ראש הממשלה.
ב-6 בנובמבר 2006, הפגנה אותה ערכו מאות יוצאי אתיופיה הפכה לעימות אלים מול כוחות המשטרה כאשר המפגינים ניסו לחסום את הכניסה לירושלים במחאה על החלטת משרד הבריאות להמשיך את מדיניות השמדת תרומות הדם של יוצאי אתיופיה, בנוסף להשמדת מנות הדם של תורמים אחרים המשתייכים לקבוצות בעלות סיכון פוטנציאלי גבוה יחסית למחלות זיהומיות.
ב-27 באפריל 2015 פורסם סרטון המתעד תקרית בחולון, בו נראה שוטר יס"מ ומתנדב מכים את דמאס פיקדה, חייל ממוצא אתיופי. הסרטון עורר סערה ובעקבותיו נערכו הפגנות בתל אביב ובירושלים וערים נוספות. ההפגנה בתל אביב התפתחה למהומה אלימה. בעקבות ההפגנה הוקמה ועדה ב-2016 למיגור הגזענות נגד יוצאי אתיופיה ברשות עורכת הדין אמי פלמור.
פוליטיקה > שגרירות ישראל באתיופיה

בשנת 2012 ממשלת ישראל מינתה לראשונה יוצאת אתיופיה - בליינש זבדיה - לשגרירה, באתיופיה מולדתה, ולאחר מכן ברואנדה, ובבורונדי עד לשנת 2017. לדברי שר החוץ, אביגדור ליברמן, צעד זה היווה ציון דרך חשוב במאבק בדעות קדומות.
ארגונים

ארגונים רבים פועלים בקרב יוצאי אתיופיה ועוסקים בשלל נושאים החל מבריאות, דרך הכשרה מקצועית ותעסוקה ועד לייעוץ משפטי.
בין הארגונים הידועים:
אגודה ישראלית למען יהודי אתיופיה: ארגון חברתי העוסק בשלל נושאים, ממשיך דרכה של האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה (AAEJ) שפעלה בין 1969–1993.
פידל: הוקמה בשנת 1996 ופועלת למען חינוך ושילוב חברתי של בני נוער באמצעות מגשרים בבתי הספר, הפעלת מרכזי נוער ברחבי ישראל וניהול תוכניות קהילתיות להורים.
עולים ביחד: הוקמה בשנת 2006 ועוסקת בקידום מנהיגות ומצוינות בתעסוקה.
טבקה: ארגון משפטי שהוקם ב-1999 ואשר מעורב בפסקי דין רבים העוסקים בעדה.
טנא בריאות: עמותה לקידום בריאות יוצאי אתיופיה בישראל, באמצעות מומחי בריאות יוצאי אתיופיה ובשיתוף הקהילה.
היווט: עמותה שהוקמה על ידי נשים מהקהילה, לעזרה בהתאקלמות תוך תמיכה במשפחה ובפרט בהיבט של פעילויות לילדים ובני נוער.
טק קריירה: עמותה שהוקמה כדי לסייע ליוצאי אתיופיה להשתלב בתעשיית ההיי-טק.
תב"ת: מפעיל תוכניות שונות לקידום קליטת עולים.
ראו גם

ביתא ישראל
יהדות ישראל
עליית ביתא ישראל
יהדות אתיופיה
יהדות אפריקה
יחסי אתיופיה–ישראל
קטגוריה:יהודים אתיופים
עלים אדומים
לקריאה נוספת

גדי בן-עזר, כמו אור בכד: עלייתם וקליטתם של יהודי אתיופיה, ראובן מס, 1992
אסתר הרצוג, הביורוקרטיה ועולי אתיופיה - יחסי תלות במרכז הקליטה, צ'ריקובר, 1998
סטיבן קפלן ושושנה בן-דור, יהודי אתיופיה - ביבליוגרפיה מוערת, יד בן-צבי, 1998
יהודה שנהב, יוסי יונה (עורכים), גזענות בישראל, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008 (פתח דבר)
נמרוד גריסרו ואליעזר ויצטום (עורכים), היבטים חברתיים, תרבותיים וקליניים של עולי אתיופיה בישראל, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב והסוכנות היהודית לארץ ישראל, 2012, ISBN 978-965-536-079-0
שלי אינגדאו-ונדה, חוסן בהגירה, הסיפור של יהודי אתיופיה בישראל, הוצאת רסלינג, 2019
Gerrit Jan Abbink, The Falashas In Ethiopia And Israel - The Problem of Ethnic Assimilation, Nijmegen, Institute for Cultural and Social Anthropology, 1984
Teshome G. Wagaw, For our soul: Ethiopian Jews in Israel, Wayne State University Press, 1993, ISBN 0-8143-2458-4
Steven Kaplan & Chaim Rosen, "Ethiopian Jews in Israel", American Jewish Year Book 94, 1994, pp. 59-109
Michael Ashkenazi & Alex Weingrod, Ethiopian Jews and Israel, Transaction Publishers, 1987, ISBN 0-88738-133-2
Steven Kaplan and Hagar Salamon, "Ethiopian Jews in Israel" in Uzi Rebhun and Chaim Isaac Waxman (Eds.), Jews in Israel: Contemporary Social and Cultural Patterns, UPNE, 2004, ISBN 1584653272, pp. 118-148
שירה שאטו, הנרטיבים השונים של מסע עליית יהודי אתיופיה, האוניברסיטה העברית, 2011.
ניצה (קלינר) קסיר, בנק ישראל, "יוצאי אתיופיה - על תעסוקה, השכלה ועוני", הפורום הישראלי לגיוון בתעסוקה, 2016.
עירית אייזיק, שרית אלנבוגן-פרנקוביץ'. (2017). ילדים נפגעי התעללות והזנחה בני הקהילה האתיופית. ירושלים: מכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל.
ז'ורז' סאנד

| --- | --- |

 לידה:  1 ביולי 1804 former 6th arrondissement of Paris, צרפת 
 פטירה:  8 ביוני 1876 (בגיל 71) נואן, אנדר, צרפת 
 שם לידה:  Amantine Aurore Lucile Dupin 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  נואן 
 מקום מגורים:  פריז, House of George Sand 
 שם עט:  George Sand 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 זרם ספרותי:  הרומנטיקה 
 יצירות בולטות:  Indiana, Les Maîtres sonneurs, Le Meunier d'Angibault, A Winter in Majorca, Histoire de ma vie, La Petite Fadette, Consuelo, La Mare au diable, Lelia, Mauprat, Lettres d'un voyageur 
 הושפעה מ:  אדם מיצקביץ', ורגיליוס, גוטפריד וילהלם לייבניץ, ג'ון לוק, אלכסנדר פופ, דנטה אליגיירי, ג'ון מילטון, ויליאם שייקספיר, פרנסיס בייקון, ז'אן דה לה ברייר, פרנסואה-רנה דה שאטובריאן, ז'אן-ז'אק רוסו, מישל דה מונטן, אריסטו, בלז פסקל, מונטסקייה, אטיין בונו דה קונדיאק 
 בן או בת זוג:   אלפרד דה מיסה (1833–מרץ 1835)  Félicien Mallefille  Victor Borie (1848–1849)  זול סנדו  פרדריק שופן (1837–יולי 1847)  פרוספר מרימה  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 צאצאים:  מוריס סאנד, Solange Dudevant-Sand 
 חתימה:   
 
אמאנטין-לוסיל-אוֹרוֹר דוּפֵּן, לימים הברונית דוּדֶבַאן (בצרפתית: Amantine Aurore Lucile Dupin, baronne Dudevant;‏ 1 ביולי 1804 – 8 ביוני 1876), הייתה סופרת צרפתייה ופמיניסטית מוקדמת (עוד בטרם הומצאה המילה), שכתבה בשם העט ז'ורז' סאנד (George Sand). כתבה רומנים רבים, אוטוביוגרפיה, אגדות ילדים, מחזות לתיאטרון, ביקורות ספרותיות ומאמרים פוליטיים. סאנד נחשבת אחת מהסופרים הפופולריים באירופה בחייה, היא הייתה יותר פופולרית מוויקטור הוגו ומהונורה דה בלזק באנגליה בשנות השלושים והארבעים של המאה ה-19, סאנד מוכרת כאחת הסופרות הבולטות ביותר של אירופה בעידן הרומנטי.
ביוגרפיה

סאנד נולדה בפריז לאב בעל ייחוס אריסטוקרטי ולאם פשוטת עם. את רוב ילדותה בילתה אצל סבתה באחוזה המשפחתית בחבל הצרפתי ברי (אנ') שבמרכז צרפת, סביבה שהרבתה להופיע מאוחר יותר בספריה. ב-1822 הגיעה למשבר נפשי עקב לחציה של אמה וחלתה באנורקסיה. "קיבתה התכווצה מכעס עצור ולא עיכלה כל מזון. היא קיוותה למות ברעב ובאפיסת כוחות" היא נישאה לברון פרנסואה קזימיר דודבאן (1795–1871) ולשניים נולדו שני ילדים: מוריס וסולאנז'. בעלה לקח על עצמו לנהל בחוסר כישרון את האחוזה שירשה, אולם סאנד לא העריכה אותו ולא הסתגלה לציפיותיו המיניות, ובשנת 1835 לקחה עמה את ילדיה ועזבה אותו לנפשו.
רומן ביכוריה, "ורוד ולבן" (1831), נכתב בשיתוף פעולה עם ז'ול סאנדו (Sandeau), שממנו שאלה, על פי המסופר, את שם העט שלה, סאנד. היא זכתה לפרסום בשנה שלאחר מכן, עם צאת ספרה "אינדיאנה".
לאחר הפרידה מבעלה חשפה סאנד את חיבתה לבגדי גברים, מכנסיים וחליפה, דבר שלא היה מקובל באותה תקופה. על אף זאת, המשיכה להתלבש בשמלות באירועים חברתיים. התלבושת הגברית איפשרה לה לנוע בחופשיות יתרה ברחובות פריז וזיכתה אותה בגישה למקומות שככל הנראה היו אסורים על אישה במעמדה. זו הייתה התנהגות יוצאת דופן במאה ה-19, זמן שבו מוסכמות וכללים חברתיים – ובמיוחד בקרב המעמד הגבוה – היו בעלי חשיבות עליונה. כתוצאה מכך איבדה סאנד זכויות-יתר רבות הכרוכות במעמדה כברונית. למרבה האירוניה, חיים בנפרד מן הבעל היו מוסכמה מקובלת באותה תקופה בקרב נשים מן המעמדות הגבוהים, כל עוד הן נמנעו מלנהוג בצורה יוצאת דופן בציבור.
שמה של סאנד נקשר ליחסים רומנטיים עם הסופר אלפרד דה מיסה ועם המלחינים פרנץ ליסט ופרדריק שופן - אותו פגשה בפריז ב-1831. במנזר ואלדמוסה, באי הספרדי מיורקה, בילתה סאנד את חורף 1838 – 1839 בחברת שופן וילדיה. החופשה תוארה לימים ברומן שכתבה, "חורף במיורקה", שראה אור ב-1855. סאנד גם כתבה ספר בשם "לוקרציה פלוריאני" ובו מופיעה דמות בשם הנסיך קרול. קיימת תאוריה שדמות זו מייצגת את שופן ומתארת אותו כסובל כרוני וכאישיות שקשה להתמודד איתה. לאחר שיחסיהם הרומנטיים של סאנד ושופן הסתיימו, היא המשיכה לארח אותו באחוזה שלה ודאגה לצרכיו באופן אמהי. אולם חילוקי דעות בין השניים לגבי היחסים בין סאנד לבתה גרמו לסכסוך ולקרע חריף שגרם להם לנתק מוחלט.
במהפכה הרפובליקאית ב-1848 מילאה סאנד באופן לא רשמי את תפקיד שרת התעמולה. היא חיברה עלונים והתנגדה לקוד נפוליאון שהציב נשים רווקות תחת חסות אביהן.
סאנד הייתה כותבת פורה ופרסמה למעלה מ-90 רומנים, 35 מחזות ועוד מאות מאמרים, אוטוביוגרפיות ומכתבים. בין הרומנים המצליחים שכתבה היו "אינדיאנה", "לֶליָה", "מוֹפְּרָה", "המדריך לטיול בצרפת", "קונסואלו" ו"הטוחן מאנגיבול". בהשראת חוויות ילדותה בכפר כתבה את הרומנים הכפריים "La Mare aux Diables", "פרנסואה העזובי", "פאדט הקטנה" (בעברית: "פדיטה הקטנה") ועוד. בין המחזות והיצירות האוטוביוגרפיות האחרות שכתבה היו "סיפור חיי", "היא והוא" (על אודות הרומן שלה עם מיסה), "יומן אינטימי" (שפורסם לאחר מותה, ב-1926) ו"חליפת מכתבים". סאנד הרבתה להופיע ביצירותיה הבימתיות בתיאטרון קטן משלה באחוזה המשפחתית שלה.
סאנד חיברה גם ביקורות ספרות וכתבים פוליטיים. כמו כן הייתה אחת הנשים הבודדות שעישנו מקטרת. בעקבות המהפכה הפמיניסטית, התחדשה ההתעניינות ביצירותיה.
ז'ורז' סאנד מתה בנוהאן (Nohant-Vic) שבמרכז צרפת ב-8 ביוני 1876 בגיל 72 ונקברה באדמת האחוזה המשפחתית.
מספריה שתורגמו לעברית

פרנסואה העזובי, תרגם מצרפתית והוסיף אחרית דבר: יהושע קנז, תל אביב: עם עובד, תשנ"ג
פדיטה הקטנה, תרגם מצרפתית: ש.ח. ברכוז, תל אביב: יהושע צ'צ'יק, [תש"י]
לקריאה נוספת

אנדרה מורואה, לליה: תולדות חייה של ג'ורג' סאנד, תרגמה מצרפתית: לאה ויץ-כהן, תל אביב: הוצאת מסדה, 1969
ז'ורז' סאנד – הריאליזם (מצרפתית: אמוץ גלעדי), דחק, כרך טז, 2023.
הערות שוליים

↑  Benita Eisler, ‘George Sand’ Review: Monstre Sacré, WSJ, ‏June 8, 2018 (באנגלית)
↑  Patricia Thomson, George Sand and English Reviewers: The First Twenty Years, The Modern Language Review 67, 1972-07, עמ' 501-516 doi: 10.2307/3726119
1 2  אנדרה מורואה, לליה, מסדה, תשט"ז
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267578305171  PLWABN: 9810602793805606  BIBSYS: 90101800  BNC: 000034684  BNE: XX996359  BnF: cb119236010 (data)  CANTIC: a10430106  CiNii: DA00662865  GND: 118605348  ICCU: CFIV021185  ISNI: 0000 0001 2130 9531  KulturNav: 7578b9da-264e-4148-8ac2-d4911f01aace  LCCN: n78081235  LNB: 000008885  MusicBrainz: f87a86ff-1911-475f-ab97-b011af7f6008  NDL: 00455254  NKC: jn19981002112  NLA: 35474179  NLG: 146410  NLK: KAC199624041  NSK: 000012396  NTA: 068896794  RERO: 02-A000143824  RKD: 69540  RSL: 000083833  SELIBR: 89431  SNAC: w66t0p7c  SUDOC: 027121577  Trove: 966118  ULAN: 500054039  VcBA: 495/38347  VIAF: 46766944   WorldCat (עם VIAF): 46766944 
ז'ורז' סאנד בציור מאת אז'ן דלקרואה, 1838
רחלי רוגל

| --- | --- |

רחלי רוגל, 2024
 לידה:  1957 (בת 68 בערך) רחובות, ישראל ישראל
 לאום:  ישראלית
 תקופת הפעילות:  מ-1993
 תחום יצירה:  כפתורים, לבירינתים, מיצבים
 יצירות ידועות:  "הצעקה - לבוב 1941", טריפטיך החתימות "הדרך לירושלים", לבירינת "יד ביד"
רחלי רוגל (נולדה ב-1957) היא אמנית חוקרת ישראלית שיוצרת באמצעות כפתורים (רדי מייד). יצירותיה נחקרו באקדמיה ונלמדות בה והרצו אודותיהן במוזיאון ישראל. הן הוצגו במוזיאונים, גלריות ובאוספים ציבוריים ופרטיים בישראל ובעולם.
ביוגרפיה

רחלי רוגל נולדה ברחובות בשנת 1957. ילדותה עברה בחולון ובגבעתיים. בשנת 1978 סיימה את שרותה כקצינה בלהק כוח האדם בחיל האויר.
בשנת 1984 עברה לירושלים. את לימודיה במכללת דוד ילין בירושלים, מגמת חינוך לטכנולוגיה סיימה בשנת 1986 עם מלגת הצטיינות על כתיבת תוכניות לימודים. בשנים 1988 - 1994 כתבה במשרד החינוך והתרבות ובמרכז לטכנולוגיה חינוכית תוכניות לימודים לכיתות א'-ו': מה עושים מדפיסים, מה הבעיה, סיפורי בדים, משהו זז כאן ו-מעבר לקיר שתורגם לערבית.
רוגל חזרה לרחובות בשנת 1999. בעקבות מחקריה ההיסטוריים על העיר היא מדריכה תלמידים ומבוגרים באתריה ההיסטוריים. בין השנים 2002 - 2008 כתבה את מערכי התערוכות והדריכה בגלריה העירונית לאמנות רחובות. משנת 2008 היא מדריכה ביד לבנים את תלמידי העיר בנושא מורשת והנצחה. מתנדבת ביד בן צבי ב"ישראל נגלית לעין" משנת 2011.
רוגל נשואה לאמיר רוגל (וייס), ממייסדי ארגון מעפילי קפריסין, והם הורים לבן ולבת. מתגוררת ברחובות. ברשותה כמאתיים אלף כפתורים, וכאלף חתימות שנשלחו מרחבי העולם. בעלת אוסף שקופיות זכוכית של ארץ הקודש מהמאה העשרים הצבועות ידנית. חלקים מהאוסף נכללו בקטלוג, בספרי לימוד ובמחקר. גינת הלבירינתים שהקימה בחצר ביתה נסקרה בהרחבה במגזין "גן ונוף". רוגל הרצתה אודותיה בכנס ביד בן צבי.
"בדרך יריחו". לבירינת שבע הקפות. 5 על 5 מ'. 2002
"החתונה". לבירינת שלוש הקפות. 4 על 3.20 מ'. 2019
"שערי ירושלים". לבירינת שבע הקפות, קוטר 6.50 מ'. 2002
ביוגרפיה > יצירה

משנת 1993 היא יוצרת, מציגה ומרצה על יצירותיה בישראל ובעולם.
בשנת 2007 יזמה לראשונה בישראל איסוף מיליון וחצי כפתורים לפרויקט הנצחת ילדים בשואה - בבית דרור ברחובות.
בשנה זו פתח מוזיאון ישראל את הסדרה "שישי במוזיאון" - בהרצאה על יצירות הזיכרון שלה "יומנים מכופתרים וחוטי החיים".
בשנת 2009 נסקרה יצירתה בקונגרס העולמי החמישה-עשר למדעי היהדות בירושלים והיא הרצתה בכנס הבינלאומי החמישי לנשים ושואה בבית ברל על יצירה נשית.
יצירתה "קריעה - ברגן בלזן 1944" הניעה את הקמת האנדרטה לזכר חסידי אומות העולם האוסטרים, בגרפנוורת'(גר') באוסטריה ובהם מריה גראוזנבורגר (גר') המונצחת ביצירה. האנדרטה נחנכה בשנת 2010.
בשנת 2011 הוזמנה לפתוח במוזיאון ישראל את סדרת ההרצאות "שלישי משולש" בהרצאה על יצירות הכפתורים שלה.
בשנת 2012 נכללו יצירות השואה בדיסרטציה לתואר דוקטור "החוטים האלו לוכדים את הצללים" של מור פרסיאדו באוניברסיטת בר-אילן במחלקה לאמנות יהודית. פרט מהיצירה "הצעקה - לבוב 1941" הופיע על כריכת המגזין Ars Judaica שבו פורסמה הדיסרטציה. "חיבוק אחרון" הוצג בתערוכה "אימהות בצל השואה בראי האמנות" באוניברסיטה.
בשנת 2015 פורסמה על יצירותיה עבודת מאסטר באנתרופולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. "כפתורעים: אריגתו של כפתור הבגדים לחברה הישראלית" מאיה לבקוביץ.
משנת 2020 נכללות יצירות השואה של רוגל בתוכנית הלימודים של אוניברסיטת בר-אילן במחלקה לאמנות יהודית, בקורס "פמיניזם ואמנות שואה עכשווית - הנצחה ושיקום".
ביוגרפיה > מחקרים

בשנת 2007 הצטרפה ל - "עמותה למורשת מלחמת העולם הראשונה בישראל" ובהמשך כיהנה כחברת הנהלה בהתנדבות.
מחקרה "המושבה רחובות ומפקדתו של גנרל סר הנרי שובל" פורסם בשנת 2011. המחקר אודות מפקדת הקורפוס המדברי הרכוב ברחובות עובד לתצוגת קבע (תשע לוחות) במבואת בניין המפקדה שבבית סלוצקין, הוא תיכון דה שליט.
רוגל זיהתה מי היו שני החללים האוסטרליים שנהרגו ברחובות. בטקס יום הזיכרון לחללי מלחמת העולם הראשונה היא מניחה זר על קברם בבית הקברות של חבר העמים הבריטי ברמלה. בעקבות קשר עם משפחת ג'ורג נובל, יצרה את "הראית איזה לובן" ("Lest We Forget") הכולל 3,700 פרחי בד כמספר חללי המלחמה הקבורים ברמלה, את דברי ההספד שנכתבו באוסטרליה ואת שירו של אלתרמן "הסיכום". היצירה הוצגה בבית המודל בירושלים ובבית השגריר הבריטי ברמת גן לציון מאה שנים לשחרור הארץ על ידי הבריטים.
בשנת 2013 פורסם מחקרה על "האולם לזכר השתחררות ארץ ישראל" בבית הנכות "בצלאל".
בשנת 2024 השלימה מחקר מארכיון רחובות על האנדרטה לנופלים במלחמת השחרור ברחובות.
אודות יצירתה

רוגל מייצגת את העולם באמצעות הכפתור (פרפרזה ל"לראות תבל ומלואה בגרגר של חול" של ויליאם בלייק). חפץ מוכר ופחות ערך זה המשמש לרכיסת הבגד נתפש כפריט נאה, נושא מטען רגשי אישי והיסטורי, ולכן מזמין את הצופה לחוויה חזותית מהנה. רוגל מפקיעה את הכפתור מההקשר של העמלנות הנשית אל ההבעה האמנותית. הכפתור מהווה תכסיס למשיכת הצופה ליצירותיה הססגוניות. רק במבט מקרוב יגלה הצופה אירועים טרגיים.
רוגל תופרת ידנית אלפי כפתורים המבטאים את ה-"יש", לולאות המייצגות את הנעדר והצלקת, בובות דאגה זעירות, חרוזים. בולט ביצירותיה הניגוד בין חומרים אלו לבין הנושאים הקשים של אובדן, הרג, שכול ו/או שואה. יצירות עוסקות בנושאים היסטוריים, חברתיים, פמיניסטיים ואקולוגיים. יש בהן רבדים רבים שנלקחו ממקורות יהודיים, מהמיתולוגיה, מהספרות, מאירועים היסטוריים ואקטואליים. רוגל משלבת ביצירתה לבירינתים כמוטיב נשי. היא מרבה להפעיל את הצופים ביצירותיה האינטראקטיביות.
אודות יצירתה > סדרת שירי פול סיימון

בשנת 1993 יצרה את יצירת הכפתורים הראשונה "חושב יותר מדי" ("Think Too Much"). אלפי הכפתורים שנתפרו ליצירת מילות השירים, אפשרו ללקויי ראייה ליהנות. היצירה הוצגה בתיאטרון ירושלים ובקרלסרואה בגרמניה. כתבה אודותיה שודרה בטלוויזיה בערוץ 1. יצירות נוספות בסדרה: "Kodachrome - Capturing the Light", "Born with AMERICA, "Still Crazy After All These Years I-II",
"Now the Years are Rolling by Me", "Just Sleep on it Tonight",
הסדרה פורסמה בישראל, באירופה ובארצות הברית.
אודות יצירתה > "עלייה לרגל" באמצעות הכפתור - פרויקט חתימות בינלאומי

בשנת 1995, לציון שלושת אלפים שנה לירושלים כעיר דוד, יזמה רוגל פרויקט "עלייה לרגל" מדומה לירושלים. כאלף משתתפים מאירופה, אמריקה, אסיה, אפריקה, אוקיאניה, ואף חוקרת מאנטארקטיקה נענו להזמנתה באינטרנט שהיה בחיתוליו, ושלחו את חתימתם על רבוע בד כשבמרכזו תפרו כפתור אישי.
"הדרך לירושלים"' טריפטיך שמציג כאלף שנות עלייה לרגל מאירופה, החל מהצלבנים ועד לעולים הווירטואליים.
"פתיל הזהב לירושלים" ("I Give You the End of the Golden String") נוצרה בהשראת "שירי ירושלים" של ויליאם בלייק. ביצירה שולבו כפתורי תלמידי כיתה ז' מאוקלהומה שאימצו את הפרויקט בלימודי חברה וכפתורים מכל היבשות בשפות שונות בהן סנסקריט.
"חשבוניה - גשר לירושלים" בשנת 1996 הציגה רוגל בתערוכה משותפת בגרמניה. בכניסה להרצאתה פרסה בד וביקשה מאלו שרוצים לעלות לרגל לירושלים לבחור כפתור ממבחר הכפתורים שהביאה, לחברו לבד, לחתום את שמם, לרשום את מקום מגוריהם ולספר ביומן התערוכה על בחירתם. רוגל תחמה את היצירה במסגרת שחורה עם מאות לולאות צבעוניות המייצגות קרע וצלקת, לזכר קורבנות השואה שלא זכו לעלות לירושלים. מאיה לבקוביץ כותבת אודות האינטראקציה שיוצרת רוגל בין המשתתפים והכפתורים:
רחלי העניקה לכפתורים תפקיד בלתי מבוטל. בפעולת הפישפוש בערימת הכפתורים שהוצבה לפני הנוכחים, היא החזירה לאנשים את חופש הבחירה, תבעה מהם לנהל דיאלוג עם הכפתורים שבחרו ושדרכם הם העניקו לכפתור משמעות אישית וחדשה. ברם חופש זה שולח את הכפתור לספירה האומנותית.
אודות יצירתה > לבירינתים במרחב הציבורי

החוקר דני בר מעוז כתב אודות הלבירינתים "יד ביד" ו"יריחו" שהיו הראשונים שהוקמו בישראל.
במלאת 90 שנה לבית העם, בשנת 2003, יזמה האמנית רחלי רוגל ותכננה מיצב ברחבת הבניין המיועד לשימור, ובמסגרת "סל תרבות" של עירית רחובות מגיעים אליו גני ילדים ותלמידי בית ספר. במיצב, השואב את השראתו מאירועי מלחמת העולם הראשונה שהתרחשו באתר, שני לבירינתים ושני עצי זית. במבוך כזה ניתן ללכת שלובי ידיים - אבל בכיוונים הפוכים. הצייר-סופר נחום גוטמן, ששהה ברחובות בתקופה ההיא, תיאר מין מבוך בבית-העם בספר שהקדיש למושבה "החופש הגדול או תעלומת הארגזים".
בשנת 2004 הוזמנה להציג תכנון ייחודי זה "יד ביד" בפאנל בינלאומי בכנס הלבירינתים העולמי במינסוטה TLS2004.
בשנת 2005 בתערוכה "אחת ויחידה" יצרה מיצב לבירינת להליכה במרחב הסגור של הגלריה העירונית ברחובות.
בשנת 2007 בתערוכת החוצות "לגעת בתפוז" הציגה את לבירינת האור "שביל תפוח הזהב". המיצב נרכש על ידי עיריית רחובות והוצג בה. הסכום שהתקבל במכירה הפומבית נתרם לרכישת מחשבים לילדים.
בשנת 2008 יצרה "לבירינת - מיצב הליכה" במרחב הסגור של הגלריה העירונית בבית קנר בראשון לציון.
בשנת 2010 בתערוכה "בפרדס ליד השוקת" לציון 120 שנים לרחובות יצרה את "מנוחה ונחלה"- וידאו ארט המתאר את העלמות הפרדסים במושבה שהוקמה על ידי אגודה בשם זה ועד למנוחה ונחלה האישית של רוגל בעיר רחובות. פקקי מיץ תפוזים של יפאורה הם זכר לפרדסים שהופקעו לטובת בתים. הווידאו ארט נמכר לבנק לאומי ותמורתו הועברה לתלמידים.
בשנת 2011 הוקם לבירינת "האוצר" על ידי רחלי רוגל ויובל שרון במסגרת הפנינג התרבות "פתוחה לרגל שיפוצים, השמשת התחנה הישנה בדרום תל אביב" שאורגן על ידי אמני "שביל החלב" בשיתוף עם בית הספר "מנשר לאמנות".
בשנת 2024 יצרה ברחבת בית דונדיקוב את הלבירינת "הביתה" המבוסס על סיפורו של מנליק המתגבר על הלבירינת ומצליח לשחרר את אהובתו - כתקווה להחזרת החטופים מעזה.
לבירינת "הביתה" ברחובות. 2024
לבירינת "יד ביד" ושני עצי זית במיצב מלחמת העולם הראשונה ברחבת בית העם ברחובות. 2003
לבירינת "האוצר" בתל אביב. 2001
סרטון אנימציה - זוג מדגים הליכה יד ביד אבל בכיוונים הפוכים בלבירינת "יד ביד". 2003
אודות יצירתה > הנצחת ההעפלה

סדרת היצירות "שם שנתן לו הים, ונתן לו מותו" (זלדה)" משנת 2019 מנציחה את התינוקות שנולדו על ספינות המעפילים, נפטרו בסמוך ללידתם והורדו לקבורה בים בקופסת פח עטופה בדגל. ביצירות בד חיתול ורקמות שרקמה חנה (הלנה) וייס על בד פנימי של אוהל במחנה המעצר בקפריסין. כפתורי מעפילות מספינות אלו נתפרו בקו המים ומייצגים פרחים לזכרם.
"לבושו-חיתוליו" - התינוק אברהם נולד ב-1 בספטמבר 1947 למעפילת ה-"אקסודוס" טובה פלוצקר בזמן שגורשה חזרה לגרמניה באונייה "אושן ויגור". לאחר עשר שעות נפטר ונקבר בטקס קבורה ימי במפרץ ביסקאיה מול ספרד. האונייות עצרו, הדגלים הורדו לחצי התורן ומלחי משמר הכבוד הבריטי הצדיעו בזמן שגופת התינוק הורדה לים הסוער בקופסת פח עטופה בדגל ישראל. שם היצירה לקוח מהשיר "העם ושליחו" שכתב נתן אלתרמן לזכרו.
"הלילה ההוא בכנסת ישראל". לזכר התינוק מ"כנסת ישראל" שנפטר בלידתו בחדר הקפטן ונקבר בים בלילה.
"אם אמות בספינה, התועה הנודדת" - לזכר תינוק מספינת המעפילים "לקוממיות".שם היצירה נלקח הבית המוסתר בשירו של אהרן אשמן "הביתה הביתה".
גלריה

"עזה כמוות אהבה". 2023
"ולא קינאו בו האחים". 2006
"נירנברג - מחקים ומוחקים". 2018
"ירוסלם דהנה - על כנף החסידה". 2022
"ארינפורה". 2004
"חושב יותר מדי". 1994
"מילון: עליות לרגל". 1996
"דרך גבר בעלמה". 2005
"מאבק לזהב". 1996
"אלצהיימר". 2016
תערוכות > תערוכות יחיד נבחרות

1997 - 'הדרך לירושלים' New Pieces Gallery ברקלי, קליפורניה
1999 - Embellishment, Embellished Textile III, אוסטין, טקסס
2001 - 'על כפתורים ולולאות'- תיאטרון ירושלים (נעמי קאסוטו)
2005 - 'אחת ויחידה'- מיצב - גלריה עירונית רחובות (אוצרת אורה קראוס) [קטלוג]
2006 - 'יומנים מכופתרים וחוטי החיים'- יד לבנים רחובות [קטלוג-גלויות]
2008 - 'בחזרה לתל גיבורים'- מיצב - מוזיאון חוסמסה 'יד להגנה', חולון (אוצרת סמדר דנון ספקטור) [קטלוג]
2008 - 'לבירינת - מיצב הליכה'- גלריה עירונית ראשון לציון, בית קנר, אוצרת אפי גן [קטלוג]
2009 - 'כפתור וקרע 1939 - 1945' - מוזיאון בר-דוד לאמנות ויודאיקה, קיבוץ ברעם (אוצרת סול לנזיני) [קטלוג]
2010 - 'איבקות חיינו'- בית האמנים תל אביב (אוצרת סול לנזיני)
2011 - 'לולאות מתכפתרות'- גלריה משמר העמק (אוצר נתי וירבה)
2012 - 'מראית עין'- מטה המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים (אוצר אבנר אברהם)
2015 - כפתורי זיכרון - גלריית נווה שכטר, נווה צדק (אוצרת - שירה פרידמן) - המלצת ערוץ 10 בתוכנית 'היום שהיה' - מירי קרימולובסקי
2017 - תצוגת מאה שנה למלחמ"ע 1 - בית המודל, המרכז לעיצוב אורבני ירושלים, (אוצרת נירית שלו-כליפא)
2018 - 'ברוש כ"ט בנובמבר'- יצירה בתצוגה קבועה יד בן צבי
2018 - 'שלוש נקישות'- גלריית יד לבנים, רחובות (אוצרת רוני אנקורי)
2022 - 'כפתור וקרע 2022' גלריית 'הקיטור' - קיבוץ מגן (אוצרת מריאנה שלייפר)
2025 - 'טלאי על טלאי' גלריית הפסנתר -המרכז להנצחת השואה בהיכל התרבות בפתח תקווה