stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוליבר מורטון
ראשית הקריירה הפוליטית

ב-1852 נבחר מורטון כשופט נודד, אך התפטר לאחר שנה בלבד לאחר שהוא הגיע למסקנה שהוא העדיף את העיסוק בעריכת דין. ב-1854 הוא כבר היה מעורב בפוליטיקה של אינדיאנה. בתחילה הוא נמנה עם מתנגדי העבדות במפלגה הדמוקרטית, אך הוא התגורר באזור שבו הייתה המפלגה הוויגית המפלגה הדומיננטית, והיה לו סיכוי קלוש להתקדם בפוליטיקה מבלי לשנות את שיוכו המפלגתי. לסעיף בחוק קנזס נברסקה, שביטל את פשרת מיזורי, ושאסר על העבדות בטריטוריות המערביות שמעבר למיזורי, הייתה השפעה מפלגת על שתי המפלגות. כאשר הדמוקרטים היו חלוקים בסוגיה, מורטון זיהה עצמו עם עמדתם של תומכי מפלגת הארץ החופשית והתנגד לחוק. בהשפעתו של הסנאטור ג'סי ב. ברייט, הרחיקו הדמוקרטים משורותיהם את מתנגדי העבדות, כולל מורטון, מהוועידה המדינתית של אינדיאנה ב-1854. באותה שנה הצטרף מורטון יחד עם חברי סיעות פוליטיות אחרות כדי להקים את מפלגת העם, אחת מהמפלגות שקדמו למפלגה הרפובליקנית באינדיאנה.
בפברואר 1856 כבר היה מורטון חבר במפלגה הרפובליקנית שהוקמה אז ברמה הלאומית כאשר היה לחבר בוועדת ההחלטות בוועידה הארצית המקדימה של המפלגה שהתכנסה בפיטסבורג. הוא גם שימש כנציג בוועידה הארצית של המפלגה שהתכנסה באותה שנה בפילדלפיה. מורטון, שהיה אז בן 32, היה באותה שנה למועמד מפלגת העם והמפלגה הרפובליקנית למשרת מושל אינדיאנה. יריבו מטעם הדמוקרטים היה אשבל וילארד, חבר פופולרי בסנאט המדינתי. על אף מערכת בחירות רצופת מאבקים, שבה בפעם הראשונה זכה מורטון לתשומת ליבם של המצביעים ברחבי המדינה, הוא הובס על ידי וילארד בבחירות הכלליות בהפרש של קצת יותר מ-6,000 קולות, זאת על רקע האשמות משני הצדדים בהונאת בחירות. הרפובליקני הרדיקלי ג'ורג' ו. ג'וליאן, שתיעב את מורטון, טען שמורטון לא נקט בעמדה תקיפה מספיק נגד העבדות, וכוויגי שמרן לשעבר, הוא טען שהוא היה ותרן מדי בסוגיה במדינה שבה תושביה ילידי הדרום לא גילו שום עניין בשחורים או במאבק לביטול העבדות. על אף ביקורות אלו, נאומיו של מורטון נגד העבדות הפכו אותו לפופולרי בקרב הרפובליקנים באינדיאנה. בשל המוניטין שלו על אופן דיבורו "הפשוט והמשכנע", אמרו בני תקפותו של מורטון עליו שהוא לא היה "רהוט או שנון", אלא יותר "הגיוני וסביר".
ב-1858 כבר אימצה מפלגת העם באופן רשמי את השם של המפלגה הרפובליקנית, וב-1860 בחרו הרפובליקנים במורטון כמועמדם לתפקיד סגן מושל המדינה כשותפו למרוץ של הוויגי לשעבר שהיה שמרן יותר, הנרי סמית' ליין. פוליטיקאים רפובליקנים פיקחים סברו שמורטון יחשב לרדיקלי יתר על המידה ולא יוכל לגרוף את קולותיהם של המצביעים לשעבר של מפלגת שאינם יודעים דבר בחלקה הדרומי של המדינה, בעוד שאדם עם מורשת וויגית כמו ליין יצליח לעשות כן. בשל העובדה שלשניים הייתה השפעה חזקה במפלגה, ואף אחד מהם לא היה מעוניין לנהל מאבק גלוי עם זולתו, הוסכם על פשרה, על פיה נבחר ליין כמועמד למשרת המושל ומורטון נבחר כמועמד לתפקיד הסגן. לשני המועמדים היה ברור שאם הם ינצחו בבחירות ואם יושג רוב לרפובליקנים בבית המחוקקים של המדינה, תבחר האספה הכללית של אינדיאנה בליין כסנאטור ומורטון יירש אותו כמושל המדינה. מסע הבחירות התמקד בעיקר בסוגיות שרווחו אז בארצות הברית, כולל חקיקה כלכלית, תעריפים, והאיום בפרוץ מלחמת האזרחים. בבחירות הכלליות ניצחו ליין ומורטון והרפובליקנים אכן השיגו את השליטה בבית המחוקקים המדינתי. כפי שהוסדר מלכתחילה בין השניים, ביום לאחר השבעתו של ליין כמושל, בחרה בו האספה הכללית לאייש את המושב של המדינה בסנאט. ליין התפטר מיד מכהונתו כמושל ומורטון ירש אותו והושבע כמושל אינדיאנה ה-14 ב-18 בינואר 1861, הראשון מבין כל מושלי המדינה שנולד בתחומיה.
מושל אינדיאנה > המאמץ המלחמתי

מורטון כיהן כמושל אינדיאנה במשך שש שנים מ-1861 ועד 1867, ותמך בתקיפות באיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית. בעוד אחרים הטיפו לפשרה ולפיוס, מורטון דרש את הפסקת הדיונים על פרישה, ללא שום פשרה נוספת, ואם יהיה צורך בכך, את השימוש בכוח כדי לשמור על שלמות האיחוד. בנאום שנשא ב-22 בנובמבר 1860 הכריז מורטון: "אם נחוץ מאבק דמים כדי להקים את האומה, נחוץ גם מאבק כדי לשמר אותה". הוא גם היה תומך נלהב של ניהול המלחמה על ידי הנשיא לינקולן. מורטון, שלא היה בעד פיוס, האמין שתפקידו כמושל אינדיאנה היה "להוקיע בגידה ולתמוך במטרתו של האיחוד".
מורטון גם האמין שהמלחמה בלתי נמנעת והחל להכין את המדינה לפריצתה כבר בימיו הראשונים כמושל. הוא מינה אנשים לעמדות בממשלת המדינה שהתנגדו לפשרה עם מדינות הדרום. הוא גם הקים, ללא הסכמה מהרשות המחוקקת, מאגר נשק מדינתי, בו כ-700 איש ייצרו תחמושת, ועשה הכנות נוספות לקראת המלחמה שמשמשה ובאה.
שלושה ימי לאחר שב-12 באפריל 1861 פרצה המלחמה עם הפגזת פורט סאמטר בקרוליינה הדרומית, שיגר מורטון מברק לנשיא לינקולן, בו הוא הציע את גיוסם של 10,000 מתנדבים חמושים מאינדיאנה לסיוע בדיכוי המרד. בסוף החודש, כ-12,000 מתנדבים מאינדיאנה כבר התגייסו כדי להילחם לצד האיחוד, ובכך אף עברו את המכסה הראשונית של שישה רגימנטים (4,683 איש). בישיבה מיוחדת של האספה הכללית של אינדיאנה שהתקיימה ב-24 באפריל, קרא מורטון לפוליטקיאים של אינדיאנה לשים בצד את השיקולים המפלגתיים ולהתאחד כדי להגן על האיחוד. הוא גם קיבל את רשות בית המחוקקים ללוות ולהוציא כספים כדי לרכוש נשק ואספקה לציוד הכוחות של אינדיאנה.
מבין "מושלי המלחמה" של לינקולן, שהיו חשובים מאוד בשלבים הראשונים של המלחמה, "אף אחד מהמושלים לא היה אמיץ או משפיע כפי שהיה מורטון". אף על פי שמאמציו של מורטון לא התקיימו מבלי שגררו מחלוקת והובעה כלפיהם התנגדות משמעותית מיריביו הפוליטיים, עיקר כוחו במהלך המלחמה היה יכולתו לגייס אנשים וכספים עבור צבא האיחוד ולצייד אותם לקרב. הוא גם דיכא בהצלחה את אוהדי הקונפדרציה באינדיאנה. כמנהיגם של הרפובליקנים במדינה, הוא התעמת עם הדמוקרטים שוחרי השלום.
במהלך המלחמה שמרו לינקולן ומורטון על ברית קרובה ביניהם, אף על פי שלינקולן היה מוטרד באותה עת מעריצותו של מורטון. הנשיא גם הכיר בכך שלמורטון היו חששות מוצדקים, והעיר פעם אחת שמורטון היה "בחור טוב אך בזמנים מסוימים הוא האדם עם הרסן המשוחרר ביותר שאני מכיר". מורטון חשש במיוחד שקנטקי, ששכנה מדרום לאינדיאנה, מעבר לנהר אוהיו, תפרוש מהאיחוד ותהווה איום על ביטחונה של אינדיאנה.
מורטון עשה מרחקים רבים כדי להבטיח שאינדיאנה תתרום הכי הרבה שאפשר למאמץ המלחמתי. הוא לא חשש מהביקורת שהוטחה בו אם הוא חש שהאינטרסים של אינדיאנה היו בסכנה. לעיתים קרובות הוא התעמת עם הרשויות הפדרליות ועם מפקדים צבאיים בסוגיות מדיניות הגיוס, הצבותיהם של רגימנטים, מינוי מפקדים צבאיים, רכישת אספקה, והטיפול שניתן לחיילים חולים ופצועים. אף על פי שהוא רצה שאינדיאנה תקבל הכרה רחבה כפי שקיבלו מדינות אחרות, יריביו הפוליטיים של מורטון קראו לעיתים קרובות תיגר על מאמציו. באחת הפעמים הוא התלונן באוזני לינקולן "שאף מדינת חירות אחרת אינה מאוכלסת בדרומיים כמו אינדיאנה", מצב שהוא האמין שמנע ממנו לפעול בכוח כפי שהוא שאף.
ב-1862 השתתף מורטון בוועידת מושלי המלחמה הנאמנים שהתקיימה באלטונה, פנסילבניה ואורגנה על ידי מושל פנסילבניה אנדרו גרג קרטין, ושהעניקה לנשיא לינקולן את התמיכה שהוא נזקק לה להצהרת האמנציפציה. האמנציפציה וגיוסם של אנשים לניהול מלחמה ממושכת היו הסוגיות המרכזיות שפילגו את הרפובליקנים והדמוקרטים במהלך תקופת כהונתו של מורטון כמושל.
מושל אינדיאנה > תקופת כהונתו השנייה

ב-1864 עמדה המלחמה כבר לפני סיומה, אך רבים מתושבי אינדיאנה היו יגעים ממנה ולא ראו את קיצה כאשר הם התכוננו לבחירות הבאות למשרת המושל. חוקת אינדיאנה אסרה על המושל לכהן יותר מארבע שנים במשך תקפה של שמונה שנים, אך מורטון נבחר ב-1860 כסגן המושל ובאותה עת הוא רק השלים את תקופת כהונתו של ליין, כך שהוא טען שהוא כשיר להתמודד בבחירות על משרת המושל בבחירות הבאות. הדמוקרטים זעמו ופתחו במערכה קשה נגד מורטון, שלא ניהל מערכת בחירות אינטנסיבית יתר על המידה. תחת זאת, הוא השיב הבייתה כ-9,000 חיילים בשירות פעיל לחופשה כדי שיצביעו בבחירות, וסביר היה להניח שהם הצביעו בעדו, "ידיד החיילים", ובעד ועמיתיו הרפובליקנים.
בבחירות אלו נבחר מורטון לתקופת כהונה שנייה כמושל, לאחר שהביס בהן את ידידו משכבר הימים, הדמוקרט ג'וזף מקדונלד בהפרש של יותר מ-20,000 קולות. אף על פי שמערכת הבחירות התקיימה בזמן מלחמה, כששני הצדדים נאבקו זה בזה, נשארו מורטון ומקדולנד ידידים לאחר הבחירות ומאוחר יותר שירתו יחדיו בסנאט של ארצות הברית. דמוקרטים רבים טענו שמורטון ביים את הבחירות בגלל שהרפובליקנים השיגו מחדש רוב בשני בתי האספה הכללית המדינתית.
באוקטובר 1865 לקה מורטון בשבץ מוחי שגרם לו להיות מוגבל חלקית לזמן מה. לצורך קבלת טיפול, הוא נסע לאירופה, שם הוא ביקש את עזרתם של כמה רופאים מומחים, אך אף אחד מהם לא היה מסוגל לרפא אותו מהשיתוק שבו הוא לקה. במהלך תקופת החלמתו, שימש סגנו, קונרד בייקר, כמושל בפועל. עם תום המלחמה, דאג בייקר לשחרורם של רוב הכוחות של אינדיאנה. במרץ 1866 שב מורטון לתפקד כמושל, אך מכאן והלאה הוא לא היה מסוגל להתהלך ללא סיוע.
סנאטור > תקופת כהונתו השנייה

ב-1873 נבחר מורטון לתקופת כהונה שנייה בסנאט וב-1874 היא החלה. עמדתו בנוגע לשטרות הכסף נוספה למוניטין השנוי במחלוקת שלו. במהלך תקופה של קשיים כלכליים רציניים ודפלציה, העדיף מורטון הצעת חוק שתוסיף יותר כסף בשטרות למחזור. הוא החל את תקופת כהונתו השנייה בהובלת התמיכה של הסנאט בחוק האינפלציה שהנשיא גרנט הטיל עליו וטו. צעדו זה של מורטון היה פיקחי מבחינה פוליטית. באינדיאנה הדרישה לכסף קל להשגה עמד בראש סולם העדיפויות של הדמוקרטים, ובסתיו 1874 הם ניהלו את הבחירות במדינה בעיקר על בסיס סוגיה זו. עם זאת, תוך שנה הצטרף מורטון לרפובליקנים אחרים בתמיכה בחוק החזרת השטרות (אנ') שלמעשה השעה את סוגיות המטבע החדשות והעניק למזכיר האוצר של ארצות הברית את הסמכות להוציא כספים מן המחזור.
ב-1876 הוזכר שמו של מורטון כמועמד אפשרי לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית בוועידת המפלגה שהתקיימה בסינסינטי. ריצ'רד תומפסון הציע את שמו של מורטון לוועידה כמועמד, אך עמדתו של מורטון בסוגיית שטרות הכסף, בשילוב עם בריאותו הרופפת, חיסלו את סיכוייו לקבל את המינוי מצירי הוועידה. על כל פנים, אף אחד מסוגיות אלו לא השפיעה כה רבות כמו שיוכו של מורטון עם ממשל גרנט שהיה ספוג בשחיתות. מועמדותו של מורטון הייתה עלולה להפוך את הרפובליקנים לפגיעים הן בסוגיית השיקום והן בסוגיית השחיתות. בנוסף, לתומכיו של גרנט היה מועמד חלופי בדמותו של הסנאטור רוסקו קונקלינג מניו יורק. בין שני המועמדים, גוש "האיתנים" הרפובליקנים היה מפולג, ללא שום סיכוי לאיחוד, שכן קונקלינג ומורטון תיעבו זה את זה. כאשר החלו סבבי ההצבעה, הגיע מורטון למקום השני לאחר ג'יימס בליין, ובסבב ההצבעה השישי הוא כבר ירד למקום הרביעי. מתנגדיו של בליין יכלו למנוע את מועמדותו רק על ידי התלכדות מאחורי מועמד שיהיה מקובל על נציגים בעלי חשיבה רפורמית וגוש "האיתנים". בסבב ההצבעה השביעי כמעט כל מתנגדיו של בליין, כולל תומכיו של מורטון, התאחדו מאחורי רתרפורד הייז שזכה במועמדות המפלגה ובהמשך נבחר לנשיאות.
מורטון היה אחד החברים בעלי ההשפעה בסיעה שכונתה "האיתנים" (stalwart) של המפלגה הרפובליקנית. חברי סיעה זו היו מחויבים עמוקות להגן ולשמור על הממשלות מטעם המפלגה במדינות הדרום. כצפוי, בחורף 1876–1877 היה מורטון בין התומכים התקיפים ביותר בזכותו של הייז להיבחר לנשיאות בבחירות הצמודות. כאשר התמנה מורטון כחבר בוועדת הבחירות, שעליה הוטל לקבוע את תוצאות הבחירות, לא היה שום ספק שהצבעתו תהיה בעד הייז. לאחר שתומכיו של הייז פנו לדמוקרטים ממדינות הדרום, תוך הבטחה שהנשיא הנבחר לא ינקוט בשום צעד לקידומם של המושלים הרפובליקנים בלואיזיאנה ובקרוליינה הדרומית, היו חששות שמורטון יגרום לקשיים. להפתעתם של רבים, על פי מדיניותו של הייז הוסר הסיוע הצבאי למושלים הרפובליקנים בשתי מדינות אלו, ומורטון הוכיח את עצמו כאחד ממגיניו החזקים של הנשיא, וטען שעמיתיו הרפובליקנים גילו סבלנות ונתנו סיכוי לדרך החדשה בדרום.
מותו

ב-1877 נבחר מורטון לשמש כיושב הראש של ועדת החקירה לחקירת האשמות של שוחד נגד לה פאייט גרובר, סנאטור מאורגון שאך נבחר. הוועדה שהתה 18 ימים באורגון, שם קיימה שימועים וחקירות. במסע בדרך חזרה, עבר מורטון בסן פרנסיסקו למנוחה ולביקור. לאחר ארוחת הערב של 6 באוגוסט לקה מורטון בשבץ מוחי חמור שגרם לשיתוק בצד השמאלי של גופו. ביום המחרת הוא נלקח ברכבת לשאיין שבטריטוריית ויומינג, שם הוא פגש בגיסו, ג'ון א ברבנק, לשעבר מושל טריטוריית דקוטה. מורטון התלווה אליו לביתה של חמותו בריצ'מונד, אינדיאנה, שם הוא נשאר עד 15 באוקטובר, כאשר הוא המשיך לביתו שבאינדיאנפוליס כדי להחלים. הוא נשאר בעיר, מוקף בבני משפחתו. אוליבר מורטון נפטר ב-1 בנובמבר 1877.
ארונו של מורטון הוצב בקפיטול של אינדיאנה עד שהועבר לכנסייה המתודיסטית רוברטס פארק שבאינידיאנפוליס, שם התקיים טקס האשכבה. בטקס נכחו מכובדים רבים מרחבי ארצות הברית, והנשיא הייז הורה על הורדת הדגלים לחצי התורן. בשל העובדה שהכנסייה לא הייתה יכולה להכיל את הקהל הרב, אלפים המתינו בחוץ ויצאו בתהלוכה ארוכה כדי לצפות בטקס הקבורה בבית הקברות קראון היל שבעיר.
מורשתו

מורטון נותר "המושל רב העוצמה, החשוב, והשנוי במחלוקת ביותר בהיסטוריה של אינדיאנה". מבחינתם של מעריציו ותומכיו, הוא היה מנהיג החלטי, משפיע, שאפתני ואנרגטי כמושל אינדיאנה במהלך מלחמת האזרחים. מתנגדיו תיארו אותו כפוליטיקאי ערמומי ותאב כוח, ששינה את עמדתו בסוגיות שונות כדי שיתאימו לעמדות הרווחות לצורכי תועלתו הפוליטית. אף על פי שהטקטיקות שלו היו שנויות במחלוקת, ובמקרים מסוימים נגדו את החוקה, הוא נותר דמות פוליטית דומיננטית בשנים 1861–1877. כאחד מ"מושלי המלחמה" של לינקולן, היה מורטון המושל שהצליח במידה הרבה ביותר בגיוס כוחות וציודם במהלך המלחמה, והוא נודע כ"ידיד החיילים", כהוקרה למאמציו המכריעים לתמיכה ודאגה לציוד לחיילי צבא האיחוד בשדה הקרב. מורטון גם נודע כמי שעמד בתקיפות נגד יריביו הפוליטיים, שאותם הוא הרגיז לעיתים קרובות בשל עריצותו, והם הגיבו לעיתים תכופות בביקורת חריפה על מעשיו.
מורשתו > מדיניותו והביקורת עליה

למורטון היו מבקרים רבים במהלך שירותו הציבורי. הם לעגו לאופן שבו הוא ניהל את ממשלת אינדיאנה במהלך מלחמת האזרחים ומתחו ביקורת על האופן שבו הוא דיכא בגלוי את חופש הדיבור, המעצרים של יריביו הפוליטיים, וההפרות של חוקות אינדיאנה וארצות הברית ביותר מהזדמנות אחת. מורטון הצדיק את מעשיו הכוחניים כ"צורך הכרחי בתקופת המלחמה" כדי להגן על אינדיאנה ועל האיחוד. בסנאט של ארצות הברית הוא היה לאחד המגינים החשובים ביותר של הממשלות הרפובליקניות במדינות הדרום. היסטוריונים מודרניים של תקופת השיקום הגיעו למסקנה שמורטון היה בין התומכים העקביים ביותר של השוויון המשפטי על פי החוק.
למורטון הייתה אישיות נוקשה, שגרמה לתיעובו מצד אויביו, ושהושמצה על ידי עיתוני האופוזיציה. לפי אחד הדיווחים, הוא לא ניחן בשנינות, לא בחוש הומור, לא באינטלקט, ולא בכושר שיחה מבריק, שיכלו למשוך את אלו שלא הסכימו אתו מבחינה פוליטית. נאמר על אחד הרפובליקנים שהוא הכריז, "נוכחותו היא רעל קטלני" ו"הוא ספינקס, ואני מוצא את עצמי נאלם דום כאשר אני מקיים שיחה עם אדם זה".
אף, אחד ממבקריו של מורטון לא יכול היה להאשימו בשחיתות. מורטון היה בין הראשונים שסירבו לקבל חלק כלשהו בתשלומי ההחזרים שהקונגרס נתן לחבריו ב-1873 והשיב את הכסף לאוצר ארצות הברית ברגע שהוא קיבל אותו. לא הייתה לו שום נגיעה לשערוריית קרדיט מוביליר (אנ'). בית המחוקקים של אינדיאנה שהיה בשליטת הדמוקרטים, סרק תיקים רשמיים כדי לאתר עדויות ללקיחת שוחד או סחיטת כספים בחוזים מתקופת המלחמה, וסיים את החקירה בידיים ריקות. מבחינתם של אחרים, על אף שהחזיק בעמדות שהרגיזו רבים ממתנגדיו, נחשב מורטון לאיש עם ידיים נקיות משחיתות במהלך המלחמה כאשר השחיתות הייתה דבר שבשגרה. על התנהלותו ההוגנת הוצע לו תגמול מהאספה הכללית של אינדיאנה ועל ידי אחרים בהזדמנויות רבות. לאחר שנודע למורטון שהנשיא גרנט מינה את בנו, ג'ון מ. מורטון, לתפקיד רשם משרד הקרקעות בטריטוריית דקוטה, הוא כתב מיד לנשיא וביקש שיחזור בו מהמינוי, תוך מחאה שהוא לא יכול להרשות לעצמו אף קרוב משפחה שימונה למשרה פוליטית.
לאחר בחירתם האומללה של הסנאטורים ג'סי ד. ברייט וגרהאם נ. פיץ', הצליח מורטון בהפיכתה של אינדיאנה למדינה בולטת בארצות הברית. המדינה ואזרחיה היו קודם לכן מטרה לבדיחות מצידם של תושבי מדינות המזרח, אך חלק ניכר מזה הופסק לאחר מלחמת האזרחים.
מורשתו > הנצחתו

אחד משני הפסלים שמייצגים את אינדיאנה באוסף היכל הפסלים הלאומי הוא של מורטון. פסל משנת 1926 של מורטון מעשה ידיו של ג'ורג' ברוסטר משמש כהנצחה למדינת אינדיאנה בפארק הצבאי הלאומי בוויקסבורג, מיסיסיפי, כאות כבוד למושל רב העוצמה מתקופת המלחמה.
במרכז העיר אינדיאנפוליס ניצבים שני פסלים של מורטון. פסל אחד ניצב בצד המזרחי של הקפיטול המדינתי, ופונה לשדרת הקפיטול. הפסל, מעשה ידיו של רודולף שוורץ, נחנך ב-1907. הפסל השני, מעשה ידיו של פרנק סימונס, הוצב ב-1864 בכיכר המצבה, כאשר זו הייתה פארק עירוני, והועבר למיקומו הנוכחי ב-1899 כחלק מהכיכר בה ניצבת אנדרטת החיילים והמלחים של אינדיאנה.
פסל בדמותו של מורטון ניצב בקומה השנייה של בית המשפט של מחוז ויין בעיר ריצ'מונד, שם ניצב בעבר בית ספר שנקרא על שמו של מורטון. החלק המרכזי של בית הספר הנוכחי הניצב במקום קרוי בשם אולם מורטון. בית הספר התיכון על שם מורטון בעיר המונד, נקרא על שמו. על שמו של מורטון קרויים מחוזות בקנזס ובדקוטה הצפונית.
ביתו של מורטון בסנטרוויל הוכנס ב-1975 למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
הכניסיני תחת כנפך

ערך זה עוסק בשירו של חיים נחמן ביאליק. אם התכוונתם לפסלו של יגאל תומרקין, ראו .
הַכְנִיסִינִי תַּחַת כְּנָפֵךְ הוא שיר שכתב חיים נחמן ביאליק. השיר פורסם לראשונה בי"ב באדר תרס"ה (1905), והוא משיריו הנודעים ביותר של ביאליק. השיר זכה למספר לחנים ולביצועים רבים של זמרים עבריים.
השיר

בשיר חמישה בתים בני ארבע שורות כל אחד, כאשר הבית האחרון זהה לראשון. בכל בית נחרזת השורה השנייה עם הרביעית.
בבית הראשון פונה הדובר ומבקש את חסותה ותמיכתה של הדמות שהוא פונה אליה:
בשני הבתים הבאים, המקבילים זה לזה, מגלה הדובר את סוד ייסוריו. תחילה:
ולאחר מכן:
בבית הרביעי מגלה הדובר את הגורם לייסוריו - התסכול שהוא חש לאחר שנכזבה תקוותו:
הבית החמישי הוא חזרה על הבית הראשון, ובכך נוצרת מעגליות בשיר.
פרשנות > למי פונה השיר

הציירת אירה יאן, שנודעה כאהובתו של ביאליק, התייחסה אל השיר, באחדים ממכתביה לביאליק, כשיר שנכתב למענה. חוקרת הספרות זיוה שמיר מציינת שבאותה מידה יכולה הייתה גם אשתו של ביאליק להבין את השיר כמיועד לה, ומוסיפה: "כשם שלפנינו שיר המתאים להפליא לשתי נשים ולשני יעדים, השונים זה מזה תכלית שינוי (שיר שיבה הביתה, לאישה החוקית ולקן הנטוש, ושיר התנצלות לפני האישה הזרה על הפרֵדה ועל כישלון האהבה), לפנינו גם שיר אישי ורגשי עד מאוד ושיר אידאי והגותי בעת ובעונה אחת".
לדברי הלל ברזל, "הפנייה ב"הכניסיני" היא לדמות החורגת מגדר של אהובה; אם ואחות, שכינה בעלת כנף".
פרשנות > החוסר בנעורים ובאהבה

אף שתלונתו של הדובר ”הֵיכָן נְעוּרָי?” והמשכה ”מַה-זֹּאת אַהֲבָה?” מנוסחים כתלונה אישית, מציינת זיוה שמיר שניתן לראות בה תלונה קולקטיבית, על אורח החיים היהודי בתקופת כתיבתו של השיר - "עם, שרוב בניו נכנסו אז לאוהלה של תורה ובעוּלה של תורה בגיל ארבע-חמש, ורוב בניו הובלו אל החופה בעודם קטינים, אכן לא ידע נעורים ואהבה מַהם".
חוקר הספרות, אבנר הולצמן, טוען, שהשיר חורג מעבר להקשר ביוגרפי מצומצם. כמה מוטיבים בשיר, כמו כנף אימהית מגוננת, שנמצאת גם ב"לבדי", החיפוש אחר הנעורים הגזולים, שנמצא גם ב"ואם ישאל המלאך", הווידוי על היעדר אהבה, שניתן למצוא גם בשיר "עם דמדומי החמה", למשל - כל אלו ועוד, הם ביטויים ברורים לווידויו של ביאליק על חייו שהתרוקנו מאהבה ומתוכן, ממשמעות ומתכלית, והוא מבקש מהנמענת עזרה ומחסה. שיר זה, לדעתו, מבטא את אחת האמירות האישיות המיוסרות והנואשות ביצירתו של המשורר.
פרשנות > המעגליות

דבורה סילברסטון-סיון מפרשת את המעגליות שיוצר הבית האחרון כ"תחושה של אין מוצא. הדובר, אחרי כל המהֲלך שמתואר בשיר, מגיע לנקודת הבראשית. אין לבעייתו ולייסוריו פתרון, ולכן המוצא היחיד הוא בנכונות של הנמענת לאפשר לו להיכנס תחת כנפיה ולהיות מחסה לתפילותיו הנידחות." היא מציעה פירוש אחר למעגליות, כמשלימה מהלך הגיוני: בבית הראשון בקשתו של הדובר אינה מובנת במלואה, משום שחסרים פרטים. לאחר השלמת פרטים אלה בשלושת הבתים הבאים, חוזר הדובר על בקשתו, ובשלב זה "מבינים גם הנמענת וגם הקורא מה עומד מאחורי הבקשה".
אריאל הירשפלד התייחס אף הוא למעגליות שבשיר:
ביצועים

השיר הולחן בלחן עממי ממזרח אירופה, ואחר כך על ידי מלחינים אחדים, בהם: אלכסנדר קריין ב-1916, שמואל אלמן ב-1935, פאול בן-חיים ב-1940 ומנחם אבידום ב-1955.
השיר זכה לביצועים אחדים של זמרים עבריים, ובהם נחמה הנדל ששרה אותו בלחן עממי בשנת 1960, ובעקבותיה הלכו אסתר עופרים, אורה זיטנר וריטה. יוני נמרי, ובעקבותיו שלישיית המעפיל ויהורם גאון ביצעו בלחן של נורית הירש; אריק איינשטיין בשנת 1980 בלחן של מיקי גבריאלוב. כמו כן, ביצעו אותו אוריאל שלומי במחרוזת השנייה באלבום "הקסם השחור", יואב יצחק באלבום "על גג העולם" והפרויקט של רביבו במחרוזת העשירית באלבום "מה נותר מאלה".
באחדים מהביצועים הושמט הבית הרביעי של השיר. בביצוע של אריק איינשטיין חוזר הבית הראשון גם אחרי הבית השני והבית השלישי, ובכך הופך לפזמון חוזר; כמו כן בביצועו, שינה איינשטיין את צמד המילים שנכתבו במקור "קַן-תְּפִלּוֹתַי" ל"קֵן-תְּפִלּוֹתַי". בביצוע של יהורם גאון מוכפל הבית השני, והבית הרביעי מושמע ארבע פעמים. דוד לביא, ששר את השיר במסגרת "כוכב נולד", נצמד למילותיו המקוריות, ללא השמטה וללא תוספות.
השיר תורגם לערבית בידי ג'ודת עיד ונור דרוויש ובוצע בלחן העממי בליווי תזמורת המהפכה.
השיר בתרבות

פסוק מרכזי מהשיר – "אומרים, אהבה יש בעולם – מה-זאת אהבה?" – מובא בסיפור "איילת" (Ajeleth) מאת הסופר היהודי-פולני יוליאן סטריקובסקי (אנ'), שהתפרסם ב-1960 בשבועון הספרותי "נובה קולטורה" (Nowa Kultura). המובאה משמשת מעין לייטמוטיב בסיפור, והמילים מצוטטות בסיפור בתעתיק ובתרגום לפולנית.
בשנים 1964–1965 יצר הפסל יגאל תומרקין פסל בשם "הכניסיני תחת כנפך". הפסל בנוי כמעטפת ברזל שממנה מגיחים קני רובים וכלי נשק אחרים. בכך יצר תומרקין מבט אירוני על המיליטריזם של החברה הישראלית-ציונית.
ראו גם

לבדי
לקריאה נוספת

זיוה שמיר, הניגון שבלבבו - השירי הלירי הקצר של ח"נ ביאליק, הוצאת ספרא בשיתוף הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2011, פרק חמישה-עשר, "כוכב, כוכבי, איה בית אבי?"
אריאל הירשפלד, כינור ערוך - לשון הרגש בשירת ח"נ ביאליק, הוצאת עם עובד, 2011, הסעיף "'הכניסיני' - שיר תמורת שתיקה", עמ' 220–224.
ברוך קורצווייל, ביאליק וטשרניחובסקי – מחקרים בשירתם, הוצאת שוקן, 1975.
AT&T

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 סוג:  חברה ציבורית
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בניו יורק (2 בינואר 1990–T) 
 מייסדים:  אלכסנדר גרהם בל גרדינר גרין הובארד תומאס סאנדרס
 תקופת הפעילות:  1885–הווה (כ־140 שנה)
 חברות בנות:  Illinois Bell  מעבדות נוקיה בל  Indiana Bell  AppNexus  DirecTV  AT&T Intellectual Property II  AT&T Foundation  DIMACS  AT&T Global Network Services Czech Republic  AT&T Intellectual Property I  וורנר מדיה  AT&T Properties, LLC  מעבדות AT&T  BellSouth  Southwestern Bell  AT&T מקסיקו  AT&T Intellectual Property Marketing, Inc.  נקסטל מקסיקו  AT&T Mobility  Unefón  תאגיד AT&T  Cricket Wireless 
 מיקום המטה:  מגדל ויטקייר, דאונטאון דאלאס, טקסס, ארצות הברית
 משרד ראשי:  דאלאס, טקסס, ארצות הברית
 ענפי תעשייה:  טלוויזיה, קולנוע, טלפוניה ואינטרנט
 מוצרים עיקריים:  טלפוניה, אינטרנט, טלוויזיה
 שווי שוק:  154.70 מיליארד דולר (13 בינואר 2025)
 הכנסות:  127.434 מיליארד דולר (2012)
 רווח תפעולי:  −4,587,000,000 דולר אמריקאי (נכון ל־2022) 
 רווח:  7.3 מיליארד דולר (2012)
 הון עצמי:  183,855,000,000 דולר אמריקאי (נכון ל־2021) 
 יו"ר:  רנדל סטפנסון
 מנכ"ל:  ג'ון סטאנקי 
 עובדים:  254,000 (2017). 550 בישראל (2013)
  
 www.att.com
 
AT&T הוא תאגיד תקשורת בינלאומי אמריקאי שבסיסו בדאלאס, טקסס. זו אחת מחברות התקשורת הגדולות בעולם וספקית שרותי הטלפוניה וטלפון סלולריים מהגדולות בארצות הברית. ביוני 2018 החברה הפכה לבעלים של חברת WarnerMedia ובכך הפכה לחברת הבידור והמדיה הגדולה בעולם ודורגה כאחת מ-500 החברות הגדולות בארצות הברית.
חברת AT&T החלה את דרכה בשם חברת הטלפון הדרום מזרחית של בל (Southwestern Bell Telephone Company), שהייתה חברת בת שנוצרה על ידי חברת הטלפון של בל (Bell Telephone Company) שנוסדה על ידי ממציא הטלפון אלכסנדר גרהם בל בשנת 1877. בשנת 1885 חברת הטלפון של בל הפכה לחברת הטלגרף והטלפון האמריקאית (American Telephone and Telegraph Company) והיא מותגה תחת השם תאגיד AT&T.
היסטוריה

שורשיה של AT&T (ראשי תיבות באנגלית: American Telephone & Telegraph - חברת הטלפון והטלגרף האמריקנית) בחברה Bell Telephone Company שהקים אלכסנדר גראהם בל בשנת 1877, לאחר שהמציא את הטלפון. אחת מחברות הבת של Bell הייתה AT&T, שנוסדה בשנת 1885. ב-1899 רכשה AT&T את חברת האם (מסיבות משפטיות) והפכה לחברה המרכזית.
עם השנים הפכה החברה ביחד עם חברות הבת שלה במערכת ה-Bell System (אנ') למונופול בארצות הברית וקנדה, וכתוצאה מכך נחשבה במשך תקופה ארוכה לחברת הטלפוניה הגדולה בעולם. בשנת 1962  הייתה שתפה לניסוי של לוויין תקשורות Telstar 1.
בשנת 1984 פרק הממשל את המונופול של AT&T באמצעות תביעת הגבלים עסקיים. החברה נדרשה להתנתק מחברות הבת האזוריות שלה ולהפוך אותן לחברות עצמאיות. שבע חברות אלה כונו ה-Baby Bells. חברת האם עצמה (שכונתה לפעמים Ma Bell, קיצור של Mother Bell) המשיכה לספק שירותי תקשורת לשיחות בינלאומיות ובין-אזוריות. בתצורתה הנוכחית, AT&T נולדה מתוך Southwestern Bell שהייתה אחת מחברות ה-Bell האזוריות. בשנת 2005 רכשה חברה זו את חברת האם לשעבר ושנה לאחר מכן את חברת BellSouth, שגם היא, כמו Southwestern Bell הייתה אחת מחברות ה-Baby Bells המקוריות. לאחר מספר מיזוגים, מרבית הנכסים והפעילות של חברת AT&T המקורית ושבע חברות ה-Bell האזוריות מחולקים על פני שלוש חברות עצמאיות נפרדות: AT&T, ורייזון, ולומן (לשעבר CenturyLink).
באוקטובר 2016 פורסם כי AT&T תרכוש את טיים וורנר תמורת סכום עתק של 85.4 מיליארד דולר, ולאחר שנה וחצי, ב-13 ביוני 2018, נודע כי הרכישה של טיים וורנר אושרה. בעקבות זאת שם החברה השתנה לוורנר מדיה.
ב-16 במאי 2021, נודע כי AT&T תפצל את חברת וורנר מדיה ותמזג אותה עם חברת דיסקברי תמורת 43 מיליארד דולר, העסקה הושלמה באפריל 2022 ובכך יצרה את האחים וורנר דיסקברי.
בארצות הברית

AT&T היא הספקית הגדולה ביותר בארצות הברית לשירותי טלפוניה נייחת וניידת לעסקים ולאנשים פרטיים. רשת ה-3G שלה מספקת שירות למאות מיליוני אנשים. כמו כן, היא בעלת רשת גלובלית להעברת נתונים, המעבירה כ-33 פטה-בייט של נתונים ביום עסקים ממוצע[דרוש מקור]. AT&T מספקת בארצות הברית גם שירותי טלוויזיה בפס רחב בשם Uverse, ומפעילה רשת WiFi המונה יותר מ-32,000 נקודות הפרושות במסעדות, בתי מלון וחנויות.
AT&T היא החברה השלישית בגודלה בטקסס, (אחרי ExxonMobil ו-ConocoPhillips) והחברה הגדולה ביותר בין אלה שאינן עוסקות בנפט. נכון למאי 2013, AT&T היא החברה ה-21 בעולם על פי שווי השוק שלה, וה-13 בין אלה שאינן חברות נפט. החל משנת 2013, היא גם המפעיל הסלולרי ה-21 בגודלו בעולם, עם למעלה מ-107,900,000 לקוחות ניידים. בשנת 2013 עבדו בחברה למעלה מ-240,000 עובדים, עם חלוף השנים החברה צמצמה את כוח האדם ובשנת 2022 היא מעסיקה 203,000 עובדים בלבד.
בישראל

בלסאות' (BellSouth), אחת מחברות ה-Baby Bells שבמשפחת AT&T הייתה מהמקימות של חברת סלקום בשנות ה-90.