stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קמצא ובר קמצא
הסיפור בלשון התלמוד

הסיפור עצמו מובא כציטוט מפורסם מאימרא של רבי יוחנן בפרק ה' שבמסכת גיטין:
אמר רבי יוחנן: מאי דכתיב "אַשְׁרֵי אָדָם מְפַחֵד תָּמִיד וּמַקְשֶׁה לִבּוֹ יִפּוֹל בְּרָעָה"? אקמצא ובר קמצא חרוב ירושלים, אתרנגולא ותרנגולתא חרוב טור מלכא, אשקא דריספק חרוב ביתר.
אקמצא ובר קמצא חרוב ירושלים, דההוא גברא, דרחמיה קמצא ובעל דבביה בר קמצא, עבד סעודתא. אמר ליה לשמעיה: זיל, אייתי לי קמצא. אזל, אייתי ליה בר קמצא. אתא, אשכחיה דהוה יתיב. אמר ליה: מכדי ההוא גברא בעל דבבא דההוא גברא הוא, מאי בעיית הכא? קום פוק. אמר ליה: הואיל ואתאי – שבקן ויהיבנא לך דמי מה דאכילנא ושתינא. אמר ליה: לא. אמר ליה: יהיבנא לך דמי פלגא דסעודתיך. אמר ליה: לא. אמר ליה: יהיבנא לך דמי כולה סעודתיך. אמר ליה: לא. נקטיה בידיה ואוקמיה ואפקיה.
אמר: הואיל והוו יתבי רבנן ולא מחו ביה – שמע מינה קא ניחא להו. איזיל, איכול בהו קורצא בי מלכא. אזל, אמר ליה לקיסר: מרדו בך יהודאי. אמר ליה: מי יימר? אמר ליה: שדר להו קורבנא, חזית אי מקרבין ליה. אזל, שדר בידיה עגלא תלתא. בהדי דקאתי – שדא ביה מומא בניב שפתים ואמרי לה, בדוֹקין שבעַיִן – דוכתא דלדידן הוה מומא ולדידהו לאו מומא הוא. סבור רבנן לקרוביה משום שלום מלכות. אמר להו רבי זכריה בן אבקולס: יאמרו בעלי מומין קריבין לגבי מזבח. סבור למיקטליה – דלא ליזיל ולימא. אמר להו רבי זכריה: יאמרו מטיל מום בקדשים – יהרג. אמר רבי יוחנן: ענוותנותו של רבי זכריה בן אבקולס החריבה את ביתנו ושרפה את היכלנו והגליתנו מארצנו.
בסיפור המובא במדרש איכה רבה ד', ב' (מהדורת בובר), שמות שני גיבורי המעשה הם קימצא.
הסיפור בעברית > סיכום הסיפור

עשיר אחד בירושלים עשה סעודה גדולה ושלח את משרתו להזמין את חברו קמצא. טעה המשרת והזמין אדם בשם בר קמצא, שנמנה דווקא עם אלה השנואים על בעל הבית. בר קמצא הניח כי המארח החליט להשלים עמו ולכן הגיע לבית החוגגים. הופעתו בסעודה הרגיזה את בעל השמחה והוא הורה לבר קמצא להסתלק. בר קמצא המופתע ביקש מהמארח שיניח לו להישאר משכיוון שהוא כבר הגיע לסעודה, אך בעל הבית סירב. מפני הבושה הרבה, הציע לשלם בר קמצא את מה שיאכל וישתה. לאחר סירוב בעל הסעודה, הציע לשלם חצי מדמי הסעודה כולה, וגם להצעה זו סירב בעל הבית. בר קמצא הציע לשלם את דמי כל הסעודה בתמורה שלא יגורש בבושת פנים מהסעודה. אך אף על פי כן סירב המארח בשלישית ולא היה מוכן בשום פנים ואופן שבר קמצא יישאר בסעודה. בסופו של דבר תפס בעל הסעודה את בר קמצא בידו וגירש אותו מהסעודה בבושת פנים לעיני כל המסובים.
בר קמצא לא השלים עם העלבון וכעסו גבר לנוכח העובדה שישבו בסעודה חכמי ישראל שלא מנעו את גירושו וביושו. הוא החליט לנקום וסיפר לקיסר כי היהודים מורדים בו. כדי להוכיח את דבריו הציע לו לשלוח קורבן לבית המקדש וכך יראה שהיהודים יסרבו להקריבו. הקיסר נתן בידיו עגל לקרבן, ובדרך לירושלים הטיל בו בר קמצא מום קטן שלפי ההלכה פוסל אותו להקרבה אך הוא אינו נראה למראית העין ולכן אינו נחשב למום בעיני הרומאים, מתוך ידיעה שהמום ימנע מהכוהנים להקריבו. ואכן כך היה – פסילת הקרבן נתנה לקיסר הוכחה מספקת למרד של היהודים, והניעה אותו לעלות על ירושלים ולהחריבה.
אירוע נוסף שנלווה לסיפור מתאר את לבטי המנהיגות היהודית ביחס לקרבן. הם נוטים דווקא כן להקריבו מפני "שלום מלכות" אך רבי זכריה בן אבקולס, אחד המנהיגים הבולטים, דוחה את ההצעה ומורה שלא להקריב. בעקבות כך הועלתה ההצעה להרוג את בר קמצא כדי שלא ילך וילשין לקיסר, אך שוב מתערב רבי זכריה ומורה שלא להורגו, מחשש שיחשבו בדורות הבאים שכל המטיל מום בקורבן ייהרג.
הסיפור בעברית > תרגום מילולי

אמר רבי יוחנן: מהו שכתוב "אַשְׁרֵי אָדָם מְפַחֵד תָּמִיד וּמַקְשֶׁה לִבּוֹ יִפּוֹל בְּרָעָה"? על קמצא ובר קמצא חרבה ירושלים, על תרנגול ותרנגולת חרב הר המלך ועל יתד של מרכבה חרבה ביתר.
על קמצא ובר קמצא חרבה ירושלים, שאותו איש שאוהבו קמצא ובעל ריבו בר קמצא עשה סעודה. אמר לו לשמשו: לך הבא לי את קמצא. הלך, הביא לו את בר קמצא. בא, ראה אותו שהיה יושב (בסעודה). אמר לו: הרי אותו האיש (אתה) בעל ריבו של אותו האיש (אני). מה רצונך כאן? קום צא. אמר לו: הואיל ובאתי, תניחני ואתן לך דמי מה שאוכל ואשתה. אמר לו: לא. אמר לו: אתן לך דמי חצי מסעודתך. אמר לו: לא. אמר לו: אתן לך דמי כל סעודתך. אמר לו: לא. אחזו בידו והקימו והוציאו.
אמר: הואיל והיו יושבים חכמים ולא מחו בו – נבין מזה שנוח להם (בדבר הזה). אלך ואלשין עליהם למלך. הלך, אמר לו לקיסר: מרדו בך היהודים. אמר לו: מי יגיד? אמר לו: שלח להם קורבן, תראה אם מקריבים אותו. הלך, שלח בידו עגל משולש. בזמן שבא – זרק בו מום בניב שפתים ויש אומרים בדוקין שבעין, מקום שלנו (ליהודים) הוא מום ולהם (לרומאים) אינו מום. חשבו חכמים להקריבו משום שלום מלכות. אמר להם רבי זכריה בן אבקולס: יאמרו בעלי מומים קריבים על המזבח. חשבו להורגו, שלא ילך ויספר. אמר להם רבי זכריה: יאמרו מטיל מום בקדשים יהרג. אמר רבי יוחנן: ענוותנותו של רבי זכריה בן אבקולס החריבה את ביתנו ושרפה את היכלנו והגליתנו מארצנו.
לקח ומוסר השכל

בגמרא, הסיפור מגיע בהמשך לאמרתו של רבי יוחנן, שסיפור קמצא ובר קמצא הוא אחד המקרים בהם לא קיימו גיבורי הסיפור את אזהרת הפסוק "אשרי אדם מפחד תמיד, ונהגו בפזיזות לא אחראית, כשההבנה הפשוטה היא לכך שבעל הסעודה לא חשש מנקמתו של בר קמצא.
סיפור קמצא ובר קמצא הוא סיפור מכונן במורשת היהודית, ובדרך כלל מובא כסמל ההסתאבות החברתית בקרב אומה אשר בניה מפולגים ומסוכסכים בינם לבין עצמם ומביאים על עצמם את השואה והחורבן.
המהר"ל מפראג ביאר באריכות כי השם "קמצא" מורה על פילוג, וכתב:
...ולפיכך אמר "אקמצא ובר קמצא חרב ירושלים", כי אין ספק כי שמם של אלו אנשים היה נקרא על עניין שלהם – שהיו מיוחדים בחילוק ובפירוד ולכך על ידם חרב הבית, שהוא לאחדות ישראל ולקשר אותם באחדות.
פרטי הסיפור מביאים להסתעפויות רבות בהפקת הלקח ובהדגשת פרטים שונים בו. מקובל להבליט את המארח העשיר והמעליב שהניע את הבגידה והמסר הוא להיזהר מפגיעה בזולת; וכן את החכמים שישבו, שתקו ולא מחו על ביושו של בר קמצא ובכך גרמו למעשהו והמסר הוא למחות על פגיעה בזולת. כך נאמר בגמרא:
תניא: אמר רבי אלעזר: בא וראה כמה גדולה כחה של בושה שהרי סייע הקב"ה את בר קמצא והחריב את ביתו ושרף את היכלו.
גורם נוסף שמובלט בביקורת הוא רבי זכריה בן אבקולס, שנמנע מלקבל החלטה מורכבת (הקרבת קרבן פסול או התנקשות במלשין), מחשש שמא תצא מכך תקלה הלכתית. כך גם אומר בסוף הסיפור רבי יוחנן עצמו, מספר הסיפור:
ענוותנותו של רבי זכריה בן אבקולס החריבה את ביתנו ושרפה את היכלנו והגליתנו מארצנו.
כמו כן, במדרש רבה מוזכר זכריה בן אבקולס, כאחד החכמים שלא מחו בהתנהגותו של המארח כלפי בר קמצא:
...אמר לו (המארח לבר קמצא) קום לך. לקחו בידו והוציאו, והיה שם רבי זכריה בן אבקולס, והיה סיפק בידו למחות ולא מיחה.
לקח ומוסר השכל > חטאו של קמצא

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הערות שוליים

↑  ט, חיי יוסף, תל אביב: שטיבל, תרצ"ט, עמ' כ"ו
↑  מאיר בן שחר, טל אילן וורד נעם (ע), בין יוספוס לחז"ל, כרך 2, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן צבי, 2017, עמ' 575
↑  ספר משלי, פרק כ"ח, פסוק י"ד
↑  המהרש"א מפרש שאין כזה שם 'בר קמצא' אלא מדובר בבנו (זה הפירוש של 'בר') של קמצא. וכך, על פי הסברו, הבן חשב שמשום שאביו אהוב על בעל הבית – הוא רצה להתפייס גם עם הבן ולכן הזמינו
↑  הגמרא מביאה שתי אפשרויות כאלה: מום בשפתיים או בדוק של העין.
↑  רש"י מפרש ענווה – סבלנות. כלומר שנמנע לפסוק דין עקב מקרה חריג. מלבד פירושו של רש"י יש פירושים רבים על כך בדרך הדרש.
כנסת ישראל (ספר שנה)

כנסת ישראל לשפ"ר, שנה ראשונה, ה'תרמ"ז
כנסת ישראל היה ספר שנה שראה אור בעיר ורשה שבפולין הרוסית במשך שלוש שנים במחצית השנייה של שנות ה-80 של המאה ה-19, תרמ"ו–תרמ"ח. עורך כתב העת היה שאול פנחס רבינוביץ (שפ"ר), והוא מוזכר תדיר בצירוף שמו של העורך "כנסת ישראל של שפ"ר". רבינוביץ היה גם המוציא לאור של כתב העת, בכרכים ב'–ג' ביחד עם יהושע יהודה איש הורוויץ.
לפי הצהרת העורכים נועד כתב העת להיות: ”ספר שנתי לתורה ולתעודה, הכולל בתוכו מאמרים כתובים בידי חכמי ישראל וסופריו בכל מקצועות התורה והחכמה, חקירת דברי הימים וביקורת הספרות, הליכות עולם, כלכלת העם ונימוסי המדינות, חכמת חרשים עם ציורים ותמונות אנשי שם, השקפות החיים והחברה בישראל ובאדם”.
רקע אידאולוגי

לכתב העת הייתה זיקה רעיונית לתנועת חובבי ציון, ושייכות לרעיונות תנועת ההשכלה היהודית וחכמת ישראל. נכללו בו מאמרים מסכמים בנושאים מסורתיים שהעסיקו את תנועת ההשכלה, לצד מבואות מפורטים לתחומי דעת כמו סטטיסטיקה וכלכלה.
כתב העת היה אחד משלושה כתבי עת, לצד "האסיף" של נחום סוקולוב ו"הכרם" של אלעזר אטלס, שביקרו ולעיתים לחמו בחריפות במורשת תנועת ההשכלה היהודית, בעיקר בשל ההתבוללות שבה האשימו את התנועה; אך התנגדו עם זאת ל"תנועת התשובה" שיצרו חלק מחובבי ציון, שזנחה ערכים אוניברסליים רבים של תנועת ההשכלה כתגובת נגד. בכרך הראשון הופיע מאמרו של וולף יעב"ץ (זאב יעבץ) בשם "מגדל המאה", התוקף בחריפות את משה מנדלסון ורוח ההשכלה שהחדיר ליהדות.
דוד כנעני ראה בהופעת "כנסת ישראל" המזוהה במובהק עם רעיונות חיבת ציון, תגובה ל"האסיף" שנמנע מלעבור במוצהר מהאידאולוגיה המשכילית לזו הלאומית-ציונית. הוא זיהה בדיבורים של עורכי כתב העת על "הרעיון הקדוש של יישוב ארץ ישראל" ו"שיבת בנים לגבולם", נימה של התפשרות וכניעה למסורת.
כותבים

בין הכותבים בשלושת כרכי כתב העת היו אישים ידועי שם, רוב הסופרים העבריים במזרח אירופה שהיו מאחרוני המשכילים ומראשוני חובבי ציון. בהם: קלמן שולמן, שלמה מנדלקרן, מאיר איש-שלום, אליעזר צווייפל, ש"י פין, שלמה בובר, הרב אברהם יצחק קוק, וזאב יעבץ שגם ערך את הכרך הראשון לצד שפ"ר.
הערות שוליים

↑  דוד כנעני, הספרות העברית, בתוך: יצחק גרינבוים (עורך), אנציקלופדיה של גלויות, כרך ראשון: ורשה, 1953, עמ' 470–471.
↑  לפי י. פוגרבינסקי, העיתונות העברית: שנתונים, בתוך: יצחק גרינבוים (עורך), אנציקלופדיה של גלויות, כרך ראשון: ורשה, 1953, עמ' 492.
ג'ים אוניל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  המאה ה־20 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת ייל (1990)  אוניברסיטת שיקגו (1997)  אוניברסיטת שיקגו 
 
ג'ים אוניל (באנגלית: Jim O'Neill) הוא משקיע אמריקאי העוסק בתחומי המדע והטכנולוגיה. לאחר ניצחונו של דונלד טראמפ בבחירות לנשיאות ארצות הברית בחר בו טראמפ לתפקיד סגן מזכיר הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית, תחת המזכיר רוברט קנדי ג'וניור. קודם לכן, הוא שימש במספר תפקידים במחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית במהלך ממשל בוש.
הוא שימש כמנכ"ל של SENS Research Foundation - ארגון מחקר רפואי המתמקד בחדשנות מ-2019 עד יולי 2021.
אוניל היה שותף להקמת קרן טיל של פיטר טיל בשנת 2010, ושימש כמנכ"ל הקרן בין השנים 2009 ל-2012, והיה מנהל ב-Mithril Capital Management של עמק הסיליקון מהשנה האחרונה עד 2019.
אוניל הוא ליברטריאן ותומך ברפואת אנטי-אייג'ינג.
חיים מוקדמים וחינוך

אוניל למד לתואר ראשון במדעי הרוח באוניברסיטת ייל מ-1986 עד 1990. מ-1996 עד 1997 למד לתואר שני במדעי הרוח באוניברסיטת שיקגו.
קריירה ממשלתית

בתחילת הקריירה שלו, אוניל עבד עבור הסנאטורית קיי ביילי האצ'יסון, ובבית הלבן. אוניל עבד במחלקת החינוך של ארצות הברית בשנים 2001–2002.
מדצמבר 2002 עד אוגוסט 2005, שימש אוניל כמנהל חטיבת הדוברות והעריכה של מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית, שם כתב או ערך את כל הנאומים שנשא מזכיר מחלקת הבריאות. הוא גם היה חבר במשלחת ארצות הברית באספת הבריאות העולמית.
הוא היה סגן מזכיר עמית ויועץ בכיר של סגן המזכיר של מחלקת הבריאות מאוגוסט 2005 עד נובמבר 2007, שם היה מעורב בגיבוש מדיניות עבור מרכיבי HHS שונים.
לאחר מכן שימש כסגן שותף ראשי של מחלקת הבריאות מנובמבר 2007 עד אוקטובר 2008, שם סיפק ייעוץ בנושאי מדיניות ותכנות, עזר בניהול מחלקת הבריאות ובנוסף, כיהן במועצת הניהול של הנשיא ובכוח המשימה על אמריקאים חדשים.
אוניל נחשב למועמד לתפקיד נציב ה-FDA ועל פי הדיווחים הועדף על ידי צוות המעבר של דונלד טראמפ ב-2016.
דעותיו

אוניל אמר בנאום ב-2014 כי "עלינו לעשות רפורמה ב-FDA כך שיהיה אישור תרופות לאחר שהספונסרים שלהם הוכיחו בטיחות - ולתת לאנשים להתחיל להשתמש בהן, באחריותם האישית, אבל לא הרבה בסיכון הבטיחותי...בואו נוכיח יעילות לאחר שהם עברו לגליזציה".
בעודו במשרד הבריאות האמריקאי, אוניל התנגד לרגולציה של ה-FDA על כמה חברות המשתמשות באלגוריתמים מתמטיים לביצוע בדיקות מורכבות שפותחו במעבדה. "כדי להסדיר במרחב הזה, ה-FDA היה צריך לטעון שאלגוריתם, סדרה של מספרים התואמים לדברים, הוא מכשיר רפואי", אמר. "מצאתי את זה באמת מדהים - מדהים שמישהו יכול להגיד את זה בפנים ישרות, ומדהים שמישהו יכול לטעון ליכולת לסגור חברות שמעולם לא נגעו במטופל אלא רק בדקו את התרופות באמצעות אלגוריתמים".
בהרצאה משנת 2009, הוא קרא לשווקים חופשיים יותר עבור מגוון רחב של מוצרים ושירותי בריאות. "בעיקרון, מכיוון שאין שוק חופשי בתחום הבריאות, אנשים סובלים מהשלכות בריאותיות משמעותיות מאוד שבשוק חופשי הם לא יסבלו", אמר, והוסיף כי שוק חופשי בתחום הבריאות "יביא את המחירים הרבה יותר נמוך ויאפשר חדשנות באספקה זולה יותר של טיפול, הן במונחים של תרופות ומכשירים וצורות משלוח טובות יותר".
הערות שוליים

↑  David Lim, Trump picks Jim O’Neill for No. 2 spot at HHS, POLITICO, ‏2024-11-26 (באנגלית)
↑  "Executive Team". SENS Research Foundation (באנגלית אמריקאית). אורכב מ-המקור ב-2021-04-16. נבדק ב-2020-11-24.
↑  Kosoff, Maya (8 בדצמבר 2016). "Trump Considers Man With No Medical Background To Run F.D.A." Vanity Fair. נבדק ב-30 בינואר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5  "Trump Team Said to Consider Thiel Associate O'Neill for FDA". Bloomberg.com (באנגלית). 2016-12-07. נבדק ב-2024-12-01.
1 2 3 4  Alumni of Yale University — Greater New York City Area, alumnius.net
1 2  HHS Deputy Secretary Announces Appointments, web.archive.org, ‏2017-02-02
↑  Swetlitz, Sheila Kaplan and Ike. "Trump is considering an FDA commissioner who wants to drastically change how drugs are approved". Business Insider. נבדק ב-2020-11-24.
↑  "The Next Head of the FDA May be a Man Who is Fighting a War Against Aging". Futurism (באנגלית). נבדק ב-2020-11-24.
חומץ

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  רוטב לתיבול, fermentation product 
 מרכיבים עיקריים:  חומצה אצטית, חומרי ריח, מים 
 
סוגי חומץ שונים: חומץ בלסמי, חומץ יין לבן וחומץ יין אדום.
סוגי חומץ שונים בחנות.
חומץ הוא נוזל חמוץ הנוצר מחמצון של אתנול הנמצא ביין, בירה, שיכר תפוחים, או כמעט כל נוזל אחר המכיל אלכוהול. בחומץ יש בדרך-כלל בין שלושה לחמישה אחוזים של חומצה אצטית (CH3COOH; שמה הכימי: חומצה אתנואית; זוהי החומצה הקרבוקסילית הפשוטה ביותר, לאחר חומצה מתנואית). חומץ טבעי מכיל גם כמויות מועטות של חומצה טרטרית וחומצת לימון.
חומץ מיוצר על ידי הוספת אם החומץ ליין או לסיידר. החימצון מתבצע באמצעות חיידקים, כפי שגילה לואי פסטר בשנת 1864.
לחומץ שימושים מגוונים במטבח, בניקיון וברפואה.
היסטוריה

חומץ נמצא בשימוש מזה אלפי שנים. עקבות חומץ נמצאו גם בתוך כדי אפר מצריים המתוארכים לשנת 3000 לפני הספירה. ישנם מקורות סיניים מסורתיים הגורסים כי החומץ הומצא בסין בשנת 2000 לפני הספירה לערך.
בתנ"ך הוא מוזכר פעמים ספורות; האזכור הקדום והבולט הוא בתורה, כחלק מאיסורי נזיר. בעת העתיקה ייחסו לחומץ תכונת קור ולחות ועשו בו שימוש כאמצעי לקירור הגוף ולכיבוי אש.
ב-1864 הוכיח לואי פסטר כי חומץ מיוצר בתהליך רגיל של תסיסה (הפיכת סוכר לאלכוהול).
סוגי חומץ > חומץ בירה

חומץ בירה מיוצר על ידי חימצון של לתת הגורם לעמילן שבזרעים להפוך לסוכר. את המשקה שנוצר ניתן להפוך לחומץ. חומץ זה נפוץ בבריטניה ובארצות הברית.
סוגי חומץ > חומץ מאלט

חומץ העשוי משעורה שהפכה לבירה ולאחר מכן לחומץ. צבעו כהה, פופולרי במיוחד הממלכה המאוחדת (כתיבול לפיש אנד צ'יפס) ובארצות הברית
סוגי חומץ > חומץ בן יין

חומץ בן יין מיוצר הן מיין אדום והן מיין לבן, והוא נפוץ באירופה (למטבע הלשון ראו להלן).
סוגי חומץ > חומץ תפוחים

חומץ זה נעשה מהחמצה של מיץ תפוחים או סיידר.
סוגי חומץ > חומץ לבן

חומץ מסוג זה הוא בדרך כלל תמיסה של חומצה אצטית מהולה במים בריכוז של 5%-8% והיא בעלת pH של 2.4 לערך. מקור החומצה האצטית בהתססה של אתנול מזוקק. לחומץ הלבן שימושים מגוונים בתעשיית המזון, התרופות והניקיון.
סוגי חומץ > חומץ בלסמי

חומץ בלסמי הוא סוג של חומץ מיושן, שבאופן מסורתי מיוצר במודנה שבצפון איטליה, ממיץ מרוכז או מתירוש של ענבים לבנים (בדרך כלל מענבים ממשפחת הטרביאנו). צבעו חום כהה והוא בעל ריח חזק, טעם עשיר, מתוק ומורכב. לחומץ הבלסמי דרגת חומציות גבוהה, אך מתיקותו מכסה על עפיצותו, דבר המרכך את טעמו. חומץ בלסמי איכותי מתקבל לאחר שנות יישון רבות (בין 3 ל-12 שנים) במגוון חביות עשויות סוגי עץ שונים (וביניהם אלון, תות, ערמון, דובדבן, ערער, מילה ושיטה). החומץ הבלסמי המסחרי, הנמכר בסופרמרקטים, מיוצר מחומץ יין אדום או מיץ ענבים מרוכז המעורב עם חומץ חזק המשולב עם קרמל וסוכר. מכל מקום, על מנת שחומץ ייקרא "בלסמי" עליו להיות מיוצר מענבים.
בעבר, החומץ הבלסמי היה מוצר מלאכת יד, ולכן היה יקר והיה זמין רק לאנשי המעמד הגבוה האיטלקיים, אך במאה ה-20 הפך החומץ הבלסמי ידוע וזמין באופן נרחב בעולם.
סוגי חומץ > חומץ אורז

חומץ אורז הוא חומץ עדין העשוי מאורז. השימוש בחומץ זה נפוץ בעיקר ביפן. לחומץ זה תפקיד בהכנת אורז לסושי.
סוגי חומץ > חומץ שרי

חומץ שרי הוא יין חומץ העשוי משרי ומיוצר בספרד.
סוגי חומץ > חומץ ריחני

ניתן להוסיף לחומץ טעמי פירות או תבלינים כגון טימין או אורגנו המעניקים לחומץ מטעמם.
שימושים > במטבח

החומץ המשווק בחנויות הוא בדרך כלל בריכוז של 5%.
לשימור מזון: החומץ משמש בדומה למלח להחמצת ירקות כגון מלפפונים, פלפל, בצל ושום ושימורם לתקופה ארוכה, לרוב בצנצנות.
כמרכיב חשוב בייצור חרדל וקטשופ.
כתיבול לסלט.
כמשקה: לפני (אפריטיף) או בתום הארוחה (דיז'סטיף). חומץ משמש גם כמשקה מרענן כשהוא מדולל במים או במיץ פירות.
שימושים > כחומר ניקוי

החומץ משמש להסרת משקעי אבנית מקומקום, ממכונת כביסה (התוף וגוף החימום) או מתכשיטים.
שימושים > ברפואה

שטיפה בחומץ (מדולל במים) משמשת כטיפול טבעי לצורך שינוי חומציות הנרתיק.
ברפואה העממית יש שימוש רב בחומץ. כך למשל ניסו בסין להשתמש בחומץ על-מנת להילחם במגפת ה-SARS.
החומץ ידוע כטיפול הראשוני לעקיצת מדוזות קובייתיות שאינן נמצאות בישראל.
שימושים > כחומר מקבע

החומץ משמש לקיבוע. שטיפה של בגדים חדשים צבעוניים בחומץ מהול מקבעת את הצבעים ומונעת "ירידת הצבע" בתהליך הכביסה.
כמטבע לשון

"חומץ בן יין" הוא מטבע לשון נפוץ שפירושו: רשע בן צדיק.
המקור לניב הוא סיפור המופיע בתלמוד: רבי אלעזר, בנו של רבי שמעון היה תופס גנבים, שביניהם גם יהודים, ומוסרם לידי מלכות רומי. רבי יהושע בן קרחה טען כנגדו: אתה חומץ בן יין - כלומר: מאביך הצדיק יצא בן רשע - כיצד אתה מעז למסור אנשים יהודים למלכות, שם סופם להענש במוות?
מקום נוסף בתלמוד בקשר לחובת המתנה בין בשר לחלב, שמר עוקבא אמר על עצמו שהוא "חלא בר חמרא" (=חומץ בן יין) לעומת אביו שהיה מחמיר להמתין בין בשר לחלב יממה שלמה, ואילו הוא ממתין זמן קצר יותר.
על אותו משקל, מקובלים בשימוש גם הביטויים "חומץ בן חומץ" שפירושו: רשע בן רשע, או "יין בן יין" שפירושו צדיק בן צדיק.
במקורות

בספר משלי, פרק י, פסוק כו נכתב: "כחומץ לשיניים כעשן לעיניים, כן העצל לשולחיו" (במקור: כַּחֹמֶץ לַשִּׁנַּיִם וְכֶעָשָׁן לָעֵינָיִם כֵּן הֶעָצֵל לְשֹׁלְחָיו). פרושנויות רבות ניתנו לפסוק זה. אך ניתן להכליל ולומר, שהכוונה הנה שכפי שחומץ מזיק לשיניים והעשן מזיק ומכאיב לעיניים, כך אדם עצל מזיק למי ששלחו לבצע עבורו דבר מה.
הערות שוליים

↑  זהר עמר, החומץ והגפן כאמצעים לכיבוי אש- תופעה המצפה להסבר, על אתר ו, תש"ס, עמ' 40-33
↑  ד"ר איתי גל, חומץ? ממש לא: כך תטפלו בצריבת מדוזה, באתר ynet, 8 ביולי 2018
↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא מציעא, דף פ"ג, עמוד ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף ק"ה, עמוד א'
↑  עפרה מאיר, "חומץ בן יין — בין מסורת לחידוש", דפים למחקר בספרות 4, 1988, עמ' 9–18. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
↑  ניבים ממשתה היין, באתר האקדמיה ללשון העברית.
↑  אראל, החומץ והעשן, באתר tora.us.fm
↑  תנ"ך - מקראות גדולות הכתר - משלי פרק י פסוק כו, באתר www.mgketer.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007539087305171  BnF: cb11938418k (data)  GND: 4153051-2  LCCN: sh85143403  LNB: 000170874  NDL: 00571508  NKC: ph123650
שטר (משפט עברי)

.
שטר הוא מסמך הלכתי, המשמש בדרך כלל כראייה על זכויותיו של המחזיק בו. לדוגמה, שטר חוב. לעיתים משמש השטר עצמו כאמצעי הקניין, אך מעשה הקניין נגרם גם הוא, כתוצאה מאובייקט הראיה. ישנם שטרות הנכתבים כתוצאה מפעילות עסקית או אחרת בין אנשים, וישנם שטרות הנכתבים כתוצאה מהתערבותו של בית הדין.
המקור לשם "שטר" הוא מהמילה האכדית – Šataru (שַׁטַרֻ), שמשמעה כתיבה.
שטרות אינם מוזכרים בשמם בתנ"ך, אשר מכנה אותם בשם ספר.
שטר גט – ”וְכָתַב לָהּ סֵפֶר כְּרִיתֻת וְנָתַן בְּיָדָהּ” (ספר דברים, פרק כ"ד, פסוק א')
שטר קניין – ”וָאֶקַּח, אֶת-סֵפֶר הַמִּקְנָה... אֶת-הֶחָתוּם... וְאֵת סֵפֶר הַגָּלוּי ” (ספר ירמיהו, פרק ל"ב, פסוק י"א)
טופסי השטרות הקדומים ביותר הנמצאים בידינו, הם 33 שטרות הכלולים באוסף תעודות יב, ובהם שטר כתובה. השטרות דומים לשטרות התלמודיים.
מבנה השטר > נוסח השטר

השטר באופן בסיסי מחולק לשני חלקים הטופס והתורף.
התורף – החלק העיקרי של השטר, בו מצוינים כל הפרטים המדויקים הנוגעים לשטר הספציפי, כמו: השמות, הסכום, התאריך, המקום וכן הלאה.
הטופס – החלק המשני של השטר, בחלק זה כתוב נוסחו הכללי של השטר.
חז"ל תקנו תקנות שונות, כדי לשמור על כשרותו ותוקפו של השטר, הן בסנקציות כלפי הסופרים והן בנוסחאות שונות שהוספו לשטר כדי להגן עליו.
מבנה השטר > נוסח השטר > תאריך

כתוב לרוב בתחילת השטר, בשטר מכירה וקניין הוא נחוץ לרוב כדי שהקונה יגבה את כספו מנכסים משועבדים, במקרה ויתברר שהכסף הלך לטמיון מכיוון שהקרקע שייכת לאדם אחר או בגלל בעיה אחרת. חז"ל קנסו את כותבי השטרות, ששטר שהתאריך שבו התברר כלא נכון, יהיה פסול, מכיוון שהוא גורם לעוול כלפי הלקוחות שקנו קרקעות מהמתחייב, שיגבו מהם שלא כדין.
מבנה השטר > נוסח השטר > תאריך > מניין תאריכי השטרות

בימינו נוהגים לכתוב את תאריכי השטרות על פי לוח השנה העברי, אך בימי חז"ל היו רגילים לכתוב את השטרות על פי שנות מלכות המלך שמשל באותה עת. כגון: ”כך וכך לחודש פלוני, בשנת אחת למלכות מלך פלוני”.
על פי ההלכה באחד בניסן מתחילים למנות שנה חדשה למלכות המלך, ועל כן מלך שהתחיל למלוך בחודש אדר, בשטרות שנכתבו בניסן, אפילו שעבר רק חודש אחד למלכותו, נכתב: ”כך וכך לחודש פלוני, שנה שנייה למלכות מלך פלוני”.
מבנה השטר > נוסח השטר > תאריך > ממצאים ארכאולוגיים

בינואר 1952 הציעו בדואים משבט התעמרה למוזיאון רוקפלר, קטעי קלף כתובים עברית ויוונית, למכירה. תעודות אלו נחקרו על ידי האב הדומיניקני רולאן דה-וו. בין התעודות נמצאו תעודות כלכליות, שטרי נישואין (כתובה), גט אחד ומכתבים הנושאים את שמו של בר כוכבא.
אחת התעודות, כתובה ארמית, היא שטר חוב, הפותח בתאריך: ”בשתה לאדר שנת תלת לגאולת ישראל על ידי שמעון בר כוסבא נשיא ישראל ב...”.
מבנה השטר > נוסח השטר > תאריך > יהדות תימן

יהדות תימן כותבת עד ימינו בשטרותיה, את התאריך על פי מניין השטרות. שיטת מניית שנים זו הייתה נהוגה בעבר בעולם היהודי עד המאה ה-9, במצרים עד המאה ה-16, ואצל יהדות תימן עד המאה ה-20. מניין השטרות התחיל בשנת ג' ת"נ (=3450), ספטמבר 312 לפנה"ס, ועל כן יש להוריד 3450 שנה מהשנה הנוכחית כדי לקבל את השנה לפי מניין השטרות. לדוגמה: שנת ה'תשפ"א (5781) = ב'של"א (2331).
מבנה השטר > נוסח השטר > שריר וקיים

בסוף השטר נהוג לכתוב "והכול שריר וקיים". מילים אלו נועדו כדי להדגיש שנוסח השטר מסתיים כאן, וכל מה שיכתב מכאן והלאה – הוא מזויף, ולא על כך חתמו העדים. ניתן להוסיף עוד מילה או שנים בצידי השטר, אך על העדים לציין בחתימתם כי גם על מילה זו הם חתמו. אם רוצים למחוק מילה באמצע השטר, ניתן למחוק אותה, ואז יעידו העדים על המחיקה בכתיבת המילים "שריר וקיים" לצד המחיקה, אך אם המחיקה היא במקום שייתכן שהיה כתוב שם את המילים "שריר וקיים", כלומר בסוף נוסח השטר, פסול מחשש זיוף.
דלא כאסמכתא ודלא כטופסי דשטרא: נהוג להוסיף נוסח זה האומר כי השטר נכתב בגמירות דעת גמורה ולא היה אסמכתא, או טופס של שטר שנכתב על ידי הסופר שלא מדעת המתחייבים.
שיטה אחרונה: עיצה נוספת אותה תיקנו חז"ל כדי שלא ניתן יהיה להוסיף דבר לאחר נוסח השטר המקורי, הוא שבין סיום השטר לחתימת העדים לא יהיה רווח של יותר משורה אחת. בשורה האחרונה שלפניה, חוזרים על הכתוב בשטר בקיצור "וקנינו מפלוני בן פלוני", שכן כדי שלא יהיה ניתן להוסיף בבין השטר לעדים, תיקנו חז"ל שכל הכתוב בשורה האחרונה אינו תקף. מסיבה זו, משאירים גם רווח של שורה אחת בלבד בין נוסח השטר לחתימת העדים, כך לא ניתן להוסיף על השטר הוספות לא נכונות, שכן אין למידין משיטה אחרונה.
אם נותר בשטר רווח כשיעור כתיבת שתי שורות, השטר פסול, שכן אז נמצא שיהיה ניתן להוסיף שורה אחת שלא כדין על השטר, או לחתוך את החלק הריק עם חתימת העדים ולכתוב שטר חדש בשורה הבודדת, מלבד השורה האחרונה ממנה אין למידין. פחות מכאן – כשר. יש למדוד את שיעור כתיבת שתי שורות, בכתב של העדים ולא בכתב הסופר, שהוא קטן ביותר.
מבנה השטר > שטר מקושר

שטר מקושר הוא מין שטר מיוחד, שזמן כתיבתו אורך זמן רב. סדר כתיבת השטר הוא כך: כותבים שורה, ומשאירים שורה ריקה, מקפלים את השורה הכתובה על השורה הריקה, ותופרים. כותבים עוד שורה, ומשאירים עוד שורה ריקה, מקפלים את השורה הכתובה על השורה הריקה, ותופרים שוב. כך כל שורה ושורה. בניגוד לשטר רגיל, בו חותמים העדים באותו צד בו כתוב השטר, בשטר מקושר נחלקו חכמי הגמרא בדין זה: רב הונא אמר שחתימת העדים היא מבחוץ, בין קשר לקשר. כלומר: לאחר שקיפלו את הכתב על המקום הריק, נראה כעת צידו החיצוני של השטר מבפנים, שהרי חלקו הראשון של השטר מקופל, ושם חותמים העדים. כך בכל קשר וקשר. גט, שבאחד מקשריו לא חתמו העדים, נקרא "גט קרח", והוא פסול.
החלק המקושר הוא רק החלק שבו כתובים פרטי השטר הספציפי הנקרא "תורף", אבל חלקו השני הנקרא "טופס" ובו הנוסח האחיד הסטנדרטי – אינו מקושר.
ספרא דדיינא (סופר בית הדין)

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
סופר בית הדין, עובד מטעם בית הדין שתפקידו לכתוב את השטרות לפי בקשת בית הדין. בכתיבת גט, הסופר צריך לקבל מינוי מפורש מהאיש הכותב את הגט כדי לכתוב עבורו, בשליחותו, באופן אישי.
בנוסף יש תפקיד נפרד, המכונה ספרא דדיינא, שתפקידו לכתוב את פרוטוקול הדיון.
סוגי שטרות

את סוגי השטרות הרבים, מקובל לחלק לשני סוגים: