ויקטור אנרי רושפור, מרקיז רושפור-לוסה
קורות חיים

אביו היה אציל לגיטימיסטי, אשר, בתור אדמון רושפור (אנ'), היה ידוע כמחזאי של וודווילים; דעותיה של אימו היו רפובליקניות. לאחר ניסיון כסטודנט לרפואה, פקיד בבית עיריית פריז, מחזאי ועיתונאי, הצטרף לצוות לה פיגארו ב-1863; אבל סדרת מאמרים שלו, שפורסמה לאחר מכן בשם Les Français de la decadence ("הצרפתים של הדקדנס", 3 כרכים, 1866–1868), גרמה להתנגשות של העיתון עם השלטונות וגרמה להפסקת העסקתו.
בשיתוף פעולה עם מחזאים שונים הוא כתב בינתיים שורה ארוכה של וודווילים מצליחים, שהחלה ב"מסייה לבוש היטב" (Monsieur bien mis) בתיאטרון "פולי דרמטיק" (Folis Dramatiques) בשנת 1856. כשעזב את לה פיגארו היה רושפור נחוש להקים עיתון משלו, "לה לנטרן" (La Lanterne, "הפנס"). העיתון הוחרם בגיליון האחד עשר, ובאוגוסט 1868 נקנס רושפור ב-10,000 פרנק, ובשנת מאסר.
לאחר מכן הוציא את העיתון לאור בבריסל, ומשם הוא הוברח לצרפת. הודפס בצרפתית, אנגלית, ספרדית, איטלקית וגרמנית, והופץ בכל אירופה. לאחר העמדה שנייה לדין הוא ברח לבלגיה. סדרת דו-קרבות, שהמפורסם שבהם היה עם פול דה קאסניאק (אנ') על אודות מאמר על ז'אן ד'ארק, פרסמה את רושפור בקרב הציבור הצרפתי.
ב-1869, לאחר שני ניסיונות כושלים להיבחר, הוא נבחר ל-Corps Législatif (הבית התחתון של הפרלמנט הצרפתי), מאזור הבחירה הראשון של פריז. הוא נעצר בגבול, רק כדי להשתחרר כמעט מיד, ומיד התיישב בכיסאו.
הוא חידש את ההסתערות שלו על הקיסרות השנייה, והקים עיתון חדש, La Marseillaise ("המרסייז"), ככלי של פגישות פוליטיות שארגן בעצמו בלה וילט (אנ'). הצוות מונה על פי קולות החברים, וכלל את ויקטור נואר (אנ') ופסקל גרוסה (אנ'). המאמרים האלימים בעיתון זה הובילו לדו-קרב שהביא למותו של ויקטור נואר בידי הנסיך פייר נפוליאון בונפרטה (אנ'). העיתון הוחרם, ורושפור וגרוסה נשלחו לכלא לשישה חודשים.
מהפכת ספטמבר הייתה האות לשחרורו. הוא הפך לחבר בממשלת ההגנה הלאומית (אנ'), אבל הקשר הקצר הזה עם כוחות החוק והסדר הופסק עד מהרה בגלל אהדתו הגלויה לקומונרדים. ב-11 במאי 1871, הוא ברח מחופש מפריז. שבוע קודם לכן הוא התפטר עם קומץ צירים אחרים מהאספה הלאומית במחאה על אובדן אלזס-לורן כתוצאה ממלחמת צרפת-פרוסיה. נעצר במו על ידי ממשלת ורסאי, הוא הוחזק למשך זמן מה בכלא לפני שנדון לפי החוק הצבאי למאסר עולם.
למרות מאמציו של ויקטור הוגו למענו, הוא הועבר לקלדוניה החדשה. בשנת 1874, הוא נמלט על סיפון כלי שיט אמריקאי לסן פרנסיסקו. הוא חי בלונדון ובז'נבה עד שהחנינה הכללית אפשרה את חזרתו לצרפת בשנת 1880. בז'נבה חידש את פרסום "לה לנטרן", ובעיתונים הפריזאיים הופיעו ללא הרף מאמרים מעטו.
כאשר בסופו של דבר, בשנת 1880, החנינה הכללית אפשרה את חזרתו לפריז, הוא הקים את L'Intransigeant (אנ') ("הבלתי מתפשר") בעל הדעות הרדיקליות והסוציאליסטיות. לזמן קצר בשנים 1885–1886 ישב בלשכת הצירים (אנ'), אך מצא הזדמנות מצוינת בשנה הבאה לכישרונו להבעיר את דעת הקהל בתסיסה הבולנז'יסטית. הוא נידון למעצר במבצר באוגוסט 1889 במקביל לגנרל ז'ורז' בולנז'ה, אחריו הלך לגלות. הוא המשיך את הוויכוחים שלו מלונדון, ולאחר התאבדותו של הגנרל בולנז'ה תקף במילים חריפות את ז'אן קונסטן (אנ'), שר הפנים בממשלתו של שארל דה פרסינה (אנ'), בסדרת מאמרים שהובילה למהומות בלשכת הצירים.
שערוריית פנמה סיפקה לו הזדמנות נוספת, והוא יצר סנסציה בהצהרה ב"לה פיגארו" לפיה פגש את ז'ורז' קלמנסו ליד שולחנו של איש הכספים קורנליוס הרץ (אנ'). ב-1895 הוא חזר לפריז, שנתיים לפני שפרשת דרייפוס סיפקה לו עוד נושא להיאבק למענו. הוא התבלט בקרב האנטי-דרייפוסרים יחד עם אנשים כמו אדואר דרימון ואובר-ז'וזף אנרי, והיה לו חלק עיקרי בארגון המערכה העיתונאית נגד אלפרד דרייפוס. לאחר מכן, הוא היה עורך של העיתון La Patrie (לה פטרי, "המולדת"). כתוצאה מפעילותו כעיתונאי, זכור סופר אריסטוקרטי זה כ"נסיך המחלוקות" ("le Prince des polémistes").
רחוב ברובע ה-17 של פריז, Rue Henri Rochefort, נקרא על שמו.