stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברברסקו
היסטוריה

אף על פי שהוא כבר היה ידוע באיכות ענבי הנביולו שלו, תאריך הלידה המקובל של ברברסקו הוא 1894, אז נוסדה Cantina Sociale di Barbaresco. לפני תאריך זה ענבי נביולו מאזור ברברסקו נמכרו בעיקר ליצרני ברולו. Domizio Cavazza, אגרונום צעיר ומבריק יליד מודנה, נבחר להיות המנהל המייסד של "בית הספר המלכותי האנולוגי של אלבה" ב-1881, ועד מהרה החל לפתח את תשוקה לברברסקו, מה שהוביל לרכישת חווה וכרם ב-1886. הוא טיפח את הכרם שלו עם ענבי נביולו ועם קבוצה של תשעה מגדלים הקים את Cantina Sociale. מצויד בחביות וציוד לייצור יין במטרה לייצר את מה שנחשבים ליינות הראשונים שנקראו רשמית ברברסקו התחיל הייצור. לאחר התחלה טובה ברברסקו נקלע לתקופות קשות עם מלחמת העולם הראשונה ומותו בטרם עת של קוואצה ב-1915.
רק בסוף שנות החמישים של המאה הקודמת (המאה ה-20), הברברסקו התעורר שוב לחיים הודות לדור חדש של ייננים דינמיים, כולל ברונו ג'אקוזה ואנג'לו גאיה. בנוסף, עם כומר הקהילה המקומית, דון פיורינו מרנגו, ייסדו את המרתף הקואופרטיבי "יצרני ברברסקו" (Produttori del Barbaresco), היורשים של החזון המקורי של קוואצה לייצר יין יוצא מן הכלל כדי לעצור את יציאתם של חקלאים צעירים שנטשו את האזור הכפרי.
בסוף שנות ה-60 החלו יקבי גאיה וברונו ג'אקוזה לשווק את ברברסקו בעולם בהצלחה מסוימת. קואופרטיב פרודוטורי הפך לאחד המרתפים המוערכים ביותר באיטליה והעניק השראה לבעלי קרקע נוספים בברברסקו לחזור לכרמים שלהם וליצור יין איכותי.
אזורי יין

הקרקעות של אזור ברברסקו מורכבות בעיקר מחוואר, גיר המתוארך לתקופה הטורטונית. האזור מחולק בדרך כלל לשלושה אזורים המבוססים על הערים העיקריות של האזור - ברברסקו, נאיבה וטראיזו. הקרקע והאקלים של שלושת האזורים אחידים מאוד, מה שיוצר עקביות רוחבית יותר מאשר נמצא בקרב 11 הקהילות באזור ברולו.
אזורי יין > סיווגי כרמים

החל מסוף המאה ה-19, היו ניסיונות לסווג את הכרמים של האזור לקרו דמוי אזור היין של בורגון על בסיס האזורים שיצרו את היינות הטובים ביותר. מבקר היין האיטלקי, לואיג'י ורונלי, יצר רשימה כזו בשנות ה-60 ואחרים ניסו ליצור רשימה משלהם בשנות ה-70. רבים עוקבים אחר הרשימות שערכו ייצרני היין, לפיהן הענבים מתומחרים גבוה יותר בהתאם לביצועים. רשימות אלה כוללות בדרך כלל את הכרמים אסילי, מרטיננגה, מונטיפיקו, מונטסטפאנו ורבאג'ה בברברסקו, את הכרמים אלבסאני, סנטו סטפנו, בריקו די נאיבה וגלינה בנאיבה, ואת כרם פאיורה בטראיזו.
יינות

תקנות ה-DOCG קובעות כי יינות ברברסקו חייבים להתיישן לפחות שנתיים (לפחות 9 חודשים בחביות עץ) לפני הביקבוק ולהתיישן במשך 4 שנים לפחות כדי להיחשב כיין רזרב. היינות חייבים להיות בעלי רמת אלכוהול של לפחות 12.5 אחוזים, אם כי רוב היינות קרובים יותר ל-13.5 אחוזים. היינות העשויים היטב של ברברסקו צפויים להתיישן לפחות 5 עד 10 שנים לאחר הבציר לפני צריכתם, מכיוון שהם טאנינים ועפיצים במיוחד בצעירותם. חלקם ימשיכו להמשיך להתיישן היטב (ויתאימו לשתייה) גם לאחר 20 שנה. הסגנון האופייני של ברברסקו כולל ורדים או סיגליות עם תווי טעם של דובדבן, כמהין, שומר וליקריץ. ככל שהיין מתיישן, הוא יכול לפתח טעמים מעושנים וטעמים יותר אדמתיים כמו עור בעלי חיים וזפת.
יינות > הבדלים מברולו

למרות היותם עשויים מאותו ענב ומיוצרים באזורים סמוכים, במרחק של פחות מ-10 קילומטרים זה מזה, היינות של ברברסקו וברולו יש כמה הבדלים ברורים. האזור של ברברסקו ממוקם דרומית לנהר טנרו, אזור ברברסקו מקבל השפעה ימית קלה המאפשרת לנביולו להבשיל מעט מוקדם יותר מאשר באזור בארולו, מה שמאפשר תסיסה מוקדמת יותר עם זמן שריה קצר יותר. הטאנינים המוקדמים בברברסקו צעירים, לא ממש קשים כמו בברולו ותחת חוקי ה-DOCG מותר ליין להתיישן שנה פחות מברולו. יינות הברולו הנוטים להיות קרובים יותר בגוף, בפירותיות ובבישום ליינות ברברסקו, הם בדרך כלל אלה המיוצרים ליד הכפרים לה מורה ובארו. ההבדל הבולט ביותר בין שני היינות הוא שהטאנינים של ברברסקו נוטים להתרכך מהר יותר, מה שיכול להפוך את היינות לנגישים יותר לשתייה בגיל מוקדם יותר, אך לא יאפשר לו להתיישן תקופה ארוכה כמו הברולו שעשוי באופן מסורתי. אזורי הכרמים הקטנים יותר פירושם שהייצור השנתי של ברברסקו הוא בסביבות 35 אחוז מהייצור של ברולו ולכן היינות אינם זמינים באופן נרחב בשוק. עם זאת, השטח הקטן יותר מייצר בדרך כלל פרופילים עקביים יותר בקרב הברברסקו מאשר באזור הברולו הרחב יותר.
ראו גם

פורטל היין
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Jancis Robinson (ed), "The Oxford Companion to Wine", Third Edition, pg 62, Oxford University Press, 2006, מסת"ב 0-19-860990-6
1 2  Mary Ewing-Mulligan & Ed McCarthy, Italian Wines for Dummies, pg 48-49, Hungry Minds, 2001, מסת"ב 0-7645-5355-0
↑  H. Johnson & J. Robinson, The World Atlas of Wine, pg 161, Mitchell Beazley Publishing, 2005, מסת"ב 1-84000-332-4
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007547672105171  LCCN: sh2009006699 
כמו רוב היינות האדומים, גם יינות הברברסקו נעשים בהירים יותר, בצבע לבן יותר. יין זה מבציר 1976.
בנג'מין הולינגסוורת'

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 בספטמבר 1984 (בן 40) ברוקוויל, קנדה 
 מדינה:  קנדה 
 תקופת הפעילות:  מ-2003 
 מקום לימודים:  בית הספר הלאומי לתיאטרון של קנדה 
 מספר צאצאים:  2
 פרופיל ב-IMDb
 
בנג'מין אלן ניקולס הולינגסוורת' (באנגלית: Benjamin Allen Nicolas Hollingsworth; נולד ב-7 בספטמבר 1984) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה קנדי. הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידו בסדרת הטלוויזיה של רשת CBS "קוד בלאק" בין השנים 2015–2018.
קורות חייו

הולינגסוורת' נולד בברוקוויל, אונטריו. הוא למד בבית הספר הלאומי לתיאטרון של קנדה (אנ') במונטריאול, קוויבק, וסיים את לימודיו בשנת 2006.
חיים אישיים

הולינגסוורת התחתן עם מעצבת ההלבשה התחתונה ומורה לשיטת בר, נילה מאיירס, ב-10 בנובמבר 2012, לאחר שנתיים של זוגיות. לבני הזוג שני בנים, ילידי 2016 ו-2018 בהתאמה.
הולינגסוורת' היה בקשר עם השחקנית הקנדית נינה דוברב בין השנים 2006–2009. הם היו בעבר שותפים לדירה לפני שיצאו.
פילמוגרפיה נבחרת

2003: The Music Man
2009: משפחת ג'ונס
2009: החיים היפים
2011: Divine: The Series - סדרת רשת
2013–2014: אנשי המחר
2014: Lucky in Love
2014: Joy Ride 3
2015: A Wish Come True
2015: בקסטרום
2015–2018: קוד בלאק
2025-2018: וירג'ין ריבר
2019: Rabid
2019: מרדף קר
2020: Love Under the Olive Tree
2021: Joe Pickett
2022: A Splash of Love
הערות שוליים

↑  "Ben Hollingsworth". TVGuide. נבדק ב-24 בינואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Ben Hollingsworth Biography". BuddyTV. אורכב מ-המקור ב-28 ביוני 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ahearn, Victoria (9 באוגוסט 2010). "Canadian co-star of 'The Joneses' bonded with star Duchovny". CTV. נבדק ב-24 בינואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Alumni, Acting: 2000–2009". National Theatre School of Canada. אורכב מ-המקור ב-2012-05-12.
↑  Johnson, Zach (12 בנובמבר 2010). "Actor Ben Hollingsworth Marries Nila Myers After Two-Month Engagement!". Us Weekly. נבדק ב-24 בינואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Juneau, Jen (6 באוקטובר 2016). "Ben Hollingsworth on Helping Deliver His Son: 'I Was the First Human My Baby Felt Touch Him'". People. אורכב מ-המקור ב-25 ביוני 2018. נבדק ב-25 ביולי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ungerman, Alex (17 במרץ 2018). "'Code Black' Star Benjamin Hollingsworth and Wife Nila Welcome Baby No. 2 -- See the Pics! (Exclusive)". Entertainment Tonight. נבדק ב-25 ביולי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 9570 2670  LCCN: no2010126950  VIAF: 38149066758865602907   WorldCat (עם VIAF): 38149066758865602907
בניין ראנד מקנלי

| --- | --- |

בניין ראנד מקנלי (מספר 4 בתמונה).
 מידע כללי
 סוג:  גורד שחקים 
 שימוש:  משרדים ומסחר
 כתובת:  רחוב וסט אדמס-‏160-174, שיקגו, אילינוי
 מיקום:  שיקגו 
 מדינה:  ארצות הברית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1889
 תאריך פתיחה רשמי:  1889 
 תאריך פירוק:  1911 
 אדריכל:  דניאל ברנהם וג'ון רוט
 קואורדינטות:  41°52′45″N 87°37′59″W﻿ / ﻿41.879222222222°N 87.633027777778°W﻿ / 41.879222222222; -87.633027777778
  (למפת שיקגו מוגדלת) בניין ראנד מקנלי(למפת שיקגו רגילה) בניין ראנד מקנלי
 
בניין ראנד מקנלי (באנגלית: Rand McNally Building) היה גורד שחקים ששכן ברחוב אדמס 160–174 בשיקגו, אילינוי, ארצות הברית.
הבניין היה בעל 10 קומות ותוכנן בסגנון אסכולת שיקגו על ידי משרד האדריכלים ברנהם ורוט (אנ'). בנייתו הושלמה בשנת 1889 בעלות כוללת של 1 מיליון דולר אמריקאי.
בניין ראנד מקנלי היה הבניין הראשון בעולם שהשלד הנושא אותו היה עשוי כולו מפלדה ונחשב לפורץ דרך בזכות כך. שלד זה תמך לראשונה באופן מלא בבניין ונשא את כל משקלו ללא עזרת הקירות החיצוניים.
הבניין תוכנן עבור משרדי המוציא לאור ראנד מקנלי (אנ'), שהעסיק 900 עובדים באותה תקופה. שאר המשרדים הושכרו לחברות שונות כדוגמת Chicago, Milwaukee, St. Paul and Pacific Railroad, ששכרה את קומות 2–3 ומנהלת התערוכה העולמית של שיקגו, ששכרה את קומות 4–5. חברת The Long Distance Telephone תמכה במערכת הטלפון, שאיפשרה להתקשר לניו יורק ונחשבה חדישה באותה עת.
הבניין נהרס בשנת 1911.
ראו גם

גורדי שחקים מוקדמים
הערות שוליים

↑  Rail World, vol. 34 (1890), p.730
↑  Official  manual of the World's Columbian Commission, p.162
↑  "Vicinity of the Board of Trade", Rand McNally guides, 1890s
בניין קומקון

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בניין משרדים 
 שימוש:  1970–1991 מזכירות קומקון, משנת 1991 – עיריית מוסקבה
 כתובת:  רחוב נובי ארבאט 36, ארבאט
 מיקום:  מוסקבה
 מדינה:  רוסיה
 הקמה ובנייה
 אדריכל:  מיכאיל פוסוחין, Ashot Mndoyants 
 מידות
 קומות:  33 
 קואורדינטות:  55°45′13″N 37°34′37″E﻿ / ﻿55.753611111111°N 37.576944444444°E﻿ / 55.753611111111; 37.576944444444
  (למפת מוסקבה מוגדלת) בניין קומקון(למפת מוסקבה רגילה) בניין קומקון he
 
בית המלון "מיר".
בניין קומקון, רשמית בניין מזכירות המועצה לסיוע כלכלי הוא מתחם מבנים, שנמצא בנובי ארבט 36, במחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי במוסקבה. המתחם כולל 3 בניינים, המאוחדים על ידי סטילבייט משותף: מבנה מנהלי בן 31 קומות, מרכז כנסים ומלון מיר בן 13 קומות. הבניינים הוקמו בשנים 1963–1970 לאכלוס גופי המועצה לסיוע כלכלי, בשנים 1991–1992 הם הופנו לטובת עיריית מוסקבה יחד עם נדל"ן אחר של המועצה. עיריית מוסקבה שכנה בבניין ובשנת 1994 התכנסה כאן גם הדומה הראשונה.
גלריה

הבניין ומלון "אוקראינה", 1970
הבניין ליד הבית הלבן
טנק T-72 ליד הבניין, 1991
הבניין על בול דואר המוקדש לציון 30 שנה לארגון
הבניין על בול דואר המוקדש לציון 40 שנה לארגון
על בול דואר משנת 1976
מראה גורדי שחקים במוסקבה, הבניין - שני מימין
ראו גם

קומקון
בית עיריית מוסקבה
ג'ק בניאל

אין תמונה חופשית
ג'ק בניאל (נולד ב-1956) הוא פרופסור לאורולוגיה, מנהל האגף האורולוגי וסגן מנהל מרכז דוידוף לטיפול בסרטן בבית החולים בילינסון, מהמנתחים בישראל באמצעות רובוטיקה רפואית, על ידי מערכת כירורגית דה וינצ'י, וניתוחים זעירים פולשניים של הערמונית בטכנולוגית -ננו נייף
ביוגרפיה

ג'ק בניאל נולד בישראל. ב-1974 החל לימודי רפואה בבית ספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, במסגרת העתודה האקדמית. את הסטאז' עשה בבית החולים בילינסון. שירת בצה"ל כרופא צבאי בחטיבת הצנחנים ובמחקר ופיתוח רפואי.
לאחר סיום השירות הצבאי ב-1985 התמחה באורולוגיה בבית חולים בילינסון. באמצע ההתמחות יצא לשנה וחצי מההתמחות באוניברסיטת ויטווטרסראנד שביוהנסבורג. עם סיום ההתמחות בישראל נסע שוב לאוניברסיטת אינדיאנה, שם השתלם בכירורגיה אורו-אונקולוגית מתקדמת לסרטן בדרכי השתן עם דגש מיוחד לכירורגיה של סרטן האשכים ושיחזור דרכי השתן.
ב-1994 שב כמומחה והקים את היחידה לאורו-אונקולוגיה בבית החולים בילינסון. ב-1997 מונה למנהל האגף האורולוגי בבילינסון. 
בשנת 2001 התמנה לפרופסור חבר קליני בכירורגיה אורולוגית באוניברסיטת תל אביב ובהמשך לפרופסור מן המנין.
מתלמידיו: פרופ' עופר יוספוביץ, פרופ' דוד מרגל
בניאל נשוי ואב לארבעה ילדים.
ממחקריו

בניאל מעורב בטיפול ניסיוני לסרטן הערמונית, אשר פותח במכון ויצמן למדע על ידי הפרופסורים אביגדור שרץ ויורם סלומון. באמצעות סיבים אופטיים ניתן להאיר את אזור הגידול הסרטני, זאת לאחר שמזריקים לווריד של החולה חומר שנקרא "טוקד", חומר שאינו רעיל לרקמות שסביב הנגע, אך חושף אותו לאור של הסיבים האופטיים. ההארה המדויקת הזו עשויה לעורר תגובת שרשרת שבסופה מחוסל כליל הגידול כולו בלי שום פגיעה בסביבה שלו.
היה מעורב בפרסום יותר מ-100 מאמרים בספרות הרפואית, כולל בעיתונים המובילים בעולם בתחומם ופרקים בספרי אורולוגיה. משמש כסוקר ברוב העיתונים המובילים באורולוגיה בעולם. שותף במספר מחקרים במדע בסיסי באוניברסיטת תל אביב ובמכון ויצמן למדע. חבר באגודות מחקר וועדות בינלאומיות למחקר קליני באורולוגיה אונקולוגית.
עבודה קלינית

בניאל ערך לטענתו מאות ניתוחי כריתה של שלפוחית השתן ושיחזור על ידי מעי.
בניאל מטפל בכריתה של גידולים מורכבים בכליה, בטיפול בסרטן האשכים, כולל כריתה של בלוטות הלימפה בבטן ובאגן בכריתה רדיקלית של הערמונית.
בנאל עוסק גם בניתוחי שיחזור דרכי השתן אחרי ניתוחים קודמים או מומים מולדים במבוגרים.
ראו גם

מערכת כירורגית דה וינצ'י
כירורגיה רובוטית
הערות שוליים

↑  מרכז דויודוף לטיול בסרטן
↑  רוני לינדר-גנץ, הרובוט הרפואי שמבצע ניתוחים כירורגיים מסעיר את המערכת, באתר TheMarker‏, 3 באוגוסט 2012
↑  לראשונה בישראל: טיפול בסרטן הערמונית בטכנולוגית ננו נייף  פורבס, 21 בפברואר 2017 forbes.co.il/news
↑  טיפול חדשני לסרטן הערמונית שפותח במכון ויצמן
בניין קוואנה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גורד שחקים 
 שימוש:  מגורים
 כתובת:  רחוב פלורידה 1065, בואנוס איירס
 מיקום:  בואנוס איירס 
 מדינה:  ארגנטינה
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1934–1936 (כשנתיים)
 תאריך פתיחה רשמי:  3 בינואר 1936 
 אדריכל:  גרגוריו סאנצ'ס, ארנסטו לאגוס ולואיס מריה דה לה טורה
 סגנון אדריכלי:  רציונליזם, אר דקו 
 מידות
 גובה:  120 מטר
 שטח:  28,000 מ"ר 
 קומות:  31 
 קואורדינטות:  34°35′43.5″S 58°22′28.8″W﻿ / ﻿34.595417°S 58.374667°W﻿ / -34.595417; -58.374667
  (למפת בואנוס איירס מוגדלת) בניין קוואנה  (למפת בואנוס איירס רגילה) בניין קוואנה  
 
בניין קוואנה (בספרדית: Edificio Kavanagh) הוא גורד שחקים למגורים הממוקם ברחוב פלורידה 1065, בואנוס איירס, ארגנטינה. הבניין מתנשא לגובה של 120 מטרים והוא בעל 31 קומות. הוא תוכנן בידי האדריכלים גרגוריו סאנצ'ס, ארנסטו לאגוס ולואיס מריה דה לה טורה בסגנון אר דקו ונבנה בין השנים 1934–1936.
בניין המגורים הוכר כנקודת ציון היסטורית הנדסית מטעם האגודה האמריקאית להנדסה אזרחית (American Society of Civil Engineers) בשנת 1994, והוועדה למונומנטים היסטוריים לאומיים של ארגנטינה (National Historic Monuments of Argentina) בשנת 1999. עם סיום בנייתו, בשנת 1936, זכה ב"פרס הבתים המשותפים וחזיתות" מטעם עיריית בואנוס איירס ו-3 שנים לאחר מכן זכה לשבח מטעם מכון האדריכלים האמריקאי (American Institute of Architects).
הבניין הוזמן על ידי קורינה קוואנה, מיליונרית ממוצא אירי שבגיל 39 מכרה 2 חוות בבעלותה במטרה להקים את גורד שחקים. בניין קוואנה תוכנן עם נסיגות סימטריות, המקטינות באופן הדרגתי את שטח הקומות, ובנייתו נמשכה 14 חודשים בלבד. הבניין תוכנן מן החוץ אל הפנים כלומר, חזיתותיו עוצבו תחילה והקנו לבניין את צורתו החיצונית ולאחר מכן הותאם התכנון הפנימי לצורניות החיצונית. בנוסף, תכנונו הושפע מתקנות הבנייה המקובלות בעיר והוא תוכנן באופן הצר ביותר שהתאפשר, כדי להימנע מהוספת משקל מיותר עליו והוא נחשב לשיא של תחילת המודרניזם בארגנטינה.
גלריה

פרטי האר דקו בראש הבניין
ראו גם

גורדי שחקים מוקדמים
ג'ק ריצ'ר: אין דרך חזרה

| --- | --- |

 מבוסס על:  Never Go Back 
 בימוי:  אדוארד זוויק 
 הופק בידי:  טום קרוז, דון גראנגר, כריסטופר מק'קווארי 
 תסריט:  מרשל הרשקוביץ', ריצ'רד ונק, אדוארד זוויק 
 עריכה:  סטיבן רוזנבלום 
 שחקנים ראשיים:  טום קרוז (ג'ק ריצ'ר) ג'ייסון דגלאס רוברט נפר מיכאל פפג'ון לי צ'יילד ג'סיקה סטרופ הולט מקלני אלדיס הודג' פטריק הויזינגר קובי סמולדרס Danika Yarosh Julia Holter 
 מוזיקה:  ג'יימס ניוטון הווארד, הנרי ג'קמן 
 צילום:  אוליבר ווד 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  פרמאונט, סקיידאנס 
 חברה מפיצה:  UIP Duna, הולו, פרמאונט, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  10 בנובמבר 2016 
 משך הקרנה:  118 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פעולה, סרט פשע, סרט מתח, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 הכנסות באתר מוג'ו:   jackreacher2
 סרט קודם:  ג'ק ריצ'ר 
 www.jackreachermovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
ג'ק ריצ'ר: אין דרך חזרה (באנגלית: Jack Reacher: Never Go Back) הוא סרט פעולה ומתח אמריקאי משנת 2016, בבימויו של אדוארד זוויק. הסרט הוא המשך לסרט "ג'ק ריצ'ר" משנת 2012, בכיכובו של טום קרוז בתפקיד הראשי. הסרט מבוסס על הרומן מאת לי צ'יילד ועוקב אחר ג'ק ריצ'ר, קצין צבא לשעבר, שנקלע למזימה הכוללת את מסגרות הביטחון הצבאיות בארצות הברית.
צילומי הסרט החלו ב-20 באוקטובר 2015 בניו אורלינס, והסרט יצא לאקרנים ב-21 באוקטובר 2016.  הוא הכניס 162 מיליון דולר ברחבי העולם וקיבל ביקורות מעורבות מהמבקרים, ששיבחו את הביצועים של קרוז ואת קטעי הפעולה של הסרט, אך מתחו ביקורת על העלילה.
עלילה

הסרט עוקב אחרי ג'ק ריצ'ר (טום קרוז) כאשר הוא חוזר לבסיסו הישן בוושינגטון כדי לפגוש את מייג'ור סוזן טרנר (קובי סמולדרס). כאשר הוא מגלה שטרנר נעצרה באשמת בגידה, ריצ'ר יוצא לחשוף את האמת מאחורי המזימה שקשורה לצבא ומעורבת בסחר בנשק. במקביל, ריצ'ר מגלה שישנה נערה בשם סמנתה (דניקה ירוש) שעשויה להיות בתו, והוא חייב להגן עליה בזמן שהוא נלחם להוכחת חפותו.
צוות השחקנים

טום קרוז בתפקיד ג'ק ריצ'ר
קובי סמולדרס בתפקיד מייג'ור סוזן טרנר
ג'סיקה סטרופ בתפקיד לוטננט סאליבן
דניקה ירוש בתפקיד סמנתה
פטריק הויסינגר בתפקיד הצייד, הרודף אחרי ריצ'ר
ביקורות

ג'ק ריצ'ר: אין דרך חזרה קיבל ביקורות מעורבות מצד המבקרים. בעוד שסצנות האקשן וההופעה של טום קרוז זכו לשבחים, העלילה נתפסה כצפויה ומשאירה את הדמויות המרכזיות ברמת עומק מועטה. באתר Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 37% על סמך 240 ביקורות. ב-Metacritic, הסרט קיבל ציון של 47 מתוך 100, מה שמעיד על ביקורות מעורבות.
הערות שוליים

↑  "Jack Reacher: Never Go Back - The IMAX Experience". ארכיון מ-2017-08-31. נבדק ב-2016-07-05.
↑  SAM HUTCHINSON (2019-12-06). "Jack Reacher: Never Go Back - 6.1". Screenrant. ארכיון מ-2023-07-19. נבדק ב-2023-10-06.
| ספרי "ג'ק ריצ'ר" מאת לי צ'יילד |
| --- | --- | --- |
| ספרים | כסף קטלני (1997) • ניסיון קטלני (1998) • מוקש קטלני (1999) • אורח קטלני (2000) • חום קטלני (2001) • אתה עומד למות (2002) • שכנוע קטלני (2003) • האויב (2004) • הצלף (2005) • בדרך הקשה (2006) • צרות ומזל רע (2007) • אין מה להפסיד (2008) • מחר תמות (2009) • 61 שעות (2010) • שווה למות בשביל זה (2010) • הפרשה (2011) • מבוקש (2012) • אל תחזור (2013) • אישי (2014) • תכריח אותי (2015) • שיעור לילי (2016) • קו חצות (2019) • זמן עבר (2019) • יום אחד תפסיד (2020) • הזקיף (2022) • עדיף למות (2023) |  |
| ספר נלווה | בלי שם אמצעי (2017) |  |
| סרטים | ג'ק ריצ'ר (2012) • ג'ק ריצ'ר: אין דרך חזרה (2016) |  |
| סדרות | ריצ'ר (2022) |  |
ג'יימס מרשל

| --- | --- |

 לידה:  14 באוקטובר 1897 פלאטסבורג, ארצות הברית 
 פטירה:  19 ביולי 1977 (בגיל 79) סירקיוז, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות וסט פוינט 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית של ארצות הברית  המכללה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית 
 השתייכות:  צבא ארצות הברית 
 דרגה:  בריגדיר גנרל 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  המערכה בגינאה החדשה  המערכה בפיליפינים 
 עיטורים
 כוכב הארד  מדליית ציון לשבח  לגיון ההצטיינות של ארצות הברית בדרגת לגיונר 
 
ג'יימס מרשל (באנגלית: James C. Marshall;‏ 15 באוקטובר 1897 - 19 ביולי 1977) היה קצין חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית, שהיה אחראי בתחילת הדרך על פרויקט מנהטן, פרויקט הפיתוח והייצור של פצצות האטום הראשונות, שבוצע במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה

ג'יימס קריל מרשל נולד בפלטסבורג שבמיזורי ב-14 באוקטובר 1897, לוולטר סקוט מרשל ולאשתו קורה סטפן-קריל. הוא החל את הכשרתו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט, וסיים ב-1918, מספר חודשים מוקדם מהצפוי בשל מלחמת העולם הראשונה. הוא הוצב בגבול עם מקסיקו, ובין מלחמות העולם עבד בפרויקטים הנדסיים בארצות הברית ובאזור תעלת פנמה. בינואר 1942, מיד לאחר שארצות הברית נכנסה למלחמת העולם השנייה, הוא מונה למהנדס מחוז בחיל ההנדסה במחוז סירקיוז, ופיקח על בניית מתקני בסיס חיל האוויר ליד יוטיקה שבמדינת ניו יורק.
ב-18 ביוני 1942 נקרא מרשל לוושינגטון ומונה למנהל הפרויקט, שאורגן מחדש, לפיתוח הפצצה האטומית. לאחר שקרא את הדו"ח שכתבו ב-13 ביוני 1942 וניבר בוש וג'יימס קונאנט, סיפר מרשל:
הוא יצר משרד קשר בבניין משרד המלחמה בוושינגטון, והקים מטה זמני בקומה ה-18 ברחוב ברודוויי 270 במנהטן שבניו יורק, שם היה יכול לקבל תמיכה מנהלית מחטיבת ההנדסה הצפון אטלנטית. במנהטן גם היה קרוב למשרדי סטון אנד ובסטר, הקבלן הראשי של הפרויקט, ולאוניברסיטת קולומביה. הוא מינה את קנת ניקולס לסגנו.
כיוון שרוב משימותיו היו קשורות לבנייה, עבד מרשל בשיתוף עם ראש חטיבת הבינוי של חיל ההנדסה, מייג'ור גנרל תומאס רובינס, ועם סגנו, קולונל לסלי גרובס. מכיוון שפרויקטים הנדסיים נקראו בדרך כלל על שם העיר שבה הם שוכנים, הסכימו מרשל וגרובס שהמרכיב הצבאי בפרויקט ייקרא "מחוז מנהטן" (Manhattan District). באופן לא רשמי היה הפרויקט בכללותו ידוע בשם "מחוז הנדסי מנהטן", אף ששמו הרשמי היה "פיתוח מעבדתי של חומרים חלופיים". במשך הזמן הוחלף גם שמו הרשמי ל"פרויקט מנהטן", שנובע למעשה מבחירתו של מרשל להקים את מטהו הראשון של הפרויקט במנהטן.
ב-30 ביוני 1942 ביקרו מרשל וסגנו קנת ניקולס בטנסי כדי לבדוק שטח שנמצא מתאים להקמת מפעלי הייצור והעשרת האורניום עבור הפרויקט באזור נהר קלינץ', אך מרשל החליט לדחות את ההחלטה על רכישת המקום עד שיגיעו תוצאות חיוביות מניסויי הכורים שביצע ג'יימס קונאנט. ניקולס חש שרצונו של מרשל בהליך מסודר עד תומו פועל בסופו של דבר נגדו. בספטמבר הביע וניבר בוש, מנהל המשרד למחקר ופיתוח מדעי, אי-שביעות רצון מההתקדמות האיטית של הפרויקט ומהיעדר העדיפות הגבוהה ביותר שהפרויקט ראוי לה, ופנה למזכיר המלחמה, הנרי סטימסון, ואז ישירות לנשיא רוזוולט.
לסלי גרובס מונה לעמוד בראש הפרויקט ב-17 בספטמבר 1942, והחליף את מרשל. מכיוון ש'מחוז מנהטן' הוקם רשמית ב-13 באוגוסט 1942, בחר מרשל לעזוב רשמית ב-13 באוגוסט 1943, כך שמילא את התפקיד במשך שנה אחת בדיוק.
גרובס מספר בספרו:
בנובמבר 1943 הוא מונה לעוזר ראש המטה של זרוע שירותי האספקה של הצבא (USASOS) בדרום-מערב האוקיינוס השקט בדרגת בריגדיר גנרל, ושירת באוסטרליה, בגינאה החדשה ובפיליפינים. מרשל עזב את הצבא ב-1947.
לאחר שחרורו מהצבא עבר לקונטיקט, ועבד בחברת הנדסה ובנייה גדולה. בהמשך הצטרף לחברת קופרס, פיקח על בניית מתקן טעינת פחם בטורקיה ועבד בפרויקטי כרייה באפריקה. בין 1961–1965 היה נציב רשות הכבישים המהירים במינסוטה.
מרשל נפטר מסרטן ב-18 ביולי 1977, ונקבר בבית הקברות בווסט פוינט שבניו יורק.
בנג'מין וולפיש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 באוגוסט 1979 (בן 45) לונדון, אנגליה אנגליה, הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-2003 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מנצ'סטר 
 עיסוק:  מפיק, מלחין, מנצח, מתזמר
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר, כלי מקלדת, סינתיסייזר
 פרסים והוקרה:  פרסי הוליווד למוזיקה במדיה 
 www.benjaminwallfisch.com
 פרופיל ב-IMDb
 
בנג'מין וולפיש (באנגלית: Benjamin Wallfisch; נולד ב-7 באוגוסט 1979) הוא מפיק, מלחין, מנצח, ומתזמר בריטי, שידוע בזכות פועלו במגוון סרטים שוברי קופות כגון "אנאבל 2", "מאחורי המספרים", "זה", ו"בלייד ראנר 2049".
בין פסקוליו הידועים של וולפיש הם: Annabelle: Creation ,It ,Hidden Figures.
ביוגרפיה וקריירה > תחילת חייו

בנג'מין וולפיש נולד ב-7 באוגוסט 1979, בלונדון, אנגליה לאליזבת וולפיש (כנרת), ורפאל וולפיש (צ'לן). בנג'מין הוא הבכור משלושת האחים שלו. סבו וסבתו מצד אביו הם הפסנתרן פיטר וולפיש והצ'לנית אניטה לסקר-וולפיש, שהייתה חברה בתזמורת הנשים של אושוויץ.
בגיל 5 החל לנגן בפסנתר. כיום, מתגורר וולפיש מתגורר בלוס אנג'לס, קליפורניה, עם אשתו מיסי.
ביוגרפיה וקריירה > הפריצה כמלחין

בשנת 2012, הלחין את הפסקול לסרט המצליח "פטי 1453". בשנת 2013, הלחין את הפסקולים עבור "שעות", "פטיש האלים", "קיץ בפברואר" ו"הסיפור השלושה עשר". שנה אחרי זה הלחין את הפסקולים עבור "רקדן המדבר" ו"בופאל: תפילה לגשם". בין היתר עשה זאת גם עם "אושוויץ", "תחת לחץ", "אמת מהבהבת" ו"גמבה" בשנת 2015. בשלוש השנים הללו זכה בנג'מין וולפיש להצלחה נאה כמלחין פסקולים של מגוון סרטים שונים.
בשנת 2016, באה פריצתו הגדולה כאשר הלחין את הפסקולים של שלושת הסרטים "מולי", "כיבוי אורות", והסרט "מאחורי המספרים", שהיה מועמד לשלושה פרסי אוסקר: בקטגוריות "שחקנית המשנה", "התסריט" ו"הסרט הטובים ביותר". ואף זכה בפרס גילדת שחקני המסך בקטגוריית "אנסמבל השחקנים הטוב ביותר בסרט קולנוע". בסמוך לכך השתתף בהלחנת הפסקולים של "התרופה לשלמות" שזכה לביקורות חיוביות ו"דנקרק" שזכה להצלחה גם כן.
הסרט "אנאבל 2" שיצא ב-2017, ועבורו הלחין וולפיש את הפסקול Annabelle: Creation, זכה להצלחה חסרת תקדים והפך לשובר קופות עם רווחים של 306 מיליון דולר בסך הכל. באותו הזמן עשה זאת עם שובר הקופות "זה" שהפך לסרט האימה הרווחי ביותר בכל הזמנים, כאשר גרף סכום של 700.4 מיליון דולר. לאחר מכן הלחין את פסקולי הסרטים "בלייד ראנר 2049" ו"מוחות אפלים".
פסקולים

סרטים שוולפיש הלחין עבורם פסקולים:
פטי 1453 (2012)
שעות (2013)
פטיש האלים (2013)
קיץ בפברואר (2013)
הסיפור השלושה עשר (2013)
רקדן המדבר (2014)
בופאל: תפילה לגשם (2014)
אושוויץ (2015)
תחת לחץ (2015)
אמת מהבהבת (2015)
גמבה (2015)
מולי (2016)
כיבוי אורות (2016)
מאחורי המספרים (2016)
התרופה לשלמות (2017)
דנקרק (2017)
אנאבל 2 (2017)
זה (2017)
בלייד ראנר 2049 (2017)
מוחות אפלים (2018)
הלבוי (2019)
שהאזאם (2019)
זה: חלק 2 (2019)
בלתי נראה (2020)
מורטל קומבט (2021)
שלושה עשר חיים (2022)
הפלאש (2023)