stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שווארמה

| --- | --- |

מתקן שווארמה והכנה מסורתית עם גחלים גלויות
 
 מאכלים
 סוג:  מאכל
 מוצא:  לבנט 
 תאריך יצירה:  המאה ה־1 
 מרכיבים עיקריים:  לוואשי, הל, זרעי כמון, פפריקה, כרוב, לאפה, ירק, פיתה, בשר, רוטב, Morkovcha 
 
שווארמה (בערבית: شاورما) הוא אוכל רחוב בשרי מזרח-תיכוני, העשוי מנתחי בשר מסוגים שונים, שניתן גם לשלב ביניהם, כגון בשר כבש, הודו,
עוף ובקר.
השווארמה נחשבת כיום למאכל רחוב ולמזון מהיר, ומוגשת על פי רוב במזללות המיועדות לכך ("שווארמיות" בעגה).
מנת שווארמה עגל בתוספת אורז וסלטים במסעדה
דרך ההכנה

נועצים את נתחי הבשר בשכבות על גבי שיפוד מתכת ארוך (מכונה גם "סיח", מערבית: سِيخ), ובראש השיפוד נהוג להוסיף כמה נתחי שומן מן החי, כדי שבמהלך הצלייה יוסיפו טעם לבשר וימנעו ממנו להתייבש. השיפוד, שעליו נעוצות שכבות הבשר והשומן, נתלה בניצב בסמיכות למקור חום ומסתובב לאיטו סביב צירו. שיטת צלייה זו מבטיחה צלייה איטית ואחידה של הבשר ומאפשרת לנתחי השומן שבראש השיפוד לזלוג במורד שכבות הבשר ולהעשיר את טעמן. כיום נהוג להשתמש בשני סוגי מבערים, המכונים בשם המקצועי "פיאמה", אחד עשוי עם אבן מוליכת חום והשני עם סלילי מתכת. המכשיר מתחבר לגז ובעירת האבן או סלילי המתכת מקרינה את החום שצולה את הבשר. שיטת צלייה זו נקראת חימום אינפרה-אדום. לעיתים נעשה שימוש גם במדפים הנושאים גחלים, או בגריל חשמלי. השווארמה נחשבת כיום ל"מזון רחוב" ול"מזון מהיר", ואוכלים אותה על פי רוב במזללות המיועדות לכך ("שווארמיות" בעגה).
לאחר זמן מה שבו סבב שיפוד השווארמה מול מקור החום נוצרת על פניו שכבה של בשר צלוי היטב. בעת הכנת מנת שווארמה לסועד חותכים מגוש הבשר רק שכבת בשר צלוי זה באמצעות סכין חדה או מסור חשמלי. מאחר שגוש הבשר מורכב משכבות בשר הרי שמתקבלות רצועות דקות וקצרות של בשר צלוי ועסיסי. רצועות בשר אלה מתובלות בתבלינים שונים, כגון כורכום, הל, אגוז מוסקט וכמון ומוכנות להגשה. לאחר שנחתכו כאמור נתחים מן השווארמה לצורך הגשה, ממשיכים יתר הנתחים להתבשל מול מקור החום וכך נוצרת לאחר זמן-מה שכבה חדשה של בשר צלוי. את השווארמה אוכלים בדרך כלל בפיתה, בבגט או בלאפה, אך לעיתים גם בצלחת. מקובל לצרף לשווארמה מגוון תוספות, לפי טעמו של הסועד: חמוצים, מיני סלטים של ירקות, טחינה, חומוס, סחוג, עמבה, צ'יפס וחרדל.
דרך ההכנה > שווארמה צמחית

כחלק ממגמת מציאת תחליפים צמחוניים למנות בשריות, ניתן למצוא גם גרסאות צמחוניות דמויות שווארמה, העשויות ממגוון מוצרים מן הצומח כגון: סייטן, טופו, פטריות וירקות שונים נוספים. ניתן להכין את הנתחים על המחבת או בדרך המסורתית, על שיפוד מתכת (אם הרצועות רחבות מספיק וניתן לשפד אותן).
היסטוריה

מוצאה של השווארמה הוא מן המטבח הטורקי, שם היא נקראת "דונר קבב" (Döner) וביוון "גירוס" (Γύρος), שני שמות אלה מעידים על סיבוב. גם השם שווארמה מקורו בשפה הטורקית, והוא הצורה הערבית של המילה çevirme (צ'ווירמה - סיבוב או להסתובב). אם כי כיום משתמשים במילה זו בטורקיה עבור חיה שלמה משופדת מעל אש. ניתן למצוא שווארמה בכל רחבי המזרח התיכון ולמעשה, בכל העולם במקומות בהם יש מהגרים מן המזרח התיכון.
ברבות השנים החל המושג "שווארמה" לשמש גם ככינוי לצורת חיתוך של נתחי בשר נא (לרוב בשר בקר או כבש) בה חותכים את הבשר לרצועות דקות וצרות, טרם בישולו, והטבח המבשל אותו יכול לצלותו על-גבי מחבת או בתבנית תנור. בשיטה זו מתקבלים נתחי בשר צלויים המזכירים במראם שווארמה הנמכרת במזללות. כך נוצרה, במקביל לשווארמה המסורתית, "שווארמה ביתית", שאינה מצריכה ציוד ייעודי להכנתה.
שווארמה טבעונית בבגט עם טחינה וסלט ירקות
מצר מאתה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  מצר ים 
 מידע נוסף
 קואורדינטות:  66°34′00″S 67°30′00″W﻿ / ﻿66.5667°S 67.5°W﻿ / -66.5667; -67.5
  (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהמצר מאתה(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהמצר מאתה(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומימצר מאתה(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומימצר מאתה
 
מצר מאתה או מצר מתה (באנגלית: Matha Strait) הוא מצר ים המצוי בין האי אדלייד לקצה הדרומי של איי ביסקו.
היסטוריה > גילוי המצר

המצר התגלה בשנת 1832 על ידי המשלחת הבריטית בהנהגת ג'ון ביסקו. ביסקו חשב כי מדובר במפרץ ולא במצר. האזור נחקר גם על ידי המשלחת הצרפתית הרביעית לאנטארקטיקה (שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1910–1908) בהנהגת ז'אן-באטיסט שארקו.
המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם שחקרה את האזור בפיקודו של ג'ון רימיל בין השנים 1934–1937, גילתה שמדובר במצר ים, ולא במפרץ.
היסטוריה > מקור השם

שארקו קרא למפרץ "מפרץ מאתה", על שמו של סגן אדרה מאתה (André Matha) שהיה סגנו בפיקוד על המשלחת הצרפתית השלישית לאנטארקטיקה (שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1903–1905).
לאחר מיפוי האזור על ידי המשלחת הבריטית, שונה השם לשמו הנוכחי - "מצר מאתה" (לאור ההבנה כי מדובר במצר ולא במפרץ).
לקריאה נוספת

• John E. G. Raymont, , P 273
• , PP 65 - 66
• Charles Neider, , P 188
הערות שוליים

1 2 3 4 5  מידע גאוגרפי והיסטורי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SUDOC: 196745632  VIAF: 253148570454924310120   WorldCat (עם VIAF): 253148570454924310120
יוסף וולף (מיסיונר)

| --- | --- |

 לידה:  1795 ויילרסבאך, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  2 במאי 1862 (בגיל 67 בערך) Isle Brewers, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  ממלכת בריטניה הגדולה, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 השכלה:  אוניברסיטת טיבינגן  אוניברסיטת קיימברידג' 
 השקפה דתית:  אנגליקניזם 
 בן או בת זוג:  ליידי ג'ורג'ינה מרי וולפול (6 בפברואר 1827–16 בפברואר 1859) 
 חתימה:   
 
יוסף וולף (1795 – 2 במאי 1862) היה מסיונר נודד. כתביו משמשים כמקור היסטורי על חיי היהודים באסיה.
ביוגרפיה

נולד בכפר קטן ליד במברג שבוואריה, אביו דוד היה רבה של קהילת ויילרסבאך (גר'). בהיותו ילד משפחתו עברה לבאד קיסינגן בשל הפלישה הצרפתית לבוואריה. בגיל צעיר מאוד החל לנדוד בגרמניה ובמקומות נוספים. בוויימאר פגש את גתה.
ב-1811, בהיותו בן 17, הוטבל לנצרות במנזר בנדיקיטי בפראג. ב-1816 הוצג לפני האפיפיור פיוס ה-7, שהתרשם ממנו וקיבל אותו לבית ספר לכמורה בוותיקן. בעקבות השמעת ביקורת על עקרון האלטעות הוא סולק מהכנסייה. לאחר סיבוב נוסף בגרמניה הוא עבר לאנגליה ונכנס לכנסיה האנגליקנית. באנגליה למד גם מזרחנות באוניברסיטת קיימברידג'.
ב-1822 עבר לארץ ישראל למטרות מיסיונריות, והיה אחד המיסיונרים הראשונים בירושלים. בירושלים הניח את התשתית לפעילותה של החברה המיסיונרית במקום. הוא התקבל באופן חיובי על ידי קהילת הפרושים בשל יחסה החיובי של הכנסייה האנגליקנית ליהודים – בשונה מהכנסייה הקתולית. וולף לא התערבב עם הציבור אלא ניהל דיונים רבים עם הרב מנחם מנדל משקלוב, הרב שלמה פ"ח ואחרים. רבנים ספרדים ניסו לסלקו מהעיר על ידי תקנת הרווקים, אך רמ"מ משקלוב שיכן אותו מחוץ לגבולות העיר. הרבנים הפרושים ניסו להחזירו בתשובה ולא עלה בידם.
ב-1823 עזב את ירושלים וחזר לאנגליה. שנה לאחר מכן פרסם את יומניו ורשמיו מירושלים. לאחר מכן החל לבקר עם אשתו במספר מדינות ותיאר את חיי היהודים באזור. הוא המשיך לנדוד בערי אסיה ועבר שם חוויות רבות. לדבריו, הוא ניצל ממוות פעמים רבות ואף חווה התגלות של ישו, שסיפר לו שבעמק קשמיר תקום ירושלים חדשה.
ב-26 בספטמבר 1837 קיבל תואר דיאקון בארצות הברית. בהמשך חייו קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטריניטי קולג' (דבלין), והוסמך לכמורה על ידי ריצ'רד מאנט (אנ'). היה חבר בכנסייה הקתולית האפוסטולית (אנ'). סיים את חייו ככומר כפרי בלינת'ווייט (אנ') שבמחוז סומרסט.
סמוך לפטירתו הכתיב למספר אנשים את סיפור מסעותיו הכולל אוטוביוגרפיה עצמית. את החיבור הקדיש לבנג'מין דיזראלי. הוא הדגיש שהוא מזרע ישראל משבט לוי, והטיף לנצרות מהתמזה ועד לגנגס.
נפטר ב-2 במאי 1862.
חיים אישיים

ב-26 בפברואר 1827 נישא לג'ורג'ינה – בתו של הוריישו וולפול, הרוזן השני מאורפורד (אנ') ונינתו של רוברט וולפול, הנישואים הקנו לו אזרחות אנגלית. אשתו הראשונה נפטרה בפברואר 1859. במאי 1861 נישא בשנית ללואיזה דסימה.
בנו הוא הנרי דרומונד (אנ') דיפלומט אנגלי. מנכדיו: לוקאס קליב (אנ') סופרת, אלג'רנון קינגסקוט (אנ') טניסאי, הנרי דרומונד (אנ') פוליטיקאי.
כתביו

Missionary journal and memoir of the Rev. Joseph Wolff,[2] written by himself; revised and edited by John Bayford. London, J. Duncan, 1824. Further editions: 1827, 1829.
Researches and missionary labours among the Jews, Mohammedans, and other sects. London, J. Nisbet & Co., 1835. Reprints:
כתביו מצוטטים במחקר. וולף מתאר באופן פרטני קהילות רבות באסיה. יהדות בוכרה, יהדות משהד ועוד. מספר חוקרים מפקפקים באמינות סיפוריו.
לקריאה נוספת

אופיר ברובמרגר, העברי הנוסע, בתוך: משה גלעד (עורך), נוסעים גדולים, הוצאת מסע אחר, תל אביב 2005, עמ' 117–121 (ניתן לקריאה כאן)
אריה מורגנשטרן, גאולה בדרך הטבע, הוצאת מאור, ירושלים תשנ"ז, פרק ז, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
הערות שוליים

1 2  אריה מורגנשטרן, גאולה בדרך הטבע, הוצאת מאור, ירושלים תשנ"ז, פרק ז, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
1 2 3 4 5  אופיר ברובמרגר, "העברי הנוסע", בתוך: משה גלעד (עורך), נוסעים גדולים, הוצאת מסע אחר, תל אביב 2005, עמ' 117-121
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269994605171  PLWABN: 9812688000405606  BIBSYS: 2033196  BnF: cb13527199q (data)  CiNii: DA06392898  GND: 119559919  ISNI: 0000 0000 8156 8327  LCCN: n83126627  NLG: 149346  NTA: 070310939  RERO: 02-A003983917  SNAC: w6hd88v5  SUDOC: 05038354X  VIAF: 76474064   WorldCat (עם VIAF): 76474064
ויטוריו גסמן

| --- | --- |

 לידה:  1 בספטמבר 1922 ג'נובה, ג'נובה, ממלכת איטליה 
 פטירה:  29 ביוני 2000 (בגיל 77) רומא, איטליה 
 מקום קבורה:  קמפו ורנו 
 מדינה:  איטליה
 תקופת הפעילות:  1942–1999 (כ־57 שנים)
 עיסוק:  שחקן תיאטרון וקולנוע, במאי, תסריטאי
 מקום לימודים:  האקדמיה הלאומית לאמנויות הבמה על שם סילביו ד'אמיקו 
 בן או בת זוג:  שלי וינטרס (1952–1954)  דילטה ד'אנדראה (6 בדצמבר 1970–29 ביוני 2000)  נורה ריצ'י (12 באפריל 1944–1952)  ז'ולייט מניאל (1964–1968) 
 צאצאים:  אלסנדרו גסמן, פאולה גסמן, Jacopo Gassman 
 מספר צאצאים:  4 
 פרסים והוקרה:  פרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל קאן - בסרט "בושם נשים" (1975)
 פרופיל ב-IMDb
 
ויטוריו גסמן, בשנת 1949 בסרט "אורז מר" בבימוי ג'וזפה דה סנטיס
ויטוריו גסמן (באיטלקית: Vittorio Gassman, בלידה Vittorio Gassmann;‏ 1 בספטמבר 1922 – 29 ביוני 2000) היה שחקן ובמאי תיאטרון וקולנוע, תסריטאי איטלקי ממוצא יהודי וגרמני.
גסמן היה מייסדו ומנהלו של "תיאטרו ד'ארטה איטליאנו".זכה להערכה רבה בגין מקצועיותו, קולו הנעים, הוורסטיליות והקסם האישי. כונה Il Mattatore (המטדור) לפי שם הסרט  שבו השתתף ובעיקר לפי התוכנית בעלת אותו השם שהנחה בטלוויזיה.
גסמן היה שחקן מועדף של הבמאים מריו מוניצ'לי, דינו ריזי ואטורה סקולה. השתתף בסרטים חשובים באיטליה ובחו"ל וכן בעשרות סרטי בידור שהביאו לו פופולריות רבה.
לצידם של אלברטו סורדי, אוגו טוניאצי ונינו מנפרדי גסמן נחשב לאחת ה"מפלצות" של הקומדיה האיטלקית (לפי ההגדרה המפורסמת של המבקר ג'אן פיירו ברונטה), אליהם צירפו בשנות ה-1960 גם את שמו של מרצ'לו מסטרויאני. הוא זכה שבע פעמים בפרס דוד די דונטלו לשחקן הקולנוע הטוב ביותר וב-1975 בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל קאן עבור תפקידו בסרט "בושם נשים".
קורות חיים

ויטוריו גסמן נולד בשנת 1922 ברובע סטרופה של ג'נובה, שהיה בזמנו יישוב אוטונומי, כשני בין שני הילדים של מהנדס הבניין הגרמני היינריך גסמן ושל השחקנית לשעבר לואיזה לבית אמברון, יהודיה ילידת פיזה. משפחת האב הייתה רומית-קתולית והסב, קרל גסמן, כיהן כמנהל תיאטרון בקרלסרוהה. אחותו הבכורה, מריה לואיזה, נולדה בקרלסרוהה.
בגיל 5 חיה המשפחה בפאלמי במחוז רג'ו קלבריה, בו עבד האב בבניית השכונה החדשה "פרובטון", עבודה שבה הודגש נושא הגנת המבנים מפני רעידות אדמה. גסמן שמר זכרונות יפים מנופי ילדותו בקלבריה.
קורות חיים > שנות הארבעים

בשנת 1936 עברה המשפחה לגור ברומא. האב לקה בסרטן המעי הגס ונפטר באותה שנה. גסמן שירש מאמו את האהבה לשירה ולדיקלום, למד לימודים קלאסיים בתיכון-גימנסיה ע"ש טורקוואטו טאסו (שבו למד באותה תקופה גם הפוליטיקאי העתידי ג'וליו אנדראוטי). אחרי בחינות הבגרות, בשנת 1941, בעידוד אמו, ויתר על לימודי המשפטים כדי להירשם באקדמיה הלאומית לאמנות הבמה שבניהולו של סילביו ד'אמיקו. עם חבריו ללימודים נמנו פאולו סטופה, רינה מורלי, אדולפו צ'לי, לואיג'י סקוארזינה, אליו פנדולפי, רוסלה פאלק, לאה פדובני ואחר כך פאולו פאנלי, נינו מנפרדי, טינו בואצלי, ג'יאנריקו טדסקי, מוניקה ויטי, לוקה רונקוני ואחרים.
בעל גוף אתלטי, הצטיין גסמן באותן השנים כשחקן כדורסל בקבוצה ס.ס. פריולי והשתתף בנבחרת הלאומית לכדורסל.
בתום לימודיו באקדמיה בשנת 1943 הופיע לראשונה על הבמה, בתיאטרון אודיאון מילאנו, עם הלהקה של אלדה בורלי, במחזה "Nemica" (האויבת) מאת דריו ניקודמי. בהמשך שיחק בעונה 1943–1944 בלהקה של אלזה מרליני וב-1945–1946 יחד עם לאורה אדאני וכן עם טינו קארארו וארנסטו קלינדרי שאיתם יצר על במת תיאטרון אליזאו שלישיית שחקנים מפורסמת. הצטיין ביצירות שונות ומגוונות - מקומדיות בורגניות ועד לתיאטרון אינטלקטואלי - לרבות "אדם" מאת מרסל אשאר ו"מכונת הכתיבה" מאת ז'אן קוקטו.
את הצלחותיו הגדולות כשחקן תיאטרון בשל השיג בלהקה של לוקינו ויסקונטי, לצידם של סטופה, רינה מורלי ופאולה בורבוני. גסמן שיחק את סטנלי קובלסקי במחזה "חשמלית ושמה תשוקה" מאת טנסי ויליאמס, בכטוב בעיניכם מאת שייקספיר ובהפקת הבכורה האקסטרווגנטית של "אורסטה" מאת אלפיירי בהמשך שיחק ב"להקת התיאטרון הלאומי" של גידו סלוויני, יחד עם מסימו ג'ירוטי וארנולדו פואה בהצגה המצליחה של פר גינט מאת איבסן בתרגומו של גסמן עצמו. הבכורה התקיימה בתיאטרון ואלה ברומא. אמנם היו מבקרים שמצאו כי משחקו בדמויות טרגיות כמו פר גינט והמלט היה פחות מעמיק
הופעת הבכורה של גסמן בקולנוע אירעה בשנת 1945 בסרט "Incontro con Laura" (פגישה עם לאורה) בבימוי קרלו אלברטו פליצ'ה, אולם סרט זה אבד. כך שהסרט הראשון שבו שיחק גסמן וששרד עד ימינו הוא Preludio d'amore משנת 1946 בבימוי ג'ובני פאולוצ'י. שיחק בסרט זה את תפקידו של חייל שחזר מן המלחמה ומצא כי סביבתו המוכרת השתנתה.
בשנים 1947–1951 שיחק גסמן בסרטי הרפתקאות ופעולה ("בת הקפטן" 1947 של מ. קמריני, Il cavaliere misterioso - "האביר המסתורי",1949, של ר. פרדה, Il lupo della Sila "הזאב מסילה" של דויליו קולטי, 1949, "Lo sparviero del Nilo" - הנץ של הנילוס, 1951, בבימוי ג'.ג'נטילומו,
Il leone din Amalfi - האריה מאמאלפי 1950, בבימוי פייטרו פרנצ'ישי, Il tradimento/Passato che uccide - הבגידה/העבר שהורג, בבימוי ר. פרדה, 1950), הסרט המצרי "הבז" בימויו צלאח אבו סיף, 1950) בהם גילם לרוב את תפקיד הרשע. מבין כולם משך תשומת לב מיוחדת משחקו ב"דניאלה קורטיס" של מריו סולדטי (1947)
אולם את ההצלחה הגדולה הראשונה קטף האמן בשנת 1949 בסרט "Riso amaro" (האורז המר) לצידה של סילבנה מנגנו בבימויו של ג'וזפה דה סנטיס, והנחשב לאחד מיצירות המופת של הקולנוע הנאוריאליסטי האיטלקי. באותה שנה שיחק דמות של עיתונאי לצידם של קונטנס דאולינג, נינו פאבזה ובנימינו ג'ילי בסרט Una voce nel tuo cuore של אברטו ד'אוורסה. ב-1951 הופיע שוב לצידה של מנגנו בסרט אנה.
קורות חיים > שנות החמישים

ב-1952 יחד עם לואיג'י סקוארזינה הקים גסמן וניהל את להקת Teatro d'Arte Italiano (תיאטרון האמנות האיטלקי) והפיק בה את הגרסה הראשונה השלמה באיטליה של המלט, וכמו כן יצירות נדירות יותר כמו "תיאסטס" מאת סנקה ו"הפרסים מאת איסכילוס. במחזור השלושה עשר של ההצגות הקלאסיות בסירקוזה בשנת 1954 שיחק גסמן את "פרומטאוס כבול" מאת איסכיולוס. מאוחר יותר, ב-1960 גם כן בסירקוזה שיחק את "אורסטיאה " מאת סופוקלס בבימויו ותרגומו של פייר פאולו פזוליני.
שנת 1956 נחשבת לשנת מפתח בקריירה האמנותית של גסמן, שבה גילם את אותלו ואת יאגו לחליפין עם השחקן הגדול סאלוו רנדונה.
כעבור שלוש שנים הנחייתו את תוכנית הטלוויזיה: "Il Mattatore" (המטדור) זכתה בהצלחה בלתי צפויה. הכינוי "המטדור" ליווה אותו בכל שאר חייו.
שנת 1953 הוחתם גסמן על חוזה עם חברת מטרו גולדווין מאייר והשתתף מתוקפו בארבעה סרטים אמריקאים -"Cry of the Hunted" (זעקת הנרדף) (1953) בבימוי ג'וזף לואיס, "The Glass Wall" (חומת הזכוכית) (1953) בבימוי מקסוול שיין, "Sombrero" (סומבררו) של נורמן פוסטר (1953) והסרט המוזיקלי "Rhapsodie" (רפסודיה) של צ'ארלס וידור, שבו שיחק יחד עם אליזבת טיילור.
החוזה עם MGM הופסק די מהר וגסמן שיחק בשנים הבאות כמה סרטים איטלקיים עם הפנים אל הקהל הבינלאומי:"Mambo" (ממבו) בבימוי רוברט רוסן (1954), La Donna più bella del mondo (Beautiful but Dangerous) (היפה בנשים) של רוברט ז. לאונרד, לצידה של ג'ינה לולובריג'ידה (1955), "Guerre et paix" ("מלחמה ושלום)" של קינג וידור (1956)
ב-1957 שכנע את פרנצ'סקו רוזי, אחד מעוזרי ויסקונטי לשעבר, לביים אותו בעיבוד הקולנועי Kean - Genio e sregolatezza לגרסתו של ז'אן-פול סארטר למחזה "Kean" ("קין") של דיומא שהייתה אחת מהצלחותיו הגדולות על במת תיאטרון.
הסרט, בעל רמזים אוטוביוגרפיים המוקדש ל"זוהר ולמצוקות" של כוכב על הבמה זיכה את משחקו של גסמן ביולי 1957 בפרס Grolla d'oro ("גרולת הזהב") בפסטיבל הסרטים של סן ונסאן, במחוז ואל ד'אוסטה.
קורות חיים > שנות השישים

שנות השישים היו עדות לתנופה נוספת בקריירה הקולנועית של ויטוריו גסמן
אחרי ההצלחה ב"אורז מר" מ-1949 הועסק גסמן בקולנוע באיטליה ובהוליווד, בתפקידים "אתלטיים" ושל נבזים פתיינים
הבמאי מריו מוניצ'לי שינה לו את ההופעה החיצונית ותפר לו תפקידים קומיים, שהיו מנוגדים לנטייתות האישית הידועה.
והוא הצטיין בהם.
שיחק ב "La grande guerra" המלחמה הגדולה) וב"דיפטיך" ההיסטורי (1966) "L'armata Brancaleone"
(צבא ברנקלאונה) ו- ""Brancaleone alle crociate" (ברנקלאונה במסעות הצלב), ידע הצלחה גדולה בתפקיד הגנב העלוב בסרט "I soliti ignoti"("עסקים מלוכלכים ברחוב מדונה") של מוניצ'לי (שהיו לו שני המשכים מאוחרים "l'Audace colpo dei soliti ignoti" ‏ (1959) של נאני לוי ו "I soliti ignoti vent'anni dopo" של אמאנציו טודיני (1985).
עם הבמאי דינו ריזי שיתף פעולה בסרטים כמו "Il mattatore" (המטדור, 1960), "Il sorpasso" ("התאונה" או "החיים הקלים",משנת 1962 לצידו של ז'אן לואי טרנטיניאן), La" marcia su Roma" ("המצעד על רומא" משנת 1962), "I mostri" (המפלצות, משנת 1963), "Il gaucho" (משנת 1964), "שבע פעמים אישה" (1967) "Il tigre" (‏ The Tiger and the" Pussycat" משנת 1967), "Il profeta" )("הנביא" משנת 1968)
קורות חיים > שנות השבעים והשמונים

חידש את העבודה עם דינו ריזי בקומדיות בקורתיות "מרירות" ‏ "In nome del popolo italiano" ("בשם העם האיטלקי" משנת 1974), "Anima persa" (נשמה אבודה, משנת 1977),"Caro papà" (אבא היקר משנת 1979) מאוחר יותר "Tolgo il disturbo" ("אני אומר לכם שלום" משנת 1990)
התחבר עם אטורה סקולה ביצירת סרטים כמו C'eravamo tanto amati ("אהבנו כל כך" משנת 1974), La terrazza (משנת 1980), La famiglia (משנת 1987).
בשנת 1978 רוברט אלטמן קרא לו לארצות הברית והעניק לו שני תפקידים גדולים: אחד של מהגר איטלקי עשיר בסרט "חתונה" (A Wedding) והשני - של כומר שטני בסרט "Quintet" (קווינטט)
בחו"ל זכה גסמן להערכה גסמן גם הודות למשחקו בסרטים כמו "הסערה" של פול מזורסקי (1982), "בנוונוטה" של אנדרה דלוו (1983) ו"החיים הם רומן" מאת אלן רנה (1983).
קורות חיים > שנות התשעים

בעשור האחרון לחייו המשיך גסמן להופיע בקולנוע ב "חורף הארוך" בבימויו של חיימה קמינו (1992), Sleepers של בארי לוינסון (1996), שבו הצטיין בגילום דמות איש המאפיה קינג בני
וב"ארוחת ערב" של אטורה סקולה. בשנת 1990 גילם את סינבד בסרט "אלף לילה ולילה" שביים פיליפ דה ברוקה על פי סיפורי העם 'סיפורי אלף לילה ולילה'.
קורות חיים > שובו לתיאטרון

על אף הצלחותיו בקולנוע, לא נטש גסמן מעולם את התיאטרון. בתקופה האחרונה של הקריירה העמיד גם את השירה במקום מרכזי בקריירה שלו, וסייע בהפצתן של מספר יצירות זרות בקרב הקהל האיטלקי.
פרפקציוניסט בגישתו, גסמן שנא דיקציה לקויה או את היגוי דיאלקטלי, אם כי כשנדרש ידע טוב מאוד לבטא ברוב הניבים האיטלקיים. הייתה לו התעוזה להסכים בשנת 1960 לביים את "אדלקי", אחת היצירות הפחות ידועות והפחות "קלות" של אלסנדרו מנצוני, מיוזמתו נבנה ברומא מבנה זמני של תיאטרון-קרקס ענק, בשם "התיאטרון העממי האיטלקי",(Teatro Popolare Italiano) שמוקם יד הפארק דיי דאיני ווילה בורגזה. המבנה נועד להיות נודד, אולם התברר לא היה מתאים להנעה.
בהמשך הסתפק גסמן במבנה קרקסי אחר שאיתו, נדדה להקתו ברחבי איטליה וריתקה כחצי מיליון צופים (1960)
באותה שנה הציגו וגסמן ולהקתו בתיאטרון הלירי במילאנו מחזה חדש מאת אניו פלאיאנו, (שכתב עם פליני את התסריט של דולצ'ה ויטה, "תושב מאדים ברומא" (Un marziano a Roma) על חייה הריקניים של החברה הרומאית. הצגה זו נכשלה.
.
גלסמן הפיק הפקות עם יצירות של גדולי המחברים של המאה ה-20, אך גם של קלסיקונים כמו שייקספיר, דוסטויבסקי והמחזאים היוונים הקלאסיים.
בשנת 1963 ביים ושיחק ב "Il Gioco degli eroi" (משחק הגבורים),מופע אנתולוגי של תיאטרון איטלקי שכללה טקסטים מאת רוזאנטה, גולדוני, אלפיירי, פירנדלו, בטי, דנילו דולצ'י, פטרוני גריפי ואחרים. עם מופע זה סייר גם בצרפת, אנגלי וניו יורק.
בשנים 1979–1991 ניהל בפירנצה בית ספר לתיאטרון משלו - Bottega Teatrale di Firenze - שהפכה לשם בחיי התרבות של העיר הזאת. הצליח לגייס במסגרתה דמויות ידועות של עולם התיאטרון והקולנוע האיטלקי והעולמי, כמו ג'ורג'ו אלברטצי (שהיה סגנו למשך שנים רבות), אוראציו קוסטה, אדולפו צ'לי, אנתוני קווין, אנטונלה דאוויזו, אטורה סקולה, איב לה ברטון, סירו פרונה ואחרים.
סרטים בהם שיחק > בטלוויזיה

גסמן נמנע מלהופיע יתר על המידה בתוכניות פופולריות במסך הקטן, אך יחד עם זאת השתתף באלו של הזמרת מינה, של קוראדו מנטוני ופיפו באודו, תוך יצירת רגעים שנחקקו לזמן רב בזיכרון הצופים. הציבור זכר גם הופעתו בשנת 1997 כנוסטרדמוס בפרסומת לבנק סן פאולו מטורינו, במיוחד את התשובה: "את זה אינני יודע". בשנות ה-1990 השתתף בתוכנית הטלוויזיה "Tunnel" שבה דיקלם ברצינות אירונית טקסטים כמו חשבון הגז, תפריט של מסעדה או מלוח המודעות.
סרטים בהם שיחק > במאי קולנוע

גסמן ביים מספר סרטים בעלי אופי אוטוביוגרפי בולט, כמו "קין - גאונות ואי סדר" (1956), "האליבי" (1969), "Di padre in figlio" ("מאב לבן", בוים ומשוחק על ידי גסמן ובנו, אלסנדרו, בהשתתפות בני המשפחה) וכן את הסרט "באין משפחה" (במקור: Senza famiglia, nullatenenti cercano affetto - חסרי משפחה, חסרי בית, דרושה חיבה), מעין פרודיה למלודרמות רגשניות.
סרטים בהם שיחק > סופר

גסמן עסק גם בכתיבה ספרותית.
סרטים בהם שיחק > סופר > ספריו

1965 - Luca dei numeri (לוקה של המספרים) - רומן בכורה
כרכים אוטוביוגרפיים:
1981 - Un grande avvenire dietro le spalle (עתיד גדול מאחוריו)
1990 - Memorie del sottoscala - (זיכרונות מן הארון)
1992 - Ulisse e la balena bianca (אוליסס והלויתן הלבן)
1992 - Mal di parola (מחלת מילים)
1996 - Lettere d'amore sulla bellezza (מכתבי אהבה על היופי) יחד עם ג'ורג'ו סואבי.
סרטים בהם שיחק > מדובב

דובב בסרט של פרנקו זפירלי "רומיאו ויוליה" ובתפקיד מופסה - בגרסה האיטלקית של הסרט המוייר של אולפני וולט דיסני "מלך האריות" (1994) (במקור התפקיד דובב על ידי ג'יימס ארל ג'ונס)
חייו הפרטיים

לוויטוריו גסמן היו שלוש נשים רשמיות ושלוש בנות זוג, כולן מתחום המשחק.
אשתו הראשונה: נורה ריצ'י, אם בתו, השחקנית פאולה גסמן, ומאוחר יותר אמו של אוגו פאליאי. נישואיה עם גסמן בוטלו על ידי בית הדין של הכנסייה הקתולית - Sacra Rota.
נורה ריצ'י הייתה בתם של השחקנים רנצו ריצ'י ומרגריטה באני.
אשתו השנייה: שלי וינטרס, אם הבת ויטוריה (טורי), שגדלה בארצות הברית והפכה לימים לרופאה גריאטרית. התגרשו בארצות הברית.
ג'ולייט מייניאל - בת זוג ללא נישואים, אמו של השחקן אלסנדרו גסמן, שהיה בעצמו לשחקן ולבמאי.
אשתו השלישית, עד סוף חייו - דילטה ד'אנדריא (Diletta d'Andrea), אמו של בנם - יאקופו גסמן, במאי. גסמן היה גם אביו החורג של אמנואלה סאלצ'ה, בנה של דילטה מנישואיה הראשונים לבמאי לוצ'אנו סאלצ'ה.
לגסמן היה בשנים 1953–1960 קשר זוגי מסעיר וארוך עם אנה מריה פררו.
בשנים 1961–1963 נמצא בקשר זוגי עם השחקנית הדנית אנט סטרייברג.
חייו הפרטיים בעיקר ריבוי קשריו הזוגיים והרומנים שניהל, עוררו נגדו בקורות תכופות בשנות ה-1950- 1960.
בהתחלה אתאיסיט מוצהר, במשך הזמן אימץ לעצמו אמונה מיוחדת משל עצמו.
גסמן הלך לעולמו בגיל 77 בביתו ברומא בעקבות התקף לב פתאומי בעת שינה.
אפרו הובא לקבורה בקבר המשפחתי של בני ד'אנדריאה, משפחת אשתו השלישית, בבית הקברות וראנו. לזכרו הוצב שם לוח קטן מאבן בצורה ספר פתוח עם הכתובת "Non fu mai impallato" ("לא הוצא מעולם מאור הזרקור")
פרסים ואותות הוקרה

1957 פרס "גרולת הזהב" (Grolla d'oro) של פסטיבל סן ונסאן על משחקו בסרטו "Kean"
1971: פרס צדף הכסף לשחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים ה-19 של סן סבסטיאן עבור תפקידו ב"ברנקלאונה יוצא למסע הצלב"
1975: -פרס השחקן הטוב ביותר בהפסטיבל הסרטים ה-28 של קאן עבור משחקו בסרט "בושם נשים"
הפרס דוד די דונטלו לשחקן הקולנוע הטוב ביותר:
1960 בסרט "המלחמה הגדולה" (La Grande Guerra)
1962 עבור Il Sorpasso ("התאונה" או "החיים הקלים")
1965 עבור La Congiuntura
1967 עבור Il Tigre (הטיגריס)
1975 עבור בושם נשים (Profumo di donna)
1979 עבור Caro papà (אבא היקר)
1987 עבור La famiglia (המשפחה)
1982 מדליית זהב מטעם משרד התיירות והמופעים
1984 אות מיוחדת
1987 עבור La Famiglia (המשפחה) - הפרס לשחקן הקולנוע הטוב ביותר
סרט הכסף (Nastro d'argento) מטעם האיגוד האיטלקי לעיתונאי קולנוע לשחקן הקולנוע הטוב ביותר:
1959 עבור I soliti ignoti (עסקים מלוכלכים ברחוב מדונה)
1963 עבור Il Sorpasso
1975 עבור בושם נשים
1990 עבור Lo zio indegno
סרט הכסף (Nastro d'argento) לשחקן המשנה הטוב ביותר
1999 עבור La cena
לקריאה נוספת

Giacomo Gambetti Vittorio Gassman, Gremese Editore, Roma 1999
2002 Luisella Bolla, Flaminia Cardini - Vittorio Gassman, una vita di mattatore RAI ERI
2003 D Enrico Lancia (ed) Dizionario del cinema italiano, Gremese Editori, Roma,
הערות שוליים

↑  האתר הגנאלוגי geni
↑  La Repubblica 30/6/2000
↑  האתר הגנאלוגי geni
↑  Onofrio Pirrotti 2010
↑  Enzo Siciliano 2003
1 2 3  John Francis Lane, The Guardian obituaries 30.06.2000
↑  J.L.Passek 1998
↑  J.L.Passek
↑  J-L.Passek
↑  J-L.Passek
↑  J-L.Passek
↑  על התיאטרון העממי האיטלקי של גסמן באתר איטלקי לזכר שחקני עבר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261667205171  PLWABN: 9810696526905606  BIBSYS: 90382532  BNE: XX1066118  BnF: cb11904261k (data)  CiNii: DA1232885X  GND: 118716506  ICCU: CFIV025170  ISNI: 0000 0001 2131 8155  LCCN: n81007447  MusicBrainz: 0dd0d234-3093-4397-9cfb-25f5378fe969  NKC: pna2009495553  NLA: 36127521  NLK: KAC2020L8420  NTA: 069799601  RERO: 02-A003282041  SNAC: w6321zmg  SUDOC: 026883368  Trove: 1216745  VIAF: 49225959   WorldCat (עם VIAF): 49225959 
בתפקיד אנטולי קוראגין בסרט האמריקאי "מלחמה ושלום", 1956