stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קורט יוליוס גולדשטיין
הערות שוליים

↑  "Holocaust survivor, activist Kurt Julius Goldstein dies at 93", The Jerusalem Post ‏25 בספטמבר 2007.
1 2  Arno Lustiger, Schalom Libertad! Juden im spanischen Bürgerkrieg (Frankfurt am Main: Athenäum, 1989), p. 237
↑  רענן ריין, "כניסה מאוחרת, מתנדבים יהודים במלחמת האזרחים בספרד ומקומם בנרטיב הלאומי הישראלי", בתוך "מכאן למדריד: המתנדבים הארץ-ישראלים לבריגדות הבין-לאומיות בספרד, 1936–1938" (תל אביב: מוזיאון ארץ ישראל, 2012), עמ' 65–88, עמ' 67.
↑  ערן טורבינר (במאי), מדריד לפני חניתה (2006), באתר יוטיוב.
↑  "KURT JULIUS GOLDSTEIN”, Gedenkstätte Deutscher Widerstand.
↑  הצטרפות ללגיון הזרים הייתה אחת משלוש אפשרויות שניתנו לעצירים שביקשו להשתחרר מהמחנות בצרפת, לצד מציאת עבודה בחקלאות או בתעשייה או הקמת ביצורים לצבא. ראו: “A short history of the republican exile: the big exodus of 1939”, e-xiliad@s.
↑  Lustiger, Schalom Libertad!, p. 238.
↑  Ben Aris and Duncan Campbell, “How Bush's grandfather helped Hitler's rise to power”, The Guardian ‏25 בספטמבר 2004.
↑  "The History of the Committee", International Auschwitz Committee.
↑  “Survivor-activist Kurt Julius Goldstein dies”, Jewish Telegraphic Agency ‏2 באוקטובר 2007.
↑  "Kurt Julius Goldstein, 93; Holocaust survivor promoted tolerance”, Los Angeles Times ‏26 בספטמבר 2007.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261973605171  BNE: XX1603870  GND: 119415615  ISNI: 0000 0000 6678 470X  LCCN: n97040442  SUDOC: 190402253  VIAF: 67275453   WorldCat (עם VIAF): 67275453
צדק נאצי ללא עונש: מסמכים על צדק נאצי

צדק נאצי ללא עונש: מסמכים על צדק נאצי (בגרמנית: Ungesühnte Nazijustiz – Dokumente zur NS-Justiz) היה שמה של תערוכה נודדת בגרמניה שעסקה בפשעי מערכת המשפט בגרמניה הנאצית בין השנים 1933–1945 ברייך הגרמני ובאזורים שנכבשו על ידו. בתערוכה הוצגו מסמכים שהעידו על הליכים פליליים ועונשי מוות וכן על הקריירות של השופטים והתובעים הנאצים לאחר מלחמת העולם השנייה. לתערוכה זו קדמו שני קמפיינים של עצומות באוניברסיטה החופשית של ברלין. במסגרת הקמפיין "צדק נאצי ללא עונש" הוגשו כתבי אישום פליליים נגד 43 עורכי דין נאצים שהושבו לתפקידם. הסיבה לכך הייתה התקרבותה של תקופת ההתיישנות לגבי חלק גדול מפשעי הנאצים נגד האנושות (תחילת תוקף ההתיישנות: 31 בדצמבר 1959) והתקרבותה של תקופת ההתיישנות לגבי הריגה שבוצעה עד 1945 (תחילת תוקף ההתיישנות: 31 במאי 1960).
התערוכה הוצגה מ-27 בנובמבר 1959 עד פברואר 1962 בעשר ערים אוניברסיטאיות גרמניות ובמספר ערים אוניברסיטאיות זרות. תחילה הוצגה התערוכה בקרלסרוהה, מקום מושבו של בית המשפט הפדרלי לצדק ובית המשפט החוקתי הפדרלי של גרמניה, ולאחר מכן בברלין המערבית, שטוטגרט, פרנקפורט אם מיין, המבורג, טובינגן, פרייבורג, היידלברג, גטינגן, מינכן, אוקספורד, לונדון, אמסטרדם, אוטרכט וליידן. יוצר התערוכה היה ריינהרד שטרקר (Reinhard Strecker), סטודנט ממערב ברלין, והמארגנים היו קבוצות סטודנטים מקומיות, בעיקר חברי אגודת הסטודנטים הסוציאליסטית הגרמנית (SDS). התערוכה מומנה מתרומות פרטיות, השתמשה באמצעי הייצוג הפשוטים ביותר, התקיימה בעיקר בחדרים פרטיים ונדחתה כמעט על ידי כל המפלגות והתקשורת בגרמניה. למרות זאת, הייתה לה השפעה ציבורית משמעותית.
ראו גם

תערוכת פשעי המלחמה של הוורמאכט
גודרון בורוויץ
וולפגנג גנטנר
פרנץ יוזף שטראוס
ארטור וילקה
ילדה רעה
לקריאה נוספת > סרטים

Gerolf Karwath: Hitlers Eliten nach 1945. Teil 4: Juristen – Freispruch in eigener Sache. Regie: Holger Hillesheim. Südwestrundfunk (SWR, 2002).
Christoph Weber: Akte D (1/3) – Das Versagen der Nachkriegsjustiz. Dokumentation, 2014, 45 Min. Mitwirkung von Norbert Frei (Senderkommentar bei Phoenix.de vom Nov. 2016)
קלאודיה ג'ריני

| --- | --- |

 לידה:  18 בדצמבר 1971 (בת 52) רומא, איטליה 
 מדינה:  איטליה איטליה
 תקופת הפעילות:  מ-1987 
 בן או בת זוג:  Alessandro Enginoli (2002–2004)  Gianni Boncompagni  Federico Zampaglione 
 צאצאים:  Rosa Enginoli 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  Premio Cinearti La chioma di Berenice  קצין במסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית 
 http://www.claudiagerini.it
 פרופיל ב-IMDb
 
קלאודיה ג'ריני (באיטלקית: Claudia Gerini; נולדה ב-18 בדצמבר 1971) היא שחקנית איטלקייה.
ביוגרפיה

ג'ריני נולדה ברומא, ב-1985 זכתה בתחרות היופי לנערות "Miss Teenager", לאחר מכן הופיעה בכמה פרסומות בטלוויזיה.
בשנות ה-80 היא גם החלה להופיע בקולנוע, ב-1991 שיחקה בסרט המתח "Favola Crudele" עם ג'ון סאבאג', ב-2003 הופיע בסרט האמריקאי "תחת שמש טוסקנה", ב-2004 גילמה את אשתו של פונטיוס פילאטוס בסרט "הפסיון של ישו", בשנה זו גם שיחקה בסרט "Non ti muovere" לצד פנלופה קרוז שהוצג בפסטיבל קאן.
בשנת 2006 שיחקה בסרטו של ג'וזפה טורנאטורה "אישה אלמונית".
ב-2012 שיחקה בסדרת הטלוויזיה ההיסטורית "Labyrinth" העוסקת בצרפת של ימי הביניים.
היא דיבבה את מרינה בדיבוב לאיטלקית של הסרט "סינבד: אגדת שבעת הימים" ואת ברבי ב"צעצוע של סיפור 3". היא הייתה בין המנחים של פסטיבל סן רמו 2003.
בשנת 2017 שיחקה בסרט האמריקאי "ג'ון וויק 2" בכיכובו של קיאנו ריבס, ובשנת 2019 שיחקה בסרט אמריקאי נוסף "הורד המורעל" לצד ג'ון טרבולטה.
בשנת 2020 היא שיחקה בסרט "חמאמט".
בשנת 2021 שיחקה בסרט "אהבה איטלקית" לצד פאביו וולו.
בשנת 2022 שיחקה בפרק של סדרת הטלוויזיה האמריקאית "מאפס" של שירות הסטרימינג "נטפליקס".
קלאודיה בני

| --- | --- |

 לידה:  30 במאי 1986 (בת 38) אופטיה, קרואטיה 
 מוקד פעילות:  קרואטיה 
 תקופת הפעילות:  2003–2008 (כ־5 שנים)
 סוגה:  מוזיקת פופ 
 סוג קול:  בריטון 
 שפה מועדפת:  קרואטית 
 חברת תקליטים:  ORFEJ 
 פרופיל ב-IMDb
 
קלאודיה בני (בקרואטית: Claudia Beni; נולדה ב-30 במאי 1986) היא זמרת קרואטית.
ביוגרפיה

בני נולדה באופטיה.
מ-1996 הייתה חברה בלהקת "Teens". הלהקה הופיעה ברחבי מדינות יוגוסלביה לשעבר ואלבומיה מכרו עותקים רבים.
ב-2002 עזבה את הלהקה ובאותה שנה הוציאה את אלבום הסולו הראשון שלה "קלאודיה". אלבומה כלל מספר סינגלים שזכו להצלחה בקרואטיה.
באירוויזיון 2003 שנערך בריגה ייצגה את קרואטיה עם השיר "Više nisam tvoja" ודורגה במקום ה-15 עם 29 נקודות.
ב-2004 יצא אלבומה השני "Čista kao Suza".
היא שיתפה פעולה ביחד עם הזמרת איוואנה בנפיץ' (Ivana Banfić) ביחד עמה הקליטה את השיר “Hrvatice vas vole” (הנשים הקרואטיות אוהבות אותכם) המוקדש לנבחרת הכדורגל של קרואטיה.
ב-2006 הגישה שיר ל-Dora, התחרות הקרואטית הבוחרת את נציג קרואטיה לאירוויזיון אך שירה לא התקבל לתחרות.
צלוב-מקור התוכי

| צלוב-מקור התוכי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: פרושיים
סוג:: צלוב-מקור
מין:: צלוב-מקור התוכי
שם מדעי
 Loxia pytyopsittacus ‏בורקהאוזן, 1793

צלוב-מקור על ענף אורן.
צלוב-מקור התוכי (שם מדעי: Loxia pytyopsittacus) הוא מין של צלוב מקור ממשפחת הפרושיים החי בצפון אירופה וצפון-מזרחה. למין זה אין תת-מינים מסווגים.
תיאור

צלוב-המקור הוא בעל מבנה מקור כפוף בחלקו העליון ופונה מעלה בחלק התחתון העבה כמו מקור תוכי ומכאן שמו. הוא דומה למין צלוב-מקור מצוי או צלוב-מקור סקוטי ופלומת נוצותיו דומה מאוד, אף שהוא גדול יותר מהם.
אורכו של צלוב-המקור מגיע לאורך של 16 עד 18 ס"מ ובעל מוטת כנפיים של 27 עד 31 ס"מ ומשקלו 44 עד 58.2 גרם בקירוב, כאשר הזכרים גדולים יותר מהנקבות במעט. הזכרים בעלי גוני אדום או כתום בעוד הנקבות בעלות גוני ירוק עד צהוב. מקורו חזק יחסית ומבנהו עוזר לחלץ זרעים אורנים מהאצטרובלים.
תפוצתו היא ביערות מחטניים, לרוב של אורנים או אשוחים בצפון אירופה וצפון-מזרחה (לאורך הצפון של מרכז ומזרח אירופה) וכן במערב רוסיה. ישנם גם אוכלוסיות שלו החיות בסקוטלנד, מה שמבלבל עם המין הסקוטי. לרוב הוא יימצא באותו אזור אך הוא עשוי לנדוד דרומה בהיעדר מספיק מזון והוא עושה זאת בלהקות קטנות.
תפוצתו רחבה בטבע והוא איננו בסכנה בטבע.
הערות שוליים

↑  צלוב-מקור התוכי באתר הרשימה האדומה של IUCN
קול ציון לגולה

קול ציון לגולה הייתה תחנת שידור של הסוכנות היהודית ששידרה שידורי רדיו בגלים קצרים מישראל, בשנים הראשונות לקיום מדינת ישראל. בשנת 1958 החל תהליך הדרגתי של מיזוג התחנה עם תחנת קול ישראל וברבות הימים היו השידורים לחלק מפעילות רק"ע.
כבר בימי המנדט הבריטי ביקש מרדכי אבידע, מנהל התוכניות העבריות בקול ירושלים, לקיים שידורי רדיו לקהילות יהודיות בגולה, אך הדבר לא יצא אל הפועל. לאחר הקמת מדינת ישראל, הושג הסכם בין הסוכנות היהודית וממשלת ישראל על הקמת תחנת "קול ציון לגולה" במימון הסוכנות היהודית על בסיס התשתית של קול ירושלים. מנהל התחנה היה מרדכי אבידע שהושאל לשם כך ממשרד החוץ. בנובמבר 1949, החלו שידורי הניסיון שנמשכו שבוע,
אך הם לא היו באיכות משובחת ולכן נדחה תאריך הפתיחה הרשמי של התחנה מדצמבר 1949 למרץ 1950. השידורים נפתחו ב-10 במרץ 1950 וכללו שידורים יומיים באנגלית, צרפתית ויידיש, רבע שעה בכל שפה. שידורי התחנה זכו לתהודה רבה בקהילות יהודיות באירופה. באפריל 1951 הוסיפה התחנה שידורים בהוראת עברית לחיזוק החינוך היהודי בתפוצות. באפריל 1956 הוחל בשידורים לדרום אמריקה, בעיקר בספרדית, אך גם בפורטוגזית, יידיש ועברית. בשנת 1960 כבר התקיימו שידורים בתשע שפות.
בתחילה השתמשה התחנה באנטנה קטנה בעלת הספק של 7.5 קילוואט. בשנת 1954 החלה התחנה להשתמש במשדר חדש ביבנה בעל הספק של 50 קילווט שהביאה את שידורי התחנה לדרום אפריקה ובשנת 1958 הותקן משדר של 100 קילווט ששידוריו נקלטו גם באמריקה. התחנה גם הקליטה תוכניות לשידור במקומות רחוקים בהם לא היה ניתן לקלוט את שידורי התחנה.
בסוף 1957 התגבשה הסכמה על איחוד שידורי קול ישראל לגולה במסגרת קול ישראל. בשנת 1958 הועברה האחריות על השידורים לידי קול ישראל, בה הוקמה מחלקה חדשה, שנקראה "המחלקה לשידורים לחוץ לארץ". עם זאת, העובדים המשיכו לקבל את משכורותיהם מהסוכנות. באמצע שנות ה-60, לאחר הקמת רשות השידור, נודעה התחנה כחטיבת שידורי החוץ של שידורי ישראל, שלימים הייתה לרק"ע.
עובדי התחנה

מנהל התחנה הראשון היה מרדכי אבידע. בהמשך, ניהל את התחנה אברהם ארסט. בתחילת שנות ה-60 כיהן בתפקיד ג'ף ויגודר.
בראש המדור ליידיש עמד עד 1957 משה גרוס-צימרמן. בראש המדור לאנגלית עמד בשנים הראשונות ג'ף ויגודר, ובראש המדור לצרפתית עמד ז'אן פרו. בראש המדור למוזיקה עמד מרק לברי וסגנו היה יוחנן בוהם.
על יד "קול ציון לגולה" עמדה מועצה ציבורית בת 52 איש, בראשות ראובן אבינועם (גרוסמן).
לקריאה נוספת

מרדכי אבידע, 'שלושת הקולות: (קול ירושלים, קול ישראל וקול ציון לגולה)', בתוך: יצחק טישלר (עורך), על עיתונאים ועיתונאות: ארבעים שנה לאגודת העיתונאים בירושלים, ירושלים: י. טל, תשל"ו, עמ' 89–103.
הערות שוליים

↑  חגיגת קול ציון לגולה, הצופה, 2 באפריל 1951
↑  שידור הסוכנות לגולה יחל ב-15 בדצמבר, הצופה, 6 בנובמבר 1949
↑  דיוויד סלע, החלו שידורי הניסיון של "קול ישראל לגולה", באתר ישראל היום, 15 בנובמבר 2019
↑  השידורים לגולה ייחנכו במוצאי שבת, מעריב, 9 במרץ 1950
שידורי קול ציון כובשים לבבות בגולה, חרות, 9 במאי 1950
↑  שידורי קול לציון לגולה חדרו לכל בית בגולה, דבר, 14 בדצמבר 1950
↑  מצב החינוך העברי והיהודי בארה"ב הוא בכל רע, חרות, 29 בינואר 1951
↑  נשיא המדינה יפתח ביום א' שדורי "קול ציון לגולה" לאמריקה הלטינית, הצופה, 20 באפריל 1956
↑  ההחלטות המדיניות של הקונגרס הציוני, דבר, 10 בינואר 1961
↑  קול ציון לגולה פתח משרד באה"ב, הצופה, 21 בספטמבר 1951
↑  המשדר מיבנה ישרת גם את קול ציון לגולה, הצופה, 11 ביוני 1954
↑  מולדתי 1956, עמ' 134
↑  תקציב קול ישראל הוגדל ב-40%, הצופה, 19 בדצמבר 1957
1 2  ב. יהושע, הסתערות על המאזינים בחמישה גלים מקבילים, מעריב, 18 בפברואר 1958
↑  שידור משותף לקול ציון לגולה ולקול אמריקה, חרות, 12 באפריל 1951
↑  מיכאל קשיב, הרחבה בשידורי קול ישראל, חרות, 29 בנובמבר 1957
יורחבו שידורי קול ישראל, דבר, 19 בדצמבר 1957
↑  שנתון הממשלה לשנת תש"ך, עמ' 36, בארכיון המדינה
↑  שביתה בקול ציון לגולה, דבר, 24 בינואר 1960
1 2  שלמה בן נון, שידורי ישראל לעבר הים, דבר, 18 באפריל 1962
↑  הוענקו פרסי קול ישראל, דבר, 24 בדצמבר 1965
↑  אישים ומוסדות, הצופה, 16 באוקטובר 1957
↑  בן ציון צאנגן, שנתיים לקול ציון לגולה, על המשמר, 6 ביולי 1952
↑  קול ציון לגולה, דבר, 24 ביולי 1950
הוקמה המועצה ליד קול ציון לגולה, חרות, 21 ביולי 1950
| ישראל שידור רדיו בישראל |
| --- | --- | --- |
| תאגיד השידור הישראלי (קול ישראל) | כאן תרבות • כאן ב • כאן גימל • רדיו מַכַּאן • VoisFarsi • כאן רק"ע • כאן 88 • כאן קול המוזיקה • כאן מורשת • הרדיו החינוכי |  |
| צה"ל | גלי צה"ל • גלגלצ |  |
| הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו (רדיו אזורי) | אקו 99FM • רדיו א-שמס • רדיו 90FM • רדיו דרום • רדיו חיפה • רדיו ירושלים • רדיו לב המדינה • 103fm • רדיו קול ברמה • רדיו קול הים האדום • רדיו קול חי • רדיו קול רגע • רדיו תל אביב • 104.5FM רדיו צפון • רדיו א-נאס • רדיוס 100FM • תדרי הפיצול: 99.5 חמ-אש • הדיבור החם בדרום • פרוויה רדיו • קול פליי • קול חי מיוזיק |  |
| הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו – איו"ש | גלי ישראל |  |
| שידורי רדיו באינטרנט | הקצה |  |
| תחנות רדיו שנסגרו | תחנות רדיו שנסגרו |  |
| רשות השידור (קול ישראל) | רשת א' • רשת ב' • רשת ג' • רשת ד' (קול ישראל בערבית) • רשת ה' (קול ישראל בפרסית) • רק"ע • 88FM • קול המוסיקה • רשת מורשת • הרדיו החינוכי • קול ציון לגולה • הגל הבטוח |  |
| רדיו פיראטי | ערוץ 7 • קול השלום • רדיו כל האמת |  |
| שידורי רדיו באינטרנט | רדיו ynet |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009912535905171
קמאיאי

| --- | --- |
סמל קמאיאיסמל קמאיאי

 מדינה:  ליטא ליטא
 מחוז:  מחוז פוניבז'
 רשות מקומית:  רוקישקיס
 גובה:  118 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  577 (2011)
 קואורדינטות:  55°49′00″N 25°30′00″E﻿ / ﻿55.816666666667°N 25.5°E﻿ / 55.816666666667; 25.5 
 אזור זמן:  UTC+2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ליטא מוגדלת) וילנה קלייפדה שיאוליאי מריאמפולה קובנה פוניבז' אוטנה אליטא טלז טאורגה לטביה בלארוס פולין רוסיה מחוז קלינינגרד קמאיאי(למפת ליטא רגילה) וילנה קלייפדה שיאוליאי מריאמפולה קובנה פוניבז' אוטנה אליטא טלז טאורגה לטביה בלארוס פולין רוסיה מחוז קלינינגרד קמאיאי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
קמאיאי (בליטאית: Kamajai; בפולנית: Komaje, קומאיֶה; ביידיש: קאמיַי) היא עיירה קטנה במחוז פוניבז' שבליטא, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
העיירה נזכרת לראשונה בשנת 1541, ובשנת 1635 נבנתה בה כנסיית עץ ראשונה. בשנת 1863 נטלו תושבי העיירה חלק פעיל במרד ינואר נגד האימפריה הרוסית.
יהודי קמאיאי

בתחילת המאה ה-20 נמנו בעיירה 944 יהודים. בין מלחמות העולם פעל בעיירה בית ספר עברי מרשת תרבות, והתקיימה בה פעילות ציונית. טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיירה כ-60 משפחות יהודיות. עם סיפוח ליטא לברית המועצות בשנת 1940 נאסרה הפעילות הציבורית היהודית בעיירה.
ב-26 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, כאשר עוד טרם כניסתם אליה, ערכו ליטאים מקומיים פוגרום ביהודיה. לאחר הכיבוש רוכזו יהודי העיירה בגטו קטן שהוקם בבית המדרש בה, וכעבור כמה שבועות גורשו הגברים לרוקישקיס, והנשים והילדים לאזור אובליאי, שם נרצחו בסוף אוגוסט 1941 עם הפליטים היהודים הנוספים שרוכזו במקומות אלו.
קייס ואן דונגן

| --- | --- |

 לידה:  26 בינואר 1877 דלפסהאפן, הולנד 
 פטירה:  28 במאי 1968 (בגיל 91) מונטה קרלו, מונקו 
 שם לידה:  Cornelis Théodorus Marie van Dongen 
 מקום לימודים:  אקדמיית וילם דה קונינג 
 תקופת הפעילות:  1892–1968 (כ־76 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  פוביזם, הגשר 
 יצירות ידועות:  צבעונים באגרטל, Avenue du Bois 
 פרסים והוקרה:  קצין בלגיון הכבוד (14 באפריל 1954)  אביר בלגיון הכבוד (13 בינואר 1926) 
 בן או בת זוג:  Augusta Preitinger (יולי 1901–1921)  Marie-Claire Huguen (1953–?)  Léa Jacob (1917–1927)  Marie-Claire Huguen (1938–1953) 
 חתימה:   
 
קורנליס תאודורוס מריה "קייס" ואן דונגן (בהולנדית: Cornelis Theodorus Maria "Kees" van Dongen; 26 בינואר 1877 –  28 במאי 1968) היה צייר הולנדי אשר פעל בעיקר בפריז, המזוהה עם זרם הפוביזם.
ביוגרפיה

ואן דונגן נולד בדלפסהאפן (Delfshaven) ישוב בעל עירייה עצמאית צמוד לרוטרדאם אשר ב-1886 חובר לעיר. בשנת 1892, כשהוא בן 16, החל ללמוד באקדמיה לאמנות יפה ברוטרדאם. בתקופה הזאת נהג לפקוד את רובע החלונות האדומים בנמל העיר ולצייר סצנות של מלחים וזונות.
בשנת 1897 חי מספר חודשים בפריז ובדצמבר 1899 חזר אליה, ושם נישא בשנת 1901 לציירת אוגוסטה פריטינגר (Augusta Preitinger). הזוג התגרש בשנת 1921. הוא הציג בפריז והשתתף בתערוכה בשנת 1905 עם אנרי מאטיס וציירים אחרים אשר הצבעים החזקים שבהם השתתפו זיכו אותם בכינוי "החיות הפראיות" אשר ממנו הכינוי פוביזם לקבוצה בצרפתית. במשך תקופה קצרה היה חבר בקבוצה הגרמנית האקספרסיוניסטית "הגשר".
ב-1906 עבר הזוג לרובע המונמארטר בפריז, שם התחברו עם פבלו פיקאסו וחברתו פרננד אוליביה.
ב-1926 הוענק לו אות לגיון הכבוד הצרפתי ובשנת 1927 הוענק לו אות מסדר המלך הבלגי. בשנת 1929 החלו להציג את יצירותיו במוזיאון לוקסמבורג בפריז וזכה לאזרחות צרפתית.
בשנת 1968 נפטר בביתו במונטה קרלו.
קמארי

קמארי
קמארי
קֶמָארִי (יפנית: 蹴鞠) הוא משחק כדור דומה לכדורגל שהיה פופולרי ביפן בתקופת הייאן והושב לחיים בתקופה המודרנית.
מקורו של המשחק בספורט הסיני קוג'ו. בסביבות שנת 600 לספירה, בתקופת אסוקה, החלו לשחק במשחק ביפן. במקביל, החלו ה"צו-צ'ו" ומשחקים דומים לאבד מתפוצתם בסין ובשאר דרום-מזרח אסיה עד שהקמארי נשאר הספורט היחידי מסוג זה.
קמארי הוא ספורט מאוד פיזי והוא משמש כפעילות גופנית לבני כל הגילים. ייחודו הוא שאין בו מנצחים, מפסידים או אף תחרות בין מספר מתמודדים.
מטרת המשחק הוא להשאיר את הכדור באוויר במאמץ משותף של כל המשתתפים. הכדור, שנקרא "מארי", עשוי מעור אייל, כששיער החיה פונה כלפי פנים הכדור ועורו כלפי חוץ. כדי לעצב את צורתו, ממולא הכדור שעורה, ולבסוף נתפר בעזרת עור סוס. שחקני הקמארי נקראים "מריאשי". המריאשים הטובים ביותר מוסרים את הכדור כך שלמקבל המסירה יהיה קל לשלוט בו.
מגרש הקמארי הוא שטוח, ואורכו כ-15 מטרים. מדי המשחק, זכר מתקופת האסוקה, נקראים "קאריגינו".
גרסה אחרת של המשחק היא "טמארי" (כדור-יד).
ראו גם

נבחרת יפן בכדורגל
קלורימטר

"קלורימטר פצצה" אשר נועד למדוד חום השריפה של מזון, תא השריפה (ה"פצצה") מצד ימין
קלורימטר הוא מכשיר מדידה המשמש לביצוע קלורימטריה - מדידה של חום הנפלט מתגובות כימיות או משינויים פיזיקליים. המילה קלורימטר נגזרת מהמילה קלוריה שהיא יחידה של חום.
רישום סכמטי של קלורימטר פצצה למדידת תכולה קלורית של מזון
קלורימטר פשוט מורכב ממדחום המחובר למכל מבודד. על מנת למצוא את אנתלפיית השינוי לכל מול של חומר X בתגובה בין שני נוזלים X ו- Y, שופכים את הנוזלים לתוך הקלורימטר ומודדים את הטמפרטורות לפני ואחרי תום התגובה. כופלים את שינוי הטמפרטורה במסה ובקיבולות חום מסוימות ומקבלים את ערך האנרגיה הנפלטת במהלך התגובה (בהנחה שהתגובה אקסותרמית). מחלקים את שינוי האנרגיה במספר המולים של חומר X, ומקבלים את אנתלפיית השינוי של התגובה.
קורט זומה

קורט האפי זומה (בצרפתית Kurt Happy Zouma; נולד ב-27 באוקטובר 1994 בליון, צרפת) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אל-אורובה הסעודית.
קריירה

זומה החל לשחק כדורגל בגיל 9 בקבוצה מקומית, בגיל 15 עבר לסנט אטיין בה הוסט לעמדת הבלם לאחר ששיחק כחלוץ. ב-31 באוגוסט 2011 ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בגיל 16 בניצחון 1–3 על בורדו בגביע הליגה. ב-19 בנובמבר 2011 הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 0–2 על ניס. בעונת 2013/2014 זכה עם הקבוצה בגביע הליגה הצרפתית.
ב-31 בינואר 2014 הודיעה צ'לסי על צירופו של זומה תמורת 12 מיליון פאונד. את הופעת הבכורה שלו במדי המועדון ערך זומה במשחק ידידות נגד וייקומב וונדררס אז גם הבקיע שער בכורה בניצחון 2–1. ב-24 בספטמבר 2014 ערך את הופעתו הבכורה בצ'לסי בניצחון 1–2 על בולטון וונדררס בו הבקיע את שערו הראשון במסגרת הגביע האנגלי. ב-21 ביולי 2017 הושאל זומה לסטוק סיטי לעונה אחת. ב-10 באוגוסט 2018 הושאל לעונה אחת לאברטון.
ב-28 באוגוסט 2021 חתם זומה לארבע שנים בוסטהאם יונייטד. באוגוסט 2024 הושאל זומה לאל-אורובה מהליגה הסעודית השנייה.
התעללות בבעלי חיים

ב-7 בפברואר 2022 פורסם סרטון של זומה מתעלל בחתול שלו. זומה הוקע על ידי הקבוצה שלו ועל ידי התאחדות ההגנה על בעלי חיים של הממלכה הבריטית (RSPCA). לאחר מכן הקבוצה קנסה אותו בקנס המקסימלי האפשרי (250 אלף ליש"ט). ב-8 בפברואר הוגשה תלונה במשטרה נגד זומה על התעללות בבעלי חיים, חתוליו הנפגעים נלקחו ממנו על ידי ראשויות הרווחה הבריטיות, ונפתחה נגדו חקירה פלילית במהלך היום על ידי משטרת אסקס. ב-9 בפברואר הודיעה אדידס על ביטול הסכם הליווי שלו. בהמשך הודיעה גם נותנת החסות של וסטהאם (הקבוצה שלו) Vitality על הפסקת החסות בגלל מעשיו הנפשעים של זומה וגם ספונסר נוסף.
תארים

גביע הליגה הצרפתית - 2013
גביע הפוטבול ליג - 2015
אליפות אנגליה: 2015, 2017
ליגת האלופות: 2020/2021
הסופר קאפ האירופי: 2021
גביע העולם בכדורגל עד גיל 20: 2013
הערות שוליים

↑  Dan Sales, Kurt Zouma could face four years in prison in France for kicking cat, Mail Online, ‏2022-02-09
↑  Tom Blow, Kurt Zouma loses Adidas deal and sponsor leaves West Ham over abuse of cat, mirror, ‏2022-02-09 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9812627749905606  VIAF: 3164782041408600005   WorldCat (עם VIAF): 3164782041408600005
קילווה קיסיוואני

המצודה
קילווה קיסיוואני (Kilwa Kisiwani) הייתה עיר במזרח אפריקה, בשטחה של טנזניה של ימינו, שננטשה במחצית המאה ה-19. בימי הזוהר שלה, הייתה העיר המרכז המסחרי החשוב ביותר במזרח אפריקה. חורבות העיר שוכנות על אי באותו שם, סמוך לחופי מחוז לינדי בדרום מזרח המדינה, כ-280 ק"מ דרומית לדאר א-סלאם. בשנת 1981 הוכרזו החורבות כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה

העיר נוסדה בידי הסוחר הפרסי עלי בן אל-חסן, בסביבות שנת 975. במאות הבאות הפכה העיר למרכז של סחר בזהב, ברזל, שנהב ובעבדים שהגיעו מאפריקה, וכן של טקסטיל, תכשיטים, חרסינה ותבלינים שהגיעו מצדו האחר של האוקיינוס ההודי - מאסיה.
עד המאה ה-13 הפכה העיר לחזקה שבערי מזרח אפריקה, והייתה לה השפעה גם על המסחר במוזמביק ובזימבבואה של ימינו. אבן בטוטה, שביקר בה בשנים 1332-1331, תיאר אותה כאחת הערים היפות בעולם, וכן ציין לטובה את צניעותו ונדיבותו של הסולטאן, אל-חסן אבן סוליימאן. בתקופה זו נבנה ארמון חוּסוּנִי קוּבְּוָוה והמסגד הגדול הורחב. לקראת סוף המאה ה-14 החלה העיר לרדת מגדולתה, בד בבד עם עלייתה של סופלה, במוזמביק של ימינו.
ב-1505 השתלטו על העיר הפורטוגזים, ואולם שלטונם בה נמשך שבע שנים בלבד, וב-1512 היא נכבשה בידי שכירי חרב ערבים. אלה לא הצליחו להשיב לה את מעמדה, ובמהלך המאה ה-17 היא חרבה. ב-1784 השתלטו עליה שליטיה העומאנים של זנזיבר, והשתמשו בה כמרכז לסחר בעבדים. בשנות ה-40 של המאה ה-19 היא ננטשה סופית.
האי היה לחלק ממזרח אפריקה הגרמנית בין 1886 ל-1919, ועד לעצמאות טנזניה ב-1961 היה חלק מהמושבה הבריטית טנגניקה.
קילווה קיסיוואני כיום

בשנת 1981 הכריז אונסק"ו על חורבות קילווה קיסיוואני כאתר מורשת עולמית. שחיקה והתפשטות של צמחייה מאיימים כיום על שלמותם של המבנים, וכמה מהם מצויים בסכנת התמוטטות. ב-2004 הוכנס האתר לרשימת אתרי המורשת המצויים בסכנה, וב-2008 הוא הוכנס גם לרשימת 100 האתרים המאוימים ביותר של קרן המונומנטים העולמית (WMF).
על האי בו שוכנת קילווה קיסיוואני עדיין מתגוררים תושבים, ויש בו גם בתי מלון המשמשים תיירים המבקרים בחורבות העיר ובחורבותיה של סונגו מנארה הסמוכה.
מבנים עיקריים

המבנה שנחשב למרשים ביותר בקילווה קיסיוואני הוא ארמון חוסוני קיבווה. הארמון נבנה בראשית המאה ה-14, ונחשב בשעתו למבנה האבן הגדול ביותר באפריקה שמדרום לסהרה. הוא כולל מספר אולמות, באחד מהם בית מרחץ מתומן. ברבים מהחדרים עיטורים מגולפים באבן, בסגנון פרסי.
המסגד הגדול נבנה במאה ה-12 והורחב בסביבות 1320. הוא כולל 16 כיפות הנתמכות ב-30 עמודים.
צדק מתקן בדיני הנזיקין

עקרון הצדק המתקן (באנגלית: corrective justice) הוא מונח השייך לתחום האתיקה (תורת המידות). מטרת האתיקה היא לספק תשובה על שאלות כגון "מהו טוב?" "מה ראוי?" בצורה מתודית. המונח "צדק מתקן" זכה להגדרה על ידי אריסטו: ביוונית המונח צדק (sikaion), הוא חלוקה לשני מקטעים שווים. מקטע אחד מייצג את מצבו של המזיק, והשני מייצג את מצבו של הניזוק. המצב התקין הוא כשאכן שני המקטעים שווים בגודלם, אולם כאשר נגרם נזק "שאינו צודק" מופר השוויון, וחלק מהמקטע של הניזוק, המייצג את היקף הנזק או ההפסד, מתווסף למקטעו של המזיק כרווח.
לפי תפיסת הצדק המתקן, על השופט לקחת את הרווח, ולהחזירו לצד שסבל הפסד (הניזוק). כלומר, על פי אריסטו, ה"צדק המתקן" הוא מצב בו נשמר השוויון בין שני המקטעים.
לתיאורית הצדק המתקן יש מסורת עתיקת יומין בהיסטוריה של המשפט המקובל, ועד למאה ה-19 משלה בכיפה. החל מתקופה זו, חלה תמורה בשליטתה של התאוריה בשיח המשפטי בכלל והנזיקי בפרט, והתאוריה הכלכלית החלה דוחקת רגליה מהזירה. את ההבחנה בין שתי הגישות ניתן לבאר כך: במסגרת הגישה הכלכלית ביהמ"ש מתייחס אל "הסיטואציה שיש לתקן" כאל סיטואציה נייטרלית מבחינה מוסרית אשר מתוכה יש למצוא את המדיניות הטובה ביותר, ונקודת מבטה הנה צופה פני-עתיד ומביטה אל מעבר למישור היחסים שבין שני הצדדים המעורבים. גישת הצדק המתקן, לעומת זאת, מתבססת על נקודת הנחה שנעשה עוול. לפיכך, הגישה צופה פני-עבר, ועיוורת לכל שיקול החורג מעבר למערכת היחסים בין הצדדים.
דווקא משום אופייה המונופוליסטי של תיאורית הצדק המתקן ששרר עד לא מזמן, לא התפתחה משנה סדורה לגבי מהותה ויישומה הלכה למעשה, ומשפטנים ופילוסופים המצדדים במושג זה החלו לפתח אותו רק לאחרונה[דרושה הבהרה], כמענה לתאוריה הכלכלית.
מסיבה זו, ומסיבות אחרות אותן נפרט בהמשך, קשה להציע הסבר אחיד ובהיר לגבי מהותו של הצדק המתקן, ויש להסתפק בגישות השונות, המציעות הסברים, שרב בהם השונה על הדומה.