stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישראל נפתלי
ביוגרפיה

נפתלי נולד בטרנסילבניה. בשנת 1936 עלה לישראל. במלחמת השחרור תיקן את הרובים בגדוד שבו שירת. הוא התגורר כחבר בקיבוץ דליה. רוב פסליו עשויים מיציקות ברונזה ואבן מלאכותית. בהמשך חייו עבר להתגורר ביפו. הוא למד במכון לאמנות פלסטית בבת ים. בשנת 1967 הציג במוזיאון בת ים ביחד עם הצייר נחום גלבוע.
בדצמבר 1970 הציג פסלים בתערוכה החמישית שלו שנערכה בגלריה עידן כ"ץ בתל אביב.
ב-15 ביולי 1977 הוסר הלוט מעל אנדרטה שייצר לזכרם של 11 הספורטאים שנרצחו באולימפיאידת מינכן. היצירה מציגה ידיים כבולות בשרשראות ופה זועק לשמיים ומבקש עזרה. האנדרטה מוקמה ליד הרחבה של אולם הי"א במכון וינגייט. עם הזמן האנדרטה הועברה למקום בולט ומרכזי יותר.
פרסים

בשנת 1967 זכה בציון לשבח בטקס פרס מקס נורדאו
בשנת 1971 זכה בפרס מקס נורדאו
הערות שוליים

1 2  תלמה גלבוע, אנדרטה לי"א חללי מינכן תחנך היום, מעריב, 15 ביולי 1977
↑  נפתלי ישראל (מוזיאון בת ים רמת יוסף), הצופה, 31 במרץ 1967
↑
1 2  בתיה כרמי, תערוכות פסלים, מעריב, 25 בדצמבר 1970
↑  נ. ישראל בבת ים, דבר, 7 באפריל 1967
↑  נפתלי ישראל ונחום גלבוע בבת ים, באתר הארץ, 7 בפאריל 1967
↑  מינה זיסמן, ישראל נפתלי, דבר, 18 בדצמבר 1970
↑  יעקב אלג'ם, הוסר הלוט מאנדרטת הי"א - במכון וינגייט, מעריב, 17 ביולי 1977
↑  חולקו פרסים ע"ש מאכס נורדאו, על המשמר, 14 במאי 1967
↑  פרסי נורדאו לשנת 1971, דבר, 3 במאי 1971
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 308268356   WorldCat (עם VIAF): 308268356
יעקב אליאב

ערך זה עוסק בלוחם מחתרת ממייסדי הלח"י. אם התכוונתם לסופר ומתרגם, ראו .
| --- | --- |

יעקב לבשטיין בשנות ה-40 של המאה ה-20
 לידה:  5 בספטמבר 1917 ב' בתשרי ה'תרע"ח ליסצ'נסק, הרפובליקה הרוסית רוסיה
 פטירה:  25 בפברואר 1985 (בגיל 67) ד' באדר ה'תשמ"ה
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים
 תאריך עלייה:  1925
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  אביאל
 השתייכות:   אצ"ל  לח"י  צה"ל
 תקופת הפעילות:  1935 – 1940 (אצ"ל) 1940 – 1948 (לח"י) 1948 – 1953 (צה"ל)
 דרגה:    סגן-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 12  מפקד בסיס אימון פיקודי
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות
 
מודעת "מבוקש" על ראשם של יצחק שמיר, נתן ילין-מור, ויעקב אליאב
יעקב (ישקה) לבשטיין אליאב (5 בספטמבר 1917 - 25 בפברואר 1985) היה לוחם מחתרת שהיה אחראי לפעולות הארגון הצבאי-לאומי (אצ"ל) בירושלים, ממייסדי לח"י ומי שזכה באנגליה לכינוי "הטרוריסט בעל עיני הקטיפה". כינויו בלח"י היה אביאל.
ביוגרפיה > ילדותו ונעוריו

יעקב אליאב נולד בעיר ליסיצ'נסק שברוסיה ב-5 בספטמבר 1917 ועלה עם הוריו, ירחמיאל לבשטיין ובתיה לבית אורקין, לארץ ישראל ב-1925, בגיל 7. הוא למד בבית הספר היסודי "אחד העם" בתל אביב וסיים את לימודיו בבית הספר הגימנסיה הרצליה. מאוחר יותר קיבל תעודת הסמכה בכימיה תעשייתית מטעם המכון הבריטי בירושלים וקיבל תואר בוגר במדע המדינה מהאוניברסיטה העברית.
ביוגרפיה > ההצטרפות לאצ"ל

בגיל צעיר, מיד לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה, הצטרף לאצ"ל בעקבות שני אירועים שהשפיעו רבות על חייו. ארבע שנים בלבד לאחר עלייתו ארצה הותירו בו הפרעות שביצעו הערבים ביישוב היהודי, בפסח 1929 (תרפ"ט), משקעים עמוקים. ב-1932 הוא השתתף בהפגנה אנטי-בריטית בתל אביב והזדעזע כשראה את המשטרה הבריטית מכה את המפגינים עד זוב דם.
שנתיים לאחר מכן הוא כבר היה בין מקימי תא מחתרתי אנטי-בריטי. בשנת 1938 מונה לאחראי על הפעולות הקרביות של אצ"ל. אליאב השתתף ביחד עם עוד 26 מפקדים בכירים של אצ"ל בקורס לגרילה ולוחמה זעירה שהתקיים בפולין, במסגרת הסכם עם הממשלה הפולנית להקמת צבא עברי בן 40,000 לכיבוש הארץ, ונוהל על ידי קצינים בצבא הפולני. אליאב שב לארץ-ישראל לאחר פרסום "הספר הלבן" (17 במאי 1939), והתייצב בראש הפעולות הצבאיות של האצ"ל נגד הבריטים, ובהן: פיצוץ קולנוע רקס, פיצוץ הטלפונים והטרנספורמטורים, פיצוץ הדואר המרכזי, פיצוץ אולפני השידור, והריגת ראשי הבולשת הבריטית.
ביוגרפיה > ההצטרפות ללח"י

בסתיו 1940 נמנה יעקב אליאב עם מייסדי לח"י, ושימש כמפקד המחוזות ירושלים וחיפה. היה קצין תכנון, הדרכה ומבצעים ארצי, וחבר מפקדת לח"י - המפקדה האחרונה בראשותו של אברהם שטרן (יאיר). פעילותו במפקדת לח"י נמשכה עד פציעתו ב-17 בינואר 1942. באותו יום פרץ קצין הבולשת הבריטית ג'פרי מורטון לחדר ברחוב דיזנגוף 30 בתל אביב, לאחר שהמיקום הוסגר כבעל פעילות חשודה. שני חברי לח"י אברהם אמפר וזליג ז'אק, שהיו בחדר, נהרגו. משה סבוראי נפצע. אליאב ניסה להימלט כשהוא משתלשל מהקומה השלישית על מרזב הביוב, אך נורה ונפצע תוך כדי מנוסה. הוא אושפז בבית חולים ביפו. כעבור שבועיים הוא הובא לחדר המתים של בית החולים בו אושפז, ומורטון הראה לו את גופתו של מפקד הלח"י, אברהם שטרן (יאיר), שנורה למוות על ידיו שעה קלה קודם לכן. חודשים אחדים לאחר מכן נדון אליאב בגין החזקת נשק למאסר עולם שהומר בהמשך לעשר שנות מאסר. ב-24 בדצמבר 1943 הוא ביצע בריחה נועזת מבית הסוהר המרכזי בירושלים, ואף על פי שהוקצב פרס כספי על ראשו והוא היה בין ראשי המבוקשים, לא נתפס אליאב על ידי שלטנות המנדט הבריטי עד עזיבתם.
ביוגרפיה > תנועת המרי

לאחר בריחתו הפסיק אליאב את פעילותו המבצעית. הוא הסתתר במשך כחצי שנה בידיעת ההגנה בקיבוצים עין חרוד, כפר רופין, שדה אליהו וגבעות זייד ובכפר הדר ועסק בחקלאות.
בתקופה זו פתח אליאב במגעים עם נציגי ההגנה במגמה להביא לשיתוף פעולה בין שלוש המחתרות לשחרור הארץ מידי השלטון הזר. התוכנית הובאה על ידיו למרכז לח"י, וזה אישר אותה ובחר בנתן ילין-מור לנציגו במשא ומתן שהביא להקמת המפקדה המאוחדת של תנועת המרי בה שיתפו פעולה ההגנה, אצ"ל ולח"י במלחמתם בבריטים. עם הקמת תנועת המרי הוא חזר לפעילות מבצעית והתמנה למפקד החטיבה הלוחמת של לח"י, חבר המרכז, ונציג לח"י במפקדת תנועת המרי, שבראשה עמד יצחק שדה. ישקה פיקד על שורת פעולות, ביניהן פיצוץ גשר יבנה, הוצאה להורג של סוכן האינטליג'נס הבריטי, יוסף דוידסקו בזכרון יעקב, פיצוץ תחנת לוד, חבלה בבתי הזיקוק, פיצוץ מרכזי הבולשת הבריטית בירושלים וביפו, התקפה על בית-הסוהר המרכזי בירושלים, והתקפה על מחנה צבאי בריטי והחרמת נשק.
ביוגרפיה > הפעילות באירופה

ב-1946 הקים ישקה את שלוחת הלח"י באירופה והחל בסדרה של פעולות טרור בלונדון: פיצוץ במשרד המושבות ובמשרד המלחמה, פיצוץ הדואר המרכזי, משלוח 70 מעטפות נפץ לחברי הממשלה הבריטית. ב-1947 הוא נעצר בבלגיה כשברשותו מזוודה ובה עשרות מעטפות נפץ שיועדו לצורך פיצוץ המשחתת הבריטית "שוורון", שעסקה בציד מעפילים באגן המזרחי של הים התיכון, ולפעולות נגד שגרירות בריטניה בבריסל ונגד מפקדת הצבא הבריטי במערב אירופה, ששכנה אז בבירת בלגיה. אליאב נדון לשמונה חודשי מאסר. יחד איתו נעצרה גם חברתו לתא המחתרתי, בטי קנוט, כשעל גופה חגורות נפץ שיועדו לפיצוץ המשחתת. קנוט נדונה לשנת מאסר.
לאחר שחרורו תכנן אליאב לבצע בלונדון פיגוע בקטריולוגי באמצעות החדרת חיידקי כולרה למערכת המים של העיר, אולם החלטת עצרת האו"ם בדבר חלוקת ארץ-ישראל והקמת מדינה עברית, והודעת בריטניה על נכונותה לפנות את א"י ולסיים את משטר המנדט בלמה את התוכנית בשלביה הראשוניים.
ביוגרפיה > שירות בצה"ל

אליאב חזר למדינת ישראל ב-15 במאי 1948 והתגייס לצה"ל כסגן מפקד גדוד 89, גדוד הפשיטה הממוכן של חטיבה 8. מפקד הגדוד היה משה דיין ומפקד החטיבה היה יצחק שדה. אליאב נלחם עם הגדוד בכיבוש לוד ורמלה, כיבוש מצודת יואב ופריצת הדרך לנגב עד לכיבוש הנגב המערבי, עוג'ה אל חפיר, ניצנה ואל עריש. אחר כך שירת כקצין המבצעים של מחוז הגליל, קצין אג"ם, מפקד גדוד 12 בחטיבת גולני במהלך קרב תל מוטילה, ומפקד בסיס אימון פיקודי. הוא שירת בשירות הקבע של צה"ל עד לשנת 1953 והשתחרר בדרגת סגן-אלוף.
לאחר שחרורו המשיך אליאב לעסוק בענייני ביטחון. בין היתר פעל בשליחות המדינה להעלאת יהודי צפון אפריקה, שימש כיועץ לענייני ביטחון והיה בין מקימי שלוחת "ברינקס" בישראל. בשנת 1983 פרסם את סיפור חייו באוטוביוגרפיה "המבוקש".
ישקה אליאב נפטר ב-25 בפברואר 1985 ונטמן בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
הנצחתו

הונצח בקריאת רחובות על שמו בשכונת גבעת שאול בירושלים וביישוב חוות יאיר שבשומרון.
לקריאה נוספת

יעקב אליאב, מבוקש, הוצאת במחתרת, 1983(הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  4 אנשי כנופיה נפצעו בשעת חיפוש ונעצרו, דבר, 28 בינואר 1942
↑  יעקב ליבשטיין ומשה סבוראי למאסר עולם, דבר, 29 באפריל 1942;הוקל דינם של סבוראי ולברנשטיין, דבר, 2 ביוני 1942.
↑  מיכאל לוין, ללא מעצורים - יעקב אליאב: מבוקש: הוצאת 'במחתרת', כותרת ראשית, 23 בנובמבר 1983
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305102505171  ISNI: 0000 0004 0253 1972  LCCN: n84023973  RERO: 02-A013499761  SUDOC: 244072760  VIAF: 298584732   WorldCat (עם VIAF): 298584732
ליילה בוזיד

| --- | --- |

ליילה מציגה את הסרט "Vent du nord" ב-22 במרץ 2018
 לידה:  1 ביוני 1984 (בת 40) תוניס, תוניסיה תוניסיה
 מדינה:  תוניסיה 
 עיסוק:  במאית ותסריטאית
 
ליילה בוזיד (נולדה ב-1 ביוני 1984) היא במאית ותסריטאית תוניסאית.
ביוגרפיה

ליילה נולדה בתוניס בשנת 1984, לבמאי נורי בוזיד. היא גדלה בתוניסיה, ובילתה את ילדותה בתוניס. אחרי קבלת תעודת בגרות היא עברה לפריז, שם היא למדה ספרות באוניברסיטת סורבון. לאחר הכנת הסרט הקצר הראשון, "(Sbeh el khir (Bonjour" (בתרגום חופשי לעברית "סבח אל ח'יר אל (בונז'ור)"), היא סיימה את שנת לימודיה הראשונה ב"לה פמיס".
הסרט הקצר של ליילה, "Twitching", היה סרט הגמר שלה ב"לה פמיס". בשנת 2012, הסרט הוקרן ב"פסטיבל הסרטים הקצרים הבינלאומי של קלרמון-פראן" שם הוא התקבל היטב. היא גם זכתה בפרס חבר השוטפים של הסרטים הסטודנטים בפסטיבל באנז'ה.
בשנת 2013, הסרט שלה "Zakaria" פורסם. בשנת 2015, הסרט שלה "À peine j'ouvre les yeux" (בתרגום חופשי לעברית "אני כמעט פותחת את העיניים שלי") פורסם וזכה במספר פסטיבלים: "פסטיבל הסרטים של ונציה", "פסטיבל הסרטים של קרתגו", "פסטיבל הסרטים הבינלאומי של יוצרי קולנוע צעירים של סן ז'אן דה לוז" ו"פסטיבל הסרטים הבינלאומי של דובאי".
בשנת 2018, ליילה כתבה את הסרט "Vent du nord" (בתרגום חופשי לעברית "רוח הצפון") אשר בוים על ידי וליד מטאר.
פילמוגרפיה > במאית

"(Sbeh el khir (Bonjour" ‏(2006)
"Un Ange passe" ‏(2010)
"Soubresauts" ‏(2011)
"Zakaria" ‏(2013)
"Gamine" ‏(2013)
"À peine j'ouvre les yeux" ‏(2015)
פילמוגרפיה > תסריטאית

"Condamnation" ‏(2010)
"Offrande" ‏(2012)
"Vent du nord" ‏(2018)
יסמינה רזה

| --- | --- |

 לידה:  1 במאי 1959 (בת 65) פריז, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פריז מערב נאנטר לה דפאנס, סורבון, L'École Internationale de Théâtre Jacques Lecoq 
 שפות היצירה:  צרפתית, אנגלית 
 סוגה:  מחזה 
 יצירות בולטות:  Desolation 
 תקופת הפעילות:  מ-1983 
 פרסים והוקרה:  הפרס העולמי ע״ש סינו דל דוקה (2024)  פרס ג'ונתן סוויפט (2020)  פרס האקדמיה של ברלין (2022)  פרס התיאטרון הגדול  אביר במסדר ההצטיינות הלאומי 
 
יסמינה רזה (בצרפתית: Yasmina Resa;‏ נולדה ב-1 במאי 1959, פריז) היא מחזאית, שחקנית, סופרת ומתרגמת יהודייה-צרפתייה ממוצא הונגרי ואיראני. נחשבת לאחת המחזאיות הצעירות הבולטות של זמננו, בעיקר בזכות הצגותיה "אמנות" ו"החיים בשלוש גרסאות" שזכו להצלחה בינלאומית, כולל בישראל.
תולדות חייה

רזה נולדה בפריז להורים יהודיים, האב מהנדס ממוצא איראני והאם כנרת שנמלטה בגיל 20 מהדיקטטורה הסובייטית בהונגריה לצרפת. משפחת אביה עברה נדודים רבים. היא היגרה מספרד לפרס במאה ה-19 ובסוף המאה עברה למוסקבה. משם היגרה משפחתו חסרת כל לפריז לאחר המהפכה הרוסית ובעיצומה של מלחמת האזרחים ברוסיה, בשנת 1918. בני המשפחה נאלצו להעמיד פני מומרים כלפי חוץ בשל הלחץ להמיר את דתם לקתוליות בספרד, ולאחר מכן לאסלאם בפרס - שם שינתה המשפחה את שמה מגדליה לשם הפרסי הנפוץ "רזה". ברוסיה שונה שוב לרזאיוב, ולבסוף חזר הענף הישראלי של המשפחה לשם גדליה. בתקופת מלחמת העולם השנייה ניצל האב מהנאצים בזכות שמו לאחר שאמר שהוא איראני ומוסלמי.
היא גדלה בפריז בבית שבו היה למוזיקה מקום מיוחד בחיי המשפחה. לבד מהיות אמה כנרת, אביה המהנדס נהג לדבריה "ללבוש חלוק בית מול הילדים ולבצע את הסימפוניה החמישית של בטהובן על רקע הקלטה של התזמורת הפילהרמונית של ברלין". רזה חיה כיום בפריז עם בנה ובתה.
בתיאטרון הישראלי

הקומדיה "אמנות" שכתבה רזה הציגה בפריז ב-1994. היא הועלתה בתיאטרון בית ליסין ב-1996 בכיכובם של יוסי בנאי, ששון גבאי ואבי אוריה, המתרגם היה נסים אלוני. ב-2012 היא הועלתה בתיאטרון חיפה, בבימויו של נתן דטנר ובכיכובם של נורמן עיסא, אוהד קנולר ונתן דטנר.
במאי 2013 ערך המכון הצרפתי בתל אביב בשיתוף עם התיאטרון הלאומי "הבימה" אירוע מחווה לרזה.
מיצירותיה > מחזות תיאטרון

1987: Conversations après un enterrement - שיחות אחרי הלוויה
La Traversée de l’hiver :1989
Art :1994 - אמנות
L’Homme du hasard :1995
2000: Trois versions de la vie - החיים בשלוש גרסאות
Une pièce espagnole :2004
Le Dieu du Carnage: 2006 - אלוהי הקטל
מיצירותיה > פרוזה

Hammerklavier :1997
Une désolation :1999
Adam Haberber :2003
Nulle part :2005
Dans la luge d'Arthur Schopenhauer :2005
L'Aube le soir ou la nuit :2007
מיצירותיה > תסריטים

Jusqu'à la nuit :1983
Le pique-nique de Lulu Kreutz :2000
2011: Carnage - אלוהי הקטל
מיצירותיה > משחק

1982: Que les gros salaires lèvent le doigt!
1991: À demain
2001: Loin
מיצירותיה > תרגומים

תרגמה מאנגלית לצרפתית את גרסתו התיאטרונית של רומן פולנסקי ל"הגלגו" מאת פרנץ קפקא
בעברית

ספרים:
רזה יסמינה, נעה מלמד. אחרי הכול אור יהודה, כנרת, 2001.
תיאטרון:
רזה יסמינה, מולי מלצר, הבימה (תיאטרון). שיחות אחרי הלוויה, 1994.
יסמינה רזא, מכל קרזנר-אפלבוים, האיש הלא צפוי בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה, בית צבי, 2007
בסה ז'אן-מרי, מחזות מתורגמים מצרפתית, תל אביב, הבימה, 1994.
הערות שוליים

↑   מיה סלע, המחזאית יסמינה רזה גילתה מה פוליטיקאים באמת מחפשים, באתר הארץ, 28 במאי 2013
↑  יוסי רן, אמנות – קומדיה מאת יסמין רֶזָה בתיאטרון חיפה, באתר תרבות הפנאי, 30 בינואר 2012
↑  מחווה למחזאית יסמינה רזה, באתה הבמה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267019605171  PLWABN: 9810566135505606  BIBSYS: 90962560  BNE: XX1410385  BnF: cb120662778 (data)  CANTIC: a11340101  CiNii: DA12589252  GND: 120465272  ICCU: MILV244822  ISNI: 0000 0001 2037 3451  LCCN: no97027708  LNB: 000194890  MusicBrainz: 47f17cb3-0b89-4cd3-9dc1-ea24ba554a20  NKC: kup19980000082427  NLA: 49787506  NLG: 134288  NLK: KAC200801547  NSK: 000248716  NTA: 170351289  RERO: 02-A003741599  RKD: 413980  SELIBR: 289592  SNAC: w6kp86xm  SUDOC: 028928601  VIAF: 100244098   WorldCat (עם VIAF): 100244098
כביש 1 (איסלנד)

| --- | --- |

מראה לאורך הכביש
מראה לאורך הכביש
 מידע כללי
 כינוי:  כביש הטבעת, Hringvegur
 אורך:  1,336 ק"מ
 הקמה
 תקופת הבנייה:  ?–1974
 מיקום
 ערים ראשיות:  רייקיאוויק, בורגרנס, אקוריירי, איילססטאד'יר, הן, ויק אי מירדל, סלפוס
 נקודת התחלה:  מעגלי
 נקודת סיום:  מעגלי
 כביש 1 באיסלנד
כביש 1 (באיסלנדית: Þjóðvegur 1 - "ת'יואוד'ווגיר 1") או כביש הטבעת (Hringvegur - "קרינגווגיר") הוא הכביש הראשי והחשוב באיסלנד. אורכו של הכביש הוא 1,336 ק"מ, הוא מקיף את האי כולו, ומקשר בין כל מרכזי האוכלוסייה העיקריים במדינה. בכביש שני נתיבים, למעט מספר קטעים העוברים דרך ערים וכפרים ובמנהרת קוולפיירד'יר (Hvalfjörður), שבהם הוא מתרחב וכולל נתיבים נוספים.
כביש 1 בעברו בתוך עיר הבירה רייקיאויק
רובו של הכביש סלול, אך חלקים ממנו, בעיקר במזרח המדינה, עדיין עשויים עפר. סלילת הכביש הושלמה בשנת 1974, עם פתיחת גשר באורך של כ-900 מטר מעל לנהר סקייד'ראו (Skeiðará) שבדרום המדינה. ב-5 בנובמבר 1996 נהרס הגשר לחלוטין, כאשר כמות עצומה של מים מהתפרצות תת-קרחונית (Jökulhlaup) סחפה אותו יחד עם שני גשרים סמוכים נוספים. כתוצאה מכך, נותק חלקה המזרחי של המדינה עד לתיקון הנזק.
ב-11 ביולי 1998 נחנכה מנהרת קוולפיירד'יר (Hvalfjarðargöng) החוצה את הפיורד מצפון לרייקיאוויק שעל שמו היא נקראת. המנהרה עוברת בעומק של 165 מטר מתחת לפני הים, ומקצרת את המרחק בין הבירה למערב ולצפונה של איסלנד ב-62 ק"מ.
כביש 1 במזרח איסלנד
למרות חשיבותו של הכביש, נע מספר כלי הרכב המשתמשים בו מכ-10,000 ליום באזור הבירה רייקיאוויק ועד כ-100 בלבד באזורי הספר. בעונת החורף חשופים קטעים מהכביש, כמו כבישים אחרים באיסלנד, לאפשרות של סגירה פתאומית בשל תנאי מזג האוויר.
ראו גם

כביש 1 (אוסטרליה)
לא מחכה יותר לדוור

לא מחכה יותר לדוור הוא אלבום האולפן השני של הזמרת איגי וקסמן, אשר יצא בשנת 1997 על ידי חברת התקליטים הד ארצי.
רקע והפקה

בשנת 1997 הוציאה את אלבומה השני, לא מחכה יותר לדוור, שגם אותו הפיק חמי רודנר. רוב הלחנים היו של שרון הולצמן. נכללו בו הלהיטים "לא מחכה יותר לדוור", "בדרך למילווקי", "שיר הנגב" ו"לעצום עיניים". בעקבות האלבום זכתה וקסמן בתואר "זמרת השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג'.
גם לאלבום זה הופקו כמה קליפים, וגם הוא זכה לאותה הצלחה שלה זכה האלבום הקודם, אדום. פרסום נוסף שזכתה לו באותה שנה היה כחלק מלהקה שהקימה עם ענבל פרלמוטר בבס ובשירה וטל גורדון ואסי לוי בגיטרה ובשירה. הלהקה התפרסמה בזכות שמה הפרובוקטיבי "המזדיינות", אך לא הספיקה להקליט שירים והתפרקה לאחר חזרות אחדות.
רשימת רצועות

| לא מחכה יותר לדוור> מס' | לא מחכה יותר לדוור> שם | לא מחכה יותר לדוור> משך | לא מחכה יותר לדוור>  | לא מחכה יותר לדוור>  | לא מחכה יותר לדוור>  | לא מחכה יותר לדוור>  | לא מחכה יותר לדוור>  | לא מחכה יותר לדוור>  | לא מחכה יותר לדוור>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | לא מחכה יותר לדוור  | 3:07 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | קח את מה שיש בי  | 3:13 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | לעצום עיניים  | 3:11 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | בדרך למילווקי  | 4:09 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | רק לעוד דקה  | 3:07 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | תעצרו אותי  | 3:30 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | שיר הנגב  | 4:01 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | תיפצע כשתרוץ אלי שוב  | 3:23 |  |  |  |  |  |  |  |
| 9. | האיש שחסר  | 4:50 |  |  |  |  |  |  |  |
| 10. | כועסת  | 4:35 |  |  |  |  |  |  |  |
| 11. | היצרים ישנים  | 3:19 |  |  |  |  |  |  |  |
| 12. | שמים מופלאים  | 3:17 |  |  |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | 43:49 |  |  |  |  |  |  |  |
הערות שוליים

1 2  איגי וקסמן - לא מחכה יותר לדוור (באנגלית), נבדק ב-2023-08-03
↑  זמרת השנה – פזמונט, באתר pizmonet.co.il
| איגי וקסמן |
| --- | --- | --- |
| אלבומי אולפן | אדום • לא מחכה יותר לדוור • בעדינות • מסתובבים |  |
| ערכים קשורים | איפה הילד? • אשלי וקסמן בקשי (בת דודה) • חמי רודנר • ישי אדר • "היכל התהילה" • "יפה לך" |  |
| איגי וקסמן – סינגלים |
| --- | --- | --- |
| אדום | "תישא אותי לאשה" • "תהרוג אותי לאט" • "אדום" • "אין לי מה לומר לך" • "מאוד פרוע" • "פחד" • "יש לי חברה" |  |
| לא מחכה יותר לדוור | "לא מחכה יותר לדוור" • "בדרך למילווקי" • "קח את מה שיש בי" • "שיר הנגב" • "לעצום עיניים" • "תיפצע כשתרוץ אלי שוב" |  |
| בעדינות | "צופה בך" • "רק רגע" • "איש קטן למטה" • "עוד קצת" • "בעדינות" |  |
| מסתובבים | "תמיד אוהב תמיד נפגע" • "משחקת עם בובות" • "דולי פרטון" |  |
| סינגלים אחרים | "בטי בם" • "יש בו אש" • "רק בשביל לקבל חיבוק" • "יש עוד סיכוי" • "אורות וצללים" • "בוא איתי" • "הלכנו לאיבוד" • "הספוט עליי" • "כלום לא קרה" |  |
כלי החיתוך (חלונות)

| --- | --- |
 מחזור חיים:  2002–הווה (כ־22 שנים) 
 מערכת הפעלה:  Windows Vista, Windows 11 
 אתר רשמי
 
כלי החיתוך (בגרסתה האנגלית: Snipping Tool) היא תוכנת שירות של צילום מסך הכלולה במערכות הפעלה של מיקרוסופט, מ-Windows Vista ואילך. בעזרת התוכנה ניתן  לקבל צילומי מסך של חלון פתוח, כמה חלונות, אזור מלבני נבחר, צורה חופשית, או את כל המסך. ניתן לקחת חיתוכים (הנקראים snips) על ידי עכבר או משטח רישום דיגיטלי, ולשמור אותם בתור קובץ תמונה (כמו PNG‏, GIF או JPEG) או כקובץ MHTML, ולהישלח בדואר אלקטרוני בלחיצה אחת.
כלי החיתוך מאפשר עריכה בסיסית של החיתוך, עם עטים בצבעים שונים, מחק, ומדגיש.
לפני Windows Vista, שולב כלי החיתוך בערכת ניסיון עבור גרסת "Windows XP Tablet PC Edition 2005". הכלי פורסם במקור כ-PowerToy עבור Tablet PC שהושק ב-7 בנובמבר 2002.
Windows 10 מוסיף אפשרות משופרת של "עיכוב", המאפשר לכידה מתוזמנת של צילומי מסך.
פתיחת האפליקציה

האפליקציה מובנית עם גרסאות ווינדוס ולכן לא דורשת התקנה. כדי לפתוח אותה לוחצים על כפתור "Start" ומקלידים "כלי החיתוך", "snipping tool" או "snip".
כמו כן, ניתן להשתמש בקיצור המקשים Win + Shift + S על מנת לבצע צילום מסך בעזרת הכלי.
הערות שוליים

↑  Purewal, Sarah J. (30 ביוני 2015). "Capture pop-up menus with Windows 10's new delayed Snipping tool". CNET. CBS Interactive. נבדק ב-18 באוגוסט 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
לא מיניה ולא מקצתיה

לא מיניה ולא מקצתיה (מילולית: לא ממנו ולא מקצתו) הוא ביטוי ארמי שמבוסס על לשון התלמוד. השימוש בביטוי הוא לשלילה גמורה של טענות הזולת, כלומר: "אין האמירה נכונה ואפילו חלק ממנה אינו נכון". במקורו התלמודי הוא בהטיה ללשון נקבה "לא מינה ולא מקצתה", והקשרה הוא שלילת מידת הגאווה.
במשמעות המורחבת מצאנו את הביטוי כבר בשלהי תקופת הראשונים.
מקור הביטוי

בתלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף ה', עמוד א' מובאת מחלוקת אמוראים לגבי מידת הגאווה. רב חייא בר אשי אמר בשם רב שתלמיד חכם צריך שיהא בו אחד משמונה בשמינית (דהיינו שיעור קטן של 1/64 של מידת הגאווה). לעומתו אמר רב נחמן בר יצחק "לא מינה ולא מקצתה", דהיינו שגם לתלמיד חכם לא צריכה כלל להיות גאווה.
הרמב"ם פסק כשיטת רב נחמן בר יצחק שאפילו ממקצת הגאווה יש להימנע: ”ויש דעות שאסור לו לאדם לנהוג בהן בבינונית אלא יתרחק מן הקצה האחד עד הקצה האחר, והוא גובה לב, שאין דרך הטובה שיהיה אדם עניו בלבד, אלא שיהיה שפל רוח ותהיה רוחו נמוכה למאד, ולפיכך נאמר במשה רבינו "ענו מאד", ולא נאמר "ענו" בלבד, ולפיכך צוו חכמים "מאד מאד הוי שפל רוח", ועוד אמרו שכל המגביה לבו כפר בעיקר, שנאמר "ורם לבבך ושכחת את ה' אלקיך", ועוד אמרו "בשמתא מאן דאית ביה גסות הרוח ואפילו מקצתה".”
ראו גם

לא דובים ולא יער
הערות שוליים

↑  ראו למשל בשערי דורא, מבוא שערים, איסור והיתר, סימן נה: "וגם מה שכתוב באותן נוסחאות... הנה חפשתי ובדקתי בחורין ובסדקין, ולא נמצא זה לקמן לא מינה ולא מקצתה". בשו"ת רבי אליהו מזרחי סימן נב: "כי זאת השבועה לא הותרה ולא נעקרה עדיין, לא מינה ולא מקצתה". בשו"ת מהר"ם אלשקר סימן קיד: "דאין שם קול כלל, לא מינה ולא מקצתה".
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר המדע, הלכות דעות, פרק ב', הלכה ג'
יחסי איראן–עיראק

| יחסי איראן–עיראק |
| --- | --- |
איראן: עיראק


איראן: עיראק
שטח (בקילומטר רבוע)
1,648,195: 438,317
אוכלוסייה
91,781,231: 46,286,779
תמ"ג (במיליוני דולרים)
401,505: 250,843
תמ"ג לנפש (בדולרים)
4,375: 5,419
משטר
רפובליקה אסלאמית: דמוקרטיה פרלמנטרית

יחסי איראן–עיראק (בפרסית: روابط ایران و عراق; בערבית: العلاقات العراقية الإيرانية) הם היחסים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין רפובליקת עיראק, אשר נמשכים כבר אלפי שנים. איראן ועיראק חולקות גבול ארוך (הגבול הארוך ביותר בשתי המדינות) ומורשת תרבותית ודתית עתיקה. בימי קדם עיראק היוותה חלק מליבת פרס (איראן המודרנית) במשך כאלף שנה.
היחסים המודרניים בין שתי המדינות נהיו שליליים יותר ויותר בעקבות המהפכה ב-14 ביולי 1958 בעיראק, והפלת המלוכה ההאשמית בעקבותיה, מה שגרם למדינה לסגת מברית בגדאד. מפלגת הבעת' תפסה את השלטון בעיראק בשנות השישים, ונקטה עמדה אגרסיבית יותר בסכסוכי הגבול. בעקבות המהפכה האיסלאמית באיראן בשנת 1979, סדאם חוסיין פתח בפלישה לאיראן בגלל סכסוכי גבולות ורצון להשתלט על שטחים עתירי נפט בשטחה של איראן. הסכסוך נמשך שמונה שנים והסתיים בקיפאון. במהלך המלחמה השתמשה עיראק בנשק כימי ואלימות נגד הכורדים והערבים העיראקים, אשר הואשמו בכך שהם התנגדו לשלטון, מה שהשתלב בסכסוך עם איראן. בעוד איראן לא תמכה בקואליציה הרב-לאומית נגד פלישת עיראק לכווית בשנת 1991, היא תמכה בארגונים פוליטיים שיעים רבים המתנגדים לשלטון סדאם.
נפילתו של סדאם חוסיין בשנת 2003 ועלייתם לשלטון בסופו של דבר של הסיעות השיעיות הפרו-איראניות (כלומר מפלגת דאווה האסלאמית והמועצה העליונה האיסלאמית בעיראק) הובילו לנורמליזציה של היחסים בין המדינות. החל מינואר 2010 חתמו שתי המדינות על למעלה ממאה הסכמי כלכלה ושיתוף פעולה. מאז 2003 עיראק איפשרה למוסלמים השיעים מאיראן לעלות לרגל לאתרי השיעה הקדושים בעיראק. במרץ 2008 הפך נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד, לנשיא איראן הראשון שביקר בעיראק מאז המהפכה האסלאמית של איראן ב-1979. ראש ממשלת עיראק לשעבר, נורי אל-מאלכי, ערך ביקורים ממלכתיים באיראן מאז 2006 והביע אהדה לאיראן בגלל תוכנית האנרגיה הגרעינית שלה. איראן הפכה מאז לשותפת המסחר הגדולה בעיראק. איראן ועיראק הן בעלות ברית קרובות מאוד התומכות זו בזו נגד דאעש. היחסים בין שתי המדינות חזקים בחלקם בגלל העובדה ששתי הממשלות פועלות בשיטת ממשל שיעית. הגברת ההשפעה של טהראן בפוליטיקה העיראקית הביאה לכך שאזרחים מחו על מעורבותם ונוכחותם של המיליציות הנתמכות על ידי איראן שהציקו לאזרחים ותוקפים אותם.
לאירן שגרירות בבגדאד וארבע קונסוליות בבצרה, סולימאניה, ארביל וכרבלא. לעיראק יש שגרירות בטהראן ושלוש קונסוליות בכרמאנשאה, אהוואז ומשהד. ב-7 בספטמבר 2018 הציתו אזרחים עיראקים את השגרירות האיראנית כחלק מסדרת הפגנות והצתה נגד הכוח הזר שנתפס כהשפעה רבה מדי בפוליטיקה המקומית המקומית.
היסטוריה > העת העתיקה > האימפריה האכדית

סרגון מאכד (2334–2279 לפני הספירה) היה מלך אכדי שכבש את שומר והיה הסיבה להעברת הכוח מדרום מסופוטמיה (דרום עיראק) למרכז מסופוטמיה (מרכז עיראק). האימפריה העצומה של סרגון ידועה כמי שהשתרעה מעילם לים התיכון, כולל מסופוטמיה, חלקים של איראן וסוריה המודרנית, ואולי גם חלקים מאנטוליה וחצי האי ערב.
היסטוריה > העת העתיקה > האימפריה השומרית

השושלת השלישית של אור (2119–2004 לפני הספירה), או 'האימפריה הנאו-שומרית' הייתה שושלת שלטון שומרית שבסיסה בעיר אור (דרום עיראק). השושלת השלישית של אור הגיעה לשלטון בולט במסופוטמיה לאחר כמה מאות שנים של שלטון אכדי וגותי. היא שלטה בערים איסין, לרסה ואשנונה, והשתרעה מחוף הים התיכון (צפון סוריה) עד המפרץ הפרסי והרי זגרוס. מאפיין בולט של השושלת הוא הקמת קוד החוק המוקדם ביותר הידוע לאחר קוד אורוקגינה - חוקי אור-נמו.
בתקופת שלטונו של המלך שולגי, חלו שינויים משמעותיים רבים. הוא נקט בצעדים לריכוז וסטנדרטיזציה של נוהלי האימפריה. לזיכויו מתקנים תהליכים מנהליים, תיעוד ארכיוני, מערכת המס ולוח השנה הלאומי.
השושלת השומרית האחרונה הסתיימה לאחר פלישה של האלמית בשנת 2004 לפני הספירה. מכאן ואילך, עם הנוכחות האכדית הגוברת באזור, השפה השומרית פחתה, לאחר למעלה משלושת אלפים שנות זהות תרבותית, ככל שהאוכלוסייה אימצה יותר ויותר את אכדית. עם זאת, מלכי בבל עתידיים נשאו את התואר 'מלך שומר ואכד', במשך כארבע עשרה מאות שנים. התואר יטען גם על ידי כורש הפרסי במאה השישית לפני הספירה.