stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון פרימונט
מסעות החקר > מלחמת ארצות הברית–מקסיקו

לאחר שנפגש עם הנשיא ג'יימס פולק, פרימונט עזב את וושינגטון ב-15 במאי 1845. הוא גייס 62 מתנדבים בסנט לואיס. הוא הוביל אותם לקליפורניה, ושוחח עם השגריר האמריקני והמפקד המקסיקני באזור.
ביוני 1846, שלח פרימונט שלושה אנשים להתעמת עם אנשים שירדו מסירה קרובה, והרג אותם.
הרצח פורסם במהלך הבחירות ב-1856. פרימונט רץ כמתנגד לעבדות מטעם המפלגה הרפובליקנית מול ג'יימס ביוקנן הדמוקרט, שהיה מזכיר המדינה של ארצות הברית בעברו, ומול מילרד פילמור, שהיה הנשיא האחרון מטעם המפלגה הוויגית.
ב-7 ביולי 1846, פריגטה אמריקנית כבשה את קליפורניה והניפה שם את הדגל האמריקני. פרימונט פיקד על הגדוד בקליפורניה, והוביל 428 אנשים. לאחר מכן מונה בידי הנשיא פולק לסגן קולונל, וארגן גדוד חדש להילחם במלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
בסוף 1846, פרימונט הוביל פשיטה צבאית אל סנטה ברברה. הוא הוביל את היחידה שלו במהלך סופה ב-24 בדצמבר 1846. למרות אובדן של סוסים ותותחים רבים, הם הצליחו לכבוש את העיר ללא אבדות. כמה ימים לאחר מכן, קיבל פרימונט את כניעת העיר, והמלחמה בקליפורניה העליונה נגמרה.
ב-16 בינואר 1847, מונה פרימונט למושל קליפורניה. הפקודות מפולק דרשו שסטפן קרני יהיה המושל הצבאי. פרימונט סירב לפנות את תפקידו, ונעצר על כך. פרימונט הואשם במרידה.
הנשיא פולק החליט לחון את פרימונט, שעבר לקליפורניה ורכש שם שטח אדמה גדול.
מסעות החקר > מסע חקר רביעי

ב-1848 פרימונט וחותנו, בנטון, החליטו לקדם את רעיון היעוד הגלוי ולשקם את המוניטין של פרימונט. הסנאטור בנטון השיג תמיכה מהסנאט להקמת מסילת רכבת בין סנט לואיס וסן פרנסיסקו. לאחר שמימון פדרלי לא הושג, השיג פרימונט מימון פרטי. באוקטובר 1848, הוא הוביל מסע אל נהרות מיזורי, קנזס וארקנסו.
רוב חברי המשלחת ביקשו לעצור במבצר בנט, עקב השלג הכבד, אולם פרימונט ביקש להציג את מסילת הרכבת כמסילה שתפעל כל השנה. הוא המשיך הלאה.
פרימונט פנה דרומה מנהר ארקנסו, והקור הנורא הוביל לעזיבת רבים מחברי המשלחת. אחרים נהרגו.
אף על פי שרבים טענו שהמסילה לא מעשית, פרימונט המשיך. פרימונט המשיך לצעוד דרומה, בשלג הכבד, ובקצב איטי. החיות החלו למות. רק ב-22 בדצמבר הכיר פרימונט בצורך לארגן מחדש את המשלחת שלו. הם הלכו לטריטורית ניו מקסיקו. עשרה כבר מתו. מעטים מתוכם המשיכו אל קליפורניה.
ב-1850, קיבל פרימונט מדליה על מסעות החקר שלו.
מסעות החקר > מסע החקר החמישי

בסתיו 1853, החל פרימונט בעוד מסע חקר לצורך הקמת מסילת הרכבת. המשלחת טיילה בין מיזורי וסן פרנסיסקו, במטרה לעבור את הרי הרוקי וסיירה נבאדה במהלך החורף המושלג.
פרימונט הצליח להגיע לעמק סן לואיס בקולורדו בדצמבר, ואז המשלחת פנתה צפונה אל מרכז יוטה. השלג הקשה עליהם.
ההתקדמות הייתה איטית, ציוד ננטש ואיש אחד מת לפני שהמשלחת הגיעה אל יוטה בפברואר. לאחר עוד שבועיים של מנוחה, המשלחת המשיכה באזור האגן הגדול. פרימונט פנה דרומה וחצה את הסיירה נבאדה.
פרימונט הגיע לסן פרנסיסקו ב-16 באפריל 1854, והיה בטוח שמסילת הרכבת תצליח גם היא לעבור בהרי הרוקי.
חברה למציאת זהב

ב-1849, הבין פרימונט שזהב נמצא בקליפורניה. פרימונט רכש חלקת קרקע ושכר מקסיקנים שיעבדו במציאת זהב. בתוך כמה שבועות, התעשר פרימונט כתוצאה ממציאת זהב בשטח. לאחר מכן רכש פרימונט חלקת אדמה גדולה בסן פרנסיסקו וחי בה בעושר.
סנאטור

ב-1847, לפני מסע החקר הרביעי שלו, היה פרימונט מושלה הצבאי של קליפורניה. לאחר שקליפורניה צורפה לאיחוד ב-1850, פרימונט נבחר כדמוקרט לסנאט, והיה משני הסנאטורים הראשונים מקליפורניה. הוא שירת 175 ימים, החל מ-10 בספטמבר 1850, עד 4 במרץ 1851. הוא התנגד לעבדות, וכך לא נבחר לכהונה נוספת בידי המפלגה.
מועמד רפובליקני לנשיאות

ב-1856, הפך פרימונט (בגיל 43) למועמדה הנשיאותי הראשון של המפלגה הרפובליקנית החדשה. מתנגדי העבדות במפלגה הדמוקרטית רצו שיהיה המועמד גם כן. פרימונט הכריז שהוא בעד צירוף קנזס לאיחוד כמדינה חופשית והתנגד לחוק העבד הנמלט. המנהיגים הרפובליקנים הצליחו לצרף אותו למפלגתם. הסלוגן שלו היה "אדמה חופשית, אנשים חופשיים, ופרימונט".
המועמדים, כנהוג, נשארו בביתם ולא דיברו יותר מדי. הדמוקרטים הדגישו את ממזריותו של פרימונט והפיצו שמועה שהוא קתולי. בנוסף, הם ביקרו את ניסיונו הצבאי של פרימונט והזהירו מפני מלחמת אזרחים. חותנו של פרימונט תמך בג'יימס ביוקנן.
בזמן מסע הבחירות, גר פרימונט בניו יורק. תהלוכות רבות נערכו ליד ביתו. פרימונט עצמו נוצח בבחירות, והגיע למקום השני. הוא לא ניצח בקליפורניה. הוא השיג 114 אלקטורים לעומת 174 לביוקנן, ו-1,341,264 לעומת 1,838,169 לביוקנן. פרימונט ניצח ב-11 מדינות. הדמוקרטים היו מאורגנים יותר, והרפובליקנים התמודדו עם תקציב מוגבל. לאחר הבחירות, חזר פרימונט לקליפורניה.
מלחמת האזרחים

בתחילת מלחמת האזרחים האמריקנית, הנשיא לינקולן רצה למנות את פרימונט כשגריר בצרפת. אולם מזכיר המדינה ויליאם סיוארד התנגד לקיצוניותו של פרימונט.
לכן, מונה פרימונט למייג'ור גנרל בצבא האיחוד ב-15 במאי 1861, ואז למפקד המערב ב-1 ביולי. פרימונט היה מוכר בצבא, והתמקד בסילוק כוחות הקונפדרציה ממיזורי. הוא שוחרר מתפקידו ב-2 בנובמבר, לאחר האשמות על שחיתות בקו האספקה שלו. פרימונט ניסה להגן על אזור אילינוי ולאפשר לצבא האיחוד לשלוח חיילים דרומה. הוא האמין שיוליסס ס. גרנט היה הגנרל שיכול היה לנצח במלחמה.
מלחמת האזרחים > מחלקת המערב (1861) > פיקוד וחובות

ב-25 ביולי 1861, החל פרימונט לפקד על החזית המערבית. מיזורי עוד לא פרשה מהאיחוד. המפקד נתנאל ליון הכריז מלחמה על מושל מיזורי שתמך בפרישה, ובמהלך הקרב נהרגו אזרחים. ליון נלכד בספרינגפילד עם 6,000 אנשים בלבד. העיר קהיר באילינוי הייתה חיונית לצורך הקרב במערב. היו בה מעט חיילים. כוחותיו של פרימונט לא היו מאורגנים כשנכנס לתפקידו.
לפרימונט היו משימות רבות ומשאבים מוגבלים, ומיזורי עמדה לפרוש מהאיחוד. לכן פרימונט שמר על מיזורי ועל צפון-מערב המדינה. הוא ארגן, צייד והוביל את צבא האיחוד במורד נהר המיסיסיפי, פתח את נתיבי הסחר וניתק את החלק המערבי של הקונפדרציה. לפרימונט ניתנו 23,000 אנשים שהתנדבו לשלושה חודשים בלבד. חיילים חדשים לא קיבלו נשק בעקבות מחסור. התנאים היו קשים. גם המודיעין הוביל את פרימונט לחשוב שהמיליציה במיזורי וכוחות הקונפדרציה היו גדולים פי שניים ממה שהיו באמת.
פרימונט ניהל את המפקדה שלו כמו "דיקטטור אירופאי". השמועה טענה שהוא מתכנן להקים רפובליקה או אימפריה במערב המדינה. הוא ארגן לעצמו 300 שומרי ראש. קו האספקה שלו היה מלא בשחיתות. פרימונט הקיף את עצמו בנאמניו כדי שיוכל לקבל את האספקה שלו. לאחר מכן איבד פרימונט תמיכה רחבה מוושינגטון.
מלחמת האזרחים > מחלקת המערב (1861) > תגובה לאיום הקונפדרציה

בעקבות האיום מצד המיליציות, גייס פרימונט גדודי מתנדבים, רכש נשק וציוד מהשוק, ושלח את אשתו לוושינגטון כדי ללחוץ על לינקולן להביא עוד תגבורת. ליון נסוג, ופרימונט שלח תגבורת אל קהיר ולא אל ליון. פרימונט האמין שהקונפדרציה תכננה לתקוף את קהיר. ליון החליט לתקוף את הקונפדרציה ומת. החזית נפרצה, והקונפדרציה ניצחה. מערב מיזורי הייתה פרוצה. פרימונט זכה לביקורת על כך.
כשפיקד על החזית המערבית, חיפש פרימונט בריגדיר גנרל לקהיר. הוא החליט לראיין את הבריגדיר גנרל יוליסס ס. גרנט. גרנט היה ידוע כשיכור ומופנם, אולם פרימונט הסיק שהוא היה קשוח ובעל עצבי ברזל. פרימונט בחר בגרנט ומינה אותו לתפקיד מפקד קהיר באוקטובר 1861. גרנט נשלח, עם 3,000 חיילים לא מאומנים, לעצור את הקונפדרציה. לאחר מכן נשלח לשמור על ג'פרסון סיטי. גרנט הצליח להשתלט על העניינים ופיקד על החיילים בכישרון רב. הקונפדרציה נסוגה.
לאחר מכן, החליט פרימונט לתקוף. הוא ידע שצריך להשתלט על נהר מיסיסיפי, והחליט להילחם מול צבא הקונפדרציה. בנקודת מפנה, ב-27 באוגוסט 1861, פרימונט פקד על גרנט לתקוף וללכוד את ממפיס, ויקסבורג וניו אורלינס, כדי להגן על מיזורי ועל אילינוי. ב-30 באוגוסט, גרנט הוביל את ההתקפה על מיסיסיפי בתמיכת פרימונט. גרנט לכד את קנטקי ללא קרב, וקנטקי החליטה לא לפרוש מהאיחוד.
פרימונט ביקש לפצות על הפסדי האיחוד, ויצא עם 40,000 חיילים להשתלט על ספרינגפילד. ב-25 באוקטובר הם כבשו אותה, בניצחון הראשון לאיחוד במערב. ב-1 בנובמבר ציווה פרימונט על גרנט לתקוף ספינת קיטור שהגיעה מקולומבוס.
מלחמת האזרחים > מחלקת המערב (1861) > מחלוקת שחרור העבדים

ב-30 באוגוסט 1861, הכריז פרימונט, ללא התייעצות על לינקולן, על שלטון צבאי במיזורי. פרימונט החליט על שחרור העבדים כדי למשוך את העבדים אל הצפון. הוא אישר לחיילים להוציא להורג אזרחים, להחרים רכוש ולשחרר עבדים.
הנשיא אברהם לינקולן, שחשש מפרישה של מיזורי ומדינות עבדות אחרות, ביקש מפרימונט לשנות את הפקודה. פרימונט סירב, ושלח את אשתו ללחוץ על לינקולן. לינקולן טען שפרימונט הכניס את השחורים למלחמה וביטל את ההכרזה. הוא שחרר את פרימונט מתפקידו ב-2 בנובמבר 1861. למרות זאת, בינואר 1863, פרסם לינקולן הצהרת אמנציפציה משלו.
מלחמת האזרחים > ההרים (1862)

במרץ 1862, פיקד פרימונט על ההרים בווירג'יניה, בטנסי ובקנטקי. בתחילת יוני 1862, רדף אחרי כוחות קונפדרציה במשך שמונה ימים, והתחיל מולם קרב ב-8 ביוני. פרימונט נסוג לאחר שכוחות הקונפדרציה ניצחו.
כשצבא וירג'יניה נוצר ב-26 ביוני, פרימונט סירב לשרת עם ג'ון פופ, בטענה שהיה בכיר ממנו. הוא הלך לניו יורק סיטי ונשאר שם במשך שאר המלחמה.
מועמד לנשיאות מטעם הרפובליקנים הרדיקלים

ב-1860, לינקולן נבחר מטעם הרפובליקנים לנשיאות וניצח. לינקולן ניסה להיבחר שוב ב-1864. הרפובליקנים הרדיקלים, שתמכו בביטול העבדות, התנגדו לעמדותיו של לינקולן בנוגע לעבדות ולפיוס עם מדינות הדרום. ב-31 במאי 1864, מפלגת הדמוקרטיה הרדיקלית בחרה בפרימונט (בגיל 51) לנשיאות. הפילוג במפלגה הרפובליקנית היה בין שני מחנות: הרפובליקנים הרדיקלים שתמכו בפרימונט והתנגדו ללינקולן, והרפובליקנים שתמכו בלינקולן.
פרישתו מהפוליטיקה ומשבר כלכלי

ב-1864, הפרימונטים רכשו אחוזה בניו יורק. פרימונט פרש מהפוליטיקה.
מדינת מיזורי החלה בהקמת מסילת רכבת בפברואר 1866. ביוני 1866, המסילה נמכרה לפרימונט. הוא החל לארגן אותה באוגוסט. בתוך פחות משנה, כשפרימונט לא הצליח לשלם את מלוא הכסף על הרכישה, מיזורי החרימה ממנו את המסילה.
המשבר הכלכלי אילץ את פרימונט למכור את אחוזתו ב-1875 ולחזור לניו יורק סיטי.
מושל אריזונה

פרימונט מונה למושל טריטוריית אריזונה על ידי הנשיא רתרפורד הייז, ושירת בתפקיד בין 1888 ל-1881. פרימונט לא גר בטריטוריה, ולבסוף התפטר. המשפחה הסתמכה על כספי ההוצאה לאור של אשתו.
פרימונט גר בסטטן איילנד בזמן פרישתו.
מותו

ביום ראשון, ה-13 ביולי 1890, פרימונט מת בגיל 77 כתוצאה מדלקת הצפק בביתו בניו יורק. הציבור לא ידע על מחלתו.
ג'ון פרימונט
פרימונט ב-1856.
דיוקן של פרימונט ב-1857.
Colonel John C. Frémont כרזה נשיאותית שמציגה את פרימונט כ"מוצא הדרך" ששם דגל אמריקני על הרי הרוקי.
מייג'ור גנרל ג'ון פרימונט
פרימונט נתן לגרנט לפקד על צבא האיחוד.
ג'ון פרימונט
מודי בר-און

ערך זה עוסק באיש התקשורת. אם התכוונתם לחבר כנסת לשעבר מטעם ר"ץ, ראו .
| --- | --- |

בר-און בבית הנשיא, 2016
 לידה:  20 בספטמבר 1962 כ"א באלול ה'תשכ"ב קריית עמל, ישראל
 פטירה:  30 במאי 2022 (בגיל 59) כ"ט באייר ה'תשפ"ב תל אביב-יפו, ישראל
 שם לידה:  מרדכי בר-און
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  1985–2022 (כ־37 שנים)
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרופיל ב-IMDb
 
מָרְדְּכַי (מוֹדִי) בַּר-אוֹן (20 בספטמבר 1962, כ"א באלול ה'תשכ"ב – 30 במאי 2022, כ"ט באייר ה'תשפ"ב) היה מנחה טלוויזיה, שדרן רדיו, במאי תיאטרון, תסריטאי, סאטיריקן, עיתונאי, מחזאי, שחקן, קומיקאי ויוצר טלוויזיה ישראלי.
ילדות והשכלה

מרדכי בר-און נולד בקריית טבעון. אביו יהודה, עלה מרומניה, היה פועל במפעל המלט "מפעל נשר חיפה" בנשר. משפחתו גרה בצריף בנשר מ-1949 ועד אמצע שנות החמישים ואז עברה לגור בקריית עמל. אמו נחמה, הייתה ניצולת שואה שעלתה מפולין ועבדה כמורה. בילדותו עברה המשפחה לשכונת "אחוזה" בחיפה והוא למד בתיכון עירוני ה'.
התגייס לנח"ל ושירת בגדוד 906 במסגרת חטיבת בית ספר למ"כים במהלך מלחמת לבנון הראשונה. לאחר מכן השלים תואר ראשון בתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
כסאטיריקן וכשחקן

בר-און החל את דרכו המקצועית כסטנדאפיסט בשנות השמונים, והיה חבר בצוות הסטנד-אפ "איך זה עובד באמת" עם גדי פור ויוסי פרץ.
בשנת 1990 ביים את המחזה "התכווצות שרירים" מאת רועי רשקס בתיאטרון הסימטה.
בשנת 1992 שיחק בסרט "סיפורי תל אביב", בתפקיד מורה לנהיגה המנהל רומן עם שרונה (יעל אבקסיס). בנוסף, שיחק בר-און בסרטים "הפטריוטים" (1994) ו"ג'ירפות" (2001).
בשנת 1992 ביים את "הפותחן", מחזה מאת ויקטור לאנו, המגולל את סיפורם של שני הניצולים היחידים שנותרו על־פני האדמה לאחר הפצצה אטומית. האחד סטודנט אינטלקטואל, והשני יתום מוכה. הם נקלעים למקלט, כשברשותם עשרות קופסאות שימורים, אבל אף לא פותחן אחד. במחזה שיחקו גיל אלון וגבי שושן.
בשנת 1993 הצטרף בר-און לצוות הכותבים של תוכנית הטלוויזיה "החמישייה הקאמרית" ובשנת 1995 כתב מחזה לתיאטרון הבימה בשם "הרקוויזיטור" (יחד עם אילן אלדד). כתב טור במקומון "זמן תל אביב". בשנים 1993–1994 כתב טור הומוריסטי-סאטירי שבועי, בשם "סוגרים חשבון", ב"מגאזין" של העיתון "גלובס".
בשנת 2003 שיחק את עצמו בעונה השנייה של הסדרה "שוטטות" בפרק "מילואים".
בשנים 2003–2015 היה הפרזנטור של בנק דיסקונט. בשנת 2015 שיחק גם בתפקיד אורח בסדרה "רון" ששודרה ב-yes.
בנוסף לעבודתו בטלוויזיה, לימד קולנוע במכללה האקדמית ספיר, וקודם לכן לימד קולנוע גם בבית הספר הדמוקרטי בחדרה.
הנחיית טלוויזיה > שידורי הספורט

בר-און החל את דרכו בערוץ הספורט בשנת 1994 בהם הנחה לצידה של יעל אלמוג את תוכנית הספורט "סל בסלון". בין השנים 1997–2021 הנחה את "אולפן ליגת האלופות" (טורניר המועדונים היוקרתי ביותר בקרב מועדוני כדורגל אירופאיים), התוכנית המזוהה ביותר עם בר-און, לאורך כל הקריירה שלו כמגיש בטלוויזיה. מלבד שידורי המשחקים, כתב והשתתף במערכונים הסובבים את משחקי ליגת האלופות לצידם של אבי מלר וספי ריבלין, וכלל את התוכניות "אמפריית דשא" ו"מסע הקסם המסתורי", וכן את התוכנית "הגעתם ליעד", בה יצא יחד עם שחקן או פרשן מתחום הספורט למסע בערים שונות ברחבי תבל, המהוות מוקד עניין בעולם הספורט.
בר-און הנחה תוכניות נוספות בערוץ הספורט: בין היתר ב-2001 החל להנחות את תוכנית המגזין לסיכום משחקי ליגת העל בכדורגל, "שער חמש" ו"חי משבת"; כן הנחה את מגזין הכדורגל העולמי "עולם הכדורגל", ובשנותיו האחרונות את התוכנית שמלווה את שידורי "המשחק המרכזי" בליגת העל הישראלית. בשנת 2014 החל להגיש בערוץ הספורט את התוכנית "יציע העיתונות". ובשנים 2020 ו-2021 היה חלק מצוות המנחים של התוכנית "אולפן הלילה".
הופעתו המצולמת האחרונה ב"אולפן ליגת האלופות", ולמעשה על מסך ערוצי הספורט, הייתה בדצמבר 2021, עם סיום שלב הבתים של ליגת האלופות, בעונת 2021/2022 של המפעל.
בר-און היה פעיל בעמותת "שער שוויון" לקידום קבוצות חברתיות דרך הספורט.
כשבוע טרם פטירתו של בר-און, הכין וקריין מביתו כתבה לשידור גמר ליגת האלופות, שנערך כיומיים טרם פטירתו והייתה הכתבה האחרונה שיצר בחייו.
עם ההודעה בתקשורת על פטירתו, הוארו האצטדיונים הישראליים ברחבי המדינה: בלומפילד, טדי, טרנר וסמי עופר לזכרו של בר-און.
הנחיית טלוויזיה > נושאים אחרים

בשנת 2011 הגיש אחת לשבוע את אחת מתוכניות רצועת "הינשופים" בערוץ 8. בינואר 2015 הגיש בערוץ 2 את תוכנית האירוח "כאן ועכשיו", שעסקה בבחירות לכנסת העשרים.
בשנים 2016–2017 הגיש את התוכנית "לונדון את קירשנבאום", בימי חמישי.
יצירה דוקומנטרית

בר-און היה שותף בעשייתן של יצירות דוקומנטריות אחדות, לרוב בשיתוף פעולה עם ענת זלצר או עם יוצרים ויוצרות נוספים, כגון:
התוכנית "הכל פתוח" (הטלוויזיה החינוכית, 1996-1995), שעסקה בנושאים חברתיים והיסטוריים וכללה ראיונות שערך בר-און באולפן ותיעוד של יציאותיו אל השטח.
הסדרה "הכל אנשים" (הטלוויזיה החינוכית, 1997), שעסקה בדמויות מרכזיות בעברו של היישוב ושל מדינת ישראל, תוך דגש על הצד האנושי והאישי.
התוכנית הדוקומנטרית "במדינת היהודים" (הערוץ הראשון, 2003), שעסקה בתולדות ההומור הישראלי.
הסרט "האריה שאג פעמיים" (שודר ב-2007 - שם הכותר הוא פרפרזה לאנדרטת האריה השואג), שחיפש את ההקבלה בין מאורעות תל חי (פוגרומי 1919–1920) כחלק מחלקו המוקדם של תחילת הסכסוך הערבי-ישראלי, לתקרית שבה נהרגו חיילי צה"ל בסמוך לבית הקברות של כפר גלעדי, הסמוך לתל חי, במהלך מלחמת לבנון השנייה.
ב-2008, לכבוד חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל, הגיש את התוכנית "נשף עצמאות", רצף תוכניות ששודר בערוץ 8, ועסק בניגודים שמרכיבים את הזהות הישראלית.
הסרט "מסעות הברווז" (2009, הופק בשיתוף עם גבי ביבליוביץ), על אמן הקומיקס הישראלי דודו גבע. שודר ב-yes.
"תל אביב-יפו" סדרה תיעודית, על-פי תסריט מאת מודי בר-און ומאת ענת זלצר, העוסקת בתולדות העיר תל אביב, שודרה בחודש מאי 2009 בערוץ 8 ובקיץ 2009 בערוץ 10.
"הקיבוץ" (ערוץ 8, 2011), סדרה תיעודית נוספת של בר-און וזלצר הבוחנת את ההיסטוריה של הקיבוצים בישראל.
"כביש 90" (ערוץ 8, 2014), סדרה תיעודית נוספת של בר-און וזלצר. בסדרה זו מתעד בר-און מסע בן כשבועיים לאורך כביש 90, הכביש היחיד החוצה את מדינת ישראל לכל אורכה
"שיעור מולדת", מיני-סדרה דוקומנטרית של בר-און ושל זלצר, בת 6 פרקים, הסוקרת את תולדות הסכסוך הפלסטיני-ישראלי, ששודרה ב-HOT ב-2019.
התוכנית התיעודית "חילוניות" שיצר ביחד עם עמיתתו ענת זלצר, כשבר-און נפטר בטרם החלו לשדר את התוכנית, ועל-כן היא מוקדשת לזכרו.
משפחתו ופטירתו

בר-און היה נשוי למיקה ואב לשתיים. במשך שנים התגורר בפרדס חנה, ובשנותיו האחרונות התגורר בשכונת שפירא שבתל אביב-יפו. היה ידוע באהדתו לקבוצת הכדורגל הפועל חיפה.
בינואר 2022 פורסם כי בר-און מתמודד עם מחלת הסרטן.
בר-און, מעשן כבד, נפטר ב-30 במאי 2022 לאחר מאבק בסרטן הריאות. מלבד אצטדיונים ברחבי ישראל, בליל פטירתו הואר בצבע אדום בניין עיריית חיפה כמחווה לזכרו של בר-און, ולאהדתו לקבוצת הכדורגל של הפועל חיפה.
הערות שוליים

↑  אחיה ראב"ד, עידו תדמור ירקוד? תיכון עירוני ה' בחיפה חוגג 50, באתר ynet, 16 באוקטובר 2012
↑  פרק 86: מודי בר-און, באתר מאקו, 29 ביוני 2015
↑  נילי לנדסמן, אני איש נבוך מאוד בחיי הפרטיים, חדשות, 17 באפריל 1992, המשך
↑  מיוחדות, חדשות, 14 בדצמבר 1990
↑  מתחילים עם שרונה, חדשות, 8 במאי 1991
↑  "הפותחן", מחזה מאת ויקטור לאנו,, חדשות, 12 ביוני 1992
↑  עדי דברת, סלבריק'ה: בנק דיסקונט חתם עם מודי בר-און לשלוש שנים נוספות; יקבל כ-600 אלף דולר עבור הקמפיין, באתר TheMarker‏, 30 בינואר 2008
מורן שריר, בין מודי בר-און ליאיר לפיד, באתר הארץ, 27 בפברואר 2012
↑  גיל משעלי, ‏גם לנו יש: חברה ישראלית חוגגת בסופרבול האמריקאי, באתר ‏מאקו‏, 2 בפברואר 2015
↑   יואב ליפשיץ, מודי בר און מפרסם בנק או את עצמו?, באתר הארץ, 15 באפריל 2015
↑  ניר קיפניס, ‏חגיגות האליפות, באתר גלובס, 16 בספטמבר 2014
↑  אבישי סלע, ‏סיבת הסיבות: המורשת שמודי בר-און משאיר לכולנו, באתר ערוץ הספורט, 30 במאי 2022
↑  דן שדור, ‏ההווה משמעמם, באתר גלובס, 17 במאי 2001
↑  לי-אור אברבך, ‏הרכש החדש של "יציע העיתונות": מודי בר-און, באתר גלובס, 7 בספטמבר 2014
↑  האצטדיונים הוארו: המחוות לזכרו של מודי בר-און, באתר ONE‏, 30 במאי 2022
↑  נועה פרייס‏, חמישי חופשי: ערוץ 10 ומודי בר און כבר לא, באתר וואלה, 23 במרץ 2017
↑  ביקורות:
רוגל אלפר, תזזיתי ומפריע, באתר הארץ, 29 בפברואר 2004
רענן שקד, אומרים שהיה פה מצחיק, באתר ynet, 29 במרץ 2004
↑  רותה קופפר, נשף העצמאות של מודי בר-און, באתר הארץ, 2 במאי 2008סמדר שילוני, העיר שנותקה לה יחדיו, באתר ynet, 17 במאי 2009
↑  ניר קיפניס, ‏תמונות יפואיות, באתר גלובס, 27 ביולי 2009
↑  ביקורות:
אלעד בילו, עכבר העיר, לא חלום ולא שברו: מודי בר און מדבר על הקיבוץ, באתר הארץ, 1 ביולי 2011
תומר פרת, עכבר העיר, "הקיבוץ": תעודה טלוויזיונית מליגה אחרת, באתר הארץ, 3 ביוני 2011
↑  מודי בר-און, "נטושים": מסע על כביש 90 - לאזורים שהפכו לחצר האחורית של המדינה, באתר nana10‏, 23 במאי 2014
סיון מזרחי, ‏פה בארץ חמדת אבות, באתר ‏מאקו‏, 26 במאי 2014
גילי איזיקוביץ, "תדליקו" או "כביש 90": ממה אתם מעדיפים להתבאס, באתר הארץ, 6 ביוני 2014
↑   איתי שטרן, מודי בר־און: "הסכסוך הוא פצצה מתקתקת. אנחנו מציעים מברג לפרק אותה", באתר הארץ, 21 בדצמבר 2019
↑  ביקורות:
סמדר שילוני, "שיעור מולדת": הסכסוך הישראלי פלסטיני מעולם לא נראה אנושי יותר, באתר ynet, 17 בדצמבר 2019
 אריאנה מלמד, "שיעור מולדת" הופקה מאוחר מדי ולא טוב מספיק, באתר הארץ, 17 בדצמבר 2019
↑  מודי בר-און בראיון אצל שי שטרן, נבדק ב-2022-05-30
↑  מערכת כאן חדשות, איכילוב: מודי בר און חלה בסרטן ומאושפז במחלקה האונקולוגית, באתר כאן 11, ‏4 בינואר 2022
↑  רן בוקר, המגיש והיוצר מודי בר-און הלך לעולמו בגיל 59, באתר ynet, 30 במאי 2022
↑  בניין עיריית חיפה יואר באדום לזכרו של מודי בר-און ז"ל, באתר רדיו חיפה, ‏2022-05-30
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300077305171  ISNI: 0000 0000 7948 5303  LCCN: no2012140382  VIAF: 121340158   WorldCat (עם VIAF): 121340158 
בר-און כאורח במשכן הנשיא לרב-שיח בנושא הבחירות המתקרבות. 2015
אנדרו מור

אנדרו בארי מור (באנגלית: Andrew Barry Moore;‏ 7 במרץ 1807 –  5 באפריל 1873) היה פוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה ה-16 בשנים 1857–1861, בעת פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית.
ראשית חייו

אנדרו מור נולד במחוז ספרטנבורג שבקרוליינה הדרומית כבנם של ג'יין וצ'ארלס מור, מגדל כותנה וותיק מלחמת העצמאות של ארצות הברית ומלחמת 1812. אביו של מור רכש ב-1820 קרקע במחוז פרי שבאלבמה, ולשם עברה המשפחה, אף על פי שאנדרו נשאר ללמוד בבית ספר בקרוליינה הדרומית עד שב-1826 הצטרף למשפחתו.
ראשית הקריירה

לאחר שלימד במשך שנתיים בבית ספר במריון שבמחוז פרי, למד מור משפטים בקריאה עצמית, וב-1833 התקבל ללשכת עורכי הדין. במשך שמונה שנים הוא כיהן כשופט שלום במחוז פרי.
ב-1839 נבחר מור מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של אלבמה. ב-1842 הוא נבחר לכהונה נוספת, ובסופו של דבר כיהן בבית הנבחרים ארבע תקופות כהונה רצופות. בשנים 1843, 1844 ו-1845 הוא נבחר כיושב ראש הבית. הוא עבד בשיתוף פעולה הדוק עם המושל בנג'מין פיצפטריק לטובת פירוקו של הבנק המדינתי. מור קידם את העברת בירת אלבמה למונטגומרי ונשא את הנאום האחרון בבניין בית הנבחרים הישן בבירה הקודמת טסקלוסה.
ב-1846 חידש מור את עיסוקו בעריכת דין. ב-1848 הוא היה אלקטור עבור מועמד הדמוקרטים לואיס קאס. ב-1851 הוא מונה על ידי המושל הנרי קולייר לכהן כשופט בבית המשפט הנודד, תפקיד בו הוא כיהן עד 1857, כאשר קיבל על עצמו את מועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל אלבמה.
מושל אלבמה

בבחירות הכלליות נבחר מור לאחר שהיה המועמד היחיד. במהלך תקופת כהונתו הראשונה זכו מערכת החינוך והעבודות הציבוריות לתשומת לב משמעותית. הושלמה בנייתו של בית החולים לחולי נפש בטסקלוסה, וד"ר פיטר ברייס מונה כמנהלו הראשון. בטלדגה הוקם המוסד לחרשים ועיוורים. במוביל הוקם הקולג' הרפואי, שהיה מסונף לאוניברסיטת אלבמה. מור קידם את המימון המדינתי, שהושלם על ידי מענקי קרקעות פדרליים לסלילת מסילת ברזל. הוא נתן במיוחד עדיפות למאמצים לסלילת מסילת אלבמה ומסילת נהר אלבמה כדי לקשר את האזורים הדרומיים אל האזורים הצפוניים של המדינה.
כמי שנחשב אז למתון בסוגיית העבדות, הביס מור את ויליאם פ. סמפורד הקיצוני בבחירות לכהונתו השנייה כמושל ב-1859. אף על פי שהוא היה מוטרד יותר מההגנה על מוסד העבדות לאחר הפשיטה של ג'ון בראון על מאגר הנשק הרפרס פרי, וירג'יניה באוקטובר 1859, המשיך מור לנקוט בצעדי זהירות. על כל פנים, בית המחוקקים של אלבמה העביר בפברואר 1860 חוק להקמת ארגון צבאי מדינתי. על פי החוק הוקמה ועדה צבאית שכללה את המושל, שליש צבאי, מפקח כללי, וקצין מנהל, ושעמדה בראש צבא של 8,000 מתנדבים. בית המחוקקים גם אישר החלטה שעל פיה היה על המושל, במקרה של בחירתו לנשיאות ארצות הברית של מועמד רפובליקני, לערוך בחירות של נציגים לוועידה מדינתית "שתשקול, תחליט, ותעשה כל מה שנחוץ כדי להגן על האינטרסים של המדינה". ב-24 בדצמבר 1860, הוציא מור צו לעריכת בחירות, שהובילו לכינוס ועידת הפרישה ב-1861.
בין הבחירות לנשיאות של 1860, בהן נבחר אברהם לינקולן, לבין התכנסות ועידת הפרישה של אלבמה ב-7 בינואר 1861, נקט מור בכמה צעדים החלטיים להגנת מצבה הפיננסי של אלבמה ויכולותיה ההגנתיות. הוא האיץ בבנקים להשעות תשלומים במתכות יקרות ולבצע החלפת סכומים גבוהים באיגרות חוב מדינתיות. הוא הורה למיליציה המדינתית לתפוס את מאגר הנשק של צבא ארצות הברית במאונט ורנון, בפורט מורגנס ובפורט גיינס שבמפרץ מוביל. הוא גייס יותר מ-500 איש לסיוע למושל פלורידה מדיסון פרי בתפיסת המוצבים של צבא ארצות הברית בפנסקולה.
כאשר הוקמה ממשלת קונפדרציית המדינות של אמריקה במונטגומרי בפברואר 1861, עשה מור שימוש בהשפעתו כדי להבטיח את בחירתו של ג'פרסון דייוויס השמרן על פני ויליאם לונדס יניסי הרדיקלי יותר.
לאחר כהונתו כמושל

לאחר תום כהונתו כמושל, מונה מור כעוזר אישי מיוחד למושל ג'ון גיל שורטר, ופעל לתאם את רכישת והעברת האספקה לגנרל אלברט סידני ג'ונסטון בצפון אלבמה. לאחר כניעתו של הגנרל רוברט אדוארד לי, נעצר מור על ידי הכוחות הפדרליים ונכלא במבצר פולסקי בסוואנה יחד עם מנהיגים אחרים של הקונפדרציה. באוגוסט 1865 הוא שוחרר ושב למריון, שם חידש את עיסוקו בעריכת דין.
אנדרו מור נפטר במריון ב-5 באפריל 1873. הוא הניח אחריו את רעייתו מרי גורי, שאותה נשא לאישה ב-1832. הוא נטמן בבית הקברות פיירוויו שבעיר.
בוב גלדוף

| --- | --- |
בוב גלדוף, 2009
בוב גלדוף, 2009
 לידה:  5 באוקטובר 1951 (בן 73) דן לירי, אירלנד 
 שם לידה:  רוברט פרדריק זינון גלדוף
 מוקד פעילות:  דבלין, אירלנד
 תקופת הפעילות:  מ-1975
 מקום לימודים:  Blackrock College 
 עיסוק:  זמר, מלחין, מוזיקאי, אקטיביסט, פילנתרופ
 סוגה:  רוק, פאנק רוק, גל חדש
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  זמרה, גיטרה, סקסופון, מפוחית
 חברת תקליטים:  פולידור רקורדס 
 שיתופי פעולה בולטים:  בומטאון ראטס
 בן או בת זוג:  פאולה ייטס (1986–1996) 
 צאצאים:  פיצ'ס גלדוף, פיקסי גלדוף, Fifi Trixibelle Geldof 
 פרסים והוקרה:  פרס המדיה M100 (2007)  פרס צפון–דרום (2005)  מדליית זהב (פטרון) של החברה הגאוגרפית המלכותית (2016)  מדליית ניקולס מנשיא אוניברסיטת ואנדרבילט  פרס שטייגר  אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית  פרסי אמדאוס למוזיקה אוסטרית  פרס פיבודי 
 www.bobgeldof.com
 פרופיל ב-IMDb
 
בוב גלדוף (שמו המלא באנגלית: Robert Frederick Zenon "Bob" Geldof; נולד ב-5 באוקטובר 1951) הוא זמר אירי, שנודע תחילה כסולנה של להקת בומטאון ראטס ולאחר מכן, בפעילותו הפוליטית למיגור הרעב באפריקה כמפיק ומארגן מופעי צדקה. גלדוף בעיקר מוכר בכך שכיכב בתפקיד ראשי בסרט "החומה" של פינק פלויד, בתפקיד "פינק" (אחד מתוך שלושה שחקנים שגלמו את פינק בגילים שונים).
לאחר מותה של גרושתו, פולס ייטס, ב-1997, אימץ את בתה, טייגר לילי.