stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אה"מ סאות'המפטון (1912)

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  סיירת קלה 
 צי:  הצי המלכותי הבריטי 
 סדרה:  טאון
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  ג'ון בראון ושות' 
 תחילת הבנייה:  6 באפריל 1911
 הושקה:  16 במאי 1912
 תקופת הפעילות:  נובמבר 1912 – 13 ביולי 1926 (כ־13 שנים)
 אחריתה:  נגרטה
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה
 מידות
 הֶדְחֶק:  5,487 טון
 אורך:  139.3 מטר
 רוחב:  14.9 מטר
 שוקע:  4.9 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  25.5 קשרים
 גודל הצוות:  475
 טווח שיוט:  8,260 ק"מ
 הנעה:  12 דוודים המזינים 4 טורבינות בהספק 25,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  4 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי: 51 מ"מ   שריון סיפון: 9.5–38.1 מ"מ   צריח הניתוב: 102 מ"מ
 חימוש:  8 תותחי Mk XI‏ BL‏ 6 אינץ' (152 מ"מ)   4 תותחי הצדעה 3 פאונד (47 מ"מ (1.9 אינץ'))   2 צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אה"מ סאות'המפטון הייתה סיירת קלה מסדרת טאון שנבנתה עבור הצי המלכותי בשנות ה-1910. היא הייתה חברה בתת-הסדרה צ'טהאם של סדרת טאון. האונייה שרדה את מלחמת העולם הראשונה ונמכרה לגרוטאות ב-1926.
תכנון ותיאור

אוניות תת-הסדרה צ'טהאם היו גרסאות מעט גדולות ומשופרות של תת-הסדרה הקודמת וימות'. הן היו באורך כולל של 457 רגל (139.3 מטרים), רוחב של 49 רגל (14.9 מטרים) ושוקע של 16 רגל (4.9 מטרים). הדחק האוניות הסטנדרטי היה 5,400 טון אימפריאלי (5,500 טון מטרי) וההדחק המרבי היה 6,000 טון אימפריאלי (6,100 טון מטרי). מערכת ההנעה שלה כללה טורבינות קיטור של פארסונס שהוזנו על ידי 12 דוודי Yarrow, שסובבו שני מדחפים. המנועים פיתחו יחד הספק אינדיקטורי של 25,000 כוחות סוס (19,000 קילוואט) למהירות מתוכננת של 25.5 קשרים ((47.2 קמ"ש). האונייה הגיעה ל-26.1 קשרים (48.3 קמ"ש) במהלך ניסויי הים שלה מ-25,720 כוחות סוס (19,180 קילוואט). הדוודים השתמשו גם במזוט וגם בפחם, עם 1,200 טון אימפריאלי (1,219 טון מטרי) של פחם ו-260 טון אימפריאלי (264 טון מטרי) של נפט, שהעניקו טווח שיוט של 4,460 מיילים ימיים (8,260 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
החימוש העיקרי של אוניות הסדרה היה שמונה תותחי 6 אינץ' Mk XI מהירי-ירי. שניים מהתותחים הללו הורכבו על קו המרכז לפני ומאחורי המבנה העילי, ושניים נוספים הורכבו על סיפון הקדמה ליד הגשר. ארבעת התותחים הנותרים באמצע האונייה הועלו לסיפון הקדמה המורחב, מה שאיפשר להשתמש בהם בכל מזג אוויר. כל התותחים הללו היו מצוידים במגני תותחים. הותקנו גם 4 תותחי הצדעה ויקרס 3 פאונד (47 מ"מ). חימוש האונייה הושלם על ידי שני צינורות טורפדו שקועים בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ).
בנייה וקריירה

סאות'המפטון הונחה ב-6 באפריל 1911 על ידי ג'ון בראון אנד קומפני במספנת קליידבנק שלהם והושקה ב-16 במאי 1912. עם כניסתה לשירות בנובמבר, הוקצתה האונייה לשייטת אוניות המערכה הראשונה והיא הפכה לאוניית הדגל של שייטת הסיירות הקלות הראשונה ביולי 1913.
לאונייה הייתה קריירה פעילה ביותר בזמן המלחמה. סאות'המפטון השתתפה בקרב מפרץ הלגולנד, ולאחר מכן בקרב שרטון דוגר בתחילת 1915. במאי 1916, סאות'המפטון נלחמה בקרב יוטלנד כאוניית הדגל של שייטת הסיירות הקלות השנייה שם היא טרפדה את הסיירת הקלה הגרמנית SMS פראונלוב, שטבעה לאחר מכן. ב-1917 היא הועברה לשייטת הסיירות הקלות השמינית איתה נשארה עד סוף המלחמה.
סאות'המפטון נמכרה לגריטה ב-13 ביולי 1926 ל-Thos. W. Ward, ממספנת פמברוק.
הערות שוליים

↑  הספק אינדיקטורי (indicated horsepower) הוא ההספק "ברוטו" של המנוע, המחושב על פי הלחץ והנפח המשתנים של הקיטור בצילינדר בזמן עבודת המנוע. נתונים אלה נמדדים באמצעות מכשיר הנקרא "אינדיקטור", ומכאן השם.(אנ')
איור של סאות'המפטון מאת אוסקר פארקס, 1916
אה"מ המפשייר (1903)

| --- | --- |
אה"מ המפשייר
אה"מ המפשייר
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  סיירת משוריינת
 צי:  הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי
 סדרה:  דבונשייר
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  ארמסטרונג ויטוורת' 
 תחילת הבנייה:  1 בספטמבר 1902
 הושקה:  24 בספטמבר 1903
 תקופת הפעילות:  15 ביולי 1905 – 5 ביוני 1916 (10 שנים)
 אחריתה:  הוטבעה על ידי מוקש
 מיקום:  59°07′01″N 3°23′45″W﻿ / ﻿59.117061014321°N 3.3958866613356°W﻿ / 59.117061014321; -3.3958866613356 
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  11,020 טון
 אורך:  144.3 מטר
 רוחב:  20.9 מטר
 שוקע:  7.3 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  22 קשרים
 גודל הצוות:  610 איש
 הנעה:  23 דוודים המזינים 2 מנועי קיטור בהספק 21,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 51–152 מ"מ   שריון סיפון – 19–51 מ"מ   צריחי תותחים – 130 מ"מ   ברבטות – 152 מ"מ   מגדל הניווט – 305 מ"מ   מחיצות – 127 מ"מ
 חימוש:  4 תותחי 7.5 אינץ' (191 מ"מ)   6 תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ)   2 תותחי 12 פאונד (76 מ"מ (3 אינץ'))   18 תותחי 3 פאונד (47 מ"מ (1.9 אינץ'))   2 צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ)
 
אה"מ המפשייר הייתה אחת משש סיירות משוריינות מסדרת דבונשייר שנבנו עבור הצי המלכותי בעשור הראשון של המאה ה-20. היא שובצה בשייטת הסיירות הראשונה של צי התעלה עם השלמתה. לאחר שיפוץ, היא שובצה בשייטת המילואים השלישית ב-1909 לפני שעברה לצי הים התיכון ב-1911. היא הועברה לתחנת סין ב-1912 ונשארה שם עד תחילת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914.
האונייה צדה אחר פושטות סחר גרמניות עד שהועברה לצי הגדול בסוף 1914. היא שובצה בשייטת הסיירות השביעית עם שובה הביתה. היא הועברה לשייטת הסיירות השנייה ב-1916 ונכחה בקרב יוטלנד. מספר ימים לאחר מכן, ב-5 ביוני, היא הפליגה לארכנגלסק, רוסיה, כשהיא נושאת את שר המלחמה, פילדמרשל לורד קיצ'נר, כאשר על פי ההערכות היא פגעה במוקש שהונח על ידי צוללת גרמנית. היא טבעה ויחד עימה נהרגו 737 מתוך 749 ששהו על סיפונה, כולל קיצ'נר וצוותו. מאוחר יותר נפוצו שמועות על מרגלים וסוכני חבלה גרמנים שהיו מעורבים בטביעה. שרידי האונייה רשומים תחת חוק ההגנה על שרידים צבאיים, אם כי חלקים נוצלו מאוחר יותר. נעשו כמה סרטים הבוחנים את נסיבות אובדנה.
תכנון ותיאור

המפשייר תוכננה עם הדחק של 10,850 טונות ארוכות (11,020 טונות). האונייה הייתה באורך כולל של 473 רגל 6 אינץ' (144.3 מטרים), רוחב של 68 רגל 6 אינץ' (20.9 מטרים) ושוקע עמוק של 24 רגל (7.3 מטרים). היא הונעה על ידי שני מנועי קיטור 4 צילינדרים תלת דרגתיים, שכל אחד מהם הניע צילינדר אחד, שהפיק סך של 21,000 כוחות סוס (16,000 קילוואט) והעניקו לה מהירות מרבית של 22 קשרים (41 קמ"ש). המנועים הונעו על ידי 17 דוודים של Yarrow ושישה דוודים גליליים. היא נשאה מקסימום 1,033 טונות ארוכות (1,050 טונות) של פחם והצוות שלה כלל 610 קצינים ומלחים.
החימוש העיקרי שלה כלל ארבעה תותחי טעינת עכוז (BL)‏ 7.5 אינץ' (191 מ"מ) Mk I מותקנים בארבעה צריחים חד-תותחים, אחד לפני ואחד מאחורי המבנה העילי ואחד בכל צד. התותחים ירו פגזים במשקל 200 ליברות (91 קילוגרם) פגזים לטווח של כ-13,800 יארד (12,600 מטרים). החימוש המשני שלה כלל שישה תותחי BL‏ 6 אינץ' (152 מ"מ) Mk VII מסודרים בקזמטים באמצע האונייה. ארבעה מהם הורכבו על הסיפון הראשי והיו לשימוש רק במזג אוויר רגוע. היה להם טווח מרבי של כ-12,200 יארד (11,200 מטרים) עם פגזים במשקל 100 ליברות (45 קילוגרם). המפשייר גם נשאה 18 תותחי ירי מהיר (QF) 3 פאונד של הוצ'קיס ושני צינורות טורפדו בקוטר 18 אינץ' (457 מ"מ). שני תותחי 12 פאונד 8 cwt שלה יכלו להיות מורדים לשירות בחוף.
בשלב מסוים במלחמה, תותחי הסיפון הראשי בקוטר 6 אינץ' של אוניות הסדרה הועברו לסיפון העליון וקיבלו מגני תותחים. הקזמטים שלהם צופו כדי לשפר את הכושר הימי וארבעת תותחי ה-3 פאונד שהוסרו בשל ההעברה קורקעו.
לחגורת השריון בקו המים של האונייה היה עובי מרבי של 6 אינץ' (152 מילימטרים) שנסגרה עם מחיצות רוחביות בעובי 5 אינץ' (127 מילימטרים). השריון של צריחי התותחים היה גם הוא בעובי של 5 אינץ', בעוד זה של הברבטות שלהם היה בעובי של 6 אינץ'. שריון הסיפון המגן נע בעובי של 0.75–2 אינץ' (19–51 מילימטרים) ומגדל הניווט היה מוגן בשריון בעובי 12 אינץ' (305 מילימטרים).
בנייה ושירות

המפשייר, שנקראה על שם המחוז האנגלי, הונחה על ידי ארמסטרונג ויטוורת' במספנת אלסוויק שלהם ב-1 בספטמבר 1902 והושקה ב-24 בספטמבר 1903. היא הושלמה ב-15 ביולי 1905 ובתחילה שובצה בשייטת הסיירות הראשונה של צי התעלה יחד עם רוב אוניות האחיות שלה. היא החלה בשיפוץ במספנה המלכותית של פורטסמות' בדצמבר 1908 ולאחר מכן שובצה בשייטת המילואים השלישית באוגוסט 1909. היא נכנסה לשירות מחדש בדצמבר 1911 ושובצה בשייטת הסיירות השישית של צי הים התיכון וב-1912 הועברה לתחנת סין.
בנייה ושירות > מלחמת העולם הראשונה

כשהחלה המלחמה, היא הייתה בווייהאי, והוצבה בשייטת הקטנה בראשות תת אדמירל מרטין ג'ראם, מפקד תחנת סין. היא קיבלה הוראה להשמיד את תחנת הרדיו הגרמנית ביאפ יחד עם הסיירת המשוריינת מינוטאור והסיירת הקלה ניוקסטל. בדרך לכדו האוניות את קולייר SS אלספת ב-11 באוגוסט והטביעו אותה; להמפשייר היה חסר פחם עד אז כדי להגיע לאי אז ג'ראם הורה לה לחזור להונג קונג עם הצוות של האלספת. בסוף החודש היא קיבלה הוראה לרדת לאיי הודו המזרחיים ההולנדים לחפש ספינות גרמניות כלשהן בים, כשהיא פספסה בקושי את הסיירת הקלה הגרמנית אמדן. האונייה הגרמנית לא דווחה מאז החלה המלחמה והיא הפליגה למפרץ בנגל והחלה להטביע ספינות בריטיות תמימות החל ב-14 בספטמבר. המפשייר הצטוותה שם לחפש את אמדן ונשארה שם עד אוקטובר ונובמבר, יחד עם סיירת הסוחר החמושה אמפרס אוף אסיה, בחיפוש אחר הפושטת עד שהושמדה ב-9 בנובמבר על ידי HMAS סידני. המפשייר ליוותה לאחר מכן שיירת כוחות ANZAC דרך האוקיינוס ההודי והים האדום למצרים. המפשייר שופצה בגיברלטר בדצמבר לפני שחזרה הביתה לשרת עם הצי הגדול. היא הוקצתה לשייטת הסיירות השביעית בינואר 1915 ונותקה בנובמבר כדי ללוות את הספנות בים הלבן. היא חזרה הביתה בזמן כדי להשתתף בקרב יוטלנד ב-31 במאי 1916 עם שייטת הסיירות השנייה. במהלך הקרב, היא לא השתתפה בקרב בפועל ורק ירתה ארבעה מטחים לעבר קבוצת הסיור הגרמנית השנייה שהחטיאו בהרבה את מטרותיהן, בנוסף לירי לעבר פריסקופים מדומים של צוללות לאורך היום.
בנייה ושירות > מסע אחרון וטביעה

מיד לאחר הקרב, היא קיבלה הוראה לשאת את לורד קיצ'נר מסקפה פלו בשליחות דיפלומטית לרוסיה דרך נמל ארכנגלסק. בשל תנאי הסערה, הוחלט שהמפשייר תפליג דרך פנטלנד פירת', ואז תפנה צפונה לאורך החוף המערבי של איי אורקני. הכיוון הזה יספק מחסה מהרוחות החזקות, ויאפשר לליווי המשחתות לעמוד בקצב שלה. היא עזבה את סקפה פלו בשעה 16:45 וכשעה לאחר מכן נפגשה עם שתי המלוות שלה, המשחתות מסדרת אקסטה, יוניטי וויקטור. כשהאוניות פנו לצפון-מערב, הסערה גברה וההיא שינתה כיוון כך שהאוניות פנו אליה ראש בראש. זה גרם למשחתות לפגר מאחורי המפשייר. מכיוון שנחשב לא סביר שצוללות אויב יהיו פעילות בתנאים כאלה, קפטן סאוויל מהמפשייר הורה ליוניטי וויקטור לחזור לסקפה פלו.
בהפלגה לבד בים סוער, המפשייר הייתה בערך 1.5 מיל ימי (2.8 קילומטרים; 1.7 מיל) מול מיינלנד באיי אורקני בין בראו אוף בירסי למארוויק הד בשעה 19:40 ב-5 ביוני, כאשר התרחש פיצוץ והיא נעצרה ביניהן. היא פגעה באחד מכמה מוקשים שהונחו על ידי צוללת הנחת המוקשים הגרמנית U-75 ב-28–29 במאי, ממש לפני קרב יוטלנד. הפיצוץ חורר את הסיירת בין החרטום לגשר, וסירות ההצלה נופצו על דופן האונייה על ידי הים הסוער כשהן הורדו. כ-15 דקות לאחר הפיצוץ, המפשייר שקעה בחרטום. מתוך 735 אנשי הצוות ו-14 הנוסעים שהיו על הסיפון, רק 12 אנשי צוות שרדו לאחר שעלו לחוף בשלושה מצופי קרלי. סך הכל אבדו 737 איש, כולל קיצ'נר וכל חברי המשלחת לרוסיה.
פריץ יוברט דוקיין – מרגל בורי וגרמני – טען כי נטל את זהותו של הרוזן הרוסי בוריס זקרבסקי והצטרף לקיצ'נר בסקוטלנד. דוקיין כביכול סימן לצוללת גרמנית זמן קצר לאחר שיצא מסקפה פלו כדי להתריע על כך שהאונייה של קיצ'נר מתקרבת. לאחר מכן הוא חולץ על ידי הצוללת כשהמפשייר טבעה. בשנות ה-30 וה-40, הוא ניהל את טבעת הריגול של דוקיין ונלכד על ידי ה-FBI יחד עם 32 סוכנים נאצים נוספים בהרשעה הגדולה ביותר בריגול בתולדות ארצות הברית.
בנייה ושירות > מסע אחרון וטביעה > שרידי האונייה

שרידי האונייה מוגדרים כאתר מבוקר לפי חוק ההגנה על שרידי צבא בקואורדינטות 59°7.065′N 3°23.843′W﻿ / ﻿59.117750°N 3.397383°W﻿ / 59.117750; -3.397383﻿ (Wreck location of HMS Hampshire) והצלילה אסורה ללא רישיון. האונייה הפוכה בעומק של 180–230 רגל (55–70 מטר) של מים.
אנדרטאות

בשנת 1983, מדחף אחד וחלק מציר ההינע של המפשייר נמשו משרידי האונייה. הם מוצגים כעת במרכז המבקרים ובמוזיאון סקפה פלו, לינס, הוי, אורקני. שלושה תותחי סיפון מהירים 3 פאונד Mk II נמשו גם הם משרידי האונייה בשנת 2021. אחד מהם שוחזר למצבו המקורי על ידי משמרים מומחים באלואה, והוא מוצג כעת במבואת המוזיאון.
737 ההרוגים של המפשייר מונצחים בצד ימין של הבסיס באנדרטת המפשייר, האי וייט ואנדרטת המלחמה של וינצ'סטר מחוץ לקתדרלת וינצ'סטר.
מגדל הוקם במארוויק הד על מיינלנד, אורקני, בשנת 1926 על ידי תושבי אורקני לזכר קיצ'נר והקצינים והאנשים של המפשייר. אנדרטת קיצ'נר היא מגדל אבן מרובע, מעוצב עם הכיתוב: "המגדל הזה הוקם על ידי תושבי אורקני לזכרו של פילדמרשל ארל קיצ'נר מחרטום באותה פינה בארצו אשר שירת בנאמנות כה קרובה למקום שבו הוא מת במשמרת. הוא וצוותו נספו יחד עם הקצינים וכמעט כל אנשי אה"מ המפשייר ב-5 ביוני 1916."
הערות שוליים

↑  "The Loss of HMS Hampshire". Royal Naval Museum. אורכב מ-המקור ב-7 במרץ 2014. נבדק ב-15 במרץ 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Irvine, James;  et al. (2016). HMS Hampshire: A Century of Myths and Mysteries Unravelled. Kirkwall, Orkney, UK: Orkney Heritage Society. ISBN 978-0-9535945-7-3.
↑  "Orkney Heritage Society's site dedicated to casualties of HMS Hampshire and HM Drifter Laurel Crown". www.hmshampshire.org. נבדק ב-2016-08-17.
↑  "HMS Hampshire, killed and died, casualty lists, June 1916". www.naval-history.net. נבדק ב-2016-08-17.
↑  "Big artefacts go under cover at Scapa Flow Museum". www.orkney.gov.uk (באנגלית). 12 בנובמבר 2021. נבדק ב-10 בפברואר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Merritt, Mike (9 בפברואר 2022). "Gun from the ship that sunk with Kitchener on board is restored". The Herald. Glasgow, Scotland. p. 11. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Kitchener memorial". Scottish Places. אורכב מ-המקור ב-4 במרץ 2016. נבדק ב-21 ביולי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
מדחף וציר שנמשו מהמפשייר
המפשייר, האי וייט ואנדרטת המלחמה של וינצ'סטר מחוץ לקתדרלת וינצ'סטר
אנדרטת קיצ'נר במארוויק הד, אורקני
אה"מ גלורי (1899)

| --- | --- |
אה"מ גלורי
אה"מ גלורי
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי
 סדרה:  קאנופוס
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  קאמל לירד 
 תחילת הבנייה:  1 בדצמבר 1896
 הושקה:  11 במרץ 1899
 תקופת הפעילות:  1 בנובמבר 1900 – 17 בספטמבר 1921 (20 שנה)
 אחריתה:  נמכרה לגריטה ב-19 בדצמבר 1922
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 13,150 טון, מקסימלי: 14,500 טון
 אורך:  128.5 מטר
 רוחב:  22.6 מטר
 שוקע:  7.9 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  18 קשרים
 גודל הצוות:  750 איש
 טווח שיוט:  14,446 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  20 דוודים זוג מנועי 3 צילינדרים בהספק 15,400 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 152 מ"מ   מחיצות – 254-152 מ"מ   ברבטות – 305 מ"מ   צריחי תותחים – 203 מ"מ   קזמטים – 152 מ"מ   מגדל הניווט – 305 מ"מ   סיפונים – 51-25 מ"מ
 חימוש:  4 תותחי Mk VIII BL‏ 12 אינץ' (305 מ"מ)/35 קליבר   12 תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ)/40 קליבר   10 תותחי 12 פאונד(3 אינץ' (76 מ"מ))   6 תותחי 3 פאונד (47 מ"מ (1.9 אינץ'))   4 צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ)
 
אה"מ גלורי הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי הבריטי מסדרת קאנופוס. גלורי ואחיותיה שנועדו לשירות באסיה, היו קטנות ומהירות יותר מאשר אוניות המערכה מסדרת מג'סטיק, אך שמרו על אותה סוללה של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים). היא גם נשאה שריון דק יותר, אך שילבה פלדת קרופ חדשה, שהייתה יעילה יותר משריון הארווי ששימש בסדרת מג'סטיק. גלורי הונחה בדצמבר 1896, הושקה במרץ 1899 והוכנסה לשירות בצי בנובמבר 1900.
גלורי בילתה את רוב הקריירה שלה בזמן שלום בחו"ל. היא שובצה לתחנת סין מ-1901 עד 1905, לפני שחזרה למים הבריטים לתקופה קצרה בצי התעלה ולאחר מכן בצי הבית מסוף 1905 ועד תחילת 1907. לאחר שיפוץ ב-1907, היא נשלחה לצי הים התיכון, שם נשארה עד אפריל 1909. לאחר מכן היא שבה לבריטניה והצטמצמה למעמד מילואים. היא נותרה לא פעילה עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, אז גויסה לשייטת אוניות המערכה השמינית.
באוקטובר 1914, גלורי הועברה לתחנת צפון אמריקה והודו המערבית, שם שימשה כאוניית הדגל של השייטת. ביוני 1915, היא שובצה לים התיכון, והיא השתתפה במערכת הדרדנלים, אם כי היא ראתה מעט פעולות במהלך אותה תקופה, שכן הצוות שלה היה נחוץ על החוף כדי לתמוך בכוחות הלוחמים במערכה בגליפולי. באוגוסט 1916, גלורי נשלחה למורמנסק, רוסיה, כדי לתמוך בבת בריתה של בריטניה על ידי השארת הנמל החיוני פתוח לאספקה שנשלחה לחזית המזרחית. שם, היא שימשה כאוניית הדגל של שייטת צפון רוסיה הבריטית, כולל במהלך התערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה. עד אז, היא הייתה הפרה-דרדנוט הבריטית האחרונה שעדיין בשירות פעיל. היא חזרה לבריטניה בסוף 1919, בוטלה, ושמה שונה לאה"מ קרסנט ב-1920, לפני שבסופו של דבר נמכרה לגריטת ספינות בדצמבר 1922.
תכנון

גלורי וחמש האחיות שלה תוכננו לשירות במזרח אסיה, שם המעצמה העולה החדשה יפן החלה לבנות צי רב עוצמה, אם כי תפקיד זה התייתר במהירות על ידי הברית האנגלו-יפנית של 1902. האוניות תוכננו להיות קטנות יותר, קלות יותר ומהירות יותר מקודמותיהן, אוניות המערכה מסדרת מג'סטיק. גלורי הייתה באורך כולל של 421 רגל 6 אינץ' (128.47 מטרים), רוחב של 74 רגל (23 מטרים) ושוקע של 26 רגל 2 אינץ' (7.98 מטרים). הדחק האונייה היה 13,150 טונות ארוכות (13,360 טונות) בדרך כלל ועד 14,300 טונות ארוכות (14,500 טונות) בתפוסה מלאה. הצוות שלה מנה 682 קצינים ומלחים.
האוניות מסדרת קאנופוס הונעו על ידי זוג מנועי קיטור תלת דרגתיים עם 3 צילינדרים, עם קיטור שסופק על ידי עשרים דוודי בלוויל. הן היו אוניות המערכה הבריטיות הראשונות עם דוודי צינור מים, שיצרו יותר כוח בעלות נמוכה יותר במשקל בהשוואה לדוודי צינור האש ששימשו באוניות קודמות. הדוודים החדשים הובילו לאימוץ של ארובה קדמית ואחורית, ולא סידור הארובות זו לצד זו ששימשו בהרבה אוניות מערכה בריטיות קודמות. האוניות מסדרת קאנופוס התגלו כספינות קיטור טובות, עם מהירות גבוהה עבור אוניות מערכה של זמנן - 18 קשרים (33 קמ"ש) מ-13,500 כוחות סוס (10,100 קילוואט) - שני קשרים מלאים מהר יותר מאוניות סדרת מג'סטיק.
לגלורי הייתה סוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) / 35 קליבר המורכבים בצריחי תותחים מקדימה ומאחור; תותחים אלו היו מותקנים בברבטות עגולות שאפשרו טעינה מסביב, אם כי בגובה קבוע. האוניות גם הרכיבו סוללה משנית של 12 תותחי 6 אינץ' (152 מילימטרים)/ 40 קליבר המורכבים בקזמטים, בנוסף לעשרה תותחי 12 פאונד ושישה תותחי 3 פאונד להגנה מפני סירות טורפדו. כמקובל באוניות מערכה של התקופה, היא צוידה גם בארבע צינורות טורפדו 18 אינץ' (450 מ"מ) שקועים בגוף, שניים בכל צד רוחב ליד הברבטה הקדמית והאחורית.
כדי לחסוך במשקל, גלורי נשאה פחות שריון מאשר בסדרת מג'סטיק - 6 אינץ' (152 מילימטרים) בחגורת השריון לעומת 9 אינץ' (229 מילימטרים) - למרות שהשינוי משריון הארווי בסדרת מג'סטיק לשריון קרופ בסדרת קאנופוס פירושו שהאובדן בהגנה לא היה גדול כפי שהיה יכול להיות, לשריון קרופ היה ערך הגנה גדול יותר במשקל נתון מאשר המקבילה שלו להארווי. באופן דומה, השריון המשני המשמש להגנה על הספינה גם היה דק יותר; המחיצות משני קצות החגורה היו בעובי 6–10 אינץ' (152–254 מ"מ). צריחי הסוללה הראשיים היו בעובי של 10 אינץ', הברבטות היו בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ), וסוללת הקזמטים הייתה מוגנת ב-6 אינץ' מפלדת קרופ. למגדל הניווט שלה גם היה מיגון בעובי 12 אינץ'. היו לה שני סיפונים משוריינים, בעובי 1–2 אינץ' (25–51 מ"מ), בהתאמה.
היסטוריית שירות > לפני מלחמת העולם הראשונה

גלורי הונחה במספנת האחים ליירד בבירקנהד ב-1 בדצמבר 1896. היא הושקה ב-11 במרץ 1899, ונכנסה לשירות ב-1 בנובמבר 1900 לשירות בתחנת סין. היא יצאה מבריטניה לסין ב-24 בנובמבר 1900 בפיקודו של קפטן פרדריק אינגלפילד. בעודה שם, היא התנגשה באוניית המערכה סנטוריון במהלך סערה בהונג קונג ב-17 באפריל 1901, כאשר סנטוריון נסחפה על פני החרטום שלה, אך גלורי לא סבלה מנזק. ביוני 1901, תת-אדמירל סר סייפריאן ברידג', שמונה כמפקד העליון של תחנת סין, הניף את דגלו על האונייה, וקפטן ארתור ויליאם קרטר החליף את אינגלפילד בפיקוד. גלורי שופצה בהונג קונג בשנים 1901–1902, ובנובמבר 1902 היא ביקרה בשאנגחאי. באפריל 1903, גלורי והסיירת הממוגנת בלנהיים הצטרפו לסקירה ימית שנערכה עבור הקיסר היפני מייג'י בקובה, יפן. הצי הזר כלל את הסיירת הממוגנת האיטלקית קלבריה, הסיירת הממוגנת הגרמנית SMS הנזה, הסיירת הממוגנת הצרפתית פסקל, והסיירת הממוגנת הרוסית אסקולד.בשנת 1905, בריטניה ויפן אשררו הסכם ברית, והפחיתו את הדרישה לנוכחות בריטית גדולה בתחנת סין, ובעקבות כך הצי המלכותי החזיר את כל אוניות המערכה מהתחנה. כתוצאה מכך, גלורי הוחזרה מסין ביולי 1905, ועזבה את הונג קונג ב-22 ביולי 1905.
גלורי הושבתה בפורטסמות' ב-2 באוקטובר 1905. היא חזרה לתפקיד מלא ב-24 באוקטובר 1905 לשירות בצי התעלה. ב-31 באוקטובר 1906, היא עברה לפלגת המילואים של פורטסמות', אשר בינואר 1907 הפכה לפלגת פורטסמות' של צי הבית החדש. היא עברה שיפוץ בפורטסמות' ממרץ עד ספטמבר 1907, במהלכו קיבלה ציוד בקרת אש וקירור מחסני תחמושת ושופצו המכונות והדוודים שלה. השיפוץ שלה הושלם, והיא הופעלה מחדש בפורטסמות' ב-18 בספטמבר 1907 לשירות בצי הים התיכון. ב-20 באפריל 1909, היא הושבתה בפורטסמות' ונכנסה לשירות מילואים עם צוות שלדי בפלגה הרביעית, צי הבית, בנור. היא הפכה לחלק מהצי השלישי בנור במאי 1912 ועברה לפורטסמות' באפריל 1913.
אה"מ איירון דיוק (1912)

| --- | --- |
אה"מ איירון דיוק, 1914
אה"מ איירון דיוק, 1914
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי
 דגל הצי:  
 סדרה:  איירון דיוק
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  בסיס הצי המלכותי בפורטסמות' 
 תחילת הבנייה:  12 בינואר 1912
 הושקה:  12 באוקטובר 1912
 תקופת הפעילות:  מרץ 1914 – מרץ 1946 (כ־32 שנים)
 אחריתה:  נגרטה
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם השנייה מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 25,000 טון, מקסימלי: 29,560 טון
 אורך:  189.81 מטר
 רוחב:  27.4 מטר
 שוקע:  8.99 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  21.25 קשרים
 גודל הצוות:  995–1,022 איש
 טווח שיוט:  14,446 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  18 דוודים המזינים 4 טורבינות בהספק 29,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  4 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 305 מ"מ   שריון סיפון – 64 מ"מ   צריחי תותחים – 279 מ"מ   ברבטות – 254 מ"מ
 חימוש:  10 תותחי Mk V BL‏ 13.5 אינץ' (343 מ"מ)/45 קליבר   12 תותחי Mk VII‏ 6 אינץ' (152 מ"מ)/45 קליבר   2 תותחי נ"מ QF‏ 3 אינץ' (76 מ"מ)   4 תותחי 3 פאונד (47 מ"מ (1.9 אינץ'))   4 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אה"מ "איירון דיוק" (באנגלית: HMS Iron Duke) הייתה אוניית מערכה מסוג דרדנוט של הצי המלכותי הבריטי, הספינה המובילה בסדרה שלה, שנקראה לכבודו של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון. היא נבנתה על ידי מספנת פורטסמות', והשדרית שלה הונחה בינואר 1912. היא הושקה עשרה חודשים לאחר מכן, היא הוזמנה לצי הבית במרץ 1914 כספינת הדגל של הצי. היא הייתה חמושה בסוללה ראשית של עשרה תותחי 13.5 אינץ' (343 מילימטרים) והייתה מסוגלת למהירות מרבית של 21.25 קשרים (39.36 קמ"ש).
האונייה שימשה כספינת הדגל של ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול") במהלך מלחמת העולם הראשונה, כולל בקרב יוטלנד. שם היא גרמה נזק משמעותי לאוניית המערכה הגרמנית קניג בתחילת קרב אוניות המערכה. בינואר 1917 היא הוחלפה כספינת הדגל של הצי. לאחר המלחמה, איירון דיוק פעלה בים התיכון כספינת הדגל של צי הים התיכון. היא השתתפה הן בהתערבות בעלות הברית במלחמת האזרחים הרוסית בים השחור והן במלחמת יוון–טורקיה. היא גם סייעה בפינוי פליטים מסמירנה. בשנת 1926, היא שובצה לצי האטלנטי, שם שירתה כספינת אימונים.
האונייה נשארה בשירות פעיל רק עוד כמה שנים; בשנת 1930, הסכם הצי של לונדון קבע כי ארבע אוניות המערכה מסדרת איירון דיוק ייגרטו או יפורזו בדרך אחרת. איירון דיוק הוסבה אפוא לספינת אימונים של ירי; השריון שלה וחלק גדול מהנשק שלה הוסרו כדי להפוך אותה לבלתי כשירה ללחימה. היא שירתה בתפקיד זה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, אז עגנה בסקפה פלו כספינת הגנת הנמל. באוקטובר היא נפגעה קשות ממפציצים גרמנים ועלתה על שרטון כדי להימנע מטביעה. היא המשיכה לשמש כפלטפורמה נגד מטוסים במשך המלחמה, ובסופו של דבר הוצפה ונשברה לגרוטאות בסוף שנות ה-40.
תכנון

ארבע אוניות המערכה מסדרת איירון דיוק הוזמנו בתוכנית הבנייה של 1911, והיוו שיפור מצטבר לעומת אוניות המערכה מסדרת המלך ג'ורג' החמישי הקודמת. השינוי העיקרי בין שני התכנונים היה החלפת סוללה משנית כבדה יותר בכלים החדשים יותר. אורך האונייה היה 622 רגל 9 אינץ' (190 מטרים), רוחבה היה 90 רגל (27 מטרים) ושוקע ממוצע של 29 רגל 6 אינץ' (9 מטרים). היא הייתה בעלת הדחק של 25,000 טונות ארוכות (25,401 טונות) כפי שתוכנן ועד 29,560 טונות ארוכות (30,034 טונות) בעומס מלא. מערכת ההנעה שלה כללה ארבע טורבינות קיטור של פארסונס, עם קיטור שסופק על ידי שמונה עשר דוודי Babcock & Wilcox. המנועים דורגו ב-29,000 כוחות סוס (21,625 קילוואט) והפיקו מהירות מרבית של 21.25 קשרים (39 קמ"ש). רדיוס השיוט שלה היה 7,800 מיילים ימיים (14,446 ק"מ) בשיט חסכוני יותר ב-10 קשרים (19 קמ"ש). על האונייה היה צוות של 995 קצינים ומלחים, אם כי בזמן מלחמה זה גדל עד ל-1,022.
איירון דיוק הייתה חמושה בסוללה ראשית של עשרה תותחי BL 13.5 אינץ' (343 מ"מ) Mk V מותקנים בחמישה צריחי תותחים תאומים. הם היו מסודרים בשני זוגות אחד מעל השני, אחד מקדימה ואחד מאחורה; הצריח החמישי היה ממוקם באמצע הספינה, בין הארובות למבנה העילי האחורי. הגנה מטווח קרוב נגד סירות טורפדו סופקה על ידי סוללה משנית של שנים עשר תותחי BL‏ 6 אינץ' Mk VII. הספינה צוידה גם בזוג תותחי QF‏ 3 אינץ' 20 cwt נ"מ וארבעה תותחי 47 מילימטרים (2 אינץ') 3 פאונד. כפי שהיה אופייני לאניות מערכה של התקופה, היא צוידה בארבע צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מילימטרים) שקועים בצד הדופן.
האונייה הייתה מוגנת על ידי חגורת שריון ראשית בת 12 אינץ' (305 מילימטרים) מעל מחסני התחמושת וחדרי המנועים והדודים של הספינה, והצטמצמה ל-4 אינץ' (102 מילימטרים) לכיוון החרטום והירכתיים. הסיפון שלה היה מוגן עם חגורת שריון בעובי 2.5 אינץ' (64 מילימטרים) בחלק המרכזי של הספינה, שהצטמצם ל-1 אינץ (25 מילימטרים) בקצוות. מיגון צריחי הסוללות העיקריים היו בעובי 11 אינץ' (279 מילימטרים), והצריחים נתמכו בשריון בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים).
היסטוריית שירות

השדרית של איירון דיוק הונחה במספנת פורטסמות' ב-12 בינואר 1912 והיא הושקה ב-12 באוקטובר של אותה שנה. לאחר שסיימה את עבודות הציוד, היא החלה בניסויים ימיים ב-25 בנובמבר 1913. הספינה הושלמה במרץ 1914, והיא הצטרפה לצי הבית לאחר שסיימה את הניסויים. בצי הבית, היא שירתה כספינת הדגל של האדמירל סר ג'ורג' קלגהאן. ב-29 ביולי 1914, בזמן שהיבשת התכוננה למלחמה, הצטוו איירון דיוק ושאר צי הבית להמשיך לסקפה פלו מפורטלנד כדי להגן על הצי מפני התקפת פתע גרמנית אפשרית.