stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גיורגי צרתלי

| --- | --- |

 לידה:  14 במאי 1842 האימפריה הרוסית גוריס (אנ'), האימפריה הרוסית
 פטירה:  12 בינואר 1900 (בגיל 57) האימפריה הרוסית תיפליס, גוברניית תיפליס, האימפריה הרוסית
 מדינה:  האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 צאצאים:  איראקלי צרתלי
גיורגי צרתלי (בגאורגית: გიორგი წერეთლი;‏ 14 במאי 1842 – 12 בינואר 1900) היה סופר גאורגי ואביו של איראקלי צרתלי, ממנהיגי המפלגה הגאורגית הסוציאל-דמוקרטית.
ביוגרפיה

הוא נולד בעיירה גוריס (אנ'). אביו עבד במגזין וחינך את בנו בביתו. ב-1853 נשלח לגימנסיה בכותאיסי. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים, בשנת 1860, החל ללמודבפקולטה למדעי הטבע של אוניברסיטת סנקט פטרבורג. יחד עם איליה צ'בצ'בדזה, אקקי צרתלי ואחרים שלמדו אז בסנקט פטרבורג, הוא השתתף במופעים חברתיים-פוליטיים של תלמידי האוניברסיטה וקרא את יצירותיהם של בלינסקי, צ'רנישבסקי ודוברוליובוב.
בשנת 1863 חזר לגוריס והחל לעבוד כמורה. בשנת 1871 החל לפרסם את כתב העת "סבורניק". בשנת 1873 יצא לחוץ לארץ והרצה בשווייץ ובגרמניה על מדעי הטבע ועל סוציולוגיה. בשנת 1877 חזר לג'ורג'יה והחל לעבוד במספר עיתונים ומגזינים.
ב-1893, ביוזמתו של צרתלי, נוסד השבועון "קוואלי" (מרוסית: "תלם"). בשנת 1896 פרסם שבועון זה את השיר "הקשיש ניניקה", שיר שחיבר יוסיף ג'וגאשוילי הצעיר (לימים יוסיף סטלין).
הוא כתב שירה, סיפורים קצרים, רומנים, יצירות דרמטיות ומאמרים בנושאי ארכאולוגיה, מדעי הטבע וחקלאות. הוא נפטר בשנת 1900.
הערות שוליים

↑  Paata Surguladze, Irakli Tsereteli
בורוטו

בורוטו (ביפנית: ボルト) היא סדרת מאנגה יפנית המשמשת כהמשך לסדרה נארוטו. עלילת הסדרה מתמקדת בבורוטו אוזומאקי, בנו של נארוטו אוזומאקי, כשהוא מנווט את חייו כנינג'ה בכפר העלה הנסתר תוך שהוא שואף ליצור לעצמו שם מעבר למורשת אביו.
תקציר העלילה

עלילת הסדרה מתרחשת בעקבות עלילת נארוטו שיפודן, ומתמקדת בבורוטו אוזומאקי, בנו של נארוטו אוזומאקי. בורוטו נמצא בצוות יחד עם סאראדה אוצ'יהא ומיטסוקי תחת הדרכתו של קונוהאמארו סארוטובי.
דמויות

בורוטו אוזומאקי - בנם של נארוטו אוזומאקי והינאטה האיוגה.
סאראדה אוצ'יהא - בתם של סאסקה אוצ'יהא וסאקורה הארונו אשר שואפת להפוך להוקאגה.
מיטסוקי - אדם סינטטי שנוצר על ידי אורוצ'ימארו.
נארוטו אוזומאקי - ההוקאגה השביעי.
סאסקה אוצ'יהא - המנטור של בורוטו.
המדיות השונות בזיכיון > מאנגה

הסדרה פורסמה במקור במגזין שונן ג'אמפ השבועי בין השנים 2016 עד 2019 והיא מפורסמת במגזין V Jump משנת 2019 ואילך. הגרסה האנגלית של סדרת המאנגה מופקת על ידי חברת Viz Media.
המדיות השונות בזיכיון > סדרת אנימה

עיבוד האנימה של בורוטו, אשר הופק על ידי אולפן האנימציה היפני סטודיו פיירו, שודר במקור ביפן בין השנים 2017 עד 2023.
המדיות השונות בזיכיון > הסרט

הקרנת הבכורה של סרט האנימה של בורוטו התקיימה ב-7 באוגוסט 2015. הסרט שימש כבסיס לפרקים הראשונים של סדרת המאנגה של בורוטו.
המדיות השונות בזיכיון > משחקי וידאו

משחק הווידאו "Naruto to Boruto: Shinobi Striker" יצא לשווקים ב-31 באוגוסט 2018. המשחק מכיל דמויות הן מהסדרה בורוטו והן מהסדרה נארוטו. בורוטו אוזומאקי נכלל גם כדמות בה ניתן לשחק במשחק הלחימה Jump Force.
אליפות אוסטרליה הפתוחה 1969

| --- | --- |

 אצטדיון:  מילטון קורטס
 זוכה:  גברים:רוד לייבר (אוסטרליה) נשים:מרגרט קורט (אוסטרליה) זוגות גברים: רוד לייבר/רוי אמרסון (אוסטרליה) זוגות נשים: מרגרט קורט/ג'ודי טגארט-דלטון (אוסטרליה) זוגות מעורבים:מרגרט קורט (אוסטרליה)/מרטי ריסן (ארצות הברית) אן היידון ג'ונס (הממלכה המאוחדת)/פרד סטולי (אוסטרליה)
אליפות אוסטרליה הפתוחה 1969 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי דשא במילטון קורטס בבריסביין. התחרויות התחילו ב-20 בינואר והסתיימו ב-27 בינואר. זו הייתה האליפות ה-57 מאז ייסודה. זו הייתה אליפות אוסטרליה הראשונה בה הורשו להשתתף טניסאים מקצוענים.
מרגרט קורט זכתה ב-3 תחרויות ורוד לייבר בתחרות הגברים וזוגות גברים.
מלכודת אוסלו

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  יובל בלומברג
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  היסטוריה, ספר עיון
 נושא:  הסכמי אוסלו, הסכסוך הישראלי-פלסטיני
 הוצאה
 הוצאה:  |הוצאת סלע מאיר
 תאריך הוצאה:  2023
מלכודת אוסלו (במקור: "מלכודת אוסלו: מחלום השלום לרחובות המדממים") הוא ספר עיון והיסטוריה העוסק בהסכמי אוסלו, הרקע שלהם, תוכניהם ותוצאותיהם, מנקודת מבט ביקורתית. הספר נכתב בידי יובל בלומברג, ויצא לאור בהוצאת סלע מאיר. לאורך פרקי הספר מנתח המחבר את התהליכים הפוליטיים, הביטחוניים והחברתיים שהובילו להסכמי אוסלו בשנות התשעים, את המשברים והכשלים שנתגלו לאחר חתימתם, ואת ההשפעות ארוכות-הטווח על היחסים בין ישראל לפלסטינים ועל החברה הישראלית בכללה.
הספר היה ברשימת רבי המכר של "צומת ספרים".
רקע היסטורי

הסכמי אוסלו וראשית התהליך
ב־13 בספטמבר 1993 נחתם הסכם אוסלו הראשון על מדשאת הבית הלבן, בהשתתפות יצחק רבין, שמעון פרס, יאסר ערפאת ונשיא ארצות הברית ביל קלינטון. בהסכם הוכר אש"ף כמייצג העם הפלסטיני, ובמקביל הכירה ההנהגה הפלסטינית בממשלת ישראל—אך בלי להכיר בקשר ההיסטורי של העם היהודי לארץ. נקבעה תקופת ביניים של חמש שנים, שבמהלכן תוקם רשות פלסטינית בעזה וביריחו תחילה, ובהמשך תורחב לערים מרכזיות ביהודה ושומרון. נושאים מכריעים כירושלים, הפליטים וההתנחלויות נדחו לדיוני הסדר הקבע.
התקוות והקשיים הראשונים
ההסכם עורר ציפיות לכך שהרש"פ תשמש גורם פנימי שיילחם בארגוני הטרור, דוגמת חמאס והג'יהאד האסלאמי. אולם במהרה התחולל גל פיגועי התאבדות, וכבר בראשית התהליך נמתחה ביקורת על הרשות הפלסטינית שלא פעלה באורח עקבי כנגד הטרור והמשיכה במדיניות הסתה נגד ישראל. רבים מייחסים כישלון זה לתפיסת ההסכמים בידי פלגים פלסטיניים, וגם בידי הנהגת הרש"פ עצמה, כ"סוס טרויאני" שנועד לבנות כוח מבפנים תחת מסווה של שלום.
תוכן הספר ועיקרי הטיעונים > מבט ארכיוני וניתוח מאחורי הקלעים

בספרו מלכודת אוסלו משתמש יובל בלומברג במסמכים ארכיוניים, בחומר מחקרי שעודכן בשנים האחרונות, ובעדויות אישיות של מעורבים מתקופת המשא ומתן. בין הנושאים העיקריים שמובאים בספר:
המו"מ הסודי בנורווגיה: תיאור תהליך השיחות החשאי ומניעת המידע מממשל ארצות הברית וממסגרות אחרות.
חילוקי דעות פנימיים בישראל: כיצד האיבה האישית בין רבין לפרס, וכן אינטרסים מפלגתיים ופערים אידאולוגיים, השפיעו על קידום ההסכמים.
יחסי אש"ף עם חמאס וארגוני טרור אחרים: המחבר בוחן לעומק האם ערפאת באמת התכוון לדכא את הטרור, או שמא נקט "דלתות מסתובבות" של מעצר ושחרור, מתוך כוונה פוליטית לשמר את כוחו.
שאלת האמנה הפלסטינית: הספר דן בהבטחות הרבות מצד אש"ף לתקן את האמנה המכחישה קשר היסטורי בין העם היהודי לארץ ישראל – צעד ששימש בסיס להסברה הישראלית, אך בסופו של דבר לא יושם.
תגובות הציבור והתקשורת בישראל: ניתוח גלי הטרור והלחץ הציבורי, לצד התמיכה ומסעי ההסברה של הממשלה. כמו כן עוסק בלומברג בתפקיד התקשורת בעיצוב דעת הקהל בעד הסכמי אוסלו.
הידרדרות לתקופת הפיגועים ההמוניים: הפיכתם של פיגועי ההתאבדות ממקרים בודדים לגל טרור משמעותי בשנים 1994–1996 ובאינתיפאדה השנייה (2000 ואילך), כאשר בספר נטען שהתעצמות זו קשורה לכניסת הנהגת אש"ף והקמת מנגנוני ביטחון חמושים "בלי פיקוח אפקטיבי".
תוכן הספר ועיקרי הטיעונים > "מלכודת" או שעת כושר מוחמצת?

הספר מציג את הסכמי אוסלו כמעין "מלכודת" מרגע לידתם: צדדים בישראל האמינו שאש"ף ילחם בארגוני הטרור ויעניק שקט וביטחון; לעומתם, גורמים פלסטינים ראו בכך מהלך אסטרטגי ארוך-טווח להגשמת מטרות לאומיות מקיפות יותר (כולל הפיכת המאבק ל"מאבק פנימי" תוך ניצול תשתיות וממשל עצמי). בלומברג מדגיש שההנהגה הישראלית – חרף פיגועים והתראות מודיעיניות – בחרה להמשיך ולחתור להסדרים חדשים, תוך התעלמות מיסודות הסתה ואנטישמיות ברשות הפלסטינית.
ביקורות

נועם שיזף כתב ב"הארץ" שבלומברג מתייחס להסכם כרגע מפתח בהיסטוריה הישראלית. אולם " זוהי מוטיבציה ראויה, רק שמהר מאוד מתברר שהעניין האמיתי שלו הוא לסגור חשבון עם פרס ורבין, ולהאשים את השמאל בכל אתגר שממנו סובלת ישראל כיום — מהקרע בין הימין לשמאל עד למה שבלומברג מכנה ״האנטישמיות החדשה״." אריאל שנבל ב"מקור ראשון" כתב שהדברים שנחשפו בספר מטרידים מאוד, מדירים שינה, וניכר שנעשה מחקר רציני. באתר "מידה" כתב עקיבא ביגמן שהספר אקטואלי במיוחד לזמנינו (בעקבות מלחמת חרבות ברזל). אברי גלעד, ב"מועדון קריאה" בערוץ 13 אמר שהספר מחריד במידע שהוא מספק, והוא הוטרד ממש ממה שגילה.
הערות שוליים

↑  רבי המכר של ישראל היום: הרשתות הגדולות ראש בראש | ישראל היום, באתר www.israelhayom.co.il, ‏2025-03-05
↑  למה לא רק תומכי אוסלו אלא גם מתנגדיו משמרים באדיקות את המציאות שיצר, באתר Haaretz הארץ
↑  30 שנה: הסיפור המלא של תהליך אוסלו כפי שאף אחד לא רצה לספר בזמן אמת, באתר מקור ראשון, ‏2023-09-13
↑  עקיבא ביגמן, "אוסלו אפשר למפלצת הזאת לשפר את יכולותיה", באתר מידה, ‏2023-12-21
↑  סלע מאיר - ספריית שיבולת (2023-09-04), "קראתי את הספר והוטרדתי ממש ממה שגיליתי": אברי גלעד בראיון עם מחבר 'מלכודת אוסלו', נבדק ב-2025-03-19
אלן פפין

| --- | --- |

 השתייכות:  צבא ארצות הברית
 דרגה:   לוטננט גנרל
 תפקידים בשירות
 ראש מטה פיקוד צפון של ארצות הברית מפקד ארמיית צפון
 עיטורים
   מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה  לגיון ההצטיינות (2)   כוכב הארד (4)   מדליית האוויר
אלן מ. פפין (באנגלית: Allan M. Pepin) הוא קצין בדרגת לוטננט גנרל בצבא ארצות הברית המכהן כמפקד ארמיית צפון.
ביוגרפיה

פפין גדל במסצ'וסטס. הוא בעל תואר ראשון בהנדסת אדריכלות מהמכון הטגנולוגי וונטוורת' בבוסטון, תואר שני באסטרטגיית ביטחון לאומי ממכללת המלחמה של הצי, ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת ובסטר.
התגייס לצבא ארצות הברית דרך תוכנית קצונת המילואים באוניברסיטת נורת'ווסטרן. שירת כטייס מסוקים ומפקד ברגימנט האווירי למבצעים מיוחדים ה-160, מפקד הגדוד הראשון ברגימנט האווירי ה-145 (2009-2011), ומפקד הרגימנט האווירי של הדיוויזיה השלישית בשנים 2011-2013. כמו כן שירת בתפקידי פיקוד ומטה בהמרכז למצוינות בתעופה של הצבא, בדיוויזיה המוטסת ה-82, בדיוויזיה המוטסת ה-101 ובפיקוד כוחות צבא ארצות הברית. לחם במלחמת אפגניסטן ובמלחמת עיראק.
ביוני 2018 מונה למפקד פיקוד מבצעי אוויר מיוחדים של צבא ארצות הברית. ביולי 2020 מונה לסגן מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים של הצבא. ביוני 2021 מונה למפקד למפקד הכוחות הצבאיים באזור הבירה וושינגטון די. סי.. באוגוסט 2023 מונה לראש מטה פיקוד צפון של ארצות הברית ופיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה. בדצמבר 2024 מונה למפקד ארמיית צפון.
נשוי ואב לבן.
אמיליאנו קלמזוק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1973 (גיל: 52 בערך) ארגנטינה
 תאריך עלייה:  2019
 מדינה:  ישראל
 מעסיק:  רשת 13
אמיליאנו קלמזוק (Emiliano Calemzuk; נולד ב1973 בארגנטינה) הוא איש תקשורת ומנהל ישראלי-ארגנטינאי, המשמש כמנכ"ל רשת 13 מאז מרץ 2024.
ביוגרפיה

קלמזוק נולד וגדל בארגנטינה. הוא בוגר אוניברסיטת פנסילבניה בהצטיינות, ודובר חמש שפות. בשנת 2019 עלה לישראל עם משפחתו מלוס אנג'לס.
ביוגרפיה > קריירה מקצועית

קלמזוק עוסק בתעשיית הטלוויזיה כ-25 שנה בתפקידים שונים, בהם גם תפקידי ניהול בכירים בארצות הברית, אמריקה הלטינית ואירופה. הוא כיהן כנשיא אולפני הטלוויזיה של פוקס (Fox Television Studios), שם הוביל את החברה להפקת סדרות כמו "המגן", "סוכן מחוק" ו"האמריקאים", והביא את הכנסותיה לכ-400 מיליון דולר. בנוסף, שימש כנשיא Fox International Channels Europe, במהלכו ניהל את הפעילות הרב-ערוצית במדינות כמו ספרד, צרפת, גרמניה, טורקיה ומזרח אירופה.
ביוגרפיה > מנכ"ל רשת 13

במרץ 2024 מונה קלמזוק למנכ"ל רשת 13. עם כניסתו לתפקיד, הביע את מחויבותו להוביל את הערוץ להישגים חדשים, תוך התמקדות בצופים וביצירת תוכן מאחד ומבדר, במיוחד בתקופות משבר.
בתקופת כהונתו, התמודד הערוץ עם אתגרים משמעותיים, כולל ירידה ברייטינג ותחרות גוברת. בנובמבר 2024, הודה קלמזוק כי הערוץ ניהל מגעים לרכישת רצועות שידור מערוץ החדשות i24NEWS, אך הכחיש את הפרסומים על מגעים להפיכת i24NEWS לספק החדשות המרכזי של רשת.
בפברואר 2025, הודיעה הנהלת רשת 13, בהובלת קלמזוק, על רכישת השליטה בחברה מקבוצת אקסס של לן בלווטניק, כאשר ההנהלה תחזיק ב-74% מהמניות, בעוד 26% יישארו בידי הבעלים הנוכחיים. מהלך זה נועד להוביל את החברה לשינויים ארגוניים ולחזרה לרווחיות עד 2026.
חיים אישיים

קלמזוק מתגורר בישראל עם משפחתו מאז עלייתם ב-2019.
הערות שוליים

↑  ynet (2024-08-07). "בתום מאבק של העובדים: ימונה מנכ"ל חדש לחדשות רשת במקום שמאלוב ברקוביץ'". Ynet. נבדק ב-2025-03-19.
1 2  "המנכ"ל הזר הוביל את המינוי של שמאלוב. הוא נאיבי ולא הבין את ההשלכות", באתר The Marker
↑  Christine Ongsueng, Emiliano Calemzuk appointed CEO of Israeli TV Network Reshet 13, Access Industries, ‏2024-03-12 (באנגלית)
↑  Max Goldbart, Former Fox Television Studios & Shine Americas Boss Emiliano Calemzuk Takes Charge Of Israel’s Reshet 13, Deadline, ‏2024-03-12 (באנגלית אמריקאית)
↑  בוקר, רן (2025-03-16). "נחתם מזכר הבנות: מנכ"ל רשת 13 בדרך לרכוש את הערוץ". Ynet. נבדק ב-2025-03-19.
מקס שלזינגר
מקס שלזינגר

מקס שלזינגר (נולד ב-4 בספטמבר 1877 בהיידלברג, גרמניה; נפטר ב-9 במאי 1944 בניו יורק, ארצות הברית) היה חוקר יהודי-גרמני, מומחה לשפות שמיות ולאסלאם, פעיל ציוני בולט ואיש אקדמיה. שלזינגר תרם רבות לפיתוח האוניברסיטה העברית בירושלים ולקידום מעמדה של הציונות בתנועה הרפורמית בארצות הברית.
מקס שלזינגר > תולדות חייו > שנות הילדות וההשכלה המוקדמת

מקס שלזינגר נולד ב-4 בספטמבר 1877 בהיידלברג, גרמניה, לעקיבא שליגר וברונתה אופנהיימר. הוא גדל בסביבה יהודית מסורתית, אך גם היה שותף להשכלה הכללית של זמנו. הוא למד בבית הספר הציבורי ובגימנסיה בעיר הולדתו, שם הצטיין בלימודיו וגילה עניין מיוחד בשפות ובהיסטוריה.
ב-1910, פגש שלזינגר את ד"ר מרום ק. שאה, שהייתה ראש המחלקה לתיאולוגיה בבית הספר בויסבאדן. תוך חמש שנים הוא חזר מהשתלמותו באירופה לפסטנטל. לזוג נולדה בת בשם הדסה.
מקס שלזינגר > תולדות חייו > השכלה גבוהה

לאחר סיום לימודיו התיכוניים, המשיך שליגר ללימודים גבוהים באוניברסיטאות מובילות באירופה. הוא למד באוניברסיטת היידלברג, אוניברסיטת וינה ואוניברסיטת ברלין. במיוחד למד פילולוגיה, והתמקדות שלזינגר הייתה בשפות שמיות, בשנות השלטון של המדע התורני.
במקביל ללימודי האקדמיים הכלליים, שליגר למד גם במוסדות יהודיים מובילים. הוא למד בבית המדרש לרבנים בוינה (Israelitisch Theologische Lehranstalt) שם השלים רבנות, ובבית המדרש ללימודי היהדות בגרמניה (Hochschule für die Wissenschaft des Judentums). השילוב של לימודי אקדמיה כלליים יחד עם לימודי יהדות מעמיקים היה אופייני ללימודים יהודים בני זמנו, והעניק לשלזינגר ידע רב בו עסק במשך חייו.
שלזינגר השלים את לימודיו לתואר דוקטור להיסטוריה באוניברסיטת ברלין בשנת 1901, כשנושא עבודת הדוקטורט שלו היה בתחום המסורת היהודית השמית. שנים לאחר מכן, ב-1903, השלים את לימודיו בבית המדרש ללימודי יהדות בברלין.
מקס שלזינגר > תולדות חייו > מעורבות ציונית מוקדמת

במהלך לימודיו באוניברסיטה ווינה, הצטרף שלזינגר לאגודה הסטודנטיאלית הציונית "קדימה", שהייתה אחת האגודות הציוניות הראשונות. מעורבות זו סימנה את תחילת פעילותו הציונית, שהמשיכה לאורך כל חייו הבוגרים והאישיים.
בתקופת לימודיו באוניברסיטת ברלין, היה שלזינגר מעורב בהקמת אגודה ציונית נוספת. יחד עם חברים נוספים, ביניהם יהודה ליב מאגנס, ארתור בירם, גוטהולד וייל, אויגן טויבלר ואמיל כהן, בקיץ 1902 הקים את "האגודה הלאומית של תלמידי בית הספר".
האגודה נקטה עמדה לאומית ברורה בשאלות היום ופרסמה את עמדותיה בעיתונות היומית, דבר שעורר את חמתם של חברי הסגל בבית המדרש. בעקבות זאת, נאלצו ראשי האגודה להפסיק את פעילותה.
מקס שלזינגר > קריירה אקדמית ועסקית > תחילת הקריירה בארצות הברית

בשנת 1903, זמן קצר לאחר הסמכתו לרבנות, הגיע שליגר לארצות הברית, שם הצטרף לצוות העריכה של האנציקלופדיה היהודית בניו יורק. עבודה זו אפשרה לו להשתמש בידע הרחב שרכש בלימודיו ולתרום באופן חשוב לעריכה ולתפוצת מדעי היהדות.
כעבור שנה, ב-1904, קיבל שלזינגר הצעת הצטרפות לסגל האקדמי של היברו יוניון קולג' בסינסינטי, אוהיו. הוא מונה לתפקיד פרופסור לפרשנות מקראית וספרות ראשי של המוסד. מינוי זה היה צעד משמעותי בקריירה האקדמית שלו, ותיעד על התרחבות רבה שהפכה אותו לאחד מההוגים האקדמיים המרכזיים בארצות הברית.
מקס שלזינגר > קריירה אקדמית ועסקית > המאבק על הציונות בהיברו יוניון קולג'

תקופת כהונתו של שלזינגר בהיברו יוניון קולג' הייתה קצרה אך משמעותית. ב-1907, לאחר שלוש שנים בלבד, התפטר מתפקידו בעקבות מחלוקת על מעמדו בציונות. באותה תקופה, היברו יוניון קולג' היה מעוז של התנגדות לערכים ולערכים יהודיים מסורתיים בקרב היהדות הרפורמית באמריקה.
למרות זאת, הוא היה מהראשונים שעיצבו את המוסד ואת מעמדו בציונות. יחד עמו הצטרפו גם מקס מרגוליס ונחום סוקולוב, שנמנו עם מובילי בעלי שם. עמדותיו סימנו את תחילתו של שינוי ביחסה של היהדות הרפורמית לציונות, שינוי שהתפתח בהדרגה לאורך השנים הבאות.
מקס שלזינגר > קריירה אקדמית ועסקית > קריירה עסקית ופעילות ציונית באירופה

לאחר שעזב את חברו יוניון קולג', חזר שלזינגר לאירופה והחל בקריירה חדשה בתחום ההוצאה לאור. הוא הקים בית עסק, ובמקביל המשיך את פעילותו הציונית.
בתקופה זו, שהסתיימה בפרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, היה שלזינגר מעורב בתנועות ציוניות שונות, והפך לדמות בולטת בחוגי ההנהגה הציונית המקומית. הוא מונה למנהל הקרן הקיימת לישראל בהאג, הולנד, תפקיד שאפשר לו לנצל את קשריו העסקיים והאישיים לטובת התנועה הציונית.
מקס שלזינגר > האוניברסיטה העברית > עלייה לארץ ישראל ותחילת המעורבות באוניברסיטה

בשנת 1930, עלה שלזינגר לארץ ישראל המנדטורית. עלייתו הייתה המשך טבעי לפעילותו הציונית הנרחבת באירופה, והוא ראה בה הזדמנות לתרום באופן ישיר לבניית הבית הלאומי היהודי.
טרם עלייתו, היה שלזינגר מעורב בהקמת האוניברסיטה העברית בירושלים. כבר ב-1925, עם יסוד האוניברסיטה, מונה לחבר בוועד המנהלים שלה. מינוי זה היה תוצאה של היכרותו רבת השנים עם יהודה לייב מאגנס, קנצלר האוניברסיטה, אותו הכיר עוד מתקופת לימודיהם המשותפים בברלין.
מקס שלזינגר > האוניברסיטה העברית > תפקידים באוניברסיטה

עם הגיעו לארץ ישראל, הפך שלזינגר לדמות מרכזית בניהול האוניברסיטה העברית. בין השנים 1930–1935 כיהן כחבר קבוע במועצת האוניברסיטה. בתפקיד זה, היה אחראי על ניהול ענייניה השוטפים של האוניברסיטה ועל יישום מדיניותה.
שלזינגר היה ידיד קרוב של נשיא האוניברסיטה, יהודה לייב מאגנס, ושימש כיועצו הקרוב. הוא היה חבר בוועדת הניהול של האוניברסיטה ומילא תפקידו בתנאי של מאגנס ששימש גם כראש הוועדה מ-1935 ועד מועד הפועל של האוניברסיטה כנציג היישוב.
מקס שלזינגר > האוניברסיטה העברית > תרומה לפיתוח האוניברסיטה

שלזינגר היה מעורב עמוקות בכל היבטי הפיתוח של האוניברסיטה העברית. הוא היה פעיל בתכנון מבנים, גיוס תקציבים וקביעת תוכניות לימוד. למשל, הוא התנגד לתוכנית הפיתוח של האוניברסיטה שקבעה דגש על מבנים קטנים, בטענה שהיא אינה גמישה מספיק ואינה מתאימה להתחייבויות הבין-לאומיות של האוניברסיטה.
בנוסף, שלזינגר היה מעורב ישירות בניהול התקציב של האוניברסיטה. הוא דגל באוטונומיה תקציבית לאוניברסיטה של המוסד, וטען כי על האוניברסיטה להתנתק מהתלות במוסדות הלאומיים ולפעול על בסיס תרומות מבעלי אמצעים ולא מכספי ציבור.
תקופת כהונתו באוניברסיטה העברית הייתה רוויה במאבקים פוליטיים ואידיאולוגיים. אחד המאבקים המשמעותיים התרחש כאשר פרופסור אלברט איינשטיין, בתמיכתו של ד"ר חיים ויצמן, ניסה להדיח את מאגנס מתפקידו כנשיא האוניברסיטה. שלזינגר פעל בקרב חבריו של מאגנס באמריקה במטרה לסכל את התכנית.
מקס שלזינגר > האוניברסיטה העברית > תרומה אקדמית

בנוסף לתפקידיו המנהליים הרבים, שלזינגר התעמק בלשון הערבית ובאסלאם והמשיך לפרסם מחקרים בתחומים אלו. אחד מהישגיו הבולטים היה עריכת ופרסום טקסטים ערביים קלאסיים.
שלזינגר היה שותף בפרסום האקדמי של המכון למדעי המזרח באוניברסיטה העברית. יחד עם ד"ר שלמה דב גויטיין, הוא פרסם תרגום בשלושה כרכים של ספרו של אחמד בן יחיא אל-בלאד'רי, היסטוריון ערבי חשוב מהמאה התשיעית.
ב-1931, בנוסף למחויבותו לקידום המחקר האקדמי, תרם שלזינגר את רוב ספרייתו הפרטית לספרייה הלאומית באוניברסיטה העברית.
מקס שלזינגר > האוניברסיטה העברית > עזיבת הארץ

למרות מעורבותו העמוקה בענייני האוניברסיטה העברית, נאלץ שלזינגר לעזוב את ארץ ישראל ב-1939 בשל בעיות בריאותיות. הוא עבר לניו יורק, אך המשיך להיות מעורב בענייני האוניברסיטה מרחוק.
ב-1941 פרש רשמית מהוועד המנהל של האוניברסיטה, ככל הנראה בשל הקושי לתפקד בו מרחוק ובשל שינויים ארגוניים שהתרחשו באוניברסיטה.
מקס שלזינגר > תרומה לתנועה הרפורמית והציונות > מאבק על הציונות בתנועה הרפורמית

שלזינגר היה דמות מפתח במאבק על מקומה של הציונות בתנועה הרפורמית האמריקאית. התאגדותו החלה בניו יורק ב-1907, יחד עם עמיתיו מקס מרגוליס וצבי הנרי מלטר, והייתה קרובת מופת משמעותית במאבק זה.  
באותה תקופה, רובם הגדול של הנהגת התנועה הרפורמית בכללותה היו ברובם מתנגדים לציונות. לטענתם, יהדות היא בחירת דת בלבד ולא לאום, ומכאן שניסיונות הפעם במעמדם של היהודים כשייכים לאומה מנוגדים לערכיהם.  
שלזינגר, יחד עם דמות הולכת של רבנים תומכים רפורמים, ראה בציונות חלק בלתי נפרד מהזהות היהודית. הוא טען כי יש סתירה בין האמונה באוניברסליות הדתית לבין המניעה הקבועה של יהודים בארץ ישראל.
מקס שלזינגר > תרומה לתנועה הרפורמית והציונות > השפעה ארוכת טווח

המאבק של שלזינגר הפך להיות חלק מהתהליך ארוך של שינוי בתנועה הרפורמית. במהלך השנים, יהודים רפורמים רבים החלו לתמוך בציונות, כמו סטיבן וויז ואבא הלל סילבר, והחלו לתמוך בציונות ובשפה העברית.  
התהליך שלזינגר הוביל בשנות ה-1935, כאשר הציונות הפכה לאחד מעקרונות היסוד של התנועה הרפורמית באמריקה. היה זה שינוי דרמטי מעמדה אנטי-ציונית שהייתה דומיננטית כאשר שלזינגר עזב את היבריו יוניון קולג' לשלוש שנים קודם לכן.  
השינוי בעמדת התנועה הרפורמית כלפי הציונות היה בעל השפעה מכרעת על התפתחות הציונות ומדינת ישראל. הוא תרם לתמיכה פוליטית וכלכלית משמעותית מצד קהילה יהודית גדולה ומשפיעה בארצות הברית, חיזק את הקשר ההדוק בין העם היהודי בתפוצות לפיתוח היישוב היהודי ולאחר מכן למדינת ישראל.
מקס שלזינגר > תרומה לתנועה הרפורמית והציונות > ייחודיות הרפורמית והציונות

אחד ממאמריו המשפיעים היה "Reform Judaism and Zionism", שבו בחן את טענתו של ד"ר יעקב פיליפסון, מתנגד בולט לציונות בתנועה הרפורמית, שהרפורמה והציונות אינן מתיישבות זו עם זו באמריקה. שלזינגר הציג את עמדתו שאין סתירה בין ערכויות היהדות הרפורמית לבין התמיכה בציונות.  
במאמרו, התייחס שלזינגר לטענותיו של פיליפסון, אשר טען כי הציונות והיהדות הרפורמית הן "יבלות במחשבתו הפוליטית". פיליפסון טען כי היהדות הרפורמית היא תנועה רוחנית ואוניברסלית, בעוד הציונות היא פוליטית. הוא הסתמך על החלטות ועידת פיטסבורג משנת 1885, שדחתה את הרעיון של שיבת ציון ושל הקמת מדינה יהודית.
שלזינגר, חלק על עמדתו של פיליפסון וטען כי הסכמה על החלטות מלפני עשרות שנים אינה רלוונטית למציאות המשתנה. הוא הדגיש את ההבדל בין לאומיות יהודית פוליטית לבין הציונות, וביקר את פיליפסון על ערבוב בין השניים:
פיליפסון טען כי לאומיות יהודית פוליטית מתייחסת למאמצים להעניק הכרה והגדרה עצמית לאומית ליהודים בתוך המדינות בהן הם חיים. זה כולל, למשל, את המאבק להכרת היהודים כקבוצה לאומית נפרדת בבריטניה ובהיסטוריה של אותה תקופה, עם זכויות תרבותיות ופוליטיות מסוימות.
לעומת זאת, הציונות, לפי שלזינגר, היא תנועה רחבה יותר ועמוקה יותר. היא אינה מסתפקת בזכויות פוליטיות בלבד, אלא שואפת ליצירת מרכז רוחני ותרבותי יהודי בארץ ישראל. לציונות, לדעתו, מצעה התחדשות כולל של רוח היהדות, כולל יצירת תשתית תכנית, תרבותית וכלכלית שתאפשר התפתחות יהודית עצמאית.
הוא הוסיף והדגיש כי בעוד שהלאומיות היהודית הפוליטית שואפת להסתפק בהישגים מוגבלים בתוך מדינות קיימות, הציונות שואפת ליצור מרחב חדש שבו החיים היהודיים יוכלו להתפתח באופן מלא ועצמאי.
עם זאת, שלזינגר לא דחה כל החלטות של רעיונות היהדות הרפורמית. הוא הסכים עם הצורך בהתאמת היהדות לעידן המודרני, אך סבר שהיהדות הרפורמית התרחקה לכדי מידי התמקדות על מרכיבים מנותקים מהזהות היהודית.
שלזינגר ראה בציונות פתרון המציע חידוש אותנטי של רוח היהדות. הוא האמין ביצירת מרכז רוחני-לאומי בארץ ישראל, שיאפשר התפתחות תרבותית, תכנית וכלכלית יהודית מקורית. לדעתו, מרכז כזה יהיה עשוי להשפיע לחיוב על היהדות בתפוצות ולהעניק לה כיוון ומסגרת משותפת.
במאמרו, הציג חזון של סינתזה בין היהדות והתרבות העברית, שתתאפשר דווקא בארץ ישראל. הוא טען כי שם יוכל להתקיים "התחדשות יהדותית" על בסיס של שוויון בין היהדות לתרבות העולמית, ללא הצורך במנגנונים חד-צדדיים מצד היהדות.
בסופו של דבר, שלזינגר האמין כי היהדות הרפורמית תצטרך להתמודד עם האתגר הציוני ולהשתלב עמו כדי לשרוד. אך הוא הכיר בסתירה הקיימת בין שתי התנועות, והביע את האמירה: "היהדות הרפורמית תהיה ציונית או שלא תהיה כלל."
מקס שלזינגר > פעילות ספרותית ומחקרית > עריכה באנציקלופדיה היהודית

אחת מתרומותיו המשמעותיות הראשונות של שלזינגר לעולם המחקר היהודי הייתה עבודתו באנציקלופדיה היהודית בניו יורק. הוא הצטרף לצוות העריכה של האנציקלופדיה ב-1903, מיד לאחר הגיעו לארצות הברית.
במסגרת עבודתו באנציקלופדיה, כתב שלזינגר מספר ערכים חשובים, ביניהם ערכים על חזן, כל נדרי ומרוקו. (האנציקלופדיה היהודית) עבודה זו אפשרה לו להשתמש בידע הרחב שרכש בלימודיו ולתרום לפרויקט חשוב של תיעוד והפצת הידע היהודי.
מקס שלזינגר > פעילות ספרותית ומחקרית > פרסומים אקדמיים

לאורך הקריירה שלו, ערך ופרסם שלזינגר מספר עבודות אקדמיות חשובות:
1. "Ibn Kaisan's Commentar zur Mo'allaqa des 'Amr ibn Kultum nach einer Berliner Zeitschrift für Assyriologie und Verwandte" - פורסם ב-1901 בכתב העת "Handschrift Gebiete"12. עבודתו הראשונה המשמעותית, שהתבססה על מחקר שערך במהלך לימודיו לדוקטורט.
2. עריכה ופרסום של "THE ANSAB AL ASHRAF OF AL-BA-LADHURI" - טקסט ערבי קלאסי חשוב, שפורסם בשני כרכים עם הקדמות בשלוש שפות ומערכת הערות מקיפה. שלזינגר ערך את הטקסט שהגיע לידיו עד כדי הוצאתו לאור במספר שפות (ערבית, אנגלית, עברית).
3. עריכה של "מקוראן נביא השקר אבו-פיר אלכד'אב" - טקסט ערבי נוסף שערך ופרסם.
4. עריכה של "רומא וירושלים" מאת משה הס - ספר חשוב בהיסטוריה של הציונות.
בנוסף לעבודות אלו, פרסם שלזינגר מאמרים ומחקרים רבים בנושאים מגוונים, כולל:
5. "Rashi, his life and work" - מחקר על חייו ועבודתו של רש"י, הפרשן.
6. "Intermarriage without conversion" - מאמר שפורסם ב"The Jewish American".
7. "A Tribute to Nehemia De Lieme" - פורסם ב"The New Palestine".
מקס שלזינגר > פעילות ספרותית ומחקרית > תרגום ועריכה

אחד מהישגיו הבולטים של שלזינגר בתחום המחקר היה עבודתו המשותפת עם ד"ר שלמה דב גויטיין על תרגום ועריכה של ספרו של אחמד בן יחיא אל-בלאדורי, היסטוריון ערבי חשוב מהמאה התשיעית. הפרויקט, שכלל שלושה כרכים, היה תרומה משמעותית לחקר ההיסטוריה האסלאמית המוקדמת.
מקס שלזינגר > ימיו האחרונים ומורשת > שנותיו האחרונות

בשל בעיות בריאות, נאלץ שלזינגר לעזוב את ארץ ישראל ב-1939 ועבר לניו יורק. למרות המרחק הגיאוגרפי, הוא המשיך להיות מעורב בענייני האוניברסיטה העברית ובפעילות ציונית.
שלזינגר נפטר ב-9 במאי 1944 בבית החולים הר סיני בניו יורק. הוא נקבר בבית העלמין וושינגטון הייטס.