stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טד טלי
חייו

נולד כתיאודור ויליאם טלי בצפון קרוליינה. למד באוניברסיטת ייל בפקולטה לדרמה. בתום לימודיו, החל לביים הצגות תיאטרון וסרטי טלוויזיה. אולם עבודתו המפורסמת ביותר היא כתיבת התסריט ל"שתיקת הכבשים", עליה גם זכה בפרס האוסקר ובפרסים נוספים. בשנות התשעים חיבר תסריטים לסרטים עצמאיים. בשנת 2001 היה אמור לכתוב את התסריט ל"חניבעל", אך לאחר שהוא והבמאי ג'ונתן דמי ראו כי אינם מתחברים לספר, הוטלה משימת הכתיבה על דייוויד מאמט. לטענת טלי, הוא חש רגשות אשמה משום שהרגיש "חייב" לתומאס האריס על האוסקר.
אולם בשנת 2002 נשכר על ידי דינו דה לורנטיס לכתוב את התסריט ל"דרקון אדום", ובכך סגר מעגל עם תומאס האריס. עוד מפועלו: הפיק בהתנדבות את הסרט "המשימה מאדים" (2000), שימש יועץ ל"שרק 2" (2004) ול"מדגסקר" (2005).
בשנת 2018 לקח חלק בכתיבת התסריט לדרמת המלחמה "12 לוחמים" לצד פיטר קרייג ובבימויו של ניקולאי פוגלסיג
רונלד הארווד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 בנובמבר 1934 קייפטאון, איחוד דרום אפריקה 
 פטירה:  8 בספטמבר 2020 (בגיל 85) סאסקס, הממלכה המאוחדת 
 שם במה:  Ronald Horowitz 
 שם לידה:  Ronald Horwitz 
 סוגה מועדפת:  דרמה 
 מדינה:  איחוד דרום אפריקה, הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1960 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (1953)  Sea Point High School 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר (2001)  עמית החברה המלכותית לספרות  אביר מסדר האמנויות והספרות  מפקד במסדר האימפריה הבריטית  Knight Bachelor 
 פרופיל ב-IMDb
 
רונלד הארווד CBE ‏(באנגלית: Ronald Harwood;‏ 9 בנובמבר 1934 – 8 בספטמבר 2020) היה מחזאי, שחקן, תסריטאי ומפיק יהודי-בריטי.
ביוגרפיה

הארווד נולד בקייפטאון שבדרום אפריקה כבן למהגרים היהודים יצחק הורביץ ואיזובל פפר ובגיל 17 היגר ללונדון כדי להיות שחקן. אחרי שלמד ב-RADA הוא התקבל על בסיס המלצתו של סיר דונלד וולפיט ללהקה השייקספירית המלכותית. בשנים 1953–1958 היה עוזרו האישי של וולפיט, ואת חוויותיו איתו עיבד במחזה "המלביש".
הארווד הרבה לעסוק בנושאים הקשורים למלחמת העולם השנייה. בשנת 2001 הוא כתב את "מחיר הניצחון" על וילהלם פורטוונגלר, ובשנת 2002 כתב את הסרט המפורסם ביותר שלו "הפסנתרן" בו זכה בפרס האוסקר בקטגוריית "התסריט המעובד הטוב ביותר".
בן-דודו הוא השחקן אנטוני שר גם הוא הגיע מדרום-אפריקה ללונדון.
הארווד נפטר ב-8 בספטמבר 2020.
מחזות מתורגמים לעברית

המלביש
המנצח
בושת המשפחה
הארווד כתב עוד כעשרים מחזות שלא תורגמו לעברית.
תסריטים

Private Potter (1962)
A High Wind in Jamaica (1965)
Diamonds for Breakfast (1968)
Eyewitness (1970)
One Day in the Life of Ivan Denisovich (1971)
Operation Daybreak (1975)
The Dresser (1983) (also producer) המלביש
מנדלה (1987) - סרט טלוויזיה של HBO
The Doctor and the Devils (1985) (from a script by Dylan Thomas)
מגע של ניאוף (1991)
The Browning Version (1994) גרסת בראונינג
Cry, the Beloved Country (1995)
Taking Sides (2001)
The Pianist (2002) הפסנתרן
The Statement (2003)
Being Julia (2004) להיות ג'וליה
Oliver Twist (2005) אוליבר טוויסט
Love in the Time of Cholera (2007)
The Diving Bell and the Butterfly (2007)
Australia (2008)
כמו כן כתב רומנים, נובלות וסיפורים.
אלבר למוריס

| --- | --- |

 לידה:  13 בינואר 1922 הרובע הארבעה-עשר של פריז, צרפת 
 פטירה:  2 ביוני 1970 (בגיל 48) כרג', איראן 
 מדינה:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  מ-1947 
 מקום לימודים:  קולז' סטניסלס בפריז  המכון ללימודי קולנוע מתקדמים 
 צאצאים:  פסקל למוריס 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר (1955)  פרס דקל הזהב לסרטים קצרים (1956)  פרס לואי דלוק (1956)  פרס דקל הזהב לסרטים קצרים (1953) 
 פרופיל ב-IMDb
 
אלבר למוריס (בצרפתית: Albert Lamorisse;‏ 13 בינואר 1922 – 2 ביוני 1970) היה יוצר קולנוע, מפיק סרטים וכותב סרטים קצרים עטורי פרסים שהחל ליצור בסוף שנות ה-40. הוא גם המציא את משחק הלוח האסטרטגי Risk ב-1957.
ביוגרפיה

אלבר למוריס נולד בפריז בשנת 1922.
בשנת 1950 ביים את הסרט "בים" (1950). עם זאת, פריצת הדרך שלו התרחשה לאחר בימוי והפקת הסרט White Mane ב-1953. זהו סרט קצר עטור פרסים שמספר על אגדה העוסקת בנער צעיר אשר מתיידד עם סוס פרא לבן שאינו ניתן לאילוף בביצות קאמארג. יצירתו הידועה ביותר של למוריס היא הסרט הקצר הבלון האדום משנת 1956, שזיכה אותו בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן, ובפרס אוסקר על כתיבת התסריט המקורי הטוב ביותר ב-1956. למוריס גם כתב, ביים והפיק את הסרטים Stwaway in the Sky ו-Circus Angel מ-1960, כמו גם את הסרטים התיעודיים " ורסאי" ו"פריז ג'מאיס וו".
בנוסף לקריירה שלו כבמאי ומפיק סרטים, הוא המציא את משחק האסטרטגיה הפופולרי Risk בשנת 1957. באמצע שנות השישים צילם למוריס חלקים מ"הפרוספקט של איסלנד", סרט תיעודי על איסלנד שנוצר על ידי הנרי סנדוז והוזמן על ידי נאט"ו.
ללמוריס ולאשתו נולדו שלושה ילדים - בן בשם פסקל ושתי בנות שנקראו סבין ופאני. פסקל וסבין הופיעו כשחקנים בסרט "הבלון האדום".
למוריס נהרג בהתרסקות מסוק בעת צילומי הסרט התיעודי Le Vent des amoureux (רוח האוהבים), במהלך סיור של המסוק באיראן בשנת 1970. בנו ואלמנתו השלימו את הסרט, על סמך הערות ההפקה שלו, והציגו אותו שמונה שנים מאוחר יותר. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר, וזאת לאחר מותו של למוריס. הכותרת "רוח האוהבים" מתורגמת ל-Bad-e Saba בפרסית. רוח סאבה היא רוח עדינה הנושבת מצפון מזרח, המסמלת את לחישות האוהבים.
פילמוגרפיה > סרטים קצרים

בים, 1950, במקור נקרא Bim, le petit âne (צרפתית)
Crin-Blanc משנת 1953, שתרגום שמו לעברית הוא רעמה לבנה.
Le Ballon rouge - הבלון האדום, 1956
פילמוגרפיה > סרטים עלילתיים

Le Voyage en ballon - סמויה בשמיים, 1960
Fifi la plume - קרקס מלאך, 1965
Le Vent des Amoureux, רוח האוהבים - הושלם לאחר מותו
פילמוגרפיה > סרטים תיעודיים

ג'רבה (1947)
ורסאי (1967)
פריז ג'מאי וו (1967)
פרסים

פסטיבל קאן - דקל הזהב - על הסרט רעמה לבנה, הסרט הקצר הטוב ביותר, אלבר למוריס, 1953.
פרס Prix Jean Vigo על הסרט White Mane, אלבר למוריס, 1953.
פרס לואי דלוק, הבלון האדום, אלבר למוריס, 1956.
פסטיבל קאן: פרס דקל הזהב על הסרט הבלון האדום, הסרט הקצר הטוב ביותר, אלבר למוריס, 1956.
פרסי אוסקר: הבלון האדום - הכתיבה הטובה ביותר, התסריט המקורי הטוב ביותר, אלבר למוריס 1957.
האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה: פרס BAFTA, הבלון האדום, פרס מיוחד, צרפת, 1957.
פסטיבל הסרטים של ונציה - פרס OCIC לסרט Le Voyage en ballon, שנת 1960.
פסטיבל קאן: הפרס הגדול הטכני; Fifi la plume, 1965.
פסטיבל קאן: הפרס הגדול הטכני - אזכור מיוחד, ורסאי, 1967.
מועצת הביקורת הלאומית: סרטים זרים מובילים, הבלון האדום, 1957.
מועמדויות

האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה: פרס BAFTA, רעמה לבנה, הסרט התיעודי הטוב ביותר, צרפת, 1954.
פסטיבל ונציה: פרס אריה הזהב; Le Voyage en ballon 1960.
פסטיבל קאן: דקל הזהב; פיפי לה פלומה, 1965.
פסטיבל קאן: דקל הזהב; הסרט הקצר הטוב ביותר, ורסאי, 1967.
פרס אוסקר: הסרט התיעודי הטוב ביותר, Le Vent des amoureux, 1979.
הערות שוליים

↑  Browser Unsupported - Academy Awards Search | Academy of Motion Picture Arts & Sciences, awardsdatabase.oscars.org
1 2 3  Albert Lamorisse, IMDb
↑  The history of the board game Risk | UltraBoardGames, www.ultraboardgames.com
↑  Prospect of Iceland: Merkileg heimildarmynd í lit um Ísland frá 1965, Lemúrinn, ‏2013-06-07 (באיסלנדית)
↑  Terence Rafferty (11 בנובמבר 2007). "Two Short Fables That Revel in Freedom". The New York Times. נבדק ב-23 בדצמבר 2007. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Cannes Film Festival, web.archive.org, ‏2006-11-29
↑  Film in 1957 | BAFTA Awards, awards.bafta.org
↑  National Board of Review of Motion Pictures :: Awards, web.archive.org, ‏2007-12-11
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007455314705171  PLWABN: 9810646983805606  BIBSYS: 59685  BNE: XX1336891  BnF: cb11910862t (data)  CiNii: DA1674802X  GND: 1062230272  ICCU: RMLV041254  ISNI: 0000 0000 6303 2473  LCCN: n88226076  NDL: 00716325  NKC: xx0161493  NLG: 85013  NLK: KAC200811198  NTA: 071081631  PIC: 321389  SNAC: w66715mm  SUDOC: 026963124  VIAF: 2472854   WorldCat (עם VIAF): 2472854
שירה עברית

שירה עברית נכתבה עוד מימי המקרא וממשיכה להיכתב עד ימינו. לאורך הדורות התעצב והשתכלל סגנון השירה והמשוררים בני התקופות המאוחרות כללו בשירתם התייחסות לשירי התקופות שקדמו להם.
השירה בתנ"ך ובימי חז"ל

ראשיתה של השירה העברית כבר בתנ"ך, שבו מופיעות שירות המשולבות בפרוזה, כגון שירת הים בספר שמות ושירת דבורה בספר שופטים, והן ספרים המכילים דברי שירה בלבד, בראש ובראשונה מזמורי ספר תהלים. שירי המקרא עדיין אינם מכילים חריזה או מקצב מפותח, מצויה בהם מאוד התקבולת לסוגיה, ורק במיעוטם קיים אקרוסטיכון אלפביתי או כיאסמוס. חלק מספרי הנבואה כתובים בפרוזה הקרובה לשירה. כדוגמה לשיר מקראי אפשר להביא את פתיחת שירת האזינו:
הַאֲזִינוּ הַשָמַיִם וַאֲדַבֵּרָה / וְתִשְמַע הָאָרֶץ אִמְרֵי-פִי. 
 יַעֲרֹף כַּמָּטָר לִקְחִי / תִּזַּל כַּטַּל אִמְרָתִי 
 כִּשְׂעִירִם עֲלֵי-דֶשֶׁא / וְכִרְבִיבִים עֲלֵי-עֵשֶׂב. 
 כִּי שֵם ה' אֶקְרָא / הָבוּ גֹדֶל לֵאלֹהֵינוּ.
ההנחה המחקרית הנפוצה בקרב חוקרי השפות השמיות בכלל והעברית בפרט היא כי השירות בתורה ואף חלק מהשירות בנביאים עתיקות יותר מחלקי הפרוזה (שירת הים נחשבת כאחד הטקסטים העתיקים במקרא). כמו כן, ישנה השערה כי במקור הועברו הטקסטים המקראיים מדור לדור בצורת שירה, ובשלב מאוחר יותר הועלתה שירה זו על הכתב כפרוזה.[דרוש מקור]
בחיבורים העיקריים של תקופת חז"ל, המשנה, התלמוד והמדרשים, כמעט לא מצויים קטעי שירה, אך ישנם כמה קטעי שירה קצרים וחידתיים. המשל השירי הבא מופיע בתלמוד הבבלי, במסכת מועד קטן דף כ"ה ע"ב:
ואולם בתקופת חז"ל החלו ניצניו של השלב הבא בשירה העברית, הפיוט, שהלך והתפתח בימי הביניים.
שירת ימי הביניים

ראשית השירה בימי הביניים היא בפיוטים שנוצרו בשירה הארץ-ישראלית. תחילה ביצירתם של הפייטנים הקדומים האנונימיים במאות השלישית והרביעית, אחר כך ביצירת הפייטנים יוסי בן יוסי ויניי, ובעיקר בפיוטיו של אלעזר הקליר בן המאה השישית או תחילת המאה השביעית, שנחשב גדול פייטני ארץ ישראל. בתקופה זו כבר השתכללו קישוטי השיר ונוספו חריזה, מקצב מילים, כינויים ושעשועי לשון וגם האקרוסטיכונים החלו להשתכלל. מבין שיריו של הקליר מפורסם הפיוט לפורים "אץ קוצץ", שזו תחילתו:
אָץ קוֹצֵץ בֶּן קוֹצֵץ / קְצוּצַי לְקַצֵּץ

בְּדִבּוּר מְפוֹצֵץ / רְצוּצַי לְרַצֵּץ

לֵץ בְּבוֹא לְלוֹצֵץ / פֻּלַּץ וְנִתְלוֹצֵץ

כְּעָץ מְחַצְּצִים לְחַצֵּץ / כְּנֵץ עַל צִפּוֹר לְנַצֵּץ
מארץ ישראל עברו הפיוטים ליהדות בבל, שם התבלט במיוחד רס"ג בפיוטיו, ואחר כך עברו לאירופה. פיוטים רבים נכתבו אצל יהודי איטליה, צרפת ואשכנז, ואולם בעיקר ידועה השירה שנתחברה בתור הזהב של יהדות ספרד, במקביל לשירה הערבית בת התקופה. שירת ימי הביניים של יהדות ספרד פרצה גם אל שירת החולין, ונתחברו בה גם שירי יין ושירי תענוגות. גם סגנון השירה התפתח מאוד, והתחדש המשקל ההברתי. בין משוררי ספרד ידועים שמואל הנגיד, שלמה אבן גבירול, יהודה הלוי ועוד.
אחרי תום תקופת השירה הספרדית דעכה השירה העברית, והצטמצמה בעיקר לשירי קודש שלא חידשו הרבה בתחום התוכן והסגנון. שירים ופזמונים נכתבו בתקופה זו אצל יהדות איטליה, למשל בידי עמנואל הרומי, ובחוג מקובלי צפת כרבי ישראל נג'ארה, רבי אלעזר אזכרי ורבי שלמה אלקבץ.
פיוטו של ר' שלמה אלקבץ, לכה דודי, התווסף לכל נוסחי התפילה היהודית כחלק מקבלת שבת:
לכה דודי / לקראת כלה / פני שבת / נקבלה

שמור וזכור בדיבור אחד,

השמיענו אל המיוחד,

ה' אחד ושמו אחד,

לשם ולתפארת ולתהילה.
שירה עברית מודרנית

את השירה העברית המודרנית פתח ר' משה חיים לוצאטו והיא השתכללה עם פעולתם של אנשי תנועת ההשכלה, שראו בשירה את הז'אנר האיכותי ביותר לכתיבה עברית. משורר ההשכלה הראשון, שהשפיע רבות על הבאים אחריו, היה נפתלי הרץ וייזל, בסוף המאה ה-18, ואחריו באו שלום הכהן, מאיר הלוי לטריס, אד"ם הכהן ובנו מיכ"ל, יהודה לייב גורדון ואחרים. השירה המשכילית שאבה רבות מן השירה האירופית בת הזמן וגם מתקופות השירה שקדמו לה, ובעיקר תקופת המקרא, אך מצד תוכנה לא הצליחה לפרוץ לעולמות חדשים. היא הייתה שירה דידקטית בעיקרה ועסקה בהגות ובעולם הכלל והציבור, ולא פנתה כמעט אל עולם הנפש והאדם היחיד. בדור שאחרי תקופת ההשכלה פעלו משוררי חיבת ציון, בהם למשל נפתלי הרץ אימבר מחבר התקווה.
את המהפך בשירה העברית יצרו בעשור האחרון של המאה ה-19 ביאליק וטשרניחובסקי. הם ויתרו על עקרונות הסגנון שנהגו עד זמנם, והחלו לכתוב את שירת הפרט, שירים שעסקו בפנים האדם ובנפשו. בתקופת התחייה קמו משוררים רבים כממשיכיו של ביאליק וגם בסגנונות אחרים. בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים עבר מרכז הכובד של השירה העברית החדשה לארץ ישראל. נשים החלו לכתוב שירה (יוכבד בת מרים, אסתר ראב, רחל המשוררת ואחרות) והתפתח הסגנון האקספרסיוניסטי (בעיקר אורי צבי גרינברג ודוד פוגל). בשנות השלושים והארבעים קמה האסכולה הנאו-סימבוליסטית של שלונסקי ואחריו אלתרמן, ואחר כך דור הפלמ"ח. בשנות החמישים פעל דור המדינה שמרד כנגד שלונסקי ואלתרמן, ובו בין השאר נתן זך, דוד אבידן, יהודה עמיחי, דליה רביקוביץ, דן פגיס, חזי לסקלי ויונה וולך. לצד אלה נמשך גם קו של שירה דתית, למן יוסף צבי רימון, דרך זלדה ועד גל השירה הדתית של סוף המאה העשרים.
בשנות האלפיים עודכנה שירת הדורות הקודמים על ידי טל סלוצקר, רועי צ'יקי ארד, שגיא אלנקווה, עודד כרמלי, ורועי חסן. שירתם מגישה את מאבקי הדור ואת הוויית הערים תוך התייחסות לחיי הפרט ולדור שבא אחרי שירת דור המדינה והתפתחויות בעברית אשר כוללות סגנון שמשוחרר מכבלים שיריים שאפיינו את הדור הקודם.
ראו גם

| --- | --- |
: ספר: מבחר השירה העברית לדורותיה
אוסף של ערכים בנושא הזמינים להורדה כקובץ אחד.
שירה
שירת ימי הביניים של יהדות ספרד
לשון הקודש
אידיליה
רשימת משוררים עבריים
רשימת כתבי עת ספרותיים בישראל
רשימת כתבי עת לשירה בישראל
לקריאה נוספת

אמיר אביאל אור (עורך), המיטב: שירה ישראלית 1990-2006, הליקון, גיליון 71, 2006
רחל וייסברוד, בימים האחרים - תמורות בשירה העברית בין תש"ח לתש"ך, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2002
דן מירון, מול האח השותק - עיונים בשירת מלחמת העצמאות, כתר הוצאה לאור, 1992
חנן חבר, לרשת את הארץ, לכבוש את המרחב: על ראשית השירה העברית בארץ ישראל, מוסד ביאליק, 2015.
בעז ערפלי, חדוות ההשוואה - תמורות בתולדות השירה העברית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006
צבי לוז, היסוד הפילוסופי בשירה עברית, ספריית "הילל בן-חיים", בהוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001.
בנימין הרשב, משקל וריתמוס בשירה העברית החדשה / בנימין הרשב, ירושלים: הוצאת כרמל, האוניברסיטה הפתוחה, אוניברסיטת תל אביב, תשס"ח, 2008.
מיכאל גלוזמן, שירת הטבועים: המלנכוליה של הריבונות בשירה העברית בשנות ה–50 וה–60, הוצאת אוניברסיטת חיפה וידיעות ספרים, 2018
אנתולוגיה-פואטיקה-דהשכלה, מבחר כתבים על מלאכת השיר (ליקט: יהודה ויזן), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ח', 2017.
הערות שוליים

↑  ראו למשל מאמרו של אבי הורביץ - "הוויכוח הארכאולוגי-היסטורי על קדמות הספרות המקראית לאור המחקר הבלשני של העברית", בתוך הפולמוס על האמת ההיסטורית במקרא, הוצאת יד יצחק בן צבי ירושלים תשס"ב, עורכים ישראל ל' לוין ועמיחי מזר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555651705171  NKC: ph120654
אנטל ניאראי

| --- | --- |

 לידה:  13 באפריל 1868 איוד, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  27 בפברואר 1920 (בגיל 51) בודפשט, הרפובליקה ההונגרית 
 שם לידה:  Eckstein Ármin 
 מדינה:  ממלכת הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 
אנטל ניאראי (במקור ארמין אקשטיין, בהונגרית: Nyárai Antal; נאג'אנייד, 13 באפריל 1868 – בודפשט, 1920 . 27 בפברואר) היה שחקן תיאטרון וקולנוע יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה

ארמין אקשטיין נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ (מור) אקשטיין ושל ינקה מונקצ'י. אביו היה תעשיין עשיר, אבל איבד את כל הונו. בסיום לימודיו התיכוניים, נרשם לאקדמיה לתיאטרון, אך הודח משם. למרות זאת בחר בתיאטרון כמקצוע חייו ובדצמבר 1887 החל לפעול ברוזניו. ב-1891 היה חבר בלהקתו של אלמר זאיונגי. בשנים 1893–1894 עבד בנגיבניה, בשנים 1894–1896 בצ'וקה ובמישקולץ וב-1897 בסנדריי על במות ברטיסלאבה, שופרון, ארד, פיומה הודמזוושרהיי. ב-9 במאי 1898 הוא שיחק בפני הקהל בנאג'ווארד ואז חתם על חוזה עם "תיאטרון העם" בבודפשט (Népszínház), שם הופיע ב"קזנובה" ב-11 באוקטובר 1902, שעליו כתב "ידיעון פשט" (Pesti Hírlap) את הביקורת הזו למחרת:
»אנטל ניאראי זכה להצלחה גדולה וכנה כשהציג את עצמו הערב וייאמר שכבש את הקהל במכה אחת. ניאראי הוא אלכסנדר ג'ירארדי (אנ') ההונגרי. לא רק בתווי פניו ובמראהו, אלא גם באישיותו האמנותית, הוא דומה מאוד לשחקן הווינאי המפורסם. בכל מילה ומחווה יש אינטליגנציה וטעם מצוינים; אף פעם לא מחפש אפקטים זולים, תמיד מעניין וקלאסי. חוץ מזה, הוא שר יפה. לגוון קולו יש גם סוג של גוון כהה דמוי אודרי, מחמם לב. «
בשנים 1907–1908 חתם על חוזה עם "קברט התיאטרון המודרני", ב-1908 ב"קברט בונבוניירה" ובשנים 1910–1911 בסגד עם חברת האלמנה גב' מאקו. ב-1913 הופיע כאורח תקופה ארוכה יותר באזורים מחוץ לבודפשט ועל במות שונות בבירה. בשנת 1915 הוא נקרא לווינה. ב-1917 הופיע כאורח בתיאטרון קיראי ו"בקברט אפולו". מדצמבר 1918 היה חבר ב"תיאטרון מדיאסאי" עד פברואר 1919. מכאן ואילך ערך הופעות אורח באזורים הכפריים ובווינה עד מותו ב-27 בפברואר 1920. ההצלחות האחרונות שלו באופרטה היו ב"כנר הראשון הצועני" (Der Zigeunerprimas) של אמריך קלמן בתיאטרון קיראי ובנסיכת הצ'רדש בתיאטרון שטראוס בווינה.
הוא מת בביתו בבולוואר ארז'בט 34 (34 Erzsébet körút) כתוצאה משפעת ודלקת ריאות. הספידו אותו, בלה ואגו, אישטוואן גצ'י, פרנץ ריטקה, לאיוש מדיארי (מקודם אונגאר) ואנדור ז'ולדוש. מצבתו הוקמה על ידי העורך שאנדור אינצה ב-1 בנובמבר 1925. אשתו הייתה השחקנית אנה בירו, איתה התחתן ב-11 באוגוסט 1904 בבודפשט.
הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
תפקידי תיאטרון חשובים

מרקוטיו (שייקספיר: רומיאו ויוליה)
טרטיף (מולייר)
שוטה (שייקספיר: המלך ליר)
פדיה (טולסטוי: הגופה החיה)
פוז'ר (פרנץ מולנר: אדוני הדוקטור)
פפרקורן (פרנץ להאר: Der Rastelbinder)
וורם, קאלב (שילר: מזימה ואהבה)
סלסטין (ארווה: Nabáncsvirág)
לאסלו דנש (מלכת הדולר)
אוסוולד (רוחות רפאים)
תפקידי קולנוע

הבוהמה האחרון (1913, מערכון) - טוני ויר, שחקן
חופר הזהב (1914, מערכון) - ג'ק
תותח ופעמון (1915) - גבריאלֶה ד'אנונציו
מאגיה (1917) - הרוזן מרלינוס
האסיר הג'נטלמן (1919, מערכון)
המחזה שלו

"אף אחד", אופרטה ב-3 מערכות. מחבר שותף: מיקלוש באלה . את המוזיקה הלחין איז'ו בארנה (מקודם בראונר) בכורה: 14 בנובמבר 1903. תיאטרון העם.
הופעותיו בלהקות תיאטרון

1888: שאנדור צ'וקה
1889: בודיו אלאיוש
1890: אלמר זיונגי
1891: קארוי סטמארי
1893: דיולה באלוג
קיץ 1894: קארוי פירדי
1894–1895: שאנדור צ'וקה
1896–1901: אנדראש לסקאי
1904–1906: מיהאי סנדראי
1902–1904. 4 במאי: תיאטרון העם (Népszínház)
1907: קברט התיאטרון המודרני (Modern Színház Kabaré)
1908: קברט בונבונייה (Bonbonier Kabaré)
1909–1910: סגד
1911: פץ' ו"הספר הדרומי"
ינואר 1913: תיאטרון קיראי, קברט אפולו (Apolló Kabaré)
1915: רויאל אורפאום, חוג תיאטרון בודה (Royal Orfeum, Budai Színkör)
1916: וינה
1917–1918: תיאטרון קיראי
17 בדצמבר 1918: תיאטרון מדיאסאי
1919: תיאטרון בודפשט (Budapesti Színház)
1919: תיאטרון הונגרי (Magyar Színház)
לקריאה נוספת

Magyar életrajzi lexikon II. (L–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1969. (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש. 1969)
Magyar színházművészeti lexikon. Főszerk. Székely György. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6635-4 (לקסיקון אמנות הבמה ההונגרי. 1994)
Magyar színművészeti lexikon: A magyar színjátszás és drámairodalom enciklopédiája. Szerk. Schöpflin Aladár. III. kötet (Komló-kert – Püspöki Imre). Budapest: Az Országos Színészegyesület és Nyugdíjintézete. [1930]. 382–383. o. (לקסיקון התיאטרון ההונגרי: האנציקלופדיה של התיאטרון והספרות הדרמטית ההונגרית. עורך אלאדר שופפלין. III. בודפשט: איגוד השחקנים הלאומי ומכון הפנסיה. (1930) עמודים 382–383)
אנטל ניאראי באתר Hangosfilm
הערות שוליים

↑  "Halotti bejegyzése a Budapest VII. kerületi polgári halotti akv. 539/1920. folyószáma alatt".
↑  Bp. VIII. ker. állami házassági akv., 830/1904. folyószám
ג'ון אירווינג

| --- | --- |

ג'ון אירווינג בהולנד, מרץ 2010
 לידה:  2 במרץ 1942 (בן 82) אקסטר, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  ורמונט, טורונטו, Pointe au Baril 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת איווה, אקדמיית פיליפ אקסטר, אוניברסיטת ניו המפשייר 
 שפות היצירה:  אנגלית אמריקאית, אנגלית 
 יצירות בולטות:  העולם על פי גארפ, A Widow for One Year, תקנות בית השיכר, תפילה לאוון מיני 
 תקופת הפעילות:  מ-1968 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1976)  פרס הספר הלאומי לספרות בדיונית (1980)  פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר (1998)  פרס למדא לספרות (2013)  פרס או. הנרי (1981) 
 john-irving.com
 
ג'ון אירווינג
ג'ון אירווינג (באנגלית: John Irving; נולד ב-2 במרץ 1942), הוא מתאבק וסופר אמריקאי וזוכה פרס אוסקר לתסריט. ידוע בעיקר בשל ספרו הרביעי, "העולם על פי גארפ", שזכה גם לגרסה קולנועית. ספרים נוספים שלו שהפכו לסרטים: "מלון ניו המפשייר", "תקנות בית השיכר", "תפילה לאואן מיני" (שעובד לסרט בשם: "סיימון ברץ") ו"אלמנה לשנה אחת" (שעובד לסרט "דלת נסתרת").
קורות חייו

ג'ון אירווינג נולד ב-1942 וגדל בניו המפשייר בבית הספר אקסטר, שבו אביו היה מורה להיסטוריה רוסית. הוא מתגורר לסירוגין בטורונטו ובדרום ורמונט. נשוי בשנית, אב לשני בנים, קולין וברנדון, מנישואיו הראשונים, ולאוורט, מנישואיו השניים.
החל מתאבק בשנת 1956, כשהיה בן 14. השתתף בטורניר האחרון בגיל 34, הוסמך כשופט בגיל 23, כשכבר היה נשוי ואב לקולין. המשיך לאמן עד גיל 47, גם לאחר שכבר התפרנס מכתיבה.
לדבריו, היה תלמיד גרוע בבית הספר, עקב דיסלקסיה, שעדיין לא ידעו לאבחן בזמנו, ובגלל שגיאות הכתיב הרבות שלו נשלח לפסיכולוג. לדבריו, בנוסף לקשייו בלימודים, הקדיש את רוב זמנו לקריאת ספרים, דבר שהוביל לכך שנאלץ להישאר שנה חמישית (בבית ספר של 4 שנים). לדבריו, קרא כבר בתיכון את כל הסופרים שעתידים להשפיע עליו בהמשך חייו.
לאחר התיכון התקבל לאוניברסיטת פיטסבורג, אך לאחר שבתיכון היה קפטן נבחרת היאבקות, שם היה מחליף והשתתף במהלך כל העונה בטורניר אחד בלבד. החליט לעזוב את האוניברסיטה ולחזור לניו המפשייר. הוא תירץ זאת למאמן שלו בכך שהוא מתגעגע לחברה שלו (אף על פי שלא הייתה לו חברה באותה תקופה). לאחר שנה באוניברסיטת ניו המפשייר, שגם בה לא היה מרוצה (לאוניברסיטה לא הייתה כלל נבחרת היאבקות, והוא השתתף בטורנירים כמתאבק לא משויך), נסע לתוכנית לימודי חוץ בווינה.
לדברי אירווינג, לא ידע דבר על אנטישמיות עד שהגיע לווינה, שם פעמים רבות חשבו שהוא יהודי, משום ששם משפחתו נפוץ כשם פרטי של יהודים. שותפו לחדר היה סטודנט אמריקאי גבוה, בלונדיני ויהודי. כך שהם פיתחו להם הרגל, שכאשר היה אפילו שמץ של טון אנטישמי בהתנהגות כלפי אירווינג, הוא נהג לומר בגרמנית "הוא היהודי, אידיוט שכמוך".
כשחזר לווינה כדי לקדם את ספרו תפילה לאואן מיני, העלה את נושא האנטישמיות והסובלנות של הווינאים כלפי גזענות וגלוחי הראש. הוא גם ציין את העובדה שמאז שנודע תפקידו של קורט ולדהיים במלחמת העולם השנייה, עלתה הפופולריות שלו בווינה. התקשורת לא אהבה את הביקורת הזאת.
דרכו כסופר

את הסיפור הקצר הראשון שלו פרסם אירווינג בהיותו תלמיד תואר ראשון, ותמורתו קיבל 1,000 דולר. בשנת 1968 קיבל 7,500 דולר כמקדמה על ספרו הראשון, ממנו נמכרו 8,000 עותקים.
בעת כתיבת ארבעת ספריו הראשונים עבד במקביל במשרה מלאה. התפרנס מהוראת כתיבה יוצרת ואימון נבחרות היאבקות. אחד ממוריו לכתיבה יוצרת היה קורט וונגוט, שהשפיע עליו.
לדבריו, בהיאבקות, כמו בכתיבה, יש לו "שמינית כישרון ושבע שמיניות משמעת". את בניו, קולין וברנדון, אימן להיות אלופי היאבקות, שהוא לא זכה להיות.
ספריו

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא מה תורגם ומה לא?.
לשחרר את הדובים (1968) (Setting Free the Bears)
(The Water-Method Man (1972
(The 158-Pound Marriage (1974
העולם על פי גארפ (1978) (The World According To Garp)
מלון ניו-המפשייר (1981) (The Hotel New Hampshire)
תקנות בית השיכר (1985) (The Cider House Rules), אירווינג כתב גם תסריט לסרט בשם זה
תפילה לאוון מיני (1989) (A Prayer for Owen Meany)
לנסות להציל את פיגי סניד (1993) (Trying to save Piggy Sneed)
בן הקרקס (1994) (A Son of the Circus)
ספר זכרונות (The Imaginary Girlfriend) (1996)
אלמנה לשנה אחת (1998) (A Widow for One Year)
היד הרביעית (2001) (The Fourth Hand)
עד שאמצא אותך (2005) (Until I Find You)
הלילה האחרון בנהר המפותל (2009) (Last Night in Twisted River)
בתוך אדם אחד (2012) (In One Person)
מריו פוזו

| --- | --- |

מריו פוזו תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  15 באוקטובר 1920 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  2 ביולי 1999 (בגיל 78) לונג איילנד, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  North Babylon Cemetery 
 שם עט:  Mario Cleri 
 מקום לימודים:  הסיטי קולג' של ניו יורק, אוניברסיטת ניו יורק 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  ספרות בלשית 
 יצירות בולטות:  הסנדק 
 תקופת הפעילות:  מ-1955 
 הושפע מ:  אונורה דה בלזק 
 בן או בת זוג:  Erika Puzo (1946–1978) 
 צאצאים:  Dorothy Ann Puzo 
 מספר צאצאים:  5 
 פרסים והוקרה:  פרס הוגו להצגה הדרמטית (1979)  פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר  פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר (1971)  פרס גילדת הכותבים של אמריקה 
 mariopuzo.com
 חתימה:   
 
מריו פוזו (Mario Puzo;‏
15 באוקטובר 1920 – 2 ביולי 1999) היה סופר ותסריטאי אמריקאי שנודע בעיקר בזכות ספריו אודות המאפיה האיטלקית בארצות הברית. זכה בפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר עבור הסרט "הסנדק".
קורות חיים

פוזו נולד למשפחה של מהגרים סיציליאניים במנהטן, בשכונה הלס קיצ'ן. רבים מספריו הושפעו מסביבה זו. 
פוזו הצטרף לחיל האוויר האמריקני במלחמת העולם השנייה, והוצב באסיה ובגרמניה. ספרו הראשון, "הזירה האפלה", פורסם ב-1955.
ספרו המפורסם ביותר, "הסנדק", פורסם ב-1969. כרקע לכתיבתו שימשו אנקדוטות אודות המאפיה בהן נתקל פוזו בעבודתו כעיתונאי. הספר עובד לטרילוגיה קולנועית מצליחה ומוערכת שבוימה על ידי פרנסיס פורד קופולה; פוזו כתב את התסריטים יחד עם קופולה.
ספר אחר שכתב פוזו, "הדון האחרון", שימש בסיס לסדרת טלוויזיה. פוזו כתב גם את התסריטים לסרט האסונות "רעידת אדמה" ולסרט סופרמן.
פוזו נפטר ב-2 ביולי 1999 בביתו שבלונג איילנד.
מספריו בעברית

דון קורליאונה איש המאפייה, תרגם חיים גליקשטיין, הוצאת שוקן, 1971.
מאמה לוצ'יה הסנדקית, תרגם אליעזר כרמי, הוצאת מ' מזרחי, 1973.
שוטים מתים, תרגם חיים גליקשטיין, הוצאת שוקן, 1979.
הסיציליאני, תרגם עמשי לוין, הוצאת כנרת, 1986.
קנדי הרביעי, תרגמה עידית פז, הוצאת שלגי, 1991.
הדון האחרון, תרגמה מאירה לבנת, הוצאת הד ארצי, 1997.
השדרה העשירית, תרגמה איטה ישראלי, הוצאת נירם, 1998.
אומרטה, תרגמה איטה ישראלי, הוצאת שלגי, 2000.
המשפחה, תרגם אורי גולדברג, הוצאת שלגי, 2001.
ראו גם

אומרטה