מבצע ממשי
מבצע ממשי (קרב הרייכסוואלד)

ההכנות למבצעים הסתבכו בשל מצבם הירוד של הנתיבים המעטים לתוך אזור הריכוז, גודלו הקטן, הצורך לשמור על הפתעה ולפיכך הצורך להסתיר את תנועות הלוחמים והציוד. נבנה גשר רכבת חדש שהרחיב את הגישה לניימכן, הגשר נבנה על פני המז במוק והכבישים תוקנו ותוחזקו. הוטלו הגבלות רציניות ומחמירות על תנועות אוויר ויבשה בשעות היום; ריכוזי חיילים ומקומות אחסון הוסוו.
מבצע ממשי תוכנן בשלושה שלבים נפרדים:
שלב 1 - פינוי הרייכסוואלד ואבטחת קו העיירות חֶנֶפ (Gennep), אספרדן (Asperden) וקלווה.
שלב 2 - פריצת מערכת ההגנה השנייה של האויב ממזרח ודרום-מזרח לרייכסוואלד, כיבוש היישובים וצה (Weeze), אידם (Uedem), קלקר (Kalkar) ואמריך (Emmerich) ואבטחת הקשר ביניהם.
שלב 3 - פריצת קווי ההגנה הנשענים על ההוכוואלד וההתקדמות לאבטחת הקו הכללי גלדרן-קסנטן‏.
המבצע החל כהסתערות חזיתית של חי"ר, בתמיכה משוריינת, נגד עמדות מוכנות, בשטח שנתן יתרון למגינים. ב-7 בפברואר יותר מ-750 מפציצים כבדים של חיל האוויר המלכותי הפציצו את קלווה וגוך עם כמות גדולה של חומר נפץ. על מנת לצמצם את יתרונות המגנים, הופעלה הפגזה ארטילרית בקנה מידה גדול, ההפצצה הבריטית הגדולה ביותר מאז קרב אל-עלמיין השני. לוחמים ממש התחרשו למשך שעות על ידי רעש של 1,034 תותחים. קיוו שהדבר לא רק יהרוס את ההגנות הגרמניות ברחבי הרייכסוואלד אלא גם יהרוס את המורל של המגינים ואת רצונם להילחם. כמו כן בוצעו התקפות אוויריות כדי לבודד את אזור הקרב מתגבור נוסף.
מבצע ממשי החל ב-8 בפברואר 1945, בשעה 10:30 חמש דיוויזיות חי"ר, 50,000 איש עם 500 טנקים, תקפו לאורך הקו – בהתאמה מהצפון, הקנדיות השלישית והשנייה, ה-15 (סקוטית) במרכז וה-53 (הוולשית) וה-51 (היילנד) מימין. למחרת שחררו הגרמנים מים מסכר רור הגדול ביותר, אשר הציפו את העמק, ותקעו ללא תקנה את המבואות כדי להבטיח זרימה יציבה במשך ימים רבים. למחרת הם הוסיפו להצפה בכך שעשו את אותו הדבר לסכרים במעלה הזרם על הרור והאורפט (Urft). הנהר עלה בגובה שני מטרים בשעה והעמק במורד הנהר למז נשאר מוצף במשך כשבועיים.
הקורפוס ה-30 התקדם בקרבות כבדים לאורך צוואר היבשה הצר בין המז והוואל (Waal) ממזרח לניימכן, אך מבצע רימון נאלץ להידחות בשבועיים כאשר הגרמנים שחררו את המים מסכרי רור ומפלס הנהר עלה. הארמייה האמריקאית התשיעית לא הייתה מסוגלת לנוע ושום פעולות צבאיות לא יכלו להימשך לאורך הרור עד שהמים ירדו. במהלך השבועיים של ההצפה, היטלר אסר על פילדמרשל גרד פון רונדשטט לסגת מזרחה מאחורי הריין, בטענה שזה רק יעכב את הקרב הבלתי נמנע. רונדשטט קיבל פקודה להילחם במקום שבו עמדו כוחותיו. הקיפאון האמריקאי שנוצר איפשר לרכז את הכוחות הגרמניים נגד ההתקפה האנגלו-קנדית.
בתחילה, הקורפוס ה-30 התקדם במהירות על פני רוב חזיתו, אך לאחר היום הראשון, הופיעה תגבורת גרמנית ודווח על עימותים אלימים עם רגימנט של דיוויזיית הצנחנים ה-6 ויחידות שריון. הורוקס הורה על הדיוויזיה ה-43 (וסקס) להתקדם מעבר לקלווה לחלק האחורי הגרמני. דבר זה הביא לפקק התנועה הגדול ביותר בהיסטוריה של הלוחמה המודרנית. עם כביש יחיד זמין בלבד, יחידות הדיוויזיות ה-43, ה-15 והקנדיות הפכו מעורבות בטור בל יינתק באורך של 16 קילומטרים.
הדיוויזיה ה-15 קיבלה פקודות לכבוש את קלווה, אך בליל 9 בפברואר היא נעצרה בפאתי העיר. קורפוס הפאנצר ה-47 בפיקודו של הגנרל היינריך פון ליטוויץ הופנה לקלווה ולרייכסוואלד. ב-11 בפברואר הדיוויזיה ה-15 פינתה את העיר. לאחר שהרחיב את קו החזית ל-23 קילומטרים, הקורפוס הקנדי השני, עם הדיוויזיות השנייה והשלישית והדיוויזיה המשוריינת הרביעית, קיבל אחריות להתקדמות לאורך הריין לקלקר ולקסנטן. הקורפוס ה-30 היה אמור לפעול מימין ולכבוש את גוך לפני שינוע לעבר הריין ויחבור לאמריקאים – לאחר שמבצע רימון יצא לדרך.
הדיוויזיה השלישית השתמשה בכלי רכב אמפיביים מסוג "באפלו" כדי לנוע באזורים המוצפים; המים הפכו את הגנות השדה ואת שדות המוקשים הגרמניים לבלתי יעילים ובודדו את יחידותיהם באיים בהם ניתן היה לאסוף אותם, בזה אחר זה. הקורפוס ה-30 עשה חזרות על טקטיקות לוחמת יער והצליח להביא כוחות שריון קדימה (למרות שיעור גבוה של נזקים עקב התנאים הטבעיים בשילוב עם גיל הטנקים). ההגנות הגרמניות לא חזו טקטיקות כאלה, ולכן לטנקים הללו, כולל יורקי הלהבות של טנקי צ'רצ'יל קרוקודיל, היה ערך הלם רב.