stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טוגו וסט
קריירה ממשלתית

לאחר שירותו הצבאי עבד וסט בעריכת דין במשרד עורכי הדין "קובינגטון וברלינג". לאחר מכן, בתקופת נשיאותו של ג'רלד פורד, הוא היה יועץ למשנה לתובע הכללי של ארצות הברית.
בתקופת ממשלו של ג'ימי קרטר שימש וסט בכמה תפקידים. בין השנים 1977–1979 הוא היה היועץ המשפטי הראשי של מחלקת הצי, בשנת 1979 הוא היה עוזר מיוחד למזכיר ההגנה ולסגנו, ובין השנים 1980–1981 הוא היה היועץ המשפטי הראשי של מחלקת ההגנה.
ב-1981 שב וסט למגזר הפרטי ועבד במשרד עורכי הדין "פטרסון, בלקנאפ, ווב וטיילר". בהמשך הוא שימש כסגן נשיא בכיר לקשרי ממשל של חברת נורת'רופ.
בתקופת נשיאותו של ביל קלינטון כיהן וסט בשני תפקידים שונים. מנובמבר 1993 ועד מאי 1998 הוא כיהן כמזכיר הצבא. בתקופת כהונתו בתפקיד זה התרחשה "שערוריית אברדין" (אנ') שהובילה לאכיפה הדוקה יותר ולחקירה של המדיניות כלפי אלימות מינית בצבא.
התפקיד השני בו כיהן וסט בקבינט של קלינטון היה המזכיר לענייני חיילים משוחררים, בו הוא כיהן ממאי 1998 ועד יולי 2000.
לאחר פרישתו

לאחר סיום כהונתו בממשל, שב וסט לעסוק בעריכת דין ושימש כחבר דירקטוריון בכמה חברות ומוסדות. בין השנים 2004–2006 הוא כיהן כנשיא "המרכז המשותף ללימודי מדע המדינה וכלכלה", צוות חשיבה שיושב בוושינגטון די. סי. ומתמקד בסוגיות הקשורות למיעוטים. הוא היה תומך נלהב וחבר המועצה לשעבר של החברה לשימור מאונט ורנון.
יחד עם ראש המבצעים הימיים לשעבר, האדמירל בדימוס, ורן קלארק, ניהל וסט את חקירת מחלקת ההגנה על אירוע הירי בבסיס פורט הוד ב-2009. בינואר 2010 הם הגישו את מסקנותיהם.
טוגו וסט נפטר מהתקף לב ב-8 במרץ 2018, בגיל 75, כאשר היה בשיט תענוגות בין ברבדוס לבין פוארטו ריקו. הוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
הערות שוליים

1 2 3  "History Makers: Biography of Togo D. West". History Makers.
1 2 3  "Togo D. West Jr., Clinton appointee who led Veterans Affairs and investigated Army abuses, dies at 75". Los Angeles Times. March 11, 2018.
↑  "Togo West". Center for Infrastructure Protection & Homeland Security. George Mason University. Archived from the original on April 26, 2015.
↑  Thompson, Mark (January 20, 2010). "Fort Hood Report: No Mention of Islam, Hasan Not Named". Time.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n80032897  NARA: 10580832  VIAF: 25898274   WorldCat (עם VIAF): 25898274
טמשן אפריקני

| טמשן אפריקני |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: עגוראים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: טמשניים
סוג:: Podica
מין:: טבלן אפריקני
שם מדעי
 Podica senegalensis ‏וייו, 1817
תחום תפוצה
 תפוצת הטמשן האפריקני באדום

טמשן אפריקני (שם מדעי: Podica senegalensis) הוא מין ממשפחת הטמשניים שמזכירים מעט טבלנים החיים באזורים הטרופיים ושייכים לסדרת העגוראים. זהו המין היחיד במשפחה שחי באפריקה והוא גם מין יחיד בסוגו.
מאפיינים

אורכו של הטמשן 50–58 ס"מ. הוא מותאם לחיים במים ובעל צוואר ארוך, מקור אדום ומחודד ורגליים אדומות בוהקות. נוצותיו חומות כהות בדרך כלל, צדו בהיר יותר ובטנו לבנה. הצוואר אפור מהצד ושחור מלמעלה והראש גם שחור מלמעלה ובעל פס לבן לאורכו עד לצוואר. הזכרים יותר כהים מהנקבות. הטמשן מזכיר ברווז כשהוא שוחה ורגליו הגדולות ובעלות הקרום שקועות במים.
טמשן זה חי ברחבי אפריקה בנהרות, אגמים ובביצות שונות וגם ביערות גשם, סוואנות לחות ואף בביצות מנגרובים. הוא שחיין זריז מתחת למים ומחפש חסרי חוליות כמו בריומאים, שפיריות, סרטנים זעירים, רכיכות, דגים ודו-חיים קטנים. רוב הטרף נתפס מתחת למים אך הוא מסוגל גם לצוד על היבשה. עופות אלה חיות ביחידות או בזוגות ונסתרים מהעין רוב הזמן.  לא ידוע אם רוב הזמן הם במים או על היבשה.
הטמשנים מקננים בעונת הגשמים על גזרי עצים ליד המים. הנקבה מטפלת לבדה באפרוחים, והם עוזבים את הקן במהירות ומסוגלים לחפש מזון בכוחות עצמם.
הערות שוליים

↑  טמשן אפריקני באתר הרשימה האדומה של IUCN
טימו קיבינן

| --- | --- |

טימו קיבינן
 לידה:  8 בדצמבר 1959 (בן 64) פינלנד לאפנראנטה, פינלנד
 מדינה:  פינלנד 
 השכלה:  Cadet School 
 מספר צאצאים:  4 
 השתייכות:   צבא פינלנד
 תקופת הפעילות:  מ-1978
 דרגה:   גנרל
 תפקידים בשירות
 ראש ההגנה
 עיטורים
 מדליית ההצטיינות הצבאית (4 ביוני 2005)  Gold Medal of Merit of the Reserve Officers Association (4 ביוני 2018)  אביר דרגה ראשונה במסדר האריה של פינלנד (4 ביוני 1998)  Medal of Merit, First Class, of the Civil Defence (27 בפברואר 2018)  Medal of Merit of the Association of Voluntary Defence Guilds (4 ביוני 2013)  מסדר ההצטיינות האוקראיני, דרגה 1 (28 בדצמבר 2023)  אות מסדר כוכב הקוטב - מפקד הצלב הגדול (17 בספטמבר 2021)  Cross of Merit of the War Invalides (2023)  אביר הצלב הגדול של הוורד הלבן של פינלנד (4 ביוני 2022)  מפקד במסדר האריה של פינלנד (4 ביוני 2010)  Cross of Liberty, 1st Class with star (4 ביוני 2018)  NATO medal for the former Yugoslavia 
 
טימו פקה קיבינן (בפינית: Timo Pekka Kivinen;‏ נולד ב-8 בדצמבר 1959) הוא גנרל פיני המשמש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של כוחות ההגנה של פינלנד.
ביוגרפיה

קיבינן נולד בלאפנראנטה ב-8 בדצמבר 1959, וב-1978 התגייס לצבא פינלנד. הוא למד בקורסים צבאיים בפינלנד, שוודיה בריטניה וארצות הברית. הוא השתתף במלחמת בוסניה ב-1997. ב-1998 הוא נשלח לאוסטריה כספח צבאי ולאחר מכן נשלח לשמש כנספח צבאי באוקראינה ובהונגריה. ב-2011 הוא חזר לפינלנד ומונה למפקד גדוד יגרים. ב-2004 הוא מונה סגן הנשיא של האוניברסיטה להגנה לאומית עד 2007. לאחר מכן מילא תפקידים בכירים במטה הכללי וב-2011 מונה למפקד בריגדת קרליה. ב-2017 הוא מונה לסגן ראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של פינלנד. ב-1 באוגוסט 2019 הוא הפך לראש ההגנה במקום ירמו לינדברג.
חסידות קשאנוב

חסידות קשאנוב הייתה חסידות גליציאנית, ענף מחסידות צאנז. האדמו"ר הראשון בחסידות היה רבי דוד הלברשטאם בנו של רבי חיים הלברשטאם בעל ה"דברי חיים" מצאנז. רוב החסידים נהרגו בשואה וכיום צאצאי האדמו"רים משמשים באדמו"רות אך ללא קהילות חסידים.
תולדות החסידות

רבי דוד הלברשטאם נולד ברודניק בשנת תקפ"א. בזיווג ראשון נישא לעכסה גיטל בת הרב יוסף זאב מטרניגרד ממנה נולדו לו שני בניו הגדולים. בזיווג שני נישא ללאה זיסל צינץ נכדת בעל ה"יד הקטנה". היה נחשב לגאון ותלמיד חכם. היה תלמידם של אביו, של רבי צבי הירש מרימנוב ושל רבי ישכר בר מרדושיץ. כיהן ברבנות בקשאנוב ומשנת תרל"ו החל לשמש באדמו"רות. נפטר בכ"ה באלול תרנ"ד. בניו היו רבי יוסף זאב הלברשטאם, רבי אריה לייבוש הלברשטאם מדוקלה, רבי משה הלברשטאם (ת"ר - ה' באדר תרע"ה; חתנו בזיווג ראשון של הרב ישראל אלימלך אונגר מדומברובה, ובזיווג שני של שרה שיינא בתו של הרב מרדכי שניאור זלמן שניאורסון רב בזיטומיר) ורבי נפתלי הלברשטאם.
תולדות החסידות > הדור השני

בני רבי דוד הלברשטאם;
רבי יוסף זאב הלברשטאם (תקצ"ז - כ"ג באלול תרכ"ב) כיהן כאדמו"ר בקשאנוב. סבו רבי חיים מצאנז שבחו ואמר עליו שהוא יחיד במידת ההשתוות. היה חתנו של רבי מנחם מנדל מגלגוב
רבי נפתלי הלברשטאם (תר"י - כ"ט בתמוז תרפ"ג) שימש ברבנות קשאנוב יחד עם אחיינו רבי יוסף אלימלך בן אחיו רבי משה, ומשנת תרס"ח כרב יחיד. היה חתנו של הרב אברהם יהושע השיל קצעלנבויגן רב בטלוסט ובזיווג שני (ממנה נולדו ילדיו) של בתו של רבי משה הגר מרדוביץ
בנו רבי מנחם מנדל הלברשטאם (תר"מ-תש"ג) מילא את מקומו ברבנות עד הרצחו בשואה והיה הרב האחרון בקשאנוב
חתניו של רבי דוד הלברשטאם היו;
הרב אלעזר ויסבלום מריישא (נכד רבי אלימלך מליז'נסק)
רבי יחיאל הורוביץ (מפאקשווניץ)
הרב משה יוסף טייטלבוים (מאויהל)
הרב שלום שפירא מפשיטיק (בנו של רבי יעקב יצחק שפירא מבלנדוב)
הרב שמעון אלתר תאומים-פרנקל רב בפדגרוזה
תולדות החסידות > המשך השושלת

בניו של רבי יוסף הלברשטאם כיהנו ברבנות ובאדמו"רות;
רבי אהרן הלברשטאם (תרכ"ה - כ"ו בניסן תש"ב) בביאלה (-כיום חלק מביליץ). היה חתנו של רבי אלתר דוד מוואלברום. לא היה אדמו"ר רשמי אך התנהג בגינוני אדמו"רות. היה תלמידם של דודו רבי יחזקאל שרגא משינובה ושל רבי יהושע רוקח מבעלז. היה נחשב לתלמיד חכם גדול. היה ראש ישיבה ופוסק הלכה. חיבר ספר בשם "מגד שמים".
בנו רבי מנחם בן ציון רוטנברג-הלברשטאם (תרמ"א - כ"ג בניסן תשי"ז). גדל אצל סבו רבי אלתר דוד והוסמך על ידו לאדמו"רות וכיהן בוודיסלב (שם היה חתן של רבי אברהם חיים רוטנברג רב העיר) ולאחר מכן בארצות הברית שם כיהן כ"ראש אגודת האדמו"רים בארצות הברית"
רבי נפתלי הלברשטאם (בערך תרכ"ט - כ"ט באייר תרפ"ט) הירש כיהן כאב"ד גלוסק ואדמו"ר בפיקלו הסמוכה לצאנז. היה חתנו של רבי משה רוקח מקארוב (בנו של השר שלום)
רבי אריה לייביש הלברשטאם (בערך תר"מ - א' בחשוון תרצ"ה) ממלא מקום אביו
רבי מנחם מנדל הלברשטאם ממלא מקום אביו
רבי אשר מאיר (תרי"ח-בערך תרצ"ה) בבוכניה. כיהן ברבנות בחיי רבי חיים מצאנז והיה תלמידו. התפרסם כצדיק גדול
רבי יהושע הלברשטאם (תר"מ - תש"ג) מילא את מקום אביו. נרצח בשואה
בניו של רבי משה הלברשטאם כיהנו כולם במשרות רבנות באזור;
בנו השני רבי ברוך הלברשטאם (תרל"ה - י"א בתשרי תרע"ז, חתן רבי אברהם חיים השני מלינסק) כיהן בקשאנוב
אחד מחתניו היה רבי חיים יהושע הלברשטאם בנו של רבי בן ציון הלברשטאם מבאבוב שכיהן כרב בבאבוב
בנו רבי ברוך דוד הלברשטאם (י"א אדר תרצ"ו - י"ד אייר תשפ"ב) כיהן ברבנות בבית המדרש סארוואש בבורו פארק
בנו רבי משה יהושע מילא את מקום אביו
בנו רבי יעקב יוסף הלברשטאם מכהן באדמורות בבורו פארק
בנו רבי חיים יהושע הלברשטאם מכהן באדמו"רות בקהילת סטמר מונסי
החסידות אחרי השואה

רבי דוד הלברשטאם (י"ג באדר תרנ"ז -  י"א בתמוז תשמ"ו), בנו השני של רבי ברוך בן רבי משה בן רבי דוד כיהן כאדמו"ר מקשאנוב בארצות הברית.
בניו היו:
רבי משה הלברשטאם (תרפ"ג -כ"ו בתשרי תשע"א) האדמו"ר מקיוויאשד בוויליאמסבורג. חתנו של רבי אלעזר שפירא מקיוויאשד.
רבי יצחק מרדכי הלברשטאם, ממלא מקום אביו. חתן רבי בעריש לויפער (אב"ד אוהל תורה דז'יקוב וחתן רבי יוסף פנט מדעש.
בנים נוספים: הרב צבי אלימלך הלברשטאם חתן רבי חי יצחק טברסקי מרחמסטריווקא ארצות הברית והרב ברוך נתן חתן רבי מרדכי שטיין מפאלטישאן, רב חסידות סאטמר (ר' זלמן לייב) בלונדון.
חתניו: הרב אהרן צבי רומפלר משפיע חסידי בירושלים, הרב ליפא טייטלבוים בנו של הרב אהרן טייטלבוים מאוהעל, רבי יצחק יוחנן הגר אדמו"ר  מויז'ניץ וויליאמסבורג, הרב ברוך אברהם פרידמן דומ"צ בית כנסת סאטמר רח' הריסון בוויליאמסבורג ובנו של הרב ישראל חיים מנשה).
רבי שרגא פייבל, מילא את מקום אביו באדמו"רות קשאנוב בבורו פארק.
בנו רבי שמואל חיים ממלא את מקומו.
בנו השני רבי ברוך אברהם מכהן כרב בית המדרש קשאנוב בוויליאמסבורג.
חתניו הם ר' בן ציון אברהם הלברשטאם אב"ד בית אברהם פאקשיווניץ בפלטבוש, רבי יוסף מרדכי אייכנשטיין (בן רבי יצחק אייזיק מקיוויאשד) והרב משה קופלמן מלפנים ראש ישיבת לוצרן בשווייץ וכהיום בקענווי איילענד.
רבי ברוך נתן, חתן רבי אורי מקנייהניטש.
רבי שרגא פייבל,  נפטר בצעירותו.
רבי אברהם, מכהן כרב בית המדרש "מנחת חינוך - טארטיקוב".
חתנו הרב חיים דוד בלום ר"מ ומשפיע בישיבת באבוב בבורו פארק.
גזע דוקלא

רבי אריה לייבוש (תקצ"ח - אדר א' תרס"ח) בנו של רבי דוד מקשאנוב היה חתנו של דודו זקינו רבי אביגדור הלברשטאם מדוקלא (אחיו של ה"דברי חיים" וחתנו של רבי אברהם חיים הורוביץ מלינסק) וכיהן כרב ואדמו"ר בדוקלא. בנו רבי מנחם מנדל, חתנו של דודו זקינו רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משינאווא מילא את מקומו. נפטר בכ"א באדר ב' תרפ"ו.
רבי חנה הלברשטאם בנו של רבי מנחם מנדל כיהן בקולשיץ. היה אדמו"ר מפורסם ורבים מחסידי צאנז הסתופפו בצילו. היה קנאי גדול. חיבר מספר קונטרסים (נדפסו בספרו דברי חנה). בין תלמידיו היו רבי יעקב לייזר מפשעווארסק ורבי יקותיאל יהודה הלברשטאם מקלויזנבורג. רבי שלמה הלברשטאם מבני ברק מכונה כיום האדמו"ר מקולשיץ.
בניו האחרים של רבי מנחם מנדל היו רבי דוד אדמו"ר בטשעבין, רבי חיים ברוך אב"ד פריסטוק ורבי יחזקאל שרגא אב"ד דוקלא.
לקריאה נוספת

יצחק אלפסי, החסידות, 1977, עמ' 194-190.
חצר בנימין בירושלים

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  הרכב 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  31°47′02″N 35°13′13″E﻿ / ﻿31.784°N 35.220194444444°E﻿ / 31.784; 35.220194444444
  (למפת ירושלים מוגדלת) חצר בנימין בירושלים(למפת ירושלים רגילה) חצר בנימין בירושלים(למפת הרי ירושלים רגילה) חצר בנימין בירושלים(למפת הרי ירושלים מוגדלת) חצר בנימין בירושלים
 
חצר בנימין. תמונה של הנזיר טימון. סוף המאה ה-19.
חצר בנימין בירושלים (אכסניית בנימין) הוא שמו של מתחם היסטורי בנוי ברחוב הנביאים מספר 43 בירושלים. בעבר היה מתחם זה שלוחה של מגרש הרוסים ושימש כאכסניה לצליינים, המתחם נקראה על שם בנימין (וניאמין) לוקיאנוב שרכש אותו ב-16 במרץ 1887. לאחר מכן שימש המתחם למשרדים של עמותת יד שרה עד למעבר העמותה למשרדיה בשדרות הרצל.
היסטוריה > תקופת טרום המהפכה הרוסית > תיאור האכסניה

מתחם האכסניה כלל שלושה מבנים דו קומתיים המחוברים אחד לשני ועליהם גגות רעפים. בחזית המתחם הוקם שער אבן המעוטר בשלטי אבן אליפטיים.
על גבי שער הכניסה מוצג סמל החברה הארץ ישראלית הרוסית ובצד חקוק הפסוק:
למַעַן צִיּוֹן לֹא אֶחֱשֶׁה, וּלְמַעַן יְרוּשָׁלִַם לֹא אֶשְׁקוֹט
על גבי הסמל מופיעות האותיות היווניות כי X ורו P, שהן שתי האותיות הראשונות במילה "כריסטוס", ושתי האותיות היווניות אלפא ואומגה (האות הראשונה והאחרונה באלפבית היווני), ככתוב בברית החדשה:
אָנֹכִי אָלֶף וְתָו רִאשׁוֹן וְאַחֲרוֹן
ברבות הימים נהרסו שני בניינים ממבני האכסניה ורק מבנה אחרון נותר לעמוד. צורתו כצורת האות ר' ולו שתי כניסות. אחת הראשית הפונה לרחוב הנביאים וכניסה משנית הפונה לכוון מזרח.
פעילות המוסדות הרוסים בארץ ישראל הגיעו לכלל סיום עם פרוץ מהפכת אוקטובר שסגרו את גבולות רוסיה מחד והפסיקו פעילות דתית בכלל ועלייה לרגל בפרט.
בכתבה במקומון הירושלמי של העיתון ידיעות אחרונות כתב העיתונאי יהודה ליטני זיכרונות ילדות של נער ירושלמי בתקופת קום המדינה:
אחת מאותן צלייניות שנתקעו בארץ הקודש בעת מלחמת העולם הראשונה הייתה ויירה ששימשה כעוזרת בית בביתה של סבתי המנוחה חיה פת, בעלת בית הקפה והקונדיטוריה "פת" שבפינת רחוב נביאים הרב קוק... בחדרה הקטן (משרדי יד שרה) ברחוב הנביאים הייתה מעל מיטתה תמונה ענקית של הצאר ניקולאי השני. בכל פעם ששמעה את שמו של יוסף ויסריונוביץ סטלין, נהגה לרקוק על הרצפה ולקלל. סטלין, אמרה, היה רוצח בני המשפחה הקדושה ופושע נאלח.
היסטוריה > התקופה שלאחר המהפכה

בתקופת המנדט הבריטי (משנת 1917 עד 1948) התגוררו עובדי הכנסייה האורתודוקסית בירושלים במתחם בנימין; חלקם המשיכו להתגורר בה לאחר הקמת מדינת ישראל בשנת 1948 ולא רצו לעבור לירדן במזרח ירושלים.
בשנת 1964, במסגרת הסכם בין ממשלתי שנחתם על ידי גולדה מאיר וניקיטה חרושצ'וב תחת מה שנקרא "עסקת התפוזים" החצר נמכרה על ידי הממשלה הסובייטית למדינת ישראל. חוקיות העסקה נותרה שנויה במחלוקת, מכיוון שלא ברור אם ברית המועצות הייתה הבעלים החוקיים של המתחם, בהתחשב בעובדה שמתחם בנימין (כמו מתחם סרגיי בירושלים) היו רשומים על שם יו"ר החברה הארצישראלית הקיסרית, הדוכס הגדול סרגיי אלכסנדרוביץ'.
כתוצאה מעסקת התפוזים, המתחם הועבר לצדקה לידי עמותת יד שרה, שעזבה את המתחם בשנת 2006.
היסטוריה > התקופה שלאחר המהפכה > משרדי יד שרה

בשנת 1976 עברו לבנין האכסניה משרדי אגודת הגמ"ח יד שרה - אגודת מתנדבים גדולה הפועלת בישראל ומעניקה מגוון שירותים לטיפול בחולים והשאלת ציוד רפואי. האגודה זכתה בפרס ישראל (שנת תשנ"ד – 1994). משרדי האגודה שכנו קודם לכן בביתו של ראש העיר לשעבר אורי לופוליאנסקי בשכונת סנהדריה המורחבת.
בנוסף למשרדי האגודה פעלו במבנה גם מחסנים, בית מלאכה מוקד מצוקה ובית תמחוי. המבנה היה צר מלהכיל את הצפיפות וכך תרמה רכבת ישראל בשנת 1983 קרון רכבת שהגיע מגרמניה ולא התאים לרוחב הפסים בארץ. קרון זה הפך לאחד הסמלים של יד שרה .
בשנת 1988 עברה האגודה למשכנה החדש בשדרות הרצל ובבניין אכסניית בנימין נותר סניף מקומי של האגודה על מנת לשרת את הקהל המטופל בבית החולים ביקור חולים הסמוך. סניף זה נסגר ביום 23 בספטמבר 2007.
המצב הנוכחי

מאז 2006 הועבר מתחם בנימין לעיריית ירושלים. בתחילה תכנן בית העירייה בירושלים להרוס את בניין החצר ההיסטורית במסגרת פרויקט הרחבת רחוב הנביאים בירושלים. אך כתוצאה מהתנגדות דעת הקהל, בוטלו תוכניות אלה. הוחלט כי הבניין לא ייהרס, אלא ישוחזר עם הצבת משרדים זמניים של חברות בנייה ישראליות, אשר מקימות מבני מגורים ממש בסמוך למתחם, באישור העירייה.
חצר בנימין ממשיך להיות בחזקת העירייה בירושלים. האגפים הצפוניים והדרומיים של מתחם בנימין נהרסו ומבין המבנים ההיסטוריים, נשתמרו האגף הראשי, שערי האבן עם שלטי תבליט הבסיס עם סמל החברה. לוח השיש עם הכתובת ברוסית ישנה "חצר בנימין" נגנב על ידי אלמונים.
המצב הנוכחי > גוש 50

בנין האכסניה מהווה חלק מגוש 50 הנקרא על שם מספר הגוש - 30050 גבולותיו הם רחוב רב קוק, הנביאים ורחוב יפו מדובר במתחם המיועד על פי תוכנית המתאר למלונאות ומסחר, אך בתוכו פזורים מבנים היסטוריים, ובהם בית טיכו, ובית החולים הגרמני (ירושלים). המתחם עורר עניין בקרב אנשי עסקים וחברות בניה שראו בקרבתו למרכז העיר ולעיר העתיקה מחד ולאישור לבניה לגובה שניתן בו הזדמנות עסקית.

עם פינוי משרדי יד שרה, פרסמה רשות הפיתוח של חברת עמידר מכרז לרכישת הקרקע ברחוב הנביאים 43 - הנכס כולל מגרש ששטחו 1.2 דונם ועליו המבנה ההיסטורי, הידוע גם בשם 'אכסניית בנימין' או אכסניית הצליינות הרוסית.
על רקע מכרז זה ניצתה מחלוקת בין מינהל מקרקעי ישראל הטוען כי בפרטי המכרז הנכס אינו מסומן כמבנה לשימור ולמעשה הוא מיועד להריסה מצד אחד וגופי שימור ואיכות הסביבה הטוענים מנגד כי בכוונתן לפעול לשימור המבנה מאחר שלמתחם יש ערך היסטורי.
האדריכלית פני גולדשמיט הגישה מטעם החברה להגנת הטבע המרכזת פעילות של מספר גופים קטנים יותר ובהם ועד להצלת רחוב הנביאים סקירה ובה נאמר בין היתר :
”ערכיותו של מבנה אכסניית בנימין נובעת מהיותו עדות נוכחת לתקופה היסטורית חשובה בהתפתחות העיר, דוגמה למבנה שמטרתו הייתה פילנתרופית כיתר רב המבנים הסמוכים, עדות לפעילותם של הרוסים ולבנייתם המפוארת, מבנה המייצג אסתטיקה "של הישן" שנעלמה, ולה אנו מתגעגעים, דופן לציר רחוב בעל תכונות עירוניות שמיטב מתכנני הערים של ימינו מנסים ליצור, לעתים ללא הצלחה. הוא עדות לעבודה של מהנדס/אדריכל שפעילותו הייתה ענפה באותן השנים. מבנה זה הוא חלק מהזהות של מרכז ירושלים, נוכחותו (קנה המידה שלו) וחזותו הנעימים תורמים רבות להדגשת המרקם העירוני של האזור.”
ראו גם

אדריכלות בירושלים
לקריאה נוספת

ש' אבן אור, י' ביבר, בלב ירושלים – אתרים ברחוב יפו וברחוב נביאים ירושלים תשמ"ט.
יהושע בן-אריה, ‏עיר בראי תקופה - ירושלים במאה התשע-עשרה, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1979, באתר "כותר".
יהושע בן-אריה, ‏עיר בראי תקופה - ירושלים החדשה בראשיתה, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1979, באתר "כותר".
דוד קרויאנקר, אדריכלות בירושלים – תקופות וסגנונות 1860–1914, מכון ירושלים לחקר ישראל, ירושלים 1983
הערות שוליים

↑
יהושע בן-אריה, ‏עיר בראי תקופה - ירושלים במאה התשע-עשרה, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1979, באתר "כותר", עמ' 105
↑  Прошение соборного иеромонаха Вениамина в Совет ИППО о принятии в ведение Общества. 29 октября 1891 г. Россия в Святой Земле. Документы и материалы. Т.1. Москва. «Международные отношения». Стр. 595—596.
↑  Н. Н. Лисовой. Подворья ИППО в Иерусалиме. Издание ИППО. Москва. 2012 г. стр. 156
↑  Описание Вениаминовского подворья в Иерусалиме. 5 июня 2010 г. Россия в Святой Земле. Документы и материалы. Т.1. Москва. „Международные отношения“. Стр. 604—606
↑  יהודה ליטני, "עיתון ירושלים" (מקומון ידיעות אחרונות) 'טחנות רוח גיליון 17 בספטמבר 1991
↑  «Апельсиновая сделка». Список советского имущества в Израиле, предлагаемого для продажи Правительству Государства Израиль в 1964 г. Публикация на портале «Россия в красках» в Иерусалиме
↑  מקור ראשון "למי שייך ארמון סרגיי הירושלמי", 13 ביוני 2008.
↑  Русское духовное наследие в Иерусалиме под угрозой исчезновения. Публикация на портале «Россия в красках»
1 2  Вениаминовское подворье Императорского православного палестинского общества в Иерусалиме. П. В. Платонов. Публикация на сайте «Россия в красках»
↑  http://www.yadsarah.org.il/index.asp?id=371&newsid=1074
↑  Членам ИППО передано барельефное изображение иерусалимского креста с Вениаминовского приюта в Иерусалиме. Публикация на официальном портале Иерусалимского отделения ИППО. 11 августа 2010
↑  TheMarker - חדשות כלכלה, בורסה וצרכנות מהארץ והעולם - דה מרקר | TheMarker, באתר www.themarker.com
↑  ynet, mynet, z.ynet.co.il (באנגלית)
↑  החברה להגנת הטבע - קהילת ירושלים, באתר www.teva.org.il
חצר בנימין בירושלים. תמונה של הנזיר טימון. סוף המאה ה-19.
לוח שיש היסטורי בשערי המתחם. תמונה מ-3 בנובמבר 2007.
סמל החברה הארץ ישראלית רוסית פרבוסלבית קיסרית - על שער האכסניה
תצלום של הבניינים הצפוניים והדרומיים שנהרסו במתחם. תמונה מ-4 באוגוסט 2010
טן חברה לדלק

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 מייסדים:  החברה הכלכלית לפיתוח גוש עציון
 תקופת הפעילות:  1991–הווה (כ־33 שנים)
 משרד ראשי:  נתניה, ישראל
 בעלות:  קרן אייפקס
 ענפי תעשייה:  תעשיית האנרגיה 
 מוצרים עיקריים:  הפעלת תחנות דלק, שיווק מוצרי דלק, חנויות נוחות
 הכנסות:  1.00 מיליארד ש"ח (2019)
 רווח תפעולי:  21.9 מיליון ש"ח (2019)
 רווח:  6.00 מיליון ש"ח (2019)
 הון עצמי:  112 מיליון ש"ח (2019)
 סך המאזן:  757 מיליון ש"ח (2019)
 מנכ"ל:  אלי בן לולו
 עובדים:  500 (נכון לסוף 2017)
  
 http://www.10ten.co.il
 
לוגו ישן של חברת הדלק "טן".
הלוגו הקודם של חברת טן
תחנת דלק טן בנשר
טן חברה לדלק (ממותגת בשם Ten) היא חברת אנרגיה ישראלית העוסקת בייזום הקמה ותפעול של תחנות דלק ובשיווק של מוצרי דלק ללקוחות עסקיים. היא חברת שיווק הדלק החמישית בגודלה בישראל.
היסטוריה

החברה הוקמה בשנת 1991 בשם "מאור חברה לדלק" על ידי החברה לפיתוח גוש עציון בעקבות רפורמה בשוק הדלק שאפשרה מתן רישיונות לחברות דלק חדשות בישראל. שמה הנוכחי ניתן לה בשנת 1994. בשנת 1993 נרכשה החברה על ידי אליעזר פישמן. בתחילת דרכה עסקה החברה בשיווק והפצת סולר לתעשייה ולחימום ביתי באזור ירושלים. ב-1995 החלה החברה בהקמה ותפעול של מרכזי תדלוק סולר (מת"סים) ברחבי הארץ. בשנת 1997 החלה החברה להפעיל תחנות דלק לשימוש הציבור. ב-2007 הנפיקה לראשונה החברה איגרות חוב לציבור, וב-2008 החלה להפעיל בתחנות הדלק שלה חנויות נוחות.
ב-2017 רכשה קרן אייפקס את חברת טן תמורת 140 מיליון שקלים בעקבות קריסתו העסקית של אליעזר פישמן. ב-2018 רכשה טן את חברת "תדלוקים" שמתמחה בתדלוק ישיר לכלים הנדסיים ורכבי עבודה באתרי בנייה ותשתיות, באמצעות צי מכליות ייעודי.
נכון ל-2021 מונה החברה 68 תחנות תדלוק ו-23 חנויות נוחות בכל רחבי הארץ. החברה שותפה בחברת I4U הפועלת בברזיל, ומחזיקה בזיכיון לייצור חשמל במדינה באמצעות תחנות הידרו־אלקטריות.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  טן חברה לדלק: נתונים כספיים באתר מאי"ה.
↑  טן חברה לדלק בע"מ דוח תקופתי לשנת 2010, באתר הרשות לניירות ערך, 29 במרץ 2010
↑  יוחאי רפאלי, נאמן העניק רשיון חברת דלק לחברה לפיתוח גוש עציון, מעריב, 12 בדצמבר 1990
↑
↑  גולן חזני, אייפקס חולמת על שווי של עד 700 מיליון שקל בהנפקת זאפ, באתר כלכליסט, 26 ביוני 2018
↑   אורה קורן, גיל שפר מוכר את השליטה בחברת תדלוקים לטן של קרן אייפקס, באתר TheMarker‏, 15 בפברואר 2018
טופאק אמארו השני

| --- | --- |

 לידה:  10 במרץ 1738 Tinta, פרו 
 הוצאה להורג:  18 במאי 1781 (בגיל 43) קוסקו, פרו 
 שם לידה:  José Gabriel Condorcanqui Noguera 
 מדינה:  מלכות המשנה של פרו 
 השכלה:  Saint Francis Borgia School  האוניברסיטה הלאומית סן מרקוס 
 בן או בת זוג:  Micaela Bastidas (25 במאי 1758–?) 
 
חוסה גבריאל טופאק אמארו (בספרדית: José Gabriel Túpac Amaru; ‏ 19 במרץ 1738 – 18 במאי 1781) הידוע יותר כטופאק אמארו השני (להבדילו מטופאק אמארו) היה מנהיג אינדיאני שהנהיג מרד גדול נגד האימפריה הספרדית ונחשב לגיבור לאומי בפרו.
ביוגרפיה

טופאק אמארו נולד בשם חוסה גבריאל, למשפחה ממוצא מעורב, במחוז קוסקו, בפרו שתחת שלטון האימפריה הספרדית. הוא רכש השכלה בבית ספר ישועי. הוא קיבל תואר מרקיז, ושלט בשם הספרדים על כמה שבטי אינדיאנים. תפקידו היה לתווך בין האינדיאנים לבין המושלים הספרדים. אותה תקופה הכבידו המושלים את עולם על האינדיאנים, גבו מהם מיסים כבדים, ולקחו רבים לעבודות כפייה. המרמור בקרב המקומיים היה רב, והחלו געגועים למורשת האינקה המפוארת. חוסה גבריאל ביקש כמה פעמים מהספרדים להקל על המיסים הכבדים שהם גובים, אולם תחנוניו נפלו על אוזניים ערלות. הוא החל לתכנן מרד בסתר, והפסיק להעביר את המיסים. המושל אנטוניו דה אריאגה איים עליו במוות, בתגובה שינה חוסה גבריאל את שמו לטופאק אמארו, וטען שהוא צאצא ישיר של טופאק אמארו. הוא הכריז על מרד ובעורמה הצליח ללכוד את אריאגה ולתלות אותו.
מעשהו של טופאק אמארו הצית את אש המרד בכל רחבי פרו, ילידים רבים הצטרפו אל צבאו ההולך וגדל שהגיע לבסוף ל-6,000 לוחמים. הם צעדו לכיוון קוסקו, ובדרך כבשו מספר ערים וטבחו בספרדים הטהורים שחיו בהם. חייליו השתלטו על העיר סנגרה, אולם קרב זה חשף את חוסר יכולתו לשלוט בהם, החיילים טבחו בכל התושבים ספרדים ואינדיאנים וכך הרחיקו אינדיאנים אחרים מצבאם. טופאק אמארו הטיל מצור על קוסקו, אולם תושבי העיר שהזדעזעו מטבח סנגרה, התגוננו באומץ, וקיבלו תגבורת ואספקה באופן שוטף מלימה. כוחותיו היו נצורים, ובעקבות בגידה של קציניו הוא נתפס. כאשר חוקר ספרדי ניסה להשיג ממנו את מקום מחבואם של עוזריו טופאק אמארו השיב בבוז "אין כאן עוד שותפים חוץ ממני וממך אתה כמדכא ואני כמשחרר". הוא סבל עינויים קשים, ונאלץ לצפות בהוצאתם להורג של אשתו, בנו וידידיו. ראשו נערף בכיכר המרכזית של קוסקו, אותו מקום בו נערף ראשו של סב סביו לכאורה טופאק אמארו. גופו נחתך לחתיכות שהוצגו ברחבי פרו כדי לדכא את שאריות המרד. בתיו נהרסו, שדותיו נזרעו מלח, וכל המסמכים הקשורים למשפחתו הועלו באש.