stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לודוויג לייכהרדט
משלחת לייכהרדט השנייה

המסע השני של לייכהרדט, שנערך במענק ממשלתי ובמימון פרטי משמעותי, החל בדצמבר 1846. הוא היה אמור לקחת אותו מדרלינג דאונס לחוף המערבי של אוסטרליה ובסופו של דבר לנהר הברבורים ולפרת'. עם זאת, לאחר שרכב רק 800 ק"מ צוות המשלחת נאלצה לחזור ביוני 1847 בגלל גשם כבד, קדחת מלריה ורעב. חברי המשלחת כמעט התייאשו לאחר שנודע להם כי לייכהרדט לא הצליח להביא ערכה רפואית. בנוסף לכישלון, נראה שלייכהרדט סבל מהתמוטטות עצבים, והמדריך האבוריג'יני הארי בראון הפך למעשה למנהיג המשלחת, והחזיר אותם בהצלחה לדארלינג דאונס.
פעילויות נוספות

לאחר שהתאושש ממלריה בילה לייכהרדט שישה שבועות בשנת 1847 בבחינת מסלול של נהר הקונדמין, דרום קווינסלנד, בעקבות מסלול משלחת אחרת שהוביל סר תומאס מיטשל בשנת 1846 לבין מסלולו שלו, המשתרע על כמעט 1,000 ק"מ.
באפריל 1847 קיבל לייכהרדט את הפרס השנתי של החברה הגיאוגרפית בפריז על תגליותיו. זמן קצר לאחר מכן, ב־24 במאי, העניקה החברה הגאוגרפית המלכותית הבריטית ללייכהארדט את מדליית הפטרון שלה כהכרה ב"ידע המוגבר של יבשת אוסטרליה הגדולה" שהשיג מסעו במורטון ביי-פורט איסינגטון. לייכהרדט עצמו מעולם לא ראה את המדליות הללו, אך היה מודע לכך שהוענקו לו. באחד ממכתביו הידועים האחרונים כתב:  ”היה לי העונג לשמוע שהחברה הגאוגרפית הלונדונית העניקה לי את אחת המדליות שלה, ושהחברה הגאוגרפית הפריזאית העניקה לי כבוד דומה. מטבע הדברים אני מאוד שמח לחשוב שרשויות נבונות כאלה רואות אותי ראוי לכבוד כזה; אבל כל מה שעשיתי מעולם לא היה לשם כבוד. עבדתי למען המדע ולא לשום דבר אחר.”
בשנת 2012 רכש המוזיאון הלאומי באוסטרליה את המדליה שהוענקה על ידי החברה הגאוגרפית המלכותית בלונדון בשנת 1847. היא הגיעה ישירות מצאצאי משפחת לייכהרדט במקסיקו.
היעלמות

בשנת 1848 שוב יצא לייכהרדט מנהר קונדמין כדי להגיע לנהר הברבורים. המשלחת כללה את לייכהרדט, ארבעה אירופאים, שני מדריכי אבוריג'ינים, שבעה סוסים, 20 פרדות ו-50 פרים. האירופאים היו אדולף קלאסן, ארתור הנטיג, דונלד סטיוארט ותומאס הנדס, המדריכים האבוריג'ינים היו וומאי ובילי בומבט, מנמל סטפנס.
המפגש האחרון בו נראתה המשלחת היה ב -3 באפריל 1848 בתחנתו של אלן מקפרסון, קוגון, בדרלינג דאונס. היעלמותו של לייכהרדט לאחר שעבר פנימה לתוך הארץ, אף שנחקרה על ידי רבים, נותרה בגדר תעלומה. המשלחת הייתה צפויה להימשך שנתיים-שלוש, אך לאחר שלא התקבל שום סימן ומילה מלייכהרדט, ההנחה הייתה שהוא והאחרים במשלחתו מתו. העדויות האחרונות מראות כי ייתכן ונספו אי שם במדבר החולי הגדול של פנים אוסטרליה.
ארבע שנים לאחר היעלמותו של לייכהרדט, ממשלת ניו סאות' ויילס שלחה משלחת חיפוש בפיקודו של הובנדן הלי. המשלחת לא מצאה אלא אתר קמפינג אחד עם עץ המסומן "L" מעל "XVA". בשנת 1858 נשלחה משלחת חיפוש נוספת, הפעם בפיקודו של אוגוסטוס גרגורי. ב־21 באפריל, בסמוך למה שהוא כעת בלקאל, ליד נהר ברקו, מצאה משלחת זו עץ המסומן "L".
בשנת 1864 גילה דאנקן מקינטייר שני עצים המסומנים בסימן "L" על נהר פלינדרס ליד מפרץ קרפנטריה. לאחר חזרתו לוויקטוריה מקינטייר טלגרף לחברה המלכותית ב־15 בדצמבר 1864 כי הוא מצא "שני עצים המסומנים מלפני 15 שנה בערך". לאחר מכן הוא מונה למנהיג משלחת חיפוש נוספת, אך לא מצא זכר למשלחת של לייכהרדט.
בשנת 1869 שמעה ממשלת מערב אוסטרליה שמועות על מקום בו ניתן היה לראות שרידי סוסים וגברים שנהרגו על ידי ילידים מקומיים. משלחת חיפוש נשלחה בפיקוד ג'ון פורסט, אך שום דבר לא נמצא, והוחלט שהסיפור עשוי להתייחס לעצמות של סוסים שהושארו למות במהלך המסע של רוברט אוסטין בשנת 1854.
תעלומת גורלו של לייכהרדט הוסיפה להעסיק חוקרים במשך שנים רבות. במהלך מסעו של דייוויד קרנגי דרך מדבריות והחוליות הגדולות בשנת 1896 הוא נתקל בכמה אבוריג'ינים שהיה בין רכושם יתד לאוהל מברזל, מכסה של קופסת גפרורים מפח וחלק מברזל של אוכף. קרנגי שיער כי אלה היו שרידים מהמסע של לייכהרדט. למעט לוחית פליז קטנה שנמצאה בשנת 1900 ונושאת את שמו של לייכהרדט, "שום חפצים עם מקור מקורב לא הצליחו לשפוך אור על המשלחת הסופית של לייכהרדט."
היסטוריה אבוריג'ינית שבעל-פה

בשנת 2003 מצא ספרן מכתב בספריית המדינה NSW שעשוי לשפוך אור על היעלמותו של לייכהרדט. מכתב מתאריך 2 באפריל 1874, שהתקבל על ידי איש הדת סידני ויליאם ברנהוויט קלארק, נכתב על ידי גורדון, בעל תחנה מדרלינג דאונס שפגש את לייכהרדט בימים לפני שנעלמה משלחתו. המכתב מספר כיצד עבר גורדון לוולבומילה וכיצד, לאחר שגר שם יותר מעשר שנים, התיידד עם שבט וולומבילה שבאותו זמן הגיע לחלוק איתו בגלוי את סיפוריהם והפולקלור.
סיפור מפורט אחד התייחס למותו של אדם לבן שהוביל משלחת פרדות ושוורים לאורך נהר המראנואה שנים רבות קודם לכן. על פי וולומבילה, קבוצה גדולה של אבוריג'ינים הקיפה את המשלחת ורצחה את כולם. הועלו השערות האם הסיפור היה אמיתי, ככל הנראה חפצי המשלחת נסחרו באופן נרחב לאחר הטבח, והסבירו כיצד פריטים שיכולים היו להגיע רק מהמסע של לייכהרדט נמצאו במדבר גיבסון ומדוע נמצא הרובה עם לוחית הפליז כ -4,000 ק"מ מערבית לנהר מראנואה.
הערות שוליים

↑  Renee Erdos, Australian Dictionary of Biography, Canberra: National Centre of Biography, Australian National University
↑  uoncc, Ludwig Leichhardt in Newcastle, Hunter Living Histories, ‏2013-01-29 (באנגלית אמריקאית)
↑  "LEICHHARDT". The Sydney Morning Herald. XXI (2773). New South Wales, Australia. 1 April 1846. p. 2.
↑  Ludwig Leichhardt, Journal of an overland expedition in Australia, from Moreton Bay to Port Essington ... during the years 1844-1845, London : T. & W. Boone, 1847
↑  Kennedy, Dane (1 March 2013). The Last Blank Spaces. Harvard University Press. pp. 160–161
↑  Ludwig Leichhardt’s Australian letters | Environment & Society Portal, www.environmentandsociety.org
↑  "Leichhardt : the secrets of the Sandhills : a legend and an enigma"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276426605171  ADB: leichhardt-friedrich-wilhelm-ludwig-2347  BIBSYS: 90570810  BnF: cb13011519t (data)  Botanist: Leichh.  CiNii: DA05607274  DAAO: ludwig-leichhardt  GND: 118571257  ISNI: 0000 0000 8098 9904  LCCN: n50048317  NKC: xx0173406  NLA: 35298937  NLG: 224584  NTA: 07018254X  RERO: 02-A003509909  SNAC: w6hd82vp  SUDOC: 084333448  Trove: 902695  VIAF: 19812603   WorldCat (עם VIAF): 19812603 
מסעו הראשון של לייכהרדט
מוזיאון ליכהרדט, באזור הולדתו בגרמניה
סימני העצים עדויות למסע השנ
סימן על עץ, צילום 2019
ליותפראנד

ליותפראנד על מטבע
ליותפראנד (Liutprand, מת בינואר 744) היה מלך הלומברדים בין יוני 712 ועד מותו בשנת 744 והוא זכור בעיקר בשל מתת סוטרי (בשנת 728) ובשל זמן שלטונו הארוך, במהלכו נקלע לסכסוכים ברחבי איטליה של ימינו (ובדרך כלל יצא בהם כשידו על העליונה). תקופתו נחשבת בדרך כלל כתקופת השיא של לומברדיה. ליותפראנד ניצל את חולשתם של הביזנטים להרחבת השפעתו לאזור אמיליה-רומאניה. ליותפראנד בלט בחוקים שהנחיל ללומברדיה ובקידום הנצרות בארצו. בתקופתו הפכו הדוכסויות ספולטו (Spoleto) ובנוונטו לחלק מממלכתו, והוא ויתר על רומא לטובת האפיפיור זכריה בהסכמים בין ממלכתו לזו של האפיפיור.
ליותפראנד נולד לפני 680 למלך לומברדיה אנספראנד, הדוכס מאסטי. תחילת דרכו בישרה לו דווקא רעות: אביו גורש מממלכתו לגלות בקרב הבווארים; אחיו הגדול זיגיפרט עוּוַר על ידי המלך אריפרט השני ואמו ואחותו הפכו לנכות. ליותפראנד ניצל מכיוון שנראה צעיר ולא מסוכן. הוא שוחרר מכלאו של אריפרט והורשה להצטרף לאביו בגולה.
יעקב לוי מורנו

| --- | --- |

 לידה:  18 במאי 1889 בוקרשט, ממלכת רומניה 
 פטירה:  14 במאי 1974 (בגיל 84) ביקון, ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית, אוסטריה 
 מקום קבורה:  Feuerhalle Simmering 
 מקום מגורים:  ניו יורק 
 השכלה:  אוניברסיטת וינה 
 מעסיק:  ניו יורק 
 בן או בת זוג:  Zerka T. Moreno 
 
יעקב לוי מורנו (גרמנית, אנגלית: Jacob Levy Moreno, נולד כיעקב מורנו לוי ב-18 במאי 1889 בבוקרשט – 14 במאי 1974 ביקון, ניו יורק)
היה פסיכיאטר יהודי יליד רומניה, שפעל באוסטריה וארצות הברית, פסיכוסוציולוג, תאורטיקן ומחנך, ממציא הפסיכודרמה, הסוציומטריה ומחלוצי הפסיכותרפיה הקבוצתית.
רקע משפחתי וילדותו ברומניה

יעקב לוי מורנו נולד בבוקרשט, רומניה ב-18 במאי 1889 בשם יעקב לוי, במשפחה יהודית ספרדית. אביו היה מורנו נסים לוי (1856–1925), יהודי יליד פלבן בבולגריה, בן למשפחה יהודית שחיה בעבר בקושטא. הוא היגר לרומניה, ככל הנראה אחרי המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ועסק בסחר בעץ לייצור ארונות מתים. בגיל 32 נשא את פאולינה ינקו בת ה-14 לאשה. יעקב היה הבן בכור ונולד כשאמו הייתה בת 15 וחצי. אחריו נולדו עוד שלוש אחיות ושני אחים (רחל ויקטוריה, וולף ולריאן ויליאם [1892–], שרלוטה, קלרה לאלה ונורברט בוּבי).
אמו, שנולדה למשפחה עשירה של סוחרי דגן מן העיר קלראש, התייתמה בילדותה ונמסרה למשך שנים רבות על ידי אחיה הרווקים והמבוגרים ממנה בהרבה, לחינוך במנזר קתולי. לבסוף הוציאו אותה משם לפני שתהפוך לנזירה בעצמה ושידכו אותה למורנו נסים לוי, גבר בגילם, מבוגר ממנה ב-18 שנה. נישואי בני הזוג עברו מתחים רבים. פאולינה הצטיירה כאשה בעלת דמיון, אינטואיציה וחוש הומור, דוברת שפות רבות, כולל לדינו, רומנית, גרמנית וצרפתית, ומספרת מוכשרת. פאולינה לוי האמינה מאוד ברפואה העממית ובאמונות טפלות ואחד מתחביביה העיקריים היה הגדת עתידות על ידי קריאה בקפה, בעלי תה ובקלפי טארוט. פעם, לפי סיפור בנה הבכור, ריפאה אותו מרככת על ידי "אמבטיות שמש" על חול, לפי עצות חכמות של מרפאת צועניה. מצד שני לא היה לה תמיד קל להבין את בנה הבכור השובב ויוצא הדופן.
יעקב, שירש אולי ממנה את שאיפותיה הנבואיות ואת כישוריה התיאטרליים, נקשר אליה יותר מאשר לאביו שהיה מרוחק יותר ונסע רבות לשם עסקיו. מצד שני האב עורר בילדים יראת כבוד והערצה רבה.

בגיל 4 קיבל יעקב לוי שיעורי תורה אצל הרב הספרדי הראשי של בוקרשט, בכור חיים משה בז'רנו. בנוסף למסורת היהודית, לפי עדותו, התרשם מאוד בימי ילדותו גם מהמסרים הנוצרים והעממיים - ה"אנימיסטיים" בהשפעת סיפורי אמו על חוויותיה במנזר ומנהגי המשרתת ההונגריה שעבדה בבית הוריו.
כמנהגו, יעקב לוי מורנו יצר בדמיונו סיפור מיוחד וסמלי גם סביב לידתו בנסיבות מורכבות כל כך
למשפחה מסובכת מבחינת היחסים בתוכה והרקעים התרבותיים המתערבבים זה בזה.
הוא דמיין שנולד במפתיע בליל שבת סוער על ספינה שהתקדמה במיצרי הבוספורוס בדרך לעיר הנמל הרומנית קונסטנצה. איש לא ידע תחת איזה דגל שטה הספינה - יווני, טורקי, רומני, איטלקי או אולי ספרדי. "כך באתי לעולם ללא שם וללא אזרחות", כתב באוטוביוגרפיה שלו.
...נולדתי אזרח העולם, ספן החוצה ימים, ממדינה למדינה, ושעתידו הוא לרדת ביום מן הימים בנמל של ניו יורק
.
משנות ילדותו ברומניה מזכיר יעקב לוי מורנו בזכרונותיו את משחקיו עם ילדים אחרים. באחד מהם, בגיל 4, שיחק את תפקידו של "אלהים" בעוד הילדים האחרים היו ה"מלאכים".
המשחק כמעט נגמר באסון כשערימת הכיסאות שהילדים בנו כדי להגיע למעלה, ל"גן עדן", התמוטטה ברגע שניסו "לעוף". יעקב עצמו נפל ושבר יד. את המשחק על אלהים לא שכח גם בבגרותו כשכתב קטע תיאטרון על כך.
פרט למשחק, מגיל קטן אהב יעקב לשיר ולדבר בשפות רבות, כולל לדינו, השפה שבה אמו הייתה שרה לו מאז היותו תינוק בעריסה.
ילדות ונעורים בווינה

בגיל 6 בשנת 1895 בגלל קשיים כלכליים עבר יעקב לוי עם משפחתו לווינה. נהנה מאוד משנותיו שם - למד היטב בבית ספר יהודי ולעיתים הצטרף לאביו במסעות העסקים שלו. בין היתר ביקרו ביחד באיסטנבול בה הכיר את סביו והייתה לו הזדמנות לבקר באחד מאחרוני ההרמונים. בגיל 13 עבר את טקס הבר מצווה בבית הכנסת הספרדי של וינה. עם אחד מאחי אמו עשה טיול נפלא ברחבי איטליה מפיומה ועד רומא ונאפולי. בפירנצה הרגיש לראשונה מאוהב בנערה אלמונית.
בגלל קשיים כלכליים, בשנת 1904 נדדה המשפחה לברלין ולזמן קצר לכמניץ. בגלל האווירה העכורה בבית ההורים,
אך מהרה נשלח יעקב הנער בחזרה לווינה להשלים בה את חוק לימודיו. התפרנס שם לעיתים ממתן שיעורים פרטיים. זמו לא רב לאחר מכן, בשנת 1906 הוריו התגרשו. אביו עבר לגור באיסטנבול שם הלך לעולמו, בודד, בשנת 1925.
כמתבגר נתפס יעקב לוי באותה תקופה בחיידק המרדנות. נטש את התיכון לפני בחינות הבגרות, האשים את אמו בפירוק נישואיה והתרחק מהמשפחה.
עדיין ללא תעודת בגרות, נרשם מורנו לקורסים לפילוסופיה קלאסית ולמתמטיקה באוניברסיטת וינה. לאחרי שהצליח לעמוד במבחני הבגרות נרשם ללימודי רפואה. כסטודנט לרפואה (1911 - 1917) נהג, ללא עכבות רבות, להתלבש בצורה אקסצנטרית וגידל זקן. פעם אחת אף התהלך ברחוב בעירום כביום היוולדו. יחד עם חבר ללימודי פילוסופיה, חיים קלמר, צעיר יהודי ממשפחת חסידים, הקים בשנים 1908–1914 את "בית המפגש"
Haus der Begegnung, בית מקלט קהילתי שבו מתנדבים נתנו סיוע לפליטים, למהגרים ולחסרי בית. בתקופה ההיא הכיר הכרות קצרה את פרויד. בהתחלה התורה הפסיכואנליטית של פרויד עוררה בו עניין אך מהר התחיל להסתייג ממנה והתמקד בפסיכולוגיה של הקבוצות ובתהליכים הקבוצתיים. בעת לימודיו היו לו עוד כמה חוויות שהפכו למשמעותיות בחייו: עשה היכרות קרובה גם עם אליזבת ברגנר, שחקנית תיאטרון יהודייה לימים מפורסמת בכל עולם דוברי הגרמנית. בשנים 1907–1913 נהג תכופות לשחק ולאלתר משחקים שונים עם הילדים בפארק אוגרטן, ועשה עבודה טיפולית פסיכוסוציאלית - ניהל יחד עם הרופא ד"ר וילהלם גרין ועם העיתונאי קרל קולברט קבוצות תמיכה עצמית של זונות משכונת שפיטלברג (בשנים 1913–1914).
ילדות ונעורים בווינה > הפגישה עם פרויד ב-1912

כתב ב"אוטוביוגרפיה" שלו:
...השתתפתי באחת ההרצאות של פרויד. בדיוק הוא סיים את האנליזה של חלום טלפאתי. בעת שהסטודנטים יצאו, הביט בי בתוך הקהל ושאל אותי במה אני עוסק.
השבתי לו "ובכן, ד"ר פרויד, אני מתחיל מאיפה שאתה מפסיק. אתה פוגש את האנשים בסֶטינג המלאכותי של משרדך. אני פוגש אותם ברחוב ובבתיהם, בסביבתם הטבעית. אתה מנתח את חלומותיהם. אני נותן להם אומץ לחלום שוב. אתה עושה להם אנליזה ומפרק אותם לחלקים. אני נותן להם לשחק את התפקידים המסוכסכים של עצמם ועוזר להם לאסוף את החלקים יחדיו בחזרה"
פעילותו באוסטריה

כאזרח זר לא גויס יעקב לוי מורנו לצבא האוסטרי-הונגרי בימי מלחמת העולם הראשונה ויכול היה להישאר בווינה ולסיים את לימודי הרפואה בשנת 1917 עם עבודת גמר בתחום הפסיכיאטריה (עשה סטאז' במחלקתו של יוליוס וגנר-יאורג אצל אוטו פצל (Pötzl)). מצד שני נדרש לתקופת מה גם לתרום כחובש במתן עזרה ראשונה לחיילים באזור טירול. כמו כן, בשנים 1915 -1917, כסטודנט וכרופא צעיר הכיר מקרוב את בעיות ציבור הפליטים מדרום טירול שאכלסו את המחנה שהוקם ביישוב מיטרנדורף אן דר פישה. יחד עם פסיכולוג איטלקי ערך שם תוכנית עם הצעות לשיפור תנאי המחיה של הפליטים ושלח אותה לשר בממשלה. עבודה דומה עשה גם במחנה פליטים בעיירה ז'ולנה (כיום ז'ילינה) בסלובקיה.
בימי המלחמה הקודרים פקד מורנו את בתי הקפה הספרותיים של העיר כמו בית הקפה הרנהוף. כך הכיר הרבה מאנשי הרוח שעשו את תהילתה של וינה האימפריאלית. יחד עם פרנץ ורפל, מקס ברוד, פריץ למפל, ארתור שניצלר ואלפרד אדלר השתתף בהקמת כתב העת "דר דמון" (Daimon (1918)("הדמון"), בעל
אוריינטציה אקספרסיוניסטית.
לעיתון תרמו מאמרים גם מרטין בובר, יעקב וסרמן, אוסקר קוקושקה, היינריך מאן ואחרים. אחרי הקמת הרפובליקה, השתתף בהוצאה גרסה חדשה של העיתון, "הדמון החדש" (1919) יחד עם הסופרים פרנץ ורפל ופטר אלטנברג.
אחרי שקיבל את התואר רופא ב 5 בפברואר 1917, אחרי שעבד זמן מה ביישוב קוטינגברון קיבל את המשרה של רופא קהילתי בבית חרושת לצמר Kammgarnfabrik בעיירת המרחצאות באד פסלאו (Bad Vöslau), כ-40 ק"מ מדרום לווינה. שם קיבל בשכירות בית מהעירייה הסוציאליסטית של היישוב והכיר גם את אהבתו הראשונה הממשית, המורה מריאנה לרניצו Marianne Lörnitzo.
מחוץ לשעות עבודתו כרופא כללי בבית החרושת עסק יעקב לוי גם בפרקטיקה "פרטית" שהביאה לו שם של עושה נפלאות ושל "רופא העניים" מפני שלא ביקש תמורה ממטופליו.
לימים, בביתו ברחוב מאיטאל התחיל להתעניין יותר ויותר בתחום התיאטרון ויישומיו הטיפוליים. הפעם פקד את קפה מוזאום, אחד ממקומות העלייה לרגל של אנשי התיאטרון.
בשנת 1921 הקים יעקב לוי, בעזרה כספית מאחיו השני, ויליאם, את תיאטרון הספונטניות
Stegreiftheater ברחוב מאיזדרגאסה 2 Maysedergasse בווינה.
תיאטרון זה, מבוסס על אלתורים, התקיים, ללא הצלחה רבה בקהל, עד שנת 1925. אולם התאריך 1 באפריל 1921 היה בעיני יעקב לוי מורנו יום הולדתה של הפסיכודרמה.
בהצגות התיאטרון שיתף יעקב לוי, בין היתר, את אליזבת ברגנר, את אנה הלרינג ועוד צעיר יהודי מסלובקיה בשם לסלו לוונשטיין שלימים התפרסם בקולנוע ההוליוודי בשם פיטר לורה.
פרט לכך הציג יעקב לוי ברחובות וינה תוכנית בשם ה"עיתון החי" Die lebendige Zeitung שכלל קטעים על חדשות דיומא, ו"שיקופים" של הצופים.
ב-1921 ניהל יעקב לוי גם את הפסיכודרמה הראשונה לקהל הרחב ב"בית הקומדיאנטים" ולאחר מכן כתב על הניסוי אותו ביצע בספר "תיאטרון הספונטניות".
ההגירה לארצות הברית

מ-1923 התחיל יעקב לוי לעבוד יחד עם פרנץ, אחיה הצעיר (בן 17) של מריאנה, ולעתיד מהנדס מצטיין, על פיתוח מכשיר להקלטת צלילים ותמונות - ה "רדיו-פילם". שניהם הוציאו פטנט על ההמצאה בארצות הברית והוזמנו לשם משום כך בשנת 1925.
בשנת 1924 הציג מורנו את הדגם שלו ל"תיאטרון במעגל" (בעזרת האמנים פאול הוניגספלד ופטר גוריאן) בתערוכה עולמית לטכניקות חדשות של תיאטרון שהתקיימה בווינה תחת חסות הממשל הסוציאל הדמוקרטי. באחד מאירועי התערוכה פרצה שערורייה כשבטקס הפתיחה תקף מורנו מן הקהל את האדריכל ומתכנן התערוכה, פרידריך קיזלר, והאשים אותו בפלגיאט.

קיזלר שנכח בעבר בהרצאות של מורנו, הכיר את רעיונותיו, והיה מיודד עם אליזבת ברגנר, פרנץ ורפל ואחרים מחוג חבריו של מורנו, הציג גם הוא צורה חדשה של תיאטרון במעגל הקרויה Raumtheater - תיאטרון במרחב, עם אפיונים שונים. בין השניים התנהל לבסוף משפט שיזם קיזלר כדי להגן על שמו. במשפט, שככל הנראה לא הוכרע לטובת אף אחד מהצדדים, מורנו נאם נאום שהרשים את הקהל [דרוש מקור].
בתקווה שיצירתיותו ותוכניותיו יוכלו לבוא לידי ביטוי חופשי יותר בניו יורק, החליט מורנו בסתיו 1925 להגר מאוסטריה. התלבט בין ברית המועצות ובין ארצות הברית שבה היה גר כבר אחיו ויליאם. בסופו של דבר בחר באמריקה.
אחרי שבאוקטובר 1925 נפטר אביו, הוא נסע דרך המבורג לניו יורק בדצמבר 1925. בהזדמנות הגירתו עשה כמה שינויים דרמטיים בנתוני זהותו. שינה את שמו מיעקב מורנו לוי ליעקב לוי מורנו. שם המשפחה החדש שלו, מורנו, רמז אולי גם למעמדו כ"מורה", אולי אף למילה העברית הנטויה "מורנו", כלומר המורה שלנו. שינוי אחר היה ברישום שנת 1892 כשנת לידתו במקום 1889.יש מקשרים זאת לאסוציאציה עם שנת 1492, שנת גירוש ספרד וגילוי אמריקה, או למחאה נגד תפקידו עד אז של אח בכור ו"ילד הורי" על ידי כך הפך עצמו יותר "צעיר", בשלוש שנים, צעיר מאחיו ויליאם. זאת בתקופה שהיה זקוק יותר מתמיד לעזרה מאחרים.
המכון הסוציומטרי בניו יורק

בשנת 1941 פגש מורנו את סלין זרקה טומן (ילידת 1917), יהודייה הולנדית, אז בת 24, שהגיעה מארץ שנכבשה על ידי הנאצים וחיפשה טיפול הולם לאחותה שחלתה במחלה פסיכוטית. זרקה תהפוך ל"מוזה" שלו, יד ימינו בעבודותיו ולאשתו.
ב-1942 כבר כתבו את מאמרם המשותף הראשון. יחד איתה ייסד מורנו את ASGPP -החברה האמריקאית לפסיכותרפיה קבוצתית ולפסיכודרמה, הארגון המקצועי הראשון למטפלים בפסיכותרפיה קבוצתית.
במסגרת זו הותוו קווי היסוד ללימוד הפורמלי של הפסיכודרמה במכונים לפסיכודרמה.
אז פתח מורנו גם את המכון הסוציומטרי ואת התיאטרון לפסיכודרמה בשדרות פארק 101 (Park Avenue 101) בניו יורק. זה היה מה שכינה מאוחר יותר השלב שלישי בהתפתחות הסוציומטריה. התחיל להציג בערבי סוף שבוע, ססיות פתוחות בפני אנשי מקצועות שונים שהיו סקרנים להכיר את שיטותיו. אלו נמנו דמויות חשובות בהתפתחותה העתידית של הפסיכותרפיה הפרטנית והקבוצתית שמו פריץ פרלס, ס.ה. פוקס (Foulkes) ואריק ברן. מורנו המשיך בפעילות זו עד שנות 1970 המוקדמות. בשנת 1962 העביר את זירתה לכתובת אחרת בניו יורק: 236 West 78th Street.
משנת 1945 פרסם את עיתונו השני "סוציאטריה" - "Sociatry", מ-1947 "סוציאטריה - עיתון לטיפול קבוצתי ובין-קבוצתי", שהפך לימים ל"עיתון (ג'ורנל) לטיפול קבוצתי, לפסיכודרמה ולסוציומטריה".
בינתיים ביוזמת הנרי מאריי הוקם בשנת 1949 תיאטרון לפסיכודרמה גם באוניברסיטת הרוורד.
בשנת 1949 אחרי שהתגרש שנה קודם לכן מפלורנס, התחתן מורנו עם זרקה טומן. בשנת 1952 נולד להם בנם, ג'ונתן.
פעילותו הבינלאומית

אחרי מלחמת העולם השנייה פעל מורנו להפצת השימוש בפסיכודרמה בעולם.
החל משנת 1950 התחיל סיורים בעולם - בצרפת (1947), בבריטניה, גרמניה, אוסטריה, ספרד, איטליה וצ'כוסלובקיה (1959).
כמו כן שלח את תלמידיו ללמד את תורתו בארצות שונות. החל מ-1957 עמד מורנו בראש מועצה בינלאומית לפסיכותרפיה קבוצתית, שנקראה לאחר מכן האיגוד הבינלאומי לפסיכותרפיה קבוצתית. ב-1961 ייסד אקדמיה כלל-עולמית לפסיכודרמה ולפסיכותרפיה קבוצתית. הקונגרס הבינלאומי הראשון לפסיכודרמה התקיים בשנת 1964 בפריז.
בשנת 1967 נאלץ הזוג להפסיק את עבודתם הטיפולית בקליניקה בביקון אך המשיך יחד עם אשתו את הסמינרים הלימודיים.
בשנת 1973 הקים את האיגוד הבינלאומי לפסיכותרפיה קבוצתית IAGP אך בחר לא להיות יושב ראשו על מנת שייצג את כל המגמות בתחום זה.
יעקב לוי מורנו נפטר ביקון, ניו יורק, ב-14 במאי 1974 אחרי שורה של אירועים מוחיים.
לפי בקשתו גופתו הובאה לשריפה ולקבורה במשפרת זימרינג בווינה.
לאחר מותו המשיכה רעייתו, זרקה, את עבודתו. אשה יצירתית ואנרגטית, התמודדה בעצמה עם משבר בריאותי קשה כשחלתה בסרקומה בכתפה הימנית ונאלצה לעבור את כריתתה בשנת 1958
באוגוסט 2000 מכרה אלמנתו את הקליניקה בביקון ועברה לגור בצ'ארלוטסוויל על יד בנם,
ג'ונתן מורנו, המכהן כפרופסור לאתיקה רפואית באוניברסיטת וירג'יניה.
בין תלמידיו הבולטים של מורנו נמנים אן-אנסלן שיצנברגר (נולדה 1919) ורימונד קורסיני.
מורשתו

במונוגרפיה "עתידו של עולם האדם" (" The Future of Man's World")
תאר מורנו איך פיתח את תורותיו הסוציולוגיות והפסיכולוגיות תוך כדי ניגוד ל"מטריאליזם הכלכלי של מרקס, המטריאליזם הפסיכולוגי של פרויד והמטריאליזם הטכנולוגי" של העידן התעשייתי המודרני.

עמדתו, כפי שהציג אותה באוטוביוגרפיה, מבוססת על משולש:
א. הספונטניות והיצירתיות הם הכוחות המובילים את התקדמות האדם, ללא תלות במניעים הליבידינליים והסוציו-כלכליים ומעל ומעבר להם. זאת אף על פי שהספונטניות והיצירתיות הן כן פונקציה ונגזרות של מניעים אלה.
ב.האהבה והשיתוף ההדדי (mutual sharing) הם עקרונות עבודה הכרחיים בחיים הקבוצתיים. אנחנו מצווים לתת אמון בכוונות שותפינו בני האדם מעבר למה שכופה עלינו הטבע והחוקים.
ניתן להגשים קהילה סופר-דינמית המבוססת על העקרונות הנ"ל, על ידי טכניקות פסיכו-סוציאליות חדשות.
מורשתו > השפעותיו על התיאטרון ועל תחום הפסיכודרמה

בין השנים 1950–1960 השפיעו רעיונותיו של מורנו על "קבוצת התיאטרון" (Theatre Group),
אולפן שחקנים (Actor's Studio), "התיאטרון החי" (Living Theater).
אף בגרמניה בהשראתו פתח פאול פרטנר Paul Pörtner ב"השתתפויות במשחקים" Mitspiele.

גם עיצובי הבמה של אסכולת הבאוהאוס הושפעו, לפי קסנתי שוואבינסקי, על ידי תורתו של מורנו. באיטליה בשנות ה-90 הפסיכאנליטיקאים הלקאניאנים פול וז'ני למואן הביאו לראשונה לפירנצה באכסניית "פורטה רוסה" (שבה התארחו בילדותו מורנו ודודו) גרסה פסיכואנליטית של הפסיכודרמה. בכתב העת האיטלקי "אטי דלה פסיכודרמה" הועלתה סוגיית הקרבה בין רעיונות מורנו ובין אלו של תיאטרון האלתור של לואיג'י פירנדלו.
מורשתו > השפעות פילוסופיות

לפי רוברט וואלדי מאוניברסיטת וינה, תורת המפגש של מורנו ("הזמנה למפגש" 1914) השפיעה על הפילוסופיה של מרטין בובר על היחס "אני-אתה".
כתביו

1934 - Who shall survive? - על יסודות הסוציומטריה, הפסיכותרפיה הקבוצתית, הסוציודרמה והסמיודרמה.
1946-1961 - Psychodrama, 1-3, New York: Beacon House - ספרו המרכזי על הפסיכודרמה, בו מתוארת הפסיכוסוציולוגיה של היחסים הדינמיים הבינלאומיים, בין קבוצות ובין פרטים. כרך א מוקדש לאחיו ויליאם, ובעמודו השני כולל את האמירה: אלהים הוא ספונטניות. והמצוה היא: "תהי ספונטני!". כרך ג דן בהיבטים תאורטיים וטכניים כלליים ובהקשרים מיוחדים כמו פסיכודרמה אצל ילדים ומתבגרים או הפסיכודרמה וההפרעות הנפשיות.
פסיכותרפיה קבוצתית: סימפוזיון - דן באתיקה, בהיסטוריה ובמושגיה של שיטה טיפולית זו.
Sociometry, Experimental Method and the Science of Society - 1951
1956 - Sociometry and the Science of Man
1960 - The Sociometry Reader
1981 - Soziometrie als experimentelle Methode
1989 - Psychodrama und Soziometrie (ed.J. Fox)
1995 - Autobiographie
כתביו > ספרים בשיתוף כותבים אחרים

1950 - Hypnodrama and Psychodrama - עם James M. Ennis
Progress in Psychotherapy - סדרה בחמישה כרכים - יצירה קיבוצית של מורנו עם צוות עורכים, בהם פרידה פרום-רייכמן, ובין 1956–1960 גם עם ז'ול מאסרמן
1966 - International Handbook of Group Psychotherapy - עם A.Friedemann, R.Battegay, Zerka Moreno
1964 - The First psychodramatic family  - עם אשתו זרקה ועם בנו יונתן מורנו.
ראו גם

תאוריית ההתפתחות הספונטנית
לקריאה נוספת

Fürst J.(2005) Das Leben und Wirken Jakob Levy Morenos und die Entwicklung des Psychodramas. In: Fürst J., Ottomeyer K., Pruckner H. (Hg): Psychodramatherapie. Ein Handbuch. Facultas Wien
Marineau, R. (1989). Jacob Levi Moreno (1889-1974), Routledge, London
Peter Weibel (ed) - Beyond art: A Third Culture - a comparative study of cultures, art and science in the 20th century's Austria and Hungary, Springer 2005
Biographical detail: article by Lucy Ozarin, Psychiatric News (Volume 38, Number 10), May 16, 2003. Retrieved on December 29, 2007
הערות שוליים

↑  Unbenanntes Dokument
↑  (Ancestors and family: the birth of a myth" - R.Marineau -(1989" ע' 4 -6
↑  עדותה של אשתו של מורנו, זרקה, ב
Giovanni Boria, Tele, Angeli, Milano 1983
ראה http://www.jacobmoreno.it/#nota2
↑  Moreno, J. (2006) The Deeds of My Father: William L. Moreno British Journal of Psychodrama and Sociodrama Vol. 21, Number 1, pp. 37-
↑  מצוטט על ידי לוסי אוזרין - Lucy Ozarin
↑  www.vpa.mtu.edu/people/rheld/EndlessInnovations/Chapter2TheEuropeanContext.pdf
↑  http://www.jacobmoreno.it/#nota2]
[Anna Ancelin Schützenberger su Moreno
↑  The Future of Man's World, J. L. Moreno, New York Beacon House, Psychodrama Monographs, 1947
↑  The Autobiography of J. L. Moreno, M.D. (Abridged), J. L. Moreno, Moreno Archives, Harvard University, 1985
↑  (Peter Weibel (2005 ע' 529
↑  (Anne Ancelin Schützenberger (2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265527405171  PLWABN: 9810576929105606  BNE: XX1039683  BnF: cb120153925 (data)  CANTIC: a11008325  CiNii: DA0355827X  GND: 118584014  ICCU: SBLV084845  ISNI: 0000 0001 1450 9463  LCCN: n50005657  LNB: 000031722  NDL: 00621161  NKC: nlk20040155757  NLK: KAC201614905  NTA: 070815135  SELIBR: 77964  SNAC: w6gt6640  SUDOC: 028287304  Trove: 1243483  VIAF: 86620130   WorldCat (עם VIAF): 86620130 
הבית שבו גדל אביו של יעקב לוי מורנו בפלבן, בולגריה
בית הכנסת (ה"טמפל") הטורקי בווינה בסביבות שנת 1900
סוציוגרמה של רשת חברתית, לפי תורתו של מורנו
קברו של מורנו במשרפה ברובע זימרינג בווינה.