stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אייל עופר
עסקים > בנקאות

עופר הוא מבעלי בנק מזרחי טפחות. בשל החזקתו העקיפה בבנק איל עופר מוגדר כגורם ריכוזי על פי החוק לקידום התחרות ולצמצום הריכוזיות. על פי אתר ועדת הריכוזיות. הוא מחזיק במניות בנק מזרחי טפחות דרך נאמנות זרה, השולטת בחברה הפרטית "לין אחזקות" שבבעלותו, המחזיקה 21.36% מהבנק. את השליטה בבנק רכש במהלך 2018 מבת דודתו ליאורה עופר, עקב דרישות חוק הריכוזיות, נאלצו בני המשפחה להפריד בין עסקי הנדל"ן שלהם בישראל לבין עסקי הבנקאות. אייל רכש את כל מניות גרעין השליטה של בנק מזרחי שמוחזקות על ידי "עופר השקעות" השולטת בחברת הנדל"ן "מליסרון", שבשליטת ליאורה עופר; בעוד שליאורה רכשה את חלקם של אייל עופר ואחיה דורון עופר ב"עופר השקעות".
באוגוסט 2020 הגדיל מעט את אחזקותיו בבנק ורכש מניות בסך של כ-100 מיליון שקל בשתי פעימות. מאז עומדות החזקותיו בבנק מזרחי על 23%.
עסקים > קניונים ומלונאות

עד להחלטת רשות התחרות עופר החזיק הן במישרין והן בעקיפין מניות בחברת "מליסרון" השולטת בקבוצת "קניוני עופר". לאחר החלטת הוועדה להגברת התחרותיות במשק נאלץ למכור את חלקו בחברה לבת דודו ליאורה עופר.
באמצעות "קרן מילר גלובל" השקיעה עופר בענף המלונאות מאז סוף שנות ה-90, באירופה וארצות הברית.
בשנת 2007 היה מעורב בפרויקט של רשת המלונות מריוט וערוץ ניקלודיאון להקמת רשת מלונות וכפרי נופש למשפחות. התוכנית בוטלה בעקבות המשבר הכלכלי העולמי ב-2008.
בשנת 2004 רכש עם שותפים את מלון Mayflower בניו-יורק, אך הוא נהרס ובמקומו בנו את פרויקט " סנטרל פארק ווסט 15".
בשנת 2010 חנך בית מלון בטקסס בהשקעה של 500 מיליון דולר. בשנת 2018 מכרה "עופר השקעות" שני מלונות באילת למשפחת פתאל תמורת כ-חצי מיליארד שקל.
עסקים > אנרגיה וקידוחים

בשנת 2008 הקים קרן להשקעות באנרגיה חלופית.
מחוץ לישראל הוא מחזיק בחברת O.G oil and gas, חברה העוסקת בקידוחי נפט וגז באוסטרליה ובמדינות האוקיינוס השקט[דרוש מקור].
עסקים > הייטק ואינטרנט

עופר השקיע בחברות הזנק שונות מרחבי העולם באמצעות קרן ההון סיכון "O.G. Tech Ventures" שמושבה במונטה קארלו. בשנת 2018 השקיע 12 מיליון דולר בחברת Bringg בשיתוף עם שמואל חרל"פ. אחת החברות שהקרן השקיעה בהן, "סקדו", נמכרה לחברת פאלו אלטו נטוורקס תמורת סכום של 100 מיליון דולר ב-2018.
נדבנות

עופר הקים במונקו קרן צדקה בשם "קרן אייל ומרילין עופר" ("The Eyal and Marilyn Ofer Family Foundation") התורמת למוסדות חינוך, בריאות ואמנות בישראל וברחבי העולם.
בשנת 2013, תרם 10 מיליון ליש"ט לפרויקט הרחבת מוזיאון טייט מודרן בלונדון.
בשנת 2019, תרם 5 מיליון דולר לשיפוץ מקיף של ביתן הלנה רובינשטיין בתל אביב, לאחר שקרן הצדקה של הלנה רובינשטיין חדלה לפעול ב-2011, הוחלט לשנות את שם המבנה בעקבות תרומתו ל"ביתן איל עופר"
במרץ 2020, בעקבות מגפת הקורונה בישראל, תרם 10 מיליון שקל שחולקו בין בית החולים איכילוב, בית החולים שיבא תל השומר, בית החולים רמב"ם וארגון לתת.
במרץ 2022 נחנך בקריה הרפואית רמב"ם בחיפה "בית חולים אייל עופר לרפואת הלב" שנבנה בתרומתו.
אספנות ואומנות

בשנת 2011 ירש מחצית מאוסף האומנות של אביו הנאמד בעשרות מיליוני דולרים, והוא נחשב על פי כתב העת ARTnews לאחד ממאתיים אספני האמנות הגדולים בעולם כולו. ברשותו יצירות מהתקופה האימפרסיוניסטיות ועד המודרנית. חלק מהציורים באוסף מוחזקים באחוזותיו. חלק הוא רכש עבור מוזיאונים והשאיל להם וחלק רכש ותרם למוזיאונים. בין היצירות באוסף נמצאות עבודות של פאבלו פיקאסו, אנדי וורהול, אנרי קואקו (Henri Cueco), וג'ף קונס. בין המוזיאונים שמחזיקים גלריות של אוסף אייל ומרילין עופר נמצאים מוזיאון תל אביב לאמנות, המוזיאון לאמנות מודרנית, מוזיאון טייט מודרן ומוזיאון המטרופוליטן לאומנות[דרוש מקור].
משפחתו

עופר מתגורר רוב הזמן במונקו. את שאר זמנו הוא מחלק בין לונדון, ישראל וניו יורק. בישראל הוא מחזיק בבית ברחוב גלי תכלת שבהרצליה פיתוח. בנוסף, עופר רכש בשנת 2010 דירה מהיקרות בישראל תמורת 115 מיליון שקלים בפרויקט הרברט סמואל 10 בטיילת תל אביב. הוא נשוי למרילין ואב לארבעה.
דסי באוטרסה

דזירה דלאנו "דסי" באוטרסה (בהולנדית: Desiré "Desi" Delano Bouterse;‏ 13 באוקטובר 1945 – 23 בדצמבר 2024) היה פוליטיקאי סורינאמי שכיהן כנשיא סורינאם בשנים 2010–2020. הוא היה קודם לכן מראשי ההפיכה הצבאית בסורינאם ב-1980 וראש המדינה בין 1980– 1988. כיהן גם כחבר פרלמנט והנהיג את "המפלגה הדמוקרטית".
ביוגרפיה

באוטרסה נולד ב-1945 בדומבורג, במחוז ואניקה בסורינאם, כבנם של דזיר יוליאן באוטרסה ושל וילהלמינה לבית ואן חמרט. (Van Gemert)
הוא היה צאצא למהגר הולנדי בשם קולה יאן בואטרסה, איכר צעיר יליד זלנד שהתגייס ב-1841 ללגיון מתנדבים הולנדים ונשלח לסורינאם. בסיום שירותו ב-1847 נשאר במושבה. היה פקח במטעים ולבסוף היה למנהל המטע ורדנבורג. אחרי שחרור העבדים התחתן עם אהובתו, פרדריקה, שהייתה שפחה ממוצא אפריקאי. הזוג הוליד ילדים רבים. בתם הבכורה, גאורגינה הייתה בקשר רומנטי עם צרפתי בשם אנרי ליורה, אסיר שריצה את עונשו בגלות דרום אמריקה.
אחד מילדיהם, הנרי, חי בזוגיות עם אישה ממוצא אראווק בשם יוהנה אמלינה שהתנרצה לפי הדת הקתולית. ילדם הצעיר, דזירה יוליאן היה אביו של דסי בואטרסה. היו לבאוטרסה גם אבות סינים.
בנעוריו עבר לבירת הארץ פרמריבו, בה גודל על ידי דודה. הוא למד בפנימיית סנט יוזף ואחר כך בבית ספר מסחרי, שאותו לא סיים.
ב-1968 נסע להולנד והתגייס לצבא ההולנדי. בתום השירות הצבאי הסדיר נרשם לבית הספר הצבאי בוורט. באותה תקופה הצטיין כספורטאי והיה קפטן של קבוצת כדורסל.
עמד בראש "הפיכת הסמלים" שהדיחה ב-25 בפברואר 1980 את ראש הממשלה הראשון של סורינאם, הנק ארון, וגרמה כעבור כמה חודשים גם לנשיא יוהאן פרייה להתפטר. המורדים הקימו כת הצבאית בראשות באוטרסה ששלטה במדינה משנת 1980 ועד 1988. לאחר ההפיכה כיהן באוטרסה בתפקיד יו"ר "המועצה הצבאית הלאומית", ועל אף שהנשיא הקודם פרייה נשאר עוד זמן קצר בתפקיד, שימש באוטרסה כמנהיג המדינה בפועל עד לפרישתו בשנת 1988.
באוטרסה הואשם כי הייתה לו מעורבות ישירה ברצח של 15 ממנהיגי ההתנגדות למשטר בדצמבר 1982, במה שמכונה "רציחות דצמבר", וכמו כן בטבח האזרחים בכפר מויוואנה (Moiwana) בעת התקוממות המרונים בשנת 1986. בנוסף לכך, הואשם במעורבות בסחר בסמים ובהלבנת כספים. בשנת 1999 נשפט, שלא בפניו, ונמצא אשם, באשמת סחר בקוקאין בבית משפט בהולנד. הולנד הוציאה נגדו צו מעצר בינלאומי, ולכן לא יכול היה לעזוב את סורינאם מחשש להסגרה. לפי החוק בסורינאם לא ניתן היה להסגיר אותו מכיוון ששימש כנשיא המדינה.
עם החזרת המשטר הדמוקרטי בסורינאם, ניסה לחזור לשלטון בבחירות, והצליח בזאת בשנת 2010.
לבקשת קרובי משפחה של קורבנות הדיכוי, בנובמבר 2000 החלה להתנהל חקירה נגד המעורבים ברציחות דצמבר, חודשים ספורים לפני שחל על המקרה חוק ההתיישנות, ולאחר מכן החל משפט נגדו ונגד 26 ראשי החונטה לשעבר. בדצמבר 2007 הגיש בקשה לביטול המשפט בטענות שונות, בהן טענה לרדיפה פוליטית. באפריל 2008 דחה בית משפט צבאי את ערעורו. בשנת 2007 הביע באוטרסה התנצלות רשמית בפני משפחות ההרוגים ב"רציחות דצמבר", אך המשיך להכחיש כל מעורבות ישירה במעשה.
ב-2010 נבחר לתפקיד הנשיא וכיהן בתפקיד זה עד יולי 2020, אז הוחלף על ידי צ'אן סנטוקי.
ביוגרפיה > חיים אישיים

נפטר ב-24 בדצמבר 2024.
הערות שוליים

↑  De Ware Tijd, ‘Bouterse maandagavond overleden’, 27 december 2024
↑  Starnieuws, Ambassades tekenen condoleanceregister in Ocer, 27 december 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1027212549  ISNI: 0000 0000 2842 421X  LCCN: n86044993  NTA: 070283621  VIAF: 21158349   WorldCat (עם VIAF): 21158349
ג'ון ניקסון (קצין)

| --- | --- |
סר ג'ון ניקסון 1915
סר ג'ון ניקסון 1915
 לידה:  16 באוגוסט 1857 ברנטפורד, אנגליה הממלכה המאוחדת
 פטירה:  15 בדצמבר 1921 (בגיל 64) סנט רפאל, פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור, צרפת צרפת
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 השכלה:  המכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט  בית הספר רוסאל 
 השתייכות:  הצבא הבריטי הצבא הבריטי
 תקופת הפעילות:  1875–1917 (כ־42 שנים)
 דרגה:   גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד בריגדת בנגלור (1906–1903) מפקד הדיוויזיה ה-7 של "מירוט" (1910–1908) מפקד הדיוויזיה ה-1 של "פשוואר" (1912-1910) מפקד הארמייה ההודית הדרומית (1915-1912) מפקד הארמייה ההודית הצפונית (1915) מפקד כח D של חיל המשלוח ההודי (1916-1915)
 פעולות ומבצעים
 המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה מלחמת הבורים מלחמת העולם הראשונה המערכה במסופוטמיה
 עיטורים
 מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש מסדר האמבט
 
סר ג'ון ניקסון (באנגלית: John Nixon;‏ 16 באוגוסט 1857 – 15 בדצמבר 1921) היה קצין בדרגת גנרל בצבא הבריטי ומפקד בכיר בצבא הודו הבריטית. לפני מלחמת העולם הראשונה השתתף במלחמה האנגלו-אפגנית השנייה וכן במלחמת הבורים. במהלך המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה פיקד על כח D של חיל המשלוח ההודי ונחשב לאחראי על כישלון המערכה הראשונה לכיבוש בגדאד שהביאה לכניעת הבריטים במצור על כות. כישלון זה הביא לפרישתו מהצבא הבריטי.
קריירה מוקדמת

ניקסון נולד ב-1857 בעיירה ברנטפורד שבקרבת לונדון. למד בבית הספר הציבור רוסאל (אנ') שבלנקשייר ולאחר סיום לימודיו החל הכשרה כקצין המכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט (אנ').
ב-1875, לאחר סיום לימודיו, הוצב ברגימנט הרגלים ה-75. ב-1878 הועבר לשירת בקורפוס הבנגלי שם הוצב לרגימנט רמחי בנגל ה-18. במסגרת יחידה זו נלחם ניקסון במלחמה האנגלו-אפגנית השנייה ואף צוין לשבח על פעילותו במערכה זו. ב-1881 השתתף במערכה מול שבטים פשטונים בוזיריסטן שפשטו על חיל מצב בריטי.
ב-1886 קודם ניקסון לדרגת קפטן ועבר לשרת בכח השכנת השלום של צ'יטראל (אנ') בפקיסטן עד 1895 אז קודם לדרגת מייג'ור. ב-1897 מונה לראש המטה של כח המשימה בטושי שבפקיסטן ובהמשך עבר לשרת כקצין מטה במפקדת צבא הודו הבריטית שם היה אחראי להצטיידות הצבא.
ב-1899 עבר לדרום אפריקה שם לחם, כמפקד בריגדת פרשים, במלחמת הבורים השנייה. ב-1901, במהלך המלחמה, קודם לדרגת לוטננט קולונל ובסיומה צוין לשבח והוענק לו אות מסדר האמבט.
לאחר תום מלחמת הבורים חזר ניקסון להודו ומילא שורה של תפקידים תוך התקדמות בסולם הדרגות עד לדרגת גנרל:
ב-1902 מונה לראש המטה של צבא הודו הבריטית.
ב-1903 מונה למפקדה של בריגדת הרגלים של בנגלור (אנ').
ב-1906 מונה למבקר של כל מערך היחידות הרכובות בהודו.
ב-1908 מונה למפקד הדיוויזיה השביעית "מירוט" של צבא הודו הבריטית
ב-1910 מונה למפקד הדיוויזיה הרגלית ה-1 של "פשוואר" (אנ')
ב-1912 מונה למפקד הארמייה ההודית הדרומית שהורכבה מ-4 דיוויזיות (ה-4 של "קוואטה", ה-5 של "מהוואה", ה-6 של "פונה" וה-9 של "סקונדרבד")
מלחמת העולם הראשונה > שלבי המערכה הראשונים

עם פרוץ המלחמה המשיך ניקסון בפיקוד על הארמייה ההודית אולם בפברואר 1915 מונה לעמוד בראש הארמייה ההודית הצפונית שכללה 5 דיוויזיות (ה-1 של "פשוור", ה-2 של "רוולפינדי", ה-3 של "לאהור", ה-7 של "מיראט" וה-8 של "לקנאו").
באפריל 1915 מונה ניקסון לעמוד בראש כח D של חיל המשלוח ההודי שהתבסס בעיקר על הדיוויזיה ה-6 של "פונה". המטרה העיקרית שהציב הפיקוד הבריטי בפני כח זה הייתה להגן על שדות הנפט הבריטים בפרס מפני הצבא העות'מאני ולשמור על נתיבי השייט במפרץ הפרסי פתוחים עבור מכליות הנפט הבריטיות. אכן, בשלבים הראשונים של המערכה, הושגה מטרה זו לאחר קרב בצרה בה נכבשה העיר בצרה.
מלחמת העולם הראשונה > המערכה הראשונה לכיבוש בגדאד

לאור ההצלחות בשלבי הלחימה הראשונים הורה ניקסון לדיוויזיה ה-6 ולמפקדה צ'ארלס טאונסנד להמשיך להתקדם לאורך נהרות הפרת והחידקל כדי לכבוש את בגדאד וזאת על אף שלא קיבל אישור לכך ממשרד המלחמה בלונדון.
עד נובמבר 1915 הצליחו הבריטים לנצח את הטורקים בסדרה של קרבות לאורך החידקל ולהתקדם בהתמדה עד שכבשו בסוף ספטמבר את העיר כות לאחר קרב א-סין. במקודה זו ביקש טאונסנד לעצור את ההתקדמות כדי לאפשר לחייליו להתאושש ולקבל תגבורת, תחמושת וציוד רפואי. ניקסון שפיתח שאננות וזלזול ביריביו הטורקים הורה לטאונסנד ולדיוויזייה שלו להמשיך בקרב כדי לכבוש את בגדאד עד תחילת 1916. זלזול זה בא גם לידי ביטוי כשרק ניקסון וחבורת הפיקוד שלו התקדמו במעלה החידקל לכוון החזית.
אל מול הבריטים התשושים וחסרי האמצעים התייצבו להגן על בגדאד כוחות טורקים חזקים שתוגברו בדיוויזיות מילואים רעננות. בדרכם לבגדאד נבלמו הבריטים בקטסיפון (כ-15 ק"מ מבגדאד) של התחולל בנובמבר 1915 קרב קטסיפון. קרב זה הסתיים ללא הכרעה כששני הצדדים סובלים מכמות רבה של נפגעים ובעקבותיו נסוגו הבריטים בחזרה לכות
מלחמת העולם הראשונה > המצור על כות

הטורקים שגילו את נסיגת הבריטים לכות החלו במרדף אחריהם. טאונסנד פנה לניקסון בבקשה לאשר נסיגת כל כוחותיו דרומה אולם ניקסון סירב והורה לו להחזיק את כות. הניסיונות הטורקים לכבוש את כות נכשלו לאור ההתבצרות הבריטית לכן שמו הטורקים מצור על העיר. ניקסון עצמו וחבורת הפיקוד שלו נסוגו על סירה לכוון בצרה אולם הותקפו בדרך על ידי שבטים ערבים שעברו לצד הטורקי וניקסון נאלץ לשלם שוחד רב כדי להמשיך בדרכו. במהלך החודשים הבאים שלח ניקסון כוחות בניסיון לפרוץ את המצור על כות אך ללא הצלחה.
עקב ההחלטותיו השגויות ולאור חוסר ההצלחה לשבור את המצור לקח ניקסון אחריות לכישלונותיו והפיקוד הבריטי החליט להחליפו בלוטננט גנרל פרסי לייק (שגם הוא נכשל בפריצת המצור והודח). בסופו של דבר, לאחר שכל הניסיונות להגיע לכות כשלו במחיר של נפגעים רבים ולאחר שרבים מהנצורים בעיר מתו ממחלות ורעב, נכנעו הבריטים לטורקים באפריל 1916.
מלחמת העולם הראשונה > סוף דרכו הצבאית

הלחץ והכישלון גרמו לניקסון התמוטטות עצבים ובמרץ 1916 ביקש לשחררו משירות פעיל והוא חזר להודו. ב-1917 הטילה ועדה רשמית על ניקסון את האחריות לאסון שקרה בכות והורתה לשחררו לחלוטין מהשירות הצבאי. ניקסון נפטר ב-1921 ונקבר בצרפת.
לקריאה נוספת

Barker, A. J. (2009). The First Iraq War, 1914-1918: Britain's Mesopotamian Campaign. Enigma Books. ISBN 978-1-929631-86-5.
Barr, James. A Line in the Sand: Britain, France and the Struggle that Shaped The Middle East. Simon & Schuster. ISBN 978-1-84737-453-0.C
Busch, Briton Cooper (1971). Britain, India, and the Arabs 1914-1921. University of California Press.
Robertson, FM Sir William (1926). First World War: War Diaries 1914-1918. Hodder & Stoughton.
הערות שוליים

↑  ב-1947 הפכה המכללה הזו לאקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט
↑  היקף הנפגעים הבריטים בכות ובניסיונות לחילוץ הנצורים נאמד בכ-23,000 חיילים
↑  העילה הרשמית לשחרור משירות פעיל הייתה מחלה
| המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה |
| --- | --- | --- |
| כללי | מסילת הברזל ברלין-בגדאד | חיילים של חיל המשלוח ההודי, בפיקוד קצין בריטי, בעמדותיהם במסופוטמיה חיילים של חיל המשלוח ההודי בירי נ"מ במסופוטמיה |
| קרבות | 1914: קרב בצרה • קרב אל-קורנה 1915: קרב שוויבה • קרב עמארה • קרב נאסריה • קרב א-סין • קרב קטסיפון 1916: המצור על כות • קרב שייח' סעד • קרב ואדי • קרב אום-אל-האנה • קרב דוג'יילה 1917: קרב כות השני • כיבוש בגדאד • קרב סאמארה • קרב רמאדי הראשון • קרב רמאדי השני 1918: קרב חאן בגדאדי • קרב שרקט • האוטונומיה של נג'ף במלחמת העולם הראשונה | חיילים של חיל המשלוח ההודי, בפיקוד קצין בריטי, בעמדותיהם במסופוטמיה חיילים של חיל המשלוח ההודי בירי נ"מ במסופוטמיה |
| יחידות | צבא בריטניה: הצבא הבריטי • חיל המשלוח ההודי • הדיוויזיה השלישית "לאהור" • הדיוויזיה השישית "פונה" • הדיוויזיה השביעית "מירוט" • הדיוויזיה ה-12 ההודית • הדיוויזיה ה-13 "המערבית" • הדיוויזיה ה-14 ההודית • הדיוויזיה ה-15 ההודית • הדיוויזיה ה-17 ההודית • הדיוויזיה ה-18 ההודית הצבא העות'מאני: הארמייה השישית | חיילים של חיל המשלוח ההודי, בפיקוד קצין בריטי, בעמדותיהם במסופוטמיה חיילים של חיל המשלוח ההודי בירי נ"מ במסופוטמיה |
| אישים | צבא בריטניה: ג'ון ניקסון • צ'ארלס טאונסנד • ג'ורג' פרדריק גורינג • פרסי לייק • פנטון איילמאר • פרדריק סטנלי מוד • ג'ורג יאנגהאזבנד • אלכסנדר קוב • ויליאם מרשל הצבא העות'מאני: אנוור פאשה • קולמר פון דר גולץ • נוראדין איברהים פאשה • סולימאן אסקרי ביי • חליל כות • מוסה קזם קראבקיר • עלי איחסן סביס • איסמעיל האקי ביי (אנ') | חיילים של חיל המשלוח ההודי, בפיקוד קצין בריטי, בעמדותיהם במסופוטמיה חיילים של חיל המשלוח ההודי בירי נ"מ במסופוטמיה |
| אתרים | אנדרטת בצרה • בית הקברות הצבאי הבריטי בעמארה • בית הקברות הצבאי הבריטי בבצרה • בית הקברות הצבאי הבריטי בבגדאד • בית הקברות הצבאי הבריטי בכות • שער הודו | חיילים של חיל המשלוח ההודי, בפיקוד קצין בריטי, בעמדותיהם במסופוטמיה חיילים של חיל המשלוח ההודי בירי נ"מ במסופוטמיה |
| תוצאות | הפסקת האש של מודרוס • הסכם סוור | חיילים של חיל המשלוח ההודי, בפיקוד קצין בריטי, בעמדותיהם במסופוטמיה חיילים של חיל המשלוח ההודי בירי נ"מ במסופוטמיה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1156331447  ISNI: 0000 0001 2273 6949  LCCN: nb2011017862  VIAF: 172649406   WorldCat (עם VIAF): 172649406
באר וארבעה כלבים

| --- | --- |

 מידע כללי
 פַּסל:  יעקב דורצ'ין 
 תאריך יצירה:  1990–1991
 טכניקה וחומרים:  פלדה, פליז 
 גובה:  254 ס״מ 
 קוטר:  300 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 קואורדינטות:  32°04′25″N 34°46′32″E﻿ / ﻿32.073713300027°N 34.7754407534°E﻿ / 32.073713300027; 34.7754407534
 
"באר וארבעה כלבים" (1990–1991) הוא פסל מאת האמן הישראלי יעקב דורצ'ין המוצב בתל אביב-יפו.
הפסל הוצג לראשונה בתערוכת היחיד "באר וארבעה כלבים", שנערכה בגלריה גורדון (20 במרץ - 9 באפריל 1991). עבור הכנסתו לגלריה, ששכנה אז ברחוב בן יהודה, פורקה חזית הכניסה לגלריה. לאחר מכן הוצב, תוך שינויים שונים, בפינת הרחובות שדרות בן ציון ורחוב המלך ג'ורג' בתל אביב-יפו.
הפסל הוא מכל פלדה גדול, בקוטר של 300 ס"מ, העומד על גבי חיבור של משטחים דמויי סולמות המחוברים בצורת צלב. צלב זה נשען על כדורי ברזל. על גבי הדוד מוצבים חלקי מתכת, שמקורם בכפות של טרקטור, ויוצרים מעין כיפה. בין החלקים הועמדו ארבעה פסלים של כלבים יישובים, העשויים יציקת פליז. אלו פסלים המבוססים על יציקה של פסל מסחרי שמקורו בהודו. בעבר היו דמויות אלו ממורקות והחומריות השונה שלהן בלטה אל מול חלקי הפלדה החלודים.
עיסוקו של דורצ'ין בבארות החל כבר בשנות ה-80 של המאה ה-20. במיצב "מלאך בנוף אירי" (1983), לדוגמה, יצר אלמנט שדרתי שבקצותיו המנוגדות באר ומזבח.. בשנים 1995-1993 יצר סדרה של פסלים גדולי ממדים בנושא בארות. אברהם בלבן, בעקבות רונית מטלון, תיאר את הפסל כמקור מים חסום. "ארבעה כלבים אלימים שומרים על דוד ברזל מחליד, על באר שאינה באר. כתב בלבן. "אם יש פה רמז למעמקי תהום הרי זה לעולם המתים ולקרברוס, הכלב המיתולוגי השומר שהמתים לא ינסו לברוח חזרה לעולם החיים. אם יש נוזל בבאר הזאת זה אולי דם; ודאי לא מים".
על השימוש בדמויות הכלבים הפיגורטיביים העיד דורצ'ין כי "בעיני זו חומריות שונה, חיבור בין דברים שלא מתחברים. הם שומרים, שתולים בתוך הפסל, צריך להתקרב ולהציץ לתוכו, כדי לראותם. בניכור שלהם מצורת הפסל הם עוזרים להגדיר את החלל הפנימי שלו".
"ארבעת הכלבים חורצי הלשון פונים לארבע רוחות השמיים", תיאר מרדכי עומר, "והם כביכול שומרים על פי הבאר ומאפשרים מחבר פיסולי הנושא פן פולקלוריסטי-מיתי". בכך נוצר חיבור אל ההיסטוריה של האמנות הישראלית, כגון עיסוקו של יצחק דנציגר במוטיב התנים והבאר.
פסל נוסף של דורצ'ין, העושה שימוש במוטיבים אלו, נמצא ברחוב טרומפלדור בתל אביב-יפו.
גלריה

פסל (1991 בקירוב), רח' טרומפלדור 4, תל אביב-יפו
הערות שוליים

↑  ראו: שמשי, ציונה, התרחשות במימד החמישי, הארץ, 8 באפריל 1991.
↑  ראו: עומר, מרדכי (עורך), דורצ'ין: קפלים בברזל ומחוות של קווים ורטרוספקטיבה, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2009, עמ' 188
↑  ראו: רפופורט, טליה, "מי שומר על הבאר", דבר, 4 באפריל 1991.
↑  ראו: סימן טוב, נעמי, "כמו שכוס נותנת צורה למים", תל אביב, 15 בינואר 1993.
↑  באזור שנת 2022 נצבעו הכלבים, על ידי אלמוני, בצבע ירוק זרחני. צבע זה עודנו ניכר בפסל כיום (2024)
↑  ראו: רזניק, ר., דורצ'ין 1983: "מלאך בנוף אירי", גלריה נעמי גבעון, תל אביב, 1983, עמ' 2 [ללא מספרי עמודים]
↑   אברהם בלבן, כפריות מהופכת, באתר הארץ, 23 בינואר 2018
↑  סימן טוב, נעמי, "כמו שכוס נותנת צורה למים", תל אביב, 15 בינואר 1993.
↑  ראו: עומר, מרדכי (עורך), דורצ'ין: קפלים בברזל ומחוות של קווים ורטרוספקטיבה, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2009, עמ' 188
20 בפברואר

20 בפברואר הוא היום ה-51 בשנה בשבוע ה-8 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 314 ימים (315 בשנה מעוברת).
אירועים היסטוריים ביום זה

1472 – נורווגיה מעבירה את איי אורקני ושטלנד לסקוטלנד
1547 – אדוארד השישי מוכתר למלך אנגליה במנזר וסטמינסטר
1810 – הרוסים מדיחים את סולומון השני, מלך אימרתי, ומספחים את ממלכת אימרתי לאימפריה הרוסית
1835 – רעידת אדמה חזקה בצ'ילה
1872 – מוזיאון המטרופוליטן לאמנות נפתח לציבור בניו יורק
1909 – פיליפו תומאזו מארינטי מפרסם בעיתון הצרפתי לה פיגארו את תעודת היסוד והמניפסט של תנועת הפוטוריזם
1922 – הפרלמנט של ליטא המרכזית מאשר את איחוד המדינה עם פולין
1962 – במסגרת תוכנית מרקורי האמריקאית, שיגור מרקורי-אטלס 6. האסטרונאוט ג'ון גלן הפך לאמריקאי הראשון שהקיף את כדור הארץ
1965 – במסגרת תוכנית ריינג'ר האמריקאית, ריינג'ר 8 מגיעה לירח ומצלמת תמונות לפני התרסקות מוצלחת עליו
1973 – התקיים מבצע ברדס 54–55, שכלל פשיטה מהים על בסיסי מחבלים שלחופי טריפולי
1980 – נשיא ארצות הברית, ג'ימי קרטר, מודיע כי אם ברית המועצות לא תסיג את כוחותיה מאפגניסטן, ארצות הברית תחרים את אולימפיאדת מוסקבה
1997 – הגשושית גלילאו מבצעת יעף ליד הירח אירופה של צדק
1998 – אולימפיאדת נאגנו: המחליקה טרה ליפינסקי זוכה במדליית זהב והופכת לאדם הצעיר ביותר שזכה במדליית זהב במשחקי החורף האולימפיים
2001 – נחיתת משימת מעבורת החלל אטלנטיס STS-98 לאחר בניית חלקים מתחנת החלל הבינלאומית ושהות של 12 יום ו-21 שעות בחלל
2005 – ספרד מאשררת את חוקת האיחוד האירופי
2006 – דייוויד אירווינג נידון ל-3 שנות מאסר על הכחשת השואה
2008 – נחיתת משימת מעבורת החלל אטלנטיס STS-122 לאחר בניית חלקים מתחנת החלל הבינלאומית ושהות של 12 יום ו-18 שעות בחלל
2011 – ההתקוממות בלוב: משטרו של מועמר קדאפי בלוב הרג לפחות 230 מפגינים, ובניין הפרלמנט הוצת
נפטרו

1054 – יארוסלאב הראשון, נסיך קייב (נולד ב-978)
1194 – טנקרד, מלך סיציליה (נולד ב-1138)
1258 – אל-מסתעצם הראשון, ח'ליף עבאסי (נולד ב-1212)
1408 – הנרי פרסי, הרוזן הראשון מנורת'מברלנד (נולד ב-1341)
1431 – האפיפיור מרטינוס החמישי (נולד ב-1368)
1513 – הנס, מלך דנמרק (נולד ב-1455)
1790 – יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (נולד ב-1741)
1806 – פאבל ציציאנוב, הנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז (נולד ב-1754)
1832 – ג'ון וייט, מנתח ואספן בוטני אירי (נולד ב-1756)
1835 – יהודה לייב קארלבורג, רב גרמני (נולד ב-1765)
1895 – פרדריק דאגלס, לוחם זכויות האדם ומדינאי אפרו-אמריקני (נולד ב-1818)
1907 – אנרי מואסאן, כימאי יהודי-צרפתי, חתן פרס נובל לכימיה (נולד ב-1852)
1920 – רוברט פירי, מגלה ארצות אמריקאי (נולד ב-1856)
1930 – חביבה מסיכה, זמרת ושחקנית תיאטרון יהודיה-תוניסאית (נולדה ב-1899)
1936 – מקס שרק, שחקן קולנוע גרמני (נולד ב-1879)
1960 – לנרד וולי, ארכאולוג בריטי (נולד ב-1880)
1966 – צ'סטר נימיץ, מפקד הצי האמריקני באוקיינוס השקט בעת מלחמת העולם השנייה (נולד ב-1885)
1970 – סופי טרדוול, מחזאית ועיתונאית אמריקאית (נולדה ב-1885)
1972 – מריה גופרט-מאייר, פיזיקאית, כלת פרס נובל לפיזיקה 1963 (נולדה ב-1906)
1974 – מטילדה הידאלגו, רופאה, משוררת ואקטיביסטית אקוודוריאנית (נולדה ב-1889)
1976 – רנה קאסן, משפטן יהודי-צרפתי, חתן פרס נובל לשלום (נולד ב-1887)
1990 – ורדינה שלונסקי, מלחינה ופסנתרנית ישראלית (נולדה ב-1905)
1996 – סולומון אש, פסיכולוג (נולד ב-1907)
1996 – טורו טאקמיצו, מלחין וסופר יפני (נולד ב-1930)
2005 – האנטר סטוקטון תומפסון, סופר ועיתונאי אמריקאי (נולד ב-1937)
2010 – אלכסנדר הייג, איש צבא ופוליטיקאי אמריקאי (נולד ב-1924)
2017 – ויטאלי צ'ורקין, דיפלומט ושגריר רוסי (נולד ב-1952)
2019 – יצחק קעטבי, ראש מועצת קריית עקרון (נולד ב-1936)
2021 – מאורו בלוג'י, כדורגלן איטלקי ששיחק בעמדת הבלם (נולד ב-1950)
2022 – פטר מירום, צלם ישראלי (נולד ב-1919)
2022 – משה סחר, פזמונאי, משורר ביידיש ובעברית, מתרגם וצייר ישראלי (נולד ב-1928)
2022 – מיכאל קורינאלדי, עורך דין ישראלי ופרופסור למשפטים (נולד ב-1938)
2022 – יוחנן הרסון, צייר, פסל, תפאורן ושחקן ישראלי (נולד ב-1950)
2022 – אלכסנדר סידורנקו, שחיין מאוקראינה שהתחרה עבור ברית המועצות (נולד ב-1960)
2024 – אריאלה שביד, צלמת ואמנית ישראלית (נולדה ב-1944)
2024 – אנדראס ברמה, כדורגלן גרמני (נולד ב-1960)
2025 – דייוויד בורן, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאוקלהומה (נולד ב-1941)
חגים ואירועים החלים ביום זה

19 בפברואר – 21 בפברואר
פברואר
לוח אירועים שנתי
יום הצדק החברתי הבינלאומי
מוחמד נגיב
גורדון בראון
יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
פרדריק דאגלס
אסון סטרומה

| --- | --- |
 תאריך:  24 בפברואר 1942 
 מיקום:  איסטנבול 
 קואורדינטות:  41°23′00″N 29°13′00″E﻿ / ﻿41.3833°N 29.2167°E﻿ / 41.3833; 29.2167
 הרוגים:  791
 פצועים:  0
 ניצולים:  1
 he
 
אסון סטרומה היה טביעתה ב-24 בפברואר 1942 של אוניית המעפילים סטרומה (MV Struma), שעליה ניסו כ-800 פליטים יהודיים מרומניה להעפיל לארץ ישראל במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה. סטרומה הייתה אונייה בעלת גוף ברזל בנפח 240 טון שנבנתה ב-1867 כסקונר מונעת בקיטור אך לפני הפלגתה האחרונה הופעלה מחדש עם מנוע דיזל משומש. היא הייתה באורך 148.4 רגל (45 מטרים), בעלת רוחב מרבי של 19.3 רגל (6 מטרים) ושוקע של 9.9 רגל (3 מטרים). לפי הערכות, נדחסו לתוכה כ-791 פליטים ו-10 אנשי צוות.
הכניסה למוזיאון סטרומה בבאר שבע
מנוע הדיזל בסטרומה כשל מספר פעמים בין יציאתה מקונסטנצה שבים השחור ב-12 בדצמבר 1941 ועד הגעתה לאיסטנבול ב-15 בדצמבר. נאלצו לגרור אותה על ידי סירה גוררת כדי לעזוב את קונסטנצה ולהיכנס לאיסטנבול. ב-23 בפברואר 1942, כשמנועה עדיין לא תקין והפליטים על הסיפון, גררו הרשויות הטורקיות את סטרומה מאיסטנבול דרך הבוספורוס אל החוף של שילה בצפון איסטנבול. בבוקר 24 בפברואר, צוללת סובייטית בשם щ-213 (אנ') מדגם שצ'וקה (Щука) (אנ') טרפדה אותה, והרגה כ-781 פליטים ועוד 10 אנשי צוות. היה זה האסון הימי הגדול ביותר בים השחור במלחמת העולם השנייה. בהתחלה מספר הקורבנות נאמד ב-768; הנתון הנוכחי של 791 נספים הוא מ-2007, על פי מחקר שנערך על שש רשימות נוסעים שונות. רק מפליג אחד, דוד סטוליאר בן ה-19, שרד (הוא נפטר ב-2014).
אסון סטרומה הצטרף לאסון הפאטריה, שטבעה לאחר חבלה שביצע ארגון ההגנה באונייה בעודה עמוסה בפליטים יהודים בנובמבר 1940, כדי למנוע מהשלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל לגרש עולים לאי מאוריציוס.