stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלמה גיירמופרייטו

| --- | --- |

 לידה:  27 במאי 1949 (בת 75) מקסיקו סיטי, המדינות המקסיקניות המאוחדות 
 מדינה:  מקסיקו מקסיקו
 מעסיק:  אוניברסיטת שיקגו 
 פרסים והוקרה:  פרס מריה מורס קבוט (1990)  IWMF Lifetime Achievement Award (2010)  פרס נסיך אסטוריאס לתקשורת ולמדעי הרוח (2018)  פרס ג'ורג' פולק (2000)  עמיתי מקארתור (יולי 1995)  פרסי אורטגה אי גאסט (2017) 
 
אלמה גיירמופרייטו (בספרדית: Alma Guillermoprieto; נולדה ב-27 במאי 1949) היא עיתונאית מקסיקנית הכותבת רבות על אמריקה הלטינית בעיתונות הבריטית והאמריקאית. יצירתה ומאמריה נפוצים גם בעולם הדובר ספרדית.
ביוגרפיה

גיירמופרייטו נולדה וגדלה במקסיקו סיטי. בנעוריה עברה לעיר ניו יורק עם אמה, ושם למדה מחול מודרני במשך מספר שנים. בשנים 1962–1973 הייתה רקדנית מקצועית.
ספרה הראשון, Samba ‏(1990), מספר על התקופה בה למדה בבית ספר לסמבה בריו דה ז'ניירו.
באמצע שנות השבעים החלה את הקריירה העיתונאית שלה כשכתבה לגארדיאן, וממנו עברה לוושינגטון פוסט. בינואר 1982 הייתה גיירמופרייטו, שאז הוצבה במקסיקו סיטי, אחת משני העיתונאים (האחר היה רמון בונר (Raymond Bonner) מהניו יורק טיימס) שפרסמה בכלי התקשורת את הטבח של אל מוסוטה (El Mozote Massacre), בו כ-900 כפריים באל מוסוטה, אל סלוודור, נטבחו בידי צבא סלוודור בדצמבר 1981. במאמץ רב, תוך לקיחת סיכון לא מבוטל, היא הוברחה בידי מורדי חזית השחרור הלאומית ע"ש פראבונדו מארטי (Farabundo Martí National Liberation Front) לבקר באתר כחודש לאחר שהטבח התרחש. כשהסיפור ראה אור בעת ובעונה אחת בפוסט ובטיימס ב-27 בינואר 1982, ביטל אותו ממשל רייגן כתעמולה. אולם לאחר מכן אומתו הפרטים עליהם דיווחו גיירמופרייטו ובונר, וזכו לתהודה גדולה.
במשך חלק ניכר מהעשור הבא שימשה גיירמופרייטו כראש סניף דרום אמריקה בניוזוויק.
גיירמופרייטו זכתה במענק העיתונאות על שם אליסיה פטרסון ב-1985 למחקר וכתיבה אודות שינויים בחיי הכפר במדינות השוק האירופי המשותף.
במהלך שנות התשעים הפכה לכותבת עצמאית, והוציאה תחת ידה כתבות מחקר ארוכות על התרבות והפוליטיקה של אמריקה הלטינית עבור הניו יורקר
 ו־The New York Review of Books. בכלל זה כתבות על מלחמת האזרחים בקולומביה, ארגון הנתיב הזוהר בפרו, תוצאות המלחמה המלוכלכת בארגנטינה והמשטר הפוסט-סנדיניסטי בניקרגואה. הכתבות הללו נאגדו וראו אור באסופה The Heart That Bleeds‏ (1994), המשרטטת את דיוקנה של הפוליטיקה והתרבות באמריקה הלטינית במהלך "העשור האבוד" (היא ראתה אור בספרדית תחת הכותר pie de un volcán te escribo — Crónicas latinoamericanas ב-1995).
באפריל 1995, לבקשתו של גבריאל גארסיה מארקס, לימדה בחנוכת סדנה ב-Fundación para un Nuevo Periodismo Iberoamericano, מכון לקידום העיתונאות שהקים גארסיה מארקס בקרטחנה שבקולומביה. מאז אותה עת הנחתה שבע סדנאות לעיתונאים צעירים ברחבי הארץ.
באותה שנה זכתה גיירמופרייטו במלגת מקארתור.
אנתולוגיה שנייה של מאמרים פרי עטה, Looking for History, ראתה אור ב-2001 וזכתה בפרס ג'ורג' פולק (George Polk Award). היא גם פרסמה אסופת מאמרים בספרדית אודות המשבר המקסיקני, El año en que no fuimos felices.
ב-2004 יצא לאור ספר זכרונותיה של גיירמופרייטו, שהתהווה במרוצת השנה בה התגוררה בקובה בשנות העשרים המוקדמות שלה. פרק מתוכו התפרסם ב-2003 בניו יורקר.
בשנת הלימודים 2008–2009 הצטרפה לסגל המחלקה ללימודי אמריקה הלטינית באוניברסיטת שיקגו כפרופסור אורח בקתדרה על שם טינקר.
בשנת 2008 דורגה במקום ה-58 במשאל "מאה האינטלקטואלים הציבוריים הבולטים בעולם" שערכו כתבי העת Prospect (הבריטי) ו-Foreign Policy (האמריקאי).
ספריה

Samba Knopf, 1990
The Heart That Bleeds Knopf, 1994
Looking for History, Random House, Inc., 2001, ISBN 978-0-375-42094-8
Dancing with Cuba Pantheon Books, 2004, ISBN 978-0-375-42093-1
"Introduction", The book of lamentations, Authors Rosario Castellanos, Translator Esther Allen, Penguin Classics, 1998, ISBN 978-0-14-118003-8
Las guerras en Colombia, Aguilar, ISBN 978-958-704-635-9
Al pie de un volcán te escribo Plaza y Janés, 2000, ISBN 978-968-11-0438-2
Los años en que no fuimos felices: crónicas de la transición mexicana, Plaza & Janés México, 1999, ISBN 978-968-11-0412-2
Las guerras en Colombia: tres ensayos, Aguilar, 2000, ISBN 978-958-8061-51-1
La Habana en un espejo, Debate, 2005, ISBN 9789802932986
אנתולוגיות

"Mexico City 1992", The Mexico reader: history, culture, politics, Editors Gilbert Michael Joseph, Timothy J. Henderson, Duke University Press, 2002, ISBN 978-0-8223-3042-4
"Medellin 1991", Reconstructing criminality in Latin America, Editors Carlos Aguirre, Robert Buffington, Rowman & Littlefield, 2000, ISBN 978-0-8420-2621-5
"Garbage",  The Mexico City reader, Editors Rubén Gallo, Translator Lorna Scott Fox, University of Wisconsin Press, 2004, ISBN 978-0-299-19714-8
"Ciudad de Mexico 1949", Hecho en México, Editor Lolita Bosch, ONDADORI, 2007, ISBN 978-84-397-2082-9
הערות שוליים

↑  אלמה גיירמופרייטו, "סמבה", אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, 18 בפברואר 1999
↑  תום מסלנד, "המוות מספר את סיפורם", ניוזוויק, 1 בנובמבר 1992
↑  אלמה גיירמופרייטו באתר קרן אליסיה פטרסון
↑  ארכיב הכתבות של אלמה גיירמופרייטו בניו יורקר
↑  ארכיב הכתבות של אלמה גיירמופרייטו בThe New York Review of Books
↑  רשימת פרופסורי אורח בקתדרה על-שם טינקר באוניברסיטת שיקגו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007426736205171  BIBSYS: 1089039  BNE: XX1733166  BnF: cb122356786 (data)  CANTIC: a11278547  GND: 1050283783  ISNI: 0000 0001 2347 8603  LCCN: n88234751  NKC: jx20071022007  NTA: 078252598  SUDOC: 031067670  VIAF: 58181392   WorldCat (עם VIAF): 58181392
אלכסנדר סוחצ'בסקי

| --- | --- |

 לידה:  3 במאי 1843 אילוב, רפובליקת פולין 
 פטירה:  15 ביוני 1923 (בגיל 80) Biedermannsdorf, אוסטריה 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות היפות, ורשה 
 יצירות ידועות:  Farewell Europe! 
 פרסים והוקרה:  אביר במסדר פולוניה רסטיטוטה 
 צאצאים:  Annie Francé-Harrar 
 
אלכסנדר סוחצ'בסקי (בפולנית: Aleksander Sochaczewski;‏ 3 במאי 1843, אילוב – 15 ביוני 1923, ליד וינה) היה צייר יהודי-פולני.
ביוגרפיה

אלכסנדר סוחצ'בסקי נולד בשם לייב זונדר למשפחה יהודית באילוב (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בפולין). בשנת 1860 הוא הגיע לוורשה והחל ללמוד ציור באקדמיה מקומית. בשנת 1862 הוא נעצר על ידי השלטונות הרוסים ולאחר סיום מרד ינואר נשפט לעונש מוות שהומר להגלייה של 20 שנים בסיביר.
בשנת 1884 אלכסנדר סוחצ'בסקי קיבל אישור לצאת מסיביר אך היה צריך לעזוב את תחומי האימפריה הרוסית והתיישב בלביב שבאותה תקופה היה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית. הוא המשיך בלימודי ציור ורוב יצירותיו הוקדשו לחיי של הגולים הפולנים בסיביר. עבודתו על הציור המפורסם שלו "פרידה מאירופה" הסתיימה בשנת 1894. בשנים 1897–1900 הוא התגורר בבריסל ואחר כך עבר לווינה.
בשנת 1913 אוסף תמונותיו הוצג בלביב בתערוכה לכבוד ה-100 של המרד וזכה להצלחה גדולה. בסיום התערוכה סוחצ'בסקי תרם את התמונות למוזיאון של לביב. האוסף שרד מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1941, כאשר העיר הייתה בשליטת ברית המועצות כל התמונות הועברו לקייב. בשנת 1956 משרד התרבות הסובייטי העביר אותם לחזקת פולין. החל משנת 1963 התמונות מוצגים במוזיאון בוורשה.
אדוארד הית'
ראשית חייו

אדוארד הית', שהיה ידוע בצעירותו כ"טדי", נולד בעיירת החוף ברודסטיירס (Broadstairs) שבמחוז קנט, לאביו ויליאם ג'ורג' הית', נגר ובנאי, ולאימו, אדית אן הית' לבית פנטוני, שעבדה כמשרתת. אביו ניהל לימים עסק בנייה קטן ומצליח. אדוארד הית' התחנך בבית הספר היסודי צ'טהאם שבעיירה רמסגייט הסמוכה וב־1935, בעזרת מלגת לימודים של המחוז, הוא החל ללמוד בבייליול קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד.
בשנים מאוחרות יותר זכה מבטאו המוזר של הית' – עם צלילי התנועות ה"משתנקות" שלו, בשילוב עם ההגייה הלא־תקנית של האות I כאות W ושל המילה out כ"eout" – להתייחסות סאטירית במערכון "למד את עצמך הית'ית" (Teach Yourself Heath) בסדרת הטלוויזיה הקרקס המעופף של מונטי פייתון. הביוגרף של הית', ג'ון קמפבל, העלה השערה שמבטאו של הית', שלא כמו זה של אביו ושל אחיו הצעיר, ששניהם דיברו במבטא של מחוז קנט, היה חייב לעבור "שינוי מהותי בעת לימודיו באוקספורד", אף על פי שהוא שמר על מרכיבים של הדיבור הקנטי.
אוקספורד

כמוזיקאי מוכשר, קיבל הית' משרת נגן עוגב בקולג' שלו כבר בסמסטר הראשון. כך התאפשר לו להישאר ללמוד באוניברסיטה בשנה הרביעית. בסופו של דבר הוא סיים ב־1939 את לימודי התואר הראשון שלו בהצטיינות בדרגה שנייה בפילוסופיה, במדע המדינה ובכלכלה.
בתקופת לימודיו באוניברסיטה היה הית' פעיל בחוגי הפוליטיקה של המפלגה השמרנית. בסוגיה שעמדה אז במרכז הדיונים הפוליטיים, מדיניות החוץ, הוא התנגד בגלוי לממשלה בשליטת השמרנים שכיהנה אז. בנאומו הראשון במועדון הדיבייט של "אגודת אוקספורד" (Oxford Union) בחג מיקלמס, 29 בספטמבר 1936, הוא הביע את התנגדותו למדיניות הפיוס כלפי גרמניה הנאצית.
ביוני 1937 הוא נבחר להיות נשיא "אגודת השמרנים של אוניברסיטת אוקספורד" (Oxford University Conservative Association) כמועמד שתמך ברפובליקה הספרדית השנייה, כמשקל נגד למי שתמך בפרנסיסקו פרנקו, ג'ון סטוקס (לימים חבר פרלמנט שמרני בעצמו). בשנים 1937–1938 הוא שימש יושב ראש הפדרציה הלאומית של האגודות השמרניות של האוניברסיטאות ובאותה שנה, שנתו השלישית באוניברסיטה, הוא שימש כמזכיר ולאחר מכן כספרן של אגודת אוקספורד. בסוף אותה שנה הוא נוצח בהתמודדות על נשיאות אגודת אוקספורד בידי מועמד אחר מבייליול קולג', אלן ווד, ברקע הוויכוח אם ממשלתו של נוויל צ'מברלין צריכה לפנות את מקומה לחזית עממית מהאגף השמאלי. בוויכוח זה תמך הית' בממשלה.
בשנה האחרונה ללימודיו היה הית' נשיא החדר המשותף בקולג' שלו, תפקיד שבשנים הבאות הוחזק בידי מי שהיו לימים פוליטיקאים גם כן, דניס הילי ורוי ג'נקינס, ובתוקף כך הוא הוזמן להימנות עם תומכיו של אלכסנדר לינדסיי, שב־1938 התמודד בבחירות הביניים למחוז הבחירה של אוקספורד כמועמד פרוגרסיבי עצמאי שהתנגד למדיניות הפיוס מול המועמד השמרני הרשמי, קוונטין הוג.
הית', שבעצמו ביקש להיות מועמד השמרנים בבחירות ביניים אלו, האשים את הממשלה, בדיון שנערך באגודת אוקספורד, ב"הפניית כל ארבע הלחיים" לאדולף היטלר, ובנובמבר 1938 נבחר לנשיא אגודת אוקספורד מטעם בייליול קולג'. בתפקיד זה כיהן בחודשים ינואר עד מרץ 1939. לאופולד אמרי, שביקר אז באוקספורד, תיאר אותו ביומניו כ"צעיר חביב".
עוד בטרם סיום לימודיו יצא הית' לטיולים ברחבי אירופה. התנגדותו למדיניות הפיוס נבעה מנוכחותו במצעד נירנברג ב־1937, שבו פגש את מנהיגי המפלגה הנאצית הרמן גרינג, יוזף גבלס והיינריך הימלר, במסיבת קוקטייל של האס אס. לימים הוא תיאר את הימלר כ"אדם המרושע ביותר שפגשתי מעודי". הוא שהה בגרמניה במשך חודשיים כדי ללמוד את השפה הגרמנית, אך במשך חייו הוא לא שמר על ידיעותיו בשפה. ב־1938 הוא ביקר בברצלונה, שהייתה אז תחת מתקפה של הכוחות הלאומניים במסגרת מלחמת האזרחים בספרד. בהזדמנות אחת נקלעה מכונית שבה נסע לירי מקלעים, ובהזדמנות אחרת פגעה פצצה במלון שבו שהה כאשר הוא צפה ממנו על מתקפה אווירית. בקיץ 1939 הוא נסע לדנציג שבפולין בלוויית חברו היהודי, מדרון זליגמן. מסעם חזרה משם היה רצוף סכנות והם עברו את גרמניה בטרמפים וברכבת. בדרכם חזו בכוחות המתארגנים לפתיחתה של מלחמת העולם השנייה, והם שבו לבריטניה ממש לפני הכרזת המלחמה הבריטית.
מלחמת העולם השנייה

הית' בילה את סוף שנת 1939 ואת ראשית 1940 במסע דיבייטינג בארצות הברית, עד אשר נקרא להתגייס. ב־22 במרץ 1941 הוא קיבל מינוי חירום של לוטננט משנה בארטילריה המלכותית. במלחמה שירת בתחילה עם יחידת תותחי נ"מ בסביבות ליברפול, שסבלה מהפצצה גרמנית כבדה במאי 1941. בראשית 1942 הוא מונה לשליש של הרגימנט בדרגה קבועה של קפטן.
הית' השתתף כשליש בפלישה לנורמנדי, ושם פגש את מוריס שומן, לימים שר החוץ של צרפת תחת ז'ורז' פומפידו. כקצין בדרגה זמנית של מייג'ור שפיקד על סוללה משל עצמו, הוא העניק סיוע ארטילרי בחזית המערבית במלחמת העולם השנייה, ועל כך הוענק לו ציון לשבח ב־8 בנובמבר 1945.
מאוחר יותר ציין הית' כי אף שהוא מעולם לא הרג איש בעצמו, הוא חווה את ההרס שגרם הירי של יחידתו כאשר התקדמו הכוחות הבריטיים. בספטמבר 1945 הוא פיקד על כיתת יורים שהוציאה להורג חייל פולני שהורשע באונס וברצח. ב־24 בינואר 1946 הוענק לו התואר חבר במסדר האימפריה הבריטית – החטיבה הצבאית. באוגוסט אותה שנה הוא שוחרר משירות וב־1 במאי 1947 קודם לדרגת קבע של לוטננט קולונל.
ב־1 בספטמבר 1951 הצטרף הית' לפלוגת הכבוד של הארטילריה (Honourable Artillery Company) כקצין בדרגת לוטננט קולונל, יחידה שבה המשיך להיות פעיל במשך שנות החמישים וקודם למפקד הגדוד השני. עד היום מוצג דיוקן של הית', לבוש בחליפת מדים מלאה, בחדר ההסבה של הפלוגה. באפריל 1971, כראש הממשלה, ענד הית' את דרגות הקצונה שלו כאשר סקר כוחות צבא.
לאחר המלחמה

עוד לפני המלחמה זכה הית' במלגת לימודים באכסניית המשפט גרייז אין והחל בהכנות לקריירה משפטית, אך תחת זאת, לאחר המלחמה הוא פנה לעבודה בשירות הציבורי. הוא החל בעבודה במשרד האווירייה האזרחית. קודם לכן הוא התאכזב מכך שלא הוצב במשרד האוצר, אך דחה הצעה למשרה במשרד החוץ, מחשש שמשרה כזאת תמנע ממנו כניסה לפוליטיקה.
הית' הצטרף לצוות בראשותה של אליסון מונרו שמשימתו הייתה להכין תוכנית להסבתם של רבים מבסיסי חיל האוויר המלכותי שהיו פעילים במשך המלחמה לנמלי תעופה אזרחיים. שנים לאחר מכן ייחסה מונרו לעבודתו זו של הית' את התלהבותו הגלויה ממיזם בנייתו של נמל תעופה בחולות מפלין שעל הגדה הצפונית של שפך נהר התמזה (בסופו של דבר ביטלה את המיזם ממשלת הלייבור שהוקמה אחרי כהונתו כראש הממשלה). להפתעת רבים מעמיתיו לעבודה, פנה הית' לפוליטיקה, ובנובמבר 1947 הוא התפטר מעבודתו כדי להתמודד על מושב בפרלמנט.
לאחר שעבד כעורך חדשות בעיתון Church Times מפברואר 1948 ועד ספטמבר 1949, הוא הועסק כמנהל מתלמד בבנק המסחרי בראון ושיפלי, עד לבחירתו לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של בקסלי בבחירות הכלליות שהתקיימו בפברואר 1950. בבחירות אלו הוא הביס את אשלי ברמול, שלמד אף הוא באוקספורד באותה תקופה עם הית', ושייצג את המחוז מאז 1946.
חבר הפרלמנט

את נאום הבכורה שלו בבית הנבחרים נשא הית' ב־26 ביוני 1950, ובו פנה לממשלת הלייבור כדי שתשתתף בתוכנית שומאן. כחבר פרלמנט מטעם מחוז הבחירה של בקסלי הוא העניק תמיכה נלהבת בנאומיו למועמדת הצעירה ממחוז הבחירה השכן של דרטפורד, מרגרט רוברטס, לימים מרגרט תאצ'ר.
בפברואר 1951 מינה וינסטון צ'רצ'יל את הית' לתפקיד מצליף האופוזיציה. בתפקיד זה הוא שימש גם לאחר ניצחונם של השמרנים בבחירות הכלליות שנערכו באותה שנה. הית' קודם לתפקיד סגן מצליף סיעת הממשלה בפרלמנט, ובדצמבר 1955 מינה אותו ראש הממשלה, אנתוני אידן, למצליף הראשי.
בזכות המוסכמה שהמצליפים אינם נושאים נאומים בפרלמנט, עלה בידו של הית' להתחמק מהסתבכות במחלוקת על משבר סואץ. עם הכרזת ההתפטרות של אידן, הגיש הית' דוח על חווֹת דעתם של חברי הפרלמנט מטעם המפלגה השמרנית בכל הנוגע ליורשו האפשרי של ראש הממשלה. בדוח זה זכה הרולד מקמילן להעדפה, וכך הובטחה לו בחירתו כראש הממשלה בינואר 1957. מאוחר יותר, לאחר הניצחון בבחירות 1959, מינה מקמילן את הית' לתפקיד שר העבודה וחבר הקבינט. כמצליף הראשי נכח הית' בישיבות הקבינט, אך רשמית הוא לא היה חבר בו.
ב־1960 מינה מקמילן את הית' לתפקיד הלורד שומר החותם, שבו נשא באחריות למשא ומתן על ניסיונה הראשון של בריטניה להצטרף לשוק האירופי המשותף. במגעים הקדחתניים היו כרוכים הסכמים מפורטים בדבר הסחר החקלאי של בריטניה עם מדינות חבר העמים הבריטי, כמו ניו זילנד. ואולם בסופו של דבר הטיל נשיא צרפת, שארל דה גול, וטו על הצטרפותה של בריטניה לארגון במסיבת עיתונאים שקיים בינואר 1963. הית', שהיה תומך נלהב בחברותה של בריטניה בשוק האירופי המשותף, התאכזב מרות. רק עשור לאחר מכן, כשכיהן כראש הממשלה, עלה בידו של הית' להגשים את שאיפתו זו.
אחרי אותה תבוסה, שהיוותה השפלה קשה למדיניות החוץ של ממשלת מקמילן, לא נחשב הית' מועמד לרשת את כיסאו של ראש הממשלה עם התפטרותו באוקטובר 1963. תחת ראש הממשלה סר אלק דאגלס־יום כיהן הית' כנשיא לשכת המסחר וכמזכיר המדינה לתעשייה, למסחר ולפיתוח אזורי, ודאג לחקיקתו של חוק תחזוקת המחיר החוזרת (resale price maintenance).
מנהיג האופוזיציה

לאחר תבוסתה של המפלגה השמרנית בבחירות 1964, שינה דאגלס־יום את הכללים לבחירת מנהיג המפלגה בתהליך הצבעה חדש של כל חברי הפרלמנט מטעם המפלגה, ואז התפטר מתפקידו. בשנה שלאחר מכן, ניצח הית', שכיהן אז כשר האוצר בממשלת הצללים וזכה לפרסום ניכר כאשר הוביל את המאבק נגד חוק התקציב של ממשלת הלייבור. בבחירות למנהיגות המפלגה זכה הית' באופן מפתיע ב־150 קולות מול 133 הקולות של רג'ינלד מאודלינג ו־15 הקולות של אינוק פאוול (אנ'). הית' היה למנהיג המפלגה השמרנית הצעיר ביותר בהיסטוריה שלה, והמשיך לכהן בתפקידו זה גם לאחר תבוסתה בבחירות 1966.
באפריל 1968 נשא אינוק פאוול את נאומו השנוי במחלוקת "נהרות של דם" (אנ')‏ (Rivers of Blood), שבו הוא מתח ביקורת על מדיניות ההגירה לבריטניה. זמן קצר לאחר מכן טלפן הית' למרגרט תאצ'ר כדי ליידע אותה שהוא מתכוון להדיח את פאוול מממשלת הצללים. לימים היא זכרה שהיא "חשבה באמת שהיה עדיף להרגיע את המצב בעת ההיא מאשר להחמיר את המשבר". למחרת פיטר הית' את פאוול מממשלת הצללים. כמה מאנשי האגף הימני של המפלגה השמרנית מחו נגד הפיטורים. על פי הית', הוא מעולם לא החליף שוב מילה אחת עם פאוול.
ראש הממשלה

עם התקרב הבחירות הכלליות של 1970, נוסח מסמך מדיניות חדש של המפלגה השמרנית שכלל כלכלת שוק חופשי כפתרון לבעיות האבטלה והאינפלציה של בריטניה. הית' הצהיר שמסמך זה רק אישר מחדש מדיניות שלמעשה התפתחה מאז שהוא נבחר להיות מנהיג המפלגה. ראש הממשלה מטעם הלייבור, הרולד וילסון סבר שהמסמך הוא מתכון לכישלון של השמרנים בבחירות ופקפק בישימות שלו. בבחירות זכתה המפלגה השמרנית ב־330 מושבים בבית הנבחרים מול 287 המושבים של הלייבור. בקבינט החדש שהוקם כיהנו מרגרט תאצ'ר כשרת החינוך והמדע, ויליאם וייטלו כמנהיג סיעת הממשלה בבית הנבחרים וראש הממשלה לשעבר אלק דאגלס־יום כמזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים.
ראש הממשלה > מדיניות החוץ

עם כניסתו לתפקיד ביוני 1970 ניסה הית' לשים קץ למדיניותו של וילסון לסיים את הנוכחות הצבאית הבריטית ממזרח לתעלת סואץ. בינואר 1972, עם הגיעו לארמון אגמונט בבריסל כדי לחתום על הסכם ההצטרפות של בריטניה לקהילה האירופית, התיזה מפגינה דיו על הית'. הית' הכניס את בריטניה אל הקהילה האירופית עם חקיקתו של חוק הקהילה האירופית ב־1972. הוא תמך בפומבי בהפצצות האמריקאיות על האנוי והייפונג באפריל 1972.
באוקטובר 1973 הטיל הית' אמברגו על אספקת נשק למדינות שלקחו חלק במלחמת יום הכיפורים, שבעיקר השפיע על ישראל שלא יכלה לקבל חלקי חילוף לטנקי הצנטוריון שלה. הית' סירב לאפשר איסוף מודיעין בידי האמריקאים מהבסיסים הבריטיים בקפריסין. הוא גם סירב לאפשר לאמריקאים להשתמש בבסיסים אלו כבסיסי הספקה.
הית' נתן העדפה לקיום הקשרים עם הרפובליקה העממית של סין כאשר ביקר את מאו דזה־דונג בבייג'ינג ב־1974 וב־1975. הוא נותר אורח רצוי בסין בביקוריו התכופים שם לאחר מכן, והמשיך לקיים יחסים קרובים עם יורשו של מאו, דנג שיאופינג. הית' שמר על יחסים טובים גם עם נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון ועם אישים במפלגת הבעת' בעיראק.
ראש הממשלה > צפון אירלנד

הית' כיהן כראש הממשלה בתקופה רוויית הדמים של הסכסוך בצפון אירלנד. ביום ראשון העקוב מדם של 1972 נורו 14 איש למוות בידי חיילים בריטים בזמן צעדה נגד מעצרים בעיר דרי. בראשית 1971 שלח הית' את איש ה־SIS פרנק סטיל לנהל שיחות עם אנשי הצבא האירי הרפובליקני ולבדוק אפשרות למשא ומתן (סטיל גם ניהל שיחות חשאיות עם ג'ומו קניאטה עוד לפני הפינוי הבריטי מקניה). ביולי 1972 התיר הית' למזכיר המדינה לענייני צפון אירלנד, ויליאם וייטלו, לקיים שיחות בלתי רשמיות בלונדון עם משלחת של הצבא האירי הרפובליקני בראשותו של שון מק'סטייפין. לאחר כישלון שיחות אלו, דחפה ממשלת הית' להסדר שלום עם המפלגות הפוליטיות הדמוקרטיות. הסכם סנינגדייל משנת 1973, שהתווה הסדר חלוקת סמכויות, נדחה בתקיפות מצד יוניוניסטים רבים ומצד המפלגה היוניוניסטית של אלסטר, שנציגיה בבית הנבחרים הבריטי ניתקו עצמם ממרותה של המפלגה השמרנית. בסופו של דבר נפלה ההצעה בעקבות השביתה הכללית של עובדי אלסטר ב־1974, כאשר הית' כבר לא היה ראש הממשלה.
הית' היווה מטרה של הצבא האירי הרפובליקני בשל הנהגת המעצרים ההמוניים בצפון אירלנד. בדצמבר 1974 השליכה כנופיית רחוב בלקום פצצה למרפסת בקומה הראשונה של ביתו של הית' ברחוב וילטון בבלגרביה. הית' ניהל קונצרט של מזמורי חג המולד בברודסטיירס, והגיע לביתו עשר דקות לאחר הפיצוץ. איש לא נפגע בפיגוע, אך ציור נוף פרי מכחולו של וינסטון צ'רצ'יל, שניתן כמתנה להית', ניזוק.
בינואר 2003 העיד הית' בוועדת סביל, שחקרה את אירועי יום ראשון העקוב מדם, והצהיר שהוא מעולם לא אישר נקיטת פעולות הרג בלתי חוקיות בצפון אירלנד.
נפילתו > בחירות 1974

הית' ניסה להרחיב את בסיס התמיכה בממשלתו על ידי עריכת בחירות שהתקיימו ב־28 בפברואר 1974 תחת הסיסמה "מי שולט בבריטניה?" (?Who governs Britain). תוצאות הבחירות לא היו חד־משמעיות, ושום מפלגה לא השיגה רוב מוחלט בבית הנבחרים. השמרנים גרפו את רוב קולות המצביעים, אך בהשוואה אליהם היו למפלגת הלייבור מעט יותר מושבים בפרלמנט. הית' החל לנהל משא ומתן עם ג'רמי ת'ורפ, מנהיג המפלגה הליברלית, אך כאשר דיונים אלו נחלו כישלון הוא הגיש ב־3 במרץ את התפטרותו. ממשלתו הוחלפה בממשלת המיעוט בראשותו של וילסון, שבסופו של דבר השיגה רוב בבחירות נוספות שנערכו באוקטובר אותה שנה.
נפילתו > עלייתה של תאצ'ר

הית' נתפס כאחראי לכישלונה של המפלגה השמרנית בעיני רבים מחברי הפרלמנט שלה, פעיליה ורבים מעורכי העיתונים. אישיותו הייתה קרירה ומרוחקת, ומטרידה אף בעיני ידידיו. הפרשן הפוליטי אלן וטקינס העיר ב־1991 ש"חוסר אדיבותו, סרבולו, חוסר יכולתו לנהל שיחת חולין או שיחה כלשהי ונימוסיו הרעים" היו בין הגורמים שהובילו לאובדן תמיכתם של יושבי הספסלים האחוריים מהמפלגה השמרנית בו במערכת הבחירות למנהיגות המפלגה ב־1975.
הוא היה נחוש בדעתו להמשיך ולכהן כמנהיג המפלגה גם לאחר המפלה בבחירות אוקטובר 1974, ובתחילה נראה שבאמצעות נאמנותם של חבריו לספסלים הקדמיים יעלה הדבר בידו. בשבועות שלאחר הבחירות הופעל על הית' לחץ עצום לוותר על בדיקה מחדש של הנהלים ועל הקמת ועדה שתציע שינויים וללכת לבחירה מחדש. לא היה מתמודד ברור מולו, לאחר שאינוק פאוול עזב את המפלגה ולאחר שקית' ג'וזף פרש מהמרוץ לאחר שהושמעו הצהרות שנויות במחלוקת על כך שיש לעודד את המעמדות העובדים להשתמש יותר באמצעי מניעה. ידידתו הקרובה של ג'וזף ובעלת בריתו, מרגרט תאצ'ר, נכנסה להתמודדות לצד יו פרייזר. בסיועו של איירי ניב, שניהל מערכה בקרב יושבי הספסלים האחוריים – שקודם לכן התנגדו לבחירתו של ויליאם וייטלו, מתוך נאמנות להית' – היא נותרה בסופו של דבר המתמודדת הרצינית היחידה.
ב־4 בפברואר 1975 הביסה תאצ'ר את הית' בסיבוב הראשון עם 130 קולות בעדה מול 119 שהצביעו בעד הית' ומול 16 קולות עבור פרייזר. תוצאה זו לא הייתה מספקת כדי לתת לתאצ'ר את הרוב של 15% כדי לנצח במרוץ הראשון, אך הית' התפטר לאחר מכן ולא ניגש לסיבוב השני. המועמד העדיף עליו, ויליאם וייטלו, הפסיד לתאצ'ר בסיבוב השני שנערך שבוע לאחר מכן, כשתאצ'ר גרפה 146 קולות, וייטלו 79, האו 19, פריור 19 ופייתון 11. ההצבעה גרמה לקיטוב באגף הימני של המפלגה, נוסף לקיטוב על רקע אזור מוצא, ניסיון והשכלה של חברי הפרלמנט. הית' ווייטלו היו דמויות חזקות באגף השמאלי של המפלגה.
תאצ'ר הבטיחה להית' תפקיד בממשלת הצללים ותכננה להציע לו כל תיק שבו יחפוץ. יועציו הסכימו שעליו להמתין לפחות שישה חודשים, אך הוא סירב. הוא מעולם לא נעתר להפצרות, וסירובו כונה "השתיקה הרועמת המדהימה" (the incredible sulk). זמן קצר לאחר בחירתה כמנהיגת המפלגה ביקרה תאצ'ר את הית' בביתו, והיה עליה להישאר לשתות כוס קפה עם עוזרו הפרלמנטרי, טים קיטסון, כדי שלא יעלה על דעתם של העיתונאים שהמתינו בחוץ כמה קצר היה הביקור. הית' טען שהוא פשוט דחה את בקשתה לעצה כיצד להתמודד עם העיתונות. מנגד טענה תאצ'ר שהיא הציעה לו לקבל כל תפקיד בממשלת הצללים שירצה, וביקשה ממנו להוביל את המערכה של המפלגה לקראת משאל העם על חברותה של בריטניה בשוק האירופי המשותף, אך נדחתה בגסות רוח.
מחלתו ומותו

באוגוסט 2003, כשהיה בן 87, לקה הית' בתסחיף ריאתי כאשר שהה בחופשה בזלצבורג שבאוסטריה. הוא מעולם לא התאושש לחלוטין, ועקב בריאותו המידרדרת וקשיי הניידות שלו הופיע בציבור מספר פעמים מועט בשנתיים האחרונות לחייו. הופעתו הציבורית האחרונה הייתה ב־30 בנובמבר 2004, בטקס הסרת הלוט מעל מערך של שערים על שמו של וינסטון צ'רצ'יל בקתדרלת סנט פול.
בהתבטאותו הפומבית האחרונה נדרש לג'יימס קלהאן, שמת ב־26 במרץ 2005, באומרו, "ג'יימס קלהאן היה דמות ותיקה בחיים הפוליטיים של הארץ הזאת במהלך הקריירה הארוכה והמגוונת שלו. כאשר ישב באופוזיציה הוא מעולם לא היסס לייצג בנחישות את עניינה של מפלגתו. כאשר הוא כיהן כראש הממשלה הוא נקט גישה מתונה הן כלפי תומכיו הן כלפי מתנגדיו. אף על פי שהוא עזב את בית הנבחרים ב־1987, הוא המשיך לעקוב אחר העולם הפוליטי ותמיד היה עונג לפגוש אותו. איבדנו דמות מרכזית בנוף הפוליטי שלנו".
אדוארד הית' מת מדלקת ריאות בערבו של 17 ביולי 2005, והוא בן 89. גופתו נשרפה ב־25 ביולי בטקס שבו נכחו 1,500 איש. למוחרת מותו שידר ערוץ הפרלמנט של ה־BBC את הסיקור התקשורתי של בחירות 1970. טקס ההלוויה שלו נערך במנזר וסטמינסטר ב־8 בנובמבר, ובו נכחו אלפי אנשים. שלושה ימים לאחר מכן נטמן אפרו בקתדרלת סולסברי. כמחווה להית' אמר ראש הממשלה, טוני בלייר: "הוא היה אדם עם הרבה יושרה ואמונות שבהן הוא החזיק בנחישות ומעולם לא פקפק בהן".
ירושתו

בינואר 2006 פורסם שהית' הוריש את ביתו הכפרי בסולסברי ואת תכולתו, שערכם מוערך ב־5 מיליון ליש"ט, לקרן צדקה לשימור ביתו כמוזיאון לתולדות הקריירה שלו. הבית פתוח לציבור ונערכים בו סיורים מודרכים בחודשים מרץ עד אוקטובר. מוצג בו אוסף גדול של חפציו האישיים של הית' לצד ספרייתו האישית, אוספי תצלומים וציורים פרי מכחולו של וינסטון צ'רצ'יל. בצוואתו הוריש הית', שלא היו לו יורשים, 20,000 ליש"ט לאלמנת אחיו ו־2,500 ליש"ט למנהלת משק הבית שלו.
חייו האישיים > שיט יאכטות

הית' היה שייט יאכטות נלהב. את היאכטה הראשונה שלו, " Morning Cloud", הוא רכש ב־1969 ובאותה שנה הוא ניצח במרוץ היאכטות סידני־הובארט. הוא היה הקפטן של נבחרת בריטניה שזכתה ב־1971 ב"גביע האדמירל" (Admiral's Cup), בעודו מכהן כראש הממשלה, וכן עמד בראש הנבחרת כאשר התמודדה ב"מרוץ פסטנט" (Fastnet race) ב־1979. הוא היה חבר במועדון השיט של ברודסטיירס, שבו למד לשוט בסירות מפרש לשני אנשי צוות לפני שעבר בהצלחה לסירות גדולות יותר.