stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של סין
העידן הקיסרי > שושלת טָאנְג: חזרה לשגשוג

בשנת 618 נוסדה שושלת טָאנְג (סינית: 唐 פיניין: Táng), כשהיא פותחת עידן חדש של שגשוג וחידושים בתחומי האמנות והטכנולוגיה. בתקופה זו פעלו משוררים נודעים כלי באי ודו פו. הבודהיזם, שהחל חודר לסין כבר במאה הראשונה, הוכרז כדת הרשמית של המדינה ואומץ על ידי המשפחה הקיסרית ורבים בקרב העם. סבורים כי צ'אנג-אן, בירת השושלת, הייתה באותה תקופה העיר הגדולה ביותר בעולם.
תקופת טאנג נחשבת לאחת מתקופות השגשוג החשובות בהיסטוריה של סין. טאנג, בדומה להאן, פיתחה נתיבי מסחר מערבה ודרומה וקיימה קשרי מסחר ענפים גם עם מדינות מרוחקות. סוחרים זרים רבים התיישבו באותה העת בסין. השושלת החדירה לממשל שיטת חלוקת קרקעות לפיה קיבלו משפחות מענקי אדמה על-פי צורכיהם ולא על פי עושרם.
הפסקה ברצף השושלת הייתה בלקיחת השלטון על ידי וו דזה טיין, אולם טאנג החזירה לעצמה את השלטון.
אולם, על אף השגשוג, החלה שושלת טאנג, משנת 860 לערך, להחלש בשל מרידות שונות בסין ובכללם של הממלכה המשועבדת נָאנְגָ'או. ב-879 כבש אחד המצביאים, חְוָּאנְג צָ'או, את גואנגג'ואו והרג את מרבית 200,000 תושביה, על קהילת הסוחרים הזרים שבה. לאחר מכן כבש את לְווֹיָאנג ואחר-כך את צ'אנג-אן. על אף שבסופו של דבר עלה בידי כוחות טאנג להביס אותו, קרסה השושלת בשנת 907.
העידן הקיסרי > תקופת חמש השושלות

בשנים 907–960, סין שקעה לתקופה נוספת של פיצול וחוסר-סדר, המוכרת בשם תקופת חמש השושלות ועשר הממלכות (סינית: 五代十国; פין-יין: Wǔdài Shíguó).
העידן הקיסרי > שושלת סונְג ושכנותיה הצפוניות

בשנת 960 עלה בידי שושלת סונג (סינית: 宋 פיניין: Sòng) לאחד את סין תחת שלטונה. תחת שלטון סונג, שבירתו בְּייֵנְלְיָאנְג (קאיפנג של ימינו), החלה בסין תקופה חדשה של שגשוג. אולם שושלת סונג לא הייתה הכוח הפוליטי הגדול היחיד באזור. במנצ'וריה ובמזרח מונגוליה שלטה במקביל שושלת לְיָאו (סינית: 遼; פיניין: Liáo) החיטאנית. במקביל נוסדה בשנת 1035 שושלת שְׂיָה המערבית (סינית: 西夏; פיניין: Xī Xià). שושלת זו, שהוקמה על ידי שבטים טנגוטים, שלטה עד לשנת 1227 בצפון-מערב סין, באזורים שהם במחוזות שאאנשי, גאנסו ונינגשיה.
בשנת 1115 קמה שושלת גִ'ין (סינית: 金; פיניין: Jīn) היורצ'נית (אבותיהם של המנצ'ורים), וחיסלה תוך עשר שנים את שושלת ליאו. לאחר מכן פנתה ללחום בשושלת סונג והצליחה לנגוס בשטחים משמעותיים מצפון סין, כולל השתלטות על הבירה ביינליאנג (קאיפנג). ב-1127 נאלצה שושלת סונג להעתיק את בירתה ללִין-אָן (האנגג'ואו של ימינו), במה שסימן את תחילת תקופת סונג הדרומית. מעתה הייתה סין מחולקת בין שושלות סונג, ג'ין ושיה המערבית, תוך עימות מתמשך בין שתי הראשונות.
תקופת שושלת סונג, ובייחוד שושלת סונג הדרומית, התאפיינה בפיתוחים טכנולוגיים ומדעיים משמעותיים, בין היתר בשל הלחץ הצבאי הבלתי פוסק. תקופה זו ראתה את הקמתו של הצי הצבאי הקבוע הראשון (1132), וכן שימוש נרחב של אבק שרפה בשדה הקרב (החל מ-1161). לקראת סוף המאה השלוש-עשרה אימצה סין את הדוֹגְמָה הנאו-קונפוציאנית שניסח ג'וּ שִׂי.
הייתה זו גם תקופה של פריחה תרבותית עם ציורים מרשימים כגון "לאורך הנהר בזמן חג הצ'ינג-מינג", "שמונה עשר שירים לחליל נודד" וציירים בודהיסטים מפורסמים כגון לין טינגְגְווֵי. במאה ה-11 נכתבה היצירה ההיסטוריוגרפית דְזְה-גְ'ה-טוּנְג-גְ'ייֵן בת 294 הכרכים שהזמין הקיסר שנג'ונג.
העידן הקיסרי > שושלת יואן המונגולית

ממלכת ג'ין הייתה הראשונה מבין שושלות סין שהובסה על ידי המונגולים מצפון. הללו המשיכו וכבשו גם את ממלכת סונג ואת יתר סין במלחמה ארוכה ועקובה מדם שהייתה המלחמה הראשונה בהיסטוריה בה נעשה שימוש מכריע בנשק חם. כעת מששלטו המונגולים על רצף טריטוריאלי לכל רוחבה של אסיה, החלה תקופה של יציבות לכל אורך דרך המשי. בתקופה זו, המכונה Pax Mongolica ("השלום המונגולי"), נוצרו לראשונה קשרים בלתי אמצעיים בין מזרח אסיה לאירופה, כשסיפורי מסעותיו של מרקו פולו מציתים את דמיונם של האירופאים, שנחשפו כעת לראשונה לאוצרות התרבות הסינית.
את שושלת יְוֵּאן (סינית: 元; פיניין: Yuán) (1279–1368) ייסד נכדו של ג'ינגיס חאן, קובלאי חאן, מתוך מטרה לאמץ את דפוסי התרבות הסינית ולוותר על חיי הערבה. הוא ייסד את בירתו הדרומית בחאנבאליק (בייג'ינג של ימינו). על פי ההיסטוריוגרפיה הסינית הייתה זו הפעם הראשונה שסין הייתה נתונה בידי שלטון זר. מפקד אוכלוסין משנת 1300 דיווח על אוכלוסייה של כ-60 מיליון תושבים ברחבי האימפריה, זאת לעומת מספר כפול של תושבים שחיו, על פי דיווחים שונים, בממלכות הסיניות שלפני הכיבוש המונגולי. בנוסף לכך, כילה הדבר כ-30% מהאוכלוסייה במהלך המאה ה-14.
העידן הקיסרי > שושלת מינג

לכל אורך שושלת יואן הייתה האוכלוסייה ההאנית עוינת את השלטון הזר שהעדיף לקדם על פניה מהגרים בדרכי המשי, שרבים מהם היו מוסלמים. לעוינות זו התווספה שורה של אסונות טבע, ואלה הביאו לשורה של מרידות עממיות שהסתיימו עם הדחת שושלת יואן והקמת שושלת מינג (סינית:明, פיניין: Míng) בשנת 1368.
הקיסר חונג-וו, מייסד השושלת, הניח את היסודות לנטייתה של המדינה למעט במסחר ותעשייה ולהתמקד בעיקר בהגדלת הרווחים מהמגזר החקלאי, כנראה בשל מוצאו החקלאי של הקיסר. חברות פאודליות זעירות שהתפתחו במהלך שנות שלטונם של שושלת סונג ושל המונגולים פורקו ואדמותיהם הולאמו, חולקו והושכרו לאיכרים מחדש. כמו כן, הוטל חוק האוסר החזקת עבדים במדינה. החוקים נגד מסחר נשארו בממלכה עוד מתקופת שושלת סונג, אך כעת הם חלו גם על סוחרים זרים, מה שהביא במהרה לגוויעת סחר החוץ בין סין לשאר העולם.
בתחילה שכנה עיר הבירה בנאנג'ינג, אך קיסר מינג השלישי, יונְגְלֶה, הקים בבייג'ינג את העיר האסורה, והעתיק אליה את בירתו. לזכותו של קיסר זה נזקפים מיזמים חשובים נוספים כגון כרייה מחדש של התעלה הגדולה, הקמת מקדש השמיים, ועוד. החומה הגדולה, שחוברה לראשונה בתקופת שושלת צ'ין, אף היא נבנתה מחדש בימי שושלת זו.
במהלך שלטון המונגולים פחתה האוכלוסייה בכ-40% לכ-60 מיליון נפש, ושתי מאות מאוחר יותר הוכפל מספר התושבים. הערים החלו להתפתח בקצב מואץ ובעקבות כך החלה להופיע גם תעשייה זעירה. היציבות השלטונית והעיור היוו קרקע פורייה לפריחה באומנויות הקלאסיות כגון השירה, הספרות, הציור והחרסינה. באותה עת נכתב המסע למערב, אחד הרומנים הידועים בתולדות סין. על רקע חידוש הקונפוציאניזם, התחדש העניין ברכישת השכלה, ובאותה עת נכתבו אנציקלופדיות עבות כרס, שהידועה שבהם, "אנציקלופדיית יונגלה", הקיפה 11,000 כרכים.
על אף הסלידה ממסחר עם מדינות אחרות וההתרכזות בענייני הפנים של המדינה תחת שלטונה של שושלת מינג, לא הייתה סין מבודדת. הסחר עם מדינות אחרות, ובעיקר עם יפן, המשיך להתקיים והקיסר יונגלה השתדל ככל יכולתו למסד קשרים דיפלומטיים עם המדינות הסובבות את סין. צבאה של סין כבש את אנאם (צפון וייטנאם של ימינו), והצי הימי שלה הפליג במסעותיו עד לחופי אפריקה. השפעתם של הסינים הגיעה באותה עת עד לטורקסטן.
אחת הדרכים המרשימות ביותר בהן התבטאה מדיניות החוץ הסינית של אותה תקופה הייתה מסעותיו הימיים של גֶ'נְג הֶה, סריס מוסלמי ונצר למשפחה מונגולית, אשר הוביל שבעה מסעות ימיים מפוארים בין 1405 ל-1433, לפני עידן התגליות האירופי, שעברו בכל האוקיינוס ההודי והאיים שבו והגיעו עד לכף התקווה הטובה (כמאה שנים לפני שהחלו האירופים הראשונים, הפורטוגלים, להפליג להודו וסין סביב כף זה). מסעו הראשון של ג'נג כלל 62 ספינות שנשאו 28,000 מלחים – ללא ספק המסע הימי הגדול ביותר בהיסטוריה האנושית.
אולם, לקראת מחצית המאה ה-15, הוטל איסור על אזרחי המדינה לבנות ספינות בעלות כושר הפלגה באוקיינוס וכן נאסר על כלל האזרחים לעזוב את המדינה. קיימת הסכמה שצעד זה ננקט כדי להגן על הקיסרות מפני התקפות של שודדי ים. מרב ההגבלות על המסחר הימי בוטלו בשנת 1567, אחרי מות הקיסר ג'יאג'ינג (1522–1566).
העידן המודרני > הרפובליקה הסינית

ביאושם מאוזלת ידו של השלטון, החלו פקידי ממשל צעירים, קציני צבא וסטודנטים, שהושפעו מרעיונותיו המהפכניים של סון יאט-סן להתארגן לקראת הפיכה במדינה שתסלק את שושלת צ'ינג מהשלטון ותהפוך את המדינה לרפובליקה. התקוממות ווצ'אנג, התקוממות מהפכנית צבאית, החלה ב-10 באוקטובר 1911. כחצי שנה מאוחר יותר, ב-12 בפברואר 1912 הוקמה הממשלה הזמנית של הרפובליקה הסינית (סינית: 中華民國, פיניין: Zhōnghuá Mínguó) בנאנג'ינג כשבראשה עומד סון יאט-סן כנשיאה הזמני. אך סון נאלץ לוותר על תפקידו לטובת יואן שה-קאי אשר פיקד באותו הזמן על "הצבא החדש" והיה ראש הממשלה תחת שלטון צ'ינג, כחלק מהסכם שנחתם להדחת הקיסר האחרון – הילד פויי. בשנים שלאחר הכתרתו כנשיא, ניסה יואן שה-קאי לעקוף את סמכויותיהן של הוועדות הפרובינציאליות של הרפובליקה ואף הכריז על עצמו קיסר ב-1915.
ב-18 בינואר 1915 הציבה יפן את 21 הדרישות שלה מסין. יואן ששאף לתמיכה יפנית להכתרתו, הסכים במאי 1915 לחלק מדרישות אלו. יום קבלת הדרישות היפניות מכונה "יום ההשפלה הלאומית". שאיפותיו הקיסריות של יואן נתקלו בהתנגדות עזה של המהפכנים, שראו כיצד מהפכתם הולכת לכינון קיסרות מחדש, במקום רפובליקה, והם החלו מתמרדים נגד יואן, עד למותו ב-1916 שהשאיר ריק שלטוני בסין. סין שלאחר מותו של יואן נחלקה בין הממשל הרפובליקני החדש, ובין מצביאים מקומיים ששלטו באזוריהם עוד מתקופת צ'ינג.
ב-1917, לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה, הצטרף סין למדינות ההסכמה, מתוך תקווה שאחרי המלחמה יוחזרו לה השטחים שנלקחו ממנה. אולם לאחר המלחמה סין לא הייתה חלק מההסכמים הרשמיים שנחתמו בוועידת השלום בפריז ולא חתמה על חוזה ורסאי, בשל התנגדותה להעברה ליפן שטחים סיניים שהיו בשליטת גרמניה, בעיקר חבל שאנדונג – מה שכונה "בעיית שאנדונג". בעקבות זאת, סין חתמה על הסכם שלום עם גרמניה רק בשנת 1921, וסיים מצב אבסורדי בו היא המדינה היחידה שנמצאת במצב מלחמה עם גרמניה, למרות שכלל לא התעמתה איתה ישירות.
ב-1919 התעוררו הפגנות נגד הממשלה הסינית והאימפריה היפנית, ששיאן הגיע ב-4 במאי. אלו הולידו את תנועת הארבעה במאי, שהתמקדה בביקורת על מדיניות הממשלה והתרפסותה בפני המערב. תנועה זו הובילה להתפתחות קווים מחשבתיים קיצוניים ויצרה את הבסיס לקונפליקט אידאולוגי ממושך בין הימין והשמאל בסין. סון יאט-סן, שהתנגד למשטר בבייג'ינג, הקים ב-1920 תנועה מהפכנית בדרום סין במטרה לאחד את סין. בסיוע הסובייטים הקים ברית עם המפלגה הקומוניסטית הסינית במטרה ולהילחם נגד שרידי המשטר הקיסרי בצפון ולאחד את סין.
לאחר מותו של סון ב-1925 השתלט יורשו צ'יאנג קאי שק על המפלגה הלאומנית (הקוומינטנג) והצליח לאחד תחת שלטונו את מרבית דרום המדינה ומרכזה במערכה צבאית שנקראה המשלחת הצפונית. לאחר שהצליח לכבוש שליטה אפקטיבית במרכז ולרסן גם את תומכי הקיסר בצפון, פנה צ'יאנג למלחמה באנשי המפלגה הקומוניסטית, שעד לאותה תקופה נלחמו יחד איתו. הקומוניסטים פרשו מהקוומינטנג ב-1927 וברחו להרים שבדרום סין. ב-1934 יצאו הקומוניסטים מההרים שבשליטתם (שם הקימו את הרפובליקה הסינית-סובייטית) למצעד הארוך, מסע צבאי מפרך באזורים הטרשיים ביותר במדינה אל עבר צפון מערבה של המדינה לפרובינציית שאאנשי שם הקימו לעצמם בסיסי לוחמת גרילה. במהלך המצעד הארוך הכירו הקומוניסטים במנהיגם החדש מאו דזה-דונג. המאבק בין הקוומינטנג והמפלגה הקומוניסטית הסינית נמשך לעיתים בגלוי ולעיתים בחשאי תוך כדי מלחמת סין–יפן השנייה (1931–1945) על אף שהכוחות יצרו לכאורה חזית מאוחדת כנגד פלישת היפנים ב-1937 כחלק ממלחמת העולם השנייה. הלחימה בין שתי המפלגות התחדשה לאחר תבוסת היפנים ב-1945, וב-1949 דחקו הקומוניסטים את צבאו של צ'יאנג לאי פורמוזה.
העידן המודרני > הרפובליקה העממית של סין

לאחר תבוסתו, נמלט צ'יאנג קאי-שק עם ממשלתו וצבאו (שמנו מעל למיליון איש) לטאיוואן, שם הכריז על טאיפיי כבירה הזמנית של הרפובליקה עד להשלמת הכיבוש מחדש של סין היבשתית על ידי כוחותיו. הרפובליקה הסינית ממשיכה להתקיים עד ימינו בטאיוואן אך מעולם לא הכריזה עצמאות ולמרות שנים רבות שבהן ייצגה את סין בעולם היא אינה מוכרת היום רשמית כמדינה על ידי האו"ם ומרבית מדינות העולם.
במקביל הכריז מאו דזה-דונג ב-1 באוקטובר 1949 על הקמת הרפובליקה העממית של סין (סינית: 中华人民共和国, פיניין: Zhōnghuá Rénmín Gònghéguó), והחל בכך את עידן שלטון המפלגה הקומוניסטית בסין, הנמשך עד ימינו.
לאחר כינון שלטון המפלגה נערכה רפורמת קרקעות ולאחריה תחילתה של קולקטיביזציה. מאו המשיך במלחמות כשהתערב בסכסוך בין האו"ם לקוריאה הצפונית, מלחמה שנמשכה 3 שנים, בעוד שצבא העם מעורב גם בהשבת טיבט לחסות סינית בכוח צבאי. שורה של קמפיינים עברו על סין, תוך טיהורים ורצח של אריסטוקרטיה, בעלי אדמות, משתפי פעולה עם המשטר הקודם ורבים אחרים.
לאחר עשור של שלטונו, יזם מאו תוכנית פיתוח כלכלית שאפתנית בשם "הקפיצה הגדולה קדימה" (1958–1961), שהביאה למותם של עשרות מיליוני סינים ברעב. כישלונה המהדהד של התוכנית הביא את מאו לוותר על כס יושב-ראש המפלגה לטובת לְיוּ שַׁאוצִ'י. עם זאת המשיך מאו להיות רב השפעה במפלגה ובמדינה.
בשנת 1966 יזם מאו את "המהפכה התרבותית", שעיקרה טיהור המדינה מאלמנטים "אנטי-מהפכניים". מאו ועמיתיו בצבא, בשיתוף עם האוכלוסייה עצמה, ניהלו שורה ארוכה של מסעות טיהורים, שהביאו לכליאתם ולמותם של מיליונים. המהפכה התרבותית הסתיימה רשמית עם מותו של מאו ב-1976.
לאחר מותו של מאו עלה לשלטון חווה גוופנג ששלט משך שנתיים והמשיך את דרכו של מאו. משך שנתיים אלו, דנג שיאופינג שצבר כוח לבסוף נבחר לנשיאות תוך הבטחת צמיחה כלכלית. הוא החל בביצוע הדרגתי של רפורמות כלכליות ופוליטיות מרחיקות לכת, שעודדו יזמות פרטית-ממשלתית מעורבת והביאו לפיתוח כלכלי חסר תקדים ולפתיחת סין למערב.
ראו גם

| --- | --- |
: ספר: היסטוריה של סין
אוסף של ערכים בנושא הזמינים להורדה כקובץ אחד.
לוח זמנים של ההיסטוריה של סין – טבלה המתארת את האירועים והאישים החשובים בתולדותיה של סין.
לקריאה נוספת

אהרן שי, ממלחמת האופיום עד יורשי מאו, הוצאת זמורה ביתן מודן, 1981.
עמנואל צ' י' שו, צמיחתה של סין המודרנית, מאנגלית: עמנואל לוטם, הוצאת שוקן, 2005.
קנט ליברטל, דיקטטורות: הממשל בסין ממהפכה לרפורמה, תרגום: אהוד תגרי, עריכה מדעית: יורי פינס, האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ז 2007.
יורי פינס וגדעון שלח (יצחק שיחור עורך ראשי), כל אשר מתחת לשמיים. סין הקיסרית. כרך 1: מקורות הקיסרות הסינית. תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 2009.
יורי פינס וגדעון שלח (יצחק שיחור עורך ראשי), כל אשר מתחת לשמיים. סין הקיסרית. כרך 2: מקורות הקיסרות הסינית; כרך 2: הקיסרות המוקדמת. תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 2013.
לינדה ג'יווין, ההיסטוריה הכי קצרה של סין, הוצאת דביר, 2022.
הערות שוליים

1 2  כתב על חרסים מאתר ארליטואו (כתוב בסינית מפושטת)
↑  סין של תקופת הברונזה בגלריה הלאומית לאמנות של ארצות-הברית
↑  פרופ' יצחק שיחור-מקיסרות על למעצמת על, דקות 12:30-9:00
↑  פרופ' יצחק שיחור-מקיסרות על למעצמת על, דקות 14:30-12:30
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007285646305171  LCCN: sh85024032  NDL: 00573808 
"צָאי ווֶנְגִ'י עוזבת את סין", מתוך "שמונה-עשר שירים לחליל נודד"
העיר האסורה כפי שהיא מופיעה בציור מתקופת שושלת מינג
בקריקטורה צרפתית מפורסמת זו, נראית חלוקתה של סין בין בריטניה, גרמניה, רוסיה, צרפת ויפן
ד"ר סוּן יאט-סן, "אבי סין המודרנית"
אהבה בתענוגים (ספר)

"אהבה בתענוגים" הוא חיבור אנציקלופדי מדעי ויהודי שנכתב באמצע המאה ה-14, על ידי פילוסוף יהודי בשם ר' משה בן יהודה (רמב"י). הספר שרד בארבעה כתבי יד ורק חלק ממנו ראה את אור הדפוס.
המחבר וזמנו

מחברו של אהבה בתענוגים וזמני כתיבת הספר (1355- 1356) נזכרים בתוך החיבור, אולם אין אזכורים של הספר או המחבר בספרים אחרים בני תקופתו או מאוחרים לו, ולכן לא ניתן לזהות את המחבר עם אישיות מוכרת. עם זאת, חוקרים משערים שהמחבר היה אחד מתלמידי תלמידיו של הריטב"א, ושר' חסדאי קרשקש הכיר את החיבור והושפע ממנו כשכתב את ספרו "אור השם".
תכונות החיבור

שמו של הספר, "אהבה בתענוגים", לקוח מתוך הפסוק בשיר השירים "מה יפית ומה נעמת אהבה בתענוגים". האהבה בספר מכוונת אל הלימודים הפילוסופיים ומטרת החיבור היא להראות שהתורה והפילוסופיה אינן סותרות אלא משלימות זו את זו. הספר נחשב לחיבור אנציקלופדי, משום שהוא מסכם את הפיזיקה והמטאפזיקה של ימיו.
הספר כולל שלושה חלקים:
החלק הראשון עוסק בפיזיקה, אותה מזהה המחבר, בעקבות הרמב"ם, עם "מעשה בראשית".
החלק השני עוסק במטאפיזיקה, אותה מזהה המחבר, בעקבות הרמב"ם, עם "מעשה מרכבה".
החלק השלישי הוא חלק תאולוגי המזוהה עם "סתרי תורה".
עיקרי הרעיונות בחיבור

בעמדות הפילוסופיות מאמץ המחבר במוצהר את דעותיו הפילוסופיות של הפילוסוף המוסלמי אבן רשד, וגם כאשר הוא סוטה מעמדותיו הוא מציג אותן כאילו היו של אבן רשד. כך לדוגמה, הוא מציג את עמדותיהם של הרמב"ם ואבן עזרא ככאלו התואמות את אלו של אבן רשד.
בחלקים המדעיים של החיבור, המחבר מאמץ במוצהר את העמדות הפילוסופיות של הפילוסוף המוסלמי אבן רשד, אך מפרש אותן לא פעם באופן מקורי ועצמאי.
בחלקים התאולוגיים הוא מאמץ במוצהר עמדות שכלתניות מבית מדרשם של אבן עזרא ורמב"ם, אך מוסיף עליהם אלמנטים נוספים. כך בתורת האלהות מאמץ רמב"י את הגדרת אבן רשד לפיה האל הוא צורה הכוללת את כל צורות העולם. בחיבור מוצגים גם כמה מושגים קבליים ורמב"י מעניק להם פרשנות פילוסופית. בחיבורו ניכר שהוא הכיר גם מקורות סכולסטיים.
בתורת הבריאה אוחז רמב"י בתורת האצלה ניאופלאטונית נוסח אבן סינא, תוך כדי מתן פרשנות המקרבת אותה לתורת אבן רשד המתנגדת להאצלה. גם בתורת הנפש אוחז רמב"י בהגדרת הנפש של אבן רשד. בתורת הנבואה מזהה רמב"י את הנבואה עם תורת הדבקות בשכל הפועל של אבן רשד ולפיה בנבואה שכלו של האדם מתאחד עם השכל הפועל. בתורת ההשגחה מאחד רמב"י בין תורת ההשגחה השכלית של הרמב"ם ותורת ההשגחה האסטרולוגית של הראב"ע.
בסוגיית טעמי המצוות רמב"י סובר שמטרת המצוות בראש ובראשונה להקנות אמונות פילוסופיות נכונות על ידי חיקוי פעולות המרמזות על מבנה העולם. בנוסף, מטרת חלק מהמצוות היא למנוע מן האדם נזק הנובע ממדינה שאינה מתוקנת מבחינה מוסרית או מהמערך האסטרולוגי של הכוכבים.
לקריאה נוספת

אהבה בתענוגים לר' משה בן יהודה: חלק א, מאמרים א-ז, (ההדירה והוסיפה מבוא אסתי אייזמן), האיגוד העולמי למדעי היהדות, ירושלים תשע"ד
הערות שוליים

↑  אסתי אייזנמן, אהבה בתענוגים לר' משה בן יהודה: חלק א, מאמרים א-ז, ירושלים: האיגוד העולמי למדעי היהדות, תשע"ד, עמ' ג, קז-קח
↑  אסתי אייזנמן, אהבה בתענוגים לר' משה בן יהודה: חלק א, מאמרים א-ז, ירושלים: האיגוד העולמי למדעי היהדות, תשע"ד, עמ' ז-ט
↑  זאב הרוי, ר' חסדאי קרשקש, ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תש"ע, עמ' 101
↑  מגילת שיר השירים, פרק ז', פסוק ז'
↑  Ruth Glasner, The Question of Celestial Matter in the Hebrew Encyclopedias, The Medieval Hebrew Encyclopedia of Science and Philosophy (Steven Harvey, ed.), Amsterdam Studies in Jewish Thought 7, Kluwer Academic Publishers, 2000, עמ' 313-334 (באנגלית)
↑  אסתי אייזנמן, אהבה בתענוגים לר' משה בן יהודה: חלק א, מאמרים א-ז, ירושלים: האיגוד העולמי למדעי היהדות, תשע"ד, עמ' קד-קז
↑  אסתי אייזנמן, אהבה בתענוגים לר' משה בן יהודה: חלק א, מאמרים א-ז, ירושלים: האיגוד העולמי למדעי היהדות, תשע"ד, עמ' ז-כח
↑  אסתי אייזנמן, אהבה בתענוגים: אנציקלופדיה מדעית ויהודית מן המאה הי"ד, עבודת דוקטור, תשס"ב
רומניה

ערך זה עוסק במדינה באירופה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
רומניה (ברומנית: ‏Româniaקובץ:Ro-România.ogg‏Ⓘ‏) היא רפובליקה במזרח אירופה, המשתרעת בצפון-מזרח חבל הבלקן שבדרום-מזרח אירופה. המדינה גובלת באוקראינה בצפון וגם בדלתת הדנובה בדרום; במולדובה במזרח, בהונגריה במערב, ובסרביה ובבולגריה בדרום, לאורך נהר הדנובה. בדרום מזרח המדינה יש לרומניה רצועת חוף לאורך הים השחור ובה עיר הנמל קונסטנצה. ב-2004 הצטרפה רומניה לברית נאט"ו ומ-2007 היא גם חברת האיחוד האירופי.
מקור השם

מקור השם "רומניה" (ברומנית: România) בשפה הלטינית, והוא נגזר משם התואר הלטיני Romanus שפירושו רומאי. זאת – שכן הרומאים כבשו את דאקיה ב-106 לספירה, ובמשך 165 שנה היא הייתה פרובינקיה רומית. הרומאים הושיבו במקום וטרנים מבין הלגיונרים הרומאים, עם פרישתם מהשרות בצבא.
מסמך ראשון הכתוב בשפה הרומנית שנמצא הוא מכתב שהופנה לראש העיר בראשוב ומזהיר אותו מהתקפה קרובה של חיילים טורקים, מ-1521. המכתב זוכה לכבוד נוסף, בהיותו המסמך הראשון המספר על מאורע ברומניה, ו-ולאכיה מוזכרת בו בשם "צארה רומניאסקה" (Ţeara Rumânească, "ארץ הרומנים"). במאות הבאות, מסמכים ברומנית נחתמו רשמית בשם "רומניה" בשתי גרסאות: משם המקור Român, ומשם המקור Rumân. רק במאה ה-19, עם התעוררות הלאומיות בכל רחבי אירופה, צורת ההגייה של הלאום (ומתוך זה שם הארץ והשפה) נקבעה באופן אחיד כ-Român, כהוקרה כביכול למורשת האימפריה הרומית.
יחסי ישראל–רומניה

בין מדינת ישראל ורומניה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים החל מ-1948. חרף התקררות היחסים במהלך המלחמה הקרה, רומניה הייתה המדינה הקומוניסטית היחידה שלא ניתקה כלל את יחסיה הדיפלומטיים עם מדינת ישראל אחרי מלחמת ששת הימים.
בעקבות סופה של המלחמה הקרה, התחממו היחסים בין שתי המדינות, בד בבד עם עלייה משמעותית בהיקף הסחר ההדדי ותיירות החוץ. ממשלת רומניה הבהירה, כי היא מגדירה עצמה כאחת מידידותיה הקרובות של מדינת ישראל, ותומכת בעקביות בשדרוג מעמדה של ישראל במגעיה עם האיחוד האירופי. כן הכריזה ממשלת רומניה כי היא מכירה באחריותה לשואת יהודי רומניה, ופועלת בהתמדה להנצחת זיכרון השואה בקרב אזרחיה.
בעשור השני של המאה ה-21, רומניה היא יעד תיירותי מרכזי עבור ישראלים.
פוליטיקה

רומניה היא רפובליקה דמוקרטית עם משטר נשיאותי-למחצה. הפרלמנט של רומניה הוא הרשות המחוקקת של הממשל הרומני ומורכב משני בתים: הסנאט, בו יש 136 חברים (נכון לשנת 2020), ו"קאמרה דפוטצילור" ("בית הנבחרים") שבו 330 חברים (נכון לשנת 2020). מדי ארבע שנים נערכות בחירות לשני בתי הפרלמנט. חוקת הרפובליקה מבוססת על החוקה של הרפובליקה הצרפתית החמישית (חוקת צרפת הנוכחית).
הנשיא, ראש הרשות המבצעת, נבחר כל חמש שנים ורשאי להיבחר ל-2 כהונות רצופות. הוא ממנה ראש ממשלה, שממנה מצידו את חברי ממשלתו, התלויה באישור הפרלמנט.
כלכלה

עד מלחמת העולם השנייה התבססה הכלכלה הרומנית בעיקר על חקלאות ותעשיית עץ, שהניבו כמחצית מהכנסות המדינה. בתקופת השלטון הקומוניסטי נעשו מאמצים להפוך את רומניה למדינה תעשייתית מודרנית. בהיותה מדינה המשופעת באוצרות טבע, עלתה רומניה לשורה הראשונה של המדינות המתועשות במזרח אירופה, כשהדגש על תעשיית יצור פלדה ותעשיית הנפט. גם התעשייה הכימית התפתחה, לצד תעשיית מכרות הפחם.
ואולם, ב-1976 פקד משבר את הכלכלה הרומנית, והיא הידרדרה במהירות. המשבר גרר ירידה קשה ברמת החיים במדינה, והחמרת משטר הטירור כלפי פנים - ובסופו היה בין גורמי המהפכה האנטי קומוניסטית בסוף שנות ה-80. מ-1999 רוב החברות הופרטו ונמצאות מאז בידיים פרטיות. בשנות ה-2000 חוותה המדינה שנים של צמיחה כלכלית מואצת והשקעות חוץ רבות, אך המשבר הכלכלי העולמי פגע קשות בכלכלת המדינה ועצר את הצמיחה המהירה.
רומניה צורפה לאיחוד האירופי ב-1 בינואר 2007.
המטבע הרומני הוא הלאו הרומני (Leu, סימנו RON), המחולק ל־100 באני (Bani). ב-2014 הייתה צפויה רומניה לאמץ את מטבע האירו, אך לא עשתה כן לבסוף.
גאוגרפיה

רומניה נמצאת באירופה והיא גובלת בדרום עם בולגריה וסרביה, במערב עם הונגריה, בצפון (ובדרום-מזרח) עם אוקראינה ובמזרח עם רפובליקת מולדובה. שטחה של רומניה כ-237,500 קמ"ר ואורך גבולותיה כ-3,200 קילומטר. היא מחולקת ל-41 מחוזות.
מבחינה טופוגרפית קיימים הבדלי גובה גדולים בין האזורים ההרריים בצפון המדינה - שם נמצאים הרי הקרפטים, המקיפים את רמת טרנסילבניה - למישורים המאפיינים את הדרום. רכסי הקרפטים משתרעים לאורך של כ-900 קילומטר בצורת חצי סהר וגובהם מגיע עד 2,500 מטר, במקומות מסוימים. מדרום וממזרח לרכסי הרים אלה משתרעים שטחי גבעות וסמוך להן המישור הרחב של הדנובה.
כשליש משטח המדינה מהווים המישורים ושני שלישים הם אזורי גבעות או אזורים הרריים.
שלושה-רבעים משטחה של רומניה מכוסים ביערות.
מהרי הקרפטים נובעים פלגים ונחלים שופעי מים שמרביתם זורמים לכיוון הדנובה ודרכה לים השחור. הנהרות העיקריים הם: Prut פרוט (953 ק"מ), Mureş מורש (766 ק"מ), Siret סירט (706 ק"מ), Olt אולט (615 ק"מ), Someş סומש (435 ק"מ), Ialomiţa יאלומיצה (417 ק"מ), Argeş ארג'ש (350 ק"מ), Timiş טימיש (340 ק"מ), Jiu ז'יו (331 ק"מ), Jijia ז'יז'יה (307 ק"מ), Buzău בוזאו (302 ק"מ), Bistriţa ביסטריצה (283 ק"מ), Dâmboviţa דמבוביצה (258), Bega בגה (255), Târnava טרנבה (249 ק"מ), Vedea ודיה (244 ק"מ), Moldova מולדובה (216 ק"מ), Bârlad ברלאד (207 ק"מ).
גאוגרפיה > חלוקה אדמיניסטרטיבית

רומניה מחולקת ל־41 מחוזות. התחום המוניצפאלי של בוקורשט מהווה יחידה נפרדת. בארץ יש כמה חבלי ארץ היסטוריים:
מולדובה (חבל ארץ) Moldova
מונטניה Muntenia
אולטניה Oltenia
טרנסילבניה (ארדאל) Transilvania, Ardeal (כיום כלולים בה חבלי ארץ שהיו בעבר נפרדים: באנאט Banat, מרמורש Maramureş, וקרישאנה)
בוקובינה Bucovina
דוברוג'ה Dobrogea
דמוגרפיה

ברומניה 19 מיליון תושבים. תוחלת החיים במדינה היא 76 שנים. ממוצע הילודה היא 1.8 צאצאים לאישה.
54% מתושבי רומניה גרים בערים (ראו ערך: ערי רומניה לפי מספר התושבים).
על פי דו"ח האושר העולמי השנתי שפורסם בסוף מרץ 2024, רומניה ממוקמת במקום ה-32 במדד האושר בקרב האוכלוסייה הכללית, ובמקום השמיני בקרב צעירים מתחת לגיל 30.
דמוגרפיה > קבוצות אתניות

הרומנים מהווים 89 אחוז מאוכלוסיית המדינה. הם צאצאיהם של תושבי דאקיה הקדומה בחבלי ולאכיה/מונטניה, מולדובה וטרנסילבניה של היום.
המיעוט הגדול ביותר הוא המיעוט ההונגרי, המהווה בין 3 ל־5 אחוז מאוכלוסיית המדינה. מיעוט זה יושב בעיקר באזור טרנסילבניה ובעיקר באזור הארגיטה וקובסנה. מיעוטים בולטים אחרים הם המיעוט הצועני והמיעוט הגרמני. על פי מפקד משנת 2011, הרכבה האתני של האוכלוסייה ברומניה הוא:
רומנים – 88.9%
הונגרים – 6.1%
צוענים – 3.0%
גרמנים – 2.0%
אוקראינים – 0.3%
רוסים – 0.2%
טורקים וטטרים – 0.2%
אחרים – 0.3%
דמוגרפיה > קבוצות דתיות

על פי מפקד משנת 2011, הכריזו על עצמם:
18,806,428 נוצרים אורתודוקסים, המהווים 81% מהאוכלוסייה.
1,028,401 נוצרים קתולים, המהווים 4.3% מהאוכלוסייה.
698,550 נוצרים רפורמים, המהווים 3.7% מהאוכלוסייה.
330,486 נוצרים פנטיקוסטלים, המהווים 1.5% מהאוכלוסייה.
195,481 נוצרים יוונים־קתוליים, המהווים 0.8% מהאוכלוסייה.
129,937 נוצרים בפטיסטים, המהווים % 0.6
97,041 נוצרים אדוונטיסטים של יום השביעי המהווים 0.4%
64,337 מוסלמים סונים המהווים 0.3%
66,846 נוצרים יוניטרייאנים המהווים 0.3%
46,029 נוצרים לפי האוונגליון ("האחים מפלימות'") המהווים 0.2%
39,660 אתאיסטים המהווים 0.2%
39,485 נוצרים לפי הפולחן הישן המהווים 0.2%
26,194 נוצרים אוונגלים לותרנים סינודו-פרסביטריאנים המהווים 0.1%
11,204 נוצרים אוונגלים אוגוסטינים המהווים 0.1%
3,519 יהודים
דמוגרפיה > שפות

השפה הרשמית של רומניה היא רומנית, שהיא שפה לטינית. רומנית מדוברת כשפת אם על ידי 91% מהאוכלוסייה. הונגרית ורומאני (שפת הצוענים) הן שפות המיעוט החשובות ביותר, המדוברות על ידי 6.7% ו-1.1% מכלל האוכלוסייה, בהתאמה. ברומניה יש כ-32,000 דוברי טורקית.
אנגלית וצרפתית הן השפות הזרות העיקריות הנלמדות בבתי הספר. השפה האנגלית שגורה בפי 5 מיליון רומנים, צרפתית מדוברת על ידי 4–5 מיליון, גרמנית, איטלקית וספרדית מדוברות על ידי 1–2 מיליון כל אחת.