stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אבי וייס (עיתונאי)

| --- | --- |

אבי וייס, 2011
 לידה:  14 בינואר 1950 (בן 75) חיפה, ישראל 
 מדינה:  ישראל
 השכלה:  תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול, הטכניון,   תואר שני בהנדסת תעשייה וניהול, הטכניון   תואר NSE המכללה למינהל
 סוג כתב:  עיתונאי
 תחום סיקור:  תקשורת
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  avi.weissmsc
 טוויטר:  Motty53
 http://www.אבי-וייס.co.il
 
אבי וייס (נולד ב-14 בינואר 1950) הוא עיתונאי עצמאי העוסק בתחום התקשורת, עורך אתר Telecom News, סופר וניצב משנה בדימוס.
ביוגרפיה

וייס למד בבית הספר הריאלי העברי בחיפה אותו סיים ב-1968.
ביוגרפיה > שירות צבאי

את השירות הצבאי התחיל וייס בקורס טיס, ועקב פגם בראייה שירת כתותחן טנק בחיל השריון בזמן מלחמת ההתשה. במלחמת יום הכיפורים גויס למילואים ולקראת סוף המלחמה, ב-21 באוקטובר 1973, במהלך הקרבות על רכס "חמוטל" במתחם "מיסורי" סמוך לחווה הסינית נפל בשבי המצרי. בזמן השבי סבל מעינויים שדרדרו את מצבו הבריאותי ולאחר כחודש שוחרר. את חוויותיו הקשות בשבי המצרי כתב וייס בספר שפרסם: "בשבי המצרי במלחמת יום הכיפורים – יומנו של שריונר".
ביוגרפיה > שירות במשטרה

בין השנים 1972–1998 שירת וייס במשטרת ישראל. בין שלל תפקידים שמילא היו קצין מבצעים בחיפה, קצין מבצעים מחוזי, מפקד משטרת עכו וראש מחלקת ההדרכה של משטרת ישראל. תפקידו האחרון היה סגן מפקד בית הספר הארצי לשוטרים.
ביוגרפיה > לימודים

לוייס תואר ראשון ושני בהנדסת תעשייה וניהול מהטכניון, ותואר NSE (מהנדס תמיכה ברשתות תקשורת מחשבים) מהמכללה למינהל, בהצטיינות. וייס מחזיק בתואר "Special Agent" מממשלת ארצות הברית, לאחר הכשרה בתחום "ניהול משא ומתן מול מחזיקי בני ערובה", הכשרה שהתקיימה באוניברסיטת מדינת לואיזיאנה.
ביוגרפיה > עיתונות

ב-1998, לאחר שירותו במשטרה, פנה וייס לעיתונות בתחומי התקשורת, המחשוב, האינטרנט והטכנולוגיות. שימש ככתב בכיר בקבוצות "מדיום", נט מגזין ו"פי.סי. מדיה". שימש ככתב בכיר ועורך של מגזינים שונים בתחומי הטלקום וה-IT בקבוצת "אנשים ומחשבים" במשך כ-12 שנים ועורך באתר TheCom.
בשנת 2013 הקים את אתר Telecom News.
בשנת 2016 החל וייס לפרסם סדרת כתבות חשיפה על תיק 4000. בכתבות של וייס הוא מותח ביקורת על פרקליטות המדינה, המשטרה והעדים במסגרתו. הוא משתתף קבוע ב"אולפן הפתוח" של עו"ד כנרת בראשי.
בפברואר 2023 טען שהמשטרה שתלה תוכנות רוגלה מסוג פגסוס במכשירי הסמארטפון של מקורבים לראש הממשלה בנימין נתניהו, ובכך האזינה לשיחות אישיות של ראש הממשלה ושל אנשים בסביבתו הקרובה.
ביוני 2023 נתבע שתי תביעות לשון הרע על סך חצי מיליון שקל על ידי העיתונאים עמית סגל ואבישי גרינצייג.. בדצמבר 2023 הגיעו השלושה להסדר מחוץ לבית המשפט, במסגרתה וייס פרסם התנצלות בפני השניים, שבין השאר נבתכ בה: "במשך שנתיים פרסמתי כאן שקרים מוחלטים על אבישי גרינצייג ועמית סגל".
וייס תבע ב-2023 את הצייצנית יעל אבנרי בתביעת דיבה ובינואר 2024 נפסקו לטובתו 16.5 אלף ש"ח.
בדצמבר 2023 הוגש נגדו ונגד אלי ציפורי כתב אישום בעוון הטרדת עד בגין הטרדתה של הדס קליין, עדת תביעה מרכזית במשפטו של נתניהו.
ביוגרפיה > עסקים

וייס היה היושב ראש של האקסלרטור "TLV-Generator". עוסק בייעוץ לחברות תקשורת ומתן הרצאות.
חיים אישיים

וייס נשוי ולו שני ילדים. הוא מתגורר בראשון לציון.
ספריו

בשבי המצרי במלחמת יום הכיפורים – יומנו של שריונר.
מדריך ISDN בישראל בהוצאת פוקוס.
יסודות רשת האינטרנט: המדריך המהיר: צעד אחר צעד.
מדריך לתקשורת נתונים בהוצאת פוקוס בשיתוף עם ג'ילברט הלד.
הערות שוליים

1 2  אבי בליזובסקי, ‏אבי וייס, פדוי שבי ממלחמת יום הכיפורים: הגיל הצעיר והבדידות היו המאפיינים של השבויים שסבלו מפוסט טראומה החזקה ביותר, באתר "הידען", 18 אוקטובר 2011
1 2  הספרים של אבי וייס, באתר "סימניה"
↑  Telecom News
↑  רדיו גלי ישראל-חשיפה: "האזינו לנתניהו באמצעות פגסוס" | אבי וייס לשרון גל: "חשבנו שהגענו לתהום אבל מתחת לתהום יש תהום", באתר רדיו גלי ישראל
↑   יסמין גואטה, עמית סגל תובע את הבלוגר אבי וייס בגין לשון הרע על סך חצי מיליון שקל, באתר TheMarker‏, 28 ביוני 2023
↑  ציוץ של אבי וייס, 21 בדצמבר 2023
↑  אורן פרסיקו, הבלוגר אבי וייס: פרסמתי שקרים מוחלטים ללא בדיקה, באתר העין השביעית, 21 בדצמבר 2023
↑  אורן פרסיקו, אמירה שאינה ראויה, באתר העין השביעית, 11 בינואר 2024
↑  יעל פרידסון, אלי ציפורי ובלוגר נוסף התומך בנתניהו הואשמו בהטרדת הדס קליין, באתר TheMarker‏, 13 בדצמבר 2023
↑  רשימת הפרסומים של אבי וייס, בקטלוג הספרייה הלאומית
↑  סודות רשת האינטרנט: המדריך המהיר: צעד אחר צעד באתר הספרייה הלאומית
↑  מדריך לתקשורת נתונים באתר "פוקוס"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302054705171  LCCN: n98112256  VIAF: 78101329   WorldCat (עם VIAF): 78101329
טובאס

| --- | --- |
נוף טובאס
נוף טובאס
 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  טובאס
 ראש העיר:  חוסאם דראע'מה
 שפה רשמית:  ערבית 
 שטח:  295.123 קמ"ר
 גובה:  407 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  22,000 (2018)
 קואורדינטות:  32°19′20″N 35°22′07″E﻿ / ﻿32.322222222222°N 35.368611111111°E﻿ / 32.322222222222; 35.368611111111 
 אזור זמן:  UTC +2
 http://www.tubas.ps/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צפון השומרון מוגדלת) טובאס(למפת צפון השומרון רגילה) טובאס(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום טובאס(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום טובאס  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
טוּבַּאס (בערבית: طوباس) היא עיר פלסטינית במזרח השומרון, כ-19 ק"מ מדרום־מזרח לג'נין. העיר משמשת מרכז מינהלי של נפת טובאס. גובהה הממוצע הוא כ-360 מ' מעל פני הים.
על פי מפקד האוכלוסין שנערך ב-2017 בידי הלמ"ס הפלסטינית, אוכלוסיית טובאס הייתה 21,431 איש.
מקור השם

יש המזהים את טובאס עם תבץ המקראית, העיר שבה מצא את מותו אבימלך בן גדעון מידי אישה שזרקה עליו פלח-רכב. אדם זרטל סבור שהעיר תבץ הייתה על התל הסמוך לעיר מדרום מזרח – תל עיינון.
פרופ' אברהם מלמט זיהה בו את טַבָּֽת, שמוזכר בשופטים, ז', כ"ב. ביישוב נמצאים שרידים ארכאולוגיים מן התקופה הישראלית ואילך.
בפי התושבים סברה שהמילה טובאס באה מהמילה הכנענית "טוּבָּה-סְיוֹס" (Tuba Syoys), או "הכוכב המאיר" או "ברק" ובתקופה הרומית העיר נקראה "תֶפָּאס" (Thepas).
היסטוריה

העת העתיקה
שרידים ארכאולוגיים בכפר ובסביבתו, כמו קברים חצובים וגתות, מצביעים על כך שבמקום היה יישוב בתקופה הרומית בארץ ישראל.
התקופה העות'מאנית
לפני כמה מאות שנים הגיעו לטובאס משפחות משבט א-דראע'מה (الدراغمة) שחיו בבקעה, בשטחים הסמוכים לנהר הירדן. בהמשך, הגיעו לטובאס משפחות מחצי האי ערב, מירדן, מסוריה וכן מאזורי שכם וחברון.
חוקר ארץ ישראל הצרפתי ויקטור גרן ביקר בטובאס בשנת 1870, וכתב שיושבים בה כ-2,500 איש. בזמנו, העיירה התחלקה לשלושה רבעים, שבראש כל אחד מהם עמד שייח'. בתים רבים חרבו ברעידת האדמה של שנת 1837, שהרגה רבים מתושבי העיירה, ולא נבנו מחדש. הוא ציין כי כמה מאות גרים במערות שנכרו בסלע מתחת לאדמה, וכי סקר מחוץ לעיירה מספר קברים עתיקים חצובים בצלע, "אך כולם שדודים, אחדים חסומים, ואחרים – הכניסה לתוכם הוגדלה מאוד כדי שיוכלו לשמש כמחסה לעיזים, לכבשים ואף לשוורים".
בשנת 1887 ביקר במקום קיצ'נר, מצוות הסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל, ובין היתר ציין שתושבי הכפר שילמו שוחד לפאשה של שכם כדי למנוע את גיוס צעיריהם לצבא הטורקי הנלחם בקרים.
על פי מסורת שומרונית שתועדה במאה ה-19, הדמות המקראית אשר, בנו של יעקב, נקבר ב"נבי טובא" שבטובאס.
המנדט הבריטי
בשנת 1917 כבשו הבריטים את ארץ ישראל מהעות'מאנים וטובאס הייתה תחת המנדט הבריטי.
במהלך המרד הערבי הגדול היו כמה פעילים מהכפר ומכפרים אחרים שפעלו בסביבת הכפר נגד הבריטים. עקב פעילות זו, נכנס הצבא הבריטי לטובאס בפברואר 1938 והטיל עוצר על הכפר.
במהלך מלחמת העצמאות בשנת 1948, פאוזי אל-קאוקג'י הגיע עם 750 חיילים של צבא ההצלה (ALA) מעבר הירדן והקים שם בסיס, שפעל נגד יהודים, לאורך כל המלחמה.
במהלך מלחמת ששת הימים נמלטו רבים מתושבי העיירה לממלכת ירדן, ורובם חזרו אליה לאחר המלחמה. מייד לאחר המלחמה סייעו שלטונות צה"ל בקציר החיטה בטובאס, מה שהיה ניצן ראשון של שיתוף פעולה בין ישראל לאוכלוסייה הערבית ביהודה ושומרון. בהמשך טובאס הייתה אחת העיירות הראשונות ביהודה ושומרון שבהן נשבר החרם נגד פתיחת בתי ספר, וכן העיירה הראשונה שהממשל הצבאי התקין בה רשת מים זורמים. באופן כללי בטובאס היו מעט הפגנות נגד ישראל, יחסית למקומות אחרים ביהודה ושומרון, וראש העיר אף קרא לשיתוף פעולה עם השלטונות. עם זאת, מטובאס יצאו מספר מחבלים.
אוכלוסייה

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
מפקדי אוכלוסין – טובאס
| שנה | תושבים | מקור | הערות |
| 1870 | 2,500 |  | ויקטור גרן. |
| 1922 | 3,349 |  |  |
| 1931 | 4,097 |  | ב-773 בתים. כולל 29 נוצרים |
| 1945 | 5,530 |  | 5,470 מוסלמים ו-60 נוצרים |
| 1961 | 5,709 |  |  |
| 1967 | 5,262 |  | חלק מהתושבים ברחו במהלך מלחמת ששת הימים |
| 1982 | 5,300 |  |  |
| 1987 | 10,600 |  |  |
| 1997 | 11,760 |  | 1,989 משקי בית שהתגוררו ב-2,308 בתים |
| 2005 | 15,591 |  |  |
| 2007 | 16,366 |  |  |
| 2017 | 21,431 |  |  |
אדמה, חקלאות, מים

על פי סקר הקרקעות בשנת 1945, שטח הכפר הוא 313,123 דונם. מתוכם: 220,594 רשומים כאדמות פרטיות ועוד 92,529 דונם – מושע. מתוך כלל השטח, השטח הבנוי היה 204 דונם, 117,076 דונם שימשו לחקלאות ועוד 195,903 דונם היו אדמות בּוּר.
מאמצע שנות ה-70 של המאה ה-20 הופקעו אדמות רבות של טובאס לצורך הקמת היישובים רועי ובקעות. בעקבות עתירה לבג"ץ נגד ההפקעה, ניתן תצהיר לגבי החשיבות הביטחונית של הקמת יישובים באזור טובאס:
מדובר בגיא המתחבר לנהר הירדן, בלב האזור שבו עוברות דרכי הגישה מהירדן והבקעה אל האזורים המאוכלסים ביהודה ושומרון. ... זהו ציר החדירה הנוח ביותר מירדן לישראל, ובאזור בוצעו מאות חדירות של חוליות מחבלים. כן נערכו בו עשרות מרדפים וסריקות והעקבות הוליכו לכפרים שבאזור טובאס.
כלכלה

המגזר הכלכלי העיקרי בטובאס הוא חקלאות. האדמה פורייה, אך יש מחסור במים להשקיה. החקלאים מסתמכים על משקעים, בורות אגירה ועל מי מעיין אחד. בשנת 2005, על 49% מהקרקע הניתנת לעיבוד, גידלו גידולי שדה, מטעי פרי היו על כ-40% מהקרקע וכ-11% שימשו לגידול ירקות.
לרבים מתושבי טובאס יש "משק חי", בעיקר כבשים. בשנת 2005 היו בכפר 6,670 כבשים, 96 ראשי בקר, 880 עיזים, 126,500 עופות ובנוסף, 123 כוורות.
בשנת 2006 נוסדה בטובאס מחלבה בשם Golden Sheep Dairy ("כבשי הזהב"), בעזרת הארגון האיטלקי UCODEP (ארגון חברתי, לא ממשלתי). המפעל מתמחה בייצור גבינות איטלקיות, כמו מוצרלה, פקורינו וריקוטה, ומכוון בעיקר לצרכנים קוסמופוליטיים ברמאללה, בית לחם וירושלים, וכן עובדים ודיפלומטים בין-לאומיים המתגוררים בגדה המערבית.
נכון ל-2005, עסקו כ-17% מהתושבים בשירותים ציבוריים, כ-10% במסחר וכ-8% עבדו בתוך ישראל.
משטרה

בשנת 2008 נחנך בניין משטרת (מחוז) טובאס בכפר, בנוכחות מפקד המשטרה הפלסטינית.
תשתיות

מים: טובאס מחובר לרשת המים מאז 1968.
חשמל: משנת 1963 עד 1997 סיפקה העיר טובאס את צורכי החשמל שלה (גנרטורים). ב-1997 העיר חוברה לרשת חשמל אזורית בשיתוף הפעולה עם חברת החשמל הישראלית.
ביוב: אין בטובאס רשת ביוב. משקי בית מפנים את מי השפכים שלהם לבורות ספיגה (אחד ממקורות הזיהום העיקריים למי התהום).
אתרים

בית הקברות לחללי הצבא הירדני: חללים, בעיקר מיחידת שריון, שנפלו באזור במהלך מלחמת ששת הימים. נמצא ביציאה מטובאס לצד הכביש לכיוון העיר ג'נין.
הערות שוליים

↑  בתקופות השלטון הירדנית והישראלית, טובאס הייתה תחת ניהול נפת שכם, לאחר הסכמי אוסלו, בשנת ב-1996 הכריזה הרש"פ שטובאס וסביבתה הקרובה תהיה מחוז בחירות, ומאוחר יותר כאזור מנהלי עצמאי – מחוז טובאס.
1 2  Preliminary Results of the Population, Housing and Establishments Census, 2017 (PDF). Palestinian Central Bureau of Statistics (PCBS), link
1 2  ויקטור גרן, תיאור גיאוגרפי, היסטורי וארכיאולוגי של ארץ-ישראל - כרך רביעי: השומרון (א), ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 1983, עמ' 237
1 2 3  זאב וילנאי, אריאל - אנציקלופדיה לידיעת א"י, 1976, עמ' 2611-2610
↑  אברהם מלמט, ‏מלחמת גדעון במדין, באתר "דעת"
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  - ARIJ - The Applied Research Institute - Jerusalem, Tubas City profile, 2006
↑  Kitchener, H.H. (1878). "Journal of the Survey". Quarterly Statement - Palestine Exploration Fund pp. 62-67
↑  Conder and Kitchener, 1882, SWP II, p. 219
↑  أ. عبدالعزيز أمين عرار - א' עבד-אל-עזיז אמין עראר, قائمة بأسماء رؤساء وقادة فصائل الثورة العربية الفلسطينية الكبرى1936_1939 - רשימת שמות ראשי ומנהיגי הפלגים של המרד הערבי הפלסטיני הגדול 1936-1939, دنيا الوطن, 14.1.2016
↑  צבא בכפרים בסביבות שכם, דבר, 25 בפברואר 1938
↑  בסביבות שכם - ג'נין, דבר, 27 בפברואר 1938
↑  Daniel Pipes, Greater Syria: The History of an Ambition - סוריה הגדולה: ההיסטוריה של שאיפה, Oxford University Press, 1990, עמ' 57
↑  יואל דר, הגירה ערבית מישראל ואליה, דבר, 6 בספטמבר 1967; המשך
↑  יואל דר, נסתיים הקציר בעיירה טובאס, דבר, 3 באוגוסט 1967
↑  חודשו הלימודים בבתי הספר ב-3 עיירות בנפת ג'נין, מעריב, 12 באוקטובר 1967
↑  הקמת מפעל המים בטובאס, מעריב, 12 באוקטובר 1967
↑  התלמידים שוב הפגינו - העוצר הוטל מחדש בערי הגדה, מעריב, 28 באוקטובר 1968
↑  נלכדה רשת פתח, דבר, 22 באפריל 1969
↑  י. וקסמן, נכבדי טובאס הסתייגו מרשת החבלנים, מעריב, 11 במאי 1969
↑  מאסר עולם לשלושה מחבלים, דבר, 16 ביוני 1971
1 2 3 4 5 6 7 8 9  طوباس - Tubas - טובאס, באתר palestineremembered, ‏2007
1 2  Government of Palestine, Department of Statistics (1945). Village Statistics, April, 1945 p.19 ראה: http://users.cecs.anu.edu.au/~bdm/yabber/census/VSpages/VS1945_p19.jpg
↑  מחא בטובאס על סגירת שטח ממזרח לעיירה, דבר, 13 ביוני 1976
↑  דני רובינשטיין, צפויות פניות נוספות לבג"ץ, דבר, 4 ביוני 1978
↑  עמוס לבב, חלק ממערכת ההגנה של המדינה, מעריב, 23 בנובמבר 1978
↑  Tubas Golden Sheep Cheese
↑  , اللواء حازم عطا الله يفتتح مبنى شرطة طوباس الجديد - האלוף חאזם עטאללה חנך את בניין משטרת טובאס החדש, maannews, 13/09/2008
| Flag of Senegalיישובי נפת טובאס (נפה) |
| --- | --- | --- |
| ערים | טובאס |  |
| מועצות מקומיות | טמון • עקאבה |  |
| כפרים | אבזיק • אל-עקבה • אל-בוקיעה • ברדלה • ואדי אל-פארעה • כרדלה • סלחב • עין אל-בידה • ראס אל עמר •  ראס אל פארעה •  תיאסיר |  |
| מחנות פליטים | פארעה |  |
נפות הרשות הפלסטינית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007584241405171  LCCN: no99070405  VIAF: 125813573   WorldCat (עם VIAF): 125813573
מורמונים

| --- | --- |

 שורשים, סיווג והנהגה
 דת:  נצרות
 זרם:  התנועה של קדושי אחרית הימים
 מקום ייסוד:  פאייט, ניו יורק, ארצות הברית
 תאריך ייסוד:  6 באפריל 1830
 מייסד:  ג'וזף סמית' הבן
 מספר מאמינים:  17,002,461 (נכון ל־2022) 
 תאולוגיה, טקסטים וטקסים
 כתבי קודש:  התנ"ך, הברית החדשה, ספר מורמון
 ארגונים ופעילות
 מרכז:  סולט לייק סיטי, יוטה, ארצות הברית
 אתר רשמי
 
התנועה של קדושי אחרית הימים (כנסיית ה-LDS המורמונית)
המקדש המורמוני ב"רובע המקדש" בסולט לייק סיטי, יוטה, ארצות הברית
כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים (באנגלית: The Church of Jesus Christ of Latter-day Saints), הידועה כאחת מתוך כנסיות המורמונים, היא זרם בנצרות הקורא לחידוש דרכיהם המקוריות של מייסדי הכנסייה הנוצרית. הכנסייה המורמונית (Mormon Church) היא למעשה הגדולה ביותר בתנועת קדושי אחרית הימים (כנסיית ה-LDS) והתנועה הנוצרית הרביעית הגדולה בארצות הברית. יש הסבורים שהיא הכנסייה הלגיטימית היחידה הראויה להיקרא "מורמונית", אך ישנם זרמים ותנועות אשר מתקיימים בנפרד מן הגוף העיקרי.
מנהגיהם העיקריים של המורמונים כוללים:
הטפה מיסיונרית פעילה.
אמונה בנביאים מודרניים, החל מג'וזף סמית וכלה בנשיאה הנוכחי של הכנסייה.
קבלת התנ"ך עם הברית החדשה וספר מורמון כספרי קודש.
קבלת עקרונות תזונה המכונים "דבר החוכמה", הדורשים להימנע מאלכוהול, טבק, קפה ותה.
אמונה באל כאב, בישו כבנו וברוח הקודש כמהווים שלוש ישויות נפרדות.
אמונה בסוג של תאוסיס (האלהה) הקרויה "אקסאלטציה" (exaltation) לפיה יכולה הנפש האנושית להפוך לשווה במהותה לאלוהי.
לבישת מלבושי קודש מתחת לבגדי היום יום.
עריכת טקסי הטבלה סמליים בעבור המתים, ומחקר גנאלוגי שנועד לסייע בידם בכך.
חברי הכנסייה מכנים עצמם "נוצרים" אך אינם שייכים לנצרות האורתודוקסית, הקתולית או הפרוטסטנטית. לדעת חבריה מהווה הכנסייה חזרה לכנסייה אותה ייסד ישו. זרם הקרוי "פונדמנטליסטים מורמונים" פרש מהכנסייה ומקיים מנהגים קיצוניים אותם נטשו זה מכבר חברי הזרם המרכזי, כגון פוליגמיה. נוצרים רבים אינם רואים במורמונים כנסייה נוצרית[דרוש מקור].
את הכנסייה ייסדו ג'וזף סמית וחמשת רעיו ב-6 באפריל 1830 בחברת 56 נשים וגברים בעיר פאייט במדינת ניו יורק. לאחר רדיפת הכנסייה וגירוש מאמיניה ממיזורי, ולאחר רציחתו של סמית' בידי המון במדינת אילינוי, החליף את סמית' בריגהם יאנג, שהוביל את המורמונים למרכזם החדש במדינת יוטה. המאמינים המורמונים מרוכזים כיום גם בחלקים של אריזונה, קליפורניה, נבדה, איידהו וויומינג.
בעולם חיים כיום מעל 15 מיליון מורמונים, מתוכם כחמישה מיליון וחצי בארצות הברית. בספירה זו נכלל כל מי שעבר את טקס הטבילה, מבוגרים ובני נוער, כחבר בכנסייה, אף אם אינו מחשיב עצמו עוד לחבר, וכן הערכה של מספר ילדי המורמונים בגילאים שמתחת ל-8. כפי הנראה מספר המורמונים הבגירים בארצות הברית מגיע ל-2.8 מיליון. על פי נתוני הכנסייה חיים 47% מן המורמונים בארצות הברית וקנדה, 17% באמריקה הלטינית, והיתר פזורים ביתר מדינות העולם.
היסטוריה > ההתגלות לג'וזף סמית

הדת מבוססת על האמונה כי הכנסייה המורמונית היא חידוש של הכנסייה שייסד ישו, ברוח הברית החדשה. על פי אמונה זו, לאחר צליבת ישו ומותם של השליחים, ולאור הרדיפות מהן סבלו הנוצרים הראשונים באימפריה הרומית, שינתה הכנסייה את פניה וקיבלה דוקטרינות שמקורן בהלניזם ובפילוסופיה היוונית, ועד למאה הרביעית איבדה הכנסייה את סמכותה לפעול בשם האל (סמכות שהמורמונים מכנים Priesthood - "כהונה"), ומנהיגיה סטו מן הדוקטרינות המקוריות של ישו.
על פי האמונה המורמונית, באביב של 1820 התגלו האל ובנו ישו בפני נער בן 14 בשם ג'וזף סמית', כמענה לתפילתו בה ביקש לדעת האם הכנסייה היא כנסיית אמת. הם ציוו עליו לא להצטרף לכנסיות הקיימות, ולאחר מופעים אלוהיים נוספים הוכרז סמית כנביא הראשון של הכנסייה המחודשת. מאורע זה נחשב על ידי המורמונים למחוללם של שורת מאורעות שהובילו לחידוש הכנסייה המקורית של ישו ולחידוש "הכהונה", או הסמכות לפעול בשם האל. עשר שנים לאחר מכן, לאחר שורה של התגלויות וחזיונות שלטענת המורמונים נצפו על ידי אחרים, הוכרזה הכנסייה של הקדושים ב-6 באפריל 1830 בעיר פאייט שבניו יורק.
סמית' ואוליבר קאודרי נחשבים לראשונים שקיבלו את הכהונה שאבדה זה מכבר מידי דמויות מהעבר שקמו לתחייה, ושאחזו בכהונה במהלך חייהם, כגון יוחנן המטביל, פטרוס, ואף אליהו הנביא. חידוש הכהונה הוביל, על פי הדת, לחידוש הסמכות האלוהית לבצע טקסים דתיים כדוגמת טבילה וטקסים אחרים.
חברי הכנסייה, כחברי זרמים אחרים השייכים לתנועת קדושי אחרית הימים, מאמינים בספרי קודש שאינם חלק מהספרים הקנוניים של כנסיות נוצריות אחרות. העיקרי בין ספרים אלו הוא "ספר מורמון" שלפי האמונה המורמונית מתעד נביאים קדומים שחיו באמריקה ונחרט על גבי לוחות זהב אשר תורגמו על ידי האל באמצעות האורים והתומים. אחד עשר עדים העידו על מקוריותם האלוהית של הלוחות, הכלולים כיום במבוא ל"ספר מורמון". שמונה עדים קיבלו לידיהם את הלוחות, ושלושה עדים ראו מלאך אשר הציג בפניהם את הלוחות ושמעו את האל מצהיר על אמיתות האמור בהם. ספר יסודי נוסף באמונת אנשי הכנסייה הוא "הדוקטרינה והדיברות" – היסטוריה של ההתגלויות האלוהיות לג'וזף סמית'. בקרב חוקרים שאינם מורמונים ישנה כיום הסכמה רחבה על כך שהסיפור כולו נוצר במאה ה-19.
היסטוריה > רדיפות במזרח ארצות הברית

ב-1833 החלה העבודה להקים את המקדש המורמוני הראשון בעיר קירטלנד שבאוהיו. לאחר שהתגלע סכסוך חריף בקרב המורמונים עקב כישלונה של האגודה דמוי-בנקאית בקירטלנד שהקים סמית, החליט סמית לעזוב יחד עם נאמניו למדינת מיזורי. סמית הטיף למאמיניו שגן העדן בתנ"ך נמצא במחוז ג'קסון במיזורי, וששם יופיע ישו כשיחזור עלי אדמות. המתיישבים המורמונים החדשים המאיסו את עצמם במהרה על האוכלוסייה המקומית ונקלעו למריבות קשות עימם. ב-27 באוקטובר 1838 הוציא מושל מיזורי לילבורן בוגס צו הקורא להשמיד את המורמונים. המיליציה של מיזורי תקפה את מושבות המורמונים, וסמית ומנהיגי קהילה אחרים נאסרו והועמדו למשפט, אך ב-1839 ברח סמית מכלאו למדינת אילינוי הסמוכה. באילינוי הקים סמית עיירה בשם העברי "נאוו" (Nauvoo) בהשראת הפסוק ”מה-נאוו על-ההרים רגלי מבשר, משמיע שלום מבשר טוב - משמיע ישועה; אמר לציון, מלך אלהיך” (ספר ישעיהו, פרק נ"ב, פסוק ז')). גם שם הסתכסכו המורמונים עם שכניהם לאחר שמנהגיהם, הלכידות של קהילותיהם, והטפותיהם הדתיות העלו את חמת השלטונות.
ב-25 ביוני 1844 נאלץ סמית להסגיר את עצמו שוב לשלטונות, הפעם בעיר קרתגו שבאילינוי, שם הוצא נגדו צו מעצר בעוון בגידה. קודם לצו הכריז סמית על ממשל צבאי בעיר נאוו והורה להשמיד בית דפוס בעיר שפרסם עיתון בגנותו של סמית אשר חשף את העובדה שסמית היה נשוי למספר נשים. בנוסף הורה סמית לאנשיו להשמיד את כל עותקי העיתון. יומיים לאחר שהסגיר את עצמו, ב-27 ביוני, הסתער המון בן 150 איש על המקום בו סמית היה עצור, ורצח אותו ואת אחיו. בעת רציחתו של סמית מנתה הכנסייה המורמונית כ-26,000 איש.
היסטוריה > המסע מערבה

ב-1844 היה בריגהם יאנג נשיא "הקוורום של שנים עשר השליחים". לאחר שנרצח סמית, מונה יאנג על ידי רוב המאמינים כנביא הבא ונשיא הכנסייה. יאנג ניצב בפני רדיפות נוספות ולבסוף החליט כי אין לאנשי הדת עתיד במזרח ארצות הברית, וכי עליו להובילם לטריטוריה חדשה במערב. בראש 16,000 איש חצה יאנג את נהר מיזורי ולאחר כשנתיים הגיע עם מאמיניו אל אגם המלח הגדול באזור שהיה באותו הזמן חלק ממקסיקו (כיום צפון יוטה). יאנג ואנשיו הקימו את העיר סולט לייק סיטי, תוך מאבק באקלים קשה ובסביבה עוינת.
היסטוריה > הקמת מדינת יוטה

לאחר התבססות המורמונים במערב, ניסו אנשיו של יאנג ללחוץ על נשיא ארצות הברית זאכרי טיילור להקים מדינה בשם "מדינת דזרט" (דבורת הדבש הנזכרת ספר מורמון). ההצעה הייתה להקים את המדינה החדשה בשטח בו יוקמו בעתיד יוטה ונבדה, יחד עם חלק ניכר מדרום קליפורניה (כולל המקום בו מצויות כיום לוס אנג'לס וסן דייגו), ושטחים השייכים כיום לאריזונה, קולורדו, ניו מקסיקו, איידהו ואורגון. לבסוף החליט הקונגרס להקצות למורמונים טריטוריה (שמעמדה פחות ממעמד מדינה) ביוטה, והוא מינה את יאנג כמושלה.
אך הסכסוך עם הממשל בארצות הברית נמשך, וב-1857 הגיעו אל וושינגטון שמועות על מרידה מורמונית. בתגובה החליט הממשל לשלוח כוח צבאי לדכא את "המרד". במתיחות שהשתררה בטריטוריה בתקופה זו בעקבות "טבח מאונטיין מדוז", כשכוח של מורמונים מוסווים כאינדיאנים, בשיתוף פעולה עם בני שבט הפאיוט, תקף וניסה לשדוד קבוצת מהגרים מארקנסו שמנתה כ-120 איש ושעברה באזור בדרכה לקליפורניה. המהגרים הפתיעו את התוקפים בהתנגדותם העזה. המורמונים, שחששו שזהותם האמיתית התגלתה במשך הקרבות שאירעו על פני מספר ימים, החליטו להרוג את כל חברי קבוצת המהגרים. הם שכנעו את הקבוצה להסדיר הסכם הפסקת אש, ולאחר שקנו את אמונם, טבחו במהגרים, למעט 17 ילדים קטנים אותם אימצו המורמונים לחיקם עד שנדרשו לשחררם כעבור מספר חודשים לקרובי משפחותיהם. חלקה של המנהיגות המורמונית בטבח אינו ברור. מחד, יאנג התסיס את האווירה כנגד זרים בתקופה שקדמה לטבח, ולא הביע התנגדות למעשי ביזה כלפי אלו שראה כאויבי המורמונים. אך ככל הנראה יאנג סלד מהטבח עצמו, והוא שלח איגרת לכוח בבקשה שירפו מהמהגרים, אבל זו איחרה להגיע. לאחר הטבח, הכנסייה בהנהגתו של יאנג ניסתה להסתיר את מעורבותם של מורמונים בטבח, וטענה שהוא נעשה אך ורק על ידי האינדיאנים. גם אחרי שנרגעו הרוחות כנגד הממשל האמריקאי, הטבח העיב על היחסים בין הממשל והכנסייה המורמונית, וכמעט עשרים שנה לאחר הטבח הובא למשפט ג'ון דויל לי, אחד ממנהיגי המורמונים שהשתתפו בטבח, הורשע והוצא להורג ביריה באתר הטבח. הכנסייה המורמונית המשיכה לטעון שהוא פעל על דעת עצמו ואף נידתה אותו משורותיה, ורק כעבור שנים הודתה הכנסייה שאכן היו אלו מורמונים שיזמו את הטבח.
עם הגעת צבא ארצות הברית לשטח הטריטוריה, נכנע יאנג ואיפשר את מינויו של אלפרד קמינגס כמושל מטעם נשיא ארצות הברית. בשנים הבאות משלו ביוטה מושלים רבים לתקופות קצרות, וכולם התלוננו על חוסר שיתוף פעולה מטעם האוכלוסייה, וכי הכוח האמיתי בטריטוריה נותר בידי יאנג. יאנג לא ויתר על רצונו בהקמת מדינת דזרט, אך התפתחות מסילות הברזל הביאה לאזור זרם של מהגרים שאינם מורמונים, והרעיון נזנח לבסוף.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-19, קרא יאנג למאמיניו לקום ולצאת להקמת ישוב ממזרח לנהר הקולורדו באזור ארבע הפינות שבמדינת יוטה. במהלך החורף של 1879-1880 נענו 70 משפחות מורמוניות לקריאה זו, ולאחר מסע ממושך ומייגע שארך חצי שנה, בו חצו מצוקים בלתי עבירים, הגיעו לאזור המיועד, והקימו התיישבות בשם בלאף פורט היכן שהיום ממוקמת העיירה בלאף, יוטה.
המורמונים המשיכו לחיות את חייהם לפי דרכם, אך מנהג הפוליגמיה הביא לסכסוכים בלתי פוסקים עם הממשלה, למאסרים, ולשלילת זכויות על פי חוק ממי שלא ידחה את הפוליגמיה, עד שב-1890 הוציא נשיא הכנסייה וודרוף מניפסט המורה למאמיניו שלא לקיים את המנהג אם חוקי מדינתם אוסרים על כך. ב-1896 קיבלה יוטה מעמד של מדינה בארצות הברית.
היסטוריה > המורמונים במאה העשרים

במאה העשרים הייתה התרחבות ניכרת של המורמונים והתבססותם. הנהגת ה"מעשרות" (תרומה של מעשר מהון המאמינים לכנסייה) הביאה לכנסייה עושר וביססה אותה מבחינה כלכלית. ה"מעשר" הונהג על ידי סמית', אך הפך למנהג עליו מקפידים חברי הקהילה רק בתקופת כהונתו של לורנצו סנואו בשנות ה-90 של המאה ה-19.
כיום מונהגת הכנסייה על ידי הנשיא ראסל מ. נלסון הנעזר בידי שני יועצים ושנים עשר שליחים.
נביאי הכנסייה ומבשריה הקדומים; ישו באמריקה

על פי האמונה המורמונית הגיעו לאמריקה בני ישראל קדומים בראשות אדם בשם נפי בתקופת הנביא ירמיהו, בערך בשנת 600 לפנה"ס. ה"ישראלים" התרבו באמריקה והתחלקו לשני שבטים - בני נפי ובני למן. ישו, לאחר צליבתו ותחייתו, הגיע לאמריקה, ביקר את השבטים, צאצאי בני ישראל, והטיף להם את תורתו, בתוכן דומה לזה של הברית החדשה. הנביא מורמון, תיעד את כל המתרחש, במאה החמישית לספירה. בנו, הנביא מורוני מספר על ציוויליזציה קדומה בהרבה שהגיעה לאמריקה בתקופה שקדמה לסיפור מגדל בבל. על פי האמונה המורמונית עד להגעתו של ישו לאמריקה ראו בני נפי חזיונות על חייו וצליבתו של ישו.