stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מבצע ספארי
המבצע

28 באוגוסט 1943 הטילו אולטימטום על הממשלה, שכלל את הדרישות הבאות: איסור על התכנסויות, איסור על שביתות, הטלת עוצר, צנזורה שתבוצע על ידי הגרמנים, הפעלתם של בתי דין צבאיים גרמנים והטלת עונש מוות במקרה של מעשי חבלה. בנוסף, הוטל על העיר אודנסה לשלם קנס של מיליון קרונות בשל הריגתו של חייל גרמני בעיר, וכדי להבטיח את התשלום הוחזקו תושבי העיר כבני ערובה.
הממשלה סירבה לדרישות אלה וב-29 באוגוסט פיזרו הגרמנים באופן רשמי את ממשלת דנמרק והנקן הטיל ממשל צבאי על המדינה. הממשלה הגישה את התפטרותה למלך וכיוון שהמלך מעולם לא קיבל את ההתפטרות באופן רשמי, הממשלה תפקדה דה יורה עד תום המלחמה. מיד לאחר מכן החלו הכוחות הגרמנים להשתלט על בסיסי צבא ונקודות אסטרטגיות ברחבי דנמרק. הדנים היו מופתעים מהמתקפה, וכתוצאה מכך התנגדותם הייתה קטנה ולא מאורגנת. בבית הספר הצבאי המלכותי התגוננו הצוערים והרגו שלושה גרמנים. משפחת המלוכה הדנית התבצרה בארמון סורגנפרי. הגרמנים פרצו לארמון, אולם המשמר המלכותי הדני התגונן והרג שבעה חיילים גרמנים.
בידיעתם שצפויה התקפה גרמנית על רציפי נמל קופנהגן, הנחה הצי המלכותי הדני את קברניטי הספינות שלו להתנגד לכל ניסיון גרמני להשתלט על הספינות. הצי הצליח להטביע 32 מהספינות הגדולות שלו, בעוד שהגרמנים הצליחו לשים את ידם על 14 מהספינות הגדולות ועל 50 מהקטנות יותר. בהמשך הצליחו הגרמנים למשות מהמים ולהשמיש 15 מהספינות הטבועות. במהלך הטבעת הספינות הצטוו כמה מהספינות לנסות ולהימלט למימיה של שוודיה ו-13 ספינות הצליחו בכך, כשארבע מתוכן היו ספינות גדולות. שתי ספינות נשארו במים הבטוחים של גרינלנד. הספינה HDMS Niels Juel הוטבעה בידי הצי הגרמני כאשר ניסתה להימלט לשוודיה.
אחרית דבר

הגרמנים לקחו בשבי 4,600 חיילים דנים. חיילים רבים אחרים נמלטו מהמדינה לשוודיה, והצטרפו שם אל "הבריגדה הדנית". ספינות הצי שהצליחו להימלט לשוודיה הקימו את "השייטת הדנית". תוצאה ישירה של המבצע הייתה החלטה גרמנית ליישם על יהדות דנמרק את הפתרון הסופי, החלטה שהובילה בסופו של דבר להצלת יהודי דנמרק. דנמרק שוחררה מהכיבוש הגרמני בידי הצבא הבריטי ב-5 במאי 1945.
לקריאה נוספת

Christensen, Christina Mølgaard (n.d.). "Operation Safari". Danmark under besættelsen og befrielsen (בדנית). נבדק ב-7 באפריל 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
Grooss, Poul (2017). The Naval War in the Baltic 1939–1945. Seaforth. ISBN 978-1-52670-002-5.
Hillingsøe, Kjeld Georg (1 ביוני 2003). "Det danske forsvar april 1940 til 29. august 1943" [The Danish Defence from 1940 to 29 August 1943]. Krigsvidenskab (בדנית). נבדק ב-23 בדצמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
Hillingsøe, Kjeld Georg (29 באוגוסט 2003b). "Hvad var det, der skete den 29. august 1943 tidligt om morgenen?" [What was it that Happened on 29 August 1943 Early in the Morning?] (בדנית). Danish Armed Forces. אורכב מ-המקור ב-27 בספטמבר 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
Holbraad, Carsten (2017). Danish Reactions To German Occupation. University College London Press. ISBN 978-1-911307-49-5.
Koburger, Charles W. (1994). Naval Warfare in the Baltic, 1939-1945: War in a Narrow Sea (illustrated ed.). Praeger. ISBN 9780275950279.
Laier, Bengt (2003). "29 August 1943" (PDF). panterensbastion.dk (בדנית). נבדק ב-21 במרץ 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
Larsen, Jørgen (29 באוגוסט 2003). "Operation Safari". Berlingske. אורכב מ-המקור ב-4 ביולי 2019. נבדק ב-4 ביולי 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
Lyngby, Thomas; Mentz, Søren; Nørby, Søren; Seerup, Jakob (2010). Danmarks Største Søhelte [Denmark's Greatest Naval Hero] (בדנית). Forlaget Gad. ISBN 978-87-12-04513-7.
Nielsen, Sune Wadskjær (27 בנובמבר 2013). "Mutiny attempt on board torpedo boat Sælen". Dansk Militærhistorie (בדנית). נבדק ב-6 בינואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
Nørby, Søren (29 באוקטובר 2013a). "Blev der skudt mod de indtrængende tyskere på Holmen den 29. august 1943?" [Was there a shot against the invading Germans on Holmen on 29 August 1943?]. Dansk Militaerhistorie (בדנית). נבדק ב-19 בדצמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
Nørby, Søren (27 בנובמבר 2013c). "Operation Safari: The German attempt to disarm the Danish Defense". Dansk Militærhistorie (בדנית). נבדק ב-6 בינואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
Nørby, Søren (29 בנובמבר 2013b). "With the Naval Ensign at Half - Giving Away Naval Torpedo Boats in 1941". Dansk Militærhistorie (בדנית). נבדק ב-6 בינואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
Otzen, Theis (21 באפריל 2015). "The Germans Attacked Sorgenfri Palace". Gentofte Lokalavisen (בדנית). נבדק ב-23 בדצמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
Poulsen, Henning (1 בינואר 1991). "Die Deutschen Besatzungspolitik in Dänemark [German Occupation Policy in Denmark]".  In Bohn, Robert; Elvert, Jürgen; Rebas, Hain; Salewski, Michael (eds.). Neutralität und Totalitäre Aggression [Neutrality and Totalitarian Aggression] (בגרמנית). Stuttgart: Franz Steiner Verlag. ISBN 978-3-515-05887-2. {{cite book}}:  (עזרה)
Thomas, Nigel (2014). Hitler's Blitzkrieg Enemies 1940: Denmark, Norway, Netherlands & Belgium. Oxford: Osprey. ISBN 978-1-78200-596-4.
Voorhis, Jerry (1972). "Germany and Denmark: 1940–45". Scandinavian Studies. University of Illinois Press. 44 (2): 171–185.
מגדיר צמחים

איור ממגדיר צמחים גרמני משנת 1885
מגדיר צמחים (בלועזית: פלורה, flora) הוא ספר עיון (מודפס, אלקטרוני או מקוון) המתאר צמחים, בעיקר לצורך זיהויים.
סוגי מגדירים

מגדירי צמחים מתחלקים לקטגוריות של מגדירים מקצועיים, המיועדים לתלמידי וחוקרי בוטניקה, ולמגדירים עממיים, המיועדים לקהל הרחב. הסוג הראשון מנחה את המשתמש בשיטה מדעית: לפי טקסונומיה (משפחות, סוגים, וכדומה), ולפי מורפולוגיה של הצמחים. דוגמה למגדיר כזה היא "מגדיר חדש לצמחי ישראל". מגדירים עממיים נוקטים בגישה פשוטה יותר, כגון זיהוי לפי צבע הפרחים. דוגמה למגדיר כזה היא "מדריך פרחי הבר בישראל".
חלוקה נוספת היא לפי סוגי הצמחים – למשל, מגדירים לצמחי בר, כגון השניים הנ"ל, או מגדירים לצמחי תרבות כגון "צמחי התרבות של ארץ ישראל".
מגדירי צמחים ברשת > צמחי ישראל

צמחיית ישראל ברשת של פרופ' אבינעם דנין
אתר "צמח השדה"
ראו גם

פרחי בר בישראל
הערות שוליים

↑  מיכאל זהרי, "מגדיר חדש לצמחי ישראל", הוצאת עם עובד, תל אביב, 1976, 1989
↑  אבי שמידע, דוד דרום, "מדריך פרחי הבר בישראל", הוצאת כתר, ירושלים, 1986
↑  אברהם פאהן, מיכאל זהרי, צמחי התרבות של ארץ ישראל, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1967
לאה זלוטניק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 בנובמבר 1959 (בת 64) 
 מוקד פעילות:  ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1990
 עיסוק:  זמרת, תמלילנית, מלחינה
 סוגה:  זמרת עברית, עולם, ערבית ותימנית
 חברת תקליטים:  עצמאית
 
לאה זלוטניק (נולדה ב-26 בנובמבר 1959) היא זמרת, תמלילנית ומלחינה ישראלית שכתבה והלחינה להיטים רבים.
שנותיה הראשונות

לאה זלוטניק גדלה בסביבה מוזיקלית, אביה קהא אהרון היה זמר יוצר בתימן. את שירה הראשון כתבה כבר בכיתה ח' שפורסם בעיתון בית הספר היסודי אשר בו התחנכה בקריית עקרון. בשנת 1959 הגיעה לארץ קבוצת עולים מתימן בעלייה מיוחדת, זלוטניק ביחד עם משפחתה הגיעו בעלייה זו היישר לקריית עקרון, לאה הייתה בת שלושה חודשים. היא התחנכה בבית הספר היסודי "אוהל מאיר". במהלך לימודיה השתתפה בהצגות שהועלו בבית הספר בהדרכת המורה כוכבית מחרבי. בהצגה "הקמצן" של מולייר שיחקה בהצלחה ובכישרון רב את ביתו של הקמצן.
בתום לימודיה ביסודי המשיכה לתיכון ברחובות. במקביל, מגיל 14 נסעה 3 פעמים בשבוע ללמוד מוזיקה בתל אביב אצל עליזה שדה. לימודים אלה מומנו ממשכורתו הצבאית של אחיה הבכור.
חייה הפרטיים

נשואה פעם שנייה לאיציק זלוטניק ולה שני ילדים.
דיסקוגרפיה, אלבומים

"מה שלומכם" 1997
"בדרכים" 1999
"תנגן לי" 2001
"גולי סאלאם" 2003
"desert trip" 2009
סינגלים שיצאו לא באלבומים

"דמעות של תקווה" 2002
"קח אותי" 2006
"כאלאם פאדי" 2007
"מנגינת השלושה" 2007
"חסד נעורים" דואט עם ניסים סרוסי 2007
"שלומי לך" 2007
"סעיד קל רגל" דואט עם יאיר דלאל 2010
"לא מרימה ידיים" 2011
ספרים

"לקרוא ולרצות לשיר", הוצאת "אור עם", 1992
"אחרי שהדברים קורים", הוצאת "י. גולן", 1997
סרטים

"חלומה של לאה" סרט קצר
הערות שוליים

↑
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298494105171  LCCN: nr93025010  VIAF: 97477289   WorldCat (עם VIAF): 97477289
לקט יושר

| --- | --- |

שער הספר לקט יושר דפוס ראשון
 מידע כללי
 מאת:  יוסף יוזפא אוסטרייכר 
 שפת המקור:  עברית 
 נושא:  הלכה, מנהג
 הוצאה
 הוצאה:  יעקב פריימן, מקיצי נרדמים 
 תאריך הוצאה:  1903 
 תאריך הופעה ראשונה:  1470
 קישורים חיצוניים
 היברובוקס:  8859
 הספרייה הלאומית:  990019311530205171
 
לקט יושר הוא ספר הלכה ומנהג, שנכתב על ידי הרב יוסף יוזפא אוסטרייכר, ומתעד את מעשיו, הנהגותיו ופסקיו של רבו רבי ישראל איסרלן (מחבר ספר "תרומת הדשן"). בספר זה המחבר מרכז תשובות רבות נוספות שכתב רבו רבי ישראל איסרלן, וכן מנהגים שנהג, קורות חייו ועוד.
הספר נכתב בין השנים 1470–1475 ונדפס לראשונה על ידי יעקב פריימאן ב-1904. עותק של הספר בכתב ידו של המחבר נמצא בספריית מדינת בוואריה שבמינכן. הספר מקובל בקרב פוסקי ההלכה כחיבור אותנטי המשקף נאמנה את מנהגי מהרי"א וקורותיו.
יש מי שכתב שניתן להוכיח מספר זה שהשאלות הרבות בספר 'תרומת הדשן', מאת רבו של בעל הספר לקט יושר, הן אכן שאלות ממקרים שהתרחשו, בניגוד לטענה שהשאלות בספר לא נשאלו כלל על ידי אנשים, אלא הומצאו על ידי רבי ישראל כדי לענות עליהן תשובות.
מהדורות

הספר נדפס לראשונה מכתב יד המחבר על ידי יעקב פריימאן בברלין בשנים ה'תרס"ג-ה'תרס"ד.
הספר הוהדר בשנית על ידי הרב עמיחי כנרתי ממכון שלמה אומן.
לקריאה נוספת

משה חלמיש, הקבלה בספר "לקט יושר", מחקרים בתולדות יהודי אשכנז, רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, ה'תשס"ח, עמ' 101–106
הערות שוליים

↑  כתבי יד מינכן מספר 404 ו-405. ראו צילום כתבי היד: יוסף בן משה ממינשטר, לקט יושר, ה'ר"ל–ה'רל"ה, בפרויקט "כתיב" באתר הספרייה הלאומית
↑  אמנם הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם, בספרו "דברי יציב" (חלק אבן העזר סימן ע"ח סוף אות א'), מתפלא על דבר המופיע בספר ומתבטא "הגם שאיני יודע אם מר בר רב אשי חתים עלה".
↑  לקט יושר, הוצאת יעקב פריימאן, תרס"ד, עמ' XIV-XV.
↑  כך כותבים הש"ך ביורה דעה סימן קצ"ו סעיף קטן כ', החיד"א בספרו "שם הגדולים" חלק א' אות ת"ב, ועוד.
| הראשונים לפי אזור גאוגרפי |
| --- | --- | --- |
| אשכנז | רבי משולם בן קלונימוס • רבנו גרשום מאור הגולה • רבי שמעון הגדול • רבי יצחק הלוי • רבי יעקב בן יקר • ריב"א • ראב"ן • רבי אליעזר ממיץ • ראבי"ה • רבי יהודה החסיד • רבי אלעזר מגרמייזא (הרקח) • רבי יצחק אור זרוע • מהר"ם מרוטנבורג • רא"ש • המרדכי • הגהות מיימוניות • תשב"ץ קטן • רבי אליעזר מטוך • רבי יצחק מדורא • האגודה • מהר"ם ס"ל • מהרא"ק • מהר"י טירנא • מהרי"ל • מהר"י וייל • תרומת הדשן • ראשונים נוספים |  |
| צרפת | רש"י • בעלי התוספות (רשב"ם • רבנו תם • ר"י הזקן • ריצב"א • רבי שמשון משאנץ) • בעל התרומה  • רבי משה מקוצי • רבי יחיאל מפריז • יצחק מקורביל (הסמ"ק) • רבנו פרץ • חכמי איוורא • רבי שמשון מקינון •  ראשונים נוספים |  |
| אנגליה | תוספות חכמי אנגליה • רבנו תם מאורליינש • רבי משה מלונדריש • רבי ברכיה מניקולא • רבי אליהו מנחם מלונדריש • רבי יעקב חזן מלונדון • ראשונים נוספים |  |
| פרובאנס | בעל האשכול • יוסף אבן פלאת • בעל העיטור • בעל המאור • הראב"ד • רבי יהונתן מלוניל • המנהיג • בעל שיטת ריב"ב • בעל ההשלמה • רבי שלמה מן ההר • רבי אברהם מן ההר • המאירי • רבי אהרון הכהן מלוניל • ראשונים נוספים |  |
| ספרד | ארבעת השבויים • רבי חנוך בן משה • רבי שמואל הנגיד • רי"ץ גיאת • רבי יצחק הברצלוני • רבי יהודה הברצלוני • רי"ף • ר"י מיגאש • רמ"ה • רבי שמואל הסרדי • רמב"ן • רבי יונה גירונדי • רא"ה • רשב"א • ריטב"א • רבי יהודה בן הרא"ש • רבנו ירוחם • מהר"ם חלאווה • אבודרהם • רבי יעקב בעל הטורים • ר"ן • רבי יוסף חביבא • רבי שמואל ירונדי (אוהל מועד) |  |
| איטליה | רבי משולם בן קלונימוס • רבי נתן מרומי (הערוך) • רבי ישעיה די טראני • רבי אליעזר בן שמואל • ריבב"ן • שבלי הלקט • ריא"ז • מהרי"ק • ראשונים נוספים |  |
| צפון אפריקה | ארבעת השבויים • רבנו חננאל • רב ניסים גאון • רי"ף • רבנו אפרים • רבי יהודה הכהן אבן סוסאן • רבי יוסף אבן עקנין • שמואל אבן ג'אמע • רבי זכריה אגמאתי • ריב"ש • רשב"ץ • רבי ישועה הלוי • רבי אפרים אנקוה |  |
| תימן | בעלי אלשרח (רבי חנניה בן ישועה • רבי נתנאל בן ישעיה • רבי זכריה הרופא • רבי סעדיה עדני • רבי דוד הלוי חמדי • רבי דוד עדני • רבי אברהם בן שלמה |  |
| מצרים | רבי שמריה בן אלחנן • רבי שמואל בן חנניה הנגיד •  רמב"ם •  רבי חננאל בן שמואל • רבי אברהם בן הרמב"ם • רב יוסף ראש הסדר • רבי פרחיה בן ניסים •  רבי דוד הנגיד • רבי תנחום הירושלמי • רבי יהושע הנגיד • רבי דוד ברבי יהושע הנגיד • ראשונים נוספים |  |
ראשונים נוספים תנאים • אמוראים • סבוראים • גאונים • ראשונים • אחרונים
מדינת אידל-אורל

| --- | --- |


 
 ממשל
 :  Sadri Maqsudi
 רשות מחוקקת:  Millät Mäclese 
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירופה 
 היסטוריה
 תאריכי הקמה:  1 במרץ 1918 
 תאריכי פירוק:  28 במרץ 1918 
 
מדינת אידל-אורל הייתה רפובליקת טטרית קצרת מועד שמרכזה היה בקאזאן שביקשה לאחד את הטטרים, בשקירים, הגרמנים של הוולגה (אנ') ואת הצ'ובשים במהלך מלחמת האזרחים הרוסית. חלק ראו בה ניסיון לשחזר את חאנות קאזאן. הרפובליקה הוכרזה ב-1 במרץ 1918 על ידי קונגרס של מוסלמים מרוסיה וסיביר. "אידל-אורל" פירושו "וולגה-אורל" בשפה הטטרית.
הרפובליקה, שבפועל כללה רק חלקים מקאזאן, נכבשה על ידי הצבא האדום ב-28 במרץ 1918.
נשיא אידל-אורל, סאדרי מקסודי ארסל, נמלט לפינלנד בשנת 1918. הוא נקלט על ידי שר החוץ הפיני קרל אנקל. הנשיא הגולה גם נפגש עם נציגי אסטוניה לפני שהמשיך ב-1919 לשוודיה, גרמניה וצרפת, בחיפוש אחר תמיכה מערבית.
אידל-אורל הייתה רשומה בין "מדינות שבויות" (אנ') בחוק הציבורי מהמלחמה הקרה (1959) של ארצות הברית.
סמל לגיון אידל-אורל של הוורמאכט
בשנת 1942 הקים הוורמאכט לגיון בשם אידל-אורל (גר') ששירתו בו 12,500 מוסלמים וטטרים שפוצלו לשבעה גדודים ובהם בין 825 ל-831 חיילים. ב-23 בפברואר 1943, סמוך לוויטבסק, ערק גדוד 825 מהלגיון לצד הפרטיזנים.
אחד ממנהיגי הלגיון[דרושה הבהרה] היה המשורר הטטרי מוסא ג'ליל (אנ'), שהוצא להורג על ידי הגסטאפו באשמת חבלה.[דרוש מקור]
בשנת 2018 הוקמה תנועת אידל-אורל החופשית שמטרתה להחיות מדינה זו.
ראו גם

אידל-אורל החופשית
הערות שוליים

↑  The Trans Bulak Republic- view after 85 years[דרושה הבהרה]
↑  Commissar and Mullah: Soviet-Muslim Policy from 1917 to 1924, Glenn L. Roberts, Universal-Publishers, 2007, p.178
↑  The New Central Asia: The Creation of Nations, Olivier Roy, I.B.Tauris, 2000,  p.44
↑  Campbell, John Coert (1965). American Policy Toward Communist Eastern Europe: the Choices Ahead. University of Minnesota Press. p. 116. ISBN 0-8166-0345-6.
↑  דו"ח שבועי של טטרים ובשקירים
מורו (קבוצה אתנית)

█ אוטונומיה מוסלמית במינדנאו 
█ אזורי שליטה עצמית של מורו בעבר
מוֹרוֹ או בנגסמורו (באנגלית: Moro) היא קבוצה אתנית של מוסלמים בני המקום בפיליפינים. המורו הם הקבוצה הגדולה ביותר שאינה קתולית במדינה, והם מונים כ-9% מאוכלוסיית הפיליפינים.
לסכסוך מורו עם מעצמות השלטון יש היסטוריה בת מאות שנים: מהמאה ה-16 עד המאה ה-19 הם התנגדו לקולוניאליסטים ספרדים קתוליים, בעשור הראשון של המאה ה-20 הם נלחמו נגד חיילי הכיבוש האמריקאים בתקוות סרק להקים ריבונות נפרדת, ולבסוף הם הובילו התקוממויות נגד ממשלת הפיליפינים העצמאית, במיוחד מסוף שנות השישים ואילך.
קבוצת ההתנגדות העיקרית העכשווית הדוגלת בבדלנות מורו - החזית הלאומית לשחרור מורו (MNLF) שנוסדה בשנת 1968 - הנהיגה התקוממות מזוינת שגרמה ל 50,000 הרוגים, ולכ -20,000 פליטים מוסלמים שנמלטו לסבאח ולמזרח מלזיה, עד שהוסדרה הפסקת אש בסוף 1976. בשנים 1976–1977 הציעה ממשלת פרדיננד מרקוס אוטונומיה אזורית לקבוצות מורו השונות, אך בשנת 1977 חידש נשיא ה- MNLF, נור משוארי את הדרישה לעצמאות מוחלטת של דרום הפיליפינים. המלחמה בין הצדדים דעכה לפשיטות ומארבים של מורו, וקיימים דיווחים על התפלגות ה- MNLF לסיעות.
ראו גם

הסכסוך בדרום הפיליפינים
בארונג
הערות שוליים

↑  Editors of Encyclopaedia Britannica, ENCYCLOPAEDIA BRITANNICA, Moro people
| --- | --- |
בקרת זהויות :  TDVİA: morolar 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אסלאם. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יוליסס - מבנה הספר והעלילה

עטיפת התרגום לעברית של "יוליסס"
יוליסס (באנגלית: Ulysses) הוא רומן פרי עטו של ג'יימס ג'ויס, הנחשב לאחד הרומנים החשובים במאה ה-20. הרומן נחשב לספר קשה לקריאה ולנחלתם של מעטים, הן בשל אורכו, הן בשל סגנונות הכתיבה הייחודיים, והן בשל היעדר עלילה במובנה המקובל.
יוליסס הוא מעין יומן מסע של גיבוריו, לאופולד בלום וסטיבן דדאלוס, בעיר דבלין. הקשר בין הפרקים השונים רופף למדי. כל המקומות המוזכרים בספר מבוססים על מקומות אותנטיים בדבלין. הספר, המשתרע על פני 841 עמודים, כולל 18 פרקים בשלושה חלקים.
שמות הפרקים, הלקוחים מהאודיסיאה, לא הופיעו במהדורה המקורית של הספר, אלא ברשימות שהכין ג'ויס לידידיו, קארלו לינאטי וסטיוארט גילברט, כדי לסייע להם בהבנת הספר.
לכל פרק נושא מרכזי, ומאפיינים נוספים כמו צבע, איבר גוף, מדע/אמנות, טכניקת כתיבה, ולדמויות בו קשר לדמויות בסצנה המקבילה באודיסיאה. עם זאת, סדר הפרקים אינו תואם את זה שבאודיסיאה וההקשר למקור של הומרוס לא תמיד חד משמעי ומחייב. לעיתים ההקשר פארודי, ולעיתים כלל לא נראה לעין ונתון לפרשנות של הקורא.
סכמות גילברט ולינאטי ליוליסס

סכמות גילברט ולינאטי ליוליסס הן רשימות שנוצרו על ידי ג'ויס על מנת לסייע לידידיו קרלו לינאטי וסטיוארט גילברט להבין את מבנה הספר. ג'ויס עצמו התבטא כי הוא הטמין בספר חידות ואניגמות במספר כה רב עד כי חוקרי כתיבתו יעמלו מאות שנים במאמץ להבין את כוונותיו.
הסכמה של לינאטי נוצרה על ידי ג'ויס ב-1920. במכתבו המצורף לסכמה כתב ג'ויס:
[…] סבורני כי לאור הנפח העצום והסיבוכיות הגדולה אף יותר של הרומן המפלצתי המקולל שלי, עדיף לשלוח לו סוג של סיכום - מפתח - שלד - סכמה (לשימוש ביתי בלבד) […] הכנסתי רק מילות מפתח בסכמה שלי, אך אני חושב שתבין זאת […] זהו גם סוג של אנציקלופדיה.
סכמת גילברט ליוליסס נוצרה על ידי ג'ויס בשנת 1921, ופורסמה על ידי גילברט בשנת 1930. שתי הסכמות כוללות תיאור פרטני של כל פרק, ובכלל זה שמו המקביל לאודיסאה (שמות הפרקים לא נכללו בספר המקורי), זמן התרחשות, צבע, סמל, מדע או אמנות קשורים, טכניקת כתיבה, איבר, סמלים ותיאור הסצנה. סכמת לינאטי מקיפה מעט יותר וכוללת גם דמויות מקבילות מהמיתולוגיה היוונית ומשמעות. בסכמה של לינאטי חסר תיאור מפורט של שלושת הפרקים האחרונים משום שהם היו בשלבי כתיבה ראשוניים באותה עת.
יוליסס במפת דבלין > מקרא

הבית ברחוב אקלס 7 - פרק 4 ("קאליפסו"), וכן פרקים 17 (איתקה) ו-18 ("פנלופי").
בית הדואר ב"וסטלנד רואו" - פרק 5 ("אוכלי הלוטוס").
בית המרקחת של סוויני, לינקולן פלייס (בו קונה בלום סבון). (פרק 5: "אוכלי הלוטוס").
מערכת העיתון פרימן'ז ג'ורנל, ליד רחוב או'קונל (פרק 7: "אאולוס"). וכן - לא הרחק משם - חנות הממתקים של גרהאם, בה מתחיל (פרק 8: "לסטריגונים").
הפאב של דיווי בירן - פרק 8: לסטריגונים.
הספרייה הלאומית של אירלנד - (פרק 9: סקילה וכריבדיס").
מלון אורמונד - על גדת הליפי - (פרק 11:"הסירנות").
הפאב של בארני קירנן, בפרק 13: ("הקיקלופים".)
בית החולים ליולדות, (פרק 14: "שורי השמש").
רובע הזונות, בו ממוקם בית הבושת של בלה כהן (פרק 15: "קירקי")
"מפגש העגלונים" - פרק 16: "אמאוס").
מבנה הספר

החלוקה הפנימית של הספר היא ברורה וסימטרית: הוא כולל 18 פרקים, שמתוכם שלושה פרקים מהווים את המבוא, הטלמכיאדה, ובהם נפקד מקומו של לאופולד בלום. החלק המרכזי של הספר - האודיסיאה - כולל שנים עשר פרקים: שישה פרקים ראשונים (4–9) שהפרק התשיעי, החותם אותם, סקילה וכריבדיס, מהווה את אמצע הספר, יחד עם הפרק שאחריו, הסלעים הנודדים. ג'ויס אף שקל לכתוב פרק ביניים שיפריד בין שני הפרקים, ובכתב היד ציין, בשולי העמוד בו מסתיים הפרק התשיעי, כי סיים את המחצית הראשונה של הספר. שני חצאי הספר אינם סימטריים בגודלם - המחצית הראשונה מהווה רק שליש מנפחו של הספר. מחציתו השנייה של הספר מתחילה בפרק העשירי - הסלעים הנודדים - וזהו גם תחילתה של המחצית השנייה של האודיסיאה - מהפרק העשירי ועד הפרק החמישה עשר.
שלושת הפרקים האחרונים, שהם ה"נוסטוס" - השיבה הביתה של בלום, חותמים את הספר.
לכל פרק שעה מדויקת בה הוא מתרחש במהלך היום, צבע, סמל, אמנות או מדע, איבר בגוף האדם, וטכניקה ספרותית. כל אלה פורטו בסכמות של גילברט ולינאטי.
מבנה הספר > חלק ראשון - טלמכיאדה

החלק הראשון של הספר כולל שלושה פרקים: טלמאכוס, נסטור ופרוטאוס. חלק זה נקרא טלמאכיה, או טלמכיאדה, על שם טלמאכוס, בנו של אודיסאוס, ובכך מתקיימת הקבלה לאודיסיאה, מכיוון שגם שם בפתיחה מופיע טלמאכוס. בית משפחתו של טלמאכוס נתפס על ידי מחזריה של אימו, שמפעילים עליה לחץ כבד לבחור באחד מהם. טלמאכוס פוגש באתנה, שמעונינת להחזיר את אודיסיאוס לביתו, והיא מייעצת לו להתייעץ עם נסטור מלך פילוס ועם מנלאוס מלך ספרטה. לפני כן היא שואלת אותו האם הוא בנו של אודיסאוס. תשובתו היא:
"בכנות, אמי אומרת שאני בנו, אבל אני איני יודע. איש אינו יכול להיות בטוח מי אביו". למשפט זה משמעות רבה ב"יוליסס" - אף על פי שלסטיבן דדאלוס יש אב - סיימון - הוא עסוק בחיפוש אחר דמות אב, ומוצא את לאופולד בלום.
הטלמכיאדה ב"יוליסס" היא המשך משלים לספרו של ג'ויס, "דיוקן האמן כאיש צעיר". גיבורו הוא סטיבן דדאלוס, האלטר-אגו של ג'ויס. סטיבן הוא בחור צעיר, בן 22, מבוגר בשנה אחת מטלמאכוס ההומרי.
בחלק זה, המצומצם יחסית בהיקפו, אין לאופולד בלום נוכח כלל. העלילה בחלק זה מתרחשת במקומות שונים לאורך חופו של מפרץ דבלין.
מבנה הספר > חלק ראשון - טלמכיאדה > פרק 1: טלמאכוס

מאפיינים: צבע: לבן וזהוב. מדע, אומנות: תאולוגיה. איבר: ג'ויס מציין שבטלמאכיה אין ציון לאיבר משום שטלמאכוס עדיין אינו מודע לגופו.
השעה: שמונה בבוקר. מגדל מרטלו בחוף סנדיקוב, הצופה אל מפרץ דבלין.
שלושה בחורים צעירים התעוררו לא מזמן ומתחילים את שגרת יומם: מלאכי (באק) מאליגן, סטודנט לרפואה, סטיבן דדאלוס, מורה בתיכון, והיינס, סטודנט אנגלו-אירי. מאליגן, המארח, שוכר את המגדל ממשרד המלחמה הבריטי. דמותו של מאליגן מבוססת על אוליבר סנט ג'ון גוגארטי (1878-1957), עמו התגורר ג'ויס שישה לילות בספטמבר 1904 במגדל מרטלו, עד לעימות שהביא להיפרדות דרכיהם. דמותו של היינס מבוססת על זו של סמואל טרנץ', סטודנט אנגלו-אירי מאוקספורד, שהתארח אף הוא במגדל אצל חברו גוגארטי.
כך מתאר ג'ויס את החדר המרכזי של המגדל:
"בחדר המרכזי הקודר והמקומר של המגדל נעה נמרצות דמותו-בחלוק של באק מאליגן אנה ואנה לפני האח, מעלימה ומגלה את הבהובה הצהוב. שתי אלומות אור-יום רך צנחו מצריחי המגן הגבוהים על אבני המרצפת: ובמפגש קרניהן ריחף ענן של עשן-פחמים ואדי שומן מטוגן, מסתחרר."
בלילה שעבר סבל היינס סבל מסיוטי שינה, והזה כי הוא יורה בפנתר שחור. הוא הפריע גם את שנתו של סטיבן, שמתאונן על כך באוזני מאליגן, ומודיע לו כי יעזוב את המגדל אם היינס יישאר. סטיבן, המתאבל על מות אִמו, מתעמת עם מאליגן על רקע זלזולו של האחרון בכבודה, באומרו על סטיבן "זה שאמו מתה כמו בהמה". בתגובה, מאליגן אומר כי לא הייתה לו כל כוונה לפגוע באמו של סטיבן, ומתקיף את סטיבן על כי סירב למלא את בקשתה האחרונה של אמו ולהתפלל בשבילה.
מאליגן מכין לשלושתם ארוחת בוקר, במהלכה מגיעה חלבנית זקנה, המביאה חלב. היינס (סמואל טרנץ' היה לאומן אירי ודובר אירית שוטפת), מדבר אליה באירית, שפה שאינה מבינה, מה שפותח דיון בדבר השפה הרצויה לאירים. לאחר מכן שלושתם יורדים אל חוף ארבעים הרגל שלמרגלות המגדל. מאליגן לועג לסטיבן על שאינו נוהג להתקלח אלא פעם בחודש, בשל רתיעתו ממים. הוא מדקלם מתוך "הבלדה על ישו המשתעשע". מאליגן נכנס לים לשחות, והיינס וסטיבן משוחחים ביניהם, שיחה במהלכה חושף היינס את דעותיו האנטישמיות.
סטיבן עוזב את המגדל שלא על מנת לחזור. במציאות, עזב ג'ויס את המגדל משום שבליל 15 בספטמבר ניעור טרנץ' משנתו, מלמל דבר מה על פנתר שחור וירה באקדחו לעבר הקיר. לאחר מכן חזרו סיוטי השינה שלו, וגוגארטי ירה או חבט בסירים שמעל מיטתו של ג'ויס. צד זה של הסיפור לא מופיע ביוליסס. למחרת חזר ג'ויס ברגל אל דבלין.
הקבלה לאודיסיאה
פרק זה מקביל לשיר הראשון באודיסאה.
כפי שטלמכוס נפגע מיחסם של המחזרים, ובראשם אנטינואוס, לאמו פנלופי, כך נפגע סטיבן מיחסו של מאליגן לאמו שמתה.
סטיבן דדאלוס, המבוסס על דמותו של ג'ויס, מייצג את טלמאכוס, בנו של אודיסאוס.
באק מאליגן מייצג את אנטינואוס, האגרסיבי מבין מחזריה של פנלופי.
מחלקת-החלב הזקנה, מייצגת את מנטור (ראש ביתו של אודיסאוס, המכין את טלמאכוס למסעו).
מבנה הספר > חלק ראשון - טלמכיאדה > פרק 2: נסטור

מאפיינים:: צבע: חום, שאחרי הירוק הוא צבעה הלאומי של אירלנד. מדע, אומנות: היסטוריה. איבר: אין. סמל: סוס.
השעה: 9:45 בבוקר. בית הספר הפרטי קליפטון, בפרברי דבלין.
נושאו של הפרק הוא ההיסטוריה. בסכמות שחיבר ג'ויס הוא ציין זאת במפורש. סטיבן מתבטא כי: "ההיסטוריה היא סיוט שממנו אני מנסה להתעורר". הפרק כתוב בסגנון של קטכיזם אישי - שאלות ותשובות.
סטיבן דדאלוס הוא מורה להיסטוריה בבית ספר פרטי בדולקי, שעל חוף הים, במרחק הליכה מהמגדל של מאליגן. הוא מלמד על פירוס מלך אפירוס. בתום השיעור הוא עוזר לתלמיד בשם סיריל סרג'נט בפתרון בעיות במתמטיקה, ותוך כדי כך עולה בדעתו שלמרות כיעורו של סרג'נט, אימו אהבה אותו. סטיבן מהרהר בכך שאהבת-אם היא אולי הדבר האמיתי היחיד בחיים, ושוב נזכר באימו שלו.
אחר-כך הוא נפגש עם מנהל בית הספר, מר דיזי, כדי לאסוף את שכרו. דיזי, הפרוטסטנטי והאנטישמי, מתנגד לעצמאותה של אירלנד ותומך באיחוד עם בריטניה. דיזי מבקש מסטיבן לסייע לו בפרסום בעיתונות של מכתב העוסק במחלת הפה והטלפיים, לרגל כינוס של אגודת סוחרי הבקר בדבלין, ומטיף לסטיבן על הצורך לנהל את כספו בצורה מסודרת.
דבריו של דיזי רצופים בטעויות היסטוריות, שג'ויס שם בפיו במתכוון, ככל הנראה. בהמשך מדבר דיזי בגסות נגד היהודים ("אנגליה נתונה בידי היהודים […] נוכחותם היא הסימן לשקיעתה של אומה […]") ונגד נשים ובוגדנותן, ומזכיר את הלנה מטרויה, את מאהבתו של מלך לנסטר, דרמוט מק'מורו - האישה שבגללה פלשו האנגלים לאירלנד - ואת קייט או'שיי, פילגשו של צ'ארלס סטיוארט פרנל.
הקבלה לאודיסיאה: הפרק מקביל לשיר השלישי באודיסיאה.
המנהל דיזי הוא נסטור מהאודיסאה, אליו מגיע טלמאכוס לחפש מידע על אביו הנעדר, אודיסאוס. כמו נסטור, גם דיזי הוא טרחן ודברן בלתי-נלאה.
התלמיד סארג'נט מייצג את בנו הקטן של נסטור, פייסיסטרטוס.
היפהפייה הדבלינאית קיטי או'שיי, פילגשו של צ'ארלס סטיוארט פרנל ולאחר מכן אשתו, המוזכרת על ידי דיזי כמי שגרמה למפלתו של פרנל, היא הלנה הטרויאנית.