stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מונגו פארק
מסעו הראשון > האיגוד האפריקאי

האיגוד האפריקאי, היה ארגון בריטי שהוקם בשנת 1788, ושמטרתו הייתה לחקור את אפריקה. שלושת החוקרים הראשונים ששלח האיגוד לא שבו; ביניהם היה מייג'ור דניאל היוטון, שנשלח ב-1790 לגלות את מקור נהר ניז'ר ולמצוא את העיר האגדית טימבוקטו. האיגוד חיפש חוקרים צעירים חדשים שיואילו לצאת למסע גילוי ארצות מסוכן זה; פארק הציע את עצמו ונבחר לתפקיד בתמיכתו של בנקס.
ב-21 ביוני 1795 הגיע פארק לנהר גמביה והפליג כ-300 ק"מ במעלה הנהר עד לתחנת המסחר הבריטית המרוחקת ביותר בפנים הארץ - עיירה קטנה בשם פיסניה (Pisania), בה היו רופא ושני סוחרים לבנים. הוא שהה שם מספר חודשים, למד את השפה המקומית וכן קדח במלריה כחודש. ב-2 בדצמבר יצא לדרכו, מלווה על ידי שני מדריכים מקומיים, והחל לחקור את השטח הפנימי והלא מוכר של הארץ.
הוא חצה את צפון סנגל ועבר את האזור המדברי למחצה של קארתה. מסעו היה רצוף קשיים. בלודמאר הוא נכלא על ידי צ'יף מורי למשך ארבעה חודשים. הוא ברח, כשברשותו רק סוס ומצפן כיס ב-1 ביולי 1796. ב-21 ביולי הגיע לנהר ניז'ר בסגו והיה לאירופאי הראשון שעשה זאת.
הוא המשיך בעקבות הנהר במורד הזרם 80 מיילים לסילה. שם נאלץ לחזור על עקבותיו בעקבות מחסור במשאבים שיאפשרו לו להמשיך. בשובו לקח נתיב דרומי יותר מזה שבחר מלכתחילה ונצמד אל הנהר עד במקו. בקמליה הוא היה קורבן לשוד, ונותר כשלגופו מכנסיו וכובעו בלבד. הוא חלה וחב את חייו לטוב ליבו של אדם אשר פתח בפניו את ביתו וטיפל בו שבעה חודשים. בסופו של דבר הוא שב לפיסניה ב-10 ביוני 1797, ולאחר מכן לבריטניה ב-22 בדצמבר של אותה שנה.
בבריטניה, שקודם לכן איבדה תקווה לשובו של פארק, עוררו שובו ודיווחו על גילוי נהר ניז'ר התלהבות ציבורית גדולה. בריאן אדוארדס כתב את תיאור המסע עבור האיגוד האפריקאי, ופארק עצמו פרסם דיווח בשנת 1799 תחת הכותרת "מסעות לפנים אפריקה" (Travels in the Interior of Africa). הספר היה פופולרי עד מאוד, והוא זמין גם כיום בדפוס ובפרויקט גוטנברג.
בין המסעות

עם חזרתו לפאולשילס, באוגוסט 1799, התחתן פארק עם אליסון, ביתו של מעסיקו הקודם, תומאס אנדרסון. לזוג נולדו שני בנים ובת. שתי הצעות ניתנו לו לעבור לניו סאות' ויילס בשליחות אך הוא דחה אותן. באוקטובר 1801 עבר פארק לעיר הסקוטית פיבלס שם עבד כרופא.
מסע שני

בסתיו 1803 הוזמן פארק על ידי הממשלה להוביל משלחת נוספת לניז'ר, אבל יציאת המשלחת התעכבה. במסגרת ההכנות לנסיעה שיפר את ידיעותיו בשפה הערבית באמצעות מורו סידי אמבאק בובי, יליד מוגדור. במאי 1804 חזר פארק לפאולשילס, פגש שם לראשונה את וולטר סקוט והשניים התיידדו. בספטמבר זומן פארק ללונדון לצאת למשלחת החדשה. הוא נפרד מסקוט במשפט "סימנים עוקבים אחרי המחפשים אותם". באותה עת אימץ פארק את התפיסה שניז'ר וקונגו הם ארץ אחת. בזיכרון הדברים שנכתב לפני שעזב את בריטניה כתב:
"תקוותי לחזור דרך קונגו אינן דמיוניות".
המשלחת הפליגה מפורטסמות' לגמביה ב-31 בינואר 1805. פארק עמד בראש המשלחת, ולצורך כך ניתנה לו דרגת קפטן. חברו וגיסו, ד"ר אלכסנדר אנדרסון, היה סגנו במשלחת, וקיבל דרגת לוטננט. המשלחת כללה עוד את ג'ורג' סקוט, צעיר סקוטי שתפקידו היה לתעד את המסע באיורים; וכן קצין נוסף, שלושים וחמישה חיילים, שני ימאים, וארבעה או חמישה נגרים-בנאים. כמו כן היו למשלחת מלווים מקומיים.
המשלחת, שיצאה לדרכה מגמביה באפריל, בתחילת עונת הגשמים, נתקלה בחיות בר כמו קרוקודילים, להקות זאבים טלואים ואף אריות, וחבריה חלו במלריה ודיזנטריה. כאשר הגיע המשלחת לנהר הניז'ר באמצע אוגוסט, נותרו רק 11 מחברי המשלחת האירופאים בחיים. הם שטו על הניז'ר מבמקו (היום בירת מאלי) לסגו (כיום במאלי) בסירות קנו שקיבלו מהשליטים המקומיים. הם עצרו מעט אחרי סגו, בסנסנדיג (Sansandig), ופארק נערך להמשיך במורד הנהר לאזור שטרם חקר. פארק נעזר בחייל היחיד שנותר ברמה בריאותית סבירה כדי לבנות סירה משתי סירות קנו. לסירה שבנה העניק את השם סירת הוד מלכותה ג'וליבה (שמו הילידי של הניז'ר). במהלך החניה בסנסנגיד מתו עוד מספר מאנשי המשלחת, כולל המאייר סקוט וסגנו וחברו של פארק, ד"ר אנגרסון.
אנשי הצוות שעלו לג'וליבה היו פארק, קצין אחד, שלושה חיילים אירופים (בהם אחד מעורער בנפשו), מדריך ושלושה עבדים. בטרם נסעו נתן פארק לאייזאק, מדריך מקומי, מכתבים להעביר לגמביה ומשם לבריטניה. במכתביו הביע את נחישותו למצוא את מקור הנהר או למות בניסיון. באחד ממכתביו כתב כי "אם לא אוכל להצליח ביעד מסעי, לפחות אמות על הניז'ר". לאשתו כתב שאינו מתכוון לעצור ולחנות עד שיגיע לחוף אליו ציפה להגיע בינואר 1806. הוא שלח לבריטניה גם את יומן המסע שלו עד לאותה נקודה.
מסע שני > מותו

שארית המשלחת שטה עוד כ-1600 ק"מ במורד הנהר. בניגוד למנהגים המקומיים (ובניגוד למנהגו שלו בעבר), סירב פארק להעניק מתנות לילידים שבשטחיהם עבר. המשלחת הותקפה מספר פעמים על ידי הילידים, כנגדם התגוננו פארק ואנשיו בנשק חם. הם התקשו בניווט בזרמי הנהר הלא מוכרים, ובסופו של דבר נתקעה סירתם על סלע, והותקפה בקשת וחץ ובכידונים. פארק ושלושת האירופאים הנותרים קפצו למים, ויש להניח שטבעו. גופותיהם לא נמצאו. הניצול היחיד היה אחד העבדים, שאף שוחרר על ידי המנהיגים המקומיים.
העדויות לסיפור סופה של המשלחת הן מפיו של מלווה מקומי שהפליג איתה במקצת מהמקטע האחרון, ושל אותו עבד ששרד. הסיפור אושר בהמשך על ידי מחקריהם של היו קלפרטון וריצ'רד למון לנדר. הם הצליחו לאתר ספר אסטרונומיה של המשלחת, שנשמר משום שנתפס כספר קודש, ואבנט לחרב. עם זאת המסתורין המשיך לאפוף את קיצו של פארק והיו שהאמינו שהוא נותר באפריקה, שבוי או אולי חופשי.
ב-1827 נחת תומאס, בנו השני של פארק, על חופיה של גינאה בכוונה לעשות את דרכו אל בוסה שם האמין כי אביו שבוי. עקבותיו אבדו, וככל הנראה מת ממלריה. אלמנתו של פארק, אליסון, נפטרה ב-1840.
אחד מצאצאיו הישירים של פארק הוא הסופר הקנדי פרופסור אנדרו פרייס-סמית' אשר כתב רבות על בירוא יערות ופיתוח באפריקה הדרומית.
מסעותיו של מונגו פארק בניז'ר עומדים בליבו של הרומן Water Music, שנכתב על ידי ט. קורהסאן בויל ב-1981.
מדליית מונגו פארק

החברה הגאוגרפית המלכותית של סקוטלנד מעניקה מדי שנה את מדליית מונגו פארק לכבודו של פארק.
לקריאה נוספת

J Thomson, Mungo Park and the Niger (London, 1890)
Wishaw, Life prefixed to Journal of a Mission into the Interior of Africa in 1805 (London, 1815)
H. B., Life of Mungo Park (Edinburgh, 1835)
John Gibson Lockhart Life of Sir Walter Scott, vol. ii.
לקריאה נוספת > יצירותיו

Park, Mungo (1816). Travels in the Interior Districts of Africa: Performed in the Years 1795, 1796, and 1797. London: John Murray.
הערות שוליים

↑  "Amazon.com listing for the "Cruelest Journey: 600 Miles to Timbuktu" a non-fiction book about Mungo Park and Mali".
↑  Salak, Kira. "Kira Salak's official webpage on "The Cruelest Journey" a non-fiction book about Mungo Park and Mali".
↑  Foulshiels – The Institute of Geography, University of Edinburgh
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008752789905171  PLWABN: 9810701263905606  BIBSYS: 1064226  BnF: cb153101523 (data)  Botanist: Park  CANTIC: a10477913  CiNii: DA00926559  DSI: 9763  GND: 118591746  ISNI: 0000 0001 1032 0241  KulturNav: 86c5696a-b986-459f-b8fb-e5ae70b22a8a  LCCN: n50050319  NDL: 00452135  NKC: nlk20000091307  NLA: 35409171  NLG: 257843  NTA: 071036172  SELIBR: 349370  SNAC: w67s878f  SUDOC: 056742231  Trove: 942366  VcBA: 495/235396  VIAF: 106963836   WorldCat (עם VIAF): 106963836 
View of Kamalia in Mandingo country, Africa from: Mungo Park: Travels in the interior districts of Africa
מלון וולדורף אסטוריה ירושלים

| --- | --- |

לוגו המלון
 מיקום:  רחוב גרשון אגרון 28, ירושלים, ישראל
 סוג המלון:  5+ כוכבים
 חדרים:  226
 קומות:  9
 בעלות:  מישל אוחיון
 בניית המלון
 תאריך פתיחה:  2008-2013
 עלות:  200 מיליון דולר
 אדריכל:  האחים פייגין, דוד קרויאנקר, נחאס ביי
 קואורדינטות:  31°46′39.07″N 35°13′18.52″E﻿ / ﻿31.7775194°N 35.2218111°E﻿ / 31.7775194; 35.2218111
 Waldorf Astoria Jerusalem
 he
 
וולדורף אסטוריה מבט מבפנים
מלון וולדורף אסטוריה ירושלים הוא מלון יוקרה בדירוג "5+ כוכבים" בירושלים, שנבנה תוך הריסת מלון פאלאס ההיסטורי ושימור חזיתותיו. המלון נפתח במרץ 2014.
היסטוריה > מלון פאלאס

בפינת הרחובות אגרון ודוד המלך הוקם בסוף שנות ה-20 מלון פאר ערבי שנקרא מלון פאלאס. המלון נסגר בשנת 1935 לערך עקב התחרות הקשה עם מלון הפאר הסמוך- מלון המלך דוד. לאחר שנסגר שכרו הבריטים את מבנה המלון ושיכנו בו משרדי ממשלה שונים. גם לאחר קום מדינת ישראל שימש המבנה למשרדי ממשלה ומספר שנים עמד נטוש.
היסטוריה > חידוש המלון

ביוני 1999 פרסמה הרשות לפיתוח ירושלים מכרז לשיפוץ והסבת המלון חזרה לייעודו המקורי, יחד עם מבנה בית המכס הסמוך שבפינת הרחובות אגרון ודוד המלך. חברת רג'נסי (אז בעלת מלון מלון רג'נסי ירושלים) זכתה במכרז, אך המשבר בענף התיירות עקב האינתיפאדה השנייה עיכב את הוצאת הפרויקט אל הפועל. ב-2005 זכויות הפיתוח של המתחם נרכשו מחברת רג'נסי על ידי משפחת רייכמן, יזמי נדל"ן חרדים מקנדה, תמורת 20 מיליון דולר.
בשנת 2008 חתמו האחים רייכמן על הסכם עם רשת מלונות הילטון להפעלת המלון תחת מותג העל היוקרתי של הרשת, וולדורף-אסטוריה. בשיפוץ המלון נוספו לבניין המקורי אגף חדש ו-6 קומות נוספות, כך שבמלון הנוכחי 230 חדרים לעומת 140 במלון המקורי. התב"ע של המבנה הוכנה על ידי האדריכל דוד קרויאנקר, המומחה בחקר מבנים ישנים בירושלים, והאדריכל יהודה פייגין הופקד על מלאכת הבנייה. על עיצוב פנים המלון הופקד האדריכל הטורקי סינאן כפאדר.
בדצמבר 2017 מכרו בניו של פול רייכמן את המלון לאיש העסקים הצרפתי-יהודי מישל אוחיון תמורת 160 מיליון דולר. בדצמבר 2020 קרן הגידור האמריקאית יורק מימשה שעבוד והשתלטה על המלון, לאחר שמישל אוחיון לא עמד בתשלום החזר הלוואה שקיבל ממנה.
מבנה המלון

חזית המלון נשמרה שלמה לחלוטין לכל אורך הבנייה, ושאר המלון נהרס ונבנה מחדש. אולם הכניסה שנדון לשימור, נהרס לשם בניית החניון לאחר שצולם ותועד ואז נבנה מחדש במתכונתו המקורית, וכן הוצבו בו חלונות עתיקים מהמבנה המקורי, פרי יצירתו של האמן הירושלמי יורם אמיר. כל הבניין נסרק בבדיקת לייזר לצורך הכנת תוכניות בנייה שכן המקוריות אבדו במהלך השנים.
בחזית המלון נהרס מבנה בית המכס ועל מקומו הוקם אגף נוסף ובו דירות המסונפות למיזם. כהתאמה לאירוח קהל דתי, בחצר הפנימית של המלון נבנתה רחבה המקורה בחיפוי זכוכית הנפתח לצורך בניית סוכה.
על השטח בו ניצב בית המכס נבנה אגף בן 8 קומות ובו 30 דירות יוקרה. למרות שבמקור הכניסה לבית המכס הייתה מהכיוון הנגדי, במבנה החדש הכניסה היא מול הכניסה למלון כדי להדגיש את הרחבה שלפני המלון. כמו כן ניכר הבדל בולט בעיצוב במבנים שכן בבניין הדירות שולבו מוטיבים הנותנים לבניין מראה טבעי לבית ירושלמי כגון קשתות וכרכוב. בקומות שנוספו למבנה המלון לא שולבו מוטיבים אלו, כדי להדגיש שאלו קומות חדשות שנוספו על הבניין המקורי.
הפעלת המלון

אזור שכונת ממילא, שבו ממוקם המלון, הוא אזור שוקק תיירות. המלון ממוקם בין הרחובות אגרון והמלך דוד, בסמוך למלון המלך דוד, מלון מצודת דוד ומלון ממילא.
בבית המלון שתי מסעדות כשרות, האחת חלבית והשנייה בשרית. מתוכננת פתיחתם של שתי בריכות שחייה נפרדות לנשים ולגברים ושני חדרי ספא נפרדים.
לוולדורף אסטוריה קולקשן 26 בתי מלון ברחבי העולם, מתוכם 16 בארצות הברית, בהם מלון וולדורף אסטוריה המפורסם בניו יורק.
בנובמבר 2017, הוגדר כבית המלון הטוב בישראל, במסגרת דירוג שמפרסם אחת לשנה מגזין התיירות האמריקאי 'Condé Nast Traveller'.
תמונות נוספות

לובי כניסה
לובי כניסה
בית הקפה
גן ישיבה
מבט לחזית
גלריה
חדרי המלון
מוצג אומנתי
גלריה
מפל המים
הערות שוליים

↑  זה יהיה שוב מלון פאלאס, באתר גלובס, 7 ביוני 1999
↑  רג'נסי תחכור את מלון פאלאס ובית המכס בירושלים ב-46.4 מיליון שקל, באתר גלובס, 5 בספטמבר 1999
↑  רם דגן, רג'נסי מכרה זכויות פיתוח בקרב העיר העתיקה לאחים רייכמן בתמורה ל-20 מיליון דולר, באתר הארץ, 13 בספטמבר 2005
↑  עירית רוזנבלום, מלון ראשון במותג וולדורף אסטוריה קולקשן ייפתח בירושלים, באתר הארץ, 18 באפריל 2008
↑  מיכאל יעקובסון, כניסה ראשונה לוולדורף אסטוריה, ירושלים, באתר Xnet‏, 12 ביוני 2011
↑  נמרוד בוסו, מלון היוקרה וולדורף אסטוריה בירושלים נמכר ב־600 מיליון שקל, באתר כלכליסט, 24 בדצמבר 2017
↑   גילי מלניצקי, מלון וולדורף אסטוריה בירושלים נמכר ב-160 מיליון דולר; כמה שוות הדירות שקיבל הרוכש?, באתר TheMarker‏, 24 בדצמבר 2017
↑  גולן חזני, ג'רמי בלנק וקרן יורק מימשו שעבוד והשתלטו על וולדורף אסטוריה ירושלים, באתר כלכליסט, 24 בדצמבר 2020
↑  יובל ניסני, גאווה ירושלמית: מלון וולדורף אסטוריה – הטוב בישראל, באתר כל העיר, 10 בספטמבר 2017
מוריס לואיס

| --- | --- |

 לידה:  28 בנובמבר 1912 בולטימור, ארצות הברית 
 פטירה:  7 בספטמבר 1962 (בגיל 49) וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 שם לידה:  Morris Louis Berenstein
 מקום לימודים:  המכללה לאמנות של מכון מרילנד
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אקספרסיוניזם מופשט, אקספרסיוניזם מופשט, מופשט פוסט-ציורי, אסכולת הצבע של וושינגטון
 הושפע על ידי:  קלמנט גרינברג 
 יצירות ידועות:  המוזיאון לאמנות מודרנית, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, מוזיאון הירשהורן
 
מוריס לואיס, "בטא זטא", 1960–1961
מוריס לואיס ברנשטיין (Morris Louis Bernstein;‏ 28 בנובמבר 1912 – 7 בספטמבר 1962), המכונה מקצועית מוריס לואיס, היה צייר אמריקאי. במהלך שנות החמישים הפך לאחד האמנים הראשונים שייצגו ציורים בסגנון אמנות שדות הצבע, בזמן שחי בוושינגטון הבירה, הקימו לואיס, קנת' נולנד וציירים נוספים, תנועת אמנות הידועה בשם אסכולת הצבע של וושינגטון.
קורות חיים

בשנים 1929–1933 למד ב"מכון מרילנד לאמנויות יפות ושימושיות" (כיום המכללה לאמנות במרילנד),  אך עזב זמן קצר לפני שסיים את התוכנית. לואיס עבד בעבודות שונות כדי לפרנס את עצמו בזמן הציור, ובשנת 1935 היה נשיא התאחדות האמנים בבולטימור. בשנים 1936 עד 1940 התגורר בניו יורק ועבד באגף הציורים במיזם האמנות של מינהל קידום העבודות הפדרלי.  בתקופה זו הוא הכיר את ארשיל גורקי, דוד אלפארו סיקירו וג׳ק טוורקוב. באותה תקופה גם הוריד את שם משפחתו.
עבודותיו > ציור שדות הצבע

הוא שב לבולטימור בשנת 1940 ולימד באופן פרטי. בשנת 1948 הוא היה חלוץ השימוש בצבע מגנה (אנ') – צבע אקרילי מבוסס שמן שפותח לאחרונה על ידי חבריו, יצרני הצבעים לאונרד בוקור וסם גולדן. בשנת 1952 לואיס עבר לוושינגטון הבירה. בזמן התגוררותו שם, היה מנוכר מהסצנה בניו יורק ועבד ברובו לבד. במהלך שנות החמישים הוא וחבורת אמנים שכללו בין השאר את קנת׳ נולנד, ג'ין דייוויס, טום דאונינג, האוורד מרינג, אן טרויט והילדה ת'ורפ, היו מרכזיים בפיתוח סגנון הציור של שדות הצבע. הנקודה הבסיסית ביצירתו של לואיס ואחרים בסגנון, המכונה לפעמים אסכולת הצבע של וושינגטון בניגוד לרוב הגישות החדשות האחרות של סוף שנות החמישים ותחילת שנות השישים, היא שהן פישטו מאוד את הרעיון של מהו המראה של ציור גמור. הם המשיכו במסורת ציור שהדגימו ג'קסון פולוק, בארנט ניומן, קליפורד סטיל (אנ'), מארק רותקו, רוברט מאת'רוול ואד ריינהרדט (אנ'). ביטול ציור חיבורי, קומפוזיטיבי, לטובת משטחים גדולים של קנבס גולמי, מישורים מוצקים של צבע דליל ונוזל, תוך שימוש אקספרסיבי ופסיכולוגי בצבע שטוח, אינטנסיבי וחסר גבולות. אחת מסדרות הציורים החשובות ביותר של לואיס בשדות הצבע היו ה- Unfurleds ("נפרשים").
תערוכות

מוזיאון סולומון גוגנהיים, ניו יורק, 1963
המוזיאון לאמנויות יפות, בוסטון, 1967
הגלריה הלאומית לאמנות, וושינגטון, 1976
חיים אישיים

הוא התחתן עם מרסלה סיגל בשנת 1947. היא תמכה בו לאורך הקריירה שלו ולזכרו תמכה באמן אחד מדי שנה באמצעות מלגת מוריס לואיס באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
מותו

מוריס לואיס אובחן כחולה בסרטן ריאות בשנת 1962 וזמן קצר לאחר מכן נפטר בביתו בוושינגטון הבירה ב־7 בספטמבר 1962. הסיבה למחלתו יוחסה לחשיפה ממושכת לאדי צבע. עזבונו של מוריס לואיס מיוצג אך ורק על ידי דיאן אפרייט (Diane Upright), פרופסורית לשעבר לאמנות באוניברסיטת הרווארד.
ראו גם

אמנות שדות הצבע
אסכולת הצבע של וושינגטון
מופשט פוסט-ציורי
הערות שוליים

↑  "Washington Color School Movement Overview". The Art Story. נבדק ב-2019-03-08.
↑  "Artist Info". www.nga.gov. נבדק ב-2021-01-13.
↑  "Morris Louis". www.jewishvirtuallibrary.org. נבדק ב-2021-01-13.
↑  "The Guggenheim Museums and Foundation". The Guggenheim Museums and Foundation. נבדק ב-2021-01-13.
↑  Fenton, Terry. "Morris Louis". sharecom.ca. Retrieved December 8, 2008
1 2  Morris Louis bio, http://www.theartstory.org/artist-louis-morris.htm
↑  "Morris Louis" bio, "Archived copy". אורכב מ-המקור ב-2012-03-05. נבדק ב-2011-01-31. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Morris Louis: Paintings, November 28 – January 19, 2007 Paul Kasmin Gallery, New York.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264733005171  BIBSYS: 98020861  BNE: XX1347808  BnF: cb12526214d (data)  CiNii: DA03957854  GND: 118835483  ICCU: VEAV045718  ISNI: 0000 0000 8236 0165  KulturNav: 0229ad55-1454-4c68-8455-9edc2b34c23d  LCCN: n79090064  LNB: 000204299  NDL: 00470672  NKC: ola2003192332  NTA: 068604947  RKD: 51007  SNAC: w6jm2dvx  SUDOC: 034513116  Trove: 908094  ULAN: 500012330  VIAF: 54945311   WorldCat (עם VIAF): 54945311
מסילת הרכבת המהירה החראמית

מפת הקו
מסילת הרכבת המהירה החראמית (בערבית: قطار الحرمين السريع, מוכרת גם כמסילת הרכבת המערבית או כמסילת הרכבת המהירה מכה-מדינה) היא מסילת רכבת באורך של 453 קילומטר במערבה של ערב הסעודית. היא מחברת בין ערי הקודש מכה ואל-מדינה דרך העיר הכלכלית המלך עבדאללה והעיר ג'דה. המסילה כוללת מסעף של 3.75 קילומטר אל נמל התעופה הבין-לאומי המלך עבד אל-עזיז שבג'דה. היא דו-נתיבית ומאפשרת נסיעת רכבות במהירות של עד ל-300 קילומטר לשעה ונסיעה בין מכה לאל-מדינה בתוך כשעתיים.
בניית המסילה החלה במרץ 2009. היא תוכננה להיפתח לתנועה ב-2012 אך נפתחה רק ב-11 באוקטובר 2018. עלות הקמתה הגיעה ל-9.4 מיליארד דולר.
הקו צפוי להוביל עד 60 מיליון נוסעים בשנה, מהם 3–4 מיליון עולי רגל לערי הקודש, ועל ידי כך להקל על עומס התנועה אליהן בכבישים. קו הרכבת איננו מחובר למערכת הרכבת התחתית של מכה.(אנ')
שלב הבנייה הראשון של המסילה נמסר בידי חברות קבלניות מסין, ערב הסעודית, צרפת וטורקיה. תאגיד סעודי-ספרדי משותף נבחר לספק את הציוד הנייד למסילה (35 רכבות חשמליות, שבכל אחת 417 מושבי נוסעים) ולתפעל את הקו למשך 12 שנים.
במסגרת הקמת המסילה הוקמו חמש תחנות נוסעים (ארבע בערים שבהן עובר הקו ואחת בנמל התעופה של ג'דה), 55 גשרים, כ-95 מעברים מעל המסילה ומתחתיה עבור כלי רכב וגמלים ושלושה אתרי דפו.
ב-29 בספטמבר 2019, פחות משנה לאחר פתיחת הקו, פרצה שריפה גדולה אשר החריבה את תחנת ג'דה. נדרשו למכבי האש 12 שעות על מנת להשתלט על האש. כדי לאפשר את המשך השימוש בקו היה צורך לבנות מעקף של 1.5 קילומטר סביב התחנה ההרוסה.
בתקופת מגפת הקורונה הושבתה זמנית הפעילות בחלק מן הקו.
מסגד אל-מועלק

| --- | --- |

המסגד והמינרט החדש שהוקם על בסיסו של קודמ
 מידע כללי
 סוג:  מסגד 
 מיקום:  עכו 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1758
 תאריך פתיחה רשמי:  1758 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות עות'מאנית 
 קואורדינטות:  32°55′15″N 35°04′08″E﻿ / ﻿32.920849°N 35.068963°E﻿ / 32.920849; 35.068963
 he
 
מסגד אל-מועלק (בערבית: المسجد المعلق, "אל-מסג'ד אל-מעלק", שמשמעו "המסגד התלוי"), הידוע גם כמסגד דהאר אל-עומר (مسجد ظاهر العمر, "מסג'ד ט'אהר אל-עמר), הוא מסגד בדרום-מזרחה של העיר העתיקה בעכו. הוא הוקם בתקופת מושל העיר באמצע המאה ה-18, דאהר אל עומר, ולכן קרוי גם על שמו.
המסגד מורכב משני מבנים צמודים - המבנה העתיק יותר שבו פעל בית הכנסת הרמח"ל עד שהוחרם בידי השלטונות בשנת 1758, ומבנה חדש יותר. במבנה ששימש את בית הכנסת השתמרו כתובות בעברית והמקום בו ניצב ארון הקודש. מעל המסגד ניצב מינרט. המינרט נהרס בשנת 1950 בשל מצבו הרעוע, ורק בסיסו נותר, אך נבנה מחדש בתחילת שנות ה-2000. הכניסה אל המתחם נמצאת מתחת לבסיסו של המינרט, ומשם מוליך גרם מדרגות אל חצר המסגד הנמצאת בגובה של שני מטרים מעל למפלס הרחוב. פורטיקו הנושא שלוש כיפות מוליך לאולם התפילה, העשוי בתורו משני חדרים. הראשון נושא כיפה והאחר, קטן ממנו, מקורה בתקרת קמרון צולב.
מחלוקת הפנתאיזם

על תורתו של שפינוזה מאת יעקבי, מהדורת 1789.
מחלוקת הפנתאיזם ולעיתים פולמוס שפינוזה (בגרמנית: Pantheismusstreit או Spinozismusstreit או Spinozastreit) הוא כינויה של אחת המחלוקות הפילוסופיות החשובות והמשפיעות ביותר בראשית העת החדשה. בשנות ה-80 של המאה ה-18 התנהל פולמוס סוער בין אינטלקטואלים גרמנים שדנו בתפיסה ה"פנתאיסטית" של ברוך שפינוזה, שנחשבה לכפירה הנוגדת את האמונה הפרוטסטנטית השלטת. הוויכוח התרחב בעקבות מחלוקת אישית בין פרידריך היינריך יעקובי ומשה מנדלסון על הבנתם את אמונותיו של גוטהולד אפרים לסינג. חילוקי הדעות גלשו לזירה הציבורית ב-1785, כשפרסם יעקבי את התכתבותו עם מנדלסון.
בנג'מין קרואו מאוניברסיטת בוסטון טען כי: "המאורות המובילים בשלהי המאה השמונה עשרה ובתחילת המאה התשע עשרה של אנשי הרוח גרמניים, אנשים כמו הרדר, גתה, הגל, שלינג ושליירמאכר, כולם, בדרך זו או אחרת, התעצבו בידי "מחלוקת הפנתאיזם". ולדבריו של מייקל פורסטר "במהלך הרבע האחרון לערך של המאה השמונה-עשרה ולאחר מכן גם לתוך המאה התשע-עשרה שטף גל של נאו-שפינוזאיזם את הפילוסופיה והספרות הגרמנית: בנוסף ללסינג והרדר, נאו-שפינוזאיסטים נוספים כללו את גתה, שלינג, הגל, שליירמאכר, הלדרלין, נובליס ופרידריך שלגל."
לקריאות נוספות > ספרות ראשונית

ארתור שופנהאואר [1851] "דברים אחדים על אודות הפנתאיזם" (מגרמנית: טל מאיר גלעדי), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ח', 2017
היינריך היינה,  כנסת הרומנטיקה; דת ופילוסופיה באשכנז, תרגם מגרמנית שמואל פרלמן, תל אביב: מסדה תשי"ג 1953.
לקריאות נוספות > ספרות משנית

ש"ה ברגמן, תולדות הפילוסופיה החדשה: יעקובי, פיכטה, שלינג, מוסד ביאליק, 1977.
ירמיהו יובל, שפינוזה וכופרים אחרים, תל אביב: ספרית פועלים, 1988
Beiser, Frederick C. (1987) The Fate of Reason: German Philosophy from Kant to Fichte. Harvard University Press.
Boehm, Omri (2014). Kant's Critique of Spinoza. New York: Oxford University Press.
Israel, Jonathan (2001). Radical Enlightenment: Philosophy and the Making of Modernity, 1650–1750.
ראו גם

מחלוקת האתאיזם
מחלוקת הפסימיזם
עידן הנאורות
הנאורות שכנגד
אידיאליזם גרמני
הרומנטיקה של ינה
אלוהים מת
הערות שוליים

↑  "The Secret Religion of Germany: Christian Piety and the Pantheism Controversy". The Journal of Religion. 67 (4): 437–455. 1987. doi:10.1086/487625.
↑  Crowe, Benjamin D. (2008). "On 'The religion of the visible Universe': Novalis and the pantheism controversy". British Journal for the History of Philosophy. 16: 125–146. doi:10.1080/09608780701789335.
↑  Forster, Michael N.: After Herder: Philosophy of Language in the German Tradition. (Oxford: Oxford University Press, 2010)
↑  Jonathan Israel, “The Banning of Spinoza's Works in the Dutch Republic (1670–1678)”, Disguised and Overt Spinozism around 1700, Leiden, 1996, עמ' 3-14. (באנגלית)
↑  Noël Aubert de Versé, L'impie convaincu, ou Dissertation contre Spinosa. Dans laquelle l'on réfute les fondemens de son atheisme. L'on trouvera dans cét ouvrage non seulement la réfutation des maximes impies de Spinosa, mais aussi celle des principales hypotheses du Cartesianisme, que l'on fait voir être l'origine du Spinosisme, 1685
↑  De La Cámara, María Luisa. (2016). L'impie convaincu ou dissertation contre spinoza. Anales Del Seminario De Historia De La Filosofía, 33(1), 355-356. Retrieved from https://www.proquest.com/scholarly-journals/limpie-convaincu-ou-dissertation-contre-spinoza/docview/1798416280/se-2
↑  Internet History Sourcebooks: Modern History, sourcebooks.fordham.edu
↑  Alfredo Sabetti, John Toland: Il "Pantheisticon", Rivista di Storia della Filosofia (1984-) 48, 1993, עמ' 23–46
↑  מכתב מ-17 ביוני 1785 ליעקובי
↑  עמנואל קאנט, What Does It Mean to Orient Oneself in Thinking? (בתרגום לאנגלית של אלן ווד)
↑  הרדר, Gott. Einige Gespräche über Spinoza's System nebst Shaftesbury's Naturhymnus, 1787
↑  https://www.dbu.edu/naugle/courses/_documents/phil-2303/handouts/the-universe-next-door/more-on-pantheism.pdf
↑  (באנגלית) Deus Sive Vernunft - Schelling’s Transformation of Spinoza’s God, Yitzhak Melamed (Philosophy Archive website)
↑  George di Giovanni, הפרק "2.4 The Open Letter to Fichte (1799)" מתוך הערך Friedrich Heinrich Jacobi, באתר האנציקלופדיה לפילוסופיה של סטנפורד, ‏2018
↑  https://gallica.bnf.fr/ark:/12148/bpt6k6108721h
↑  Zur Geschichte der Religion und Philosophie in Deutschland
↑  ארתור שופנהאואר [1851] "דברים אחדים על אודות הפנתאיזם" (מגרמנית: טל מאיר גלעדי), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ח', 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4431269-6 
Deus sive Natura (אלוהים או הטבע) מאת הציירת שושנה ז'אן ברומבכר, 2013
מכללת רעננה

| --- | --- |


 מכללה
 תקופת הפעילות:  1994–2010 (כ־16 שנים) 
 מייסדים:  אורה שיינרמן 
 מיקום
 מיקום:  קרן היסוד 75 
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°11′31″N 34°52′26″E﻿ / ﻿32.1919°N 34.874°E﻿ / 32.1919; 34.874
 אתר רשמי
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת נתניה מוגדלת) מכללת רעננה(למפת נתניה רגילה) מכללת רעננה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מכללת רעננה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מכללת רעננה  he מכללת רעננהhe מכללת רעננהמפת  __ רעננה (in English: Ra'anana) [‌גוש דן וסביבותיו‌]מצפון ומצפון-מערב: __ מועצה אזורית חוף השרון (in English: Hof HaSharon Regional Council) מצפון-מזרח: __ מועצה אזורית דרום השרון (in English: Drom HaSharon Regional Council) ממזרח:__ כפר סבא (in English: Kfar Saba) מדרום: __ מועצה אזורית דרום השרון מדרום מערב: __ הרצליה (in English: Herzliya) ממערב: __ כפר שמריהו (in English: Kfar Shmaryahu) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מכללת רעננה היא מוסד ללא כוונות רווח, המספק קורסים, סדנאות, השתלמויות והרצאות להשכלה והעשרה במגוון רחב של נושאים ותחומים.