stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הנסון (להקה)

| --- | --- |

להקת הנסון, תצלום מ-2013
 מקום הקמה:  טלסה 
 מוקד פעילות:  טולסה, אוקלהומה, ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1992
 סוגה:  פופ רוק
 חברת תקליטים:  יוניברסל מיוזיק גרופ 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה המוזיקלי של אוקלהומה (2017) 
 www.hanson.net
 פרופיל ב-IMDb
 חברים
 אייזיק הנסון טיילור הנסון זאק הנסון
 
הנסון (באנגלית: Hanson) הוא הרכב מוזיקת פופ רוק בו חברים שלושת האחים: אייזיק (יליד 17 בנובמבר 1980), טיילור (יליד 14 במרץ 1983) וזאק (יליד 22 באוקטובר 1985) הנסון. הלהקה החלה לפעול בתחילת שנות ה-90, בטולסה שבאוקלהומה, עיר הולדתם.
השנים המוקדמות

כילדים צעירים, התגוררו ההנסונים במדינות רבות, בשל עבודתו של אביהם בעסקי הנפט. טעמיהם המוזיקליים הושפעו מהמוזיקה ששמעו בביתם: מוזיקת שנות ה-50 וה-60, ביחד עם המוזיקה הלטינית שהקיפה אותם. כשהקימו לראשונה את להקתם, הם שרו ללא ליווי כלי נגינה, ובעיקר שירים ישנים. הופעתם הראשונה כלהקה הייתה בשנת 1992 בפסטיבל אומנויות בעירם טולסה.
מאוחר יותר, השיג אייזיק גיטרה מיד שנייה, זאק שאל סט של תופים, טיילור החל לנגן על קלידים, ושלושתם החלו לנגן ביחד. לאחר שהוציאו שני אלבומים עצמאיים, גילה אותם המפיק כריסטופר סאבק שהחתים אותם בתקליטי מרקורי, שם הם הפכו להצלחה בינלאומית עם הוצאת אלבומם השלישי, "Middle of Nowhere" (אמצע שום-מקום).
ההצלחה המסחרית

האלבום "Middle of Nowhere" יצא לאור בשנת 1997. הסינגל הראשון מתוכו, "MMMBop", הגיע למקומות הראשונים במצעדי להיטים ברחבי העולם, וכך גם הסינגל השני, "Where is the Love". בהמשך להצלחת האלבום, פרסמו האחים גם קלטת וידאו בשם "Tulsa, Tokyo and the Middle of Nowhere" ("טולסה, טוקיו ואמצע שום-מקום"), שכללה צילומים ביתיים, ראיונות, קליפים והופעות חיות. סינגלים נוספים ששוחררו מהאלבום היו "Weird", "I Will Come to You" ו-"Thinking of You". הנסון הפכו למוכרים בעיקר בשל סימן הזיהוי שלהם, שיערם הבלונדיני הארוך, שגרם לרבים לטעות ולחשוב שהם בנות.[דרוש מקור]
בחודש נובמבר, 1997, הוציאו הנסון אלבום בשם "Snowed In", שבו היו ביצועיהם לשירי חג המולד מוכרים, לצד שירים לחג שכתבו בעצמם. אלבומם הבא, שיצא בשנת 1998, נקרא "3 Car garage" ("מוסך שלוש המכוניות"), ובו נכללו שירים שהקליטו הנסון בצעירותם. בהמשכה של אותה שנה יצא אלבומם "Live From Albertane" ("בהופעה חיה באלברטיין"), שהיה אלבום של הופעה חיה. רק בשנת 2000 הקליטו הנסון אלבום שבו שירים חדשים, והוא נקרא "This Time Around".
ההוצאות העצמאיות

האחים עזבו את חברת התקליטים שלהם בשל סכסוך עם המפיקים, והקימו חברת תקליטים עצמאית משלהם, בשם "3CG Records", ראשי תיבות של "3 Car Garage Records" (בתרגום חופשי: "תקליטי מוסך שלוש המכוניות"). בשנת 2004 הם הוציאו את אלבומם הבא, "Underneath" ("מתחת"), שהיה לאחד האלבומים העצמאיים המצליחים של כל הזמנים. ב-2005 הוציאו לאור הנסון אלבום בשם "The Best of Hanson: Live and Electric". באוגוסט 2007 יצא אלבומם "The Walk", שהוא אלבומם השני מאז הפכה הלהקה להיות עצמאית.
ב-6 במאי 2007 (שהוא "HANSON DAY", כפי שקבע ראש עיריית טולסה), הזמינו חברי הלהקה מספר מעריצים להקלטה חיה של אלבומם הראשון והוציאו אותו מחדש כ-"MONA - Middle Of Nowhere Acoustic".
חיי המשפחה

הוריהם של הנסון הם קלארק ווקר הנסון (יליד 1 ביוני 1954) ודיאנה פרנסס לוייר-הנסון (ילידת 30 באפריל 1954). לשלישייה המוכרת יש עוד שלוש אחיות ואח: ג'סיקה גרייס (ילידת 31 ביולי 1988), אייברי לורל (4 בנובמבר 1990), ג'ושוע מקנזי (7 בינואר 1994) וזואי ג'נביב (14 בינואר 1998).
טיילור נשא לאישה את נטלי אן בריאנט ב-8 ביוני 2002, בעת שהייתה בחודש החמישי להריונה. לזוג יש ארבעה ילדים: ג'ורדן עזרא הנסון (31 באוקטובר 2002), פנלופה אן הנסון (19 באפריל 2005), ריבר סמואל הנסון (4 בספטמבר 2006) וויגו מוריה הנסון (9 בדצמבר 2008).
אייזיק נשא לאישה את הדוגמנית ניקי דופרנס ב-30 בספטמבר 2006. בנם הראשון, קלארק אוורט הנסון, נולד ב-3 באפריל 2007. בנם השני, ג'יימס מונרו הנסון, נולד ב-1 ביולי 2008.
זאק נשא לאישה את הדוגמנית קת'רין "קייט" טאקר. לזוג שני ילדים: ג'ון איירה שפרד הנסון (27 במאי 2008) וג'וניה רוזה רות הנסון (15 בדצמבר 2010).
דיסקוגרפיה > אלבומים וסינגלים

Boomerang (1995)
MMMBop (1996)
Middle of Nowhere (1997)
"MMMBop"
"Where's the Love"
"I Will Come to You"
"Weird"
"Thinking of You"
Snowed In (1997)
3 Car Garage (1998)
Love from Albertane (1998)
"Gimme Some Lovin'"
This Time Around (2000)
"This Time Around"
"If Only"
"Save Me"
Underneath (2004)
"Penny and Me"
"Lost Without Each Other"
"Underneath"
The Best of Hanson: Live & Electric (2005)
המישור המרוכב

הצגת המספר 3+2i במישור המרוכב
מישור המספרים המרוכבים הוא אמצעי להצגת המספרים המרוכבים בצורה גאומטרית, כשם שציר המספרים משמש להצגת המספרים הממשיים. מישור המספרים המרוכבים נקרא גם "מישור גאוס" על שם המתמטיקאי קרל פרידריך גאוס שהשתמש בו לצורך פיתוח חלק מרעיונותיו.
מישור המספרים המרוכבים מורכב למעשה משני צירים חד-ממדיים שביחד יוצרים מישור דו-ממדי. כל נקודה במישור מייצגת מספר מרוכב. קואורדינטת (שיעור) הציר המאוזן של הנקודה מייצג את הערך הממשי וקואורדינטת הציר המאונך מייצג את הערך המדומה של המספר. כך לדוגמה מיוצג המספר המרוכב  z הנתון על ידי  z=x+yi (עבור  x ו- y ממשיים) על ידי הנקודה  (x,y). הדבר דומה מאוד למערכת צירים רגילה, רק שכאן כל ציר מייצג חלק אחר של המספר המרוכב במקום את קואורדינטות הנקודה. הצגה כזאת לפי קואורדינטות נקראת הצגה קרטזית.
הצגה פולארית

בנוסף להצגה הקרטזית ניתן גם להציג מספרים מרוכבים בהצגה פולארית (בעברית נקראת הצגה זאת הצגה קטבית). בהצגה זאת, במקום לתת לכל מספר מרוכב ערך לחלק הממשי וערך לחלק המדומה שלו, ניתנים לו שני ערכים אחרים: המרחק מראשית הצירים (הרדיוס) והזווית בין הכיוון החיובי של הציר הממשי לקטע המחבר את הנקודה עם ראשית הצירים (נקודת האפס). כך לדוגמה המספר המרוכב  z שמרחקו מראשית הצירים הוא  r והזווית היא  \theta  יוצג בהצגה פולארית על ידי הנקודה  (r,\theta ).
הקשר בין שתי ההצגות נתון בנוסחאות הבאות:
ובכיוון ההפוך:
כאשר המספר המרוכב  z נתון על ידי:  z=x+yi , r הוא הרדיוס של  z ו- \ \theta  היא הזווית שלו בהצגה פולארית.
מנוסחאות אלו קל לראות ש:  x+iy=r(\cos \theta +i\sin \theta ). נהוג לקצר את הביטוי  \cos \theta +i\sin \theta  ל-  \operatorname {cis} \theta .
על פי נוסחת אוילר, ניתן לקבל גם את הקשר הבא:  z=re^{i\theta }.
השפעת פעולות חשבון על ההצגה של מספרים מרוכבים במישור > חיבור

חיבור של שני מספרים מרוכבים ייתן מספר מרוכב חדש כך שהקואורדינטות הקרטזיות של המספר החדש יהיו סכום הקואורדינטות של המספרים המקוריים. הדבר דומה לכל חיבור וקטורי רגיל.


 \ (x_{1}+y_{1}i)+(x_{2}+y_{2}i)=(x_{1}+x_{2})+(y_{1}+y_{2})i
השפעת פעולות חשבון על ההצגה של מספרים מרוכבים במישור > כפל > הצגה קרטזית

כפל של שני מספרים מרוכבים הנתונים בהצגה קרטזית ייתן מספר מרוכב חדש.
 (x_{1}+y_{1}i)\cdot (x_{2}+y_{2}i)=(x_{1}\cdot x_{2}-y_{1}\cdot y_{2})+(x_{1}\cdot y_{2}+y_{1}\cdot x_{2})i
השפעת פעולות חשבון על ההצגה של מספרים מרוכבים במישור > כפל > הצגה פולארית

כפל של שני מספרים מרוכבים הנתונים בהצגה פולארית ייתן מספר מרוכב חדש כך שרדיוסו של המספר החדש יהיה שווה למכפלת הרדיוסים של המספרים המקוריים והזווית שלו תהיה שווה לסכום הזוויות של המספרים המקוריים.


 (r_{1}(\operatorname {cis} \theta _{1}))\cdot (r_{2}(\operatorname {cis} \theta _{2}))=(r_{1}r_{2})\cdot \operatorname {cis} (\theta _{1}+\theta _{2})
השפעת פעולות חשבון על ההצגה של מספרים מרוכבים במישור > חזקה

חזקה של מספר מרוכב ב-n ניתנת לחישוב על פי משפט דה מואבר. מקבלים מספר שהרדיוס שלו הוא בחזקת n, והזווית היא כפול n.


 [r(cis\,\theta )]^{n}=r^{n}(cis\,n\theta )
השפעת פעולות חשבון על ההצגה של מספרים מרוכבים במישור > שורש

הוצאת שורש מסדר n למספר מרוכב הנתון בהצגה פולארית (נסמנו כ- r(\operatorname {cis} \theta )), ייתן סדרה של n מספרים מרוכבים שמהווים תשובות אפשריות. המספרים נמצאים על מעגל שמרכזו בראשית הצירים ורדיוסו  {\sqrt[{n}]{r}}, והם מהווים קודקודים של מצולע משוכלל בעל n צלעות. אם נסמן את סדרת התשובות האפשריות כ- \ z_{k} (כל תשובה מסומנת על ידי  k שלם שונה, בין  0 ל- n-1 (כולל), למשל  z_{0},z_{1} וכו'), התשובות מקיימות:
כאשר  \pi  ברדיאנים שקול לזווית של  180^{\circ }).
טופולוגיה של המישור המרוכב

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ראו גם

הספירה של רימן
משפט דה מואבר
i (מספר)
הערות שוליים

↑  לחישוב מלא של הזווית בהתאם לרביע, ראו קואורדינטות קוטביות#מציאת הזווית
| מערכות מספרים |
| --- | --- | --- |
| מספרים | המספרים הטבעיים  \mathbb {N}  (מערכת פאנו) • חוג המספרים השלמים  \mathbb {Z}  (מספרים חיוביים ושליליים, מספר שלם) • שדה המספרים הרציונליים  \mathbb {Q}  (מספר רציונלי, מספר אי-רציונלי) • שדה המספרים הממשיים  \mathbb {R}  (הישר הממשי, מספר ממשי) • שדה המספרים המרוכבים  \mathbb {C}  (המישור המרוכב, מספר מרוכב, מספר מדומה) |  |
| הרחבות של חוג המספרים השלמים | חוג השלמים של גאוס  \ \mathbb {Z} [i] • חוג השלמים האלגבריים  \ {\overline {\mathbb {Z} }} • חוג השלמים של אייזנשטיין  \ \mathbb {Z} [\omega ] |  |
| הרחבות של שדה המספרים הרציונליים | שדה מספרים • שדה המספרים הניתנים לבנייה • שדה המספרים האלגבריים  \ {\overline {\mathbb {Q} }} (מספר אלגברי, מספר טרנסצנדנטי) • שדה המספרים ה-p-אדיים  \mathbb {Q} _{p} (מספר p-אדי) • שדה ציקלוטומי |  |
| מעבר למרוכבים | אלגברת קווטרניונים (אלגברת הקווטרניונים של המילטון  \ {\mathbb {H} }) • אלגברת אוקטוניונים (אלגברת האוקטוניונים של קיילי  \ {\mathbb {O} }) • אלגברות קיילי-דיקסון |  |
הכיבוש הצרפתי של וייטנאם

הכיבוש הצרפתי של וייטנאם (1858–1885) היה סדרה של משלחות צבאיות שהעמידו את האימפריה הצרפתית השנייה, לימים הרפובליקה הצרפתית השלישית, מול האימפריה הווייטנאמית דצ'י נאם באמצע סוף המאה ה-19. סופו ותוצאותיו היו ניצחונות לצרפתים כשהביסו את הווייטנאמים ובני בריתם הסינים ב-1885, שילובם של וייטנאם, לאוס וקמבודיה, ולבסוף קביעת חוקים צרפתיים על השטחים המרכיבים את הודו-סין הצרפתית על פני דרום-מזרח אסיה היבשתית ב-1887.
משלחת צרפתית-ספרדית משותפת החלה בשנת 1858 על ידי פלישה לטוראן (היום דה נאנג) בספטמבר 1858 ולסייגון חמישה חודשים לאחר מכן. מסע ארבע שנים זה הביא לחתימת המלך טו דוק על הסכם ביוני 1862, המעניק לצרפת ריבונות על שלושה מחוזות בדרום. הצרפתים סיפחו את שלושת המחוזות הדרום-מערביים ב-1867 כדי להקים את קוצ'ינצ'ינה. לאחר שביססו את כוחם בקוצ'ינצ'ינה, הם כבשו את שאר וייטנאם באמצעות סדרה של מסעות בטונקין בין 1873 ל-1886. לשאיפות הצרפתיות להכניע את טונקין התנגדו מלכי שושלת צ'ינג, האזור היה חלק מתחום ההשפעה הסיני.
הצרפתים בסופו של דבר גירשו את רוב החיילים הסיניים מווייטנאם, אך קבוצות שנותרו בכמה מחוזות וייטנאמים המשיכו להתנגד לשליטתה של צרפת על טונקין. ממשלת צרפת שלחה את פורנייה לטיאנג'ין כדי לנהל משא ומתן על הסכם טיאנג'ין, לפיו הכירה סין בסמכות הצרפתית על אנאם וטונקין, תוך שהיא זנחה את טענותיה לריבונות על וייטנאם. ב-6 ביוני 1884 נחתם הסכם חוצ'י, שחילק את וייטנאם לשלושה אזורים: טונקין, אנאם וקוצ'ינצ'ינה, כל אחד תחת שלושה משטרים נפרדים שונים. קוצ'ינצ'ינה הייתה מושבה צרפתית, בעוד טונקין ואנם היו מדינות חסות, ובית המלוכה של נגוין הושם תחת פיקוח צרפתי.
רקע

צרפת כבר השיגה דריסת רגל דתית ומסחרית סביב החוף הדרום-מזרחי הפורח (המכונה לעיתים קרובות קוצ'ינצ'ינה) של הודו במאות ה-17 וה-18, שבאותה תקופה ערי נמל החוף הללו היו בשליטת שושלת נגוין, שושלת וייטנאמית ששלטה עליה. מקורו בעיר הואה. מבקרים בולטים כוללים את פייר פויברה (1741). צרפת השקיעה ב-Dai Viet על ידי תמיכה בסיעתו של נגוין אן נגד מרד טייסון במהלך מלחמת האזרחים הווייטנאמית (1789–1802). המלך הצרפתי לואי השישה עשר חתם עם נגוין אן על הסכם ורסאי בשנת 1787, שהסכים להעניק לנאמני נגוין ברית עם צרפת. למרות שההסכם מעולם לא אושרר, אלפי שכירי חרב וקצינים צרפתים התגייסו לצדו של נגוין אן ועשו מסע נגד הטאי סון. כאשר אנה הביס את הבן טיי והוכתר כקיסר ג'יה לונג (בשנים 1802–1819) של ממלכת וייטנאם המאוחדת ב-1802, כ-400 צרפתים שירתו את המלוכה החדשה כפקידי חצר ויועצים של ג'יה לונג, שסבלו באופן יחסי את כל הדתות. כולל הקתוליות. יורשו של ג'יה לונג - מין מאנג (1820–1841) היה שליט קונפוציאני שמרן ובודד. הוא ביטל את היחסים הדיפלומטיים עם צרפת ב-1826. החל משנת 1833, לאחר מרד ליי ואן כואי, השליט הווייטנאמי כיוון רדיפות דתיות בעיקר נגד נוצרים קתולים על ידי תיוגם כ-tà đạo (כופרים), והוציא מספר dụ cấm đạo Gia tôm (צווי הגבלה של הדת הקתולית) ואיסור על פעילות מיסיונרים. רדיפה זו של קתולים והוצאות להורג של בישופים צרפתים יצרו תירוץ להתערבות מצד צרפת, אך המלוכה הצרפתית החדשה תחת שלטונו של לואי פיליפ הראשון (שלט 1830–1848) לא התמקדה בהגנה על המיסיונרים שלהם במזרח הרחוק.
בסוף שנת 1840 הגיע הקפטן הצרפתי פאווין לווה לדה נאנג וביקש לשחרר חמישה כמרים כלואים. הקיסר החדש ת'ייאו צ'י (שלט 1841–1847) שחרר את המיסיונרים כדי להראות את גישתו הידידותית כלפי צרפת. אבל המצבים החמירו ארבע שנים מאוחר יותר כאשר הבישוף הצרפתי דומיניק לפבר נעצר וגנה גזר דין מוות על ידי הרשות הווייטנאמית ב-1845, גרם לפרנסואה גיזו לשלוח את ז'אן-בטיסט ססיל ולהשיג את שחרורו של לפבר. בשנת 1847, לפבר שוב נעצר, ססיל שלחה את קפטן לפייר ושתי ספינות מלחמה לדנאנג. למרות שלפבר שוחרר לפני כן, לפייר, שלא היה מודע לחדשות, פתח באש והרס חמש ספינות וייטנאמיות במפרץ טוראן. זועם על המתקפה הצרפתית, ת'ייאו צ'י הורה לבטל את כל המסמכים האירופיים, להפסיק את כל הסחר והתנאים עם צרפת, ולהטיל את כל המיסיונרים הזרים לכלא ולהוציא אותם להורג. הוא מת באוגוסט 1847 ובנו, הקיסר טו-דוק (1848–1883) ירש אותו. מודע לעליית ההשפעות המערביות באסיה, טו-דוק הכריז מחדש על מדיניות המדינה הסגורה המבודדת, לא בירך על שגרירויות צרפת, בריטניה, אמריקה או ספרד, הגביר את איסור הסחר וחידש את רדיפת הקתולים.
בצרפת, המהפכה החדשה הפילה את לואי פיליפ ב-1848. לואי נפוליאון הפך לנשיא, אז לקיסר צרפת. כדי להתערב בווייטנאם וגם להרחיב את האימפריה הצרפתית, ב-22 באפריל 1857 הקים נפוליאון השלישי את הוועדה דה לה קוצ'ינצ'ין עם הברון ברנייה כיושב ראשו, במטרה לכבוש את וייטנאם ולתפוס את המלך הווייטנאמי, תוך שימוש ברדיפת הקתולים של טו-דוק וביטול הסכם משנת 1787 כתירוץ לכיבוש. פעולה זו הייתה גם חלק מהתוכנית הצרפתית שבוצעה בהתמודדות עם השפעתה הגוברת של בריטניה בדרום-מזרח אסיה. באותה שנה הוציא להורג שני כמרים דומיניקנים ספרדים; צרפת וספרד הכריזו מלחמה ופתחו בפלישה לווייטנאם.
סקירה היסטורית > דה נאנג (1858)

ב-1 בספטמבר 1858, צי צרפתי-ספרדי של ארבע עשרה ספינות מלחמה ומשלחת של 3,000 חיילים, בראשות הגנרל שארל ריגו דה ז'נואי, פתחו בהתקפות על עמדות וייטנאמיות בדה נאנג. הוא האמין שהם יתגברו על דה נאנג ואחר כך על הואה, יאלצו את הווייטנאמיים להיכנע במלחמה מהירה ומכריעה. עם זאת, התקדמות צרפתית-ספרדית נעצרה על ידי הטקטיקות ההגנתיות של המפקד הווייטנאמי נגוין טרי פוונג. לאחר חמישה חודשים של קרבות אינטנסיביים, כוחות צרפתים-ספרדים עדיין היו תקועים בחופים הבלתי מיושבים של דה נאנג, ללא יכולת להשיג פריצת דרך.
סקירה היסטורית > דרום וייטנאם (1859–1862)

דה ז'נואי החליט לנטוש את דנאנג כדי להפליג דרומה לסייגון ולמחוזות המקונג התחתונים המשגשגים - סל האורז של וייטנאם. הוא אסף 2,000 חיילים ו-14 ספינות מלחמה ויצא לסייגון, הרס כמה מבצרים וייטנאמים ותותחי חוף בוונג טאו, והגיע לעיר ב-17 בפברואר 1859. כוחות צרפת לכדו את מצודת סייגון ושלל המלחמה שלה של תבואה, אספקה ותחמושת בקלות לאחר יומיים של לחימה. סיאם החליטה לא לעזור לווייטנאם. בינתיים, בצפון, בישוף קתולי בשם טא ואן פונג הכריז על עצמו שהוא נסיך ליי, התקומם נגד שלטון נגויין וביקש מהצרפתים לסייע למרד שלו.
הצבא הצרפתי הפנה את רוב כוחותיו מווייטנאם עד 1860 לסין נגד צבא צ'ינג האדיר, הותיר רק 800 צרפתים ו-100 ספרדים מול 10,000 וייטנאמים בראשות נגוין טרי פוונג, אולם הווייטנאמים המהססים לא עשו שום צעד נגד הנצורים למרות שעלו על מספר הכוחות הפרנקו-ספרדים. בפברואר 1861, הגיעו תגבורות צרפתיות חדשות של 3,500 חיילים ו-70 ספינות מלחמה בראשות הגנרל דה ואסויין, פרצו את הקו הווייטנאמי וכבשו את מצודת קי הואה, במרחק שישה קילומטרים מסייגון. הכוחות הצרפתיים לכדו אז את ביין הואה, מי ת'ו ודין טוונג. מול הפלישה הצרפתית והמרד הפנימי, בחר טו-דוק לוותר על שלושה מחוזות דרומיים לצרפת על מנת להתמודד עם המרד המקביל. ביוני 1862 נחתם הסכם סייגון, והביא לכך שווייטנאם איבדה שלושה מחוזות עשירים, גיאה זין, מי ת'ו, ביין הואה והאי פולו קונדור, והתיר חופש דת יחד עם תשלום פיצויי מלחמה בסך 4 מיליון פסו מקסיקני לצרפת.
סקירה היסטורית > סיפוח של שלושה מחוזות דרום-מערביים (1867)

נבוך עם האמנה משנת 1862 מכיוון שהציבור הווייטנאמי ראה בה השפלה לאומית, שלח טו-דוק שגרירות בראשות פאן ת'אן ג'ין - המושל של שלושה מחוזות דרום-מערביים - לצרפת ב-1863 כדי לשנות את האמנה. המשימה נכשלה מכיוון שנפוליאון השלישי לא קיבל את דרישות האנאמים. באוגוסט 1863, המלך נורודום מקמבודיה חתם על הסכם חסות עם צרפת, סיים את השלטון הסיאמי-וייטנאמי הכפול על המדינה.
בשנת 1866, צרפת שכנעה את טו-דוק למסור את שלושת המחוזות הנותרים בדרום-מערב וון לונג, הא טיאן וצ'או דצ'ק. המושל פאן ת'אן ג'ין התפטר מיד. ללא התנגדות, בשנת 1867 סיפחו חיילים צרפתים בפיקודו של דה לה גרנדייר את המחוזות בקלות, והכפיפו אותם לשליטת קוצ'ינצ'ינה הצרפתית.
סקירה היסטורית > תקרית טונקין (1873–1874)

טונקין, הייעוד המערבי לצפון וייטנאם, היה עשיר במינרלים ובמשאבי אנוש. במהלך שנות ה-60 של המאה ה-19, שודדי ים, שודדים, שרידי מרד טאיפינג בסין, ברחו לטונקין והפכו את צפון וייטנאם למוקד לפעילויות הפשיטות שלהם. בית המלוכה הווייטנאמי היה בדעיכה עמוקה ולא היה מסוגל להילחם נגד הפיראטים. המורדים הסינים הללו הקימו בסופו של דבר צבאות משלהם כמו הדגלים השחורים של ליו יונגפו ושיתפו פעולה עם פקידים וייטנאמים מקומיים, שכעת שכרו אותם כשכירי חרב במקום להילחם בהם בגלל התמוטטות הכוח בבית המלוכה.
הפרעות בטונקין משכו תשומת לב צרפתית. אחד מהם, ז'אן דופוי - סוחר וחוקר צרפתי - החליט להתקדם במעלה הנהר האדום עם שכירי חרב משלו ולמסור נשק כדי לסייע למא ג'ו-לונג ביונאן להילחם נגד המורדים הללו, אך פקידים וייטנאמים התנגדו לו. כאשר חזר דופוי להאנוי במאי 1873, כוחותיו נחסמו על ידי הווייטנאמים. לאחר מכן ביקש דופוי ממושל קוצ'ינצ'ינה הצרפתית, מארי ז'ול דיפר, עזרה, בזמן שהווייטנאמים קראו להם להגיע כדי לגרש את דופוי. בנובמבר הגיע להאנוי צבא צרפתי המורכב מ-250 נחתים, מלחים ואנשי עזר של קוצ'ינצ'ינה בראשות פרנסיס גרנייה, עם פקודות נוספות לדרוש לפתוח את הנהר לסחר חוץ. ממשלת האנוי סירבה לדבר עם הצרפתים. גרנייה, שאליו הצטרפו דופוי ונאמני ליי, הפגיז את המצודה והפתיע אותה ב-20 בנובמבר. המפקד הווייטנאמי של האנוי, נגוין צ'י פואנג, מת בעקבות פציעות ושביתת רעב בגיל 77. בתמיכתם של קתולים וייטנאמים מקומיים שראו בצרפתים משחררים, כבשו התוקפים כמה מעוזים של דלתת הנהר האדום בקלות. טו-דוק ביקש מיד לנהל משא ומתן עם הצרפתים, אך גורמים מקומיים בצפון התעלמו ממנו. הנסיך הואנג קא ויים – מושל מחוז סון טאי – קרא לדגלים השחורים של ליו יונגפו להכות. כשההנחיה של ממשלת פריז הגיעה לגרנייה, הוא כבר נהרג ונערף על ידי הדגלים השחורים ב-21 בדצמבר.
ב-5 בינואר 1874, קפטן פילסטר ויורש העצר נווין ואן טואנג חתמו ואשררו את הסכם פילסטר, וסיימו רשמית את תקרית טונקין. כל מעשי האיבה בין צרפת לווייטנאם וכל המצבים המטרידים בטונקין יפסיקו; צרפת תסיג את צבאה להייפונג; יש לצמצם את חיל המצב הווייטנאמי בהאנוי לכוח משטרה פשוט. ב-15 במרץ נחתם הסכם שני בין צרפת לווייטנאם על ידי דיפר וטואנג: צרפת הכירה בווייטנאם כמדינה עצמאית, תחת חסותה של צרפת; קיסר וייטנאם, טו-דוק, הכיר בששת המחוזות הדרומיים לשעבר כשטחים צרפתיים; צרפת תשלם על החוב הספרדי של וייטנאם; וייטנאם פתחה את נמל הנהר האדום, נין האי ות'י נאי לעולם, והבטיחה חופש דת ומסחר בכל המדינה.
לאחר מכן > מרידות מלוכניות והרגעות צרפתיות (1885–1895)

תנועת Cần Vương (להציל את הריבון) החלה לאחר הסכם טיאנג'ין ב-1885. היא ריכזה פקידים מלומדים וייטנאמים ומעמד אריסטוקרטיה שהיו נאמנים לכתר ומונעים על ידי האתיקה הקונפוציאנית למרוד בשלטון הקולוניאלי הצרפתי. מנהיגי התנועה, יורש העצר Nguyễn Văn Tường ו-Tôn Thất Thuyết המליצו על מינוי נֵווין פוק אונג לִיץ' כקיסר האם נגי. Tôn Thất Thuyết פתח במרד נגד היועץ הבכיר הצרפתי רוסל דה קורסי ב-4 ביולי 1885. חיילים צרפתים תפסו את המצודה המלכותית ואת אוצרות המלוכה למחרת. Tôn Thất Thuyết אילץ את הקיסר הצעיר, עם 5,000 חיילים לברוח לאזור הכפרי. בספטמבר בהואה, דה קורסי מינה את Đồng Khánh הפרו-צרפתי, אחיו של Hàm Nghi כקיסר הוואסל. מרידות Can Vuong האנטי-צרפתיות והאנטי-קתוליות השתוללו על פני טונקין ואנאם; יותר מ-40,000 קתולים, 18 מיסיונרים צרפתים, ו-40 כמרים וייטנאמים נרצחו; 9,000 כנסיות נהרסו על ידי המון זועם.
האם נגי נבגד על ידי ראש השבט מואונג שביקש מכוחות צרפתים ללכוד אותו במחנה פליטים בנובמבר 1888 וגורש לאלג'יריה. לאחר שהקיסר כורש, מנדרינים וחברי תנועת Cần Vương נכנעו בהדרגה לצרפת, אלא שנותרו מעט ראשי חנית להתנגד: Đề Nắm (נהרג ב-1891); Phan Đình Phùng (נהרג ב-1896); Hoàng Hoa Thám (נהרג ב-1913).
לאחר מכן > הקמת הודו-סין הצרפתית

הודו-סין הצרפתית הוקמה ב-17 באוקטובר 1887 מאנאם, טונקין, קוצ'ינצ'ינה (שיצרו יחד את וייטנאם המודרנית), וממלכת קמבודיה. צרפת ירשה מיד תביעות היסטוריות וייטנאמיות לממלכות לאוס שהיו כעת בשליטה סיאמית. עד 1889–1892, החלה צרפת לטעון את טענותיה על לאוס בהתבסס על היקף טריטוריאלי וייטנאמי לשעבר על לאוס בתקופת שלטונו של מין מאנג, שבו הווייטנאמים מעולם לא ניהלו אותן, אלא הפכו אותן לממלכות חסות, וכעת היו חלקים ממחוז סיאמי. בדו"ח Rapport à Monsieur le Gouverneur Général sur les territories du Laos Annamite occupès par les Siamois כולל מפת לאוס למושל הכללי של הודו-סין הצרפתית Lanessan ב-7 בספטמבר 1892, מיקומים עם שמות וייטנאמיים תוארו בגדה המזרחית של המקונג בצד הלאוסי, כביכול הראו "מרחב וייטנאמי היסטורי" ובסופו של דבר חיזקו את הטענה בעלות צרפתית. צרפת טענה שמכיוון ששטחי לאוס היו שייכים לווייטנאם במהלך שנות ה-30 של המאה ה-19, נוכחותו של צבא סיאמי באזורים אלה היא "כיבוש לא לגיטימי" ולצרפת יש "זכויות היסטוריות" לתבוע בחזרה, ולהבטיחן בכוח.
בשנת 1893 שלחה צרפת את ספינות המלחמה שלה לבנגקוק בדרישה מהמלך הסיאמי ראמה החמישי למסור את השליטה של ממלכות לאוטיות לצרפת. החלקים של לאוס שולבו במדינת החסות הצרפתית של לאוס, טריטוריה חוקתית של הודו-סין הצרפתית. בשנת 1907 ויתרה תאילנד לצרפתים על שלושה מחוזות בצפון קמבודיה.
גלריה

ליטוגרפיה של חגיגה פרנקו-ספרדית בסייגון, 1863.
כרומוליטוגרפיה משנת 1885 של הניצחון הצרפתי בהואה
חייל צרפתי במערכת טונקין
חייל וייטנאמי
חיילי דגלים צהובים סינים
כוחות סינים הטילו מצור על טויין קואנג ב-1884
הפגזת ביאן הואה (16 בדצמבר 1861)
מכתב בכתב ידו של Phan Thanh Giản והתרגום לצרפתית הוא בידו של אנרי ריונייה.
תקיפה כללית על מצודת Sơn Tây, 16 בדצמבר 1883
לכידת Lạng Sơn בשנת 1885
חתימה על אמנת ארמאן, 25 באוגוסט 1883.
הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של אלכסנדריה

סמל הפטריארכיה, האריה המכונף של מרקוס המבשר, בבית-קברות באלכסנדריה.
הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של אלכסנדריה וכל אפריקה (יוונית: Πατριαρχείου Αλεξανδρείας και πάσης Αφρικής) היא כנסייה אוטוקפאלית עצמאית במסגרת הכנסייה האורתודוקסית היושבת באלכסנדריה שבמצרים ושטח השיפוט שלה נפרש על כל יבשת אפריקה.  הכנסייה מונהגת על ידי הסינוד הקדוש המורכב מהארכיבישופים שלה וכמה בישופים, שבראשו עומד האפיפיור והפטריארך של אלכסנדריה וכל אפריקה. המכהן הנוכחי מאז 2004 הוא תאודורוס השני (אין להתבלבל עם מקבילו הקופטי, תאודורוס השני). ראש הכנסייה רואה עצמו כיורש הלגיטימי לכס מרקוס הקדוש בפנטארכיה של הכנסייה הקדומה, ובהיררכיה האורתודוקסית הוא מדורג שני רק לפטריארך קונסטנטינופול. כיתר הכנסיות האורתודוקסיות האוטוקפאליות, עמן היא מצויה באחדות (קומוניון) מלאה, האלכסנדרונית מכירה בעליונותה של קונסטנטינופול כטקסית בלבד. האפיפיור-פטריארך שלה עצמאי לגמרי בשאלות מעשיות.
הכנסייה עורכת את טקסיה לפי פולחן ביזנטיון ובשפה היוונית, הגם שקהילות רבות משתמשות בערבית ובשפות אפריקניות מקומיות עבור האוכלוסייה. מספר מאמיניה נאמד ב-500,000 איש, וקהל הליבה המקורי שלה הוא התפוצה דוברת-היוונית במצרים, אם כי מאז שלהי המאה ה-20 היא מקדישה מאמץ גדול להתפשט באפריקה שמדרום לסהרה, וב-1981 הוקם סמינר להכשרת כמורה בניירובי המיועד להצמיח הנהגה מקומית. קתדרלת אוונגליזמוס באלכסנדריה היא משכנה הסמלי של הפטריארכיה. כמו כן, היא מפעילה כמה מנזרים עתיקים בעלי מורשת ארוכה, דוגמת מנזר גאורגיוס הקדוש בקהיר. יש לה 23 ארכידיוקסיות ועוד 6 דיוקסיות הפרושות על כל היבשת: קרתגו, אקרה, אקסום, קייפטאון, הארארה, דאר א סלאם, הרמופוליס, יוהנסבורג, קמפלה, ח'רטום, קינשסה, לאגוס, לאונטופוליס, מוואנזה, ניירובי, פלוסיום (פורט סעיד), פטולמאיס, טריפולי (לוב), יאונדה ואנטננריבו; וברזוויל, בורונדי, פריטאון, קולווזי ומפוטו.
ראשיתה של הפטריארכיה במהומה ובשסע שפקד את מצרים הביזנטית לאחר ועידת כלקדון ב-451. הרוב המוחלט של האוכלוסייה המצרית הילידית היו לפחות מיאפיזיטים אם לא מונופיזיטים קנאים, בעוד שהמיעוט היווני שמנה בעיקר אנשי ממשל, חיילים וסוחרים היו נאמנים לקיסר ולאורתודוקסיה הכלקדונית. עקב כך התפצלה כנסיית אלכסנדריה העתיקה, שהפטריארך שלה חלש על מצרים וייחס את מקור משרתו למרקוס במאה הראשונה. החל מ-537 היו שני טוענים-לכס: פאולוס מִטָאבֶּן האורתודוקסי מונה לפטריארך במקום קודמו המיאפיזיטי תאודוסיוס שהוגלה על ידי הקיסר, אך הוא לא התקבל על העם שהוסיף לראות את תאודוסיוס כמנהיג הלגיטימי שנחשב בדיעבד כאפיפיור הראשון של הקופטים. רק המלכיתים היוונים במצרים קיבלו את פאולוס, וכך נוצר בסיסה של הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית בימינו. הפרשי הגודל בין שני המחנות היו עצומים, והקופטים מנו בערך 15 מיליון איש לעומת אולי 250,000 מלכיטים, אך תמיכת האימפריה הוסיפה משקל יתר לאחרונים. יתרון האורתודוקסים הפך להם לרועץ עם הכיבוש המוסלמי ב-642, והחשד בנאמנות לאויב הפך אותם לקהילה חלשה ונרדפת. הפטריארך האורתודוקסי אף לא התגורר יותר בעירו אלא שהה בעיקר בביזנטיון. עד המאה ה-12 זנחה כנסייתו לגמרי את הפולחן האלכסנדרוני העתיק, שהיה משותף להם ולקופטים גם אם בשפה נבדלת, ואימצה את סדרי הטקס הביזנטיים. רק ההגירה היוונית הגדולה למצרים במאה ה-19 שיקמה את מצב הכנסייה, וב-1856 שב ראשה לאלכסנדריה דרך קבע. השתפרו גם היחסים עם הקופטים, שעודם מונים רוב מוחלט בקרב הנוצרים במצרים, על רקע המאמצים הבינלאומיים להשיג אחדות בכנסייה.