stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוקינושימה
היסטוריה

בשל מיקומו, שימש האי בין סוף המאה ה-4 לסוף המאה ה-9 כבסיס וסימן על נתיב הספנות המכונה "אומיקיטה נו מיצ'ינקה" (海北 道 中, באנגלית: "דרך הים הצפונית") לחצי האי הקוריאני. האי היה אפוא מקום חשוב לחילופי תרבות באזור. במקביל הוא קיבל חשיבות דתית, שכן יורדי הים התפללו להפלגה בטוחה בעצירת ביניים זו או ששגרירויות התפללו להצלחת משלחותיהם הדיפלומטיות. לאלה טגוריהימה נו קאמי סגדו ועדיין סוגדים במיוחד כאן במקדש אוקיצומייה כהאלהה של ערפל הים.
עם דעיכת שושלת טאנג הסינית, הופסקו גם משלחות דיפלומטיות לסין. כבר במאות ה-6 וה-7, עם נפילת בעלות הברית הקוריאניות ממלכת גאיה וממלכת פקצ'ה (אנ'), דעכה השפעתה של יפן בקוריאה. עם הפסקת המשלחות פסקו גם הטקסים הממלכתיים באי, אם כי עד היום מבוצעים טקסים דתיים בקנה מידה קטן בהרבה, ובכך איבד האי מחשיבותו בסוף המאה ה-9.
ב-27 במאי 1905 התחולל ליד האי קרב צושימה, קרב ימי במסגרת ממלחמת רוסיה–יפן שבו נחל הצי הרוסי הקיסרי תבוסה.
חפירות

חפירות ארכאולוגיות נרחבות בוצעו ב-23 מקומות באי בין השנים 1954 ו-1971 במימון איל הנפט ויליד מונקטה אידמיטו סאזו (1885–1981). במהלכן נמצאו 80,000 חפצים, אשר בשלמותם הוגדרו כאוצר לאומי יפני. נמצא שניתן לחלק את הטקסים וסוג המנחות לארבעה שלבים או קבוצות:
בין המאות הרביעית והחמישית התקיימו הטקסים על סלעים גדולים, וממצאים חשובים מתקופה זו כוללים מראות ברונזה סיניות מעוטרות מתקופת שושלת וי הצפונית (אנ')
מסוף המאה ה-5 עד ה-7 הטקסים התבצעו בצל סלעים גדולים, וניתן למצוא מספר רב של חפצים קוריאניים, כמו טבעות זהב, שניתן למצוא גם בקברים המלכותיים של ממלכת שילה בקיונגג'ו (אנ'), קישוטי רתמת סוסים מנחושת המצופים בזהב, המגיעים אף הם משילה, או אחרים בעלי מוטיב איש ציפור, כפי שהם מוכרים מתלי הקבורה של אימפריית קוגוריו. בנוסף, מספר רב של קומוצ'י - מגאטמה (אנ') (תכשיטים בצורת דמעה) שגולפו מטלק, שהיו ייצוא פופולרי לקוריאה.
מסוף המאה ה-7 ועד המאה ה-8, עברו מקומות הטקס לאט לאוויר הפתוח. ממצאים מתקופת שושלת טאנג תועדו לתקופה זו, כגון כלים בשלושה צבעים, אשר מאמינים שהגיעו ממחוז חנאן. חפצים משמעותיים נוספים הם אגרטל עם כן או ראש דרקון מוזהב עשוי נחושת.
בהגיע המאה ה-8, הטקסים עברו לחלוטין לשטחים פתוחים בשלב האחרון ובמקום סחורות יבוא ויצוא, נמצאו רק חפצי אמנות למטרות דתיות כמו קטאשירו, מנחות המייצגות בני אדם או בעלי חיים ומשמשות להם תחליף, וכן קטאשירו מטלק בצורת סירה לתפילות להפלגות בטוחות בים. חפץ נוסף מתקופה זו הוא הדוגמה העתיקה ביותר של כלי חרס מזוגג צבעוני ביפן.
כמו כן נחשפו נול נחושת מוזהב ופיסות זכוכית קריסטל מהאימפריה הסאסאנית. בגלל המספר הרב של חפצים, האי ידוע גם בשם "בית אוצר הים".
הממצאים מוצגים כעת דרך קבע במוזיאון הלאומי להיסטוריה יפנית (אנ') ובשימפו-קאן ("מוזיאון האוצרות הקדושים") במונקטה (אנ').
מונקטה טאישה ומקדש אוקיצומייה

שני המסמכים ההיסטוריים העתיקים ביותר של יפן, הקוג'יקי והניהון שוקי, כוללים התייחסויות לאוקינושימה. הקוג'יקי קובע כי אלת השמש אמטראסו יצרה שלוש בנות אלות מחרב ושלחה אותן ליפן שם סגד להן קלאן מונקטה (宗像氏). מונקטה טאישה (宗像大社, "המקדש הגדול של מונקטה") מוקדש לשלוש אלות ים אלו. המקומיים ממשיכים לסגוד להם להגנה על פני הים. כמו כן, האי עצמו נחשב לאלוהות. מקדש אוקיצומייה (沖 津 宮) באי הוא חלק מהמונקטה טאישה. הייחודיות של מונקטה טאישה היא בכך שהוא מורכב משלושה תת-מקדשים, שכל אחד מהם מוקדש לאחת האלות. ההצומייה (辺 津 宮, "ליד מקדש"), שבו סוגדים ל"איצ'יקישימה הימה נו קאמי" (市杵島姫神) כאלת הפולחן, ממוקם ביבשת היפנית על נהר צוריקאווה סמוך לשפך לים, הנקאצומייה (中 津宮, "המקדש האמצעי") שבו סוגדים ל"טאגיצו הימה נו קאמי" (湍津姫神), אלת המים הגועשים, במרחק 10 ק"מ באי אושימה ולבסוף אוקיצומייה (沖津宮, "מקדש הים הפתוח") 49 קילומטרים משם באוקינושימה, מקדש שבו סוגדים לטגוריהימה נו קאמי (田心姫神), האלה של ערפל הים. כל המקדשים שוכנים על קו אחד ולכן יוצרים תחנות בנתיב הספינה הקודם. אף על פי שבמקור הן היו אלות מקומיות, התפשט פולחן מונקטה (宗 像 信仰) על פני כל יפן, כך שהמונקטה טאישה עם האוקיצומייה עומדת כעת בראש 6,000 מקדשי מונקטה.
האי אוקינושימה בכללותו נחשב לחפץ פולחן מקודש (שינטאי (אנ')) ולכן אפשר להיכנס אליו רק באישור מיוחד שניתן לגברים בלבד: כוהנים, אנשי צבא, חוקרים ועיתונאים. דייגים מגבילים את עצמם לנמל ואינם נכנסים לפנים האי. הגישה לאי הייתה מותרת רק ב-27 במאי של כל שנה לכ-250 אנשים, כאשר "אוקיצומייה ג'נצ'י טאיסאי" (沖 津 宮 現 地 大 祭, "הפסטיבל המקומי של אוקיצומייה") הנציח את הנופלים בקרב צושימה. עם זאת, יש לבצע טקס הטהרות (מיסוגי (אנ')) על ידי התפשטות ורחצה בים. פסטיבל זה בוטל עם קבלת מעמד של אתר מורשת עולמית ב-2017. אף על פי שהאי מוקדש לקאמי ממין נקבה, עדיין אסור לנשים להיכנס לאי. קיים גם טאבו האוסר לקחת איתך כל דבר מהאי, או לדבר על מה שראית או שמעת על האי. ככזה, האי אינו מיושב פרט לכומר המקדש הנוכחי.
מכיוון שהגבלות הקבלה הללו מקשות על הפולחן או התפילה לאלה ממוקם אוקיצומייה יוהאישו (沖 津 宮 遥 拝 所, "מקום התפילה המרוחק אוקיצומיה") בנקאצומייה כתחליף לאוקיצומייה. ממקדש זה נשקף נופו של אוקינושימה כאשר מזג האוויר בהיר.
אתר מורשת עולמית

בשנת 2009 האי הוגש לרישום עתידי ברשימת המורשת העולמית של אונסק"ו, כחלק מהמועמדות של קבוצת האתרים הקרויה "של האי אוקינושימה והאתרים נלווים באזור מונקטה.[8][9] האי קיבל מעמד כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-9 ביולי 2017.
תושבים מקומיים הביעו את דאגתם שהכללתו של האי ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו תגרום לעלייה בתיירות שתאיים על קדושתו. טאקאיוקי אשיזו, הכוהן הראשי של מונקטה טאישה, אמר שבלי קשר לשאלה אם אוקינושימה תתווסף לרשימת המורשת התרבותית של אונסק"ו, הם לא יפתחו אותה לציבור כי "אנשים לא צריכים לבקר מתוך סקרנות".
האתרים הכלולים באתר המורשת העולמית:
| האתר | הערות | תמונה | קואורדינטות |
| --- | --- | --- | --- |
| אוקינושימה  (沖ノ島) | היער הראשוני באי הוא מונומנט טבעי של יפן והאי מוגדר שמורת חיות בר. |  | 34°14′48″N 130°06′15″E﻿ / ﻿34.24676121°N 130.10412967°E﻿ / 34.24676121; 130.10412967﻿ (Okinoshima) |
| מקדש אוקיצומייה  (沖 津 宮) | ממוקם בחלק הדרום מערבי של אוקינושימה ומוקדש לטגוריהימה נו קאמי (田心姫神), האלה של ערפל הים. הוא הוקם באמצע המאה ה-17. לפני הקמת המקדש כאתר טבע מקודש, שימש האתר שמסביב כמקום לפולחן הקאמי. המקדש נשמר במצב זהה יחסית מאז 1932 (תקופת שווה). לפני כן הוא עבר תיקון ובנייה מחדש מספר פעמים. הוא מוגדר אתר היסטורי של יפן. |  | 34°14′29″N 130°06′14″E﻿ / ﻿34.241448°N 130.103853°E﻿ / 34.241448; 130.103853﻿ (Okitsumiya) |
| מקדש נקאצומייה (中 津宮) | על האי אושימה, 10 קילומטרים מחוף מונקטה. מוקדש ל"טאגיצו הימה נו קאמי" (湍津姫神), אלת המים הגועשים. |  | 33°53′49″N 130°25′56″E﻿ / ﻿33.896992°N 130.432222°E﻿ / 33.896992; 130.432222﻿ (Nakatsumiya) |
| מקדש הצומייה (辺 津 宮) | שוכן על נהר צוריקאווה סמוך לשפך לים באי קיושו, האי הדרומי באיי הבית של יפן. מוקדש ל"איצ'יקישימה הימה נו קאמי" (市杵島姫神) כאלת הפולחן. מבני ההונדן (אנ') וההאידן (אנ') מתוארכים ל-1578 ו-1590 בהתאמה. |  | 33°49′52″N 130°30′52″E﻿ / ﻿33.831089°N 130.514347°E﻿ / 33.831089; 130.514347﻿ (Hetsumiya) |
הערות שוליים

1 2  Kaiman, Jonathan (8 בדצמבר 2017). "A sacred Japanese island struggles secrecy and survival". The Los Angeles Times. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5  DeWitt, Lindsey E. "Okinoshima, Japan's Newly Minted UNESCO World Heritage Site". Association for Asian Studies. Association for Asian Studies.
1 2  Sacred Island of Okinoshima and Associated Sites in the Munakata Region
↑  航路標識の紹介
1 2  Okinoshima and Koyajima islets, BirdLife International
↑  “神宿る島”沖ノ島
1 2  沖ノ島は『海の正倉院』
↑  Gallery1
↑  Stroll through Munakata History
↑  Hashimoto, Ryo (12 בינואר 2016). "'Sacred' men-only Japanese island to make UNESCO bid, but locals fear tourism". The Japan Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "沖の島原始林" [Primeval Forest of Okinoshima] (ביפנית). Agency for Cultural Affairs.
↑  "国指定沖ノ島鳥獣保護区" [Okinoshima National Wildlife Protection Area] (ביפנית). Ministry of the Environment (Japan).
↑  "宗像神社境内" [Munakata Jinja Precinct] (ביפנית). Agency for Cultural Affairs.
↑  "宗像神社辺津宮本殿" [Munakata Jinja Hetsumiya Honden] (ביפנית). Agency for Cultural Affairs.
↑  "宗像神社辺津宮拝殿" [Munakata Jinja Hetsumiya Haiden] (ביפנית). Agency for Cultural Affairs.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007407547505171  LCCN: sh2017003958  NDL: 00630854  VIAF: 256606521   WorldCat (עם VIAF): 256606521 
דגם של אתר הטקס מספר 17 על אוקינושימה במוזיאון הלאומי להיסטוריה של יפן
טקס ההיטהרות לפני העלייה אל המקדש באי
קויאטה

קויאטה (בגרינלנדית: Kujataa) הוא נוף חקלאי תת-ארקטי באזור הדרומי של גרינלנד. זוהי הדוגמה הידועה הראשונה של חקלאות באזור הארקטי, והעדות העתיקה ביותר להתפשטות התרבות הנורדית העתיקה מחוץ לאירופה. השילוב הייחודי של חקלאות וציד של יונקים ימיים שהתרחשו באזור מהמאות ה-10 עד ה-15 ומהמאה ה-18 ועד היום, הובילו להוספת האזור לרשימת המורשת העולמית של אונסק"ו ב-2017.
היסטוריה

השרידים הארכאולוגיים המוכרים הקדומים ביותר מקויאטה הם מהאלף ה-3 לפני הספירה, החל במסורת הכלים הקטנים הארקטיים (אנ') והמשיכו בתרבויות סאקאק (אנ') ודורסט (אנ'), לפני שנעלמו מדרום גרינלנד. במאה ה-10, החל בני העם הנורדי להגיע לדרום גרינלנד, ובראשם אייריק האדום. לאחר שמצאו פיורדים עמוקים המתאימים לחקלאות באזור קויאטה, הם הקימו במהירות יישובים חקלאיים קטנים, וקראו לאזור אייסטריביגד' (Eystribyggð, "מושבה מזרחית"). עם זאת, שיטות החקלאות הנורדיות בגרינלנד היו שונות מאלה במקומות אחרים עם דגש גדול יותר על ציד מאשר על גידול דגנים (ייתכן בגלל ריבוי ניבתנים וכלבי ים באזור) וגידול עיזים ולא כבשים. כמו כן נבנו מערכות השקיה על מנת להאכיל את בעלי החיים, שחלקם נותרו כמערכות ההשקיה היחידות ששרדו מימי הביניים בצפון האוקיינוס האטלנטי.
בשיאה במאה ה-13, היה לאייסטריביגד' בישוף משלה והיא כללה 200–300 חוות. במהלך אותה תקופה נדדו בני עם התולה (אנ') (אינואטים) לגרינלנד ובאו במגע עם המתיישבים הנורדים. ייתכן שהתקופה הזו של דו-קיום נמשכה עד 250 שנה. עד המאה ה-15, הכפרים הנורדיים בקויאטה נעלמו, ואין סימן לחקלאות בגרינלנד במשך מאות השנים הבאות, עד שנות ה-80, של המאה ה-18 כאשר אישה אינואיטית, טופרנה, ובעלה הנורווגי, אנדרס אולסן, החלה חווה במעונו של הבישוף מימי הביניים לשעבר באיגליקו. מאז ועד היום יש פעילות חקלאית רציפה באזור.
לקריאה נוספת

ג'ארד דיימונד, "התמוטטות", תרגום, עמנואל לוטם, הוצאת מטר בשנת 2008. פרק 7: "גרנלנד הנורדית בפריחתה" (עמ' 166–225), ופרק 8: "קצה של גרנלנד הנורדית" (עמ' 226–250)
הערות שוליים

1 2  UNESCO World Heritage Centre. "Kujataa Greenland: Norse and Inuit Farming at the Edge of the Ice Cap". UNESCO World Heritage Centre. United Nations Educational, Scientific, and Cultural Organization.
↑  Executive Summary
1 2  Advisory Body Evaluation (ICOMOS)
שרידי כנסיית הבלסי
אלבין וולטר נורבלד

אלבין וולטר נורבלד האב (באנגלית: .Albin Walter Norblad Sr, נודע גם כ-A. W. Norblad;‏ 19 במרץ 1881 –  17 באפריל 1960) היה פוליטיקאי אמריקאי יליד שוודיה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אורגון ה-19 בשנים 1929–1931.
ראשית חייו

אלבין וולטר נורבלד נולד במאלמה, אז בתחומי האיחוד השוודי-נורווגי, לפיטר ובסי יאנגסברי. שם המשפחה שונה על ידי ממשלת שוודיה. כאשר היה נורבלד ילד צעיר היגרה המשפחה לארצות הברית והתיישבה בגרנד ראפידס, מישיגן. נורבלד למד בלימודי ערב בקולג' העסקי של גרנד ראפידס. לאחר שצבר מספיק נקודות זכות אקדמיות, הוא נרשם לבית הספר למשפטים של אוניברסיטת שיקגו, והתפרנס ככתב בעיתון "שיקגו אמריקן". ב-1902 הוא סיים את לימודיו, התקבל ללשכת עורכי הדין ושב למישיגן, שם הוא פתח משרד עורכי הדין. בהמשך הוא נבחר כפרקליט מחוז דלתא.
ראשית הקריירה הפוליטית

ב-1909 עבר נורבלד, יחד עם רעייתו עדנה לילי קייטס נורבלד, לעיר אסטוריה שבאורגון. הוא החל לעסוק שם בעריכת דין, והיה מעורב מאוד בחיי הקהילה המקומית. משרתו הציבורית הראשונה באורגון הייתה הפרקליט העירוני של אסטוריה, תפקיד בו הוא שימש בשנים 1910–1915. הוא גם היה חבר מועצת החינוך המקומית ונשיא לשכת המסחר של אסטוריה. הוא גם היה מעורב בארגוני אחווה וארגונים אזרחיים רבים.
ב-1918 נבחר נורבלד לסנאט של אורגון, וכיהן בו החל מ-1919. הוא נבחר לכהונה שנייה ב-1920, והתמודד ללא הצלחה ב-1922 על מושב מטעם אורגון בבית הנבחרים של ארצות הברית. ב-1923 נבחרה במקומו למושב בסנאט של אורגון מרי סטרונג קיני. ב-1926 נבחר נורבלד מחדש לסנאט. ב-1929 הוא נבחר כנשיא הסנאט, ובכך הוא לשני בסדר הירושה למשרת מושל המדינה כפי שהיה נהוג אז.
מושל אורגון

ב-21 בדצמבר 1929 נפטר מושל אורגון המכהן, אייזק לי פטרסון, ונורבלד, כנשיא הסנאט הושבע במקומו. מיד לאחר השבעתו הוא הכריז על כוונתו להתמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית למשרת המושל.
נורבלד החל למקד את תשומת ליבו למצבה הכלכלי של אורגון. הוא הקים את נציבות התעסוקה הראשונה של המדינה, שלימים הייתה למחלקת התעסוקה של אורגון. הוא הקצה תקציב של 2 מיליון דולר לסלילת כבישים ובמסגרת זו הועסקו 5,000 פועלים. במהלך כהונתו כמושל פעלו מחלקת התחבורה של אורגון ומשרד הכבישים הציבוריים של ממשלת ארצות הברית לשיפור חלקים של כביש החוף של אורגון. תקציב נוסף של 3 מיליון דולר הוצא לשיפור מתקנים ממשלתיים ברחבי המדינה. נורבלד גם קיבל סיוע פדרלי בפתרון הסכסוך בין מגדלי הבקר במזרח אורגון לבין מגדלי הצאן. הוא הביע את תמיכתו בחקיקת חוק הגיוס בקונגרס. הוא גם דחף לרכישה על ידי המדינה של קרקעות מיוערות בבעלות הממשל הפדרלי. ב-1931 עבר חוק שירות המבחן והוקמה מועצת שירות המבחן של אורגון.
כמי שהושבע לתפקידו בתקופת השפל הגדול, ניסיונותיו הראשונים של נורבלד לשפר את מצבה של אורגון היו בלתי יעילים ברובם. לא עמדה לרשותו התמיכה הפוליטית ברחבי המדינה. הוא נחשב לפרוגרסיבי על ידי הגורמים השמרניים במפלגה הרפובליקנית, ובבחירות המקדימות למשרת המושל של המפלגה שהתקיימו במאי 1930 הוא נוצח והגיע למקום השני. כאשר המנצח בבחירות המקדימות, ג'ורג' ג'וזף, נפטר חודש לאחר מכן, שב נורבלד להיות מועמד המפלגה למשרת המושל. בבחירות הכלליות הוא נוצח על ידי המועמד העצמאי ג'וליוס מאייר.
לאחר פרישתו

לאחר סיום כהונתו כמושל שב נורבלד לעסוק בעריכת דין באסטוריה, ושוב הוא היה מעורב בחיי הקהילה המקומית. הוא ייסד את איגוד לשכות הסחר של האגן התחתון של נהר קולומביה. נורבלד היה אביו של אלבין וולטר נורבלד הבן, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אורגון בשנים 1946–1964.
אלבין וולטר נורבלד האב נפטר ב-17 באפריל 1960 באסטוריה. הוא נטמן בבית הקברות רוז סיטי שבפורטלנד.
הערות שוליים

↑  "History of Oregon (Vol. 3. Charles Henry Carey, author. Chicago-Portland: Pioneer Historical Pub. Co., 1922. p. 567.)". Archived from the original on October 25, 2012.
↑  "Norblad, Sr., Albin Walter". ourcampaigns.com.
↑  "Mary Strong Kinney". salempioneercemetery.org.
↑  "Board History". oregon.gov.
↑  אלבין וולטר נורבלד הבן, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1158169884  VIAF: 418152636166120052244   WorldCat (עם VIAF): 418152636166120052244
אחמד רזא ג'לאלי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 בינואר 1971 (בן 54) Sarab, איראן 
 מדינה:  שוודיה, איראן 
 מעסיק:  University of Eastern Piedmont, מכון קרולינסקה, מכון קרולינסקה 
 
אחמד רזא ג'לאלי (נולד ב-15 בספטמבר 1971) הוא רופא, מרצה וחוקר איראני-שוודי, מומחה לרפואת חירום. הוא הואשם על ידי איראן בריגול לטובת ישראל ונגזר עליו עונש מוות. לפני כן עבד במספר אוניברסיטאות באירופה, בהן מכון קרולינסקה בשוודיה והאוניברסיטה החופשית של בריסל. במהלך מחקריו היה בקשר עם חוקרים באוניברסיטאות במדינות רבות, בהן איראן, ארצות הברית, ישראל וערב הסעודית.
ג'לאלי נעצר באפריל 2016 באיראן בחשד שהוא סוכן של המוסד, נשפט ונגזר עליו עונש מוות בגין ריגול ובגידה. לטענת ג'לאלי, הוא עבר עינויים ואיומים במהלך תקופת מעצרו.
עבודה אקדמאית

ג'לאלי חקר את מערכי רפואת החירום באיטליה, איראן, דנמרק ושוודיה. הוא פרסם מחקרים רבים בתחום זה, ובין השאר בדק את מוכנות בתי החולים להתמודדות עם רעידות אדמה, מצבי עימות מזוין, פגיעות של נשק להשמדה המונית (נשק כימי, ביולוגי או גרעיני), ורפואת חירום המונית. מחקר שערך בתחילת שנת 2016 באיטליה בחן את רמת המוכנות למקרי אסון של חדרי המיון בבתי חולים איטלקיים, והוא הגיש שורת המלצות לשיפור המצב. הוא בין המייסדים של המרכז לחקר רפואת חירום באוניברסיטת פיימונטה המזרחית, איטליה.
בדצמבר 2020 הוצעו לו מלגה ותפקיד אקדמי בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד.
מעצרו ומשפטו

באפריל 2016 הגיע ג'לאלי לאיראן להשתתף בכנס בנושא רפואת חירום, אליו הוזמן על ידי אוניברסיטת טהראן ואוניברסיטת שיראז. הוא נעצר בהוראת משרד המודיעין, וכעבור שבועיים הוגש נגדו כתב אישום על ריגול לטובת המוסד ושיתוף פעולה עם ישראל, בהסתמך על מכתב מבת זוגו, אשר נטען כי יש בו ראיות התומכות בהאשמות. לאחר שהוחזק במקום לא ידוע במשך כשבוע, הוא הועבר לכלא אווין, שם הוחזק בבידוד או בבידוד חלקי.
ב-31 בינואר 2017 החל משפטו של ג'לאלי בבית המשפט של המהפכה האסלאמית. נגזר עליו עונש מוות ב-21 באוקטובר 2017, באשמת פשעים ביטחוניים, המכונים באיראן "שחיתות עלי אדמות (אנ')". עורך דינו הגיש ערעור על גזר הדין, אך הוא נדחה.
בדצמבר 2017 הוקראה הודאתו בטלוויזיה האיראנית. בהודאה אמר ג'לאלי שהוא היה מעורב בפרויקט ביטחוני שבמהלכו היה בקשר עם מדענים בתוכנית הגרעין האיראנית, וכי העביר את פרטיהם לידי ארגון ביון זר. המדענים נרצחו בשנת 2010, וג'לאלי ציין שהוא מתחרט על שבגד באמונם. על פי אמנסטי אינטרנשיונל, ההודאה נגבתה באיומים.
לפי דיווחים שונים, מצבו הבריאותי של ג'לאלי הידרדר בתקופת מעצרו, והוא איבד משקל רב.
לחץ בינלאומי

ארגוני זכויות אדם של האו"ם ביקשו מאיראן מידע על תנאי מעצרו של ג'לאלי, וביקשו לבטל את גזר הדין נגדו, בהתבסס על ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם ועל האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, עליהן איראן חתומה.
בדו"ח של משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם לשנת 2020 נאמר כי יש חשש למצבו הבריאותי. באוקטובר 2020 מיצ'ל בצ'לט, הנציבה העליונה של האו"ם לזכויות אדם, קראה לאיראן לשחרר את האסירים הפוליטיים, בהם ג'לאלי, לאור מגפת הקורונה באיראן.
מכון קרולינסקה בשוודיה והאוניברסיטה החופשית של בריסל קראו לאיראן לשחרר את ג'לאלי, ומספר גופים אקדמיים באירופה השעו שיתופי פעולה עם איראן עקב מעצרו.
הארגון "ועד המדענים המודאגים (אנ')" פנה מספר פעמים לשלטונות איראן בבקשה להעניק לג'לאלי טיפול רפואי ולשקול לשחרר אותו כדי שיסייע לאיראן במאבקה במגפת הקורונה. בפברואר 2021 ביקש הארגון מנשיא ארצות הברית ג'ו ביידן לפעול לשחרורו של ג'לאלי.
הערות שוליים

↑  אוריאל בארי, ‏איראן: מדען תמך בישראל- ויוצא להורג, באתר "סרוגים", 25 בדצמבר 2017.
↑  AP, 2,000 אירו לפגישה: איראני "הודה שריגל עבור המוסד", באתר ynet, 18 בדצמבר 2017.
↑  Iran TV broadcasts jailed doctor 'confessing to spying', באתר ה-BBC, ‏17 בדצמבר 2017 (באנגלית).
↑  עמית ולדמן, ‏ארגון זכויות האדם של האו"ם: אירן מענה למוות מדען שבדי-אירני שהואשם בריגול לטובת ישראל, באתר ‏מאקו‏, 18 במרץ 2021.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0003 7127 2321  ORCID: 0000-0001-8626-9649  VIAF: 250817572   WorldCat (עם VIAF): 250817572
מבצר אמבר

מבצר אמבר או מבצר אמר (בהינדית: आमेर दुर्ग) הוא מבצר עתיק בעיר אמבר (אנ') במזרח מדינת ראג'סטאן שבצפון-מערב הודו. אמבר היא עיירה בשטח של 4 קילומטרים רבועים הממוקמת 11 קילומטרים צפונית לג'איפור, בירת ראג'סטאן. העיר אמבר ומבצר אמבר נבנו על ידי ראג'ה אלן סינג מינה בשנת 967, ועברו מאוחר יותר לבעלותם של השליטים מחמולת קאצ'ווהא הראג'פוטית. המבצר ממוקם גבוה על גבעה, ידוע באלמנטים האמנותיים שבתוכו, והוא כיום מוקד התיירות העיקרי של ג'איפור. המבצר מתאפיין בחומות גדולות וסדרות של שערים ושבילים מרוצפים, והוא משקיף על אגם מאוטה, המהווה את מקור המים העיקרי של ארמון אמבר.
האדריכלות המוגולית השפיעה רבות על הסגנון האדריכלי של כמה ממבני המבצר. הארמון שבתוך המבצר בנוי מאבן חול אדומה ושיש, והוא בנוי על פני ארבעה מפלסים, כל אחד עם חצר. ביו המבנים במבצר: "דיוואן-אי-אם" (Diwan-e-Aam), או "היכל הקהל הציבורי", "דיוואן-אי-קאס" (Diwan-e-Khas), או "אולם הקהל הפרטי", שיש מהאל (ארמון המראות), או ג'אי מנדיר, והסוק ניוואס שבו אקלים קריר שנוצר באופן מלאכותי על ידי רוחות שנושבות על מפל מים בתוך הארמון. מכאן שמבצר אמבר ידוע גם בשם העממי "ארמון אמבר". הארמון היה מקום מגוריהם של המהראג'ות הראג'פוטים ובני משפחותיהם. בכניסה לארמון בסמוך לשער גנש של המבצר, יש מקדש המוקדש לפסל סילה דווי, אלת פולחן צ'איטניה, שניתן לראג'ה מאן סינג לאחר שהביס את ראג'ה של ג'סור, בנגל בשנת 1604 (ג'סור (אנ') היא כיום בבנגלדש). לראג'ה מאן סינג היו שתים עשרה מלכות, והוא בנה שנים עשר חדרים, אחד לכל אחת. בכל חדר היה גרם מדרגות המחובר לחדר המלך, אך המלכות לא היו אמורות לעלות למעלה. לראג'ה ג'אי סינג הייתה מלכה אחת בלבד ולכן הוא בנה חדר אחד בגודל של שלושה חדרי מלכה קודמים.
ארמון זה, יחד עם מבצר ג'איגר (אנ'), ממוקם על צ'יל קא טילה (גבעת העיטים) של רכס אראוולי (אנ'). הארמון ומבצר ג'איגר נחשבים למתחם אחד, שכן השניים מחוברים במעבר תת--קרקעי באורך 325 מטרים. מעבר זה נועד כנתיב מילוט בעתות מלחמה כדי לאפשר לבני משפחת המלוכה ואחרים במבצר אמבר לעבור למבצר ג'איגאר המוגן יותר.
המפקח על המחלקה לארכאולוגיה ומוזיאונים דיווח על כ-5,000 מבקרים ביום בארמון אמבר ובסך הכל 1.4 מיליון מבקרים במהלך 2007. בשנת 2013, במושב ה-37 בוועדת המורשת העולמית שהתקיימה בפנום פן בקמבודיה, הוכרז מבצר אמבר, יחד עם חמישה מבצרים נוספים של ראג'סטאן, כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, כקבוצת מונומנטים הקרויה מבצרי הגבעות בראג'סטאן.
אטימולוגיה

מקור השם אמבר, או אמר, במקדש אמביקשוור, הבנוי על גבי גבעת צ'ילה קא טילה. אמביקשווארה הוא השם המקומי לאל שיווה. עם זאת, פולקלור מקומי טוען כי מקור שם המבצר מ"אמבה", האלה האם דורגה.
גאוגרפיה

ארמון אמבר ממוקם על גבעה מיוערת שהיא לשון אדמה המשתרעת לתוך אגם מאוטה ליד העיירה אמבר, כ-11 קילומטרים מהעיר ג'איפור, בירת ראג'סטאן. הארמון נמצא ליד הכביש הלאומי C‏11 לדלהי. כביש צר לרכבי שטח מוביל לשער הכניסה, המכונה סוראג' פול (Suraj Pol, "שער השמש") של המבצר. בעבר היה נהוג לעלות למבצר על גבי פילים, אך בעקבות דיווחים על התעללות של המטפלים החליטו חברות תיירות לשנות שיטה, וכיום נהוג להעלות תיירים למבצר בג'יפים.
היסטוריה

העיר אמבר ומבצר אמבר נבנו על ידי הראג'ה אלן סינג מינה בשנת 967 לספירה, ועברו מאוחר יותר לבעלותם של השליטים מחמולת קאצ'ווהא. מבצר אמבר, כפי שהוא כיום, הוקם על שרידי מבנה קודם זה בתקופת שלטונו של הראג'ה מאן סינג הראשון (אנ'), מלך אמבר מחמולת קאצ'ווהא. המבנה הורחב על ידי אחד מצאצאיו, ג'אי סינג הראשון (אנ'). מאוחר יותר, עבר מבצר אמבר שיפורים ותוספות על ידי שליטים עוקבים במהלך 150 השנים הבאות, עד שהמלכים מחמולת קאצ'ווהא העבירו את בירתם לג'איפור בתקופת סוואי ג'אי סינג השני, בשנת 1727.
היסטוריה > ההשתלטות של חמולת קאצ'ווהא

המבנה הראג'פוטי הראשון הוקם על ידי ראג'ה קקיל דב כאשר אמבר הפכה לבירתו בשנת 1036 באתר מבצר ג'איגר של ימינו. חלק גדול מהמבנים הנוכחיים של אמבר התחילו או הורחבו בתקופת שלטונו של ראג'ה מאן סינג הראשון במאה ה-17. בין הבניינים הראשיים ניתן למצוא את "דיוואן-אי-קאס" (Diwan-e-Khas) בארמון אמבר ו"גנש פול", השער הצבעוני שנבנה על ידי מירזה ראג'ה ג'אי סינג הראשון.
ארמון אמבר הנוכחי נוצר בסוף המאה ה-16, כארמון חדש וגדול יותר עבור שליטי הממלכה. הארמון הישן יותר, המכונה קדימי מהאל (פרסית "ארמון עתיק"), ידוע כארמון העתיק ביותר ששרד בהודו. ארמון עתיק זה שוכן בעמק שמאחורי ארמון אמבר.
ממלכת אמבר נודעה בתקופת ימי הביניים בשם דונדר (Dhundar), השם מיוחס להר קורבנות בגבולה המערבי, ונשלטה על ידי המלכים מחמולת קאצ'ווהא החל מהמאה ה-11 ואילך, בשנים 1037–1727, עד שהבירה הועברה מאמבר לג'איפור. ההיסטוריה של אמבר קשורה בקשר בל יימחה לשליטים אלה כיוון שהקימו את האימפריה שלהם באמבר.
רבים מהמבנים העתיקים של תקופת חמולת מינה מימי הביניים נהרסו או הוחלפו. עם זאת, המבנה המרשים מהמאה ה-16 של מבצר אמבר ומתחם הארמון שבתוכו שנבנה על ידי המהראג'ות הראג'פוטים נשמרו היטב.
אדריכלות

הארמון מחולק לשישה חלקים נפרדים לאורך ציר צפון-דרום, כל אחד עם שער כניסה וחצר משלו. כל החלקים החשובים למגורים ולשליטה ממוקמים לאורך הצד המזרחי של המבצר עם נוף לאגם, בעוד שמגורי משרתים, מחסנים ואורוות מכוונים לכיוון מערב, מול הצוקים.
הכניסה הראשית היא דרך סוראג' פול (שער השמש) המוביל לחצר הראשית הראשונה, על שער זה היו מופקדים שומרים מכיוון שהוא הכניסה הראשית לארמון. הוא פנה מזרחה לכיוון השמש העולה, ומכאן שמו. תהלוכות פרשים מלכותיות ומכובדים נכנסו לארמון דרך שער זה.
אדריכלות > החצר הראשונה

החצר הראשונה מכונה ג'אלב צ'אווק, ביטוי בערבית שפירושו המקום להתאספות של חיילים. זה היה המקום בו הצבאות קיימו מצעדי ניצחון עם שלל המלחמה בשובם מהקרבות, שגם נשות משפחת המלוכה היו עדות להם מבעד לחלונות המסורגים. זו אחת מארבע החצרות של ארמון אמבר, שנבנה בתקופת שלטונו של סוואי ג'אי סינג (1693–1743). שומרי הראש האישיים של המהראג'ה ערכו כאן תהלוכות בפיקודו של מפקד הצבא או פאוג' באקשי. המהראג'ה נהג לבחון את המשמר. סמוך לחצר היו אורוות הסוסים, כאשר השומרים התגוררו בחדרים במפלס העליון.
גרם מדרגות מרשים מג'אלב צ'אווק מוביל אל שטח הארמון הראשי. כאן, בכניסה מימין למדרגות המדרגות נמצא מקדש סילה דווי בו סגדו המהראג'ות הראג'פוטים, החל במהראג'ה מאן סינג במאה ה-16 עד שנות השמונים של המאה ה-20, כאשר טקס הקרבת בעלי החיים (קורבן של תאו) שהיה נהוג על ידי המלוכה הופסק.