stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הטרמפיסט (סרט, 1972)
עלילה

הסרט הוא סיפור על ניסיון כושל של ארבעה היפים להקים חברה חדשה בלי משטר, בלי חוקים ובלי מלחמות. גיבור העלילה הוא "מייק", חייל אמריקאי משוחרר, שלאחר שחווה טראומה במהלך שירותו במלחמת וייטנאם החל לנדוד ברחבי העולם, מחפש מקום שבו אפשר להיות בלי ביורוקרטיה ובלי עול החוקים וכך מוצא את עצמו בישראל. ליד שדה־התעופה הוא עוצר טרמפ ועולה למכונית של בת־טובים יפהפייה, השמחה לארח אותו בביתה ובמיטתה.
הם מוצאים עוד שני היפים ישראלים (שמואל וולף וצילה קרני) המצטרפים לתוכניתם לייסד מושבה, היפית של חופש ואהבה, ויחד הם שואפים להקים קומונה על אי האלמוגים בים סוף. באי הקטן מנותקים מן הצרות של העולם ומלחמותיו, מגלים הארבעה את החסרונות האנושיים של עצמם, בנוסף אוזלים להם המים והמזון. על רקע אנושי זה פורצים ביניהם סכסוכים המסתיימים ברצח הדדי. לאורך הסרט הגיבור נרדף על ידי זוג דמויות הלבושות חליפות וכובע צילינדר המסמלות את הממסד. הסרט כולל סצנות עירום רבות.
שחקנים

אשר צרפתי - מייק (הטרמפיסט)
שמואל וולף - קומו
לילי אבידן - אליזבת'
צילה קרני - פרנסואז
סוזן ופרן - צמד זמרות
הערות שוליים

1 2  אלי קינן, טרמפיסטים באי האלמוגים, דבר, 5 בנובמבר 1971
↑  יפות יפות, מעריב, 1 באוקטובר 1971
↑  אשתו של משורר המופשט מתפשטת בסרט ישראלי חדש, "העולם הזה", גיליון 1780 מ-13 באוקטובר 1971, עמוד 25
↑  עתי"ם, המשורר דוד אבידן: אבנרי העליל עלי שאיימתי בהצתת "העולם הזה" -  בקשה להסרת חסינות ח"כ אבנרי, על המשמר, 28 בנובמבר 1971
↑  סוף המירוץ, "העולם הזה", גיליון 1867 מ-13 ביוני 1973, עמוד 27
↑  ברוך מאירי, לתפוש שקט באילת, מעריב, 27 באוקטובר 1971
1 2 3  טלילה בן-זכאי, ה"טרמפיסט" שנסע 5 שנים, מעריב, 12 באוקטובר 1977
↑  ההצלחה מתחילה בחו"ל, מעריב, 2 במרץ 1973
1 2  אורון שמיר, עכבר העיר, מופע הקולנוע של "הטרמפיסט": חוגגים שנתיים של קאלט ישראלי, באתר הארץ, 10 באוקטובר 2012
↑   עלייתו של הטרמפיסט, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 12:56) - סרט קצר על "הטרמפיסט" בבימוי יובל אדר
1 2  מיה ברתל, טרמפ אל השקט, דבר, 21 באוקטובר 1971
אירית עירית

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  נפתלי אלטר
 הופק בידי:  יצחק קול
 תסריט:  נפתלי אלטר אסי דיין
 עריכה:  דוד טור
 שחקנים ראשיים:  אירית אלטר חנן גולדבלט ליאורה גרוסמן רוני פינקוביץ' 
 מוזיקה:  נפתלי אלטר
 צילום:  גדי דנציג
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברה מפיצה:  גלובוס גרופ
 הקרנת בכורה:  1985
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
אירית עירית הוא סרט קומדיה רומנטית ישראלי משנת 1985 בבימויו של נפתלי אלטר שכתב את התסריט ביחד עם אסי דיין, עם חנן גולדבלט, אירית אלטר וליאורה גרוסמן בתפקידים הראשיים.
התסריט שכתב נפתלי אלטר מבוסס על סיפור מאת אשתו אירית אלטר, ועירית ריזילי אשתו של חברו אושיק לוי.
העלילה היא אודות שתי שכנות בעלות שם דומה, המקנאות אחת בגורל השנייה. האחת נשואה לא באושר והאחרת חופשייה אך מחפשת חיי משפחה יציבים, ולבסוף הן מתחלפות בתפקידיהן.
תקציר העלילה

אירית שור (אירית אלטר) נשואה לד"ר בני שור (חנן גולדבלט), כירורג בבית חולים ולהם שני ילדים: רוני (רוני פינקוביץ'), תלמיד בבית ספר תיכון ודפנה (מיכל עובדיה). היא עקרת בית מסורה למשפחתה וחושדת כל הזמן בבעלה שבוגד בה.
מול דירתם גרה עירית כץ (ליאורה גרוסמן), עורכת דין רווקה ומשוחררת שמחליפה גברים לעיתים קרובות. בני ורוני נוהגים להציץ בחשאי למקלחת שלה בעת שהיא מתקלחת.
אירית מקנאה באורח החיים של עירית ומנסה ללמוד קצת ממנה, אך מגלה שאינה יכולה לשאת את המחשבה שתבגוד בבעלה. לאחר ששמשון (אריה צ'רנר), עבריין משוחרר, חודר לדירתה של עירית שייצגה אותו ומתוודה על אהבתו אליה, נקרא בני לעזור לה לסלק אותו על ידי התחזות לחבר שלה איתו היא עתידה להתחתן. לאחר ששמשון מסתלק, נשאר בני בביתה אך אירית מפתיעה אותו ומונעת מהשניים להמשיך בבילוי במיטה.
אירית המתוסכלת מבקשת מעירית שתכיר לה גברים. לאחר ניסיון כושל מסדרת לה עירית פגישה עם עו"ד וינשטיין (יוסי וירז'נסקי) אך אירית טועה ונכנסת לרכב לא נכון בו נוהג אריק (דב גליקמן). היא אומרת לו שאינה זונה אלא רוצה לממש צורך לשכב עם גבר מחוץ לנישואים. אריק מסכים כאשר הוא מתוודה בפניה שגם הוא נשוי, ומעוניין באותו דבר. שניהם נכנסים לחדר במלון ומקיימים סקס נלהב.
אירית משתפת בחוויותיה את עירית וממשיכה להיפגש עם גברים תוך הסוואה שהיא בחוג ציור. עירית מתייאשת מהגברים הסובבים אותה ורוצה חיים יציבים.
כעבור מספר שנים מתחלפים התפקידים - עירית מתחתנת עם ד"ר שור ומטפלת במשפחתו ובצאצא המשותף שלהם ואירית עוברת לדירתה, חיה חיים חפשיים ומחליפה גברים מדי פעם.
כעת ד"ר שור נוהג להציץ לחדר המקלחת הסמוך אל אשתו לשעבר המתקלחת...
שחקנים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
חנן גולדבלט: ד"ר בני שור
אירית אלטר: אירית שור
ליאורה גרוסמן: עו"ד עירית כץ
רוני פינקוביץ': רוני שור
מיכל עובדיה: דפנה שור
דב גליקמן: אריק
גידי גוב: מדריך טיולים
אריה צ'רנר: שמשון
יוסי וירז'נסקי: עו"ד וינשטיין
היפהפייה הנרדמת (סרט, 1987)

| --- | --- |

כרזת הסרט באנגלית
 מבוסס על:  The Beauty Sleeping in the Wood 
 בימוי:  דויד אירוינג
 הופק בידי:  יורם גלובוס, מנחם גולן
 תסריט:  מייקל ברץ
 שחקנים ראשיים:  מורגן פיירצ'יילד סילביה מיילס קני בייקר ניקולס קליי טאהני וולש שייקה אופיר 
 צילום:  דוד גורפינקל 
 מדינה:  ישראל, ארצות הברית
 חברת הפקה:  קנון גרופ 
 חברה מפיצה:  קנון גרופ 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1987
 משך הקרנה:  114 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט פנטזיה, סרט ילדים, סרט מוזיקלי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
היפהפייה הנרדמת הוא סרט שיצא בשנת 1987 בקופרודוקציה משותפת אמריקאית-ישראלית, כחלק מסדרת סרטים של אולפני גלובוס גרופ המבוססים על אגדות האחים גרים. סרט זה, כפי שניתן להבין משמו, מבוסס על האגדה "היפהפייה הנרדמת".
עלילה

מלכה ומלך חשוכי ילדים מקבלים שיקוי קסום על ידי שדון כך שיעזור להם להוליד ילדים. לאחר שהנסיכה היפהפייה נולדת כל הפיות בממלכה מוזמנות למסיבת טבילה על מנת להעניק מתנות לנסיכה.
הפייה האדומה המרשעת (סילביה מיילס) לא מוזמנת למסיבה מכיוון שיש תשעה פיות בממלכה ושמונה צלחות מוזהבות למשתה, כועסת מכך, היא מקללת את הנסיכה, ולפיכך הפיה האחרונה שעוד לא הספיקה להעניק את מתנתה משנה את הקללה בכך שהנסיכה תשכב לישון במשך מאה שנה ורק נשיקת אהבה אמיתית על ידי נסיך תעיר אותה משנתה.
שחקנים ודמויות

| שם השחקן/ית | שם הדמות |
| --- | --- |
טאהן וולש: הנסיכה רוזבאד
מורגן פיירצ'יילד: המלכה
דייוויד הולידיי: המלך
ניקולס קליי: הנסיך
סילביה מיילס: הפיה האדומה
שייקה אופיר: מאסטר שדון
ג'וליאן שגרן: יועץ
אורנה פורת: סבתא
יעקב בן סירא: יועץ ראשון
דני שגב: יועץ שני
יהודה אפרוני: דוכס
שולה רווח: חצרנית
סאלח שבתי

| --- | --- |

 בימוי:  אפרים קישון
 הופק בידי:  מנחם גולן
 תסריט:  אפרים קישון
 עריכה:  דני שיק   ז׳אקו ארליך   רוברטו צ'ינקוויני (אנ')
 שחקנים ראשיים:  חיים טופול מרדכי ארנון זהרירה חריפאי שייקה אופיר אלישבע מיכאלי שמואל רודנסקי אריק איינשטיין שייקה לוי גברי בנאי גבי עמרני נתן וולפוביץ'
 מוזיקה:  יוחנן זראי
 צילום:  פלויד קרוסבי; ניסים לאון (ניצ'ו)
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברת הפקה:  סרטי נח ואולפני הרצליה
 חברה מפיצה:  סרטי נח
 שיטת הפצה:  DVD, VHS, וידאו ע"פ דרישה
 הקרנת בכורה:  2 ביוני 1964
 משך הקרנה:  110 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט קומדיה 
 תקציב:  400,000 ל"י
 פרסים:  פרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר (חיים טופול) מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר
 דף הסרט ב־IMDb
 
כרזת הסרט משנת 1964
סאלח שבתי הוא סרט קולנוע קומי ישראלי בבימויו של אפרים קישון ובכיכובו של חיים טופול, שיצא בשנת 1964. זהו הסרט הישראלי הראשון שהיה מועמד לזכייה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר וגם הראשון שזכה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית "הסרט הזר הטוב ביותר". מאוחר יותר הופק גם כמחזמר.
רקע

"סאלח שבתי" החל כמערכון שכתב אפרים קישון ללהקת הנח"ל ב-1955, לתוכניתה השמינית, "בין מגל לחרב" ונקרא "סעדיה והסעד". על בסיס המערכונים שנוצרו בעקבות המערכון הראשון, יצר קישון סרט קולנוע בהפקתו של מנחם גולן, בו כיכב חיים טופול, ובתפקידים משניים השתתפו זהרירה חריפאי, גילה אלמגור, אסתר גרינברג, אריק איינשטיין, שייקה לוי, גאולה נוני, שרגא פרידמן ומרדכי ארנון. הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-2 ביוני 1964, בקולנוע חן בירושלים. הוא זכה להצלחה קופתית כבירה ומכר 1,184,900 כרטיסים, הישג המציב אותו כסרט השלישי הנצפה ביותר בתולדות ישראל. שמואל אור, מבקר "חרות", כתב כי "למרות ערכו האמנותי הירוד, שבר סאלח שבתי את כל שיאי הקופה... אין ספק: סאלח שבתי יהיה הסרט הישראלי הראשון, שללא כל מענקים וסובסידיות, יכסה את כל הוצאות הייצור שלו ויכניס רווח רב ליצרניו." הוא שווק לחו"ל, הצליח גם בבתי הקולנוע בארצות הברית, זכה בפרס גלובוס הזהב ואף הועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
העלילה מתרחשת בשנות ה-50 של המאה ה-20 לאחר הקמת מדינת ישראל, ומראה בצורה סאטירית את שהתרחש באותם זמנים, על קשיי העלייה והקליטה של עדות המזרח ויחסם של ילידי הארץ אליהם, הבירוקרטיה הבלתי אפשרית והפוליטיקה הישראלית הלא נקייה – כל זאת דרך דמותו של סאלח, עולה חדש שהגיע לישראל עם משפחתו ונאלץ להסתגל במהירות להווי החיים הישראלי.
את ההשראה לדמותו של סאלח שאב קישון מעולה חדש, שהוא ומשפחתו התגוררו עמו בצריפון במעברת "שער העלייה" בחיפה, בשנת 1949. יש הרואים בשמו של סאלח כשם סימבולי המרמז בהומור קישוני לביטוי "סליחה שבאתי", כדוגמת הביטוי "סליחה שאני חי" (לאחר מלחמת ששת הימים הוציא קישון ספר הומוריסטי בשם "סליחה שניצחנו").
עלילה

סאלח שבתי הוא עולה שהגיע מאחת מארצות ערב יחד עם משפחתו המורחבת, אשתו ועוד שבעה ילדים (ודמות נוספת של אישה זקנה בלתי מזוהה שהצטרפה אליהם), בשנות ה-50 המוקדמות, מעט לאחר הקמת מדינת ישראל. עם הגיעו לישראל נשלח סאלח למעברה ומתרגל במהירות לחיי המקום ואף מגיע למעמד של מנהיג הקהילה, שנמצאת ליד קיבוץ אידאולוגי. עם התקרבות מועד הבחירות, נציגים ממפלגות שונות מציעים לו הצעות שונות (כמו למשל, שיכון), ומבקשים בתמורה שיפעל כקבלן קולות וידרבן את כל אנשי המעברה להצביע עבורם. אבל סאלח הוא אדם ישר ותמים מטבעו. הוא מתמודד עם הבירוקרטיה הישראלית הצעירה, מנצל את חולשותיה הידועות ולבסוף מנצח אותה וזוכה לדירת שיכון חדשה.
הסרט מציג את הקשיים של סאלח בהתאקלמות בארץ ישראל החדשה שרובה היה מזוהה עם ממסד מפא"י וכמו כן גם את המנטליות השונה בין היהודים בני עדות המזרח לבין היהודים האשכנזים שהיו הרוב הדומיננטי בשנים הראשונות להקמת המדינה.
שחקנים

חיים טופול – סאלח שבתי
אסתר גרינברג – אתרוגה שבתי
שייקה לוי – שמעון שבתי
גאולה נוני – חבובה שבתי
מרדכי ארנון – מרדכי שבתי
גילה אלמגור – בת שבע, עובדת סוציאלית
אריק איינשטיין – זיגי
שרגא פרידמן – נוימן, מזכיר הקיבוץ
זהרירה חריפאי – פרידה, עוזרת מזכיר הקיבוץ
נתן מייזלר – יחזקאל גולדנשטיין, השכן הפולני במעברה
חיים פולני – הנהג השמן שרצה להתחתן עם חבובה
שמואל רודנסקי – פקיד תעסוקה
ראובן שפר – פקיד דיור הנותן לעולים פתק לשיכון
יענקל'ה בן-סירא – צ'צ'יק, קיבוצניק
יעקב בנאי – קיבוצניק חבר מפלגה
אלברט כהן – עירוני חבר מפלגה
פסח בורשטיין – מר בירנבאום, תורם אמריקאי 1
מייק בורשטיין – מר זוננשיין, תורם אמריקאי 2 (האיש שהיה סופר את 10 מזוודותיו)
יהודה פוקס – מקבל פני התורמים ליער
גדעון זינגר – ד"ר תיאודור קורץ (הבעלים של הכלבה פוצי)
ציפורה פלד – גברת קורץ (הבעלים של הכלבה פוצי)
יהודה רובינשטיין – תושב המעברה עם הקול הדק ומטפחת על הראש
שמואל וולף – תושב המעברה שהיה הולך עם העז שקשור אליו בחבל
חינה רוזובסקה – נציגת אחת המפלגות בבחירות
הפקה

הסרט צולם במצלמת "אריפלקס" (אנ') של אולפני הרצליה. נערכו 45 ימי צילום בסך הכל ועלות ההפקה הסתכמה ב-400,000 ל"י וחברת אל על אף העמידה לרשות ההפקה מטוס בואינג 707 לשם צילום סצנת הפתיחה בנמל התעופה בן-גוריון.
לצורך הצילומים הוקם סט צילומים בחורשת אקליפטוסים בשכונת גן רש"ל בהרצליה בה הוקם שחזור של מעברה הכולל צריפונים ופחונים שעיצב יוסף קארל. קטעים נוספים מהסרט צולמו בפנימיית הכפר הירוק ובתוך אולפני הרצליה עצמם. השיכון המופיע בסרט הוא שורת בניינים טרומיים שנבנו בשכונת יד התשעה בהרצליה בתחילת שנות ה-60.
המוזיקה הוקלטה על ידי מאיר אשל מאולפני ישראקול בתל אביב והפסקול יצא על גבי תקליט במהלך שנת 1965, שיר הנושא "משיח הזקן" בביצוע חיים טופול וחברי הקאסט הפך ללהיט גדול והפך לאהוד גם בקרב עולים חדשים.
הסרט נחשב לאחד משוברי הקופות הישראליים הראשונים והצליח למכור יותר מ-1,184,900.
פרסים

סרט זה היה הסרט הישראלי הראשון שהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ואף זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר. כמו כן היה זה הסרט הראשון שהעניק לחיים טופול הכרה בינלאומית.
המחזמר

בתחילת 1987 החליט תיאטרון "הבימה" להעלות מחזמר המבוסס על הסרט, לקראת חגיגות שנת ה-40 למדינת ישראל, עם מוזיקה שתלחין נורית הירש למילים של חיים חפר. בקיץ 1987 הוכרז שאפרים קישון יביים את המחזמר, אך יערוך בו שינויים בטקסט לעומת הסרט. חבר הכנסת מתי פלד העלה את הנושא בוועדת החינוך של הכנסת, כאשר זו אירחה את שר החינוך, יצחק נבון. שהיה ממונה על חגיגות שנת ה-40. פלד שלח לשר מכתב ארוך, ובו בקשה למנוע מתיאטרון הבימה להעלות הצגה המכילה, לפי תפיסתו, מסרים גזעניים הלועגים לבני עדות המזרח. במקביל החלה סערה תקשורתית בעד ונגד הצגת המחזמר. למרות זאת נמשכה ההפקה וזאב רווח וגאולה נוני לוהקו לתפקידים הראשיים. גם עפרה חזה הוזמנה להשתתף, אך דחתה את ההצעה.
בתחילת 1988, במהלך החזרות מספר שחקנים פרשו מהמחזמר, בעיקר בטענה שקיבלו תפקיד קטן וזניח, בהם אפי בן ישראל, נתן נתנזון, שושיק שני ושמוליק סגל. בנוסף התלוננו שחקני "הבימה" הקבועים, שהשחקנים שלוהקו להצגה שאינם עובדי התיאטרון, ירוויחו שכר העולה במאות אחוזים על שכר שחקני התיאטרון הקבועים. עם זאת שבוע לפני הצגת הבכורה, ביום העצמאות 1988, כבר נמכרו 80,000 כרטיסים. במהלך הצגת הבכורה הפגינו בחוץ קבוצה של כ-20 איש, בהם השחקן יוסף שילוח, בטענה שהמחזמר הוא גזעני.
מבקרי התיאטרון נתנו למחזמר ביקורות שליליות. שוש אביגל מ"חדשות" כתבה: "קישון לא במיטבו, מדביק רסיסי להקה צבאית למסכת קיבוץ, קיטש וקלישאות מכל כיוון, טלאים מכמה מחזות־זמר אחרים והכל עובר חביבי, כי הוא משחק על רגשות הקהל בסגנון אספת בחירות משנת 1981". יהודית אוריין בידיעות אחרונות" כתבה: "תחרות קשה וצמודה בין הרע מאוד לבין העוד יותר גרוע". אליקים ירון מ״מעריב" כתב: "אינני יודע איך לכנות את התפלות הזאת", והוסיף: "גם חפלה לא כדאי לקיים שלוש שעות, מחשש של קלקול הקיבה". מיכאל הנדלזלץ ב״הארץ" הגדיר את ההפקה "מחזמר פרווה". מירי פז כתבה ב״דבר": "סאלח שבתי׳ לא תוסיף כבוד להישגי התיאטרון הלאומי... הגרסה התאטרלית מרדדת את הטקסט להביך". למרות הביקורות המחזמר זכה להצלחה מסחרית גדולה. לאחר שהוצג ברציפות כחצי שנה בתיאטרון "הבימה", הוא המשיך להציג ברחבי המדינה, בהפקתו של משה יוסף, לרוב עם צוות השחקנים המקורי, ועד סוף 1989 הוצג כ-500 פעמים.
ביקורת

למרות הצלחתו הכבירה של הסרט, במיוחד בקרב בני עדות המזרח, נמתחה עליו ביקורת קשה באמצעי התקשורת. הביקורת הייתה בשני פנים: על איכות הסרט ועל דרך הצגת הדמויות בו.
טענתם של מבקרי הקולנוע הייתה שזהו סרט עם כישורי משחק ותסריט דלים. קישון העיד שגולדה מאיר הורתה לא להוציא את הסרט מחוץ לגבולות ישראל, אך לאחר הצלחתו בארצות הברית והפרסים שזכה בהם – היא חזרה בה. הסרט נחשב כראשון בסוגה שכונתה מאוחר יותר "סרטי בורקס". הוא כלל את עיקר הארכיטיפים העלילתיים ששימשו לאחר מכן ברוב סרטי הבורקס: התנגשות בין בן עדות המזרח העני לממסד האשכנזי האטום, קשר רומנטי בין אשכנזי המזוהה עם הממסד ונערה ענייה מעדות המזרח, והצלחתו של בן המזרח להערים על האליטה האשכנזית השלטת.
בשנים האחרונות[דרושה הבהרה] הועלתה מצד מבקרים שונים טענה כי "סאלח שבתי" מציג את דמותו של בן עדות המזרח כדמות סטריאוטיפית ונלעגת, דמות של חסר השכלה שמצליח להסתדר בעזרת תחבולות שהוא נוקט ולא בעזרת כישורים אחרים. עם זאת, הסרט לועג לא פחות לילידי הארץ, ה"צברים", ומתארם כיהירים ואטומים כלפי העולים ומי שאינו נמנה עם חברתם. קישון הגיב שאת הסרט יש לבחון במונחים סאטיריים, שהופנו בעיקר כלפי פוליטיקאים ואנשי השלטון ויחסם לאדם הפשוט.
חוקר הקולנוע הישראלי, רמי קמחי, טוען כי סאלח שבתי הוא בעת ובעונה אחת סרט חדשני ושמרני. הוא חדשני מצד זה שהוא מחליף את המסטר נרטיב שהיה נהוג בקולנוע הישראלי עד לתקופתו - נרטיב של חניכה המתבסס על מעבר של הגיבור מגלותיות יהודית אל עבריות ישראלית - במסטר נרטיב שמיוסד על מעבר מפרה-מודרניות למודרניות, ובכך שהוא הסרט הישראלי הראשון שיש בו גיבור מזרחי. הוא שמרני מצד זה שהוא מלהק את המזרחים בתפקיד הפרה-מודרניים ואת האשכנזים בתפקיד האולטרה-מודרניים, ובכך משרת את האליטות הציוניות האשכנזיות. סרטי הבורקס שפסעו בעקבות סאלח שבתי אמצו הן את הגיבור המזרחי, הן את הקונפליקט בין פרה-מודרניות למודרניות והן את הצגתם של המזרחים כפרה-מודרניים ואת האשכנזים כאולטרה-מודרניים.
סאלח שבתי בתרבות

בתוכנית "זהו זה!" משנת 1985, נעשה פרק ששמו "סלאח שבאתי", שבא בעקבות אירועי "מבצע משה". בפרק סלאח (גידי גוב) הוא עתה נציג מרכז הקליטה הבא לקבל את העולה החדש דויד (מוני מושונוב).
בתוכנית "היהודים באים", נעשה מערכון על הסרט, בו חיים טופול (יוסי מרשק) עובד על המבטא של סלאח עם אפרים קישון (מוני מושונוב) ומנחם גולן (עידו מוסרי).
ראו גם

משיח הזקן
הערות שוליים

↑  ישראל 50 בעמוד על שנת 1965
↑  תוכנית 8 - בין מגל וחרב, באתר "שרים במדים"
↑  סאלח שבתי - גיבור לאומי, מעריב, 3 ביוני 1964
↑  גרץ, נורית. סיפור מהסרטים: סיפורת ישראלית ועיבודיה לקולנוע. הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 1993. עמ' 55.
↑  שמואל אור, עשרת סרטי השנה של תשכ"ד, חרות, 27 בספטמבר 1964
↑  בתיה אבישר, אילן אבישר, "הסצנה הישראלית: שפה, סרט, שיח: הוראת עברית בהקשר תרבות", הוצאת רמות, 2005, עמ' 58
↑  אני, סלח וכל השאר, חרות, 7 ביוני 1964
↑  סאלח שבתי בא להרצליה, על המשמר, 28 בנובמבר 1963
↑  חוה נובק, סאלח שבחי חוזר למעברה, דבר, 4 בנובמבר 1963
↑  אפרים קישון, "חבר'ה, איך עושים סרטים?", באתר ynet, 3 במאי 2008
↑  אסנת גורארי טייב, 10 עובדות שלא ידעתם על הרצליה, באתר mynet‏ הרצליה, 14 בספטמבר 2017
↑  ציפורה, יועלה מחדש "סאלח שבתי" הפעם כמוזיקל, חדשות, 2 בינואר 1987
דב אלפון, סאלח שבתי חוזר, כותרת ראשית, 4 במרץ 1987
↑  דב אלפון, אולי זה היה גזעני, כותרת ראשית, 19 באוגוסט 1987
↑  ארז ביטון, סאלח שבתי ־ להציג או לא להציג, מעריב, 28 באוגוסט 1987
חיים הנגבי, ערק, שש-בש ופיז'מה, חדשות, 21 באוגוסט 1987
↑  הגר רם, סאלח שבתי - ואף על פי כן - נוע ינוע, חדשות, 14 בספטמבר 1987
רחלה זנדבנק, רווח בסאלח שבתי, כותרת ראשית, 16 בספטמבר 1987
↑  יובל ניב, חזה מהססת, חדשות, 19 באוגוסט 1987
↑  יובי ניב, פורשים מ״סאלח", חדשות, 10 בפברואר 1988
↑  יובל ניב, מאיימים על סאלח, חדשות, 17 במרץ 1988
↑  ירון פריד, מעברה קטנה ומטריפה, כותרת ראשית, 13 באפריל 1988
↑  "סאלח שבתי ־ המצאת המימסד האשכנזי־גזעני", מעריב, 25 באפריל 1988
יובל ניב, הראש, הלב, ובעיקר הכיס, חדשות, 24 באפריל 1988
↑  שוש אביגל, בכורה - הווזווזים של מחר, חדשות, 13 במאי 1988
↑  יובל ניב, אחרי השחיטה, חדשות, 16 במאי 1988
↑  סאלח אצל יוסי, מעריב, 27 בדצמבר 1989
↑  רמי קמחי, ‏מורכבותו של סאלח שבתי כטקסט קולנועי, קשר 58, אביב 2022, עמ' 129–138
| יצירותיו של אפרים קישון (רשימה חלקית) |
| --- | --- | --- |
| מחזות | הכתובה (1959) • אף מלה למורגנשטיין (1959) • הו, הו יוליה (1972) |  |
| סרטים | סאלח שבתי (1964) • ארבינקא (1967) • תעלת בלאומילך (1969) • השוטר אזולאי (1970) • השועל בלול התרנגולות (1977) |  |
| תוכניות טלוויזיה | ייסורי אפרים (1995) |  |
| ספרים | השועל בלול התרנגולות (1955) • נקמתו המתוקה של פיקאסו (2004) |  |
| שונות | חבילה הגיעה |  |
| מועמדים ישראליים לפרס אוסקר |
| --- | --- | --- |
| הסרט הזר הטוב ביותר | 1964: "סאלח שבתי" • 1971: "השוטר אזולאי" • 1972: "אני אוהב אותך רוזה" • 1973: "הבית ברחוב שלוש" • 1978: "מבצע יונתן" • 1985: "מאחורי הסורגים" • 2008: "בופור" • 2009: "ואלס עם באשיר" • 2010: "עג'מי" • 2012: "הערת שוליים" |  |
| השחקן הטוב ביותר | 1971: חיים טופול - "כנר על הגג" בתפקיד טוביה החולב |  |
| הצילום הטוב ביותר | 1991: אדם גרינברג - "שליחות קטלנית 2: יום הדין" |  |
| הסרט התיעודי הטוב ביותר | 1974: "המכה ה-81" • 2012: "חמש מצלמות שבורות" • 2012: "שומרי הסף" |  |
| הסרט הקצר הטוב ביותר | 2014: "איה" • 2018: גיא נתיב - על הפקת "Skin" (זכייה) • 2021: עין לבנה |  |
| מיקס הסאונד הטוב ביותר | 2013: ניב אדירי - "כוח משיכה" (זכייה) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011436890505171 
צילום מאחורי הקלעים מן הסרט "סאלח שבתי". מימין לשמאל: אפרים קישון, גאולה נוני וחיים טופול
חיים טופול כסאלח שבתי, דיוקן עצמי
תל אביב לוס אנג'לס

ערך זה עוסק בסרט קולנוע ישראלי. אם התכוונתם לשותפות תל אביב-לוס אנג'לס, ראו .
| --- | --- |

הבמאי שמואל אימברמן עורך מבחן בד לסרט "תל אביב לוס אנג'לס" עם עטרה צחור דיין ודודו טופז
 בימוי:  שמואל אימברמן 
 תסריט:  דודו טופז (על פי רעיונו של מיקי גולדנברג)
 שחקנים ראשיים:  דודו טופז ז'אק כהן אביגיל אריאלי 
 צילום:  ניסים לאון (ניצ׳ו)
 מדינה:  ישראל 
 הקרנת בכורה:  11 במרץ 1988 
 שפת הסרט:  עברית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
תל אביב - לוס אנג'לס הוא סרט ישראלי שיצא לראשונה לאקרנים בשנת 1988. בוים על ידי שמואל אימברמן.
תקציר העלילה

מודי גזית (דודו טופז), הוא בדרן בינוני המנסה תחת חסותו של אמרגן בינוני לפרוץ קדימה ולהתקבל לטלוויזיה.
לאחר שנכשל במבחני הקבלה לטלוויזיה, הוא מתכנן עם חברתו ואמרגנו תחבולה אשר תכניס אותו לשידור חי בטלוויזיה, תחבולה זאת הצליחה מעבר למצופה והקריירה של גזית נוסקת מעלה והוא הופך לכוכב על.
בעקבות הצלחתו מקבל גזית הצעות להופיע בארצות הברית בפני הקהילה היהודית בניו יורק ובלוס אנג'לס. בסיומה של אחת ההופעות שלו בלוס אנג'לס מקבל גזית הצעה מישראלית הגרה בלוס אנג'לס להתארח בביתה תוך שהיא מבטיחה לו להפעיל את קשריה ולעזור לו לפרוץ קדימה גם בארצות הברית.
אמרגנו של גזית מנסה לשכנע אותו לחזור לארץ ולא להישאר באמריקה, אך לשווא.
חלומו הגדול להפוך בארצות הברית לכוכב על לא מתממש וגזית מבין שהוא נמצא בפני דילמה קשה, האם לקחת סיכון ולנסות בכל זאת להמתין להזדמנות, אך הוא יודע שאם לא יצליח לפרוץ קדימה וישהה יותר מדי זמן בארצות הברית הוא עלול להגיע למצב שבארץ ישכחו אותו.
גזית רב עם בעלת הבית בלוס אנג'לס, בעיקר לאחר שקיבל ממנה במשך יותר משנה הבטחות רבות שתעזור לו לפרוץ קדימה, הבטחות שלא מומשו. הוא מחליט לחזור לארץ ומגלה שמי שהייתה חברתו לפני שעזב את הארץ כבר יוצאת עם מישהו אחר, הוא מגיע למשרד של אמרגנו שמאושר לפגוש אותו, גזית מצהיר בפניו שתם עידן אמריקה אצלו והוא החליט לחזור לארץ לתמיד.
משתתפים

מודי גזית - דודו טופז
חזי - ז'אק כהן - בתפקיד אמרגנו של מודי.
דניאלה - אביגיל אריאלי - חברתו של מודי.
ברכה - ברכה נאמן, אישה עשירה הגרה בלוס אנג'לס בווילה יוקרתית, מארחת אצלה את מודי.
אמנון מסקין - במאי הטלוויזיה
סם כהן - גבי שושן
יוסי ברק - בתפקיד עצמו, כבדרן בטלוויזיה
נהג מונית - יוסי קיפניס
הפלישה הבריטית

הגעת הביטלס לארצות הברית במהלך 1964 וההופעה בתוכנית האירוח של אד סאליבן סימנה את תחילת תקופת "הפלישה הבריטית" בתולדות המוזיקה.
הפלישה הבריטית הוא כינוי לתקופה בתולדות המוזיקה שהחלה בשנת 1964 ונמשכה עד סוף המאה, בה אמני רוק רבים מבריטניה חצו את האוקיינוס האטלנטי והחלו להופיע ולהשפיע על המוזיקה בארצות הברית. לפני ובמהלך "הפלישה", הושפעו הבריטים מהמוזיקה האמריקאית והשילוב יצר את מגוון הסגנונות המוזיקליים של המחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-20. גלים נוספים של השפעה בריטית הגיעו לחופי ארצות הברית והעולם בעשורים שלאחר מכן.
הכנת הקרקע לפלישה

בשנת 1962 להקת ה-Tornados הבריטית הפתיעה בלהיט האינסטרומנטלי "Telstar" שהגיע לראש מצעדי הפזמונים הן בבריטניה והן בארצות הברית. זו הייתה הפעם הראשונה שאמן בריטי זכה להצלחה בסדר גודל גדול גם בארצות הברית מכיוון שבאותה תקופה ארצות הברית ובריטניה היו ביחסים מדורדרים. בעקבות ההצלחה של התקליטון בארצות הברית תוכנן גם מסע הופעות שם, אך בעיות חוזיות שמקורן בבריטניה מנעו את קיומו.
הפלישה הראשונה

תחילתה הדרמטית של הפלישה הבריטית הייתה בביקור המתוקשר הראשון של הביטלס בארצות הברית בפברואר 1964. הביטלס הגיעו זמן קצר לאחר רצח הנשיא קנדי, כשארצות הברית התאוששה מההלם. היסטוריונים מוזיקליים טוענים שזו הייתה שיאה של תקופת קיפאון במוזיקה האמריקאית מאז הפסיק אלביס פרסלי להקליט בעקבות גיוסו לצבא ב־1958.
הביטלס נחתו בניו יורק ב־7 בפברואר 1964, שלושה שבועות לאחר שיצא אלבומם הראשון בארצות הברית ולאחר שכבר הופיעו בהצלחה בבריטניה (ובקצת פחות הצלחה בצרפת). ההערצה ההמונית החלה כמעט מיידית. ב־9 בפברואר הם הופיעו בתוכניתו של אד סאליבן, המופע של אד סאליבן. זו הייתה תוכנית הטלוויזיה הנצפית ביותר בארצות הברית עד אותה תקופה, 73 מיליון צופים. שיא זה נשבר רק פעמים ספורות מאז. באותו סיור, שארך עשרה ימים, הם הופיעו חמש פעמים. חודשיים אחר כך, ב־4 באפריל, כל השירים בכל שלושת המקומות הראשונים של מצעד הבילבורד האמריקאי, היו של הביטלס, הישג ששוחזר מאז רק על ידי אריאנה גרנדה ב-20 בפברואר 2019.
הצלחתם של הביטלס פתחה דלתות לאמנים בריטים רבים. בין הבולטים ביניהם היו הבי ג'יז, פינק פלויד, הרולינג סטונז, לד זפלין, The Who, הזומביז, ציפורי החצר, קצפת, הקינקס ו-The Animals.
הפלישה הבריטית לא הייתה חד-כיוונית. רוב המוזיקאים הבריטים שהגיעו כדי לכבוש את אמריקה היו נתונים תחת השפעה כבדה של מוזיקה אמריקנית, ובמיוחד סגנונות מוזיקליים כמו רוקנרול ובלוז. האנימלס לדוגמה, הפכו את השיר העממי האמריקאי "בית השמש העולה" (The House of the Rising Sun) ללהיט פולק רוק גדול. גם הביטלס הושפעו רבות מהרוק'נ'רול האמריקאי. בתחילה מהרוקנרול המוקדם של יוצרים כמו צ'אק ברי, באדי הולי ולהקות הבנות של מוטאון ומאוחר יותר מבוב דילן. המושפע הראשי מדילן, ג'ון לנון, עבר בשנות השבעים להתגורר בניו יורק, שם נרצח ב-8 בדצמבר 1980 מול בניין "דקוטה" שבו התגורר.
ההשפעה של הפלישה הבריטית על המוזיקה האמריקאית הייתה עצומה. סגנונות חדשים כמו פולק רוק היו תוצר כמעט ישיר שלה, וסוגה שלמה של להקות ניסתה לפצח את סוד ההצלחה של הביטלס. הקופים למשל הוקמו בתור המקבילה האמריקאית לביטלס בתור תוכנית טלוויזיה. לעומת זאת היו סגנונות מקומיים ומקוריים שניסו להתחרות בפלישה - גראג' רוק ומוזיקת גלישה ממנו יצאה המתחרה האמנותית והמסחרית הגדולה לביטלס, הביץ' בויז.
הפלישה השנייה

הפלישה השנייה הייתה תקופה של השפעה בריטית חזקה על המוזיקה האמריקאית שהחלה בשנת 1983 והגיעה לשיאה בשנת 1986. המניע העיקרי לגל זה היה החשיפה הרבה שנתנה רשת MTV לאמנים בריטים כגון פיקס, וואם, דוראן דוראן ו-דפש מוד. אמנים בריטים השתלטו באותן שנים על המצעדים האמריקאים.
בריטפופ

תקופה שלישית של השפעה בריטית הייתה באמצע שנות התשעים. מספר להקות בריטיות ניסו לשחזר את הצלחת הפופ הבריטי של שנות ה-60. אואזיס, אחת הבולטות שבהם, אף הושוו לביטלס וביצעו גרסאות כיסוי לשירים שלהם. בין הלהקות הבולטות האחרות: סוויד, בלר, רדיוהד, סופרגראס, פאלפ ובו ראדליז.
הלהקות הללו הצליחו לדחוק את הגראנג' האמריקאי, ששטף את העולם מספר שנים לפני כן, ולהצליח במצעדים. אולם, תקופה זו נסתיימה לקראת סוף שנות ה-90.
במאי 2002 לא היה אף שיר בריטי במצעדים האמריקאים, לראשונה מאז 1963.