stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פנחס ספיר
ביוגרפיה > תחילת פעילותו הציבורית

ספיר התקדם בתחום המים, עבר למישור הארצי, התמנה למזכיר חברת המים "מקורות" עם הקמתה ושימש למעשה סגנו של לוי אשכול ב"מקורות" בין השנים 1937–1950. אשכול זיהה את כישוריו של ספיר על בסיס פעילותו בכפר סבא וקידם אותו לפעילות במישור הארצי. ב-1947 היה ספיר אמון על התשתית הגדולה ביותר של "מקורות" עד לאותה העת, בניית צינור העברת מים ממרכז הארץ דרומה ליישובי הנגב. על אופיו "הסוער והנאמן" של ספיר מספר שמחה בלאס, מתכנן המים של "מקורות":
סתיו 1937. נשארו כמה קילומטרים צינורות מונחים על משענות ועדיין לא עברו את מיבחן הלחץ במים לפני הורדתם לתעלות. היה זה לפני עונת הגשמים, והייתה סכנה כי יישארו בחורף... ותידרש הוצאה כספית ניכרת... ספיר יצא ביום ראשון... התרוצץ מקטע לקטע, צעק עד לב השמיים, עשה 'טרור' למפקחים ולעובדים, וראה זה פלא! כאשר באתי ביום ששי... היו כל הצינורות אחרי מיבחן הלחץ, מונחים בתוך התעלות. [...] עם הורדת הקטע האחרון לאדמה התחיל גשם שוטף.
ב-1947 התמנה למנהל "אגף האפסנאות" של ההגנה, וכהמשך ישיר לכך עסק במלחמת העצמאות בהעברת נשק. מינויו נעשה על רקע הנתק עם יישובי הנגב כתוצאה מהשתלטות של חיל המשלוח המצרי על הדרך לנגב, שהגיע עד לבית שמש וכבש את אשקלון. בין היתר רכש את הזחל"מים הראשונים שצה"ל עשה בהם שימוש במהלכה של המלחמה. את המשא ומתן על הסכם הרכש ביצע מז'נבה בשווייץ. עם זאת, שירת בחיל המשמר באזור כפר סבא. עם הקמת המדינה היה למנכ"ל משרד הביטחון (אוקטובר 1949 - נובמבר 1951). בעקבות דרישתו של דוד בן-גוריון, ראש הממשלה ושר הביטחון באותה העת, לעברת את שמו (כמו מיתר בכירי השירות הציבורי), בחר בשם "ספיר", שמקורו בשם משפחתה של אמו, ספירשטיין. לאחר הלאמת חברת האשלג של משה נובומייסקי מונה ספיר למנכ"ל החברה. מיולי 1953 עד דצמבר 1955 היה מנכ"ל משרד האוצר, תחת השר לוי אשכול.
ספיר היה בין יוזמיה ומקימיה של אוניברסיטת תל אביב, עמד לימינה ודאג להקמתה, לביסוסה ולגידולה המהיר.
ביוגרפיה > שר המסחר והתעשייה

התיק הראשון של ספיר כשר היה תיק המסחר והתעשייה (1955), ובמסגרתו שקד על פיתוח התעשייה בעיירות פיתוח ודאג להשיג תקציבים לבניית מפעלים ולפרויקטים לאומיים גדולים כגון המוביל הארצי. בשנת 1959 נבחר לכנסת הרביעית מטעם סיעת מפא"י, וכיהן בכנסת עד למותו בעת כהונתו בכנסת השמינית. בתפקידו כשר המסחר והתעשייה עמל ספיר על העברת הריכוז הממשלתי מתמיכה במגזר החקלאי לתמיכה במגזר התעשייתי הצומח. ספיר, אמנם איש הממסד המדיני הריכוזי ששלט באותה העת בכלכלת המדינה, העניק תמיכה ליזמים ותעשיינים פרטיים מבטיחים שהריצו את הכלכלה הישראלית קדימה, כגון סטף ורטהיימר.
ספיר השקיע מאמצים בשכנוע משקיעים זרים לבנות מפעלים בישראל. דוגמה אחת לכך הייתה כאשר הזמין ב-1960 את התעשיין ישראל פולק לבוא לישראל ולהקים מפעל לטקסטיל. ספיר רצה למקם את המפעל בקריית גת – יישוב שזה אך הוקם, והיה זקוק לזריקת עידוד – אלא שחשש מכך שפולק יירתע מן העובדה שהיישוב מרוחק מגוש דן. כדי להגשים את חזונו הוא אסף את פולק במכוניתו בחמש לפנות בוקר ממלונו בתל אביב, וציווה על נהגו לנסוע בשיא המהירות לקריית גת. מאחר שהתנועה באותה שעה הייתה מאוד דלילה, ארכה הנסיעה פחות מחצי שעה, וכך השתכנע פולק להקים את המפעל, בהניחו שהוא ימוקם במרכז הארץ.
בתחילת שנות השישים התפרסמה מחדש פרשת לבון, וראש הממשלה בן-גוריון פעל להדיח את שר הביטחון לשעבר, פנחס לבון, מכל משרותיו ותפקידיו המפלגתיים בשורות מפא"י. ספיר ולבון היו ידידים קרובים, וספיר האמין בצדקתו ובחפותו של לבון. על רקע הלחץ שהפעיל בן-גוריון כל בכירי מפא"י ישרו קו עם עמדתו, כולל שר האוצר אשכול. ספיר היה היחיד מקרב השרים שהתייצב לימינו של לבון והצהיר על תמיכתו בו לאורכה של הפרשה.
ספיר כיהן בתפקיד שר המסחר והתעשייה בין השנים 1955–1965, ושב לכהן בתפקיד בין השנים 1970–1972. בחלק מן השנים (1963–1965, 1970–1972) כיהן ספיר כשר המסחר והתעשייה נוסף על תפקידו כשר האוצר.
משפחתו

ספיר נישא לשושנה, הם התגוררו בכפר סבא ונולדו להם בן ושתי בנות. בשנת 1971 נפטרה רעייתו ממחלה ממארת.
בנובמבר 1974 נשא ספיר בשנית את רבקה אל נתן, מזכירת ארגון אמהות עובדות בירושלים.
נכדתו היא הסופרת והמוזיקאית מיכל ספיר, ואחייניו הם חתני פרס ישראל, הפיזיקאי שמואל שטריקמן והביוכימאי נתן שרון.
הערכת פועלו

ספיר נודע במהלך השנים במנהגו להתהלך עם פנקס שחור שעל פיו ניהל את מדיניותו; ברצותו לזרז את פיתוח הארץ, סייע רבות לבעלי הון שהשקיעו בישראל, במיוחד כאשר הבטיחו ליצור תעסוקה. על כך זכה לשבחים וכן לביקורת, על שהעשיר משקיעים, ובהם גם רמאים, גנבים ואנשים שהותירו חובות כבדים שהוטלו על המדינה.
ספיר נחשב לאיש החזק בפוליטיקה הישראלית. מילא תפקיד מרכזי בחשיפת הפרטים על "העסק הביש" ועל פרשת לבון, אשר הביאו לבסוף להתפטרותו של דוד בן-גוריון, ובמשך תקופה מסוימת זכה לתואר "ממליך ראשי ממשלות".
תדמיתו של ספיר בציבור הייתה של דמות עממית מחוספסת, טמפרמנטית, בולדוזר שמניע דברים, אשר נוטה לחסות על בעלי הון, אשר נעזרים בו להאדיר את הונם יותר – אך שמטרתו העליונה היא טובת החברה והכלכלה הישראלית, וטובת הנאה עצמית היא ממנו והלאה.
הוא חי בדירה צנועה בכפר סבא, ובעת שהותו בירושלים בענייניו הוא חלק יחד עם פוליטיקאי חבר חדר שחולק על ידי מחיצה מבד.
אי-יכולתו לבטא את האות "ל" כהגייתה בעברית (הוא ביטא אותה בדומה להגה Ł בפולנית), שבאה לידי ביטוי בנאומיו ובריאיונותיו והייתה ל"סמל המסחרי" שלו, הפכה אותו לאובייקט משעשע אך רק הגבירה את הפופולריות שלו בציבור.
רבים טוענים כי הוא היה הטוב מבין כל שרי האוצר בישראל, ורבים מאלה שזוכרים אותו מתגעגעים אליו ואל תקופתו ואל תנופת הפיתוח האדירה שאפיינה אותו. רבים אחרים מבקרים היבטים שונים של פעילותו הנמרצת, שאופיינה על ידי ניהול ריכוזי ואישי ("הפנקס השחור"), שאינו מתיישב עם כלכלת שוק, ועל העדפת חברי מפלגה בשירות הציבורי ובחברות ממשלתיות, הסתדרותיות ואחרות.
נקראים על שמו המכללה האקדמית ספיר על יד שדרות, אתר ספיר של המוביל הארצי, פרס ספיר וקרן מפעל הפיס ע"ש פנחס ספיר, המרכז לפיתוח ע"ש פנחס ספיר ליד אוניברסיטת תל אביב, אזור התעשייה החדש בנתניה (קריית ספיר; פולג), שכונה י"א בבאר שבע הקרויה באופן רשמי על שמו, היכל התרבות בכפר סבא והקריה סביבו, בתי ספר באזורים שונים בארץ ועוד.
לקריאה נוספת

אריה אבנרי, ספיר, גבעתיים: פלג, תשל"ו 1976. (הספר בקטלוג ULI)
דוד לוי-פאור, פינחס ספיר והפיתוח התעשייתי של ישראל, המרכז לפיתוח על-שם פנחס ספיר, 1993. (הספר בקטלוג ULI)
בלה קרני, פנחס ספיר: שליט בעל כורחו, מוסד ביאליק, תשנ"ו 1996. (הספר בקטלוג ULI)
מרדכי נאור, צמיחתו של מנהיג: פנחס ספיר 1949-1930, פפירוס, תשמ"ז 1987. (הספר בקטלוג ULI)
מיכל ספיר, היש הגדול: ביוגרפיה של פנחס ספיר, ידיעות ספרים, 2011. (הספר בקטלוג ULI)
יצחק גרינברג, פנחס ספיר - ביוגרפיה כלכלית פוליטית, רסלינג, 2011. (הספר בקטלוג ULI)
סילבי קשת, חץ מסילבי קשת, הפרק: גולדפינגר, הוצאת שוקן, 1969 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  שרה סגל, אריה פיאלקוב (עורכים), בשדמות גרוכוב: קיבוץ ההכשרה גרוכוב ופלוגותיו: מאסף, לוחמי הגטאות – תל אביב, בית לוחמי הגיטאות ע"ש יצחק קצנלסון; הקיבוץ המאוחד, 1976. באדיבות בית לוחמי הגטאות, עמודים 90-95
↑  גד ליאור, "ממשיל ראשי הממשלות" שסירב להיות רה"מ: "לשר האוצר אין תחליף", באתר ynet, 28 במאי 2021
↑  ראו מחזון למעשה - חברת ״מקורות״, פרק ההתחלה באתר מקורות
↑  עשרים שנה קודם לכן, כשפרסם מאמרים בביטאון תנועת החלוץ, "העתיד", חתם עליהם בשם "אבן־ספיר" (מרדכי נאור, צמיחתו של מנהיג: פנחס ספיר 1949-1930, פפירוס, תשמ"ז 1987, עמ' 220).
↑  יצחק גרינברג, פנחס ספיר - ביוגרפיה כלכלית פוליטית, רסלינג, 2011, עמ' 489
↑  מ. מייזלס, ספיר נבחר למזכ"ל העבודה - כמעט פה אחד, מעריב, 2 באוגוסט 1968
↑  משה שחל 2.2.2017, בקול ישראל
↑  שלישי, הגביר, תמוז, 1989
↑  גילה שרון, "כל מה שרצית לדעת על חתונת ספיר", במקומון "מי ומה בכפר סבא", גיליון 4, 22 באוקטובר 1974
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276195005171  BnF: cb16635309s (data)  GND: 119326515  ISNI: 0000 0003 9927 5065  LCCN: n85258365  SNAC: w6v43xp7  SUDOC: 121073807  VIAF: 69736357   WorldCat (עם VIAF): 69736357 
משמאל לימין: דוד בן-גוריון, פנחס ספיר ולוי אשכול, 1956
פנחס ספיר (שני משמאל), כשר המסחר והתעשייה, מבקר בבית חרושת בגן שמואל, 1962
פנחס ספיר (שני משמאל) מבקר במפעל לייצור נעליים "נעלי ארצנו" בירושלים, 1964
חתול (סוג)

| חתול |
| --- | --- |
 משמאל למעלה ע"פ כיוון השעון: משמאל שורה ראשונה: חתול בר אירופי, חתול ביצות. משמאל שורה שנייה: חתול מדבר סיני, חתול בר אפריקני. משמאל שורה שלישית: חתול חולות, חתול שחור-רגל.
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי חתול
משפחה:: חתוליים
סוג:: חתול
שם מדעי
 Felis ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


חתול שחור רגל
חתול (שם מדעי: Felis) הוא סוג במשפחת החתוליים, תחילה מוינו החתולים לסוגים לפי גודלם (החתולים הקטנים), אך בעקבות התפתחות המדע והידע הגנטי סווגו מחדש לסוגים. מיני החתולים חיים בכל היבשות, למעט אוסטרליה. חלקם מצויים בסכנת הכחדה.
מיני החתולים

חתול בר אפריקני (Felis lybica)
חתול בר אירופי (Felis silvestris)
חתול חולות (Felis margarita)
חתול ביצות (Felis chaus)
חתול שחור-רגל (Felis nigripes)
חתול מדבר סיני (Felis bieti)
חתול הבית (Felis catus)
מינים נכחדים:
חתול לוננסיס או חתול מרטל (Felis lunensis)
חתול אטיקה (Felis attica)
מרוץ 6 השעות של אימולה

| --- | --- |

 ענף:  אליפות העולם במרוצי סיבולת
 תאריך ייסוד:  2011
 עיר מארחת:  המסלול ע"ש אנזו ודינו פרארי 
 
מרוץ 6 השעות של אימולה הוא מרוץ סיבולת המהווה את חלק מאליפות העולם במרוצי סיבולת (WEC). המרוץ מתקיים במסלול הבין-לאומי אנצו ודינו פרארי.
היסטוריה

המרוץ התקיים לראשונה ביולי 2011 והיה הסבב הרביעי של סבב האינטרקונטיננטל לה מאן קאפ הסבב השלישי של סדרת הלה מאן. שנה לאחר מכן, עם היווצרות אליפות העולם במרוצי סיבולת המרוץ הוצא מלוח המרוצים. בשנת 2013 המרוץ התקיים כחלק מסבב הלה מאן האירופאי, אך נמשך רק 3 שעות.
המרוץ חזר לאליפות העולם במרוצי סיבולת בעונת 2024 במקומו של מרוץ 6 השעות של מונזה. הסיבה להעברת המרוץ נבעה מהצורף להקדים את המרוץ מיולי לאפריל, בשל אילוצי לו"ז. עבודות תחזוקה שהתקיימו במסלול באפריל הובילו להחלטה לקיים את המרוץ, באופן חד פעמי, באימולה. למרות הכוונה הראשונית, לקראת עונת 2025 הוארך החוזה של המרוץ באליפות ב-4 עונות נוספות.
תוצאות

| שנה | מנצחים | קבוצה | מכונית | משך המרוץ | הקפות | מרחק | שייך לאליפות |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2011 | בריטניה אנתוני דייווידסון צרפת סבסטיאן בורדיה | צרפת פיג'ו טוטאל | פיג'ו 908 | 6:01:01.623 | 220 | 1079.762 ק"מ | אינטרקונטיננטל לה מאן קאפ סדרת מרוצי לה מאן |  |
2012–2023: לא התקיים
| 2024 | בריטניה מייקו קונווי יפן קאמוי קוביאשי הולנד ניק דה פריס | יפן טויוטה גזו רייסינג | טויוטה GR010 הייבריד | 6:00:34.717 | 205 | 1006.127 ק"מ | אליפות העולם במרוצי סיבולת |  |
הערות שוליים

↑  WEC: 2024 calendar expands to eight rounds, FIA.com, 9 June 2023
↑  WEC to visit Imola and Qatar for the first time in 2024, Racingnews365.com, 9 June 2023
↑  2025 FIA WEC calendar revealed: eight rounds as Imola secures multi-year extension, FIAWEC.com, 14 June 2024
אל-באחה

| --- | --- |

מראה כללי
 מדינה:  ערב הסעודית ערב הסעודית
 מחוז:  אל-באחה
 תאריך ייסוד:  1600
 גובה:  2,155 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  90,515 (2022)
 קואורדינטות:  20°00′46″N 41°28′04″E﻿ / ﻿20.01288°N 41.46767°E﻿ / 20.01288; 41.46767 
 אזור זמן:  UTC +3
 אתר העירייה
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ערב הסעודית מוגדלת) ריאד ג'דה מכה אל-מדינה דמאם בוריידה ח'מיס מושייט איראן כווית עיראק ירדן יש. מצרים סודאן ארי. תימן עומאן איחוד האמיר.  ק. המ. הפ.  ים סוף אל-באחה(למפת ערב הסעודית רגילה) ריאד ג'דה מכה אל-מדינה דמאם בוריידה ח'מיס מושייט איראן כ. עיראק ירדן יש. מצ. סודאן ארי. תימן עומאן איחוד האמיר.  ק. המ. הפ.  ים סוף אל-באחה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
אל-בַּאחַה (בערבית:  ٱلْبَاحَة) היא עיר באזור החג'אז שבדרום-מערב ערב הסעודית ובירת מחוז בעל שם זהה. העיר מרוחקת כ-750 ק"מ דרום-מערבית לבירה ריאד וכ-230 ק"מ דרום-מזרחית לעיר מכה ונחשבת לאטרקציה תיירותית פופולרית מאוד. האקלים בעיר נחשב ליחסית נעים, והיא מוקפת ביערות רבים. על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2022 התגוררו באל-באחה 90,515 בני אדם.
הערות שוליים

↑  Al-Bāḥah Region (Saudi Arabia): Places in Governorates - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007465621605171  LCCN: n2002053002  VIAF: 135063320   WorldCat (עם VIAF): 135063320 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של ערב הסעודית ובנושא יישובים במזרח התיכון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אנדרה אוטר

| --- | --- |

 לידה:  20 במרץ 1886 הרובע השמונה-עשר של פריז, צרפת 
 פטירה:  7 בפברואר 1948 (בגיל 61) הרובע השמונה-עשר של פריז, צרפת 
 בן או בת זוג:  סוזאן ואלאדון 
 
אנדרה אוטר (בצרפתית: André Utter; ‏ 20 במרץ 1886 – 7 בפברואר 1948) היה צייר צרפתי. הוא נולד ברובע ה-18 של פריז להורים ממוצא אלזסי. אוטר ידוע בעיקר כבעלה השני והמנהל האמנותי של הציירת הצרפתייה סוזאן ואלאדון, וכן כאביו החורג של מוריס אוטריו. מערכת היחסים הסוערת של השלושה, שהתאפיינה בריבים, פיוסים ואלכוהוליזם, הקנתה להם את הכינוי "השילוש הארור" (trinité maudite).
ביוגרפיה

בשנת 1906 הכיר אוטר את סוזאן ואלאדון דרך בנה, מוריס אוטריו, שהיה חברו. בין השנים 1909–1914 שימש אוטר כמודל הגברי הראשון של ואלאדון, והיה לדמות מרכזית ביצירותיה, בהן הציור "אדם וחוה" משנת 1909, שבו הוא מופיע בתפקיד אדם.
ב-1913 הפכו ואלאדון ואוטר לבני זוג, והשניים נישאו זמן קצר לפני שאוטר גויס למלחמת העולם הראשונה בשנת 1914. עם שובו מהמלחמה בשנת 1918, הפך למנהלם האמנותי של ואלאדון ושל בנה, מוריס אוטריו.
בשנת 1934 התגרשו בני הזוג, אך למרות זאת נותרו חלק מחייהם זה של זה עד לפטירתה של ואלאדון בשנת 1938. אחר מותו של אוטר בשנת 1948, נקבר לצד ואלאדון בבית העלמין סן-אואן בפריז.
יצירותו האמנותית

משנת 1910 החל אוטר ליצור ציורים רבים, בעיקר של נופי "רחוב קורטו" בפריז, שם שכן הסטודיו שלו. בתקופה זו ניכרת השפעה קוביסטית בעבודותיו, אך לאחר מלחמת העולם הראשונה הפכה יצירתו לרכה יותר. לאחר 1925 התמקד בעיקר בציור דיוקנאות וטבע דומם, וכן עסק בעיצוב תפאורות לתיאטרון. בשנת 1925 אייר את "Théâtre à lire" מאת אוסקר ויילד.
אוטר הציג את יצירותיו בתערוכות קבוצתיות בפריז בין השנים 1915–1922 ושוב בין 1925–1932, כולל בגלריה של ברת וייל. במהלך נישואיהם הציג לעיתים קרובות יחד עם סוזאן ואלאדון. בשנת 1932 הציג תערוכה אישית בז'נבה, אך לא זכה להצלחה רבה כצייר.
אחת מיצירותיו הידועות ביותר היא "סוזאן ואלאדון מסרקת את שיערה", שנוצרה בשנת 1913 ומוצגת כיום במוזיאון הפטי פאלה בז'נבה. יצירות נוספות שלו מוצגות במוזיאונים שונים, בהם: מוזיאון ברו (Musée de Brou) בבור-אן-ברס, המוזיאון לאמנויות יפות בליון, המוזיאון לאמנות מודרנית של טרואה והמוזיאון לאמנות מודרנית ועכשווית בשטרסבורג.
גלריית תמונות מיצירותיו

Portrait de Suzanne Valadon, מאת אנדרה אוטר, 1921
"Nature morte au tabouret", מאת אנדרה אוטר, מוזיאון טולוז-לוטרק, אלבי
"קערת פירות" (1911), מאת אנדרה אוטר, musée des Beaux-Arts de Brest, ברסט
הערות שוליים

↑  Aimar, Pierre. "Valadon, Utrillo et Utter, la trinité maudite – entre Paris et Saint-Bernard, 1909-1939, du 16 octobre au 12 février 2012 au musée Paul Dini, Villefranche". arts-spectacles (בצרפתית).
↑  Alicia Craig Faxon (2001). "UTTER, Andre". Dictionary of artists' models. London: Fitzroy Dearborn. p. 530. ISBN 978-1-57958-233-3.
↑  Doll, p.206
↑  Alicia Craig Faxon (2001). "UTTER, Andre". Dictionary of artists' models. London: Fitzroy Dearborn. p. 530. ISBN 978-1-57958-233-3.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16173214k (data)  GND: 139334548  ISNI: 0000 0001 0874 3122  LCCN: nr2002008354  NTA: 071385983  RKD: 78862  SNAC: w6xm17jv  SUDOC: 121350568  ULAN: 500041734  VIAF: 17156131   WorldCat (עם VIAF): 17156131
אל סיברט

| --- | --- |

 לידה:  21 בינואר 1934 פורטלנד, ארצות הברית 
 פטירה:  25 ביוני 2009 (בגיל 75) פורטלנד, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  הקולג' לספרות, מדע ואמנות של אוניברסיטת מישיגן, אוניברסיטת וילאמט, תיכון גרנט 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 resiliencycenter.com
 
אל סיברט (באנגלית: Al Siebert;21 בינואר 1934 –  25 ביוני 2009) חוקר וסופר, צנחן לשעבר, פסיכולוג העוסק בחקר ההישרדות, פרסם ארבעה ספרים על הישרדות ושינוי והוא מרצה לפסיכולוגיה ארגונית.
ספרו - "יתרון הגמישות" יצא לאור ביוני 2005, זכה ב-2006 לפרס המו"לים בקטגוריה של ספר העצות,
ספרו הקודם "אישיות והישרדות" זכה להצלחה ואף תורגם לעברית ויצא לאור בהוצאת עם עובד, בספר, מתאר סיברט את הפרופיל של האדם השורד ומוצא אותו כאדם סקרן, גמיש, כזה שיודע להראות אמפתיה גם כלפי האויב. הרגלי החשיבה והתכונות האלו באים לידי ביטוי גם בחיי היומיום - ואפשר בהחלט ללמוד אותם.
מארק טוויין

| --- | --- |

 לידה:  30 בנובמבר 1835 פלורידה, ארצות הברית 
 פטירה:  21 באפריל 1910 (בגיל 74) רדינג, ארצות הברית 
 שם לידה:  סמואל לנגהורן קלמנס
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות וודלאון 
 מקום מגורים:  Mark Twain House, בית הולדתו של מארק טוויין 
 שם עט:  Mark Twain, Sieur Louis de Conte, Thomas Jefferson Snodgrass 
 מקום לימודים:  Cascadilla School 
 שפות היצירה:  אנגלית, גרמנית 
 סוגה:  היסטוריה בדיונית 
 יצירות בולטות:  הרפתקאותיו של האקלברי פין, הרפתקאותיו של תום סויר 
 תקופת הפעילות:  1864–1910 (כ־46 שנים) 
 בן או בת זוג:  אוליביה לנגדון קלמנס (1870–1904) 
 צאצאים:  סוזי קלמנס, קלרה קלמנס, ג'ין קלמנס 
 פרסים והוקרה:  חבר היכל התהילה של סופרי נבאדה (1998)  חבר היכל התהילה של העיתונות של נבאדה  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ייל 
 חתימה:   
 
מרק טווין (סם קלמנס) בגיל 15, 1850
טוויין אוחז בידו סיגר, 1907
מארק טוויין (1909)
סַמוּאֵל לַנְגְהוֹרְן קְלֶמֶנְס (באנגלית: Samuel Langhorne Clemens), שנודע בשם העט שלו "מַארְק טְוֵוייְן" (Mark Twain;‏ 30 בנובמבר 1835 – 21 באפריל 1910), היה סופר והומוריסט אמריקני שיצירותיו נודעות בהומור ציני, בסאטירה חברתית חריפה, בתיאור ריאליסטי של מקומות ושפה ובהתנגדות לצביעות ולדיכוי. ספריו הידועים ביותר הם "הרפתקאותיו של תום סויר", "הרפתקאותיו של האקלברי פין" ו"בן המלך והעני".
מקור שם העט, שבו החל להשתמש ב-1863, הוא במונח מתחום הימאות המציין את המידה השנייה המסומנת על חבל אנך העומק.
מארק טוויין והיהודים

בשהותו בווינה, רוב המאמרים שפרסם טוויין בנויה פרייה פרסה (שעורכו היה תיאודור הרצל) היו בעלי נימה פילושמית (אוהדת יהודים) כמו המאמר בנוגע ליהודים. גורמים אנטישמים בעיר קבעו ש"מארק טוויין" הוא כינוי שנועד להסוות את שמו היהודי, סמואל קלמנס.
על הקונגרס הציוני הראשון ב-1897, כתב:
אין אני הסולטאן הטורקי ואיני מתנגד, אבל אילו אמרו להכניס ריכוז כזה של המוחות הערמומיים שבעולם לארץ חופשית, הייתי חושב שמן התבונה לאסור זאת. לא טוב להניח לעם הזה לגלות את כוחו. אילו ידעו הסוסים מה כוחם, לא היינו רוכבים עוד.
לקריאה נוספת

יהודה אטלס, "מרק טוויין: שניים ברפסודה אחת", בספר ילדים גדולים (כרך 2, עמ' 40-7), הוצאת ידיעות אחרונות, 2003. (הספר בקטלוג ULI)
זאב וילנאי, "טְוֵיין, מארק", אריאל: אנציקלופדיה לידיעת ארץ ישראל, כרך י': חוקרים-תיירים בארץ ישראל, הוצאת עם עובד, 1984, עמ' 338–345
הערות שוליים

↑  שוב אכזבה מהאבטוביוגרפיה של מארק טוויין, הארץ, 4 בנובמבר 1960
↑   יעקב שביט, פשע במסווה של פילנתרופיה, באתר הארץ, 12 באפריל 2022
↑   מיכאל כץ, שביט האלי, או: קץ הימין, באתר הארץ, 3 באוקטובר 2023
↑  הפרק השביעי בספר Mark Twain's Jews By Dan Vogel
↑  מיכאל דק, ימי התום, באתר הארץ, 17 ביוני 2008
↑  נטשה מוזגוביה, הוצאה בארה"ב מצנזרת את מארק טוויין: המלה "כושי" תוחלף ב"עבד", באתר הארץ, 5 בינואר 2011
↑  הכינו את הסימניות | ילדים ונוער, באתר הארץ, 1 בספטמבר 2010
↑  בת דורה, הרפתקאותיו של האקלברי פין, מעריב, 24 ביולי 1987
משה דור, המנון לתרבות המערב הפרוע של אמריקה, מעריב, 10 ביולי 1987
↑  גליה בנזימן, "אוי ואבוי! מישהו נפגע?" - "לא גברת. כושי אחד נהרג". - "איזה מזל;  כי לפעמים אנשים כן נפגעים", באתר הארץ, 6 ביולי 2005
↑  יגאל תומרקין, אין לאדם טבע, כותרת ראשית, 28 בדצמבר 1983
↑  שוקי בן נעים, נקמת הפלצור | ינקי מקונטיקט בחצר המלך ארתור, באתר הארץ, 26 באוגוסט 2009
פותחים ספר | ינקי מקונטיקט, מארק טוויין, באתר הארץ, 24 ביוני 2009
↑  בשבח הכסילות, באתר הארץ, 2 באפריל 2001
גליה בנזימן, בן המלך והשחור, באתר הארץ, 19 ביוני 2001
↑   משה אלחנתי, "מכתבים מכדור הארץ": מארק טוויין מחבק את השטן ולועג לאלוהים, באתר הארץ, 24 באוקטובר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269289205171  PLWABN: 9810671370605606  BIBSYS: 90056487  BNC: 000034587  BNE: XX945992  BnF: cb11927291n (data)  CANTIC: a10166221  CiNii: DA00300263  GND: 118624822  ICCU: CFIV002662  ISNI: 0000 0003 6864 1704  LCCN: n79021164  LNB: 000002679  MusicBrainz: 4d584c99-249e-493f-8c5f-d022bd8de433  NARA: 10581697  NDL: 00459304  NKC: jn19981002263  NLA: 35028957  NLG: 122385  NLK: KAC199605242  NSK: 000047578  NTA: 227880145  RERO: 02-A000164542  RKD: 17169  RSL: 000083946  SELIBR: 98057  SNAC: w6dg7gd6  SUDOC: 027171876  Trove: 802244  ULAN: 500020427  VcBA: 495/17906  VIAF: 50566653   WorldCat (עם VIAF): 50566653
טאלב סאמי עבדאללה

| --- | --- |

טאלב סאמי עבדאללה עם קאסם סולימאני
 לידה:  20 במרץ 1969 עדשית, לבנון
 נהרג:  12 ביוני 2024 (בגיל 55) ג'וויא שבלבנון
 מדינה:  לבנון לבנון
 כינוי:  אבו טאלב
 השתייכות:  חזבאללה חזבאללה
 תקופת הפעילות:  1984–2024 (כ־40 שנה)
 דרגה:  מקבילה לתת-אלוף
 פעולות ומבצעים
 מלחמת בוסניה  מלחמת לבנון השנייה  מלחמת האזרחים בסוריה  החזית הצפונית במלחמת חרבות ברזל
חאג' טאלב סאמי עבדאללה (בערבית: طالب سامي عبدالله; 20 במרץ 1969 – 12 ביוני 2024), שכונה "אבו טאלב", היה מפקד שדה בכיר בכוחות החמושים של חזבאללה. בין תפקידיו פיקד על כוחות חזבאללה בקרב בינת ג'בייל, היה אחראי על המארב בהר דב והשתתף בניסיונות חטיפה של חיילי צה"ל. בתפקידו האחרון היה מפקד יחידת "נַסר", שאחראית על רוב גזרת גבול ישראל–לבנון בחזבאללה. יזם הסלמה ותקיפות נגד ישראל במהלך מלחמת חרבות ברזל. בליל 11 ביוני 2024 נהרג בסיכול ממוקד בידי חיל האוויר הישראלי.
ביוגרפיה

טאלב סאמי עבדאללה נולד בשנת 1969 בעדשית. הצטרף לחזבאללה בשנת 1984[דרוש מקור]. בשנים 1992–1994 השתתף במלחמה בבוסניה[דרוש מקור]. בשנת 2005 פיקד על ניסיון חטיפה כושל של חיילי צה"ל באזור ע'ג'ר על הגבול הישראלי-לבנוני סמוך לחוות שבעא.
במהלך מלחמת לבנון השנייה שימש מפקד חטיבת בינת ג'בייל של חזבאללה, ובתפקיד זה פיקד מטעם הארגון על קרב בינת ג'בייל מול חטיבת גולני וחטיבת הצנחנים.
במלחמת האזרחים בסוריה ב-2011, אבו טאלב השתתף במלחמה לצד משטר אסד[דרוש מקור]. בינואר 2015, לאחר התקיפה האווירית בגבול ישראל-סוריה בה נהרג ג'יהאד מורנייה, אבו טאלב פיקד על מארב שבוצע לכוחות צה"ל בגזרת הר דב כאשר המחבלים פתחו באש נ"ט על כוח סיור של צה"ל והרגו שני חיילים.
אבו טאלב תכנן והוציא לפועל פיגועים נגד ישראל לאורך עשרות שנים. בשנת 2016 מונה למפקד יחידת "נַסר", שאחראית על עיקר גזרת דרום לבנון, בין קו הגבול לנהר הליטני, לצד יחידות "בַּדר" ו"עזיז". אבו טאלב היה אחראי על הגזרה המרכזית והמזרחית של קו העימות, כמו גם על גזרת הר דב. בתפקידו היה מקביל למפקד אוגדה בצבא סדיר.
לאחר טבח שבעה באוקטובר, הצטרף חזבאללה לעימות בלחימה בעצימות נמוכה עם ישראל. כתוצאה מכך פונו יישובים בצפון ישראל וחזבאללה ירה רקטות ושיגר כטב"מים במשך חודשים על יישובים ועל אתרים צבאיים, בסיסים ואתרים אסטרטגיים. ישראל השיבה בתקיפות אוויריות בעומק לבנון, נגד מפקדות ותשתיות טרור, כמו גם נגד משלוחי נשק.
במהלך חודש מאי יזם חזבאללה הסלמה נוספת, הגביר את היקף התקיפות ואת כמותן. בתחילת יוני ניסה הארגון לראשונה ליירט מטוסי קרב של חיל האוויר שפעלו מעל שמי לבנון. בליל 11 ביוני 2024, בעת פגישה בכפר ג'וויא עם מפקדים בדרגי שדה נוספים תחת פיקודו, חוסל אבו טאלב בסיכול ממוקד בידי חיל האוויר הישראלי. שלושה טילים פגעו במבנה בו שהו. למחרת הסלים חזבאללה את הירי, ועד צהרי היום ירה למעלה ממאתיים רקטות כנקמה על חיסולו של אבו טאלב. היה זה חיסולו של הבכיר ביותר בחזבאללה שביצע צה"ל מאז פרוץ המערכה.
ראו גם

סיכולים ממוקדים במלחמת חרבות ברזל
הערות שוליים

↑  סוכנויות הידיעות, ‏חיזבאללה מצהיר אחרי החיסול: המשוואה החל מהיום משתנה, באתר מעריב אונליין, 12 ביוני 2024
↑  salah, شهيداً على طريق القدس: هذا هو القائد "أبو طالب", ‏12 ביוני 2024 (בערבית)
↑  איתי בלומנטל חן ביאר, צה"ל חיסל את "אבו-טאלב" המפקד הכי בכיר בחיזבאללה מאז תחילת המלחמה, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 12 ביוני 2024.
↑  ספיר ליפקין, ‏דיווח | בכיר חזבאללה אבו טאלב חוסל בתקיפה ישראלית בלבנון: "הבכיר ביותר שחוסל מתחילת המלחמה", באתר ‏מאקו‏, 12 ביוני 2024.
↑  ניהל את הירי, ניסה לחטוף חיילים: זה הבכיר בחיזבאללה שחוסל, באתר חדשות 13, 12 ביוני 2024.
↑  שחר קליימן, מקביל למפקד אוגדה: הפרטים הידועים על בכיר חיזבאללה שחוסל, באתר ישראל היום, 12 ביוני 2024.
↑  חיזבאללה אישר: טאלב סאמי עבדאללה חוסל; דיווח: התקיפה כוונה למפגש של בכירי הארגון, באתר ynet, 12 ביוני 2024.
↑  כ-200 שיגורים לצפון אחרי החיסול; תיעוד: יירוט באזור צפת, באתר חדשות 13, 12 ביוני 2024.
לזניה

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  מנת פסטה 
 מטבח:  המטבח האיטלקי 
 מוצא:  איטליה 
 מרכיבים עיקריים:  lasagne sheet, רוטב בשאמל, ragù, פרמזן 
 
לזניָה (מאיטלקית: Lasagne, לזניֶה) היא סוג של דפי פסטה, וכן מאכל איטלקי המבוסס עליהן, המכיל, בדומה לפיצה, גם גבינה ורוטב, לצד ראגו (רוטב בולונז).
הלזניה נאפית בתנור אך לפני אפייתה מבשלים את עלי הפסטה במי מלח, בסיר. אולם, כיום מיוצרים גם עלי לזניה מהירים שאינם דורשים בישול טרם אפייתם.
הרטבים הנפוצים ביותר במלית הלזניה הם רוטב בשאמל ורוטב בולונז, אך יש גם פשטידות דמויות-לזניה המשתמשות ברוטב עגבניות ללא בשר וכן יש לזניות המכילות ירקות שונים כמו חצילים,
פטריות וכו'. (גרסה כשרה ניתן להכין ללא בשר או עם בשר אך ללא מוצרי חלב, אך זו לא תחשב ללזניה, אלא לפשטידה)
סוגי הגבינה בהם משתמשים מגוונים אף הם, בלזניה אלה בולונייזה הקלאסית משתמשים בפרמזן, אך ברוב הלזניות יש שימוש במוצרלה או ריקוטה.
בפולין קיימת גרסה מקומית ללזניה הנקראת לזנקי המכילה עלי בצק חיטה, שיפון, או כוסמת, מרודדים דק, מבושלים, מעורבבים עם שומן-חזיר או שמנת חמוצה, ומוגשים עם כרוב כבוש ופיסות נקניק.
בישראל, לרוב מטעמי כשרות, נפוצות גרסאות של פשטידות דמויות-לזניה, כאשר הגרסאות החלביות לא כוללות בשר טחון, ואילו הגרסאות הבשריות לא כוללות מוצרי חלב.