stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרד לייסט
ביוגרפיה

אביו אדוארד היה בנאי, במקור מלונדון. הוא החל כמעצב רהיטים אצל דייוויד ג'ונס בע"מ, אך החליט על קריירה באמנות. הוא למד במכללה הטכנית בסידני לפני שנכנס לבית הספר לאמנות של ג'וליאן אשטון ממנו למד טכניקות ציור בחוץ.
בשנות ה -90 של המאה ה-19 החל לעבוד כאמן בשחור-לבן במגזין "הבוליטין" והפך לאמן צוות ב"מייל". לאחר שנת 1900 היה גם נציג של סידני במגזין "הגרפי" של לונדון. האיורים של לייסט נכללו גם בספרים כגון ספר של חבר העמים בשנת 1902. הוא היה אחד החברים המקוריים של חברת האמנים.
בשנת 1907 הוא ואשתו עדה נסעו ללונדון, כדי שיוכל לעבוד ישירות עם המגזין "הגרפי", אך הוא היה מוצף בעבודה מכדי שיצייר, ולכן הוא הפסיק את העבודה. שלוש שנים לאחר מכן, הוא החל להציג עם האקדמיה המלכותית לאמנויות. בתחילת מלחמת העולם הראשונה הוא קיבל עבודה בעיצוב כרזות עבור משרד המלחמה. בשנת 1917 מונה לייסט לאמן מלחמה רשמי עם הכוח האוסטרלי בצרפת.
לייסט השלים למעלה מ -150 ציורים ורישומים במהלך המלחמה, ולאחר שירות המלחמה שלו תרם שני ציורי קיר גדולים לביתן אוסטרליה בתערוכת האימפריה הבריטית שהתקיימה בוומבלי בשנת 1924. באותה שנה הוא נבחר לחבר במכון המלכותי לציירי שמן.
כתוצאה מעבודות אלה גדלה הפופולריות של לייסט והוא זכה במספר עבודות מארצות הברית: הפקת ציורי קיר דומים בסנט אוגוסטין ובטמפה. הוא סייר גם בדרום מערב אמריקה וביקר בטקסס, ניו מקסיקו ואריזונה. בשובו לאוסטרליה בשנת 1926, נכנס לייסט לתפקיד ראש מחלקת הציור במכללה הטכנית במזרח סידני. הוא הציג בתערוכות רבות, והיה חבר באגודות אמנות שונות.
לייסט נפטר במוסמן, מחוץ לסידני, בפברואר 1945. הוא הותיר אחריו את אשתו עדה ובת נשואה.
לייסט מיוצג בגלריה לאמנות של ניו סאות' ויילס עם עשר עבודות וכן נציגויות בכמה אוספים פרטיים. רבים מציוריו כאמן מלחמה נמצאים באוסף אנדרטת המלחמה האוסטרלית בקנברה. חלק מדיוקנאותיו נמצאים בבית הפרלמנט בקנברה.
גלריה

הסנדלר
קרבות של היחידות האוסטרליות
נגן הגיטרה
דיוקן
בוקר
הערות שוליים

↑  Martha Rutledge, Australian Dictionary of Biography, Canberra: National Centre of Biography, Australian National University
↑  Reid, John B. (1977). Australian Artists at War, Vol. 1, pp. 14–15.
↑  "A Modern Tiresias". The Evening News (Sydney) (11, 043). New South Wales, Australia. 1 November 1902. p. 7
↑  Australian official war artists - First World War | Australian War Memorial, www.awm.gov.au
↑  Reid, John B. (1977). Australian Artists at War, Vol. 1, pp. 14–15.
↑  "Death Of Leading Portrait Painter". The Advertiser (Adelaide). LXXXVII (26951). South Australia. 19 February 1945. p. 4.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  AAG: 553  ADB: leist-frederick-william-fred-7166  FNZA: 8803  ISNI: 0000 0000 6711 2702  NGV: 4274  RKD: 352962  SNAC: w6hq4b9d  Trove: 614966  ULAN: 500070535  VIAF: 315532628   WorldCat (עם VIAF): 315532628
פתוחי פה

| פתוחי פה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: צורבים
מחלקה:: מדוזות סוכך
סדרה:: פתוחי פה
שם מדעי
 Semaeostomeae ‏אגאסי, 1862

פתוחי פה (שם מדעי: Semaeostomeae) היא סדרה של נבוביים מהמחלקה מדוזות סוכך אשר שוכנים באוקיינוסים הפתוחים ולעיתים גם במעמקי הים.
מדוזות אלה בעלות ארבע זרועות מוארכות בעלות תאים צורבים סביב פיהן ועוד ארבע קצרות יותר המצויות בקצה הגוף. הזרועות יכולות להגיע לאורך רב ואצל מדוזת רעמת האריה אורכן עשוי לעלות על 36 מטרים, מה שהופך אותה לגדולה שבמדוזות.
למדוזות אלה פעמון רחב בעל מעין "קפלים" בקצוות, מערכת של ארבע "שקיות" היוצאות מתוך הקיבה המרכזית.
כמו רוב המדוזות גופן שקוף עם זרועות בשרניות וצורבות.
מדוזות אלה שטות לצד הזרם וניזונות מסרטנים ודגים קטנים הנלכדים בזרועותיהן.
משפחות

Cyaneidae - בה מדוזת רעמת האריה
Drymonematidae
Pelagiidae - בה מדוזת סרפד פסיפית ומדוזת סרפד שחורה
אורליות (Ulmaridae) - בה האורליה הכחולה והסטיגיומדוזה
Phacellophoridae - בה מין יחיד מדוזת ביצת-עין (Phacellophora camtschatica).
פאלקון 1

המשגר פאלקון 1 בעת הרכבתו
פאלקון 1 היה משגר לוויינים קטן דו שלבי המונע בדלק נוזלי. המשגר פותח על ידי חברת החלל הפרטית SpaceX, שמייסדה, אילון מאסק, נחשב לאחד מיזמי החלל הפרטיים החשובים בעולם. פאלקון 1 היה הבסיס להמשך הפיתוח של משגרים על ידי החברה, ובהם המשגר פאלקון 9.
מאסק שואף להוזיל באופן משמעותי את מחיר השיגור לחלל של לוויינים, וזאת באמצעות תכנון חדשני של משגר הלוויינים פאלקון. בבסיס התכנון של משגר הלוויינים עומדת הפשטות: מנוע אמין, פישוט מערכות המשנה בטיל, פשטות במתקני הקרקע הנדרשים לשיגור, וקיצור משך ההכנות לשיגור. בחזונו רואה מאסק שיגור מהיר מאוד של מטע"ד לחלל - צמצום זמן ההכנה לשיגור לימים בודדים, ואף לשעות. טילים דוגמת הפאלקון 1 יוכלו לשמש את חיל האוויר האמריקני בתחום חדש ומתפתח, המכונה Responsive Space. הכוונה, בין השאר, לאפשר שיגור מהיר של לוויינים בעת הצורך, למשל בעת מתיחות צבאית, אירוע טרור עצום או אסון טבע. שיגור מהיר יוכל לפצות על אובדן נכסי חלל אמריקניים בעת לוחמת חלל מסוגים שונים (השמדת לוויינים באמצעות פיצוץ, סינוור בלייזר וכיוצא בזה). היכולת של פאלקון 1 (ואחריו פאלקון 9) "להתאושש" מהפעלת מנוע בלא שיגור ולחזור לביצוע תקין זמן קצר לאחר מכן, מהוות יתרון חשוב על פני משגרים אחרים המצויים כיום בשימוש.
מבנה המשגר

פאלקון 1 מורכב משני שלבים. השלב הראשון מונע באמצעות מנוע המכונה "מרלין" שפותח על ידי חברת SpaceX, והוא צורך תערובת של קרוסין וחמצן נוזלי. מנוע זה מייצר כחמישים טון דחף בגובה פני הים. בשלב השני מותקן מנוע נוסף הצורך אותו סוג של דלק וחמצן כמו המנוע של השלב הראשון. הדחף המפותח על ידי מנוע השלב השני הוא 3,500 ק"ג.
נתונים טכניים

גובה המשגר: 21.3 מטר
קוטר המשגר: 1.7 מטר
מסה בשיגור: 38,555 ק"ג
דחף מרבי: 454 קילו ניוטון
שיגורים > השיגור הראשון

לאחר דחיות רבות שנבעו מתקלות שונות, שוגר הפאלקון 1 לטיסת הניסוי הראשונה שלו ב - 25 במרץ 2006. השיגור בוצע ממתקן השיגורים של חיל האוויר האמריקני אתר ניסויים רייגן באי קוואג'לין. דליפת דלק מאחד מצינורות הדלק גרמה לאש במנוע שנראתה כבר כמה שניות לאחר השיגור. 25 שניות לאחר השיגור השריפה פגעה במערכת הפנאומטית. 4 שניות לאחר מכן, כשהלחץ ירד מתחת לסף מסוים המנוע הפסיק אוטומטית את פעולתו (ללא התערבות קצין הבטיחות). כל מערכות הטיל האחרות תפקדו בהצלחה. הטיל המשיך בנסיקה עד שהחל בנפילתו אל מימי האוקיינוס. הלוויין שהיה בחרטומו של המשגר לא הגיע לחלל והתרסק. לאחר ניתוח התוצאות של טיסת הבכורה של פאלקון 1, עולה כי היא נכשלה בגלל אום אלומיניום שנסדק עקב קורוזיה. האום היה אמור להדק צינורית של חיישן לחץ דלק בכניסה למשאבה. הדליפה גרמה לשריפה שבסופו של דבר פגעה במערכת ההידראולית וגרמה למערכות הבטיחות להפסיק את המנוע. ההשערה המקורית (טעות טכנאי על כן השיגור) התבררה בחקירה כלא נכונה.
הפתרון שנמצא היה החלפת אום האלומיניום וכמה רכיבים דומים בחלקים זולים יותר מפלדת אל חלד. חלקים אלה כבדים מעט יותר, ומקטינים את המטען המועיל בכמה מאות גרם. בבלוג שפתח מסר אילון מאסק כי הוא מוכן להמשיך ולהשקיע מכיסו, ואף להיכשל עוד בשני שיגורים לפחות. הצהרה זו שימשה אות הרגעה לרבים, שחששו כי כישלון השיגור יוביל להפסקת מימון החברה או לפגיעה בתוכניותיה העתידיות.
שיגורים > שיגור הניסוי השני

לאחר בדיקות ושינויים שבוצעו בעקבות לקחים מכישלון השיגור הראשון, בוצע שיגור נוסף של פאלקון 1 ב-20.3.2007. במקרה זה לא הותקן לוויין בחרטומו של המשגר, אלא משקולת המדמה לוויין. מטרת השיגור הייתה בדיקת המשגר בטיסה, הפרדת שלבים, הפעלת מנועי השלב השני והכנסת חרטום הטיל למסלול סביב כדור-הארץ. בעת השיגור מנועו של המשגר הוצת, אך המחשב גילה תקלה בהעברת נתונים מהטיל לאתר השיגור, וכיבה את המנוע. בהדגמה מרשימה של מהימנות טכנית, תודלק הטיל בשנית, ובלא מעורבות של טכנאים או בדיקות ישירות של המנוע, שוגר הטיל תוך כחצי שעה. (אם, למשל, מופעלים לשנייה מנועיה של מעבורת חלל אמריקנית, יש לבטל את השיגור, להוריד את המעבורת מכן השיגור, לפרק את המנועים ולטפל בהם - תהליך יקר וארוך היכול להימשך כחודש). המראת הטיל הייתה תקינה, השלב הראשון הופרד מהשלב השני, הוצת מנוע שלב שני, הופרד חיפוי המַטעֵד - אולם הטיל כשל מלהגיע למסלול. כדי לבדוק מדוע, חקרו אנשי החברה את סרטי הצילום ונתוני הטלמטריה. הממצאים הראו, כי בהפרדת השלבים פגע השלב הראשון בשני, ויצר תנודות הולכות וגדלות, שמערכת הייצוב של המשגר לא יכלה לפצות עליהן.
הבעיה המקורית הייתה שבעת כיבוי מנוע השלב הראשון הוא יצר באופן רגעי דחף לא סימטרי שגרם לטיל להתחיל לשנות את הכיוון אליו הוא פונה בשתיים וחצי מעלות לשנייה (הערך המקסימלי שציפו לו היה חצי מעלה לשנייה). התנועה הזו גרמה לכך שבעת ההפרדה בין השלבים הנחיר של השלב השני פגע בשלב הראשון. לא נגרם שום נזק אבל המכה גרמה לשכשוך דלק בשלב השני שגרם לתנודות שהיו מעבר ליכולת התיקון מערכת ההנחיה שלו. לקראת סיום הבעירה רמת הדלק במכל הייתה נמוכה כך שיחד עם השכשוך הכניסה למשאבות נחשפה מעל פני הנוזל והמנוע הופסק באופן אוטומטי לפני הזמן המתוכנן.
לאחר סיום הבעירה בוצעה בהצלחה הפרדה של טבעת מתאם המטעד שדימתה מסת לוויין כך שלמעט כניסה למסלול בוצעו כל המשימות העיקריות של המשגר וכל המערכות שלו נבדקו. בגרסה הבאה של המשגר תוקנה הפרדת השלבים, הותקנו מחסומים להקטנת שכשוך הדלק ושופרה תוכנת הבקרה של השלב השלישי.
שיגורים > שיגור הניסוי השלישי

בתאריך 3 באוגוסט 2008 שוגר המשגר פאלקון 1 בפעם השלישית, כשהוא נושא שלושה לווייני מחקר קטנים. ההמראה וטיסת השלב הראשון עברו בהצלחה, אולם תקלה בהפרדת השלב הראשון והשני מנעה את ניתוק השלב הראשון, והטיל לא הגיע לחלל. זהו כישלון השיגור השלישי של המשגר.
שיגורים > שיגור הניסוי הרביעי

השיגור הרביעי של פאלקון 1 ב-28 בספטמבר 2008 הושלם בהצלחה והגיע למסלול סביב כדור הארץ אך לא נשא מטען אמיתי אלא "דמה" במשקל 165 ק"ג עקב הכשלונות הקודמים.
שיגורים > השיגור החמישי והאחרון

השיגור החמישי נעשה ב-13 ביולי 2009 והיה להצלחה המלאה הראשונה. המשגר הביא את הלוויין RazakSAT של מלזיה למסלול סביב כדור הארץ, קרוב לקו המשווה. היה זה השיגור האחרון של פאלקון 1 ומכאן ואילך עברה SpaceX להשתמש בטילי פאלקון 9.
פאלקון 1 על כן השיגור
פרנסיס בדפורד (צלם)

| --- | --- |

 לידה:  13 באוגוסט 1815 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  15 במאי 1894 (בגיל 78) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  בית הקברות הייגייט 
 תקופת הפעילות:  1851–1888 (כ־37 שנים) 
 תחום יצירה:  צילום 
 
כיפת הסלע בירושלים, צילום של פרנסיס בדפורד מ-1862, בעת מסעו של נסיך ויילס במזרח התיכון
חפירות באתר וירוקוניום (אנ'), יישוב רומי עתיק ברוקסיטר, שרופשייר באנגליה, צילום מאת פרנסיס בדפורד
הספינקס, הפירמידה הגדולה ושתי הפירמידות הקטנות בגיזה, צילום מאת פרנסיס בדפורד משנת 1862
פרנסיס בדפורד (באנגלית: Francis Bedford,‏ 13 באוגוסט 1816, לונדון – 15 במאי 1894, לונדון) היה צייר ליתוגרף וצלם אנגלי, אחד מחלוצי אמנות הצילום, הצטיין בעיקר בצילומי נופים ובניניים עתיקים. בדפורד ליווה את נסיך ויילס במסעו במזרח התיכון, כולל במצרים וארץ ישראל והיה בהזדמנות זו אחד הצלמים הרשמיים הראשונים שבפמליית אנשי שלטון. הוא יצר צילומים רבים גם בבריטניה עצמה – בעיקר בדרום-מערב אנגליה, מערב מידלנדס (אנ') ובויילס.
לפי היסטוריון הצילום גרהם אובנדון, "צילומי בדפורד הדגימו אולי אחת החשובות שבתכונות האמנות הפרה-רפאליטית, הקיום בהרמוניה של עולם הטבע ועולם בני האדם". חלק מצילומיו התמקדו באתרי תיירות בבריטניה של המאה ה-19 ולמקומות ובניינים הקשורים לגיבוש הזהות הלאומית באנגליה ובוויילס.
קורות חייו

פרנסיס בדפורד היה בנו הבכור של האדריכל פרנסיס אוקטביוס בדפורד (1858-1784), שנודע כאדריכל של כנסיות.
הוא עצמו התחיל את הקריירה כשרטט אדריכלי וליתוגרף, לפני שהקדיש את עצמו לאמנות הצילום בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-19.
ציוריו נסבו סביב נושאים אדריכליים:"הכנסייה החדשה בטרנסטול" (1833), "מנזר וסטמינסטר (1846), "הקתדרלה בקנטרברי" (1847), "מגדל מודלין, אוקספורד" (1848), "יורק מינסטר" (1849) וכו'.
הציג בתערוכות השנתיות שבאקדמיה המלכותית לפחות תשע פעמים בשנים 1849-1833.
כליתוגרף הצטיין באיור ספרים בנושאי אדריכלות ונחשב לאמן בתחום הכרומו-ליתוגרפיה.
את פעילותו כצלם התחיל כחובב בסביבות שנת 1852, כשהתכוון בהתחלה להיעזר בטכניקה פוטוגרפית בעבודתו הליתוגרפית.
הצילום, שעשה את צעדיו הראשונים באנגליה בשנות ה-30 של המאה ה-19, הפך לנגיש ולשימושי יותר אחרי שיפורים טכנולוגיים, בהם המצאת תהליך הקולודיון על ידי פרדריק סקוט ארצ'ר (אנ')). הצילום עורר התלהבות רבה בקרב ארכאולוגים, אנתרופולוגים, גאולוגים, בוטנאים, היסטוריונים של האדריכלות ושל האמנויות, אנשי מדע ומשכילים רבים בשל האפשרויות שפתח בפני תחומי מחקר רבים.
בדפורד השתמש בעיקר תשלילים של קולודיון ובהדפסי נייר אלבומן ויצר החל משנת 1851 ועד שנת מותו כ-9,000 תשלילים.
בשנת 1854 נתבקש על ידי המלכה ויקטוריה, בבית מרלבורו, לצלם חפצי ערך מן האוסף המלכותי.
חלק מהתצלומים הללו הציג בדפורד בתערוכה הראשונה של החברה הבריטית לצילום (אנ') שהתקיימה באותה שנה.
בדפורד גילה עניין לא רק בתועלת המעשית של הצילום אלא גם בצדדיו האמנותיים, למשל בנוגע לצילומי נופים.
בתערוכה שנייה בשנת 1855 הציג מראות מיורקשייר. כעבור שנה נוספת הציג צילום של קתדרלת קנטרברי.
המלכה ויקטוריה רכשה בעצמה צילומים רבים של בדפורד מתערוכות החברה הבריטית לצילום, לימים החברה המלכותית לצילום. בשנת 1857 כמתנת יום הולדת לנסיך אלברט, בעלה, שלחה המלכה את בדפורד לצלם כשישים לתמונות במקומות ילדותו של אלברט בקובורג (אנ') בבוואריה. שנה לאחר מכן ערך בדפורד צילומים גם בעיר גותה שבגרמניה.
בתמיכת הנסיך אלברט עסק בדפורד באותה תקופה בפרויקט התערוכה "אוצרות אמנות" במנצ'סטר. ציורים אלה היוו בסיס לאיורים הכרומוליתוגרפיים שיצר בשביל הספר "אוצרות הממלכה המאוחדת", שפורסם ב-1860.
בשנים 1860–1870 בדפורד נסע בכל רחבי בריטניה עם קמרות גדולות-ממדים וציוד נייד של לוחות זכוכית רטובים.
ב-1862 נבחר על ידי המלכה ויקטוריה ללוות את יורש העצר של בריטניה במסע לימודים למזרח התיכון, תוך דגש על ארצות המקרא, ולהנציח את הביקור והאתרים ההיסטוריים החשובים. התצלומים הוצגו בתערוכה במוזיאון הבריטי ב-1864 ונדפסו באלבום שדברי ההסבר בו נכתבו על ידי ויליאם מקלור תומסון. בדפורד כיהן פעמיים כסגן יושב ראש החברה הבריטית לצילום (1861).
ספרים

1858 – The Treasury of Ornamental Art (אוצר אמנות הקישוט)
1859 – The Sunbeam
1860 – Treasures of the United Kingdom
תערוכות

ב-19 בפברואר 2009 התקיימה בניו יורק מכירה פומבית של שלושת אלבומי התצלומים שיצר בדפורד במהלך המסע למזרח הקרוב שערך נסיך ויילס בשנת 1862. האלבומים נמכרו תמורת 132,000 דולר.
לקריאה נוספת

Roger Taylor, "Fancis Bedford (1815-1894)", Oxford Dictionary Of National Biography, 2004
Linda Wheatley-Irving, "Holy Land Photographs and Their Worlds: Francis Bedford and the ‘Tour in the East’", Jerusalem Quarterly, 31, Summer, 2007, pp. 79–96
Stephanie Spencer, Francis Bedford, Landscape Photography and Nineteenth-Century British Culture, Ashgate Publishing, 2011
אלי שילר, מנחם לוין (עורכים), צילומי ארץ-ישראל הראשונים, אריאל, 66–67, אוגוסט 1989–אב תשמ"ט
הערות שוליים

↑  על פרנסיס בדפורד באתר עיריית ברמינגהאם
↑  רוויו באתר הוצאת אשגייט
↑  יהושע בן-אריה, ארץ ישראל במאה הי"ט – גילויה מחדש, כרטא והחברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, 1970, עמ' 157
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258307205171  BnF: cb14973538h (data)  GND: 111939968  ISNI: 0000 0001 2277 4187  KulturNav: 01fde826-f929-4f4f-bea7-c0b47af36d2d  LCCN: n95055747  NGV: 2374  NKC: xx0202393  NTA: 371748828  PIC: 3361  RKD: 375785  SNAC: w67t0h48  SUDOC: 156741857  TePapa: 48805  Trove: 819565  ULAN: 500023245  VIAF: 22414011   WorldCat (עם VIAF): 22414011 
קתדרלת אקסטר, המגדל הצפוני-מערבי, צילום מאת פרנסיס בדפורד
מתרחצים בחוף הים בצפון ויילס, צילום מאת פרנסיס בדפורד, סביבות 1860
פר ונרבילם

פר ונרבילם (בלטינית per venerabilem) היה דקרטל שהוציא האפיפיור אינוקנטיוס השלישי ב-1202 בנושא חוקיות הורשה וסמכותו של מלך צרפת.
הסניור גיום ה-8 ממונפלייה(אנ') היה נשוי לאודוקיה קומננוס(אנ'), מזיווג זה נולדה בת אחת, מרי ממונפלייה(אנ'). ב-1187 גיום שלח את אודקיה למנזר באניאן ונישא לאגנס מקסטיליה. אגנס ילדה מספר ילדים. גיום רצה שאחד מהבנים יירש אותו. אולם הילדים הוגדרו כ-ex defectu natalium, כלומר ילדים שנולדו מחוץ לנישואין ולכן לא יכלו לרשת אותו.
בהסתמכו על התקדים של ההכרה שנתן האפיפיור בלגיטימיות הירושה של פיליפ מבולון(אנ') ומרי, דוכסית בראבנט(אנ'), ילדיו של פיליפ השני, מלך צרפת מאשתו השלישית, אגנס ממרניה (אנ'), בעודו נשוי לאשתו השנייה, אינגבורג מדנמרק(אנ'), פנה גיום ב-1202 אל האפיפיור באמצעות הארכיבישוף של ארל(אנ') בבקשה להכריז על נישואיו לאודוקיה כמבוטלים ועל ילדיו מאגנס כיורשים חוקיים (titulus legitimstionis).
ב-1202, ענה האפיפיור בדקרטל "פר ונרבילום", בו דחה את הבקשה ופירט את ההבדלים בין שני המקרים. המשפט המצוטט ביותר ממסמך זה הוא " rex superiorem non recognoscens in regno suo est Imperator" (ראו בהמשך) שקובע את עליונותו השלטונית החילונית של מלך צרפת ואי כפיפותו לסמכות חילונית גבוהה יותר.
תשובת האפיפיור

האפיפיור התחיל את מכתבו בקביעה שלכס הקדוש יש סמכות מלאה לדון בעניין זה, וכבר היו תקדימים בהם אחרי בדיקת המקרה, הכשירו אפיפיורים אנשים שלידתם לא הייתה כשרה (נולדו מחוץ לנישואין או כתוצאה מיחסי ניאוף), והיו בין המקרים אף אנשים שלאחר טיהור מוצאם עלו למעלת בישופים. מאליו מובן שאם הכשירו אנשים לתפקידים דתיים או ספיריטואלים שהם חמורים יותר, אפשר גם לדון במקרים בהם ההכשר צריך להיות לצורך תפקיד חילוני (סקולרי). מה עוד שהאפיפיור לא מכיר גורם אחר שבידו סמכות להעניק הכשר מעין זה.
בהמשך מציין האפיפיור שבפנייה אליו הסתמכו על היתר שעשה הוא עצמו במקרה של פיליפ השני והמקרה הנוכחי נזקק יותר להיתר מסוג זה כי לפיליפ היה יורש זכר מנישואיו החוקיים ואילו לפונה אין יורש מאשתו החוקית.
המלך פיליפ הופרד מהמלכה אינגבורג בתוקף החלטה של ארכיבישוף ריימס ואילו אתה, גיום, גירשת את אשתך בשרירות לב
המלך לקח אישה אחרת ונולדו לו תאומים עוד לפני שהגיע אליו האיסור לשאת אישה אחרת ואילו אתה נישאת לאחרת תוך זלזול בכנסייה, ולכן ספגת עונש מטעם הכנסייה
המלך העלה נגד הנישואין טענה של קרבת משפחה ואתה לא העלית טענה שיש בה לפסול את הנישואין. אם מקבלים את הטיעון של קרבת משפחה מסתבר שהמלכה אינה אשת המלך ונישואיו האחרים הם חוקיים והילדים חוקיים ואילו לך אין טענה שהילדים נולדו כילדים חוקיים.
המלך הוא שליט טמפורלי עליון, ואין מעליו סמכות חילונית, גם לא קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ולכן יכול הוא לפנות אל האפיפיור מבלי לכפור בסמכות חילונית שמעליו (rex superiorem non recognoscens in regno suo est Imperator), ואילו אתה אינך מלך וכאן שאתה כפוף לסמכות חילונית גבוהה ממך, לכן אינך רשאי לפנות אל האפיפיור מבלי הסכמת העליונים ממך.
לנושא סמכותנו להחליט - ישו כתב "תנו לקיסר את אשר לקיסר, ולאלוהים את אשר לאלוהים" (מתי כ"ב 21, מרקוס י"ב 17, לוקאס כ' 25). אולם אני האפיפיור, יורשו של פטרוס, עליו נכתב אצל מתי " אתן לך את מפתחות מלכות השמים וכל מה שתאסר על הארץ יהיה אסור בשמים, וכל מה שתתיר על הארץ יהיה מותר בשמים" (מתי טז 19), לכן כממלא מקום, אם נדרשת החלטה בעניין קשה או סתום, יש לפנות לשיפוטו של הכס האפיפיורי. ובנושא זה גם נאמר " האם אינכם יודעים שאנחנו נשפט מלאכים? כל שכן דברים השייכים לחיי יום יום! " (האיגרת הראשונה אל הקורינתים ו, 3). 
לפיכך החלטנו שיש להכשיר את בניו של המלך שכבר מההתחלה היה ספק האם הם חוקיים או לא, ואילו במקרה שלך, גם החוק הקנוני וגם התורה מתעבים ילדים שנולדו כתוצאה מניאוף " לא יבוא ממזר בקהל יהוה גם דור עשירי לא יבוא לו בקהל יהוה" (דברים, כ"ג 2), וגם החוקים החילוניים דוחים אותם מלקבל את ירושת אבותיהם, ולכן החלטנו לדחות את עתירתך.
תיעוד

דקרטל זה נשלח, יחד עם בולות ודקרטלים נוספים לאוניברסיטת בולוניה, נשמר שם כחלק מהאוסף " tam in iudiciis quam in scholis" והפך לחלק מהחוק הכנסייתי(אנ') למשך מאות שנים.
פסקליה ופוגה בדו מינור

הדף הראשון של הפסקליה מתוך אחד העותקים (המקור החתום אבד).
פסקליה ופוגה בדו מינור רי"ב 582 היא מהנודעות ביצירותיו של יוהאן סבסטיאן באך לעוגב. הפסקליה היא יצירה מסוג נושא ווריאציות, במקרה הזה עם נושא פשוט בן 8 תיבות. מיד אחריה באה הפוגה (יצירה רב קולית בו נושא אחד או יותר חוזרים ו"עוברים" בין הקולות השונים, בדרך כלל בשינויים מלודיים וריתמיים) אשר ממשיכה לעבד את אותו נושא, בצורות שונות ובמספר קולות.
ההלחנה וההשפעות עליה

העותק המקורי של הפסקליה ופוגה אבד והיא ידועה רק ממספר עותקים מוקדמים שלה. בעקבות מספר טעויות העתקה אופייניות משערים שהיצירה נכתבה במקור בטבלטורה לעוגב - שיטת כתיבת תווים ללא חמשות, ראשי תווים על רגליות או סימני סולם. לסימון גובה הצליל משתמשים בשמות אותיות הרשומים בכתב היד ואת משך הצליל בדגלים. ידוע שבאך הצעיר נהג להשתמש בשיטה זאת בעותקים שהכין מיצירות לעוגב של מלחינים אחרים. העותק המוקדם ביותר ששרד נעשה בידי אחיו של באך - יוהאן כריסטוף באך (1671–1721) בין השנים 1706–1713 (היצירה משום מה מופיעה מסובבת ב-180 מעלות יחסית לשאר התווים באותה חוברת).
בשנת 1705 יצא באך בן ה-20 ברגל מארנשטאט לליבק לביקור ממושך אצל דיטריך בוקסטהודה נגן עוגב ומלחין נודע שהשפיע רבות על באך (שהעתיק גם כמה מיצירותיו בנעוריו). בוקסטהודה כתב פסקליה לעוגב (אופוס 161 ביצירותיו) וגם שני שאקונים (סוג יצירת וריאציות דומה לפסקליה, אופוס 159 ו-160). ייתכן שבאך גם הכיר את הפסקליה של יוהאן קריגר מ-1700 שגם היא התבססה על נושא בן 8 תיבות (קריגר היה עמיתו של פכלבל שגם כן כתב פסקליה, ושהיה מורו של אחיו הגדול של באך). האוסטינטו (מוטיב החוזר על עצמו בצורה עיקשת לאורך זמן) הפשוט של הפסקליה של באך הוא כאמור בן 8 תיבות (ו-15 תווים). לפחות ארבע התיבות הראשונות מבוססות כנראה באופן ישיר על יצירה קצרה של אנדרה רזון, מלחין צרפתי פחות מוכר בן התקופה. ההערכה היא בכל אופן שבאך כתב את היצירה זמן לא רב לאחר חזרתו לארנשטאט מביקורו אצל בוקסטהודה.
מבנה היצירה > הפסקליה

מקור צורת הפסקליה בספרד של המאה ה-17 כקטע הקשור בריקוד (מקור השם pasar - ללכת, calle - רחוב). ג'ירולאמו פרסקובלדי באיטליה ביסס אותה כסדרת וריאציות על נושא החוזר על עצמו (האוסטינטו) בבס (תפקיד הקול הנמוך). הפסקליה של באך פותחת בהצגה ישירה של האוסטינטו בתפקיד הבס לבדו. האוסטינטו כאמור בעל 15 תווים ב-8 תיבות ובמשקל שלושה רבעים. אחרי כן מופיעות זו אחר זו 20 וריאציות על אותו נושא. הנושא בדרך כלל ממשיך להופיע בבס בפדל של העוגב כשמעליו מופיעים פיתוחים מוזיקליים שונים. בכמה מהווריאציות התפקיד מופיע בקול הגבוה (הסופרן - למשל בווריאציה 11 - כלומר בהופעה ה-12 של הנושא אם סופרים גם את הצגת הפתיחה) או שהוא מפוצל ועובר בין כל הקולות (בווריאציה 5). בניית המתח מגיעה לשיא רגשי בווריאציה מס 12 ואחריה מעין אינטרמצו מלודי בשלוש הווריאציות הבאות שאחריהן שוב באות חמש וריאציות אינטנסיביות יותר כסיכום. פרשנים שונים מחלקים את 20 הווריאציות בצורות שונות. למשל נגנת העוגב מארי קלייר אליין מראה איך אפשר לחלק את הווריאציות לשלשות כשכל שלשה כוללת ציטוטים מכוראל לותראני אחר (בדומה לכוראלים בספרון לעוגב של באך). קוביאשי דוגל במבנה של בנייה מתמדת המגיעה לשיאה רק בסיום. למרות חוסר הסכמה בנושא, קארל נייב בעבודת הדוקטוראט שלו ממליץ למבצע\ת לבחור חלוקה כלשהי ולתכנן לפיה את הבצוע, כולל תכנון הרגיסטרציה (בחירת חלילי העוגב שיעשה בהם שימוש בקטעים השונים), הקצב, הארטיקולציה, והקישוטים. כל אלה לא צוינו בתווים המקוריים. בתקופת הבארוק ככלל לא היה נהוג לכלול הוראות בצוע כאלה בתווים ועל המבצע\ת היה לתכנן אותם בעצמו.
מבנה היצירה > הפוגה

פוגה היא קטע מוזיקלי למספר קולות, בדרך כלל שקולים בחשיבותם, שמעבירים ביניהם ומעבדים נושא מוזיקלי אחד או יותר. באך כתב פוגות רבות שהתאימו לסגנון הקונטרפונקט החביב עליו. בפסקליה ופוגה בדו מינור הפוגה מתחילה ישירות עם סיום הווריאציה ה-20 של הפסקליה (למעשה הצליל הראשון של הפוגה הוא חלק מאקורד הסיום של הווריאציה). הפוגה כוללת שלושה נושאים החוזרים בעיבודים שונים בין הקולות. הנושא הראשון הוא המחצית הראשונה (ארבע התיבות הראשונות) של האוסטינטו של הפסקליה - ברבעים וחצאים. הנושא השני שמופיע כמעט מיד עם הנושא הראשון מבוסס על המחצית השנייה של האוסטינטו - בשמיניות. הנושא השלישי שבא אחר כך הוא בשש-עשריות. בגלל ההיצמדות והקרבה הנושאית של הפוגה לאוסטינטו של הפסקליה - יש הרואים בפוגה את הווריאציה ה-21 של הפסקליה (ולכן לפעמים כל היצירה נקראת פשוט הפסקליה בדו מינור של באך).
הפוגה כוללת 12 כניסות של הנושא הראשי בקולות השונים. שלושת הנושאים מבוצעים כל פעם בקולות אחרים באופן כזה שאף פעם לא חוזרת אותה קומבינציה של התאמת קולות לנושאים. פוגה כזאת נקראת פוגת צירופים או פוגת פרמוטציה. המוזיקה מאיצה לסערה של ממש בכל הקולות, כולל בפדאלים ועוצרת בפתאומיות בתיבה 285 (בזמן 11:58 בבצוע של רייצה סמיטס) קצת לפני סיום היצירה באקורד נאפוליטני. במהלך הרמוני של קדנצה אותנטית (מהלך הרמוני המופיע בדרך כלל בסיום וכולל אקורד דומיננטי היוצר מתח שנפתר עם אקורד הטוניקה של הסולם) האקורד הנאפוליטני משמש כגרסה כרומטית "חריפה" של תפקיד אקורד הסובדומיננטה המכין את אקורד הדומיננטה. בפוגה, האקורד הנאפוליטני נשאר מהדהד באולם הכנסייה בדממה שאורכה רבע, והמתח שנוצר נפתר עם עוד 8 תיבות המובילות לסיום באקורד דו מז'ור.
ביצועים

קארל נייב סוקר 40 הקלטות של ביצועים שונים על עוגב של היצירה מ-1927 ועד 2012 ואת השינויים שהיו בגישות לבצוע במהלך שנים אלה. היצירה עובדה גם להרכבים שונים - כמו העיבוד של לאופולד סטוקובסקי לתזמורת, עיבודים רבים לפסנתר (כמו זה של יוג'ין אורמנדי), ועוד עיבודים להרכבים שונים של כלי נשיפה, וכלי מיתר. הפסקליה מושמעת בכמה סרטים, כמו "לילות לבנים" מ-1985, "עמוק במים" מ-2004, ובסצנת הטבילה בכנסייה המתרחשת במקביל למלחמה מפיונרית ב"הסנדק" מ-1972.
הערות שוליים

1 2 3  נימוקים להערכת הפסקליה כיצירת נעורים של באך, וסרטון עם בצוע היצירה על ידי רייצה סמיטס מאתר http://allofbach.com/
↑  ריצ'רדס על הפסקליה בדו מינור של באך באתר אוניברסיטת קורנל
1 2 3  תעוד הביצועים השונים לפסקליה בדו מינור רי"ב 582 עמוד 15
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb13909698h (data)  GND: 300010370  MusicBrainz work: f8a50fdd-6da0-398f-9f88-206c84a73bbd  VIAF: 189338155   WorldCat (עם VIAF): 189338155 
באמצע האוסטינטו של הפסקליה של באך. למעלה המוטיב התואם ל-4 התיבות הראשונות מתוך "טריו בפסקליה" של אנדרה רזון. למטה קטע מיצירה אחרת של רזון שאולי דומה לחצי השני של האוסטינטו של באך.
וריאציה מס 1 מתוך 20 הבאות אחרי ההופעה הראשונה של האוסטינטו לבדו בבס. בווריאציה זו כל הקולות נשמעים והאוסטינטו מופיע בבס (הקול הנמוך בעוגב).
וריאציה מס 11. בווריאציה זו האוסטינטו מופיע בסופרן (הקול הגבוה בעוגב).