הפארק הלאומי וייט סנדס
גאולוגיה

במהלך תור הפרם כיסו ימים רדודים את האזור המהווה כיום את הפארק לאומי וייט סנדס. הימים הותירו אחריהם גבס (סידן גופרתי), ופעילות טקטונית שלאחר מכן הרימה אזורים בקרקעית הים העשירה בגבס והפכה לחלק מהרי סן אנדרס (אנ') והרי סקרמנטו (אנ'). עם הזמן המיס גשם את הגבס המסיס במים בהרים, ונהרות הובילו אותו לאגן טולארוסה, שאין לו מוצא לים. המים הלכודים שקעו בקרקע או יצרו בריכות רדודות שהתייבשו לאחר מכן והותירו את הגבס על פני השטח בצורה גבישית הנקראת סלניט. מי תהום הזורמים החוצה מאגן טולארוסה זורמים דרומה לאגן וואקו (Hueco Basin). בעידן הקרח האחרון, כיסה את רוב האגן גוף מים המכונה אגם אוטרו (Lake Otero), שהשתרע על שטח של 4,144 קילומטרים רבועים. עם התייבשותו נותר שטח גדול שטוח המכוסה בגבישי סלניט שכונה "המישור האלקלי" (במקור אלקלי פלאט).
האזור המכונה "אגם לוסרו" (Lake Lucero) הוא ברוב השנה קרקעית אגם יבש בפינה הדרומית-מערבית של הפארק, באחת הנקודות הנמוכות ביותר באגן. גשמים, מי הפשרת השלגים מההרים שמסביב ועליית מי תהום עמוקים בתוך האגן ממלאים מעת לעת את אגם לוסרו במים המכילים גבס מומס. כשהוא מתמלא, האגם משתרע על כ-26 קילומטרים רבועים בעומק של 0.61–0.91 מטר. עם התאדות המים נוצרים גבישי סלניט קטנים בקוטר של כ-2 סנטימטרים על פני האגם. רוב היווצרות הגבישים מתרחשת כאשר שיטפונות גדולים מרכזים את המים המינרליים אחת לעשר עד ארבע עשרה שנים. רוח ומים מפרקים את הגבישים לחלקיקים קטנים יותר ויותר עד שהם גרגירים עדינים של חול גבס לבן.
האדמה במישור האלקלי ולאורכו של חוף אגם לוסרו מכוסה גם בגבישי סלניט באורך של עד מטר. בליה וסחיפה שוברים בסופו של דבר את הגבישים לגרגרי חול המשונעים על ידי הרוחות השוררות מדרום-מערב ויוצרים את הדיונות הלבנות. הדיונות משנות צורה כל הזמן ונעות אט אט במורד הרוח. מכיוון שהגבס מסיס במים, החול שמרכיב את הדיונות עלול להתמוסס ולעבור מילוט לאחר הגשם, וליצור שכבת חול מוצקה יותר, מה שמגביר את עמידות הדיונות בפני רוחות. העמידות המוגברת אינה מונעת מהדיונות לכסות צמחייה תוך כדי תנועה. מינים מסוימים של צמחים יכולים לצמוח מהר מספיק כדי להימנע מקבורתם על ידי הדיונות, בעוד שאחרים משתמשים באסטרטגיות הישרדות כגון היווצרות בסיס נוקשה סביב שורשיהם כדי לייצב את הצמח בין הדיונות הנעות.
הפארק הלאומי וייט סנדס מכיל צורות שונות של דיונות. דיונות כיפה נמצאות בשוליים הדרום-מערביים של השדה, דיונות סהר (ברחן) ואורכיות במרכז השדה ודיונות פרבוליות לאורך השוליים הצפוניים, הדרומיים והצפון-מזרחיים. מדענים סקרו רצועת דיונות באורך 15 קילומטרים עם לייזרים; חפרו בארות מים רדודות על פני שדה הדיונות; בחנו את הכימיה והגיל של המים מתחת לדיונות; מדדו מאות אלפי גרגירי חול בודדים מכל רחבי הדיונות; והשתמשו בלוויינים כדי לבחון שינויים בטמפרטורה ובלחות לאורך כל השנה.
לקראת הצד המערבי של שדה הדיונות, גובהן של הדיונות יותר מ-15 מטר, והן הולכות וקטנות לכיוון הקצה המזרחי, עד שהן נעצרות באופן פתאומי בגבול המזרחי. לאורך הדיונות, המים נמצאים במרחק מטר בלבד מפני השטח ומלוחים מאוד, אך לכיוון הקצה המערבי של שדה הדיונות, המים עתיקים יותר ומלוחים אף יותר. גם העומק שבו מתחילים מי התהום יורד מ-1.5 מטרים מתחת לפני השטח בקצה המזרחי ל-0.3–0.6 מטר בקצה המערבי של שדה הדיונות. בדיונות בקצה המערבי יש מעט מאוד צמחייה והן נעות במהירות רבה, ואילו הדיונות בקצה המזרחי נעות לאט מאוד ומכוסות צמחייה. לקראת הקצה המערבי גרגרי החול גדולים יותר ובעלי צורות שונות, ואילו בקצה המזרחי כולם קטנים מאוד ועגולים. על בסיס תמונות לוויינים התברר ששדה הדיונות קריר ולח בהרבה מאדמות המדבר החמות והיבשות שמסביב. מדענים גילו מה שנראה כמו חופי אגמים עתיקים מתחת לדיונות באמצעות טכנולוגיית סריקת לייזר. תנועת הדיונות וסוגי הדיונות משתנים מאוד בין טרסות האגם העתיקות הללו.