אפרים משה פינר
התרגום לתלמוד

בשנת תקצ"א (1831) הוציא פינר לאור את הכרך הראשון של תרגומו, על מסכת ברכות. פינר תרגם קטעים נבחרים מתוך שני התלמודים (בבלי וירושלמי), והציב אותם בשפה הארמית המקורית ובתרגום לגרמנית בשני עמודות מקבילות, ובתוספת הערות וביאורים בגרמנית. פינר גם כתב מבוא עברי וגרמני ובו רקע לגמרא ומחקר על זהות מחברי המדרשים השונים.
התלמוד עצמו הודפס בסגנון המהדורות הנפוצות. עם פירושי רש"י, ותוספות, והגהותיהם של רבי מרדכי יפה, רבי ישעיה פיק ברלין, רבי אליהו מווילנה, רבי יחזקאל לנדא, רבי בצלאל רנשבורג, ורבי עקיבא איגר, וכן פירושי הרא"ש, המהרש"ל, המהרש"א ופירוש המשניות לרמב"ם. ובתוספת פיסוק וניקוד.
מטרותיו של פינר היו הגנה על התלמוד שהואשם במאות השנים האחרונות באירופה בהאשמות חמורות מצד אנטישמים שונים, וכן רצון לגרום לנגישות לתלמוד עבור היהודים דוברי הגרמנית.
על הדפסת התרגום למסכת ברכות ספג פינר ביקורת קשה – הן מצד המשכילים והן מצד הממסד השמרני; שד"ל כתב עליו: ”מי האמין כי בדור דעה כדור הזה, יקום אדם אשר לא ידע בין ימינו לשמאלו בחכמת התלמוד ובלשון התלמוד, וגם לשון הקודש נכריה לו, ובמלאכת הקדיטיקא לא ראה מאורות מימיו, ויתפאר נגד השמש ללמד לכל בני העולם הבנת התלמוד וידיעת לשונו מוצאיו ומבואיו!”, וכך גם משכילים נוספים.
פינר יצא למסע לצורך גיוס הסכמות; בפרנקפורט דמיין קיבל את הסכמת רבי שלמה זלמן טריר, רבי יהודה לייב קרלבורג, רבי אשר ולרשטיין מקרלסרוהה בנו של רבי אריה לייב גינצבורג, רבי מנחם עמנואל דייץ, רבי שמואל חיים, רבי משה קוניץ, יצחק בר לוינזון.
בחורף ה'תקצ"ה, הגיע פינר לפרשבורג, ולאחר שהצהיר בפני רבי משה סופר כי רבי נתן מרקוס אדלר משתתף בעריכת התרגום, קיבל את הסכמתו של הרב סופר שנחשב לבעל סמכות עצומה בעולם הרבני והיהודי. לאחר זמן קצר חזר בו החתם סופר מהסכמתו לאחר שמספר רבנים העירו את תשומת לבו על המכשולות העשויים להגרם מכך, ולאחר שבירור אצל רבי נתן אדלר העלה כי הוא אינו משתתף בעריכת התרגום, ביקש מפינר שיחזיר לי את הסכמתו, אך זה סירב.
חרטתו של רבי משה מהסכמתו, התפרסמה לאחר שפינר ביקש מוועד קהילת המבורג שירכוש מנוי לתרגומו, ואחד מבני הקהילה שלח מכתב לבעל החתם סופר. בתגובתו, ביקש רבי משה לפרסם את חזרתו ממתן ההסכמה ולהדפיס את מכתבו בהמבורג, אולם מחשש פגיעה בתרבות הגרמנית נמנעו רבני העיר מהדפסת המכתב והסתפקו בפרסום תוכנו מפה לאוזן.
מאוחר יותר פרסם מכתב גלוי:
בעזה"י, חנוני חנוני שמעוני שמעוני!

רבותי גאוני הזמן חכמי דור ודורשיו המיחלים לחסדי ה' ומצפים תפארתו ושאר אחינו בני ישראל הנפוצים, המצפים להיות קבוצים.

כבר פרסמתי חטא מפורסם ומכשלה אשר תחת ידי אשר נתתי מכתב הסכמה לדאקטר פינר על העתקת ש"ס בלשון אשכנז וכבר נדפסה אגרתי בהמבורג. שם הודיתי ולא בושתי לומר בוש אני על כי בעונותי טחו עיני מראות, כי מלבד הטעם הנאמר שם, שכחתי מעיקרא המכשלות את הרבים היוצאות מהעתק הלז הא לן הא להו, ולא רציתי לפרש ולבאר הלא כבר קדמוני רבותי ועוררוני על כל פרטי הדברים אשר יש לחוש ויש בזה איסור גמור.

וע"כ דברים שאמרתי טעות הם והנני חוזר ועוקר הסכמתי מעיקרא והי' כלא ה' וכאפס ואין יחשבו דברים ההמה וישימו לאל מלתי.

אמנם זולת כל הנ"ל אשר היה בהעלם עין ממני בראשית מלאכתי הנ"ל, אזכור ברבים את אשר זכרתי ולא שכחתי אז, ואמרתי אל המעתיק הנ"ל, איך אפשר לעמוד על תוכן ופירוש וכוונת כל דבר, הלא כמה פעמים על דברת רש"י המבאר נחלקו גאוני עולם בכוונתו וכמה דיות נשתפכו וכמה ניירות וגוילים מלאים על דיבור א' ואיך ימלא ידו יחיד להסכים על פי דעתו כוונת העניין, והוא השיב לי כי הוא איננו אלא המקבץ חתומים, ויש חברת גדולי עולם צדיקי' ואנשי מעשה אשר יחלק להם הש"ס מסכת מסכת, ואחר כך יתקבצו ויעיינו הדק היטב...



לזה אני מבקש מגאוני הזמן להטיל גודא רבא על היושבים תחת דגלם, שלא ידפיסו ולא יקנו הספרים ההמה ולא יקראו בהם כלל וכלל, ויהי' כספר החתום לא יזכר ולא יפקד ולא יעלה אל בית ישראל כלל...
על אף חזרתו של רבי משה סופר מהסכמתו, התעלם פינר מעובדה זו, ובחוברת לדוגמה שהדפיס כמחצית השנה לאחר מכן הדגיש את ההסכמה שקיבל מאת רבה של פרשבורג, אך לבסוף, השמיט את ההסכמה בעקבות התנגדותו הנחרצת.
התרגום הודפס בסופו של דבר רק בשנת תר"ב (1842), לאחר כ-7 שנים מהפרשייה, ולאחריו לא הודפסה אף מסכת נוספת.
ההיסטוריון יוסף קלויזנר סבור כי הצנזור לא אישר לפינר להדפיס את המסכת הבאה שתכנן – מסכת סנהדרין, בעקבות אזכורי הגנאי של ישו.