stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארז שפריר
הערות שוליים

↑  רון שוורץ, ‏למות על מולייר, באתר גלובס, 21 בפברואר 2013
↑  שוש אביגל, הצגה /  המכשפה והמפלצת ־ גמר חשבון, חדשות, 29 בדצמבר 1991
↑  נורית אסיאג, עכבר העיר, "מוף ומוריס": זיגזוג מענג בין עומק לקלילות, באתר הארץ, 23 במרץ 2016
↑  יהודה ביטון, תענוג מוסיקלי, באתר הארץ, 2 בדצמבר 2002
↑  הצגה חדשה, באתר הארץ, 23 במרץ 2002
נילי ברקן, ‏בזכות דרור קרן, באתר גלובס, 12 במאי 2002
↑  טל פרי, ‏לב של דרקון, באתר גלובס, 9 ביולי 2009
↑  חגית מהלא, ‏נתלים באילן, באתר גלובס, 6 בנובמבר 2008
↑  רון שוורץ, ‏הטייקונית, היזם והנדל"ן על הבימת התיאטרון בהצגה של צ'כוב, באתר גלובס, 2 בפברואר 2011
↑  מיכאל הנדלזלץ, "משחק של אהבה ומזל" בתיאטרון החאן, באתר הארץ, 19 ביוני 2012
↑  ביקורות:
 מיכאל הנדלזלץ, "כנרת כנרת": אלתרמן, אנחנו והפרספקטיבה, באתר הארץ, 1 ביולי 2015
מרט פרחומובסקי, עכבר העיר, כנרת כנרת: הצגה בטעם של פעם, באתר הארץ, 16 ביוני 2015
↑  ביקורות:
ציפי שוחט, ככה ככה היא ככה ככה, באתר הארץ, 4 בנובמבר 2007
טל פרי, ‏הרטיטי את ליבי, באתר גלובס, 9 ביולי 2009
↑  ציפי שוחט, אף לא זכייה אחת להבימה בפרסי התיאטרון, באתר הארץ, 15 במאי 2011
↑  ביקורות:
איתן בר־יוסף, עכבר העיר, רומיאו השנים עשר: שייקספיר כובש את התיאטרון הישראלי, באתר הארץ, 22 במרץ 2011
מיכאל הנדלזלץ, לילה לא רומנטי, באתר הארץ, 8 במרץ 2011
↑  מיכאל הנדלזלץ, "הדלת ממול": דוקטור קוקו ופוך רך, באתר הארץ, 4 בנובמבר 2014
↑  ביקורות:
רון שוורץ, ‏שייקספיר במשקל נוצה, באתר גלובס, 26 במרץ 2015
 מיכאל הנדלזלץ, "הנשים העליזות מוינדזור": אם אי אפשר למנוע, צריך לבלוע, באתר הארץ, 24 בפברואר 2015
↑  רון שוורץ, ‏נפוליון חי. ועוד איך חי, באתר גלובס, 21 בדצמבר 2017
↑  ננו שבתאי, ההצגה הזו נותנת במה לגבר מכה. בכל זאת - הוא אלוהים, באתר הארץ, 15 ביולי 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010489555205171  VIAF: 1829164120338510470000   WorldCat (עם VIAF): 1829164120338510470000
ארמנית

| --- | --- |

 מדינות:  ארמניה, רוסיה, צרפת ו-27 מדינות אחרות
 אזורים:  הקווקז
 דוברים:  כ-7,000,000
 שפת אם:  כ-6,000,000
 כתב:  אלפבית ארמני 
 משפחה:  הודו-אירופית פרוטו-ארמנית עתיקה תיכונה מודרנית מזרחית מערבית
 לאום:  ארמניה ארמניה
 מוסד:  אין
 קוד שפה:  hy 
 קוד ISO 639-1:  hy 
 קוד ISO 639-2:  hye 
 קוד ISO 639-3:  hye 
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
שפות ארמניות הן שתי שפות שמוצאן מהתפלגות השפה הארמנית:
ארמנית מזרחית – המשמשת בחיי היום-יום בארמניה ובקהילות מזרחיות אחרות, כדוגמת הקהילה באיראן.
ארמנית מערבית – בה מדברות הקהילות הארמניות באנטוליה.
לאחר רצח העם הארמני הייתה הארמנית המערבית בשימוש על ידי התפוצות הארמניות בלבד.
היסטוריה

ארמנית היא שפה הודו-אירופית ומדוברת רק באזור הקווקז ובתפוצות הארמניות בעולם. שפה זו היא שלוחה בפני עצמה במשפחת השפות ההודו-אירופיות ואינה משתייכת לאף קבוצה במשפחה זו. יש המשײכים את השפה הפריגית ממשפחת השפות הפריגיות שכבר נכחדה ויש שאף מוצאים קשר בין היוונית לארמנית. כמו כן ישנן מילים רבות בשפה הארמנית השאולות מפרסית וכן השפעת השפות הקווקזיות אשר מדוברות על ידי העמים הגרים בצמוד לארמניה.
יצירות ספרותיות ראשונות בשפה התגלו מן המאה ה-5 ואילך, אשר נכתבו בארמנית קלאסית או גרבר אשר שמרו על חוקיה הבסיסײם. השפה המדוברת התפתחה באופן ניכר ואילו השפה הכתובה נשארה בעינה ולא השתנתה כמעט בכלל.
הכתב הארמני, בן 36 האותיות, נוצר על-פי המסורת על ידי הנזיר מסרוב משדוץ (מסרוב הקדוש) בשנת 405.
עיצורים

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | סדקי | סדקי | ענבלי /וילוני | ענבלי /וילוני | חכי | חכי | בתר־מכתשי | בתר־מכתשי | מכתשי /שִנִּי | מכתשי /שִנִּי | שפתי (־שִנִּי) | שפתי (־שִנִּי) |
| אפי |  |  |  |  |  |  |  |  | n |  | m |  |
| סותם |  |  | ɡ | kʰ |  |  |  |  | d | tʰ | b | pʰ |
| מחוכך |  |  |  |  |  |  | ʤ | ʧʰ | ʣ | ʦʰ |  |  |
| חוכך |  | h | ʁ | χ |  |  | ʒ | ʃ | z | s | v | f |
| מקורב (צדי) |  |  |  |  | j |  |  |  |  |  |  |  |
| מקורב (צדי) |  |  |  |  |  |  |  |  | l |  |  |  |
| מקיש |  |  |  |  |  |  |  |  | *ɾ |  |  |  |
| רוטט |  |  |  |  |  |  |  |  | r |  |  |  |
* תוספת פונמה בהתאמה לסטנדרט; בניב המערבי קיימים הסותמים/המחוככים האטומים כמנושפים בלבד  * ארמנים באיראן הוגים זאת [ɹ] כבארמנית עתיקה
| העיצורים> הסימון הגרפי.הסימון הגרפי.הסימון הגרפי | העיצורים> תעתיק IPA.עתיקה.עתיקה | העיצורים> תעתיק IPA.מודרנית.מזרחית | העיצורים> תעתיק IPA.מודרנית.מערבית | העיצורים> תעתיק לטיני.קלאסי.קלאסי | העיצורים> תעתיק לטיני.ISO 9985.ISO 9985 | העיצורים> גימטריה.גימטריה.גימטריה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Բբ | b | b | pʰ | b | b | 2 |
| Գգ | ɡ | ɡ | kʰ | g | g | 3 |
| Դդ | d | d | tʰ | d | d | 4 |
| Զզ | z | z | z | z | z | 6 |
| Թթ | tʰ | tʰ | tʰ | tʿ | tʼ | 9 |
| Ժժ | ʒ | ʒ | ʒ | ž | ž | 10 |
| Լլ | l | l | l | l | l | 30 |
| Խխ | χ | χ | χ | x | x | 40 |
| Ծծ | ʦ | ʦ | ʣ | c | ç | 50 |
| Կկ | k | k | ɡ | k | k | 60 |
| Հհ | h | h | h | h | h | 70 |
| Ձձ | ʣ | ʣ | ʦʰ | j | j | 80 |
| Ղղ | [ɫ]  | ʁ | ʁ | ł | ģ | 90 |
| Ճճ | ʧ | ʧ | ʤ | č | č̣ | 100 |
| Մմ | m | m | m | m | m | 200 |
| Յյ | j | j‏ ,*h | j‏ ,*h | y | y | 300 |
| Նն | n | n | n | n | n | 400 |
| Շշ | ʃ | ʃ | ʃ | š | š | 500 |
| Չչ | ʧʰ | ʧʰ | ʧʰ | čʿ | č | 700 |
| Պպ | p | p | b | p | p | 800 |
| Ջջ | ʤ | ʤ | ʧʰ | ǰ | ǰ | 900 |
| Ռռ | r | r | ɾ | ṙ | ṙ | 1000 |
| Սս | s | s | s | s | s | 2000 |
| Վվ | v | v | v | v | v | 3000 |
| Տտ | t | t | d | t | t | 4000 |
| Րր | [ɹ]  | *ɾ | *ɾ | r | r | 5000 |
| Ցց | ʦʰ | ʦʰ | ʦʰ | cʿ | cʼ | 6000 |
| *(Ււ) | w | *v | *v | w | w | 7000 |
| Փփ | pʰ | pʰ | pʰ | pʿ | pʼ | 8000 |
| Քք | kʰ | kʰ | kʰ | kʿ | kʼ | 9000 |
| Ֆֆ |  | f | f | f | f |  |
* רק בראש מילה בכתיב מסורתי ובמלים מורכבות * ארמנים באיראן (שלוחת הניב המזרחי) הוגים [ɹ] כבהגיה העתיקה * בכתיב מחודש האות מופיעה רק בצירוף ու. בכתיב מסורתי היא מייצגת /v/ מלבד בצירוף իւ ‏/ju/ - שהוחלף ב-յու ברפורמת הכתיב בארמניה הסובייטית
ארן: אביר מסדר הטמפלרים

| --- | --- |

כרזת הסרט בשוודית
 מבוסס על:  טרילוגיית מסעי הצלב 
 בימוי:  Peter Flinth 
 הופק בידי:  Waldemar Bergendahl 
 תסריט:  Hans Gunnarsson 
 שחקנים ראשיים:  יואקים נאטרקוויסט (Arn Magnusson) לינה אנגלונד מורגן אלינג יקוב קדרגרן תומאס גבריאלסון Nicholas Boulton (ז'ררד מרידפור) אנדרס באסמו כריסטיאנסן Fanny Risberg (Cecilia Johansdotter of Sweden) Julia Dufvenius ג'ואל קינמן Jørgen Langhelle (אריק התשיעי, מלך שוודיה) אלכס וינדהם Mirja Turestedt סטיבן וודינגטון (Arnold of Torroja) ביבי אנדרסון גוסטב סקושגורד (קנוט הראשון, מלך שוודיה) ונסן פרז סיימון קאלו סטלאן סקארסגארד (Birger Brosa) סופיה הלין מילינד סומאן (צלאח א-דין) מיקאל ניקוויסט דריס רוחה Charlotta Larsson Douglas Johansson Josefin Ljungman Martin Wallström Bisse Unger Svante Martin Tomas Bolme Annika Hallin Göran Ragnerstam Donald Högberg ואלטר סקושגורד Frank Sieckel Sven-Bertil Taube Christian Fiedler 
 מוזיקה:  תומאס קנטלינן 
 צילום:  אריק קרס 
 מדינה:  שוודיה, גרמניה, נורווגיה, דנמרק, הממלכה המאוחדת, פינלנד 
 חברה מפיצה:  SF Studios 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  17 בדצמבר 2007 
 משך הקרנה:  128 דק' 
 שפת הסרט:  שוודית 
 סוגה:  דרמה תקופתית, סרט הרפתקאות, סרט מבוסס יצירה ספרותית, סרט דרמה, סרט היסטורי, סרט תקופתי (ימי הביניים) 
 סרט הבא:  ארן: הממלכה האבודה 
 www.arnmovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
ארן: אביר מסדר הטמפלרים (בשוודית: Arn: Tempelriddaren) הוא סרט אפוס, המבוסס על הטרילוגיה מאת יאן גילו (Jan Guillou) אודות אביר מסדר הטמפלרים ארן מגנוסון, דמות שוודית מומצאת. הסרט הוקרן לראשונה בבתי קולנוע בשוודיה ב-17 בדצמבר 2007 וזכה לסרט המשך, "ארן: הממלכה האבודה" שיצא למסכים ב-22 באוגוסט 2008, אם כי שני הסרטים שולבו יחד לסרט אחד בגרסה האנגלית ב-DVD בשנת 2010. בעוד הסרט הוא בעיקר בשוודית ורוב ההפקה נעשתה בשוודיה, הסרט הוא הפקה משותפת בין שוודיה, דנמרק, נורווגיה, פינלנד וגרמניה. עם תקציב כולל של כ-210 מיליון SEK (כ-30 מיליון דולרים אמריקאים) לשני הסרטים, זו ההפקה היקרה ביותר בתולדות הקולנוע השוודי. הסרט הרוויח 22.5 מיליון דולר, על פי פורטל BoxOfficeMojo.
עלילה

עלילת הסרט המקורי עוקבת אחר שני הכרכים הראשונים של הטרילוגיה.
ארן מגנוסון הוא בן לשושלת פולקונג החזקה באמצע המאה ה-12, שנולד ב-1150. הוא גדל במנזר של ציסטרציאנים ומאומן שם בחץ וקשת, חרבות וברכיבה על ידי אביר הטמפלרים לשעבר, האח גילברט. ארן גם מתגלה כשווה ידיים. יום אחד, בעודו משוטט ביער, הוא פוגש שלושה גברים המנסים להכריח נערה צעירה להינשא. כאשר הילדה מתחננת לארן לעזרה, שניים מהם תוקפים אותו והוא הורג אותם בהגנה עצמית. אף על פי שלנזירים מספרים שארן לא עשה שום דבר רע, הם מבקשים מגילברט להכשיר אותו להיות לוחם. גילברט משיב כי ארן לא נועד להיות נזיר, אלא נועד להיות חייל של האל.
כאשר ארן עוזב את המנזר וחוזר למשפחתו, הוא נמשך עד מהרה למאבק בין המשפחות החזקות הנלחמות על הכתר של וסטרה ייטלנד. הוא עוזר לחברו קנוט אריקסון להרוג את המלך הקודם קרל סוורקרסון, מה שמוביל למלחמה בין שני הפלגים. ארן וארוסתו, ססיליה אלגוטסוטטר, נדחים בשל יחסי טרום נישואין והם מואשמים בזלזול כי יש לו יחסים עם אחותה של ססיליה (למעשה, זו אינה אלא מזימה לפגוע בקנוט) וכופים על ססיליה עשרים שנות גלות למנזר וארן נשלח כאביר המסדר לארץ הקודש להילחם נגד הסרצנים. ססיליה יולדת את בנו של ארן, אבל הבן נלקח ממנה והיא שומעת רק על הישרדותו וכי שמו מגנוס, דרך אישה אחרת הנקראת גם ססיליה, מלכת שוודיה, ססיליה בלנקה.
בעודו רודף אחרי חבורה של גנבים, ארן פוגש את האויב של הנצרות כולה, צלאח א-דין ומציל את חייו. צלאח א-דין מודה לארן בכך שהוא מזהיר אותו מלהגיע לירושלים משום שהוא מוביל צבא עצום לעבר העיר. כאשר צלאח א-דין צועד על ירושלים, ארן מקבל את הפקודה ליירט את הסרצנים לפני שהם מגיעים לעיר והוא ואנשיו מטילים בהצלחה מארב על צבאו של צלאח א-דין במעבר הרים (המארב מתרחש במקום קרב גזר ההיסטורי). הסרט מסתיים עם ארן שמקבל מכתב הפוטר אותו משירותו בארץ הקודש מידי ראש הטמפלרים ארנולד דה טורויה וססיליה מודה לאל למשמע הידיעות על הישרדותו של ארן.
שחקנים ודמויות

יואקים נאטרקוויסט – ארן מגנוסון
סופיה הלין – ססיליה אלגסוטטר
סטלאן סקארסגארד – בירגר ברוסה, דודו של ארן
ונסן פרז – האח גילברט
סיימון קאלו – האב הנרי
סטיבן וודינגטון – טורויה
גוסטב סקארסגארד – המלך קנוט הראשון (קנוט אריקסון)
מיכאל ניקוויסט – מגנוס פולקסון, אביו של ארן
ביבי אנדרסון – האם ריקיסה
מילינד סומאן – צלאח א-דין
אלכס וינדהם – ארמאן דה גסקוגן
ניקולה בולטון – ג'רארד דה רידפור
תומאס וו. גבריאלסון – אמונד אולבאן
יאקוב סדרגרן – אבה סונסון
ואלטר סקושגורד – יון קנוטסון
ג'וליה דופווניוס – הלנה סברקרסון
לינה אנגלונד – קטרינה, אחותה של ססיליה
מורגן אלינג – אסקיל מגנוסון, אחיו של ארן
פאני ריסברג – ססיליה בלנקה
אנדרס באסמו כריסטיאנסן – אביר הטמפלרים הנורווגי הראלד אויסטיינסון
דריס רוחה – פאחיר
מיריה טורסטדט – סיגריד
ג'ואל קינמן – סברקר קרלסון
הפקה

בראש הפקת הסרט עמדה חברת Svensk Filmindustri בשיתוף עם Film i Väst וערוץ TV4 (שוודיה), הרדיו של דנמרק (דנמרק), YLE (פינלנד), ערוץ TV 2 (נורווגיה) וחברת Telepool (גרמניה). עם תקציב כולל של כ-30,000,000 $ זו ההפקה היקרה ביותר בהיסטוריה של הקולנוע הסקנדינבי. חברת SVT הייתה אמורה להיות במקור אחת הספונסרים הגדולים ביותר של הפרויקט, אבל היא משכה את מעורבותה ובמקומה נכנס ערוץ TV4.
הפקה > צילומים

מרבית הסצנות בשוודית צולמו במחוז וסטרגוטלנד. סצנות אחרות צולמו בסקוטלנד ובמרוקו.
הפקה > שפה

הסרט הוא בעיקר בשוודית, אבל כדי ליצור תחושה מציאותית שכולל את השפות שדיברו במדינות שונות על ידי אנשים שונים, ישנן סצנות בהן דוברים שפות שונות. כך למשל, הנזירים שארן גדל אצלם מדברים בלטינית, אנגלית, שוודית וצרפתית ואילו הסצנות בארץ הקודש הן באנגלית (אם כי במציאות דיברו שם אז לטינית וצרפתית) וערבית, כולל ציטוטים מהקוראן.
ראו גם

קרב קרני חיטין
מסע הצלב השלישי
ממלכת גן עדן
הערות שוליים

↑  "Arn: tempelriddaren" (בשוודית). Swedish Film Database. 17 בדצמבר 2007. נבדק ב-22 בספטמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ארן: אביר הטמפלרים (2007) ב IMDb
בד"ץ כוללות החסידים בירושלים

בד"ץ כוללות החסידים בירושלים היה הבד"ץ הרשמי של כוללות החסידים בירושלים. הבד"ץ נוסד בשנת תרנ"ב על ידי האדמו"ר הירושלמי רבי דוד'ל בידרמן מלעלוב, אשר העמיד בראש הבד"ץ את רבי שניאור זלמן פרדקין, רבה של לובלין שעלה ארצה.
תולדות העדה

בי"ד מיוחד לכוללות החסידים היה קיים עוד בשנת ה'תרט"ו, אולם כנראה שפעילותו לא הייתה ניכרת, ובית הדין האשכנזי שישב בחורבת רבי יהודה החסיד, היה מורכב מרבנים שהשתייכו לכוללות הפרושים, אם כי גם החסידים נזדקקו לו. בין דייני בית הדין החסידי בשנותיו הראשונות היו רבי יוסף (יעסיל) מקוידנוב, רבי נחום מפלוצק, חסיד חב"ד ורבי משה שלמה שכיהן ברבנות בפיטרקוב.
רק בשנת תרנ"ב (1892) כאשר עלה לירושלים, הרב שניאור זלמן פרדקין (לדיער), רבה של לובלין ובעל שו"ת תורת חסד, הוכתר כרבם של כוללות החסידים, ולידו נתארגן מחדש בית דין צדק לכוללות החסידים. בשנת ה'תרנ"ח (1898) עלה רבי דוד ליפמן שובקס, שגדל בבית רבי מנחם מנדל מקוצק, והועמד תחתיו בראש בית הדין.
ארגון בד"צ מיוחד לעדת החסידים לא נראה בעיני הפרושים, אך ברבות הימים השלימו עם זאת, ושני בתי הדין התקיימו זה בצד זה, בד"צ פרושים בחורבת רבי יהודה החסיד, ובד"צ חסידים בחדר ליד ביהכ"נ תפארת ישראל. (ממאמר של הסופר בצלאל לנדוי).
בדצמבר 1910 לאחר פטירתו של הרב יוסף יהודה שטרזברג, מונה הרב בצלאל ישעיה ברנשטיין במקומו. דבר זה הביא להתמרמרות בקרב אנשי כולל אוסטריה אשר הודיעו על הקמת בית דין נפרד.
בשנת תר"פ עם התמנותו של הרב קוק לרבה של ירושלים וכינון הרבנות הראשית חבר בית הדין לבית הדין של הרבנות. הדיינים אז היו הרב ישראל זאב מינצברג, הרב דוד ליפמן שובקס והרב ירוחם פישל ברנשטיין. אחרי פטירת הרב קוק, כאשר הועברה השחיטה לאחריות המועצה הדתית, ובכך הפכה לכפופה בעקיפין לוועד הלאומי, עזבו הדיינים את בית הדין של הרבנות והצטרפו לעדה החרדית.
חברי הבד"ץ כוללת החסידים לדורותיהם (חלקי):
הרב שניאור זלמן פרדקין מחבר שו"ת תורת חסד
הרב דוד ליפמן שובקס (1898-1924)
הרב יוסף יהודה שטרזברג (1901-1910)
הרב טוביה אריה גולדברגר
הרב אברהם בן הרב דוד הכהן (חתנו של הרב עקיבא יוסף שלזינגר).
הרב אברהם צבי שור (בנו של הרב שמואל יצחק)
הרב בצלאל ישעיה ברנשטיין (1910-1917)
הרב מאיר איזראעל ד"ץ
הרב ישראל זאב מינצברג (1922-1931)
הרב ירוחם פישל ברנשטיין
הרב שמואל פסח הלפרין
הרב יצחק פרנקל
הערות שוליים

↑  מכתבים אל המערכת, מוריה, 6 בדצמבר 1910
↑  בית דין צדק לחסידים, החרות, 7 בדצמבר 1910
↑  הבית דין החדש, מוריה, 16 בדצמבר 1910
↑  האיש על החומה.
↑  הרהג יוסף יהודה הלוי שטרסברג זל, מוריה, 2 בדצמבר 1910
ארנסט השני, רוזן ליפה-ביסטרפלד

ארנסט השני, רוזן ליפה-ביסטרפלד (בגרמנית: Ernst zur Lippe-Biesterfeld;‏ 9 ביוני 1842 – 26 בספטמבר 1904), היה עוצר ליפה בין השנים 1897–1904, וסבו של ברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד - בעלה של יוליאנה, מלכת הולנד.
ביוגרפיה

ארנסט נולד ב-9 ביוני 1842 באוברקאסל שהשתייכה לממלכת פרוסיה, ליוליוס, רוזן ליפה-ביסטרפלד ולאדלייד רוזנת קסטל-קסטל, בתם של פרידריך לודוויג, רוזן קסטל-קסטל ואמיליה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג. בשנת 1884 מת אביו יוליוס, רוזן ליפה-ביסטרפלד, וארנסט ירש את נחלותיו ותאריו.
בשנת 1895 מת וולדמאר, נסיך ליפה, ובמקומו עלה לשלטון אלכסנדר, נסיך ליפה שהיה ללא ילדים, ולא היה כל כך שפוי. בעקבות כך פרץ מאבק ירושה בין אדולף, נסיך שאומבורג-ליפה מבית שאומבורג-ליפה לבין ארנסט מבית ליפה-ביסטרפלד. בשנת 1897 הכריע בית המשפט הקיסרי בלייפציג, בראשות אלברט, מלך סקסוניה, שהנסיכות תעבור להיות תחת העוצרות של ארנסט. ב-26 בספטמבר 1904 מת ארנסט בארמון לופשורן, ובנו לאופולד, רוזן ליפה-ביסטרפלד ירש את נחלותיו ותאריו, וכמו כן ירש את העוצרות על נסיכות ליפה. בשנת 1905 מת אלכסנדר, נסיך ליפה, וכמה חודשים לאחר מכן החליט בית המשפט הקיסרי שלאופולד יקבל את הנסיכות.
משפחתו

ב-16 באוגוסט 1901 התחתן ארנסט עם קרולינה, רוזנת ורטנסלבן, בתם של לאופולד אוטו, רוזן ורטנסלבן ומתילדה האלבך, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
אדלייד, רוזנת ליפה-ביסטרפלד (1870–1948)
לאופולד הרביעי, נסיך ליפה (1871–1949)
ברנהרד, נסיך ליפה (1872–1934)
יוליוס, נסיך ליפה (1873–1952)
קרולה, נסיכת ליפה (1873–1958)
מתילדה, נסיכת ליפה (1875–1907)
ארגון העבודה הבין-לאומי

| --- | --- |

 
 דגל ארגון העבודה הבינלאומי
 תחום:  יחסי עבודה
 מדינה:  שווייץ שווייץ
 מטה הארגון:  ז'נבה 
 סניפים:  40
 יושב ראש:  גיא ריידר
 עובדים:  3,381
 תקופת הפעילות:  1919–הווה (כ־105 שנים) 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לשלום (1969)  פרס האנס בוקלר 
 www.ilo.org
 קואורדינטות:  46°13′46″N 6°08′03″E﻿ / ﻿46.2294°N 6.13428°E﻿ / 46.2294; 6.13428
 he
 
ארגון העבודה הבין-לאומי (באנגלית: The International Labour Organization, בראשי תיבות: ILO) הוא סוכנות של האומות המאוחדות המתמקדת בנושאים של יחסי עבודה. מטה הארגון בז'נבה שבשווייץ. הארגון נוסד בשנת 1919, כתוצאה מועידת השלום בפריז ותחילתו כסוכנות של חבר הלאומים. עם הקמת האומות המאוחדות הפך הארגון להיות אחת מסוכנויותיו. חוקת הארגון כוללת את הצהרת פילדלפיה המפרטת את מטרותיו של הארגון. מזכירות הארגון ידועה בשם "משרד העבודה הבין-לאומי". בארגון חברות 187 מדינות בעולם, כולל מדינת ישראל.
מטרת הארגון היא לחזק את זכויות העובד, לשפר את תנאי העבודה והמחיה של העובד, להגביר את התעסוקה ולספק מידע והזדמנויות להכשרה מקצועית. תוכניות בסיוע וביוזמת ILO כוללות מידע בענייני בטיחות וגהות בעבודה, תקני עבודה ותוכניות לזכויות אדם.
באופן היסטורי, ILO היה הגוף הקובע תקנים בין-לאומיים לתנאי עבודה, פעילות שהיוותה את הבסיס ליסודם של איגודים מקצועיים ופעילויות אחרת במדינות שונות בעולם.
מטרות הארגון

לארגון העבודה הבין-לאומי שלוש משימות עיקריות. הראשונה, קביעת תקנים בין-לאומיים בתחום העבודה, הן ברמת אמנות והן ברמה של המלצות, אשר יאומצו במדינות החברות. אמנות והמלצות הארגון מכילות הנחיות במגוון נושאים הנוגעים לעבודה, בין השאר עבודת ילדים, נשים בעבודה, שעות העבודה, עבודה בחגים ובימי מנוחה, פיקוח על העבודה, הכשרה מקצועית, הגנת ביטוח לאומי לעובד, דיור לעובדים, רפואה תעסוקתית ובטיחות, תנאי עבודה בים, הגנה על עובדים זרים, ועוד.
המשימה השנייה היא שיתוף פעולה טכני בין-לאומי לסיוע למדינות מתפתחות. חלק ניכר ממשאבי הארגון מוקדש למטרה זו. ארגון האומות המאוחדות מסייע להשגת מטרה זו, יחד עם סוכנויות אחרות באו"ם. הפעילות תחת משימה זו מתמקדות בארבעה נושאים עיקריים: פיתוח כח אדם בעזרת הכשרה מקצועית והכשרת מנהלי עבודה; תכנון תעסוקה וקידום בתעסוקה; פיתוח מוסדות חברתיים בתחומי מינהל עבודה, יחסי עבודה, קואופרטיבים ועבודה כפרית; תנאי העבודה, כולל נושאי בטיחות וגיהות, ביטוח לאומי, פיצויים, שעות עבודה, פעילות רווחה, ועוד.
משימה שלישית היא בחינוך ובפרסום עבודות מחקר, תוכניות הכשרה וחינוך. לארגון שני מוסדות חינוך ייחודיים: "המוסד הבין-לאומי ללימודי עבודה" בז'נבה ו"המוסד הבין-לאומי להכשרה מקצועית וטכנית מתקדמת" בטורינו, באיטליה.
היסטוריה

ארגון העבודה הבין-לאומי נוסד בשנת 1919, עם תום מלחמת העולם הראשונה, בעת ועידת השלום בפריז ואחר כך בורסאי. כבר במאה התשע-עשרה הוכר הצורך בהקמת ארגון עבודה בין-לאומי.
בחודש אפריל 1919, אומצה חוקת ארגון העבודה הבין-לאומי על ידי ועידת השלום בפריז. הארגון הוקם על רקע ההכרה כי תנאי העבודה של עובדים רבים כרוכים בניצול, ללא התייחסות לבריאותם, לחיי משפחותיהם ולקידומם. כך בהקדמה לחוקה נאמר: "תנאי העבודה הקיימים כרוכים באי-צדק, בעול ובשלילת תנאים ממספר גדול של אנשים." בבסיס הקמת הארגון הייתה אף שאיפה פוליטית למנוע אי-שקט חברתי לאור מספרם ההולך וגדל של העובדי מפעלים, על רקע התיעוש בארצות רבות. משתתפי ועידת השלום אף הכירו בתרומת העובדים למאמץ המלחמתי ובעובדה כי "שלום עולמי בר-קיימא יכול להתקיים אך ורק אם הוא מבוסס על צדק חברתי", כפי שנאמר בחוקה.
החוקה נוסחה בין החודשים ינואר ואפריל בשנת 1919, על ידי ועדת העבודה שעליה החליטו בוועידת השלום. הוועדה הייתה מורכבת מנציגי תשע מדינות: בלגיה, קובה צ'כוסלובקיה, צרפת, איטליה, יפן, פולין, בריטניה וארצות הברית. בראש הוועדה עמד האמריקאי סמואל גומפרס, ראש פדרציית העבודה האמריקאית (American Federation of Labour).
חוקת ה-ILO הפכה לחלק השמיני בחוזה ורסאי.
ועידת העבודה הבין-לאומית השנתית הראשונה התכנסה בוושינגטון ב-29 באוקטובר 1919. בוועידה אומצו שש אמנות העבודה הראשונות. אמנות שעסקו בשעות העבודה בתעשייה, אבטלה, חופשת לידה, עבודת לילה לנשים, גיל מינימום לעובד ועבודת לילה לעובדים צעירים בתעשייה. למנהל הראשון של משרד העבודה הבין-לאומי (הוא מזכירות הארגון) נבחר הצרפתי אלברט תומאס.
בשנת 1920 העתיק הארגון את מקום מושבו לעיר ז'נבה בשווייץ. בשנת 1925 אימץ הארגון את האמנה ה-20, אמנת עבודת לילה (מאפיות), 1925. בשנת 1926 החליט הארגון לייסד גוף מפקח על יישום תקני העבודה בעולם, גוף הקיים עד היום. הגוף מורכב מועדה של מומחים עצמאיים הבוחנים פעולות של ממשלות שונות בעולם ומדווח מדי שנה לוועידה השנתית של הארגון.
בשנת 1933 התכנסה ועידת הארגון כחודש לאחר שהמשטר הנאצי כלא את מנהיגי האיגודים המקצועיים. לאור מאבק נציגי העובדים, נאלצה לבסוף משלחת הרייך לעזוב את הוועידה.
בשנת 1934 הצטרפה ארצות הברית, ביוזמת הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט לארגון העבודה הבין-לאומי. בשנת 1940, על רקע בידודה של שווייץ בלב אירופה הנתונה במלחמה, הועבר מטה הארגון באופן זמני למונטריאול, קנדה. בוועידת הארגון בפילדלפיה, בשנת 1944, אימץ הארגון את הצהרת פילדלפיה המהווה חלק מחוקתו. בשנת 1948 קבע הארגון את אמנה מס' 87 המצהירה על זכות העובדים להתאגד באיגודים מקצועיים.
בשנת 1960 הקים הארגון את המוסד הבין-לאומי ללימודי עבודה בז'נבה. מוסד שרכש מעמד מוביל בתחום לימודי העבודה בעולם. בשנת 1965 הוקם מרכז ההכשרה הבין-לאומי בטורינו שבאיטליה.
ועידת העבודה הבין-לאומית

ארגון העבודה הבין-לאומי (ILO) מארח מדי שנה, בחודש יוני, את ועידת העבודה הבילאומית בז'נבה. בוועידה מנוסחות המלצות ואמנות בתחום יחסי העבודה ומאומצות בהצבעת החברות בארגון. הוועידה אף מקבלת החלטות באשר למדיניות הכללית של הארגון, תוכנית עבודתו ותקציבו.
כל מדינה חברה מיוצגת בוועידת העבודה הבין-לאומית על ידי ארבעה נציגים: שני נציגי ממשלה, נציג מעבידים ונציג עובדים. לכל אחד מן הנציגים זכות הצבעה אישית ולכל בעל זכות הצבעה משקל שווה, ללא יחס לגודל האוכלוסין של המדינה ממנה בא.  נציגי העובדים והמעבידים נבחרים בדרך כלל על ידי הארגונים המקצועיים של עובדים ומעבידים במדינה ממנה בא הנציג. בדרך כלל נציגי העובדים מתאמים ביניהם את הצבעותיהם וכך גם נציגי המעבידים. כך למעשה מחצית הצירים לוועידה הם נציגי ממשלות חברות, רבע הם נציגי עובדים ורבע נציגי מעבידים.
ועידת העבודה הבין-לאומית > אימוץ אמנות

הליך קבלת ההחלטות של ה-ILO מתנה את קבלת אמנות עבודה בתמיכה של רוב הנציגים בוועידה.  אימוץ אמנת עבודה על ידי ועידת העבודה הבין-לאומית מאפשרת לממשלות שונות בעולם לאשרר את האמנה המקבלת מעמד של הסכם בין-לאומי כאשר שתיים או יותר מדינות בעולם מאמצות אותה.
ועידת העבודה הבין-לאומית > יישום אמנות

אישורה של אמנה על ידי ה-ILO יוצרת חובה חוקית ליישם את הוראותיה על ידי המדינות אשר אשררו את האמנה. ממשלות אותן מדינות נדרשות להגיש לארגון דיווחים המפרטים את הדרך שבה הן מבטיחות את ציות מדינתן להוראות האמנה שאשררו. בכל שנה, הוועדה על יישום תקנים, בוועידת העבודה הבין-לאומית, בוחנת מספר חשדות להפרות של תקני העבודה של ה-ILO. בשנים האחרונות, אחת מן המדינות החברות אשר זכתה למירב תשומת הלב, בזכות הפרותיה את זכויות העובדים, היא מיאנמר.
ועידת העבודה הבין-לאומית > נושאי האמנות

כל האמנות אשר אומצו על ידי ה-ILO הן בעלות מעמד של "תקני עבודה בין-לאומיים" ללא קשר למספר המדינות אשר אשררו אותן. נושאי אותן אמנות מגוונים ומכסים מספר רב של נושאים: זכות העובדים להתאגד, בטיחות וגיהות בעבודה, תנאי עבודה בתעשיית התובלה הימית, עבודת ילדים, נושאי הפליה בעבודה, עבודה בכפייה, ועוד.
ועידת העבודה הבין-לאומית > ההצהרה על העקרונות והזכויות הבסיסיות בעבודה משנת 1998

בוועידה ה-98 של הארגון, בשנת 1998, נתקבלה "ההצהרת ה-ILO על העקרונות והזכויות הבסיסיות בעבודה". הצהרה זו עומדת על ארבעה נושאים, כנושאי "ליבה", בתחום תקני העבודה הבין-לאומיים. נושאי "ליבה" אלה אושררו על ידי הרוב המכריע של המדינות החברות בארגון, להוציא את מיאנמר וארצות הברית, אשר אשררו רק שתיים מן ההצהרות הנחשבות ל"יסודיות".
ועידת העבודה הבין-לאומית > ביקורת על קביעת תקני עבודה "יסודיים"

למרות האשרור המהיר של ההצהרות היסודיות על ידי מדינות רבות בעולם, קמו מספר דוברים מתחום האקדמיה וכן פעילים בתחום העבודה, אשר מתחו ביקורת על ארגון ה-ILO על שיצר חלוקה מלאכותית בין הקשת השלמה של תקני עבודה, אשר רבים מהם מקבעים זכויות אדם ספציפיות ואשר לא נכללו ב"הצהרת היסוד" של 1998. לדוגמה, הצהרת 1998 אינה כוללת ניסוח עקרונות בתחום בטיחות וגיהות בעבודה וכן שעות העבודה. כדי להוסיף מבוכה לבלבול, הארגון מתייחס לעקרונות הצהרת היסוד משנת 1998 כאל "זכויות אדם" בעוד שלפני קבלת ההצהרה, הייתה התייחסות זהה לכל תקני העבודה הבין-לאומיים כאל זכויות אדם. מנגד ניתן לקרוא בהצהרה כי היא מאמצת למעשה את כל תקני העבודה שהתקבלו על ידי הארגון בעבר, גם אם איננה מפרטת את כולם.
המלצות הארגון

המלצות המתקבלות על ידי הארגון אינן נושאות משקל זהה להצהרות ואינן מתאשררות על ידי המדינות החברות. המלצות הארגון עשויות ללוות הצהרות ונועדות לתת פירוט מעשי לעקרונות המנוסחים בהצהרה. קיימים מקרים שבהם המלצות מאושרות ללא קשר להצהרה מסוימת ומתייחסות לנושאים שאין ההצהרות נוגעות בהם.
עבודת ילדים

לארגון העבודה הבין-לאומי תוכנית מיוחדת המתייחסת לבעיית עבודת ילדים בעולם. שם התוכנית: "התוכנית הבין-לאומית על חיסול עבודת ילדים" (International Programme on the Elimination of Child Labour – IPEC)
איידס

זרוע הארגון תחת השם ILOAIDS יצרה "קוד התנהגות על נשאי וחולי איידס בעולם העבודה" ובו העקרונות לפיתוח מדיניות והנחיות מעשיות ברמה הקהילתית, הלאומית והבין-לאומית. הקוד כולל את הנושאים הבאים:
מניעת הדבקה ב-HIV
התייחסות להשפעת מגפת האיידס על עולם העבודה
טיפול ותמיכה בעובדים נשאי HIV וחולים
חיסול הסטיגמה וההפליה עקב נשאות איידס אמיתית או מדומה.
פרס נובל

בשנת 1969, במלאת חמישים להיווסדו, זכה ארגון העבודה הבין-לאומי בפרס נובל לשלום.
ארנסט ובר (כדורגלן)

ארנסט ובר (בגרמנית: Ernst Weber; ‏5 באוקטובר 1948 – 6 באפריל 2011) היה כדורגלן ומאמן כדורגל אוסטרי.