stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דויד סילבה
קריירת מועדונים

סילבה החל את דרכו בקבוצת הנוער של ולנסיה. בתחילת עונת 2004/2005 הוא עלה לקבוצה הבוגרת, ובמהלך העונה הוא הושאל עד סיומה לאייבר מהליגה השנייה על מנת לצבור ניסיון. בקיץ 2005 הוא הושאל שוב, הפעם לסלטה ויגו. לפני פתיחת עונת 2006/2007 סילבה חזר לוולנסיה מההשאלה, וחתם לשבע שנים.
עונת 2006/2007 הייתה מוצלחת עבורו ועבור ולנסיה – הקבוצה נאבקה על האליפות בספרד והגיעה לרבע גמר ליגת האלופות. במשחק הראשון מול צ'לסי ברבע הגמר, סילבה כבש שער בבעיטה ממרחק בתיקו 1-1, אך ולנסיה הודחה לאחר הפסד 1–2 בגומלין. בחודש פברואר 2007 הוא נבחר לנבחרת החודש מטעם מגזיני הספורט האירופיים.
בעונת 2007/2008 זכה עם ולנסיה בתואר הראשון שלו בקריירה, גביע המלך. בתחילת עונת 2008/2009 נעדר סילבה לתקופה ממושכת של כשלושה חודשים, עקב פציעה בקרסולו. לאחר חזרתו מהפציעה הוא שב להיות שחקן מפתח בוולנסיה והבקיע ארבעה שערים עבור קבוצתו. בעונת 2009/2010 הגיע סילבה ליכולת שיא עבורו - הוא הבקיע עשרה שערים ובישל 12 נוספים בכל המסגרות, וסייע לקבוצתו להעפיל למוקדמות ליגת האלופות, לאחר שנתיים בהן נעדרה מהמפעל.
קריירת מועדונים > מנצ'סטר סיטי

במהלך שנותיו האחרונות בוולנסיה היה סילבה מבוקש על ידי מספר מועדונים בכירים מרחבי אירופה, ובסופו של דבר עבר בקיץ 2010 למנצ'סטר סיטי האנגלית, תמורת סכום של 32 מיליון אירו.
הוא ערך את הבכורה שלו במדי סיטי בתיקו 0-0 מול טוטנהאם ב-14 באוגוסט 2010. הוא היה שחקן חשוב בעונת 2010/11 של הסיטי והיה חלק משמעותי בזכייה בגביע ה-FA באותה עונה.
בעונה השנייה שלו בסיטי שמר סילבה על יכולתו הטובה מהעונה הקודמת, כבש שישה שערים בפרמייר ליג והיה מלך הבישולים בעונה, דבר שנתן לו מקום בנבחרת העונה של 2011/12. בנוסף, בישל את שער השוויון של אדין דז'קו בניצחון 2–3 על קווינס פארק ריינג'רס, שעזר לסיטי לזכות באליפות אנגליה אחרי 44 שנים.
בעונת 2013/14 זכה עם סיטי בפעם השנייה באליפות הפרמיירליג וכבש שבעה שערים באותה עונה, בנוסף לזכייה בגביע הליגה האנגלי.
עונת השיא שלו במדי סיטי הייתה עונת 2014/15, בה כבש 12 שערים. ב-30 בנובמבר 2017 האריך את חוזהו במנצ'סטר סיטי עד 2020, באותה עונה סילבה היה דומיננטי בזכייתה של מנצ'סטר סיטי באליפות שלישית שלו עם הקבוצה. סילבה כבש תשעה שערים באותה עונה תחת המאמן פפ גוארדיולה, וזכה למקום בנבחרת העונה של הפרמייר ליג. בעונת 2018/2019 סיפק עוד עונה טובה כאשר מנצ'סטר סיטי זכתה באליפות שנייה ברציפות ובנוסף בגביע האנגלי ובגביע הליגה והשלימה טרבל מקומי. לקראת עונת 2019/2020 מונה לקפטן של מנצ'סטר סיטי בעקבות עזיבתו של וינסנט קומפני את המועדון, בתום עונת 2019/2020 עזב את המועדון לאחר עשר שנים. הוא נחשב על ידי רבים לאחד מגדולי שחקני מנצ'סטר סיטי בכל הזמנים.
קריירת מועדונים > ריאל סוסיאדד

ב-17 באוגוסט 2020, עבר סילבה בהעברה חופשית לריאל סוסיאדד. ב-1 בנובמבר כבש שער בכורה בניצחון של סוסיאדד 1–4 על סלטה ויגו.
ב-27 ביולי 2023, לאחר שקרע את הרצועה הצולבת במהלך אימון קבוצתו, הודיע על פרישה מכדורגל בגיל 37.
קריירה בינלאומית

בצעירותו היה סילבה מהשחקנים הבולטים בנבחרות הצעירות השונות של ספרד, וכבש עבורן שערים רבים. בגביע העולם עד גיל 17 2003, בו השתתף יחד עם ססק פברגאס, זכה ב"כדור הארד" של השחקן השלישי המצטיין בטורניר. ב-2004 זכה באליפות אירופה עד גיל 19.
בשנת 2006 זומן לראשונה לנבחרת ספרד, וערך את הופעת הבכורה שלו ב-15 בנובמבר נגד רומניה בהפסד 0–1. עד מהרה הפך לאחד מהשחקנים הבכירים בנבחרת ספרד, וסייע לה לצלוח את מוקדמות יורו 2008. סילבה זומן על ידי המאמן לואיס אראגונס לסגל הנבחרת גם לטורניר היורו עצמו, ובמשחק חצי הגמר של הטורניר, מול נבחרת רוסיה, כבש שער בניצחון 0–3 וסייע לנבחרתו לזכות בטורניר לאחר ניצחון בגמר על נבחרת גרמניה.
זומן לסגל הנבחרת גם למונדיאל 2010, על ידי המאמן ויסנטה דל בוסקה. הוא קיבל בטורניר זה דקות משחק מועטות יותר, אך היה שותף לזכייה הראשונה בתולדות הנבחרת במונדיאל.
לסילבה היה חלק משמעותי בזכייתה של ספרד ביורו 2012 ואף כבש את אחד השערים בגמר בניצחון 0–4 על איטליה.
ב-13 באוגוסט 2018 הודיע על פרישה מנבחרת ספרד. סילבה נחשב לאחד השחקנים הבכירים בהיסטוריה של נבחרת ספרד והיה שותף בזכייה במונדיאל 2010 וביורו 2008 ויורו 2012.
תארים > קבוצתיים

גביע המלך הספרדי (1): 2007/2008
הליגה האנגלית (4): 2011/2012, 2013/2014, 2017/2018, 2018/2019
גביע הליגה האנגלית (5): 2013/2014, 2015/2016, 2017/2018, 2018/2019, 2019/2020
הגביע האנגלי (2): 2010/2011, 2018/2019
מגן הקהילה (2): 2012, 2019
תארים > קבוצתיים > ריאל סוסיאדד

גביע המלך הספרדי: 2019/2020
תארים > נבחרת ספרד

אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19 (1): 2004
אליפות אירופה בכדורגל (2): 2008, 2012
גביע העולם בכדורגל (1): 2010
פייר דה מאריבו

| --- | --- |

ציור דיוקן משנת 1743 מאת הצייר לואי-מישל ואן לו
 לידה:  4 בפברואר 1688 פריז, ממלכת צרפת 
 פטירה:  11 בפברואר 1763 (בגיל 75) פריז, ממלכת צרפת 
 שם לידה:  Pierre Carlet de Chamblain de Marivaux
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  כנסיית סנט אסטאש 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 סוגה:  קומדיה, שירה, תיאטרון 
 תקופת הפעילות:  1716–1763 (כ־47 שנים) 
 
פייר קרלה דה שאמבלן דה מאריבו (בצרפתית: Pierre Carlet de Chamblain de Marivaux;‏ 4 בפברואר 1688, פריז – 12 בפברואר 1763, פריז) היה מחזאי, סופר ופובליציסט צרפתי. כותב הקומדיות הצרפתי החשוב ביותר של המאה ה-18, מנציגי עידן האורות המוקדם.  היה חבר האקדמיה הצרפתית.
ימי ילדותו ונעוריו

פייר דה מאריבו נולד בפריז ב-4 בפברואר 1688 למשפחתו של ניקולא קרלה, משפטן ממוצא נורמנדי שמילא תפקידים מנהליים בצי הצרפתי, ושל מארי אן, לבית בולה, אחותו של האדריכל הפריזאי פייר בולה (1639–1716). בשל האחוזות שרכש בעיירה ריום שהייתה בירתו של חבל אוברן, ניקולא קרלה הוסיף מאוחר יותר את תוארי האצילות דה שאמבלן ודה מאריבו לשם משפחתו.
חלק מימי ילדותו בילה פייר דה מאריבו בפרובינציה, בעיר לימוז', ואחר כך בריום, שם אביו עבד במטבעה המקומית שכעבור זמן מה מונה למנהלה. פייר למד במכללה של המסדר הדתי "אורטואר" בריום, שם התוודע, בין השאר, לספרות הרומית. כמתבגר קורא את כתבי מיגל דה סרוואנטס, את יצירות מדלן דה סקודרי ואת אלה של לה קאלפרנד שהשפעתם ניכרת ברומנים הראשונים שלו. כמו כן הכיר את מחזותיהם של מולייר ושל ז'אן פרנסואה רנייאר. בגיל 22 התיישב מאריבו בפריז שם נרשם לפקולטה למשפטים.
שנות בגרותו

ב- 1712 עזב מאריבו הצעיר את לימודי המשפטים על מנת להתמסר לפעילות ספרותית ועיתונאית. ב-1717 נישא ל קולומב בולון, בתו של עורך דין אמיד, וב-1719 נולדה לזוג בת בשם קולומב-פרוספר. באותה שנה נפטר אביו ומאריבו ניסה לרשת את משרתו כמנהל המטבעה בריום, אך מועמדותו נדחתה. היה עליו לוותר על שאיפות אלה ולהמשיך בעבודתו היצירתית בפריז. אולם נפלו עליו אסונות לא צפויים: ב- 1720, בעקבות מפולת השטרות של ג'ון לו שבהם השקיע הון רב מנדוניית אשתו, נותרו בני הזוג מאריבו ללא פת לחם. הוא חזר ללימודי המשפטים, קיבל תואר ראשון ב-1721, התקבל ללשכת עורכי הדין בפרלמנט של פריז, אבל בסופו של דבר לא עבד במקצוע זה. ב- 1723 מתה אשתו כתוצאה ממחלה.
מאריבו צפה בהתלהבות במופעי להקת הקומדיה האיטלקית ה"קומדי איטליין" - שחזרה לפריז מן הגלות הארוכה שנכפתה עליה על ידי לואי ה-14 ב- 1697, וכתב בעבורה מספר רב של מחזות, חלקם מושפעים על ידי מסורת הקומדיה דל ארטה. 
הטרגדיה היחידה שכתב, "מותו של חניבעל" שהוצגה על במת הקומדי פרנסז לא זכתה להצלחה.
במקביל היה מאריבו פעיל בתחום העיתונות. ב- 1721 הקים את כתב העת "לה ספקטטר פראנסה" - "הצופה הצרפתי" (בהשראת כתב העת "ספקטייטור" האנגלי). מאריבו כתב וערך כתב עת זה לבדו: 25 גליונות עד 1734. החל ב- 1730 פקד מאריבו באופן קבוע את החוגים הספרותיים של פריז, ובמיוחד את אלה של מאדאם דה לאמבר, מאדאם דה טאנסן, מאדאם דו דפאנד ומאדאם ז'ופרן.
פעילותו הספרותית > התקופה הראשונה

המחזה הראשון שמאריבו כתב בחרוזים היה הקומדיה במערכה אחת "האב הזהיר וההוגן" (מרץ 1712}. אחריו באו הרומן "הענוג" בעל הצביון הפסיכולוגי,
"ההרפתקאות או התוצאות המפתיעות של האהדה" (1713–1714) והרומן "הכרכרה שנתקעה" (1714). באותה שנה פרסם את 
הסיפור האלגורי "משחק הבילבוקה" הנחשב כדוגמה לאסתטיקה של הרוקוקו.
פעילותו הספרותית > התקופה השנייה

בהשראת ידידותו עם לה מוט ועם 
פונטנל השתתף מאריבו בחידוש הפולמוס, ששארל פרו החל בו לפני כן, בין הסגנון המודרני לבין הסגנון ה"ישן" בספרות, כשהוא מתייצב לצד ידידיו,
חסידי הסגנון ה"חדש" נגד תכתיב החוקים הנוקשים של הספרות הקלאסית.
ברוח זו כתב את הפרודיות 
"הומרוס בתחפושת או איליאדה בחרוזים בורלסקים" (1717) ואת "טלמכוס בתחפושת" (שנכתב ב-1714 אך פורסם ב-1736).
פעילותו הספרותית > התקופה השלישית

אחרי סדרת מסות שפורסמו במרקור דה פראנס ובכתבי עת אחרים, ("מכתבים על תושבי פריז" (1717 ) ו"הרהורים על נושאים שונים", מאריבו כתב מחזות רבים בעבור להקת ה"קומדי איטליין" (הקומדיה האיטלקית) בפריז, שבה כיכבו סילביה (צאנטה בנוצי), פלמיניה (אלנה באלטי), ותומאסין (תומאזו אנטוניו ויצ'נטיני). מחזות אלה כללו את "ארלקין המלוטש בידי האהבה", "אהבה ואמת", "הפתעת האהבה","הבוגדנות הכפולה", (1722), "הנסיך בתחפושת"
(1723), "המשרתת המתחזה" (1724), "אי העבדים", "יורש הכפר", {1725), "ניצחונו של פלוטוס", (1728), 
ואת "המושבה החדשה" (1729). מאריבו הגיע לשיאו עם המחזות: 
"משחק של אהבה ומזל", "בית ספר לאמהות", 
"התחבולה המוצלחת" (1732), "האם המתוודה" (1733),
"הווידויים השקריים" (1737, 
"השמחה הבלתי צפויה" (1738), "דוברות האמת" 1739
ו"הניסוי" 1740.
הוא כתב גם תשע קומדיות בעבור התיאטרון "קומדי פראנסז" ששלוש מהן זכו בהצלחה רבה בציבור:
"ההפתעה השנייה של האהבה", (1727), "הצוואה" (1736), 
ו"תבוסת המשפט הקדום" (1746). האחרות: " הסוף המפתיע" 
(1724, "האי של התבונה" (1727), "איחוד האהבות" (1731),
"הנדרים האינדיסקרטיים", (1732), "האיסטניס המאולף" 
(1734), ו"המחלוקת" (1744), נחשבו לכשלונות.
בין 1731 ו- 1741 פרסם מאריבו
את הרומן הלא גמור שלו "חייה של מריאן". הרומן השני הלא גמור שכתב באותה תקופה היה "האיכר שהתעשר" (1734-1735).
פעילותו הספרותית > מאריבו והתיאטרון:מסיכות, התחזויות, "מאריבודאז'"

על פי מסורת הקומדיה דל ארטה, מאריבו משתמש הרבה במסיכות, התחזויות וחילופי תפקידים בין אדונים ומשרתים.
במחזותיו כמו ברומנים המאוחרים שלו יוצר מאריבו שיחות מתוחכמות
תוך כדי ניתוח פסיכולוגי של המצבים הסנטימנטליים.
מכאן הכינוי "מאריבודאז'"
שהומצא על ידי לה ארפ, כדי לתאר את הדו-שיח המעודן המיועד לפיתוי אישה או גבר. 
לפי הגדרתו של ז'אק בארזון סגנון זה של דו-שיח או תקשורת מצביע על כך כי השימוש "באמצעים כמו מילה אחת, שתיקה או מחווה מבטא את העובדה כי המאוהבים או אלה הנמצאים על סף ההתאהבות מונעים על ידי משפטים קדומים, אשליות, חוסר ודאות, ושגיאות פסיכולוגיות או חברתיות". בארזון מוצא דמיון בין ה"מאריבודאז'" ולבין צורות דו-שיח מן המחזות והרומנים המאוחרים של הנרי ג'יימס.
מבקרים שונים רומזים על קשרים בין סגנונו של מאריבו לבין דו-שיח המאפיין יצירות בנות זמננו כמו בסרטי הקולנוע של אריק רוהמר. 
במרכז אמנות הדו-שיח של מאריבו עומד השימוש בפארדוקס הנוצר בין
מה שגבור אחד אומר או חושב, לבין האמת הידועה לצופים או לקוראים. מצבים אלה מבדרים ומגרים את קהל הצופים ונותנים למחבר הזדמנות לנתח עמדות ורגשות מורכבים.
שפתו של מאריבו, המשתמש במשחקי מילים, חילופים ושינויים מתוחכמים
נחשבה על ידי מבקרים בני זמנו כמלאכותית ומעושה - מעין "עשיית פרצופים" מילולית. מאריבו הואשם ביצירת מילים וביטויים "לא מתאימים למציאות".
האנציקלופדיסטים, פרט לד'אלמבר ולהלבסיוס הפחיתו מערכם של מחזותיו של מאריבו והקהל העדיף על פניהם את "הקומדיות הבכייניות" של לה שוסה.
היחס השלילי מצד יריביו הרבים ליווה את יצירתו של מאריבו במשך מאה וחמישים שנה כאשר למושג "מאריבודאז'" יוחס מובן שלילי של שפה מסורבלת, של שכלתנות שטחית ושל ניתוחים פסיכולוגיים רבים מדי.
אחרי שהצופים התרגלו במאה ה-19 לקומדיות של אלפרד דה מיסה, שגם הן הבליטו את האפקט הרגשי והתבססו על התבוננות פסיכולוגית ביחסים בין המינים, מאריבו זכה להערכה מחדש. ליצירתו העשירה הייתה עדנה מחודשת במיוחד במאה ה-20. הוא הוערך, בין היתר, בשל הסתכלותו הפסיכולוגית, כמו בשל העניין המיוחד שמצא במעמדה החברתי של האישה. למרות שיצר קומדיות, הוא נחשב כממשיכו של  ראסין יותר מאשר
זה של מולייר.
שנותיו האחרונות

אחרי שני ניסיונות כושלים (1732 ו-1736), נבחר מאריבו כחבר האקדמיה הצרפתית
(10 בדצמבר 1742), בתמיכת מאדאם דה טנסן,
כשהוא מועדף על פני יריבו 
וולטר. בטקס קבלתו של מאריבו, הנאום של עמיתו לאנגה דה ג'רז'י לא היה לטעמו למרות שהלה השווה אותו לתאופרסטוס. לעומת זאת את נאומו עצמו הקדיש במידה רבה להוקרת 
השפה הצרפתית ולתרומתה לתרבותה ולקדמתה של אירופה.
בשנותיו האחרונות כתב מאריבו מספר קומדיות במערכה אחת כמו "פליסיה" ו"השחקנים תמי הלב". למרות פרסומו וקבלתו לשורות "בני האלמוות" של האקדמיה, מצבו הכלכלי של מאריבו, שהתפרנס מכתיבה בלבד, נשאר בכי רע. הוא קיבל קצבאות
מידידו הלבסיוס, ויש אומרים גם ממאדאם דה פומפדור, ומכר את זכויותיו על כתביו ואת רוב רכושו כדי לשלם את חובותיו.
בימי זקנתו נהנה מתמיכתה המוסרית של ידידתו, העלמה דה סן-ז'אן.
החל ב-1758 פייר דה מאריבו היה חולה. הוא נפטר בפריז ב-12 בפברואר 1763 בגיל 75. לבתו, שהפכה לנזירה ב- 1745, לא יכול היה להוריש אלא אמצעים מועטים למחייתה.
יצירותיו > מחזות

אי העבדים - קומדיה חברתית.
אי התבונה או האנשים הקטנים - 1727
ניצחונו של פלוטוס -סאטירה 1728
המושבה החדשה או ברית הנשים - טקסט אבוד; גרסה חדשה במערכה אחת - 1750
מפגש האהבות - 1731
המחלוקת - 1744
פליסיה - 1757 ( פורסם ב"מרקור דה פראנס", לא הועלה על הבמה)
הנסיך בתחפושת - 1724 - טרגיקומדיה הרואית פנטסטית
ניצחון האהבה - 1732
בית הספר לאמהות
האם המתוודה - 1735
היורש הכפרי - 1725
האישה הנאמנה - 1755
הצוואה - 1736
ארלקין המלוטש על ידי האהבה - 1720
הפתעת האהבה - 1722
ההפתעה השנייה של האהבה - 1727
הבוגדנות הכפולה - 1723
משחק של אהבה ומזל - 1730
הנדרים האינדיסקרטיים -1732
התחבולה המוצלחת - 1733
הווידויים השקריים- 1737
המשרתת המזויפת או הערמומי הנענש  -1724
השחקנים תמי הלב (קומדיה שהוצגה לראשונה ב 1947)
מותו של חניבעל - 1720
יצירותיו > ספורת

רומנים
חיי מריאן - 1734 (רומן בלתי גמור).
האיכר שהתעשר
1734 - 1735 (רומן בלתי גמור).
התוצאות המפתיעות של החיבה -1714
הכרכרה שנתקעה  1715
פרסמון או השגעונות הרומנסקיים - 1712 (פורסם ב-1737 )
משחק ה"בילבוקה" - 1713
יצירותיו > מסות

מכתבים על תושבי פריז - (1717 - 1718 )
מכתבים ובתוכם הרפתקה
הגיגים על נושאים שונים
מחשבות על רוח האדם - נאום באקדמיה הצרפתית - 1744 (פורסם ב 1755 ב"מרקור דה פראנס")
מחשבות על קורניי ועל ראסין - 1755 (פורסם ב"מרקור דה פראנס")
יצירותיו > שירה פרודית

טלמכוס בתחפושת - 1714 ( פורסמה ב-1736 )
הומרוס בתחפושת או האיליאדה בחרוזים בורלסקיים - 1717
יצירותיו > מאמרים בכתבי עת

"הצופה", 25 גליונות 1724–1731
ׁ"הפילוסוף האביון" 1727 (7 גליונות)
"הקבינט של הפילוסוף" 1734 (11 גליונות)
יצירות מאריבו שתורגמו לעברית

המחלוקת - תרגום: דורי פרנס - עיבוד ובימוי:סיגל אבין -  קבוצת התעירים של הבימה - הועלה על הבמה ב-2008
משחק של אהבה ומזל, תרגום:דורי פרנס, בימוי:ג'יטה מונטה - בתיאטרון החאן ב-2012
יצירות מאריבו והמוזיקה

המלחין ששמו קשור ליצירות מאריבו היה ז'אן-ז'וזף מורה, בן זמנו של דה מאריבו, שהלחין דיברטימנטי
לחלק מהקומדיות שלו בתיאטרון האיטלקי החדש בפריז. ("הפתעת האהבה" ,"המשרתת המזויפת", "ניצחונו של פלוטוס", "סיבובי הקרנבל", "הבוגדנות הכפולה", "אי העבדים","האהבה והאמת",
ו "המושבה החדשה".
במאה ה-19 שארל מונסלה (1825 - 1888) כתב ליברטו לפי "הפתעת האהבה" לאופרה הקומית של המלחין פרנאן פואזה (1877). 
המלחין הצרפתי אנרי ראבו הלחין אופרה לפי "משחק האהבה והמזל" כנראה בסביבות 1948 שהצגת הבכורה שלה התקיימה בשנת 1954. 
בארצות הברית בשנת 1997 הוצג המחזמר "ניצחון האהבה" שהלחין ג'פרי סטוק לפי תרגום חדש לאנגלית של ג'יימס מגרודר. 
מלחין אמריקאי אחר, בויד מקדונלד כתב פתיחה לפסנתר (2004)
למחזה "ניצחון האהבה".
את הפסקול לסרט האמריקאי "ניצחון האהבה" כתב בסגנון מוצארטי המלחין ג'יימס אוסבורן.
עיבודים לקולנוע ולטלוויזיה

מחזות ואף רומנים של מאריבו עובדו לסרטים או לסדרות טלוויזיה, לדוגמה:
מריאן - סרט צרפתי בבימויו של ב. ז'אקו - 1997 - לפי מיני-סידרה משנת 1994 - חיי מריאן
ניצחון האהבה - סרט באנגלית - עם מירה סורבינו, בן קינגסלי, פיונה שו - עובד גם כמחזמר בברודוויי (2001)
משחק האהבה והגורל - סרט של הבמאי הצרפתי עבדלטיף קשיש - 2003 - על מתבגרים צרפתים ממוצא ערבי מפרבר עירוני, המכינים הצגה של "משחק של אהבה ומזל" מאת פייר דה מאריבו.
(המחזה הועלה בשנת 1996 בתיאטרון הטכניון בבימוי אוריאל זוהר.
לקריאה נוספת

Oscar A.Haac Marivaux Twayne Publishers,jan. 1974
איור של ברטאל ל"ארלקין המלוטש בידי האהבה" במהדורת כל מחזות מאריבו משנת 1878
כווית במשחקים האולימפיים

כווית משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968). היא מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
לאורך השנים זכו הספורטאים הכוויתים בהישגים מעטים במשחקים. ההישג המשמעותי הראשון הגיע באולימפיאדת מוסקבה (1980), כשנבחרת הכדורגל העפילה לשלב רבע הגמר, בו הודחה בידי המארחת, ברית המועצות. פייסל אל דאחיל בלט בשורות נבחרת הכוויתית, לאחר שהבקיע שלושער במשחק מול ניגריה. נבחרת הכדורגל השתתפה גם באולימפיאדת סידני (2000), אך חרף ניצחון מפתיע על נבחרת צ'כיה, בשורותיה שיחקו מילאן בארוש ותומאש אויפלושי, לא עברה את שלב המוקדמות.
הקלע פאהיד אל-דיחאני סיים במקום העשירי בירי בצלחות חרס כפולות באולימפיאדת אטלנטה (1996). ארבע שנים מאוחר יותר, באולימפיאדת סידני, היה לספורטאי הכוויתי הראשון שזוכה במדליה אולימפית, לאחר שסיים במקום השלישי. באולימפיאדת אתונה (2004) הסתפק במקום השמיני. באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימו שני קלעים כוויתים, זאיד אל מוטאירי ועבדאללה אל ראשידי, במקומות התשיעי והעשירי, בהתאמה. באולימפיאדת לונדון (2012) זכה אל-דיחאני במדליית ארד שנייה, בירי בצלחות חרס. בירי בצלחות חרס כפולות סיים במקום הרביעי. באולימפיאדת טוקיו (2020) הוסיף עבדאללה אל ראשידי לעצמו (לאחר שזכה במדליה עצמאית באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016)) ולכווית מדליית ארד אולימפית נוספת בירי בצלחות חרס.
בשנת 2015 השעה הוועד האולימפי הבינלאומי את כווית, בשל התערבות ממשלתית בניהול התאחדויות הספורט המקומיות. כתוצאה מכך, נאסר על כווית להשתתף באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016). עם זאת, הותרה השתתפותם של ספורטאים כוויתים כמשתתפים עצמאיים, תחת הדגל האולימפי. תשעה מהם אכן עשו זאת, ושניים אף זכו במדליות, הקלע פאהיד אל-דיחאני, שזכה במדליית זהב, והיה יכול להיות האלוף האולימפי הכוויתי הראשון אלמלא ההשעיה, והקלע עבדאללה אל ראשידי, שזכה במדליית ארד.
מדליות

| --- | --- |
 :  ראו גם – מדליות במשחקים האולימפיים
מדליות > לפי אולימפיאדה

באולימפיאדות הקיץ:
| אולימפיאדה | זהב | כסף | ארד | סך הכל |
| --- | --- | --- | --- | --- |
אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968): 0
אולימפיאדת מינכן (1972): 0
אולימפיאדת מונטריאול (1976): 0
אולימפיאדת מוסקבה (1980): 0
אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984): 0
אולימפיאדת סיאול (1988): 0
אולימפיאדת ברצלונה (1992): 0
אולימפיאדת אטלנטה (1996): 0
| אולימפיאדת סידני (2000) | 0 | 0 | 1 | 1 |
אולימפיאדת אתונה (2004): 0
אולימפיאדת בייג'ינג (2008): 0
| אולימפיאדת לונדון (2012) | 0 | 0 | 1 | 1 |
אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016): השתתפה כמשתתפים עצמאיים
| אולימפיאדת טוקיו (2020) | 0 | 0 | 1 | 1 |
| סך הכל | 0 | 0 | 3 | 3 |
מדליות > לפי ענף

בענפי הקיץ:
| ענף | זהב | כסף | ארד | סך הכל |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  קליעה | 0 | 0 | 3 | 3 |
| סך הכל | 0 | 0 | 3 | 3 |
ראו גם

כווית במשחקים הפאראלימפיים
כווית במשחקים האולימפיים לנוער
הערות שוליים

↑  "Medals by Games" [מדליות לפי משחקים]. Olympic Analytics (באנגלית). נבדק ב-24 באפריל 2022. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
↑  "Medals by Sports" [מדליות לפי ענפי ספורט]. Olympic Analytics (באנגלית). נבדק ב-24 באפריל 2022. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
בן סטרונג

| --- | --- |
 לידה:  18 בספטמבר 1986  (בן 38) מנאסאס, וירג'יניה, ארצות הברית
 עמדה:  סנטר
 גובה:  2.11 מטרים
 מכללה:  מכללת גילפורד
 דראפט:  לא נבחר, 2008
בן סטרונג (אנגלית: Ben Strong; נולד ב-18 בספטמבר 1986) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ממוצא אינדיאני, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 2008–2016 בעמדת הסנטר ומתנשא לגובה של 2.11 מטרים.
ביוגרפיה

סטרונג אשר נולד וגדל במיאמי, פלורידה, החל לשחק כדורסל בקבוצות כדורסל מקומיות וכן לאחר מכן בקבוצת בית ספרו. לאחר סיום לימודיו בתיכוניים הצטרף אל מדיה של מכללת גילפורד מליגת הדיוויז'ן השלישית של ה-NCAA. בעונתו הרביעית והאחרונה במכללה, נבחר לשחקן העונה בליגה, לאחר שסיים את העונה כמלך הסלים (26 נקודות), מלך הריבאונדים (11 כדורים חוזרים) וכמלך החסימות (2.2 חסימות).
לאחר ארבע שנים במדי המכללה, סטרונג נבחן אצל קבוצת הכדורסל מכבי חיפה במחנה האימונים שקיימה במיאמי, והרשים את מאמן הקבוצה, אבי אשכנזי והוחתם לשתי עונות. סטרונג הוביל את הקבוצה למשחקי ההצלבה ואף לגמר גביע המדינה, אך הפסיד עם קבוצתו להפועל חולון.
משחק השיא של בן סטרונג היה במסגרת המחזור הרביעי בעונת 2009/2010 בניצחון 65–72 על הפועל חולון. בן סטרונג קלע 18 נקודות והוריד 8 כדורים חוזרים.
הערות שוליים

↑  שי לוי, ‏הסנטר בן סטרונג חתם במכבי חיפה, באתר ONE‏, 11 באוגוסט 2008
בית אוארבך

| --- | --- |

מבט ממזרח לבית אוארבך
 מידע כללי
 סוג:  וילת מגורים
 שימוש:  בית מגורים
 כתובת:  רחוב מקדונלד 18, שכונת תל בנימין
 מיקום:  רמת גן
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1950
 תאריך פתיחה רשמי:  1950 
 קואורדינטות:  32°05′09″N 34°48′35″E﻿ / ﻿32.085937605617°N 34.809711529892°E﻿ / 32.085937605617; 34.809711529892
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) בית אוארבך(למפת גוש דן רגילה) בית אוארבך(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית אוארבך(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית אוארבך  he בית אוארבךhe בית אוארבךמפת  __ רמת גן (in English: Ramat Gan)  __ גבעתיים (in English: Givatayim) [‌גוש דן וסביבותיו‌]מצפון ומערב: __ תל אביב-יפו (in English: Tel Aviv) ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ גבעת שמואל (in English: Giv'at Shmuel), __ קריית אונו (in English: Kiryat Ono), __ מחנה דורי (in English: Tel HaShomer Base) מדרום: __ אור יהודה (in English: Or Yehuda), __ פארק אריאל שרון (in English: Ariel Sharon Park) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בית אוארבוך הוא וילת מגורים ברחוב מקדונלד 18 בשכונת תל בנימין ברמת גן, המבנה היה בית מגורים פרטי במשך שנים רבות ואחד מהבתים הראשונים ברמת גן. המבנה הוכרז כמבנה לשימור על ידי עיריית רמת גן והמועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, אך הוא מיועד להריסה.
תיאור הבית

הבית הוא וילה חד-קומתית בסגנון רומנטי-פרברי[דרושה הבהרה] העשויה מלבנים ומבטון. הבית תוכנן על ידי האדריכל בנימין צ'לנוב. השטח מסביב לבית כולל עצים ושיחים רבים, ולמרגלות הבית בצידו הדרומי (הפונה לרחוב ז׳בוטינסקי) נמצאה בעבר גינה מטופחת שכללה בריכות ותעלות מים, שתכנן אדריכל הנוף יוסף סגל.
בעבר כלל בית בריכת שחיה, בה התאמנו ראשוני השחיינים בארץ.
הבית יושב על מצוק כורכר בגובה של כ-10 מטרים.
אופן ההגעה לבית הוא דרך רחוב מקדונלד. המגרש צמוד למגדלי ״בכור״, הגישה לבית היא דרך כביש גישה היוצא מהרחוב בעלייה תלולה לכיוון דרום.
היסטוריה > הקמה

בית אוארבך נבנה לראשונה ב-1934 כחלק מהקמתה של שכונת תל בנימין והיה אחד מעשרת הבתים הראשונים בה. המגרש ניתן על ידי יצחק ליב גולדברג לביתו הבכורה, חנה אוארבך, ועל שמה קרוי הבית. המבנה הקיים כיום על המגרש נבנה ב-1950 והתגוררה בו נכדתו של גולדברג, עדה אוארבך. הבית הוא המבנה היחיד בתחומי שכונת תל בנימין שהיה בבעלות משפחתו של מקים השכונה.
היסטוריה > שימור, תמ״א 38 והריסה

ב-2008 אושרה תוכנית בנייה במגרש, הכוללת הריסתו של בית אוארבך. התכנית לא יצאה לפועל וב-2018 הגישו בעלי המגרש תוכנית אחרת לאישור, תוכנית רג/ 1293 /א’, המבקשת אף היא להרוס את המבנה ולהקים במקומו מבנה מגורים בן 12 קומות במסגרת תמ"א 38. לתוכנית זו קיימים מתנגדים, ביניהם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, שגריר שווייץ בישראל, שביתו במגרש הסמוך לבית, בעלי עסקים באזור ומהנדסת העיר רמת גן. למרות ההתנגדויות התכנית אושרה.
במקביל, הוכרז בית אוארבך כמבנה לשימור על ידי עיריית רמת גן במסגרת תוכנית השימור לשכונה. ב-2015 הוכרזה שכונת תל-בנימין כולה כמיועדת לשימור. ב-2018 הוכרז שוב הבית כמבנה לשימור.
גלריית תמונות

שלט הטבוע בקיר הכניסה לבית, המעיד על המשפחה המתגוררת בו
הכניסה לבית מכיוון רחוב מקדונלד
מבט לבית מרחוב ז׳בוטינסקי
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  תמר טוכלר ונדה די סגני, ״בית אוארבך״, מגזין אתרים, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, גיליון 59, אפריל 2019 - מתוך ארכיון העיר רמת גן
1 2 3 4  שלומית צור‏, למה מתנגד השגריר השוויצרי להריסת וילה סמוכה לביתו, באתר וואלה, 16 בדצמבר 2018
1 2  תמר טוכלר וננה שנקר, כשנדל"ן פוגש פיסת היסטוריה, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל
↑  שלומית צור, ‏הפסד לשגריר השוויצרי: ליד מעונו ברמת גן ייבנה בניין בן 12 קומות, באתר גלובס, 31 בינואר 2019
↑  הכרזת ״בית עדה אורבך״ רח׳ מקדונלד 18 כבית לשימור, עיריית רמת גן, 2015
↑  מסמך החלטות ממליאת הוועדה לתכנון ובניה, 2018
דלאוור בלו קואוטס

דלאוור בְּלוּ קוֹאוּטְס (באנגלית: Delaware Blue Coats) היא קבוצת כדורסל המשחקת בליגת הפיתוח של ה-NBA ומסונפת לקבוצת פילדלפיה 76' מליגת ה-NBA. הקבוצה נוסדה בשנת 2007 כיוטה פלאש והייתה מסונפת לקבוצת יוטה ג'אז. באפריל 2013 פילדלפיה קיבלה את הזכויות על הקבוצה והעבירה אותה למיקומו הנוכחי.