stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שוקי גלייטמן
ביוגרפיה

שוקי גלייטמן נולד ב-1949, בן לאב שהיה בעל קונדיטוריה. גדל בבת ים. למד בבית הספר התיכון הדתי "בית וגן" בעיר. למד כימיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1976 קיבל תואר שני בכימיה פיזיקלית על עבודה שכותרתה "נטור של זיהום אויר בעזרת מס ספקטרומטריה של יונים שליליים". בשנת 1981 קיבל תואר דוקטור על עבודה שכותרתה "ריאקציות בין פוטו יונים לבין מולקולות הלחץ גבוה בעזרת ספקטרומטר מאסות", שנעשתה בהנחייתה של פרופ' חוה ליפשיץ.
עבד בחברת אל-אופ.
בשנים 1993–1996 שימש כמדען הראשי במשרד התעשייה והמסחר, תחת השר מיכה חריש. ביוני 1996 מונה במקביל למנכ"ל המשרד, תחת השר נתן שרנסקי, ושימש בתפקיד זה עד מרץ 1997. באפריל 1997 מונה למנכ"ל חברת אמפל.
בשנים 2001–2005 היה מנכ"ל חברת שרפ"ק טכנולוגיות. שימש מנהל קרן הון הסיכון פלטינום מקבוצת שרם-פודים-קלנר.
בסוף 2006 נמנה עם מייסדי חברת SPAC בשם אדבנסד טכנולוג'י אקוויזישן (ATAC), שבשנת 2017 גייסה 175 מיליון דולר בבורסת AMEX (אנ'), אך לא הצליחה למצוא חברה להתמזג איתה, והחזירה למשקיעיה את כספם.
משמש במשך שנים רבות כיועץ בכיר לבנק העולמי בנושאי מדיניות מחקר ופיתוח לאומית, וכיועץ למדינות אחדות, בהן סינגפור, קוריאה הדרומית, דרום אפריקה, סרביה ופולין.
מאז הקמתה של קרן Guangzhou-Israel Biotechnology Fund - GIBF בשנת 2016 הוא משמש יו"ר הקרן.
מונה לדירקטור בקרן הון סיכון תעוזה, הנסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב, ובהמשך מונה ליו"ר דירקטוריון הקרן. בנוסף הוא יו"ר הדירקטוריון של חברת קפיטל פוינט, הנסחרת אף היא בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
כיהן כיו"ר הוועד המנהל של המכון הטכנולוגי חולון וחבר בוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב.
מסוף המאה העשרים הוא מכהן כקונסול כבוד של סינגפור בישראל. בשנת 2018 הוענקה לו אזרחות כבוד של העיר גואנגג'ואו שבסין.
בתחילת 2023 נמנה עם מבקרי הרפורמה המשפטית וממשלת ישראל.
חיים אישיים

נישא לשרה (שרי), שנפטרה בדצמבר 2023, ולהם שלושה ילדים. מתגורר בתל אביב.
הערות שוליים

↑  יהושע גלייטמן, נטור של זיהום אויר בעזרת מס ספקטרומטריה של יונים שליליים, בקטלוג של ספריות האוניברסיטה העברית בירושלים
↑  ריאקציות בין פוטו יונים לבין מולקולות הלחץ גבוה בעזרת ספקטרומטר מאסות, בקטלוג של ספריות האוניברסיטה העברית בירושלים
↑  מסלקה, חדשות, 22 באפריל 1993
↑  אורנה רביב, ‏מחפשים מדען ראשי בתמ"ס, באתר גלובס, 6 בינואר 1997
↑  אורה קורן, ‏גלייטמן יישאר בתמ"ס כיועץ, באתר גלובס, 2 באפריל 1997
↑  שלומי גולובינסקי‏, יצחק שרם מדיח את שוקי גלייטמן מניהול שרפ"ק טכנולוגיות, באתר וואלה, 11 באוקטובר 2005
↑  דפנה בלקין, שוקי גלייטמן: "המוניטין של פלטינום לא עזר", באתר ynet, 21 במרץ 2002
↑  טלי ציפורי, ‏אביגדור קפלן, אלישע ינאי ושוקי גלייטמן יגייסו 200 מיליון דולר לחברת בלאנק-צ'ק בוול-סטריט, באתר גלובס, 8 באוקטובר 2006
↑  עומרי כהן, שוקי גלייטמן מחזיר 220 מיליון דולר למשקיעים, באתר כלכליסט, 2 ביוני 2009
1 2 3  People, באתר GIBF
1 2 3  מיקי גרינפלד, המדען הראשי לשעבר בישראל יקבל תואר אזרחות כבוד בסין, באתר כלכליסט, 3 באוקטובר 2018
↑  ד"ר שוקי גלייטמן: להפסיק את המתקפות חסרות השחר על חברי הוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב, באתר כלכליסט, 24 בנובמבר 2009
↑  ג'ון בן-זקן, ‏"חוסר היציבות יגרום להיי-טק הישראלי להתנוון", באתר "אנשים ומחשבים", 21 בפברואר 2023
הרשות הפלסטינית במשחקים האולימפיים

הרשות הפלסטינית משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת אטלנטה (1996). עד כה השתתפה הרשות בענפי האתלטיקה, השחייה, הג'ודו והרכיבה, אך הישגיה בהם היו סמליים בלבד. הרשות מעולם לא נטלה חלק באולימפיאדת חורף.
באולימפיאדת אטלנטה מנתה המשלחת הפלסטינית שני ספורטאים. נושא הדגל היה מג'די אבו מרהיל, תושב מחנה הפליטים נוסייראת ברצועת עזה ואיש כוח 17. אבו מרהיל התחרה בריצת 10,000 מטר והגיע למקום האחרון.
באולימפיאדת סידני (2000) שוב ייצגו את הרשות הפלסטינית שני ספורטאים. ההלך ראמי דיאב סיים במקום האחרון בהליכה ל-20 ק"מ, והשחיינית סמאר נאסר סיימה במקום ה-65 (מתוך 74 משתתפים) במשחה ל-50 מטרים בסגנון חופשי. באולימפיאדת אתונה (2004) גדלה המשלחת ל-3 ספורטאים - שני אתלטים (שהתחרו בריצת 800 מטר) ושחיין אחד (שהתחרה במשחה ל-100 מטרים בסגנון פרפר). אף הם סיימו במקומות האחרונים בתחרויות בהן השתתפו, ולא התקדמו לשלבים הבאים.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) נשלחו מטעם הרשות הפלסטינית שני אתלטים ושני שחיינים. גם הם לא הצליחו לשפר את מאזנה הספורטיבי של הרשות, לאחר שדורגו בין האחרונים במקצי המוקדמות בתחרויות בהן השתתפו.
באולימפיאדת לונדון (2012) רשם הג'ודוקא מאהר אבו רמלה היסטוריה, כשהיה לספורטאי הפלסטיני הראשון שמגיע למשחקים האולימפיים לאחר שהשיג את הקריטריון האולימפי, ולא באמצעות כרטיס חופשי. עם זאת, גם במשחקים אלה לא הצליחו הספורטאים הפלסטינים להגיע להישגים ספורטיביים משמעותיים. שחיינית סאבין חזבון סיימה את המשחה במקום ה-51.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), מנתה המשלחת הפלסטינית שישה ספורטאים. האתלטית מיאדה אל-סייד הניפה את דגל המשלחת בטקס הפתיחה.
באולימפיאדת טוקיו מנתה המשלחת הפלסטינית חמישה ספורטאים, שלושה גברים ושתי נשים, תושבי בית לחם, עזה, מזרח ירושלים ושני פלסטינים אמריקאים.
ראו גם

הרשות הפלסטינית במשחקים הפאראלימפיים
הרשות הפלסטינית במשחקים האולימפיים לנוער
הערות שוליים

↑  The Times of Israel, Palestinians send 6 athletes to Rio — half of them Germans
↑   ציוץ של נורית יוחנן ברשת החברתית אקס (טוויטר), 23 ביולי 2021.
רוברט קמפנר

| --- | --- |

 לידה:  17 באוקטובר 1899 פרייבורג, הרייך הגרמני 
 פטירה:  15 באוגוסט 1993 (בגיל 93) קניגשטיין אים טאורוס, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה, ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין  אוניברסיטת ורוצלב  אוניברסיטת פרייבורג 
 תקופת כהונה:  ? – 15 באוגוסט 1993 
 תקופת הפעילות:  ? – 15 באוגוסט 1993 
 תפקידים בולטים:  Prosecutor of the International Military Tribunal in Nuremberg 
 פרסים והוקרה:  מדליית וילהלם לושנר (12 ביוני 1975)  הצלב הגדול של מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (1984)  מדליית קרל פון אוסייצקי (1969) 
 
רוברט מקס וסילי קמפנר (Robert Max Wasilii Kempner;‏ 17 באוקטובר 1899 – 15 באוגוסט 1993) היה משפטן יהודי-גרמני שמילא תפקיד בולט בתקופת רפובליקת ויימאר ומאוחר יותר כעוזר התובע הראשי של ארצות הברית במשפטי נירנברג. קמפנר שירת כתובע ציבורי בברלין בשנות ה-20 של המאה ה-20 ומונה ליועץ המשפטי הראשי במשרד הפנים של פרוסיה. בתפקידו זה הוא ניסה להעמיד לדין את אדולף היטלר בעוון בגידה נגד המדינה ולאסור על פעילותה של המפלגה הנאצית.
לאחר עלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון ב-1933, פוטר קמפנר ממשרד הפנים וב-1935 בוטלה אזרחותו בשל היותו יהודי, אז נמלט מגרמניה והתיישב באיטליה. ב-1939 עבר לארצות הברית, שם הפך ליועץ עבור הממשלה, וב-1945 חזר לארץ הולדתו כדי לקחת חלק במשפטי נירנברג.
ביוגרפיה

רוברט קמפנר נולד בפרייבורג, גרמניה, ב-17 באוקטובר 1899. הוא היה בנם של ואלטר קמפנר ולידיה רבינוביץ', שהיו שניהם מיקרוביולוגים ונחשבו כאחד הזוגות-מדענים הידועים ביותר בזמנם. אמו הייתה האשה השנייה שנעשתה פרופסור בפרוסיה.
הוא למד משפטים, מדע המדינה ומקצועות אחרים באוניברסיטת הומבולדט של ברלין, באוניברסיטת ברסלב (אנ'), ובאוניברסיטת פרייבורג.
כסטודנט למשפטים, ישב קמפנר כצופה במשפט נגד סוגומון טהליריאן, שהתנקש בחייו של טלעת פאשה ב-1921 והפך את הגנתו להאשמה בעניין רצח העם הארמני ומעורבותו של טלעת ברצח.
לאחר סיום לימודיו, הפך קמפנר לעורך דין מצליח בברלין במרוצת שנות ה-20, ואז התקדם ליועץ משפטי ראשי למשטרת פרוסיה. ב-1924 השתתף בחקירתם והעמדתם לדין של אדולף היטלר ווילהלם פריק, בעקבות ניסיונו של היטלר לבצע הפיכה בגרמניה בפוטש מרתף הבירה. באותו הזמן המליץ לפזר את המפלגה הנאצית. לאחר עלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון ב-1933, פיטר הרמן גרינג את קמפנר מתפקידו בשל פעילויותיו האנטי-נאציות. הוא נאסר והוחזק במשך חודשיים במחנה ריכוז לאחר שהואשם בהדלפת מידע על החימוש מחדש של גרמניה, שהיה אסור על פי הסכם ורסאי שנחתם לאחר מלחמת העולם הראשונה. ב-1935 וילהלם פריק, שהיה אז שר הפנים, ניצל את יהדותו של קמפנר וביטל את אזרחותו הגרמנית. קמפנר גורש מגרמניה ועבר לאיטליה, שם לימד משפטים.
ב-1939 היגר לארצות הברית, שם עשה מחקר על דיקטטורות אירופיות באוניברסיטת פנסילבניה והיה יועץ למחלקת המשפטים של ארצות הברית וסוכנויות ממשלתיות נוספות.
ביוגרפיה > במשפטי נירנברג

לאחר מלחמת העולם השנייה, שב קמפנר לגרמניה, ארץ הולדתו, כדי לשמש כעוזר התובע הראשי של ארצות הברית במהלך משפטי נירנברג. כך, בהיפוך הגורל, תבע קמפנר שניים מהממונים עליו לשעבר שהעמידוהו לדין – גרינג ופריק. בהיותו בקיא יותר במערכת המשפט הגרמנית מאשר כל חבר אחר בצוות של בעלות הברית, עמד קמפנר בראש "אגף הפרכת ההגנה" – הצוות שהיה אחראי לצפות את אסטרטגיות ההגנה של הנאשמים ולהכין את חקירות-הנגד. קמפנר גם הציג את התיק נגד יריבו הישן וילהלם פריק.
בין היתר, הזמין קמפנר לנירנברג גם את רודולף קסטנר, לשמש כעד התביעה.
קמפנר גם שירת כפרקליט במשפט של משרד החוץ הגרמני ב-1947–1948 ונזקפת לזכותו מציאת הטקסט של פרוטוקול ועידת ואנזה, מסמך קריטי בהיסטוריה של השואה.
ביוגרפיה > במשפטי נירנברג > לקיחת מסמכים ובהם יומנו של אלפרד רוזנברג

כאשר עזב קמפנר את משפטי נירנברג באמצע שנות ה-40, הוא לקח עמו אלפי מסמכים של המשפט, אל ביתו בלאנסדאון, פנסילבניה (אנ'), מחוץ לפילדלפיה. על פי פטרישה כהן, לדברי מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה בוושינגטון, משרד התובע נתן לקמפנר רשות לקחת את המסמכים, אולם על פי רשות אכיפת ההגירה והמכס של ארצות הברית (אנ')‏ (ICE), נטילת המסמכים על ידי קמפנר הייתה מנוגדת לחוק ולהליך ראוי. משמעותי ביותר במטמון היסטורי זה, היה יומנו של אלפרד רוזנברג, אחד מתומכיו הבכירים העקביים ביותר של היטלר, שב-1946 הורשע ונתלה בעוון פשעי המלחמה שלו. דפי היומן שלו בין השנים 1936–1944 עברו ידיים שונות לאחר מותו של קמפנר בשנת 1993, עד שדווח שהוחזרו לבסוף על ידי סוכני רשות אכיפת ההגירה והמכס של ארצות הברית ביוני 2013. יומנו של רוזנברג נמצא עתה בחזקתו של מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה, לשם מחקר.
ביוגרפיה > לאחר משפטי נירנברג

לאחר נירנברג, חילק קמפנר את זמנו בין ארצות הברית וגרמניה, שם ייצג לקוחות יהודים בתביעות פיצוי נגד גרמניה.
קמפנר עסק כעורך דין בפרנקפורט החל מ-1951.
הוא גם הופיע כעד מומחה במשפט אייכמן בירושלים ב-1961.
חייו האישיים

רוברט קמפנר נישא לרות והיו להם שני בנים. בשנת 1993, בגיל 93, נפטר קמפנר בפרנקפורט, גרמניה, שם עסק בעריכת דין. אשתו, רות, נפטרה בשנת 1983. קמפנר נקבר בברלין.
ספרים שכתב

רוברט מ"וו קמפנר, המקצוע: השמדה; דרכו של אייכמן, שוקן, תשכ"ד 1963.
כתביו הרבים של קמפנר כללו גם את ספר זיכרונותיו, שפורסם בגרמנית ב-1983, בשם "Ankläger einer Epoche" ("תובע של עידן").
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Eric Pace, Robert Kempner, 93, a Prosecutor at Nuremberg, אתר הניו יורק טיימס, 17 באוגוסט 1993.
1 2 3 4 5  Reversal of Fortune: Robert Kempner, באתר מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה
↑  קסטנר מעיד לטובת נאצים נוספים, 2. מתוך יואל והאנזי ברנד, השטן והנפש, 107, באתר דעת
1 2  Patricia Cohen, Diary of a Hitler Aide Resurfaces After a Hunt That Lasted Years, אתר הניו יורק טיימס, 13 ביוני 2013.
↑  Long-lost Nazi diary recovered after ICE investigation, באתר רשות אכיפת ההגירה והמכס של ארצות הברית, 12 ביוני 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274469605171  PLWABN: 9810683228305606  BnF: cb11968186v (data)  GND: 118561340  ISNI: 0000 0003 6856 0787  LCCN: n82017995  LNB: 000012352  NKC: mub2014808392  NTA: 071665528  SELIBR: 279359  SNAC: w6bs0t34  SUDOC: 027694526  VcBA: 495/191128  VIAF: 109498307   WorldCat (עם VIAF): 109498307 
קברם של קמפנר, הוריו ואחותו בברלין.
אלעזר כוכבא

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 ביוני 1926 בסרביה, ממלכת רומניה 
 פטירה:  15 ביוני 2016 (בגיל 89) חולון, ישראל 
 ענף מדעי:  ביולוגיה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב  המכללה האקדמית תל אביב-יפו 
 פרסים והוקרה:  יקיר העיר חולון  פרס רדי (1994) 
 
אלעזר כוכבא (16 ביוני 1926 – 15 ביוני 2016) היה פרופסור לזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב ומייסד המכללה האקדמית תל אביב-יפו ונשיאהּ הראשון.
ביוגרפיה

כוכבא נולד בבסרביה. למד מהגן ועד התיכון במוסדות החינוך העבריים "תרבות" בבסרביה, והיה פעיל בתנועת גורדוניה כמדריך וכחבר הנהגה. בימי מלחמת העולם הוגלה עם משפחתו למחנות בטרנסניסטריה ושם שהו כשלוש שנים עד 1944 עת שב לרומניה ופעל בתנועתו במחתרת.
ב-1947 הגיע לארץ באורח בלתי ליגאלי ופנה להכשרה בקיבוץ רמת דוד. מ-1950 החל לעסוק בהוראה כללית ביישובי השרון. ב-1953 החל ללמוד ביולוגיה במכון הביולוגי-פדגוגי של יהושע מרגולין בדרום תל אביב, שממנו התפתחה אוניברסיטת תל אביב וסיים את התואר בשנת 1957. לאחר מכן השלים תוארי מוסמך ודוקטור (1962) באוניברסיטה העברית בירושלים. כל השנים הוסיף להורות במחלקה לזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב, ולימים כיהן בה כראש המחלקה לזואולוגיה וכדיקאן הפקולטה למדעי החיים. בשנת 1967 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1972 לפרופסור מן המניין. בשנים 1986–1991 היה חבר המועצה להשכלה גבוהה בישראל.
כוכבא פרסם מאמרים רבים בנושאי רעלנים של נחשים וכן חיבר וערך ספרים בתחום זה. ב-1994 זכה בפרס בינלאומי על-שם רדי על מחקריו בטוקסיקולוגיה. יזם והקים ב-1994 את המכללה האקדמית תל אביב-יפו וכיהן כנשיאה עד שנת 2000.
כוכבא היה חבר באגודת המדענים הבינלאומית Sigma Xi ובאקדמיה למדעים של ניו יורק. בשנת 2004 יצא לאור ספרו "נחשים ארסיים וארסי נחשים" בהוצאת טבע הדברים ואוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1998 הוכתר כוכבא ליקיר העיר חולון.
נפטר בחולון ב-15 ביוני 2016.
האיש מן הבקעה

"האיש מן הבקעה" הוא שיר עברי שכתב חיים חפר ללחן של מוני אמריליו ושבוצע על ידי להקת פיקוד המרכז עם הסולנית דורית ראובני, בעיבודו של המלחין.
חפר כתב את השיר בשלהי שנת 1971, במיוחד לבקשתו של אלוף פיקוד המרכז דאז, רחבעם זאבי (גנדי) ועבור להקת פיקוד המרכז. השיר נכתב על "ארץ המרדפים" שהתייחסה לבקעת הירדן, בתקופת המרדפים הרבים של צה"ל אחר חוליות מחבלים ומפגעים בשנות ה-60 וה-70. לפי עדות זאבי, השיר נכתב לזכר אלוף-משנה אריה רגב, אשר נהרג ב-26 ביולי 1968 באזור פצאל. רגב היה מפקד חטיבת הבקעה ונהרג בעת קרב בזמן מרדף אחר חוליית מחבלים. עמו נהרג סרן גד מנלה מקיבוץ תל יצחק.
השיר בוצע בשנת 1972 על ידי להקת פיקוד המרכז עם הסולנית דורית ראובני ובעיבודו של המלחין ונכלל בתוכניתה ה-19 של הלהקה "שר מי ששר אחרון". הלהקה כללה באותה עת גם את הזמרים אלי גורנשטיין, עוזי חיטמן, נאוה ברוכין, רונית אופיר, יעקב מנדל ואסתי אבני (לימים נשיאת ביהמ"ש העליון אסתר חיות). השיר הגיע למקום השביעי במצעד הפזמונים העברי השנתי של קול ישראל לשנת תשל"ג, ובמקום ה-23 באותה שנה בגלי צה"ל.
הערות שוליים

↑  זיו ריינשטיין, לטייל בין שיריו: חיים חפר והמקומות שכתב עליהם, באתר ynet, 19 בספטמבר 2012
↑  באחד הראיונות שנעשו עם רחבעם זאבי (גנדי) ברדיו, אמר זאבי כי האיש מן הבקעה היה ויישאר אלוף-משנה אריה (אריק) רגב ז"ל. ראו: נדב שרגאי, אפקט החממה, באתר ישראל היום, 10 באפריל 2017
תמונת מעצר

דיוקן עצמי של אלפונס ברטיון שפיתח סוג זה של תמונות, 22 באוגוסט 1900
תמונת מעצר היא תצלום של אדם, המצולם בדרך כלל עם מעצרו. המטרה המקורית של תמונה זו היא לאפשר זיהוי על ידי הקורבנות והחוקרים, כלפי מעשי עבר וכלפי מעשי עתיד. עם זאת, בזמן האחרון[דרושה הבהרה] החלו יזמים בארצות הברית בתעשיית תמונות המבוססת על סוג צילום זה (Mug shot publishing industry).
צילום פושעים החל בשנות ה-40 של המאה ה-19, כמה שנים לאחר המצאת הצילום. אך רק ב-1888 קצין המשטרה הצרפתית אלפונס ברטיון הכניס את סוג הצילום לתהליך הטיפול הסטנדרטי בפושעים.
תיאור

תמונת מעצר טיפוסית בדרך כלל כוללת שני חלקים, תמונה אחת מהצד ואחת מלפנים. תמונות אלו בדרך נשמרות בתוך מאגר תמונות שמטרתו לסייע בקביעת זהותו של עבריין. במקרים מסוימים, תמונות אלו עשויות להתפרסם בכלי התקשורת.
כרזות מבוקשים

בכרזות מבוקשים משולבת לעיתים קרובות תמונת מעצר של הפושע המבוקש, המתבססת על מעצרים קודמים של המבוקשים, כדוגמת רשימת עשרת הנמלטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI.
שימוש בקרב אוכלוסייה שאינה פושעת

למרות ההקשר האסוציאטיבי עם פושעים, תמונות מעין אלו נמצאות גם בשימוש אזרחי ללא הקשר פלילי. למשל תמונת פרופיל של האדם עבור רישיון נהיגה, תעודת זהות, דרכון, או תחקיר ביטחוני. גם בספרי שנה ותמונות מחזור נהוג להשתמש בתמונות כאלו, צילום זה הוא צורה נוחה לתמונה קטנה של האדם המאפשרת זיהוי של האדם המצולם על ידי הכללת תווי פניו והשמטת יתר הגוף.
אוספים של תמונות פרופיל שימשו משטרים טוטליטריים, כמו למשל גרמניה המזרחית הקומוניסטית, והפול פוט שבקמבודיה. פעילי ליברטריאניזם אזרחי התריעו שקיום של מערכת זיהוי תווי פנים מאסיבית בידי השלטון עלול לאפשר משטר דיכוי ומעקב המונים.
כרזת מבוקשים של ה-FBI הכוללת תמונת מעצר
סוכרייה על מקל

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  סוכרייה, סוכרייה 
 מרכיבים עיקריים:  סוכרוז 
 
סוכרייה על מקל עטופה בנייר אריזה
סוכריות ענקיות על מקל, נמכרות לכבוד חג המולד בשוק בפילדלפיה
מעמד סוכריות "צ'ופה צ'ופס" ענקיות בחנות דיוטי פרי
סוכרייה על מקל (או לקקן) היא סוכרייה המכילה סוכר מוקשה וסירופ הטבולים על מקל, ומיועדת למציצה או לליקוק.
מספר רב של חברות מייצרות סוכריות על מקל, והממתק מגיע בעשרות טעמים שונים. סוכרייה ממוצעת מכילה כ-60–70 קלוריות ליחידה.
הממתק יוצר באופן מסחרי בקנה מידה גדול בתחילת שנות העשרים. כמה סוכריות על מקל מכילות מילוי, כמו גומי לעיסה (מסטיק) או שוקולד. מוצרים ידועים הם הצ'ופה צ'אפס (Chupa Chups) ודאמ-דאמס (DumDums).
המונח האנגלי עבור "סוכרייה על מקל", Lollipop, נטבע באנגליה בשנת 1769 (לפי מילון אוקספורד לאנגלית משנת 1973), וציין סוכרייה המכילה בעיקר סוכר ונוזל דמוי דבש. החלק הראשון של שם הממתק באנגלית - Lollipop - קשור למילה "Loll" שפירושה לנדנד (את הלשון), "לולי" הייתה גם מילה בניב הצפוני לציון לשון.
המקור של הסוכרייה על מקל עדיין אינו ידוע. שתי הערים רסין שבוויסקונסין וסן פרנסיסקו שבקליפורניה, טוענות[דרוש מקור] שהן הראשונות שיצרו מכונה אוטומטית לייצור סוכריות על מקל.
קיימת גם עוגה שמוגשת בצורה כזו "קייק פופ" ובצורת טבעת "רינג פופ".
הערות שוליים

↑  בעגה ירושלמית נקראת הסוכרייה "מציצה".
האצטדיון העירוני כפר קאסם

| --- | --- |
 
מודל התכנון הישן לאצטדיון של מוטי בודק
 כינוי:  אצטדיון אבו חמיס
 מיקום:  ישראל כפר קאסם, ישראל
 קואורדינטות:  32°07′33″N 34°57′57″E﻿ / ﻿32.12583333°N 34.96583333°E﻿ / 32.12583333; 34.96583333
 תקופת הפעילות:  ספטמבר 2018 (יציעים זמניים) – הווה
 עלות הבנייה:  80 מיליון ש"ח
 בעלים:  עיריית כפר קאסם
 מפעיל:  כפר קאסם 
 משטח:  דשא
 אדריכל:  גולדשמידט ארדיטי בן נעים אדריכלים
 קבוצות:  מ.ס. כפר קאסם
 מושבים:  8,000
 ממדי משטח:  105 מטר * 68 מטר
  מפת מיקום  מפה מפורטת #invoke:תבנית חוזרת tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אצטדיון עירוני כפר קאסם הוא אצטדיון כדורגל שהחל להיבנות בכפר קאסם באתר מגרש הכדורגל הקיים בחלקה המערבי של העיר מ-1980 ומכונה "אצטדיון אבו חמיס", וישמש כמגרשה הביתי של קבוצת מ.ס. כפר קאסם המשחקת בליגה הלאומית.
בשלב הסופי יכיל האצטדיון 8,000 מקומות ישיבה בארבעה יציעים מקורים ובחדרי VIP, וכן מזנונים ושירותי קהל, חדרי תקשורת וטלוויזיה, חדרי הלבשה לשחקנים, חדרי שופטים ומאמנים ואזורים טכניים, בהתאם להנחיות העדכניות של מנהלת הליגות לכדורגל. הקמתו של אצטדיון הכדורגל שוערה בעלות של כ-50 מיליון שקלים תחל ב-2019 והיא מתאפשרת הודות לשיתוף פעולה בין ראש העיר עאדל בדיר ובין המועצה להסדר ההימורים בספורט, משרד התרבות והספורט והמשרד לפיתוח הנגב והגליל. מתכנן האצטדיון היה תחילה האדריכל מוטי בודק אך ב-2020 הוצגה תוכנית חדשה של משרד גולדשמידט ארדיטי בן נעים אדריכלים. לקראת בניית האצטדיון בוצעו במגרש שיקום הדשא, הקפת המגרש בגדר בטון ובניית מלתחות לשחקנים ובשלב זה הוא משמש כמגרש אימונים.
מתחילת נובמבר 2017 עד ינואר 2018 אירח האצטדיון כמה ממשחקיה של מ.ס. כפר קאסם בליגה א' (לאחר חמש עונות בהן נאלצה הקבוצה לארח באצטדיון וינטר ובמגרשים אחרים) וזאת לאחר שהוקמו בו שתי טריבונות זמניות (לאוהדי הקבוצה ולאוהדי הקבוצות המתארחות), שהכילו בסה"כ כ-630 מקומות, בעלות של כחצי מיליון שקלים.
הטריבונות הזמניות פורקו בתחילת 2018 והקבוצה חזרה לארח בווינטר.
בספטמבר 2018 חזרה לארח בו מ.ס. כפר קאסם לאחר שהוצבו בו טריבונות זמניות (ממזרח לאוהדים הביתיים ומדרום לאוהדי הקבוצות האורחות) לכ-1,000 צופים, לצד שדרוגים נוספים שבוצעו בקיץ במגרש, כמו הכשרת שטח חנייה לצידו, גישה סלולה לרכבי חירום ושיפוץ המלתחות וגם משטח הדשא הוגדל כדי להתאים לתקני פיפ"א. בסוף 2018 הייתה אמורה להתחיל העבודה על בניית יציע מערבי למגרש מבטון בהשקעה של כ-15 מיליון שקלים שיכיל עד 2,000 צופים כשבתכנון היה לבנות בהמשך בשלבים יציעים נוספים באצטדיון יציעים משאר צדדיו, בהתאם לפעילות הקבוצה ולליגות בהן תשחק, כך שיגדל לכ-8,000 מקומות. אך העירייה דחתה את מועד תחילת העבודה המתוכנן לחודש מרץ 2019, ולבסוף החלו עבודות חפירת היסודות רק ב-27 בנובמבר 2019.
בתחילת מרץ 2020 נחשפה תוכנית אדריכלית מעודכנת לעיצוב האצטדיון.
ביוני 2020 החלו עבודות הפיתוח להקמת חדרי ההלבשה הקבועים בצדו הדרומי. בהמשך הוחלט כי יש לגייס תקציב ולבנות את האצטדיון בשלמותו עם כל 8000 המקומות ולא בשלבים. העלות המעודכנת הצפויה גדלה לכ-80 מיליון שקלים ונכון לינואר 2025 מתקדמת בו רק בניית שלד הטריבונה המערבית, הנחשבת לטריבונה הראשית בה ימוקמו יציעי הכבוד והתקשורת ותא השידור, לצד גיוס כספים למימון הבנייה ומיועדת להשלמה ב-2026.
בחודש יולי 2022 פורסם כי סוכם עם החברה הממשלתית של איחוד האמירויות הערביות שבמסגרת הסכמי אברהם היא תהיה זו שתממן את הקמת האצטדיון, והוא ייקרא אצטדיון "ח'ליפה".
גלריית תמונות

מגרש הכדורגל הקיים באתר האצטדיון מרץ 2016
הערות שוליים

↑  נדב צנציפר, בעקבות הסכמי אברהם: האמירויות תממן בניית אצטדיון בכפר קאסם, באתר ynet, 24 ביולי 2022
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגל ישראלי ובנושא אצטדיונים ומתקני ספורט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רנה ארדש

| --- | --- |

 לידה:  7 במאי 1878 Arcibiskupský Lél, סלובקיה 
 פטירה:  7 ביולי 1956 (בגיל 78) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 שם לידה:  Ehrenthal Regina 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות הציבורי החדש בבודפשט 
 שפות היצירה:  הונגרית 
 בן או בת זוג:  לאיוש פיל (1913–1918) 
 חתימה:   
 
ביתה לשעבר בראקושהג'
רנה ארדש, (במקור עד 1897, רגינה ארנטל, (בהונגרית: Erdős Renée;‏ ארשקלל, 7 במאי 1878 – בודפשט, 7 ביולי 1956) הייתה סופרת, משוררת יהודייה-הונגרייה. שמות בדויים ספרותיים שהשתמשה: Bálint Réz, Myriam, Rene du Bois. בשל יהדותה וכתיבתה הבקורתית על המשטר היא נכללה במלחמת העולם השנייה בצו הממשלתי של סופרים אסורים שיצירותיהם נאסרו להדפסה, להפצה ולקריאה, לאיסור החזקתם אפילו בספריות ציבוריות ודינם היה גריסתם (בדומה לשריפת הספרים בגרמניה הנאצית).
קורות חייה

רגינה ארנטל נולדה במשפחה יהודית-הונגרית ענייה מרובת ילדים בהונגריה העליונה, כבתם של ליפוט ארנטל ושל מינה פולק. היא גדלה בעיר הגדולה הסמוכה גיור, שם אביה היה חקלאי. רנה ארדש התכוננה לקריירת הוראה ולימדה במשך תקופה ארוכה בבית הספר של הקהילה היהודית של פשט ברחוב שיפ. במקביל לשנות לימודיה בבודפשט למדה משחק בבודפשט בשנים 1894 עד 1897, אך עד מהרה קטעה את לימודיה. הכשרונה הובחן על ידי עורך הדין, הסופר והפוליטיקאי קארוי אטווש. עם פרסום שיריה הראשונים החלה את דרכה כמשוררת כתב העת "הֵט", כלומר "השבוע", והציגה את עצמו כנציגה נועזת של הנפש הנשית. עם המילים הנלהבות הליריות שלה, היא הפנתה אליה במהירות את תשומת הלב הציבורית. בניגוד לציפיות המבקרים, היא השיגה את הצלחה לא בשירת קסם של נערה מרוחקת, אלא בשירת הרצון של אישה לאהבה, וזכתה בזעמם של כמה אנשים מובילים וקולניים של תחילת המאה. הרומנים שלה נקראו בסתר על ידי נערות צעירות, והציבור ראה בה עד מהרה את הסופרת ההונגרית האירוטית ביותר. שירתה השפיעה גם על אנדרה אדי, כמו גם על שאנדור ברודי, שהיא הייתה אהובתו במשך שנים רבות. לאחר פרידתה מברודי, איש המשפחה - והלא נאמן, לא יציב, שמתאהב באחת ואחר כך באחרת - היא הסתגרה במנזר איטליה לאחר שהמירה את דתה לאמונה הקתולית. לאחר מכן התאפיינו כתביה באווירה אירוטית מיסטית. משנת 1904 עבדה ככתבת של "העיתון" (Az Ujság) בווינה, מאוחר יותר ברומא, ולאחר מכן בפירנצה. היא חיה ברומא בין 1905 לבין 1914. שיריה בנושאים דתיים פורסמו לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה. ב-1913 נישאה להיסטוריון האמנות לאיוש פילפ, ממנו נולדו לה שני ילדים, הם התגרשו ב-1918. ב-1926 נישאה לארתור ארדש ברומא. רנה ארדש הייתה האישה הראשונה בספרות ההונגרית שהצליחה להתפרנס מיצירתה. הצלחתה הגדולה ביותר הייתה הרומן שלה בשם "הקרדינל סַנְטֵרָה" (1922), ששיקף הן את הפאר וההדר של הוותיקן והן שיקף את המילייה (קבוצה או סביבה חברתית בעלת רקע משותף) הרומי. בשנים האחרונות לחייה כתבה את זיכרונותיה בשם "הנעורים שלנו", אליהם צירפה תצלומים, מכתבים ומסמכים רבים נוספים. היא מתה בבית החולים ארז'בט בבודפשט עקב ניוון שריר הלב.
ארדש התגוררה בראקושהג' עד 1944. מקום מגוריה אז, שידוע בשם "בית רנה ארדש" (Erdős Renée Ház), מכיל כיום אולם תצוגה ואוסף היסטוריה מקומית.