stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קדרון
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוקטובר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  ד"ר זאב וילנאי, אנציקלופדיה לידיעת הארץ, הוצאת ידיעות אחרונות, 1956 הערך קדרון עמ' 1075.
↑  ברשימת השינויים של הלמ"ס שורה 69
↑  על מושב קדרון, באתר מושב קדרון
↑  הוחלפו שמותיהם של 48 יישובים חדשים, הארץ, 20 באוקטובר 1949
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007475808305171  LCCN: no2007141588  VIAF: 131733584   WorldCat (עם VIAF): 131733584
גמביט טורקי (סרט)

| --- | --- |

 מבוסס על:  גמביט טורקי
 בימוי:  ז'אניק פאיזייב 
 הופק בידי:  לאוניד ורשצ'אגין אנטולי מקסימוב קונסטנטין ארנסט
 תסריט:  בוריס אקונין, דז'אניק פאיזייב
 עריכה:  אנצו מניקונה
 שחקנים ראשיים:  יגור ברוייב אולגה קראסקו אלכסנדר ליקוב גושה קוצנקו
 מוזיקה:  וסבולוד סאקסונוב אנדריי פאופאנוב
 צילום:  אנדריי ז'גאלוב 
 מדינה:  רוסיה רוסיה בולגריה בולגריה
 חברת הפקה:  אולפני T3
 חברה מפיצה:  Ivi.ru 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2005
 משך הקרנה:  125 דקות (גרסה קולנועית) 203 דקות (גרסת הבמאי)
 שפת הסרט:  רוסית טורקית צרפתית אנגלית
 סוגה:  סרט פעולה, סרט מבוסס יצירה ספרותית, סרט הרפתקאות, סרט סייפים נועזים 
 מקום התרחשות:  האימפריה העות'מאנית, הנסיכויות הרומניות המאוחדות, בולגריה 
 תקציב:  3,500,000 מיליון $
 הכנסות:  18,461,000 מיליון $
 פרסים:  פרסי MTV לסרטים רוסיים  פרסי הקולנוע הלאומי הרוסי  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 סרט קודם:  עזאזל
 סרט הבא:  יועץ ממלכתי
 דף הסרט ב־IMDb
 
גמביט טורקי (ברוסית: Туре́цкий гамби́т) הוא סרט עלילתי רוסי משנת 2005 המבוסס על ספר באותו השם מאת בוריס אקונין, אשר מספר את מהלך המלחמה הרוסית-טורקית (1877-1878) ובהשתתפות הדמות הראשית, אראסט פנדורין. במקור צולם הסרט כמיני סדרה בת ארבעה פרקים, אך מאוחר יותר נערך מחדש לסרט קולנוע, כשהחומרים שנחתכו הוצגו בגרסת הבמאי של הסרט שביים דז'אניק פאיזייב.
לאחר כניסתו לתוקף של החוק הפדרלי "אודות הגנה על ילדים מפני מידע מזיק לבריאות והתפתחותם" הסרט קיבל דירוג של 16+ (כלומר נאסרה הצפייה לצופים מתחת לגיל 16 שנים). בשנת 2005 הסרט שוחרר למדיה הבייתית כקלטת וידאו וב-DVD.
שחקנים ודמויות

יגור ברוייב – היועץ הטיטולארי אראסט פטרוביץ' פנדורין, פרוטגוניסט הסרט
אולגה קראסקו – ורוורה אנדרייבנה סובורובה, עוזרת לפנדורין
אלכסנדר ליקוב – פרפיולקין / אנוור אפנדי, מרגל טורקי, אנטגוניסט הסרט (בן דמותם של אלכסיי קורופטקין ואנוור פאשה)
גושה קוצנקו – איזמאיל-ביי, קולונל טורקי
אלכסנדר באלוייב –  הגנרל מיכאיל סובולב (בן דמותו של מיכאיל סְקוֹבֶּלֵב)
ויקטור ורז'ביצקי – לוקאן, קולונל רומני
דידייה ביינמה – שארל ד'אברה, כתב צרפתי במטה הרוסי
דניאל אולבריכסקי – שיימוס מקלפלין, כתב אנגלי (בן דמותו של ג'נואריוס מק'גהאן)
מראט בשארוב – הקצין מיטיה גרידנייב
דמיטרי פבצוב – איפוליט זורוב, קצין גדוד ההוסרים מגרודנו
אלכסיי גוסקוב – קולונל קזנזקי
ולדימיר אילין – גנרל לוורנטי מיזינוב, מפקדו לשעבר של פנדורין (בן דמותו של ניקולאי מזנצוב, ראש חיל הז'נדרמים)
אלכסנדר אולשקו – פיוטר יאבלוקוב, מאהבה של ורוורה, דובר קוד במטה הרוסי
אנדריי קרסקו – קצין רוסי
לאוניד קוראבליוב – מייג'ור
יבגני לזארב – הקיסר אלכסנדר השני
סרגיי גזארוב – יוסוף-פאשה, מושל וידין
ולדיס פלש – דנצ'נקו
אנדריי רודנסקי – לסטביצקי
אנטולי קוזנצוב – גנרל איוואן גאנצקי
אולג מקארוב – לונץ
סטניסלב דוז'ניקוב – סמיון אלכסייב
הבדלים לעומת הספר

בניגוד לסוף הספר, כשהכתב הצרפתי ד'אברה נחשף כאנוור בתחפושת, בסרט אנוור מתברר כקצין רוסי טיפש.
בספר, בשונה מהסרט, פנדורין לא נמלט באמצעות היצמדות לתחתית הכרכרה כי אם שוחרר על ידי מושל וידין, יוסוף פאשה, אחרי שפנדורין מנצח במשחק מזל.
הסצנה היכן שורוורה ופנדורין נמלטים בכדור פורח מעולם לא התרחשה בספר ולורוורה לא היה כל חלק בגילוי חולשת ההגנות הטורקיות.
הסצנה במערה עם לוטננט לונץ אינה מתוארת בספר כלל. דמותו של לונץ ההומוסקסואל נוצרה במיוחד עבור הסרט ובספר פנדורין לא נורה על ידי אנוור אפנדי.
בספר הראיות למעורבותו של קולונל לוקאן בבגידה נמצאה עליו ולא באוהל, כפי שהדבר מוצג בסרט.
קולונל לוקאן נהרג בדו-קרב שבו השתמשו בחרבות ולא באקדחים, כפי שזה מוצג בסרט.
הספר מתאר שלושה ניסיונות נפל לכיבוש פלוונה. בסרט מוצגים רק שניים.
בספר פנדורין שומע על תוכניותיו של אוסמן פאשה "להיכנע" וממהר אל סובולב כדי לשכנעו לתקוף את פלוונה ולא לנקודת המפגש של ה"שליחים" הטורקיים.
בסרט פנדורין יוצא לאיסטנבול ומופיע בסוף בלבוש טורקי מסורתי. בספר הוא מעולם לא מגיע לאיסטנבול ומגיע בלבוש אירופי.
בסרט פנדורין שמח לראות את ידידו הוותיק הרוזן זורוב מגיע קודם, בזמן שבספר זורוב ופנדורין אינם ידידים קרובים והפגישה הראשונה באוהל הייתה מתוחה.
פרסים ומועמדויות

| פרסים ומועמדויות> פרס | פרסים ומועמדויות> קטגוריה | פרסים ומועמדויות> מקבל/ת הפרס | פרסים ומועמדויות> תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| MTV Russia Movie Awards | הפסקול הטוב ביותר | Идём на восток (רו') | זכייה |
| MTV Russia Movie Awards | הסרט הטוב ביותר |  | מועמדות |
| MTV Russia Movie Awards | השחקן הטוב ביותר | יגור ברוייב | מועמדות |
| MTV Russia Movie Awards | השחקנית הטובה ביותר | אולגה קרסקו | מועמדות |
| MTV Russia Movie Awards | התפקיד הקומי הטוב ביותר | מראט בשארוב | מועמדות |
| MTV Russia Movie Awards | הקומדיה הקולנועית הטובה ביותר |  | מועמדות |
| MTV Russia Movie Awards | נבל הקולנוע הטוב ביותר | אלכסנדר ליקוב | מועמדות |
| MTV Russia Movie Awards | הקרב הטוב ביותר | אראסט פנדורין נגד פרפלקין, הריב באיסטנבול | מועמדות |
| MTV Russia Movie Awards | הסצנה הצבעונית ביותר | פנדורין וסובורובה עפים על כדור פורח | מועמדות |
| נשר הזהב | עיצוב התפאורה הטוב ביותר | ולדימיר סבטוזארוב | זכייה |
| נשר הזהב | עיצוב התלבושות הטוב ביותר | סרגיי סטרוצ'ב | זכייה |
| נשר הזהב | העריכה הטובה ביותר | אנצו מניקונה | זכייה |
| נשר הזהב | הסרט העלילתי הטוב ביותר |  | מועמדות |
| נשר הזהב | הסאונד הטוב ביותר | מיכאיל בויאנוב | מועמדות |
| פרס ז'ורז' | הקולנוע הטוב ביותר של רוסיה וחבר המדינות |  | מועמדות |
ראו גם

מצודת חאג'יביי (סרט)
הערות שוליים

↑  מק'גהאן היה כתב אמריקאי בחזית המלחמה שדיווח על טבח אזרחים בולגרים על ידי חיילים טורקים ב-1876 וגרם לסערה ציבורית באירופה והיה גורם עיקרי במניעת התמיכה הבריטית בטורקים והביא בהמשך לעצמאות בולגריה
| ספרים מאת בוריס אקונין |
| --- | --- | --- |
| ספרי תיבת פנדורין | עזאזל (סרט • סדרת טלוויזיה) • גמביט טורקי (סרט) • לוויתן • מות אכילס • משימות מיוחדות (סרט) • יועץ ממלכתי (סרט) • הכתרה • אהובת המוות • אהוב המוות • מרכבת היהלום • ין ויאנג • מחרוזת הירקן • כל העולם במה • העיר השחורה • כוכב המים • איני נפרד • פשוט מאסה • בור |  |
| ספרים נוספים | רומן ריגול (סרט) • הרפתקאות המגיסטר • פלאגיה והבולדוג הלבן (סדרת טלוויזיה) • תולדות המדינה הרוסית |  |
| דז'אניק פאיזייב |
| --- | --- | --- |
| סרטים שביים | קאמי (1991) • עצירה לפי דרישה  (2000) • גמביט טורקי (2005) • אוגוסט. השמיני (2012) • אגדת קולובראט (2017) • שוער הגלקסיה (2020) |  |
רגנאר לודברוק

אדם עם גרזן הורג מפלצת שזוהה כרגנאר לודברוק
רגנאר לודברוק - תבליט המוצג בטירת פרדריקסבורג, דנמרק
רגנאר לודברוק בצינוק הנחשים. מאת הוגו המילטון, 1830
רַגְּנָאר לוֹדְֿבְּרוּק או לוד'ברוק (בנורדית עתיקה: Ragnarr Loðbrók), הוא דמות אגדית של שליט נורדי מן התקופה הוויקינגית (בסביבות המאה התשיעית לספירה), אשר דמותו מתוארת בשירה הנורדית העתיקה ובמספר סאגות, ובעיקר בסאגת רגנאר לודברוק, בה מסופר על מסעותיו, נשותיו, בניו ומותו.
דמותו של רגנאר לודברוק מוכרת בעיקר ככובש של צרפת ואנגליה וכאביהם של מספר ויקינגים ומלכים צפון אירופאים. על אף שבניו של לודברוק ידועים כדמויות היסטוריות אמיתיות, הרי שהמידע אודות קיומו של רגנאר לודברוק עצמו אינו ודאי, וכי ייתכן כי כלל לא היה קיים אדם ספציפי זה. ייתכן כי סיפורים רבים המיוחסים לפעילותו בוצעו בפועל על ידי מספר גיבורים ומלכים ויקינגים אחרים.
המחקר ההיסטורי

רגנאר לודברוק ביסס את מעמדו באמצעות קרבות וכיבושים רבים עד שנתפס בידי אלה השני, מלך נורת'מבריה והוצא להורג כשהושלך לצינוק מלא בנחשים. לאחר מותו פלשו בניו לאנגליה בראש "הצבא הוויקינגי הגדול".
תקופת פעילותו של רגנאר לודברוק אינה מתועדת במלואה במקורות כתובים ולכן המידע אודותיו מעורב באגדות עם ביחד עם תיאור פעילותם של מספר דמויות תקופתיות.
במחקרה אודות כתביו של סקסו גרמטיקוס "מעשי הדנים" (Gesta Danorum) טוענת ההיסטוריונית וחוקרת הפאגאניזם הגרמאני הילדה אליס דוידסון(אנ'), כי ביצירת דמותו של לודברוק ותיאור פעולותיו, מדובר בניסיון לאחד אירועים וסיפורים רבים השנויים במחלוקת ואשר יש ספק אם התקיימו בכלל. בחינה מעמיקה של תיאורי אירועים שונים מאפשרת לייחס אותם לפעילותם של דמויות אחרות אשר קיומן ההיסטורי הוא ודאי יותר.
עם זאת, המסורת הוויקינגית אודות גיבור בשם רגנאר אשר פעל, נלחם וכבש באמצע המאה התשיעית לספירה והיה אביהם של כמה שליטים מפורסמים עדיין קיימת, וחלקה מגובה במקורות אמינים כגון "הכרוניקה האנגלו-סקסונית".
משפחתו

כמו המידע אודות רגנאר לודברוק עצמו, כך גם המידע אודות משפחתו וצאצאיו הוא חלקי בלבד ובמקרים רבים אינו מבוסס על מקורות כתובים ומפורטים. רוב המידע, מקורו, כאמור, בהצלבות של אגדות עם והיסטוריה שבעל פה ביחד עם אימות חלקי שלהן עם מקורות היסטוריים ומחקרים ארכאולוגים מוכרים ומוסכמים.
על פי האגדה נישא רגנאר לודברוק שלוש פעמים: בראשונה לבתולת המגן לגרטה, לאצילה ת'ורה בתו של מושל אסטרייטלנד, ובשלישית לנסיכה אסלוג, בתם של סיגורד מלך דנמרק ושוודיה והולקיריה בְרינְהילְד.
משפחתו > בניו

ביורן המכונה "ביורן צד-ברזל" (בנורדית: Bjǫrn Járnsíða) היה שליט ויקינג נורדי ומלך אגדי של שוודיה. השליט הראשון משושלת מונסו מייסדת בית המלוכה השוודי. בשנת 860 הוביל פשיטה ויקינגית בשטחי צרפת וספרד של ימינו, והגיע עד לאזור הים התיכון והערים האיטלקיות פיזה ולונה (בקרבת לה ספציה של ימינו), שאותה חשב בטעות לרומא. הוא פלש גם למזרח אנגליה בראש "הצבא הוויקינגי הגדול" לצד אחיו אייבר בשנת 865.
איבר המכונה "איבר חסר העצמות" (Ívarr hinn beinlausi) היה מלך בטריטוריות הנמצאות כיום בשיטחן של דנמרק ושוודיה המודרניות. הוא פלש למזרח אנגליה בראש "הצבא הוויקינגי הגדול" לצד אחיו האלפדן בשנת 865. בשנה שלאחר מכן כבש את ממלכת נורת'מבריה ואת בירתה, יורק. בשנים שלאחר מכן כבש את אירלנד והוכתר שם למלך.
האלפדן (Hálfdan) השתתף בשנת 865 בפלישה למזרח אנגליה בראש "הצבא הוויקינגי הגדול" עם אחיו אייבר. הוא פנה לנהל קרבות כיבוש בכיוון דרום ובשנים שלאחר מכן נלחם מספר פעמים באלפרד הגדול. בשנים 871–872 שימש כשליט לונדון. בשנת 875 פנה שוב צפונה להילחם לצד אחיו והשתתף בכיבוש נורת'מבריה ובשנים 875–877 היה מלך נורת'מבריה.
סיגורד המכונה "סיגורד עין הנחש" (Sigurðr ormr í auga) ירש את אביו כמלך זילנד, סקונה, הלנד, ויקן והאיים הדניים. נישא לבתו של אלה מלך נורת'מבריה.
אובה (Ubbe) היה מראשי "הצבא הוויקינגי הגדול". מלך דנמרק. שמו מופיע במקורות ההיסטוריים מספר פעמים מועט ביחס לאחיו האחרים.
ככל הנראה היו לרגנאר לודברוק מספר בנים ובנות נוספים אשר לא קיים מידע אודות קורותיהם.
בתרבות הפופולרית

דמותו של רגנאר לודברוק מוזכרת רבות בתרבות הפופולרית:
בסרט "הוויקינגים" משנת 1958 בכיכובו של ארנסט בורגניין.
בסדרת הטלוויזיה "ויקינגים" של ערוץ ההיסטוריה משנת 2013 בכיכובו של טרוויס פימל.
ברומן ההיסטורי האלטרנטיבי "הפטיש והצלב" מאת הארי הריסון.
ברומן "הוויקינג" מאת אדיסון מרשל משנת 1951.
דמותו של רגנאר לודברוק היא הקמע של קבוצת הפוטבול האמריקנית מינסוטה ויקינגס.
במשחקי המחשב Civilization III: Play The World ו-Civilization IV: Warlords, ‏Medieval: Total War ו-Crusader Kings II, Assassin's Creed Valhalla
ג'ון קורנוול

ג'ון ג'ייקוב קורנוול (באנגלית: John Jacob Cornwell;‏ 11 ביולי 1867 –  8 בספטמבר 1953) היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה המערבית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של מדינתו בשנים 1899–1905, וכמושל וירג'יניה המערבית ה-15 בשנים 1917–1921.
ראשית חייו

ג'ון קרונוול נולד בחווה ליד העיירה פונסבורו שבמחוז ריצ'י שבווירג'יניה המערבית, כבנם של ג'ייקוב ה. קרונוול ושל מרי אלן (לבית טיילור) קורנוול. אבי המשפחה, פיטר קורנוול, נולד בוויילס ב-1634 והתיישב במושבת וירג'יניה. ב-1870, כאשר היה ג'ון קרונוול בן שלוש, עברה המשפחה למחוז המפשייר שב"ידית המחבת" המזרחית של וירג'יניה המערבית. קורנוול למד באוינברסיטת שפרד שבשפרדסטאון, כאשר היה בן 16, ועם סיום לימודיו היה למורה בבית ספר במחוז המפשייר.
ב-1890 רכשו קורנוול ואחיו, ויליאם ב. קורנוול, את העיתון Hampshire Review שבעיירה רומני, ולקחו על עצמם את תפקידי המוציאים לאור והעורכים שלו. ב-1892 נשא קרונוול לאישה את עדנה בריידי. ב-1897 רכשו קורנוול ואחיו את העיתון המתחרה South Branch Intelligencer, והוסיפו את שמו ואת שנת ייסודו, 1829, לכותרת העיתון שלהם.
קריירה פוליטית

ב-1898 התקבל קורנוול ללשכת עורכי הדין. בשנים 1899–1905 הוא כיהן כחבר הסנאט של וירג'יניה המערבית. ב-1904, בניסיונו הראשון להיבחר כמושל וירג'יניה המערבית, הוא נוצח על ידי ויליאם דוסון, אך ב-1916 נבחר בסופו של דבר, הושבע כמושל במרץ 1917, וכיהן בתפקיד עד 1921. קרונוול היה הדמוקרט היחידי שנבחר למשרה בממשל המדינה באותה שנה, והדמוקרט היחידי שכיהן כמושל המדינה ב-36 השנים שמ-1897 ועד 1933.
חודש לאחר השבעתו, נכנסה ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, ובשל מאמציו, בין השאר, הייתה וירג'יניה המערבית לאחת המדינות בעלות אחוזי הגיוס הגבוהים ביותר. במהלך תקופת כהונתו הגיעה וירג'יניה המערבית להסכם עם וירג'יניה על החוב שלה כלפיה מאז הייתה למדינה בארצות הברית ב-1863. קורנוול קידם את חיזוק החקיקה בתחום הכרייה, את הקמת מועצת החינוך המדינתית, ואת ייסוד מחלקת הבטיחות הציבורית של וירג'יניה המערבית, שכיום ידועה באופן רשמי כמשטרת וירג'יניה המערבית. הוא תמך בזכות בחירה לנשים, והוסיף את הסוגיה הזאת לסדר היום של מושב מיוחד של בית המחוקקים המדינתי שכונס בפברואר 1920. וירג'יניה המערבית הייתה המדינה ה-34 שאשררה את התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית, אשר העניק לנשים בארצות הברית את זכות הבחירה.
תקופת כהונתו של קורנוול כמושל עמדה בסימן של התגברות אי-השקט התעשייתי בתעשיית המכרות בדרום המדינה. הוא מנע צעדה של כורים חמושים ב-1919 כאשר הבטיח להם שהוא יטפל במצוקותיהם. כישלונו לטפל במצב הוביל לאלימות גוברת, כולל תקרית הירי הידועה לשמצה בין כורים לבין שומרי חברת הכרייה בעיר מייטוון שבמחוז מינגו.
שנותיו האחרונות

לאחר תום כהונתו כמושל שימש קורנוול כחבר בחבר המנהלים וכיועץ בחברת הרכבת בולטימור ואוהיו. הוא חי בביתו שברומני.
ג'ון קורנוול נפטר בבית החולים שבקמברלנד, מרילנד ב-8 בספטמבר 1953, כתוצאה מדלקת ריאות. הוא נטמן לצד רעייתו ובנו בבית הקברות אינדיאן מאונד שברומני. עד היום ממשיכים צאצאיו לנהל את העיתון שהיה בבעלותו.
על שמו של קרונוול נקרא בית ספר יסודי בעיירה לוולס, לכבוד עברו כמורה ולכבוד תמיכתו החזקה במערכת החינוך במדינה.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1702-1703
הערות שוליים

↑  Peter Cornwell - FamilySearch
↑  Effland, Anne B. W. "Women's Suffrage". The West Virginia Encyclopedia. West Virginia Humanities Council.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no00100593  SNAC: w6h99qfh  VIAF: 11859548   WorldCat (עם VIAF): 11859548
ליטני

ערך זה עוסק בהנהר הארוך בלבנון. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
זרימת הליטני צפונית ל"ברך" הליטני
זרימת הליטני צפונית ל"ברך" הליטני
 מידע כללי
 אורך:  170 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  29 מ"ק לשנייה
 אגן ניקוז:  2,290 קמ"ר
 מוצא:  אזור בעלבכ בבקאע
 יובלים:  נחל סלוקי 
 שפך:  הים התיכון
 מדינות באגן הניקוז:  לבנון לבנון
 מסלול הליטני בלבנון
 
נהר ליטני בדרום לבנון
נהר הליטני (בערבית: نهر الليطاني, בתעתיק מדויק: נהר אלליטאני; בלטינית: Leontes) הוא הנהר הארוך בלבנון ואורכו 170 ק"מ. הנהר מתחיל לזרום בסביבת בעלבכ, ממשיך לכיוון דרום-מערב, דרך הבקאע, בין הר הלבנון לבין הרי מול הלבנון, עד סביבת מרג' עיון שליד גבול ישראל–לבנון, שם פונה הנהר מערבה (במה שמכונה "ברך הליטני") ונשפך אל הים התיכון צפונית לצור.
תוואי הנהר

אגן הניקוז: שטחו של אגן הניקוז של הנהר הוא 2,290 קמ"ר. הוא כולל את כל הבקאע, השיפולים המזרחיים של דרום הרי הלבנון והשיפולים המערביים של דרום הרי מול הלבנון.
מהצפון דרומה: זהו הקטע העיקרי של הנהר, שמתחיל באזור בעלבכ, ועובר רובו דרך הבקאע. במהלכו הופך הנהר לאגם קרעון. זהו אגם מלאכותי ששטחו 11 קמ"ר, שנוצר על ידי סכר אלברט נקש, שהוקם בשנים 1959–1965. קטע זה מסתיים ב"ברך" הליטני באזור מרג' עיון סמוך למצודת הבופור.
"ברך" הליטני: עיקול בסיום הזרימה דרומה, ליד מצודת הבופור, שבו הנהר משנה את כיוונו וממשיך לכיוון מערב. העיקול הוא החלק הקרוב ביותר לגבול ישראל–לבנון, במרחק כ-4 ק"מ בלבד.
זרימה מערבה לים התיכון: הקטע האחרון של הליטני נקרא גם בשם "אל-קאסמיה" (בערבית: القاسمية). הוא זורם מערבה ונשפך אל הים התיכון, צפונית לעיר צור. רובו של קטע זה מרוחק מגבול ישראל–לבנון מרחק של כ-29 ק"מ.
בנקודה הקרובה ביותר למדינת ישראל זורם הליטני כ-4 ק"מ מגבולה, קרוב מאוד לשניים ממקורות הירדן (תרשים 2): נחל עיון, כ-3 ק"מ מהליטני באזור העיירה מרג' עיון; נחל שניר (חצבאני), כ-5 ק"מ מהליטני באזור הכפר כאוכבא.
אחד היובלים הדרומים של ליטאני הוא נחל סלוקי אשר נשפך לנהר הליטני סמוך לגשר עקיה.
ספיקה ושימוש במים

ספיקת הנהר היא כ-920 מיליון מ"ק בשנה של מים מתוקים ברמה גבוהה. כחצי מהמים מנוצלים עד לברך הליטני, בעיקר באמצעות מפעלי ההשקיה והמפעל ההידרואלקטרי הקשורים לאגם קרעון. באזור ברך הליטני זורמים כ-480 מיליון מ"ק בשנה. בקטע שלאחר ברך הליטני (אל-קאסמיה) מנוצלים עוד כ-125 מיליון מ"ק בשנה להשקיה, והיתר (כ-355 מיליון מ"ק בשנה) נשפכים לים התיכון.
גשרים מעל הליטני

הגשרים מופיעים להלן לפי הסדר, בכיוון זרימת הנהר, מצפון-מזרח לדרום-מערב.
גשרים מעל הליטני > בבקעת הלבנון

גשר קרעון: סמוך ליישוב קרעון ולאגם קרעון.
גשרים מעל הליטני > בברך הליטני

גשר חרדלה: מחבר את נפת א-נבטיה ונפת מרג' עיון, ליד הכפרים תיבנית ודיר מימאס. הגשר נבנה ב-1920 על ידי שלטונות המנדט הצרפתי. ב-15 במאי 1948, עם סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל, פוצץ הגשר על ידי פלוגה ב' מהגדוד השלישי של חטיבת יפתח, בפיקודו של איתמר ארבל, על מנת לעכב שיירת רכב צבאית של הכוחות הערביים בדרכה לגליל. הגשר שופץ ב-1972. הוא נפגע ב-2006 מהפצצת חיל האוויר הישראלי ונפתח מחדש ב-2007.
גשר עקיה: מחבר את נפת א-נבטיה ונפת בינת ג'בייל. הגשר העתיק שנבנה בשנת 1833 נהרס, ונבנה גשר חדש.
גשרים מעל הליטני > בדרום הליטני

"גשר טאיר פאלסאי" או "גשר 6 בפברואר": סמוך ליישוב טאיר פאלסאי.
ג'סר אל-קאסמיה: סמוך לכפר קאסמיה (Qasmiyeh) ולשפך הנהר לים התיכון.
מקור השם

לפי ההשערה של התאולוגים Bart Denton Ehrman ו-Robert McNair Price, נהר הליטני נקרא על שם לוטן, דרקון או נחש בעל שבעה ראשים, משרתו של האל ים במיתולוגיה כנענית. הנהר, המתפתל דרך הבקאע כמו נחש, הזכיר לתושבים כנענים את הדמות המיתית.
בלטינית וביוונית נקרא הנהר לאונטס (בלטינית Leontes וביוונית Λέοντες), שפירושו "אריות".
היסטוריה > בעת העתיקה

עד המאה השלישית לפנה"ס הליטני היה הגבול הטבעי שמנע מהממלכה הסלאוקית להתפשט אל השטח שהיה בשליטת בית תלמי.
גבול הנחלה של שבט אשר הגיע עד העיר צור, וקיימת סברה שעד לליטני, הנשפך לים סמוך מאוד לצור. ייתכן שגם נחלת שבט נפתלי הגיעה עד לאזור "ברך" הליטני.
במשנה מוזכר "הנהר" כאחד מגבולות ארץ ישראל – לצורך גבול קיום מצוות התלויות בארץ. לפי פינחס קהתי, "הנהר" הוא חלקו של הליטני הנקרא "אל-קאסמיה".
היסטוריה > בתקופת המנדט הבריטי

הסכם סייקס–פיקו ביו בריטניה לבין צרפת (1916) הותיר בצד הצרפתי חלקים נרחבים מהגליל של היום, ואת כל הליטני. לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, בריטניה לא ראתה עצמה מחויבת להסכם זה, ומדיניותה הרשמית הייתה הצהרת בלפור (1917) – "בית לאומי" לעם היהודי בארץ ישראל.
בשנת 1919, לקראת אישור המנדט הבריטי, הציגה התנועה הציונית בראשות חיים ויצמן תוכנית לממשלת בריטניה, ובה הנהר ליטני משמש כגבולה הצפוני של ארץ ישראל – עד 25 מיילים צפונית ל"ברך" הליטני, כ"דרישה מינימלית הכרחית למימוש הבית היהודי הלאומי". היה זה במידה רבה פרי המלצת שמואל טולקובסקי – מראשי הפרדסנים בארץ ופעיל ציוני נודע. טולקובסקי טען שיהיה קל יותר למוסלמים שמדרום לליטני להתחבר עם המוסלמים בארץ ישראל, ופחות לנוצרים שמצפון לליטני. גם הוא הדגיש את העובדה שהיהודים הגרים בצור רואים את עצמם כחלק מתושבי ארץ ישראל, ואינם חוגגים יום טוב שני של גלויות. נימוק נוסף להסטת הגבול אל הליטני היה להקל על הגנת המדינות, בהיות הליטני מכשול טבעי.
ההצעה זכתה אומנם לתמיכת נשיא ארצות הברית וודרו וילסון, אך ראש ממשלת בריטניה, לויד ג'ורג', החליט להיצמד לכתוב בתנ"ך מספר פעמים על גבולות ארץ המובטחת: "מדן ועד באר שבע", ובהסכם החדש בין בריטניה לצרפת (1921) נקבע הגבול החדש – אותו גבול הקיים היום בין ישראל ללבנון – ולפיו נהר ליטני נמצא כולו בשטחה של לבנון.
לאחר סימון הגבול היו שהמשיכו לראות בתקופת המנדט את נהר ליטני כחלק מארץ ישראל. כך למשל, באותה תקופה נוצרו תוכניות מוקדמות להשקיית הנגב (תוכנית בלאס, תוכנית הייס) שהביאו בחשבון שימוש בחלק ממי הליטני במסגרתן.
אברהם ברוור בספרו "הארץ" משנת 1929 קובע כי גבולה של הארץ מצפון הוא בקעת עיון וממערב לה נהר קסימיה (הוא הליטני). על פי ברוור, הליטני מוזכר במשנה והיו יהודים בחצביה שהיו קוברים את מתיהם בבקעת עיון שכן זו הייתה אדמת ארץ ישראל.
ביוני 1941 התרחש על גדות הנהר הקרב בנהר הליטני, כאשר כוחות קומנדו בריטיים וחיילים מיחידות אוסטרליות תקפו את הכוחות הצרפתים של ממשלת וישי.
היסטוריה > לאחר הקמת מדינת ישראל

בסוף מבצע חירם, לקראת סיום מלחמת העצמאות, צבא ההצלה שהובס ונהדף מהגליל, פוצץ את הגשרים על הנהר והתמקם לאורכו, בחושבו שצה"ל ימשיך לתוך לבנון.
בשנות החמישים היו כוונות של ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון ושל הרמטכ"ל משה דיין לכבוש את הליטני, כדי לנצל את מימיו. הכוונות לא יצאו לפועל.
בשנת 1953 החלה ישראל לבנות את מוביל המים הארצי, מה שגרם למתיחות צבאית רבה עם מדינות ערב. נשיא ארצות הברית אייזנהאואר שלח את נציגו אריק ג'ונסטון לתיווך. ישראל הציעה אז להגדיל את כמות המים בירדן, על ידי חיבור הליטני אל מקורות הירדן. ניסיון התיווך נכשל.
המחסור במים במדינת ישראל הלך והחמיר עם השנים, אולם ישראל לא נקטה בשום צעד מעשי להשתמש במי הליטני, גם בתקופות שצה"ל שלט על חלקים נרחבים מהנהר, למרות דיווחים ממקורות ערביים על הטיית מי הליטני.
היסטוריה > היבטים מדיניים וצבאיים

במבצע ליטני בשנת 1978, חדר צה"ל ללבנון עד לנהר הליטני, וסילק את כוחות אש"ף אל מעבר לנהר הליטני.
במבצע שלום הגליל בשנת 1982 כבשה ישראל חלקים נרחבים מהליטני, כולל את אגם קרעון. ב-1985 צה"ל נסוג מרוב השטחים בהם שהה ועזב את הליטני, למעט אזור "ברך" הליטני שנותר ברצועת הביטחון, אזור שצה"ל וצד"ל שלטו בו עד שנת 2000.
במלחמת לבנון השנייה בשנת 2006 אישרה ארצות הברית לישראל להרחיב את הלחימה עד לליטני, החלטה על כך התקבלה בישראל לקראת סיום הלחימה, אולם בפועל לא הגיעו כוחות צה"ל לליטני.
ב-12 באוגוסט 2006, חודש מפרוץ מלחמת לבנון השנייה, הוחלט במועצת הביטחון של האו"ם על הפסקת אש בין ישראל לחזבאללה. כחלק מההחלטה, סוכם על הצבת כוח או"ם לצד חיילי צבא לבנון במרחב דרום לבנון, והרחקת חזבאללה אל מעבר לנהר הליטני כדי ליצור מתחם ביטחון בינם לבין הגבול הצפוני של ישראל. בפועל חזר חזבאללה והתמקם מדרום לנהר תוך התחמשות משמעותית והגברת האיום על ישראל.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר, וההסלמה המשמעותית של חזבאללה מול צפון ישראל באותה תקופה, עלתה שוב דרישתה של ישראל לנסיגת חזבאללה מעבר לנהר הליטני בהתאם להחלטת האו"ם משנת 2006. כמו-כן, ישנה תנועה של ישראלים שקוראים לממשלה לכבוש את דרום לבנון עד לנהר הליטני ואף ליישב חלק זה ביישובים יהודיים.
כחלק מהתמרון הקרקעי בלבנון במלחמת חרבות ברזל, ב-23 בנובמבר 2024 הגיעו כחות צה"ל לנהר הליטני בדיר מימאס.. ב-26 בנובמבר 2024 פרסם דובר צה"ל כי כוחות צה"ל מאוגדה 91 הגיעו עד חלקו המזרחי של נהר הליטאני. כוחות קומנדו פשטו לראשונה גם באזור הסלוקי, שם הם החרימו מאות אמצעי לחימה.
כחות אוגדה 91 חוצים נהר הליטאני ב-26 בנובמבר 2024
כחות אוגדה 91 חוצים נהר הליטאני ב-26 בנובמבר 2024
מפקד פיקוד הצפון אלוף אורי גורדין על גדת נהר הליטאני ב-26 בנובמבר 2024
ראו גם

החלטה 1701 של מועצת הביטחון של האו"ם
לקריאה נוספת

The Litani River of Lebanon - Hussein A. Amery
The Water Component of the Peace Process Between the Israelis and the Palestinians - Allison Berland
הערות שוליים

↑  אתרי מלחמת העצמאות
↑  משנה, מסכת שביעית, פרק ו', משנה א'
↑  ראו פרשנותו של הרב פינחס קהתי למשנה זו, המתבססת בעיקר על הרב שאול ישראלי בספרו "ארץ חמדה"
↑  גנרל גורו וגבולות ארץ ישראל, הארץ, 13 ביוני 1920
↑  משה שרת, יומן אישי (כרך 4, יום ב' ה־16 במאי 1955, עמוד 996), תל אביב: ספרית מעריב, 1978.
↑  עורי צפון – התנועה להתיישבות בדרום לבנון ע"ש ישראל סוקול הי"ד
↑  Institute for the Study of War, Institute for the Study of War (באנגלית)
↑   מערכת את"צ, כוחות 91 השמידו תשתיות אויב בשטח הסבוך וההררי של לבנון, באתר צה"ל, 26 בנובמבר 2024
↑  יואב זיתון, צה"ל: הכוחות ממשיכים לפעול בדרום לבנון, והגיעו עד נהר הליטאני, באתר ynet, 26 בנובמבר 2024
↑  אבי אשכנזי, ‏קיני טרור שהסתתרו בשטחים סבוכים: ברקע להסכם, נמצא אמל"ח בליטאני, באתר מעריב אונליין, 26 בנובמבר 2024
↑  יואב זיתון, לראשונה במלחמה - צה"ל הגיע לליטני | התיעודים, והמסר: "לא נעצור עד לבופור", באתר ynet, 26 בנובמבר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007528056005171  BnF: cb12491492t (data)  GND: 4408999-5  SUDOC: 03412523X  VIAF: 316747236   WorldCat (עם VIAF): 316747236 
גשר קסמיה (1985)
מפת החלק הדרומי של הנהר וגבולות המדינות הסמוכות
תחליף סוכר

תחליף סוכר הוא תוסף מזון שטעמו מתוק אך כמות האנרגיה שבו קטנה מזו של סוכרוז. חלק מתחליפי הסוכר טבעיים ואחרים מלאכותיים ומכונים "ממתיק מלאכותי".
ממתיקים מלאכותיים

ממתיק מלאכותי הוא תוסף מזון כימי בעל ערך תזונתי נמוך מאוד, המשמש להמתקת המזון כתחליף לסוכר ומיוצר באופן סינתטי.
בין הממתיקים המלאכותיים הראשונים היה הסכרין שמתיקותו היא פי 300 משל הסוכרוז וייצורו זול, שהתגלה ב-1879 על ידי כימאי בשם קונסטנטין פולברג שעבד עם זפת פחם. בזמן שסעד עם אשתו, הבחין המדען כי לכל מה שאכל היה טעם מתוק, והבין שהשאריות על ידיו הן המקור למתיקות החריגה. חסרונו של הסכרין הוא בטעם הלוואי המתכתי שלו.
יצרני הממתיקים המלאכותיים חיפשו דרכים לייצר ממתיקים מלאכותיים חופשיים מטעם הלוואי וכך נוצר הציקלמאט, שמתיקותו גדולה פי 30–50 ממתיקות הסוכרוז וממתיקים סינתטיים אחרים. אף על פי שרבים משתמשים בממתיקים מלאכותיים כדרך לתמוך בירידה או בשמירה על משקל הגוף, הממתיקים כשלעצמם אינם גורמים להרזייה באופן ישיר. שינויים במשקל הגוף תלויים בצריכה הקלורית הכוללת של האדם.