stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מחלת צמחים

מחלות צמחים הן מחלות בצמחים הנגרמות על ידי פתוגנים (אורגניזמים מדבקים) ותנאים סביבתיים (גורמים פיזיולוגיים). מחלות צמחים מסווגות כזיהומיות ולא זיהומיות בהתאם לאופי גורם המחלה, והגורמים למחלות צמחים יכולים להיות בעלי אופי ביוטי ו\או אביוטי. התסמינים של המחלה עשויים להיות תלויים בגורם שלה, באופי ובמיקום של אתר ההשפעה. חקר מחלות צמחים נקרא פיטופתולוגיה - פתולוגיה של צמחים.
תיאור סכמטי של מחלה בצמח מסוג "רקב שחור" הנגרמת על ידי חיידק Xanthomonas campestris pathovar campestris
מחלות לא מדבקות נגרמות מתנאי גדילה לא נוחים; הן לא מועברות מצמח חולה לצמח בריא. מחלות זיהומיות, להפך, יכולות להתפשט מצמח אחד לאחרים, שכן הגורם הזיהומי יכול להתרבות בצמח או על פני השטח שלו.
מחלות צמחים מסווגות כזיהומיות ולא זיהומיות בהתאם לאופי גורם המחלה. צמח נחשב לרגיש לזיהום אם גורמים סביבתיים משנים את התהליכים הפיזיולוגיים שלו ובכך מביאים לשיבושים במבנה, בצמיחה, בתפקודים או בפרמטרים אחרים.
אורגניזמים הגורמים למחלות זיהומיות בצמחים כוללים נגיפים, וירואידים, חיידקים, פיטופלזמות (אנ'), פטריות, אומיציטים (אנ'), אורגניזמים דמויי וירוסים, פרוטוזואה, נמטודות וצמחים טפילים. לא נכללים בנושא טפילים חיצוניים (ectoparasites) כמו חרקים, קרדית, חולייתנים או מזיקים אחרים, אם כי גם אלה יכולים להשפיע על בריאות הצמח על ידי אכילת רקמות צמחיות וגרימת פציעה שעלולה להכניס פתוגנים לצמחים.
מחלות צמחים קיימות במשך מאות מיליוני שנה, והן משתנות עם האבולוציה של הצמחים ושל חיידקים וירוסים ואורגנזימים אחרים הגורמים למחלות. מאובנים מצביעים על כך שצמחים נפגעו ממחלות לפני 250 מיליון שנה. צמחים פיתחו מנגנוני הגנה רבים בניסיון להתגונן בפני מחלות שונות.
מחלות צמחים משפיעות לרעה על צמחי חקלאות ויכולות להשמיד חלק מהצמח או את כולו ובכך לפגוע בכמות ובאיכות של מזון ושל סיבים המגודלים בחקלאות. בנוסף מחלות חקלאיות יכולות לפגוע במערכות אקולוגיות. מחלות צמחים עלולות לפלוש לשטחים חדשים, לעיתים קרובות בסיוע פעילות אנושית, ובכך לסכן שטחי חקלאות נוספים או מערכות אקולוגיות. תחום המחקר של פתולוגיות צמחים הוא תחום מדע יישומי המבוסס על מיקרוביולוגיה, ביוכימיה, גנטיקה, ביולוגיה של התא ואקולוגיה. הוא משתמש גם בתחומי אחרים כמו הנדסה, כלכלה ועוד ותרם לתחומי מחקר אחרים כמ תאוריית החיידקים כגורמי מחלות וכן וירולוגיה
היכולת של המדע והטכנולוגיה להקטין השפעת מחלות בצמחים הייתה בעלת השפעה עצומה על החברה האנושית. במהלך המאה ה-20 חלה עליה גדולה בתוחלת החיים הממוצעת של בני אדם. מפחות 34 שנים בשנת 1913 ל-72 שנים בשנת 2015. היכולת להקטין את המחלות בצמחים שיחקה תפקיד משמעותי בעליה זו, באמצעות שילוב של אריזות חקלאיות, חומרי הדברה ופיתוח זנים גנטיים בעלי עמידות טובה יותר למחלות. הישג זה התקיים למרות שעליה באינטנסיביות של הגידול החקלאי הגדילה את ההשפעה של מגפות מזדמנות. ההבנה של מדענים כיצד לעצב ולהשתמש בחומרי הדברה וכיצד לפתח ולפזר צמחים בעלי מטען גנטי שיכול להתנגד למחלה גדלה בצורה משמעותית בעשורים האחרונים.
למרות זאת, אובדן היבול למחלות נותר גורם משמעותי. לפי הערכה שבוצעה לגבי 5 גידולים חקלאיים חשובים (חיטה, אורז, תירס, תפוחי אדמה וסויה) בשנת 2019, בין 18% ל-30% מהיבולים אובדים עקב מחלות. באופן שמפתיע את החוקרים, אובדן היבול עקב מחלות לא תמיד גבוה יותר במדינות עם הכנסה עניה או בינונית.
לקריאה נוספת

Agrios' Plant Pathology, מהדורה שישית, 2024, עורך Richard P. Oliver.
הערות שוליים

↑  Nazarov PA, Baleev DN, Ivanova MI, Sokolova LM, Karakozova MV (2020-10-27). "Infectious Plant Diseases: Etiology, Current Status, Problems and Prospects in Plant Protection". Acta Nature. 12 (3): 46–59.
↑  מחלת צמחים, אנציקלופדיה בריטניקה
1 2 3  Agrios' Plant Pathology, מהדורה שישית, 2024, עורך Richard P. Oliver, עמ' 3
↑  Agrios' Plant Pathology, מהדורה שישית, 2024, עורך Richard P. Oliver, עמ' 3-4
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553338905171  GND: 4120626-5  LCCN: sh85102732  NKC: ph134930
מוסקטר

ערך זה עוסק בחייל חמוש במוסקט. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
מוסקטר אנגלי מאמצע המאה ה-18
טרסיו ספרדי עם מוסקטרים באגפים ונושאי רמחים במרכז
מוסקטרים (בצרפתית: Mousquetaires) היו חיילים רגליים שחימושם העיקרי – רובה מוסקט (ומכאן שמם). המוסקטרים, אשר התקיימו עוד מראשית המאה ה-16, החלו להיות נפוצים כחיל עיקרי נפרד בצבאות אירופה רק במאה ה-17. בתחילה התחרו המוסקטרים עם נושאי רמחים על הבכורה בין חילות הרגלים, אך עם הזמן נעלמו נושאי הרמחים כליל מצבאות אירופה, ונותרו המוסקטרים – אשר היו בבחינת "סוסי העבודה" של הצבאות, עד אשר הוצאו משירות בהדרגה במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19.
התפתחות

המוסקטר התפתח מחיל הרגלים שקדם לו: הארקבוזר – חייל שנשקו רובה ארקבוז. ארקבוז היה רובה קל יותר מהמוסקט, ועוצמתו הייתה קטנה יותר. כתוצאה מכך, התקשו הכדורים שנורו ממנו לחדור את שריון הלוחות שעטו האבירים. הופעת המוסקט באמצע המאה ה-15 בסין והפצתו באירופה במאה ה-16 הובילה לדחיקתו האיטית של הארקבוז, אשר הוחלף ברובה החדש. בשל קצב האש האיטי והעוצמה הנמוכה של הארקבוז, היו הארקבוזרים חשופים מאוד להתקפת פרשים. בהיעדר כידון רובה בתקופה זו, נאלצו הארקבוזרים להסתמך על הגנתם של נושאי הרמחים מפני התקפות הפרשים.
המוסקטים הראשונים היו כבדים מאוד – משקלם היה כ-10 ק"ג – וצריך היה להשעין אותם על חצובה בעת הירי. בנוסף לכך, המוסקטים הראשונים היו מצוידים בבריח פתיל, אשר לא היה אמין במיוחד. חרף חסרונות אלה, הפכו מוסקטרים נפוצים מאוד בצבאות האירופיים, ויחד עם נושאי הרמחים הרכיבו את עמוד השדרה של חיל הרגלים הטיפוסי בתקופתם.
המצאתו של בריח הצור במאה ה-16 והפחתת משקלו של המוסקט אפשרה גמישות פעולה רבה יותר של המוסקטרים, אשר החלו לדחוק את רגליהם של נושאי הרמחים, עד אשר נעלמו אלה כליל במאה ה-18, עם כניסתם של כידוני הרובה לשירות.
טקטיקה

המבנה הטקטי הגדול הראשון של המוסקטים הוא הטרסיו הספרדי, שהתפתח ממבנים קודמים של רובים ורמחים: המוסקטרים באגפיו של גוש נושאי רמחים, ובעת התקרבות פרשים היו נושאי הרמחים מגנים על המוסקטרים.
טקטיקה זו הייתה נפוצה מאוד במאה ה-16, אך בהמשך הכניס בה גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה שינוי חשוב: במקום לסדר את חייליו בגושים גדולים העדיף גוסטב לסדר אותם בקווים ארוכים – וכך נולדה הטקטיקה הקווית. בשיטת סידור זו, מוסקטרים רבים יותר עמדו בקו החזית, ומשקלם של נושאי הרמחים הצטמצם. עיקרה של השיטה היה התקדמות בצעדים מחושבים וזהירים – וירי במטחים.
בשל היותו של המוסקט רובה לא מדויק ובעל קצב אש שאינו עולה על שלושה כדורים בדקה, הייתה הטקטיקה הקווית מקובלת בצבאות האירופיים רק עד המאה ה-19 – עת נדחקה על ידי כלי נשק מדויקים יותר ובעלי קצב אש גבוה יותר.
ראו גם

שלושת המוסקטרים
פוסילייר
מיזולוגיה

מִיזוֹלוֹגְיָה (מיוונית: "מיסוס" = שנאה, "לוגי" = לימוד, מדע; בעברית: שנאת דעת או שנאת היגיון) היא פחד או חוסר אמון בדעת או בהיגיון. בשל כך זו השנאה לטיעונים, דיונים ואף נאומים. לעיתים היא מוגדרת גם כאנטי-אינטלקטואליזם.
בדיאלוג 'פידון' לאפלטון, מזכיר סוקרטס את המיזולוגיה, ומשווה אותה שם למיזנתרופיה. כשם שמישהו עשוי לאהוב ולבטוח בכל הבריות אבל אדם אחד שיוליך אותו שולל עשוי לגרום אצלו להתפתחות חוסר אהדה לכלל בני האדם, כך גם פלוני שסמך על ההגיון או הדעת עשוי לפתח חוסר אהדה אליהם כשיראה שניתן להשתמש בהם שלא כהלכה כדי לשרת השקפה או עמדה. בטקסט, סוקרטס מזהיר את פידון מסכנות המיזולוגיה. על פי אפלטון, הדרך להישמר מפני המיזולוגיה היא לבחור תחילה בטיעונים או תזות בתבונה ובשיקול דעת, לאחר הרבה מחקרים ולימוד, כך שהם לא יתגלו כשגויים מאוחר יותר.
המונח "מיזולוג" נטבע לראשונה בשנת 1870, והפך פופולרי באמצעות תרגומיו המפורסמים של בנג'מין ג'ווט לדיאלוג האפלטוני. "כשם שיש מיזנתרופים או שונאי אדם, יש גם מיזולוגים או שונאי דעת" (ד"ר וויליאם לונג).
בספרו 'הנחות יסוד למטאפיזיקה של המידות' כותב קאנט כי "המיזולוגיה היא השנאה לדעת".
ראו גם

בורות
מיזנתרופיה
מיזונו

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 סוג:  חברה ציבורית
 מייסדים:  ריאצ'י וריזו מיזונו
 תקופת הפעילות:  1906–הווה (כ־118 שנים)
 מיקום המטה:  אוסקה, יפן
 משרד ראשי:  יפן אוסקה, יפן
 ענפי תעשייה:  ביגוד ואבזרי ספורט
 מוצרים עיקריים:  הנעלה, בגדי ספורט, ציוד ספורט
 הכנסות:  187.1 מיליארד ין (2014)
 רווח תפעולי:  5.1 מיליארד ין (2014)
 רווח:  3.3 מיליארד ין (2014)
 מנכ"ל:  אקיטו מיזונו
 עובדים:  5,365 (2014)
  
 www.mizuno.com
 
מיזונו (ביפנית: -ミズノ株式会社) היא חברה יפנית לציוד וביגוד ספורט. החברה נוסדה בשנת 1906 באוסקה על ידי ריאצ'י מיזונו. כיום היא מייצרת מגוון רחב של ציוד וביגוד ספורט לשלל ענפי ספורט.
היסטוריה

בשנת 1906 האחים ריאצ'י וריזו מיזונו פתחו באוסקה שביפן חברה בשם האחים מיזונו בע"מ שהייתה למעשה חנות שבה הם מכרו ציוד ספורט מערבי כגון כדורי וכפפות בייסבול, ובשנה שלאחר מכן החלו למכור גם ביגוד ספורט. בשנת 1913 הם החלו לייצר את הכדורים והכפפות בעצמם. ב-1933 הם הציגו את מקל הגולף הראשון מתוצרת יפנית. ב-1935 אולם תצוגת ציוד הגולף שלהם היה הגדול בעולם. ב-1961 הוקם בלוס אנג'לס מפעל הייצור הראשון של החברה בארצות הברית.
בשנים שלאחר מכן חתמה מיזונו על חוזי חסות עם ספורטאים, קבוצות ונבחרות בולטות כגון קארל לואיס, נבחרת ניו זילנד ברוגבי, סן פרנסיסקו 49', ג'ו מונטנה, איוון לנדל ועוד.
בנוסף ליפן וארצות הברית, לחברה מפעלים גם בגרמניה, סין, צרפת, סקוטלנד והונג קונג.
החברה מייצרת מקלות גולף שמשמשים גם לשחקני גולף מקצוענים. בין השאר, טייגר וודס השתמש במקל גולף של מיזונו מאז היותו במכללה ועד לאחר שזכה בטורניר המקצועני הראשון שלו ב-1997.
מד (מגזין)

| --- | --- |

 תדירות:  דו־חודשי 
 מו"ל:  DC קומיקס, EC Comics 
 בעלים:  DC קומיקס 
 עורך ראשי:  הארווי קורצמן
 תאריכי הופעה:  נובמבר 1952 – הווה (כ־72 שנים)
 שפה:  אנגלית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 ISSN:  0024-9319
 www.madmagazine.com
 
שער גיליון מס' 308, ינואר 1992
מד (באנגלית: Mad) הוא דו-ירחון אמריקאי אשר ממוקד בעיקר בסאטירה על התרבות הפופולרית, הפוליטיקה והחברה האמריקנית.
הקמע של מד מגזין, אלפרד א. ניומן(אנ'), הוא נער ג'ינג'י חייכן עם נמשים, אוזניים בולטות ושן חסרה אשר הופיע באופן קבוע על כל הכריכה של המגזין.
היסטוריה

"מד" נוסד ב-1952 כחוברת קומיקס על ידי המו"ל ויליאם גיינס והעורך הארווי קורצמן עבור חברת ההוצאה לאור "EC Comics"(אנ'). התוכן בגיליונות הראשונים נכתבו בעיקר על ידי קורצמן, והכילו איורים של וולי ווד, וויל אלדר, ג'ק דייוויס וג'ון סברין. בשנת 1955 הוחלט לשנות את הפורמט של "מד" מחוברת קומיקס לפורמט מגזין על מנת לעקוף את התקנות המחמירות שהוטלו בארצות הברית באותה העת על התכנים של חוברות קומיקס. שינוי זה אפשר לעורכים להתמקד בנושאים שנויים במחלוקת ומתוחכמים יותר.
לאחר שקורצמן עזב את מד מגזין ב-1956 אל פלדשטיין הפך לעורך הראשי של המגזין. פלדשטיין הגדיל את צוות יוצרי התוכן של המגזין עם יוצרים בולטים כמו דון מרטין, פרנק ג'ייקובס, מורט דרוקר, אנטוניו פרוהיאס, דייב ברג וסרג'יו אראגונס. בתקופה בה פלדשטיין היה העורך הראשי תפוצת המגזין הגיע בשיא ל-2 מיליון קוראים בשנת 1974.
בין השנים 1985 עד 2004 ניק מגלין וג'ון פיקארה שימשו כעורכים הראשיים של מד מגזין, ולאחר מכן פיקארה המשיך כעורך הראשי היחיד עד 2018. בשנת 2017 המטה של מד מגזין עבר מניו יורק לעיר ברבנק שבקליפורניה, וביל מוריסון הפך לעורך הראשי החדש של המגזין.
בתקופה שבין 1952 עד 2018 פורסמו 550 גיליונות של מד מגזין, וכמו גם עשרות גליונות "ספיישלים" שהכילו חומר מגיליונות העבר, ספרים עם כריכה רכה שהכילו חומר מקורי, ספרים שהכילו חומר מגיליונות העבר, ועוד.
בעקבות הרכישה של טיים וורנר על ידי תאגיד AT&T ביוני 2018, הוחלט במהלך יוני 2019 שכל הגיליונות העתידיים של מד מגזין יכילו כמות מוגבלת של תוכן חדש ומקורי, וכי במקום זאת הם יכילו מעתה ואילך בעיקר תוכן פופולרי "קלאסי" שנלקח מגיליונות העבר. שינוי זה היה שינוי מהותי משום שעד לאותה הנקודה המגזין נהג להכיל רק סאטירה ופארודיה על נושאים אקטואליים. בנוסף הוחלט גם שמד מגזין לא יימכר עוד בדוכני עיתונים אלא רק בחנויות קומיקס.
פינות בולטות

Mad fold-ins – פינה שנוצרה בין השנים 1964–2020 על ידי אל ג'אפי. פינה זו הייתה פרודיה לעמודי האמצע המתקפלים של פלייבוי. החל משנת 1964 כל גיליון של מד מגזין הכיל דף מתקפל בצד הפנימי של העמוד האחרון. העמוד הכיל שאלה ותמונה גדולה. כאשר העמוד קופל לפי ההוראות, התגלתה תשובה מפתיעה בתור תמונה וטקסט חדשים. ג'אפי יצר את העמודים המתקפלים במגזין במשך מעל לחמישה עונות.
The Lighter Side of – פינה שנוצר בין השנים 1961–2002 על ידי הקריקטוריסט דייב ברג. ברג נהג לבקר בפינה זו, באמצעות סאטירה, היבטים שונים של חברה המאריקנית כמו אורח החיים הפרוורי, קפיטליזם ופער הדורות.
Spy vs. Spy – פינה שנוצרה בין השנים 1961–1987 על ידי הפליט הקובני אנטוניו פרוהיאס. פינה זו הייתה הממוקדת במאבק הנצחי בין שני מרגלים כמעט זהים - האחד לבוש בשחור והשני בלבן. הקומיקס נוצר בהשראת מרוץ החימוש של המעצמות במהלך תקופת המלחמה הקרה.
A Mad Look At – הקריקטוריסט הספרדי-מקסיקני סרחיו אראגונס, אשר הוא גם היוצר של האיורים הקטנים המצחיקים שנכללים בשוליים של חלק גדול מהעמודים בכל גיליון של המגזין, יצר את הפינה הזו במשך מעל לחמישים שנה. בפינה זו אראגונס סיפק נקודת מבט מצחיקה על מגוון רחב של נושאים, מאירועים היסטוריים ועד סיטואציות יומיומיות.
פרודיות על סדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע – רוב הגיליונות נהגו לכלול לפחות קומיקס פארודי אחד על סרט או סדרת טלוויזיה פופולריים אשר הכילו קריקטורות מוגזמות של השחקנים, ודיאלוג מצחיק אלטרנטיבי.
היוצרים

כל אחד מהיוצרים הבאים יצר לפחות 150 כתבות עבור המגזין.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  כותבים דיק דהבארטולו  דזמונד דבלין  סטן הארט  פרנק ג'ייקובס  טום קוך  ארני קוגן  לארי סיגל  לו סילברסטון  מייק סניידר |  כותבים-אמנים סרחיו אראגונס  אל ג'אפי  דייב ברג  ג'ון קולדוול  דון אדוינג  דון מרטין  פול פיטר פורגס  אנטוניו פרוהיאס |  אמנים מורט דרוקר  בוב קלארקי  פול קוקר, ג'וניור  ג'ק דייוויס  ג'ק ריקארד  אנגלו טורס  ואלי ווד  ג'ורג' וודברידג'  טום ריצ'מונד צלם אירווינג שילד |
בישראל

במהלך שנות ה-90 יצאה לאור במשך זמן קצר גרסה עברית ל"מד" בישראל, אותה ערכו רותו מודן וירמי פינקוס. עשרה כרכים ראו אור בעברית באותו זמן.
ראו גם

מד טי.וי
הערות שוליים

↑  Trilby Beresford,Abid Rahman, Trilby Beresford, Abid Rahman, Mad Magazine to Effectively Shutter After 67 Years, The Hollywood Reporter, ‏2019-07-03 (באנגלית אמריקאית)
↑  Rob McLean,Michelle Lou, Mad Magazine will vanish from newsstands after 67 years | CNN Business, CNN, ‏2019-07-04 (באנגלית)
↑  הקריקטוריסט פורץ הדרך אל ג'אפי שעבד שנים רבות במגזין Mad מת בגיל 102, באתר הארץ, 11 באפריל 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007405583305171  BIBSYS: 90690429  BnF: cb137485645 (data)  GND: 4367489-6  LCCN: n83017618  VIAF: 183076329   WorldCat (עם VIAF): 183076329
מוזיאון טייט בריטניה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון אמנות
 כתובת:  מילבנק 
 מיקום:  הסיטי של וסטמינסטר 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מייסדים:  הנרי טייט 
 מבקרים בשנה:  1,808,637 (נכון ל־2019)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1897
 תאריך פתיחה רשמי:  1897 
 אדריכל:  Sidney R. J. Smith 
 קואורדינטות:  51°29′28″N 0°07′40″W﻿ / ﻿51.491062°N 0.127789°W﻿ / 51.491062; -0.127789
 אתר רשמי
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסמוזיאון טייט בריטניה(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסמוזיאון טייט בריטניה(למפת הסיטי של וסטמינסטר רגילה) הפרלמנט הבריטימוזיאון טייט בריטניה(למפת הסיטי של וסטמינסטר מוגדלת) הפרלמנט הבריטימוזיאון טייט בריטניה
 
מוזיאון טייט בריטניה
מוזיאון טייט בריטניה (באנגלית: Tate Britain) הוא חלק מגלריית טייט בלונדון, אנגליה, יחד עם מוזיאון טייט מודרן.
במוזיאון, שנמצא באזור מילבנק של לונדון, מוצגות יצירות אמנות של אמנים בריטיים משנת 1500 ועד ימינו. בין השאר מוצגים בו ציורים של ויליאם בלייק, תומאס גיינסבורו, ויליאם הוגארת וכן אגף שלם שמוקדש ליצירותיו של טרנר.
מיזופוביה

ויליאם אלכסנדר המונד (1828–1900) הוא שטבע את המונח "מיזופוביה" לראשונה בשנת 1879
מיזופוביה (מאנגלית: Mysophobia) היא פוביה ספציפית פתולוגית שמתבטאת בפחד קיצוני מלכלוך וממגע עם משטחים שנתפסים כלא נקיים, או אנשים שנתפסים כמעבירי מחלות, מחשש להידבקות בזיהומים או בחיידקים. אדם שקיים אצלו חשש כזה מכונה "מיזופוב".אנשים הסובלים מהתופעה ינקטו בצעדים מרחיקי לכת על מנת להימנע ממושא הדחיה, מה שמייצר פגיעה מהותית בחיי היומיום.
שמות נוספים לתופעה:
ג'רמופוביה (Germophobia) - זהו הכינוי הנוסף הנפוץ ביותר לתופעה.
בסילופוביה (Bacillophobia)
בקטריופוביה (Bacteriophobia)
וורמינופוביה (Verminophobia)
במונח נעשה שימוש לראשונה על ידי הנוירולוג האמריקאי ויליאם אלכסנדר המונד בשנת 1879, כאשר תיאר מקרה של הפרעה טורדנית-כפייתית (OCD) שבאה לידי ביטוי ברחצת ידיים אובססיבית, והפוביה אף מזוהה כיום עם מחלה זו. למרות הקשר בין OCD למיזופוביה, קשר כזה איננו הכרח, שכן שטיפת ידיים אובססיבית שמופיעה כתסמין של OCD יכולה לבוא כתחושת צורך של ביצוע הריטואל לשם תפקוד בתחומים אחרים של החיים, בעוד מיזופובים אחרים יכולים לעשות זאת אך ורק מחשש לזיהומים.
הערות שוליים

↑  Mysophobia: Definition, causes, and treatment, www.medicalnewstoday.com, ‏2022-09-28 (באנגלית)
↑  Mysophobia (Germophobia): Causes, Symptoms & Treatment, Cleveland Clinic (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007542325505171  LCCN: sh2006000571 
ערך זה הוא קצרמרבנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
מד בירמינגהאם

מד בירמינגהאם הוא מד למדידת תיל, ומשמש גם לציון עובי או קוטר של מחטים היפודרמיות(אנ') ומוצרי צינור.
טרמינולוגיה

מד בירמינגהאם ידוע גם בתור מד חוט הברזל של Stubs או מד חוט בירמינגהאם.
מד בירמינגהאם מכונה לעיתים קרובות בפשטות מד (באנגלית Gauge), ונכתב בקיצור G.
מערכת

המד מתחיל במספר 5Ø או 00000, המתאים לגודל הגדול ביותר של 0.500 אינץ' (12.7 מילימטרים), וממשיך עד מספר 36, המתאים לגודל הקטן ביותר של 0.004 אינץ' (0.10 מילימטרים). צעדי הגדילה בין המדידים נעים בין 0.001 אינץ' (0.025 מילימטרים) בין מספרים גבוהים ל 0.046 אינץ' (1.2 מילימטרים) בין שני מספרי המדד הנמוכים ביותר ואינם תואמים לתבנית מתמטית מסוימת, אם כי לרוב השלבים מצטמצמים עם הגדלת מספר המדדים. לגבי חוט וצינורות עדינים, מספר המדד משמש לציון הקוטר החיצוני של המוצר, בעוד שעבור צינורות מכניים גדולים יותר, מספר המדד מציין את עובי הדופן ללא תלות בגודל הכולל של הצינור.
ברפואה, מד ברמינגהאם מציין את הקוטר החיצוני של מחטים היפודרמיות, צנתרים, צינורית רפואית(אנ') ועובי חוטי תפרים. הוא פותח במקור באנגליה של תחילת המאה ה-19 לשימוש בייצור חוטים, והחל להופיע בסביבה הרפואית בתחילת המאה ה-20.
מערכת נפוצה נוספת למדידת מחטים היא סולם הצנתרים הצרפתי.
גדלים של צנתרים

זה כולל צנתר ורידי היקפי וצנתרים ורידים מרכזיים. המדד בהשוואה לקוטר החיצוני זהה לזה של המחטים, אך קידוד הצבע שונה.
| מַד | היקף חיצוני (מ"מ) | קצב זרימה מקסימלי (מ"ל/דקה) | צבע |
| --- | --- | --- | --- |
| 14 | 2.0 | 250–300 | כתום |
| 16 | 1.7 | 180 | אפור |
| 18 | 1.3 | 75–120 | ירוק |
| 20 | 1.1 | 40–80 | ורוד |
| 22 | 0.9 | 42-55 | כחול |
| 24 | 0.7 | 20-35 | צהוב |
| 26 | 0.6 | 10-13 | שחור |
הערות שוליים

↑  Steven M. Yentis, Nicholas P. Hirsch, James Ip, Anaesthesia and Intensive Care A-Z E-Book: An Encyclopedia of Principles and Practice, Elsevier Health Sciences, 2013-04-22. (באנגלית)
↑  Machinery's Handbook 27. New York, NY: Industrial Press, Inc. 2004. p. 2520.
1 2  מפת הגדלים
↑  "Hypodermic Needle Gauge Chart". Medical Tube Technology, Inc. נבדק ב-20 במרץ 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  לא מוגדר במדויק, ועשוי להשתנות עבור כל מד נתון.
↑  "ISO 6009:2016 Hypodermic needles for single use -- Colour coding for identification". International Organization for Standardization. Publication date: 2016-08
↑  Miller, Michal A.; Schlueter, Annette J. (2004). "Transfusions via hand-held syringes and small-gauge needles as risk factors for hyperkalemia". Transfusion. 44 (3): 373–381. doi:10.1111/j.1537-2995.2004.00653.x. ISSN 0041-1132. PMID 14996194.
1 2 3 4 5  Page 110 in: Edward Doyle (2007). Pediatric Anesthesia. OUP Oxford. ISBN 978-0-19-920279-9.
שש מחטים היפודרמיות. מחטים אלה משמשות בדרך כלל עם מכשירים רפואיים אחרים, כגון מזרק; מלמעלה למטה:G26, G25, G22, G21, G20, G19
מדעי החלום

| --- | --- |

 בימוי:  מישל גונדרי 
 תסריט:  מישל גונדרי 
 עריכה:  ג'ולייט וולפלינג 
 שחקנים ראשיים:  גאל גרסיה ברנאל Aurélia Petit ז'ן-מישל ברנרנד Pierre Vaneck Sacha Bourdo דמון אלברן אלין צ'אבט מיו-מיו שארלוט גינסבורג Stéphane Metzger 
 מוזיקה:  ז'ן-מישל ברנרנד 
 צילום:  Jean-Louis Bompoint 
 מדינה:  צרפת, איטליה 
 חברת הפקה:  France 3, Canal+, TPS Star 
 חברה מפיצה:  גומון 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  28 בספטמבר 2006 
 משך הקרנה:  106 דק' 
 שפת הסרט:  צרפתית, ספרדית, אנגלית 
 סוגה:  סרט פנטזיה, סרט דרמה, סרט קומדיה, סרט רומנטי, סרט ריאליזם קסום 
 הכנסות באתר מוג'ו:   scienceofsleep
 פרסים:  European Film Academy Award For An Artistic Contribution (Pierre Pell, Stéphane Rozenbaum) 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
מדעי החלום (בצרפתית: La Science des rêves) הוא סרט קולנוע מסוגת הדרמה הקומית, שיצא לאקרנים בשנת 2006. הסרט נכתב ובוים על ידי הבמאי מישל גונדרי.
מדעי החלום חוקר באופן קומי, הזוי ומפתיע, את עולם החלומות, ובוחן את מושג הסובייקטיביות ואת הגבול המטושטש שבין עולם הדמיון לבין המציאות. הסרט מלא באלמנטים חזותיים שהתגבשו במהלך הקריירה של גונדרי כבמאי קליפים.
סיפור העלילה

סטפן (השחקן גאל גרסיה ברנאל) הוא אמן צעיר ביישן וחסר ביטחון עצמי, שחוזר להתגורר בדירה נעוריו בפריז ועובד כמעצב גרפי. לדירה ממול עוברת שכנה חדשה: סטפאני (השחקנית שרלוט גינסבורג) וסטפאן מתאהב בה.
בעוד שבעולם המציאות אין לסטפן האומץ להתמודד עם רגשותיו, בעולם החלומות דמיונו עובד שעות נוספות. במהלך הזמן, ובאמצעות אימון עצמי הוא מתחיל לשלוט באירועים המתרחשים בתוך החלום. העניין הולך ומסתבך כאשר הדמויות מתוך החלום הולכות ומשתלטות גם על המציאות היומיומית.
במהלך הסרט מתפתחת מערכת יחסים מורכבת בין סטאן לסטפאני. ההיכרות הראשונה ביניהם נערכת במהלך סיטואציה מוזרה שבה סבלים מובילים פסנתר לביתה של סטפאני, וסטפן, שכנה החדש, עוזר להם להעלות אותו לקומה הנכונה. היא חושבת שהוא אחד הסבלים, והוא משתף פעולה עם השקר הזה, ואף משקר עוד ועוד כדי למנוע מהאמת להתגלות, אלא שמתוך אחד מחלומותיו ההזויים הוא הולך מתוך שינה ומשאיר לה פתק בו הוא מתוודה שהוא השכן מהדלת ממול ומבקש את הטלפון של זואי, שותפתה לדירה. מיד אחר כך סטפן מתעורר בבהלה, מגלה מה הוא עשה ולוקח בחזרה את הפתק שכתב, מבלי לדעת שסטפאני כבר קראה בו, וכך מתפתחת מערכת יחסים, בה היא יודעת את הסוד, אך הוא לא מבין שהיא יודעת אותו. כשהם מתקרבים הוא חושף בפניה את אהבתו אליה, אך נענה בשלילה.
סבלו של סטאן גדל כשהוא לא מצליח להפריד בין חלומותיו היפים עליה, לבין המציאות, בה הוא אינו אוזר די אומץ להיחשף בפניה. תסכולו מאהבתו שאיננה נענית משתלבת בחוסר שביעות רצונו מחייו המקצועיים והאינטנסיביות הרגשית הזו מאוירת היטב בנקודת הקליימקס של הסרט אשר בה החלום והמציאות משתלבים זה בזה עד לאין-הפרד והאהבה, שלא הספיקה עוד להתקיים, נעלמת. כאשר סטפן מתכנן לעזוב את העיר בשל אכזבותיו החלומיות מהקשר איתה, מהעבודה ומחייו, נראה שאין עוד סיכוי לקשר ביניהם, אך אימו משכנעת אותו ללכת להיפרד ממנה בפעם האחרונה. בפגישתם זו כל הגנותיו של סטפן נשברות בפניה והוא נחשף אל סטפאני באופן המשחרר גם מעט מהגנותיה שלה. הסרט מסתיים במחווה אופטימית כאשר סטאפני שלאורך כל הסרט נמנעה ממגע פיזי משמעותי עם סטפאן מלטפת את שערותיו על פי בקשתו אף על פי שלפני כן היא טענה שאיננה יכולה לעשות זאת.
מבצע נמל בית

מבצע נמל בית היה מבצע להעלאת יהודי אתיופיה, כחלק ממבצע אחים, ובמהלכו עלו כאלף עולים לישראל.
רקע

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
המבצע

בתחילת שנות ה-80 החל המוסד במאמצים להעלאת יהודי אתיופיה בטיסות אזרחיות, ממחנות הפליטים בסודאן בהם שהו, לאירופה, ומשם לישראל. על מנת להאיץ את קצב העלאת היהודים הוחלט להעלות את היהודים גם דרך הים.
אנשי המוסד איתרו את כפר הנופש ארוס, מלון נטוש מצפון לפורט סודאן, על חוף ים סוף, והחליטו להשתמש במקום כמסווה לפעולה. המוסד חכר את הכפר דרך חברת קש שווייצרית וכמה אנשי מוסד נשלחו אליו במסווה של אירופאים עובדי החברה. אנשי המוסד שיפצו את כפר הנופש והיו אחראים לתפעול היומיומי של המקום. המלון היה פעיל ואירח תיירים שהגיעו לסודאן לחופשות צלילה ואנשי שגרירויות ממדינות שונות שהוצבו בסודאן.
במקביל, פעלו אנשי המוסד בכפר הנופש בהכנות לקראת המבצעים להעלאת יהודי אתיופיה. למשימה הוקצתה האונייה "אח"י בת גלים" שעגנה בלב ים. לוחמי שייטת 13 היו יורדים מהספינה ושטים בסירות גומי אל נקודה בחוף סודאן, מצפון לכפר הנופש ארוס. אנשי המוסד היו מביאים את העולים במשאיות ממחנות הפליטים בסודאן בהם שכנו, אל הנקודה בחוף שנקבעה מראש, ומשם היו העולים שטים בסירות הגומי עם לוחמי השייטת אל האוניה. משהגיעו כל העולים את האונייה "בת גלים", עשתה האונייה את דרכה לישראל, בתחילה לשארם א-שייח' ולאחר פינויו לנמל אילת.
המבצע > אח"י בת גלים

לאחר פינוי סיני במסגרת הסכם השלום עם מצרים הופסקה נוכחות הקבע של ספינות סער בים האדום. בשנת 1981 הועמדה האונייה בנמל חיפה למכירה. בעקבות הצורך בהבאת עולי אתיופיה מסודאן הוכשרה האונייה מחדש. במבצעים שבהם השתתפה מנובמבר 1981 עד מרץ 1983 עלו ארצה באמצעותה כ-1,000 עולים מיהדות אתיופיה.
המבצע > מבצע הגדרה עצמית

המבצע התקיים בין 8 ל-15 בנובמבר 1981. הספינה ביצעה שני סבבים ובהם הועלו 164 עולים. מפקד זירת ים סוף אל"ם משה אורון שימש כמפקד בכיר בים (מב"ב), אולם בעצם לא שותף לתכנון ולנוהל הקרב, לאור המידור עליו הקפידו אנשי המוסד ומפקד האונייה. אורון התרשם שהפעלת האונייה נעשית שלא לפי נוהלי חיל הים וגם לא של הצי המסחרי. כמו כן ראה שהטיפול בעולים במהלך השהיה באונייה אינו מספק. את התרשמותו העביר למפקד חיל הים.
המבצע > מבצע אביב הרים

בסבב השני נקבע מפקד שייטת ספינות הטילים, אל"ם אריה רונה כמפקד בכיר בים. מפקד האונייה היה אילן בוכריס ומפקד כח שייטת 13 היה בועז שקדי. לצורך המבצע נרכשו במיוחד סירות גומי גדולות יותר בעלות קרקעית קשיחה שזכו לכינוי "מולית". האונייה יצאה מאילת ב-14 בינואר 1982, והגיעה מול חוף הפינוי ב-17 בינואר. במקום המתוכנן היו גלים גבוהים שלא אפשרו הפעלת סירות.
רונה החליט להתקרב לחוף ובוכריס ניתב את האוניה בין שוניות האלמוגים. בניסיון לעגון התברר שהעומק גדול בהרבה מהמסומן במפה. בליל 17–18 נאספו 110 עולים. האונייה שייטה הלוך וחזור ובליל 21–22 נאספו 106 עולים. גישה שלישית נעשתה בליל 24–25 ובה נאספו 136 עולים. לצורך ספירת מספר העולים המדויק הועברו העולים מצד אחד של המחסן לשני, כשבזמן המעבר קיבל כל אחד מהם סוכרייה. בגמר העברת העולים נמצא שחולקו 352 סוכריות, כלומר על האונייה היו 352 עולים.
ב-27 בינואר 1982 נכנסה האונייה למעגן שארם א-שייח' משם הועברו העולים בטיסות לנמל התעופה בן-גוריון.