stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דני כסיף

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1959 (בן 65 בערך) מרוקו
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1978–2006 (כ־28 שנים)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 404  מפקד בסיס הטירונות של התותחנים  ראש ענף תותחנות בבאלי"ש  מפקד אגד ארטילרי 425  מפקד בית הספר לתותחנות שדה  קצין התותחנים הפיקודי של פיקוד הצפון  קצין תותחנים ראשי  מפקד מערך האש בפיקוד הצפון
 פעולות ומבצעים
   מלחמת לבנון    המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה הראשונה  האינתיפאדה השנייה
 תפקידים אזרחיים
 יו"ר עמותת יד לתותחנים.
 
דני כסיף (קסלסי) (נולד ב-1959) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, שכיהן כקצין תותחנים ראשי.
ביוגרפיה

כסיף נולד בפאס שבמרוקו, עלה עם משפחתו לישראל בגיל 12, גדל בקריית מוצקין ולמד בכפר הנוער הדתי.
התגייס לצה"ל ב-1978, שירת כמשנה טכני בגדוד 405 של חיל התותחנים, בתקופה זו הוכנסו ראשוני המחשבים לשירות בחיל מה שמשך את כסיף לקריירה צבאית. ב-1980 סיים קורס קצינים, שירת כקת"ק (קצין תצפית קדמי), כקצין סיור בגדוד וסגן מפקד סוללה (קע"ת). הדריך בקורס קצינים, פיקד על סוללת תותחים ושימש קנ"א (קצין ניהול אש) גדודי.
במלחמת לבנון הראשונה לחם כקמב"ץ הסיוע בחטיבת גולני ובמהלכה מונה למפקד הסיוע החטיבתי (מס"ח). בתום הקרבות נפצע בראשו מפגיעת רסיס במהלך מארב של מחבלים. בהמשך שירת כסמג"ד, כקצין אג"ם של אגד ארטילרי 282, פיקד על גדוד 404 באגד ובשנים 1988-1990 על בסיס הטירונות של חיל התותחנים בשבי שומרון. למד במשך שנתיים בבית הספר הגבוה למלחמה בפריז. בשובו כיהן כראש ענף תותחנות בבאלי"ש בדרגת סא"ל. בתקופתו הפך ענף תותחנים מחלק ממרכז שריון למרכז נפרד, כאשר הוא מפקדו הראשון (בדרגת אל"ם) ובמקביל פיקד על אגד ארטילרי 425, אגד מילואים. כאלוף-משנה פיקד על בית הספר לתותחנות שדה בשבטה ושימש מפקד תותחנים פיקודי בפיקוד הצפון בתקופת הנסיגה מלבנון.
ב-2001 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לקצין תותחנים ראשי. השתחרר ב-2006 משירות הקבע ומשרת במילואים כמפקד מערך האש בפיקוד הצפון.
כסיף מכהן כיו"ר עמותת יד לתותחנים.
הערות שוליים

↑  ynet, בני הישיבות ביקשו - והחיילות נזרקו מהתפקיד, באתר ynet, 7 בנובמבר 2001.
דמיאן מארלי

| --- | --- |

דמיאן מארלי בהופעה
 לידה:  21 ביולי 1978 (בן 46) קינגסטון, ג'מייקה
 שם לידה:  Damian Robert Nesta Marley 
 שם במה:  Junior Gong 
 מוקד פעילות:  ג'מייקה 
 תקופת הפעילות:  מ-1991
 סוגה:  רגאיי
 חברת תקליטים:  Tuff Gong, מוטאון, Ghetto Youths Crew, ריפבליק רקורדס 
 www.damianmarleymusic.com
 פרופיל ב-IMDb
 
דמיאן "ג'וניור גונג" מארלי (באנגלית: Damian "Jr. Gong" Marley; נולד ב-21 ביולי 1978) הוא אמן רגאיי זוכה פרס גראמי והבן השני הצעיר ביותר של זמר הרגאיי הידוע בוב מארלי, בנו היחיד של מארלי מסינדי ברייקספיר, שהייתה מיס עולם לשנת 1976. כינויו "ג'וניור גונג", שאוב מהכינוי של אביו, "טאף גונג".
קריירה

דמיאן מופיע מגיל 13. בשונה מאחיו, הוא שר בסגנון "די.ג'יי", המושג הג'מייקני לראפ.
נכון לשנת 2006, הוא הוציא 3 אלבומים. הראשון, MR. Marley מ-1996, השני Halfway tree מ-2001, והשלישי Welcome to jamrock מספטמבר 2005. האלבום Halfway tree הוא הזוכה בקטגוריית אלבום רגאיי בטקס גראמי 2002. Welcome to Jamrock זכה בשני פרסי גראמי ב-2006. דמיאן מופיע לעיתים קרובות עם אחיו ג'וליאן וסטפן, שניהם חברים בGhetto Youths Crew.
בקיץ 2004 הופיע דמיאן בפסטיבל רוטס, רוק רגאיי על שם בוב מארלי, עם אחיו זיגי מארלי, גוליאן, סטפן וקי-מני, אשר כל אחד מהם מחזיק קריירת מוזיקה משלהם.

ב-2004 דמיאן הקליט שיר עם הרכב ההיפ הופ Cypress Hill, שנקרא Ganja Bus.

לדמיאן יש הרבה הקלטות, בהן האלבום הראשון במצעד הרגאיי של בילבורד ארצות הברית עם Welcome to jamrock והשיר הראשון במצעד שירי הרגאיי של אנגליה עם שיר באותו שם.

בטקס גראמי של 2006 הוא זכה בפרס אלבום הרגאיי הטוב ביותר עם Welcome to jamrock.

כמו אביו לפניו וכל אחיו, דמיאן הוא ראסטפארי ואמונתיו באהבה אחת וחירות לכולם משתקפות בשיריו.
אלבומו הרביעי, בשיתוף עם הראפר נאז בשם Distant Relatives יצא ב-18 ביוני 2010.
בשנת 2011 הקים יחד עם מיק ג'אגר, ג'וס סטון, דייב סטיוארט והמפיק ההודי א.ר. רחמן סופרגרופ בשם SuperHeavy שהסגנון העיקרי שלה הוא רגאיי
בשנת 2012 הוציא אלבום עם הד'יגיי skrillex שנקרא Make It Bun Dem, האלבום כלל את השיר הרשמי ושישה רמיקסים.
האלבום הוא בז'אנר הדאבסטפ אלקטרו שלא מאפיין את דמיאן.
ב-24 ביוני 2015 הופיע בישראל, באמפיפארק בראשון לציון.
חיים אישיים

לדמיאן 2 ילדים, אחד מהם הוא אלייג'ה מארלי מאשתו לשעבר קריסטל צ'ייטראם, הוא גם זמר והופיע עם אביו ומשפחתו המורחבת מספר פעמים.
דיסקוגרפיה

MR. Marley מ-1996
Halfway tree מ-2001
Welcome to jamrock (זהב) מספטמבר 2005
Distant Relatives מ-2010 (בשיתוף עם הראפר נאז)
SuperHeavy מ-2011 (בשיתוף SuperHeavy)
Set Up Shop Vol. 1 מ-2013 (בשיתוף אמנים שונים)
Set Up Shop Vol. 2 מ-2014 (בשיתוף אמנים שונים)
Set Up Shop Vol. 3 מ-2015 (בשיתוף אמנים שונים)
Stony Hill מ-2017
הערות שוליים

↑  Andy Greene, Mick Jagger Forms Supergroup with Dave Stewart, Joss Stone and Damian Marley, באתר הרולינג סטון, ‏20 במאי 2011.
↑  לירון תאני, דמיאן מארלי: אנרגיה מפוצצת ומסר אקטואלי, באתר ynet, 25 ביוני 2015
↑  גיא סידיס, רוח של לגליזציה: דמיאן מארלי עשה כבוד לאבא, באתר nrg‏, 25 ביוני 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14046867g (data)  GND: 135267218  ISNI: 0000 0003 6853 7106  LCCN: no2002082341  MusicBrainz: cbfb9bcd-c5a0-4d7c-865f-2c641c171e1c  NKC: xx0129776  SUDOC: 162173024  VIAF: 76516695   WorldCat (עם VIAF): 76516695
דרבי המרזיסייד

דרבי המרזיסייד, אנפילד 2006
דרבי המרזיסייד הוא כינוי למשחק הכדורגל המשוחק בין קבוצות ליברפול ואברטון, שני המועדונים הבכירים של העיר ליברפול שבאנגליה. הדרבי נקרא על שם מחוז מרזיסייד, בו שוכנת העיר ליברפול. זהו הדרבי בעל הרצף הכי ארוך בליגה העליונה באנגליה, רצף שהחל ב-1962 עם העפלתה של ליברפול לליגה הראשונה (כיום הפרמייר ליג). יש הטוענים כי לאוהדי אברטון אכפת יותר ממשחקי הדרבי מאשר לאוהדי ליברפול, כיוון שאוהדי אברטון חיו בצל הישגי ליברפול בשנים האחרונות, בעוד אחרים טוענים כי לשני הצדדים אכפת ממשחקי הדרבי בשל הכבוד והיוקרה העירונית.
הדרבי של ליברפול מכונה לעיתים גם הדרבי הידידותי, בשל כמות המשפחות המכילות גם אוהדי ליברפול וגם אוהדי אברטון, וזהו אחד ממשחקי דרבי מעטים שבהם אין הפרדה בין מחנות האוהדים. כיוון שמשפחות וחברים רבים תומכים בשני המועדונים, אין זה מחזה נדיר לראות אוהדי אברטון ואוהדי ליברפול יושבים יחד. ב-1984, במשחק גמר גביע החלב (גביע הליגה האנגלית, ששמו שונה באותה תקופה מטעמים מסחריים), נצפה מחזה מוזר בו כמעט כל היציעים מעורבים באוהדי אברטון וליברפול השרים ביחד "מרזיסייד, מרזיסייד" ו"האם את צופה, מנצ'סטר?..." (שיר המסמל את היריבות הספורטיבית הגדולה השוררת בין שתי הערים, בעיקר בין ליברפול לבין מנצ'סטר יונייטד).
היסטוריה

ישנן מספר סיבות לכינוי "הדרבי הידידותי". ראשית, שני המועדונים ממוקמים בצפון העיר, קרוב מאוד אחד לשני (מרחק של פחות ממייל), כשרק סטנלי פארק מפריד בין השניים. בנוסף, אברטון שיחקה באצטדיון אנפילד (מגרשה הביתי של ליברפול), עד אשר סכסוך עם בעלי האצטדיון גרמו להם לעזוב לטובת אצטדיון גודיסון פארק.
בשנות ה-50 וה-60 אברטון תויגה כקבוצה הקתולית, בעיקר הודות להצלחתם של מספר אירים בקבוצה. ליברפול, לפיכך, תויגה כקבוצה הפרוטסטנטית, למרות שההבחנה הזאת מעולם לא הייתה בסיס לאהדה עבור אחת מהקבוצות (בניגוד למקרה של גלאזגו ריינג'רס וסלטיק בדרבי של גלאזגו, לדוגמה). כיום, אין הפרדה גאוגרפית, פוליטית, חברתית או דתית בין מחנות האוהדים של שתי הקבוצות.
שלא כמו ביריבויות עירוניות אחרות, אלימות בין אוהדי שתי הקבוצות היא נדירה. לאחר אסון הייזל האווירה בין שני המחנות הייתה מתוחה, כשאוהדי אברטון האשימו את החוליגנים של ליברפול בהשעייתם מהמפעלים האירופאים. היחסים השתפרו באבל שלאחר אסון הילסבורו, כשאוהדי אברטון אף הצטרפו לחרם של אוהדי ליברפול על עיתון הסאן, שפרסם כתבה על התנהגות אוהדי ליברפול בזמן האסון, שהציגה אותם באור שלילי למדי. בעקבות אותו אסון הניחו אוהדי שתי הקבוצות צעיפים של קבוצותיהם לאורך סטנלי פארק, מאנפילד ועד לגודיסון פארק. ב-2007, לאחר רצח ילד בן 11, ליברפול הזמינה את משפחתו, אוהדי אברטון, למשחק ליגת האלופות. לפני המשחק הושמע שיר המזוהה עם אברטון (Johnny Todd, מתוך סדרת הטלוויזיה Z-Cars) לראשונה באנפילד, כשהמשפחה עמדה על הדשא לבושה בחולצות וצעיפים של אברטון. המשפחה זכתה לקימת כבוד (Standing ovation) מהקהל האדום.
העיר ליברפול היא, סטטיסטית, העיר הכי מצליחה בכדורגל האנגלי, וכוללת 28 אליפויות של שתי הקבוצות, כאשר לא הייתה עונה מבלי שלפחות אחת משתי הקבוצות תשחק בליגה העליונה. אברטון הייתה מבין 12 המועדונים המייסדים של הפוטבול ליג, ירדה ליגה רק פעמיים ושיחקה בליגה הבכירה באנגליה למעלה ממאה עונות, יותר מכל קבוצה אנגלית אחרת. היא מחזיקה ב-9 תוארי אליפות, 5 גביעים ויש לה זכייה אחת בגביע אירופה למחזיקות גביע. לליברפול 19 אליפויות, 8 זכיות בגביע ו-6 זכיות בגביע אירופה לאלופות.
משחקים בין אחת משתי הקבוצות לבין קבוצת טרנמיר רוברס מהעיר בירקנהד (מעברו השני של נהר המרזי) גם הם נחשבים כדרבי המרזיסייד, אך כיוון שטרנמיר מעולם לא שיחקה ברמות הגבוהות מפגשים כאלה הם נדירים.
משחקים ידועים

המפגש הראשון המקצועני בין הקבוצות היה במסגרת הליגה ב-13 באוקטובר 1894, בו אברטון ניצחה 0-3 בגודיסון פארק.
במפגש במסגרת הסיבוב ה-5 של הגביע, ב-11 במרץ 1967 בגודיסון פארק, חזו 64,318 צופים, ועוד 40,169 צפו בו באצטדיון אנפילד על גבי מסך ענק, כמות המסתכמת ב-104,487 צופים. אברטון ניצחה במשחק 0-1, משער של אלן בול.
במשחק מגן הצדקה של תחילת עונת 1966/1967 ניצחה ליברפול 0-1 בגודיסון פארק. לפני שריקת הפתיחה הוענקה האליפות לליברפול, ויחד עם שחקני אברטון, מחזיקת הגביע, עשו את "סיבוב האליפות". רוג'ר האנט מליברפול וריי וילסון מאברטון, שזכו באותו קיץ בגביע העולם עם נבחרת אנגליה, נשאו את גביע ז'יל רימה סביב האצטדיון.
המפגש הראשון בין שתי הקבוצות באצטדיון ומבלי נערך במסגרת גמר גביע הליגה ב-1984, והסתיים בתיקו. במשחק החוזר ניצחה ליברפול באצטדיון המיין רואד במנצ'סטר. בהמשך אותה עונה נפגשו הקבוצות שוב בוומבלי, הפעם במסגרת מגן הקהילה. את המשחק ניצחה אברטון הודות לשער עצמי.
בגמרי הגביע של 1986 ו-1989 (הגמרים היחידים בין שתי הקבוצות) ניצחה ליברפול 1-3 ו-2-3 (אחרי הארכה) בהתאמה.
בחצי גמר הגביע ב-23 באפריל 1977, ליברפול הובילה פעמיים, אך אברטון חזרה ואף כבשה שער ניצחון. שער שוויון של ליברפול נפסל 3 דקות לסיום.
ליתר דיוק, באותו משחק ליברפול הובילה פעמיים ואברטון השוותה פעמיים והמשחק נגמר בתיקו 2-2. במשחק הגומלין אחרי 4 ימים ליברפול ניצחה 0-3 ועלתה למשחק הגמר.
ב-6 בנובמבר 1982 הביסה ליברפול את אברטון 0-5, כולל רביעייה של איאן ראש. המשחק זכור לטוב עבור אוהדי ליברפול, שכתבו שירים עליו ו"הזכירו" אותו לאוהדי אברטון על מנת להקניטם.
במרץ 1988 אברטון קטעה רצף של 29 משחקי ליגה בלי הפסד של ליברפול, כשניצחה אותה 0-1.
ב-20 בפברואר 1991, במשחק חוזר נדיר במסגרת הגביע, אברטון חזרה מפיגור 4 פעמים וכפתה תיקו 4-4. משחק זה נחשב לאחד המשחקים הגדולים בתולדות דרבי המרזיסייד אי פעם. במשחק החוזר השני, שבוע לאחר מכן, ניצחה אברטון 0-1, משחק שלאחריו התפטר מאמן ליברפול דאז, קני דלגליש.
ב-27 בספטמבר 1999 היה ניצחון החוץ האחרון של אברטון באנפילד במשך יותר מ21 שנה. קווין קמפבל כבש את השער היחיד במשחק, במהלכו הורחק סטיבן ג'רארד, ותיגרה שהתפתחה הביאה להרחקתם של שני שחקנים נוספים, אחד מכל קבוצה. לאחר המשחק החל הרצף האחרון ביותר בין הקבוצות של אי ניצחון חוץ.
ב-11 בדצמבר 2004 הגיע ניצחון הדרבי הביתי הראשון של אברטון מזה 7 שנים, והניצחון הראשון בדרבי מזה 5 שנים, בתוצאה 0-1.
הדרבי של 2006 בגודיסון פארק הסתיים בתוצאה 0-3 לטובת אברטון, שכבשו 3 שערים בדרבי לראשונה מאז 1966, ולראשונה בגודיסון פארק מאז 1904. הניצחון הזה הביא את אברטון לראש טבלת הליגה.
סטטיסטיקת משחקי הדרבי

נכון ל-22 באוקטובר 2023
| תחרות | מספר משחקים | ניצחונות לליברפול | תיקו | ניצחונות לאברטון | שערים ליברפול | שערים אברטון |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| הליגה הראשונה של הפוטבול ליג | 146 | 54 | 44 | 48 | 203 | 181 |
| פרמייר ליג | 63 | 28 | 25 | 10 | 89 | 53 |
| גביע ה-FA | 25 | 12 | 6 | 7 | 40 | 28 |
| גביע הליגה האנגלית | 4 | 2 | 1 | 1 | 2 | 1 |
| מגן הקהילה | 3 | 1 | 1 | 1 | 2 | 2 |
| סופר קאפ גביע הליגה | 2 | 2 | 0 | 0 | 7 | 2 |
| סה"כ | 243 | 99 | 77 | 67 | 343 | 267 |
שיאים

בקרב משחקי דרבי בליגה האנגלית:
20 משחקי דרבי ללא הפסד, ליברפול (בין 2009/2010 ו-2019/2020)
21 משחקי דרבי ביתיים ללא הפסד, ליברפול (בין 2000/2001 ו-2019/2020)
16 משחקי דרבי בחוץ ללא הפסד, אברטון (בין 1899 ו-1920)
5 ניצחונות דרבי רצופים בבית, ליברפול (בין 1932/1933 ל-1936/1937)
7 ניצחונות דרבי רצופים בחוץ, אברטון (בין 1908/1909 ל-1914/1915)
בקרב דרבי המרזיסייד:
הניצחון הביתי הכי גדול: ליברפול 0-6 אברטון באנפילד (עונת 1935/1936)
ניצחון החוץ הכי גדול: ליברפול 5-0 אברטון באנפילד (עונת 1914/1915 ואברטון 5-0 ליברפול בגודיסון פארק (עונת 1982/1983)
הדרבי עם הכי הרבה שערים: ליברפול 4-7 אברטון באנפילד (עונת 1932/1933)
נוויל סאות'הול מאברטון מחזיק בשיא ההופעות במשחקי דרבי
איאן ראש מליברפול מחזיק בשיא הכיבושים במשחקי דרבי עם 25 כיבושים
ויליאם קאף מאברטון מחזיק בשיא הניצחונות כמאמן עם 16 ניצחונות בין 1901 ל-1918
טום ווטסון מליברפול מחזיק בשיא ההפסדים כמאמן עם 21 הפסדים בין 1896 ל-1915
קהל שיא: 78,299 בגודיסון פארק, ב-18 בספטמבר 1948
קהל שפל: 18,000 באנפילד, ב-19 בינואר 1901
דניאל סנטיאגו

| --- | --- |

 לידה:  24 ביוני 1976 (בן 48) לובוק שבטקסס
 עמדה:  סנטר
 גובה:  2.16 מטרים
 מכללה:  אוניברסיטת ניו מקסיקו   אוניברסיטת סנט וינסנט
 קבוצות כשחקן
 1996–1998   1998–2000   2000–2002   2002–2003   2003–2005   2005–2008   2008–2009   2009–2010   2010   2010–2012   2012–2013   2013–:  ביימון קאובויס   וארזה   פיניקס סאנס  לוטומטיקה רומא   מילווקי באקס   אוניקאחה מאלגה   ברצלונה   אפס פילזן   ספירו שרלרואה   קפיטן ארסיבו   בוקה ג'וניורס   מטס דה גיינדו
דניאל גרג סנטיאגו לין (בספרדית: Daniel Gregg Santiago Lynn; ‏נולד ב־24 ביוני 1976) הוא כדורסלן אמריקאי ממוצא פוארטו ריקני המשחק בעמדת הסנטר בבוקה ג'וניורס ובנבחרת פוארטו ריקו. אופן משחקו הפיזי של סנטיאגו ביסס אותו כאחד השחקנים הטובים בעמדתו באירופה.
קריירה

סנטיאגו, יליד לובוק, טקסס, שיחק בליגת הקולג'ים עבור אוניברסיטת ניו מקסיקו ואוניברסיטת סנט וינסנט במשך שלוש שנים. הוא לא נבחר בדראפט ה-NBA. ולכן, החל לשחק במדיה של ביימון קאובויס, מהליגה הפוארטו ריקנית. 2 עונות לאחר מכן החל להתאמן במספר קבוצות אירופיות ולבסוף חתם בוארזה האיטלקית, עימה זכה באליפות איטליה ושנה לאחר מכן בסופרקאפ האיטלקי.
בקיץ 2000, בעקבות הישגיו ויכולתו במועדון האיטלקי, סנטיאגו החל להתאמן עם קבוצת ה-NBA, פיניקס סאנס, כשתוך זמן קצר נמנה בסגלה של פיניקס סאנס. במשך שתי עונותיו בקבוצה המעיט בדקות משחק, החליט לעזוב את הקבוצה לטובת קדנציה נוספת באיטליה, הפעם במדיה של לוטומטיקה רומא. לאחר עונה אחת בלבד בקבוצה, חזר ל-NBA, הפעם במדיה של מילווקי באקס.
לאחר שתי עונות התלבט סנטיאגו האם להמשיך ב-NBA או לעבור לאירופה. ביולי 2005, חתם במועדון הספרדי, אוניקאחה מאלגה מליגת העל הספרדית. בשלוש עונותיו במועדון, זכה באליפות הליגה הספרדית.
בעונת 2008/09 עזב את אוניקאחה מאלגה לאחר שלא האריך את חוזהו, לטובת ברצלונה.
בספטמבר 2012 חתם בבוקה ג'וניורס בארגנטינה, במרץ 2013 נבחר לשחקן הטוב ביותר בליגה בעונה, במאי 2013 הצטרף לקבוצה מטס דה גיינדו בפוארטו ריקו.
סנטיאגו החל לשחק עבור נבחרתו הלאומית משנת 1999. כחלק מנבחרתו הלאומית זכה במדליית הארד במשחקי פאן אמריקה של 1999 ושל 2003 וכן מאז שותף בכל משחקי נבחרתו בטורנירי אליפות אמריקה, אליפות העולם והמשחקים האולימפיים.
בגביע העולם 2014 שנערך בספרד, נכלל בסגל נבחרתו ושיחק במשחקים, בהיותו בן 38. הוא היה אחד השחקנים המבוגרים בטורניר.
תארים בקריירה

עם ביימון קאובויס:
אליפות פוארטו ריקו: 1998
עם וארזה:
אליפות איטליה: 1999
עם אוניקאחה מאלגה:
אליפות ספרד: 2006
דיסלדורף

טמפרטורות בדיסלדורף בתקופות שונות של השנה
בתים "עקומים" בדיסלדורף, בתכנון האדריכל פרנק גרי
| --- | --- |
עשר קבוצות הזרים הגדולות ביותר
ארץ מקור: מספר תושבים ( 31 בדצמבר 2019)
טורקיה טורקיה: 12,707
יוון יוון: 10,388
פולין פולין: 9,316
איטליה איטליה: 7,799
יפן יפן: 7,329
סוריה סוריה: 5,820
רומניה רומניה: 4,856
מרוקו מרוקו: 4,541
ספרד ספרד: 4,477
רוסיה רוסיה: 4,430
הרפובליקה העממית של סין סין: 4,215
מקדוניה מקדוניה: 3,842
קרואטיה קרואטיה: 3,720
דִיסְלְדוֹרף (בגרמנית: Düsseldorf; מילולית: "הכפר על נהר דיסל") היא עיר הבירה של מדינת נורדריין-וסטפאליה שבגרמניה והעיר השנייה בגודלה במדינה זו, וכן העיר השביעית בגודלה בגרמניה. בתחומי העיר מתגוררים כ-620,523 תושבים (דצמבר 2020) ובמטרופולין שלה מתגוררים כ-1.5 מיליון תושבים. דיסלדורף, השוכנת לגדות נהר הריין, היא חלק מאזור ריין-רוהר (Rhein-Ruhr), האזור האורבני הגדול ביותר בגרמניה עם 11.3 מיליון תושבים. אזור זה כולל בין השאר את הערים בון וקלן ואת כל ערי חבל הרוהר.
תרבות ואדריכלות

חלקים גדולים מדיסלדורף הופצצו במלחמת העולם השנייה ונבנו לאחריה מחדש במהירות ובסגנון מודרני. בניגוד לבון, קלן ו-וופרטל הסמוכות, בהן שכונות רבות של בתים מפוארים מתחילת המאה ה-20 השתמרו בצורה נאה, הרי שבדיסלדורף קשה למצוא מבנים עתיקים מחוץ לעיר העתיקה, למעט מספר כנסיות. רחובותיה של דיסלדורף רחבים יחסית ובעלי צמחייה רבה; במספר רחובות עוברות תעלות מים מלאכותיות המקנות לעיר במקומות מסוימים חזות המזכירה את זו של אמסטרדם. אחד הרחובות האלגנטיים ביותר בדיסלדורף הוא Königsallee (קניגס-אלה, "שדרת המלכים"), המפורסם אף מחוץ לגבולות העיר והידוע בכינויו המקוצר "Kö". במרכז השדרה תעלת מים רחבה, אותה חוצים גשרים קטנים. ברחוב שוכנים בתי אופנה ומרכזי קניות יוקרתיים, וכן בנקים רבים.
העיר העתיקה (Altstadt) של דיסלדורף גובלת בנהר הריין במערבה. היא גדולה, משומרת ותוססת בהרבה מהערים העתיקות של קלן, בון וערי חבל הרוהר הסמוכות. בעיר העתיקה כנסיות רבות, סמטאות מעוקלות ומרוצפות אבן, חנויות ייחודיות, מוזיאונים ומסעדות רבות. העיר העתיקה ידועה בתור "הפאב הארוך ביותר בעולם" ("längste Theke der Welt"), כי בשטחה המצומצם (כחצי קילומטר מרובע) ישנם מעל 300 פאבים ומועדונים.
לאחד מרובעי העיר, בנרט (Benrath), חשיבות לשונית רבה: ברובע זה נמצאת תחילתו של קו דמיוני (Benrather Linie (אנ')), הממשיך מזרחה עד לברלין, והמחלק את הניבים הגרמניים לקבוצה צפונית (סקסונית תחתית, פריזית, הולנדית) ולקבוצה דרומית (בווארית, שוואבית, פרנקונית, קלש, אָלֵמָנית).
באוניברסיטת דיסלדורף לומדים כ-25,000 סטודנטים; ב-4 מכללות בעיר למדים כ-10,000 סטודנטים נוספים. בעיר 11 מוזיאונים.
כלכלה

דיסלדורף נחשבת מהערים החשובות ביותר בכלכלה הגרמנית. מיקומה המרכזי על נהר הריין התחתון הפך אותה למרכז מסחרי ובסיס תעשייתי חשוב. במשך שנים רבות היא הייתה מרכז תעשיית הברזל וכיום היא מרכז חשוב של תקשורת ופרסום. בעיר ממוקמים המטות של שתיים מארבע חברות הטלפון הסלולרי הגרמניות, וודאפון (Vodafone) ו-E-Plus, ורבים ממשרדי הפרסום הגדולים בגרמניה. בנוסף, בעיר מרכז ירידים המארח כנסים בינלאומיים רבים. העיר משמשת גם כאחד ממרכזי האופנה החשובים בגרמניה ובאירופה כולה, וחברות אופנה ומעצבים רבים בחרו בה את מושבם. רמת החיים בדיסלדורף היא מהגבוהות בגרמניה, ובולטת על רקע רמת החיים הנמוכה יחסית בערי חבל הרוהר הסמוך.
נמל התעופה הבינלאומי דיסלדורף הוא מהגדולים בגרמניה (גדול אף מזה של קלן הסמוכה) והוא משרת בטיסות בינלאומיות את כל חבל הרוהר ואזור ריין-רוהר. בנמל התעופה, השוכן בצפון העיר, סמוך לגבול עם דיסבורג, קיים מונורייל - מהיחידים בגרמניה - המסיע את המבקרים אל הטרמינל.
אוכלוסייה

בתחילת המאה ה-19 הייתה דיסלדורף עיר קטנה ובה כ-6,000 תושבים.
ב-1961 הגיעה אוכלוסיית העיר לשיאה, ומנתה 702,000 נפש, אך מאז פחת מספר התושבים בעיר. כ-17% מתושבי העיר אינם בעלי אזרחות גרמנית; כ-17% מהזרים הם טורקים. בדיסלדורף נמצאת קהילה יפנית בת כ-6,000 איש, הקהילה הגדולה בגרמניה.
אוכלוסייה > יהדות דיסלדורף

בתחילת המאה ה-19 ישבו בעיר 570 יהודים. אחד מרבני העיר בתקופה ההיא היה הרב יהודה לייב שייאר. בשואה, גורשו רוב היהודים לגטו ריגה, ועל כך נודע מדו"ח מפורט שנכתב על ידי פאול סאליטר.
כיום נמצאת בעיר הקהילה היהודית השלישית בגודלה בגרמניה, כ-7,500 יהודים (כ-1.3% מאוכלוסיית העיר). רובה של הקהילה (כ-90%), כמו ביתר גרמניה, הם מהגרים ממדינות חבר העמים. בית הכנסת החדש בעיר נבנה ב-1958 וממוקם ברחוב ציטן (Zietenstrasse)). רבה הנוכחי של הקהילה הוא הרב לוין. לקהילה יש בית ספר יסודי, תיכון וגן ילדים.
ערים תאומות

להלן רשימת הערים התאומות של דיסלדורף, 7 במספר:
בריטניה רדינג, אנגליה, בריטניה
ישראל חיפה, ישראל
פולין ורשה, פולין
רוסיה מוסקבה, רוסיה
הרפובליקה העממית של סין צ'ונגצ'ינג, הרפובליקה העממית של סין
צרפת טולוז, צרפת
גרמניה קמניץ, גרמניה
הערות שוליים

↑  "Statistisches Jahrbuch der Landeshauptstadt Düsseldorf – Bevölkerung nach Nationalität" (PDF). Duesseldorf.de. 2009-12-31. נבדק ב-2011-12-03.
1 2  עמוס אילון, רקוויאם גרמני, עמ' 96.
↑  Twin Towns
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548056405171  BNE: XX457865  BnF: cb11863436r (data)  GND: 4013255-9  ISNI: 0000 0001 2156 9587  LCCN: n80057014  MusicBrainz: 03e75281-c3a3-454a-8d78-c85a5415c49e  NARA: 10044968  NDL: 00713335  NKC: ge134144  SUDOC: 026374633  VIAF: 130105886   WorldCat (עם VIAF): 130105886 
מבט על העיר בלילה
הווארד מרטין טמין

| --- | --- |

 לידה:  10 בדצמבר 1934 פילדלפיה, ארצות הברית 
 פטירה:  9 בפברואר 1994 (בגיל 59) מדיסון, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  גנטיקה, ביולוגיה, וירולוגיה 
 מקום לימודים:  המכון הטכנולוגי של קליפורניה  מכללת סווארת'מור  אוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון 
 מוסדות:  אוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון 
 פרסים והוקרה:  פרס אלברט לסקר למחקר רפואי בסיסי (1974)  פרס לאופולד גריפואל (1972)  פרס האקדמיה הלאומית למדעים בביולוגיה מולקולרית (1972)  חבר זר של החברה המלכותית (30 ביוני 1988)  המדליה הלאומית למדעים (1992)  פרס קרן גיירדנר הבינלאומי (1974)  פרס פייזר בכימיית אנזימים (1973)  פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (1975)  AACR-G.H.A. Clowes Award for Outstanding Basic Cancer Research (1974) 
 
הווארד מרטין טמין (באנגלית: Howard Martin Temin; ‏ 10 בדצמבר 1934 – 9 בפברואר 1994) היה גנטיקאי אמריקאי-יהודי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1975, יחד עם דייוויד בולטימור ורנאטו דולבקו, על גילוי האנזים רוורס טרנסקריפטאז (האנזים המשעתק לאחור) בשנות השבעים באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
קורות חיים

טמין נולד בפילדלפיה, פנסילבניה, בשנת 1934 השני מבין שלושת ילדיהם של אנט והנרי טמין. אביו היה עורך דין ואימו פעילה חברתית. לאחר שסיים את לימודי התיכון פנה ללימודי ביולוגיה. בשנת 1955 סיים תואר ראשון בביולוגיה במכללת סווארת'מור. טמין החל לימודיו לתואר דוקטור בתחום האמבריולוגיה הניסויית, אולם לאחר שנה ומחצה שינה את תוכנית לימודיו והתמקד במחקר בתחום הווירולוגיה של בעלי חיים. הוא היה תלמיד מחקר במעבדתו של פרופסור רנאטו דולבקו שברבות השנים חלק עמו פרס נובל. בשנת 1959 קיבל דוקטורט במכון הטכנולוגי של קליפורניה. בשנת 1960 החל ללמד ולחקור באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, שם ניהל את מחקריו פורצי הדרך. בשנת 1992 הוענקה לו המדליה הלאומית למדעים.
בשנת 1975 הוענק לו פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה. בין הנימוקים למתן הפרס מצוינת תרומתו של טמין לתיאור האופן שבו אונקווירוסים (וירוסים שיכולים לגרום לגידולים) פועלים על החומר הגנטי של התא באמצעות שעתוק לאחור. תגליתו זו של טמין עמדה בניגוד לדוגמה המרכזית של הביולוגיה המולקולרית, ולפיה קיימת העברת מידע גנטי חד-כיוונית מה-DNA אל ה-RNA אל החלבון, תפיסה שדוברה הבולט היה פרנסיס קריק, אחד ממגלי מבנה ה-DNA וחתן פרס נובל. טמין הדגים כי Rous sarcoma virus נושא את היכולות האנזימטית להפוך את כיוון זרימת המידע מן ה-RNA בחזרה אל ה-DNA על ידי שעתוק לאחור. תופעה זו נחקרה באופן עצמאי על ידי דייוויד בולטימור, שעימו חלק טמין את הפרס. שעתוק לאחור היא מן התגליות החשובות ביותר בביולוגיה וברפואה בעת המודרנית, מכיוון שהיא מהווה תהליך מרכזי בכמה מן המחלות האנושיות הנפוצות ביותר, כגון איידס וצהבת נגיפית מסוג B. שעתוק לאחור הוא אף מרכיב חשוב של מספר טכנולוגיות בולטות בביולוגיה מולקולרית וברפואה אבחנתית, כגון RT-PCR.
טמין היה מן הדוברים הבולטים נגד עישון. נפטר בגיל 59 מסרטן ריאות, על אף שמעולם לא עישן. הוא הותיר אחריו אישה ושתי בנות. שביל להולכי רגל ורוכבי אופניים בקמפוס של אוניברסיטת ויסקונסין במדיסון נקרא על שמו.