stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סקייטריין (ונקובר)
היסטוריה > קו המילניום

החלק הראשון של קו המילניום נפתח בשנת 2002, עם תחנות Braid ו - Sapperton. מרבית החלק שנותר החל לפעול מאוחר יותר באותה שנה, ושירת את צפון ברנבי ומזרח ונקובר. שלב I של קו המילניום הושלם בעלות של 50 מיליון דולר. מבקרי הפרויקט כינו אותו "SkyTrain לשומקום" וטענו כי תוואי הקו החדש התבסס על חששות פוליטיים ולא על צורכיהם של הנוסעים. המחשה אחת ללגיטימיות של תלונה זו היא שסופו של קו המילניום ממוקם בשדה פנוי, שנבחר משום שהוא אמור היה לאכלס מרכז לפיתוח היי-טק חדש, ונמצא קרוב למשרד הראשי של QLT Inc., אך פיתוח נוסף היה בעייתי. התחנה ההיא, VCC – Clark ליד Clark Drive ו- Broadway, לא נפתחה עד 2006 בגלל קושי במשא ומתן על הדרך הנכונה מ- BNSF, אך היא עדיין קצרה חמישה קילומטרים מהמתחם המקורי המוצע לשלב II ברחוב גרנוויל ושדרה 10. בזמן שנפתחה תחנת VCC – Clark, נחשף כי הרחבה הנוספת מערבה ושלוש תחנותיה הייתה בעדיפה אך "עוד לא בעדיפות גבוהה ".
היסטוריה > קו המילניום > Evergreen Extension

הרחבת האברגרין, המכונה קו אוורגרין במהלך הבנייה, הוא השלב השני של קו המילניום, המשתרע מקניון Lougheed בברנבי לקמפוס מכללת דאגלס בקוקיטלאם. במקור כונה קו Port Port-Moody-Coquitlam (PMC), והוא מספק "נסיעה במושב אחד" מקוקיטלאם לוונקובר. תחנות החלפה לקו PMC הותקנו ממזרח לתחנת מרכז העיר Lougheed בעת בנייתו הראשונית ופלטפורמה שלישית בתחנה הוקמה לקראת ההרחבה. שלב II נדחה בעקבות שינוי בממשלה המחוזית ושינוי סדר העדיפויות שהוביל להעדפת בניית קו קנדה, בגלל אירוח של אולימפיאדת ונקובר 2010. הבנייה המקדימה של הרחבת אוורגרין החלה ביולי 2012 והבנייה העיקרית החלה ביוני 2013 עם בניית עמודי תמיכה לקו. ההארכה נכנסה לשירות ב-2 בדצמבר 2016.
היסטוריה > קו קנדה

קו קנדה נבנה כשותפות ציבורית-פרטית, כאשר הקונסורציום הזוכה (הידוע כיום בשם ProTransBC) הובל על ידי SNC-Lavalin, תורם כספים להקמתו והפעלתו במשך 35 שנים. קו קנדה נפתח ב-17 באוגוסט 2009, 15 שבועות לפני לוח הזמנים והתקציב המתוכננים.התפוסה עלתה שלוש שנים לפני התחזיות, והגיעה ל 100,000 נוסעים ביום חול במאי 2010 ו 136,000 נוסעים ביום חול ביוני 2011. קו קנדה עצמאי מבחינה תפעולית מקווי SkyTrain האחרים, משתמש במלאי גלגול שונה (אורך הרכבת / תחנה הכוללת קצרה יותר, אך מכוניות רחבות יותר) שאינו תואם את קווי האקספו והמילניום.
היסטוריה > השפעה

SkyTrain השפיע באופן משמעותי על פיתוח אזורים בסמוך לתחנות, ועזר לעצב את הצפיפות העירונית במטרו ונקובר. בין 1991 ל -2001, האוכלוסייה שגרה במרחק של 500 מ 'מ- SkyTrain גדלה ב -37 אחוזים, לעומת הממוצע האזורי של 24 אחוז. מאז שנפתח SkyTrain, אוכלוסיית אזור השירות כוללת עלתה מ -400,000 ל -1.3 מיליון איש.על פי המסמך של חברת BC Transit SkyTrain: זרז לפיתוח, הושקעו יותר מחמישה מיליארד דולר מכספים פרטיים במרחק של 10-15 דקות הליכה מ- SkyTrain ו- SeaBus. בדו"ח נטען כי שני אמצעי התחבורה היו הכוח המניע את ההשקעה, אם כי זה לא חילק את הצמיחה הכללית באזור זה.
פייטל היינה אפרים

| --- | --- |
 לידה:  1703 ברלין, ממלכת פרוסיה 
 פטירה:  16 במאי 1775 (בגיל 72 בערך) ברלין, ממלכת פרוסיה 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי הישן בברלין 
 בן או בת זוג:  Elke Ephraim 
 
ארמונו של פייטל אפריים בברלין
פייטל היינה אפרים (בגרמנית: Veitel Heine Ephraim; ‏1703–1775) היה ראש קהילת יהודי ברלין ופרוסיה, בנקאי, בעל מטבעה ותומך תנועת ההשכלה היהודית.
ביוגרפיה

אפרים היה חוכר המטבעה המלכותית של פרידריך הראשון, מלך בפרוסיה ופרידריך השני, מלך פרוסיה. בעת מלחמת שבע השנים התרוקנה כמעט לגמרי קופת הממלכה ובעידודו של המלך הטביע אפרים מטבעות של אוסטריה, רוסיה ומספר מדינות גרמניות עם כמות פחותה של כסף וזהב. הדבר הוביל להתעשרותו, שהייתה לצנינים בעיני רבים. הדבר התבטא בחרוז פופולרי מאותם ימים:
Von außen schön, von innen schlimm
Von außen Friedrich, von innen Ephraim
בחוץ כסף, בפנים צואת מעיים 
בחוץ פרידריך, בפנים אפרים
אולם, אפרים זכה להגנת המלך, התעשר ואף זכה בפריבילגיה מלכותית ששחררה את משפחתו (וכן את משפחת דניאל איציג, שותפו) מהחוקים המפלים כנגד יהודים בפרוסיה והשווה את מעמדו למעמד של סוחר נוצרי. פריבילגיה זו הוענקה עד שנת 1790 רק לקומץ יהודים בשל תרומתם לכלכלת המדינה ולמאמץ המלחמה הפרוסי. אפרים הקים ארמון גדול ומפואר בברלין ("Ephraim-Palais" ב-Poststraße 16, כיום משמש כמוזיאון) ושיכן בו כמה מסופרי תנועת ההשכלה.
בשנת 1761 הביאו איציג ואפרים בפני ממשלת פרוסיה הצעה להקמת מוסד חינוכי לילדי עניים יהודים על מנת לעשותם "מועילים יותר לממלכה". בבית ספר זה אמורים היו הילדים ללמוד תורה, חשבון, מדעי הטבע, גרמנית וצרפתית יחד עם חינוך להיגיינה ונימוסים. על אף שהממשלה נתנה את ברכתה למוסד, הוא לא קם בימי חייו של אפרים. לאחר מותו ציווה על הקמת בית מדרש ובית ספר "חינוך נערים" ברוח ההשכלה בברלין, שני המוסדות פעלו עד עליית הנאצים לשלטון.
אפרים נקבר בבית הקברות הישן ברובע מיטה.
לאפרים נולדו שלושה בנים: בנימין (1728–1750), יוסף (1730–1786) וזכריה (1736–1779). משפחת אפרים נודעה כפטרונית של משכילים רבים בהם משה מנדלסון, ישראל מזמושץ' ויצחק סטנוב. נכדתו, מריאן מאייר (שנקראה אחריה נישואיה מריאן פראו פון אייבנברג), הייתה בעלת סלון ספרותי וקיימה התכתבות ענפה עם יוהאן וולפגנג פון גתה.
הערות שוליים

↑  אתר הארמון
↑  שמואל פיינר, מהפכת הנאורות: תנועת ההשכלה היהודית במאה ה-18, מרכז זלמן שזר, תשס"ב עמ' 133
↑  בית הקברות היהודי הישן הראשון בברלין
↑  מהפכת הנאורות עמ' 89
↑  מהפכת הנאורות עמ' 276
↑   זהר שביט, הראשונות שהעזו לדעת, באתר הארץ, 18 בספטמבר 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007511546505171  GND: 135910331  ISNI: 0000 0001 1333 9300  ULAN: 500107401  VIAF: 165500436   WorldCat (עם VIAF): 165500436
פיבי הרסט

| --- | --- |

 לידה:  3 בדצמבר 1842 סנט קלייר, ארצות הברית 
 פטירה:  13 באפריל 1919 (בגיל 76) פלזנטון, ארצות הברית 
 שם לידה:  Phoebe Elizabeth Apperson 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות סייפרס לואן 
 השקפה דתית:  הדת הבהאית 
 בן או בת זוג:  ג'ורג' הרסט (15 ביוני 1862–1891) 
 
פיבי הרסט (אנגלית: Phoebe Hearst; ‏3 בדצמבר 1842 - 13 באפריל 1919) הייתה נדבנית אמריקאית פמיניסטית וסופרג'יסטית אשר תרמה רבות בעיקר בתחומי ההשכלה, החינוך וזכויות האישה. בין הנשים המערביות הראשונות אשר המירו דתן לדת הבהאא'ית.
פיבי הרסט בשנות פעילותה
השנים המוקדמות

הרסט נולדה בסנט קלייר, מיזורי, במחוז פרנקלין. הוריה היו דרוסילה ורנדולף ווקר אפרסון. בילדותה עזרה לאביה בעניינים פיננסיים בחנות המשפחה. היא למדה צרפתית, למדה פסנתר, ובשנותיה הראשונות רצתה להיות מורה. ב-15 ביוני 1862, בגיל 19, נישאה לג'ורג הרסט, שחזר לסנט קלייר שנתיים קודם כדי לטפל באמו שהייתה על ערש דווי, וכך פגש את פיבי. לבנם קראו ויליאם רנדולף הרסט.
נדבנותה ותרומותיה כפילנתרופית

הרסט הפכה לתורמת גדולה בשנות ה-80 של המאה ה-19. היא הייתה נדבנית מרכזית של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי וחברת הנהלה בכירה מ-1897 ועד מותה. באותה שנה היא תרמה להקמת הקונגרס הלאומי לאמהות, שהתפתח בסופו של דבר לארגון הלאומי להורים. בשנת 1900 ייסדה בית ספר קתדרלי לאומי לבנות בוושינגטון הבירה. בית הספר היסודי ציבורי ליד בית הספר הקתדרלי הלאומי נקרא על שמה.
הרסט ניהלה את אגודת גן הילדים 'שער הזהב' והייתה הנשיאה הראשונה של מועדון המאה של קליפורניה. בשנת 1902 מימנה את בנייתו של בית הספר, הכשירה מורים לגנים ולכיתות, והקימה את משרדי אגודת גן הילדים. האגודה 'גולדן גייט', הייתה מורכבת מ-26 בתי ספר, עד רעידת האדמה בסן פרנסיסקו בשנת 1906.
הרסט מימנה את 'ספריית הרסט' באנקונדה מונטנה בשנת 1898 ושמרה על הספרייה עד 1904. כמו כן, תרמה כסף רב לשיקום כנסיות, למשל כנסיית פוהיק (אנ') בווירג'יניה.
בשנת 1901 ייסדה את מוזיאון האנתרופולוגיה של אוניברסיטת קליפורניה, אשר שמו שונה בשנת 1992 למוזיאון האנתרופולוגיה של שם פיבי א' הרסט, במסגרת חגיגות העשור התשיעי של המוזיאון. האוסף המקורי במוזיאון כלל כ-230 אלף פריטים שמייצגים תרבויות לאורך ההיסטוריה.
המוזיאון מכיל כיום כ -3.8 מיליון פריטים. פיבי הרסט תרמה למעלה מ-60,000 פריטים למוזיאון במהלך חייה. היא מימנה משלחות ארכאולוגיות ואנתרופולוגיות כגון משלחת פפר-הרסט (1895–1897) בחוף פלורידה, ליד טרפון ספרינגס. מטרת המשלחות הייתה לאפשר לאנתרופולוגים ולארכאולוגים ללמוד ולאסוף פריטים תרבותיים. הבולטים ביותר הם מסעות 1899 במצרים מאת הארכאולוג האמריקאי ג'ורג 'א. רייזנר ובפרו של הארכאולוג הגרמני מקס אולה. משלחות אלו מצאו בין היתר פריטים רבים המתועדים היטב באוסף המוזיאון. בין אלה כ-20,000 חפצים מצריים עתיקים, האוסף המצרי הגדול ביותר ממערב לשיקגו. פיבי הרסט הבינה את חשיבותו של מוזיאון כזה בשימור התרבות המקומית של קליפורניה.
בתמיכתה, האנתרופולוג אלפרד ל. קרובר ותלמידיו תיעדו את ילידי קליפורניה על ידי צילומים, הקלטות שמע, טקסטים וממצאים. מחקר זה סייע לשמר כ-250,000 פריטים של ילידי קליפורניה, שהוא האוסף הרחב ביותר בעולם מסוג זה ונגיש לסטודנטים ולחוקרים במוזיאון לבדיקה. הגלריה ממוקמת בקמפוס אוניברסיטת ברקלי בקליפורניה וזמינה לציבור.
הרסט מונתה לסגנית אגודת הנשים של מאונט ורנון, מ-1889 עד 1918. היא תרמה כסף רב לשיקום ביתו של ג'ורג' וושינגטון, על ידי ריהוט מהאגודה, ופריטים מוושינגטון. כמו כן, מימנה פרויקטים חדשים ששיפרו את חוויית הביקור שם. קרן ויליאם רנדולף הרסט המשיכה לממן פרויקטים במאונט ורנון לזכרה.
דתה

הרסט גדלה בחברה הפרסביטריאנית של קמברלנד בשנות הארבעים של המאה ה-19. בשנת 1898 היא המירה את דתה לדת הבהאא'ית, והייתה לה נגיעה גדולה בהפצת הדת בארצות הברית. בנובמבר של אותה שנה נעצרו הרסט, לואה גטסינגר ואחרות, בפריז, בדרכן לארץ ישראל. הן פגשו לפתע את מיי בולס, אמריקנית ידועה באמונתה הבהאא'ית, אשר הייתה במצב בריאותי לא טוב. הרסט הזמינה את בולס להצטרף אליהן למסע לארץ-ישראל, מתוך אמונה שהאוויר שם יגרום לה להחלים. מטרת הנסיעה לארץ ישראל הייתה עלייה לרגל, לביקור ראש הדת הבהאית אז: עבד אל-בהאא'. הקבוצה הגיעה לעכו ולחיפה בארץ ישראל העות'מאנית ב-14 בדצמבר 1898. הרסט כתבה אחר כך: "שלושת הימים האלה היו הימים הבלתי נשכחים בחיי". באוקטובר 1912 היא הזמינה את עבד אל-בהאא', שנסע ברחבי ארצות הברית, לשהות בביתה סוף שבוע ארוך, אף-על-פי שבאותו זמן התרחקה מן הדת הבהאא'ית. במהלך שהותו, ציין עבד אל-בהאא' כי כל מי שניסה לסחוט כסף או סחורה מאחרים לא נחשב בהאא'י אמיתי. הרסט הייתה קורבן של תקרית כזאת, שגרמה לניכור שלה.
מותה

פיבי הרסט נפטרה בביתה בפלזנטון, קליפורניה, בגיל 76, ב-13 באפריל 1919, במהלך מגפת שפעת בשנים 1918–1919, ונקברה בבית הקברות סייפרס לאון (Cypress Lawn), קולמה, סאן מתאו, קליפורניה. יחד איתה קבורים שם גם בנה ובעלה - ויליאם רנדולף הרסט וג'ורג' הרסט.
הערות שוליים

↑  Nickliss, Alexandra (November 2002), "Phoebe Apperson Hearst's 'Gospel of Wealth,' 1883-1901", Pacific Historical Review, 71: 525–605
↑  Phoebe Apperson Hearst (1842-1919). In Hearst Castle website.
↑  Phoebe Apperson Hearst Biography
↑  The Library's History. In Hearst Free Library website.
↑  Phoebe Hearst’s Collections
↑  Encyclopedia of world Biography
↑  Phoebe A. Hearst Museum of Anthropology
↑  Caitlin Shayda Jones, Phoebe Apperson Hearst, in Bahaiteachings.org, October 15th, 2013.
↑  Mrs. Phoebe Hearst Dies in California. The New York Times, April 14th, 1919, p. 13.
| הדת הבהאית הכוכב הבהאי |
| --- | --- | --- |
| דמויות מרכזיות | עלי מוחמד שיראזי, הבאב • בהאא אללה • עבד אל-בהאא • שוגי אפנדי |  |
| הכתבים הבהאיים | אל-כתאב אל-אקדס • כתאב-י איקאן • המילים הנסתרות • שבעת העמקים • ארבעת העמקים • האיגרת אל בן הזאב • באיאן • איגרות אל המלכים והשליטים • מפציעי השחר |  |
| מוסדות עיקריים | מנגנון המנהל הבהאי • המרכז הבהאי העולמי • בית הצדק העולמי • האסיפות הרוחניות |  |
| עקרונות כלליים | עקרונות הדת הבהאית • התגלות מתמשכת • מעמד האישה בדת הבהאית • אחדות בדת הבהאית • עבדות בדת הבהאית • להט"ב והדת הבהאית |  |
| היסטוריה ופילוגים | באביזם • היסטוריה של הדת הבהאית • סובח-י אזל • אבראהים ג'ורג' ח'יראללה • צ'ארלס מייסון רמי • רות וייט |  |
| אנשים | אותיות הח"י •  ידי האמונה • שליחי בהאא אללה • טאהרה • בהיה ח'אנום • מרתה רוט • לואה גטסינגר • פיבי הרסט • ת'ורנטון צ'ייס |  |
| לוח השנה הבהאי | חגים בהאיים • נורוז • רידוואן • הולדת בהאא אללה • יום הברית • איאם-י הא • צום תשעה עשר הימים |  |
| בית התפילה הבהאי | אשגבאט • שיקגו • קמפלה • סידני • פרנקפורט • פנמה סיטי • סמואה • דלהי • סנטיאגו דה צ'ילה |  |
| קהילות בהאיות | הקהילה הבהאית הבין-לאומית • אוזבקיסטן  • אוסטרליה • אינדונזיה • איראן  • אנגליה • ארצות הברית  • ברזיל  • גרמניה  • דרום אפריקה • הודו  • טורקיה  • טורקמניסטן • מצרים  • ניו זילנד • סין • ספרד • קנדה • רוסיה |  |
| מנהגים ופולחן | סמלים בהאיים • עלייה לרגל • תפילה • חקוק אללה • צום |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810589077905606  GND: 134020340  ISNI: 0000 0000 2321 6323  LCCN: n82005847  NTA: 213146533  SNAC: w60w95h0  VIAF: 47968612   WorldCat (עם VIAF): 47968612
פיליפ קינו

| --- | --- |

 לידה:  3 ביוני 1635 פריז, ממלכת צרפת 
 פטירה:  26 בנובמבר 1688 (בגיל 53) פריז, ממלכת צרפת 
 שם לידה:  Philippe Quinault 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  Saint-Louis en l'Île 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 
פיליפ קינו (בצרפתית: Philippe Quinault;‏ 3 ביוני 1635 – 26 בנובמבר 1688) היה מחזאי ולבריתן צרפתי.
קורות חייו

קינו נולד בפריז והתחנך באור הליברליות של פרנסואה טריסטאן ל'ארמיט (François Tristan l'Hermite), מחבר "מריאן". מחזהו הראשון של קינו הופק באוטל דה בורגון ב-1653, כשהיה בן 18. היצירה התקבלה יפה, וקינו המשיך באותו כיוון, אך במקביל למד גם משפטים ובשנת 1660, כאשר נישא לאלמנה אמידה, קנה לו מעון בקור דה קומטה. אז ניסה את כוחו בטרגדיות ("אגריפה" ואחרות), ביתר הצלחה.
קינו קיבל אחת מקצבאות הספרות, שנקבעו זמן קצר קודם לכן, ונבחר לאקדמיה הצרפתית ב-1670. עד אז כתב כשש-עשרה או שבע-עשרה קומדיות, טרגדיות וטרגי-קומדיות. ערכן של הטרגדיות שבהן היה על פי רוב קטן מאוד ושל הטרגי-קומדיות לא עלה עליו בהרבה. אבל הקומדיות שלו - "היריבים" (Les Rivales) משנת 1653, "המאהב הלא-זהיר" (L'Amant indiscret) משנת 1654, הדומה במידת מה ל-Étourdi של מולייר, Le Fantôme amoureux משנת 1659 ו-La Mère coquette משנת 1665, שהיא אולי הטובה בכולן - עולות עליהן בהרבה. אבל ב-1671 תרם לקובץ היחיד במינו של "פסיכה", שגם לפייר קורניי ולמולייר הייתה יד בחיבורו, וז'אן-בטיסט לולי חיבר לו מוזיקה. כאן גילה חוש ראוי לציון לדרמה לירית, ומאז ועד סמוך למותו הגביל עצמו לחיבור לבריות ליצירות לולי. עיסוק זה, לא זו בלבד שהיה רווחי מאוד (נאמר עליו, שקיבל 4000 מטבעות כסף תמורת כל לברית, הרבה מעבר לתשלום המקובל תמורת מחזה, ולו גם טרגדיה), אלא שגם ביצר את המוניטין שלו כמומחה ובקי בסגנון חדש - כך שאפילו בואלו, שקודם לכן שם לצחוק את כתיבתו הדרמטית, שינה את טבעו והיה לחסיד, לאו דווקא של האופרה, שאותה לא אהב, אלא של כתיבתו האמנותית ועתירת ההמצאות של קינו בסוגה זו.
הלבריות שלו הן בין המעטות, שאפשר לקרוא ללא המוזיקה, אך התאמתן לה מלאה ועשויה בהקפדנות. נכון שאין בהן פסוקי שירה נעלים או דרמה מושלמת, אך הן נקיות מן החרזנות הטפלה, שבעטיה היה המונח לברית למשל ולשנינה, ויש בהן די עוצמה דרמטית לסחוף עמן את הקורא, ויותר מכך, את הצופה. לא תהיה זו הפרזה לאמור שקינו, שהגיע בדיוק כשהאופרה נכנסה לאופנה מחוץ לאיטליה, מילא תפקיד חשוב בביסוסה כסוגה אירופאית בת-קיימא. יצירתו הראשונה אחרי "פסיכה" (1671) הייתה מעין מחזה קלאסי, Les Fêtes de l'Amour et de Bacchus ‏ 
(1672). אחריו נכתבו "קדמוס והרמיונה" (1674), "אלקסטה" (1674), "תיזאוס" (1675), "אטיס" (1676), אחת הטובות ביצירותיו, ו"איזיס" (1677).
כל אלה עסקו בנושאים קלאסיים, וכך גם "פרוזרפינה" (1680), שעלתה על כל אחת מקודמותיה. "ניצחון האהבה" (1681) הוא רק בלט, אבל ב"פרסיאוס" (1682) (1682) וב"פייתון" (1683) חזר קינו לאופרה הקלאסית. בשלב זה התנער לבסוף מסגנון זה ועבר לנושאים רומנטיים, שבהם הצליח עוד יותר. Amadis de Gaule ‏ (1684), "רולאן" (1685) ו"ארמיד" (1686) הן יצירות המופת שלו, והאחרונה בהן היא המפורסמת והטובה מכולן. עצם המלאכותיות של הליריקה הצרפתית בשלהי המאה ה-17, ודמיונה לחרוזים אלכסנדרוניים חתוכים לאורכם, סייעו לקינו בארגון דיאלוגים ליריים. לולי מת ב-1687 וקינו, שעיסוקו ניטל ממנו, נעשה אדוק בדתו והחל לכתוב פואמה בשם "הקץ לכפירה". הוא מת ב-26 בנובמבר 1688.
ספרות יוון העתיקה

פסלו של הומרוס, אחד משני המשוררים האפיים החשובים ביוון; מוצג במוזיאון הבריטי
ספרות יוון העתיקה הוא מונח המתייחס לספרות שנכתבה ביוונית למן המאה ה-11 ועד לשלהי העת העתיקה. ניתן להבחין בה בחמש תקופות: התקופה המיקנית, התקופה הארכאית, התקופה הקלאסית (תור הזהב האתונאי), התקופה ההלניסטית, יוון תחת הכיבוש הרומאי.
עולמם המחשבתי של היוונים היה מקיף ורב השפעה, עד כי קשה למצוא היום רעיון שלא התחבטו בו כבר סופרים יוונים.
התקופה המיקנית

הטקסטים היווניים הקדומים ביותר הידועים לנו הם לוחות חומר ממיקנה, הכתובים בשפה קווית B. מסמכים אלה הם תעודות פרוזאיות העוסקות בעיקר בענייני מסחר (רשימות ורשימות מצאי, קבלות וכדומה); לא נתגלתה ספרות של ממש, והועלו מספר תאוריות בניסיון להסביר את היעדרה. על פי תאוריה אחת הספרות המיקנית, בדומה ליצירותיו של הומרוס ויצירות אפיות אחרות, היא ספרות שבעל-פה, מכיוון שאותיות שפה קווית B אינן מעבירות היטב את צלילי השפה היוונית. תאוריה אחרת משערת שיצירות ספרותיות, שהיו על פי רוב נחלתה של אליטה מצומצמת, נכתבו על גבי חומרים יקרים יותר (קלף, למשל), שלא שרדו עד ימינו.
התקופה הארכאית

תקופה ספרותית זו משתרעת מהומרוס ועד עלייתו של אלכסנדר הגדול במאה ה-4 לפנה"ס.
התקופה הארכאית > שירה אפית

בתחילת דרכה של הספרות היוונית ניצבות בתחום השירה האפית שתי יצירות-הענק של הומרוס, האיליאדה והאודיסיאה. דמותו של הומרוס עצמו לוטה בערפל. אף כי היצירות בגרסתן המוכרת כיום מיוחסות לו, ניכר כי שורשיהן טמונים בעבר הרחוק, הרבה לפני זמנו.
האיליאדה היא סיפורה המוכר של מלחמת טרויה, והיא ממוקדת בדמותו של אכילס, המגלם את האידיאל ההירואי היווני. בעוד האיליאדה כולה טרגדיה, האודיסיאה היא תערובת של טרגדיה וקומדיה; זהו סיפורו של אודיסיאוס, אחד מלוחמי יוון. אחרי עשר שנות לחימה עוברות עליו עשר שנים נוספות בהפלגה הביתה, אל אשתו ומשפחתו. במהלך עשר שנות השיבה הביתה נהרגים כל רעיו למסע וכל ספינותיו אובדות. הוא מגיע לביתו באי איתקה מחופש לקבצן, ומגלה כי בהיעדרו ניסו להשיא את אשתו פנלופה בעל כורחה, מכיוון שחשבו שהוא מת. הוא מספיק לעצור את החתונה הכפויה ברגע האחרון. שתי השירות מבוססות כנראה על אגדות עתיקות. הסיפורים מוגשים בשפה פשוטה, ישירה ורהוטה, וגם כיום הם מרתקים וקריאים ביותר, כשם שהיו ביוון העתיקה.
המשורר הגדול הנוסף של יוון הקדם-קלאסית היה הסיודוס. שלא כהומרוס, הסיודוס מדבר על עצמו בשיריו; כל הידוע לנו אודותיו הוא מן הפרטים המופיעים ביצירותיו. הוא נולד בבויאוטיה שבמרכז יוון, והסברה היא כי הוא חי ועבד בסביבות שנת 700 לפני הספירה. שתי יצירותיו הן מעשים וימים (תורגם לעברית גם כעבודות וימים) ותאוגוניה. הראשונה היא תיאור נאמן של חיי הדלות בכפר, שאותם הכיר היטב, וכלולים בה עקרונות וחוקים עבור האיכרים. תאוגוניה היא תיאור שיטתי של הבריאה ושל האלים. מתוארים בה בחיות כל עידני האדם, החל מתור הזהב הקדום. בנוסף שתי יצירות נוספות של היסודיוס אשר רובן לא שרדו עד ימינו הן "קטלוג הנשים" ו "מגן הרקולס". עבור היוונים היו יצירותיהם של הומרוס והסיודוס מעין ספרי קודש. הומרוס סיפר את סיפורי הגבורה של העבר, והסיודוס טיפל במציאות ההווה.
אניטה מטגאה הייתה בין המשוררות הבולטות בתקופת המאה ה-3 לפנה"ס.
התקופה הארכאית > שירה לירית

שירה לירית היא סוג של שירה הקרוי על שם כלי הנגינה לירה, כנראה סוג של נבל קטן, שבו היו מלווים קריין או מקהלה. בין המשוררים הליריים נמנים ארכילוכוס איש פארוס, ואלקאיוס איש מטילנה. שניהם חיו בסביבות שנת 700 לפני הספירה. רק פרגמנטים נותרו מיצירתם של משוררים אלו. מן המעט שנותר נראה כי הם היו הרפתקנים שחיו חיים סוערים, ובסוף ימיהם הפכו למרי נפש.
משוררת חשובה נוספת היא סאפפו, שחיה בין השנים 610 ו-580 לפני הספירה. יצירתה של סאפפו נחשבה תמיד כמופת ליופי מושלם. כתיבתה אישית מאוד, ועוסקת באהבה ובטינה שחשה כלפי נשים אחרות, אם כי כמה משיריה עוסקים באחיה, כראקסוס. גם משיריה לא נותרו כיום אלא פרגמנטים מעטים.
התקופה הקלאסית ותור הזהב של אתונה > שירה לירית

בשיריהם של פינדארוס ובאקכילידס ניכר המעבר מן התקופה הקדם-קלאסית לתקופה הקלאסית. שניהם חיו סביב שנת 500 לפנה"ס, ונחשבים לגדולי הליריקנים היוונים. יצירותיהם המפורסמות ביותר עסקו בניצחונות הגדולים שנחלו ספורטאים יוונים בתחרויות באולימפיה, דלפי ומצר קורינתוס.
התקופה הקלאסית ותור הזהב של אתונה > תיאטרון > טרגדיה

הטרגדיה היא אחד הז'אנרים החשובים שהומצאו ביוון העתיקה, בעת ההיא – וכמה מן הטרגדיות היווניות נחשבות עד ימינו כיצירות מופת. בתקופה שאחרי מלחמת פרס–יוון באה לידי ביטוי רוחה הלאומית המתעוררת של אתונה העתיקה בשורה של מאות טרגדיות משובחות, רובן בנושא הגבורה האגדית של ימים עברו. המחזות הטראגיים התפתחו משירים מקהלתיים פשוטים ודיאלוגים שבוצעו בדיוניסיה (חגיגות האל דיוניסוס), בין השאר בתיאטרון דיוניסוס באתונה. אזרחים עשירים קיבלו על עצמם לממן את הוצאות התלבושות והחזרות כחובה דתית וציבורית. הצפייה בהופעות אלו נחשבה כפולחן דתי, וטובי המשוררים התחרו ביניהם על כתיבת המחזה הטוב ביותר, ופרסים חולקו לזוכים.
מבין מאות הדרמות שנכתבו והוצגו בתקופה הקלאסית, רק מספר מצומצם של מחזות הגיע לידינו, וגם אלו מאת שלושה מחזאים בלבד: אייסכילוס, סופוקלס ואוריפידס. המוקדם מבין השלושה היה אייסכילוס, שנולד ב-525 לפני הספירה. הוא כתב בין 70 ל-90 מחזות, מהם נותרו כיום שבעה. רבים ממחזותיו נכתבו כטרילוגיה - קבוצה של שלושה מחזות בעלי נושא משותף. הטרילוגיה היחידה שנותרה בשלמותה היא האורסטיאה: אגממנון, נושאות הנסכים ונוטות החסד (תורגם לעברית גם כבנות החסד). "הפרסים" הוא שיר הלל לכבוד הניצחון על הפרסים. פרומתאוס הכבול הוא סיפורו של הטיטאן פרומתאוס שגנב את האש מן האלים ונתנה לבני האדם.
במשך כ-16 שנה, בשנים 468–484 לפני הספירה, זכה אייסכילוס בכל הפרסים בתחרויות הטרגדיה. אבל ב-468 תפס את מקומו מתמודד חדש, סופוקלס. חייו של סופוקלס חפפו כמעט בדיוק את תור הזהב של אתונה. הוא זכה יותר מעשרים פעם בחגיגות הדיוניסיות, וכתב יותר ממאה מחזות, שמתוכם נותרו רק שבעה. הדרמה אנטיגונה טיפוסית ליצירתו: הגיבורה היא מופת להקרבה עצמית הראויה לאישה. על כל פנים, מחזהו הידוע ביותר כיום הוא אדיפוס המלך, שזכה לעיבודים מאוחרים רבים על במת התיאטרון, בקולנוע ובאופרה.
השלישי מבין כותבי הטרגדיות הגדולים של יוון העתיקה היה אֶוְרִיפִּידֶס. הוא כתב לפחות 92 מחזות; מביניהם ידועים כיום 67, אך מחלקם שרדו קטעים בלבד, ובכמה מקרים רק השם. רק 19 שרדו בשלמותם, ולגבי אחד מהם ("רסוס" (אנ')) יש ספק אם אכן נכתב בידי אוריפידס. הטרגדיות שלו עוסקות בבני אדם בשר ודם, לא דמויות אידיאליות; אריסטו קרא לו 'הטראגי במשוררים', כי מחזותיו היו המרגשים ביותר. יצירתו המוכרת היותר כיום היא כנראה מדיאה, אבל גם אלקסטיס (אנ'), היפוליטוס, נשות טרויה, אורסטס ואלקטרה מבריקים לא פחות.
התקופה הקלאסית ותור הזהב של אתונה > תיאטרון > קומדיה

בדומה לטרגדיה, גם הקומדיה צמחה מפולחן האל דיוניסוס, אלא שבמקרה זה שפעו המחזות גסות רוח, ניבולי פה ועלבונות. ב-486 לפני הספירה היו הקומדיות לחלק רשמי מחגיגות הדיוניסיה באתונה, וההצגות הטובות ביותר זכו בפרסים. כמו במקרה הטרגדיות, רובן של הקומדיות אבד ברבות השנים, ולא נותרו לנו אלא מקצת ממחזותיו של אריסטופאנס. קומדיות אלו הן אוצר בלום של מחזאות קומית, ואריסטופאנס לא היסס במחזותיו להשתלח בכל מוסד אפשרי. מעט מאוד מחזות משתווים למחזותיו בדמיונם הפרוע, בלגלוגם חסר-הרחם, בגסויות ללא גבול ובביקורת פוליטית וחברתית ארסית. בקומדיה "הציפורים" הוא לגלג על הדמוקרטיה האתונאית; ב"העננים" הוא תקף את סוקרטס; ב"ליסיסטרטה" הוא הוקיע את המלחמה. רק אחד-עשר ממחזותיו שרדו עד ימינו.
במהלך המאה הרביעית לפני הספירה התפתח סגנון הקרוי כיום הקומדיה החדשה. מנאנדרוס נחשב הטוב שבכותביה, אף כי לא שרדו מחזות מאת מתחריו, כך שאין דרך להשוות. מחזהו היחיד של מנאנדרוס ששרד בשלמותו הוא "הנרגן" (ὁ Δύσκολος). מחזותיו של מנאנדרוס לא עסקו בנושאים ציבוריים חשובים כאלה של אריסטופאנס; במקום זאת הוא התמקד בדמויות בדויות ויומיומיות: האב המחמיר, הנאהבים הצעירים, עבדים תככנים ואחרים. למחזותיו הייתה השפעה גדולה על הדורות הבאים - עיבודים חופשיים לכמה ממחזותיו נעשו בידי המשוררים הרומאים פלאוטוס וטרנטיוס במאות השלישית והשנייה לפני הספירה, ובסופו של דבר הם התגלגלו בקומדיה דל'ארטה ובקומדיות של קרלו גולדוני ומולייר.
התקופה הקלאסית ותור הזהב של אתונה > היסטוריוגרפיה

שניים מגדולי ההיסטוריונים שפעלו אי-פעם חיו ועבדו ביוון העתיקה: הרודוטוס ותוקידידס. הרודוטוס נקרא בידי קיקרו כ-"אבי ההיסטוריה", וספרו "היסטוריות" הוא הדוגמה הראשונה בספרות המערבית לכתיבת פרוזה ספרותית של ממש. מבין שני ההיסטוריונים תוקידידס נחשב טוב יותר. הוא התייחס למקורותיו בביקורתיות הראויה והתייחס בכבוד כלפי תרבויות המזרח הקדום. כמו כן, הוא כלל מסמכים בכתביו וערך מחקר קפדני עבור חיבורו תולדות המלחמה הפלופונסית. בכך הוא הורה את הדרך לדורות של היסטוריונים שבאו בעקבותיו.
היסטוריון יווני נוסף, קסנופון, כתב את חיבורו הלניקה (יצא בעברית בשם זכרונות) כהמשך לחיבורו של תוקידידס, שמת לפני תום המלחמה הפלופונסית; הספר מתאר את שבע השנים האחרונות למלחמה ואת תוצאותיה, ומגיע עד שנת 362 לפני הספירה. בהשוואה לתוקידידס כתיבתו שטחית יותר, אבל הוא נחשב בר-סמכא בנושאים צבאיים. ספרו הטוב ביותר, לפיכך, הוא אנבסיס ("מסע הרבבה" בעברית), בו הוא מתאר את חוויותיו כשהשתתף במסע שכירי החרב היוונים שניסו לעזור לכורש הצעיר, שמרד באחיו ארתחשסתא השני. כמו כן כתב קסנופון שלושה חיבורים המהללים את סוקרטס ומעלים את זכרו. אף כי גם קסנופון וגם אפלטון הכירו את סוקרטס באופן אישי, כל אחד מהם מתאר אותו באור שונה, ומעניין להשוות בין נקודת ראותו של הפילוסוף-המשורר לזו של ההיסטוריון הצבאי.