פסק דין הנדלס נגד קופת עם
פסיקת בית המשפט העליון (דיון נוסף)

אליעזר הנדלס, שהפסיד בערעור בבית המשפט העליון, ביקש באמצעות עורכי דינו דיון נוסף, ובית המשפט נעתר לבקשתו. הדיון נערך בפני השופטים שהשתתפו בערכאת הערעור הראשונה, ועליהם נוספו השופטים שלמה לוין וחיים כהן. השופט כהן ציין שההיענות לדיון הנוסף נעוצה בחשיבות שיש בבירור המושג השנוי במחלוקת "רשות של אדם".
השופט כהן סבר כדעת שופטי הרוב בערעור הראשון. הוא ציין, שאף אם הגשמת מטרת חוק השבת אבדה תתקיים בין אם תינתן לבעלי המקום ובין אם למוצא, הרי שטעות היא לברר את המונח "רשות" באמצעות גדריו במשפט העברי, משום שמילה זו נמצאת בשיח היומיומי ואין היא מיוחדת למשפט העברי. לדעתו נכון לפנות אל המשפט העברי רק במקרים שהמחוקק בחר להשתמש בניב או בהגדרה שאינה שכיחה בשפה המדוברת בפי העם, אלא רק במשפט העברי. במקרים כאלו, התווה המחוקק את כיוון הבירור הרצוי, אם הוא נחוץ - המשפט העברי. לצד זאת, עשוי המשפט העברי לשמש כדי "להביא מתוכו ראיות לחזק או לסתור או חומר להשוות או להבדיל או חכמה ותבונה ללמוד מהן מידות טובות".
בנוסף, טען השופט כהן, אין הצדקה לגרור את השימוש במשפט העברי מבירור המושג "רשותו של אדם אחר" לפסיקה מקיפה על פי המשנה והשולחן ערוך בהלכות השבת אבדה. הוא מתח ביקורת מרומזת על השופט אלון, שצעד בדרך זו ופסק את הדין במקרה הנדלס כפי שהוא נפסק במשפט העברי.
השופט אלון, שהשיב על דברים אלו באריכות, כתב, כי בחוק יסודות המשפט נקבע במפורש, שבמקרה של לאקונה בחוק הישראלי, ניתן "מעמד של מקור משפטי משלים ל'עקרונות החירות, הצדק, היושר והשלום של מורשת ישראל'". הוא סבר, שבמקרים כאלו שבהם יש לפנות אל המשפט העברי לבירור משמעותו של מונח כלשהו, ניתן גם לדלות ממנו הלכה רחבה יותר. אלון הוסיף וכתב, כי יש להעניק למשפט העברי מעמד של "מקור ראשי וראשון במעלה", ו"מקור השראה ראשון בין שווים", באותם מקרים שבהם אין מענה ברור בחוק הקיים. הוא הפנה לדברים שכתב השופט לנדוי במאמרו "הלכה ושקול דעת בעשיית משפט": "המשפט הישראלי החילוני הוא משפט ללא שרשים היסטוריים משלו, בחינת אדם ללא צל. הוא מורכב מרבדים שונים, ולכל אחד מאלה מקורות היסטוריים משלו... זו הבעיה הגדולה של המשפט הישראלי המודרני, ורבים מאתנו - אף מן החילוניים שבינינו - כואבים את הכאב על כך שעד כה לא נמצאה דרך הסינתיזה בין המשפט העברי כנכס תרבותנו הלאומית לבין דרישותיה של חברה מודרנית כשלנו".
בנוסף, הבהיר אלון, שאין בכוונתו לטעון שהמונח "רשות" בחוק הישראלי אמור להתפרש על פי המשפט העברי משום שממנו נלקח, אלא שמכיוון שיש ספק כיצד לפרש את המונח, הרי שהדרך הנכונה לנהוג במקרה כזה, הוא להשתמש במערכת המשפט העברי כדי לפסוק בעזרתה הלכה למעשה. במילים אחרות: המשפט העברי לא נועד ללמד על כוונת המחוקק, אלא להוות מערכת פסיקה אלטרנטיבית באותם מקומות שאין להם מענה ברור במערכת המשפט הישראלית.
דברים אלו עוררו את השופט ברק להאריך ולנמק את התנגדותו העקרונית לתפיסה זו של השופט אלון. הוא טען שטעות היא להעמיד את המשפט העברי במעמד של ראשון בין שווים, ולהעדיף אותו על פני המשפט האנגלי. לדעתו יש לדון בכל מקרה לגופו, לשם הגשמת מטרת החקיקה, ועל רקע המציאות הישראלית בת ההווה. הוא ציין ש"חלילה לנו לעצום עינינו מנכסי תרבות ומשפט כלליים, ועל אחת כמה וכמה חלילה לנו לעצום עינינו מנכסי תרבותנו שלנו", אך למרות זאת סבר שאין להעמיד את המשפט העברי כמקור פרשני מחייב אף במקרה שאין השופט מוצא מענה במשפט הישראלי.
לדברים אלו הצטרף גם השופט לנדוי, שכבר כיהן באותה עת כנשיא בית המשפט העליון. הוא הוסיף וטען שהמונח "מורשת ישראל" המופיע בחוק יסודות המשפט הוא מונח בלתי מוגדר, ואין כוונתו לפסיקה ההלכתית בלבד. את הציטוט שציטט השופט אלון ממאמרו שלו עצמו הוא הסביר באופן שונה. לדבריו, יש ליצור סינתזה בין המשפט העברי לבין דרישות החברה המודרנית, אך אין לעשותה על ידי העתקת פסיקה מן המשפט העברי אל המשפט הישראלי: "נפרה את מחשבתנו המשפטית מאוצרותיו העשירים של המשפט העברי, המגלם את חכמת החיים של קדמונינו, תוך יחס של יראת כבוד אליו, אבל נשמור נא על חופש הבחירה שלנו...".
השופט שלמה לוין הצטרף לדעתם של לנדוי, ברק וכהן, ופסק הדין שניתן בערעור אושרר ב-9 במרץ 1981 ברוב קולות.