stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המוזיקה הקלאסית בתקופה הרומנטית
השמרנים מול החדשנים

כמו כן, ברומנטיקה היה המאבק ה"נצחי" בין ה"שמרנים" (ברהמס, שוברט, מנדלסון), אשר העדיפו לדבוק במסורת הכתיבה על פי צורה, ל"חדשנים" (ברליוז, וגנר, ליסט) אשר העדיפו להתיר את כל ה"כבלים" שהיו נהוגים במוזיקה עד אז לטובת רעיונותיהם בתחום הביטוי האישי. אלה האחרונים דגלו בשילוב אמנויות ולכן כתבו בעיקר מוזיקה תוכניתית (דוגמאות: האופרות של וגנר, "הסימפוניה הפנטסטית" מאת ברליוז), וכמו כן חידשו רבות בתחום ההרמוניה והתזמור. מלחין אשר כתיבתו הייתה בין זו השמרנית לזו החדשנית היה רוברט שומאן, שאמנם חיבר גם מוזיקה רבה על פי הצורות המסורתיות (סונאטות, סימפוניות, קונצ'רטי), אך עם זאת, הוסיף למוזיקה רבדים נוספים של עומק, פיתח את האידיאלים של "מלודיה בלתי-נגמרת" ו"הרמוניה משוטטת" (אידיאלים שהושגו במלואם רק על ידי וגנר). הניגוד בין המלחינים התבטא בסובייקטיביות לעומת אובייקטיביות בביטוי המוזיקלי. במוזיקה של וגנר גובר הביטוי האישי המזוקק מיצירה ליצירה, ואחד מהישגיו הגדולים ביותר הוא בכך, שעל אף הביטוי האישי, הצליחו יצירותיו לכבוש את העולם. ההבדל הזה ניכר ביותר בין שני מלחיני אופרה גדולים, וגנר וורדי - וגנר האינדיבידואליסט, האגוצנטרי, שהחל את דרכו כמלחין אופרות קונווציונלי אך התרחק מן המוסכמות עוד ועוד וכפה על קהל המאזינים ללכת בעקבותיו, לעומת ורדי, שלא ניתק מעולם מן המסורות בנות מאתיים השנים והגביה עוד ועוד, נישא על אהבת הקהל ובני עמו, שהבינו לרוחו מן הצעד הראשון עד האחרון.
רומנטיקאים אחרים, כמו ובר, ברהמס, שוברט, מנדלסון ושומאן, איש איש בדרכו הוא, נמנעו מניתוק הקשר בינם לבין החשיבה הפופולרית. שומאן אף תרם רבות לליד בכך ששינה את "מאזן הכוחות" של הפורום המבצע (זמר ופסנתרן) ונתן לפסנתר תפקיד חשוב לא פחות מזה של הזמר (תפקיד הפרשן, התת-מודע). בנוסף לרוברט שומאן גם שופן שילב במוזיקה שלו את העומק וההבעה אף יותר משומאן. שופן הגיע לשיא ההומופוניה ארפג'י שבור ביד שמאל לעומת מנגינה מלודית ובעלת עומק ביד ימין.
האופרה

מלחינים שהרבו בכתיבת מוזיקה סימפונית, קאמרית או אף ווקאלית – כגון שוברט, היידן, מנדלסון, ברהמס ואפילו בטהובן (על אף פידליו שלו) – המעיטו בדרך כלל בכתיבת מוזיקה לתחום הדרמטי, ואילו יוצרי האופרה הדגולים – גלוק, וגנר וובר – כתבו מעט מוזיקה סימפונית או קאמרית. מוצרט הוא יוצא הדופן היחיד בשליטתו המופלאה בכל תחומי ההלחנה, ולברליוז וליסט שמור מקום ייחודי משלהם.
בתחום האופרה האיטלקית חלו מספר תמורות ברומנטיקה: מזרם ה"בל-קאנטו" (בליני, דוניצטי, רוסיני), אשר דגל בכתיבה אשר תמצה את היכולות הקוליות ותפגין אותן ואת יפי הקול לראווה (לעיתים על חשבון האלמנט הדרמטי במוזיקה), חל מפנה עם הופעתו של ג'וזפה ורדי בשדה האופרה. ורדי שילב את הכתיבה עבור הקול עם האלמנט הדרמטי וזו אולי הסיבה לפופולריות הגדולה כל כך של האופרות שלו עד ימינו אנו. בסוף ימיו, שינה ורדי סגנונו אל עבר סגנון ה"ווריזמו" שהחל רווח באיטליה. ה"ווריזמו" ("אמיתיוּת" באיטלקית) שאף לחבר מוזיקה שתשרת בראש ובראשונה את האלמנט התיאטרלי. מוזיקה שתהיה נאמנה כמה שיותר לרגש האנושי המובע בסצנה בלא הגבלות שהיו נהוגות עד אז (צורניות, הרמוניות, תזמוּריות). כך הרחיבו מלחיני הווריזמו (מסקאניי, רוג'רו ליאונקוואלו, ג'אקומו פוצ'יני, מונטמצי, פרנצ'סקו צ'ילאה, אומברטו ג'ורדאנו, אמילקארה פונקיילי, ריקרדו זנדונאי) את שדה ההרמוניה והתזמור לכדי דרמה מוזיקלית רחבת יריעה של ממש. (בניגוד לזרמים הקודמים, ההבדלים בין "רצ'יטטיב" ו"אריה" היטשטשו באופן ניכר בזרם זה).
בתחום האופרה הצרפתית רווח זרם ה"גראנד אופרה". אופרות גרנדיוזיות בעלות סצנות מרהיבות, משופעות קטעי מחול וקטעי מקהלה. לרוב מבוססות על נושאים היסטוריים. מלחיני זרם זה היו ג'אקומו מאיירבר, ז'אק פרומנטל הלוי, דניאל אובר. כניגוד לזרם "כבד" זה, חיבר ז'אק אופנבך אופרטות רבות. קלילות, קומיות ומלאות חיים. בנוסף לשתי "אסכולות" אלה, היו אלה שנטו לאופרות ליריות כגון אמברואז תומא, ז'יל מאסנה, אדואר לאלו, והיו אלה, כדוגמת גוסטב שרפנטייה, שניסו לאמץ אל חיק התרבות הצרפתית את הווריזמו.
האופרה > הבלט בתקופה הרומנטית

במהלך המאה ה-19 חלה פריחת הבלט הרומנטי, שהיה בעיני רבים לתור הזהב של הבלט, אם כי הרומנטיקה איחרה להגיע אל הבלט, בהשוואה לאמנות ויזואלית, לספרות ולמוזיקה. מאפיינים רבים שלו, המקובלים עד היום על קהל צופי הבלט, כגון הריקוד על הבהונות, חצאית טוטו, אשליית הריחוף חסר המאמץ ודימוי הבלרינה כיצור שלא מן העולם הזה, כגון הסילפידה, הנימפה והפיה. הבלרינות שעלו לגדולה בתקופה זו, מארי טליוני, קרלוטה גריזי ואחרות, הגשימו אידיאלים אלה בריקודן.
וירטואוזיות

תופעה מעניינת במוזיקה הרומנטית היא הווירטואוזיות. עקב התפתחותם של הכלים, עקב השתחררות מכבלי הצורה לטובת הביטוי הרגשי ועקב העובדה, שמלחינים עמדו בפני עצמם וכבר לא היו "מלחיני חצר" הכותבים עבור הפטרונים (ולכן המוזיקה הפכה לנחלת הכלל), הווירטואוזיות תפסה מקום בולט מאוד במוזיקה הרומנטית, עד כדי כך, שלעיתים היטשטש הגבול בין וירטואוזיות לצורך ביטוי מוזיקלי-רגשי לבין "קרקס ראווה" - קונצרטים ששימשו מפגני יכולות טכניות של אמנים מבצעים (הידועים בהם היו ניקולו פגניני ופרנץ ליסט).
בין המלחינים הידועים, אשר כתבו במכוון מוזיקת ראווה וירטואוזית: פגניני, סרסאטה, הנריק וייניאבסקי, אנרי וייטאן, ליסט ופרדריק שופן.
פגניני הביע את הווירטואוזיות שלו בכינור בנגינה מקבילה על שני מיתרים, במהירות מסחררת ועוד. למשך זמן רב הוזנחו יצירותיו של פגניני מפאת הקושי שבנגינתן. רק כיום היצירות שלו מתחילות לקבל את אופיין המקורי והווירטואוזי. ליסט הביע את הווירטואוזיות שלו במהירות בלתי נלאית, באקורדים עצומים ובפורטיסימו. שופן כתב על ליסט :"לאחר ששמעת את ליסט תהיה לך תמונה מושלמת" (על האטיודים). שופן אומנם לא היה וירטואוז ברמתם של ליסט או פגניני אך גם הוא ניסה להכניס מעט וירטואוזיות. אך הווירטואוזיות שלו יותר מלודית ומעודנת, כראוי לסלונים האינטימיים שבהם ניגן.
לאומיות

בתקופות קודמות לרומנטיקה, היו אומנם זרמים לאומיים בהתפתחות המוזיקה, אך הם נעו, במידה מסוימת, באותו אפיק. במאה ה-15, למשל, אפשר לדבר על אמנות אוניברסלית, שבאה לביטוי בפוליפוניה ומקובל להתייחס אליה במונחים של האסכולה הבורגונדית, לשם התנקזו מלחינים מארצות השפלה. יש מלחינים, שקשה עד בלתי אפשרי לשייכם ללאום זה או אחר והם מוגדרים רק בסגנון כתיבתם, כגון אורלנדו לאסוס וצ'יפריאנו דה רורה, שנחשבים לאיטלקים אם כי מוצאם מארצות השפלה. כך גם הנדל, שנולד בגרמניה, חי שנים רבות באנגליה וחיבר אופרות בסגנון איטלקי. גלוק היה גרמני במוצאו, אך האופרות שלו היו ספק איטלקיות, ספק צרפתיות, ולמעשה היה קוסמופוליט אופראי. בה במידה אין אפשרות לסווג ללאום מוגדר מלחינים כמו היידן, מוצרט או בטהובן. לאומיות מובהקת ניכרה עד 1800 רק אצל מלחינים, שלא הגיעו לגדולה, "צרפתיות" שניכרה ביצירות הצ'מבלו של קופרן או "איטלקיות", שבאה לביטוי אצל פרגולזי וסקרלטי.
במוזיקה הרומנטית התחדד הפרופיל הלאומי. בתקופה הרומנטית הייתה באירופה התעוררות לאומית וחלק מהמלחינים החלו לשלב נעימות עממיות (לעיתים של עמם ולעיתים של עמים אחרים) ביצירותיהם. ובר הבליט את האופי הגרמני באופרה "הקלע החופשי" ובמקהלות הגברים שלו; וגנר, עם היותו בינלאומי בהשפעתו יותר מכל מלחין אחר, הגיע עד כדי לאומנות בדגש ששם על הטווטוניות באופרות שלו; מוסורגסקי השתמש במוטיבים רוסיים באופרה בוריס גודונוב ובלילה על הר קירח. קבוצת החמישה הרוסית התלכדה סביב הנושא של כתיבת מוזיקה רוסית-לאומית, בניגוד להשפעה האירופית במוזיקה שקדמה להופעת החמישה; ברליוז גילה נטייה מובהקת, יותר מכל קודמיו, למוזיקה תיאורית, שהיא תכונה מסורתית של המוזיקה הצרפתית; דבוז'אק השתמש במוטיבים של מוזיקת עם צ'כית (לאו דווקא אמריקאית-ילידית, כפי שיש הסבורים בטעות) וכמוהו גם סמטנה, אצל ברהמס מופיעים מוטיבים צועניים; סיבליוס השתמש במוטיבים פיניים), שופן והנריק וייניאבסקי (מוטיבים פולניים) ופרנץ ליסט (מוטיבים הונגריים) (בכיוון זה המשיכו, ביתר שאת, בארטוק וקודאי, שעסקו באיסוף והקלטה של שירי עם בכפרי הונגריה, אך זה היה במאה ה-20). הרומנטיות קסמה לכל הלאומים, מן הגדולים עד לקטנים ביותר, והקצינה עוד ועוד עד שנשחקה או שהפכה בבת אחת לפרובינציאלית או מופשטת.
הזרם הפוסט-רומנטי

התקופה הפוסט רומנטית (או "הזרם הפוסט רומנטי") הושפעה מהמוזיקה של ריכרד וגנר. ארבעת נציגיה החשובים היו: גוסטב מאהלר, ריכרד שטראוס, אנטון ברוקנר והוגו וולף שפעלו בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. ביצירותיהם ניתן להבחין בתהליך של מתיחת השפה הטונאלית עד לקצה גבול ההרמוניה הפונקציונלית ובפריצת כל גבולות הכתיבה המסורתית בשם חופש הביטוי האמנותי. את היצירות מאפיין בדרך כלל ביטוי רגשי עז. פרט להוגו וולף, הכול הגדילו את ממדי הפורום המבצע ואת אורך היצירות לכדי ממדים מונומנטליים (ר. שטראוס, מאהלר, ברוקנר) והפגינו יכולות תזמור מרהיבות.
הערות שוליים

↑  Alfred Einstein, "Nusic in the Romantic Era", W.W. NORTON & cO., New York, 1947 p. 3-4
↑  איינשטיין, עמ' 21
↑  איינשטיין, עמ' 22-21
↑  Alfred Einstein, "Music in the Romantic Era", w.w. Norton & co. New York,1947, ISBN 0 393 09733 1, pp. 4-5
↑  איינשטיין, עמ' 103-102
↑  הניה רוטנברג, קולות הבלט, "מהפכת הבלט הרומנטי, שמים ורוח"
↑  איינשטיין, עמ' 18
↑  איינשטיין, עמ' 19-18
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX550004  NKC: ph125201 
אוגוסט וילהלם פון שלגל
בטינה פון ארנים
אנדרטת ברהמס בכיכר קרל בווינה
פסלו של שומאן בצוויקאו
ג'וזפה ורדי
פאבלו דה סאראסטה 1906
דיוקן של שופן וז'ורז' סאנד מאת אז'ן דלקרואה
אנטונין דבוז'אק
גוסטב מאהלר מאת האנס שליסמן-12
דרום רוסי (סרט)

| --- | --- |

 תסריט:  ז'ורה קריבז'ובניקוב, Aksinya Borisova 
 שחקנים ראשיים:  סטסיה מילוסלאבסקאיה סמיון טרסקונוב רינאל מוחמטוב 
 מדינה:  רוסיה 
 חברת הפקה:  Columbia Pictures  Vodorod Film Company  Art Pictures Studio  STS Media  National Media Group Studio  קרן הקולנוע הרוסי
 הקרנת בכורה:  4 במרץ 2021 
 שפת הסרט:  רוסית 
 סוגה:  סרט קומדיה, מלודרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
דרום רוסי (ברוסית: Рашн Юг) הוא סרט קומדיה רומנטית רוסי משנת 2021, שביים אנטון פדטוב. הסרט מהווה סרט הרפתקאות דרמה-קומי, העוסק בים השחור, שמהווה מקור משיכה לשלושה גברים שמעריצים אישה אחת שכבר ביחסים עם אחר, האהבה והקנאה מעוורת את מוחם של שלושה בחורים שנלחמים עליה. בסרט מככבים סטסיה מילוסלבסקאיה, סמיון טרסקונוב, רינאל מוחמטוב, ואלכסנדר מטרולקין.
עלילה

הסטודנט ארטיום דודין מתאהב בצעירה יפה מהים השחור. לאחר שמתאהב, הוא עוזב הכל ויוצא למסע בעקבות אהובתו אל הדרום הרוסי, עליו הוא לא יודע דבר. ארטיום לוקח רכבת מוורונז', היוצאת למחוס קרסנודאר. בים מתברר שקסיושה היפה כבר מחוזרת על ידי שני מתחרים מקומיים רציניים: מלח נאה בצי הים השחור ושוטר נועז במשטרת סוצ'י. נראה שלסטודנט הנאיבי פשוט אין שום סיכוי. אפילו עזרת חבריו החדשים רק מפריעה. אבל ארטיום לא מתכוון לוותר.
קסיושה גורדייבה כבר תכננה להתחתן עם השוטר הסנטימנטלי המקומי, איגור. עם זאת, בשלב מסוים יחסי האהבה משתנים לחלוטין כאשר גם צוער בית הספר של הצי, ניקיטה מציע לקסיושה. בינתיים, ארטיום מאבד את כספו בעוד ניקיטה לא מוצא זמן להגיע לעיר, מאחר שהוא ממלא את זמנו לרוב בצלילה ואימונים בים.
קסיושה מתכוננת לחתונה בשמלת כלה על יאכטה בלב ים השחור. לפתע, ארטיום דורש ממנה נישואין חוקיים. קסיושה מצילה את עצמה בצלילה לים ולאחר הנחיתה שוחה בבטחה אל החוף.
צוער בית הספר של הצי, ניקיטה רודף אחר קסיושה. כך גם השוטר, איגור, העוקב אחר עקבות היחסים הללו. ניקיטה מציע לה נישואין על קו החוף בקברדינקה. רגע לפני שהכלה הטרייה נקשרת בקשר הנישואין, נראה שיריבים תופסים את הגיבורה. איגור מתגונן בכלי נשק סטנדרטיים. ניקיטה מתגונן בסיוע קוזאקים ובני משפחתו. בסופו של דבר, ארטיום ינסה להוכיח כי הוא הראוי מכולם לאהבתה של קסיושה.
שחקנים ודמויות

סטסיה מילוסלבסקאיה בתפקיד קסניה 'קסיושה' גורדייבה, קופצת למים
סמיון טרסקונוב בתפקיד ארטיום דודין, סטודנט מוורונז', המחפש בו זמנית את לבה של קסיושה.
רינאל מוחמטוב בתפקיד ניקיטה, צוער בית הספר של הצי הרוסי, מנהל אורח חיים קוזאקי.
אלכסנדר מטוליקין בתפקיד איגור, שוטר
רומן מדיאנוב בתפקיד פיוטר איוואנוביץ', אביו של איגור
אלדר קלימולין בתפקיד מיטאי
דניאל ואחרושב בתפקיד אלדרצ'יק
מגומד מורטזאלייב בתפקיד רוסלן
דריה פקלנקו בתפקיד אוליאנה גורדייבה
אלכסנדר רובאק בתפקיד לאוניד גורדייב
סרגיי לאוויגין בתפקיד אולג
גלב פוסקפאליס בתפקיד ואנו
יקטרינה אגייבה בתפקיד מרינה
יקטרינה קבאק בתפקיד יאנה
הפקה > פיתוח

הבמאי בחר במחוס קראסנודאר הציורי, בו צולמו סרטי קולנוע רוסיים רבים. ממשלת המחוז העניקה תמיכה לסרט והפרויקט הופק על ידי פיודור בונדרצ'וק. העלילה מתרחשת על רקע נופים מרהיבים, טבע מפואר והים החם של חוף הים השחור בקווקז.
מיכאיל ורובל ואלכסנדר אנדריושצ'נקו, מפיקי חברת הקולנוע Vodorod, רצו להמשיך במסורות של יצירת קולנוע קומי-רומנטי רוסי. המפיקים רצו להפיק סרט בגרסה דרומית שיעמוד בניגוד גמור לסרט הצפוני "על הקרח".
"הדרום הרוסי" היה הסרט המושלם, אשר, לדעתם, תיאר את האטרקציה התיירותית המודרנית של רוסיה: מחוס קרסנודאר. הסרט חוקר את דרום רוסיה, נופיה, התיירות ובדרך כלל הצילומים באזור זה הם דבר נדיר. הסרט מופק גם על ידי Art Pictures, STS Media, ו-National Media Group.
הפקה > צילומים

הצילומים העיקריים של הסרט החלו באוגוסט 2020, הבמאי אנטון פדטוב בחר לצלם במחוז קראסנודר: העיירה גלנדז'יק, כפר קברדינקה במחוז גלנדז'יק, כפר ארחיפו-אוסיפובקה ברובע גלנדז'יק ובעיר נובורוסיסק, כמו גם בשמורת צ'ושקה. הדמויות נוצרו על סמך הקוזאקים של קובאן שהיו מעורבים בצילומים. הם השתתפו בסצנת חתונה המונית בכפר קברדינקה. את שיר הנושא ביצע אולג גזמנוב.
הפצה

הקרנת הבכורה של הסרט נערכה במוסקבה בבית הקולנוע "קארו 11 באוקטובר" ב-25 בפברואר ויצא להפצה מסחרית בבתי הקולנוע ברחבי הפדרציה הרוסית ב-4 במרץ 2021 על ידי חברת Sony Pictures Productions and Releasing (SPPR).
הפצה > שיווק

טריילר טיזר ראשון שוחרר ב-17 בדצמבר 2020.
הערות שוליים

↑  Uskov, Oleg (2021-02-18). "Вышел трейлер комедии Бондарчука и Крыжовникова "Рашн Юг"" [The trailer for the comedy by Fyodor Bondarchuk and Zhora Kryzhovnikov Russian South]. Russian Gazette (ברוסית). נבדק ב-2021-02-27.
↑  "Зрителям представили трейлер романтической комедии "РАШН ЮГ"" [The audience was presented with a trailer for the romantic comedy Russian South]. Izvestia (ברוסית). 2021-02-16. נבדק ב-2021-02-27.
↑  "Рашн Юг / Russian South (2021)". www.kinoafisha.info (ברוסית).
↑  Baranova, Julia (2020-08-26). "На Кубани снимают романтическую кинокомедию "Рашн Юг"" [The romantic comedy Russian South is being shot in the Kuban]. Komsomolskaya Pravda (ברוסית). נבדק ב-2021-02-27.
↑  "В Краснодарском крае стартовали съемки полнометражного фильма "Рашн Юг"".
↑  "Вышел трейлер фильма "Рашн Юг", в котором Стася Милославская дерзит Александру Петрову". www.vokrug.tv. נבדק ב-2021-03-03.
המילטון (קנדה)

המילטון (באנגלית: Hamilton) היא עיר נמל ותעשייה חשובה בדרום פרובינציית אונטריו שבקנדה. העיר שוכנת 60 ק"מ מטורונטו ולחופה הדרום-מערבי של ימת אונטריו. העיר נקראת על שמו של ג'ורג' המילטון, שהיה המתיישב הראשון באזור. המילטון רכש חווה מעט אחרי מלחמת 1812. המילטון היא אחת מערי הנמל החשובות בקנדה ועיר תעשייה החשובה במדינה.
נכון לשנת 2006 חיו בעיר עצמה 647,634 תושבים וכמעט 700,000 במטרופולין שלה. המטרופולין של המילטון הוא התשיעי בגודלו בקנדה והשלישי בגודלו באונטריו.
היסטוריה

לפני בואם של האירופאים, חיו באזור אינדיאנים. האירופאי הראשון שתועד מגיע לאזור שכיום שוכנת עליו המילטון הוא החוקר הצרפתי אטיין ברול בשנת 1616. רוב האזור נשלט בעבר על ידי שבטי האירוקוי שלהם הייתה ברית עם הבריטים ועזרו להם להילחם בצרפתים.
אירופאים רבים החלו להתיישב באזור לאחר המהפכה האמריקנית במאה ה-18.
העיר המילטון הוקמה בידי ג'ורג' המילטון בשנת 1812 לאחר שרכש חווה ממש עם סיום מלחמת 1812. זמן קצר לאחר מכן המילטון מכר שטח גדול מחוותו לכתר הבריטי. התוכנית הראשונית הייתה לבנות באזור כלא אך בסופו של דבר הוקמה בשטח שהוקצה עיירה לאחר שהוקם 'מחוז גור'. בתחילת הדרך, המילטון לא הייתה עיירה חשובה במחוז. בית הכלא שאמור היה להיבנות לפי התוכנית המקורית נבנה רק בשנת 1832 (באיחור של 10 שנים).
עם הזמן התפתחה המילטון וזכתה למעמד של עיר ב-9 ביוני 1846. עם גדילתה של העיר החלו להיבנות בה בניינים חשובים, מרכזים שונים ומפעלים. העיר היא הראשונה באימפריה הבריטית בה הוקמה מרכזייה טלפונית עוד בשנת 1877. חשמליות וכרכרות מילאו את רחובות העיר העמוסים.
התעשייה בעיר התבססה בעיקר על תעשיית הברזל. בשנים 1910 ו-1912 הוקמו שני מפעלי ברזל גדולים: 'סטלקו' ו'דופסקו'. כיום שתי החברות הללו הן בין הגדולות ביותר בצפון אמריקה. בשנת 1914 הוקם בעיר מפעל של פרוקטר אנד גמבל. באותה שנה עבר מספר התושבים בעיר את המאה אלף. בשנת 1929 נבנה גורד שחקים הראשון של העיר, 'בית פיגוט'. צמיחתה של העיר הייתה כל כך מהירה שבשנת 1930 הוחלט להעביר את אוניברסיטת מקמסטר מטורונטו להמילטון.
בשנת 1930 אירחה העיר את התחרות העולמית הראשונה של משחקי חבר העמים הבריטי. בשנת 1940 נבנה נמל התעופה של המילטון. כיום הוא נמל תעופה בינלאומי. בשנת 2001 המילטון אוחדה עם עיירות וערי פרברים שלה: אנקסטר, דונדס, פלמבורו, גלנברוק, וסטוני קריק. כיום שמה הרשמי הוא 'המילטון-וונטוורת'.
גאוגרפיה

המילטון שוכנת בדרום פרובינציית אונטריו, בסמוך לצידו המערבי של אזור ניאגרה. העיר שוכנת לחופה של ימת אונטריו.
המילטון מורכבת מעיר תחתית בה מרוכזים בעיקר עסקים ובתי דירות ועיר עליונה הבנויה על הר שהוא חלק מרמות ניאגרה ובו בעיקר שכונות מגורים של בתים פרטיים.
המילטון משתרעת על שטח של 1,138.11 ק"מ מרובע מתוכם 1,117.11 ק"מ מרובע אדמה ו-21 ק"מ מרובע מים.
העיר ידועה בעיקר בזכות הנמל והתעשייה שלה. אזור התעשייה הגדול והנמל שוכנים בצפון העיר. בפאתי העיר מצויים הגנים הבוטניים המלכותיים המשתרעים על שטח נרחב.
המילטון מרוחקת כ-60 ק"מ מטורונטו ו-90 ק"מ מהגבול עם ארצות הברית.
דמוגרפיה

לפי מפקד התושבים בשנת 2006 חיו בהמילטון 647,634 תושבים. יותר מחמישית מהתושבים בעיר לא נולדו בקנדה. זאת העיר השלישית בקנדה מבחינת שיעור המהגרים בה אחרי טורונטו וונקובר.
בשנים 2001–2006 כמות המהגרים בעיר גדלה ב-7.7%. בשנים הללו הגיעו לעיר 20,800 מהגרים, רובם מאסיה ורבע מהם מאירופה.
כ-20,000 מבני המילטון הגיעו מהעיירה רקלמוטו שבסיציליה ומספרם גדול ממספר התושבים שנשארו ברקלמוטו.
רוב מכריע של תושבי העיר הם נוצרים, אך יש בה גם קהילות של מוסלמים, יהודים, בודהיסטים והינדואיסטים.
בעיר בית ספר יהודי ומספר בתי כנסת. ראשוני היהודים בעיר היו יהודים שהגיעו אליה מגרמניה במאה ה-19 והקימו בה קהילה רפורמית.
כלכלה

הכלכלה העיקרית של העיר היא ייצור תעשייתי. בצפון העיר, סמוך לנמל, ישנו אזור תעשייה, אחד הגדולים בקנדה, בו ממוקמים מפעלים רבים לייצור פלדה ועוד.
אחת החברות הראשונות שהקימו מפעל בתחומי העיר היא וסטינגהאוס הקיימת עד היום.
המילטון נחשבת כ'בירת ייצור הפלדה של קנדה' בעיקר בזכות שני מפעלי ענק: 'סטלקו' ו'דופסקו'.
'סטלקו' הייתה על סף פשיטת רגל אך בשנת 2004 החברה הצליחה להתאושש וחזרה להיות רווחית. בשנת 2007 נקנתה החברה על ידי תאגיד הפלדה של ארצות הברית בעלות של 38.50 מיליון דולרים קנדיים. כיום 'תאגיד הפלדה של ארצות הברית' שולט ב-76% מהחברה.
'דפסקו' הייתה החברה לייצור פלדה הרווחית ביותר בצפון אמריקה לשנת 1999 והרווחית ביותר בקנדה בשנת 2000. החברה מעסיקה יותר מ-7,000 עובדים במפעל הראשי שלה בהמילטון ומייצרת מעל 4 מיליון טון פלדה מדי שנה. כיום 'דפסקו' היא חברת בת של ארסלור-מיטל, החברה הגדולה ביותר בעולם לייצור פלדה.
העיר המילטון ידועה גם בזכות תעשיית הרפואה שלה. המכון לרפואה של המילטון מעסיק כ-10,000 עובדים והוא אחד המעסיקים הגדולים בעיר.
ערים תאומות

איטליה ואלה פליניה, איטליה
מקסיקו מונטריי, מקסיקו (מ־1993)
הודו מנגלור, קרנאטקה, הודו
הרפובליקה העממית של סין מה-אנשאן, הרפובליקה העממית של סין
ארצות הברית סרסוטה, פלורידה, ארצות הברית
יפן פוקויאמה, יפן
ברזיל פורטו אלגרה, ברזיל
ארצות הברית פלינט, מישיגן, ארצות הברית
איטליה רקלמוטו, סיציליה, איטליה
קנדה שוויניגן, קוויבק, קנדה
בניין עיריית המילטון
פסל הלויאליסטים ברח' מיין
אנייה מתקופת מלחמת העולם השנייה המשמשת כמוזיאון היסטורי בנמל
הדגל הצהוב

| --- | --- |

 בימוי:  Gerhard Lamprecht 
 הופק בידי:  Franz Vogel 
 תסריט:  Helmut Brandis 
 עריכה:  Fritz C. Mauch 
 שחקנים ראשיים:  האנס אלברס Jutta Jol Else Ehser Margit Symo Lissy Arna Karl Hannemann Angelo Ferrari S. O. Schoening Kurt Mikulski Jac Diehl Edgar Pauly Hans Adalbert Schlettow Alexander Engel Viggo Larsen רודולף קליין-רוגה אולגה צ'כובה Hugo Werner-Kahle Dorothea Wieck Herbert Gernot Arthur Schröder Aribert Wäscher Joachim Rake 
 מוזיקה:  ג'וזפה בצ'ה 
 צילום:  פרנץ קוך 
 מדינה:  גרמניה 
 הקרנת בכורה:  1937 
 משך הקרנה:  93 דק' 
 שפת הסרט:  גרמנית 
 סוגה:  סרט הרפתקאות, סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
הדגל הצהוב (בגרמנית: Die gelbe Flagge) הוא סרט דרמה גרמני משנת 1937, בבימויו של גרהרד למפרכט ובכיכובם של האנס אלברס, אולגה צ'כובה ודורותיאה וויק.
תפאורות הסרט עוצבו על ידי הבמאי האמנותי לודוויג רייבר. הצילומים התקיימו ביוגוסלביה.
תקציר העלילה

הרפתקן העונה לשם פיטר דירקסן, נוסע לדרום אמריקה כדי להדריך משלחת לג'ונגל. עם זאת, כאשר הספינה נמצאת בהסגר הוא מאמין שהוא חלה בקדחת חמורה. הוא לא מלווה את הטיול, שנתפס בבעיות גדולות. מאוחר יותר הוא מסוגל להציל את הניצולים, כולל העיתונאית האמריקאית הלן רודר שהוא מאוהב בה.
שחקנים ראשיים

האנס אלברס בתפקיד פיטר דירקסן
אולגה צ'כובה בתפקיד הלן רודר – עיתונאית אמריקאית
דורותיאה וויק בתפקיד Krankenschwester Dolores
גוטהרט פורטלוף בתפקיד אלפרד גסקיוס – פלנטגנביצר
רודולף קליין רוג' בתפקיד קפיטן אליס
ארתור שרדר בתפקיד בנטלי, ארסטר אופיסייר
הרברט גרנוט בתפקיד ד"ר רוסבי, ארט
היינץ אוולט בתפקיד טובי, סטיוארד
אריברט וושר בתפקיד תחנת רמון אורוודה – קומנדנט הסגר
אלכסנדר אנגל בתפקיד ד"ר מרטינז – ארט – הסגר-סיון
הוגו ורנר-קהל בתפקיד ד"ר פרס, ורטרואנזרט דר גוברן
הערות שוליים

↑  Rentschler p.281
הגיוגרפיה

הַגְיוֹגְרַפְיָה (ביוונית: ἁγιογραφία) היא סיפור תולדות הקדושים, בתרבות של דתות שונות. הגיוגרפיה, מילולית, פירושה חומר כתוב על אנשים קדושים, ובאופן ספציפי יותר היא מתייחסת לביוגרפיות של קדושי דת. משמעות המונח מורחבת לעיתים לביוגרפיה של מנהיגים דתיים וגם חילוניים, ויש שהיא משמשת ככינוי שלילי לביוגרפיות הסוגדות לדמויות שהן מתארות. המונח הגיולוגיה עוסק בחקר קדושים באופן כללי, ללא התמקדות בחייו של קדוש מסוים.
אטימולוגיה

המילה הַגְיוֹגְרַפְיָה מקורה בשפה היוונית (ἁγιογραφία; בתעתיק: אַגְיוֹגְרַפְיָה). נוצרה מהלחם בסיסים של המילים "אַגְיוֹס" (ἅγιος) שפירושו קדוש, וגְרַפֶאִין (γράφειν) שפירושו לכתוב.
האקדמיה ללשון העברית הציעה את השימוש בעברית במינוח קוֹרוֹת קְדוֹשִׁים יוסף דן טבע את הכינוי ספרות שבחים.
ביהדות

ביהדות אמנם לא התגבשה מסורת של קאנוניזציה ותיעוד ביוגרפי של חכמי היהדות, אך הן במקרא והן בתלמוד מופיעים קטעים המשלבים תיאורים היסטוריים רבים לצד אגדות בעלות מסר חינוכי וסיפורים מעוררי השראה. סוגה ספרותית זו מכונה "ספרות שבחים". דוגמה לעירוב בין היסטוריה לאגדה, המאפיין סוגה זו, היא בסיפור עשרת הרוגי מלכות, שהיה לסמל של מסירות נפש. לפי קינת "אלה אזכרה" הוצאו להורג עשרה תנאים בבת אחת על קידוש השם, על אף שהם לא היו בני אותו דור ונהרגו בזמנים שונים.
החיבורים השלמים המוקדמים בז'אנר זה שנכתבו על ידי יהודים, נמצאים בכתביו של פילון האלכסנדרוני שכתב חיבורים בשמות "על חיי משה", "על יוסף" ו"על אברהם" ובהם תיאור את הדמויות המקראיות באופן הגיוגרפי.
בניגוד לעיסוק הספרותי והתורני הענף בספרות ההלכה, לא התקיימה מסורת יהודית רציפה של עיסוק בספרות שבחים, ומשלהי תקופת התלמוד ועד לאחר גירוש ספרד לא נמצאו ספרים שלמים שעוסקים בשבחי הגאונים או חכמי ימי הביניים. עם זאת, סיפורים מסוג זה הופיעו כסיפורים בודדים, כגון סיפור ארבעת השבויים שבאמצעותו מתאר רבי אברהם אבן דאוד את ראשיתו של מרכז הלימוד היהודי בספרד, וכן אגדת ר' אמנון ממגנצא באשכנז. במאה ה-15 אך בעיקר במאה ה-16 החלו להופיע קובצי סיפורי שבחים במקביל הן במזרח והן במערב, כאשר הקובץ הקדום ביותר מתקופה זו הידוע לנו כיום הוא הספר "מעשה בוך". הספר, שנדפס ביידיש במאה ה-17, אך הועלה על הכתב כבר במאה ה-15, כלל פרק שעוסק בעיקר בסיפורי כבוד והערצה לחסידי אשכנז מימי הביניים כגון: רבי שמואל החסיד, בנו רבי יהודה החסיד ורבי אלעזר מוורמייזא.
הקובץ הראשון שמתרכז כמעט כולו בדמות ידועה אחת מצוי בספר שלשלת הקבלה, שחיבר רבי גדליה אבן יחיא באיטליה במאה ה-16. בסיפורים המופיעים בו מצטייר הרמב"ן כדמות משוחררת ממוגבלויות פיזיולוגיות כגון זמן ומקום, ואשר ניתן לייחס לה כמעט כל מעשייה. במהלך מאות השנים הבאות פורסמו אוספי סיפורים דומים שנסובו בדרך כלל סביב דמות היסטורית או עכשווית מרכזית ביהדות, "בעל שם", שהפרסום הרב סביב גדולתו הקלו במידה רבה על התקבלות הסיפורים כאמינים. עם קובצי הסיפורים הידועים מסוג זה נמנים בין היתר הספר "שבחי האר"י" שמקורו באגרות מהמאה ה-17, שבחי הבעש"ט (ברדיצ'ב, 1815), שבחי הר"ן (ורשה, 1850) וכן סיפורי הגולם מפראג שהופצו במאה ה-20. בעקבות "שבחי הבעש"ט" התפתחה הסוגה של סיפורי חסידים וכיום ניתן למצוא אוסף הגיוגרפי כמעט בכל חסידות גדולה. בד בבד, התחזקה במהלך המאה ה-20 המגמה לפרסם בציבור החרדי הגיוגרפיות על "גדולי הדור" באשר הם, חסידים, ספרדים וליטאים כאחד. כמו כן עובדו חלק מהסיפורים על חכמי התלמוד והופצו לילדים כפי שנעשה בין היתר בסדרת הספרים הפופולרית כה עשו חכמינו. בתחילת המאה ה-21 פורסם הספר עשייתו של גדול על ידי הרב נתן קמינצקי, שלא נמנע מלהזכיר אפיזודות פחות מחמיאות בחיי הדמויות הרוחניות המתוארות בו, לפחות מנקודת מבט חרדית מחמירה, ונתקל בחרמות של אחדים מגדולי הרבנים החרדיים הליטאים בני זמננו.
בנצרות

בנצרות, ההגיוגרפיות מתמקדות בחייהם של אנשים ונשים שנכנסו לקאנון של הנצרות והוכרזו כקדושים. ההגיוגרפיה היוותה סוגה (ז'אנר) ספרותית חשובה בתחילת המילניום הקודם, סוגה שסיפקה אינפורמציה היסטורית יחד עם סיפורים מעוררי השראה ואגדות, כולל גם ביוגרפיה קצרה של הקדוש המתואר, כאשר כתבו ביוגרפיה של אדם נקרא הסיפור "ויטה" (vita).
הסוגה של חיי הקדושים נוצרה בקיסרות הרומית; צורתה הראשונה הייתה אגדות על המרטירים הנוצריים, והן נקראות מרטירולוגיה. במאה ה-4 סודרו אגדות אלו בכמה דרכים -
לפי לוח השנה - קטלוג שנקרא מניון (menaion, מהיוונית מניוס, חודש), ביוגרפיות שהוקראו בדרשות השבועיות לפי לוח השנה;
סינקסריון (synaxarion), גרסה מקוצרת יותר של הביוגרפיות, שאורגנו לפי ימי השנה;
פטריקון (paterikon, מהיוונית pater, אב), שאורגנו לפי הקדושים, ולפי בחירת המהדיר.
במערב אירופה הייתה ההגיוגרפיה אחד מתחומי הלימוד החשובים בימי הביניים במסגרת לימודי ההיסטוריה. יצירות בסוגה זו נכתבו גם בתקופת הרנסאנס, למשל ספרים של אלפונסו מרטינס דה טולדו.
במהלך השנים קיבלה ה-vita תבנית ספציפית וסטריאוטיפית, התפתחה שבלונה המתארת את הקדוש בלי אפיון מיוחד וזאת על מנת למנוע פרוק לגורמים של ההשתקפות האלוהית של הקדוש (קדוש משקף את אלוהים ופרוט יתר שלו יהיה כניסיון להסביר ולפרט את אלוהים).
ראו גם

חגי קדושים נוצרים
פסאודואפיגרפיה