stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסף שלמה כהנמן
הערות שוליים

↑  שמעון קושניר, שדות ולב, פרקים מדרך חייו של אברהם הרצפלד, תל אביב: ספרית השדה, 1962. עמ' 422–432. מצוטט אצל שלמה טיקוצ'ינסקי, 'העתקת הישיבה הליטאית לארץ ישראל: סיפורן של שתי ישיבות בישראל — "חברון" ו"פוניבז'"', בתוך: עמנואל אטקס (עורך), ישיבות ובתי מדרשות, ירושלים: מרכז דינור ומרכז זלמן שזר, תשס"ז. עמ' 297 הערה 73. וראו עוד: סוד הלמדנות, מעריב, 18 בפברואר 1971.
↑  בראיון עמו סיפר שלמד 7 שנים בטלז, ולאחר מכן "הועבר" לנובהרדוק ("מאיר עיני ישראל", ח"א, עמ' 70)
↑  על פי דברי הרב שאר ישוב כהן, זכרונות מבית הרב הנזיר, אתר ישיבת בית אל
↑  לבקורו של הגאון המפורסם הרב ר' יוסף כהנמן שליט"א באמריקה: ישיבת פעסיא בת ר' ישראל, הפרדס, שנה ג חוברת ג, סיוון תרפ"ט, עמ' 2., באתר אוצר החכמה.
↑  שמואל קול, אחד בדורו: קורות חייו, מאבקו ופעלו של רבי יוסף שלמה כהנמן, פרק כו: נע ונד, עמ' 301–303.
↑  שמואל קול, אחד בדורו: קורות חייו, מאבקו ופעלו של רבי יוסף שלמה כהנמן, פרק כז: דרכון דיפלומטי, עמ' 323–334.
↑    אביעד הכהן, ‏חידת הימנעות: למה הרי"ד סולובייצ'יק לא עלה לארץ?, בעיתון מקור ראשון, 6 באפריל 2021
↑  על הצלחתו של הרב מפוניבז' בגיוס כספים, ראו: קימי קפלן, מוסדות חינוך בחברה החרדית במחצית השנייה של תקופת המנדט הבריטי ומקומם בשיקומה לאחר השואה, בתוך: ישראל 21, 2013, פרק ז - טקטיקות של גיוס כספים: הרב יוסף שלמה כהנמן כמקרה מבחן, עמ' 194 ואילך.
↑  "רבה של פוניביז'" – "ציוני" הי'ה?, יצחק רוייטמן, אתר חב"ד - דור השמיני
↑  שאול כהנא, ‏דגל ישראל מתנוסס מעל ישיבת פוניבז' • תמונות, באתר כיכר השבת, 16 באפריל 2013
↑  תשובתו של הרב כהנמן רמזה לעובדה כי ראש ממשלת ישראל לא נהג להתפלל שחרית ובפרט לא אמר הלל ותחנון. הדר מרגולין, יום הלל או יום אבל: האמת לאמיתה על יום העצמאות, אתר aish.
↑  חליפת מכתבים בן ראש-הממשלה דוד בן-גוריון וחכמי ישראל, באתר ארכיון המדינה, עמ' 127–129
↑  חזר הרב כהנמן, הצופה, 27 במאי 1969.
↑  רבבות השתתפו בהלווית הרב הגאון מפוניבז', מעריב, 4 בספטמבר 1969; נפטר הגאון ר' יוסף-שלמה כהנמן, הצופה, 4 בספטמבר 1969.
↑  שי"ן, הרב מפוניבז': מרביץ תורה ממלכתי, הצופה, 5 בספטמבר 1969.
| רבני ישיבת פוניבז' |
| --- | --- | --- |
| ראשי הישיבה בהווה | רבי ברוך דב פוברסקי • רבי דוד לוי ■ רבי שמואל מרקוביץ |  |
| משגיחים בהווה | רבי עזרא רוטשילד • רבי אליהו אליעזר קלרמן ■ רבי אהרן זאב גרוסברד • רבי אליהו אליעזר דסלר |  |
| ראשי ישיבה שנפטרו | רבי יוסף שלמה כהנמן • רבי דוד פוברסקי • רבי אלעזר מנחם שך • רבי שמואל רוזובסקי • רבי חיים שלמה ליבוביץ •  רבי גרשון אדלשטיין |  |
| משגיחים שנפטרו | רבי אבא גרוסברד • רבי אליהו אליעזר דסלר • רבי יחזקאל לוינשטיין • רבי בן ציון במברגר • רבי חיים פרידלנדר • רבי דוד זינגרביץ • רבי ראובן יהושע גינזבורג • רבי אליעזר גיזנבורג |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007517038205171  ISNI: 0000 0001 1732 195X  LCCN: no98086646  SNAC: w6z682sr  VIAF: 97310299   WorldCat (עם VIAF): 97310299
מוח האדם

מוח האדם או מוח אנושי הוא איבר המוח במין אדם. בדומה לבעלי חיים רבים אחרים, המוח הוא האיבר המרכזי של מערכת העצבים האנושית, ועם חוט השדרה, מהווה את מערכת העצבים המרכזית. הוא מורכב מהמוח הגדול, גזע המוח והמוח הקטן. המוח שולט ברוב פעילויות הגוף, מעבד, משלב ומתאם את המידע שהוא מקבל ממערכת העצבים החושית. המוח משלב את ההוראות הנשלחות לשאר הגוף. המוח כלול ומוגן על ידי גולגולת הראש.
המוח האנושי הבוגר שוקל בממוצע כ-1.2–1.4 ק"ג שהם כ-2% ממשקל הגוף הכולל, עם נפח ממוצע של כ-1,260 סמ"ק בגברים ו-1,130 סמ"ק בנשים. קיימת שונות משמעותית במשקל ובנפח המוח בין אנשים שונים כאשר טווח ההתייחסות הסטנדרטי לגברים הוא 1,180–1,620 גרם ולנשים 1,030–1,400 גרם.
אחד המאפיינים הפיזיים יוצא הדופן של סוג האדם הוא היחס החריג בין משקל הגוף לנפח המוח. בעלי חיים כולל יונקים ועופות הדומים לאדם במשקלם מתאפיינים במוח קטן הרבה יותר, של פחות מ-500 סמ"ק בהשוואה ל-1,300 סמ"ק בממוצע לזכר אנושי בוגר. מקובל לראות בחריגה זו את הסיבה ליכולת השכלית יוצאת הדופן של המין האנושי בכלל, ובפרט את מה שאפשר למיני האדם לפתח כלים, תרבות, מדע וטכנולוגיה.
באבולוציה של האדם, התקיים תהליך של גידול בנפח המוח שבא יחד עם התפתחות האינטליגנציה האנושית. במסגרת תהליך זה השתנה מעמד אבות האדם מקופי אדם בעלי תפוצה מצומצמת לטורפי-על בעלי תפוצה כלל עולמית, ממועמדים להכחדה למכחידים הגדולים ביותר בין בעלי החיים.
להתפתחות זו באבולוציה של האדם, של הגידול בנפח המוח ממעט יותר מ-400 סמ"ק ללמעלה מ-1,300, יש מחיר משמעותי: המוח העצום בגודלו צורך משאבים הרבה מעבר למשקלו. כ-20% מתצרוכת החמצן של האדם מופנית למוח, למרות שהוא מהווה רק כ-2% ממשקל הגוף. בנוסף, הגודל הפיזי החריג של המוח מהווה בעיה קשה בעת הלידה, ונשים מוּעדות לסיבוכי לידה קטלניים הרבה מעבר ליונקים אחרים – דבר זה מסכן הן את האם והן את התינוק ומהווה חסרון אבולוציוני. התפתחות כה חריגה וכה יקרה מחייבת מניע אבולוציוני חזק, ולכן קיימים מחקרים המנסים להסביר מדוע חל גידול בנפח המוח ומה המגבלות המאזנות את גודל המוח.
מבנה המוח האנושי

המוח נמצא בתוך הראש ומוקף במבנה העצמות של הגולגולת ובמספר שכבות של קרומי מוח. חוט השדרה מהווה את המשכו התחתון של המוח ויוצר יחד איתו את מערכת העצבים המרכזית. דרך חוט השדרה מקושר המוח לכל איברי הגוף, הפנימיים והחיצוניים כאחד, על ידי מערכת העצבים ההיקפית.
המוח האנושי מורכב משלושה מבנים עיקריים: המוח הגדול, התופס את מרבית נפח הגולגולת, גזע המוח, הנמצא בחלק התחתון של המוח ומקושר לחוט השדרה, והמוח הקטן (צרבלום), היושב מאחורי גזע המוח ומתחת למוח הגדול. מבחינה תפקודית, גזע המוח שולט על תפקודים בסיסיים של הגוף, כמו נשימה ועוררות, והוא נתיב להעברת מידע חושי ופקודות מוטוריות בין המוח לחוט השדרה. המוח הקטן אחראי בעיקר על תיאום מדויק של פעולות מוטוריות. עיקר העיבוד של המידע מהחושים וביצוע הפעולות הרצוניות של הגוף נמצאים תחת שליטתו של המוח הגדול, על שלל מרכיביו.
בחלוקה גסה, רקמת המוח נחלקת לשני סוגים עיקריים – החומר האפור מכיל ריכוזים של גופי תאי עצב, ואילו החומר הלבן מורכב ברובו מאקסונים המחברים בין האזורים השונים של חומר אפור במוח.
מלבד הרקמה התאית, המוח מכיל גם מערכת של חללים הנקראים חדרי המוח. חללים אלו מלאים בנוזל מוחי שדרתי, אשר נמצא גם בין קרומי המוח ובתעלת חוט השדרה.
מבנה המוח האנושי > חלוקה להמיספרות ולאונות

חתך אורכי חוצה את המוח הגדול במרכזו ומחלק אותו לשתי המיספרות, הימנית והשמאלית. ההמיספרות מקושרות ביניהן באמצעות אזור של חומר לבן המכונה כפיס המוח (Corpus Callosum), אשר מכיל צרורות של אקסונים החוצים בין שני צדי המוח.
המבנה של המוח הוא סימטרי ברובו, ואזורים מקבילים בשתי ההמיספרות לרוב אחראים על אותם תפקידים ומערכות. עם זאת, האנטומיה והקישוריות בתוך שתי ההמיספרות אינה זהה, וקיימת התמחות של כל המיספרה לתפקודים מסוימים, באופן שגם עשוי להשתנות מאדם לאדם. ההמיספרה השמאלית לרוב דומיננטית בפונקציות הקשורות לשפה, והימנית לרוב דומיננטית בהקשר של תפיסה מרחבית. עם זאת, חלוקה זו אינה נכונה לכלל האוכלוסייה, ובכל מקרה מדובר בהתמחות של המיספרה מסוימת ולא בהפרדה מוחלטת של התפקודים המוחיים בין ההמיספרות.
רוב מערכות החוש והשליטה המוטורית במוח פועלות בצורה קונטרלטרלית, כלומר כך שצדו האחד של המוח אחראי על הצד הנגדי של הגוף. כך לדוגמה, האזורים המוטוריים בהמיספרה הימנית שולטים על שרירים בצדו השמאלי של הגוף, וקלט שמגיע מחלקו הימני של שדה הראייה עובר עיבוד בהמיספרה השמאלית של קליפת המוח.
המבנה הבולט ביותר במוח הגדול הוא קליפת המוח, המכסה את כל שכבתו החיצונית. זוהי רקמה מפותלת של חומר אפור, המשופעת בשקעים ובליטות שמגדילים באופן ניכר את שטח הפנים שלה. קליפת המוח שולטת על הפעלתם הרצונית של השרירים, והיא זו שאחראית על עיבוד ואינטגרציה מתקדמים של המידע המגיע מהחושים.
נהוג לחלק את קליפת המוח לארבע אונות:
האונה המצחית (פרונטאלית) – בחלקה האחורי של אונה זו נמצאת הקליפה המוטורית, אשר אחראית על הוצאה לפועל של תנועות ושולחת פקודות לשרירים בכל הגוף. חלקה הקדמי, האזור הקדם־מצחי, אחראי על תכנון והכוונת התנהגויות מורכבות, והוא זה שמעורב בקבלת החלטות מודעת.
האונה העורפית (אוקסיפיטלית) – אחראית על עיבוד קלט חזותי ממערכת הראייה.
האונה הרקתית (טמפורלית) – מכילה את קליפת השמיעה העיקרית. כמו כן, באונה זו מתבצע עיבוד מתקדם של מידע חזותי, המאפשר לזהות גירויים מורכבים, למשל לזהות פנים.
האונה הקודקודית (פריאטלית) – חלקה הקדמי של אונה זו מקבל את המידע התחושתי ממערכת המגע. האונה הקודקודית מבצעת אינטגרציה של מידע מחושים שונים (בעיקר חושי הראייה, השמיעה והמגע), ומשתמשת בו על מנת לגבש תפיסה מרחבית.
מבנה המוח האנושי > מבנים בעומק המוח הגדול

היפוקמפוס – מבנה הממוקם בצדה הפנימי של האונה הרקתית בשתי ההמיספרות. ההיפוקמפוס חיוני להיבטים שונים של יצירת זיכרון לטווח ארוך, ומעורב גם בניווט מרחבי.
אמיגדלה – נמצאת בסמוך לקצות ההיפוקמפוס. מטפלת בתגובות רגשיות, בעיקר בהיבט של רגשות שליליים, למשל פחד.
ההיפוקמפוס והאמיגדלה, יחד עם אזורים נוספים מתחת לקליפת המוח, לעיתים מקובצים תחת הכותרת המערכת הלימבית, אם כי אין הגדרה אחת מוסכמת למושג זה.
גרעיני הבסיס – אוסף של גרעינים בעומק המוח הגדול. חלקם פועלים כיחידה תפקודית אשר מעורבת בתיאום והוצאה לפועל של תנועות מוטוריות.
תלמוס – ממוקם במרכז המוח הגדול, בדיוק מעל גזע המוח. התלמוס משמש כמעין תחנת ממסר של מידע המגיע מהחושים (למעט חוש הריח) בדרכו לקליפת המוח. התלמוס משתתף גם בתהליכים של שינה ועוררות.
היפותלמוס – ממוקם מתחת לתלמוס. אחראי על הפעלה של המערכת האוטונומית. בעזרת בלוטת יותרת המוח (היפופיזה) שנמצאת תחתיו, ההיפותלמוס שולט על המערכת האנדוקרינית והפרשת הורמונים בגוף.
מבנה המוח האנושי > גזע המוח והמוח הקטן

גזע המוח מורכב משלושה חלקים האחראים לתפקודים פיזיולוגיים בסיסיים ומרכזיים של הגוף: המוח האמצעי, הפונס והמוח המוארך. המוח האחורי הוא שמם המשותף של הפונס והמוח המוארך.
המוח האמצעי מכיל חלק אחורי הנקרא טקטום וחלק קדמי הנקרא טגמנטום. בטקטום מתבצע עיבוד ראשוני של מידע חזותי ושמיעתי, המאפשר תגובה מהירה לגירויים. הטגמנטום מכיל מספר גרעינים ואזורים הממלאים פונקציות שונות, בהם החומר השחור.
פונס – מלבד תפקידו כקישור בין המוח הגדול לבין המוח הקטן והמוח המוארך, הפונס שולט בין השאר על מנגנונים של שנת רע"מ (REM) ויצירה של חלומות.
המוח המוארך (medulla oblongata) – החוליה המקשרת בין המוח לחוט השדרה. שולטת דרך מערכת העצבים האוטונומית על הפונקציות הבסיסיות ביותר של הגוף, כמו נשימה ומחזור הדם.
מתוך גזע המוח יוצאים מרבית עצבי הגולגולת, המקשרים את המוח לשרירים ואיברי חוש באזור הראש.
המוח הקטן דומה במבנהו למוח הגדול. הוא מחולק לשתי המיספרות ומכוסה בקליפת מוח דקה ובעלת קפלים רבים. מתחת לקליפה ישנו אזור של חומר לבן ובתוכו ארבעה גרעינים עמוקים של חומר אפור. הצרבלום ממלא תפקיד חשוב בשליטה על דיוק וקואורדינציה של תנועות מוטוריות.
סריקת דימות תהודה מגנטית של הראש והמוח – חתך במישור החיצי
מבט צידי על החלק הפנימי של המוח
יאיר רובין

| --- | --- |
יאיר רובין
יאיר רובין
 לידה:  14 ביוני 1943 (בן 81) נשר, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1966
 מספר צאצאים:  1
 פרופיל ב-IMDb
 
יאיר רובין - מתוך ההצגה "תולעים" - 2015
יאיר (קויה) רובין (נולד ב-14 ביוני 1943) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ישראלי.
יאיר רובין
ביוגרפיה

רובין למד משחק באוניברסיטת תל אביב.
קריירה > בתיאטרון

רובין החל את הקריירה שלו ב-1966 במחזה "בלדה לזוג מפוצל" מאת מאיר ינאי בתיאטרון "זוטא", ואחר כך שיחק בתיאטרון "דורות" של חינה רוזובסקה במחזה "הזר והשחקנית".
ב-1967 עבר לתיאטרון חיפה, שם שיחק במחזות "מארה סאד", "האב", "תעלולי נישואין" ו"המכתב האבוד".
ב-1968 השתתף במחזה "את ואני והמלחמה הבאה" של חנוך לוין (כמחליף לגד קינר).
ב-1969 השתתף במחזה "כח הכח" בתיאטרון בימות.
ב-1970 שיחק ב"הבימה" בתפקיד הראשי במחזה "חברים מספרים על ג'ימי", בתפקיד אהרן (ג'ימי) שמי, שבתפקיד אמו שיחקה חנה רובינא. באותה שנה שיחק גם במחזה "המסיבה" מאת מאיר ינאי - בתיאטרון "עידן".
ב-1971 שיחק במחזה "צנח לו זלזל" במועדון "צוותא" ובמחזה "הבכחאי" בתיאטרון הקאמרי, טרגדיה יוונית מאת אוריפידס, שאותו תרגם ועיבד אריה זקס.
ב-1973, למרות ההצלחה כשחקן החליט רובין לעזוב את תל אביב לעבור לירושלים ומתוך אידאולוגיה להקים תיאטרון קהילתי בשכונות. לאחר מכן עבר להתגורר בנצרת עילית שם עבד כמדריך דרמה וביקש גם שם להקים תיאטרון שולים, בין תלמידי הדרמה שלו אז היה השחקן נתן רביץ.
ב-1974 שיחק בתיאטרון "הבימה", באולם "הבימרתף", במחזה מקורי מאת מוטי בהרב בשם "יום אחד לפני".
ב-1981 העלה את הצגת היחיד "קרלוס - סיפורו של טרוריסט" מאת רן אדליסט.
בשנות ה-80 בנוסף למשחק פנה לעסקים, בין השאר שימש כסוכן ואיש יחסי ציבור של הצייר משה גבעתי, אך נקלע עמו לסכסוך.
ב-2015 חזר לשחק בתיאטרון לאחר הפסקה של שנים רבות, במחזה "תולעים". על תפקידו במחזה זכה בפרס השחקן הטוב בטקס "קיפוד הזהב".
קריירה > בקולנוע

שיחק בסרטי הקולנוע: השמלה (1969), "תיק ירושלים" (1972), המשכנע בע"מ (1973), יהיה טוב סלומוניקו (1975), מסע אלונקות (1977), צלילה חוזרת (1982), יסוריו של ד"ר וידר (1983), מכת שמש (1984), עתליה (1984), תורת המידות (1992), שמיכה חשמלית ושמה משה (1995),
אושר ללא גבול (1996),
קשר דם (1996),
בקרוב יקרה לך משהו טוב (2006),
עד סוף הקיץ (2011).
קריירה > בטלוויזיה

ב-1976 השתתף בסדרת תשדירי הטלוויזיה בנושא זהירות בדרכים, בולבול הקבולבול לצד איציק וייס. ב-1984 שיחק בסדרה אנשים במיל של הערוץ הראשון.
בשנת 2001 שיחק בסרט "זמזום" לצד אסי דיין וטינקרבל, שזכה בפרס עבור הסרט העלילתי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של חיפה ב-2002.
בשנת 2002 התארח בסדרה בקצב הקצב, בתפקיד קפיטן ששודרה בערוץ 3.
בשנת 2011 השתתף בסדרה חסמבה דור 3 ששודרה בהוט 3 ובערוץ הילדים, בתפקיד אהוד השמן. ב-2015 החל להשתתף בסדרה הקומית "מריו".
המועדון הישראלי לשפות

בשנות התשעים המוקדמות, היה בעלים של עסק למכירת ערכות ללימוד שפות, כאשר השפה העיקרית היא אנגלית. הערכה המרכזית הייתה מזוודה של ארבעה ספרים וקלטות נלוות, והיצרנית הייתה חברת גולייר האמריקאית.
המכירה התבצעה מדלת לדלת. בדרך כלל בשכונות בעלות פרופיל סוציואקונומי נמוך. למכירה היו שני שלבים, אחד שהיווה כעין סקר שוק ומיפוי לקוחות פוטנציאלים והשני שיעור עם המערכת והמכירה עצמה.
חיים אישיים

רובין היה נשוי לאשת הציבור טליה לבני ולהם בן, גיורא (גיגי). לאחר שנים בהן התגורר ברמת אביב, עבר ב-1997 למעלות-תרשיחא. כיום מתגורר בקיבוץ תובל שבמועצה האזורית משגב עם בת זוגו האמנית ג'ודי קראוז.
פילמוגרפיה

מריו (2015) בתפקיד: פוירמן.
רון (2015) - בתפקיד: שכן.
משיח (2018) בתפקיד: לוץ
פצועים בראש (2013-) - בתפקיד: שכן.
עד סוף הקיץ (2013) - בתפקיד: חיים.
חסמב"ה דור 3 (2010-2013) - בתפקיד: אהוד השמן.
בקרוב יקרה לך משהו טוב (2006) - בתפקיד: שיפוצניק.
"בבל - מפגש חוצה גבולות" (2004)
בקצב הקצב (2002) - בתפקיד: קפיטן.
ממשלת נשים (1990)
קשר דם (1996)
אושר ללא גבול (1996)
שמיכה חשמלית ושמה משה (1995) - בתפקיד: אבא של נוני.
אנשים במיל (1984)
עתליה (1984)
מכת שמש (1984)
יסוריו של ד"ר וידר נכלל באוסף הסרטים "83" (1983) בתפקיד: קבלן
צלילה חוזרת (1982) - בתפקיד: יוסי.
מסע אלונקות (1977)
בולבול הקבולבול (1976) - בתפקיד: המספר.
יהיה טוב סלומוניקו (1975)
המשכנע בע"מ (1973) - בתפקיד: יהושע.
השמלה (1970) - בתפקיד: תומאס.
הוא הלך בשדות (1967)
הערות שוליים

↑  נחמן בן-עמי, עירוב תחומים - "בלדה לזוג מפוצל" מאת מאיר ינאי - בתיאטרון "זוטא", מעריב, 7 בפברואר 1966
↑  א. כנרתי, בין הקלעים, למרחב, 10 באוגוסט 1966
↑  "האב" לסטרינדברג -בתיאטרון חיפה, על המשמר, 20 בדצמבר 1967
↑  נחמן בן עמי, יש ויש וחסר - "המכתב האבוד" בתיאטרון חיפה, מעריב, 29 ביוני 1969
↑  יורם קניוק, אחרי בכורה -מסכת של צופי פקין, דבר, 16 בספטמבר 1969
↑  הצגות בכורה, מעריב, 26 ביוני 1970
↑  נחמן בן-עמי, מלאכה קלה - "המסיבה" מאת מאיר ינאי - בתיאטרון "עידן", מעריב, 29 ביולי 1970
↑  2 מחזות חדשים על בימת "צוותא", על המשמר, 2 ביוני 1971
↑  סטאפן גלברט, "הבכחאי" כטואגדיה מודרנית, על המשמר, 3 בפברואר 1971
יעקב העליון, "הצגה שלא תהיה דומה להצגה אחרת" - אומר אריה זקס על הצגתו "הבכחאי", מעריב, 31 בינואר 1971
↑  הנה אתה בולבול הקבולבול, באתר בלינקר, ‏2016
↑  ורדה צ'צ'יק, "יום אחד לפני", על המשמר, 22 במאי 1974
↑  ויכוח עם קרלוס, מעריב, 4 באוקטובר 1981
↑  רותי רובין, פיצוצים - "רימו אותי, ניצלו אותי, סחטו אותי", חדשות, 18 ביוני 1985
↑  יאיר אשכנזי, "הטווס מסילואן" של תיאטרון יפו נבחרה להצגת השנה בפרינג', באתר הארץ, 14 בנובמבר 2015
↑  הקולנוע ה"אחר" נותן אותותיו, מעריב, 11 בספטמבר 1969
↑  א. חנני, תיק ירושלים סרט ישראלי חדש, מעריב, 11 בפברואר 1972
↑  צביה בן-שלום, תרבות •אמנות - המשכנע בע״מ, על המשמר, 18 ביולי 1973
↑  טלילה בן-זכאי, החמש של סלומוניקו, מעריב, 30 במאי 1975
↑  אושרה שוורץ, סרטים ישראלים קצרים / אחד דל, אחד עשיר, חדשות, 12 באוגוסט 1992
↑  רותה קופפר, מלאכים במושב, באתר הארץ, 29 בינואר 2003
↑  נסים דיין, ‏מצאתי פנינה בחופה של חיפה, באתר גלובס, 19 בספטמבר 2002
↑  רוגל אלפר, שכיית חמדה תלושה, באתר הארץ, 17 בפברואר 2002
אורי קליין, חדש על המסך, באתר הארץ, 29 בינואר 2002
ניר קיפניס, ‏לא עומד בקצב, באתר גלובס, 4 בפברואר 2002
↑   מורן שריר, חסמב”ה ובריחת הסידן, באתר הארץ, 15 באוגוסט 2013
↑  לילי גלילי ואורי ניר, בלי רומנטיקה, בלי עוינות, באתר הארץ, 3 באפריל 2001
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007397537905171  VIAF: 3139152744523327850002   WorldCat (עם VIAF): 3139152744523327850002
יעקב סגל

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1906 תרס"ו יפו, ישראל
 פטירה:  6 בינואר 1978 (בגיל 72 בערך)
 מקום קבורה:  בבית הקברות הישן בראשון לציון
 עיסוק:  שופט בבית משפט השלום
 בת זוג:  עדה לבית סימינובסקי
 
 שופט בית משפט השלום
 שופט ראשי בבית משפט השלום במחוז תל אביב ובמחוז מרכז
יעקב סגל (1903- 6 בינואר 1978) היה משפטן ישראלי שכיהן כשופט בית משפט השלום בתל אביב.
ביוגרפיה

יעקב סגל נולד ביפו. בשנת 1906 הגיע עם משפחתו לראשון לציון. למד בבית הספר חביב במושבה ובגימנסיה הרצליה בתל אביב.
בשנים 1924–1925 למד משפטים באוניברסיטה בטורינו, איטליה. לאחר שובו ארצה, המשיך את לימודיו בבית ספר הגבוה למשפטים של הממשל הבריטי בירושלים. ב-1929 הוא הוסמך כעורך דין. עם נישואיו לעדה (לבית סימינובסקי), ב-1930, עבר לתל אביב, שם עבד כעורך דין עצמאי. עד שנת 1957 עסק בעריכת דין בתל אביב, בין שאר ענפי המקצוע עסק בעיקר במשפטים אזרחיים ופליליים ובענייני מקרקעין. בשנת 1957 מונה לכהונת שופט בבית משפט השלום, ו-3 שנים לאחר מכן התמנה לנשיא בית משפט השלום של מחוז תל אביב, עד לפרישתו ב-1973.
פעילות ציבורית

היה פעיל בתנועות הצופים ומכבי. כיהן כיושב ראש המכבי וכיושב ראש בית הדין העליון של הסתדרות המכבי בארץ ישראל ושל המכבי העולמי. כמו כן, סגל היה חבר הוועדה העליונה של התאחדות הכדורגל בארץ ישראל ושל בית הדין העליון של ההתאחדות. בנוסף, עם הקמתה ב-1922, שימש סגל כיושב ראש קבוצת ספורט "היעלים".
בצעירותו היה חבר בארגון ההגנה. היה חבר הוועד הפועל של התאחדות הציונים הכלליים בארץ ישראל וחבר הוועד העירוני של ההתאחדות בתל אביב. חבר בבני ברית ואח ב"לשכת בצלאל" של הבונים החופשיים, שהייתה לשכת בת של "לשכת הכוכב מס' 13",סגל ייסד את לשכות ביל"ו מס' 33, ולשכת עין הקורא מס' 49, כיהן כנשיא בצלאל, ביל"ו ועין הקורא, ולאחר מכן כנשיא גדול של הלשכה הגדולה למדינת ישראל של מסדר הבונים החופשים בארץ ישראל.
לאחר קום המדינה כיהן כמנהל אגף ההפקעות והפיצויים במשרד הביטחון.
מורשתו

לאחר מותו, בהתאם לצוואתו, הוקמה קרן מלגות לתלמידים מיעוטי יכולת בראשון לציון לצורך לימודים תיכוניים וגבוהים.
בעיר ראשון לציון הוקם גן לזכרו "גן השופט יעקב סגל".
הערות שוליים

↑  עדת ראשון לציון, באתר אלבום המשפחות
↑  מכבי בראי ההיסטוריה
↑  גן השופט יעקב סגל ז"ל, באתר EASY
פול הזלק

סר פול מירנה סידוולה הזלק (באנגלית: Paul Meernaa Caedwalla Hasluck;‏ 1 באפריל 1905 – 9 בינואר 1993) היה מדינאי, היסטוריון, משורר ועובד מדינה אוסטרלי שכיהן כמושל הכללי ה-17 של אוסטרליה.
ביוגרפיה

הזלק נולד בעיר פרימנטל שבאוסטרליה המערבית למשפחה של חברי ארגון צבא הישע, ארגון שערכיו השפיעו עליו לאורך כל הקריירה שלו. הוא התחנך בבית הספר המודרני של פרת', בית ספר יוקרתי שלימים התחנכו בו גם ראש ממשלת אוסטרליה, בוב הוק והסנאטורים ג'ון וילדון וג'ון סטון. לאחר מכן למד הזלק באוניברסיטת אוסטרליה המערבית והשלים את לימודי התואר השני שלו.
בעודו סטודנט, הצטרף הזלק לצוות הספרותי של העיתון הראשי של פרת', The West Australian. כמו כן הוא החל לפרסם מאמרים (בעיתון זה ובאחרים) על ההיסטוריה של המדינה. לאחר שקיבל את התואר השני שלו, הוא שימש כמתרגל במחלקה להיסטוריה של אוניברסיטת אוסטרליה המערבית וב-1939 הוא קודם להיות מרצה במחלקה. שבע שנים קודם לכן הוא נשא לאישה את אלכסנדרה דרקר ואיתה הוא הביא לעולם שני בנים. אלכסנדרה הזלק הייתה להיסטוריונית וסופרת בזכות עצמה והייתה לאישה הראשונה שמונתה להיות גבירה של מסדר אוסטרליה.
ב-1939 הקים הזלק את הוצאת הספרים Freshwater Bay Press, שבאמצעותה הוא פרסם את ספרו הראשון "אל המדבר" (Into the Desert). עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה הוקפאה פעילותה של הוצאת הספרים. שנים לאחר מכן חודשה פעילותה של ההוצאה על ידי בנו של הזלק, ניקולס, ובין פרסומיה היה ספר השירה של הזלק, Dark Cottage, שיצא לאור ב-1984.
ב-1941 הצטרף הזלק לסגל של משרד החוץ האוסטרלי ושירת כחבר של כמה משלחות אוסטרליות בוועידות בינלאומיות שונות, כולל ועדת האומות המאוחדות בנושא מוסד בינלאומי שהתכנסה בסן פרנסיסקו ב-1945 ובה נוסד ארגון האומות המאוחדות. במסגרת זו הוא היה במגע הדוק עם שר החוץ מטעם ממשלת הלייבור, ה. ו. אבט, שכלפיו הייתה לו סלידה באופן קבוע, רגש שבאותה מידה היה לאבט כלפיו.
לאחר המלחמה שב הזלק ללמד במחלקה להיסטוריה של אוניברסיטת אוסטרליה המערבית והוא הוזמן לכתוב שניים מתוך 22 הכרכים של סדרת הספרים שעסקה במעורבות של אוסטרליה במלחמה, "Australia in the War of 1939–1945". עבודתו זו נקטעה עקב החלטתו להיכנס לפוליטיקה, החלטה שהונעה בין השאר מחוסר שביעות רצונו ממדיניות החוץ של אבט.
קריירה פוליטית

בבחירות הכלליות של 1949 זכה הזלק במושב בפרלמנט מטעם המפלגה הליברלית האוסטרלית במחוז הבחירה שנקרא על שמו של ג'ון קרטין באזור פרת'. למרות שתאורטית היה מחוז בחירה זה מעוז של הלייבור, הוא היה ממוקם באזור מגורים עשיר על חוף ימה של פרת' והזלק זכה בו בניצחון מזהיר ביתרון של כמעט 14% במסגרת הניצחון שנחלה המפלגה הליברלית באותה שנה.
ב-1951 מינה אותו ראש הממשלה רוברט מנזייס לתפקיד שר הטריטוריות, תפקידו אותו מילא הזלק 12 שנים. במסגרת תפקיד זה הוא היה אחראי על הקולוניות של אוסטרליה, טריטוריית פפואה גינאה החדשה והטריטוריה הצפונית, מולדתם של אוכלוסיית האבוריג'ינים הגדולה ביותר באוסטרליה. למרות שהוא החזיק בגישה הפטרנליסטית של התקופה בנוגע לטיפול בילידי גינאה החדשה והלך בעקבות מדיניות ההתבוללות של האבוריג'ינים, הוא ביצע רפורמות משמעותיות בדרך שבה התייחסו לשני העמים הללו.
ראש ממשלת פפואה גינאה החדשה הראשון, מייקל סומארה, אמר שארצו הצליחה להיכנס לממשל עצמי ללא חשש בזכותו של פול הזלק.
לזמן קצר בין השנים 1963 – 1964 כיהן הזלק כשר ההגנה ולאחר מכן מונה להיות שר החוץ. הוא שימש בתפקיד זה בתקופת השיא של מעורבותה של אוסטרליה במלחמת וייטנאם, שהוא היה תומך נלהב שלה. הוא עמל לחזק את יחסיה של אוסטרליה עם ארצות הברית ועם הממשלות האנטי-קומוניסטיות של דרום-מזרח אסיה והתנגד להכרה של אוסטרליה ברפובליקה העממית של סין.
בעקבות ההכרזה על מותו של ראש הממשלה, הרולד הולט, בדצמבר 1967, הזלק הודיע על התמודדותו לתפקיד, בעיקר כדי למנוע משר האוצר, ויליאם מקמהון, שעליו הייתה לו דעה שלילית, להתמנות כראש הממשלה. הזלק לא זכה בתפקיד, כיוון שנחשב במפלגה הליברלית כמבוגר מדי, כשמרן יתר על המידה וכבעל חזות לא מתאימה להתמודדות מול מנהיג מפלגת הלייבור, גוף ויטלם. בהתאם לכך, בחרה המפלגה הליברלית את ג'ון גורטון הצעיר והנמרץ יותר.
המושל הכללי של אוסטרליה

נטענה הטענה שגורטון חש שלא בנוח עם נוכחותו בממשלה של הזלק, שהיה יריב פוליטי שלו בפוטנציה. בראשית 1969 הוא הציע להזלק את תפקיד המושל הכללי והוא קיבל את ההצעה. ב-10 בפברואר הוא התפטר מהפרלמנט וב-30 באפריל הוא הושבע כמושל.
בבחירות הכלליות של 1972 הביס ויטלם את מקמהון. בכך נוצר פוטנציאל למצב מביך, מאחר שויטלם והזלק היו יריבים מרים במשך שנים. בתקרית מפורסמת שאירעה בפרלמנט ב-1965 השליך ויטלם כוס מים לעברו של הזלק לאחר שזה אמר: "אתה אחד החפצים המטונפים ביותר שהוכנסו אי פעם לחדר זה". באופן מפתיע הצליחו ראש הממשלה והמושל הכללי לשמור על יחסים מתורבתים ביניהם ועד מהרה נוצרו ביניהם יחסים של כבוד הדדי ולא היו להם קשיים בניהול היחסים הפורמליים ביניהם. עדות לשינוי זה הגיעה זמן קצר לאחר ניצחונו של ויטלם. על פי הנוהג המקובל היה מקמהון צריך להישאר כראש ממשלה בפועל עד אשר מפלגת הלייבור תבחר את שרי הממשלה. אף על פי כן, ויטלם לא היה מוכן לחכות עד שזה יקרה וביקש מהזלק להשביע אותו ואת סגנו, לאנס ברנרד כממשלת ביניים של שני שרים, מרגע שהיה ברור שניצחון הלייבור הוא מעל כל ספק. הזלק הסכים מיד וויטלם וברנרד חלקו ביניהם 27 תפקידי שרים עד שהושבעה הממשלה במלואה.
ב-1973 פרש המזכיר הרשמי למושל הכללי של אוסטרליה, סר מוראי טירל, לאחר ששירת שישה מושלים כללים במשך 26 שנים. הוא הוחלף על ידי דייוויד סמית.
באפריל 1974 נעתר הזלק לבקשתו של ויטלם לפיזור כפול של הפרלמנט, לאחר שהמפלגה הליברלית שהייתה באופוזיציה איימה לעכב את אישור חוק התקציב בסנאט. תקופת כהונתו של הזלק כמושל הכללי הייתה אמורה להסתיים ביולי אותה שנה. ויטלם הציע להאריך את כהונתו, אך הזלק דחה את ההצעה, בנמקו זאת בסירובה של אשתו להישאר במעון המושל מעבר לחמש השנים המקוריות. היסטוריונים בני התקופה טוענים שאם הזלק היה מקבל את ההצעה וב-1975 הוא היה עדיין מכהן כמושל הכללי, היה המשבר החוקתי נגמר אחרת. הזלק עצמו ציין זאת בספר שכתב על תקופת כהונתו כמושל.
מותו ומורשתו

הפעולה הרשמית האחרונה שביצע הזלק כמושל הכללי הייתה פתיחת הפרלמנט ה-29 ב-9 ביולי 1974. יומיים לאחר מכן הושבע יורשו בתפקיד, סר ג'ון קר. הזלק פרש לפרת', שם הוא המשיך להיות פעיל נושאים תרבותיים ופוליטיים עד למותו ב-1993. הוא נטמן בבית הקברות קאראקטה שבפרת'.
לאחר מותו פרסם בנו, ניקולס הזלק, מבחר מכתבי אביו תחת השם "ההזדמנות של הפוליטיקה" (The Chance of Politics). ספר זה כלל מספר רב של הערות ביקורתיות, פוליטיות ואישיות, על רבים מבני תקופתו של הזלק. פרסום הספר גרם לעלבון מצדם של כמה אנשים. אחרים ראו בספר מקור מידע היסטורי שימושי.
הערות שוליים

↑  Pukka sahibs of Moresby Sydney Morning Herald - 18 July 1976
↑  'How one strong woman changed the course of Australian history, The Age, 2 January 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278344805171  ADB: hasluck-sir-paul-meernaa-18555  BIBSYS: 8079526  GND: 119248239  ISNI: 0000 0000 8365 9679  LCCN: n50027445  NLA: 35177622  NTA: 069211833  RERO: 02-A003351995  SNAC: w6jt02fq  SUDOC: 133044785  Trove: 482446  VIAF: 25408551   WorldCat (עם VIAF): 25408551