stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליאור בירקאן
הערות שוליים

↑  יעקב פתאל, שלוש מדליות זהב ואחת כסף לגניאל באליפות השחייה, דבר, 30 ביולי 1978
↑  שמואל טל (עיתונאי), 2 שיאים אישים ושיא בשליחים "קינחו" את אליפות השחייה, דבר, 1 באוגוסט 1978
↑  שמואל טל (עיתונאי), השחיינים התקדמו אך הם עדיין רחוקים מאירופה, דבר, 6 באוגוסט 1978
↑  בירקאן מחקה שיא ישראלי בן 11 שנה, דבר, 10 ביולי 1979
↑  אלכס פרלסמן, רון קרמן בדרך למוסקבה, מעריב, 24 באוגוסט 1979
↑  אלופי השחייה ל-1979, מעריב, 24 באוגוסט 1979
↑  התוצאות בסוף השבוע, מעריב, 26 באוגוסט 1979
↑  התוצאות אתמול, מעריב, 27 באוגוסט 1979
↑  ליאור בירקאן ניפצה שיאה בן השנתיים של נטע יוסף, מעריב, 13 ביולי 1980
↑  אלכס פרלסמן, שמיר "שרף" את הבריכה, מעריב, 28 באוגוסט 1980
↑  מנצחי היום הראשון באליפות ישראל בשחיה, מעריב, 28 באוגוסט 1980
↑  יעקב דץ, שמיר ירד מגבול 53 השניות במשחה 100 חתירה - 52.69, דבר, 28 באוגוסט 1980
↑  אלכס פרלסמן, כוכב ושמו כוכבי, מעריב, 29 באוגוסט 1980
↑  אתמול באליפות, מעריב, 29 באוגוסט 1980
↑  אלכס פרלסמן, 21 מטחי-כבוד בבריכת השחיה, מעריב, 31 באוגוסט 1980
↑  אלכס פרלסמן, 21 מטחי-כבוד בבריכת השחיה, מעריב, 31 באוגוסט 1980
↑  אלכס פרלסמן, כל התוצאות כל המנצחים, מעריב, 31 באוגוסט 1980
↑  פרידלנדר שפרה גם את השיא ב-200 חזה - 2:48.81, דבר, 2 באוגוסט 1981
↑  שמואל טל (עיתונאי), יורם כוכבי קיזז יותר מ-4 שניות משיאו ב-400 מעורב, דבר, 28 באוגוסט 1981
↑  אלכס פרלסמן, אילתי - פרפר הזה של הגליל, מעריב, 5 במאי 1983
↑  זיו סידרר, שחייני הפועל גש"מ ומכבי ת"א סיפקו שיאים באליפות ישראל, דבר, 28 באוגוסט 1983
↑  זיו סידרר, טבלת השיאים בשחיה נותרה שלמה ביום נעילת האליפות, דבר, 30 באוגוסט 1983
↑  אלכס פרסלמן, בבוקר: זוהר גלילי בערב: טל משקיף, מעריב, 21 באוגוסט 1984
↑  אלכס פרסלמן, "מלכת הבריכה" הגיעה לסוף הדרך, מעריב, 23 באוגוסט 1984
↑  חגי אשלגי,פרידה מליאור בירקאן ז"ל: "לא נפסיק להיזכר בך ולהתגעגע. היי שלום, ניפגש בים", באתר shvoong‏, 23 במאי 2020
↑  אורן אהרוני, בגיל 56: ליאור בירקאן הלכה לעולמה, באתר ynet, 22 במאי 2020
↑  יעקב אלג'ם, גליקשטיין הספורטאי המצטיין במשאל "מעריב", דבר, 29 באוקטובר 1980
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010399861605171  VIAF: 2527163813691539110003   WorldCat (עם VIAF): 2527163813691539110003
סטיבן פורד

| --- | --- |

 לידה:  19 במאי 1956 (בן 68) איסט גרנד ראפידס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת המדינה של יוטה  האוניברסיטת הפוליטכנית של מדינת קליפורניה  תיכון אלכסנדריה 
 פרופיל ב-IMDb
 
סטיבן פורד (באנגלית: Steven Meigs Ford; נולד ב-19 במאי 1956) הוא שחקן אמריקאי, בנו של נשיא ארצות הברית לשעבר ג'רלד פורד.
ביוגרפיה

פורד נולד במישיגן לג'רלד ובטי פורד, הוא למד ניהול באוניברסיטת המדינה של יוטה ומדעי החיות באוניברסיטה בקליפורניה. [דרוש מקור]
הוא לוהק בתחילה לסרט גריז שיצא לאקרנים ב-1978, אך לאחר מכן הוחלף בשחקן לורנצו לאמאס.
ב-1981 הוא הצטרף לצוות הסדרה צעירים חסרי מנוח בתפקיד החוקר הפרטי אנדי ריצ'רד.
הוא שיחק בסרטים הבריחה מניו יורק, ארמגדון, כשהארי פגש את סאלי, גברים בחלל, נגד החוק, היט ורובוטריקים.
מ-1992 עד 1993 הוא הנחה את הסדרה "שירות חשאי".
פורד חבר בדירקטוריון קרן ג'רלד פורד.
סיטקה

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  אלסקה אלסקה
 ראש העיר:  סטיבן אייזנבייס
 שפה רשמית:  אנגלית
 תאריך ייסוד:  1799 
 שטח:  12,461.8 קמ"ר
 גובה:  8.0 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  8,458 (1 באפריל 2020)
 קואורדינטות:  57°3′5.62″N 135°20′19.11″W﻿ / ﻿57.0515611°N 135.3386417°W﻿ / 57.0515611; -135.3386417
 אזור זמן:  UTC -9
 www.cityofsitka.com
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אלסקה מוגדלת) ג'ונו אנקורג' פיירבנקס קטצ'יקן אנאלסקה בארו נום קוצביו קנדה רוסיה האוקיינוס השקט ים ברינג ים צ'וקצ'י ים בופורסיטקה(למפת אלסקה רגילה) ג'ונו אנקורג' פיירבנקס קטצ'יקן אנאלסקה בארו נום קוצביו קנדה רוסיה האוקיינוס השקט ים ברינג ים צ'וקצ'י ים בופורסיטקה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
Gajaa Héen (סיטקה הישנה), circa 1827. המוצב הרוסי שמוקם על גבעת המבצר והקיף את מגורי המושל כלל שלושה מיגדלי שמירה ו־32 תותחים. כל אלה שימשו לעצירת התקפות של ה טלינגיט.
מעגן קרסנט, עמק הנהר האינדיאני והרי שלוש אחיות ברקע
סיטקה (באנגלית: Sitka; שמה בתקופת השלטון הרוסי עד 1867 – "ארכנגלסק החדשה", ברוסית: Ново-Архангельск) היא עיר באלסקה פאנהנדל (Alaska Panhandle) שבמדינת אלסקה. סיטקה היא העיר הגדולה ביותר בארצות הברית במונחי שטח. העיר ואזור העיר (The City and Borough of Sitka) שוכנים על האי בראנוף (Baranof Island) ועל חציו הדרומי של האי צ'יצ'אגוף (Chichagof Island) בארכיפלג אלכסנדר שבאוקיינוס השקט (הארכיפלג מהווה חלק מדרום-מזרח אלסקה).
שטח השיפוט שלה כולל 12,461.8 קילומטר רבוע. סיטקה היא הרביעית בגודלה במדינת אלסקה במונחים של אוכלוסייה אחרי אנקורג', פיירבנקס וג'ונו. החלק העירוני של סיטקה ממוקם בחלק המערבי של האי בראנוף.
מקור השם

השם סיטקה נגזר משפת טלינגיט (נשמע: ח'לינקיט) ומשמעותו האנשים של החלק החיצוני של האי ברנוף שי-אה-טי-קה.
היסטוריה

האזור שבו שוכנת סיטקה כיום, יושב על ידי שבט טלינגיט לפני כ-10,000 שנה. הרוסים התיישבו באזור בשנת 1799 וקראו לו "המבצר על שם המלאך מיכאיל" (форт Архангела Михаила, ‏Fort Arkhangela Mikhaila). המושל הרוסי של האזור, אלכסנדר בראנוב, נשלח על ידי הצאר הרוסי פאבל הראשון במסגרת של משלחת מסחר. בשנת 1802 לוחמי טלינגיט החריבו את היישוב הרוסי, הרגו כ-400 מתושביו ושבו כמעט את כל הנותרים. בראנוב שילם כופר של 10,000 רובל כדי לשחרר את השבויים.
בראנוב חזר לסיטקה ב-1804 בספינת המלחמה "נווה" עם כוח גדול של חיילים רוסים ואינדיאנים משבט אליוט. הספינה הפציצה את המבצר שהיה בידי הטלינגיט אבל לא הצליחה לגרום נזק משמעותי. גם מתקפה יבשתית שהופעלה על המבצר נסוגה מפני הלוחמים המגנים. בסופו של דבר כמות אבק השריפה שהייתה בידי הטלינגיט אזלה והם נסוגו מהמבצר. לאחר כיבוש המבצר מחדש שינו הרוסים את שמו של היישוב לארכנגלסק החדשה על שמה של העיר ארכנגלסק, העיר הגדולה ביותר במחוז שבו נולד בראנוב.
הטלינגיט הקימו מבצר על מיצר פירל בצד של מיצר צ'טהם כדי לכפות חרם מסחרי על היישוב הרוסי. ב-1808 סיטקה הוכרזה בירת האזור כשבראנוב עדיין המושל.
הקתדרלה על שם הקדוש מיכאיל נבנתה בסיטקה בשנת 1848 והפכה למושבו של הבישוף הרוסי אורתודוקסי של קמצ'טקה, האיים האלאוטיים ואלסקה. הכנסייה המקורית נשרפה עד היסוד בשנת 1966 אולם היא שוחזרה במדויק כשההבדל היחיד בן החדש לישן הוא צבע השעון בקדמת הכנסייה שהפך שחור מלבן במקור.
למרות ריחוקה של סיטקה, היישוב נקרא פעם "פאריס של הפסיפיק". במחצית הראשונה של המאה ה-19 סיטקה היוותה את הנמל החשוב ביותר בחוף המערבי.
טקס העברת הריבונות באלסקה מידיים רוסיות לידי ארצות הברית נערך בסיטקה ב-18 באוקטובר בשנת 1867. לאחר ההפסד של רוסיה במלחמת קרים עברה על רוסיה תקופת משבר כלכלית ופוליטית והוחלט למכור את אלסקה לפני שהיא תיפול בידי אחת מאויבותיה במלחמת קרים. הוחלט להציע את המכירה לארצות הברית למרות העניין שגילתה אנגליה באלסקה. מזכיר המדינה של ארצות הברית ויליאם סיוארד, שכיהן תחת הנשיאים אברהם לינקולן ואנדרו ג'ונסון, רצה לרכוש את אלסקה מזה זמן מה, משום שראה בה חלק אינטגרלי של ארצות הברית. ההסכם נחתם ב-30 במרץ 1867 וסכום הקנייה היה 7.2 מיליון דולר, כשני סנט לאקר.
אקלים

האקלים בסיטקה מתון עם טמפרטורות קרירות וכמויות משקעים גבוהות. כמות המשקעים השנתית כוללת 2200 מילימטר של גשם ו-84 סנטימטר של שלג, כשהגשם יורד בממוצע במשך 233 ימים בשנה, לאורך כל חודשי השנה, ואילו השלג יורד במשך 19 ימים בממוצע, הפזורים בחודשי החורף. בהשפעת האוקיינוס, החורפים מתונים בהרבה מאשר במקומות בלב היבשת באותו קו רוחב צפוני.
נמל

נמל הים של סיטקה הוא השישי בגודלו בארצות הברית במונחים של יבול ימי. המסחר הבינלאומי דרך הנמל זניח. היבוא מסתכם ב-146,000 אלף דולרים לעומת יצוא שמסתכם ב-474,000 דולרים. נכון לשנת 2005 נמל הים של סיטקה מכיל את המעגן הגדול ביותר באלסקה עם 1,347 מקומות פריקה.
כלכלה

נכון לשנת 2010 שני המעסיקים העיקריים בסיטקה היו אגודת הרפואה האזורית של דרום מזרח אלסקה (SEARHC) שהעסיקה 482 איש ומערכת החינוך בעיר שמעסיקה 250 איש. בנוסף כ-18% מהתושבים מתפרנסים מתעשיית הדיג. תושבים רבים צדים/ דגים/מלקטים למחייתם. רמת האבטלה בשנים 2006- 2010 הייתה 6.9% כשרמת ההכנסה החציונית הייתה 62,024 דולרים. 7% מהאוכלוסייה חיה מתחת לקו העוני במשך 12 החודשים האחרונים.
תחבורה

ניתן להגיע לסיטקה דרך הים או האוויר בלבד. הדרך היחידה להגיע לסיטקה עם רכב היא על ידי העמסתו על מעבורת של מערכת הכבישים המהירים הימיים של אלסקה (Alaska Marine Highway) – שירות המעבורות של אלסקה. אורך הכבישים הסלולים בסיטקה הוא 14 מיילים (22.5 ק"מ) בלבד והכל במרחק הליכה ממרכז העיר כמו גם רוב העסקים. הגעה דרך האוויר מתבצעת דרך שדה התעופה "סיטקה רוקי גוטיארז". חברת התעופה "אלסקה קווי תעופה" מספקת שירות טיסות לעיר. כמו כן ניתן לטוס לעיר עם מטוסי צ'רטר מקומיים. טיסות שמתעכבות בגלל מזג אוויר קשה הן חיזיון נפוץ. שדה התעופה ממוקם על האי ז'אפונסקי והוא מחובר לאי ברנוף על ידי גשר אוקונל. הגשר הושלם בשנת 1972 והיה הגשר הראשון בארצות הברית שבנויי על כבלים נישאים. מרכז למטוסי ים של סיטקה נימצא בתעלת סיטקה לא רחוק משדה התעופה. המעבורת מחברת את סיטקה עם ג'ונו קצ'יקן וערים נוספות בדרום מזרח אלסקה. מסוף המעבורת ממוקם כ-11 ק"מ מצפון למרכז העיר.
רדיו

בעיר פועלת תחנת רדיו ציבורית KCAW (רדיו עורב) ושתי תחנות מסחריות KIFW ו-KSBZ. בנוסף פועלת בעיר תחנת על גלים נמוכים בשם KAQU-LP בתדר 88.1 תחנה זו היא בבעלות מועצת העיר של סיטקה. רדיו עורב הוא רדיו שממומן ומופעל על ידי תושבי העיר. הוא משדר מוזיקה אקלקטית ודיווחים על מזג האוויר. אחת מתוכניות הרדיו הבולטות בתחנה היא "song to the siren" שנוגנה על ידי dmb.
בניין הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית בעיר
אליהו חכים

| --- | --- |

 לידה:  2 בינואר 1925 ביירות, State of Greater Lebanon 
 הוצאה להורג:  22 במרץ 1945 (בגיל 20) קהיר, ממלכת מצרים 
 מקום קבורה:  בית הקברות הצבאי בהר הרצל
 תאריך עלייה:  1932
 מדינה:  לבנון, פלשתינה (א"י) 
 השכלה:  בית הספר הריאלי העברי בחיפה 
 השתייכות:  לח"י לח"י הצבא הבריטי הצבא הבריטי
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה  ניסיון ההתנקשות בנציב העליון הרולד מקמייקל  רצח הלורד מוין
 
אליהו חכים ואליהו בית צורי בתמונה ממשפטם
מכתבו האחרון של אליהו חכים, נכתב בבית הכלא בקהיר, מוצג במוזיאון הלח"י
אֵלִיָּהוּ חַכִּים (2 בינואר 1925 – 22 במרץ 1945), היה לוחם לח"י ולוחם בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה. נתפס עם אליהו בית צורי בפעולת ההתנקשות בלורד מוין בקהיר, נידון למוות ונתלה. אחד משנים־עשר הרוגי מלכות (עולי הגרדום).
ביוגרפיה

אליהו חכים נולד בדמשק לפולה ושמעון הכהן שלאחר לידתו עברו לביירות. בגיל שבע עלה לארץ ישראל עם הוריו. גדל והתחנך בחיפה. למד בבית הספר היסודי "אליאנס" ובבית הספר הריאלי. הצטרף בנעוריו ללח"י. בעקבות רציחתו של אברהם שטרן (יאיר), מפקד לח"י, נפגעה פעילות הארגון, וחכים התנדב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה ושירת במצרים. עם התאוששות לח"י ערק חכים משירותו כדי להשתתף בפעולות לח"י. בין השאר השתתף בהתנקשות הכושלת בחיי הנציב העליון הרולד מקמייקל בשנת 1944.
ההתנקשות

יחד עם לוחם לח"י נוסף, אליהו בית צורי, השתתף חכים בהתנקשות בלורד מוין, השר לענייני המזרח התיכון בממשלת בריטניה, שמקום מושבו היה בקהיר. ב־6 בנובמבר 1944, שני המתנקשים ירו בלורד מוין בעת שהיה במכוניתו והרגוהו. הם נתפסו בעת שנמלטו באופניים ממקום ההתנקשות, הועמדו לדין בפני בית דין צבאי מצרי, נידונו לעונש מוות והוצאו להורג בקהיר ב־22 במרץ 1945. על פי הסיפור שהשתרש, בעת תהליך ההוצאה להורג שרו השניים את "התקווה", אולם אליהו בית־צורי כלל לא היה ציוני ודומה שהטעם בסיפור היה תעמולתי.
במשפטו אמר חכים:
"החוק צריך להתבסס על הצדק. הוא מטיל חובות על האזרחים, אולם הוא גם מעניק להם זכויות. אם לא, אם החוק איננו מתבסס על הצדק, אין כל יסוד שיכבדוהו. חברי ואני חונכנו ברוח התנ"ך שלנו, המצווה: לא תרצח. אולם לא היה כל אמצעי אחר כדי להשפיע שיכבדו את זכויותינו, שזילזלו בהן. לכן החלטנו לפעול ועשינו זאת בשם הצדק העליון. כיום אומרים לנו לענות על האשמה של רצח הלורד מוין. אנו מאשימים את הלורד מוין ואת הממשלה שהוא ייצג ברצח מאות ואלפים מאחינו ואחיותינו. אנו מאשימים אותם בגזילת מולדתנו ושוד רכושנו. היכן החוק שלפיו צריך לשפוט אותם על פשעיהם? אל מי יכולנו לפנות כדי להשיג צדק? חוק זה עדיין איננו רשום בשום ספר חוקים, אך הוא כתוב בלבנו. על כן אנוסים היינו לקחת את הצדק לידינו. באיזו זכות מבקש מאיתנו העולם שלום? האם בשם ההתחסדות הצבועה, בשם העמידה על דם בני עמנו, בשם החרפה, או בשם העבדות שהטילו עלינו? איי ספר הדינים, שיפרט את הסעיפים האלה בחוקיו?
לכן ביקשתי בראשית הדיונים שענייננו יובא בפני בית דין בינלאומי, שרק לו הזכות לשפוט על הצדק העליון שהפעילנו.
בשם צדק זה, העליון והיחידי, אני מבקש מכם לזכותנו בדינכם."
חכים ובית צורי זכו לתמיכה רבה ברחובות קהיר, אשר ראו בהם לוחמים נגד השלטון הבריטי השנוא, וכן לאור התוכן האנטי־בריטי והבלתי־ציוני של דברי בית־צורי.
מבית המאסר כתב אליהו להוריו במכתבו:
"כחייל נשלחתי לחזית ונפלתי בשבי, וצריך לדעת לא רק איך להילחם אלא גם איך ליפול. אני שמח לעמוד במבחן זה מפני שעכשיו, יותר מאשר בכל רגע אחר בחיי, אני בטוח בצדקת רעיונותי; מפני שהאידיאל שלי הוא רעיון האמת וסוף האמת לנצח. אני נכון לכל. יבוא יום, הורי היקרים - ואני מקווה כי קרוב היום - כאשר יתנוסס הדגל העברי מעל הרי ירושלים והחופש ישרור בכל ערי הארץ, ואמהות ואבות ישמחו בילדיהם מתוך חרות ודרור."
חכים ובית צורי נקברו בבית העלמין היהודי בקהיר. ב־22 ביוני 1975, ביוזמתו של חבר הכנסת יצחק שמיר, שהכיר את השניים ושלח אותם למשימה, הועלו גופותיהם של חכים ובית צורי לישראל במסגרת הסכם חילופי שבויים עם מצרים, והם נקברו בטקס צבאי בחלקת עולי הגרדום בהר הרצל. במהלך האירוע נפתחו ארונותיהם של השניים והתגלה כי גופותיהם נותרו ללא פגע למעלה מ־30 שנים. גאולה כהן סיפרה בראיון ברדיו ב־7 באפריל 2014:
"שמיר הלך כמה עשרות מטרים עד אליהם. הלכתי אחריו במרחק מסוים. לא נתנו לנו להתקרב יחד איתו. הארונות הונחו על הקרקע עם משמר חיילים. הוא הגיע לגופות והחל טקס פתיחת הארונות. זה היה רגע מצמרר. אף אחד לא ידע מה נמצא בתוך הארונות. זה היה מצמרר לעילא ולעילא כי כשהורידו את הכסות מהפנים התברר שמשקיפים אלינו שני אנשים צעירים ויפים ללא קמט בפניהם, כאילו נולדו מחדש".
הנצחה

בתאריך 22 בדצמבר 1982 דאר ישראל הנפיק גיליון מזכרת של 20 בולי דאר שכותרתו "הרוגי מלכות בדור התקומה". אחד מהבולים האלה הוקדש להנצחת זכרו של חכים שדיוקנו מופיע עליו. האמנית רות בקמן מלכא עיצבה את הדיוקן והאמן אריה גלזר עיצב את הגיליון.
על שמו נקראו רחובות באחדות מערי ישראל (ירושלים, באר שבע, תל אביב-יפו, חיפה וזכרון יעקב). בבאר שבע נקרא גן ציבורי "שני אליהו" על שם אליהו חכים ואליהו בית־צורי.
בתרבות הישראלית

לכבודם של אליהו חכים ואליהו בית צורי נכתב השיר "שני אליהו". את המילים כתבו אריה אלדד וישראל אלדד עריכת השיר נעשתה על ידי שולמית לבנת בלחנו של שמעון כהן.
ב־2023 יצא לאור הספר "מעשה בשני אליהו", העוסק באליהו חכים ואליהו בית צורי.
לקריאה נוספת

משה בן־שאול, מעלות לוחמים – עשרים ושלשה פרקי לוחמים, הוצאת הדר, 1967, עמודים 84–94(הספר בקטלוג ULI)
שלומי שטרן וג'קי ירחי, מעשה בשני אליהו, בית ספר שדה כפר עציון וסלומון שטרן, 2023
הערות שוליים

↑  נתלו א. בית־צורי וא. חכים, הארץ, 23 במרץ 1945
↑   וכן לפי השיר "שני אליהו"
↑  ברנרד וסרשטיין, אור חדש על רצח הלורד מוין, זמנים, 1982
↑  יהושע פורת, שלח ועט בידו, ראם, 1989, עמ' 222
↑  חיים משגב, שיחות עם יצחק שמיר, ספרית פועלים, עמוד 41
↑  הגופות נותרו עשרות שנים ללא קמט בפניהן
↑  יעקב צחור (עורך), בולי ישראל תש"ח - תשס"ב, קטלוג מס' 14, רשות הדאר - השירות הבולאי, כתר הוצאה לאור, 2008, עמ' 227
↑  מילות השיר "שני אליהו", באתר שירונט
↑  שלומי שטרן וג'קי ירחי, מעשה בשני אליהו, בית ספר שדה כפר עציון וסלומון שטרן, 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007475194605171  VIAF: 308698908   WorldCat (עם VIAF): 308698908
משה מרזוק

| --- | --- |

 לידה:  20 בדצמבר 1926 קהיר, מצרים 
 הוצאה להורג:  31 בינואר 1955 (בגיל 28) ח' בשבט תשט"ו קהיר, מצרים 
 מקום קבורה:  הר הרצל 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    סגן-אלוף
 תפקידים בשירות
 ראש חוליית ריגול במצרים
 הנצחה
 רחובות בערים ברחבי הארץ
 
רחוב משה מרזוק בהרצליה
משה מרזוק (20 בדצמבר 1926 – 31 בינואר 1955) היה רופא יליד מצרים ממוצא קראי, אחד מ"נידוני קהיר", שעמדו לדין במצרים בעקבות "העסק הביש".
ביוגרפיה

משה (ליאטו) מרזוק נולד בקהיר בן למשפחה קראית, משפחתו החזיקה בנתינות צרפתית. בצעירותו נמנה עם פעילי התנועה הציונית והיה ספורטאי פעיל ב"מכבי" קהיר. למד רפואה במצרים וסיים את לימודיו בשנת 1951. התמחה בכירורגיה ובהרדמה, בבית החולים היהודי בקהיר.
מרזוק התעניין מאוד בדת היהודית, מקורותיה ושורשיה. הוא השתתף באופן קבוע בביטאון "אלכלים" של היהודים הקראים במצרים, ועל מאמריו חתם בשמו העברי "משה מרזוק". מאמריו בירחון זה העידו על שכנועו העמוק באמונתו.
מרזוק היה חבר בחוליה מקומית של יהודים מצרים, שהוכשרה בישראל לפעולות ריגול. בהוראתו של ראש אמ"ן, בנימין גיבלי, הטמינו אנשי החוליה פצצות בבתי קולנוע, במשרד דואר ובמרכזי מידע של ארצות הברית בקהיר ובאלכסנדריה, מתוך כוונה שפעולות אלה ייתפסו כפעולות של רשת טרור מצרית, ויערערו את יחסיה של מצרים עם ארצות הברית ובריטניה.
מרזוק ויתר חברי החוליה נתפסו בשנת 1954. הוא נידון למוות (יחד עם שמואל עזר) בקהיר באשמת בגידה וריגול לטובת מדינת ישראל. פעולת החוליה, שהסתבכה וגרמה מבוכה לממשלת ישראל, כונתה, לאחר מעשה, "העסק הביש". לאחר היתפסו פנתה אמו של מרזוק לגמאל עבד אל נאצר, נשיא מצרים, בבקשת חנינה מתוקף היותה המינקת שלו, אולם נאצר סירב לבקשתה.
משפטו של מרזוק החל ב-11 בדצמבר 1954 בבית הדין לפשעים חמורים ונמשך שבועיים. הוא הוצא להורג בח' בשבט תשט"ו, 31 בינואר 1955 בכלא המרכזי בקהיר. לאחר מותו הוענקה לו דרגת סגן-אלוף בצה"ל. ב-24 באפריל 1977 הועברו עצמותיו לישראל והובאו לקבורה בחלקת עולי הגרדום בהר הרצל שבירושלים.
הנצחה

על שמו ועל שם שמואל עזר שהוצא יחד איתו להורג קרויים רחוב מרזוק ועזר ביפו, בלוד בקריית אונו ובאשדוד. רחוב מרזוק ורחוב שמואל עזר בקריית אתא וכן רחובות נוספים הקרויים "קדושי קהיר".
בתאריך 22 בדצמבר 1982, דאר ישראל הנפיק גיליון מזכרת  של 20 בולי דאר שכותרתו "הרוגי מלכות בדור התקומה" . אחד מהבולים האלה הוקדש  להנצחת זכרו של מרזוק שדיוקנו מופיע עליו.  האמנית רות בקמן מלכא עיצבה את  הדיוקן והאמן אריה גלזר עיצב את הגיליון.
ראו גם

מאיר מקס בינט
שמואל עזר
לקריאה נוספת

זאב שיף, איתן הבר, אריה חשביה, "לקסיקון לביטחון ישראל", זמורה, ביתן, מודן-הוצאה לאור, מהדורת "דבר", 1976; הערך "מרזוק ליאטו משה", עמ' 343–344
הערות שוליים

↑  כמו רבים מיהודי מצרים אשר רכשו נתינות כזו
↑  בחשאי הועלו ה-2 לגרדום, שערים, 1 בפברואר 1955
↑  יואל דר, אמו של משה מרזוק: לא האמנתי שאזכה, דבר, 20 באפריל 1977
↑  היום - לוויית נידוני קאהיר בהר הרצל, מעריב, 24 באפריל 1977
↑  יעקב צחור (עורך), בולי ישראל תש"ח -  תשס"ב,  קטלוג מס' 14, רשות הדאר - השירות הבולאי, כתר הוצאה לאור, 2008, עמ' 227
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007502598605171  VIAF: 308279662   WorldCat (עם VIAF): 308279662
הליוס

ערך זה עוסק בהאנשה של השמש במיתולוגיה היוונית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 תפקיד:  אל השמש
 תרבות:  יוון העתיקה
 מקום מגורים:  ארמון הליוס 
 אלים מקבילים:  סול, בעל חמון, רע, אנקסטיומארוס, אלאונוס, וירוטוטיס, סוריה, הווארה-חשאטה, השמש, זאן 
 אב:  היפריון
 אם:  תיאה
 אחים:  אאוס, סלנה
 בן או בת זוג:  רודה, אגלה, קטו, אנטיופה 
 צאצאים:  למפטיה, אגלאיה, אלואוס, אתריה, ביסלטס, אגיאלה, אופרוסינה, תאליה, אלקטריונה, אוגיאס, אגה, קלימנוס, הליה, אמלתיאה, אוגס, דיוסיפה, פאטונטידס, פאסיס, החאריטות, דירקה, טרינקס, לינדוס, אסטריס, אייטס, קירקה, פרסס, פאתון, פאתוזה, מרופה, מקראוס, פסיפאה, קרקפוס, טריופאס, אוצ'ימוס, הליאדי, טנגס, קנדלוס, אקטיס, ללגס 
 
במיתולוגיה היוונית המוקדמת השמש הואנשה ותוארה כישות בשם הליוס ("שמש" ביוונית עתיקה), אותה הומרוס משווה לטיטאן היפריון, על אף שבמיתולוגיה יוונית מאוחרת יותר הליוס מתואר כבנם של היפריון ואחותו תיאה. להליוס שתי אחיות, אאוס אלת השחר, וסלנה אלת הלבנה. הליוס רוכב מדי יום לאורך השמיים במרכבה מפוארת רתומה לארבעה סוסים, ואז הוא יכול לראות את כל המתרחש על פני הארץ ולעת לילה הוא שב מן המערב הרחוק, אל שוליו המזרחיים של העולם, בתוך גביע מוזהב. במיתולוגיה הרומית מקבילו של הליוס הוא סול. מוצאו של הליוס, בניגוד לרוב האלים הראשיים במיתולוגיה היוונית, הוא אינדו-אירופאי.
הליוס במיתולוגיה היוונית

הסיפור המפורסם ביותר בנוגע להליוס הוא זה של בנו פאתון ("זורח/נוצץ" ביוונית), שרכב על מרכבת השמש עד לאובדנו.
הליוס לעיתים מתואר עם שם התואר פנופטס, שפירושו "הרואה הכול".
שמות הסוסים שמסיעים את מרכבתו הם פרואיס, אאוס, אאנטון ופלגון.
רודוס הוא אולי המקום היחידי בו הייתה להליוס כת משמעותית של מאמינים, ובעקבות הסרת מצור עז שהטיל על העיר דמטריוס פוליורקטס בשנת 306 לפנה"ס, הזמינו תושבי רודוס פסל ברונזה ענק ממדים של "הליוס הגואל" לכבוד האל המגן על עירם, הוא הקולוסוס מרודוס. הוא מתואר בדרך כלל כנער צעיר אפוף הילה, כשעל ידו כפפת זהב, והוא מחזיק שוט וגלובוס. לרוב הוא מתואר כשהוא רכוב על קוודריגה אשר צוללת במהירות דרך השמיים אל הים. תרנגולים ונשרים מיוחסים אליו.
אנשיו של אודיסאוס שחטו בני בקר מן העדרים המקודשים לו שרעו באי תרינאקיה, אף על פי שאודיסאוס הזהיר אותם לבל ייגעו בבקר המקודש לשמש, ולכן לא שב איש מהם הביתה מלבד אודיסאוס (אודיסיאה XII 419-261).
כאשר הרקולס הלך לאריתיה להשיב את עדרי גריאון, הוא חצה את המדבר הלובי, וכשמאס באל השמש הקופח עליו, איים עליו עם חציו ודרש להשתמש באותו גביע מוזהב, שבו הליוס משתמש לחזור מהמערב למזרח כל לילה. הליוס נענה בחוסר רצון ובעזרת הגביע הגיע הרקולס לאריתיה.
בסיפור אחד, כשאפרודיטה ניהלה רומן עם ארס, בעוד בעלה היה הפייסטוס, הליוס צפה בהם וסיפר על כך להפייסטוס, אשר כלא את שני האוהבים בתוך רשת מזהב והזמין את כל האלים ללעוג להם.
אפולו והליוס

הומרוס מתאר את אפולו כאל עם קשת כסופה, ללא שום מאפיינים סולריים.
האזכור הקדום ביותר של זיהוי אפולו כהליוס מופיע בשרידי מחזהו של אוריפידס, "פאתון", בנאום לקראת סופו בו אמו של פאתון מקוננת על כך שהליוס הרס את ילדה, ועל כך שגברים קוראים לו בצדק אפולו (השם Apollo  פירושו Apollon "המשמיד").
עד הזמנים ההלניסטיים אפולו נעשה קשור בצמידות לאל השמש בפולחן.
ההתייחסות אל אפולו כאל השמש הפכה לנפוצה בכתבי פילוסופיים, ומופיעה בכתביהם של פרמנידס, אמפדוקלס, פלוטרכוס ועוד רבים אחרים.
במרכז, הליוס אל השמש רוכב במרכבה רתומה לארבעה סוסים. מתוך רצפת פסיפס בבית הכנסת בבית אלפא
תבליט של הליוס אל השמש רוכב במרכבה רתומה לארבעה סוסים במוזיאון הישן בברלין
"הליוס", אחד מפסלי הגמלון של הפרתנון במוזיאון הבריטי
אפולו הסולרי אפוף בהילת הליוס, כפי שהוא נראה על רצפת פסיפס רומאית מסוף המאה ה-2 לספירה בתוניסיה
בתרבות הפופולרית

על שמו של החיוב נקראת הבינה המלאכותית הנשגבת המכונה "הליוס" במשחק המחשב העתידני Deus Ex.
ראו גם

אל השמש
בית הכנסת בבית אלפא
הליום
לקריאה נוספת

גרהארד פינק, מי ומי במיתולוגיה היוונית, הוצאת הד ארצי, 1993.
"המהפכה ההליוצנטרית (השמש במרכז): האחווה", פרק ד', בספר: תרבות חדשה שמשית ואוניברסלית מאת אומרם מיכאל איבנהוב, 1997, עמ' 39–45.
סאדאקו נגד קיאקו

| --- | --- |

 בימוי:  קוג'י שיראשי
 הופק בידי:  טקאשי שימיזו 
 תסריט:  קוג'י שיראשי
 שחקנים ראשיים:  מיזוקי יאמאמוטו טינה טאמאשירו אימי סאטסוקאווה משהירו קומוטו
 מוזיקה:  Kōji Endō 
 מדינה:  יפן
 חברת הפקה:  Kadokawa Daiei Studio NBCUniversal Entertainment Japan
 חברה מפיצה:  PKDN Films (דרך אולפני יוניברסל)
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  18 ביוני 2016
 משך הקרנה:  98 דקות
 שפת הסרט:  יפנית
 סוגה:  אימה על טבעי
 הכנסות:  8,385,267$
 sadakovskayako.jp
 דף הסרט ב־IMDb
 
סאדאקו נגד קיאקו (בקאנג'י: 貞子 vs. 伽椰子) הוא סרט אימה יפני משנת 2016, שבוים על ידי קוג'י שיראשי. הסרט הוא קרוסאובר המשלב בין סדרת סרטי "הטינה" וסדרת סרטי "רינגו" היפניים שעליהם התבססו סרטי הצלצול.
הרעיון לסרט נולד כמתיחת "אחד באפריל" בשנת 2015, אך לאחר מכן אושר להפקה בדצמבר של אותה השנה.
הסרט יצא לאקרנים ביולי 2016 ויצא לשירות הסטרימינג "Shudder" בצפון אמריקה בינואר 2017.
שחקנים

מיזוקי יאמאמוטו (אנ') - יורי קורהאשי / סאדאקיה: חברתה של נאטסומי המשתפת פעולה עם סוזוקה, קאיזו וטאמאו במטרה להציל את נאטסומי.
טינה טאמאשירו (אנ') - סוזוקה טאקאגי: תלמידת תיכון שעוברת לגור עם משפחתה בשכנות לבית משפחת סא'אקי הרדוף.
אימי סאטסוקאווה - נאטסומי אונו: חברתה של יורי המקוללת בקללה של סאדאקו לאחר שצפתה בקלטת המקוללת.
מאשיהרו קומוטו - שיניצ'י מורישי: פרופסור באוניברסיטה שמנסה לסייע ליורי ונאטסומי.
מאסאנובו אנדו (אנ') - קאיזו טוקיווה: אדם בעל כוחות טלקינטיים המתכנן תוכנית שיכולה להציל את יורי וסוזוקה.
מאי קיקוצ'י - טאמאו: ילדה עיוורת בעלת כוחות טלפתיים המלווה את קאיזו.
מיסאטו טאנאקה (אנ') - פומיקו טאקאגי: אמה של סוזוקה.
מאסויושי מאטסושימה - סוקמון טאקאגי: אביה של סוזוקה.
איצ'ריקו דומן - מגרשת השדים: מגרשת שדים יפנית שמנסה לסייע ליורי ונטסומי, אך נהרגת על ידי סאדאקו.
רונה אנדו - קיאקו סא'אקי: דמות האנטגוניסט בסדרת סרטי "ג'ו-און". נרצחה על ידי בעלה ומאז רוחה רודפת את בית משפחתם. משמשת כאנטגוניסט משני בסרט.
אלי נאמאני - סאדאקו יאמאמורה: דמות האנגוניסט בסדרת סרטי "רינגו". ילדה בעלת כוחות טלפתיים שנכלאה בתוך באר מים ויצרה קלטת וידאו מקוללת שהורגת את הצופה תוך שבעה ימים (בסרט זה יומיים) מרגע הצפייה בה. משמשת כאנגוניסט ראשי בסרט.
רינאטרו שיבאמוטו - טושיו סא'אקי: בנה של קיאקו סא'אקי שנהרג על ידי רוחה של אמו וכעת גם מתפקד כרוח שרודפת את בית המשפחה.
טריוויה

סרט זה מתעלם לחלוטין מאירועי הסרט "ג'ו-און: הטינה 2" בהם קיאקו נולדה מחדש כבת אנוש ובמקום זאת היא עדיין רוח נקמנית הרודפת את בית משפחתה.
דמותו של טאקאו סא'אקי לא מוצגת בסרט זה, למרות שגם הוא אחת מהרוחות הרודפות את הבית. טאקאו כן מוזכר בתחילת הסרט בתור "הבעל שרצח את אשתו" כשסוזוקה לומדת מחברותיה בבית הספר מה התרחש בבית.
בסרטי "ג'ו-און", טושיו נהרג על ידי אמו לאחר שאביו רצח את האחרונה. בסרט זה מסופר שטאקאו הטביע את טושיו באמבטיה, בדומה לסרט האמריקאי.
במקור, הקלטת של סאדאקו הציגה תמונות שונות המופיעות אחר אחרי השנייה והמוות מהצפיה מתרחש לאחר שבוע. בסרט זה, הקלטת מציגה בניין נטוש והמוות הוקדם ליומיים.
למרות שמדובר בסרט שאמור להציג את שתי הרוחות, דמותה של קיאקו מופיעה במלואה רק לקראת סוף הסרט ודמותה של סאדאקו מקבלת זמן מסך גדול יותר.
בתחילת הסרט, הפרופסור מציג לכיתה מספר אגדות אורבניות מפורסמות: האישה המצולקת (אנ'), האנאקו (שרודפת תאי שירותים) (אנ'), רדקאפ (דמות של גובלין מהמיתולוגיה האנגלו-סקוטית) (אנ'), היד המלוקקת וכן את בית משפחת סא'אקי ואת הקלטת המקוללת של סאדאקו.