stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמיל אל-ע'ורי
הערות שוליים

↑  אילן פפה, אצולת הארץ: משפחת אל-חוסייני, עמ' 294.
↑  ⁨STAVSKY APPEAL TO-DAY ⁩ | ⁨The Palestine Post⁩ | 16 July 1934 | Newspapers | The National Library of Israel, www.nli.org.il (באנגלית).

TROUBLES IN GERMANY.

The following paragraph is taken from the Arab Federation, a Jerusalem weekly in English, dated July 7. The people of Palestine have been watching the recent troubles in Germany with great interest and keen.

They were astonished by the courageous quick actions of Hitler whom the Arabs admire very much.
1 2 3 4 5  ביוגרפיה קצרה של אמיל ע'ורי, באתר www.passia.org (באנגלית)
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1918–1929, עמ' 220.
1 2 3 4  יואב גלבר, קוממיות ונכבה, עמ' 608.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה: התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1939-1929, עמ' 101-100.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 239.
↑  יעקב שמעוני, ערבי ארץ-ישראל, פרק 14: התנועה הערבית הלאומית בארץ ישראל, עמ' 315.
↑  בני מוריס, 1948, עמ' 41.
↑  יעקב שמעוני, ערבי ארץ-ישראל, עמ' 326–328, 347-346.
↑  14 במאי, באתר הארץ, 13 במאי 2007
↑  יואב גלבר, קוממיות ונכבה, עמ' 121.
↑  ד"ר אורי מילשטיין, בריחת רבין משדה הקרב, באתר News1 מחלקה ראשונה, 2 באוגוסט 2013
↑  יואב גלבר, קוממיות ונכבה, עמ' 184.
↑  יואב גלבר, קוממיות ונכבה, עמ' 253, 540 (הערה 85).
↑  בני מוריס, 1948, עמ' 427-426.
↑  ג'ון רוי קרלסון, מקהיר עד דמשק, עמ' 292.
↑  שמואל כץ, אדמת מריבה, פרק 2: פליטים, עמ' 27.
↑  יואב גלבר, קוממיות ונכבה, עמ' 384.
↑  יואב גלבר, קוממיות ונכבה, עמ' 395.
↑  צבי אל-פלג, המופתי הגדול, עמ' 133.
↑  שמואל כץ, אדמת מריבה, פרק 2: פליטים, עמ' 32.
↑  משה שמש, חזון הרפובליקה הפלסטינית הנצחית של עבד אל־כרים קאסם 1963-1959, עמ' 201.
1 2  מצטפא כבהא, המזרח התיכון בימינו: הפלסטינים – עם בפזורתו, האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 59, הערה 11.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה: התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1939-1929, הקדמה, עמ' 12-11.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303877605171  GND: 1037048016  ISNI: 0000 0003 8163 4189  LCCN: nr92012084  VIAF: 261967659   WorldCat (עם VIAF): 261967659
בן בלימה

| --- | --- |
 כינוי:  בן בלימה 
 מדינה:  ספרד 
 מקום פעילות:  גירונה
 השתייכות:  ראשוני ספרד
 תחומי עיסוק:  קבלה
 רבותיו:  רבי יצחק סגי נהור
 תלמידיו:  מקובלי גירונה
 בני דורו:  רמב"ן
 
בן בלימה הוא כינוי לרב עלום שם, מראשוני המקובלים, ממעבירי וממפיצי תורת הקבלה במאה ה-12. הוא נזכר בחיבורי הראשונים, בספרו של רבי יהושע אבן שועיב ורבי שם טוב אבן גאון. יש מי ששיער שהוא היה רבו של הרמב"ן בענייני קבלה.
השערות על זהותו

במחקר מניחים כי לא מדובר בדמות מיסטית בעלת כוח עליון אלא באדם מציאותי, זאת מפני שאין בנראה סיבה להעלימו בעוד את אליהו הנביא פרסמו, ואף מציגים אותו כמקבל מאליהו הנביא ולא ככוח אחר.
המחקר מציגו כדמות המעבירה את מסורת הראב"ד השלישי ורבי יצחק סגי נהור למקובלי גירונה, מכוח שמועות בשמו המזכירות אותו כמתווך.
מספר השערות נאמרו על זהותו:
יוסף דן טען ששמו של רבי עזריאל מגירונה הוסתר ולא נדע שם אביו כלל ועל כן שיער שהוא בן בלימה.
בן ציון דינור שיער שהוא רבינו יונה גירונדי. להשערתו זו אין בסיס.
המחקר לא קיבל את הזיהויים והוא מגדירו כמקובל עלום שם.
כמעביר תורת קבלה

אחד מהראשונים בעל ספר אור הגנוז מתאר בביאורו לספר הבהיר את שלשלת המסירה של תורת הקבלה וכך כותב:
"כפי מה שקבלתי מפי רבותי רבי יהושע אבן שועיב ומפי הרב רבי שלמה מברצלונה שקיבל מהרמב"ן והוא קיבל מן בן בלימה והוא קיבל מרבי יצחק סגי נהור... והוא קיבל מאליהו הנביא"
עודד ישראלי טוען שרמב"ן לא היה תלמידו, ומסורות אלו מדברות על שמועה ששמע מפיו ולא על יחסי רב – תלמיד, ואף בכתב יד מסופר על מחלוקת ביניהם. יוסף דן לעומתו הציג את הקטע הזה כפתרון לשאלת רבו של הרמב"ן בתורת הקבלה.
שמועות בשמו

מספר שמועות הובאו בשמו בעיקר בכתבי תלמידי הרשב"א.
רבי יהושע אבן שועיב בביאורו לסודות הרמב"ן כותב בשם הרמב"ן בשם בן בלימה שבברכת כהנים יש לכוון "מלמטה למעלה" כלומר סדר הפסוקים הוא בסדר עולה יברכך ה' וישמרך, ויותר מזה יאר ה' וכו', וכן לגבי קריאת שמע הביא בשם הרמב"ן בשמו שיש לכוון "מלמטה למעלה", רבי שם טוב אבן גאון מביא אף הוא את שמועה זו אך ללא שם הרמב"ן אלא איש מפי איש מבן בלימה.
בגיליונות כתב יד של פירוש אבן שועיב מובאת מחלוקת בין הרמב"ן לבן בלימה אודות סוד הנפילים.
ראו גם

אדם בעל שם
לקריאה נוספת

יוסף דן, "רבי עזריאל מגירונה שתי חידות או חידה אחת", אסופה ליוסף - קובץ מחקרים שי ליוסף הקר, ירושלים תשע"ד, עמ' 59–67.
גרשום שלום, ראשית הקבלה, עמ' 240–241.
עודד ישראלי, הרמב"ן – ביוגרפיה אינטלקטואלית, הוצאת מאגנס ירושלים, 2021, עמ' 196–197
נפתלי יעקב הכהן, אוצר הגדולים - ג, חיפה תשכ"ז - תש"ל, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
הערות שוליים

↑  ראה במאמרים המובאים ב"לקריאה נוספת"
↑  בן־ציון דינור, תולדות ישראל – סדרה שנייה: ישראל בגולה ב, ספר ד' (תש"ל 1969), עמ' 424.
↑  הרמב"ן – ביוגרפיה אינטלקטואלית, הוצאת מאגנס ירושלים, 2021, עמ' 196–197
↑  "ביאור לפירוש הרמב"ן ז"ל על התורה המיוחס לר"מ אביסהולה", ורשה תרל"ה עמ' כט.
↑  עמ' לב:
↑  כתר שם טוב הנדפס בתוך ספר מאור ושמש לרבי יהודה קורייאט (השני) ליוורנו תקצ"ט עמ' מז:
↑  הודפס על ידי גרשום שלום, פירושו האמיתי של רמב"ן לספר יצירה ודברי קבלה המתייחסים אליו, קריית ספר ו, עמ' 390, ושוב בספרו ראשית הקבלה עמ' 240–241
| ראשוני המקובלים בימי הביניים |
| --- | --- | --- |
| חוג פרובנס | אברהם בן דוד מפושקירה • יצחק סגי נהור • אשר בן דוד •  יהודה בר יקר |  |
| חוג גירונה | רמב"ן • עזרא ועזריאל בני שלמה • יעקב בן ששת |  |
| חוג קסטיליה | משה מבורגוס • טודרוס בן יוסף אבולעפיה |  |
| ספרד | יצחק אבן סהולה • יצחק אבן לטיף • ברוך התוגרמי • אברהם אבולעפיה |  |
| חוג הזהר | משה די ליאון • יוסף ג'יקטיליה • יוסף אנג'לט • בחיי בן אשר • יוסף בן שלום אשכנזי • יוסף הבא משושן הבירה •  דוד בן יהודה החסיד |  |
| בעקבות הזהר | יצחק דמן עכו • מנחם רקנאטי • שם טוב אבן גאון • יהושע אבן שועיב • פרץ הכהן |  |
ראשוני המקובלים נוספים
| רמב"ן |
| --- | --- | --- |
| כתביו | פירוש הרמב"ן לתורה • חידושי הרמב"ן לתלמוד • מלחמות ה' • תורת האדם • השגות לספר המצוות לרמב"ם • דרשות הרמב"ן • איגרת הרמב"ן • אגרת הקודש • איגרת הרמב"ן לחכמי צרפת |  |
| אירועים בולטים | ויכוח ברצלונה (פבלו כריסטיאני • חיימה הראשון, מלך אראגון) • פולמוס הרמב"ם |  |
| רבותיו | רבי יהודה בר יקר • רבי נתן בן מאיר |  |
| חבריו | הרבנים עזרא ועזריאל בני שלמה • בן בלימה • רבי יונה גירונדי • משפחת רמב"ן |  |
| מתלמידיו | רא"ה • רשב"א • רבי שמואל הסרדי • רבי יצחק דמן עכו • רבי יצחק בן טודרוס • רבי ששת דסמרקדיל • רבי יצחק בן אברהם מנרבונה • רבי דוד בונפיד • רבי מאיר המעילי • רבי נתן בן יוסף • רבי משה דאשקולה גירונדי |  |
| חוקרי הרמב"ן  (מחברי ספרים) | שרגא אברמסון • משה הלברטל • שלם יהלום • יהונתן יעקבס • עודד ישראלי • יעקב שלום ליכט • מרים סקלרץ • חביבה פדיה • עמוס פונקנשטיין • חיים דוב שעוועל • יצחק אונא • רוברט חזן (אנ') |  |
| אתרים על שמו | בית כנסת הרמב"ן (הרובע היהודי) • בית כנסת הרמב"ן (קטמון) • קבר הרמב"ן • מערת הרמב"ן • רחוב רמב"ן |  |
מאיר פישלס

| --- | --- |
 לידה:  1713 ~ה'תס"ג האימפריה הרומית הקדושה פראג, ממלכת בוהמיה
 פטירה:  16 בדצמבר 1769  (בגיל 56 בערך) י"ז בכסלו ה'תק"ל האימפריה האוסטרית פראג, ממלכת בוהמיה
 תקופת הפעילות:  ?–1769 
 השתייכות:  פוסק
 תחומי עיסוק:  הלכה
 רבותיו:  רבי שמואל קרקויער, רבי יהונתן אייבשיץ
 תלמידיו:  רבי אלעזר פלקלס, רבי יעקב גינצבורג, רבי בצלאל רנשבורג
 חיבוריו:  הסברות מהר"ם בומסלא, שו"ת וחידושי רבינו מאיר פישלס
 
רבי מֵאִיר פִישֶׁלְס (~ה'תס"ג, 1713 - י"ז בכסלו ה'תק"ל, 16 בדצמבר 1769) היה רב, ראש ישיבה ודיין אשכנזי, ראב"ד פראג וראש הישיבה בה במשך ארבעים שנה. מכונה לעיתים מהר"ם בומסלא על שם עיר הולדתו.
ביוגרפיה

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | שאלו לרבי מאיר פישלס, רבה של פראג:  ראינו עשירים מתקנאים בחכמים, וראינו חכמים מתקנאים בעשירים.  - מי משניהם קנאתו גדולה משל חברו?  החזיר רבי מאיר:  - ודאי קנאתם של עשירים גדולה, שהרי ראינו חכמים שנעשו עשירים ולא ראינו עשירים שנעשו חכמים... | “ |

|  – דרויאנוב, ספר הבדיחה והחידוד |  – דרויאנוב, ספר הבדיחה והחידוד |  |
נולד לרב אפרים פישל מרגליות בבומסלא הסמוכה לפראג, ועל שמו מכונה בשם "פישלס". למד בילדותו מפי רבי שמואל קרקויער ולאחר שרבו נפטר בצעירותו היה מתלמידיו ומקורביו של רבי יהונתן אייבשיץ.
הוא היה חבר בבית הדין של רבי יחזקאל לנדא רבה של העיר. כיהן כראב"ד פראג וכראש הישיבה הגדולה בה במשך ארבעים שנה, ורבים מתלמידיו התפרסמו וכיהנו ברבנות. בין תלמידיו: רבי אלעזר פלקלס ורבי יעקב גינצבורג. לצד הרבצת תורה, עסק הרב פישלס שהיה עשיר גדול גם בצדקה; הוא פרנס משפחות רבות ותלמידי חכמים בפראג.
רוב כתביו אבדו בשריפה שפרצה בפראג בשנת 1754, חלק מכתביו נדפסו לאחר פטירתו בספר "הסברות מהר"ם בומסלא". תלמידו רבי בצלאל רנשבורג  כתב בהקדמת ספרו "חכמת בצלאל - פתחי נדה" שהיה לפניו כתבי רבו.
נפטר בי"ז בכסלו ה'תק"ל, 16 בדצמבר 1769. בהלווייתו ספד לו ה"נודע ביהודה" שהקריא דברים שלדבריו נמסרו לו בחלומו בשבוע שלפני פטירת הרב פישלס, לומר בהספדו כשימות.
משפחתו

רבי מאיר פישלס נישא לייטל בת ר' משה גינזבורג. לאחר פטירתה נישא בשנית לריצ'ל בת ר' שמעון פרנקל שפירא, ראש הקהל בפראג, שהייתה אלמנת ר' ברוך שפיץ. לאחר פטירתה נישא בשלישית לייטל לבית לייטרסדורף, אלמנת רבי עקיבא איגר מפרשבורג.
בניו היו רבי ליב פישלס שכיהן אחרי אביו בראשות הישיבה, ורבי משה פישר מחותנו של הרב שמואל לנדא, בן הנודע ביהודה, רבה של פראג. חתנו הרב ברוך בנדט דושנית, היה רבה של ניימכן שבהולנד. נכדו, דוד פישל, היה גביר מנכבדי הקהילה בפראג.
הערות שוליים

↑  שמות משפחה נכנסו לשימוש בקרב יהודי אירופה בערך בתקופתו, הוא כונה לעיתים ר' מאיר בומסלא על שם עיר הולדתו ולפעמים ר' מאיר פישל'ס על שם אביו ר' פישל (אצל שי"ר, הקדמת "ערך מלין", פראג תרי"ב, הוא מכונה "רבי מאיר פישל"). בנו הגדול, ר' ליב פישלס בחר לדבוק בכינויו של אביו, ובנו הצעיר מכונה לעיתים בשם פישר. ראו להלן: משפחתו.
↑  ההספד נדפס לראשונה בתוך שלמה עהרלעך, מדרש יהונתן... ובסופו הספד עם חזיון נורא..., בילגוריא: נ. קרוננברג, תרצ"ג. עמ' 103 ואילך, באתר היברובוקס. ההספד הדפס מכתב יד אחר, גם במוריה, גיליון סב-סד, אב תשל"ה, עמ' יח ואילך בשינויים קלים.
↑  מגילת יוחסין למשפחת שפירא-פרענקל, מתורגמת לעברית מכתב העת מונטשריפט  שנה 56, עמ' 335–358, בתוך קובץ קרן ישראל, לונדון תש"ס, עמ' קט.
↑  להרחבה אודותיו, ראו: קינסטליכער, אישים בתשובות החתם סופר, פריט תרז. בערכו של בנו הרב שלמה ממיקלוש.
↑  מוזכר אצל שי"ר, בהקדמת ספרו "ערך מלין", פראג ה'תרי"ב.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307900005171  ISNI: 0000 0000 6693 7155  LCCN: n97039966  VIAF: 6675645   WorldCat (עם VIAF): 6675645
ואס (שרביט)

שרביט הואס, נישא בידי האל סת, בקברו של תחותמס השלישי
שרביט הואס, נישא בידי האלה איזיס במקדש דנדור
ואס ("כוח", "שליטה") הוא שרביט סמלי המופיע לעיתים קרובות בשרידים, אומנות וכתב חרטומים המשויכים לדת המצרית העתיקה. צורתו של הואס היא ישרה, בעלת ראש של חיה בקצה העליון ופיצול בקצה התחתון.
שרביטי הואס שמשו כסמלים של כוח או שליטה, והיו קשורים עם האלים (כגון סת או אנוביס) ועם הפרעונים. בנוסף לכך השרביטים ייצגו את החיה של סת (קמע של האל המצרי סת). מאוחר יותר, השרביט היה סמל של שליטה על הפוטנציאל הכאוטי ששיקף האל סת.
בהקשר של קבורה טקסית, השרביט היה אחראי על רווחתו של המנוח, ולכן לפעמים כללו אותו בציוד הקבר או בעיצובו של הקבר/ארון הקבורה. הואס נחשב גם כן לקמע. לפי תפיסת המצרים, השמים נתמכים בארבעה עמודים, שיכלו להיות שרביטי הואס.
שרביטי הואס מתוארים כשהם נשאים על ידי אלים, פרעונים או כוהנים. הם מעוטרים בדרך כלל בציורים, רישומים וגילופים של אלים ונישאים לעיתים קרובות ביחד עם סמלים אחרים כגון הענח'. שרידים של שרביטים אמיתיים נמצאו, כאשר השרידים בנויים מעץ או פיינס.
הואס (vas) היה גם סמל בכתב החרטומים שמשמעותו כח.
המחלקה להיסטוריה (צה"ל)

| --- | --- |
סמל המחלקה
סמל המחלקה
 פרטים
 כינוי עבר:  ענף היסטוריה
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   צה"ל
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1952 (ענף היסטוריה) – הווה
 מקים היחידה:  נתנאל לורך
 פיקוד
 יחידת אם:  חטיבת התורה וההדרכה
 דרגת המפקד:    אלוף-משנה 
 מפקד נוכחי:  ד"ר אלי מיכלסון
 מפקדים:  רשימת המפקדים
המחלקה להיסטוריה היא מחלקה בחטיבת התורה וההדרכה שבאגף המבצעים של צה"ל. תפקידה לערוך מחקרים על צה"ל מקום המדינה ועד היום.
המחלקה אחראית להעברת הדרכות בפני גורמים צה"ליים על מלחמות ישראל ומבצעים צבאיים לאורך השנים. מחלקת ההיסטוריה היא הגורם המוסמך בצה"ל לתחקור וכתיבת הגרסה הרשמית לאירועים בהם צה"ל מעורב.
היסטוריה

המחלקה הוקמה ב-1952, בשם "ענף היסטוריה", על ידי נתנאל לורך, שעמד בראש הענף עד לשנת 1955. לורך פרסם באופן עצמאי את ספרו "קורות מלחמת העצמאות", ומאוחר יותר יצאה גרסה רשמית, שלורך התנגד לה, בשם "תולדות מלחמת הקוממיות".
נסים סלומון עמד בראש המחלקה במשך זמן קצר. הוא עסק במחקר ובהסקת מסקנות ממלחמת יום הכיפורים. בהשפעת השר אריאל שרון לא אישר ראש הממשלה מנחם בגין את מינויו של סלומון לתפקיד, למרות שכבר נכנס לתפקידו. במסגרת פעילות המחלקה השלים אלחנן אורן בשנת 1992 את כתיבת הספר "תולדות מלחמת יום הכיפורים", אך מחקרו זה נגנז לשנים אחדות, ופורסם רק בסוף שנת 2013, לאחר שעבר עריכה.
החל מחודש מאי 2020 עומד בראש המחלקה אל''מ (מיל') ד"ר אלי מיכלסון שהחליף בתפקיד את אל"ם (מיל') ד"ר יגאל אייל.
החל משנת 2019 מוציאה המחלקה לאור את כתב העת "יסודות".
ראשי המחלקה

| שם | תקופת כהונה | הערות |
| --- | --- | --- |
| נתנאל לורך | 1952–1955 | לימים מזכיר הכנסת |
| מרדכי בר-און | 1955–1956 | לימים קצין חינוך ראשי וחבר הכנסת |
| גבריאל כהן | 1956–1957 | לימים דקאן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב וחבר הכנסת |
| גבריאל לוריא (גברוש) | 1957–1964 |  |
| אברהם אילון | 1964–1974 |  |
| בצלאל אמיר | 1974–1975 |  |
| אורי אלגום | 1975–1981 |  |
| נסים סלומון | 1981 | כיהן בתפקיד כחודש עד להדחתו |
| אורי אלגום | 1981–1983 | הוחזר לתפקיד לאחר הדחתו של סלומון |
| אהוד רמות | 1983–1987 |  |
| בני מיכלסון | 1987–1993 |  |
| יגאל אייל | 1993–2000 |  |
| שאול שי | 2000–2007 |  |
| אלון קדיש | 2007–2014 |  |
| יוחאי שקד | 2014–2016 |  |
| יגאל אייל | 2016–2020 | קדנציה שנייה |
| אלי מיכלסון | 2020–מכהן |  |
הערות שוליים

↑  איתמר לוי, 'קורות מלחמת העצמאות' נגד 'תולדות מלחמת הקוממיות', חנות הספרים של איתמר, 2 בינואר 2013
↑  תולדות מלחמת יום הכיפורים, מחלקת היסטוריה, 2013
↑  עמיר רפפורט, אחרי 31 שנה: דוח מלחמת יום כיפור יוצא לאור, באתר nrg, אתר nrg, ‏19 בספטמבר 2004
 עורך המחקר על מלחמת יוה"כ: לא הופעלו עליי לחצים, באתר וואלה, 2 בינואר 2005
↑  חלק מן התאריכים משוערים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304553705171  LCCN: nr2002037913  VIAF: 128304649   WorldCat (עם VIAF): 128304649 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יחידות צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הסכסוך הישראלי-ערבי

הסכסוך הישראלי–ערבי הוא סכסוך מתמשך בין היהודים יושבי ארץ ישראל וכיום מדינת ישראל, לבין ערבים-מוסלמים יושבי הארץ. יש המחשיבים כמועד תחילתו של הסכסוך את שנת 1860, אז הוקמה משכנות שאננים. נפגעי פעולות האיבה נמנים באופן רשמי החל משנה זו. שיאו של הסכסוך היה במהלך המחצית השנייה של המאה העשרים. הסכסוך לווה במתחים פוליטיים ומלחמות, עוד לפני הקמת מדינת ישראל בשנת 1948, לב הסכסוך התמקד בשליטה על הארץ ובהמשך - בהקמת מדינת ישראל בשטח אשר נחשב על ידי העם היהודי כמולדתו ההיסטורית. לעומתם, התנועה הפאן-ערבית ייחסה אותם כטריטוריה השייכת לאומה הערבית הגדולה (בהקשר פאן איסלאמי, היא נמצאת בשטח הנחשב לדאר אל-אסלאם), ובהמשך התנועה הלאומית הפלסטינית שאפה להקים מדינה פלסטינית בשטחים אלו או בחלקם.
הסכסוך, אשר שורשיו בסכסוך פוליטי על רקע שאיפות טריטוריאליות בעקבות קריסת האימפריה העות'מאנית ובלוחמת מיליציות ערביות מול היהודיות בתקופה הבריטית, השתנה במשך השנים מעימות צבאי בקנה מידה גדול בין מדינת ישראל לחברות הליגה הערבית בין השנים 1948-1982, לעימות ישראלי-פלסטיני בקנה מידה מקומי יותר, בעל אופי של לחימה בטרור. הסכסוך בין ארצות ערב לישראל על בסיס מחלוקות טריטוריאליות ברובו הסתיים, פרט לטענות טריטוריאליות של סוריה לגבי רמת הגולן, לעימות טריטוריאלי מול הפלסטינים, וטענות שוליות מצד בנות בריתה של איראן, סוריה ותנועת החזבאללה בלבנון.
מפת המדינות אשר לא מכניסות ישראלים לתחומן:  ישראל  מדינות בהן אין כניסה לבעלי דרכון ישראלי.  מדינות בהן אין כניסה למי שמוטבעת על דרכונו חותמת של ממשלת ישראל.
רקע > הסיבות לסכסוך

סיבות רבות הוצעו לסכסוך הישראלי–ערבי. העיקריות שבהן:
סכסוך דתי – לפי גישה זו, מקור הסכסוך הישראלי–ערבי הוא בסכסוך היהודי-מוסלמי. כמו כן טוענים התומכים בגישה זו, שלפי האסלאם אין היהודים יכולים להיות ריבונים, והם במעמד ד'ימי (בני חסות) נחותים. על כן, לא יכולה להיות ליהודים מדינה. לפי האסלאם לא ייתכן קיום של ישות עצמאית, לא מוסלמית, בשטח שנכבש על ידי מוסלמים.
הערבים כנטע זר
הערבים אינם העם הילידי, לא היו בארץ ישראל עד אמצע המאה ה-7 עת פלשו מחצי האי ערב וכבשו את הארץ. וגם אחרי הכיבוש מעולם לא יסדו ישות מדינית שמרכזה ארץ ישראל.
ישראל כנטע זר – לפי גישה זו, ישראל היא נטע קולוניאליסטי בלב עולם ערבי, כלומר היהודים התיישבו החל מסוף המאה ה-19 בארץ ישראל באופן דומה לזה של ההתיישבות הקולוניאליסטית האירופית שרווחה בתקופה זו באפריקה ובאמריקה; ובכך, על פי הטענה, ניצלו ונישלו מאדמתם (גם אם לא התכוונו לכך מראש) את הערבים שחיו בה דורות רבים לפני כן, על אף שגם במקורות היסטוריים רבים הן יהודים והן ערבים ומוסלמים כתוב כי מוצאם של העם היהודי והדת היהודית הוא בארץ ישראל ואילו מוצאם של העם הערבי ודת האסלאם הוא בחצי האי ערב. חלק מתומכי גישה זו טוענים גם כי בישראל נוהג אורח חיים מערבי השונה מאורח החיים הערבי המסורתי, ולכן מהווה נטע זר במזרח התיכון.
רקע > היבטים דתיים לסכסוך > מקורות יהודיים לבעלות על הארץ

לפי התורה, ארץ כנען שהיא ארץ ישראל הובטחה על ידי אלוהים לשבטי ישראל. גבולות הארץ המובטחת מוגדרים בברית בין הבתרים, בחלום יעקב ובספר שמות.
בספר בראשית, בברית בין הבתרים מתוארים גבולותיה של הארץ המובטחת:
בַּיּוֹם הַהוּא, כָּרַת ה' אֶת-אַבְרָם--בְּרִית לֵאמֹר: לְזַרְעֲךָ, נָתַתִּי אֶת-הָאָרֶץ הַזֹּאת, מִנְּהַר מִצְרַיִם, עַד-הַנָּהָר הַגָּדֹל נְהַר-פְּרָת. אֶת-הַקֵּינִי, וְאֶת-הַקְּנִזִּי, וְאֵת, הַקַּדְמֹנִי. וְאֶת-הַחִתִּי וְאֶת-הַפְּרִזִּי, וְאֶת-הָרְפָאִים. וְאֶת-הָאֱמֹרִי, וְאֶת-הַכְּנַעֲנִי, וְאֶת-הַגִּרְגָּשִׁי, וְאֶת-הַיְבוּסִי
פירוט מחודש של ההבטחה ניתן ליעקב בחלום הסולם:
וַיֹּאמַר, אֲנִי ה' אֱלֹהֵי אַבְרָהָם אָבִיךָ, וֵאלֹהֵי יִצְחָק; הָאָרֶץ, אֲשֶׁר אַתָּה שֹׁכֵב עָלֶיהָ--לְךָ אֶתְּנֶנָּה, וּלְזַרְעֶךָ. וְהָיָה זַרְעֲךָ כַּעֲפַר הָאָרֶץ, וּפָרַצְתָּ יָמָּה וָקֵדְמָה וְצָפֹנָה וָנֶגְבָּה; וְנִבְרְכוּ בְךָ כָּל-מִשְׁפְּחֹת הָאֲדָמָה, וּבְזַרְעֶךָ. וְהִנֵּה אָנֹכִי עִמָּךְ, וּשְׁמַרְתִּיךָ בְּכֹל אֲשֶׁר-תֵּלֵךְ, וַהֲשִׁבֹתִיךָ, אֶל-הָאֲדָמָה הַזֹּאת: כִּי, לֹא אֶעֱזָבְךָ, עַד אֲשֶׁר אִם-עָשִׂיתִי, אֵת אֲשֶׁר-דִּבַּרְתִּי לָךְ .
הגדרה נוספת נמצאת בספר שמות:
וְשַׁתִּי אֶת גְּבֻלְךָ מִיַּם סוּף וְעַד יָם פְּלִשְׁתִּים וּמִמִּדְבָּר עַד הַנָּהָר כִּי אֶתֵּן בְּיֶדְכֶם אֵת יֹשְׁבֵי הָאָרֶץ וְגֵרַשְׁתָּמוֹ מִפָּנֶיךָ .
הנהר בפסוק בשמות הוא נהר פרת.
בספרו של תיאודור הרצל "מדינת היהודים" משנת 1896 התייחס הרצל פעמים רבות למושג המקראי הארץ המובטחת. הרשומים המקראיים והראיות הארכאולוגיות מצביעות על כך שהיהודים כבשו והחלו ליישב את ארץ כנען במהלך המאה ה-13 לפנה"ס. בהמשך, משה הצליח לגבש את שבטי ישראל והוביל אותם החוצה ממצרים לגבולות הארץ המובטחת. בהמשך, תחילה תחת הנהגתו של יהושע, בני ישראל נלחמו והשתלטו באופן הדרגתי על אדמות ארץ ישראל במשך שבע שנים.
מחקרים אחדים טוענים כי קבוצות אוכלוסייה שונות בשני הצדדים, בהם ארגון החמאס וגוש אמונים, מעלים טיעונים אשר מתבססים על רקע דתי לעמדותיהם הבלתי מתפשרות. נכון להיום מפלגת הליכוד היא המפלגה הבולטת ביותר בפוליטיקה הישראלית אשר הכניסה את התביעה המקראית על ארץ ישראל למצע הפוליטי שלה.
לאורך השנים גורמים נציגים מדתות שונות העלו נימוקים דתיים לשלילת זכותו של העם היהודי על ארץ ישראל. יש הטוענים כי תוקפה של תביעת העם היהודי על "הארץ המובטחת" קיימת רק ביחס ליהודים שמאמינים בקדושת התנ"ך וחיים על פי אמונה זו. טענה נוספת, שהועלתה על ידי הרב יואל טייטלבוים בספרו ויואל משה היא כי אמנם הארץ שייכת לעם ישראל ועליו לשבת עליה, אך בשלוש השבועות נאסר על עם ישראל לכבוש את הארץ בכוחות עצמו. לאלו נוספו תומכי דוקטרינת התאולוגיה החלופית הנוצרית, אשר לשיטתם הנצרות היא היורשת והמחליפה של היהדות, ולפיכך יותר אין ליהודים כל בעלות עליה. כמו כן יש מוסלמים שטוענים כי בשל הימצאותם בארץ ישראל של אתרים בעלי חשיבות דתית למוסלמים כגון כיפת הסלע, מסגד אל-אקצא ומערת המכפלה למוסלמים יש בעלות על הטריטוריה.
למרות כל זאת אפילו גם לפי הקוראן, הספר הקדוש לאסלאם כתוב כי אלוהים הבטיח את ארץ ישראל ליהודים ולאף אחד אין זכות לקחת אותה מהם והעיר ירושלים אינה מוזכרת כלל בקוראן ואילו האירועים הבסיסיים באסלאם שכתובים בקוראן מתרחשים בחצי האי ערב, בין היתר בערים מכה ואל מדינה שבערב הסעודית שאלו שתי הערים הקדושות ביותר למוסלמים לפני ירושלים.
היסטוריה של הסכסוך > התקופה העותמאנית - עליית תנועות לאומניות

לקראת סוף העשור המאה ה-19, בעקבות פעילותה של התנועה הציונית, החלו יהודים-אירופאים רבים לרכוש קרקעות בביצות ובמדבריות מן הסולטאן העות'מאני וסוכניו. בנימין זאב הרצל, מייסד התנועה, פנה אל השלטון העות'מאני וביקש תמיכה מן הרשויות העות'מאניות. באותה העת, כל תושבי העיר ירושלים עדיין גרו בתוך חומות העיר העתיקה אשר כללה רק כמה עשרות אלפי תושבים. פעילי התנועה הציונית, החלו להקים משקים קולקטיביים, אשר כונו "קיבוצים" בנוסף לערים בהן תל אביב.
לפני מלחמת העולם הראשונה, אזור המזרח התיכון, כולל ארץ ישראל, היה תחת שליטת האימפריה העות'מאנית קרוב ל-400 שנים. במהלך השנים האחרונות של האימפריה העות'מאנית, העות'מאנים החלו לאמץ את הזהות הטורקית האתנית שלהם ונהגו להדגיש את עליונות הטורקים בשטחי האימפריה - דבר אשר הוביל לאפליה נגד האוכלוסייה הערבית. ההבטחה בדבר שחרור ארץ ישראל מהשלטון העות'מאני הוביל יהודים וערבים רבים לתמוך במדינות ההסכמה במהלך מלחמת העולם הראשונה, דבר אשר הוביל לצמיחה ולהתפשטות הלאומיות הערבית. במהלך אותה העת, תקופת העלייה הראשונה והעלייה השנייה, המתח בין האוכלוסייה הערבית בארץ ישראל לבין האוכלוסייה היהודית הקטנה (אשר באותה העת החלה לגדול באופן ניכר בעקבות גלי העלייה) החל להתעצם.
עד מלחמת העולם הראשונה, שטח ארץ ישראל היה חלק מהאימפריה העות'מאנית (יהודה, שומרון, עזה, מישור החוף וצפון הנגב במחוז ירושלים, ואילו צפון השומרון, הכרמל והגליל במחוז ביירות) והאוכלוסייה המקומית הייתה בעיקרה ערבית (כ-90%). רק לאחר הצהרת בלפור ובמהלך המנדט הבריטי, כאשר החלו להגיע לארץ ישראל כמות מהגרים יהודים גדולה יותר.
היסטוריה של הסכסוך > מלחמת העצמאות

ב-14 במאי 1948, יום אחד לפני תום המנדט הבריטי בארץ ישראל, ישראל הכריזה על עצמאותה ועל ריבונותה בשטח אשר לפי תוכנית החלוקה של ועדת אונסקו"פ הוכר כשטח המדינה היהודית. למחרת, הליגה הערבית חזרה בשנית על התנגדותה הרשמית ליישום "פתרון שתי מדינות" במכתב אותו הגישה לאו"ם. באותו היום, צבאות מצרים, לבנון, סוריה, ירדן, ועיראק פלשו לשטח אשר הוקצה לפי תוכנית החלוקה למדינה היהודית והחלה מלחמת העצמאות. תוך כדי הקרבות הפך ארגון "ההגנה" לצבא סדיר. בהמשך הצליח צה"ל להדוף את צבאות ערב מרוב השטחים הכבושים וכתוצאה הרחיב את גבולותיה המקוריים של מדינת ישראל מעבר לגבולות המקוריים אשר נקבעו בוועדת אונסקו"פ. עד דצמבר 1948, ישראל שלטה ברוב השטח ממערב לנהר הירדן אשר היה לפני כן היה תחת שליטת המנדט הבריטי. יתר שטחי המנדט אשר כללו את ירדן, אזור יהודה ושומרון (אשר היה בשליטת ירדן) ואזור רצועת עזה (אשר נותר בשליטת מצרים).
לפני ובמהלך המלחמה, 711,000 ערבים-פלסטינים ברחו מאדמותיהם המקוריות ובשל כך הפכו לפליטים פלסטינים. בשל הלחימה העזה, חלק מן הפליטים נמלט מארץ ישראל מתוך חשש לחייהם וחלק נמלט מתוך הנחה שמוטב להם להתפנות עד שצבאות מדינות ערב ישתלטו על האזורים שבהם ישבו. בחלק מהמקומות גורשו תושבים ערביים מיישוביהם בכוח או שהתבקשו להתפנות מהם באופן זמני. המלחמה הגיעה לסיומה עם חתימת הסכמי שביתת הנשק של 1949 בין ישראל לשכנותיה. קו שביתת הנשק של 1949, אשר מכונה גם הקו הירוק. רוב חלקי הקו הירוק משמשים היום כגבול מינהלי בין השטחים עליהם חלה ריבונות ישראל, לבין שטחים המנוהלים על-ידה באמצעות ממשל צבאי או על-פי הסכמים עם הרשות הפלסטינית.
היסטוריה של הסכסוך > 1949 - 1967

בעקבות קבלת תוכנית החלוקה על ידי האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 והכרזת עצמאותה של מדינת ישראל במאי 1948, מספר מדינות ערב החלו ליישם מדיניות מפלה כנגד האוכלוסייה היהודית במדינתם. בנוסף לכך בתימן ובסוריה התרחשו פרעות כנגד האוכלוסייה היהודית. בלוב נשללה האזרחות מן התושבים היהודים ובעיראק עוקל רכושם של התושבים היהודים. מספר רב של יהודים גורשו ממדינות ערב, או עזבו בשל הלחצים בהם היו שרויים ואף מסיבות אידאולוגיות, תוך כדי שרכושם נשלל והולאם. כתוצאה מכך יהודים רבים עלו ממדינות ערב למדינת ישראל. למעלה מ-700,000 יהודים היגרו לישראל בין השנים 1948 עד 1952, כאשר קרוב ל-285,000 מהם היו ממדינות ערב. בסך הכל, כ-850,000 יהודים עזבו את ארצות ערב עד תחילת שנות השבעים (לפי התיעוד הרשמי במדינות ערב), כאשר רבים מהם נאלצו לוותר על רכושם לשם כך. כיום, הפליטים היהודים ממדינות ערב וצאצאיהם מייצגים כ-41% מכלל אוכלוסיית ישראל. (למידע נוסף, ראו העלייה ההמונית.)
בעקבות ניצחונה של ישראל במלחמת העצמאות בשנת 1948, כ-700,000 הפליטים אשר יצאו את גבולות הארץ במהלך המלחמה, והיו מחוץ לגבול שנקבע למדינת ישראל אחרי המלחמה, לא הורשו לחזור לבתיהם באזור בו הוקמה מדינת ישראל. היהודים שחיו בגדה המערבית או ברצועת עזה גורשו לישראל, ונושלו מרכושם ומבתיהם.
בשנת 1956 סגרה מצרים את מצרי טיראן לכלי שיט ישראלים והטילה מצור על מפרץ אילת בניגוד לתנאי אמנת קושטא משנת 1888. רבים טענו כי זו הייתה גם הפרה של הסכמי שביתת הנשק של 1949. ב-26 ביולי 1956, הלאימה מצרים את חברת תעלת סואץ ("Suez Canal Company") אשר עד לאותה העת הייתה בשליטתן של בריטניה וצרפת. כמו כן מצרים סגרה את התעלה בפני כלי שיט ישראלים.
ישראל בתגובה פלשה ב-29 באוקטובר 1956 לחצי האי סיני בתמיכת בריטניה וצרפת. במהלך מלחמת סיני ישראל השתלטה על אזור רצועת עזה ואזור חצי האי סיני. ברית המועצות, שהייתה בעלת בריתה של מצרים, התנגדה למהלך זה ואיימה להתערב לצד מצרים. ארצות הברית הצטרפה לדרישת ברית המועצות מבריטניה, צרפת וישראל לפנות את האזור מכוחותיהן. ישראל הסכימה לבסוף בעקבות הלחץ של שתי המעצמות, לסגת מחצי האי סיני ומרצועת עזה במרץ 1957 אך הודיעה כי כל סגירה של מצרי טיראן תהווה עילה למלחמה נוספת. כוח חירום בינלאומי של האו"ם, הוצב בצד המצרי של הגבול עם ישראל וכן בשארם א-שייח. כתוצאה מכך נשאר נתיב השייט במפרץ אילת פתוח לשיט הישראלי.