stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם גורדון ברן מרדוך
ביוגרפיה

ברן מרדוך נולד באדינבורו לג'סי ססיליה (לשעבר מק) ולד"ר ויליאם ברן-מרדוך. אביו היה הראשון שאימץ לו את השם ברן-מרדוך, אבל בנו השמיט את המקף משמותיו. אחיו הבכור, ג'ון ברן-מרדוך, התגייס לצבא והתמנה למהנדס ראשי וממונה על מסילות הרכבת בהודו.
ברן מרדוך למד משפטים באוניברסיטת אדינבורו, אך לאחר קבלת התואר פנה ללימודי אמנות באנטוורפן ובפריז.
למשלחת הגדולה הראשונה שלו יצא ברן מרדוך ב-1892, כשהצטרף למשלחת דנדי לציד לווייתנים באנטארקטיקה, בתפקיד עוזר לויליאם ספירס ברוס, סטודנט לרפואה שגילה עניין באוקיינוגרפיה. ברן מרדוך, שנודע בשם וי.ג'י. לחבריו, ניצל את ההזדמנות הזאת לצייר תמונות של מסעותיהם והיה לו חוזה ליצירת ספר. בעזרת תמונות אלה והרשימות שהכין, כתב את הספר "אדינבורו לאנטארקטיקה", שיצא בהוצאת לונגמנס ב-1894. נאמר עליו, שהיה "צייר הבית" הראשון באנטארקטיקה. רגשותיו של ברן מרדוך כלפי המסע היו מעורבים. המשלחת ביקרה באיי פוקלנד ובאי רוס, וגילתה וקראה בשם את האי דנדי, אבל התפקיד המדעי שקיווה למלא במשלחת היה זניח, וגם הוא וגם ברוס נדרשו לעזור בקטל 5,000 כלבי-ים, שהיו התקווה היחידה של המשלחת להצלחה מסחרית, כיוון שנכשלה במציאת לווייתנים סחירים. על אף אכזבות אלה והעובדה, ששיניו התרופפו מחמת צפדינה, התאהב ברן מרדוך בחקר הקטבים.
ברן מרדוך רחש אהבה רבה לארצו, ובסגנון הכתיבה שלו משולבים אזכורים רבים לסקוטלנד. היו תוכניות ליצור ציור קיר מסביב למאגר המים קסלהיל, ובשיתוף פעולה הם פטריק גדס יצר ברן מרדוך כרזה באורך 1.4 מ', שהציגה דמויות בהיסטוריה הסקוטית. ציור הקיר לא יצא לפועל אבל גרסאות בצבע ובשחור-לבן של עשר הליתוגרפיות שהיוו את תוכניתו הוצאו למכירה.
ברן מרדוך שמר על קשר ידידות כם ויליאם ספירס ברוס, שאותו הכיר באוניברסיטה. הוא עזר בהלוואת כסף ובהמשך בארון מספר מיזמים, בהם המשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה בשנים 1902–1904. במסע המשלחת הזאת סקר ברוס ומדד את האי לורי באיי אורקני הדרומיים. כף ברן מרדוך על אי זה קרוי על שמו. בשנים הבאות היה שניהם חלק בחברה, שהתעתדה לנצל מסחרית את האי שפיצברגן.
בשנת 1905 נלווה ברן מרדוך אל הנסיך והנסיכה מוויילס בביקורם בהודו, שבו השתמש כבסיס לספר המתאר את מסעותיו בהודו ובבורמה ב-1906 התקבל כחבר בהחברה הגאוגרפית המלכותית של סקוטלנד והתמיד בפעילותו שם. בבעלות החברה אוסף של יצירותיו, בהן ציור שמן גדול בחדר המועצה שלה.
לאחר מסעות ציד לווייתנים, פרסם ברן מרדוך את הספר "Modern whaling and bear hunting", הכולל איורים שלו ומתאר את עניינו בדובי הקוטב. בחברה הגאוגרפית המלכותית של סקוטלנד יש קריקטורות משעשעות שיצר ובהן דובי קוטב. אחד מרישומי דוב הקוטב שלו שימש ככרטיס ברכה לחג המולד של החברה. הוא לכד דובי קוטב, והעניק דב קוטב צעיר לחבר הזואולוגית של סקוטלנד.
ברם מרדוך מת בשנת 1939 באדינבורו. הוא ואשתו התגוררו בארתור לודג', שם אירחו מבקרים, בהם רואלד אמונדסן ורוברט פלקון סקוט. נוסף להיותו צייר, היה ברן מרדוך גם מוזיקאי נלהב, והתפאר בהיותו הראשון שניגן בחמת חלילים באנטארקטיקה.
מורשת

כתביו וציוריו שמורים במספר מוסדות, בהם החברה הגאוגרפית המלכותית של סקוטלנד, מוזיאון ויקטוריה ואלברט, ומוזיאון דנדי של מועצת פרת' וקינרוס.
הערות שוליים

↑  מילון אוקספורד לביוגרפיה לאומית, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד 2004, הוצאה מקוונת ספטמבר 2011
↑  From the Arctic and Antarctic to 'the back parts of Mull
↑  William Gordon Burn Murdoch ג'ף סקיני, המוזיאונים הלאומיים של סקוטלנד
↑  tp://gdl.cdlr.strath.ac.uk/scotia/vserm/vserm0402.htm Voyage of the Balaena "מסע הבאלנה", הספרייה הדיגיטלית של גלאזגו
↑  "Showing the Succession of Scottish Kings and the Principal Figures of their Reigns, from the Time of Duncan and Macbeth, in their Proper Arms and Costumes  בציורים רצף של מלכים סקוטיים והדמויות העיקריות בתקופת שלטונם, מזמנם של דנקן ומקבת, כל אחד בכלי הנשק והלבוש המתאימים לתקופתו
↑  William Gordon Burn Mudoch
↑  title=From Edinburgh to India and Burma
| --- | --- |
בקרת זהויות :  CiNii: DA09595960  GND: 1089580967  ISNI: 0000 0000 8452 1516  LCCN: n87113552  NTA: 198002807  RKD: 14281  SNAC: w63v3333  SUDOC: 060864214  Trove: 1309395  ULAN: 500009157  VIAF: 35149066565465601500   WorldCat (עם VIAF): 35149066565465601500 
משלחת דנדי לציד לווייתנים 1892
"אין כמו בבית" מאת ויליאם ג. ברן מרדוך
ווינג צ'ון קונג פו

| --- | --- |

 ארץ מקור:  הרפובליקה העממית של סין  סין
 תאריך ייסוד:  במהלך המאה ה-17
 מייסד:  נַאג מוּי
 סגנון:  סטרייקינג, טראפינג.
 אמנים מפורסמים:  יִפּ קַאִי מַן, ברוס לי
וינג צ'ון קונג פו ובקיצור וינג צ'ון (詠春/咏春) היא אמנות לחימה סינית שנוסדה ככל הנראה במאה ה-17. לפי רוב הגרסאות המקובלות להיסטוריה של אמנות לחימה זו, היא נקראת על שם האשה שייסדה אותה, ים וינג צ'וּן ("האביב היפה"). גרסה אחרת, נפוצה פחות, גורסת כי השיטה נקראה על שם אולם אימונים במנזר הבודהיסטי שבו פותחה השיטה.
היסטוריה

ההיסטוריה של שיטת וינג צ'ון קונג פו הועברה בעל-פה, וקיימות לה גרסאות רבות שלא מתיישבות זו עם זו. לפיכך, יש לציין כי עצם סיפור ייסודה של השיטה אינו אמין, ואין לו סימוכין היסטוריים ברורים. עם זאת, רוב הגרסאות מציינות שתי דמויות מרכזיות בפיתוחה של האמנות: האחת היא נזירה בודהיסטית בשם אינג מוּי (伍枚), והאחרת היא יִם וִינג צ'ון (严咏春), על שמה נקראת השיטה.
אינג מוי, על-פי כמה מקורות, התמחתה תחילה באמנות הלחימה אגרוף-פרח השזיף (מקור השם בכך שלשם פיתוח שיווי המשקל והיכולת האקרובטית היו הלוחמים בה נוהגים להתאמן בראש מוטות עצי שזיף שנעצו בקרקע).
על רקע פלישתם לסין ב-1644 של המאנצ'ורים, ביקשו נזירי מנזר שאולין לפתח אמנות לחימה חדשה, שתאפשר הכשרה של לוחמים רבים בזמן קצר, ותחליף את אמנות הלחימה שהייתה נהוגה במנזר, שחייבה תקופת אימונים ארוכה (מסורת שבעל-פה גורסת: כעשרים שנה). נטען כי לאחר פשיטתם של המאנצ'ו על מנזר שאולין, ששימש אז מקלט למורדים סינים, הייתה אינג-מוי אחת מחמשת מפתחי השיטה החדשה ששרדו.
לאחר החרבת המנזר פגשה אינג-מוי במסעותיה את יִם וינג צ'ון ("האביב היפה", בסינית). ים וינג צ'ון ואביה סבלו אז מנחת זרועו של ראש כנופיה מקומי, שניסה לאלץ את הנערה להינשא לו. אינג מוי, שביקשה לעזור להם, הבטיחה כי תוך שנה תוכל להכשיר את ים וינג צ'ון כלוחמת שתוכל להביס את ראש הכנופיה, שהתמחה בסגנון הקונג-פו "טופר-הנשר".
ים וינג צ'ון, נטען, אכן הצליחה לנצח באותו קרב, ולאחר מכן המשיכה בפיתוח האמנות ובייעולה. היא נישאה לשחקן התיאטרון הנודד לִיאוֹנג בּוּק צַ'או (מקורות היסטוריים מסוימים טוענים כי התיאטרון שלו שימש מסווה למחתרת שנלחמה בכיבוש המאנצ'ו). תלמידים שאספו השניים במהלך נדודיהם הפיצו את השיטה ברחבי סין.
בדורות האחרונים עברה השיטה מלִיאוֹנג לַאן קוַואי אל וֹונג וַוה בּוֹ, ממנו אל לִיונג לִי טַאי, ממנו אל לִאוּנג צַ'אן, ממנו אל צַ'אן וַה שוּאֶן וממנו אל יִפּ קַאּי מַאן, מייסד הזרם המכונה כיום "וינג-צ'ון הונג-קונגי", כדי להבדילו מן הזרם הווייטנאמי, הפופולרי גם הוא.
בתי הספר השונים המתאמנים כיום בזרם ההונג-קונגי התפצלו מבית הספר של יפ קאי מן, שהיגר מסין להונג קונג ב-1949, בעקבות המהפכה הקומוניסטית, שאסרה על השימוש באמנויות לחימה. יפ קאי מן התפרסם במערב גם בזכות היותו הסיפו ("אב רוחני", בסינית) של ברוס לי, שהתאמן בווינג-צ'ון קונג-פו ופיתח את אמנות הלחימה שלו בהתבסס גם עליה.
מאפיינים > יציבות, מבנה והשקפה

ווינג צ'ון פותחה כאמנות של הגנה עצמית, שבה מגיבים לאיום יזום. "קו המרכז" נתפס כחלק המובהק ביותר של מערכת הווינג צ'ון, שכן תקיפות רבות מתמקדות במרכז הגוף, ורבות מנקודות הפגיעה הקטלניות נמצאות לאורכו. על ידי הגנה על קו המרכז והתקפה ממנו, למתרגל הווינג צ'ון יש יתרון טוב בהגנה עצמית. למעשה, הצורה חשובה יותר מהחוזק, היא מיועדת לכסות שטח רחב, להתקפל בלחץ קיצוני, ולעולם לא מאפשרת לזרוע להילכד. ווינג צ'ון קונג פו מבוסס על העיקרון הטאואיסטי של 'הדרך האמצעית': הצלחה מבוססת על איזון הרמוני בין מהירות, כוח, וכושר, כאשר שום איכות אינה חשובה יותר מהאחרות.
חלק מהעוסקים בווינג צ'ון מאמינים שהאדם עם מבנה הגוף הטוב יותר ינצח. עמידת ווינג צ'ון נכונה היא כמו חלק מבמבוק, יציב אבל גמיש, מאובן אך מניב. מבנה זה משמש גם להסיט כוחות חיצוניים או להפנות אותם.
היציבות קשורה גם למבנה, מכיוון שגוף עם יציבות טובה יתאושש מהר יותר מהתקפה עמוקה והיציבות תישאר. וינג צ'ון מאמן את המודעות של תנועת הגוף עצמו שמופקת בשריר, בגיד, ובמקור המפרק. ביצוע צורות של וינג צ'ון כגון צ'אם קיו ובובת העץ משפרות במידה עצומה את הפרופריוספציה. העדפה גבוה בוינג צ'ון, מבנה עמידה צר, עם שמירה של המרפקים קרוב לגוף. בתוך העמדה, זרועות ממוקמות לאורך האיברים החיוניים של קו האמצע. הסטה או מפנה מתבצעת באמצעות העקבים, כדורים או באמצע כף הרגל בהתאם להשתלשלות. כל ההתקפות וההתקפות המתפרצות פותחו מהבסיס הזה, בסיס מאוזן. לעיתים נדירות הוינג צ'ון עושה פשרות במבנה להשיג יותר כוח התקפי בגלל הסברה שייווצר פתח הגנתי שיוכל להיות מנוצל.
המבנה נתפס כחשוב, לא רק מטעמי הגנה, אלא גם עבור התקפה. מתי שהעוסק במקצוע יעיל "מושרש", מיושר כדי להיות צמוד בחוזקה כנגד הקרקע, הכוח של המכה הזאת ככל הנראה יהיה הרבה יותר הרסני. בנוסף, הפרקטיקה של "שיקוע" היריב כדי להתייצב בצורה יעילה יותר כנגד הקרקע מסייעת לספק כוח גדול ככל האפשר.
מאפיינים > רגיעה

עדינות (דרך רגיעה) וביצוע טכניקות באופן רגוע, מהווים את הבסיס בווינג צ'ון.
מתח מפחית את מהירות האגרוף ואת כוחו. השרירים פועלים בזוגות בניגוד זה לזה (למשל שרירים בולטים). אם הזרוע מתוחה, לא ניתן להשיג את המהירות מרבית של האגרוף כשהשרירים מנוגדים לסיומת הזרוע. בוינג צ'ון, היד צריכה להיות רפויה לפני תחילת תנועת האגרוף.
מתיחה של שריר לא נחוץ תבזבז אנרגיה ותגרום לעייפות.
דריכות, זרועות נוקשות פחות גמישות ורגישות במהלך לפיתה וצ'אי סאו.
מתח, גפה נוקשה מספקת ליריב התמודדות קלה לדחוף או למשוך, בעוד גפה משוחררת פחות עוזרת ליריב לפעול.
רפוי, אך מפוקס, לאפשר לגפה את האפשרות לחוש ב"חורים" או חולשה במבנה היריב (ראה סעיף רגישות). עם התקדמות נכונה ה"חורים" העלה התקבל נתיב לתקיפת היריב.
מאבק שרירים מפחית קרב של מי חזק יותר. מינימום כוח פראי בכל תנועה הופכת שוויון לעימות עם כוח לא ברור. זה במידה רבה רוחו של הסיפור של אינג מוי.
מאפיינים > סרטים על וינג צ'ון

וינג צ'ון (סרט) – סרט פעולה, הרפתקאה ואמנויות לחימה-סיני משנת 1994, בכיכובו של דוני ין ומישל יאו.
ייפ מאן – סדרת סרטי דרמה ופעולה-סינית זוכת פרסים בכיכובו של דוני ין, על אורח חייו של ייפ מאן.
האגדה קמה לתחייה: ייפ מאן – סרט דרמה ואמנויות לחימה-סיני זוכה פרסים משנת 2008, בכיכובו של דוני ין.
האגדה נולדה: ייפ מאן – סרט דרמה, פעולה ואמנויות לחימה-סיני משנת 2010, בכיכובו של אייפי צ'אן וסאמו האנג.
ייפ מאן 2: אגדת המאסטר – סרט דרמה ואמנויות לחימה-סיני זוכה פרסים משנת 2010, בכיכובו של דוני ין וסאמו האנג.
ייפ מאן: הקרב האחרון – סרט דרמה, פעולה ואמנויות לחימה-סיני משנת 2013, בכיכובו של אנתוני וונג צ'או סאנג ואייפי צ'אן.
ייפ מאן 3 – סרט דרמה, פעולה ואמנויות לחימה-סיני מצליח וזוכה פרסים משנת 2015, בכיכובו של דוני ין ומייק טייסון.
ייפ מאן 4 – סרט דרמה, פעולה ואמנויות לחימה-סיני עתידי, בכיכובו של דוני ין וסקוט אדקינס.
גראנד מאסטר – סרט דרמה, פשע ואמנויות לחימה-סיני זוכה פרסים משנת 2013, בכיכובו של טוני לאונג צ'יו-וואי וג'אנג דזה יי, על אורח חייו של ייפ מאן.
ראו גם

וו-ווי גונג-פו
הערות שוליים

↑  What Is Wing Chun Kung Fu?, UK Wing Chun Assoc.
| אמנויות לחימה |
| --- | --- | --- |
| אמנויות לחימה סיניות | וו-שו • באג'י צ'ואן • בה גואה ג'אנג • וינג צ'ון • שינג אי צ'ואן • קונג פו גמל שלמה דרומי • טאי ג'י צ'ואן • אגרוף ארוך • אגרוף שאולין • אגרוף שיכור • אי צ'ואן • ג'ין גאנג בה שי • גמל שלמה צפוני • הונג גאר • טאן טוי • טונג ביי צ'ואן • יין-יאנג בה פאן ז'אנג • ליו חה בה פה • מיזונג אי • עגור לבן פוג'יאני • פאק מיי • פנגיי-נון • פיגואה ז'אנג • צ'ואו ג'יאו • שוואי ג'יאו • סאנדה (ספורט) |  |
| אמנויות לחימה יפניות | איאיידו • אייקידו • ג'ו ג'וטסו • ג'ודו • גנדאי בודו • נין ג'וטסו • סומו • שוטוקאן • שיטוריו • קיוקושינקאי • קיודו • קנדו • שורינג'י קמפו • קיק-בוקסינג יפני • שוט-בוקסינג • טנשין שודן קאטורי שינטו ריו |  |
| אוקינוואיות | קראטה • גוג'ו ריו • וויצ'י ריו • שוריי-ריו • שורין-ריו • ריוקיו קמפו • קובודו אוקינאווי |  |
| קוריאניות | הפקידו • טאקוונדו • טאי קיון • טאנג סו דו • טוקונג • סון קואן מו • קוק סול וון |  |
| הודיות | קאלרי-פאיאט • אדיטאדה • אמנויות לחימה הודיות • עגור לבן טיבטי |  |
| טיבטיות | עגור לבן טיבטי |  |
| פיליפיניות | ארניס • יו-יאן |  |
| תאילנדיות | אגרוף תאילנדי |  |
| קמבודיות | פראדאל סראי |  |
| בורמזיות | לאטוואי |  |
| לאוסיות | אגרוף לאוסי |  |
| אירופאיות | היאבקות בסגנון יווני-רומי • פאנקרטיון • סבאט • ברטיטסו • אמנויות לחימה אירופיות היסטוריות |  |
| רוסיות | סיסטמה • סמבו • קיק-בוקסינג רוסי |  |
| ארצות הברית | היאבקות מקצועית • ג'יט קון דו • וו-ווי גונג-פו • קנפו אמריקאי • קג'וקנבו • קיק-בוקסינג אמריקאי |  |
| ברזילאיות | ג'ו ג'יטסו ברזילאי • קפואירה • ואלה טודו |  |
| ישראליות | אייקי • דניס הישרדות • קרב מגן ישראלי • קרב מגע • קרב פנים אל פנים |  |
| טורקיות | היאבקות בשמן |  |
| אחרות | אגרוף • סיף • קיקבוקס • היאבקות • אמנויות לחימה משולבות (MMA) • גראפלינג • ספורט לחימה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4298857-3  NKC: ph482798 
מאסטר ייפ מאן
הקוביה

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 תקופת הפעילות:  2000–הווה (כ־24 שנים) 
 מיקום המטה:  פתח תקווה 
  
 www.hakubia.com
 
הקוביה הוא מותג משחקי קופסה המיוצר ומשווק על ידי חברת הקוביה משחקים בע"מ.
חברת הקוביה החלה את פעילותה בארץ בשנת 2000 בתור המפיצה הרשמית של המתיישבים של קטאן והרחבותיו בישראל. בהמשך, תרגמה החברה משחקים נוספים לעברית, אשר ביניהם: מנצ'קין והרחבותיו, דיקסיט, פנדמיק, שם קוד, חתולים מתפוצצים ועוד. החברה יוצרת גם משחקים מקוריים.
אירועים מיוחדים

חברת הקוביה מארגנת מדי שנה את אליפות הארץ בקטאן, שהזוכה בה מייצג את ישראל באליפות העולם.
הערות שוליים

↑  אליפות הארץ בקטאן
הפארק הלאומי קרוגר

| --- | --- |

זברה מצויה בפארק הלאומי
 מידע כללי
 על שם:  פול קרוגר 
 תאריך הקמה:  1926
 מבקרים בשנה:  1,336,981 (נכון ל־2004)
 גוף מנהל:  הפארקים הלאומיים של דרום אפריקה
 נתונים ומידות
 שטח:  19,485 קמ"ר
 גובה ממוצע:  370 מ' 
 מיקום
 מדינה:  דרום אפריקה דרום אפריקה
 מיקום:  מפומלנגה, לימפופו 
 קואורדינטות:  24°00′41″S 31°29′07″E﻿ / ﻿24.01139°S 31.48528°E﻿ / -24.01139; 31.48528
 אתר רשמי
 
 
אימפלות ותנינים לחופי אגם סכר סאנסט
פארק לאומי קרוגר (באנגלית: Kruger National Park) הוא הפארק הלאומי הגדול ביותר באפריקה, ומהגדולים בעולם כולו. הפארק דומה בגודלו לגודל מדינת ישראל: הוא משתרע על 18,989 קילומטרים רבועים, ואורכו 350 קילומטרים מצפון לדרום ו-60 קילומטרים ממזרח למערב. בצדו הצפוני גובל הפארק עם זימבבואה, ובצדו המזרחי הוא גובל במוזמביק.
הפארק הוקם ב-1 בינואר 1926, והוא מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של דרום אפריקה. מבחינה ארגונית, מהווה הפארק חלק מ"שמורת השלום", יחד עם הפארק הלאומי לימפופו שבמוזמביק והפארק הלאומי גונרזהו שבזימבבואה.
היסטוריה

נמצאו עדויות להתיישבות בני אדם באזור זה לפני אלפי שנים. האירופי הראשון שידוע שהגיע לאזור פארק קרוגר הוא פרנסואה דה קוויפר (Francois de Cuiper), שהוביל משלחת מטעם חברת הודו המזרחית ההולנדית מאזור מושבת הכף אל אזור הפארק בשנת 1725, אך הותקף על ידי הילידים וברח משם.
האזור הוכרז רשמית כפארק לאומי ב-1 בינואר 1926, ונקרא על שם המנהיג הבורי של הרפובליקה הדרום-אפריקאית, פול קרוגר. קרוגר הכריז עוד בשנת 1898 על האזור שבין נהר הסאבי ובין נהר התנינים כעל שמורת טבע. מבחינה פוליטית הייתה ההכרזה באותו הזמן מהלך נבון, משום שהפוליטיקאים והציידים המקומיים היו עסוקים באותו הזמן במלחמת הבורים. עם סיום המלחמה הכריזו הבריטים רשמית על האזור כשמורת טבע, שלימים התפתחה לפארק הלאומי קרוגר. זמן קצר לאחר הכרזת הבריטים הם פינו משטחי השמורה כמה אלפים מבני השבטים המקומיים שחיו באזור. במשך השנים, בעיקר בתקופת שלטון האפרטהייד, נמשכו פינויים כאלה מלווים בסכסוכים בין הממשל לבין שבטי הילידים, והם נמשכים עד היום.
גאוגרפיה ועולם החי

מצפון ומדרום לפארק נמצאים שני נהרות: נהר הלימפופו ונהר הקרוקודיל. ממזרח לפארק נמצאים הרי לבומבו המפרידים אותו ממוזמביק.
האקלים השורר בפארק אקלים סובטרופי גשום: הקיץ הוא חם, לח ורטוב, ואילו החורף הוא קר ויבש. עונת הגשמים העיקרית היא בין החודשים אוקטובר למרץ. מבחינה מנהלית, מחולק הפארק לשישה-עשר אזורים טבעיים שלכל אחד פאונה, פלורה ותנאים משלו.
בנוסף לחלוקה המנהלית, פארק קרוגר נחלק לשישה אזורים אקולוגיים. בפארק כ-1,982 מיני צמחים, כ-517 מיני עופות קבועים ועוד כמה מאות מינים החולפים באזור או מקננים בו. בפארק קרוגר מצויים כל חמשת הגדולים החיים באפריקה: האריה (Panthera leo), הפיל האפריקני (Loxodonta africana), התאו האפריקני (Syncerus caffer), הנמר (Panthera pardus) והקרנף צר-השפה (Diceros bicornis). בנוסף למינים אלה, בפארק מצויים עוד כ-147 מיני יונקים (ובפרט פרסתנים) המוגנים על פי חוק. בנוסף, בפארק כ-120 מיני זוחלים, ביניהם בסביבות 5,000 פרטים של תנין היאור (Crocodylus niloticus), וכן 52 מיני דגים ו-35 מיני דו-חיים.
הפארק מהווה חלק משמורת "קרוגר טו קניונס" (אנ') המוגדרת כשמורה ביוספרית של אונסק"ו מאז 2001.
גלריה

פיל אפריקני
אריות טורפים תאו אפריקני
קודו גמלוני
זברה
זאב טלוא
גנו כחול
ג'ירפה
פיל סוואנה אפריקני
תנין היאור
אריה
היפופוטם
ג'ירפה
תאו אפריקני
קרנף צר-שפה
אנטילופת סוס שחורה
תניני היאור אוכלים פגר של פיל אפריקני
חילזון אפריקאי ענק
ראו גם

הקרב בקרוגר - סרטון המתעד מארב של להקת כפירים לעדר תאו אפריקני בפארק קרוגר, עם התערבות של תניני יאור.
הפארקים הלאומיים של דרום אפריקה
לקריאה נוספת

בריאן כריסטי, סחר קטלני, נשיונל ג'יאוגרפיק ישראל, גיליון 221, אוקטובר 2016
נמר בפארק הלאומי קרוגר
הצלב האמיתי

מציאת הצלב האמיתי על ידי הלנה
הצלב האמיתי הוא, על פי האמונה הנוצרית, הצלב המקורי שעליו נצלב ישו. על פי המסורת הנוצרית, הלנה, אמו של קונסטנטינוס, מצאה את הצלב האמיתי במחבוא בעת מסעה בארץ ישראל. מאז התגלגל הצלב למקומות רבים בעולם, המובהק שבהם הוא העיר קונסטנטינופול. במאה ה-12 וה-13 היה הצלב הקדוש לסמל מובהק של הצלבנים.
כנסיות רבות מציגות גם כיום שרידים של הצלב האמיתי, אך טענה זו מעולם לא הועמדה לבחינה מדעית.
הופעתו בנצרות

300 שנה מעת שנצלב ישו על הצלב חלפו עד שצלב זה התגלה ב-334 על פי המסורת הנוצרית, בימי מקריוס בישוף ירושלים. סיפור האגדה על הלנה שמצאה את הצלב מופיע בדרשת ההספד של אמברוזיוס על הקיסר תיאודוסיוס ב-395. לאחר גילוי שלושת הצלבים על ידי הלנה, היה צורך לזהות את הצלב האמיתי. הבישוף מקריוס הוליך את הלנה, אם הקיסר קונסטנטינוס הגדול, ופמלייתה אל אישה חשוכת מרפא, ומבין שלושת הצלבים, רק הצלב האמיתי גרם לכך שהיא קמה בריאה ושלמה מעל ערש דווי.
חלק מהצלב סגרה הלנה במצבת כסף והשאירה אותו במקום בירושלים כמזכרת ללמוד על תולדותיו, ואת חלקו האחר שלחה לקיסר קונסטנטינוס. קונסטנטינוס הצפין חלק זה בתוך פסל דיוקנו שהוצב בפורום שבקונסטנטינופול. החלק שנשאר בירושלים עבר תהפוכות רבות, שהחלו ב-614 בעת הכיבוש הפרסי. הצלב יחד עם פטריארך ירושלים זכריה נפלו בשבי הפרסים ונלקחו לפרס. ב-629 הביס הרקליוס, קיסר האימפריה הביזנטית את הפרסים, וגאל את הצלב משביו. על פי המסורת, החזיר הרקליוס את הצלב עם שובו לירושלים ב-14 בספטמבר בתהלוכת ניצחון. מאותה עת היה יום זה לאחד החגים המרכזיים בשנה הליטורגית, "חג רוממות הצלב הקדוש". לחג זה נודעת עד היום משמעות מיוחדת בירושלים.
ב-638 נכנעה ירושלים למוסלמים, והצלב נותר שבוי תחת השלטון החדש בירושלים. החוקרת יעל קציר מניחה שבשל העובדה שירושלים נכנעה, נשמר הצלב במקומו בכנסיית הקבר, שהרי המוסלמים התחייבו בחוזה הכניעה לא לפגוע ברכושם הפרטי או הקהילתי של הנוצרים שנשארו בעיר. קציר מצביעה על כך שבאירופה לא הרבו לעסוק בעניין גלגולי הצלב באותה עת, אך קרוב לוודאי כי לקחי הכיבוש הפרסי נחרתו עמוק בזיכרון הנוצרי.
לפי המסורת הרומאית, הביאה הלנה שריד מן הצלב הקדוש לבזיליקת סנטה קרוצ'ה אין ג'רוסלמה בעיר, בה הונח על עפר שהובא מירושלים. בשנת 1623, עם הכתרתו של האפיפיור אורבנוס השמיני, נלקח חלק עץ גדול משרידי הצלב האמיתי לבזיליקת פטרוס הקדוש.
גורלו של הצלב האמיתי לאחר קרני חטין

הצלב האמיתי נפל בשבי בקיץ 1187 על ידי צלאח א-דין, במהלך קרב קרני חיטין. הצלב הובא מקתדרלת הצלב הקדוש בעכו לשדה הקרב על ידי בישוף עכו, שנהרג במהלך הקרב. לקיחת הצלב על ידי המוסלמים הייתה בעיני הצלבנים אחת המפלות הקשות ביותר שיכלו לספוג, והם התייחסו לעצמם לאחר שאיבדו את הצלב כנידונים למוות. נפילת הצלב הייתה מכת קשה לצלבנים ולגאוות הנצרות המערבית. קינות נכתבו על כך, וכן קריאות למסעי צלב חדשים, כמו זו של האפיפיור גריגוריוס השמיני. במהלך מסע הצלב השלישי נערכו כמה ניסיונות נפל להשיב את הצלב. בראשונה נידון הדבר במשא ומתן להחזרת שבויים, שנערך בין ריצ'רד לב-הארי לצלאח א-דין בזמן המצור על עכו. לאחר מכן נידון הדבר במשא ומתן ביפו. בשתי הפעמים לא מומשה החזרת הצלב האמיתי. בהאא' א-דין, הכרוניקאי המוסלמי, מתאר את נימוקו של צלאח א-דין בתשובתו לריצ'רד לב-הארי:
"אשר לצלב, החזקתו היא יתרון גדול לנו. איננו יכולים להפסידו אלא למען מטרה הנושאת רווח לאסלאם."
ניסיון אחר להשבת הצלב עשתה תמר, מלכת גאורגיה, שביקשה לרכוש את הצלב תמורת עשרים אלף זהובים. צלאח א-דין השיב בשלילה על בקשה זו.
מאמצי הצלבנים להחזיר את הצלב לידיהם עלו בתוהו, והצלב נותר מאז קרב קרני חטין בידי המוסלמים. אולם הנוצרים לא איבדו את השאיפה להחזירו לידיהם. במהלך מסע הצלב החמישי הפך הצלב להיות קלף מיקוח בידי הסֻלטאן אלכמאל, שביקש להיפטר מהצלבנים שפלשו לארצו. ב-1219 הציע הסלטאן לצלבנים תנאי שלום שכללו בין השאר את החזרת ירושלים, נצרת והצלב הקדוש, תמורת נסיגת הצלבנים ממצרים. הצלבנים סירבו לתנאיו. ב-1221 במשא ומתן מחודש עם הצלבנים, הבטיח להם אלכאמל את הצלב האמיתי תמורת נסיגה מדמיאטה. הצלבנים נסוגו, אולם את הצלב לא קיבלו, מכיוון שברגע האחרון לא מצאוהו המוסלמים. לאחר כישלון מסע הצלב החמישי, לא שומעים עוד על ניסיונות לגאולת הצלב. בממלכת הצלבנים השנייה במאה ה-13, נקראת כנסיית פטריארך ירושלים הגולה בעכו - קתדרלת הצלב הקדוש. השם ביטא משאת נפש, אך השריד הקדוש לא שכן יום אחד בקתדרלה.
החוקרת קציר מציעה כי ייתכן ולאחר קרב חטין הוציאו המוסלמים את הצלב מקופסתו, לקחו את אבני החן והשליכו את העץ.
כיום

עד היום מחזיקים היוונים-אורתודוקסים והארמנים פיסות מהצלב הקדוש האמיתי, שעל פי מסורתם נשמרו בירושלים מימים ימימה. 
המציאות לאחר קרב קרני חטין אילצה את הנצרות המערבית להשלים עם אובדנו של צלב הצלבנים ולהתנחם בשרידים מהצלב האמיתי שנמצאו ונמצאים באירופה. רוב שרידי הצלב האמיתי באירופה מקורם בקונסטנטינופול. העיר נכבשה ונבזזה במהלך מסע הצלב הרביעי ב-1204, ובכלל זה גם הצלב האמיתי המעוטר בזהב ובאבני חן שהעבירה הלנה מירושלים, שהועבר וחולק לכנסיות ומנזרים ברחבי אירופה.
עד סוף ימי הביניים, כנסיות רבות כל כך טענו שבבעלותם חלקים מהצלב האמיתי, שז'אן קלווין אמר במאה ה-16 שיש מספיק עץ כדי למלא איתם ספינה, בעוד שכתבי הקודש הנוצרים גורסים שאדם בודד יכול היה לשאת את הצלב.
אולם שארל רוהו דה פלרי (Charles Rohault de Fleury) סקר את כל שרידי הצלב הקדוש המפוזרים באירופה, ויצר קטלוג של כל השרידים הידועים. הוא הוכיח שאם מחברים את כל השרידים יחדיו, לא מגיעים לשליש מגודלו של הצלב המקורי.
ארבע חתיכות מארבע כנסיות אירופאיות: סנטה קרוצ'ה ברומא, נוטרדם בפריז, קתדרלת פיזה באיטליה וקתדרלת פירנצה נבחנו במיקרוסקופ. המחקר מלמד שכל החתיכות שנטען שמקורם מהצלב האמיתי מקורם מעץ זית, וייתכן כי מקור כולם בזיופים מימי הביניים. לטענת פרופ' ישראל הרשקוביץ מאוניברסיטת תל אביב, עץ הזית אינו מתאים לצליבה, הן לאור צמיחתו המסועפת של העץ והן לאור חשיבותו לחקלאות, ולכן מסתבר יותר שהצלב נחטב מעץ אלון. מנגד, וסיליוס צפיריס טען כי על מסמר הצליבה של יהוחנן בן חגקול, שאותר בגבעת המבתר בירושלים, נמצאו שרידי עץ זית.
גרסימוס סמירנקיס (Gerasimos Smyrnakis) מציין כי החלק הגדול ביותר מהצלב, 870,760 מילימטרים מרובעים גודלו, השתמר במנזר קותלומוסיו (Koutloumousiou) בהר אתוס, ואחריו החלק ברומא (537,587 מילימטרים מרובעים), בבריסל (516,090 מילימטרים מרובעים), בוונציה (445,582 מילימטרים מרובעים) בגנט בבלגיה (436,450 מילימטרים מרובעים) ובפריז (237,731 מילימטרים מרובעים).
מנזר סנטו טוריביו דה ליאבאנה (Santo Toribio de Liébana) בספרד נחשב למנזר המחזיק בחלק הגדול ביותר מחתיכות אלו, והוא האתר המתויר ביותר בקרב אתרי הצליינות הקתולים. נטען כי חלק נוסף מהצלב האמיתי נמצא במנזר דה טאקלאק (de Tarlac) בסאן חוזה, טארלאק, שבפיליפינים.
הכנסייה האתיופית האורתודוקסית טוענת שברשותה החלק הימני של הצלב האמיתי, וכי הוא קבור במנזר של גֶשֶן מרים (אנ') שנבנה בראש המבצר ההררי (אמב) גשן. אמב גשן הוא אחד משלושה מבצרים הרריים בהם הוחזקו זכרים בני משפחת המלוכה תחת משמר קיסרי שמטרתו כפולה - להגן עליהם ולהגן על הקיסר המכהן מפניהם. בכרוניקה האתיופית נטען כי הקיסר האתיופי דווית הראשון הביא חתיכה זו ממצרים. בחג המסקל (Meskel; צלב בגעז) או דמרה (Demera) המצוין ב-27 בספטמבר חוגגים הנוצרים באתיופיה את גילוי הצלב האמיתי על ידי הלנה. שאר הכנסיות חוגגות את חג זה ב-14 בספטמבר כאמור.
ראו גם

חג הצלב
שרידי קדושים
לקריאה נוספת

אפי זיו, הצופן הנוצרי באמנות, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, 2015, עמ' 306–307, מסת"ב 978-965-566-137-8