stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ולדימיר קוקובצוב
ביוגרפיה

ולדימיר קוקובצוב נולד בגוברניית נובגורוד באחוזה משפחתית. הוא למד בבית הספר בסנקט פטרבורג ואחר כך סיים את ליקיאון האימפריה הרוסית היוקרתי. בשנת 1872 הוא הגיש מסמכים לתחילת הלימודים באוניברסיטת סנקט פטרבורג אך לאור כך שאביו נפטר הוא החליט להתחיל לעבוד בשרות הממשלתי. בשנים 1873-1878 קוקובצוב עבר במשרד המשפטים. בשנת 1879 הוא עבר לשירות בתי הסוהר ועבד שם בתפקידים שונים עד לשנת 1890. בשנים 1890-1895 הוא עבד במזכירות המדינה.
בשנת 1895 קוקובצוב התמנה לסגן של ויאצ'סלב פלבה שכיהן מזכיר המדינה. בשנת 1896 קוקובצוב התמנה לסגן של שר האוצר סרגיי ויטה.
בשנים 1904-1905 קוקובצוב היה שר האוצר. לאחר הפסקה קצרה הוא התמנה לתפקיד פעם נוספת באביב 1906 וכיהן בתפקיד עד לשנת 1914. למרות שקוקובצוב היה סגנו של ויטה במשרד האוצר, הוא לא קיבל מינוי שר בממשלת ויטה. מעריכים שזה קשור להבדלי השקפת עולם על המדיניות הכלכלית של רוסיה לאחר המלחמה עם יפן. בהיותו שר האוצר קוקובצוב הוביל מספר רפורמות בתחום הפיננסי ופעל לקבלת הלוואות גדולות ממדינות המערב. הוא היה חבר במספר ועדות בתחום הכלכלי ובתחום יחסי העבודה.
בשנת 1911, מיד לאחר רצח פיוטר סטוליפין, ניקולאי השני החליט למנות את קוקובצוב לתפקיד ראש הממשלה. בכוונת הקיסר היה למנות לשר הפנים אלכסיי חבוסטוב. קוקובצוב סירב למינוי וציין שהוא לא מוכן לשבת באותה ממשלה עם חבוסטוב. בסופו של דבר הדברים הסתדרו, חבוסטוב לא קיבל את המינוי וקוקובצוב החל לכהן כראש הממשלה. במשך כל תקופת כהונתו כראש הממשלה קוקובצוב כיהן גם כשר האוצר של רוסיה.
במהלך כהונתו קוקובצוב פעל להידוק הקשרים עם צרפת וניסה להקטין חיכוכים עם האימפריה הגרמנית. בתחילת מלחמת הבלקן הראשונה נשלקה אפשרות לגיוס כוחות מילואים שנדחתה בלחץ של קוקובצוב. במהלך כהונתו כשר האוצר וכראש הממשלה פעל לאיזון תקציבי.
בינואר 1914 קוקובצוב פוטר מתפקידיו בממשלה אך נישאר חבר במועצה המדינית והוענק לו תואר רוזן. במהלך שרותו הוענקו לו עיטורים רבים של האימפריה הרוסית ושל מדינות אחרות.
בשנת 1918, לאחר מהפכת אוקטובר קוקובצוב נעצר אך שוחרר. הוא הצליח ביחד עם משפחתו לעזוב את רוסיה הסובייטית ובנובמבר 1918 התיישב בצרפת. בהיתו בצרפת פרסם את ספר זיכרונות על פעילות הממשלה בתחילת המאה ה-20.
קוקובצוב נפטר בפריז והוטמן בבית העלמין הרוסי.
אגף השיקום במשרד הביטחון

משרדי אגף השיקום בז'בוטינסקי 94 פתח תקווה
אגף השיקום במשרד הביטחון הוא אגף במשרד הביטחון הישראלי, שמטרתו היא להעניק שירות לשיקום נכי צה"ל ולסייע לאלו להשתלב בחברה, הן בעזרת מתן שירותים סוציאלים, פסיכולוגים או כלכלים ובין אם בעזרת השתלבות בשוק העבודה הישראלי.
בישראל, אחד משני הגופים שמגדירים אחוזי נכות הוא אגף השיקום. אחוזי נכות שנקבעו האגף חייבים לנבוע מפגיעה שאדם עבר כששירת בכוחות הביטחון (או מהחמרת מצב שעבר בגלל מדיניות רפואית כושלת של האחראים עליו בכוחות הביטחון).
היסטוריה

מעמדם של נכי צה"ל שונה ממעמדם של נכים אחרים וזאת מאחר שהם קיבלו את נכותם עקב שירותם בגופי הביטחון של מדינת ישראל, טרם הקמת מדינת ישראל עסקו ועדות הסוכנות היהודית בנושא זה, למעשה כבר מדצמבר 1924 פעלו גופים שמטרתם הייתה לשרת את נכי המחתרות העבריות. עם הקמת המוסדות הרשמיים התמסדה הפעילות למען נפגעי הקרבות, מעמדם נקבע בחוק ולצורך הטיפול בהם הוקם אגף מיוחד במשרד הביטחון - אגף השיקום. במהלך השנים הורחבה הגדרת הזכאות, ונוספו לה גם נפגעים של קהילת המודיעין, משטרת ישראל, שב"ס, משמר הכנסת ואף נכי המחתרות שפעלו בימי המנדט הבריטי טרם הקמת המדינה.
בנובמבר 2013 הציע חבר הכנסת, עפר שלח הצעת חוק פרטית שלפיה יצומצמם תקציב האגף, שעמד באותם ימים על יותר מ-5 מיליארד שקלים. הצעתו של שלח הייתה להקשיח את תנאי הזכאות להכרה של חיילים כנכי צה"ל כך שרק חיילים שנפגעו בפעילות מבצעית יוכרו כנכי צה"ל. על אף שההצעה אושרה בוועדת השרים לענייני חקיקה נקטע תהליך קידום החוק בעקבות הקדמת הבחירות לכנסת העשרים. לטענתו של שלח, החוק היה אמור לחסוך למדינה 100 מיליון שקלים. שנתיים לאחר מכן אישרה ועדת השרים לענייני חקיקה הצעת חוק דומה, גם היא קודמה על ידי שלח. על פי ההצעה, אנשי מערכת הביטחון שנפגעו במהלך שירותם מפגיעות ומחלות "רגילות" לא יהיו זכאים לאותם תנאים שמקבלים חיילים שנפצעו במהלך פעילות מבצעית. עם זאת, אלו שלא יהיו יותר זכאים לתנאים שמקבלים נכי צה"ל יוכלו לקבל הכרה כנפגעי עבודה ויקבלו טיפול מותאם מהמוסד לביטוח לאומי. בסופו של דבר אושרה על ידי הכנסת.
במאי 2019 פורסם דו"ח של מבקר המדינה, יוסף שפירא. בדו"ח נבדקו השירותים הרפואיים שמעניק האגף לנכי צה"ל בתקופה שבין ספטמבר 2017 לאוגוסט 2018. על פי ממצא הדוח, בישראל קיים מחסור ברופאים מחוזיים של אגף השיקום וזאת לאור העובדה שהתקן של האגף בעניין רופאים מחוזים נקבע בשנות ה-90 של המאה ה-20 והוא כולל כ-21 משרות רופאים מחוזיים בלבד. בנוסף לכך, רק כ-58% מהמשרות באגף מאוישות. עוד עולה מהדו"ח, כי חוסר התיאום בין האגף לבין המוסד לביטוח לאומי פוגע בתהליך שיקום הנכים.
באפריל 2021 ולאחר שאיציק סעידיאן – הלום קרב הצית את עצמו במסגרת מחאת נכי צה"ל, הוחלט במשרד הביטחון לעשות רפורמה באגף השיקום. במאי 2021, אושרה מתקציב המדינה, הרפורמה "נפש אחת", שתכלול את שיפור איכות השירות לנכי צה"ל, להלומי קרב ולנפגעי פוסט טראומה, למימוש זכויותיהם וטיפול בנושאים שטרם טופלו עד כה. בינואר 2024 פרסם מבקר המדינה דו"ח מקיף על רפורמת "נפש אחת", שנכתב עוד לפני 7 באוקטובר ובו נכתב שיותר ממיליארד שקלים שהוקצו לרפורמה לא נוצלו. לפי הדו"ח, אגף השיקום אף לא עומד בלוחות הזמנים למימוש הרפורמה החשובה, עבור אלו שנפגעו במהלך הגנה על המדינה.
בין ראשי האגף: יוסף גוריון (1948–1951) אריה פינק (1968-1990), אורן צ'יקו, גד דובב (2001–2005), רוני מורנו (2005-2008), יקותיאל מור (2009-2011), משה צין (2011-2017), חזי משיטה (2017-2021), לימור לוריא (מיולי 2021).
הערות שוליים

↑   רוני לינדר, מהפכה באגף השיקום: רק חיילים שנפגעו בפעילות מבצעית יוכרו כנכי צה"ל, באתר TheMarker‏, 6 בנובמבר 2013
↑  אורי תובל, ועדת השרים לחקיקה אישרה: הקריטריונים להכרה בנכי וחללי צה"ל יוקשחו, באתר כלכליסט, 5 ביולי 2015
↑  לילך שובל, המבקר בדו"ח חמור על שיקום נכי צה"ל ועבודת מצ"ח, באתר ישראל היום, 6 במאי 2019
↑  יניב קובוביץ, דו"ח המבקר: התנהלות אגף השיקום של נכי צה"ל פוגעת בסיכויי הנכים להשתקם, באתר הארץ, 6 במאי 2019
↑  לילך שובל, לאחר הפגנת הענק של נכי צה"ל: משרד הביטחון הציג את הרפורמה באגף השיקום, באתר ישראל היום, 18 באפריל 2021
↑  איתמר אייכנר, "נפש אחת" יוצאת לדרך, ידיעות אחרונות 10.5.2021 גיליון 25091, עמ' 14
↑  ירון דרוקמן, רוב התקציב לא נוצל, האגף לא עומד בביקוש | המבקר על רפורמת "נפש אחת", באתר ynet, 15 בינואר 2024
↑  מאת אמנון ברזילי, בכיר במשרד הביטחון נדרש להחזיר 100 אלף שקל בעקבות דיווחי נוכחות כוזבים, באתר הארץ, 5 באוגוסט 2001
↑  לימור לוריא כיהנה במשך כ-11 שנים כמנהלת אגף א' נכות וכסגנית סמנכ"ל הקצבאות במוסד לביטוח לאומי. בשנה האחרונה מכהנת לוריא כמנהלת מקצועית לענייני הביטוח הלאומי בלשכת שר הרווחה., באתר ערוץ 7
מאהל מחאה שהוקם מול משרדי האגף בפתח תקווה בעקבות האירוע בו הצית עצמו הלוחם איציק סעידיאן במקום.
שרה בק-סבטיצקי

| --- | --- |

בק-סבטיצקי במרץ 2016
 לידה:  1954 (בת 71 בערך)
 ענף מדעי:  פיזיקה, אסטרונומיה
 מקום מגורים:  ארצות הברית, ישראל
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 תרומות עיקריות
 מחקר בגלקסיות ננסיות וצבירי כוכבים.
 
שרה בק-סבטיצקי (במקור: Sara Chaya Beck;‏ נולדה ב-3 בדצמבר 1954) היא פרופסור מן המניין לאסטרופיזיקה באוניברסיטת תל אביב. חוקרת היווצרות כוכבים, צבירי כוכבים וגלקסיות. עוסקת רבות בתצפיות חלל בתחום האינפרא-אדום.
ביוגרפיה

שרה-חיה בק (בהמשך שרה בק-סבטיצקי) נולדה בוושינגטון ב-1954 ללאונרד נורמל בק ופרנסס סלמה בק (גריף לפני הנישואין).
החלה את לימודיה האקדמאים ב-1972, סיימה תואר ראשון בהנחייתו של דייוויד וילקינסון בפיזיקה באוניברסיטת פרינסטון ב-1976. השלימה תואר שני באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ב-1980 ואת הדוקטורט שנה לאחר מכן, ב-1981. המנחה לתואר שני ודוקטורט של בק היה צ'ארלס טאונס. לאחר השלמת הדוקטורט, התקבלה למשרת עמית מחקר באוניברסיטת קורנל, תפקיד אותו מילאה עד שנת 1984. לאחר מכן קיבלה שרה בק משרת מרצה בכיר באוניברסיטת נורת'ווסטרן ועבדה במוסד זה בין השנים 1984 ל-1987. ב-1987 עברה לישראל, בה קיבלה משרת מרצה בכיר באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1999 קיבלה תואר פרופסור. במקביל לעבודתה באוניברסיטת תל אביב, שימשה כעמיתה אורחת ב-JILA, אוניברסיטת קולורדו בין השנים 1993 ל-1994 וכמדענית אורחת במרכז לאסטרופיזיקה הארוורד-סמיתסוניאן בין השנים 2000 ל-2001.
נישאה בדצמבר 1976 לבנימין סבטיצקי, שנהיה גם הוא לימים פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת תל אביב. לזוג נולדו שלושה ילדים: שולמית, אלישע ובת-שבע.
מחקר ופרסומים

שרה בק חוקרת במספר תחומים הקשורים לשלבים ראשונים בחיים של כוכב, צבירי כוכבים וגלקסיות קטנות. נושאי מחקרה המרכזיים הם:
היווצרות כוכבים כבדים שביל החלב ובגלקסיות אחרות.
קינמטיקה של לידת כוכבים - ספקטרוסקופיה ברזולוציה גבוהה של ענני גז המיוננים על ידי כוכבים צעירים.
סופר-ערפיליות הנראות ברדיו ובאינפרא אדום - צבירי כוכבים צפופים, לידתם והתפתחותם.
אסטרו-כימיה של גלקסיות בשלבי יצירת כוכבים מואצת.
ב-2000 פרסמה שרה בק כתבה בכתב עת מדע פופולרי סיינטיפיק אמריקן בנושא גלקסיות ננסיות.
ב-2002 יחד עם מספר חוקרים מארצות הברית פרסמה מחקר בכתב העת Nature בו דיווחו החוקרים על צביר כוכבים ענק הנמצא מחוץ לגלקסיית שביל החלב ומחזק על ידי כבידה עצמית.
ביוני 2015 פרסמה בכתב העת Nature מחקר נוסף יחד עם חוקרים מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בו החוקרים הציעו פתרון אפשרי לשאלת היווצרותו של אותו צביר כוכבים עליו דיווחו שנים קודם.
שרה בק היא חברה באיגוד האסטרונומי הבינלאומי (IAU), בו השתתפה במספר ועדות. חברה באיגוד האסטרונומיה האמריקאי (American Astronomical Society).
מחקר ופרסומים > פרקים בספר

ב-1993 כתבה פרק לספר The Nearest Active Galaxies, ב-2003 פרק לספר Mass-Transfer Induced Activity in Galaxies וב-2012 פרק לספר Amazing Light.
פרסים ומלגות

פרס קוסקה, אוניברסיטת פרינסטון - 1976
מלגת הנשיא, אוניברסיטת קורנל - 1981
מלגת אלון - 1988
הערות שוליים

1 2  Sara Chaya Beck, אתר http://prabook.org
↑  David Todd Wilkinson בוויקיפדיה האנגלית
↑  שרה חיה בק, אתר phdtree
↑  דף הבית של פרופסור סבטיצקי, אתר אוניברסיטת תל אביב
↑  דף אישי באתר אוניברסיטת תל אביב
↑  כתבה באתר cosmos.phy
1 2  כתבה באתר סיינטיפיק אמריקן
↑  An extragalactic supernebula confined by gravity, אתר Nature
↑  Astronomers discover colossal star cluster, אתר israel21c
↑  Highly efficient star formation in NGC 5253 possibly from stream-fed accretion, אתר Nature
↑  דף של שרה בק, אתר IAU
↑  שרה בק, אתר google books
↑  שרה בק, אתר google books
↑  שרה בק, אתר google books
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258312605171  ORCID: 0000-0002-5770-8494  VIAF: 298733806   WorldCat (עם VIAF): 298733806
הסכם קונקורד

הסכם קונקורד הוא חוזה בין הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA), הקבוצות המתחרות באליפות הפורמולה 1 וקבוצת פורמולה 1(אנ'), הגוף המנהל את הזכויות המסחריות של האליפות. ההסכם קובע את האופן בו מחולקים בין הקבוצות הרווחים מזכויות השידור של המרוצים וחלוקת כספי הפרסים. השם "הסכם קונקוד" הוא למעשה שמם של שמונה הסכמים שונים שנחתמו במהלך השנים. ההסכם הראשון נחתם בשנת 1981 והוא נקרא על שם כיכר הקונקורד בה שוכנים משרדי הפדרציה. ההסכמים הראשונים נשמרו בסודיות גדולה עד שהעיתונאי פורסט בונד פרסם בשנת 2005 באתר RaceFax.com מסמך של 120 עמודים ובו תיאור ההסכם שנחתם בשנת 1997
מטרת ההסכמים היא לחזק את המקצועיות ולהגביר את ההצלחה המסרחית של האליפות. על פי ההסכם כל הקבוצות מתחייבות לקחת חלק בכל המרוצים והאימונים במהלך העונה. הוודאות שבחוזה מאפשרת למקסם את מכירת זכויות השידור למדינות השונות. בתמורה מקבלות הקבוצות אחוז מסוים מתוך הרווחים על אותן זכויות.
הסכם ראשון (1981)

הוועדה הספורטיבית הבינלאומית, הגוף שקבע ופיקח על הכללים של אליפות הפורמולה 1, הוחלף בשנת 1978 על ידי גוף חדש שהוקם על ידי FIA ונקרא הפדרציה הבינלאומית לספורט מוטורי (בצרפתית: Fédération Internationale du Sport Automobile או בקיצור FISA). הגוף החדש נתקל בהתנגדויות רבות מצד התאחדות יצרני הפורמולה 1 (FOCA), הגוף שייצג את האינטרסים של בעלי הקבוצות. ברני אקלסטון עמד בראש התאחדות היצרנים, בעוד ז'אן מארי באלסטר עמד בראש הפדרציה.
המלחמה בין שני הגופים שזכתה לכינוי "מלחמת FISA-FOCA" הובילה לביטול מספר מרוצים. יצרנית הצמיגים Goodyear Tire and Rubber Company איימה לפרוש מהאליפות, דבר שיכל להוביל להתמוטטות מסחרית. אקלסטון ארגן פגישה של נציגי הנהלת הקבוצות, יחד עם באלסטר במשרדי הפדרציה ששכנו בכיכר הקונקורד בפריז. ב-19 בינואר 1981, אחרי 13 שעות רצופות של משא ומתן כל המשתתפים חתמו על הסכם שזכה לכינוי הסכם קונקורד, על שם המקום בו נחתם.
מרבית פרטי ההסכם נותרו חשאיים, אם כי ידוע כי כל החותמים התחייבו שהקבוצות יופיעו לכל אחד מהאירועים, על מנת להבטיח יציבות לחוזה השידורים בטלוויזיה של האליפות. בנוסף, ואולי אף חשוב יותר, ההסכם נתן ליצרנים את הזכות למכור את זכויות השידור הטלוויזיוני של המרוצים. הזכות ניתנה בהשאלה לחברת Formula One Promotions and Administration ‏ (בהמשך שינתה את שמה ל-Formula One Group), חברה שהוקמה על ידי אקלסטון. בנוסף נקבעו כללים יציבים לאליפות. תוקף ההסכם נקבע עד ל-31 בדצמבר 1987.
הסכם שני (1987)

החברה שהקים אקלסטון קיבלה את הזכויות המסחריות לשידורי המרוצים (FOPA)‏. 47% מההכנסות הלכו לקבוצות, 30% לחברת Allsopp, Parker & Marsh ו-23% הועברו לפדרציה הבינלאומית לספורט מוטורי. בנוסף, ההכנסות מהתשלום אותו העבירו מארגני המרוצים הלכו גם הם ל-FOPA. בשנת 1987 סכום הפרסים הכולל עמד על 915,000 דולר למרוץ. סכום השמשיך לגדול בהתמדה במהלך ארבע השים הבאות. בשנת 1987 סכום הפרסים הכולל עמד על 915,000 $ למירוץ.
בשנת 1987 נחתם הסכם שני, שהיה בתוקף במשך ארבע שנים.
הסכם שלישי (1992)

בהסכם השלישי הוכנסו גם הנהגים כחלק מההסכם. כרבע מההסכם התייחס לסוגיה זאת ונקבע מעמדם המחייב של החוזים והקמת מערך בוררות עצמאית בה מופקדים החוזים בין הנהגים לקבוצות. בהסכם לא נעשה שינוי באופן חלוקת הכספים. גם הסכם זה נחתם לתקופה של ארבע שנים.
בעקבות מותם של רולנד רצנברגר ואיירטון סנה בגרנד פרי סן מרינו בעונת 1994 הוכנס תיקון להסכם. סעיף 7.5 שנוסף להסכם מאפשר ל-FIA לשנות את הכללים גם ללא הסכמת הקבוצות, אפילו במהלך העונה, אם קיים חשש אמיתי לפגיעה בבטיחותם של הנהגים.
הסכם רביעי (1997)

בשנת 1995 החליטה FIA על העברת הזכויות המסחריות מ-FOCA ל-FOPA לתקופה של 14 שנה, תמורת תשלום שנתי שתעביר החברה לפדררציה. קבוצות מקלארן, ויליאמס וטיירל מחו נגד ההחלטה וסירבו לחתום על הסכם הקונקורד החדש (שהדיונים עליו החלו בשנת 1993). קן טיירל כעס במיוחד על העובדה שאקלסטון, נשיא FOCA, דן בנושא העברת הזכויות לידי החברה הפרטית שברשותו. בנוסף, מחה טיירל על העובדה כי ההסכם נשמר בסודיות, דבר שהקשה על עמדת המיקוח של כל בעלי הקבוצות, מלבד אקלסטון. ההסכם הרביעי נחתם ב-5 בספטמבר 1996 על ידי כל הקבוצות, מלבד שלוש המתנגדות. תוקף ההסכם הוא מ-1997 עד ל-2002.
הסכם חמישי (1998)

ההתנגדות לצעדים של אקלסטון שהובילה את מקלארן, ויליאמס וטיירל לא לחתום על הסכם הקונקורד הרביעי פגעה קשות בהכנסות הקבוצות. במטרה לשכנע את כל הקבוצות לחתום על הסכם חדש לווה אקלסטון סכום של 1.4 מיליארד דולר והבטיח לקבוצות אחוז מהרווחים, אם יהיו. לאחר דיונים שנמשכו כשנה, במהלכה נקבעו כ-30 טיוטות להסכם, חתמו כל הקבוצות על הסכם חדש שתוקפו נקבע עד ל-31 בדצמבר 2007. על פי ההסכם החדש גדל מספר המרוצים בו התחייבו הקבוצות להשתתף בעונה מ-16 ל-17.
במסגרת החוזה חתמו הקבוצות ויליאמס ומקלארן על הסכם נוסף עם ברני אקלסטון. על פי ההסכם שתי הקבוצות אמורות היו לקבל כסף במקרה שאקלסטון ימכור מניות בחברה. אף על פי שאקלסטון מכר מניות ארבע פעמים, הקבוצות מעולם לא קיבלו את חלקן. הדבר הוביל את הקבוצות למאבק נגד משרד עורכי הדין שליווה אותן בטענה כי התרשלות בעריכת החוזה וחוסר תשומת לב לפרצות שהיו קיימות בו הובילה להפסד כספי. כחלק מרכישת הזכויות על ידי חברת אלפא פרמה הוסדרו התביעות בסוף שנת 2005/תחילת 2006 בהסדר מחוץ לכותלי בית המשפט.
בשנת 1999 מכר אקלסטון 50% ממניות החברה לידי חברת קירש-מדיה עם אפשרות למכירת 25% נוספים לחברה. בעלי הקבוצות חששו כי שידורי המרוצים יעברו לערוצי טלוויזיה בתשלום ובכך יפגע החשיפה לפרסום במהלך המרוצים. לאחר משא ומתן כושל עם ליאו קירש החלו היצרנים לתכנן אליפות אלטרנטיבית החל מעונת 2008. באפריל 2002 הגישה חברת קירש-מדיה בקשה לפשיטת רגל ומניות החברה חולקו בין הבנקים לנושים באופן יחסי לגובה ההלוואות. בכך בא הסוף לדיונים על שידורים בערוצי בתשלום, אך לא במאבק על הכסף.
ב-7 בדצמבר 2004 נפגש אקלסטון עם כל בעלי הקבוצות, מלבד פרארי, והציע להם תשלום של 260,000,000 ליש"ט שיתפרש על פני שלוש שנים, תמורת הארכת חוזה השימוש בזכויות המסחריות עד לסוף עונת 2012. הקבוצות סירבו להצעה.
בינואר 2005 הודיעה פרארי על חתימה על הארכה. בתמורה קיבלה הקבוצה סכום כפול מהכנסות, זכות וטו על הצעות עתידיות ומענק חתימה בגובה 80 מיליון דולר. החתימה של פרארי שברה את החזית האחידה של הקבוצות ובהמשך חתמו שאר הקבוצות על ההסכם. רד בול וקבוצת ג'ורדן חתמו על החוזה במהלך חודש יולי. ויליאמס הייתה הקבוצה הרביעית שחתמה על ההארכה עוד באותה השנה. במרץ 2006 חתמו חמש הקבוצות הנוספות (ב.מ.וו-סאובר, רנו, הונדה, מקלארן וטויוטה) על הארכת הסכם הזכויות המסחריות עד לשנת 2012.
הסכם שישי (2009)

למרות המאמצים לחתום על הסכם קונקורד חדש לא נחתם הסכם חדש לפני פתיחת עונת 2008. ביולי 2008 התאחדו כל 10 הקבוצות והרימו את התאחדות קבוצות הפורמולה 1 (Formula One Teams Association או בראשי תיבות: FOTA) במטרה לדון בתנאים של החוזה. אחרי נתק בין ההתאחדות החדשה ל-FIA שנמשך לאורך החצי הראשון של עונת 2009 נחתם הסכם חדש בשם כל הקבוצות. ההסכם החדש קבע את חידוש תנאי החוזה כפי שהיו בשנת 1998 והתוקף נקבע עד ל-31 בדצמבר 2012. באותה ישיבה הוחלט גם על הגבלת תקציב ושינויים טכנולוגיים שיכנסו לתוקף החל מעונת 2010. בניגוד להסכמים קודמים שנפרשו על פני כמאה עמודים כל אחד, הסכם זה התפרש על פני 350 עמודים.
הסכם שביעי (2013)

עונת 2013 נפתחה ללא הסכם קונקורד משותף לכל הקבוצות. עשר מתוך אחת עשרה הקבוצות חתמו על הסכמים נפרדים (קבוצת מרוסיה הייתה הקבוצה היחידה שהחלה את העונה ללא הסכם). לאחר משא ומתן ממושך אלקסטון וז'אן טוד, נשיא ה-FIA, הגיעו להסכמות על הסכם חדש ביולי 2013. החתימה על ההסכם נעשתה במהלך חודש ספטמבר אותה שנה ותוקפו נקבע עד ל-31 בדצמבר 2020.
למרות החתימה על ההסכם, חלק מהקבוצות חשו שהן נפגעו כתוצאה מההסכים הפרטניים שחתמו הקבוצות מול ה-FIA. לשש קבוצות הובטח מקום בקבוצות הדיון האסטרטגיות בהן מצביעים על שינויים טכנולוגיים לפני שהם מוגשים לאישור מועצת הספורט העולמית של FIA (הגוף הממונה על קביעת הכללים). הקבוצות הן פרארי, מקלארן, רד בול, מרצדס וויליאמס. קבוצה נוספת תקבע בכל שנה לפי ההישגים באליפות היצרנים של העונה הקודמת. חמש הקבוצות גם הבטיחו לעצמן תשלומים שנתיים מיוחדים בהיקף של עשרות מיליונים. כתוצאה מההסכמים קבוצת פרארי קיבלה בשנת 2015 סכום של 164 מיליון דולר לאחר שסיימה את עונת 2014 במקום הרביעי באליפות היצרנים. קבוצת ויליאמס, שסיימה מקום אחד לפניה, קיבלה רק 83 מיליון דולר, כמחצית מהסכום. חלוקת ההכנסות הלא אחידה הביאה את קבוצות פורס אינדיה וסאובר להגיש תלונה לנציבות התחרות של האיחוד האירופי בספטמבר 2015. לאחר מכירת הזכויות המסחריות לקבוצת ליברטי מדיה, בסוף שנת 2017, משכו הקבוצות את התלונה.
הסכם שמיני (2021)

המשא ומתן על ההסכם הבא החלו כחלק מדיונים רחבים יותר על עתיד הספורט בשנת 2017. המועד אחרון נקבע ל-31 באוקטובר 2019. על פי הדיווחים, ההסכם היה קרוב לחתימה בסוף חודש ינואר 2020. התפרצות מגפת הקורונה דחתה את סיום הדיונים. במהלך סוף השבוע של גרנד פרי חגיגות ה-70, מנהל קבוצת מרצדס, טוטו וולף, הכריז על חוסר שביעות רצונו מתנאי ההסכם החדש. לדבריו, תקרת התקציב ושינוי חלוקת כספי הפרסים המוצעת פוגעים בעיקר בקבוצתו. לאחר דיונים עם צ'ייס קארי, וולף שינה עמדה והצהיר על נכונותו לחתום על ההסכם החדש.
ב-18 באוגוסט הודיעו קבוצות ויליאמס, מקלארן ופרארי כי חתמו על ההסכם החדש. למחרת הודיעה הנהלת האליפות כי כל הקבוצות חתמו על ההסכם. ההסכם, שיכנס לתוקפו ב-1 בינואר 2021 יהיה בתוקף עד לסוף שנת 2025.
הערות שוליים

↑  1997 Concorde Agreement, RceFax.com
↑  Mosley zieht verstecktes Ass aus dem Ärmel, Motorsport-total.com, 24 June 2004 (בגרמנית)
↑  McLaren und Williams kämpfen weiter um ihre Millionen, Motorsport-Total.com, 10 December 2005 ‏ (בגרמנית)
↑  Einigung zwischen McLaren und 'Baker and McKenzie', Motorsport-Total.com, 17 January 2006‏(בגרמנית)
↑  Ferrari agrees Concorde Agreement extension until 2012, Pitpass.com, 19 January 2005
↑  Red Bull breaks ranks and signs Concorde Agreement, Grandprix.com, 18 July 2005
↑  Jordan signs Concorde Agreement(הקישור אינו פעיל, 2.9.2023), Motorsport.com, 20 July 2005
↑  WilliamsF1 Signs Extended Concorde Agreement, NewsonF1.com, 7 December 2005
↑  פורמולה 1: נחתם הסכם חדש, באתר וואלה, 1 באוגוסט 2009
↑  Force India and Sauber lodge complaint against F1 with European Union, Sky Sport, 29 September 2015
↑  Force India and Sauber drop EU complaint against Formula 1, Autosport, 25 January 2018
↑  Carey says new Concorde Agreement in 'final stages', F1i.com, 24 January 2020
↑  F1 News: Carey says 2021 Concorde Agreement talks "on the back burner", Autosport, 10 May 2020
↑  גרנד פרי חגיגות השבעים היה מרוץ שנערך במסלול סילברסטון כמרוץ החמישי של עונת 2020. המרוץ נקרא כך על מנת להבחין בינו ובין גרנד פרי בריטניה שנערך שבוע קודם לכן על אותו המסלול
↑  Mercedes and F1 in stand-off as Concorde Agreement deadline looms, Autosport, 7 August 2020
↑  Mercedes now ready to sign Concorde Agreement after F1 talks, Autosport, 14 August 2020
↑  CONFIRMED: All 10 teams reach new Formula 1 Concorde Agreement, Formula1.com, 19 August 2020
אנדריי קוז'ינוב

אנדריי קוז'ינוב (נולד ב-28 בדצמבר 1979) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת תל"ם בסיעת יש עתיד – תל"ם. קודם לכן היה עיתונאי וחוקר בממרי, אשר שימש ככתב הצבאי של ערוץ 9 ושימש כשליח הערוץ לאוקראינה בתקופת הקרבות בחצי האי קרים עם רוסיה.
ביוגרפיה

קוז'ינוב נולד בקאזאן, רוסיה הסובייטית שבברית המועצות דאז. עלה לישראל בשנת 1997. שירת ביחידת דובר צה"ל, שם שימש כראש דסק התקשורת הרוסית.
הוא בעל תואר ראשון ביחסים בינלאומיים ותואר שני במדעי החברה מהאוניברסיטה העברית. משמש כחוקר בממרי (המכון לחקר תקשורת המזרח התיכון).
במהלך הבחירות לכנסת ה-23 שימש כדובר "כחול לבן" לציבור הרוסי. בבחירות אלה נכנס לראשונה לכנסת, כשהוצב במקום 33, במקומו של גדי יברקן שהודח עקב מעבר לליכוד.
במהלך כהונתו בכנסת ה-23 היה חבר בשלוש ועדות: ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, ועדת המדע והטכנולוגיה ובוועדה המשותפת לוועדת העבודה, הרווחה והבריאות וועדת העלייה, הקליטה והתפוצות לדיון בהצעת חוק קליטת חיילים משוחררים.
קוז'ינוב הגיש כ-45 הצעות חוק פרטיות, מהן כ-37 הוסרו טרם הדיון המוקדם ו-8 נדחו לאחר דיון מוקדם. בנוסף היה שותף להצעה אחת לפיזור הכנסת יחד עם כ-18 חברי כנסת נוספים מהמפלגות יש עתיד – תל"ם ומרצ שעברה בקריאה ראשונה.
חיים אישיים

קוז'ינוב נשוי ואב לשלושה ומתגורר בפתח תקווה.
הערות שוליים

↑  רשימת 40 המועמדים הראשונים, עודכנה בשלושה מועמדים: אנדריי קוז'ינוב, מיכל קוטלר-וונש ויעל רון בן משה.
↑  נציג המגזר הרוסי אנדריי קוז'נוב ייכנס למקום ה-33 ברשימת כחול לבן לכנסת, באתר ynet, 15 בינואר 2020
↑  פעילות הח"כ באתר הכנסת
ערך זה הוא קצרמרבנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מייק בויט

מיכאל (מייק) קיפסוגות בויט (באנגלית: Michael (Mike) Kipsugut Boit;‏ 6 בינואר 1949) הוא אתלט עבר קנייתי שזכה במדליית ארד אולימפית (אולימפיאדת מינכן (1972) בריצת 800 מטר ובמדליות זהב במשחקי חבר העמים הבריטי (אדמונטון 1978) בריצת 800 מטר ובאליפות אפריקה באתלטיקה (דקר 1979) בריצת 1500 מטר.
במקביל לקריירה הספורטיבית שלו למד בויט לתארים גבוהים באוניברסיטאות בארצות הברית ומכהן במשרת פרופסור באוניברסיטת קנייטה (אנ') שבניירובי, קניה.
ביוגרפיה

מייק בויט נולד ב-1949 בעיר אלדורת (אנ') שבמערב קניה. בנעוריו למד בתיכון סנט פטריק (אנ') בקרבת עיר הולדתו אותו סיים ב-1969. בויט החל להתאמן בריצות בינוניות בתקופת התיכון ובשנתו האחרונה בתיכון זכה באליפות קניה לבתי ספר תיכוניים בריצת 800 מטר. הקריירה הספורטיבית של בויט החלה ב-1972 והסתיימה ב-1990 כשהשתתף בתחרויות ספורטאים בוגרים.
במקביל לקריירה הספורטיבית המשיך בויט בלימודים אקדמאים. עם סיום לימודי התיכון זכה במלגה ללימודי תעודה באוניברסיטת קנייטה (אנ') שבניירובי, קנייה אותה סיים ב-1972. בויט המשיך את לימודיו באוניברסיטת מזרח ניו מקסיקו (אנ') שבניו מקסיקו שם הוסמך כבוגר תואר ראשון. בויט המשיך את לימודיו באוניברסיטת סטנפורד שם השלים ב-1977 וב-1978 2 תוארי M.A. ב-1986 הוסמך בויט לתואר ד"ר בחינוך מאוניברסיטת אורגון.
ב-1987, לאחר הסמכתו, חזר בויט לקניה והתקבל כפרופסור לסגל של אוניברסיטת קנייטה (אנ') במחלקה למדעי הפעילות הגופנית והספורט. ב-1990 עזב בויט את האוניברסיטה ומונה לנציב הספורט של קניה (Kenya Commissioner of Sports) כשבמקביל מונה גם לחבר בהתאחדות האתלטיקה הבין-לאומית ובוועדה של המשחקים הפאראלימפיים. ב-1998 חזר בויט לאוניברסיטת קנייטה וב-2014 הוסמך לדוקטור של כבוד במדעים מטעם אוניברסיטת גלאזגו.
ב-2004 היה בויט בין מייסדי ארגון KENSAP לסייע לנוער מערי ספר בקניה לרכוש השכלה גבוהה באוניברסיטאות יוקרתיות.
קריירה ספורטיבית > 1972

באולימפיאדת מינכן זכה בויט במדליית ארד בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:46.01 דקות אחרי המנצח דייב ווטל מארצות הברית (1:45.86 דקות) והשני במירוץ יבגני ארז'נוב מברית המועצות (1:45.89 דקות).
כמו כן התחרה בויט בריצת 1500 מטר אותה סיים במקום הרביעי בתוצאה של 3:38.4 דקות.
קריירה ספורטיבית > 1974

במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בקריסטצ'רץ', ניו זילנד זכה בויט במדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:44.39 דקות אחרי ג'ון קיפקורגט (אנ') מקניה (1:43.91 דקות) ולפני ג'ון ווקר מניו זילנד (1:44.92 דקות).
קריירה ספורטיבית > 1975

בתחרות בציריך, שווייץ קבע בויט את תוצאת השנה כשקבע 1:43.79 דקות.
קריירה ספורטיבית > 1977

באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בדיסלדורף, מערב-גרמניה זכה בויט במדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:44.14 דקות אחרי אלברטו חואנטורנה מקובה (:44.04 דקות) ולפני וילי וולבק (אנ') ממערב גרמניה (1:45.47 דקות).
קריירה ספורטיבית > 1978

במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו באדמונטון, קנדה זכה בויט במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:46.39 דקות לפני סימור ניומן (אנ') מג'מייקה (1:47.30 דקות) ופיטר למשון (Peter Lemashon) מקניה (1:47.57 דקות).
קריירה ספורטיבית > 1979

באליפות אפריקה באתלטיקה שנערכה בדקר, סנגל זכה בויט במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:39.9 דקות לפני אבדרהאמן מורסלי (אנ') (3:40.1 דקות) ומהאדי איידט (אנ') (3:40.5 דקות) מאלג'יריה.