ז'ירונדינים
עלייה ושלטון

הרקע לסיעה מצוי בפעילותו של מועדון קטן בשם "ידידי האמת" (מוכר יותר כ"מעגל החברתי" - Cercle social (צר')(אנ')) שפעל מפברואר 1790 בראשות הכומר קלוד פושה והעיתונאי ניקולא דה בונוויל. חבריו עסקו בפוליטיקה אוטופית ובהצעות לשיפור פני החברה, כולל ביקורת המשטר הישן וביטול מיידי של העבדות. העיתונאי ז'אק-פייר בריסו התבלט כפעיל חשוב בשדה זה, ועמד עוד טרם המהפכה בראשות "חברת ידידי השחורים". "המעגל החברתי" יצר קשרים בינו לאחרים כמו פרנסואה בּוּזוֹ וז'אן-מארי רולאן דה לה פלטייר. קבוצת ידידים זו התכנסה תכופות בסלון הספרותי שארגנה מארי-ז'אן, אשתו של רולאן. הם דנו כיצד לקדם את מטרותיהם באספה המכוננת ובמועדון היעקוביני, שבריסו היה חבר בו.
בריסו עלה לגדולה בקיץ 1791, אחרי מנוסת המלך לווארן שהוצגה כחטיפה על ידי הרשויות המבועתות. הוא סירב להסכין עם השקר הרשמי וב-17 ביולי ארגן חתימת עצומה להדחת לואי השישה עשר באשמת בגידה. הדבר הסתיים בטבח, לאחר שהפייאנטים המתונים פרשו מן היעקובינים וניצלו את ההזדמנות למחוץ את השמאל, שהתסיס את צרפת מפרוץ המהפכה ולנסות לגבש הסכמה רחבה עם הגורמים המלוכניים הקיצוניים. לאחר הרגעת הרוחות, נבחר בריסו לציר באספה המחוקקת והצטרף לסיעה היעקובינית הקטנה. סגולותיו כנואם מוכשר הפכו אותו מיד לפוליטיקאי מן השורה הראשונה. החוג הקטן שלו ושל רולאן צבר קשרים עם הצירים החדשים בגוף הנבחר, במיוחד קבוצה של נציגים מחבל הז'ירונד וסביבותיו: פייר ויקטורניין וֶרְנְיוֹ, ארמן גֶנְסוֹנֶה, אלי גוּאַדה, ז'אן-פרנסואה דוקו ועוד. אף המרקיז דה קונדורסה הצטרף אליהם. בריסו נהנה מתמיכה ניכרת ביעקובינים, ונאומיו סחפו תשואות. כרבים בשמאל, היה משוכנע לאחר וארן שפלישה אוסטרית לעזרת לואי ממשמשת ובאה; הדרך היחידה לסכלה הייתה להקדים אותה באמצעות הכרזת מלחמה צרפתית, שהייתה מאלצת את המלך לחשוף את פרצופו האמיתי ומלכדת את העם מאחורי המהפכה. הוא נסחף ברטוריקה של עצמו כשהוא משוכנע שצבאו של עם חופשי יביס במהרה את חילות המלכים העריצים של אירופה. ככל שהתברר שלואי לא מתכוון למלא את התפקיד המפשר שייעדו לו הפייאנטים, כך התמוטטה התוכנית שלהם וקריאותיו של בריסו צברו באוהדים. ב-11 בנובמבר הפעיל הכתר את הווטו שלו נגד הצעה להשית עונשים כבדים על מהגרים שנמלטו מצרפת והצטרפו לצבא הגולים האריסטוקרטי שארגן הדוכס מארטואה. המלך עצמו היה מעוניין במלחמה משיקולים הפוכים, מתוך הנחה שתמוטט את המהפכה ותשחררו, וגם לה פאייט קיווה לקצור הישגים פוליטיים מניצחונות בשדה הקרב.
המתנגד הגדול למלחמה היה רובספייר, שנשא מנובמבר סדרת נאומים נגד בריסו ביעקובינים ובין השניים התפתחה שנאה הדדית עזה. רובספייר היה זה שטבע מאוחר יותר את הכינוי "ז'ירונדינים" לקבוצה המפוצלת והמעורפלת שעמדה מולו.
משלהי 1791 ועד ספטמבר ניהלו בריסו ועמיתיו את פגישותיהם בביתה של מאדאם דוֹדוּן בכיכר ונדום. במקביל, צירים יעקובינים שהתקבצו סביבם וחששו מעלייתו של רובספייר נהגו להתאסף ב"מועדון האיחוד" (Club de la Réunion). הם הסיתו ללא הרף את דעת הקהל בעיתונות, וטענו שהמלך בוגדני ומוקף בשרים המשתפים פעולה עם המהגרים האריסטוקרטים מעבר לגבול. ב-10 במרץ נכנע לואי השישה-עשר ללחץ ומינה מועצת שרים ז'ירונדינית נצית. רולאן היה לשר הפנים, ובעל-בריתם הגנרל דומורייה קיבל את משרד המלחמה. כשהוכרזה מלחמה על קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-20 באפריל, התברר כמעט מיד כמה גרוע היה מצבו של הצבא. הז'ירונדינים טפלו את האשמה על הגנרלים, החצר ומזימה אריסטוקרטית עצומה שקשרה את כולם, לדבריהם. ב-13 ביוני מאס בהם המלך ופיטר את שריו החדשים. בתגובה הם ארגנו ב-20 ביוני הפגנת ענק בארמון הטווילרי, שהוחרמה על ידי רובספייר והשמאל היעקוביני. לאחר יותר מחצי שנה של דומיננטיות פוליטית ושלושה חודשי שלטון של ממש, הסתמנה תחילת שקיעתם.