stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרל מרקס
הגותו הפילוסופית > מרקסיזם

לפי השקפתו של מרקס, המציאות היא קונפליקטואלית, בין שני כוחות מרכזיים – מדכאים ומדוכאים. המדכאים (המעמד הבורגני) הם בעלי אמצעי הייצור והמדוכאים (מעמד הפועלים, הפרולטריון) הם אלה שאינם בעלי אמצעי הייצור. בשלב הנוכחי הבורגנות מדכאת את הפרולטריון. לפי השקפתו המטריאליסטית של מרקס, מבנה העל הוא השתקפות של התשתית הכלכלית, דהיינו, התודעה היא תוצר של הוויה. מרקס טען שהמהפכה בוא תבוא, בין השאר כתוצאה מכך שהקפיטליזם יביא אותה על עצמו, בהיותו מכיל סתירה פנימית שאינה ניתנת ליישוב. מעמד הפועלים, לכשיתאחד ויגיע למצב בו לא יוכל עוד לחיות (מרקס מתאר זאת בכך שמעמד הפועלים לא יפסיד דבר "למעט כבליו"), ישתחרר מהתודעה הכוזבת וישנה את תנאי חייו באמצעות מהפכה שתמוטט את הסדר החברתי הקיים: במהפכה זו ישתלט מעמד הפועלים על אמצעי הייצור ויקים את החברה הסוציאליסטית, בה אין מנצלים ומנוצלים, קניין פרטי, כסף, מדינה או משפחה.
עיקרי המרקסיזם פורסמו בשנת 1848 על ידי קרל מרקס ופרידריך אנגלס, במניפסט הקומוניסטי. תקופה זו, של אמצע המאה ה-19, נחשבת לתחילת צמיחת המרקסיזם. הייתה זו תאוריה אחת מבין כמה תאוריות סוציאליסטיות.
במשך השנים לא שמר המרקסיזם על צורתו המקורית. התשתית החשיבתית של המרקסיזם, אמנם לא בצורתו הטהורה, הוסיפה להתקיים, ומורשת המרקסיזם מתקיימת ברוב הזרמים הביקורתיים. גישה זו מיושמת בתחומים שונים (בהם חינוך ומשפחה).
הנצחתו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
במרכז ברלין (רובע מיטה) נקרא על שמו ועל שם פרידריך אנגלס פארק ציבורי בשם פורום מרקס אנגלס, אשר הוקם על ידי שלטונות גרמניה המזרחית.
בית ילדותו בעיר טריר הפך למוזיאון המנציח את חייו והגותו. בעיר טריר הוקם פסל של מרקס בגובה 4.4 מטרים, במימון ממשלת הרפובליקה העממית של סין.
מכלול המגורים הגדול בעולם, קרל מרקס הוף שבווינה בירת אוסטריה קרוי על שמו.
כתביו בעברית

העבודה השכירה והקפיטאל, תרגום: מ' אנין, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש מארכס-אנגלס, 1933.
מלחמת המעמדות בצרפת, תרגום: ברוך קרוא, תל אביב: חברה, תרצ".
מלחמת האזרחים בצרפת: אגרת המועצה העליונה של התאגדות-הפועלים הבין-לאומית, תרגום: דוד קלעי, עין-חרוד: הקיבוץ המאוחד, תש"א.
השמונה עשר בברימר של לואי בונאפארט, תרגום: מנחם דורמן, עין חרוד: הקיבוץ המאוחד, 1940.
הקאפיטאל: ביקורת הכלכלה המדינית , מרחביה: ספרית פועלים בסיוע הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ-ישראל, 1947. (ביסודו של הנוסח העברי הונח התרגום מאת צבי וויסלבסקי, והנוסח הושלם על ידי יצחק מן) (ספר ראשון בלבד) (על התרגום זכו וויסלבסקי ומן בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת)
מהדורה מלאה: כרך א: תהליך הייצור של ההון; התרגום מאת צבי וויסלבסקי, 1953; כרך ב: תהליך הסיבוב של ההון; תרגם: יצחק מן, 1954.
מהדורה חדשה: הקפיטל: ביקורת הכלכלה המדינית; הנוסח העברי: צבי וויסלבסקי; השלים את הנוסח, ערכו והתקינו: יצחק מן; הקדמה למהדורה העברית החדשה 2011 מאת יפתח גולדמן, בני ברק: ספרית פועלים; הקיבוץ המאוחד, 2011.
דלות הפילוסופיה: תשובה לפילוסופיַת הדלות של פּ' פּרודון, תרגום: ח' אברבאיה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשט"ז 1957.
ביקורת תוכנית גותהא , תרגום: מרדכי בן אשר, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1952.
כולל תזות על פוירבך.
כתבי שחרות , תרגום: שלמה אבינרי, תל אביב: ספרית פועלים, 1964, 1966, 1975.
כולל: האידאולוגיה הגרמנית (חלק ראשון), תזות על פויירבך, כתבי יד כלכליים פילוסופיים.
מבחר כתבים פוליטיים, אברהם יסעור (עורך), תל אביב: ספרית פועלים, 1983.
לשאלת היהודים וכתבים נוספים (כתבים מוקדמים: כרך א'), תרגום: רועי בר ואורי זילברשייד, עורך: אורי זילברשייד, תל אביב: הוצאת רסלינג, 2016.
כולל: לשאלת היהודים, לביקורת פילוסופית המשפט של הגל
לביקורת הכלכלה המדינית: מבוא והקדמה, תרגום: טל מאיר גלעדי, ירושלים: מאגנס, 2022.
כתביו בעברית > עם אנגלס

כתבים היסטוריים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1952, 1978.
כתבים נבחרים, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1942, 1955.
המניפסט הקומוניסטי
המניפסט הקומוניסטי, תרגום: דוד קלעי, תל אביב: אחדות-העבודה, תרפ"ב.
המניפסט הקומוניסטי, תרגום: דוד קלעי, תל אביב: הוצאת ספרים על שם זאב ברזלי, תרפ"ז.
המניפסט הקומוניסטי, תרגום: דוד קלעי, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תש"י 1950, תשי"ב.
המניפסט הקומוניסטי, מ' דורמן (עורך), עין חרוד: הקיבוץ המאוחד, תש"ב 1942.
מאניפסט המפלגה הקומוניסטית, תרגום: מ' דורמן, תל אביב: ספרית הפועלים, 1945.
המניפסט הקומוניסטי, תרגום: מ' דורמן, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, תשי"ד, תשכ"ד 1964, תש"ל, 1975.
על אמנות וספרות, תרגום: חנה הוכברג, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1951.
מהפכת שנת 1848, תרגום: מ' חלמיש, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1953.
ראו גם

אלינור מרקס – פעילה סוציאליסטית ופמיניסטית. בתו של קרל מרקס.
לקריאה נוספת

שלמה אבינרי, משנתו החברתית והמדינית של קארל מרקס, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1976.
שלמה אבינרי, קרל מרקס – פילוסופיה ומהפכה, תרגמה איה ברויר, ספרית אפקים, עם עובד, 2022.
טרי איגלטון, מרקס, תרגמה עדי מרקוזה-הס, ספרי עליית הגג, 2011.
לואי אלתוסר, בשביל מרקס, תרגם טל מאיר גלעדי, הוצאת רסלינג, 2018
אמיר בן-פורת, מרקס באנפילד – מבוכתו של הקשר השמאלי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2007.
ישעיה ברלין, קרל מרקס, חייו וסביבתו, תרגם אריה חשביה, הוצאת זמורה ביתן מודן, תשל"ה 1974.
יפתח גולדמן, הסוציאליזם בין פוליטיקה לאוטופיה, הוצאת דביר, 2009.(הספר בקטלוג ULI)
אבנר דה-שליט, סוציאליזם, הוצאת משרד הביטחון, 1994.
רוברט היילברונר, הפילוסופים הארציים: חייהם, ימיהם ורעיונותיהם של הוגי הכלכלה הגדולים, הוצאת שלם, 2011.
יגאל וגנר, גבולות הפוליטיקה: על היחס בין מדינה, חברה ועבודה במשנתו של מרקס, הוצאת מסדה, 1978.
פרנסיס ווין, קרל מרקס, הוצאת ידיעות אחרונות, 2005.
אורי זילברשייד (עורך), מרקס ועתיד הסוציאליזם, הוצאת רסלינג, 2005.
צבי טאובר, עיונים בהגות מרקס, תל אביב: הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 2021.
בנימין כהן, המניפסט הקומוניסטי במבחן הזמן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998.
בנימין כהן, בחזרה אל מארקס: אסופת מאמרים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001.
אנרי לפבר, מרקסיזם, תרגם ד"ר עירן דורפמן, הוצאת רסלינג, 2005.
גרשם קורט פרייער, מבוא לפילוסופיה המרכסיסטית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1963.
גרשם קורט פרייער, הומאניזם מארקסיסטי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1974.
צבי רוזן, עולמו הרוחני של קרל מארכס: מארכס וברונו באואר, רמת גן: הוצאת מסדה, 1974.
אדם שף, מארקסיזם-לניניזם, הוצאת ספרית פועלים, 1950.
הערות שוליים

↑  קרל מרקס ופרידריך אנגלס, תרגום: מ' דורמן, המניפסט הקומוניסטי, הקיבוץ המאוחד, 1975
↑  Craig J. Calhoun, Classical Sociological Theory, Oxford, 2002, עמ' 22–23
↑  BBC News World Online, "Marx the millennium's 'greatest thinker'", http://news.bbc.co.uk, ‏1 October 1999
↑  Roberto Mangabeira Unger, Free Trade Reimagined: The World Division of Labor and the Method of Economics, Princeton University Press, 2007
↑  Joseph Schumpeter, Ten Great Economists: From Marx to Keynes, Taylor & Francis Group, 1952
↑  פרנסיס ווין, קרל מרקס, ספרי עליית הגג, 2005, עמ' 24
↑  ווין, שם, עמ' 26
1 2  ווין, שם, עמ' 28
↑  A. L. Rowse, B. Nicolaievsky, O. Maenchen-Helfen, Karl Marx: Man and Fighter., The Economic Journal 47, 1937-03, עמ' 154 doi: 10.2307/2225312
↑  David McLellan, Karl Marx, 2006 doi: 10.1007/978-1-349-74110-6
↑  ווין, שם, עמ' 32–33
↑  עמוס אילון, רקוויאם גרמני – יהודים בגרמניה לפני היטלר – 1743–1933, תרגם מאנגלית דני אורבך, הוצאת דביר, 2004; עמ' 157–158.
↑  "גאונות וחרדה" מאת נורמן לברכט, הוצאת דביר, 2020, עמוד 42
↑  יצחק מן, ה"קאפיטאל" ותרגומו העברי, משמר, 19 בספטמבר 1947, המשך.
↑  ד"ר יצחק מן, קארל מארקס: הקאפיטאל: בעיות תרגום "הקאפיטאל", על המשמר, 6 ביוני 1954.
↑   אדם רז, כאן נמצא המפתח להבנת תורתו של מרקס, באתר הארץ, 10 במאי 2023
| סוציאליזם |
| --- | --- | --- |
| זרמים | אנרכו-סינדיקליזם • אנרכו-קומוניזם • הסוציאליזם האתיופי • לניניזם • מרקסיזם • נצרות סוציאליסטית • קומוניזם נוצרי • סוציאל-דמוקרטיה • סוציאליזם אסלאמי • סוציאליזם דמוקרטי • סוציאליזם ערבי • סינדיקליזם • פמיניזם סוציאליסטי • ציונות סוציאליסטית • קומוניזם • סוציאליזם ליברטריאני • נאציונל-סוציאליזם |  |
| סוציאליסטים | רוברט אוון • פרידריך אנגלס • מיכאיל באקונין • אוגוסט בבל • אדוארד ברנשטיין • משה הס • פרדיננד לסל •  קרל מרקס • קלוד-אנרי דה סן-סימון • פייר-ז'וזף פרודון •  שארל פורייה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265013405171  PLWABN: 9810701056205606  BIBSYS: 90051270  BNC: 000039902  BNE: XX949564  BnF: cb11914934t (data)  CANTIC: a10438245  CiNii: DA00034578  GND: 118578537  ICCU: CFIV000882  ISNI: 0000 0001 2279 6570  KulturNav: f790d039-2387-448b-ad61-8c6551d8b6a2  LCCN: n79006935  LNB: 000042318  MusicBrainz: 22aff6e2-a76c-4511-a116-1f0905272e6f  NARA: 10580373  NDL: 00449037  NKC: jn19990005454  NLA: 35331985  NLG: 86968  NLK: KAC199617910  NLR:   NSK: 000100073  NTA: 068428421  RERO: 02-A000111461  SELIBR: 205490  SNAC: w6fr00h5  SUDOC: 027329305  TePapa: 55259  Trove: 914696  ULAN: 500234949  VcBA: 495/73084  VIAF: 49228757   WorldCat (עם VIAF): 49228757 
בית הולדתו של מרקס בטרייר; ב-1928 נרכש המבנה על ידי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה וכיום משמש כמוזיאון לזכרו.
יוהאנה פון וסטפאלן
פרידריך אנגלס, חבר קרוב של מרקס ושותפו.
ההוצאה לאור הראשונה של "המניפסט הקומוניסטי", גרמניה 1848.
פסל מרקס בקמניץ, גרמניה (אנ')
מרקוס זוסאק

| --- | --- |

 לידה:  23 ביוני 1975 (בן 49) סידני, אוסטרליה 
 מדינה:  אוסטרליה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ניו סאות' ויילס, Engadine High School 
 שפות היצירה:  אנגלית אוסטרלית, אנגלית 
 יצירות בולטות:  Bridge of Clay, When Dogs Cry, The Messenger, Fighting Ruben Wolfe, The Underdog, גנבת הספרים 
 תקופת הפעילות:  מ-1999 
 פרסים והוקרה:  פרס מרגרט אדוארדס (2014)  פרס הספר היהודי הלאומי (2006)  דויטשר יוגנדליטרטורפרייס (2007)  פרס קתלין מיטשל (2006)  נשיקת הכסף (2008)  Children's Book of the Year Award: Older Readers  פרס מייקל פרינץ  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
מרקוס זוסאק (באנגלית: Markus Zusak; נולד ב-1975 בסידני) סופר ממוצא אוסטרלי-גרמני, הצעיר מבין ארבעה אחים.
זוסאק ידוע בזכות ספרי הילדים והנוער שכתב, "השליח" ו"גנבת הספרים". ספרים אלו זכו להצלחה באוסטרליה ומחוצה לה, מכרו עותקים רבים וזכו לאהדה יותר מאשר יצירותיו האחרות.
ספרו החמישי, "גנבת הספרים", הוא אחת משתי יצירותיו של זוסאק שיצאו לאור בעברית עד כה, כשהשנייה היא הספר "השליח", שאמנם נכתב מוקדם יותר אך תורגם לעברית אחריו. עלילת "גנבת הספרים"  מתרחשת בתקופת גרמניה הנאצית, והמוות הוא הקול המספר את הסיפור.
זוסאק מתגורר בסידני עם אשתו ובתו, וידוע כגולש גלים פעיל.
ספריו

גנבת הספרים (2005) תרגמה: ורד טוכטרמן/אופוס 2007
השליח (2002) תרגמה: בתיה זיסו/אופוס 2010
כשכלבים בוכים (2001) (When Dogs Cry)- לא תורגם לעברית
להילחם ברובן וולף (2000) (Fighting Ruben Wolfe)- לא תורגם לעברית
המפסידן (1999) (The Underdog)- לא תורגם לעברית
גשר של חימר (2012) (Bridge of Clay)- לא תורגם לעברית
החיים של דייוויד גייל

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  אלן פארקר 
 הופק בידי:  אלן פארקר ניקולס קייג' נייג'ל סינקלר
 תסריט:  צ'ארלס רנדולף 
 עריכה:  גרי המבלינג 
 שחקנים ראשיים:  קווין ספייסי לורה ליני קייט וינסלט
 מוזיקה:  אלכס פארקר   ג'ייק פארקר
 צילום:  מייקל סרסין 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  סרטי יוניברסל
 חברה מפיצה:  סרטי יוניברסל, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 21 בפברואר 2003
 משך הקרנה:  130 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט בלשי, סרט דרמה, סרט פשע 
 מקום התרחשות:  טקסס 
 תקציב:  $38,000,000
 הכנסות:  $38,955,598
 הכנסות באתר מוג'ו:   lifeofdavidgale
 דף הסרט ב־IMDb
 
החיים של דייוויד גייל (באנגלית: The Life of David Gale) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2003 אשר בוים על ידי אלן פארקר ונכתב על ידי צ'ארלס רנדולף. זהו סיפורו של מרצה בקולג' ופעיל ותיק בעמותה נגד עונשי מוות בטקסס שמוצא את עצמו בתא הנידונים למוות אחרי שהורשע באונס וברצח של חברתו. קווין ספייסי, קייט וינסלט ולורה ליני הם הכוכבים הראשיים בסרט.
עלילה

פרופסור דייוויד גייל (קווין ספייסי) הוא אסיר בתא הנידונים למוות בטקסס. ארבעה ימים לפני הוצאתו להורג, מציע עורך דינו ברקסטון בליו (לאון ריפי) לעיתונאית ביטסי בלום (קייט וינסלט) שלושה ראיונות בני שעתיים בכל מפגש עם האסיר, בתמורה לחצי מיליון דולר. סיפורו של גייל נחשף לקהל הצופים ולעיתונאית עצמה באמצעות סדרת פלאשבקים ארוכה.
גייל הוא ראש המחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת אוסטין וחבר פעיל בעמותה שמתנגדת נמרצות לעונש המוות, בטענה שיש כאלה שיומתו אף על פי שהם חפים מפשע. בעימות טלוויזיוני עם מושל טקסס הוא התקשה לתת אפילו שם של אסיר אחד שנידון למוות על לא עוול בכפו.
גייל, נשוי ואב לילד, מקיים יחסי מין עם הסטודנטית ברלין (רונה מיטרה) במסיבת סיום הלימודים. מספר ימים לאחר מכן, נושרת ברלין מהלימודים ומאשימה את גייל שאנס אותה. מסלול חייו של המרצה המפורסם עולה על שרטון, אשתו עוזבת אותו עם בנו, הוא הופך לאלכוהוליסט ותדמית האנס – על אף שלא נשפט ולא הורשע כלל – נדבקת בו.
גופתה של קונסטנס הראווי (לורה ליני), פעילה אף היא בעמותה וחברתו הקרובה של גייל נמצאה במטבח ביתה כשהיא עירומה, קשורה ועם שקית על פניה. ראיות פיזיות בזירה מובילות לגייל והוא מואשם ברציחתה ועל כן הוא נידון למוות.
סיפורו של גייל מעלה בבלום הנמרצת כמה תהיות והיא יוצאת במירוץ נגד הזמן כדי להוכיח את חפותו. במהלך חקירתה מגלה בלום קלטת וידאו בה מצולם מקרה הרצח, כשניתן לראות בבירור שגייל וקונסטנס מביימים את רציחתה כדי להוכיח שאפשר להרשיע אדם ברצח ולדון אותו למוות למרות שלא ביצע את העבירה. קונסטנס, שחלתה בסרטן וממילא הייתה על ערש דווי "תורמת" את מותה למען המטרה שניסתה להשיג עם גייל בחייה - התנגדות לעונש המוות.
בלום לא הספיקה להציל את גייל החף מפשע אך לאחר פרסום הקלטת הצליחו גייל ושותפתו להוכיח למושל טקסס כי יש אדם שהוצא להורג למרות שלא ביצע כל פשע.
צוות השחקנים

| שם השחקן | שם הדמות |
| --- | --- |
קווין ספייסי: דייוויד גייל
לורה ליני: קונסטנס הראווי
קייט וינסלט: ביטסי בלום
גבריאל מאן: זאק סטמונס
ליאון ריפי: ברקסטון בליו
ביקורות ותגובות

הסרט נכשל מסחרית בקופות בזמן שחרורו לקולנוע, וקיבל ביקורות מעורבות. באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes קיבל הסרט ציון נמוך של 19% מתוך 155 ביקורות ממבקרי הבית, אולם במקביל זכה לציון חיובי של 80% ביקורות חיוביות מתוך 59,649 משתמשים.
מבקר הקולנוע הידוע רוג'ר איברט שכתב בשיקגו סאן טיימס נתן אפס כוכבים - הדירוג הנמוך ביותר שלו אי פעם והסביר: "אני בטוח שיוצרי הסרט מאמינים כי הסרט שלהם הוא נגד עונש המוות. אני מאמין שהוא דווקא תומך בו ומנסה להכפיש את המתנגדים לעונש תוך הצגתם כמו נוכלים חסרי עקרונות. בסצנה האחרונה כבר רציתי לזרוק משהו על המסך אולי אפילו את ספייסי עצמו".
הערות שוליים

1 2  עלויות והכנסות הסרט החיים של דייוויד גייל, מתוך אתר Box Office Mojo
↑  ריכוז ביקורות הסרט, החיים של דייוויד גייל, מתוך אתר Rotten Tomatoes
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 316752120   WorldCat (עם VIAF): 316752120
מלחמה קונבנציונלית

חיילים וטנקים סובייטים בשנת 1943 בקרב קורסק בחזית המזרחית שהיה אחד הקרבות הגדולים במלחמת העולם השנייה
לוחמה קונבנציונלית היא צורת עימות צבאי המתנהלת בשדה הקרב בין צבאות של מדינות או כוחות מוגדרים, תוך שימוש בכלי נשק וטקטיקות מסורתיות. בלוחמה זו, הצדדים נלחמים בעיקר באמצעות כלי נשק סטנדרטיים, כגון רובים, טנקים, מטוסים וארטילריה, שמיועדים לפגוע בכוחות ובתשתיות צבאיות של האויב. לוחמה זו אינה כוללת שימוש בנשק לא קונבנציונלי, כמו נשק כימי, ביולוגי, רדיולוגי(אנ') או גרעיני (NBC).
המטרה המרכזית של לוחמה קונבנציונלית היא להשיג הכרעה צבאית ברורה על ידי פגיעה משמעותית בכוחו של צבא האויב או השמדתו, באופן שמונע ממנו להמשיך בלחימה. לשם כך, מושם דגש על קרבות ישירים, כיבוש שטחים ושליטה אסטרטגית על אזורים קריטיים.
עם זאת, במקרים בהם צד מסוים אינו מצליח להכריע את המערכה באמצעים קונבנציונליים, עשויה להיות הסלמה לטקטיקות לא שגרתיות, כמו לוחמת גרילה, טרור או שימוש באמצעי לחימה אסימטריים. שחיקת הכוחות, התשה ממושכת וערעור המורל יכולים להוביל להחלטות כאלו.
היסטוריה > הקמת מדינה

הרעיון של מדינה ריבונית החל להתגבש כבר בעת העתיקה, כאשר הפילוסוף היווני אפלטון דיבר על חשיבות הסדר החברתי והשלטון המאורגן במדינה אידיאלית. עם זאת, במשך מאות שנים מצאה המדינה את ביטויה בעיקר באמצעות הכנסייה הקתולית, שהייתה הגורם המאחד והשליט המרכזי באירופה.
בימי הביניים המאוחרים, הכנסייה החלה לאבד מכוחה בעקבות עלייתם של המלכים האירופיים, שטענו לזכות האלוהית לשלוט. השלטון הריבוני עבר מהכנסייה למלוכה, שהפכה למקור הכוח המרכזי במדינות השונות. הסכם וסטפאליה שנחתם בשנת 1648 סימן את תחילתה של תקופה חדשה: הוא סיים את מלחמות הדת באירופה וקבע כי מדינות ריבוניות יפעלו על בסיס פוליטי ולא דתי, מה שנחשב לציון דרך בהתהוות המדינה המודרנית.
במסגרת הפרדיגמה הסטטיסטית שהתבססה לאחר הסכם זה, רק המדינה ונציגיה המוסמכים קיבלו את הזכות לשאת נשק ולהכריז מלחמה. כך הפכה המלחמה לקונפליקט בין מדינות ריבוניות בלבד. במהלך המאה ה-17 וה-18, התהליך הזה התעצם, כאשר המלכים האירופיים חיזקו את צבאותיהם על מנת להתמודד עם איומים חיצוניים, כמו המלחמות הנפוליאוניות, ולהשליט סדר פנימי במדינותיהם.
פרדיגמה קלאוזוויציאנית

פרוסיה, כמו מדינות אירופיות רבות במאות ה-18 וה-19, שאפה לצבור כוח צבאי משמעותי כבסיס להשפעה מדינית אזורית וגלובלית. אחד מההוגים המשפיעים ביותר בהקשר זה היה קרל פון קלאוזביץ, קצין צבא פרוסי ואסטרטג צבאי, שכתב את יצירתו המפורסמת על המלחמה (Vom Kriege). ספר זה עסק במלחמה כפעולה המוגדרת באופן בלעדי במסגרת מדינתית: קונפליקט בין צבאות של מדינות ריבוניות, המבוסס על רציונליות, יעדים פוליטיים והפעלת כוח במתכונת מסודרת. קלאוזביץ ראה במלחמה כלי של מדיניות, ולדבריו, היא אינה עומדת בפני עצמה אלא מהווה המשך של הפוליטיקה באמצעים אחרים. זו הייתה גישה שהדגישה את המחשבה הרציונלית של המדינות כגורם מניע למלחמות, שבהן הסכסוך נובע מאינטרסים ברורים – בין אם ביטחוניים, כלכליים, טריטוריאליים או אידאולוגיים.
בתקופתו, קלאוזביץ לא התייחס כמעט לצורות של סכסוך פנים-מדינתי, כגון מרידות, מהפכות או טרור, מכיוון שהוא ראה את המלחמה בראש ובראשונה כפעולה ממוסדת בין מדינות סדורות. עם זאת, לקראת סוף ימיו, תפיסתו החלה להתרחב. הוא החל להכיר בחשיבותם של שחקנים לא-מדינתיים, כגון קבוצות של מורדים וגורמים עממיים, שעלולים להוות כוח צבאי משמעותי. רעיון "העם החמוש", שבו אוכלוסיות שלמות לוקחות חלק פעיל בלחימה, שיקף את ההבנה החדשה שלו כי המלחמה אינה מוגבלת לצבאות סדירים בלבד. קלאוזביץ הבחין כי צורות לחימה אלו, אף שהן פחות ממוסדות, צומחות מאותם מקורות חברתיים, כלכליים ופוליטיים כמו הלחימה המסורתית בין מדינות.
במקביל לעליית המדינה הריבונית והמודרנית, מנהגים ישנים כמו פשיטות שבטיות, נקמות דם וקרבות בלתי פורמליים החלו להיתפס כפעולות פליליות ולא לגיטימיות. הפרדיגמה הקלאוזוויציאנית יצרה הבחנה חדה בין מלחמה "חוקית" וממוסדת לבין אלימות בלתי חוקית. ראייה זו שיקפה את תפיסת העולם המודרני שהתגבשה עם כניסת המאה ה-21, כאשר צבאות של מדינות הפכו לכוחות גדולים, מתוחזקים היטב ומתקדמים טכנולוגית. צבאות אלו נועדו להתמודד זה מול זה בתנאים שוויוניים למדי, תוך שימוש באסטרטגיות וטקטיקות של עימותים מסורתיים.
קלאוזביץ גם העמיק בסוגיית הקאזוס באלי – ההצדקה למלחמה. הוא זיהה כי מלחמות לא תמיד מתנהלות על רקע אינטרסים ברורים של ביטחון או שטח, אלא גם מסיבות חברתיות, דתיות ותרבותיות. עם זאת, גם במקרים אלו, המלחמה נותרת המשך ישיר של התהליך הפוליטי, כאשר הדיפלומטיה נכשלת והאינטרסים של המדינה עומדים בסכנה. על פי קלאוזביץ, המלחמה אינה תוצאה של רגש בלבד או כאוס, אלא תהליך רציונלי מחושב, שבו המדינה בוחרת להשתמש בכוח על מנת להשיג את יעדיה.
בהשפעת המחשבה הקלאוזוויציאנית, המדינות המודרניות החלו לתפוס את המלחמה כחלק מהותי מניהול היחסים הבינלאומיים. השיח הפוליטי סביב המלחמה הפך לתחום מובחן וממוסד, שבו החלטות מתקבלות מתוך חישוב אסטרטגי של עלות מול תועלת, תוך הבנה שהמלחמה היא לא רק אמצעי להשגת יעדים אלא גם מנגנון הרתעה.
משנתו של קלאוזביץ עדיין מהווה אבן יסוד בתאוריות צבאיות מודרניות, אך במאה ה-21 ניכר כי המציאות הצבאית משתנה. שחקנים לא-מדינתיים כמו ארגוני טרור, קבוצות גרילה וגורמים חתרניים מערערים את המונופול המסורתי של מדינות על המלחמה. במובנים רבים, אנו עדים כיום לשילוב בין הפרדיגמה הקלאוזוויציאנית לבין מודלים חדשים של לוחמה א-סימטרית, שמערערים על הסדר הישן ופותחים פרק חדש בתולדות הלחימה.
שכיחות

רוב המלחמות המודרניות התנהלו באמצעות לוחמה קונבנציונלית, שבה כוחות יריבים מסתמכים על ציוד צבאי מסורתי כמו כלי נשק אישיים, ארטילריה, טנקים ומטוסים. השימוש בנשק לא קונבנציונלי, כמו נשק ביולוגי, כימי או גרעיני, הוא נדיר ביותר בעידן המודרני. לדוגמה, לא תועד שימוש מאושר בנשק ביולוגי על ידי מדינה מאז 1945, דבר המצביע על הקפדה כמעט עולמית על אמנות ונורמות בינלאומיות האוסרות את השימוש בהם. באופן דומה, לוחמה כימית, אף שהיא נפוצה מעט יותר מנשק ביולוגי, התרחשה רק לעיתים רחוקות, כאשר דוגמאות בולטות כוללות את מלחמת האזרחים בסוריה, שבה נעשה שימוש בחומרים כימיים נגד אזרחים, מה שעורר גינוי בינלאומי רחב היקף.
לוחמה גרעינית, הצורה ההרסנית ביותר של לוחמה לא קונבנציונלית, התרחשה רק פעם אחת בהיסטוריה. זה היה במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר ארצות הברית הטילה פצצות אטום על הערים היפניות הירושימה ונגסאקי באוגוסט 1945, פעולה שגרמה להרס חסר תקדים ולהכרה עולמית בסכנות הנשק הגרעיני. אירוע זה סימן את תחילת עידן הגרעין והוביל לעשורים של מתיחות במהלך המלחמה הקרה, שבה שימשו נשק גרעיני בעיקר כאמצעי הרתעה ולא ככלי פעיל ללחימה.
מאז מלחמת העולם השנייה

עקרונות המדינה והפרדיגמה הקלאוזוויציאנית הגיעו לשיאם במהלך מלחמות העולם, במהלך במאה ה-20, אך באותה תקופה גם הונחו היסודות להיחלשותם בעקבות הפצת הנשק הגרעיני. בתקופת המלחמה הקרה, המעצמות —ברית המועצות וארצות הברית— נמנעו מלהיכנס לעימות ישיר, מתוך הבנה כי עימות כזה עשוי להסלים במהירות ולגרור שימוש בנשק גרעיני. במקום זאת, ניהלו המעצמות את מאבקיהן באמצעות פרוקסי, מרוץ חימוש, ומשברים דיפלומטיים. לפיכך, עד היום אף שתי מעצמות גרעיניות לא נלחמו במלחמה קונבנציונלית ישירה למעט שתי התכתשויות קצרות בין סין לברית המועצות בסכסוך הסיני-סובייטי של 1969 ובין הודו ופקיסטן במלחמת קרגיל ב-1999.
עם זאת, מאז 1945, מלחמות קונבנציונליות נמשכו בין מדינות ללא נשק גרעיני, כמו מלחמת איראן-עיראק ומלחמת אריתריאה-אתיופיה, או בין מדינה גרעינית למדינה חלשה ללא נשק גרעיני, כמו מלחמת המפרץ ומלחמת רוסיה-אוקראינה.
תפקידם של הסכמים בינלאומיים

השימוש הנדיר בנשק לא קונבנציונלי מיוחס לקיומן של אמנות בינלאומיות חזקות, כמו פרוטוקול ז'נבה (1925), האוסר על שימוש בנשק כימי וביולוגי, והאמנה למניעת הפצת נשק גרעיני (NPT) משנת 1968, שנועדה למנוע את התפשטות הנשק הגרעיני. אמנות אלו, יחד עם גופים בינלאומיים לפיקוח, כגון הארגון למניעת הפצת נשק כימי (OPCW), מילאו תפקיד קריטי בצמצום השימוש בנשק מסוג זה. הפרות של אמנות אלו, כמו המקרים בסוריה, מובילות לעיתים קרובות לתגובות פוליטיות וכלכליות חמורות, מה שממחיש את מחויבות הקהילה הבינלאומית לשמור על נורמות אלו.
תפקידם של הסכמים בינלאומיים > לוחמה קונבנציונלית בעימותים מודרניים

התלות בלוחמה קונבנציונלית נמשכת בשל הפרקטיות היחסית שלה והתאמתה לכללי הלחימה המקובלים. בעשורים האחרונים, עימותים גדולים כמו מלחמת וייטנאם, מלחמות המפרץ והמלחמה בין רוסיה לאוקראינה (אנ') התבססו בעיקר על טקטיקות ונשק קונבנציונליים, למרות ההתקדמות הטכנולוגית בלוחמה. השימוש הנרחב במל"טים, טילים מדויקים ולוחמת סייבר פיתח את האסטרטגיות הקונבנציונליות מבלי להיכנס לתחום של נשק לא קונבנציונלי.
תפקידם של הסכמים בינלאומיים > אתגרי האכיפה

למרות קיומן של אמנות בינלאומיות, אכיפת האיסור על נשק לא קונבנציונלי נותרת אתגר משמעותי. שחקנים לא מדינתיים, כגון ארגוני טרור או קבוצות מורדים, פועלים לעיתים קרובות מחוץ למסגרת החוק הבינלאומי ועלולים לנסות להשיג או להשתמש בנשק מסוג זה. בנוסף, מתיחויות גאופוליטיות והאכיפה הבלתי אחידה של אמנות אלו עלולות להוביל למצבים שבהם מדינות חזקות מעלימות עין מהפרות מצד בעלות בריתן או שלוחותיהן, דבר שמחליש את מאמצי הפירוז הבינלאומיים.
תפקידם של הסכמים בינלאומיים > עתידה של הלחימה

עם התפתחות אופי הלוחמה, לוחמה היברידית—המשלבת אסטרטגיות צבאיות קונבנציונליות עם התקפות סייבר, תעמולה ושיבושים כלכליים—הופכת לנפוצה יותר ויותר. אף שנשק לא קונבנציונלי נותר במידה רבה בלתי פעיל בשל הפוטנציאל ההרסני שלו, הפיתוח המתמשך של טכנולוגיות מתקדמות, כגון מערכות נשק אוטונומיות ובינה מלאכותית, מעלה שאלות לגבי האופן שבו יתפתחו עימותים עתידיים. האתגר עבור הקהילה הבינלאומית יהיה להתאים את המסגרות הקיימות כדי להסדיר טכנולוגיות אלו ולמנוע את חזרתו של שימוש בנשק לא קונבנציונלי.
שילוב זה של תקדימים היסטוריים, רגולציה בינלאומית ומגמות מתפתחות מדגיש את האיזון העדין שמגדיר את הלוחמה המודרנית. השיטות הקונבנציונליות נותרות דומיננטיות, אך הן ניצבות תחת איום מתמיד מצד אסטרטגיות וטכנולוגיות מתקדמות.
ראו גם

לוחמה אסימטרית
לוחמת גרילה
פעולות בעצימות נמוכה
לוחמה פסיכולוגית
לוחמה לא שגרתית