stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גאטאנו שיראה
קריירת משחק > יובנטוס

לקראת עונת 1974/1975, הוחתם שיראה בקבוצת יובנטוס. הדבר התאפשר בין היתר בשל הקשר הטוב בין שני המועדונים באותה התקופה, שהיווה ערוץ פתוח למעבר שחקנים בין הקבוצות. כבר בגיל 21, ובעונתו הראשונה בקבוצה, רשם השחקן 28 הופעות ליגה מתוך 30 משחקים, וזכה עם הקבוצה באליפות איטליה.
בעונת 1976/1977 זכה שיראה עם קבוצתו בפעם השנייה בתואר האליפות, וכמו כן השלים זכייה ראשונה עבורו ועבור יובנטוס בתואר אירופי, כשיובנטוס ניצחה בגמר גביע אופ"א את אתלטיק בילבאו. שיראה פתח בהרכב הקבוצה במשחק הראשון באיטליה, והן במשחק הגומלין בספרד. שנה אחר כך השלימה יובנטוס זכייה שנייה ברצף באליפות, ושלישית בסך הכל מאז הצטרף שיראה. לאחר שתי אליפויות נוספות ב-1981 וב-1982, שלא לוו בהצלחה בזירה האירופית, זכתה הקבוצה בגביע האיטלקי ב-1983, שזיכה אותה בהשתתפות בגביע אירופה למחזיקות גביע בעונה הבאה.
במהלך עונת 1983/1984 מונה שיראה לקפטן יובנטוס, שזכתה באליפות איטליה והוסיפה זכייה בתואר אירופי שני, עם ניצחון בגמר גביע המחזיקות על פורטו בתוצאה 1-2. שיראה הקפטן פתח במשחק ושיחק לכל אורכו. עקב הזכייה השתתפה יובנטוס עם תחילת עונת 1984/1985 בסופר קאפ האירופי, בו זכתה עם ניצחון על ליברפול, אלופת אירופה. עונה זו הביאה איתה גם את הישג השיא של השחקן במדי יובנטוס, זכייה בגביע אירופה לאלופות, לאחר ניצחון 0-1 במשחק הגמר על אותה ליברפול, משחק הזכור יותר עקב אסון הייזל. עם סיום העונה ניצחה הקבוצה במשחק הגביע הביניבשתי את ארחנטינוס ג'וניורס, והשלימה זכייה בכל חמשת התוארים הבינלאומיים בהשתתפות קבוצות מאירופה. שיראה היה חלק בכל הזכיות.
בגיל 35, עם סיום עונת 1987/1988, שהייתה היחידה במהלך הקריירה שלו בה לא שיחק במרבית משחקי קבוצתו בליגה, פרש שיראה ממשחק פעיל. בסך הכל, שיראה שיחק 377 משחקי ליגה ו-552 משחקים בכל המסגרות עבור יובנטוס. במהלך הקריירה המפוארת שלו, הוא מעולם לא ספג כרטיס אדום.
קריירת משחק > נבחרת איטליה

בשנת 1975, בגיל 22 בלבד, זומן שיראה לראשונה לנבחרת איטליה, על ידי מאמנה דאז פולביו ברנרדיני. הוא לבש לראשונה את מדי הנבחרת במשחק ידידות מול יוון ב-30 בדצמבר באותה שנה. עם מינויו של אנצו ביארזוט למאמן הנבחרת, הפך שיראה לשחקן הרכב קבוע. חוליית ההגנה של הנבחרת, עם השוער דינו זוף ושחקני ההגנה אנטוניו קבריני, ג'וזפה ברגומי ופרנקו בארזי, הפכה לאחת הטובות בהיסטוריה של איטליה.
שיראה שיחק עם הקבוצה במונדיאל 1978, אז סיימה במקום הרביעי, וביורו 1980, שם סיימה שוב באותו מקום. הישג השיא שלו עם הנבחרת היה במונדיאל 1982, אז זכתה איטליה בתואר אלופת העולם, לאחר ניצחון במשחק הגמר על גרמניה המערבית בתוצאה 1-3. שיראה בישל למרקו טארדלי את שערה השני של איטליה. לטורניר הגדול הבא של הנבחרת (לאחר שנעדרה מיורו 1984) הגיע שיראה כקפטן. היה זה מונדיאל 1986, ואיטליה הודחה בשמינית הגמר על ידי צרפת, במשחקו האחרון של שיראה בנבחרת, עת היה בן 33. במשך יותר מעשור ערך שיראה 78 הופעות, בהן כבש שני שערים.
מותו

לאחר פרישתו ממשחק מונה שיראה לסקאוט בקבוצת יובנטוס. במסגרת תפקידו, נשלח לפולין על מנת לצפות במשחקה של גורניק זאבז'ה, יריבתה של יובנטוס בגביע אופ"א. ב-3 בספטמבר 1989 עשה את דרכו לוורשה משם היה צריך להמריא בחזרה לטורינו, אך סמוך לעיר באבסק, רכב שהסיע אותו התנגש חזיתית במשאית. בתא המטען של הרכב היו בזמן התאונה ארבעה מכלי דלק, מה שהיה נפוץ באותה העת בפולין עקב מחסור תכוף בדלק. עם הפגיעה, התפוצצו המכלים וגרמו לדליקה ברכב. מותו של שיראה נקבע זמן קצר לאחר מכן בבית חולים סמוך למקום האירוע, כתוצאה מכוויות קשות שנגרמו לו עקב השריפה. בתאונה נהרגו גם נהג הרכב, ומתורגמן שליווה את שיראה. נציג הקבוצה הפולנית, שגם הוא היה ברכב, היה היחיד שניצל. עם מותו החלו לקרוא על שמו מספר טורנירי נוער ופרסי משחק הוגן, עקב היותו ספורטאי למופת ושחקן מצטיין. מאמנו בנבחרת, אנצו ביארזוט, אף הציע ב-2005 להוציא לפרישה את חולצה מספר 6 של יובנטוס והנבחרת, אותה נהג ללבוש. כמו כן היציע הצפוני באצטדיון הבית לשעבר של יובנטוס, הסטאדיו אולימפיקו בטורינו, נודע בשם "קורבה שיראה", על שמו של הקפטן לשעבר.
תארים

אליפות איטליה (7): 1974/1975, 1976/1977, 1977/1978, 1980/1981, 1981/1982, 1983/1984, 1985/1986
הגביע האיטלקי (2): 1978/1979, 1982/1983
גביע אופ"א: 1976/1977
גביע אירופה למחזיקות גביע: 1983/1984
גביע אירופה לאלופות: 1984/1985
הסופר קאפ האירופי: 1984
הגביע הביניבשתי: 1985
גביע העולם: 1982
גמר מונדיאל 1994

גמר מונדיאל 1994 התקיים ברוז בול בפסדינה שבקליפורניה, ארצות הברית ב-17 ביולי 1994, ובו נקבע שאלופת העולם לשנת 1994 היא נבחרת ברזיל, שניצחה את נבחרת איטליה, בתוצאה 2-3 בדו-קרב בעיטות עונשין, לאחר שוויון 0-0 בתום ההארכה. זוהי הייתה הזכייה הרביעית בתולדותיה בגביע העולם, ובכך הפכה לנבחרת בעלת מספר הזכיות הרב ביותר בטורניר, כשעקפה את יריבתה בגמר וכן את גרמניה, שצברו עד אז שלוש זכיות כל אחת.
משחק זה היה הראשון בהיסטוריה של משחקי גמר המונדיאל בו לא נכבשים שערים גם בתום ההארכה, והראשון בהיסטוריה שהוכרע בדו-קרב בעיטות עונשין. היה זה מפגש הגמר השני בין הנבחרות, לאחר שנפגשו בעבר בגמר מונדיאל 1970. היחידות עד אז שנפגשו פעמיים במסגרת גמר המונדיאל הן גרמניה וארגנטינה, בגמר מונדיאל 1986 ובגמר מונדיאל 1990.
ברזיל הקדישה את הניצחון לאיירטון סנה הברזילאי, שלוש פעמים אלוף העולם של סבב פורמולה 1, שנהרג בתאונה חודשיים וחצי קודם לכן.
לברזיל הייתה זו הופעה חמישית בגמר המונדיאל (כולל מונדיאל 1950, בו לא התקיים משחק גמר, אך משחקה מול אורוגוואי נחשב בעיני רבים למשחק הגמר של הטורניר). היא ניצחה עד אז בכל משחק גמר רשמי (1958, 1962, 1970). גם לנבחרת איטליה הייתה זו הופעה חמישית בגמר. היא זכתה שלוש פעמים (1934, 1938, 1982) והפסידה פעם אחת (1970).
רקע > מפגשים קודמים

משחק זה היה המפגש החמישי בין הנבחרות אלו בגביע העולם, ומשחק הגמר השני ביניהן. קדמו לו המפגשים הבאים:
חצי גמר מונדיאל 1938. איטליה ניצחה בתוצאה 2-1 והעפילה לגמר, בדרך לזכייה בטורניר
גמר מונדיאל 1970. ברזיל זכתה בטורניר לאחר ניצחון בתוצאה 4-1 במשחק הגמר מול איטליה
המשחק על המקום השלישי, מונדיאל 1978. ברזיל סיימה שלישית בטורניר לאחר ניצחון בתוצאה 2-1 מול איטליה
בית ג', שלב הבתים השני, מונדיאל 1982. איטליה ניצחה בתוצאה 3-2, הבטיחה את ראשות הבית והעפילה לחצי הגמר, בדרך לזכייה בטורניר
שופט המשחק

סאנדור פול ההונגרי נבחר לשופט המשחק יחד עם עוזרי השופט, ונאנסיו זראטה מפרגוואי ומוחמד פנאי מאיראן, שנבחרו לשמש כקוונים במשחק, ופרנצ'יסקו אוסקר למולינה מארגנטינה ששימש כשופט רביעי.
פול היה לשופט ההונגרי היחיד בהיסטוריה ששפט משחק גמר מונדיאל. שלוש שנים מאוחר יותר, הוא שפט גם במשחק גמר ליגת האלופות 1997.
במהלך הטורניר, פול שפט בשלושה משחקים נוספים, ובשניים מהם היו מעורבות נבחרות ברזיל ואיטליה. המשחקים ששפט היו המשחק מבית ב' בין ברזיל ושוודיה (1-1), המשחק מבית ה' בין נורווגיה ומקסיקו (1-0), ורבע הגמר בין איטליה וספרד (2-1).
השופט הרביעי, למולינה, שימש כשופט ראשי פעמיים במהלך הטורניר. הוא שפט במשחק הפתיחה, המשחק מבית א' בין ארצות הברית ושווייץ (1-1), וכן במשחק מבית ה' בין איטליה ומקסיקו (1-1).
מהלך המשחק

המשחק לא התעלה לרמה גבוהה. ברזיל התקשתה לפרוץ את ההגנה האיטלקית הקשוחה, בעוד האיטלקים הפגינו משחק אנמי ולא הגיעו למצבים משמעותיים. הכוכבים ההתקפיים משני הצדדים, רוברטו באג'ו (5 שערים בטורניר) מאיטליה ורומאריו (5 שערים) ובבטו (3 שערים) מברזיל, לא הצליחו להתבלט במשחק הטקטי של שני המאמנים. בסיומה של ההארכה, לא נכבשו שערים במשחק הגמר, שהסתיים בשוויון 0-0, וההכרעה עברה לדו-קרב בעיטות עונשין, לראשונה בהיסטוריה.
איטליה הוגרלה לבעוט ראשונה, ופרנקו בארזי בעט מעל למשקוף. מרסיו סנטוס (Santos), הבועט הראשון של ברזיל, בעט כדור שנהדף על ידי שוער איטליה, ג'אנלוקה פליוקה.
לאחר שתי בעיטות מדויקות של שני הצדדים, שהעמידו את התוצאה על 2-2, דניאלה מסארו האיטלקי בעט כדור שנהדף על ידי שוערה של ברזיל, קלאודיו טפארל. קפטן ברזיל, דונגה, כבש את הפנדל לזכות ברזיל, והתוצאה עמדה על 3-2 לאחר ארבע בעיטות לכל צד.
באחד מהרגעים המפורסמים בהיסטוריה של גביע העולם, ניגש חלוץ הנבחרת רוברטו באג'ו לבעוט את הפנדל החמישי של איטליה. באג'ו, שכבש 5 שערים במהלך הטורניר והיה מהבולטים בשורות הנבחרת, בעט את הפנדל מעל המשקוף, והמשחק הוכרע לטובת ברזיל.
למרות שלברזיל נותרה עוד בעיטה אחת, ולמרות ששני שחקנים איטלקים אחרים החמיצו לפניו, הפך רגע ההחמצה לרגע הזכור ביותר ממשחק הגמר, ובאג'ו הפך לגיבור הטרגי של הטורניר. באופן מדהים, באג'ו נחשב לאחד מבועטי העונשין הטובים בהיסטוריה של איטליה ושל הליגה האיטלקית. מתוך 127 פנדלים שהוא בעט במשחקים רשמיים בכל הקריירה הוא כבש 108, והפנדל הזה היה היחידי שנבעט מחוץ למסגרת. כמו כן, הייתה זו ההחמצה היחידה שלו בדו-קרב בעיטות עונשין מתוך 3 ניסיונות, כשבפעמיים האחרות בהם בעט במדי הנבחרת בגביע העולם (1990, 1998), הוא כבש.
שבע שנים לאחר ההחמצה, פרסם השחקן אוטוביוגרפיה בשם בעיטה לשמיים (ניתן לתרגם גם כשער לשמיים, באיטלקית: Una Porta nel Cielo), שתיאר בהרחבה את רגשותיו לפני ואחרי הבעיטה המפורסמת. באג'ו כתב בספרו:
השנים חלפו, אך מעולם לא הפסקתי לחשוב על זה. מי יודע למה עלה כל כך גבוה, הכדור ההוא. זה כמעט מצחיק עבור מישהו כמוני, שכמעט לא החטיא פנדלים ואלה שכן החטיא נהדפו ע"י השוער. מעולם לא בעטתי כך לשמיים, לעולם. לא באימון, לא במקרה, לא בטעות. חייב להיות איזה היגיון, איזו לוגיקה, הצדקה, אם אדם שיכול לשים את הכדור איפה שהוא רוצה רואה אותו הולך לכיוון אחר לחלוטין. מעולם לא האמנתי במזל רע- אני מאמין שלכל דבר יש סיבה והכדור אמור היה ללכת לאן שהלך. גם אם, עדיין, אני לא מבין למה. בעטתי את הפנדל הזה עוד פעמים רבות. בחלום, בפרוזדור, אפילו בטלוויזיה. ותמיד כבשתי. בחלומות, הכל שונה. אני מתעורר עם חיוך, כאילו שבאמת כבשתי. המטען נעלם, המראות נשכחו. אבל זו רק אשליה. המטען כבד ולסיפור הזה אין סוף טוב. גם אם היום זה כואב פחות...
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 17 ביולי 1994 |  ברזיל | 0 - 0‏ה |  איטליה | רוז בול, פסדינה, קליפורניה צופים: 94,194 שיפוט: הונגריה סאנדור פול |
| 17 ביולי 1994 |   | (סיקור) |   | רוז בול, פסדינה, קליפורניה צופים: 94,194 שיפוט: הונגריה סאנדור פול |
|   |   | תוצאת פנדלים |   |   |
|   | מרסיו סנטוס    רומאריו    ברנקו    דונגה  | 3–2 | פרנקו בארזי    דמטריו אלברטיני    אלבריגו אבאני    דניאלה מסארו    רוברטו באג'ו  |   |
| --- | --- |
              ברזיל :               איטליה 
שופט: הונגריה סאנדור פול

קוונים: פרגוואי ונאנסיו זראטה, איראן מוחמד פנאי

שופט רביעי: ארגנטינה פרנצ'יסקו אוסקר למולינה
הערות שוליים

↑  עמוד המשחק באתר פיפ"א
↑  עמוד המשחק באתר פיפ"א
↑  עמוד המשחק באתר פיפ"א
↑  עמוד המשחק באתר פיפ"א
↑  הגיבור הטראגי של 1994 - רוברטו באג'ו, באתר וואלה, 1 במאי 2014
| גביע העולם בכדורגל |
| --- | --- | --- |
| טורנירי גמר | אורוגוואי 1930 • איטליה 1934 • צרפת 1938 • ברזיל 1950 • שווייץ 1954 • שוודיה 1958 • צ'ילה 1962 • אנגליה 1966 • מקסיקו 1970 • גרמניה המערבית 1974 • ארגנטינה 1978 • ספרד 1982 • מקסיקו 1986 • איטליה 1990 • ארצות הברית 1994 • צרפת 1998 • יפן וקוריאה הדרומית 2002 • גרמניה 2006 • דרום אפריקה 2010 • ברזיל 2014 • רוסיה 2018 • קטר 2022 • קנדה, מקסיקו וארצות הברית 2026 • ספרד, פורטוגל, מרוקו, ארגנטינה, אורוגוואי ופרגוואי 2030 • ערב הסעודית 2034 |  |
| משחקי גמר | 1930 • 1934 • 1938 • 1950 • 1954 • 1958 • 1962 • 1966 • 1970 • 1974 • 1978 • 1982 • 1986 • 1990 • 1994 • 1998 • 2002 • 2006 • 2010 • 2014 • 2018 • 2022 • 2026 • 2030 • 2034 |  |
| טורנירי מוקדמות | 1930 • 1934 • 1938 • 1950 • 1954 • 1958 • 1962 • 1966 • 1970 • 1974 • 1978 • 1982 • 1986 • 1990 • 1994 • 1998 • 2002 • 2006 • 2010  • 2014 • 2018 • 2022 • 2026 • 2030 • 2034 |  |
גילרמה ארנה

גילרמה אנטוניו ארנה לופס (בפורטוגזית: Guilherme Antonio Arana Lopes; נולד ב-14 באפריל 1997 בסאו פאולו שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת אתלטיקו מיניירו מליגת העל הברזילאית ובנבחרת ברזיל.
קריירת מועדונים

ארנה גדל במחלקת הנוער של קורינתיאנס. בשנת 2014 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הברזילאית. בסך הכל ערך 74 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-7 במאי 2015 הושאל ארנה לאתלטיקו פרנאאנסה מליגת העל הברזילאית. הוא ערך שלוש הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-7 בדצמבר 2017 חתם ארנה על חוזה לארבע עונות וחצי בסביליה מהלה ליגה. הוא הצטרף לקבוצה בחלון ההעברות של חודש ינואר 2018. במשך תקופתו בסביליה, הושאל לאטאלנטה, וכן לאתלטיקו מיניירו, במדיה חתם באופן קבוע לאחר תקופת ההשאלה.
קריירה בינלאומית

ארנה היה חלק מסגל נבחרת ברזיל לטורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו בשנת 2021. הוא ערך שש הופעות בטורניר, בו זכתה נבחרת ברזיל במדליית הזהב.
ב-7 באוקטובר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ברזיל הבוגרת, בניצחון 3-1 על נבחרת ונצואלה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
נכלל בסגל נבחרת ברזיל לטורניר קופה אמריקה 2024.
הערות שוליים

↑  GUILHERME ARANA YA ES JUGADOR DEL SEVILLA FC באתר הרשמי של סביליה, 7 בדצמבר 2017 (בספרדית)
↑  Seleção Olímpica é convocada para os Jogos Olímpicos de Tóquio 2020 באתר הרשמי של קונפדרציית הכדורגל הברזילאית, 17 ביוני 2021 (בפורטוגזית)
↑  Brazil name Copa América squad with Casemiro dropped באתר OneFootball, ‏ 10 במאי 2024 (באנגלית)
| נבחרת ברזיל – אולימפיאדת טוקיו 2020 |
| --- | --- | --- |
|  1 סנטוס •  2 מנינו •  3 קרלוס •  4 גראסה •  5 לואיז •  6 ארנה •  7 פאוליניו •  8 גימראייש •  9 קוניה •  10 רישרליסון •   11 אנטוני •  12 ברנו • 13 אלבס •  14 פוקס • 15 נינו • 16 אבנר • 17 מלקום • 18 הנריקה • 19 ריינייר • 20 קלאודיניו • 21 מרטינלי • 22 לוקאו • מאמן: ז'ארדינה |  1 סנטוס •  2 מנינו •  3 קרלוס •  4 גראסה •  5 לואיז •  6 ארנה •  7 פאוליניו •  8 גימראייש •  9 קוניה •  10 רישרליסון •   11 אנטוני •  12 ברנו • 13 אלבס •  14 פוקס • 15 נינו • 16 אבנר • 17 מלקום • 18 הנריקה • 19 ריינייר • 20 קלאודיניו • 21 מרטינלי • 22 לוקאו • מאמן: ז'ארדינה | ברזיל |
| נבחרת ברזיל – קופה אמריקה 2024 |
| --- | --- | --- |
|  1 אליסון •  2 דנילו •  3 מיליטאו •  4 מרקיניוס •  5 גימראייש •  6 ונדל •  7 ויניסיוס •  8 פאקטה •  9 אנדריק •  10 רודריגו •   11 ראפיניה •  12 בנטו • 13 קוטו •  14 גבריאל • 15 גומס • 16 ארנה • 17 בראלדו • 18 לואיז • 19 פריירה • 20 סאביו • 21 אבנילסון • 22 מרטינלי • 23 רפאל • 24 אדרסון • 25 ברמר • 26 פפה • מאמן: דוריבאל ז'וניור |  1 אליסון •  2 דנילו •  3 מיליטאו •  4 מרקיניוס •  5 גימראייש •  6 ונדל •  7 ויניסיוס •  8 פאקטה •  9 אנדריק •  10 רודריגו •   11 ראפיניה •  12 בנטו • 13 קוטו •  14 גבריאל • 15 גומס • 16 ארנה • 17 בראלדו • 18 לואיז • 19 פריירה • 20 סאביו • 21 אבנילסון • 22 מרטינלי • 23 רפאל • 24 אדרסון • 25 ברמר • 26 פפה • מאמן: דוריבאל ז'וניור | ברזיל |
דגל קולומביה הבריטית

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל מדיני ואזרחי
 יחס אורך/גובה:  3:5
 הונף לראשונה:  14 ביוני 1960
 מוטיבים עיצוביים:  שדה, יוניון ג'ק, כתר, השמש 
 גרסאות נוספות:   דגל המשנה למושל של קולומביה הבריטית
 
דגל קולומביה הבריטית מורכב משלט האצולה המצוי במרכזו של סמל קולומביה הבריטית. שלט זה מורכב מדגל בריטניה, שבמרכזו כתר המסמל את מוצאה של הפרובינציה כמושבה בריטית.
הקווים הכחולים והלבנים שצורתם גלית מסמלים את האוקיינוס השקט, והשמש השוקעת מציינת את העובדה שקולומביה הבריטית היא המערבית בפרובינציות קנדה.
דגל זה הוצג לראשונה ב-14 ביוני 1960 על ידי ראש ממשלת קולומביה הבריטית וו. א. ס. בנט והונף לראשונה על גבי המעבורת "מלכת סידני" של חברת המעבורות של קולומביה הבריטית.
גמר מונדיאל 1998

גמר מונדיאל 1998 התקיים בסטאד דה פראנס בפריז, צרפת ב-12 ביולי 1998, ובו נקבע שאלופת העולם לשנת 1998 היא נבחרת צרפת, שניצחה את אלופת העולם המכהנת, ברזיל, בתוצאה 0-3, מצמד שערים של השחקן המצטיין זינדין זידאן, ושער נוסף של עמנואל פטי. צרפת הגיעה לגמר לראשונה בתולדותיה, זכתה בגביע הראשון בתולדותיה, והייתה לנבחרת השביעית שזוכה בטורניר (כיום מספר הנבחרות שזכו בטורניר עומד על שמונה, אחרי זכייתה של ספרד במונדיאל 2010). מועד הזכייה, יומיים בלבד לפני יום הבסטיליה, רק הוסיף לחשיבותו של המאורע.
אירוע משמעותי שהתרחש לפני הגמר, נגע במצבו הבריאותי של חלוץ נבחרת ברזיל, שכבש לזכותה 4 שערים ובישל 3 נוספים עד משחק הגמר, רונאלדו. שאלות רבות עלו לגבי מצבו, בין היתר דובר על התקף אפילפטי, התמוטטות עצבים, תגובה לזריקת הרגעה ואפילו אירוע לב ורונאלדו לא היה מתוכנן לפתוח במשחק. לבסוף, רק כשעה לפני תחילת הגמר, הוחלט על שיתופו בהרכב. רונאלדו אמנם שיחק 90 דקות, אך כצפוי עקב מצבו, לא תרם למשחק הנבחרת ורשם משחק חלש.
צרפת הייתה לנבחרת השישית שזוכה בטורניר שמתקיים במדינתה, אחרי אורוגוואי (1930), איטליה (1934), אנגליה (1966), גרמניה המערבית (1974) וארגנטינה (1978).
לברזיל הייתה זו הופעה שישית בגמר המונדיאל (כולל מונדיאל 1950, בו לא התקיים משחק גמר, אך משחקה מול אורוגוואי נחשב בעיני רבים למשחק הגמר של הטורניר). היא ניצחה עד אז בכל משחק גמר רשמי (1958, 1962, 1970, 1994). הישג השיא של נבחרת צרפת עד למשחק זה, היה המקום השלישי במונדיאל 1958 ובמונדיאל 1986. היה זה גם טורניר המונדיאל הראשון שבו השתתפה עד מאז מונדיאל 1986, מאחר שהיא כלל לא העפילה משלב המוקדמות לשני הטורנירים הקודמים, בשנים 1990 ו-1994.
רקע > מפגשים קודמים

משחק זה היה המפגש השלישי בין הנבחרות בגביע העולם. קדמו לו המפגשים הבאים:
חצי גמר מונדיאל 1958. ברזיל ניצחה בתוצאה 5-2, במשחק בו כבש פלה שלושה שערים, והעפילה לגמר, בדרך לזכייה בטורניר
רבע גמר מונדיאל 1986. צרפת ניצחה את ברזיל בתוצאה 4-3 בדו-קרב בעיטות עונשין, לאחר 1-1 בתום ההארכה. את הטורניר סיימה צרפת במקום השלישי
שופט המשחק

סעיד בלקולה ממרוקו נבחר לשופט המשחק יחד עם עוזרי השופט, מארק וורן מאנגליה ואחמט סאלי מדרום אפריקה, שנבחרו לשמש כקוונים במשחק, ורחמן אל-זאיד מערב הסעודית ששימש כשופט רביעי.
בלקולה היה לשופט האפריקני היחיד בהיסטוריה ששפט משחק גמר מונדיאל.
במהלך הטורניר, בלקולה שפט בשני משחקים נוספים. המשחקים ששפט היו המשחק מבית ו' בין גרמניה וארצות הברית (0-2) והמשחק מבית ח' בין ארגנטינה וקרואטיה (0-1).
מהלך המשחק

בשעות שלפני המשחק, עלה רבות נושא בריאותו של חלוץ ברזיל, רונאלדו, והאפשרות שלא יעלה בהרכב הפותח. בסופו של דבר הוחלט כי יעלה לשחק, והוא פתח בהרכב.
השער הראשון במשחק נכבש בדקה ה-27, כשזינדין זידאן כבש בנגיחה כדור קרן מצד ימין שהוגבה לרחבה. מספר דקות לאחר מכן, כדור ארוך של דונגה מצא את רונאלדו, אך החלוץ נתקל בשוער צרפת פביאן בארטז שיצא לעברו. השניים נזקקו לטיפול רפואי אך תוך דקות ספורות התאוששו וחזרו לשחק. בתוך תוספת הזמן של המחצית הראשונה, צרפת כבשה שער כמעט זהה, כששוב זידאן נגח פנימה כדור קרן, שהפעם הוגבה מצד שמאל. רונאלדו ניסה להגיע לכדור שהוגבה, אך פספס אותו, וכך זידאן הצליח להכפיל את התוצאה.
במחצית השנייה הורחק מרסל דסאי בכרטיס צהוב שני בדקה ה-68, אך צרפת החזיקה מעמד, ובתוספת הזמן של המשחק קבעה את תוצאת הסיום, כשפטריק ויירה מצא את חברו לקבוצת ארסנל, עמנואל פטי, באגף שמאל של הרחבה, והאחרון המשיך בנגיעה אחת לפינה הרחוקה ופנימה.
המשחק הסתיים בתוצאה 3-0, וקפטן הנבחרת דידייה דשאן זכה להניף את גביע העולם הראשון בהיסטוריה של צרפת.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 12 ביולי 1998 |  צרפת | 3 - 0 |  ברזיל | סטאד דה פראנס, פריז, צרפת צופים: 80,000 שיפוט: מרוקו סעיד בלקולה |
| 12 ביולי 1998 | זינדין זידאן  27'  45+1'   עמנואל פטי  90+3' | (סיקור) |  | סטאד דה פראנס, פריז, צרפת צופים: 80,000 שיפוט: מרוקו סעיד בלקולה |
| --- | --- |
              צרפת :               ברזיל 
שחקן מצטיין: צרפת זינדין זידאן 
 

שופט: מרוקו סעיד בלקולה

קוונים: אנגליה מארק וורן, דרום אפריקה אחמט סאלי

שופט רביעי: ערב הסעודית רחמן אל-זאיד
הערות שוליים

↑  מיכאל יוכין‏, היום בו השתנה הכדורגל: האירוע הגדול בקריירה של רונאלדו, באתר וואלה, 15 בפברואר 2011
↑  עמוד המשחק באתר פיפ"א
↑  עמוד המשחק באתר פיפ"א
| גביע העולם בכדורגל |
| --- | --- | --- |
| טורנירי גמר | אורוגוואי 1930 • איטליה 1934 • צרפת 1938 • ברזיל 1950 • שווייץ 1954 • שוודיה 1958 • צ'ילה 1962 • אנגליה 1966 • מקסיקו 1970 • גרמניה המערבית 1974 • ארגנטינה 1978 • ספרד 1982 • מקסיקו 1986 • איטליה 1990 • ארצות הברית 1994 • צרפת 1998 • יפן וקוריאה הדרומית 2002 • גרמניה 2006 • דרום אפריקה 2010 • ברזיל 2014 • רוסיה 2018 • קטר 2022 • קנדה, מקסיקו וארצות הברית 2026 • ספרד, פורטוגל, מרוקו, ארגנטינה, אורוגוואי ופרגוואי 2030 • ערב הסעודית 2034 |  |
| משחקי גמר | 1930 • 1934 • 1938 • 1950 • 1954 • 1958 • 1962 • 1966 • 1970 • 1974 • 1978 • 1982 • 1986 • 1990 • 1994 • 1998 • 2002 • 2006 • 2010 • 2014 • 2018 • 2022 • 2026 • 2030 • 2034 |  |
| טורנירי מוקדמות | 1930 • 1934 • 1938 • 1950 • 1954 • 1958 • 1962 • 1966 • 1970 • 1974 • 1978 • 1982 • 1986 • 1990 • 1994 • 1998 • 2002 • 2006 • 2010  • 2014 • 2018 • 2022 • 2026 • 2030 • 2034 |  |
גביע הנשיא (טורקיה)

| --- | --- |
 ענף:  כדורסל
 תאריך ייסוד:  1985
 ארגון מפעיל:  פדרציית הכדורסל הטורקית
 מספר מתמודדים:  2 
 מדינות משתתפות:  טורקיה טורקיה
 זוכה:  אנאדולו אפס (זכייה 13)
 הכי הרבה זכיות:  אנאדולו אפס (13 זכיות)
 מפעל מקביל:  ליגת העל הטורקית בכדורסל   הגביע הטורקי בכדורסל
 https://www.tbf.org.tr/anasayfa
 
גביע הנשיא הטורקי בכדורסל (בטורקית: Cumhurbaşkanlığı Kupası), המכונה לפעמים הסופר קאפ הטורקי בכדורסל, היא תחרות הסופר-קאפ בכדורסל שמתקיימת מדי שנה בטורקיה. התחרות החלה בשנת 1985. בתחרות נערך משחק אחד הקבוצה את הזוכה. הוא משוחק אלופת ליגת העל הטורקית לבין מחזיקת הגביע הטורקי. אם אותה קבוצה זוכה גם בליגת העל הטורקית וגם בגביע הטורקי באותה עונה (דאבל), אזי התחרות מתקיימת בין שתי הפיינליסטיות של הליגה.
משחקי הגמר

| שנה | זוכה | תוצאה | סגנית | MVP |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1985 | גלאטסראיי | 85–84 | פנרבחצ'ה | לא הוענק |
| 1986 | אפס פילזן | 101–100 | גלאטסראיי | לא הוענק |
| 1987 | פינאר קרשיאקה | 81–65 | בשיקטש | לא הוענק |
| 1988 | אקזאקיבאשי | 89–87 | פנרבחצ'ה | לא הוענק |
| 1989 | צ'וקורובה סאנאי | 82–74 | אקזאקיבאשי | לא הוענק |
| 1990 | פנרבחצ'ה | 95–86 | גלאטסראיי | לא הוענק |
| 1991 | פנרבחצ'ה | 75–72 | טופאש בורסה | לא הוענק |
| 1992 | אפס פילזן | 102–98 | פשאבחצ'ה | לא הוענק |
| 1993 | אפס פילזן | 88–63 | טופאש בורסה | לא הוענק |
| 1994 | פנרבחצ'ה | 85–74 | אפס פילזן | לא הוענק |
| 1995 | אולקר | 70–55 | גלאטסראיי | לא הוענק |
| 1996 | אפס פילזן | 69–44 | טורק טלקום | לא הוענק |
| 1997 | טורק טלקום | 78–75 | אפס פילזן | לא הוענק |
| 1998 | אפס פילזן | 76–63 | אולקר | לא הוענק |
| 1999 | טופאש בורסה | 77–66 | אפס פילזן | לא הוענק |
| 2000 | אפס פילזן | 66–65 | אולקר | לא הוענק |
| 2001 | אולקר | 94–87 | אפס פילזן | לא הוענק |
| 2002 | אולקר | 83–78 | אפס פילזן | לא הוענק |
| 2003 | אולקר | 68–66 | אפס פילזן | לא הוענק |
| 2004 | אולקר | 68–66 | אפס פילזן | לא הוענק |
| 2005 | אולקר | 83–72 | אפס פילזן | לא הוענק |
| 2006 | אפס פילזן | 77–61 | אלפלה | לא הוענק |
| 2007 | פנרבחצ'ה | 79–77 | אפס פילזן | לא הוענק |
| 2008 | טורק טלקום | 83–79 | פנרבחצ'ה | לא הוענק |
| 2009 | אפס פילזן | 81–74 | פנרבחצ'ה | לא הוענק |
| 2010 | אפס פילזן | 79–77 | פנרבחצ'ה | לא הוענק |
| 2011 | גלאטסראיי | 103–97 | פנרבחצ'ה | לא הוענק |
| 2012 | בשיקטש | 77–75 | אנאדולו אפס | לא הוענק |
| 2013 | פנרבחצ'ה | 64–62 | גלאטסראיי | לא הוענק |
| 2014 | פינאר קרשיאקה | 77–75 | פנרבחצ'ה | לא הוענק |
| 2015 | אנאדולו אפס | 76–74 | פינאר קרשיאקה | לא הוענק |
| 2016 | פנרבחצ'ה | 77–69 | אנאדולו אפס | טורקיה בובי דיקסון |
| 2017 | פנרבחצ'ה | 75–64 | באנוויט | איטליה לואיג'י דאטומה |
| 2018 | אנאדולו אפס | 65–62 | פנרבחצ'ה | טורקיה דוגוש בלבי |
| 2019 | אנאדולו אפס | 79–74 | פנרבחצ'ה | קרואטיה קרונוסלב סימון |
2020: העונה בוטלה בעקבות מגפת הקורונה
2021: העונה בוטלה בעקבות מגפת הקורונה
| 2022 | אנאדולו אפס | 71–62 | פנרבחצ'ה | קרואטיה אנטה ז'יז'יץ' |
2023: העונה בוטלה בעקבות רעידת האדמה בטורקיה ובסוריה
מקור:
הופעה לפי מועדון

קבוצות המוצגות בכתב נטוי אינן קיימות עוד.
| מועדון | נ' | ה' | זכיות |
| --- | --- | --- | --- |

| אנאדולו אפס | 13 | 11 | 1986, 1992, 1993, 1996, 1998, 2000, 2006, 2009, 2010, 2015, 2018, 2019, 2022 |
| פנרבחצ'ה | 7 | 10 | 1990, 1991, 1994, 2007, 2013, 2016, 2017 |
| אולקר | 6 | 2 | 1995, 2001, 2002, 2003, 2004, 2005 |
| גלאטסראיי | 2 | 4 | 1985, 2011 |
| קרשיאקה | 2 | 1 | 1987, 2014 |
| טורק טלקום | 2 | 1 | 1997, 2008 |
| טופאש בורסה | 1 | 2 | 1999 |
| אקזאקיבאשי | 1 | 1 | 1988 |
| בשיקטאש | 1 | 1 | 2012 |
| צ'וקורובה סאנאי | 1 | – | 1989 |
| פשאבחצ'ה | – | 1 |  |
| אלפלה | – | 1 |  |
| בנדירמה | – | 1 |  |
הערות שוליים

↑  "Kupa Şampiyonları". tbf.org.tr (בטורקית). Turkish Basketball Federation. נבדק ב-2 במרץ 2019. {{cite web}}:  (עזרה)