stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מריה ואפוסטולוס ווליוטיס
רקע

במהלך המערכה בבלקן במלחמת העולם השנייה כבשה גרמניה את יוון. בשנים 1943–1944 היא החלה לגרש את יהודי יוון למחנות הריכוז. כ-80,000 יהודים חיו ב-33 קהילות ברחבי יוון. באזור העיר וולוס, שהיא בירת חצי האי פיליון וממוקמת באמצע הדרך בין אתונה מדרום לבין סלוניקי מצפון, חיו כ-1200 יהודים. בספטמבר 1943, התחילו הגרמנים לשלח את יהודי וולוס למחנה אושוויץ, כחלק מהפתרון הסופי.
הגרמנים פנו לרב משה שמעון פסח, רבה של קהילת וולוס, ודרשו לקבל את רשימת היהודים החיים בקהילה. כמו כן, הם דרשו שיארגן התכנסות של יהודי האזור. הרב ביקש מהגרמנים שלושה ימים כדי לארגן את העניין ובמקביל פנה ליהודי העיר והפציר בהם לברוח להרי הפיליון, שבהם היו פרטיזנים יוונים רבים שנלחמו נגד הכובש הנאצי והאיטלקי באזור. לרב פסח היה קשר טוב עם הארכיבישוף היווני באזור יואכים. הרב פסח ביקש את עזרתו של הארכיבישוף, שנענה בחיוב והוציא קול קורא לכנסיות ולנוצרים בסביבה לסייע ולהסתיר יהודים. כתוצאה מהקריאה לבריחה של הרב פסח וכתוצאה מהסיוע של הארכיבישוף היווני, קרוב ל-74% מיהודי וולוס ניצלו מההשמדה.[דרוש מקור]
הצלת משפחת חכים על ידי משפחת ווליוטיס

בקהילת יהודי וולוס חיו בני משפחת חכים, אליהו, ואחיו לאון (יהודה) חכים. אליהו היה נשוי לאנה, ולהם היו 4 ילדים בגילאי 2–9. אליהו ולאון חכים עסקו במסחר זעיר. בין השאר עסקו ברוכלות ובמסחר בעגלות ברחבי חצי האי פיליון. במהלך השנים ותוך כדי המסחר שהתנהל ברחבי האזור, נוצר קשר חברי, בנוסף לקשר המסחרי, בין אליהו ולאון חכים לבין אפוסטולוס ווליוטיס ואחיו של אפוסטולוס, יוונים נוצרים שחיו בכפר לחוניה בהרי הפיליון. משפחת ווליוטיס הייתה משפחה אמידה. אפוסטולוס היה בעל אדמות שעסק בחקלאות, ובנוסף ברשות משפחתו הייתה חנות גדולה בכפר, ואנשים רבים היו בקשרי מסחר עמו, נוצרים ויהודים גם יחד.
אליהו חכים, אשתו אנה וילדיהם הקטנים, יחד עם אחיו לאון (יהודה) חכים, הגיעו אל חברם, אפוסטולוס ווליוטיס וביקשו ממנו מחסה. אפוסטולוס ואשתו, מריה, הסכימו לכך, ושיכנו את משפחת חכים במבנה השייך למשפחה, בית אריזה שהיה ממוקם ביער הסמוך לכפר. אפוסטולוס לימד את בני המשפחה כיצד לשרוד ביער, מה ניתן לאכול מהעצים והגידולים הרבים באזור. למריה ולאפוסטולוס ווליוטיס, היה ברור כי הם מסכנים את חייהם. הפטרולים הגרמניים ברחבי הרי הפיליון, לא הסתפקו רק בלהודיע לכל תושבי האזור מה יעלה בגורל מי שיסתיר יהודים. הם דאגו גם להוציא אנשים החשודים בכך להורג במקומות ציבוריים, לשרוף בתים וכפרים, לעיתים על יושביהם, כדי להעניש וכדי להרתיע את התושבים היוונים הנוצרים, מפני סיוע והסתרת יהודים ומפני סיוע לפרטיזנים.[דרוש מקור]
בשעה שהפטרולים הגרמניים התקרבו לאזור שבו הסתתרו בני משפחת חכים, ואחיותיה של אנה, שגם הן היו נשואות, היו מודיעים לבני המשפחה שעליהם להסתתר במערות ובאזורי מסתור טבעיים. הגרמנים נעזרו בין השאר במשתפי פעולה יווניים בזמן החיפושים שלהם אחרי היהודים. מאחר שהגרמנים כבר הצליחו ללכוד כ-200 יהודים, הם ידעו שיהודים רבים מסתתרים בהרי הפיליון. לכן, הם היו עורכים פשיטות ופטרולים תכופים, כדי ללכוד יהודים ולשלחם להשמדה באושוויץ, וכדי ללכוד פרטיזנים, שנלחמו נגד הכיבוש הגרמני, כדי לחסלם. לאון (יהודה) חכים, היה גם יהודי וגם פרטיזן, ולכן היה מבוקש מאוד על ידי הגרמנים. יוונים ששיתפו פעולה עם הגרמנים, היו צועקים ומודיעים שהגרמנים עזבו, בזמן שהגרמנים היו במקום, כדי לגרום ליהודים לצאת מהמחבוא ולהיתפס. אפוסטולוס, שהיה מודע למצב, הנחה את בני משפחת חכים לצאת מהמחבוא רק כאשר זקן הכפר, שהכירו את קולו ואת שמו, יצעק ויודיע להם שהסכנה חלפה.
באחד הימים בתקופת ההסתרה של משפחת חכים, הפטרול הגרמני גילה את בני המשפחה בבית האריזה. אפוסטולוס מיהר לבית האריזה וטען בפני הגרמנים שמדובר בעובדיו, ושהם יוונים נוצרים.
הכרה כחסידי אומות עולם

משפחתו של אפוסטולוס ווליוטיס התגלתה על ידי החוקרת היוונייה ארסי מלגיורגי מאוניברסיטת תסליה שביוון. משפחת חכים הביאה את צאצאי משפחת ווליוטיס לישראל, כהוקרה על פועלם במלחמה ולעריכת הטקס בישראל ביד ושם, בעיריית חיפה ובבית רקנאטי, פתח-תקווה.
ב-31 במאי 2016 התקיים במוזיאון יד ושם הטקס הרשמי, שבו הוענקו ההכרה והפרס למשפחת ווליוטיס. משפחת ווליוטיס הצילה, הגנה ונתנה מחסה ל-18 יהודים במשך כשנה ורבע, כאשר הם מספקים להם בנוסף את כל מחסורם, הכולל מזון ובגדים. במהלך התקופה, נרצחו שניים מבני משפחת ווליוטיס על ידי הגרמנים, על רקע חיפוש יהודים בסביבה ההררית שבה חיה משפחת ווליוטיס.
ראו גם

ואסיליקי וקוסטאס אטירידיס
הערות שוליים

↑  ביום שלישי יתקיים ביד ושם טקס הענקת אות חסידי אומות העולם לבני הזוג אפוסטולוס ומריה ווליוטיס ז"ל מיוון | www.yadvashem.org, באתר www.yadvashem.org
↑  Reuven Frizi (2016-08-14), הענקת אות "חסיד אומות העולם" לאפוסטולוס ומריה ווליוטיס מיוון, 2016, נבדק ב-2018-07-09
בית האריזה של משפחת ווליוטיס בכפר לחוניה שבהרי הפיליון, שם שוכנו והסתתרו בני משפחת חכים במהלך הכיבוש הנאצי וההסתרה. צולם בשנת 2015
בני משפחת חכים ואפוסטולוס ווליוטיס, על רקע בית האריזה במהלך תקופת ההסתרה
טקס הענקת תעודת חסידי אומות העולם לצאצאי משפחת ווליוטיס ביד ושם, 31 במאי 2016
אוטה פרוורט

| --- | --- |

 לידה:  10 ביוני 1954 (בת 70) שוטמר, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בילפלד 
 מוסדות:  האוניברסיטה החופשית של ברלין  אוניברסיטת קונסטנץ  אוניברסיטת בילפלד  אוניברסיטת ייל 
 פרסים והוקרה:  פרס זיגמונד פרויד (2020)  צלב המפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (2016)  פרס לייבניץ (1998) 
 
אוטה פרוורט ('Ute Frevert; נולדה ב-10 ביוני 1954) היא פרופסורית גרמניה להיסטוריה המתמחה בהיסטוריה גרמנית מודרנית ועכשווית, ובהיסטוריה חברתית ומגדרית. היא מלמדת היסטוריה והיסטוריה גרמנית במגוון אוניברסיטאות בכל העולם וביניהן ייל, קונסטנץ, בילפלד ((אנ')Bielefeld University) וסטנפורד. בין תחומי העניין המחקריים שלה: ההיסטוריה של הרגשות, היסטוריה חברתית ותרבותית בעת החדשה, היסטוריה של המגדר והיסטוריה פוליטית. בפרסומיה הבולטים בחנה פרוורט את ההיסטוריה של הנשים ואת יחסי המגדר בגרמניה המודרנית, מדיניות חברתית ורפואית בגרמניה של המאה ה-19, והשפעתו של הגיוס לצבא על החברה הגרמנית מ-1814 ועד ימינו. בשנת 1998 זכתה פרוורט בפרס לייבניץ, המוענק על ידי קרן המחקר הגרמנית למדענים ולאנשי אקדמיה בולטים בתחומם, אשר השיגו הישגים יוצאי דופן במחקר. החל משנת 2008 פרוורט חברה בחבר המדעי של "אגודת מקס פלאנק" ומנהלת את מכון מקס פלאנק להתפתחות האדם (אנ') שבברלין.
קורות חיים

אוטה פרוורט נולדה ב-10 ביוני 1954 בשוטמר שבגרמניה. כיום היא מתגוררת בברלין.
קורות חיים > השכלה

בגיל 17 עברה פרוורט את בחינות "כישורים ברמה מתקדמת" ((אנ')Level A Test) שבאנגליה. משם, המשיכה ללמוד במשך שש שנים היסטוריה ומדעי החברה באוניברסיטת מינסטר ואוניברסיטת בילפלד שבגרמניה ובית הספר לכלכלה של לונדון. את לימודיה עשתה תחת מלגה מטעם "הקרן הלאומית לאקדמיה הגרמנית" (Studienstiftung(אנ')). בשנת 1977 קיבלה פרוורט תואר ראשון במדעי הרוח מאוניברסיטת בילפלד, וחמש שנים מאוחר יותר קיבלה מלגה נוספת מטעם "הקרן הלאומית לאקדמיה הגרמנית" והשלימה בעזרתה תואר דוקטור. ב-1989 מונתה פרוורט לפרופסור להיסטוריה מודרנית.
קריירה

בין השנים 1991–1997 עבדה פרוורט כפרופסורית להיסטוריה מודרנית, תחילה באוניברסיטה החופשית של ברלין ולאחר מכן באוניברסיטת קונסטנץ. לאחר מכן עבדה כפרופסורית להיסטוריה כשש שנים באוניברסיטת בילפלד. בשנת 1993 קיבלה מינוי באוניברסיטה החופשית של ברלין ולבסוף עברה לאוניברסיטת קונסטנץ ואוניברסיטת בילפלד כפרופסורית. בשנת 2000 הצטרפה למרכז ללימודים מתקדמים במדעי ההתנהגות שבסטנפורד. בין השנים 2000–2003 שימשה פרוורט כפרופסורית אורחת במספר אוניברסיטאות, ביניהן: המוסד למדעי האדם שבווינה, הבית למדעי האדם שבפריז וקולג' דארתמורת' (Dartmouth College) שבניו המפשייר. לאחר מכן עבדה כפרופסורית להיסטוריה גרמנית באוניברסיטת ייל שבארצות הברית כארבע שנים.
בשנת 2004 פרוורט מונתה כחברה באקדמיה הלאומית הגרמנית למדעים, לאופולדינה (German National Academy of Sciences Leopoldina) ובשנת 2005 המשיכה את עבודתה במכון ללימודים מתקדמים שבברלין. החל משנת 2008 פרוורט מכהנת כחברה בחבר המדעי של חברת "מקס פלאנק" ומנהלת את "מכון מקס פלאנק להתפתחות האדם" שבברלין. בשנת 2009 קיבלה חברות ב-אקדמיה למדעים ומדעי הרוח ברלין-ברנדנבורג, וב-2013 מונתה לעמיתה באקדמיה הבריטית למדעי הרוח והחברה שבלונדון. החל משנת 2020 משמשת פרוורט כחברת נשיאות באקדמיה הלאומית הגרמנית למדעים, לאופולדינה.
פרסומיה

פרוורט כתבה במהלך חייה ספרים אקדמיים ומחקריים רבים. ביניהם:
Women in German History: From Bourgeois Emancipation to Sexual Liberation (1990). בספר זה מציגה פרוורט את המחקר המקיף הראשון על אודותיהן של נשים בחברה הגרמנית המודרנית. היא בוחנת את ההמשכיות והשינוי בחייהן של נשים לאורך 200 השנים האחרונות, ומנתחת את ההבדלים החברתיים והמכנים המשותפים הקיימים בין נשים ממעמדות שונים.
בספרה Learning How to Feel: Children's Literature and Emotional Socialization, 1870-1970 (2014) בוחנת פרוורט את הדרכים בהן ילדים ובני נוער לומדים כיצד להרגיש. על פי הספר היכולת העוברית לחוש מתפתחת בעזרת דיאלוג עם הסביבה החברתית והתרבותית ובעזרת חומרי קריאה. הספר מתבסס בין היתר על ספרות ילדים ומדריכי ייעוץ, במטרה להבין את שיטות האימון ותהליכי הלמידה של רגשות בעידן המודרני (1870–1970). המחקר מתייחס לאספקטים חברתיים, תרבותיים ופוליטיים, ונוקט בגישה בין-לאומית.
The Politics of Humiliation: A Modern History (2020). בספר זה, בוחנת פרוורט את התפקיד שמילאה ההשפלה הציבורית בחברה המודרנית ומראה כיצד ההשפלה שימשה כאמצעי כפייה ושליטה, החל מעולמות הפוליטיקה והדיפלומטיה הבינלאומית וכלה בחינוך ילדים ובניהול הצדק. פרוורט מספקת דוגמאות היסטוריות בכדי להציג את האופן שבו השפלות היו מובאות ועדיין מובאות לקהל, ודנה בשאלה כיצד בתחומים שונים, השפלה- והרגשת הבושה הנלווית- הופכות לאמצעי כוח.
לרשימת ספרים מלאה-
לרשימת ספרים מלאה ראה.
יחסים עם ישראל

בשנת 1997, לאחר סיום תקופת הפרופסורה שלה בהיסטוריה באוניברסיטת בילפלד, הגיעה פרוורט לאוניברסיטה העברית שבירושלים כפרופסורית אורחת. כ-21 שנים מאוחר יותר, בשנת 2018 הצטרפה פרוורט לחבר הנאמנים של מכון ון ליר בירושלים. בשנת 2015, השתתפה פרוורט בסמינר המשותף של גרמניה וישראל- "הסמינר האקדמי: לעצב מודעות לאומית" שנערך בבית לוחמי הגטאות, בסמינר הרצתה בנושא: "התלהבות ופיתוי: המדיניות הרגשית של הנאציונל-סוציאליזם". הסמינר שנערך בשיתוף עם קרן אברט קידם דיאלוג ישראלי-גרמני, אשר היווה תשתית למחקר חדש בתחום לימודי השואה.
בשנת 2013 הצטרפה פרוורט לוועד הנאמנים של "קרן גרמניה-ישראל למחקר ולפיתוח מדעי" כאחת משמונת הנגידים [GK2] שייצגו את גרמניה בחבר הנאמנים של הקרן. ב-25 באוגוסט 2018, בעקבות החלטת השר אקוניס שלא למנות את פרופסור יעל אמיתי לנגידה מטעם ישראל בקרן, התפטרה פרוורט מתפקידה כאות מחאה[4][5]. במכתב התפטרותה טענה ש"פסילת מועמדותה של פרופסור יעל אמיתי פוגעת ביושרה של הקרן". התפטרות זאת התרחשה לאחר שכ-450 מדענים ישראליים הודיעו כי לא יעבדו עם הקרן עד שפרופסור אמיתי תמונה לתפקיד. ממשלת גרמניה בתגובה לא מינתה מחליף לפרוורט עד שהתבהרה הפרשה.
חברות בוועדות וחברי נאמנים

2000-2003 חברת ועד הנאמנים של הקרן הלאומית לאקדמיה הגרמנית (German National Academic Foundation)
2007-2013 חברת ועד הנאמנים של המרכז להיסטוריה עכשווית (Zentrum für Zeithistorische Forschung) פוטסדאם
2013 - 2016 חברה בוועד הנאמנים של Bildung und Kultur)) חינוך ותרבות במועצה המייעצת של קרן דויטשה באן (Deutsche Bahn Foundation)
2013-2018 חברה בוועד הנאמנים של הקרן הגרמנית -ישראלית למחקר ופיתוח מדעי (GIF)
2018 חברה בחבר הנאמנים של מכון ואן ליר ירושלים (Van Leer Jerusalem Institute), ישראל
1997-2009 חברת הוועדה המייעצת, המרכז למחקר בינתחומי (Centre for Interdisciplinary Research), אוניברסיטת בילפלד.
2000-2009 חברת הוועד המייעץ של המכון הבינלאומי להיסטוריה חברתית (International Institute for Social History), אמסטרדם.
2011-2017 חברת הוועד המייעץ של מכון לודוויג בולצמן להיסטוריה ותיאוריה של ביוגרפיה (Ludwig Boltzmann Institute for the History and Theory of Biography), וינה
2011-2019 חברת הוועד המייעץ של המכון ההיסטורי הגרמני (German Historical Institute), וושינגטון הבירה (מאז נובמבר 2016: יו"ר)
פרסים

2020 פרס זיגמונד פרויד לפרוזה אקדמית, האקדמיה הגרמנית לשפה וספרות.
2020 פרס ארנסט הלמוט, החברה האוניברסיטאית של מינסטר.
1998 פרס לייבניץ, קרן המחקר הגרמנית.
2016 צו הצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמנייה, כיתה .1
2018 דוקטורט לשם כבוד, אוניברסיטת טמפרה (פינלנד).
2008 דוקטורט לשם כבוד, באוניברסיטה החופשית של ברלין ברלין.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  אוטה פרוורט- מכון מקס פלאנק, באתר www.mpg.de (באנגלית)
1 2  או פרוורט- מכון ון-ליר, באתר The Van Leer Jerusalem Institute (באנגלית)
↑  Emotional worlds- מכון מקס פלאנק, באתר www.mpg.de (באנגלית)
1 2 3 4 5 6 7  קורות חיים- מכון מקס פלאנק, באתר www.mpib-berlin.mpg.de (באנגלית)
↑  © Stanford University, Stanford, California 94305, Center for Advanced Study in the Behavioral Sciences, casbs.stanford.edu (באנגלית)
↑  bloomsbury.com, נשים בהיסטוריה הגרמנית, באתר Bloomsbury (באנגלית)
↑  אוטה פרוורט, פסקל איטלר, סטפני אולסן, אופה ג'נסן, Learning How to Feel: Children's Literature and Emotional Socialization, 1870-1970, Oxford, New York: Oxford University Press, 2014-07-24, Emotions in History, ISBN 978-0-19-968499-1
↑  The Politics of Humiliation: A Modern History, Oxford, New York: Oxford University Press, 2020-07-01
↑  פירוא ספריה של פרוורט, באתר www.amazon.com (באנגלית)
↑  סמינר אקדמי: לעצב מודעות לאומית, באתר www.fes.org.il
1 2  משה גורלי, מתחדש המאבק למינוי פרופ' אמיתי לנגידה בקרן גרמניה-ישראל, באתר כלכליסט, 30 באפריל 2019
↑  Leading scientist: Science Minister Akunis is damaging Israeli-German tie, The Jerusalem Post | JPost.com, ‏01.10.2018 (באנגלית)
↑  "A Resignation Worth Emulating". Haaretz (באנגלית). נבדק ב-2021-11-14.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273938205171  PLWABN: 9810646031905606  BIBSYS: 90143547  BnF: cb12031984n (data)  CANTIC: a11913435  CiNii: DA0255628X  GND: 123285097  ISNI: 0000 0001 2072 7897  LCCN: n85127822  NDL: 00466734  NKC: vse2011619448  NTA: 070149607  RERO: 02-A003263342  SUDOC: 02849539X  VIAF: 109801179   WorldCat (עם VIAF): 109801179 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אוטה פרוורט".
אמיאנוס מרקלינוס

| --- | --- |

 לידה:  330? אנטיוכיה, האימפריה הרומית 
 פטירה:  395? (בגיל 65 בערך) רומא, האימפריה הרומית 
 מדינה:  רומא העתיקה 
 השקפה דתית:  פוליתאיזם 
 
כתבי אמיאנוס מרקלינוס, 1533
אמיאנוס מַרְקֶלִינוּס (Ammianus Marcellinus‏; 330 לערך - 395 לערך), היה איש צבא והיסטוריון רומאי בן המאה הרביעית. מרקלינוס היה מאחרוני ההיסטוריונים הפגנים שכתבו בלטינית.
תולדות חייו

מרקלינוס נולד באנטיוכיה שבפרובינקיה סוריה למשפחה מיוחסת. הוא צורף לפמלייתו של אורסיקינוס, שהיה המגיסטר אקוויטום של האימפריה המזרחית, על ידי האוגוסטוס קונסטנטיוס השני בשנת 353, וכעבור שנתיים ליווה את מפקדו כשזה נקרא למערב האימפריה כדי לסייע לקונסטנטיוס לחסל את המגיסטר מיליטום סילוואנוס שהרים את נס המרד בגאליה כנגד שלטונו של האוגוסטוס.
לאחר מכן חזר מרקלינוס עם מפקדו למזרח ולקח חלק במלחמה כנגד האימפריה הסאסאנית. במלחמה נחלו הרומאים מפלה ומרקלינוס הצליח להימלט מהאויב בעור שיניו. בעקבות המלחמה אורסיקינוס הודח מתפקידו, לא ידוע מה עלה בגורלו של מרקלינוס, אולם כשהאוגוסטוס יוליאנוס פלש לפרס בשנת 358 הוא התלווה אליו. לאחר המלחמה הוא השתקע בעיר מולדתו אנטיוכיה וייתכן שעזב את הצבא.
מרקלינוס עבר בשנת 380 לערך לרומא ושם כתב את כתביו ההיסטוריים.
כתביו

אף על פי ששפת אמו הייתה יוונית חיבר מרקלינוס את ספר ההיסטוריה שלו בלטינית. חיבורו על תולדות הקיסרות הרומאית כלל 31 ספרים המתעדים את התקופה שמן שנת 96, היא שנת עלייתו לשלטון של הקיסר נרווה, עד שנת 378, היא שנת נפילתו של הקיסר ואלנס בקרב אדריאנופול. מתוכם אבדו 13 הספרים הראשונים ונותרו רק ספרים 14–31, שמתעדים את התקופה שבין השנים 353–378.
מרקלינוס השתדל לחקות את סגנונו של טקיטוס ואף כתב את ספרו כמין המשך לכתביו של טקיטוס, שנגמרים עם עלייתו לשלטון של הקיסר נרווה. הרטוריקן ליבאניוס שיבח את סגנונו של מרקלינוס שהוא "חייל בחזותו, אך סוקרטס במעשיו". פרסום החיבור ככל הנראה הושלם בשנת 395 לערך.
ההשקפות שמרקלינוס מביע בספריו הן השקפות שמרניות המצדדות בשמירה על מסורת האבות הרומאית. הוא נמנע מלהביע את דעתו הפוליטית בשלושת הנושאים החשובים ביותר בזמנו: היחס לנצרות, היחס לגרמאנים ומעמד הסנאט, אף על פי שפעם הוא מגנה ופעם מקלס את הנוצרים והגרמאנים.
אמיאנוס מרקלינוס על היהודים > על ארץ ישראל

מרקלינוס מתייחס ליהודים 4 פעמים בספר ההיסטוריה שלו. האזכור הראשון כלול בתיאור פלשתינה, לאחר סקירה קצרה של סוריה ופיניקיה ולפני סקירה כזאת של ערב וקפריסין. אמיאנוס מתרשם שפלשתינה "משתרעת על שטחים גדולים ומשופעת באדמות מעובדות ומטופחות" וש"יש בה גם ערים מצוינות": קיסריה, אלוותרופוליס, נאפוליס, אשקלון ועזה, כאשר ירושלים אינה מוזכרת ביניהן. מעניין שגם ים המלח והבלסם והתמרים של יריחו, המרכיבים הקבועים של כל סקירה עתיקה של הארץ, אינם מוזכרים. במקום זאת הוא מציין ש"במקומות רבים נובעים מעיינות, שמימיהם חמים מטבעם ויפים למיני מרפא רבים", תוך שילוב הערה על כך ש"אין לראות בשום מקום נהר היפה לשיט" - מידע זה אינו בולט בחיבורים של סופרים יוונים ולטינים מוקדמים יותר. אמיאנוס מציין את הכנעת היהודים וכיבוש ירושלים על ידי פומפיוס ומציין גם שקיסריה נוסדה על ידי הורדוס, כאשר שמו של הורדוס מובא ללא כל הסבר מתוך הנחה שהוא ידוע היטב לקוראים.
אמיאנוס מרקלינוס על היהודים > על הנוצרים והיהודים

האזכור השני נעשה בהשוואה שעורך אמיאנוס בין דבריו של הקיסר יוליאנוס הכופר על הנוצרים לבין דברי קיסר שקדם לו, מרקוס אורליוס, על היהודים. לדברי אמיאנוס "אין חיות פרא שהן אויבות כאלה של האנושות, כפי שהם רוב הנוצרים בשנאת המוות שלהם זה לזה", ובהשוואה לדברי יוליאנוס עליהם בהקשר של הריבים האלימים בין הכיתות הנוצריות, אמיאנוס מספר על אורליוס:
”כי מרקוס, כאשר עבר דרך פלשתינה בדרכו למצרים, ולעתים קרובות היה נגעל מהיהודים המצחינים והמרדניים, נאמר עליו שזעק בצער: "הו מרקומנים, הו קוואדים (אנ'), הו סרמטים, סוף סוף מצאתי עם בלתי ניתן לשליטה יותר מכם.”
למילים שמייחס אמיאנוס למרקוס אורליוס עצמו, יש פחות חשיבות מאשר לאופן בו הן מוצגות. ברור כי אמיאנוס היה עוין כלפי יהודים, למרות שהמילה "מצחינים" (fetentium) גרמה לאי נוחות מסוימת והוצעו לה תיקונים.
ייחוס צעקה מסוג זה למרקוס אורליוס יכולה לשמש כטיעון נוסף כנגד אלה המזהים אותו עם אותו "אנטונינוס" שלפי המסורת היהודית היה חברו של רבי יהודה הנשיא.
אמיאנוס מרקלינוס על היהודים > יוליאנוס ובית המקדש

ההתייחסות השלישית היא החשובה ביותר לעניין היהודי בחיבורו של אמיאנוס:
”(יוליאנוס) תכנן בהוצאה עצומה לבנות מחדש את בית המקדש בירושלים שהיה פעם מפואר, שלאחר מאבקים רבים עד מוות בזמן המצור של אספסיאנוס ואחר כך טיטוס, בקושי נכבש. הוא הפקיד את הביצוע המהיר של עבודה זו בידי אליפיוס מאנטיוכיה (אנ'), שהיה פעם סגן הפריפקט של בריטניה. אבל למרות שאליפיוס זה דחף את העבודה במרץ, בעזרת מושל הפרובינקיה, כדורי אש מעוררי אימה פרצו החוצה ללא הפסק ליד יסודות המקדש, והפכו את המקום לבלתי נגיש לפועלים, שחלקם נשרפו למוות; ומאחר שבדרך זו איתני הטבע הדפו אותם בעקשנות, המיזם נעצר.”
אמיאנוס הוא המקור הפגאני (הלא-נוצרי) היחיד, מלבד עדותו של יוליאנוס עצמו, המתייחס לניסיון הקיסר לבנות מחדש את בית המקדש בירושלים.
למרות שהוא מתאר את האירוע על רקע ההכנות של יוליאנוס למסע המלחמה נגד הפרסים, אמיאנוס אינו מציע שום קשר בין המסע הזה למדיניות היהודית של יוליאנוס. ההסבר היחיד שניתן על ידו לתוכניתו של יוליאנוס להקמת המקדש הוא תשוקתו של יוליאנוס לעטוף את שלטונו בתהילה, אולם הסבר זה נראה די שטחי ולא ניתן לקבל את הסיבה הזאת כהסבר מספק למדיניותו של הקיסר.
יש לזכור שאמיאנוס היה פגאני וגם מעריץ אמיתי של יוליאנוס, אולם להיטותו הידועה של הקיסר אחר פולחן קורבנות וחידוש פולחנות מסורתיים אינה מוזכרת והוא גם לא רומז להקמתו מחדש של המקדש כחלק ממזימה שתכליתה הפרכת תאולוגיה נוצרית. הסופרים הנוצרים, לעומת זאת, מדגישים שזה היה מכוון כנגד הדת הנוצרית - המומר רצה להפריך את נבואת ישו לגבי המקדש בירושלים. מקורות נוצרים שונים מציינים שיחה בין הקיסר והיהודים, שבה לשאלת יוליאנוס מדוע הם לא מקריבים קרבנות, הם אומרים שמותר להם לעשות זאת במקדש שלהם בלבד.
במסורת הנוצרית יש התייחסות בשנאה לאליפיוס, המקורב לקיסר.
כמה סופרים נוצרים (טיראניוס רופינוס, תאודורטוס (אנ'), סוזומנוס) מזכירים גם רעידת אדמה בקשר להפסקת העבודה וזהו גם ההסבר הניתן על ידי כמה חוקרים מודרניים למה שקרה באזור המקדש.
אמיאנוס אינו מציין את דעתו שלו על ההצעה להקים מחדש את המקדש, אלא מגביל עצמו לסיפור הניסיון וכישלונו.
אמיאנוס מרקלינוס על היהודים > יהודים בבבל

ההתייחסות האחרונה נוגעת ליהודים בבבל שנטשו את עירם עם התקדמותו של הצבא הרומאי במלחמה בין יוליאנוס והפרסים (באביב וקיץ 363 לספירה): "באזור זה עיר, שבשל החומות הנמוכות שלו, נעזב על ידי תושביו היהודים, נשרף בידי החיילים המרוגזים".
אמיאנוס עצמו השתתף במלחמה זו. הוא לא מציין את שם המקום שנעזב על ידי תושביו היהודים, אבל הוא מתייחס להחרבתו על ידי הצבא הרומאי לאחר כיבוש פיריסאבורה (Pirisabora), שגם הייתה עיר עם אוכלוסייה יהודית גדולה, אז המשיך הצבא במורד נהר פרת עד שהגיע למקום בו הנהר מתפצל לפלגים רבים. באזור זה שכנה העיר שנעזבה על ידי יהודיה, כאשר העיר הבאה שמוזכרת היא מאיוזמלכה (Maiozamalcha), שנאמר שהייתה עיר גדולה עם חומות חזקות. ישנם חוקרים שמציעים את בירתה (אנ') כעיר הנעזבת והנשרפת. המידע בדבר עזיבת יהודים את עירם בבבל אל מול התקדמות הרומאים תומך בדעה שמדיניות יוליאנוס לחיפוש אהדה בקרב היהודים ותוכניתו לבניית המקדש מחדש לא השפיעו על נאמנותם של יהודי בבל לשלטון הפרסי ושהם לא צדדו בפולשים הרומאים.
תרגומי ספרו לעברית

אמיאנוס מארקלינוס. דברי־הימים. ספרים יד-יט. תרגמה מרומית שרה דבורצקי. ירושלים, מוסד ביאליק, תשל"ד (1974).
לקריאה נוספת

Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Jerusalem, 1980, Vol. II, CXLI. Ammianus Marcellinus, pp. 600-611
הערות שוליים

↑  ירושלים לדורותיה, יחידה 4 (כתבו: זאב רובין, פנינה ארד), האוניברסיטה הפתוחה, תשע"ו – 2016, עמ' 60, הערה 130.
↑  Ammianus Marcellinus, Res Gestae, XIV, 8:11-12; אמיאנוס מרקלינוס, דברי הימים ספר יד, פרק ח, סעיפים 11–12, עמ' 20–21. תרגמה מרומית שרה דבורצקי.
↑  M. Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. II, p. 600
↑  Ammianus Marcellinus, Res Gestae, XXII, 5:4-5
↑  M. Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. II, p. 601
↑  M. Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. II, pp. 606-607
↑  Ammianus Marcellinus, Res Gestae, XXIII, 1:2-3
↑  M. Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. II, pp. 601-602, 608-609
↑  Ammianus Marcellinus, Res Gestae, XXIV, 4:1-2
↑  M. Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. II, pp. 609-611
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257744605171  PLWABN: 9810572295505606  BIBSYS: 90056260  BNC: 000125771  BNE: XX1071558  BnF: cb118886885 (data)  CANTIC: a10958319  CiNii: DA03039953  GND: 118502581  HDS: 010299  ICCU: CFIV096881  ISNI: 0000 0001 2128 7256  LCCN: n80065875  LNB: 000004902  NDL: 001277274  NKC: jn19981000103  NLA: 35782674  NLG: 62592  NSK: 000117901  NTA: 069695288  RERO: 02-A000007233  SELIBR: 175247  SUDOC: 026684942  Trove: 1085248  VcBA: 495/43799  VIAF: 89594750   WorldCat (עם VIAF): 89594750
ארצות השפלה הדרומיות

הארכידוכסית איזבלה מספרד ובעלה, הארכידוכס אלברט מאוסטריה, שליטי ארצות השפלה הספרדיות, בציור מאת רובנס.
ארצות השפלה הדרומיות (בהולנדית: Zuidelijke Nederlanden; בספרדית: Países Bajos del Sur; בצרפתית: Pays-Bas du sud) היו החלק הדרומי של אזור ארצות השפלה, שהיה תחילה בשלטון ספרד ("ארצות השפלה הספרדיות", 1579–1713), אחר כך בשלטון אוסטריה ("ארצות השפלה האוסטריות", בגרמנית Österreichische Niederlande, בשנים 1713–1794) ולבסוף בשלטון צרפת (1794–1815). ארצות השפלה הדרומיות כללו את רוב שטחן של בלגיה המודרנית (למעט בישופות לייז', שהייתה אזור אוטונומי בקיסרות הרומית הקדושה) ושל לוקסמבורג (כולל מחוז לוקסמבורג בבלגיה המודרנית); כמו כן, לתקופה קצרה כללו ארצות השפלה הספרדיות גם את הולנד של ימינו, ועד 1678 נכלל בהן רוב שטחו של חבל נור-פה דה קאלה, הנמצא כיום בצפון צרפת.