stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אופרה
תולדות האופרה > בל קאנטו, ורדי ווריזמו

תנועת ה"בל קאנטו" באופרה פרחה בראשית המאה ה-19 ודוגמה לה הן אופרות של רוסיני, בליני, דוניצטי, פאצ'יני, מרקאדנטה ורבים אחרים. האופרה בל קאנטו, "שירה יפה" בתרגום מילולי, לקוחה מאסכולת השירה האיטלקית המסוגננת שנשאה אותו שם. קווי בל קאנטו טיפוסיים עמוסי קישוטים ומסובכים, דורשים גמישות קולית ושליטה מוחלטת בגובה הצליל.
בהמשך לתקופת הבל קאנטו, הופיע סגנון חדש, ישיר ועז יותר, שהמוזיקה של ורדי קירבה עד מהרה אל לבות המאזינים, החל באופרה התנ"כית "נאבוקו". האופרות של ורדי הדהדו ברוח הגוברת והולכת של הלאומיות האיטלקית בתקופה שלאחר נפוליאון, ומחברן היה תוך זמן קצר לסמל התנועה הפטריוטית (אף כי הוא עצמו אולי לא היה קיצוני עד כדי כך בהשקפותיו הפוליטיות). בראשית שנות ה-50 של המאה ה-19 כתב ורדי ופרסם את שלוש האופרות הפופולריות ביותר שלו: "ריגולטו", "איל טרובאטורה" ו"לה טרוויאטה". הוא המשיך לפתח את סגנונו, חיבר גראנד אופרה צרפתית, אולי הגדולה בסוגה, "דון קרלוס" וסיים את קריירת היצירה שלו בשתי יצירות בהשראת שקספיר, "אותלו" ו"פלסטף", המלמדות עד כמה הרחיקה האופרה האיטלקית ברמת התחכום מאז ראשית המאה ה-19.
אחרי ורדי הופיעה באיטליה המלודרמה הסנטימנטלית, ה"ריאליסטית" של הוריזמו. הסגנון הזה, שבא לעולם עם אבירות כפרית של פייטרו מסקאני וליצנים של רוג'רו לאונקוואלו, השתלט, פשוטו כמשמעו, על בימות האופרה בעולם עם יצירות פופולריות כמו לה בוהם, טוסקה ומאדאם באטרפליי של פוצ'יני. מלחינים איטלקים מאוחרים יותר, כמו לוצ'אנו בריו ולואיג'י נונו ערכו ניסויים במודרניזם.
אופרה וחברה

בתקופת הבארוק הייתה האופרה בעיקר בילוי חברתי נוצץ. בני החברה הגבוהה, שועים ועשירים מופלגים, החזיקו תאים בבתי האופרה המפוארים ובאו להצגות בעיקר כדי לראות ולהיראות, לארח ולהתארח. בעוד המבצעים עושים את שלהם על הבמה, התזמורת מנגנת והמנצח מנופף בשרביטו, התנהלו בתאים שיחות ערות, נדידות מתא אל תא, אכילה ושתייה ובעיקר תצפיות אל תאים אחרים, להתרשם ולהעיר על שמלות ערב, תסרוקות ותכשיטים. רק ביציעים הגבוהים, הרחק מן הבמה, הצטופפו אוהבי האופרה האמיתיים, סטודנטים ואמנים חסרי פרוטה, שחסכו מפיהם כדי לזכות באפשרות לצפות ולהאזין, ולו מרחוק ובעמידה. מלחיני האופרות ידעו למה הקהל מצפה, והשתדלו להתאים את עצמם לדרישותיו. אריות מבריקות, וירטואוזיות ומרשימות היו צו השעה לפרימדונה ולבן זוגה, וכל מלחין נאלץ לשלב אותן באופרה שלו על חשבון רצף העלילה ושאר התפקידים, הזוהרים פחות. בין המערכות שולבו אינטרמצי של בלט כדי להעסיק את הקהל המשועמם. יוצרי התפאורה והתלבושות השתדלו לעלות על עצמם ועל מתחריהם בפאר יצירותיהם ולהרהיב את עיני הצופים.
בתקופה הקלאסית שינה בטהובן את כללי המשחק, כדרכו בכל יצירתו, וכתב את "פידליו". מוצרט נתן ביטוי להתעניינותו באגודת הבונים החופשיים ב"חליל הקסם". מלחיני אופרות החלו להשתחרר מן השיעבוד לתביעות הקהל והזמרים הראשיים ולתת יתר משקל לאיכות המוזיקה ולרצף העלילה, אם כי האריות והדואטים תפסו עדיין מקום של כבוד. יחס הקהל לאופרה החל להשתנות ככל שביצועי מוזיקה פומביים הלכו ונעשו נחלת הכלל ולא המעמדות העליונים בלבד.
פריצת הדרך החברתית של האופרה הגיעה בתקופה הרומנטית עם הופעת זרם הוריזמו. פשוטי העם, בוהמיאנים, אנשים משולי החברה, החלו להופיע על במת האופרה, לא כדמויות צדדיות, משרתים לגיבורים הראשיים המקדמים את ענייניהם, אלא כגיבורים עצמם. תופרת ענייה גוועה בשחפת בעליית הגג ב"לה בוהם" של פוצ'יני, פועלת בבית חרושת לסיגריות בסביליה היטתה קצין צבא מדרך הישר ומבריחים עשו את דרכם בהרים, שם חיפשה נערת כפר ישרה ונוגה את אהובה שנעלם בכרמן של ביזה, פילגש יפנית שמה קץ לחייה אחרי שאהובה האמריקאי גזל ממנה את בנם המשותף למען אשתו החוקית במאדאם באטרפליי וקורטיזנה שחפנית ויתרה בגודל לב על אהובה כדי לא לפגוע במשפחתו הבורגנית האמידה ב"לה טרוויאטה" של ורדי.
במאה ה-20 נרתמה האופרה ביתר שאת לנושאים חברתיים, כמו התיאטרון, הספרות והקולנוע. אופרות כמו "ווצק" של אלבן ברג, "אשמדאי" של יוסף טל או "מעשה בחייל" של סטרווינסקי נועדו להביע מחאה חברתית בוטה ולא ניסו לרצות את הקהל בשום צורה, לא במוזיקה ולא בעלילה. "פורגי ובס" של גרשווין הייתה האופרה השחורה הראשונה ו"אופרה בגרוש" של ברכט ווייל, המבוססת על "אופרת הקבצנים" של ג'ון גיי ויוהאן כריסטוף פפוש הבריטים מן המאה ה-18 הביאה את סיפורם של אנשי העולם התחתון בלונדון ונועדה לבטא מחאה נגד קיפוח ועושק, בעיקר באמצעות ג'ני, עובדת מלון מנוצלת, החולמת על ספינת הפיראטים שתבוא לשחרר אותה ולנקום את נקמתה.
אופרה בעברית

לצד הפקות מן הרפרטואר העולמי הקלאסי שהועלו בשפת המקור, למן ראשיתה הפיקה האופרה בארץ יצירות מקור בשפה העברית. האופרה העברית הראשונה שעלתה בארץ היא "דן השומר" מאת מרק לברי ללברית מאת ש. שלום ומקס ברוד. הופעת הבכורה הייתה בפברואר 1945 בביצוע האופרה הארצישראלית העממית בתיאטרון מוגרבי בתל אביב. האופרה עסקה בתקופת החלוצים כשברקע הקמת המדינה. היא מומנה על ידי הקרן קיימת לישראל והועלתה יותר מ-30 פעמים. המוזיקה שילבה בתוכה מוטיבים חסידיים, מזרחיים וים תיכוניים.
באולם נגה עלתה האופרה "המסע לפוליפוניה" מאת ריצ'רד פרבר, בה השתתפו בין היתר ענת אפרתי, ששי קשת ואלי גורנשטיין.
בשנת 1995 במשכן לאמנויות הבמה, עלתה האופרה "יוסף" מאת יוסף טל, ללברית מאת ישראל אלירז, בניצוח גארי ברתיני.
בשנת 2000 עלתה האופרה "הבן יקיר לי" מאת חיים פרמונט לליברית מאת תלמה אליגון. שנה לאחר מכן עלתה האופרה "אלפא ואומגה" מאת גיל שוחט ללברית מאת דורי מנור ואנה הרמן. בתפקידים הראשיים, מירב ברנע וגבי שדה. בשנת 2005 העלתה האופרה את הפקת "מסע אל תום האלף" מאת יוסף ברדנשווילי, על פי רומן מאת א.ב. יהושע. מאוחר יותר יצגה ההפקה את האופרה הישראלית בחגיגות 60 שנה למדינת ישראל ברומא. בין שאר הסולנים, גבי שדה, לריסה טטוייב, עדנה פרוחניק, נח בריגר, יניב ד'אור, ולדימיר בראון ואירה ברטמן.
בשנת 2009 עלתה הפקת "הילד חולם" מאת גיל שוחט, על פי מחזה מאת חנוך לוין, בבימוי עמרי ניצן, ובשנת 2012 הוזמנה ההפקה לפסטיבל מאי בוויסבאדן. על ההפקה ניצח דייוויד שטרן, ובתפקידים הראשיים היו הילה בג'יו, אירה ברטמן, לריסה טטוייב, גיא מנהיים, ברכה קול ונח בריגר.
עונת 2014–2015 נחתמה בשתי הפקות ישראליות ועבריות: "האדונית והרוכל", ו"שיץ". את "האדונית והרוכל" על פי ש"י עגנון ללברית מאת צרויה להב הלחין חיים פרמונט, ובתפקידם הראשיים עידית זמיר וגיא מנהיים, ואת "שיץ" על פי חנוך לוין ובעריכת מולי מלצר, הלחין יוני רכטר, ובתפקידים הראשיים אירה ברטמן, נח בריגר, יעל לויטה ועודד רייך. את שתי ההפקות ביים עידו ריקלין.
ראו גם

אופרטה
אופרת רוק
מחזמר
אופרה בופה
דרמה ג'וקוזו
אופרה קומית
אופרת בלדה
אופרה איטלקית
אופרה גרמנית
אופרה צרפתית
אופרה רוסית
אופרה אנגלית
זינגשפיל
הערות שוליים

↑   (הקישור אינו פעיל) דן השומר - האופרה העברית הראשונה מאת בני קדם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548587605171  BnF: cb119367643 (data)  GND: 4043582-9  LCCN: sh85094900  NDL: 00564452  NKC: ph123748 
לוצ'אנו פברוטי היה זמר אופרה מפורסם
האופרה נישואי פיגארו מאת מוצרט על הבמה, 2019
פסלי מלחיני אופרה ליד המשכן לאמנויות הבמה בתל אביב. מימין – רוסיני, אופנבך, ברליוז, ורדי, מוצרט, שטראוס
הקורטס של קדיס

מונומנט לקורטס של קדיס שנבנה בשנת 1912 בעיר קדיס
הקורטס של קדיס הוא שמו של הפרלמנט הספרדי המיוחד שהתכנס בעיר קדיס שבדרום מערב ספרד בין ספטמבר 1810 לבין ספטמבר 1813. תוצאת הכינוסים היא חקיקת החוקה של חודש מרץ 1812, וכן חוקים רבים אחרים שהפכו את המשטר ממשטר אבסולוטי למשטר של מונרכיה פרלמנטרית. ניסיון זה להפוך את המשטר האבסולוטי לקונסטיטוציוני כשל ופרננדו השביעי, מלך ספרד ביטל במאי 1814 את תיקוני הקורטס. אף על פי כן נחשב הקורטס ותיקוניו כאחד ממקורות ההשראה העיקריים של הליברליזם הספרדי במאה התשע-עשרה.
תמונת ההכרזה על חוקת 1812
רקע היסטורי

בתאריך 19 במרץ 1808 התחוללה הפיכה בארמון מלכי ספרד בארנחואס. המלך קרלוס הרביעי והאיש החזק של המשטר מנואל גודוי נאלצו להתפטר, ובמקומו התמנה למלך בנו של קרלוס פרננדו (שלימים יקרא פרננדו השביעי, מלך ספרד). נפוליאון בונפרטה שכוחותיו נמצאו באותה שנה בספרד לצורך מאבק בפורטוגל אשר סירבה לאכוף את הסגר היבשתי, ראה בהפיכה הזדמנות לכפות את רצונו על ספרד. הוא הזמין את קרלוס המלך המפוטר ואת פרננדו המלך החדש לצרפת. בהיותם בצרפת אילץ נפוליאון את שני המלכים לוותר על כתרם, לאחר מכן כינס אספה של אנשי ממשל ואינטלקטואלים ספרדים בעיר ביון שבצרפת. אספה זו הכתירה את אחיו של נפוליאון ז'וזף למלך ספרד אשר כונה בשם חוסה הראשון.
אולם אינטלקטואלים רבים וכן המוני העם סירבו לקבל את השינוי שניסתה צרפת לכפות על ספרד. ניסיונו של הצבא הצרפתי ב-2 במאי 1808 להוציא את משפחת המלוכה ממדריד הביא להתקוממות עממית בעיר. ההתקוממות דוכאה עד מהרה אולם השמועות עליה התפשטו בכול ספרד, ובכל המחוזות נערכו ההתקוממויות נגד הצרפתים בשם פרננדו השביעי האסור על ידי נפוליאון. יותר מאוחר נערכו התקוממויות אף ביבשת אמריקה. עם הזמן הוקמה מועצה מרכזית אשר ייצגה את כל המתקוממים. מועצה זאת ישבה בהתחלה בסביליה ועם התקדמות הצבא הספרדי הגיעה לבסוף לקדיס שמשום מצבה הגאוגרפי לא הייתה יכולה להיכבש ללא כוח ימי משמעותי. לצרפת לא היה ב-1808 כוח ימי משמעותי שהיה יכול להתחרות עם בריטניה לאחר שהפסידה לבריטים בקרב טרפלגר ב-1805. בינואר 1810 התפטרה המועצה ומסרה את השלטון למועצת עוצרים.
כיוון שעל פי החוק שהיה נהוג באותה תקופה היה נדרש כינוסו של הפרלמנט הספרדי הוא הקורטס, לצורך ניהול ענייני המלחמה ואישור הטלת מיסים. הורתה המועצה המרכזית, קודם שהתפטרה, על כינוס הקורטס. השמרנים קיוו כי הקורטס שיכונס יתעסק רק בענייני ניהול המלחמה וגיוס מיסים, אולם הרפורמיסטים קיוו כי יוכלו לנצל את הקורטס לא רק למטרות ניהול המלחמה אלא למטרת ביצוע שינויים מהותיים במשטר והפיכתו ממשטר אבסולוטי הנשלט בידי המלך למשטר פרלמנטרי הנשלט על ידי האספה.
קבוצת הרפורמיסטים לקחה לעצמה את השם ליברלים. משמעותו של המונח ליברל בספרדית של קודם המאה התשע-עשרה היה של אדם טוב לב ונדיב, כלומר המונח ליברל הצביע על תכונות אישיות. הליברלים בספרד היו איפוא הראשונים באירופה אשר עשו שימוש בכינוי זה במשמעות חדשה פוליטית. כינוי זה התפשט לאירופה ולאמריקה. בשל מניפולציות שונות של הליברלים, הוחלט בסופו של דבר על כינוס הקורטס במושב אחד נוסח האספה הלאומית הצרפתית ולא בשני מושבים כפי שתכננו השמרנים. החלטה זו נתנה לכינוס הקורטס גוון עממי ומנעה מן האצולה והכמורה להטיל וטו על החלטות הקורטס.
הקורטס התכנס בסוף ספטמבר 1810 בעיירה סן פרננדו דה קדיס ולאחר מכן בכנסיית סן פליפה נרי בעיר קדיס. שם, במשך שלוש שנים עד ספטמבר 1813, שינו המחוקקים את פני המדינה והאימפריה הספרדית לחלוטין.
יש לציין כי הקורטס לא ייצג רק את ספרד. לקורטס הגיעו גם נציגים מאמריקה ומהפיליפינים ומכול רחבי האימפריה הספרדית, מה שנתן לדיונים אופי בינלאומי.
הישגים עיקריים

הדיונים התחילו בתאריך 24 בספטמבר 1810. באותו תאריך הכריז הקורטס על ריבונותה של האומה הספרדית ועל עצמו כמיצגה של ריבונות זאת. בכך הוכתה השיטה הפוליטית הקודמת שהאמינה כי המלך הוא נושא הריבונות מכה ניצחת. אולם הקורטס היה צריך לענות על השאלה מהי האומה הספרדית שאותה מייצג הקורטס והתשובה הייתה כל תושבי האימפריה הספרדית. הקורטס ביטל אם כך את המלכויות השונות שהיו שייכות למלך ספרד כגון המשנות למלך של מקסיקו ושל פרו, על מנת ליצור מכל אמריקה הספרדית מדינה אחת גדולה בשם ספרד, היא ספרד משני חצאי כדור הארץ. האימפריה הספרדית לשעבר חולקה אם כך למחוזות אשר כל אחד מהם היה צריך לשלוח נציגים לקורטס. הבחירות היו אמורות להתקיים כל שנתיים. היה זה אולי ניסיון ראשון ליצור מדינה עולמית אחת גדולה.
הישגו הגדול ביותר של הקורטס הייתה חוקת מרץ 1812.
במקום מונרכיה אבסולוטית יצר הקורטס מונרכיה פרלמנטרית אשר הייתה מורכבת משלוש רשויות, פרלמנט הנבחר על ידי כלל תושבי המדינה החדשה, רשות שופטת אשר הורכבה משופטים אשר מונו לכול ימי חייהם ומלך שהיה הרשות המבצעת והיה צריך למנות את הממשלה. למלך הייתה אפשרות להטיל וטו על החלטות הקורטס במשך שני מושבים של הקורטס, אך לא יותר מכך כיוון ששום גורם אינו יכול למנוע לעד את רצונה של האומה.
זכות הבחירה הייתה רחבה יחסית. היא נתנה לכל הגברים מגיל 25 ומעלה, הוצאו מכלל זה העבדים וצאצאי העבדים השחורים באמריקה וכן אנשים ללא מקצוע או מקום מושב מוגדר או משרתי בית שהיה חשש שיהיו תחת השפעת אדוניהם בבואם להצביע. כמו כן בוטלו הרוזנויות, המסדרים הצבאיים וכל הגורמים בעלי זכויות היתר המשפטיות שהושגו במשך שנים רבות, ואשר היורידיציה שבידם פגעה ביורידציה של האומה. מטרת הקורטס הייתה למזג את כל המעמדות החברתיים הוותיקים כגון האצולה הגבוהה או הנמוכה במעמד חברתי אחד הוא האזרח בן האומה הספרדית, אשר ההבדלים בין אזרחיו נובע מהבדלים כלכליים ולא מהבדלים חוקיים.
כמו כן הובטחו הזכויות למשפט הוגן, לחיים ולרכוש וכן לחירות אזרחית. המשפט נקבע כאחיד לכל האזרחים וכן היה צריך להיות גלוי. בניגוד למקובל בליברליזם האירופי לא נתנה חוקת 1812 חירות דתית והדת היחידה המותרת בה הייתה הדת הקתולית. הסעיף על בלעדיות הדת הקתולית, סעיף 12 בחוקה, נוסח בצורה שאינה משתמעת לשני פנים "דתה של האומה הספרדית הייתה ותהיה לנצח הדת הקתולית האפוסטולית הרומית, היחידה האמיתית". עם זאת בוטלה האינקוויזיציה בתאריך 22 בפברואר 1813 מאחר שקיומה לא התאים לחוקה החדשה. ההצבעה על הביטול נערכה בתאריך 22 בינואר 1813 שבו החליט הקורטס ברוב של תשעים נגד שישים לבטל את האינקוויזיציה משום אי התאמתה לחוקה. לאחר הביטול הורה הקורטס להוציא מן הכנסיות את מלבושי הסנבניטוס של המורשעים בפשעי כפירה, אשר נתלו בכנסיות במשך שנים רבות ופגעו במשפחות רבות אשר היו צאצאי מורשעים אלו.
סוף דבר

בראשית שנת 1814 שוחרר פרננדו השביעי מכלאו על ידי נפוליאון. בבואו לספרד נתקל בבקשות רבות מצד השמרנים ותומכי האבסולוטיזם לבטל את תיקוני הקורטס של קדיס. בקשה אחת הוגשה גם מצד כשליש מצירי הקורטס שהחליף את הקורטס של קדיס שנודעה בשם "המניפסט הפרסי". במאי 1814 נענה המלך פרננדו השביעי לבקשות שהופנו אליו, ולאחר שקיבל את תמיכת ראשי הצבא הכריז על ביטול תיקוני הקורטס של קדיס. מיד לאחריו התחילו רדיפות כנגד הליברלים.
לקריאה נוספת

נ' שנאן, הקורטס של קאדיס (1813-1810): ניסיון ראשון ליצירת זהות ספרדית, זמנים, עמ' 114
נ' שנאן, "הקורטס של קדיס (las Cortes de Cádiz) והמסורת האנטי-יהודית – שינוי או המשכיות?", היספניה יודאיקה 7 (תש"ע), עמ' מט-עב.
אלגוריה של הקורטס של קדיס מאת הצייר פרנסיסקו דה גויה
דגם של העיר קאדיס בזמן דיוני הקורטס
חיים

ערך זה עוסק במאפייניו של היצור החי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
מגוון החיים: חיידקי Escherichia coli (מימין למעלה), פטריית אמניטה מוסכריה (משמאל למעלה), צמח חמציץ נטוי (ימין למטה) ובעל חיים תנין היאור (שמאל למטה).
צמחים בהרי רכס רוונזורי, אוגנדה
חיים על פי התיאוריה הביולוגית, הם מאפיין המבדיל ישויות חומריות המקיימות תהליכים ביולוגיים (ונקראות יצורים חיים או אורגניזמים) מישויות חומריות שאינן מקיימות תהליכים כאלו. קיימות צורות שונות של חיים, כגון צמחים, בעלי חיים, פטריות, פרוטיסטים, ארכאנים וחיידקים. הקריטריונים להגדרת חיים יכולים לעיתים להיות מעורפלים ויכולים להגדיר או לא להגדיר נגיפים, וירואידים או חיים סינתטיים פוטנציאליים כ"חיים". ענף המדע העוסק במגוון היצורים החיים נקרא ביולוגיה.
הגדרות

הגדרת החיים תמיד היוותה אתגר עבור מדענים ופילוסופים, וכללה הגדרות רבות ומגוונות, בין השאר מכיוון שחיים הם תהליך ולא חומר.
הגדרות > הגדרה ביולוגית

מאחר שאין הגדרה חד-משמעית של החיים, רוב ההגדרות הנוכחיות בביולוגיה הן תאוריות. החיים נחשבים למאפיין שמקיים את כל או את רוב התנאים הבאים:
הומאוסטזה – היכולת לשמור על איזון פנימי ועל סביבה פנימית יציבה וקבועה, עד כדי שינויים קלים. לצורך שמירה על איזון זה, קיימים תמיד:
סדר פנימי קפדני – ליצורים חיים ישנה אנטומיה קבועה עד לרמת המיקרואנטומיה. בכל חלק של היצור החי, ואפילו הגדול ביותר שביצורים, ישנו ארגון קבוע מראש עד לרמת המולקולה.
התא – היחידה הבסיסית השומרת על כל מאפייני החיים היא התא. כל יצור חי חייב להיות מורכב מתא, השומר בתוכו על סדר פנימי מוגדר היטב, או מאוסף תאים המסודר בצורה מוגדרת היטב, ומורכב מתאים תאים אשר כל אחד מהם שומר על סדר פנימי מוגדר היטב.
חילוף חומרים – היכולות לקלוט אנרגיה מסביבת המחיה, להמיר אותה לסוג האנרגיה הנדרש ולהפריש את הפסולת שנוצרה בתהליך ההמרה.
רגישות ותגובה לגירויים חיצוניים – היכולת להגיב לגירויים שמקורם בסביבה החיצונית או בסביבה הפנימית של היצור החי.
התפתחות הפרט – ניתן להגדיר פרקי זמן הן עבור תהליך היווצרותו של הפרט והן עבור תהליך מותו והתפרקותו. ניתן לצפות בפרקי הגדילה וההתפתחות. בחלק מן המקרים ישנה גדילה והתפתחות במהלך כל תקופת החיים. בחלק אחר מן המקרים ישנה הגעה לבשלות, שלאחריה מגיע שלב ההזדקנות[דרושה הבהרה].
אבולוציה ותורשה – המידע הנצרך ליצירתו של הפרט מועבר אליו בתורשה מן היצורים החיים שיצרו אותו. לאותו פרט ישנם מנגנוני רבייה הממשיכים תורשה זו לצאצאיו, וחוזר חלילה. המידע התורשתי משתנה באופן מזערי מדור לדור, ברמת האוכלוסייה. שינוי זה מאפשר, בצירוף ברירה טבעית, את תהליך האבולוציה.
אחת מצורות ההגדרה של חיים נזכרת דרך קיצור באנגלית של שבע תכונות המהוות גורמים ראשיים בחיים (אם כי יש יוצאי דופן) הוא "MRS GREN". ראשי תיבות Movement, Respiration, Sensitivity, Growth, Reproduction, Excretion and Nutrition, ומתורגמים לעברית כך בהתאמה: תנועה, נשימה, רגישות, צמיחה, רבייה, הפרשה ותזונה.
היווצרות החיים

השאלה אודות היווצרות החיים העסיקה את התרבות האנושית משחר קיומה. המדע העוסק בשאלה כיצד נוצרו החיים נקרא אביוגנזה, ובמהותו הוא מנסה לברר את התהליכים שגרמו להופעת התא הראשון בכדור הארץ, הוא האב הקדמון המשותף הכולל, שממנו התפתחו כל צורות החיים המוכרים לנו כיום. שאלה זו אודות היווצרות החיים עדיין לא זכתה למענה ברור, ומדענים עדיין מנסים להתחקות אחר התהליכים הכימיים שהתרחשו בכדור הארץ לפני כ-4 מיליארד שנים, ואיפשרו את יצירתו של תא חי מחומר דומם.
מבנה > התא

התאים הם אבני הבניין של החיים. דהיינו:
כל תא ותא, בין אם הוא תא עצמאי של יצור חד-תאי ובין אם הוא חלק מיצור רב-תאי, מקיים את כל התנאים המגדירים יצור חי.
חלקי תאים או כל דבר שאינו מורכב מתאים אינו מקיים את רשימת התנאים השלמה הזו. (הנגיף, לדוגמה, אינו דבר מה חי. זאת משום שכאשר הוא אינו מצוי בגוף המאחסן הוא אינו מקיים חילוף חומרים. ואכן, לנגיף חסרים רבים מחלקי התא – אנטומית הוא אינו תא שלם).
בכל תא יש חומר תורשתי. למעשה, ביצור רב-תאי כל תא ותא מכיל את כלל החומר התורשתי של הגוף כולו (למעט תאי זרע וביציות לא מופרות המכילים כמחצית מחומר זה). החומר התורשתי בכל תא ותא מקודד ב-DNA דו גדילי (בניגוד לחלק מהנגיפים שבהם החומר התורשתי שונה). כל תא ותא מכיל מנגנונים להכפלת החומר התורשתי לקראת התחלקות התא לשני תאים – רבייה לא מינית ברמת התא (או התחלקות אחרת לקראת רבייה מינית היוצרת תאי זרע וביציות לא מופרות).
החומר התורשתי הוא יחסית חסר פעילות כימית ואינו מעודד, יחסית, את הפעילות הכימית בתא ההכרחית לחילוף החומרים. מרבית הפעילות הכימית של התא מתבצעת באמצעות קטליזה של חלבונים. בכל תא יש גם מולקולות של RNA שעושות גם חלק מהפעילות הקטליטית ומשמשות גם להעברת מידע שמקורו ב-DNA אל חלקי התא השונים.
כל תא מוקף בקרום – ממברנה ביולוגית המורכבת דו-שכבה של מולקולות ליפידיות ומשובצת בחלבונים. ממברנה זו מפרידה את התא מסביבתו ומאפשרת לו לקיים סביבה פנימית יציבה ושונה מהסביבה החיצונית. היא מאפשרת לו גם לקלוט מהסביבה החיצונית את מה שדרוש לו ולפלוט אליה את מה שאינו דרוש.
מבנה > התא > סוגי תאים

נהוג לחלק את התאים על פי מבנם לשני סוגים:
תא פרוקריוטי – תא חסר גרעין מוגדר (חסר קרום גרעין) ולמעשה חסר מידור פנימי וקרומים פנימיים כל שהם כמו גם אברונים כל שהם. בתוך חלל התא הכללי מתרחשים כלל פעולות התא ומצויים כלל חלקי התא, כולל ה-DNA. כיום מקובל לראות בפרוקריוטים שני סוגי תאים נפרדים: חיידקים אמתיים (כולל כחוליות) וחיידקים קדומים.
תא אאוקריוטי – תא בעל גרעין מוגדר (בעל קרום גרעין) ובעל קרומים פנימיים ומדורים רבים. תא זה מכיל אברונים רבים (כלומר חלקים בעלי תפקוד שונה). גרעין התא מכיל בתוכו את החומר התורשתי. התאים האאוקריוטים התפתחו מסימביוזה בין חיידקים קדומים לבין חיידקים אמתיים שחדרו לתוך החלל שלהם. יצורים רב-תאיים מורכבים רק מתאים אאוקריוטים אולם לא כל התאים האאוקריוטים יוצרים יצורים רב-תאיים.
הטקסונומיה הביולוגית – מדע מיון היצורים החיים מחלקת את כלל היצורים החיים לשלוש "ממלכות-על": חיידקים אמתיים (בקטריה), חיידקים קדומים (ארכה בקטריה או בכינוי המודרני "ארכיאה") ותא אאוקריוטים.
מבנה > יצורים רב-תאיים

על פי הטקסונומיה, היצורים הרב תאיים משתייכים לשלוש ממלכות מתוך כלל הממלכות של ממלכת העל האאוקריוטית. שלוש ממלכות אלה הן הצמחים, הפטריות והאנימלים. הצמחים נבדלים משתי הממלכות הרב תאיות האחרות בכך שהם עושים פוטוסינתזה (ישנן גם בקטריות שעושות פוטוסינתזה ולמעשה הצמחים עושים פוטוסינתזה בעזרת אברונים תוך תאיים שמוצאם מסימביוזה עם בקטריות אלה). הפטריות והאנימלים ניזונים רק מאכילת יצורים חיים אחרים. הפטריות מפרישות חומרי עיכול אל סביבתן וסופגות ממנה את תוצרי העיכול והאנימלים מכניסים את טרפם או חלקים ממנו אל תוך גופם כדי לעכלו.
מבנה > יצורים רב-תאיים > רמות ארגון ביצור הרב תאי

מורכבותם של יצורים רב-תאיים היא מגוונת. ישנם יצורים רב-תאיים המורכבים מרקמת תאים אחת. דהיינו, כל התאים שלהם דומים זה לזה ומחוברים ברצף, לדוגמה – ספוג. רמת המורכבות הבאה היא שילוב של תאים מתמחים בתוך רקמה זו. יצורים מורכבים יותר יכילו איבר אחד, דהיינו מספר רקמות היוצרות מבנה בעל צורה פשוטה ותפקוד אחיד, לדוגמה – מדוזה. ביצור כזה, כאשר מכנים אזור מסוים בשם הדומה לשמו של איבר בגוף האדם, רמת המורכבות של אותו אזור היא נמוכה בהרבה ממה ששמו מעיד. זרוע של מדוזה, למשל, היא רקמה בודדת. פה של מדוזה הוא רקמה בודדת או שתי רקמות.
מבנה > יצורים רב-תאיים > רמות ארגון ביצור הרב תאי > רמות ארגון מסובכות יותר באנימלים

רמת המורכבות הבאה היא התולעת הנימית. תולעת זו היא בעלת שלוש שכבות שכל אחת מהן היא קבוצת רקמות. השכבה העליונה היא העור והעצבים והיא מכילה רקמת תאים לקליטת אור המכונות עיניים (אצל האדם העין היא איבר ואצל התולעת הנימית זו רק רקמה רגישה לאור). השכבה האמצעית היא שכבת השרירים ואזורי ייצור תאי המין. השכבה הפנימית היא צינור העיכול. לתולעת הנימית יש פה עם שיניים ופי טבעת.
רמת המורכבות הבאה היא תולעת פרקים – תולעת המחולקת ליחידות אורך, שכל אחת מהן יכולה לתפקד כתולעת עצמאית אם היא מופרדת מגוף שאר התולעת או מושלת ממנו בחלק מרבייה לא מינית. פרק כזה מצמיח פרקים חדשים. הפרק הראשון והאחרון בתולעת כזו עוברים התמיינות ומתמחים כראש וכפי טבעת.
ברמת המורכבות הבאה יש שתי אפשרויות:
התמיינות והתמחות לעוד פרקים מלבד הראשון והאחרון והתאחות של הפרקים שכבר אינם יכולים לתפקד עצמאית בלא שאר הגוף. התפתחות זו הובילה בין השאר אל המיתרניים ודרכם אל החולייתנים.
פרוקי-רגליים ובהמשך ההתפתחות התמחות של אזורי פרקים שונים והתאחות של אזורי הפרקים האלה, כמו אצל העכבישיים ואצל החרקים.
מבנה > יצורים רב-תאיים > רמות ארגון ביצור הרב תאי > רמות ארגון מסובכות יותר בצמחים

כל עוד תא אוקריוטי אינו חלק מיצור רב-תאי, קשה להגדירו חד משמעית כתא צמח. ישנם תאים אוקריוטים שגם מיצרים פוטוסינתזה וגם טורפים כיצורים אנימלים. בעקבות מוטציה הם יכולים לאבד אחד התפקודים האלה ולהפוך למשך דור אחד למעין צמחים מובהקים או אנימלים מובהקים. אולם, כעבור דור התכונה החסרה יכולה לחזור בעקבות הרבייה המינית.
האנטומיה של הצמח רב התאים שונה לחלוטין מזו של היצור האנימלי רב התאים.
הצמחים הפשוטים ביותר הם הטחבים. כל התאים שבהם עושים פוטוסינתזה ויכולים גם לשמש כתאי מין (יש לתאים אלה דור אחד שבו הם דיפלואידים והם חלק מיצור רב-תאי ודור עוקב שבו הם תאי מין הפלואידים שאינם חלק מיצור כזה).
ביצורים צמחיים מורכבים יותר יש רקמות של תאים העושים פוטוסינתזה שבהן משולבים גם תאים שיש להם תפקידים מעט אחרים או לגמרי אחרים כמו פיוניות. יש בהם גם רקמות שיוצרות מערכת תובלה בין רקמות ייצור הסוכר בפוטוסינתזה לבין רקמות קליטת המים והמינרלים מן הסביבה. רמות סיבוך גבוהות יותר כוללת איברים כמו עלה, גבעול ושורש וכמו אברי מין צמחיים –פרחים.
הבדלים מובהקים בין רב תא מורכב צמחי לרב תא מורכב אנימלי:
יכולת התנועה באנרגיה עצמית של האנימלים רבה יותר. לעומת זאת יצור אנימלי מורכב כמעט שלא ינוע באופן פסיבי (היסחפות ברוח או בזרם מים) כחלק ממחזור חייו הנורמלי. תנועה מהירה ומכוונת אצל צמחים מורכבים ניתן לראות כמעט ורק בצמחים יוצאים מן הכלל שמשלימים את תפריט מזונם בצייד חרקים. ככלל, לצמחים אין רקמות שריר ואין רקמות עצב.
ככל שיצור אנימלי הוא מורכב יותר יש לו פחות יכולת לרבייה לא מינית ופחות יכולת להשלמת איברים שנגדעו ממנו. יצור צמחי מורכב ככל שיהיה עשוי שלא לאבד לעולם יכולות אלה. מעבר לזאת, אצל יצור צמחי מורכב יכולות להתקיים זו לצד זו שלוש דרכי רבייה: רבייה מינית מקובלת, האבקה עצמית ורבייה שאינה מינית. מה גם שמרבית היצורים האנימלים המורכבים הם זכרים במשך כל חייהם או נקבות במשך כל חייהם ואילו מרבית היצורים הצמחיים המורכבים מכילים במשך מרבית חייהם גם מערכת אברי מין זכרית וגם נקבית. יצורים אנימלים מורכבים גם לא ישתמשו כמעט לעולם בשליח שאינו בן מינם לטיווח בהעברת החומר התורשתי ברבייה מינית. זאת בניגוד לצמחים שיש להם פרחים המזמינים חיות כדי שיעבירו את האבקה מאבקני הזכר אל צלקת הנקבה.
ביצור צמחי מורכב ישנם איברים ברמות הזדקנות שונות – הגזע מזדקן לאט והעלים מזדקנים מהר ומתחלפים כך שבאותו ענף יהיו זה לצד זה עלים זקנים ועלים צעירים. לעומת זאת יצור אנימלי מזדקן כולו כמקשה אחת.
הומאוסטזיס

הוֹמֵאוֹסְטָזִיס או מַצַּב אִזּוּן הוא מצב שבו התנאים הפיזיקליים והכימיים השוררים בתוך האורגניזם נשמרים ברמה יציבה שמתאימה לפעילותו המיטבית, למרות השינויים שחלים בסביבתו החיצונית. האורגניזם שומר על הומאוסטזיס, כלומר על תנאים פנימיים יציבים, באמצעות תהליכי ויסות ביוכימיים-מטבוליים. יציבות פנימית זו דרושה בכל אספקט הקשור לחיים. לחלק מהיצורים החיים דרוש חום קבוע, רמת מלחים ומים קבועה, רמת חומציות קבועה, רמה קבועה של סוכר בדם, רמה קבועה של אותות עצביים שמקורם בגרייה חושית ועוד. רעיון ההומאוסטזיס מרכזי גם בענפי הפסיכולוגיה הקשורים לביולוגיה ולפיזיקה ובאלה הקשורים לתודעה.
חילוף חומרים

מֶטָבּוֹלִיזְם הוא תהליך של קליטת חומרים מהסביבה, עיבודם, הפקת אנרגיה מהם ופליטת הפסולת.
חילוף החומרים מתרחש בסדר שלהלן:
קליטת חומרים מהסביבה: החומרים הנקלטים מהסביבה משמשים לשתי מטרות: כחומרי בניין לתרכובות המרכיבות את היצור החי, ולשם הפקת אנרגיה.
קטבוליזם (Catabolism): בתהליך זה מתפרקים החומרים שנקלטו מהסביבה ליחידותיהם הבסיסיות. תהליך הקטבוליזם בבעלי חיים, ובמיוחד שלביו הראשונים, מכונה עיכול .
החלבונים מתפרקים לחומצות אמינו;
שומנים – לחומצות שומן;
סוכרים – לחד-סוכרים;
חומצות גרעין – לנוקלאוטידים.
אנאבוליזם (Anabolism, או ביוסינתזה; בעברית: הַבְנָיָה): בתהליך זה מתרחשת סינתזה של תרכובות מורכבות, מהן בנוי הגוף או התא. אבני הבניין שהתקבלו בתהליך הקטבוליזם מתאחדות שוב ליצירת המולקולות הנדרשות לבניין הגוף או התא.
הפרשת פסולת: לתרכובות רבות הנצרכות כחלק מהמזון אין שימוש בבניית הגוף. בנוסף, תרכובות רבות (קטנות בדרך-כלל, כגון אמוניה, מים ופחמן דו-חמצני) נוצרות כתוצרי-לוואי בתהליכי האנבוליזם השונים. את כל אלו נדרש היצור לפלוט, שכן הצטברותם של חומרים אלו בגוף משבשת תהליכים ביולוגיים שונים. בבעלי חיים מופרשת הפסולת על ידי השתן והצואה. גם פליטת הפחמן הדו-חמצני בתהליך הנשימה מוגדרת כהפרשת פסולת.