stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פורשה 918 ספיידר
פורשה 918 RSR

בשנת 2011 הציגה פורשה בתערוכת הרכב של דטרויט את הפורשה 918 RSR, גרסת המרוצים של הפורשה 918 ספיידר קונספט.
דגם זה משתמש במנוע ה-V8 של ה-918 ספיידר אך עם הספק משופר ל-563 כוח סוס, לצד שני מנועים חשמליים המניעים את הגלגלים הקדמיים ומפיקים 204 כ"ס. בסך הכל הספק המכונית עומד על 767 כ"ס. תיבת ששת ההילוכים של הרכב פותחה מתיבת ההילוכים של רכב מרוץ הלה-מאן, ה-RS ספיידר.
כדי לשפר את ההאצה ולחסוך בדלק, הציגה פורשה ב-RSR מערכת היברידית שונה מהרגיל. סוללות המנועים החשמליים אינן ניזונות מחיבור לחשמל, אלא מהכוח המופק על ידי גלגל תנופה אשר משמר את האנרגיה הקינטית הנוצרת בזמן בלימה. מערכת מסוג זה מכונה KERS ולעיתים נעשה בה שימוש במכוניות פורמולה 1.
ביצועים
0–100 קמ"ש: 2.5 שניות
400 מטר בקו ישר מעמידה: 10 שניות
מהירות מרבית: 345 קמ"ש (214 מייל לשעה)
הערות שוליים

↑  מאת cartube, פורשה 918 ספיידר – ראש בראש עם פרארי, באתר cartube
↑  רן אלקובי, ז'נבה 2010: פורשה 918 ספיידר היברידית קונספט, באתר קארטיוב, ‏04 במרץ 2010
↑  AUSmotive.com » Frankfurt 2013: Porsche 918 Spyder (באנגלית)
↑  מאת cartube, פורשה 918 ספיידר – יותר מהירה ממה שחשבתם, באתר cartube
↑  K. C. Colwell, 2015 Porsche 918 Spyder Tested: 2.2 Seconds to 60!, Car and Driver, ‏2014-07-25 (באנגלית אמריקאית)
↑  2015 Porsche 918 Spyder First Test - Motor Trend, באתר  Motor Trend
↑  Porsche 918 Spyder review (2013 onwards) - MSN Cars UK, web.archive.org, ‏2013-11-30
↑  2015 Porsche 918 Spyder, www.fueleconomy.gov
↑  Porsche 918 Spyder Officially Enters Production, InsideEVs (באנגלית)
↑  פורשה 918 ה-918 – והאחרונה - אוטו, באתר www.auto.co.il
↑  Porsche exceeds previous year's sales by November - Yahoo Finance, web.archive.org, ‏2014-12-16
↑  http://press.porsche.com/news/release.php?id=812
↑  Fastest Nurburgring lap times 2022: quickest cars and lap records, Auto Express (באנגלית)
↑  מאת cartube, פורשה חושפת את ה-918 RSR ההיברידית, באתר cartube
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012574995205171 
מבט אחורי
פנים
מבט מלמעלה
פורשה 918 RSR
פטר חראף

| --- | --- |

 לידה:  21 בינואר 1936 איי הודו המזרחיים ההולנדיים באנדונג, איי הודו המזרחיים ההולנדיים
 פטירה:  24 במרץ 2014 (בגיל 78) הולנד אמן, הולנד
 מדינה:  ממלכת ארצות השפלה 
 השתייכות:   צבא הולנד
 תקופת הפעילות:  1955–1992 (כ־37 שנים)
 דרגה:   גנרל
 תפקידים בשירות
 ראש מטה ההגנה
 
פטר יאן חראף (בהולנדית: Peter Jan Graaff; ‏21 בינואר 1936 – 24 במרץ 2014) היה גנרל הולנדי אשר שימש כראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) בין 1988–1992.
ביוגרפיה

חראף נולד בבאנדונג שבאיי הודו המזרחיים ההולנדיים (כיום באינדונזיה) ב-21 בינואר 1936. ב-1952 הוא החל ללמוד באקדמיה הצבאית המלכותית בברדה, וב-1955 החל לשרת בחיל ההנדסה המלכותי. ב-1975 הוא קיבל את הפיקוד על גדוד ההנדסה ה-41. ב-1981 הוא הועלה לדרגת בריגדה גנרל ומונה למפקד בריגדת השריון ה-11. ב-1984 הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל ומונה לסגן מפקד זרוע היבשה. ב-1985 הוא מונה למפקד זרוע היבשה. ב-10 בדצמבר 1988 הוא הועבר לשמש כראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) ובמקביל הועלה לדרגת גנרל. הוא פרש מהצבא ב-10 במאי 1992.
פאל פטזאי

| --- | --- |

 לידה:  17 בספטמבר 1896 קאפובאר, הונגריה 
 פטירה:  14 בספטמבר 1979 (בגיל 82) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 מקצוע:  פסל, פוליטיקאי, מעצב מטבעות ומדליות 
 בן או בת זוג:  Lucy Liebermann  Herta Pátzay 
 מידע חסיד אומות העולם
 שנות הפעילות:  1917–1979 (כ־62 שנים) 
 פרסים והוקרה:  פרס קושוט (1950)  חסיד אומות העולם (5 במרץ 1998)  פרס קושוט (1965) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  פאל פטזאי
 
שמו של פטזאי מונצח על לוח זיכרון לראול ולנברג ולמצילי יהודים נוספים, בחצר בית הכנסת הגדול של בודפשט
פאל פטזאי (בהונגרית: Pátzay Pál;‏ 1896, קאפובאר שבצפון-מערב הונגריה – 1979, בודפשט) היה פסל, טובע מדליות וחסיד אומות העולם מהונגריה.
קורות חיים

בין השנים 1912-1910 למד פטזאי באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות בבודפשט. בין השנים 1919–1922 היה מעורב בתוכניות קצרות הימים להקמת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית (אנ'), ועקב כך נמלט מהונגריה לפריז, שם שהה זמן קצר. עם עלייתו של משטר הורטי קיבל חוזים לפיסול ושב להונגריה.
קורות חיים > בתקופת מלחמת העולם השנייה

בשנות הארבעים, עת הייתה בתוקף חקיקה אנטי יהודית בהונגריה, היה פטזאי - אז בשנות הארבעים לחייו - מאוהב בהרטה פוקס (Fuchs) בת ה-22, אך סירב להתגרש מאשתו היהודיה לוסי ליברמן (Lucy P. Liebermann) כדי לא לסכן את חייה. זאת מכיוון שבתור אשתו של נוצרי היא הייתה מוגנת באופן זמני מרדיפות אנטישמיות.
עם פלישת הגרמנים להונגריה במרס 1944, נכשל פטזאי בניסיונו להציל את חברו, הצייר אישטוון פרקש (אנ') שגורש לאושוויץ על ידי קומנדו אייכמן ונרצח. פטזאי הפך את ביתו-שלו ואת הסטודיו שלו למקום מקלט ליהודים נרדפים. אמו ואחותו, שחיו איתו עד אז, עברו למקום מגורים אחר, כדי לפנות מקום ליהודים, וכדי שלא ידעו את זהותם של המסתתרים וכך לא יוכלו לחשפם. מספר יהודים הסתתרו בביתו של פטזאי מאוקטובר 1944, עת עלתה לשלטון בהונגריה מפלגת צלב החץ, ועד הגעת הצבא האדום בפברואר 1945. יהודים אחרים הסתתרו בבית זה לתקופות קצרות יותר, בהם הפסל פילפ אדן בק ואשתו.
הדירה הייתה סמוכה למפעלים שהיוו יעד למפציצי בעלות הברית, ודירתו של פטזאי ניזוקה בהפצצות.
קורות חיים > לאחר המלחמה

לאחר הגעת הצבא האדום לבודפשט התגרש פטזאי מליברמן ונישא לפוקס. יצירתו הראשונה של פטזאי לאחר המלחמה הייתה פסל של ראול ולנברג. בבחירות של נובמבר 1945 בהונגריה (אנ') נבחר פטזאי לפרלמנט ההונגרי אך פרלמנט זה פוזר ב-1947 בלחצה של ברית המועצות. פסל ולנברג שפיסל פטזאי והוצב בבודפשט הוסר בלחץ הסובייטים.
בין 1945–1975 לימד פטזאי אמנות באוניברסיטת בודפשט. פסל לנין שפיסל הוסר ממקומו בשנת 1989 בעת סתיו העמים והועבר לפארק הזיכרון (בודפשט) (אנ') בו מוצבות יצירות מהתקופה הקומוניסטית בהונגריה.
הכרה

פטזאי זכה בפרס לאומי הונגרי בתחומי המדע והאמנות, פרס קושוט (אנ'), על שם לאיוש קושוט, ובפרסים ואותות הוקרה רבים נוספים.
בשנת 1998 הוכר פטזאי בתור חסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
פלייבי

פלייבי (באנגלית: Flybe) הייתה חברת תעופה בריטית לטיסות חסך. החברה נוסדה בשנת 1962 ונסגרה ב-2020.
היסטוריה

החברה נוסדה בשנת 1962 בתור Flybe airlines inc מאוחר יותר בשנת 1973 שנתה את שמה לשמה הנוכחי Flybe בשנת 2002 החברה החזירה את שמה לשם המקורי לכבוד 40 שנות פעילות. בשנת 2010 החברה נקלעה לקשיים כלכלים והכריזה על הליך פשיטת רגל. בשנת 2011 החברה נמכרה לתאגיד בריטיש איירוויז.
בשנת 2020, בעקבות משבר הקורונה, חדלה החברה מלטוס ופשטה את הרגל. כל מטוסיה עברו לחברת בריטיש איירוויז סיטי פלאייר.
צי מטוסים

צי המטוסים נכון לינואר 2020
| מטוס | בצי |
| --- | --- |
סאאב 340B: 4
אמבראר 195: 15
בומברדייה דאש 8 - Q400: 54
סך הכל: 73
Avro rj-146: 10
פייר ואמילי בלדי

|  מידע חסיד אומות העולם |
| --- | --- |
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (16 באוגוסט 1994) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  פייר ואמילי בלדי
 
פייר ואמילי בלדי (בצרפתית: Pierre Baldy;‏ 1898 – 4 באפריל 1974 ו-Emilie Baldy;‏ 1897 – 10 ביולי 1968), היו חסידי אומות העולם, שסייעו בהצלת מספר יהודים ממוות בידי הנאצים.
קורות חיים

אמילי ופייר בלדי, התגוררו בעיר נים, בירת מחוז גארד בצרפת, עם ביתם סימון. פייר היה נהג בדואר, ועבד שעות רבות מבוקר עד ליל. בני הזוג השתייכו לכנסייה הפרוטסטנטית.
לאחר המלחמה

הבנות נקלטו במושבה כנרת כבר ב-1945. בשנות ה-80 נסעו ילדי משפחת שטרן לצרפת כדי למצוא את משפחת בלדי שהצילה אותם וחידשו את הקשר עם סימון, שהמשיכה להתגורר באותו בית קטן בנים, שם היא חיה עד עצם היום הזה.
הכרה והנצחה

ב-16 באוגוסט 1994 הכיר יד ושם בפייר ואמילי בלדי כחסידי אומות העולם.
הערות שוליים

↑  תיק חסידי אומות עולם, יד ושם. עדותה של אסתר שטרן
פונקציונליזם ואינטנציונליזם

שאלת הפונקציונליזם מול האינטנציונליזם בשואה הוא ויכוח היסטוריוגרפי העוסק בדרך שבה התרחשה השואה, כמו גם בהיבטים רבים אחרים של הרייך השלישי, למשל הדרך שבה נוהלה מדיניות החוץ של גרמניה הנאצית. ניתן למקד את הוויכוח בשתי שאלות עיקריות: האם השואה הייתה מתוכננת מראש, כחלק מתוכנית אב גדולה שאותה הגה אדולף היטלר? תומכי האסכולה האינטנציונליסטית סבורים שהתשובה לשאלה זו חיובית; אדולף היטלר תכנן מראש את השמדת יהדות אירופה, והשואה היא הביצוע בפועל של תכנון זה; תומכי האסכולה הפונקציונליסטית חולקים על גישה זו, וסבורים שהשואה לא הייתה יוזמה מתוכננת מראש, אלא התהוותה תוך כדי התפתחות הרייך השלישי. ושאלה נוספת: האם היוזמה לביצוע השואה הגיעה מלמעלה, בפקודה מאת אדולף היטלר, או שהחלה ביוזמה שבאה מתוך הפקידות הגרמנית? האינטנציונליזם טוען שהפקודות ניתנו מן הדרג הגבוה ביותר, ואילו הפונקציונליזם סבור שהיוזמה באה מלמטה.
המונחים "פונקציונליסט" ו"אינטנציונליסט" נטבעו ב-1981 בידי ההיסטוריון המרקסיסט טימותי מייסון, אולם שורשי הוויכוח נעוצים עוד בשנים 1969–1970, עם פרסומם של הספרים The Hitler State ב-1969, מאת מרטין ברושאט, ו-The Twisted Road to Auschwitz ב-1970, מאת קארל שלוינס, שהציגו גישה פונקציונליסטית. הואיל ומרבית ההיסטוריונים הפונקציונליסטים היו בני גרמניה המערבית, הצביעו היסטוריונים אינטנציונליסטים רבים – ובפרט אלו שמחוץ לגרמניה – על היסטוריונים דוגמת ברושט והנס מומסן, אשר בילו את נעוריהם בנוער היטלר, וטענו כי עבודותיהם אפולוגטיות כלפי הנאציזם. תמיכתו של ראול הילברג היהודי באסכולה הפונקציונליסטית הייתה אתגר למבקרי האסכולה.
הגישות השונות בדיון > אינטנציונליזם

היסטוריונים הדוגלים בתפיסה האינטנציונליסטית בגרסתה המוקצנת ביותר, טוענים שלהיטלר היו תוכניות החלטיות לביצוע השואה עוד ב-1924, אם לא מוקדם יותר. לוסי דווידוביץ' (Dawidowicz) סוברת, כאמור, שהיטלר החליט על השמדת היהודים כבר ב-1919. כתמיכה בטענתה מצביעה דוידוביץ' על מספר רב של התבטאויות אנטישמיות שאותן השמיע היטלר באותן שנים. מבקריה של דוידוביץ' טוענים כנגדה שמעט מאוד מהתבטאויותיו של היטלר באותן שנים עוסקות בהרג יהודים. רק התבטאות אחת של היטלר, בספרו מיין קאמפף, מדברת על רצח יהודים; שם אומר היטלר כי לו היו 12,000 עד 15,000 יהודים נחנקים בגז במקום החיילים הגרמניים שנהרגו בדרך זו במלחמת העולם הראשונה, כי אז "הקרבתם של מיליונים בחזית לא הייתה לשווא". מבקריה של דוידוביץ' טוענים ששורה אחת בספר בן 694 עמודים היא ראייה קלושה מדי לטענתה.
הגישות השונות בדיון > אינטנציונליזם מתון

גרסה מתונה יותר של האסכולה האינטנציונליסטית גורסת שהיטלר החליט על השמדת היהודים בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20, ומכל מקום לא יאוחר מ-1939, או 1941. אחת הראיות המובאות על ידי ההיסטוריונים השייכים לאסכולה זו היא נאומו המפורסם של אדולף היטלר בפני הרייכסטאג, ב-30 בינואר 1939, ובו אמר:
היום ארצה שוב להתנבא: אם יעלה בידי יהדות הממון הבינלאומית באירופה ומחוצה לה לדרדר את העמים, פעם נוספת, למלחמה עולמית – אזי לא תהיה התוצאה בולשביזציה של העולם ועמה ניצחון היהדות, אלא השמדת הגזע היהודי באירופה.
יהודה באואר מקשה על גישה זו, ומראה שאף על פי שבנאום זה אכן ישנו אזכור מפורש של השמדת עם, בפועל לא עשה היטלר שום צעד מעשי לקראת ביצוע ההשמדה. איאן קרשו מביא ציטוטים מיומנו של יוזף גבלס, מהם ניתן להתרשם שגבלס הופתע מהתרחשות ההשמדה, משמע שלא הייתה ידועה לו תוכנית כזו.
הגישות השונות בדיון > פונקציונליזם

הגרסה הקיצונית ביותר של האסכולה הפונקציונליסטית טוענת, שהשואה הייתה פרי יוזמתה של הבירוקרטיה הגרמנית, ושהנהגת הרייך השלישי לא הייתה קשורה כלל ליוזמה זו. ההיסטוריון גץ עלי (Götz Aly) הביא כראיה לתפיסה זו מסמכים רבים של הפקידות הגרמנית בגנרלגוברנמן, שטחה המרכזי של פולין שלא סופח לגרמניה לאחר כיבושה במלחמת העולם השנייה; במסמכים אלה ישנו דיון פנימי ער על הקטנת אוכלוסייתה של פולין ב-25%, כדי לאפשר לכלכלתה לצמוח. מבקריה של אסכולה זו מצביעים על כך שאין בכך כדי להסביר מדוע נשלחו יהודים מצרפת והולנד למחנות השמדה בפולין – מהלך מנוגד לגמרי למגמה העולה מן המסמכים שהביא עלי; מעבר לכך, אין כאן תשובה לשאלה מדוע היו דווקא יהודי פולין המטרה להשמדה, במקום להשמיד 25% אקראיים מאוכלוסייתה של פולין.
הגישות השונות בדיון > פונקציונליזם מתון

היסטוריונים כקארל שלוינס (Karl Schleunes) וכריסטופר בראונינג מציגים תפיסה מתונה יותר של האסכולה הפונקציונליסטית. לדעתם, היה מבנה הכוח במדינה הנאצית לא יציב ומלא מתחים ויריבויות בין הגופים השונים שבו. מתחים אלה הם שיצרו את הכוח המניע שהביא להתרחשותה של השואה. החוקרים המשתייכים לאסכולה זו סבורים שמטרתם הראשונה של הנאצים הייתה גירוש כל יהודי אירופה אל מחוצה לה (למזרח אירופה, למדגסקר, למרכז אפריקה, ואף לארץ ישראל), אך משהסתבר שאין סיכוי לבצע מדיניות זו, הוחלט על השמדה. דרך זו נקראת "הדרך העקומה" לרצח עם.
הגישות השונות בדיון > סינתזה

כמה חוקרים, ובהם יהודה באואר ואיאן קרשו, מציגים תפיסה היוצרת סינתזה בין האסכולות השונות. לשיטתם, להיטלר לא הייתה תוכנית סדורה להשמדת היהודים. המניע להשמדתם הגיע גם כיוזמה של דרגי השטח, וגם כהנחיה מן הדרגים הגבוהים. ההנחיה שעברה לדרגים הנמוכים גובתה ביוזמה מצידם של גורמי השדה, ששוב הפכה להנחיה מעל, וחוזר חלילה. היטלר, כאמור, לא הגה את התוכנית, אך היה הכוח הנחרץ שהניע את השואה. בהקשר זה נעשה שימוש במונח "רדיקליזציה מצטברת" (cumulative radicalisation), כדי להגדיר את התחרות הקיצונית בין גורמי הממשל הנאצי השונים, שלוותה ברטוריקה חריפה, והביאה לנקיטת מדיניות שהלכה והקצינה כלפי היהודים.
ראו גם

מיין קמפף: אינטנציונליסטים נגד פונקציונליסטים.
נאום אוברזלצברג
לקריאה נוספת

Aly, Götz & Heim, Susanne: Architects of annihilation: Auschwitz and the logic of destruction, Princeton, NJ: Princeton University Press, 2002.
Bauer, Yehuda: Rethinking the Holocaust, New Haven Conn.; London: Yale University Press, 2001.
Bracher, Karl Dietrich: The German Dictatorship; The Origins, Structure, and Effects of National Socialism, translated from the German by Jean Steinberg; With an Introduction by Peter Gay, New York, Praeger 1970.
Breitman, Richard: The architect of genocide: Himmler and the Final Solution, New York: Knopf: Distributed by Random House, 1991.
Broszat, Martin: The Hitler state: the foundation and development of the internal structure of the Third Reich, London: Longman, 1981.
Broszat, Martin: German National Socialism, 1919–1945, translated from the German by Kurt Rosenbaum and Inge Pauli Boehm, Santa Barbara, Calif., Clio Press 1966.
Browning, Christopher R: Fateful months: essays on the emergence of the final solution, 1941–42, New York: Holmes & Meier, 1985.
Browning, Christopher R: The path to genocide: essays on launching the final solution, Cambridge: Cambridge University Press, 1992.
Browning, Christopher R: Nazi policy, Jewish workers, German killers, Cambridge ; New York: Cambridge University Press, 2000.
Browning, Christopher R: The origins of the Final Solution: the evolution of Nazi Jewish policy, September 1939 – March 1942, Lincoln: University of Nebraska Press, 2004.
Burrin, Philippe: Hitler and the Jews: the genesis of the Holocaust, London ; New York: Edward Arnold ; New York, NY: Distributed in the USA by Routledge, Chapman, and Hall, 1994.
Fleming, Gerald: Hitler and the Final Solution, Berkeley: University of California Press, 1984.
Dawidowicz, Lucy S.: The war against the Jews, 1933–1945, New York: Holt, Rinehart and Winston, 1975.
Hilberg, Raul: The Destruction of the European Jews, Yale University Press, 2003, c1961.
Hildebrand, Klaus: Das Dritte Reich, Muenchen: Oldenbourg, 1980 translated into English by P.S. Falla as The Third Reich, London: G. Allen & Unwin, 1984.
Kershaw, Sir Ian: The Nazi dictatorship: problems and perspectives of interpretation, London: Arnold ; New York: Copublished in the USA by Oxford University Press, 2000.
Kershaw, Sir Ian: Hitler, 1889–1936: Hubris, New York: Norton, 1999, 1998.
Kershaw, Sir Ian: Hitler, 1936–45: Nemesis, New York: W.W. Norton, 2000.
Jäckel, Eberhard: Hitler in history, Hanover, NH: Published for Brandeis University Press by University Press of New England, 1984.
Marrus, Michael: The Holocaust in History, Toronto: Lester & Orpen Dennys, 1987.
Mommsen, Hans: From Weimar to Auschwitz, Princeton, N.J.: Princeton University Press, 1991.
Rosenbaum, Ron: Explaining Hitler: the search for the origins of his evil, New York: Random House, 1998
Schleunes, Karl: The Twisted Road to Auschwitz; Nazi Policy Toward German Jews, 1933–1939, Urbana: University of Illinois Press, 1970.
נוימן, בעז: נאציזם, אוניברסיטה משודרת, משרד הביטחון – ההוצאה לאור
הערות שוליים

↑  Christopher Browning, "La décision concernant la solution finale" from Colloque de l'Ecole des Hautes Etudes en sciences sociales, L'Allemagne nazie et le génocide juif (Paris: Gallimard-Le Seuil, 1985), p. 19
↑  יצחק ארד, ישראל גוטמן, אברהם מרגליות (עורכים): השואה בתיעוד: מבחר תעודות על חורבן יהודי גרמניה ואוסטריה פולין וברית המועצות. יד ושם, ירושלים תשל"ח, עמ' 108 – 110).
פלאוויווירידה

| פלאוויווירידה |
| --- | --- |

מיון מדעי
קבוצה:: Riboviria
משפחה:: פלאוויווירידה
שם מדעי
 Flaviviridae

פלאוויווירידה (מלטינית: Flaviviridae) היא משפחה של נגיפים אשר בני אדם ויונקים משמשים כפונדקאים הטבעיים שלהם. הם מופצים בעיקר על ידי וקטורים פרוקי-רגליים (בעיקר יתושים וקרציות). המשפחה קיבלה את שמה מנגיף הקדחת הצהובה - פְלַאווּס פירושו צהוב בלטינית.
טקסונומיה

הסוג פלאוויווירוס (המין מאפיין הוא קדחת צהובה, נוספים: קדחת מערב הנילוס, קדחת דנגי, נגיף זיקה) מכיל 67 נגיפים מזוהים
הסוג הפאסיווירוס (המין המאפיין הוא הפטיטיס C, נוספים נפוצים: GB virus B)
הסוג פגיווירוס (כולל GB Virus A, GB Virus C, GB Virus D)
הסוג פסטיווירוס (המין המאפיין הוא מחלת הריריות בבקר, נוספים: קדחת חזירים קלאסית, כולרת החזירים) כולל וירוסים שאינם פוגעים בבני אדם.
קבוצה: (+)‏ssRNA
עקמומיות גאודזית

עקמומיות גאודזית ( k_{g}; באנגלית: Geodesic curvature) של עקום נתון  \gamma , בגאומטריה דיפרנציאלית, היא גודל המודד כמה רחוק העקום מלהיות מסילה גאודזית. בתוך יריעה נתונה  {\bar {M}}, העקמומיות הגאודזית היא פשוט העקמומיות הרגילה של העקום הנח בה. לעומת זאת, כאשר העקום חייב להימצא בתוך תת-יריעה  M של  {\bar {M}} (למשל, במקרה של עקומים על גבי משטח נתון), העקמומיות הגאודזית מתייחסת לעקמומיות של  \gamma  "הנצפית" מתוך תת-היריעה  M והיא שונה באופן כללי מהעקמומיות הנצפית של  \gamma  ביריעה בה היא משוכנת (כלומר ב-  {\bar {M}}). העקמומיות  k של  \gamma  כפי שנצפית ביריעה הגדולה יותר תלויה בשני גורמים: העקמומיות של תת-היריעה   M בכיוון של  \gamma  (העקמומיות הנורמלית  k_{n}), שתלויה רק בכיוון של העקום, והעקמומיות של  \gamma  הנראית מתת היריעה  M (העקמומיות הגאודזית  k_{g}). הקשר המתמטי בין אלו הוא  k={\sqrt {k_{g}^{2}+k_{n}^{2}}}. בפרט, לעקומים גאודזיים על  M יש עקמומיות גאודזית אפס (הם "ישרים"), כך ש- k=k_{n}, מה שמסביר מדוע הם נראים עקומים במרחב המקיף בו משוכנת היריעה.
מבחינה היסטורית, מושג העקמומיות הגאודזית קדם למושג היריעה, כך שקודם הוכח שהעקמומיות הגאודזית המוגדרת כ- k_{g}={\sqrt {k^{2}-k_{n}^{2}}} היא אכן גודל פנימי "שמור" של המשטח.
הגדרה מתמטית

כדי לכמת את העקמומיות הגאודזית יש להתאים לכל נקודה על המשטח בנייה של בסיס אורתונורמלי כך ששני וקטורים שלו יפרשו את המישור המשיק למשטח בנקודה הספציפית, והווקטור השלישי יהיה הנורמל למשטח באותה נקודה. לאור ההתאמה הזאת, העקמומיות הגאודזית של עקום  \gamma  בנקודה  X מוגדרת כקצב הסיבוב של הווקטור המשיק לעקום מסביב לוקטור הנורמל למשטח  {\vec {n}}, כאשר מתקדמים במהירות קבועה לאורך העקומה. הגדרה זאת כללית יותר מזו של עקמומיות של עקומה במישור ומכילה אותה; ההבדל החישובי נעוץ בכך שבעוד שבמישור וקטור הנורמל לא משנה את כיוונו, על גבי משטח כללי גם המשיק לעקומה וגם וקטור הנורמל משנים את כיוון ההצבעה שלהם במרחב.
דוגמה

נניח ש- M היא ספירת היחידה  S^{2} במרחב אוקלידי תלת-ממדי. העקמומיות הנורמלית של  S^{2} היא זהותית אחת, ללא קשר לכיוון החתך. למעגלים גדולים יש עקמומיות  k=1, כך שיש להם עקמומיות גאודזית אפס, ולכן הם עקומים גאודזיים. ל-"מעגלים קטנים" בעלי רדיוס  r יש עקמומיות  1/r ועקמומיות גאודזית  k_{g}={\frac {\sqrt {1-r^{2}}}{r}}. באופן כללי, בגאומטריה הלא אוקלידית שמתקיימת על פני משטחים עקומים, עקומים בעלי עקמומיות גאודזית קבועה שונה מאפס ניתנים למידול כמעגלים.
ראו גם

משפט גאוס-בונה
פני ג'ונסון ג'רלד

| --- | --- |

ג'רלד בPaleyfest ב 2012
 לידה:  14 במרץ 1961 (בת 63) בולטימור, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1983 
 מקום לימודים:  בית הספר ג'וליארד  Park School of Baltimore 
 פרופיל ב-IMDb
 
פני ג'ונסון ג'רלד (באנגלית: Penny Johnson Jerald; נולדה ב-14 במרץ 1961) היא שחקנית טלוויזיה וקולנוע אמריקאית הידועה בעיקר בשל תפקידיה בסדרות המופע של לארי סנדרס, חלל עמוק 9 ו-24. היא ידועה גם בתור פני ג'ונסון.
ביוגרפיה

בשנות ה-80, אחרי שלמדה בבית הספר ג'וליארד, ג'ונסון ג'רלד שיחקה במספר סדרות בתפקידים אורחים; "המרוץ אחר הגלימה" ו"בית חולים כללי". התפקיד שחשף אותה לעולם הרחב הוא גילום המזכירה בוורלי בארנס בסדרה המופע של לארי סנדרס.
בשנות ה-90 ג'ונסון ג'רלד שיחקה בהרבה סדרות בתפקידים אורחים; פרקר לואיס, מסע בין כוכבים: הדור הבא, גרייס תחת הכוונת, ו-Family Law.
בסוף שנות ה-90 ג'ונסון ג'רהלד שיחקה בסרט "כוח מוחלט" (עם קלינט איסטווד, ג'ין הקמן ודניס הייסברט). לג'ונסון ג'רלד היה תפקיד משמעותי בסדרה חלל עמוק 9, בה היא שיחקה מ-1995 עד 1999. היא שיחקה בתפקיד אורח בסדרה ER. היא גם הופיעה בסרט הטלוויזיה "צבע החברות" (The Color of Friendship).
בשנים האחרונות ג'ונסון ג'רלד שיחקה בסדרות פרייז'ר, הפרקליטים ותיקים באפלה. ג'ונסון ג'רלד הרוויחה את פרסומה בעיקר מהסדרה 24, בה שיחקה בשלוש העונות הראשונות את שרי פאלמר, אשתו ולאחר מכן גרושתו של הנשיא דייוויד פאלמר. ב-2003 ג'ונסון ג'רלד שיחקה בסרט על הפיגוע במגדלי התאומים בתור קונדוליזה רייס. ב-2007 שיחקה בסדרת הדרמה של רשת ABC "חזרה לשורשים" בתפקיד של לסלי אטווד. כיום היא משחקת בסדרה קאסל את דמותה של קפטן גייטס, ביחד עם סטנה קטיק ונייתן פיליון.
ב-2016 הצטלמה לעונה הראשונה של "האורוויל", סדרת דרמה קומית מדע בדיונית אמריקאית שנוצרה על ידי סת' מקפרלן, ואשר צפויה לעלות לשידור ברשת פוקס בעונת 2018-2017.
בשנת 2024 ביצעה הופעת אורח בסדרה הקומית "טד" שיצר סת' מקפרלן עבור שירות הזרמת המדיה Peacock.
חיים פרטיים

ג'ונסון נשואה לגראלין ג'רלד מאז 1982, ולזוג יש בת אחת. ג'ונסון מלמדת בבית הספר שבעלה הקים.
פומה פרדואידס

| פומה פרדואידס |
| --- | --- |
גולגולת הפומה  איור של הפומה
תקופה
פליסטוקן כ-2,100,000–800,000 שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי חתול
משפחה:: חתוליים
סוג:: פומה
מין:: פומה פרדואידס
שם מדעי
 Puma pardoides ‏אוון, 1846

פומה פרדואידס (שם מדעי: Puma pardoides) הוא מין נכחד של חתול גדול. חתול זה ידוע בשם העממי פנתר אוון, אף שאינו שייך לסוג פנתר אלא לסוג פומה לצד פומת ההרים המודרנית. החתול התגלה בחפירות באנגליה וצרפת ונקרא בשמו ב-1846 בידי החוקר האנגלי ריצ'רד אוון, ממנו קיבל את שמו העממי. תחילה החתול הוגדר כמין דומה לנמר מהסוג פנתר (Panthera) ובהמשך הועבר לסוג Viretailurus. בהמשך הגולגולת נבדקה והתקשרה לגולגולות של פומות והוא הועבר לסוג פומה.
פומה פרהיסטורית זו חיה במשך הפליסטוקן של אירופה לפני 2,100,000 עד 800,000 שנים מהיום. פומה זו היא היחידה בסוגה שהתקיימה בעולם הישן, כאשר הפומה המודרנית והמין פומה פומואידס (Puma pumoides) חיו ביבשת אמריקה לצד מינים דומים כמו ברדלס אמריקני. ייתכן שקרוביה עברו את גשר היבשה של ברינגיה לעולם החדש.
הפומה הגיעה לגודל של 60 עד 100 קילוגרם והיא צדה מיני פרסתנים בינוניים כמו איילים, חזירי בר או סוסיים שחיו באזור. הניבים הגדולים בקדמת לסתה עזרו לה להרוג את הטרף ביעילות בדומה לפומה המודרנית.
פומה צפון-אמריקאית

| פומה צפון-אמריקאית |
| --- | --- |
 פומה צפון-אמריקאית
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי חתול
משפחה:: חתוליים
סוג:: פומה
מין:: פומת ההרים
תת־מין:: פומה צפון-אמריקאית
שם מדעי
 Puma concolor couguar ‏(סופר), 1792

פומה צפון-אמריקאית (שם מדעי: Puma concolor couguar) היא תת-מין של פומת ההרים החיה באמריקה הצפונית: בקנדה ובארצות הברית. בעבר היא הייתה נפוצה מאוד על פני כל אמריקה הצפונית, אך היא נכחדה מאזורים רבים במזרח אמריקה הצפונית, ויותר נפוצה במערב ארצות הברית וכן במערב קנדה. זוהי אחת מ-3 תת-מינים של פומות צפון אמריקאיות יחד עם פומת פלורידה והפומה המזרחית (אנ') שנכחדה.
היא חיה במגוון בתי גידול מאזורים ארקטיים ובהרי הרוקי, ועד למדבריות, שפלות, חופים וביצות. הפומה היא יצור מתבודד המצוי במסתורים ומתרחק מפעילות. מסיבה זו היא נמצאת לעיתים נדירות אך מעריכים שאוכלוסייתה נמצאת בעלייה.
הפומה היא טורפת על באזור חיותה. היא טורפת בעיקר פרסתנים קטנים עד בינוניים אותם היא ממיתה בנשיכה בצוואר. פומות יטרפו גם טורפים קטנים יותר וגורי טורפים אחרים, עופות שונים, מכרסמים וארנביים ואף דגים. הפומה יכולה להיות מסוכנת, אך היא לא תתקוף אנשים ללא התגרות.
הפומה היא חיה מוגנת בארצות הברית ובקנדה.
פייר וובו

פייר אקילה וובו קואמו (נולד ב-20 בינואר 1982) הוא מאמן כדורגל וכדורגלן עבר קמרוני ששיחק בעמדת החלוץ.