stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנדריאה וולף
פעילות מקצועית

רוב ספריה של וולף עוסקים בהיסטוריית הבוטניקה, אך ספרה 'המצאת הטבע' והרומן הגרפי "The Adventures of Alexander Von Humboldt" עוסקים בחוקר אלכסנדר פון הומבולדט, וספרה "Chasing Venus: the Race to Measure the Heavens" עוסק באסטרונומיה. המשותף לספריה הוא החיבור לטבע ובחינת הקשר בינו לבין האדם. וולף מתארת כי את ההחלטה להיות סופרת קיבלה כשהבינה שיש לה הזדמנות לחבר בין העניין שלה בטבע וחיבתה להיסטוריה ולכתיבה. ההשראה לכתיבה על הומבולדט הגיעה כאשר במהלך המחקר שערכה עבור ספריה (למעט "Chasing Venus") היא נתקלה בו רבות - הוא היה קשור לכל האירועים והנושאים בהם ספריה עסקו והיה מהראשונים להבין שכל הדברים בעולם קשורים זה לזה.
וולף מתייחסת רבות לקשר בין אמנות למדע, בו היא מאוד מתעניינת. בילדותה לא הצטיינה במקצועות המדעיים, אך בבגרותה הבינה שזאת משום שתמיד הוגדרה בתור "יצירתית" ולא בתור "מדעית". למעשה, ההבחנה הזאת בין אמנות למדע חסמה בפניה את האפשרות להתעניין ולהצטיין בשניהם. לכן, הקשר ביניהם מרתק אותה. היא מאמינה כי המכנה המשותף בין המדע לאמנות הוא הטבע עצמו. את השקפה זו ניתן לראות היטב בספריה על הומבולדט, שבנוסף להיותו חוקר גם אהב אמנות ולא הפריד בין השניים, דוגמה להשפעה כזו מובאת בספרה בקשרים האמיצים בין פון הומבולדט וגתה. השקפה זו מייחדת את וולף - היא חוקרת את הטבע מנקודת מבט מדעית אך גם בוחנת אותו מנקודת מבט אמנותית ומנסה לבטא את האהבה לטבע ואת הערכת היופי שלו גם בספריה.
אחד מהאירועים החשובים שוולף השתתפה בהם היה מסעו של נשיא גרמניה פרנק-ואלטר שטיינמאייר שהתקיים בשנת 2019. מסע זה נערך לציון 250 שנה להולדתו של הומבולדט ו-220 שנה למסע המחקר שלו. המשלחת ביקרה במקומות בהם הומבולדט ביקר במסעו - היא יצאה מברלין והמשיכה לקרטחנה, בוגוטה, קיטו, איי הגלאפגוס וגואיאקיל.
יצירותיה זוכות הפרסים > המצאת הטבע (The Invention of Nature)

מבין הספרים שכתבה וולף, "המצאת הטבע" הוא המפורסם ביותר. הוא עוסק בחייו של אלכסנדר פון הומבולדט האקולוג הגרמני, בפועלו ובהשפעתו על המדע ועל חיינו. "המצאת הטבע" זכה ב-15 פרסים בינלאומיים, ביניהם: Royal Society Science Book Award 2016, Costa Biography Award 2015, The Inaugural James Wright Award for Nature, Writing 2016
The LA Times Book Prize 2016, בנוסף לפרסים מגרמניה, סין, איטליה וצרפת.
הספר נבחר לאחד מעשרת הספרים הטובים ביותר לשנת 2015 מטעם הניו יורק טיימס, היה ברשימת רבי המכר של גרמניה במשך יותר משלוש שנים ונמכרו יותר מ-700,000 עותקים שלו ברחבי העולם.
במהלך כתיבת הספר וולף חקרה וקראה את יומניו של הומבולדט, שמונים יותר מ-4000 עמודים, וטיילה בעולם בעקבותיו. ספרה מבוסס על מחקר אקדמי ועל קטעי מקור, אך לדבריה של וולף לא נועד להיקרא כתוצר אקדמי בלבד אלא כספר לקהל הרחב. אחד ממניעיה לכתיבת הספר היה להכיר לעולם את הומבולדט ולהציג אותו ואת פועלו.
בעקבות הספר נוצר הסרט הדוקומנטרי "Humboldt: epic explorer", המשודר ב-terra x ZDF בגרמניה וב-Smithsonian Channel בארצות הברית, ובו וולף מציגה ועוקבת אחרי מסעו וחייו של הומבולדט. הוא זכה בפרס Discovery Award 2019 בפסטיבל סרטי המדע.
יצירותיה זוכות הפרסים > The Brother Gardeners

“The Brother Gardeners” עוסק בבוטניקה במאה ה-18 ובששת האנשים ששינו את פניה. הוא היה מועמד לפרס Samuel Johnson Prize 2008 וזכה בפרסים: American Horticultural Society 2010 Book Award ו-CBHL 2010 Annual Literature Award.
ספריה

This Other Eden: Seven Great Gardens and 300 Years of English History Little, Brown, 2005
The Brother Gardeners: A Generation of Gentlemen Naturalists and the Birth of an Obsession Vintage Books, 2008
Founding Gardeners: The Revolutionary Generation, Nature, and the Shaping of the American Nation, Knopf Doubleday, 2012
Chasing Venus: the Race to Measure the Heavens, 2012
The Adventures of Alexander Von Humboldt Pantheon, 2019 (co-authored with Lillian Melcher - illustrator)
המצאת הטבע (2015), The Invention of Nature: Alexander von Humboldt's New World, תרגם עמנואל לוטם, הוצאת שוקן, 2017
מורדים מופלאים (2022), Magnificent Rebels: The First Romantics and the Invention of the Self, תרגם עמנואל לוטם, הוצאת שוקן, 2024
הערות שוליים

1 2  Andrea Wulf, Royal Society of Literature (באנגלית בריטית)
↑  Adrian Higgins, A conversation with ‘Founding Gardeners’ author Andrea Wulf, The Washington Post
1 2  Andrea Wulf, www.umt.edu (באנגלית)
1 2 3 4 5  Short Bio, Andrea Wulf
1 2  Sean O'Brien, Storytelling for Science, NatureServe
↑  ראו גם לפרום את הקשת בענן מאת דוקינס, שמאר השקפה דומה
↑  www.bundespraesident.de: Der Bundespräsident / Speeches / Reception for fellows of the Humboldt Foundation, www.bundespraesident.de
1 2  A testimony to a restless spirit, www.humboldt-foundation.de (באנגלית)
↑  Humboldt: Epic Explorer | ZDF Enterprises, zdf-enterprises.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007580292905171  PLWABN: 9810531285505606  BIBSYS: 11075725  BNE: XX5642115  BnF: cb165407478 (data)  CiNii: DA18736258  GND: 101797019X  ISNI: 0000 0000 4282 480X  LCCN: nb2006000902  MusicBrainz: 8eace638-de3a-40c5-84c2-7ecf8a916181  NDL: 001115649  NKC: xx0207853  NLK: KAC202188265  NTA: 343097710  RERO: 02-A026674714  SUDOC: 110267818  VIAF: 14291251   WorldCat (עם VIAF): 14291251
גאורגיוס קדרנוס

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־11 
 פטירה:  המאה ה־11 
 מדינה:  האימפריה הביזנטית 
 שפות היצירה:  יוונית ביזנטית 
 
גאורגיוס קדרנוֹס או קדרינוֹס (ביוונית: Γεώργιος Κεδρηνός; פעל במאה ה-11) היה היסטוריון יווני ביזנטי (אנ'). בשנות ה-50 של המאה ה-11 הוא חיבר את היצירה "תקציר ההיסטוריות" (Σύνοψη Ιστοριών,‏ Synopsis historion, הידועה גם בשם "היסטוריה מרוכזת של העולם"), שהשתרעה מתיאור הבריאה המקראי ועד ימיו שלו. קדרנוס הוא אחד המקורות המעטים הדנים בישויות מדיניות כוזריות קיימות לאחר חורבן איטיל בשנת 969.
החומר ביצירה זו מגיע לרוב מיצירות של פסאודו-סימיאון מגיסטרוס (אנ') (גרסה של הכרוניקה של לוגותטס (גר'), סימיאון מטפרסטס (אנ')), גאורגיוס סינקלוס, תאופאנס המודה, והחל משנת 811, כמעט באופן בלעדי ומילה במילה מהכרוניקה מאת יואנס סקיליצס.
כתב יד מאוחר אחד של החיבור משמר שיר (אנונימי אך נחשב מאת קדרנוס) המייחס את שם משפחתו למקום בו נולד, כפר קטן בשם קדרוס (או קדריאה) בתמה האנטולית (אנ') (פרובינציה ביזנטית). השיר גם מזהה אותו כפרואדרוס (אנ'), בכיר בחצר הביזנטית.
לפני שנעשה פרואדרוס, ייתכן שקדרנוס החזיק בדרגה הנמוכה במקצת של וסטארכס (אנ'). וסטארכס גאורגיוס קדרנוס ידוע למעשה ממספר חותמות מהמאות ה-11 וה-12, שנמצאו בעיקר באזור הדנובה, אך גם בחצי האי קרים. יתר על כן, כמה חותמות מאותה תקופה בערך מתייחסות לבכיר אחר בחצר, אדם בשם "יואנס קדרנוס, פרוטוקורפלאטס (אנ') ודוכס (Dux)", שייתכן שהיה קרוב משפחה, אולי אח או בן דוד.
הערות שוליים

↑  הגיית השם ביוונית: קדרנ֫וֹס, במלרע (ההטעמה בהברה האחרונה).
1 2  James Howard-Johnston, "The Chronicle and Other Forms of Historical Writing in Byzantium", in: The Medieval Chronicle X, Brill (2016), pp. 8-9
↑  Elena Stepanova (2003). "New finds from Sudak". Studies in Byzantine Sigillography. 7, p.127
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261502005171  PLWABN: 9810541573005606  BIBSYS: 95002221  BNE: XX1220096  BnF: cb13517845h (data)  CiNii: DA04552734  GND: 100942377  ICCU: UBOV445923  ISNI: 0000 0004 9694 4689  LCCN: nr2006009173  NKC: mzk2010591793  NLG: 175288  NSK: 000134947  NTA: 073852880  RERO: 02-A000071093  SUDOC: 050161717  VcBA: 495/19607  VIAF: 100901019   WorldCat (עם VIAF): 100901019 
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריונים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מוטי בר דגן

| --- | --- |

 לידה:  דצמבר 1938 (בן 86) ירושלים, פלשתינה (א"י)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1956–1986 (כ־30 שנה)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 קצין קשר ראשי
 פעולות ומבצעים
   מלחמת סיני   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים   מלחמת לבנון
 
מרדכי (מוטי) בר דגן (נולד בירושלים בדצמבר 1938) הוא קצין צה"ל בדימוס ששימש כקצין קשר ראשי העשירי בצה"ל בין השנים 1982 ל-1986.
קורות חייו

בגיל 18 התגייס לצה"ל לאחר סיום בית הספר לתקשורת ואלקטרוניקה "בזק" שבירושלים בשנת 1956.
כבוגר בית ספר טכנולוגי שובץ לחיל הקשר ולאחר הטירונות נשלח בשנת 1957 לקורס טכנאי רדיו טלפון (צ"ן) בביס"ט 21 בחיפה. מיד עם תחילת הקורס פרץ "מבצע קדש" והחניכים בקורס נשלחו לסייע במלחמה. לאחר כשבועיים חזרו לבית הספר הטכני לסיים את הקורס ובסיומו הוצב בר דגן כטכנאי רדיו טלפון בגדוד קשר מטכ"ל 383 עד 1957. בשנת 1957 יצא לקורס קצינים בבה"ד 1 (מחנה סירקין).
שנה לאחר מכן סיים קורס קציני קשר בבה"ד 7 והוצב כקצין שלישי בחטיבה 7, שם שימש כאחראי על מערך הלוגיסטיקה והמעבדות שבחטיבה בשנים 59–1958. תוך כדי שירות בחטיבה נשלח בר דגן לקורס צניחה ולוחמה זעירה בבסיס תל נוף. בשנים 1960–1961 נשלח להדריך בקורס קציני קשר בבה"ד 7 ושנה לאחר מכן הוצב בגדוד קשר ארצי 376 כקצין הדרכה וסמג"ד. בשנת 1964 יצא לקורס המתקדם של החיל בבה"ד 7 וסיים אותו בהצטיינות ובשנת 1965 שובץ לתפקיד קצין קשר חטיבתי (קשר"ח) – בחטיבה 7. בשנתיים הבאות תיפקד כקצין קשר בחטיבה 7 – חטיבת השריון הסדירה, כקשר"ח ועם סיום תפקידו בתחילת שנת 1966 הוצב כמפקד קורס קציני קשר בבה"ד 7. עם פרוץ מלחמת ששת הימים ביוני 1967, שימש כקשר"ח חטיבת השריון 200 שלחמה בסיני בפיקודו של אל"ם ישכה שדמי, ועם סיומה חזר לבה"ד 7 לפקד על קורס הקצינים. לאחר מספר חודשים נדרש דגן לשמש כקשר"ח בחטיבת הבקעה שמפקדה היה אז רפאל איתן. לאחר שנתיים כקשר"ח בבקעת הירדן, שב אל בה"ד 7 כמפקד קורס קציני קשר בשנים 69–1968. בשנת 1969 מונה כמקשא"פ (מפקד קשר ואלקטרוניקה פיקודי) מרכז וקיבל דרגת סא"ל, שירת כמקשא"פ עד שנת 1973 וכמקשא"פ העביר דגן את מפקדת הפיקוד מרמלה ל"מצודת כפיר" בירושלים.
בשנת 1973 יצא ללימודים באוניברסיטה העברית ותוך כדי לימודיו, פרצה מלחמת יום הכיפורים. בתחילת המלחמה שימש בר דגן כמפקד חמ"ל הקשר המטכ"לי, לאחר שהוצב בהוראת הקשר"ר שלמה ענבר ל"בור" במטכ"ל. מספר ימים לאחר מכן הועבר לתפקד כקצין קשר אוגדה 210, שלחמה ברמת הגולן בפיקודו של האלוף דן לנר.
בשנים 1974–1976 התבקש על ידי רפול שהתמנה לאלוף פיקוד הצפון לשמש כמשקא"פ צפון, וכך שוב יצא בגורלו של בר דגן לבנות ולהקים מערכות קשר ובניית אתרי שליטה על כלל שטחו של פיקוד. במקרה זה, העביר בר דגן את מפקדת הפיקוד מנצרת לצפת ("ארמון"). בשנת 1976–1978 מונה בר דגן לרמ"ח אג"ם של חיל הקשר והאלקטרוניקה ולאחר מכן נשלח ללימודים במכללה לביטחון לאומי. באוגוסט 1979 התמנה לתפקיד סגן מפקד החיל ושירת בתפקיד כשנתיים. בשנת 1981 יצא לשנת לימודים באוניברסיטת תל אביב במסגרת לימודי תל"מ (תוכנית למנהלים בתחום הכלכלה ומנהל עסקים).
בתאריך 14 בספטמבר 1982 במהלך תקופת כהונתו של רפול כרמטכ"ל, התמנה לתפקיד מפקד חיל הקשר, האלקטרוניקה והמחשבים של צה"ל. תפקיד אותו מילא 4 שנים עד ספטמבר 1986.
ב-1993 התמודד מטעם מפלגת העבודה על ראשות המועצה המקומית רמת השרון, אך קיבל 29% מקולות הבוחרים והפסיד לראש המועצה המכהן, אפרים חירם.
בשנים 1993–1995 היה חבר מועצת עיריית רמת השרון; בשנים 1995–1997 היה מנכ"ל החברה הכלכלית רמת השרון; בשנים 1997–2000 היה מנכ"ל עיריית רמת השרון.
משחרורו מצה"ל ועד היום משמש בר דגן כיו"ר העמותה להנצחת חללי הקשר והתקשוב ונמנה עם מייסדיה ומקימיה.
משנת 2016 הוא משמש יו"ר "צוות - ארגון גמלאי צה"ל".
אלימות מינית בזמן מלחמה

אלימות מינית בזמן מלחמה היא אונס או תקיפה מינית אחרת המבוצעת על ידי לוחמים במהלך מלחמה או כיבוש צבאי כלפי הצד הנכבש. אלימות זו משמשת לעיתים קרובות כאמצעי לוחמה פסיכולוגית על מנת להשפיל את האויב. אחד ההסברים לתופעה נפוצה זו היא שכאשר חייל אונס אישה הוא למעשה תוקף באלימות את זהותה האתנית והתרבותית, ופעולה זו מגלמת את השאיפה להשמיד את כל הקהילה האתנית שהאישה היא חלק ממנה.
אלימות מינית בזמן מלחמה יכולה להיחשב כרצח עם כאשר היא מתבצעת מתוך כוונה להשמיד קבוצה אתנית. בית הדין הפלילי הבין-לאומי לרואנדה קבע תקדים כאשר קבע כי אונס יכול להיות פשע מסוג רצח עם, וכלל זה הוחל על חלק מהנאשמים ברצח העם ברואנדה.
הגדרה של אלימות מינית בזמן מלחמה

לא קיימת הגדרה אחידה לאלימות מינית או אונס בזמן מלחמה.
אמנת רומא מגדירה אונס באופן הבא:
תקיפת אדם אחר ללא הסכמתו באמצעות פלישה לגופו על ידי התנהגות שהביאה לחדירה, קלה ככל שתהיה, של איבר מינו של התוקף לחלק כלשהו בגופו של הקורבן; או חדירה, קלה ככל שתהיה, של חפץ כלשהו או חלק כלשהו מגופו של התוקף לפי הטבעת או לאחד מאיברי המין של הקורבן.
מחקר שבדק אירועי אלימות מינית בזמן מלחמה מצא כי בדרך כלל קיימים שבעה אופנים של אלימות: אונס, עבדות מין, זנות בכפייה, היריון כפוי, עיקור או הפלה בכפייה, הטלת מום מיני ועינויים מיניים.
בדו"ח של האו"ם מ-2009 בנושא זה אלימות מינית הוגדרה כאונס, עבדות מינית, זנות כפויה, היריון כפוי, הפלה כפויה, עיקור כפוי, נישואים בכפייה, סחר בבני אדם לצורכי מין במצבי סכסוך, וכל צורה אחרת של אלימות מינית בחומרה דומה, כאשר העבירות מבוצעות כלפי נשים, גברים, נערות או נערים הקשורים במישרין או בעקיפין לסכסוך.
היסטוריה של אלימות מינית בזמן מלחמה > מהעת העתיקה עד המאה ה-19

במהלך ההיסטוריה התרחשו מקרים רבים של אלימות מינית בזמן מלחמה. ההיסטוריונית גרדה לרנר כתבה:
המנהג לאנוס נשים באוכלוסייה שנכבשה הוא אחד המאפיינים של לוחמה וכיבוש, משנת אלפיים לפני הספירה ועד היום. בדומה לעינויים של אסירים, זה מעין נוהג חברתי שלא נכנע לקדמה, לרפורמות הומניטריות ולשיקולים מוסריים ואתיים מתוחכמים. לדעתי מקרים אלה מתרחשים בגלל שזה מנהג מובנה ובסיסי של התפיסה הפטריארכלית וחלק בלתי נפרד ממנה.
בתנך מופיעים התייחסויות רבות לאלימות מינית בזמן מלחמה. בין השאר בשירת דבורה, שם דבורה מתארת את השלל שאיתו ציפו לחזור הכנענים "הֲלֹא יִמְצְאוּ יְחַלְּקוּ שָׁלָל רַחַם רַחֲמָתַיִם לְרֹאשׁ גֶּבֶר" (ספר שופטים, פרק ה', פסוק ל').
צבאות יוון העתיקה ורומא העתיקה עסקו תדיר באונס בעת מלחמה, כפי שתועד בכתבים רבים, בהם של הומרוס, הרודוטוס, טיטוס ליוויוס וטקיטוס. בעת כיבוש טרויה, ובמקרים רבים אחרים, נלקחו השבויות כנשים למנצחים.
כתבים מהמאה ה-8 לפנה"ס מצביעים על כך שאונס בזמן מלחמה היה חלק מפקודות המבצע הצבאי. לדוגמה, באיליאדה, יועצו הבכיר ביותר של אגממנון, נסטור, מצווה על החיילים היוונים האכאים לכבוש את טרויה ולאנוס את נשות טרויה:
אִישׁ מִכֶּם לֹא יֹאמַר לְמַהֵר וְלָשׁוּב אֶל בֵּיתוֹ, טֶרֶם שָׁכַב אֶת אַחַת הַנָּשִׁים מִנְּשֵׁי אַנְשֵׁי טְרוֹיָה.
ההיסטוריון טקיטוס מתאר צבא של 40,000 חיילי רומא העתיקה "קורעים לגזרים" נשים וילדים עם הגעתם לקרמונה, והרודוטוס מתאר בכתביו אונס קבוצתי של נשים יווניות שעונו למוות במהלך מלחמות יוון–פרס.
האגדה המיתולוגית אודות חטיפת הנשים הסביניות, הנוגעת לייסוד האימפריה הרומית, לא כוללת תיאורי אלימות מינית, אם כי יש בה נישואים בכפייה. בגרסה של אובידיוס לאגדה זו הוא מציין במפורש שהנשים הסביניות נועדו לסיפוק יצריהם המיניים של חיילי רומא. בעמוד מרקוס אורליוס ברומא נראים באחד התבליטים חיילים תוקפים אישה ותופסים אותה בשיערה.
על פי היסטוריונים מימי הביניים, ההונים והאווארים שפלשו למזרח אירופה במהלך העת העתיקה המאוחרת נהגו לאנוס נשים ונדיות ולהחזיקן כשפחות מין.
במהלך העת העתיקה המאוחרת הודו נכבשה פעמים רבות על ידי אימפריית קושאן ועמים אחרים שפלשו אליה ממרכז אסיה. הפולשים כבשו את קשמיר, פנג'אב ועמק הגנגס, ועל פי הכתובים אלה לוו במקרי טבח, ביזה ואונס המוני.
מקרי אלימות מינית נמשכו בימי הביניים, בין השאר בכיבוש אנגליה ואירלנד על ידי הוויקינגים, בתקופת סחר העבדים הערבי, בתקופת שלטונו של ג'ינגיס חאן באימפריה המונגולית, בכיבוש של מצרים העליונה על ידי מוחמד בן קלאוון, ובכיבושי הערים חלב ודמשק בשנים 1400–1401.
מקרי אלימות מינית בזמן מלחמה בתקופה המודרנית המוקדמת כוללים אונס נשים וילדים אינדיאנים על ידי כובשים ספרדים בצפון אמריקה, אונס נשות הרפובליקה ההולנדית במהלך דיכוי המרד ההולנדי, אונס המוני של נשים וילדים לאחר כיבוש העיר מגדבורג (1631), אונס אויגורים על ידי לוחמי שושלת צ'ינג (1765), אונס נשים וילדות במהלך המלחמה הווהאבית-עות'מאנית, אונס נשים צ'רקסיות במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), וכן במהלך רצח העם הטסמני, מרד טאיפינג, מרד הבוקסרים ומהפכת שינהאי.
היסטוריה של אלימות מינית בזמן מלחמה > המאה ה-20

בתקופת מלחמת העולם הראשונה התרחשו מקרי אלימות מינית של גרמנים במהלך כיבוש בלגיה (המכונה "אונס בלגיה"), ושל טורקים במהלך רצח העם הארמני (ראו אונס במהלך רצח העם הארמני).
מקרי אלימות מינית רבים בוצעו במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי כל הצדדים, בהם חיילי גרמניה, יפן, ארצות הברית, בריטניה, צרפת, איטליה, ברית המועצות, יוגוסלביה, אוסטרליה וסין. אירועי אונס המוני התרחשו במבצע ברברוסה, בטבח ננקינג, במבצע סערת אוגוסט, בפלישת בעלות הברית לסיציליה וביפן בתקופת הכיבוש האמריקאי (אנ').
חיילים יפנים ניצלו מינית נשים וילדות כ"נשות ניחומים" והעסיקו אותן בזנות בכפייה. כ-200,000 נשים הועסקו בזנות בכפייה, בעיקר מקוריאה, סין, וייטנאם, בורמה, טאיוואן והפיליפינים.
אונס בוצע על ידי כוחות הוורמאכט בנשים ונערות יהודיות במהלך פלישת גרמניה הנאצית לפולין בספטמבר 1939. נאנסו גם נשים ונערות פולניות, אוקראיניות, בלארוסיות ורוסיות, לעיתים לפני שנורו למוות. הוורמאכט הקים גם מערך של בתי בושת צבאיים, שבהם נשים ונערות צעירות מהשטחים הכבושים הועסקו בזנות בכפייה בתנאים קשים. בברית המועצות נחטפו נשים על ידי הכוחות הגרמנים לצורכי זנות. גם חיילי הצבא האדום ביצעו מעשי אונס רבים בנשות פולין והונגריה בזמן פלישת ברית המועצות לפולין (אנ') ובמהלך המצור על בודפשט.
לאחר קרב מונטה קסינו באיטליה, במהלך מלחמת העולם השנייה, התרחשו מקרי אונס ורצח המוניים, שכונו "ההשתוללות במונטה קסינו". מעשים אלה בוצעו בעיקר על ידי חיילי גומיה ממרוקו, שהיו שכירי חרב של חיל המשלוח הצרפתי (FEC) בפיקודו של הגנרל אלפונס ז'ואן. קורבנות פשעים אלו היו כ-2,000 נשים ונערות תושבות איטליה, וכן כ-600 גברים ונערים.
עם סיום מלחמת העולם השנייה, התרחשו מקרי אונס המוני בידי חיילי צבא ארצות הברית במהלך שחרור צרפת (אנ'). באזורי הכיבוש בגרמניה נאנסו נשים גרמניות על ידי חיילי צבא ארצות הברית, צבא בריטניה, צבא צרפת והצבא האדום. על פי מספר הערכות, במהלך הקרב על ברלין ולאחריו נאנסו מעל ל-100,000 נשים גרמניות על ידי חיילים סובייטים, ובסך הכול ברחבי גרמניה נאנסו מעל לשני מיליון נשים גרמניות (אנ').
מקרי אונס המוני התרחשו גם במלחמת הודו-סין הראשונה ובמהלך חלוקת הודו (אנ').
במלחמת האזרחים בלבנון שנמשכה משנת 1975 עד 1990 התרחשו מקרי אלימות רבים, בהם אונס, אונס קבוצתי, אונס המוני, פגיעה באיברי המין, עינויים והשפלה מינית וזנות כפויה. נשים, נערות וילדות נחטפו, וחלקן לא שבו.
במחצית השנייה של המאה ה-20 התרחשו מקרי אלימות מינית רבים בזמני מלחמה, בין השאר על ידי חיילים סינים במלחמת קוריאה, חיילים צרפתים במלחמת אלג'יריה, חיילי צבא ארצות הברית ודרום קוריאה במלחמת וייטנאם (אנ'), חיילי פקיסטן במלחמת העצמאות של בנגלדש (אנ'), במהלך פלישת טורקיה לקפריסין, מלחמת האזרחים בקולומביה, הסכסוך בין צבא פרו לבין הנתיב הזוהר, הסכסוך בדרום הפיליפינים, הסכסוך על חבל קשמיר (אנ'), מלחמת האזרחים בסרי לנקה, המלחמה המלוכלכת בארגנטינה, מלחמת האזרחים הליברית הראשונה, מלחמת האזרחים בסיירה לאון (אנ'), פלישת אינדונזיה למזרח טימור, הפלישה העיראקית לכווית ובמהלך מלחמת אפגניסטן.
היסטוריה של אלימות מינית בזמן מלחמה > המאה ה-20 > מקרי אונס במהלך רצח העם ברואנדה

בשנת 1998 קבע בית הדין הפלילי הבין-לאומי לרואנדה, שהוקם על ידי האו"ם, שאונס המוני דינו כרצח עם. במשפטו של ז'אן פול אקייסו, ראש עיר ברואנדה, קבע בית הדין כי מקרי האונס הרבים של נשות הטוטסי נועדו להשמיד את הטוטסים. על פי מספר הערכות, כ-500,000 נשים נאנסו במהלך רצח העם ברואנדה ב-1994 (אנ').
השופטת נאווי פילאי, ששימשה לאחר מכן בתפקיד הנציב העליון לזכויות אדם של האו"ם, הצהירה לאחר פסק הדין: "מאז ומתמיד אונס נחשב כשלל מלחמה. מעכשיו זה ייחשב כפשע מלחמה. אנחנו רוצים להעביר מסר: אונס הוא כבר לא פרס על ניצחון במלחמה".
היסטוריה של אלימות מינית בזמן מלחמה > המאה ה-20 > מקרי אונס במלחמות יוגוסלביה

אונס הוכר לראשונה כפשע נגד האנושות על ידי בית הדין הפלילי הבין-לאומי ליוגוסלביה לשעבר בשנת 1993, אז הוצאו צווי מעצר נגד חיילים סרבים שאנסו נשים במהלך מלחמת בוסניה (אנ') (אנ').
לפחות שמונה חיילים הואשמו באונס. להגנתם טען אחד הפרקליטים כי בעבר היה נהוג לשמוע עדויות על אונס, אך להבליג על המעשים ולהתייחס אליהם כהתנהגות פוגענית ותו לא. השופט ריצ'רד גולדסטון אמר: "אכן, אונס לא היה עד כה מעניינה של הקהילה הבין-לאומית, אבל עכשיו אנחנו צריכים להתמודד בגלוי עם המעשים האכזריים הללו." בית הדין הרשיע חלק מהנאשמים, ובכך קבע תקדים משפטי. זו הייתה הפעם הראשונה שבה בית דין בין-לאומי הרשיע נאשמים על עבירות של אונס ועבדות מין.
בשנת 2004 דיווח אמנסטי אינטרנשיונל על חטיפת נערות לצורכי זנות בקוסובו, כאשר הלקוחות העיקריים הם חיילי כוחות שמירת השלום של האומות המאוחדות וחיילי נאט"ו בעיר.
היסטוריה של אלימות מינית בזמן מלחמה > המאה ה-21

במאה ה-21 התרחשו מקרי אלימות מינית במהלך מלחמת קונגו הראשונה, מלחמת קונגו השנייה (אנ'), רצח העם בדארפור, מלחמת האזרחים בלוב, מלחמת האזרחים בסוריה (אנ'), רצח העם בדארפור (אנ'), רדיפת הרוהינגיה במיאנמר, מלחמת תיגראי, מלחמת אוקראינה–רוסיה ובמתקפת הפתע של חמאס על ישראל.
פורסמו גם מקרי התעללות ואונס רבים שבוצעו על ידי חיילי צבא ארצות הברית בכלא אבו גרייב בעיראק.
מקרי אלימות מינית רבים התרחשו גם בשטחים שבשליטת המדינה האסלאמית בסוריה ובעיראק, ובשטחים שבשליטת כוחות הטליבאן באפגניסטן.
ארגון אמנסטי אינטרנשיונל תיעד מקרים נוספים של אונס בזמן מלחמה במאה ה-21 באפגניסטן, צ'צ'ניה, קולומביה, עיראק, סודאן ונפאל.
בשנת 2008 התייחס ארגון יוניסף לאונס של נשים וילדים באזורי סכסוך באפריקה. על פי הארגון, מקרי אונס כבר לא מבוצעים רק על ידי לוחמים אלא גם על ידי אזרחים. מקרים אלה מושפעים ממלחמות ואסונות טבע, הגורמים להתפוררות הנורמות החברתיות. הארגון דיווח על עלייה חדה במקרי אלימות מינית בקניה מייד לאחר הבחירות שהתקיימו בדצמבר 2007, ועל שכיחות מקרי אונס באזורי עימות בסודאן, צ'אד והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
בשנת 2016 שבמהלך ההשתלטות של ארגון "המדינה האסלאמית" ב-2014 על האזורים בהם מתגוררים היזידים, נחטפו כ-7,000 נשים וילדות יזידיות. רבות מהן נרצחו לאחר אינוסן ומאות מהן נמכרו לידי טרוריסטים מוסלמים חברי הארגון.
אלימות מינית בסכסוך הערבי–ישראלי

במהלך מאורעות תרפ"א ומאורעות תרפ"ט בארץ ישראל, נאנסו נשים ונערות יהודיות על-ידי ערבים.
לפי ההיסטוריון הישראלי בני מוריס, התרחשו כתריסר מעשי אונס בפלסטיניות בתקופת מלחמת העצמאות. מספר מקרים נותרו חסויים במשך שנים.
במהלך הסכסוך הישראלי-פלסטיני במאה ה-21 היו מספר מקרים שבהם פלסטינים אנסו ורצחו ילדות או נשים יהודיות, בהם רצח אורי אנסבכר בת ה-19 ורצח ליפז חימי בת ה-9. במספר מקרים בוצע אונס בלבד ללא רצח, ורק לאחר שנים הוכרו הנאנסות כנפגעות פעולות איבה, למשל בפרשת האונס בגן העיר. בשורה של תביעות משפטיות הובילה עו"ד רוני אלוני-סדובניק מהלך של הכרה של משרד הביטחון ומערכת המשפט בנפגעות אונס ופגיעות מיניות כנפגעות פעולות איבה, בהתאם לחוק הבינלאומי. בדו"ח של הקול היהודי נטען שרוב מקרי האונס שנעשו על ידי פלסטינים אינם תופעה פלילית אלא תופעה לאומנית בעלת מניעים דתיים-אסלאמיסטיים, וכי מערכת הביטחון ומערכת המשפט בישראל מכירים במניעים לאומניים כמניע לאלימות מינית רק לעיתים נדירות, ובסך הכל, טרם מלחמת חרבות ברזל, הוכרו רק 9 נשים נפגעות מינית כנפגעות פעולות איבה, מאז קום המדינה.
במחקר של טל ניצן משנת 2006 בשם "גבולות הכיבוש – נדירותו של אונס צבאי בסכסוך הישראלי-פלסטיני" היא מציינת שתופעת אונס על ידי חיילי צה"ל היא נדירה מאוד, בהסתמך על נתונים של ארגוני זכויות אדם ושל התקשורת. לפי הניתוח שלה חיילי צה"ל נמנעים מאונס של נשים פלסטיניות – מסיבות גזעניות, בהן "דה-הומניזציה" והחשש מהתבוללות. אחרים הגיבו ואמרו שהדבר רק מעיד על מוסריותם של החיילים הישראלים, ובן-דרור ימיני הגיב למחקר במילותיו: "חיילי צה"ל אינם אונסים בעיקר משום שהם הרבה יותר מוסריים ממה שמספרים עליהם בעולם."
ראו גם

אונס קבוצתי#אונס קבוצתי בעת מלחמה
הערות שוליים

↑  ספר דברים, פרק כ"א, פסוקים י'–י"ד
↑  אשת יפת תואר - מחלוקת תפיסתית בין אמוראי בבל וארץ ישראל - ישיבת הר ברכה, באתר ישיבת הר ברכה, ‏1 במאי 2022
↑  יח - ההיתר בטל כיום - פניני הלכה, באתר פניני הלכה, ‏מאי 2000
↑  כל כתבי שאול טשרניחובסקי, כרך ג: איליאדה, שיר שני, באתר ויקיטקסט
↑  Terry Madenholm, Rape as an ancient weapon of war, באתר הארץ, ‏30 באוגוסט 2022 (באנגלית)
↑  תיעוד נדיר: "נשות הניחומים" של היפנים במלחמת העולם ה-2, באתר וואלה, 10 ביולי 2017
↑  They raped us in every possible way, in ways you can’t imagine: Gendered Crimes during the Lebanese Civil Wars, באתר ארגון האו"ם לקידום והעצמת נשים, ‏דצמבר 2021
↑  אונס במחסום, אומץ ברחוב. נשים בסוריה, באתר ynet, 9 בדצמבר 2012
↑  ד"ר יוחאי סלע, הטרגדיה הכפולה של הנשים היזידיות בעיראק, באתר The Middle East Forum, ‏31 במאי 2019
↑  השבוע לפני - פרעות תרפ"א, באתר News1 מחלקה ראשונה, 6 במאי 2019
↑  רונן שובל, ‏גל הטרור שחוזר שוב ושוב, באתר מעריב אונליין, 14 בנובמבר 2014
↑  בני מוריס, 1948: A History of the First Arab-Israeli War, 2008, עמ' 405–406
↑  ארי שביט | שיחה עם פרופ' בני מוריס, באתר ארי שביט, ‏2004-01-09
↑   עופר אדרת, טעות טכנית של ארכיון המדינה מגלה שמאחורי החלטה לצנזר מסתתרים שיקולי תדמית, באתר הארץ, 5 בינואר 2022
↑  אבי פוגל, ליפז נאנסה באכזריות ע"י פלסטיני – ונרצחה, באתר nrg‏, 28 במאי 2006
↑  נועם אמיר, ‏הנאנסת מגן העיר בתל אביב תוכר כנפגעת פעולת איבה על רקע לאומני, באתר מעריב אונליין, 3 בדצמבר 2015
↑  דוד אור שחר, אונס לאומני - מקרה או תופעה?, באתר הקול היהודי, ‏17 ביוני 2019
↑  אמילי עמרוסי, "אונס הוא כלי מלחמה", באתר ישראל היום, 25 באפריל 2014
↑  בת ה-10 שנפגעה מבדואים לא תוכר כנפגעת איבה, באתר הקול היהודי, ‏1 באוגוסט 2023
↑    נטעאל בנדל, ‏פני הרוע, בעיתון מקור ראשון, 17 בפברואר 2019
↑  לא רק בטבח בעוטף: דו"ח חדש חושף את תופעת הפגיעות הלאומיניות, באתר הקול היהודי, ‏19 במרץ 2024
↑  טל ניצן, גבולות הכיבוש - נדירותו של אונס צבאי בסכסוך הישראלי-פלשתיני, ‏ספטמבר 2006
↑  זאב גלילי, "חייל שלא אנס פלסטינית הוא גזען", באתר היגיון בשיגעון, ‏4 בינואר 2008
↑  הרב ד"ר שרון שלום, חיילי צה"ל שלא אונסים פלסטיניות- גזענים?, באתר שבתון, ‏17 באוגוסט 2021
↑  בן דרור ימיני, החיידק האנטי-אמריקני, באתר nrg‏, 11 בינואר 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566547605171  BnF: cb16124592d (data)  LCCN: sh2006005090 
תבליט מהמאה הראשונה שנמצא באפרודיסיאס, המתאר את הקיסר קלאודיוס עירום, תוקף את דמותה הקורסת של בריטניה ועומד להנחית עליה את המהלומה האחרונה
חטיפת הנשים הסביניות בציור של ניקולא פוסן (1634–1635)
כרזה המתארת באופן גרפי את "אונס בלגיה" בידי חייל גרמני
גופות שהתגלו בקבר אחים במלחמת בוסניה (1993)