stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיים שניאור זלמן שניאורסון
משפחתו

בנו רבי יצחק דובער שניאורסון, ממשיך דרכו כאדמו"ר חסידות חב"ד-לאדי.
בתו סטערנא, אשתו הראשונה של אחיו רבי שמואל שניאורסון ונפטרה כשלושה חודשים לאחר חתונתה
בתו הרבנית ראדא, הייתה נשואה בנישואין ראשונים עם בן דודה שניאור (בן רבי יעקב שניאורסון בן הצמח צדק) ובנישואים שניים התחתנה עם רבי לוי יצחק גוטרמן.
כתב יד

כמה מכתבים ממנו נדפסו בספר 'מבית הגנזים'.
באדר א' תשפ"ב (פברואר 2022) העלתה ספריית חב"ד לאתר האינטרנט של הספרייה סריקה של כמה כרכים של מאמרי חסידות שאמר, חלקם בכתב ידו, ותיאור של כמה דרושים שלא עלתה סריקה מהם.
לקריאה נוספת

עמרם בלוי, "בית ליאדי: אדמו"רי ליאדי, כ"ק אדמו"ר מהרחש"ז, מהריד"ב, מהרליוי"צ", היכל הבעש"ט גיליון י"ח עמודים צ"ז-קל"ו
ניקולא בורבאקי

חלק מחברי הקבוצה, 1938
ניקולא בורבאקי (Nicolas Bourbaki) הוא שם עט שמאחוריו הסתתרה קבוצה של מתמטיקאים צרפתים במאה העשרים, שפרסמה, החל משנת 1935, סדרת ספרים שעסקו בהצגה קפדנית של המתמטיקה המודרנית. המשימה שנטלה על עצמה קבוצת בורבאקי הייתה לבסס את המתמטיקה על תורת הקבוצות, תוך הקפדה על פורמליות של ההוכחות, ובסך הכול יצאו במסגרת זו יותר משלושים ספרים.
תפיסת העולם המתמטית של קבוצת בורבאקי זכתה להצלחה בצרפת ובארצות הברית. בבריטניה קידם השקפה דומה המתמטיקאי ג. ה. הארדי. הנה תיאורו של המתמטיקאי בנואה מנדלברוט לתפיסת עולם זו:
התכונות הבולטות של תנועת בורבאקי היו: דבקות בסיסמה "אמנות לשם אמנות" וטשטוש מכוון של המקורות האינטואיטיביים או הפיזיקליים של הרעיונות המתמטיים
ניקולא בורבאקי, השם שבחרו לעצמם חברי הקבוצה, הוא שמו של גנרל צרפתי שהובס במלחמת צרפת–פרוסיה. במשך תקופה ארוכה הקפידו חברי קבוצת בורבאקי להסתתר היטב מאחורי שם העט ולא להזדהות. בשנת 1949 כתב ראלף בואס מאמר ובו טען שבורבאקי הוא שם עט, ולא קיים אדם כזה. בתגובה כתב אנדרה וייל, שהתגלה מאוחר יותר כאחד מראשי הקבוצה, מכתב נרגז שבו הכחיש את דבריו של בואס. יתרה מזו, חברי קבוצת בורבאקי החלו להפיץ שמועות שבואס הוא שם עט, ולא קיים אדם כזה. לקראת סוף המאה העשרים נסדק מעטה הסודיות, ופורסמו שמותיהם של חברי הקבוצה. פעילות הקבוצה הייתה מתמשכת, וניתן למנות דורות אחדים של מתמטיקאים שפעלו מאחורי השם ניקולא בורבאקי.
חברים בקבוצה

אנרי קרטן
קלוד שבלה
ז'אן קולון
ז'אן דלסאר
ז'אן דיידונה
שארל ארסמן
רנה דה פוסל
שולם מנדלברוט
אנדרה וייל
לורן שוורץ
ז'אן-פייר סר
אלכסנדר גרותנדיק
סמואל איילנברג
סרז' לאנג
רוז'ה גודמאן
היסטוריה של הסוציאליזם

סוציאליזם היא אידאולוגיה התומכת בחלוקה שווה יותר של הרכוש ובמיגור הבדלי המעמדות והאפליה. הגרסה הקיצונית שלה, הקומוניזם, דוגלת בביטול הרכוש הפרטי ובכלכלה ריכוזית הנשלטת בידי "הדיקטטורה של הפרולטריון" כשלב מעבר לחיים בעולם שהוא קומונה אוטופית.
סוציאליזם מוקדם

רעיונות קומונליים ואוטופיסטיים בעלי אופי סוציאליסטי התקיימו עוד משחר ההיסטוריה. ישנם הגורסים כי ניתן לראות מאפיינים כאלו ב"רפובליקה" של אפלטון, באחדים מפרקי הנביאים בתנ"ך כגון ישעיהו עמוס וירמיהו, בקהילות האיסיים, בדרשת ההר של ישו, בקהילות הנוצריות הקדומות, ובתנועתו של איש הדת הפרסי מזדק במאה ה-6. החל במאה ה-12 באירופה קמו תנועות מונסטיות שקראו לזנוח את חיי השחיתות ולאמץ חיים של פשטות בנוסח שליחי ישו, ללא עושר ארצי וקניין פרטי. תנועות אלו, כמו האלביגנזים, הקתרים או הולדנסיאנים דוכאו באכזריות על ידי הכנסייה, אך רעיונותיהם שבו ועלו פעמים נוספות בתנועות ההוסיטיות, האנאבפטיסטיות ותנועות משיחיות-אוטופיסטיות דומות. מאוחר יותר, רווחו רעיונות סוציאליסטיים ואפילו קומונריים בקרב תנועות נוצריות משיחיות וליטרליסטיות כמו הדיגרים והלבלרים (Levellers) באנגליה בתקופת המהפכה האנגלית במאה השבע עשרה ואצל היעקובינים הקיצונים (sans-culottes) של המהפכה הצרפתית בשנות התשעים של המאה השמונה עשרה.
תיאור מוקדם של הרעיונות הסוציאליסטיים והקומונאליים ניתן בספרו של תומאס מור, אוטופיה משנת 1516. מור, שהושפע בעליל מרעיונותיו של אפלטון ב"הרפובליקה" ומתיאור אורחות חייהם של הספרטנים, מתאר את חייהם האידיליים של תושבי האי אוטופיה, בהם כל האנשים עובדים בחקלאות, גרים בבתים זהים, לובשים בגדים זהים, נהנים מחינוך מצוין, שוויון ודמוקרטיה, עובדים שש שעות בלבד ובזמנם הפנוי עוסקים בפעילות פנאי (בעיקר קריאה והשתתפות בהרצאות) ובעיקר בעבודה במיומנות נוספת, בהתאם לדרישות הציבור. חריגים מטופלים בחומרה. עצלנים מיוסרים על עצלנותם, החוטאים בניאוף או קיום יחסי מין לפני גיל הנישואין נענשים באיסור נישואין, פושעים הופכים לעבדים וחולים קשים מומתים משום שהפכו נטל על החברה.
המהפכה הצרפתית

הרעיונות הבתר-סוציאליסטים שהופיעו אצל כותבים אלו התגמדו בחשיבותם להופעת הרעיונות הסוציאליסטים בהשוואה לשני האירועים המכוננים של סוף המאה השמונה עשרה: המהפכה הצרפתית ועוד יותר ממנה, המהפכה התעשייתית.
המהפכה הצרפתית בשנת 1789 הדהדה בכל רחבי אירופה. עצם הצלחתה של מהפכה "בורגנית" להשתלט על צרפת, המונארכיה העתיקה והגדולה מכולן, לבה התרבותי של אירופה מזה מאות בשנים, עורר גלים עצומים של תקווה מחד ואימה מאידך בכל רחבי היבשת. הרעיונות המהפכניים של חירות, שוויון ואחווה שבהם דגלה המהפכה הצרפתית עוררו הדים עזים לא פחות, במיוחד לאור הניסיונות הרדיקליים לממשם בפועל, שהתגלגלו במהרה לשלטון הטרור של רובספייר.
המהפכה הצרפתית שימשה גם זירה למה שנחשב הניסיון הראשון למהפכה סוציאליסטית, עם קנוניית השווים של גרככוס בבף (שמו האמיתי, François-Noël Babeuf) שטען כי "הטבע נתן לכל אדם את הזכות ליהנות מחלק שווה בכל הרכוש." תלמידו של בבף, פיליפ בואונרוטי (Philippe Buonarroti) השפיע בעקיפין אף יותר ממנו, באמצעות שיטת ארגון הכוחות המהפכניים למיגור השלטון הקיים שהורה את מהפכני 1830 כמו אוגוסט בלאנקי (Auguste Blanqui), מהפכני 1848 והדורות שאחריהם.
המהפכה התעשייתית

חשובה אף יותר מהמהפכה הצרפתית הייתה המהפכה התעשייתית. החל מתחילת המאה ה-18 וביתר שאת משנת 1750 ואילך, החלה בריטניה, זירת התרחשותה הראשונית של המהפכה, לעבור שינוי דרמטי.
השיטה הקפיטליסטית שהתפתחה בבריטניה אפשרה צבירת הון והשקעתו במיכון ושיפור הייצור, דבר שהוביל לפיתוח שיפורים בחקלאות ובמקביל שכלולים רבים בהפקת מחצבים, ייצור טקסטיל, ברזל, והנעת קיטור. אלו אפשרו, בפעם הראשונה בתולדות האנושות, להחלץ מכלכלה המבוססת על חקלאות קיום, שבה כמעט כל האוכלוסייה עובדת בחקלאות, ולהתחיל לצמצם במידה משמעותית את מספר האנשים הנדרשים לעסוק בייצור מזון כדי להזין את עצמם ואת שאר בני האדם.
בתחילת המאה השבע עשרה עוד עסקו 70 אחוז מתושבי בריטניה בחקלאות. בתחילת המאה ה-19 צנח מספרם ל-40 אחוז וחמישים שנה אחרי כן ל-28 אחוז בלבד. במקביל התרחשה קפיצה אדירה בגודל האוכלוסייה בבריטניה. משיעור יציב של כ-5 מיליון אנשים ברחבי האי לאורך ההיסטוריה גדלה האוכלוסייה משנת 1750 עד 1850 פי ארבעה.
אותו שיעור גדל והולך של אנשים שהשתחררו מהצורך לעבוד כדי לשרוד ותו לא זרם לערים ולעבודה בתעשיות הפחם, הרכבות, הברזל, הטקסטיל, וכדומה. מעל שכבה זו, שזכתה לכינוי פרולטריון, התרחב מאוד מעמד הביניים העירוני, הבורגני, שכלל בעלי מקצועות חופשיים כמו רופאים, עורכי דין ומהנדסים; פקידים ולבלרים; ומעבידים ויזמים בתעשייה.
בניגוד לאצולה הישנה, שהכירה באופן שטחי את מצבם של האיכרים בתקופה הבתר-תעשייתית, עבור חלק גדול מאותם בורגנים עירוניים הייתה המהפכה התעשייתית ההזדמנות הראשונה להתרשם מכלי ראשון ממצבם של אחיהם בני האדם. בהיעדר ידיעה על מצבם של אלו קודם לכן, נראה היה לאותם משקיפים בורגנים כי מצבה של האוכלוסייה חמור מאי-פעם, במיוחד כאשר השוו את מצבם של העובדים לזה של היזמים והתעשיינים. אלו האחרונים, נדמה היה להוגים הבורגנים, אינם אלא נצלנים המסתייעים בהונם כדי לשעבד את הפרולטריון. לעובד הפשוט בתעשייה, כך נראה, לא הייתה ברירה אלא להיכנע ולעבוד בתנאי העבודה המשפילים שמציע לו היזם הקפיטליסט. כדי לתקן את המצב נדרשת פעולה מיידית ושינוי דרמטי במצב.
סוציאליזם אוטופיסטי

הסוציאליסטים הראשונים היו ברובם אוטופיסטים. הם פיתחו חזונות על חברות אידיאליות המבוססות על שוויון מוחלט, שבהן בני האדם ישתפו פעולה בייצור כל צורכם בלי שתדרש לשם כך הנעה חומרית כלשהי, או מנגנון כלכלי מוגדר. חלקם, כגון פרודון, היו גם בעד ביטול המדינה לטובת סוג מסוים של ממשל עצמי או אנרכיה. אחרים, כגון פורייה וקאבט, הסתפקו בהקמת קומונות על בסיס וולונטרי. גישה שלישית ניסתה לארגן עובדים בקבוצות שניהלו יחד את היצור וחילקו את הרווחים. גישה רביעית דגלה במאבקים למען הרחבת זכויות העובדים ושיפור תנאי חייהם.
בין כל אלה לא תמיד שררה הסכמה והיו חילוקי דעות מרובים למשל בגישה למשטר הרצוי או לדת. אבל כולם היו מאוחדים באמונה כי יש צורך לשנות את המשטר הכלכלי-חברתי הקיים.
סוציאליזם אוטופיסטי > רוברט אוון

רוברט אוון (1771-1858) היה בעל בית חרושת לטקסטיל בניו לנארק (New Lanark) שבסקוטלנד שגרס כי האדם מעוצב בתוקף נסיבות חייו וכדי לשנותו יש לשנות נסיבות אלו. אוון טען כי מצוקתם של האנשים בעידן התיעוש נובעת מהתחרות שבין כוח עבודה אנושי ומכונות. כדי לפתור בעיה זו, הוא הציע להקים קולקטיבים שבהם יחיו יחד כ-1,200 איש על מנות אדמה קצובות של בערך 5 קמ"ר, כשלתושבים מטבח וחדר אוכל משותף וגידול ריכוזי של הילדים. העבודה והשכר יהיו שייכים לקהילה במשותף. קהילות אלו יהיו חקלאיות בעיקרן, אך יהנו ממיכון מצוין ויציעו מגוון אפשרויות תעסוקה.
בהתאם לתפישותיו, כונן את המושבה הסוציאליסטית "ניו הארמוני" בארצות הברית והזמין אליה "כל בעל רצון טוב" בהנחה שבנסיבות הסוציאליסטיות האידיאליות (שינוי הנסיבות) ישתנה אופיים של תושביה. התוצאה הייתה אנרכיה והתפוררות כמעט מיידית של "ניו הארמוני".
פעילותו של אוון השפיעה על אטיין קבה (Étienne Cabet), (1788-1856) לכתוב בשנת 1840 ספר בשם "מסעותיו והרפתקאותיו של הלורד ווילאם קרסידאל באיקאריה." בספר מתאר קבה חברה קומוניסטית אידילית שבה שוררים חכמה, שלום ואושר, שוויון ודמוקרטיה. קבה הקים עם תלמידיו ונאמניו קומונה ברוח זו שהמשיכה להתקיים עד שנת 1898, אך קבה עצמו הודח ממנה אחרי זמן קצר.
סוציאליזם אוטופיסטי > סן סימון

קלוד-אנרי דה סן-סימון, 1760-1825, העלה את הרעיון של הקמת "נצרות חדשה" אשר מטרתה העיקרית הוא "השיפור המוסרי והחומרי של מצב המעמד הגדול והעני ביותר." ממשיכיו פיתחו את תורתו לכדי תורה היסטוריציסטית שלפיה קיימים שני עקרונות חברתיים הנאבקים זה בזה בתולדות האנושות: זה של אנטגוניזם, המאופיין במלחמה, אגוטיזם ואנרכיה וזה של הדת, המאופיין ברוח של ציות, דבקות וקישור-שיתופי (אסוסיאציה). רוח הקישור השיתופי מתפתחת בעידן המודרני, טענו, כשהקישור השיתופי מתרחב ממשפחה לעיר, מעיר לאומה ומאומה לפדרציה של אומות. תחת המשטר הנוכחי, טענו, התעשיין מנצל את הפרולטריון שחבריו, אף שהם כביכול חופשיים, חייבים לקבל את תנאיו כדי להימנע מרעב. התרופה לכך, גרסו, תמצא בביטול חוקי ההורשה והעברת הירושה למדינה ובהפקעת כל אמצעי הייצור לטובת המדינה, שהיא הקישור-השיתופי העליון.
סוציאליזם אוטופיסטי > שארל פורייה

שארל פוריה (1772-1837), היה מרחיק הלכת מבין האוטופיסטים. פורייה דחה לחלוטין את רעיון התיעוש וסבר שאין צורך להתמודד עם מוראות המהפכה התעשייתית משום שזו אינה אלא שגעון חולף. פורייה, שתעב את המסחר ומעמד הסוחרים ("מעמד טפילי, כזבן, מזיק... השודד ומנצל את הפועלים") חלם על אוטופיה בדמות ה'פאלאנקס', קומונה חקלאית אוטונומית ואוטארקית שתמנה כ-1,600 איש ובה יחיו כל בני האדם חיים המבוססים על קניין שיתופי, עבודה משותפת, חינוך משותף וארוחות משותפות במשטר שבו יש שוויון זכויות בין נשים לגברים ודמוקרטיה ישירה. פורייה התנגד לדיכוי היצרים והתאוות, בהשפעת הגדרת ההנעה הבסיסית של עונג שניסח הלווטיוס. פורייה לא זכה לראות את הפאלאנקסים שלו מוגשמים בחייו, כיוון שלא מצא תומך שיממן את הקמתן. אחרי מותו הוקמו מספר קומונות לפי הדגם שלו, אך כמעט כולן התפרקו במהירות ורק שתיים החזיקו מעמד יותר מחמש שנים.
סוציאליזם עד מחצית המאה התשע-עשרה

בראשית המאה התשע-עשרה היו הרעיונות הסוציאליסטיים נחלתם של חוגים מצומצמים, רובם אינטלקטואליים, שהשליכו יהבם על ישועה מכיוונו של פטרון חסוד, עריץ נאור או אליטה גדושת כוונות טובות. התנועה נעדרה ארגון כלשהו וקהל יעד ברור למסריה. רק לקראת מחצית המאה החלה התנועה לובשת צביון ברור יותר של תנועה בינלאומית שקהל היעד העיקרי שלה הוא מעמד-הפועלים.
סוציאליזם עד מחצית המאה התשע-עשרה > פייר-ז'וזף פרודון

פייר-ז'וזף פרודון (1809-1865), היה הראשון לכנות עצמו אנרכיסט וכונן מורשת רבת שנים של הגות אנרכו-סינדיקליסטית. פרודון נודע בתשובה המפורסמת שלו לשאלה "מהו קניין?" -- "קניין הוא גנבה," אמירה שהפכה לסיסמת התנועה הסוציאליסטית לאורך כל המאה התשע עשרה.
פרודון כינה את האנרכיזם שלו מוטואליזם. תחת משטר (או, למעשה, אי-משטר) זה ראה פרודון לנגד עיניו חברה של איכרים, קואופרטיבים ואומנים הסוחרים באופן חופשי בשוק לא-קפיטליסטי, בלי שכר עבודה או רכוש פרטי. מפעלים ומקומות עבודה גדולים בחברה זו ינוהלו על ידי "אגודות עובדים" דמוקרטיות. המדינה תבוטל ובמקומה תאורגן החברה כפדרציה של "קומונות חופשיות".
רעיונותיו הסוציאל-ליברטריאניים של פרודון אומצו מאוחר יותר על ידי מיכאיל בקונין ותנועות אנרכיסטיות וסינדיקליסטיות, כמו גם על תפישת הקניין אצל מרקס.
סוציאליזם עד מחצית המאה התשע-עשרה > לואי בלאן

לואי בלאן (1811-1881), נחשב לאבי הסוציאליזם האבולוציוני. בלאן סבר כי עיקר הרע בחברה נגרם בעקבות התחרות הדוחקת את חלק מהאנשים אל הקיר והפתרון לכך יהיה השוואת השכר ומיזוג האינטרסים האישיים באינטרס של הכלל להגשמת הסיסמה "à chacun selon ses besoins, de chacun selon ses facultes" (לכל איש בהתאם לצרכיו, לכל איש בהתאם ליכולתו). למרות עמדותיו הסוציאליסטיות, שלל בלאן את מלחמת המעמדות וביטול המדינה וגרס כי שינוי המשטר לכיוון הסוציאליסטי צריך לבוא בהדרגה ובאופן דמוקרטי.
סוציאליזם עד מחצית המאה התשע-עשרה > לואי אוגיסט בלאנקי

לואי אוגיסט בלאנקי (1805-1881), היה יורשו הרוחני של בבף בנכונותו הבלתי נלאית להלהיט את הרוחות למאבק אלים (הוא ישב למעלה ממחצית חייו בבית הכלא). בלאנקי הטיף ללא הרף למרד מזוין כדי להשליט עילית מהפכנית. החירות הכללית, לדעתו, לא שיקפה את רצון העם, משום שהיוותה שלטון של הבורגנות ולא של הפרולטריון, שהוא העם האמיתי.
סוציאליזם עד מחצית המאה התשע-עשרה > משה הס

משה הס (1812-1875) היה מעמיתיו של מרקס ותרם למלאכת המיזוג של בין הפילוסופיה הגרמנית, ובעיקר זו של הגל ולודוויג פוירבך עם הרעיונות בצרפת ובאנגליה. הס היה הראשון[דרוש מקור] שטען בשנת 1842 שהקומוניזם הוא מסקנה הכרחית מפיתוח תורתו של הגל.
סוציאליזם עד מחצית המאה התשע-עשרה > ברית הקומוניסטים

ניסיון ראשון להקמת תנועה סוציאליסטית בא מצד פליטים מדיניים גרמנים בפריז שהקימו בשנת 1834 את "ברית המנודים" שהפכה בשנת 1836 ל"ברית הישרים." תחילה אופיינה הברית בגישה סוציאליסטית-אוטופית ברוח האידאולוגיה של גרככוס בבף, אך עם הצטרפותם של קרל מרקס ופרידריך אנגלס לתנועה ושינוי שמה ל"ברית הקומוניסטים" בשנת 1847 לבשה התנועה דמות בינלאומית יותר והתאחדה סביב סיסמתו של מרקס "פועלי כל הארצות, התאחדו!" ו"המניפסט הקומוניסטי" שחיברו מרקס ואנגלס עבורה. התנועה קיימה ארבעה קונגרסים בסוף שנות הארבעים של המאה התשע-עשרה והתפרקה באופן סופי בשנת 1852.
סוציאליזם עד מחצית המאה התשע-עשרה > מהפכת 1848

שורת המהפיכות שהתרחשה באירופה בשנת 1848 זעזעה את אמות הסיפים ביבשת. ההתקוממות, המכונה לעיתים גם "אביב העמים", החלה בצרפת ומשם התפשטה לאוסטרו-הונגריה של ההבסבורגים, פרוסיה ההונצולרנית, מדינות גרמניה ואיטליה שתחת שלטון ההבסבורגים.
הדרישות העיקריות של מחוללי המהפיכות מתן זכות הצבעה שווה לבורגנות או, במקרים אחרים, גם למעמד הפועלים (אך לא לנשים, בשלב זה) וחופש רב יותר לעיתונות ולפרלמנטים. במדינות בהן כבר עשתה המהפכה התעשייתית צעדים משמעותיים, ובמיוחד פרוסיה של אחרי הצולפראיין, הועלו גם דרישות לשיפור התשתית העסקית וסילוק מכסים כמו המכס על תבואה; במדינות שהיו נתונות תחת שליטה או השפעה זרה כמו איטליה והונגריה עסקו חלק מהתביעות גם בזכויות המדינה הנשלטת מול המדינה השלטת; במדינות שבהן התיעוש עדיין לא צבר תאוצה, היו גם דרישות חזקות לביטול זכויות היתר הפיאודליות של האצולה הקרקעית.
שתי המדינות שיצאו פטורות בלא מהפכה היו רוסיה ואנגליה. הראשונה, הייתה עדיין שרויה עמוק בתוך עידן הצמיתות הפיאודלית (היא בוטלה באופן רשמי רק בשנת 1861). באנגליה, שהמהפכה התעשייתית בה הגיעה לשלב הבשל ביותר מכל מדינות אירופה, לא התחוללה מהפכה בעיקר משום שרוב דרישות המהפכנים התממשו עוד לפניה: חוק הרפורמה של 1832 הרחיב את זכות ההצבעה לרוב בני המעמד הבינוני, כאשר התנועה הצ'ארטיסטית בתמיכת המפלגה הליברלית באנגליה עמלה להרחיבן עוד יותר; ואילו בעיות מחירי התבואה הגבוהים, בעיקר בעיתות בצורת, נפתרו במידת מה עם ביטול חוקי התבואה בשנת 1846.
מרקס והמרקסיזם

התביעות העיקריות של מהפכת 1848 נגעו לסעיפים העיקריים על סדר היום הליברלי: זכות הצבעה שווה, שוויון זכויות וחירות הפרט. הכישלון במימוש תביעות אלו בפרוסיה שתחת בית הוהנצולרן עורר זן חדש של מחשבה סוציאליסטית מנוערת מאשליות אוטופיסטיות ונחושה לשלב את הרעיונות הסוציאליסטיים בתוך מסגרת מדעית שתוכיח לא רק את ההגיון שבטיעונים הסוציאליסטיים, אלא גם תראה כי התממשותם בפועל היא בלתי נמנעת.
אלו היו הרעיונות שפיתחו קרל מרקס ופרידריך אנגלס במניפסט הקומוניסטי שהוציאו בפברואר של אותה שנת 1848 הרת מהפיכות. במניפסט, איירו מרקס ואנגלס מתווה ראשוני לרעיונות שיהפכו מאוחר יותר לסוציאליזם המדעי: ניסיון להסביר באמצעות תאוריה היסטוריציסטית, כלכלית וחברתית את היווצרות החברה הקיימת, הדינמיקות שבתוכה, האופן שבו יכול הסוציאליזם לפעול בחברה הקיימת, וכמובן, הסיבות לכך שהחברה עתידה להפוך באופן בלתי נמנע לקומוניסטית.
מרקס והמרקסיזם > מלחמת המעמדות והכרחיות המהפכה

לטענתו של מרקס במניפסט הקומוניסטי, דברי ימי האנושות הם "דברי ימיהן של מלחמות המעמדות", שהגלגול האחרון (והסופי) שלהם הוא המאבק שבין הפרולטריון והבורגנות; כלומר, בין "הקפיטליסטים המודרניים, בעלי אמצעי הייצור, המנצלים עבודה שכירה" ובין "מעמד הפועלים השכירים שמחמת זה שאין להם אמצעי ייצור הם אנוסים למכור את כוח עבודתם לפרנסת עצמם"
מרקס פוטר את התאוריות הסוציאליסטיות-אוטופיות של פורייה, אוון או סן-סימון כמעוטות ערך, משום שהן "מופיעות בתקופה הראשונה, הבלתי מפותחת, של המלחמה בין הפרולטריון והבורגנות" ועל כן יוצריהן אינם מודעים כמוהו לתמונה במלואה. מרקס סבור שרעיונות ה"סוציאליזם הבורגני" של מעבר בדרכי שלום לחברה סוציאליסטית, לא יצלחו. גישתם של האוטופיסטים והוגים כפרודון שגויה לדעתו, משום ש"ביטול יחסי הייצור הבורגניים [הוא] דבר שאין להגשימו אלא בדרך מהפכנית בלבד." כל פעולה אחרת אינה אלא "שכלולים אדמיניסטרטיביים... שאינם משנים ולא כלום ביחס שבין ההון והעבודה השכירה."
המהפכה הכרחית, לדעתו של מרקס, בגלל ההתפתחות הבלתי נמנעת במאבק שבין הבורגנות לפרולטריון. הבורגנות היא כוח מהפכני, לדעתו, שהחריב מן היסוד את "כל היחסים הפיאודליים, הפטריארכליים, האידיליים" ולא הניח "שום קשר בין אדם לחברו זולת האינטרס העירום, זולת "תשלום המזומנים" נעדר הרגש." כל החירויות נדחו ונותרה רק "חירות המסחר האחת והיחידה, נטולת המצפון."
אבל מהפכה זו, המחלחלת לכל חלקי העולם, והמהפכה המתמדת בייצור שמחוללת הבורגנות יביאו גם לאובדנה, טוען מרקס. החברה הבורגנית המודרנית "שיצרה כבמעשי-כשפים אמצעי ייצור ותחבורה עצומים כל כך דומה לאותו אשף ששוב אינו יודע לשלוט בכוחות השאול שהעלה באוב." לטענתו, אפשר לראות ב"משברי המסחר" החוזרים ונשנים במדינות הקפיטליסטיות סימן לאובדן שליטה זה, והדרך שבאמצעותה מנסה הבורגנות להתגבר על הבעיה -- "כיבושם של שווקים חדשים וניצולם הממשי יותר של שווקים ישנים -- רק מכין את הקרקע למשברים בלתי-נמנעים חמורים פי כמה בעתיד.
הסיבה למשברים אלו, טוען מרקס, היא שמנגנון הייצור הקפיטליסטי דורש גידול מתמיד ברווחים וזה חייב לבוא על חשבון העובדים, באמצעות הרעה מתמדת בתנאיהם. כבר עתה אין הפרולטריון יותר מצבא פועלים עלוב, תוספת למכונה, העוסק בעבודה חדגונית בשכר דל. אך הדחף האובססיבי של הבורגנות להגדלת רווחיה רק הולך ומגביר את דלותו ומעצים את שורות הפרולטריון בצרפו אליו שכבות הזעיר בורגנים של אומנים, בעלי מלאכה, איכרים קטנים וסוחרים, היורדים מנכסיהם כיוון שאין בכוחם עוד להתחרות עם התעשיינים הגדולים.
לבורגנות אין מנוס מגורלה, משום שהתנאי העיקרי לקיומה ושלטונה "הוא צבירת עושר בידי יחידים, התהוות הון וריבויו." לכן, אין הבורגנות יכולה אלא להרעיב את הפרולטריון, ואילו לפרולטריון אין דרך אלא למרוד ולצאת במהפכה אלימה. "כליונה של הבורגנות וניצחונו של הפרולטריון," טוען מרקס, "משניהם כאחד אין מפלט."
מרקס והמרקסיזם > שלטון הפרולטריון

אחרי המהפכה יקים הפרולטריון שלטון דיקטטורי כדי לממש את הסעיפים ההכרחיים במצע הסוציאליסטי. תנאי היסוד, לפי מרקס, הוא הפקעת כל הרכוש הפרטי (קניין). דבר זה יושג בשלבים באמצעות הפקעת כל הקרקעות ושימוש ברנטה לכיסוי הוצאות המדינה, מס פרוגרסיבי גבוה, ביטול זכות הירושה, החרמת נכסי מהגרים, מונופול על האשראי והבנקאות בידי המדינה, הלאמת עסקי התחבורה, אמצעי היצור והחקלאות, חובת עבודה שווה לכל והקמת גדודי עבודה, איחוד החקלאות והתעשייה כדי לבטל את ההבדל בין עיר וכפר וחינוך ציבורי חינם לכל הילדים וביטול עבודת ילדים.
אלו יובילו במהרה לביטול כל הרכוש הפרטי ובעקבותיו לביטול כל המוסדות הבורגניים כמו משפחה, גידול ילדים, נישואים ודת. כשכל הרכוש וההבדלים המעמדיים יבטלו, גם הדיקטטורה של הפרולטריון תיעלם מעצמה, משום ששלטון נוצר בגלל הניגוד המעמדי ונועד לדכא מעמד אחד על ידי מעמד אחר. בהיעדר מעמדות ויחסי ניצול, לא יהיה טעם בשלטון הפרולטריון והמוסדות המדיניים יתפוגגו מאליהם.
שלב מתקדם זה בו המעמדות, הרכוש, המשפחה והמדינה נעלמים הוא השלב ה"קומוניסטי" בו "התפתחותו החפשית של כל יחיד [תהיה] התנאי להתפתחותו החופשית של הכלל."
האינטרנציונלים והקומונה הפריזאית

בשנת 1864 הוקם האינטרנציונל הסוציאליסטי הראשון או, בשמו הרשמי, "אגודת העמלים הבינלאומית", בלונדון שבאנגליה. רוב הקבוצות שהשתתפו בכנס הקמתו, בנוכחות מרקס, היו קיקיוניות למדי, אך מעתה ואילך צמחו במהירות, במיוחד בצרפת ובגרמניה. באינטרנציונל התגלע עד מהרה סכסוך בין האנרכיסטים בראשות מיכאיל בקונין, והסוציאליסטים, מאחר שהאנרכיסטים סברו כי המדינה והקפיטליזם חד הם ולכן אין לעשות כל שימוש במדינה כדי להגשים יעדים סוציאליסטיים, גם כשלב ביניים של דיקטטורה של הפרולטריון. מתח נוסף נגרם בגלל האנטישמיות והסלאבופיליות שאפיינו את בקונין.
אחרי מלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1871 ותבוסתה הניצחת של צרפת קמה בפריז הקומונה הפריזאית, התקוממות עממית כנגד הכיבוש הפרוסי ושלטונות ורסאי שהחזיקה מעמד רק כחודשיים (26 במרץ עד 30 במאי), אך הפכה מאז לאות ומופת לסוציאליסטים בכל העולם בכלל ולמרקס ואנגלס בפרט, להיתכנותה של דיקטטורה של הפרולטריון. זמן קצר אחרי התמוטטותה התפרק גם האינטרנציונל הראשון.
האינטרנציונל הסוציאליסטי השני הוקם בשנת 1893, שלב בו כבר היו ברוב מדינות אירופה מפלגות סוציאליסטיות או סוציאל-דמוקרטיות וחלק מהן החל כבר לנחול הצלחות אלקטורליות מסוימות במדינות בהן הורחבה זכות ההצבעה גם למעמד הפועלים.
סוציאל-דמוקרטיה

בשנותיו האחרונות של מרקס, שנפטר בשנת 1883 וביתר שאת אחר מותו החל מתפתח ויכוח בתנועה הסוציאליסטית סביב שאלת המהפכה. לפי חוק הדלות הגוברת של מרקס נמצאו הבורגנות והפרולטריון על מסלול התנגשות בלתי נמנע, כאשר ניצולו ועוניו הגוברים של האחרון עתידים להוביל בהכרח למהפכה אלימה. העובדות שהלכו והצטברו לקראת סוף המאה, עם זאת, סתרו לכאורה את החוק, בהצביען לא על החרפת הניצול והעוני כי אם על צמצומו.
יתר על-כן, במדינות שבהן הגיע הקפיטליזם לבשלות מלאה, לפי המתווה ההיסטוריציסטי של מרקס, ניתן היה להבחין בשאיפה של הפרולטריון לא להתעמת עם הבורגנות כי אם להשתלב בה. הבורגנות הקפיטליסטית, במקום להילחם עד מוות בפרולטריון, העדיפה לוותר ולהעניק לו, כביכול כמעט בלא מאבק, את רוב ההישגים שחתר אליהם. לאור עובדות אלו, החלו נשמעות טענות כי אין הכרח במהפכה אלימה וכי ניתן להשיג את יעדי הסוציאליזם בדרכי שלום ובהדרגה. אפילו אנגלס נאלץ להודות, אחרי מותו של מרקס, כי ייתכן וימי "מהפכת הרחוב" תמו ועברו מן העולם ובהקדמה למהדורה הגרמנית משנת 1890 של המניפסט טען כי הפרולטריון מתאחד תחת דגל אחד: "יום עבודה נורמלי של שמונה שעות"—מטרה רפורמיסטית מובהקת.