stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הר וגיא

| --- | --- |

כיפת אולם הספורט של בית הספר
 בית ספר
 תקופת הפעילות:  סוף שנות ה-50 של המאה ה-20 – הווה
 מספר כיתות:  41 ישובים שלומדים בבית הספר=42
 בעלי תפקידים
 מנהלת:  רוית רוזנטל
 תלמידים
 :  1,173
 מיקום
 מיקום:  קיבוץ דפנה
 קואורדינטות:  33°13′37″N 35°38′09″E﻿ / ﻿33.22705°N 35.63571944°E﻿ / 33.22705; 35.63571944
  (למפת אצבע הגליל מוגדלת) הר וגיא(למפת אצבע הגליל רגילה) הר וגיא(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הר וגיא(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הר וגיא
 
הר וגיא הוא חטיבת ביניים ובית ספר תיכון אזורי על גדת נחל דן, בקיבוץ דפנה שבגליל העליון. בבית הספר לומדים כ-1,100 תלמידים מיישובי האזור.
בית הספר "הר וגיא" נוסד בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, כבית חינוך משותף לשלושה קיבוצים: דפנה, הגושרים ומנרה, ושמו נקרא כך משום ששילב תלמידים מעמק החולה ומהרי נפתלי. במהלך שנות ה-60 וה-70 הצטרפו אליו כל קיבוצי הקיבוץ המאוחד מאצבע הגליל ומרמת הגולן, בעוד קיבוצי איחוד הקבוצות והקיבוצים ומושבי האזור הקימו בית ספר אזורי משלהם ("עמק החולה") בכפר בלום; ואילו קיבוצי השייכים לתנועת הקיבוץ הארצי הקימו את המוסד החינוכי "עינות ירדן" בעמיר. בעקבות איחוד התנועה הקיבוצית וטשטוש ההבדלים בין התנועות, לומדים כיום ב"הר וגיא" תלמידים מיישובים נוספים באזור, כולל מספר מושבים.
בית הספר שייך למחוז ההתיישבותי ועשייה גדולה מאד בתחום הלמידה מרחוק ותכנים אחרים הקשורים בלמידה משמעותית דיגיטלית.
את תורת הלמידה שפותחה בבית הספר מאמצים כעת גם במקומות נוספים, ועל סמך הניסיון שנרכש בו פותחה במחוז הצפון של משרד החינוך תוכנית היערכות לשעת חירום, שתיושם במקרה שבו הלימודים יושבתו עקב הרעה במצב הביטחוני.
בנוסף, מפעיל בית הספר תחנת רדיו אזורית ניסיונית, בחסות קול ישראל, מנהלת בית הספר כיום היא רוית רוזנטל.
אולם הספורט העגול הייחודי של בית הספר נבנה על ידי הקבלן יהודה שפיגל, בשיטה ייחודית שהביא לארץ מאיטליה - במסגרתה נופח בלון גומי גדול לצורת כיפה, כשעליו הותז בטון. ביולי 2024 נפגע המבנה מטיל שנורה על ידי חזבאללה במלחמת חרבות ברזל.
הערות שוליים

↑  יהל פרג', ‏"יש לנו שליחות": הירי על אולם הספורט המיתולוגי בקיבוץ דפנה לא משנה את כוונת התושבים לחזור לבתיהם, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 22 ביולי 2024
ערך זה הוא קצרמרבנושא חינוך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הפועל בני זלפה

הפועל בני זלפה היא קבוצת כדורגל ערבית-ישראלית מהכפר זלפה במעלה עירון. הקבוצה משחקת, נכון ל-2023, בליגה א' צפון.
היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 2010 ושיחק במשך כארבע עונות בליגה ג' מחוז יזרעאל. בטרום עונת 2015–2016 עלתה הקבוצה לליגה ב', בעקבות איחוד בין מ.ס גבעת אולגה להפועל חדרה ולאחר שמכבי בני נחף קאסם ואחי ביר אלמכסור עלו לליגה ב'. בעונתה הראשונה בליגה סיימה הקבוצה במקום הרביעי והעפילה למשחקי הפלייאוף בו הפסידה בגמר המחוזות להפועל אום אל-פחם.
בעונת 2017–2018 סיימה במקום הראשון בליגה ב' צפון ב', לאחר מאבק צמרת צמוד מול מועדון ספורט דבורייה שהוכרע בזכות מאזן ניצחונות עדיף, והעפילה לליגה א'. בעונת הבכורה בליגה א' סיימה הקבוצה במקום ה-6. בעונת 2019–2020 הופסקה הליגה לאחר המחזור ה-22 בעקבות משבר הקורונה והקבוצה סיימה במקום ה-8.
מגרש ביתי

הקבוצה היא ללא מגרש ביתי לאירוח משחקים בשטח הכפר זלפה ולכן מיום הקמתה נאלצה לנדוד ולארח את משחקיה באצטדיון השלום בעיר אום אל-פחם. בשנת 2018 נבנה בשטח הכפר מגרש לאימונים בלבד. בעונת 2019–2020 אירחה הקבוצה את משחקיה במגרש של מרכז יעל בגוש התענכים.
סגל הקבוצה

נכון ל-26 באפריל 2020
הערות שוליים

↑  כך יראו מחוזות ליגה ג' בעונה הבאה, דאבל פס 31 באוגוסט 2010
↑  שנה טובה: אסי גלבוע ובני זלפה פתחו ברגל ימין, דאבל פס 13 בספטמבר 2015
↑  בני זלפה העפילה לליגה א', דאבל פס 4 באפריל 2018
המסדרון הצפוני דרומי

המסדרון הצפוני דרומי  המסלול אותו קיצר המסדרון הצפוני הדרומי
המסדרון הצפוני דרומי הוא רצף נתיבי תחבורה בינלאומי המורכב מנתיבי ספינות, מסילות רכבות, ומסלולי כבישים. מטרתו היא הפחתת זמן העברת מטענים בין הודו, רוסיה, איראן, אירופה ומרכז אסיה. מטרת המסדרון היא להגדיל את נפח הסחר בין ערים גדולות כמו מומבאי, מוסקבה, טהראן, באקו, בנדר עבאס, אסטרחן ועוד.
בשנת 2014 נבחנו שני מסלולים: הראשון היה ממומבאי לבאקו דרך בנדר עבאס והשני היה ממומבאי לאסטרחן דרך בנדר עבאס, טהראן ובנדר אנזאלי. מטרת המחקר הייתה לזהות צווארי בקבוק אפשריים ודרכים לפתרונם. תוצאותיו הראו הפחתת עלויות הובלה ב-"2,500 דולר לכל 15 טונות של מטען". נתיבים אחרים נדונים כוללים מעבר דרך ארמניה, קזחסטן וטורקמניסטן.
הערות שוליים

↑  http://www.thehindu.com/news/national/despite-us-opposition-iran-to-be-transport-hub-for-northsouth-corridor/article3473943.ece
↑  http://in.rbth.com/articles/2012/11/29/north-south_transport_corridor_offers_many_opportunities_for_indo-ru_19421
↑  http://www.business-standard.com/article/government-press-release/dry-run-study-of-instc-trade-route-115032000589_1.html
↑  http://www.thehindu.com/opinion/lead/lead-article-iran-deal-spells-good-tidings-for-india/article7085906.ece
ערך זה הוא קצרמרבנושא תחבורה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המוזיאון היהודי העכשווי

| --- | --- |

המוזיאון היהודי העכשווי
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון, מוסד ללא כוונת רווח 
 כתובת:  רחוב מישן 736 (בין רחוב 3 לרחוב 4),  סן פרנסיסקו, קליפורניה, ארצות הברית
 מיקום:  סן פרנסיסקו 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מנהל:  קוני וולף
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1984
 תאריך פתיחה רשמי:  1984 
 אדריכל:  דניאל ליבסקינד
 קואורדינטות:  37°47′09″N 122°24′14″W﻿ / ﻿37.7858°N 122.404°W﻿ / 37.7858; -122.404
 http://www.thecjm.org/
  (למפת סן פרנסיסקו מוגדלת) המוזיאון היהודי העכשווי(למפת סן פרנסיסקו רגילה) המוזיאון היהודי העכשווי
 
מבט מלמעלה על המוזיאון, בו ניתן לראות את מבני "חי"ת" ו"יו"ד" ממתכת המשולבים במבנה הלבנים האדומות העתיק
המוזיאון היהודי העכשווי (באנגלית: Contemporary Jewish Museum) הוקם ב-1984 בסן פרנסיסקו, קליפורניה במטרה להעניק פרספקטיבה מודרנית ועכשווית לתרבות, היסטוריה, אמנות ורעיונות יהודיים. ביוני 2008 העתיק המוזיאון את משכנו לאזור SOMA‏ (South of Market), לבניין חדיש שעוצב על ידי האדריכל דניאל ליבסקינד.
היסטוריה

המוזיאון החל את דרכו ב-1984 כמוזיאון קהילתי יהודי, והיה ממוקם במרכז העסקים של סן פרנסיסקו. עשר שנים לאחר מכן, החליט הוועד המנהל של המוזיאון להעביר את מקום מושבו לרחוב מישן (Mission), מול מתחם Yerba Buena Gardens. הארכיטקט פיטר אייזנמן הציע תוכנית לעיצובו של המבנה החדש, אך בעלי המוזיאון והתושבים המקומיים התנגדו לכך. ב-1998 שכר המוזיאון את שירותיו של דניאל ליבסקינד לטובת עיצוב המבנה החדש והבניה החלה ב-2006.
המוזיאון לא מחזיק בתערוכות ובאוספים קבועים, והוא מארח ומציג תצוגות ותערוכות משתנות. מנהל המוזיאון החל משנת 1999 הוא קוני וולף, שהיה בעבר אוצר מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית.
ארכיטקטורה

המבנה, שנפרש על פני כ-5,900 מטרים רבועיים, מבוסס ברובו על מבנה תחנת הכוח שניצב במקום מאז 1907. כהרחבה למבנה העתיק, עיצב ליבסקינד קובייה חלולה מפלדת אל חלד בצבע כחול-כהה אשר משקפת את מערכת היחסים בין העבר להווה. עיצוב המוזיאון שימר את האפיון והצביון של הבניין העתיק, ושימר במלואן את חזית הבניין הבנויה לבנים אדומות. על גגו של המבנה העתיק ממוקם מבנה מלבני מוטה ממתכת, אשר מאכלס את הלובי, מרכז לימודי וחלק מן הגלריות של הקומה השנייה. 36 חלונות בצורת מעוין מאירים את הקומה העליונה של קוביית המתכת, אשר מאכלסת בעיקר מיצגים הכוללים הופעות ומוזיקה חיה. כמו כן, כולל מבנה המוזיאון אולם לאירועים, אודיטוריום, בית קפה וחנות מזכרות.
בדומה למוזיאון היהודי הדני בקופנהגן, שילב ליבסקינד במוזיאון היהודי העכשווי כתובות עבריות כחלק מעיצוב המבנה. ליבסקינד טען כי מבני המתכת הגדולים מבוססים בצורתם על האותיות חי"ת (המבנה המלבני) ויו"ד (הקובייה), ויוצרים יחד את המילה "חי". כמו כן, במבואת הכניסה למבנה מוטבעת המילה פרדס על הקיר.
בניית המוזיאון הושלמה בשנת 2008, ועלותה מוערכת ב-47.5 מיליון דולרים.
המשטרה הצבאית של מקסיקו

המשטרה הצבאית המקסיקנית (La Policía Militar Mexicana או PM) היא היחידה האחראית והמפקחת על אכיפת החוק במסגרת הכוחות המזוינים של מקסיקו, כמו גם על הרגולציה והמשמעת של אנשי הצבא וחיל האוויר (אנ').
היסטוריה

הגוף נוסד בשנת 1948 ותפקידו הראשון היה להבטיח סדר במבני משרד ההגנה. בשנת 1959 נכנס לשירות גדוד של המשטרה הצבאית ועד 1990 הגוף גדל בציוד, נשק והתמחויות. המשטרה הצבאית נוכחת בכל המטות ובכל המחוזות הצבאיים במדינה.
בינואר 2022 נשיא מקסיקו אנדרס מנואל לופס אוברדור הציע למזג את המשטרה הצבאית עם המשמר הלאומי של מקסיקו, בהצעה שספגה ביקורת ציבורית רבה.
משימות

במקרה של מלחמה, המשטרה הצבאית היא ששומרת על שבויי המלחמה ושולטת בהם. בעתות שלום, סוהרים צבאיים מבצעים תפקידי שמירה ואבטחת עצורים במערכת המשפט הצבאית. בנוסף לכך, המשטרה הצבאית תומכת גם באזרחים במקרה של אסונות ומצבי חירום. המשטרה מפעילה גם כלבנים.
סמל וזיהוי

סמל המשטרה הצבאית המקסיקנית מורכב משני ברזלים, שהם אלות המשמשות לוחמים מקסיקנים, המסמלים את הצבא ואת מערכת הצדק וסל עם חמישה חצים, המייצגים את הנשק של הצבא.
לאנשי המשטרה הצבאית יש לעיתים קרובות אותיות PM על המדים שלהם. הצבע המייצג הוא ירוק אזמרגד.
הערות שוליים

↑  Conozca la Policía Militar Mexicana - Revista Seguridad 360, revistaseguridad360.com, ‏2022-01-06 (בספרדית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא צבא ובנושא מקסיקו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הסיכול הממוקד בשאמיל בסאייב

שאמיל בסאייב
הסיכול הממוקד בשאמיל בסאייב היה מבצע של השירותים החשאיים הרוסיים להריגת אחד המנהיגים העיקריים של המחתרת הצ'צ'נית, שאמיל בסייב.
רקע

היחידות המזוינות של שאמיל בסאייב היוו את עמוד השדרה של הכוחות המזוינים של הבדלנים הצ'צ'ניים בשנת 1994 – תחילת 1995. ב־9 במאי 1995 אמר בסאייב שהוא מתמקד בטרור ובפעילות חתרנית, מכיוון שרק באמצעות טקטיקות כאלה ניתן לאלץ את ההנהגה הרוסית להתיישב לשולחן המשא ומתן.
כמה פיגועי טרור מהמהדהדים ביותר בהם היה מעורב שאמיל בסאייב היו:
ב־14–20 ביוני 1995, הוא ארגן והוביל פשיטה של פלוגת חמושים צ'צ'נים על העיירה בודיונובסק שבמחוז סטברופול, וכתוצאה מכך נהרגו 130 אזרחים רוסים.
באוגוסט - ספטמבר 1999, יחד עם חטאב, הוא הוביל את הגזרות המאוחדות של מפקדי השדה במהלך הפלישה של קבוצות מיליטנטיות לשטח דגסטן.
בסאייב, בהצהרה מיוחדת, קיבל אחריות על הפיגוע במרכז התיאטרון דוברובקה במוסקבה ב־23 באוקטובר 2002, שבו 129 אזרחים בני ערובה מתו.
בנוסף היה אחראי לפיצוץ משאית עם חומר נפץ ליד בית הממשלה בגרוזני ב-27 בדצמבר 2002, שהביא להרג 72 בני אדם.
בסאייב קיבל אחריות על הפיצוץ ב-9 במאי 2004 באצטדיון דינמו בגרוזני, וכתוצאה ממנו נהרגו נשיא הרפובליקה הצ'צ'נית אחמט קדירוב ויו"ר מועצת המדינה של צ'צ'ניה חוסיין איסאייב.
בליל 22 ביוני 2004 ביצעו חמושים בראשות באסייב פשיטה על אינגושטיה, במהלכה נהרגו 97 אנשים.
התפוצצות של שני מטוסי נוסעים רוסיים ב-24 באוגוסט 2004 (89 הרוגים), לדברי בסאייב, אורגנו גם כן על ידו.
בסאייב לקח אחריות על הפיגוע בבית הספר מספר 1 בבסלן (צפון אוסטיה) בתאריכים 1–3 בספטמבר 2004, שהביא למותם של למעלה מ-300 איש מקרב בני הערובה (כולל 186 ילדים).
לבסאייב הייתה אחריות גם על המתקפה על העיר נאלצ'יק (קברדינו-בלקריה) ב-13 באוקטובר 2005, וכתוצאה ממנה נהרגו, על פי נתונים רשמיים, 12 אזרחים ו-26 אנשי כוחות הביטחון.
לאחר האירועים בבודיונובסק, משרד התובע הכללי של רוסיה פתח בתיק פלילי נגד בסאייב והכניסה אותו לרשימת המבוקשים הפדרלית. הוא הואשם בסעיף 205, חלק 3 (טרור); סעיף 209, חלק 1 (שוד) וסעיף 317 (ניסיון התנקשות באנשי אכיפת החוק) של החוק הפלילי של הפדרציה הרוסית. בסאייב נכלל גם ברשימות הטרוריסטים של האו"ם, מחלקת החוץ האמריקנית והאיחוד האירופי.
ניסיונות להרוג את בסאייב

דיווחים על מותו של בסאייב, כמו במקרה של מנהיגים מיליטנטים רבים אחרים, הופיעו שוב ושוב (בפעם הראשונה בשנת 1995).
בפברואר 1995, במהלך הקרב על גרוזני במלחמת צ'צ'ניה הראשונה, הוקף "גדוד אבחז" בפיקודו של שאמיל בסאייב בכוחותיו של הגנרל רוחלין מהצבא הרוסי. עם זאת, אף על פי שחלק משמעותי מהכוח הושמד, בסאייב נותר בחיים והצליח להימלט.
מאוחר יותר, דיווחים על הריגתו הופיעו במאי 2000, 3 בפברואר 2005, 13 באוקטובר 2005, אך ללא ביסוס.
במהלך מלחמת צ'צ'ניה השנייה, בתחילת פברואר 2000, פיקד בסאייב על נסיגת הכוחות העיקריים של החמושים מגרוזני. במקביל, הוא עצמו עלה על מוקש ונפצע קשה ברגלו הימנית, שלימים נאלץ לקטוע אותה בתנאי שטח צבאיים.
במאי 2002 הודיע אל"ם אלוף גנאדי טרושב, מפקד המחוז הצבאי של צפון קווקז, על מותו של בסאייב. הוא הדגיש כי יהיה קשה למצוא עדויות ממשיות למותו. ”ירי ארטילרי הופעל על יחידתו של בסאייב. כתוצאה מכך שרדו רק 4 אנשים, אחד מהם, שעוכב על ידי הכוחות הפדרליים, אמר שבסאייב מת מפיצוץ פגז, ולא ניתן היה למצוא חלקים מגופתו”, אמר המפקד. הוא גם הדגיש כי לאחר הירי, בסאייב לא עלה לשידור וכי אפשר לסמוך על דבריו של השבוי.
מיולי עד סוף אוגוסט 2003, הוא הסתתר בבית פרטי בעיר בקסן בקברדינו-בלקריה עם אשתו מריאם ושני שומרים. בסוף אוגוסט, קיבלו השירותים החשאיים מידע על מקום הימצאו של בסאייב, ובליל 24 באוגוסט, הקיפו כוחות מיוחדים של משרד הפנים ושירות הביטחון הפדרלי את הבית וניסו לתקוף. אך בסאייב עם אשתו, אחד השומרים ואורח הצליחו לצאת מהכיתור בקרב (בסאייב עצמו נפצע ברגלו).
ב־3 באפריל 2004, בסביבתו של הכפר עלי-יורט באינגושטיה, על הכביש, נורתה אש לעבר שתי מכוניות בהן נסע שאמיל בסאייב עם שומריו. מידע על כך הופיע בחודש מאי של אותה שנה. נמסר כי כתוצאה מההפגזה הוא נפצע קשה ומת כעבור כמה ימים ונקבר בחשאי בחלק ההררי של אזור וודנו בצ'צ'ניה.
ב-4 בפברואר 2005, משרד הפנים הצ'צ'ני "לא פסל שאולי בסאייב מת". המידע נבדק על ידי הסניף הצ'צ'ני של שירות הביטחון הפדרלי ואז דיווחו כלי התקשורת באבחזיה על מותו. הם התייחסו לקרובי משפחתו של בסאייב שגרים באותה הרפובליקה. העיתונאים טענו שבסאייב מת בעימות עם מקורביו. קבוצה של חמושים מפלג אחר, שהורכבה בעיקר משכירי חרב ערבים, פתחה באש משום מה לעבר מנהיגם. העימות, כפי שכתבו כלי התקשורת של אבחזיה, התרחש באזור גודרמס.
הפעם האחרונה בה דווח על מותו האפשרי של בסאייב הייתה באוקטובר 2005. אז דיווח העיתון צ'צ'נסקו אובשצ'סטבו, שהתייחס לנתונים ממקור במחלקת שירות הביטחון בקברדינו-בלקריה, כי "המחבל מספר 1" נהרג, אך מכיוון שהזיהוי הרשמי טרם בוצע, המידע נותר בלתי רשמי עד לסיום המבצע. המקור אמר שעל פי החשד קבוצת חמושים בראשות בסאייב נהרגה כשניסתה לתפוס את שדה התעופה של נאלצ'יק.
ב־16 ביוני 2005 כינה רמזאן קדירוב את בסאייב אויבו האישי ואמר כי הוא ייענש על רצח הנשיא הראשון של הרפובליקה, אחמט קדירוב וצ'צ'נים רבים אחרים. הצהרה זו הגיעה יום לאחר שבסאייב קיבל אחריות לפיגוע הטרור ב-9 במאי 2004, בו נהרג אביו של רמזאן קדירוב, אחמט. "עכשיו אני יודע בדיוק ממי לבקש את דם אבי", אמר קדירוב. - "להשמיד את באסייב זו חובתי הקדושה כמוסלמי וכאזרח של הפדרציה הרוסית".
בסתיו 2004 הכריז שירות הביטחון הפדרלי על פרס של 300 מיליון רובל עבור מידע אודות בסאייב.
תגובות

בנאום ברכה לקציני המודיעין אמר פוטין: "זהו תגמול ראוי לרוצחים של ילדינו בבסלן, בבודניובסק, על כל פיגועי הטרור שביצעו במוסקבה, ובאזורים אחרים ברוסיה, כולל אינגושטיה והרפובליקה הצ'צ'נית." נשיא הפדרציה הרוסית הדגיש גם: "אנו מודעים היטב לכך שאיום הטרור עדיין גדול מאוד ואין להסיט את תשומת הלב מאזור זה, יש צורך לחזק ולהגביר את יעילות הפעילות באזור." הוא הורה לראש הפ.ס.ב. להכין הצעה להעניק פרסים לקציני המודיעין שהכינו וביצעו את המבצע. פוטין העניק באופן אישי פרסים ל-26 משתתפים במבצע המיוחד להריגת בסאייב בקרמלין, כולל שתי נשים.
"בסאייב מעולם לא היה מוסלמי או מאמין... הוא היה תן, והוא מת כמו תן, וגופתו נאספה בחתיכות", אמר רמזאן קדירוב. "אף אחד אחר לא העלה בדעתו לומר שהוא ארגן וביצע פיגוע נגד הנשיא קדירוב. ראיתי זאת כחובתי המקודשת לנקום בבסאייב על מות אבי, ושמחה רבה ממלאת אותי על הריגתו ואין בי תחושות חרטה על כך שהמפלצת הזו לא הלכה לעולם הבא בעזרתי." אמר קדירוב וציין שחלם "לחנוק אותו במו ידיו".
נציג הבדלנים הצ'צ'נים בלונדון, אחמד זקאייב, בראיון לתחנת הרדיו הד מוסקבה, אמר: "... אם בסאייב ייהרג, זה לא ישפיע על המצב בצ'צ'ניה ובצפון הקווקז. הזכות לסיים ולהתחיל מלחמות נשארה תמיד אצל רוסיה, ועכשיו שום דבר לא השתנה. לא מותו של בסאייב ולא מותם של מסחאדוב, דודאייב, סעדולאייב וצ'צ'נים אחרים ורוסים שמתים לשווא בטבח חסר טעם זה, יכולים לפתור את הבעיה."
נשיא הרפובליקה הצ'צ'נית עלי אלחנוב הגיב על הריגת בסאייב באומרו: "אני מאמין שהיום יכול להיחשב למועד הסופי של המאבק הקשה ביותר נגד קבוצות חמושות בלתי חוקיות, שבוצע על ידי השירותים החשאיים, הכוחות הפדרליים ורשויות החוק".
ראש ממשלת רוסיה לשעבר ומנהל שירות הביטחון, סרגיי סטפשין הגיב ש"עבורי, בסאייב, אפשר לומר, היה אויב מר. מה שהוא עשה בבודניובסק היה מכה חזקה למדינה. הריגתו היא נקודת מפנה במאבק בטרור בכלל".
ראש ועדת הביטחון של הדומה הממלכתית ולדימיר ואסילייב אמר ש"הריגת בסאייב היא דוגמה חיה לעובדה שיש להעניש את הטרור בשיטות העומדות לרשות המדינה."
יושב ראש מועצת הפדרציה, סרגיי מירונוב הצהיר כי "אני מברך את השירותים החשאיים שלנו על ההצלחה הזו. בסאייב נתפס כמעין דגל על ידי מחבלים וקבוצות טרור שונות, ורוצח הילדים הזה ספג עונש ראוי והוגן."
דוברת האיחוד האירופי כריסטינה גלאך אמרה כי "האיחוד האירופי מברך על הריגתו של מנהיג הקיצונים הצ'צ'נים שמיל בסאייב. שמיל בסאייב אחראי לפשעים איומים. כעת אנו מצפים לראות התקדמות בהתפתחותה השלווה של צ'צ'ניה."
יו"ר הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, קרל דה גוך: "בסאייב היה הטרוריסט הגרוע ביותר. הוא אחראי לפיגועי הטרור המדממים ביותר, בפרט, לאירוע  בית ספר בבסלן בשנת 2004, שבו נהרגו מאות ילדים. הריגתו הייתה מעשה הוגן וטוב".
נשיא ארצות הברית, ג'ורג' בוש הגיב כי "אם הוא באמת מי שלקח אחריות על לקיחת והריגת בני ערובה בבסלן, אז מגיע לו."
בתרבות הפופולרית

המבצע להריגת שאמיל בסאייב היה הבסיס לסרט העלילתי "פקודת חיסול" בהפקת מוספילם ובכיכובו של איגור פטרנקו.
הערות שוליים

↑  "Хроника вооружённого конфликта. 1995. май". Мемориал. אורכב מ-המקור ב-2012-09-05. נבדק ב-2020-11-12.
↑  "Хроника вооружённого конфликта. 1995. июнь". Мемориал. אורכב מ-המקור ב-2016-12-15. נבדק ב-2015-06-22.
↑  "Кадыровская администрация уничтожена бригадой «Риядус Салихьийн»".
↑  "Басаев выступил с заявлением в связи со смертью Кадырова". «Кавказ-центр».
↑  "Абдаллах Шамиль: «Операция Норд-Вест в Беслане…» (17 сентября 2004)". «Кавказ-центр».
↑  Лариса Кислинская. "ШАМИЛЬ БАСАЕВ И "АБХАЗСКИЙ БАТАЛЬОН"".
↑  "Consolidated List of Individuals and Entities pursuant to resolution 1267".
↑  "U.S. Designates Chechen Rebel Leader as Terrorist". אורכב מ-המקור ב-2004-02-01.
↑  "Директива Комиссии Европейских сообществ № 1607/2003".
↑  "Басаев". Лентапедия.
1 2  "Абхазия подтверждает, что Басаев убит". Утро.ру.
↑  "«Чеченское общество»: В Нальчике убит Басаев". Росбалт. אורכב מ-המקור ב-2007-10-14. נבדק ב-2015-06-22.
1 2 3 4  "Басаева «мочили», «мочили» и наконец «замочили»". Obkom.com общественный комитет новостей и информации.
↑  "Обвиняемый в терроризме приютил Басаева с женой и охраной".
↑  "Шамиль Басаев в Кабардино-Балкарии". «Кавказ-центр».
↑  "В Нальчике убит Басаев". Росбалт. אורכב מ-המקור ב-2007-10-14. נבדק ב-2015-06-22.
1 2 3  "Подробности ликвидации Басаева". 2010-08-29. אורכב מ-המקור ב-2015-07-17.
1 2 3  "Патрушев доложил Путину: Шамиль Басаев уничтожен".
↑  Автомобиль «ВАЗ», сопровождавший взорванный «КамАЗ». Уничтоженный автомобиль «ВАЗ»
↑  Гриценко Татьяна. "Ловушка для врага". «Время новостей».
1 2  Хамзат Читигов. "От Басаева не осталось даже пепла". memo.ru. אורכב מ-המקור ב-2011-08-01. נבדק ב-2020-11-12.
↑  Куликов Владислав. "Эксперты опознали тело Шамиля Басаева". «רוסיסקאיה גאזטה».
↑  "«План "Кавказ-2": Метастазы»".
1 2  "Подробности ликвидации Басаева". 2010-08-29. אורכב מ-המקור ב-2015-07-17.
↑  Григорий Санин (2011-07-11). "Охота на Безногого". Итоги. אורכב מ-המקור ב-2012-01-29. נבדק ב-2020-11-12.
1 2  Григорий Санин (2011-07-11). "Охота на Безногого". Итоги. אורכב מ-המקור ב-2012-01-29. נבדק ב-2020-11-12.
↑  "Подробности ликвидации Басаева". (הקישור אינו פעיל, 9 במאי 2021). 29 באוגוסט 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  "Патрушев доложил Путину: Шамиль Басаев уничтожен".
1 2 3  "Евросоюз, ОБСЕ и Джордж Буш приветствовали ликвидацию «террориста наихудшего сорта»". איזבסטיה. 11 ביולי 2006. {{cite web}}:  (עזרה)
פוטין: "זהו תגמול ראוי לשודדים לילדינו בבסלן בבודנובסק על כל פיגועי הטרור שביצעו".
קדירוב: "בסאייב מעולם לא היה מוסלמי או מאמין. זה היה תן והוא מת כמו תן וגופתו נאספה בחתיכות"
בוש: "אם הוא באמת האדם שלקח אחריות על לקיחת והריגת בני ערובה בבסלן, אז מגיע לו."
ואסילייב: "השמדת באסייב היא דוגמה חיה לעובדה שיש להעניש את הטרור בשיטות העומדות לרשות המדינה."
הפרש הקטן (בולאות)

הַפָּרָשׁ הַקָּטָן (באיטלקית: Cavallini) הוא הכינוי המקובל בעולם הבולאות לנייר מכתבים מבויל מראש שהונפק בממלכת סרדיניה בסוף העשור השני של המאה ה-19. המדובר באחד מפריטי המפתח בהתפתחות שירותי הדואר בתקופה המודרנית, הנחשב לאחד מדברי הבולים הראשונים שהונפקו בעולם.
מכתב מקופל שנכתב על גיליון נייר ועליו חותמת אובלית מטיפוס "הפרש הקטן" בערך נקוב של 25 סנט
מכתב מקופל שנכתב על גיליון נייר ועליו חותמת מתומנת מטיפוס "הפרש הקטן" בערך נקוב של 50 סנט
מכתב מקופל שנכתב על גיליון נייר ועליו הטבעה עגולה ללא דיו מטיפוס "הפרש הקטן" בערך נקוב של 15 סנט
הרקע להנפקת פריט הדואר

לאחר תבוסת נפוליון והחזרת השטחים שהוחזקו על ידי הצרפתים בממלכת סרדיניה לשליטת בית המלוכה המקומי, הורה מלך סרדיניה ויטוריו אמנואלה להרוס כל זכר לשלטון הכיבוש הצרפתי.
כחלק מתהליך זה בוטלו כל הרפורמות שהנהיגו הצרפתים בסדרי הדואר של סרדיניה, וטיב השירות לאזרחים נפגע קשות. הסוחרים, שנזקקו לשירותי דואר אמינים ומהירים לצורך ניהול עסקיהם, החלו בתגובה לארגן שירותי דואר פרטיים. החוק אמנם התיר להשתמש בשירותי דואר פרטיים, אולם הסוחרים נדרשו לשלם בבית הדואר הממלכתי אגרה מיוחדת המתירה את העברת המכתב באמצעים פרטיים, וזאת כפיצוי על אובדן ההכנסות לקופת הממלכה.
לצערם של הסוחרים התברר כי התהליך הזה של תשלום האגרה היה כרוך בבירוקרטיה רבה. על הסוחר היה להגיע לבית הדואר ולהמתין עד שהפקיד יסיים לשקול את המכתב, לחשב את המרחק ליעד, לקבוע את גובה האגרה שיש לשלם, לגבות את הכסף במזומן, לרשום את הסכום ששולם על גבי המעטפה ובספרי החשבונות של הדואר, ולבסוף, להטביע על גבי המכתב את החותמת המעידה שמותר להעבירו באמצעות שליח פרטי. התהליך היה כל כך ארוך ומסורבל, עד שרבים העדיפו לשלוח את המכתב בדואר הפרטי ללא אישור, ולהסתכן בתשלום הקנס הגבוה לו היו צפויים אם הצליחו פקידי הדואר ללכוד את השליח נושא המכתבים האסורים. ככל שחלף הזמן יותר ויותר סוחרים עברו על החוק, והמדינה הפסידה כסף רב.
בחודש נובמבר 1818 שונה החוק בסרדיניה, ולשירותי הדואר הפרטיים הותר להוביל מכתבים שנרשמו על גיליון נייר מיוחד עליו הוטבע מראש סימן המעיד שהאגרה שולמה.
תיאור הפריט

לצורך הכנת הפריט המיוחד ייצרו שלטונות נייר מיוחד עם סימן מים בצורת הצלב של סבוי. בשולי הגיליון הודפסו המילים "ההנהלה הכללית של הדואר המלכותי. התכתובת מותרת בדרכים פרטיות באמצעות שליחים או באמצעים אחרים" (Direzione Generale Della Regie Poste. Corrispondenza autorizzata in corso particolare per pedoni ed altri occasioni.).
הסימן שהוטבע על גיליון הנייר עוצב בצורת פרש התוקע בקרן דואר כשהוא רכוב על סוס (ומכאן הכינוי "הפרש הקטן" לסוג זה של פריט).
ניתן היה לרכוש בבית הדואר גיליונות נייר ועליהם חותמת באחד משלושה עריכים שונים: הטבעה עגולה (ללא דיו) במחיר 15 סנט למרחק של עד 15 מיל, חותמת אובלית במחיר של 25 סנט למרחק של עד 35 מיל, או חותמת מתומנת במחיר של 50 סנט לכל מרחק שהוא. הובלת מסמכים משפטיים, לכל מרחק שהוא, חייבה תשלום של 50 סנט.
לאחר כתיבת המכתב על גבי גיליון הנייר, צריך היה השולח לקפל אותו כך שתמונת הפרש תהיה ניתנת לצפייה בצדו החיצוני של המכתב המקופל. באופן זה גם תהליך הביקורת הפך לפשוט יותר, והמדינה יכולה הייתה ללכוד את העבריינים ביתר קלות.
מכירת הגיליונות בבתי הדואר החלה בחודש ינואר 1819, וזכתה להצלחה רבה. לסוחרים כדאי היה לשלם את תוספת המחיר, וליהנות מהשירות המשופר של הדואר הפרטי. השירות הזה פעל במשך כעשר שנים, ובמהלכן הודפסו הגיליונות במספר רב של עותקים, על סוגי נייר שונים, עם או בלי סימן מים. הבדלים אלו מספקים לבולאים כר נרחב לאיסוף ולמחקר.
האם "הפרש הקטן" הוא אכן דבר בולים?

בקרב חוקרי תולדות הדואר קיימת מחלוקת האם אמנם יש להתייחס אל "הפרש הקטן" כאל דבר בולים במלא משמעות המילה, ולראות בו את אחד ממבשרי הרפורמה בשירותי הדואר המודרניים. המחייבים מצביעים על כך שהמדובר היה בפריט בעל ערך כספי אותו ניתן היה לרכוש מראש בבתי הדואר, ואשר נקבעו עבורו תעריפים מוגדרים וברורים מבלי שיהיה צורך לחזור ולערוך חשבון מול פקידי הדואר עבור כל מכתב בנפרד. השוללים, לעומת זאת, מדגישים כי התשלום לבתי הדואר הממלכתיים היה בעצם מס שכל מטרתו הייתה להצר את רגליהם של מפעילי שירותי הדואר הפרטיים, ולעודד את השימוש בשירות הדואר הממלכתי. על השולח היה לשלם תשלום נוסף למפעיל הדואר הפרטי על מנת להעביר את המכתב ליעדו. לדעת השוללים יש לראות בפריט "הפרש הקטן" ביטוי של מס דואר ולא יותר.
הסיבה לביטול השימוש בפריט

עם השנים הלך שירות הדואר הממלכתי והשתפר, ולקראת סוף שנות העשרים של המאה ה-19 הצליח לספק שירות באיכות שלא נפלה מזו של שירותי הדואר הפרטיים. בנסיבות אלו הפכה תוספת התשלום שנדרשה עבור השימוש בדואר הפרטי ללא כדאית, והסוחרים העדיפו לחזור ולהשתמש בשירותי הדואר הממלכתיים. באופן רשמי ניתן היה לרכוש את הפריט בבתי הדואר עד שנת 1836, אולם מעשית השימוש בו כמעט והופסק לחלוטין בסוף שנות העשרים.
לקריאה נוספת

Kandaouroff Dimitry, Collecting Postal History, 1973, pp 44-45
Mackay Robin(Ed), International Encyclopedia of Stamps, IPC, 1970, p.1558
Hornung, Otto, Illustrated Encyclopedia of Stamp Collecting, 1970, p.39
הערות שוליים

1 2  Hornung, Illustrated Encyclopedia, p.39