stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אהרן יואלי
ביוגרפיה > השירות בחיל האוויר

ביולי 1948 התנדב לקורס הטיס השלישי של חיל האוויר הישראלי, וזמן קצר אחר כך הועבר אל חיל האוויר. זמן קצר שירת כמטילן ואחר כך החל קורס טיס אותו סיים, בשל עיכובים שונים, רק בשנת 1951. הוא היה מראשוני הטייסים שעברו הכשרה ואימון בהטסת מטוסי סילון. יואלי נשלח לאנגליה ב-1956, לקורס בינלאומי למקלענות בחיל האוויר הבריטי, אותו סיים בהצטיינות.
יואלי היה ממניחי היסודות של חיל האוויר ומהמובילים בהתפתחותו בתחומים רבים לרבות פיתוח התשתיות מבצעיות, מערך ההדרכה וקידום מעמדו הבינלאומי. בשנים 1956–1958 היה מפקד טייסת 117 (מטוסי גלוסטר מטאור). ב-31 באוקטובר 1956, במהלך מבצע קדש, נפגע מטוסו מכדור של מקלע מצרי, אשר חדר לתא הטייס ורסיסים פצעו את יואלי בידיו. הוא חזר לנחיתת חירום בבסיס תל נוף, ועקב הפגיעה גלגל ימני ראשי לא ירד ומנוע אחד כבה. יואלי ביצע נחיתת ריסוק ופונה לטיפול בבית החולים קפלן שם נותח. לאחר 24 שעות יצא, בניגוד להוראת הצוות הרפואי, וחזר לטייסת עליה פיקד.
בשנים 1958–1960 פיקד על טייסת 101 של מטוסי מיסטר. בין השנים 1960–1962 שירת במפקדת חיל האוויר, במחלקת המבצעים, כראש ענף אוויר 3, ובין השנים 1962–1964 פיקד על בית הספר לטיסה של חיל האוויר בתל נוף. אחר כך שירת כנספח לענייני אוויר-ים בוושינגטון ארצות הברית. בין השנים 1967–1968 פיקד על פו"מ זרוע האוויר במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה של צה"ל. בתפקידו האחרון, עד שחרורו ב-1970, שירת כראש מחלקת ההדרכה של חיל האוויר.
יואלי היה שותף לצוותים הראשונים שפיתחו את תורת ההשתתפות והסיוע של חיל האוויר בלוחמת היבשה והשתתף אף באופן פעיל בשירות המילואים כקצין תיאום ברמת האוגדה.
ביוגרפיה > השירות בחיל האוויר > סיפור הפלת הסילון הראשונה

ב-1 בספטמבר 1955 בשעה 6:52 בבוקר הוזנקו יואלי ובן זוגו יואש צידון-צ'אטו מבסיס חצור, שבו שירתו כטייסי מטאור - מטוס הקרב הסילוני הראשון של חיל האוויר, שהיה באותה עת גם מטוס הקו הראשון של החיל, מול ארבעה מטוסי קרב מצריים מדגם ומפייר שחצו את קו הגבול של ישראל. בקרב אוויר צמוד שהתחולל מעל קיבוץ יד מרדכי וקיבוץ ארז הפיל יואלי בתותחים את שני מטוסי הוומפייר המצריים. היו אלו ההפלות הראשונות של חיל האוויר הישראלי במטוסי סילון. על ההפלות זכה יואלי בצל"ש הרמטכ"ל, שהומר אחר כך בעיטור העוז. בנימוקים לקבלת העיטור נכתב כי אהרן יואלי פעל ביעילות ובזריזות מופתית. בעוד בן זוגו מחפה עליו - תקף את מטוסי האויב והפילם בזה אחר זה.
תיאור המעשה: ביום ה-1 בספטמבר 1955, כשהסיגו מטוסי האויב את גבול המדינה, הוזנק סרן אהרון יואלי עם בן זוגו על מנת להניסם. כשהדביק את מטוסי האויב, פעל ביעילות ובזריזות מופתית. בעוד בן זוגו מחפה עליו - תקף את מטוסי האויב והפילם בזה אחר זה. על מעשה זה הוענק לו : עיטור העוז ניסן תשל"ג אפריל 1973, דוד אלעזר, רב-אלוף, ראש המטה הכללי
יואלי סיפר על הקרב: "נכנסנו לשורה עורפית כשמספר שניים מאחורי ... התקרבתי למטוס הימני מאחור, ופתחתי באש מטווח של כ-400 מטר מארבעה תותחי 20 מילימטר". המטוס המצרי הראשון הופל ליד קיבוץ כרמיה והמטוס השני התפוצץ באוויר דרומית-מערבית ליד מרדכי ומערבית לקיבץ ארז. שתי ההפלות שנזקפו לזכותו נרשמו בלוח ההפלות של טייסת 117.
הטייסים, בליווי מפקד חיל האוויר דן טולקובסקי, נפגשו עם דוד בן-גוריון, וסרט הצילום שתיעד את ההפלה הוקרן בבתי הקולנוע. יואלי אף סיפר כי ראש עיריית אשקלון שלח לו שעון במתנה כהוקרה על כך שלא הפיל את המטוס מעל העיר.
ביוגרפיה > פעילות אזרחית

בין השנים 1970–1972 עבד בתעשייה האווירית כמנהל המרכז לניסויי טיסה וכטייס ניסוי. אחר כך ועד שנת 1989 עבד כטייס בחברת התעופה אל על, ממנה פרש לגמלאות בגיל 60 לאחר 17 שנה של טיסה אזרחית. במהלך תקופה זו היה בין היתר נציגה הרשמי של מדינת ישראל בארגון הבינלאומי לתעופה (ICAO), וכן כיהן כיו"ר ועדת הערר לבריאות אנשי צוות אוויר במשרד התחבורה.
בין השנים 1993–1994 עבד בהתנדבות במנהל התעופה האזרחית של ישראל. הוא טס ברציפות במשך 41 שנה, משנת 1948 ועד לשנת 1989, שבהן צבר שעות טיסה רבות.
מטוסים שאותם הטיס:
מטוסי קרב ואימונים: פייפר קאב, סטירמן, הרווארד, ספיטפייר, מוסטנג, מטאור, פוגה מגיסטר, מיסטר וסקייהוק.
מטוסי נוסעים: בואינג 747, בואינג 737, בואינג 707.
נפטר ב-26 בינואר 2007.
משפחה

בשנת 1950 נישא יואלי למרים לבית ברגר, ילידת הרצליה. אב לשלושה ילדים, אמיר ששרת כטייס קרב בחיל האוויר, נגה שנשואה לטייס, עודד ששרת בחיל האוויר, וסב ל-8 נכדים. אחד הנכדים הוא הטייס הראשון בחיל האוויר שהוא דור שלישי של לוחמי אוויר, ונכד נוסף הוא טייס מסחרי בארצות הברית.
לקריאה נוספת

מירב הלפרין, אהרון לפידות, חליפת לחץ - דפים בספר הטיסות של חיל האוויר, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2000, הפרק "עונת הסילונים", עמ' 21–24
הערות שוליים

↑  את עדותו של יואלי על הקרב ניתן למצוא בספר חליפת לחץ, מאת מירב הלפרין ואהרון לפידות, הוצאת משרד הביטחון, ישראל תשמ"ז, עמ' 17-15.
↑  ההשתלשלות המדויקת: אביו זלמן היה בנם של אהרן משה וחיה רחל שניאורסון (שם, עמ' 211); אהרן משה היה בנם של לוי יצחק שניאורסון מניעזין ואשתו אדל (שם, עמ' 169); לוי יצחק היה בנו של מנחם נחום מניעזין; והלה היה בנו של רבי דובער שניאורי ("אדמו"ר האמצעי"), בנו של שניאור זלמן מליאדי (ראו שם, עמ' 211).
↑  אפרים לפיד, ‏כיבוש צפת במלחמת העצמאות, באתר "IsraelDefense‏", 11 במאי 2016
↑  נבי יושע - ההתקפה השלישית – 16 במאי 1948
↑  אהרון יואלי נתן דגם "ערבה" לאלכסיי טופולב, דבר, 8 ביוני 1971
אפרים ברנד

| --- | --- |

 לידה:  1936 (בן 88 בערך) עין חרוד
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 469  מפקד חטיבה 55
 פעולות ומבצעים
 פעולות התגמול   מלחמת סיני   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים   מלחמת לבנון
 עיטורים
   צל"ש אלוף   עיטור העוז
 
אפרים ברנד (בר) (נולד ב-1936) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, שכיהן כמפקד חטיבה 55, חטיבת צנחנים במילואים.
שירותו הצבאי

ברנד נולד וגדל בעין חרוד. עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים. בצנחנים עבר ברנד מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר וכן לחם בפעולות התגמול ועוטר בצל"ש אלוף על גבורתו. בהמשך עבר קורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שימש כמפקד מחלקה בסיירת צנחנים. ברנד לחם במלחמת סיני והשתתף בקרב המיתלה. על לחימתו בקרב הוענק לו צל"ש שהומר בהמשך בעיטור העוז.
תיאור המעשה: ביום ה-1 בנובמבר 1956, בקרב המיתלה, שימש סג"ם אפרים ברנד כ-מ"מ. למרות שהיה פצוע מפעולה קודמת וידיו בגבס, ניהל את מחלקתו בהתקפת יום על אויב מבוצר בכוכים. סג"ם אפרים ברנד המשיך באיסוף פצועים מאנשינו תחת אש, ולאחר שפונתה יחידתו, הצטרף ליחידה שתקפה את האויב בהתקפת לילה, איתר את עמדות האויב ועזר למפקד היחידה בפיקוד על ההתקפה. על מעשה זה הוענק לו : עיטור העוז ניסן תשל"ג אפריל 1973, דוד אלעזר, רב-אלוף, ראש המטה הכללי
בשירות המילואים שימש ברנד, בתפקידי פיקוד שונים בחטיבת הצנחנים "הנשר השחור". במלחמת ששת הימים שימש כמפקד גדוד 57 תחת מפקד החטיבה דני מט ונטל חלק בקרב אום-כתף. במלחמת יום הכיפורים שימש כמפקד גדוד 469 בחטיבה. הגדוד שימש כעתודה באוגדה 143 ובין היתר כבש את שדה התעופה פאיד לאחר צליחת התעלה. בהמשך מונה ברנד למפקד חטיבה 55 בדרגת אל"ם.
הערות שוליים

↑  טל זגרבה, פתאום דוביק צעק לי: 'הוא חי, הוא חי', במחנה, ‏ 07.04.2008, באתר "שבוז חיילים".
↑  סג"ם אפרים בר (ברנד), מתוך אתר "הצנחנים העשור הראשון 1948-1958".
↑  קרבות חטיבה 80 בששת הימים, אתר "העמותה להנחלת מורשת הצנחנים"
↑  עלי מוהר ודוד טרטקובר, פלוגה גימ"ל, מחלקה שלוש, רשימות ורישומים ממלחמת יום הכיפורים, הוצאת כנרת, 2003, עמודים 9-11.
↑  איתן הבר וזאב שיף, "לקסיקון מלחמת יום הכיפורים", הוצאת דביר זמורה-ביתן, 2003, עמוד 179.
ערך זה הוא קצרמרבנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יוסף ברוצ'ינר

| --- | --- |

 לידה:  אוקטובר 1846 
 פטירה:  1918 (בגיל 71 בערך) 
 מדינה:  מולדביה, ממלכת רומניה 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
יוסף ב. ברוצ'ינר (ברומנית: Brociner Joseph או Iosef או Yosef;‏ 1846–1918) היה מנהיג יהדות יאשי ומאוחר יותר מנהיג יהדות גאלאץ, מראשוני חובבי ציון ברומניה, שליח מדיני ומחבר ספרים בנושא יהדות רומניה, פובליציסט והיסטוריון, לוחם למתן אזרחות ושוויון זכויות ליהודי רומניה.
חייו

מאוריצ'יו ברוצ'ינר הוא אחיהם של מרקו, יוסף ואנדריי ברוצ'ינר.
ארבעת האחים היו בניו של אידל בר ברוצ'ינר, יהודי משכיל, שהיה נכדו של הרב החסידי אברהם דוד ואהרמן (1771–1840), הידוע גם כ"רב מבוצ'אץ'" בגליציה.
ברוצ'ינר למד משפטים באוניברסיטת יאשי. בתקופת קונגרס ברלין ואחריו לחם למען האמנציפציה של יהודי רומניה ותרם רבות להצגת עמדתם. בעזרת תעודות היסטוריות ניסה להוכיח את קדמוניות היישוב היהודי במרחב הרומני, כדי לסתור את הטענה שהיהודים "זרים". ספרו, Chestiunea israeliţilor români până la 1848 (שאלת היהודים הרומנים עד 1848) כרך א', פורסם ב-1910 והכיל מסמכים רבים, אך לא היה לו המשך. הוא עסק בנושאים היסטוריים נוספים ובין כתביו היו:
Chasidismul în România (החסידות ברומניה), Misiunea lui Theodor Herzl (משימתו של תאודור הרצל)
Colecţia documentelor comunităţii (אוסף מסמכי הקהילה), Două definiţii suprimate şi una adevărată în chestiunea israeliţilor români (שתי הגדרות שהתבטלו ואחת שרירה בשאלת היהודים הרומנים) (במקור: ה"ישראליטים").
ברוצ'ינר היה מראשוני חובבי ציון ותמך בציונות המדינית. בשנים 1876–1878 השתתף במספר קונגרסים בינלאומיים, כנציג יהדות גאלאץ ובמאי 1878 קיבל משימה דיפלומטית בחו"ל מטעם וסילה בויירסקו, שר החוץ של רומניה. ב-1893, בתמיכתו של לסקר קטרג'יו, תכנן את הארגון מחדש של הקהילות היהודיות והכין תוכנית שהוצגה ב-1897 בפני הגופים המחוקקים. הוא היה פעיל בחיים הקהילתיים, במרץ 1896 ארגן בגאלאץ את הכינוס הכללי הראשון של הקהילות היהודית של רומניה. ב-1901 ארגן ביאשי את הכינוס השני של הקהילות ושם נוסד "איחוד הקהילות היהודיות של רומניה", (במקור:"ישראליטיות") שלא שרד זמן רב.
בשנת 1906 קיבל אזרחות רומנית.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
כתביו

*1879 - Die Judenfrage in Rumänien und Ihre Lösung gemäss den internazionalen Verträgen, București
(השאלה היהודית ברומניה ופתרונה לפי ההסכמים הבינלאומיים)
1892 - Chestiunea Epitropielor Așezămintelor filantropice israelite din ţară, Galați
(סוגיית ניהול מוסדות הצדקה היהודיים במדינה)
1896 - Memoriu și documente istorice despre comunitățile israelite în România, Galați
(תזכיר ותעודות היסטוריות על הקהילות היהודיות ברומניה)
1901 - Chestiunea evreilor pămînteni, Iași,
(שאלת היהודים הילידים)
1910 - Chestiunea israeliților români, Partea I-a pînă la anul 1848. București, 1910,
(שאולת היהודים הרומנית, החלק א עד שנת 1848)
1910 - „Chasidismul în România”,
(החסידות ברומניה)
1911 - Drepturile Evreilor-Dobrogeni, București
(זכויות היהודים בדוברוג'ה)
1911 - Chestiunea evreiască așa cum este ea rezolvată, București
(השאולה היהודית, כפי שפותרים אותה)
1913 -  Chestiunea Evreiască și Evreii sub drapel, București
(השאלה היהודית והיהודים תחת הדגל)
- „Misiunea lui Theodor Herzl”,
(שליחותו של תאודור הרצל)
- „Colecția documentelor comunității”
(אוסף התעודות של הקהילה)
1913 - „Două definiții suprimate și una adevărată în chestiunea israeliților români București.
1916 - Chestiunea evreilor români "un marché allemand", București.
1918 - Die Frage der rumänischen Israeliten-Ihre politische und rechtliche Lage. Bucarest, 1917. 18 p. (Chestiunea israeliților români, starea lor politică și de drept și soluțiunea dată prin Tratatul de pace din București, 1916. București)
לקריאה נוספת

Breviar biobibliografic Evrei din România, הוצאת HASEFER, בוקרשט, 2008 (ברומנית)
Contribuţia evreilor din România la cultură şi la civilizaţie, הוצאת HASEFER, בוקרשטת 2004 (ברומנית)
הערות שוליים

↑  ארכיון יוסף ברוצ'ינר, בספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259145705171  ISNI: 0000 0000 6998 0327  VIAF: 97701985   WorldCat (עם VIAF): 97701985
דורל שור

| --- | --- |

 לידה:  30 ביולי 1939 יאשי, ממלכת רומניה 
 פטירה:  8 ביולי 2023 (בגיל 83) 
 מדינה:  רומניה, ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטה לרפואה ורוקחות על שם גריגורה ט. פופה 
 שפות היצירה:  רומנית 
 
דורֵל שוֹר (ברומנית: Dorel Schor; ‏30 ביולי 1939 – 8 ביולי 2023) היה סופר, פובליציסט ומבקר אמנות ישראלי בשפה הרומנית.
בהכשרתו היה רופא עור.
חייו

שור, יליד יאשי שברומניה, סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת יאשי ב-1962, התמחה ברפואת עור וסקסולוגיה. דורל שור כתב טורים קבועים בנושאי רפואה, אמנות פלסטית, הומור ואמרות הומוריסטיות בעיתונות הרומנית הישראלית, בעיקר בכתבי העת: "Orient Expres"‏, "Ultima Ora"‏, "Expres Magazin"‏, "Minimum". הוא חתם לעיתים בשם Dorel Şora (דורל שורה).
ספריו:
הנחש והגביע
הדרקון הקטן
הממורמר המאושר
דוקטור להומור
עצות בחינם
מלאך עם קרניים
כל ההצגות הן ייחודיות
חייך, מחר יהיה יותר גרוע
חליפתו של אדם (בספרדית)
שנהיה רציניים - הומור יהודי במיטבו
קראו לרופא
מי דופק בדלת?
אנתולוגיות שכללו את כתביו

דור העימותים – סולו הר, תל אביב, 1994
"The Challenged Generation" - מהדורה דו לשונית, בוקרשט, 1997
5000 שנים של הומור יהודי – טשו סולומוביץ', בוקרשט, 2002
סופרים מארץ הקודש, כרך III, יו כריסטופר, קלוז', 2004
סופרים רופאים בשפה הרומנית בישראל, אלכסנדרו מרטון, ירושלים, 2002
פרסים

פרס ראשון לפרוזה בתחרות בינלאומית להומור, התאחדות הסופרים, (רומניה 2008)
פרס ינקולוביץ לתרבות ואמנות (ישראל 2009)
חבר כבוד באקדמיה להומור, רומניה
לקריאה נוספת

המילון הביבליוגרפי לסופרים בשפה הרומנית בישראל, עמנואל אצ'ל, ירושלים
רופאים סופרים ופובליציסטים רומנים, מיכי מיכיילידי, ההוצאה הרפואית לאור, רומניה 2003
המילון לספרות רומנית, כרך VI, קולקטיב אקדמי, יוג'ין סמיון, בהוצאת האקדמיה הרומנית, 2008
שלמה ויסבליט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 בנובמבר 1930
 פטירה:  8 באוקטובר 2021 (בגיל 90) ב' בחשוון ה'תשפ"ב
 מדינה:  ישראל 
 מקום מגורים:  רמת גן 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
שלמה ויסבליט (24 בנובמבר 1930 – 8 באוקטובר 2021) היה איש חינוך, חוקר, כותב ומרצה בתחומי התנ"ך, היהדות, השירה העברית ומחשבת ישראל.
ביוגרפיה

שלמה ויסבליט נולד בגרמניה. עלה לארץ ישראל עם משפחתו בשנת 1934, לאחר עליית הנאצים לשלטון. למד בבית הספר תחכמוני וגימנסיה מוריה. התגייס לפלמ"ח בגיל 17. למד באוניברסיטה העברית בירושלים. את עבודת הדוקטורט שלו עשה על דרכו של הרנ"ק ("מורה נבוכי הזמן") בפרוש המקרא וההיסטוריה היהודית: לשונו וסגנונו.
שימש מורה למקרא, תלמוד ולשון בגימנסיה הרצליה במשך עשרים וחמש שנה. שימש כמרצה במכללת בית-ברל ומכללות נוספות.
 כמו כן שימש כעורך כתב העת "מחקרי-חג" מטעם המרכז לחקר מועדי ישראל מכללת בית ברל.
היה יועץ מדעי לספרי הוראה, ועורך לשוני. בין היתר ערך לשונית של הספרים "נצנוצי אורות" מאת הרב משה בן-ציון הלוי אושפיזאי, על ספר אורות לראי"ה.
ויסבליט הרבה להרצות בפני הציבור הרחב, בתחומי עיסוקיו הרבים.

מאמריו כונסו באכסניות שונות, כגון בית מקרא, מחניים, האומה, ובאוספי מחקרים בתחומי המקרא השירה העברית ומחשבת ישראל. חלק ממאמריו תורגמו לשפות נוספות בהם אנגלית, רוסית וצרפתית. נמנה בין כותבי "האנציקלופדיה לשבת וחג" מאת יואל רפל.
היה נשוי למרתה, אב לבן ולבת.
חיבוריו > ספרים

דרכים בפרשנות הפילוסופית היהודית למקרא, הוצאת תגא, תל אביב, 1985.
הוראת המקרא בעזרת המילון, יחד עם מנחם צבי קדרי, הוצאת אור-עם, תל אביב, 1993.
סוגיות בתנ"ך, (אסופת מאמרים), הוצאת החברה לחקר המקרא בישראל, תל אביב, 2007.
חיבוריו > מאמרים (רשימה חלקית)

דרכי הוראה במשנת הרמב"ם, מחניים (כתב עת), מ-מג, (1966).
פסוקי תנ"ך ומאמרי חז"ל כאסמכתות לדעות פילוסופיות אצל ריה"ל, רמב"ם, ר"י אלבו , כתב העת בית מקרא, י"ד (1969).
רפואת הנפש בתורת הרמב"ם, מחניים קכ"ב, (1970).
שירי הקודש של ריה"ל, ספר סנהדראי, עמ' 404–427, (1972).
חטא העגל בהארתו של ריה"ל, בכתב העת בית מקרא, ס"ח, 1977.
חלוציות וחלוצים באידיליות של דוד שמעוני, האומה 55, 1978.
מהותה של א"י במשנתו של הראי"ה קוק, האומה 56, 1979.
גלות וגאולה במשנת רנ"ק, בספר "גאולה ומדינה", משרד החינוך והתרבות - המחלקה לתרבות תורנית, ירושלים 1979.
מוטיבים אחדים בשירתו של יצחק עוגן: עם צאת קובץ-שיריו "לכוכב, לדשא", האומה, 64,1982.
מצוות ישוב ארץ ישראל ושלושת השבועות שהושבעו ישראל, בכתב העת "מעלות", כרך ט"ו גיליון א', 1983.
על קראים, ישמעאלים וגרים במשנה הרמב"ם, האומה 78, 1985.
מנהגי חיבוב ארץ ישראל - (סוגיה מתוכנית הלימודים בתושבע"פ), בכתב העת "פרקים", גיליון ז', 1987.
דמותו של יצחק באספקלריה של דרשות חז"ל, ב-"מחקרים במקרא ובמחשבת ישראל". כרך א' מאת החברה לחקר המקרא בישראל הוצאת קריית ספר, 1989.
על עיקרי אמונה ועל צנזורה בתפילת "עלינו לשבח" שבמוסף לראש-השנה וליום הכיפורים, מחקרי חג, 1992.
"דע את-אלהי אביך ועבדהו" (דבהי"א כ"ח, ט) : עיון במשמעות המלה "דע" אצל הוגי-דעות יהודים בימי הביניים ובעת החדשה, בית מקרא 39, ד 1994.
על הקידוש לליל שבת - מקורו תוכנו ומשמעותו, מחקרי חג, 6 1994.
Познание Б-га и служение Б-гу в учение РАНАКА (раби Нахмана Крохмаля)., ברוסית, בספר, "הדרך לאמונה ביהדות: חומרי הוועידה השנתית לפילוסופיה יהודית. אד. ג'יי ווקסלר. ירושלים: אמנה, 1995.
המלך הישראלי וסמכותו המשפטית, מחניים (כתב עת), (י"ב), 1996.
ירושלים בשירתו של רבי יהודה הלוי , ב-"שאלו שלום ירושלים" מאת יצחק אלפסי, 1996.
פירושו של הרמב"ם לספר איוב, בכתב העת "על הפרק", 1997.
הנבואה במשנתו של הרמב"ם, מחניים (כתב עת), (י"ב), 1998.
עיון בהלכות צדקה להרמב"ם, "בנתיבי חסד ואמת", 2000.
המשל והסיפור במקרא על-פי ’מורה הנבוכים’ להרמב"ם, בכתב העת "מורשתינו" (ט"ז), 2005.
הדת היהודית ב'ספר הכוזרי' לרבי יהודה הלוי: ייסודה וסמכות תורתה, בכתב העת "מורשתינו" (י"ז), 2006.
על ההתנדבות במקרא, בספר היובל "לתת: ההתנדבות והשירות הלאומי לאור המקורות", ירושלים תשס"ח 2007.
מתן תורה לנשים תחילה, עלי מועד, תשס"ט, 2009.
הערות שוליים

↑  לדוגמה ברוסית המאמר - "Познание Б-га и служение Б-гу в учение РАНАКА (раби Нахмана Крохмаля" ב-Пути к вере в иудаизме ב-1995, בצרפתית המאמר, "רפואת הנפש בתורת הרמב"ם": "Kountrass" 102 (2004),
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269837305171  LCCN: n82214624  VIAF: 25962732   WorldCat (עם VIAF): 25962732 
]
הקונגרס היהודי העולמי

| --- | --- |
סמליל הקונגרס היהודי העולמי

נשיא הקונגרס היהודי העולמי, רון לאודר, נואם באספת המליאה ה-14 של הקונגרס היהודי העולמי בבודפשט,   7 במאי 2013
 מדינה:  ארצות הברית 
 מטה הארגון:  ניו יורק 
 מייסדים:  נחום גולדמן 
 יושב ראש:  רון לאודר 
 תקופת הפעילות:  13 באוגוסט 1936 – הווה (88 שנים) 
 www.worldjewishcongress.org
 
הקונגרס היהודי העולמי (באנגלית: World Jewish Congress; בראשי תיבות: WJC) הוא ארגון יהודי בין-לאומי, שמורכב מקהילות וארגונים יהודים ברחבי העולם.
הקונגרס נוסד בשנת 1936 על מנת להבטיח את קיומו ואחדותו של העולם היהודי ולהבטיח את זכויותיהן ומעמדן של הקהילות היהודיות ברחבי העולם, לסייע להן בפיתוח החיים החברתיים והכלכליים היהודים, ולייצג את האיגודים היהודיים הארציים בפני הממשלות והגופים הבינלאומיים השונים.
החברות בקונגרס היהודי העולמי (להלן WJC) פתוחה לנציגי כל האיגודים והקהילות היהודיות, ללא קשר לאידאולוגיה, פוליטיקה או מערכת חברתית של הארצות שבהן הם חיים. מטה הארגון נמצא בניו-יורק ולארגון יש משרדים בבריסל, ירושלים, פריז, מוסקבה, בואנוס אייריס וז'נבה. ל-WJC יש מעמד מיוחד של יועץ במועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות.
מטרות הקונגרס היהודי העולמי

לחזק את הסולידריות בין הקהילות היהודיות ברחבי העולם, ולחזק את הקשרים בין הקהילות היהודיות והיהודים בתפוצות לבין מדינת ישראל מתוך הכרה במרכזיותה של מדינת ישראל בזהות היהודית העכשווית.
להבטיח את זכויותיהם, מעמדם והאינטרסים של היהודים והקהילות היהודיות, ולהגן עליהם בכל מקום שבו מתכחשים להם, פוגעים בהם או מאיימים עליהם;
לעודד ולסייע בפיתוח היצירתי של חיי חברה, חיי דת וחיי תרבות יהודיים בכל העולם, לתמוך בחינוך יהודי ובטיפוח ערכים יהודיים, ולהבטיח את המשך קיומה של המורשת היהודית ואת העברתה מדור לדור;
לסייע לקהילות יהודיות בחיזוק זהותן היהודית ובהתמודדות עם בעיות פוליטיות, משפטיות, חברתיות, דתיות, תרבותיות או כלכליות;
לייצג את הקהילות החברות ואת העם היהודי ולפעול בשמם מול ממשלות, רשויות ממשלתיות, ארגונים ורשויות בין-לאומיים ובין-ממשלתיים, ארגונים לא ממשלתיים, קבוצות בין-דתיות וגופים דתיים ואזרחיים אחרים;
לשמר את זיכרון השואה ואת זכרם של מיליוני היהודים ואינספור הקהילות היהודיות שנמחקו בשואה, ולפעול למען הניצולים ובני משפחותיהם;
להילחם באנטישמיות על כל צורותיה, ולהגביר את המודעות בקרב הציבור הרחב לסכנה הטמונה בהסתה לחוסר סובלנות, לדיכוי או לרדיפה על רקע דתי, גזעי או אתני;
לעודד דיאלוג בין-דתי ולהשתתף בו; וכן
לעודד ולקדם שוויון בין המינים ומעורבות של צעירים יהודים במנהיגות היהודית הקהילתית והארגונית.
היסטוריה

הרעיון לכנס קונגרס יהודי עולמי המשיך רעיונות דומים שאפיינו גורמים יהודים-לאומיים בני כל המעמדות. כך יש לראות למשל את הקונגרס הציוני הראשון, כמו גם את המאמצים שנעשו ב-1909 לכינוס קונגרס יהודי עולמי לענייני הגירה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, על רקע הבעיות הקשות עימן התמודדו יהודים ברחבי אירופה ומוצה לה, שבו ועלו רעיונות לכנס קונגרס יהודי עולמי אחרי המלחמה. בתום המלחמה הוקם ועד המשלחות היהודיות שכלל נציגי ארגונים יהודיים שונים על מנת לתבוע בוועידת ורסאי את זכויות היהודים בסדר העולמי החדש המתגבש.
הצלחות ועד הצירים בוועידת השלום בוורסאי והתגברות האנטישמיות בעולם היו הרקע לגיבוש הרעיון של יצירת נציגות קבועה שתפעל למען הגנה על זכויות היהודים. אחד האישים שקידם את הרעיון היה ליאו מוצקין שהופיע ב-1923 בפני הוועד המנהל של הקונגרס היהודי האמריקאי והעלה את הצורך בקיום ועידה עולמית של יהודים שתדון במצבם של היהודים בארצות השונות ובמציאת דרכים יעילות להגנה על זכויות היהודים. ועידות שכללו נציגים מקהילות יהודיות כונסו בלונדון ב-1926 ובציריך ב-1927, בראשות מוצקין וראשי הקונגרס היהודי האמריקאי יוליאן מאק וסטפאן וייז. על אף שלוועידה בציריך הגיעו נציגים מ-13 ארצות ומ-43 ארגונים, לא השתתפו במפגשים אלה נציגים מהקהילות החשובות והגדולות כמו בריטניה, הולנד וצרפת והוועד היהודי האמריקאי. הוועידה המכינה לקונגרס היהודי העולמי התכנסה באוגוסט 1932 בז'נבה בראשותו של נחום גולדמן. מניפסט שהוצא לקראת הקמתו של הקונגרס קרא לעם היהודי להתאחד כדי שיוכל לפעול בכוחותיו הוא, ובסיוע הכוחות הנאורים בעולם כנגד הרעל האנטישמי. כמו כן הודגש כי הגוף שיוקם אינו אמור לפגוע בארגונים יהודיים קיימים, אלא לחזק אותם. המניפסט הדגיש כי "הארגון החדש יהיה מבוסס על הרעיון שהעם היהודי הוא ישות לאומית שיש לה את הסמכות ואת המחויבות לעסוק בבעיות המשפיעות על העם היהודי". לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933 גברו הקולות להקמת הקונגרס.
היסטוריה > ייסוד הקונגרס היהודי העולמי ופעילות נגד גרמניה הנאצית

ההתכנסות הראשונה של הקונגרס נערכה בחודש אוגוסט 1936 בז'נבה והשתתפו בה 230 צירים מ-32 מדינות. הכוונה לקיים את הקונגרס כגוף דמוקרטי מומשה בארצות הברית ה-52 הצירים לקונגרס נבחרו בוועידה שנערכה ביוני בהשתתפות 1000 נציגים מ-99 קהילות מ-32 מהמדינות בארצות הברית. הקונגרס הצהיר שמטרתו היא ליצור כח פוליטי שיבטיח את המשך קיומו של העם היהודי כולל הקמת מדינה יהודית. יוליאן מאק נבחר כנשיא הכבוד של הקונגרס, סטיבן וייז נבחר לנשיא הקונגרס ונחום גולדמן כיו"ר הוועד המנהל. ההצהרה הראשונה שפרסם הקונגרס הייתה פניה לממשלת בריטניה בדרישה שתאפשר לפליטים יהודים להגיע לפלשתינה.
פעולותיו הראשונות של הקונגרס היו המאמצים לארגן לובי בחבר הלאומים, שהיה מחויב כביכול להגן על זכויות המיעוטים, כנגד האנטישמיות המתגברת והניסיונות לפגוע במעמד היהודים בעיקר במזרח אירופה. נחום גולדמן ששימש גם כנציג הקונגרס ליד חבר-הלאומים פנה לארגון הבין-לאומי בדרישה להבטיח את הארכת תחולתו של הסכם המיעוטים בשלזיה העלית ובכך למנוע מלהחיל שם את החוקים האנטי-יהודיים שחוקקו הנאצים. ב-1938 כאשר חוקקה ממשלת אוקטוין גוגה ברומניה חוקים נגד היהודים, התלונן גולדמן לחבר-הלאומים על הפרת הסכם המיעוטים. הוקעת צעדיה של רומניה בארגון הבין-לאומי תרמה לנפילת ממשלת גוגה ב-10 בפברואר 1938.
הניסיון לארגן חרם בין-לאומי כנגד סחורות מגרמניה הנאצית נחל כישלון צורב, כאשר המדינות הדמוקרטיות, ואפילו הנהגות היהודים בגרמניה ובארצות הברית לא הכירו באיום שטמון במשטר הנאצי. גם הניסיונות שעשה ה-WJC לאחר ליל הבדולח לשכנע את ארצות הברית ומדינות אחרות לפתוח את שעריהן לפליטים היהודים לא הביאו כמעט לתוצאות, כפי שהוכיח הכישלון של ועידת אוויאן ב-1938.
היסטוריה > תקופת השואה

עם פרוץ המלחמה עבר מטה WJC מפריז לז'נבה, וב-1940 לניו יורק. משרד מיוחד הוקם בלונדון כדי לשמור על קשר עם היהודים באירופה הכבושה על ידי גרמניה הנאצית. ממשרדים אלו התקיימה פעילות במטרה להביא לידיעת העולם את זוועות מעשי הנאצים בתקווה להשפיע על דעת הקהל העולמית ובכך להציל יהודים רבים ככל האפשר. עיקר המאמץ התרכז בניסיון להשיג אשרות חירום לאנשי שם יהודים. כדי להוציאם מאירופה. עד 1942 הידיעות על המתרחש באירופה היו מפוזרות ולא זכו לאימון רב. ב-8 באוגוסט 1942 נציג ה-WJC בז'נבה גרהארט ריגנר העביר לבעלות הברית ידיעות מהימנות על מהלך הפתרון הסופי בשטחי השלטון הנאצי. סטיפן וייז וה WJC עשו ניסיון להציג את המידע לציבור הרחב אך ללא הצלחה יתרה. משרד החוץ הבריטי ומחלקת המדינה של ארצות הברית, שמשיקוליהן הפוליטיים רצו להימנע מכל קישור בינם לבין גורל היהודים, העדיפו להתעלם מן המידע. על אף הקשרים האישיים הטובים שהיו בין סטיבן וייז ופרנקלין ד. רוזוולט נמנע הנשיא מכל פעולה לשינוי מדיניות ההגירה של ארצות הברית כך שתתאפשר כניסת פליטים יהודים לגבולותיה. ביטוי מובהק לכך היה כישלון ועידת ברמודה באפריל 1943 שבתגובה לה פרסם ה-WJC הודעה ש"מה שמונע באמת הושטת עזרה ליהודים באירופה על ידי האומות, הוא לא החשש מסכנה שיש בתוכנית כזו אלא פשוט חוסר רצון להיתקל בבעיות בגללה"
המנהיגות היהודית בראשות וייז וגולדמן העדיפה להמשיך לפעול מאחורי הקלעים, בגלל החשש מהתגברות האנטישמיות בארצות הברית. פעילות "קבוצת ברגסון" בראשות הלל קוק, שיצאה במסע תעמולה גלוי ואפקטיבי כדי להשפיע על דעת הקהל ולהביא את מקבלי ההחלטות לפעול להפסקת טבח היהודים ולקבלת פליטים יהודים, אתגרה את הנהגת ה-WJC שערך ביולי 1942 ובמרץ 1943 עצרות המוניות בניו יורק. בינואר 1944 הורה רוזוולט על הקמת מועצה לפליטים שמטרתה הוגדרה כ"הצלת קורבנות הדיכוי של האויב הנתונים בסכנת מוות מיידית" פעולותיה של מועצה זו, וגם הניסיונות של ה-WJC להיעזר בצלב האדום כדי להעביר חבילות מזון ליהודים באירופה כמעט ולא הניבו תוצאות. פניה נואשת של מחלקת ההצלה של ה-WJC ב-9 באוגוסט 1944 למחלקת המדינה בבקשה להפציץ את תאי הגאזים באושוויץ נדחתה על הסף. בזכרונותיו, תיאר נחום גולדמן את הפעולות שנעשו בתקופת השואה כך:
"פרשה עגומה ומדכדכת, רצופה אכזבות וכישלונות... כל הפעולות האלה היו כטיפה בים ולא היה בהן כדי להביא להישג של ממש. באשמה זו נושאים כולנו - כל אלה שנמנו אז עם ראשי המדברים בשם העם היהודי, מי פחות ומי יותר, ואינני מוציא עצמי מכלל זה"