stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'יימס קמפבל (מושל אוהיו)
חבר בית הנבחרים

לאחר ששימש כתובע של מחוז באטלר באוהיו בשנים 1876–1880, נבחר קמפבל מטעם הדמוקרטים לבית הנבחרים של ארצות הברית, פעמיים מטעם מחוז הבחירה השביעי של אוהיו, ופעם אחת מטעם מחוז הבחירה השלישי, מושב שבעבר אויש על ידי דודו, לואיס קמפבל. בבית הנבחרים כיהן קמפבל בשנים 1884–1889. בשנים 1885–1884 שימש קמפבל כיושב ראש ועדת בית הנבחרים לסחר במשקאות חריפים.
מושל אוהיו

ב-1889 נבחר קמפבל כמושל אוהיו, וכיהן בתפקיד בשנים 1890–1892. בבחירות לכהונה שנייה ב-1891 לא עלה בידו להיבחר והוא נוצח על ידי מי שלימים כיהן כנשיא ארצות הברית, ויליאם מקינלי. במהלך כהונתו כמושל הוא חתם על חוק לקיום הצבעה חשאית בבחירות באוהיו. הוא כינס מושב מיוחד של האספה הכללית של אוהיו כדי להדיח את ממשל העיר המושחת של סינסינטי. צעד זה עלה לו באובדן התמיכה מצד הדמוקרטים בחלק זה של המדינה, ומנע ממנו את הבחירה לכהונה שנייה. ב-1895 הוא ניסה שוב להיבחר כמושל, אך שוב ללא הצלחה.
שנותיו האחרונות

לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים ב-1892 הוא שב לעיסוקו בעריכת דין בקולומבוס.
בשנים 1895–1896 היה קמפבל חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת המדינה של אוהיו. הוא נותר פעיל בפוליטיקה, והיה נציג לוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית ב-1892, 1920 ו-1924. בשנים 1908–1911 הוא היה חבר בוועדה לארגון ספר החוקים של אוהיו.
ב-1906 היה קמפבל שוב מועמד לבית הנבחרים של ארצות הברית, אך נוצח בבחירות. ב-1908 הוא היה מועמד מפלגתו לסנאט של ארצות הברית, אך גם אז נוצח בבחירות. ב-1913 מונה קמפבל כנאמן של החברה הארכאולוגית וההיסטורית של אוהיו, וב-1925 הוא נבחר פה אחד על ידי מועצת הנאמנים כנשיא החברה, תפקיד בו הוא שימש עד למותו.
קמפבל היה חבר הבונים החופשיים, במסדר האייל הקנדי, במועדון קולומבוס, במועדון סקיוטו, בכנסייה הפרסביטריאנית, בצבא הגדול של הרפובליקה, בלגיון האמריקני, ובמועדון קיט קט של קולומבוס.
ג'יימס קמפבל נפטר בקולומבוס ב-8 בדצמבר 1924. הוא נטמן בבית הקברות גרין לון שבעיר.
הערות שוליים

↑  ג'יימס קמפבל, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית
↑  William Alexander Taylor, Centennial history of Columbus and Franklin County, Ohio Vol. 2, S J Clarke Publishing Company, 1909, p 172.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1178047768  LCCN: no95032814  SNAC: w66w9js0  US Congress: C000087  VIAF: 16809354   WorldCat (עם VIAF): 16809354
בנדיקוט (סוג)

| בנדיקוט |
| --- | --- |
 בנדיקוט ארוך אף
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
תת־מחלקה:: חיות כיס
על־סדרה:: חיות כיס אוסטרליות
סדרה:: בנדיקוטאים
משפחה:: בנדיקוטיים
סוג:: בנדיקוט
שם מדעי
 Perameles ‏סנט-אילר, 1803

הבנדיקוט (שם מדעי: Perameles) הוא סוג של חיית כיס המצויה באוסטרליה, טסמניה ובאיים הסמוכים. הוא חלק מסדרת בנדיקוטאים ומשפחת הבנדיקוטיים.
הבנדיקוט הוא חיה לילית הניזונה מחרקים, תולעים, שורשים, פקעות ופירות שונים. הוא גורם נזקים חמורים לחקלאות.
מינים

בסוג זה 4 מינים מוכרים למדע:
בנדיקוט סרוג מערבי (Perameles bougainville)
בנדיקוט סרוג מזרחי (Perameles gunnii)
בנדיקוט חוטמני (Perameles nasuta)
בנדיקוט מדברי (Perameles eremiana) - מין זה נראה לאחרונה בשנת 1943 ונכחד
ג'ון בייל

| --- | --- |

 לידה:  1928 דטרויט, מישיגן, ארצות הברית
 פטירה:  16 ביוני 2015 (בגיל 87 בערך) תל אביב-יפו, ישראל
 מקום קבורה:  עינת 
 תחום יצירה:  ציור, הדפס
 פרסים והוקרה:  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול 
 
ג'ון בייל (1928 - 16 ביוני 2015) היה אמן וצייר ישראלי, יליד ארצות הברית. כיהן כראש המחלקה לאמנות בבצלאל בין השנים 1967 -1977.
ביוגרפיה

בייל נולד בשנת 1928 בדטרויט שבארצות הברית. למד אמנות באוליווט קולג' ובמהלך לימודיו כיהן כראש אגודת הסטודנטים. בשל דעותיו הסוציאליסטיות, ובעקבות הגזענות והמקארתיזם שרווחו בארצות הברית והעדויות שהגיעו ממלחמת העולם השנייה, החליט לעלות לארץ ישראל ולקחת חלק במפעל הקיבוצי. בנושא זה סיפר בראיון:
"אחרי מלחמת העולם השנייה התחילו להגיע הצילומים ממחנות הריכוז. הרגשתי חנוק. הרגשתי שהעולם הנוצרי לא עשה די לעצור את זה (...) רציתי לעשות משהו פוזיטיבי, לתרום לחברה, וידעתי שלא באמריקה.
בשנת 1951 הגיע לקיבוץ אורים שבנגב. בקיבוץ קיבלו את בייל כאמן וניתן לו זמן ליצירה בנוסף לשאר עבודות המשק. אחרי חמש שנים בקיבוץ עבר לתל אביב, שם פגש את אשתו רינה והקים איתה את משפחתו. במהלך מגוריו בתל אביב עבד בעיצוב המוצר ובהקמת תפאורה לתיאטרון ולימד עיצוב בסיסי וציור במכון לאמנות בבת ים ועיצוב בטכניון.
ב-1965 עבר עם משפחתו לארצות הברית, לימד באוליווט קולג' ולמד לתואר שני באמנות במכון לאמנות בשיקגו. עם חזרתו לארץ ב-1967, שב ללמד בטכניון. בייל עיצב את הבובות והתפאורה לסרט ההנפשה בעל החלומות (1962). ב-1967, בעקבות המלצה של ועדת ייעוץ מטעם אונסק"ו, הוזמן בייל על ידי פרופ' דן הופנר, מנהל "בצלאל", ללמד במוסד ובהמשך להקים ולנהל את המחלקה לאמנות (עד אז היו לימודי האמנות הפלסטית במוסד מסופחים ללימודי הגרפיקה). בשנת 1977 סיים את תפקידו בתור ראש המחלקה לאמנות בבצלאל ולימד שם כמורה מן המניין עד 1994.
בשנים האחרונות צייר בייל בסטודיו שלו בתל אביב ולימד ציור בבית האמנים בתל אביב, תוך דגש על רגישות לצבע.
בייל נפטר ב-16 ביוני 2015 בביתו שבתל אביב ונקבר בקיבוץ עינת.
עבודתו האמנותית

עבודתו האמנותית של ג'ון בייל מתאפיינת בעיקר סביב חקר הצבע וההבעה באמצעות הצבע. במהלך השנים נע בין ציור פיגורטיבי לציור מופשט תוך שימת דגש על קומפוזיציות של צבע. על המעבר מציור פיגורטיבי לציור מופשט סיפר:
ניכר גם פועלו בשילוב האמנות במרחב החברתי-הציבורי: בספריות, בבתי חולים, בפארקים ציבוריים, בבתי מדרש ועוד.
בייל ידוע כאמן המשלב בין גישה פלורליסטית לרעיון ודרך הבעתו ובין הקפדה יתרה על איכות הביצוע והיחס ליצירה האמנותית. לא פעם נלחם במרחב האמנותי על החשיבות של איכות הביצוע והיחס אל יצירה אמנותית כשווה ערך אל חשיבות הרעיון העומד בבסיסה.
עבודתו האמנותית > ציור

בייל מצייר בעיקר בצבעי אקריליק ובצבעי פנדה. עבודותיו מתאפיינות בקומפוזיציות של צבע שנעות בין פשטות למורכבות. בעיסוק ביחס בין פשטות למורכבות ניתן להבחין הן בציור הבודד והן במכלול העבודה האמנותית, לדוגמה כאשר במקביל לציוריו הצבעוניים השקיע זמן רב בסדרת ציורים שעיקרם שחור-לבן.
בין עבודותיו, עבד על קבוצת ציורים שרובם בצבעי שחור-לבן ובהם הגבול בין פיגורטיביות להפשטה אינו מוחלט. נדמה שלעיתים הסדר בתמונה הוא סדר "אנושי" ולעיתים הסדר הוא בעיקרו אסתטי. על ההפרדה בין הפשטה לפיגורטיביות אמר לא פעם שצייר לא צריך להרגיש שעליו לבחור בין היותו צייר מופשט לצייר פיגורטיבי.
אקריליק על בד
אקריליק על בד
אקריליק על בד
קיר אמנות מקרמיקה בתל השומר
עבודתו האמנותית > אמנות במרחב הציבורי

בהמשך לתפיסותיו החברתיות של בייל, שאף ליצור קשר רחב בין הציבור לאמנות. במהלך שנות יצירתו תכנן, עיצב וביצע עבודות המשלבות בין תפיסתו האמנותית וארכיטקטורה. בין העבודות הבולטות: 'תוהו ותובנה' - תבליט בספרייה למדעי החברה והמנהל באוניברסיטת תל אביב, שעליו זכה ביחד עם האדריכלים שולמית נדלר, מיכאל נדלר, שמואל ביקסון ומשה גיל בפרס אלחנני לשילוב אמנות בארכיטקטורה; 'עמוד האש' - פסל המשלב מתכת וזכוכית בבניין ארכיון ההסתדרות הציונית בירושלים; וכן עיצוב של אולמות בבתי חולים, במפעלים ובמרחבים ציבוריים אחרים.
ניתן ללמוד על תפיסתו של בייל לגבי היחס בין אמנות לקהל הרחב, בעת שעיצב קיר לבית חולים. מנהל הפרויקט מטעם בית החולים פנה אל בייל ואמר לו שהוא לא בטוח שהשוהים במחלקה יבינו שזו אמנות. בייל השיב ואמר שזה הכי טוב, העבודה צריכה ללוות אותם באופן טבעי ולא להיות 'אמנות'.
עמוד האש
תוהו ותובנה - פרט
פועלו החינוכי

בייל לימד אמנות ועיצוב במכון לאמנות בבת ים ובטכניון. כמו כן לימד אמנות באוליווט קולג' וב-pratt.
בשנת 1967 התבקש ללמד בבצלאל ולהקים בה את המחלקה לאמנות, במקביל להפיכתה ל'אקדמיה לאמנות ועיצוב'.
באותה תקופה בבצלאל החל תהליך של עמעום ההפרדה הנחרצת בין תחומים שונים בשדה האמנות, ובמקביל לתהליך זה הנהיג בייל במחלקה אמנות קו פלורליסטי וגייס מורים איכותיים מתחומים שונים, שייצגו גישות שונות.
נושאים חשובים עליהם שם דגש בהיותו ראש המחלקה היו חשיבות נושא הרישום בפיתוח חשיבה חזותית וביקורת האמנות. בתחום ביקורת האמנות, בייל האמין בביקורת מנומקת, אך כזו שאינה מתבססת על קריטריונים קבועים אשר העבודה נשפטת לפיהם. במסגרת המחלקה לאמנות הוא הנחיל את הביקורת הקבוצתית, המאפשרת העשרה של הפרספקטיבה של האמן על עבודתו.
באמצע שנות השבעים, התעוררה תסיסה בקרב סגל ההוראה בבצלאל, בעקבות יריבויות תאורטיות ופוליטיות, ובייל החליט להתפטר מתפקיד ראש המחלקה. הוא המשיך ללמד ב'בצלאל' עד 1994 וכמחוות פרידה הוצגה בגלריית בצלאל תערוכה של תלמידיו לצד מורים ויוצרים מוכרים.
כמורה, דגל בייל בהקניית בסיס טכני ובמקביל שבירת קיבעון ודחיית השיפוטיות בתהליך היצירה.
פרסים

1963 - פרס קניה - תחרות לעיצוב אנדרטה לזכר פורצי הדרך לירושלים.
1965 - פרס דיזנגוף לציור - מוזיאון תל אביב
1967 - פרס קניה - תערוכת הדפסים ארצית, אוניברסיטת ניו יורק פוטסדם, ניו יורק.
1990 - פרס ע"ש אריה אלחנני לשילוב אמנות בארכיטקטורה.
לקריאה נוספת

אירית לוין, ג'ון בייל - הומאניסט, הוגה ואמן, מאמר מתוך קטלוג התערוכה "בין קונספט לדימוי", קווים הוצאה לאור, 2009.
דורית קדר, על תהליך ההאחדה בין דימוי לקונספט, מאמר מתוך קטלוג התערוכה "בין קונספט לדימוי", קווים הוצאה לאור, 2009.
הערות שוליים

1 2  פרופ' ג'ון בייל ז"ל, באתר בצלאל, 17 ביוני 2015
↑  ראו צילום ובו בייל תולה ציור שלו לכבוד ליל הסדר בחדר האוכל בקיבוץ, מיכאל יעקובסון: סקירה אדריכלות והיסטורית על הקיבוצים נירים ואורים, באתר 'חלון אחורי', 2 בפברואר 2016
↑  הקיר האומנותי של הספרייה, באתר הספרייה למדעי החברה, לניהול ולחינוך ע"ש ברנרד-מוס, אוניברסיטת תל אביב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 271446  NLI: 987007283645305171  LCCN: nr2004008866  VIAF: 12255465   WorldCat (עם VIAF): 12255465 
דיוקן ג'ון ביין (1964)
ארכיון גבריאל טלפיר, מרכז המידע לאמנות ישראלית
בייל בסטודיו
בנדייראנטס

אנדרטת הבנדיירס, סאו פאולו, ברזיל
אנדרטת הבנדיירס, סאו פאולו, ברזיל
הבנדייראנטס  (בפורטוגזית: Bandeirantes‏; bandeira – "דגל", bandeirantes – "נושאי הדגל") הוא שמם של חברי משלחות (בנדיירס) שחקרו את מרחבי ברזיל במאה השבע עשרה בחפשם עבדים, זהב, ויהלומים. הם התקדמו לאורך הנהרות עד לריו דה לה פלטה ונהר האמאזונס. במסגרת פעילותם הקימו כמה מושבות הקיימות עד ימינו.
המשלחות נקראו "בנדיירס" או "אנטרדאס" (entradas). אלו האחרונים היו משלחות ממלכתיות ורשמיות, בעוד שהבנדיירס מומנו בידי גורמים עסקיים באופן פרטי.
משלחות הבנדיירס העיקריות יצאו מסאו פאולו ובזכותן סופחו לברזיל שטחים גדולים של פנים היבשת, וגבולה של ברזיל הורחב הרבה מעבר לקו הגבול שנקבע בחוזה טורדסיאס שהסדיר את התביעות הטריטוריאליות הספרדיות והפורטוגליות. בין השטחים שצורפו לברזיל בזכות הבנדיראס נמנות מדינות המחוז גויאס, מאטו גרוסו, חלק גדול ממינאס ז'ראיס, ריו גראנדה דו סול, פרנה וסנטה קטרינה. בזכות הישגים אלה זוכים הבנדיירס עד היום לכבוד והערכה בברזיל. האנדרטה המרשימה ביותר לפועלם היא ה"מונומנטו אאוס בנדיראנטס" של הפסל הצרפתי ויקטור ברשרה הניצב בפארק איבירפוארה בסאו פאולו ומציג את ההרכב המגוון של משלוח הבנדיראס מאירופאים, ילידים ושחורים.
בשל כוונתם לשעבד את ילידי היבשת לעבדות, היו הבנדייראנטס במאבק מתמיד עם הישועים, אשר ארגנו את הילידים בקומונות, העניקו להם השכלה אירופית ופרשו עליהם את חסותם.
השתתפות במשלחות הבנדייראנטס הייתה מסוכנת מאוד, רבים מחבריהן לא שבו מן המשימה, חלקם נפלו קורבן לילידים, את האחרים הכריעו מחלות והכשות נחש. הם נהגו להצטייד במאניוק, תירס, שעועית, ובשר מיובש. המשלחות נתמכו בידי עבדים, ונמשכו תקופות זמן ממושכות.
הבנדיירס חדרו למעמקי הג'ונגלים, על פי רוב בכך שהתקדמו לאורך נחלים ונהרות או שעקבו אחר שבילי הילידים. כך למשל שימש אותם הריו טיאטה כדי להגיע אל פנים היבשת ואל סאו פאולו. המשלחות חצו את כל רחבי ברזיל: הבנדייראנטה אנטוניו רפוסו טווארס הגיע מסאו פאולו לאמאזונס, פרנאו דיאס פאיס וחתנו בורבה גאטו הגיעו למינאס ז'ראיס של היום והקימו שם מושבות רבות, ברטולומאו בואנו דה סילבה ("אניאנגוארה") גילה זהב בגויאס של היום.
ראו גם

אנדרטת הבנדיירס
ג'רארדו דה קרמונה

| --- | --- |

 לידה:  1114 קרמונה, איטליה 
 פטירה:  1187 (בגיל 73 בערך) טולדו, ממלכת קסטיליה 
 מדינה:  איטליה 
 מעסיק:  אסכולת המתרגמים של טולדו 
 
ג'רארדו דה קרמונה (באיטלקית: Gerardo da Cremona; בערך 1114–1187) היה מתרגם של חיבורי מדעיים מן הלשון הערבית ללשון הלטינית.
"כיתאב אל תאסריף", ספרו של אבו אל-קאסם א-זהראווי מתורגם ללטינית מהמקור בשפה הערבית על ידי ג'רארדו דה קרמונה
חייו

ג'רארדו דה קרמונה נולד בקרמונה שבלומברדיה. משום שלא היה מרוצה מן הפילוסופיה של מוריו, עקר לטולדו שבקסטיליה (בערך ב-1144). טולדו, שהייתה בירת הפרובינציה טולדו בחליפות קורדובה, נכבשה ב-1085 בידי אלפונסו השישי מלך קסטיליה והפכה לבירת ספרד. שליטיה של העיר הגנו על הקהילה היהודית ושמרו על צביונה של טולדו כמרכז תרבות יהודי-מוסלמי, שבו היו ספריות שהכילו כתבי יד עתיקים. תושביה היהודים והמוסלמים של העיר אמצו לעצמם את שפתם ואת מנהגיהם של הכובשים הנוצריים.
ג'רארדו דה קרמונה למד ערבית כדי שיוכל לקרוא את "אלמגסט", חיבורו הגדול של תלמי, האסטרונום היווני העתיק. הוא התפעל מן הספרות המדעית העשירה, שהייתה כתובה בשפה הערבית, והחליט לתרגמה ללטינית.
בטולדו ג'רארדו דה קרמונה, שהקדיש את חייו לתרגום הספרות המדעית ללטינית, תרגם מערבית חיבורים מדעיים רבים ובהם: "אלמאגסט" של תלמי, "יסודות" של אוקלידס, "תרבוע העיגול" של ארכימדס, "על השמים" של אריסטו, 11 חיבורים המיוחסים לגלנוס, 11 ספרי רפואה ובהם ספרו של אל-ראזי "קיטאב אל-מנסורי" וספרו של אבו אל-קאסם א-זהראווי "כתאב אל-תסריף", הספר "חשבון ההשלמה וההקבלה" של אבו ג'עפר מחמד אל ח'ואריזמי, חיבורים מדעיים של אל-פאראבי, של אל-כנדי ושל הרופא יצחק ישראלי (בן המאה העשירית במצרים). הוא היה בין המתרגמים הפוריים של אסכולת המתרגמים של טולדו.
תרגומו ללטינית של ספרם המתמטי של האחים בנו מוסא "הספר על חישוב של מישורים וצורות מעגליות" היה בשימוש רחב בימי הביניים, וצוטט על ידי מלומדים כגון ת'אבת אבן קורה, איבן אל-היית'ם, פיבונאצ'י, רוג'ר בייקון ועוד.
תרגומו ללטינית של ספרו של אל ח'ואריזמי שימש כטקסט העיקרי באוניברסיטאות של אירופה עד המאה השש עשרה. תרגומו ללטינית של ספרו של תלמי היה התרגום היחיד במערב אירופה עד שג'ורג' מטרביזונד תרגם את תלמי מן המקור היווני במאה החמש עשרה. מלבד תרגומיו הרבים, ג'רארדו דה קרמונה כתב גם חיבורים מקוריים בתחום האלגברה, האריתמטיקה והאסטרונומיה.
הערות שוליים

↑  החיבור קיבל שני שמות בלטינית: 1) Liber trium fratrum de geometria ו-2) Verba filiorum Moysi filii Sekir
↑  Josep Casulleras, Banū Mūsā, The Biographical Encyclopedia of Astronomers, Springer, 2007.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261611305171  PLWABN: 9810702693405606  BIBSYS: 90264130  BNE: XX882143  BnF: cb143242961 (data)  CANTIC: a11576704  CiNii: DA04047389  GND: 119174979  ICCU: BVEV000437  ISNI: 0000 0004 4457 9376  LCCN: n86026019  LNB: 000216405  NKC: nlk20000091733  NLA: 35195311  NLG: 92824  NSK: 000104372  NTA: 067464874  RERO: 02-A000071119  SELIBR: 291101  SNAC: w61n893s  SUDOC: 030738180  Trove: 860280  VcBA: 495/45304  VIAF: 84814786   WorldCat (עם VIAF): 84814786
בריכת אבוקה

| --- | --- |

צינור בריכת עין צמד
 מיקום המעיין
 מדינה:  ישראל ישראל
 אזור:  מועצה אזורית עמק המעיינות 
 קואורדינטות:  32°27′27″N 35°33′20″E﻿ / ﻿32.457555555556°N 35.555666666667°E﻿ / 32.457555555556; 35.555666666667
 גישה למעיין
  (למפת עמק בית שאן מוגדלת) בריכת אבוקה(למפת עמק בית שאן רגילה) בריכת אבוקה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בריכת אבוקה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בריכת אבוקה
 
בריכת אבוקה היא בריכת אגירה הנמצאת בעמק הירדן, 4 קילומטרים דרום מזרחית לבית שאן, בין קיבוץ כפר רופין (שממזרח לבריכה) לקיבוץ הדתי עין הנצי"ב (שממערב לבריכה).
הבריכה ממוקמת מדרום לתל צמד וממזרח לתל רחוב.
הבריכה נקראת על שם חוות אבוקה - קבוצה שהקימה את החווה בשנת 1941 (הקבוצה התפרקה בשנת 1956, והחווה ניטשה) - החווה נקראת על שם עליית הנוער לארץ, בתקופת השואה - אשר הייתה כאבוקה סמלית למול חשכת השואה.
גאוגרפיה

מי מעיין עין צמד זורמים לנחל אבוקה הסמוך לו, וממלאים את בריכת אבוקה.
מימי הבריכה מליחים, ועומקה עולה על 2 מטרים.
בחודשי החורף והאביב פורח סביב הבריכה סביון אביבי, וכן עצי דקל.
מימי הבריכה נשאבים לצורכי חקלאות.
לקריאה נוספת

אורי מאור, ארץ המעיינות - המדריך השלם לנקודות המים הקסומות בישראל, הוצאת ספריית בית אל, 2011, עמ' 24 -25
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  ראו בספרו של אורי מאור, ארץ המעיינות - המדריך השלם לנקודות המים הקסומות בישראל, המפורט להלן ב"קריאה נוספת", בעמוד 14
↑  לפי מקור אחר עומקה של הבריכה 1.5 מטרים.
↑  הצומח סביב בריכת אבוקה
↑  מידע גאוגרפי
בריכת א-סדאקה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  בריכת שחייה אולימפית
 מיקום:  עזה
 מדינה:  מדינה פלסטינית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2010
 תאריך פתיחה רשמי:  מאי 2010
 קואורדינטות:  31°32′21″N 34°27′16″E﻿ / ﻿31.539191445069°N 34.454489971918°E﻿ / 31.539191445069; 34.454489971918
 he
 
בריכת א-סדאקה (בערבית: مسبح الصداقة) היא בריכת שחייה באורך 50 מטר ברצועת עזה. היא נחנכה במאי 2010. הבריכה שייכת למועדון האתלטיקה א-סדאקה ('ידידות'), ובנייתה נעשתה בחסות החברה האסלאמית. נבחרת השחייה של מועדוני האתלטיקה א-סדאקה מחזיקה במספר מדליות זהב וכסף מתחרויות שחייה פלסטיניות.
פתיחה

בפתיחה השתתפו שרי ממשלת עזה, חברי המועצה המחוקקת הפלסטינית, וכן חברי מועדון וספורטאים. המזכיר הכללי של החברה האסלאמית, נסים יאסין, הודה לתורמים שסייעו במימוש הפרויקט. הסרט נחתך במשותף על ידי נסים יאסין וחבר המועצה המחוקקת הפלסטינית של חמאס ג'מאל אל-ח'ודורי. חברי א-סדאקה ביצעו תרגילי שחייה עבור המכובדים.
תגובות

זמן קצר לאחר חנוכת הבריכה, צוין קיומה על ידי דוברי ממשלת ישראל כממחיש את המצב הכלכלי בעזה. הודעה לעיתונות נשלחה לעיתונאים מלשכת העיתונות הממשלתית, בהתבסס על פרשנות של העיתונאי הבריטי טום גרוס. גרוס פרסם תגובה בבלוג שלו שכללה התייחסות לבריכת אס-סדקה, וטען כי היא מציגה חלק מהמציאות העזתית המוסתרת דרך "האג'נדה המניפולטיבית של ה-BBC וסוכנויות תקשורת זרות אחרות".
ישראלים ותומכי ישראל בחו"ל השתמשו מאז בהקמת בריכת השחייה הזו, כדרך לקדם את נקודת המבט, שיש פער בין התיאורים התקשורתיים של עזה לבין המציאות בשטח. סגן שר החוץ דני אילון, למשל, כתב כי "אף אחד לא טוען שהמצב בעזה מושלם", אבל טוען שהאמירה ש"המצב בעזה הוא משבר הומניטרי בסדר גודל של דארפור", היא אבסורדית, לאור עובדה ש"זו אותה עזה שזה עתה פתחה קניון חדש ונוצץ של קניון עזה שייראה מצוין בכל בירה אירופאית. עזה, שבה נחנכה לאחרונה בריכת שחייה אולימפית חדשה, מלונות חמישה כוכבים, מסעדות מציעות ארוחה יוקרתית ושווקים שופעי מאכלים פזורים בנוף של עזה".
הערות שוליים

1 2  افتتاح أول مسبح دولي في غزة رغم الحصار, 05/08/2010, al-Aqsa ar-Riyadi
1 2 3  Gaza opens first Olympic-size swimming pool, May 18, 2020, Ma'an News Agency.
↑  السباحة صالة الالعاب الرياضية والساونا في النادي (אורכב 11.05.2011 בארכיון Wayback Machine), as-Sadaka Athletics Club
↑  GPO advises foreign journalists on luxurious Gaza restaurant, Yaakov Lappin, 05/27/2010, Jerusalem Post.
↑  "The Flotilla Farce; Whether they are from Turkey, Ireland or Cyprus, those that participate reek of hypocrisy. Danny Ayalon, July 29, 2010, Wall Street Journal.
ג'ון גריי (פילוסוף)

| --- | --- |

 לידה:  17 באפריל 1948 (בן 76) סאות' שילדס, הממלכה המאוחדת 
 השקפה דתית:  אתאיזם 
 מקום לימודים:  אקסטר קולג' 
 מוסדות:  אוניברסיטת אסקס  אוניברסיטת הרווארד  בית הספר לכלכלה של לונדון 
 תחומי עניין:  פילוסופיה 
 עיסוק:  פילוסוף, מרצה באוניברסיטה, סופר, חוקר מדע המדינה 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 
ג'ון גריי (באנגלית: John Nicholas Gray; נולד ב-17 באפריל 1948) הוא פילוסוף אנגלי העוסק בפילוסופיה פוליטית, בפילוסופיה אנליטית ובהיסטוריה של הרעיונות. הוא פרש בשנת 2008 ממשרתו כפרופסור לפילוסופיה בית הספר למחשבה אירופית, בבית הספר לכלכלה ומדע המדינה של לונדון. גריי כותב בקביעות ב"גרדיאן", במוסף הספרות של "הטיימס" ובשבועון "ניו סטייטסמן", שם הוא משמש כסוקר הספרים הראשי. גריי הוא אתאיסט.
גריי כתב כמה ספרים משפיעים, ביניהם "שחר כוזב: האשליות של הקפיטליזם העולמי" - " False Dawn: The Delusions of Global Capitalism" (1998), הטוען כי הגלובליזציה של השוק החופשי הוא פרויקט של עידן הנאורות שהפך לא יציב, ונמצא כעת בתהליך של התפוררות. "כלבי קש: מחשבות על בני אדם ובעלי חיים אחרים" -"Straw Dogs: Thoughts on Humans and Other Animals" (2002), שתוקף את ההומניזם הפילוסופי, תפיסת עולם שגריי טוען שמקורה בדתות; ו"מיסה שחורה: דת אפוקליפטית ומות האוטופיה" (2007), ביקורת על החשיבה האוטופית בעולם המודרני.
גריי רואה ברצון, ומכאן מוסר, אשליה, ומציג את האנושות כמין רעב העוסק במחיקת צורות חיים אחרות. גריי כתב כי "בני אדם ... אינם יכולים להרוס את כדור הארץ, אך הם יכולים להרוס בקלות את הסביבה המקיימת אותם".
ביוגרפיה

גריי נולד בסאות' שילדס שבמחוז דורהאם, למשפחה ממעמד הפועלים, אביו היה עובד נמל ואחר כך נגר. הוא למד בבית ספר טכני לבנים משנת 1959 ועד 1967, ואז למד באקסטר קולג', אוניברסיטת אוקספורד, פילוסופיה, מדע המדינה וכלכלה, והשלים את תואר ראשון ודוקטורט בפילוסופיה.
בעבר מילא תפקידים כמרצה לתיאוריה פוליטית באוניברסיטת אסקס, עמית ומורה לפוליטיקה בג'יזס קולג', אוקספורד, כמרצה ואז פרופסור לפוליטיקה באוניברסיטת אוקספורד. הוא שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד (1985–86) ועמית סטראנהאן במרכז לפילוסופיה חברתית ומדיניות, באוניברסיטת בולינג גרין סטייט (1990–1994), וכן פרופסור אורח במכון מרפי באוניברסיטת טוליין (1991). ואוניברסיטת ייל (1994). הוא היה פרופסור למחשבה אירופית בבית הספר לכלכלה ומדעי המדינה בלונדון עד לפרישתו בתחילת 2008.
מחשבה פוליטית ופילוסופית

בקרב הפילוסופים, הוא ידוע בדחייה יסודית של תפיסת הפילוסופיה של המוסר הליברלית-קנטיאנית של הפילוסוף ג'ון רולס, ובחקירת היחסים הלא פשוטים בין פלורליזם ערכי (אנ') לליברליזם בעבודתו של ישעיהו ברלין.
המחשבה הפוליטית של גריי נודעת בזכות ניידותה ברחבי הקשת הפוליטית לאורך השנים. כסטודנט, גריי היה פעיל שמאל והמשיך להצביע למפלגת הלייבור עד אמצע שנות השבעים. בשנת 1976 הוא עבר לתמוך בעמדת הימין הליברלי החדש, לטענתו על בסיס העובדה שהעולם משתנה באופן בלתי הפיך באמצעות המצאות טכנולוגיות, התפתחות שווקים פיננסיים וגושי כוח כלכליים חדשים, וכי השמאל לא הצליח להבין את גודל ואופי השינוי הזה. בשנות התשעים הפך גריי לפעיל איכות הסביבה ותומך מפלגת הניו לייבור בראשות טוני בלייר. גריי רואה בספקטרום הפוליטי המקובל (שמאל/ימין) של שמרנות מול סוציאל-דמוקרטיה כבר לא רלוונטי.
מחשבה פוליטית ופילוסופית > ביקורת הליברליזם

גריי זיהה את הקווים המשותפים במחשבה הליברלית שהם אינדיבידואליזם, שוויון, מליוריזם (אנ') ואוניברסליזם. היסוד האינדיבידואליסטי מפגיש את הראשוניות האתית של האדם כנגד לחצי הקולקטיביזם החברתי, היסוד השוויוני מקנה את אותו ערך מוסרי ומעמד לכל הפרטים, היסוד המליאוריסטי טוען כי דורות עוקבים יכולים לשפר את הסדרים הסוציופוליטיים שלהם, והאלמנט האוניברסליסטי מאשר את האחדות המוסרית של המין האנושי ושולל את ההבדלים התרבותיים המקומיים.
בשנת ה-2000, החל למתוח ביקורת על הנאו-ליברליזם, על השוק החופשי העולמי ועל כמה מהזרמים המרכזיים בחשיבה המערבית, כמו הומניזם, תוך שהוא נע לעבר היבטים של מחשבה ירוקה, תוך התבססות על השערת גאיה של ג'יימס לאבלוק.
המחשבה המרכזית בתורת ההומניזם, לדעת גריי, היא האמונה האוטופית מטבעה במליאוריזם; כלומר שבני אדם אינם מוגבלים על ידי טבעם הביולוגי וכי ההתקדמות באתיקה ובפוליטיקה מצטברת וכי הם יכולים לשנות או לשפר את המצב האנושי, באותו אופן שההתקדמות במדע ובטכנולוגיה שינו או שיפרו את רמת החיים. גריי טוען, בניגוד לתפיסה זו, ההיסטוריה אינה פרוגרסיבית, אלא מחזורית. הטבע האנושי, לטענתו, מהווה מכשול מובנה להתקדמות אתית או פוליטית מצטברת. ניתן בקלות להפוך שיפורים למראית עין, אם ישנם כאלה. דוגמה אחת שהביא הייתה שימוש בעינויים של ארצות הברית נגד חשודים בטרור. "מה שמעניין", אמר גריי בראיון, "הוא שעינויים לא רק חזרו, אלא חובקו על ידי ליברלים, והוגנו על ידי ליברלים. עכשיו יש הרבה אנשים, גם ליברלים וגם שמרנים, שאומרים, 'ובכן, זה נושא מסובך מאוד.' אבל זה לא היה מסובך עד לאחרונה. הם לא אמרו את זה לפני חמש או עשר שנים". יתר על כן, הוא טוען כי אמונה זו בקידמה, הנחשבת בדרך כלל כחילונית וליברלית, נגזרת למעשה מתפיסה נוצרית שגויה של בני אדם כיצורים אוטונומיים מבחינה מוסרית השונים באופן מוחלט מבעלי חיים אחרים. אמונה זו, והרעיון המתאים לכך שההיסטוריה הגיונית, או מתקדמת לקראת משהו, היא לדעתו של גריי רק דעה קדומה נוצרית.
גריי מזהה את הנאורות כנקודה שבה תורת הגאולה הנוצרית השתלטה על ידי האידיאליזם החילוני והפכה לדת פוליטית שמטרתה האמנציפציה האוניברסלית. קומוניזם, פשיזם ו"קפיטליזם דמוקרטי גלובלי "מאופיינים על ידי גריי כ"פרויקטים" של נאורות שהובילו לסבל מיותר, לדעתו של גריי, כתוצאה מהנאמנות האידאולוגית שלהם לדת זו.
מחשבה פוליטית ופילוסופית > האדם ומקומו בטבע

בספרו "כלבי קש" טוען גריי שהרעיון שבני אדם הם גורמים הקובעים את גורלם, אינו עומד במבחן התוצאה של הניסיון. אותם הוגים דרוויניסטים המאמינים שבני אדם יכולים לקחת על עצמם את גורלם כדי למנוע משבר סביבתי, הם לטענתו, לא חוקרי טבע, אלא שליחי הומניזם.
בספרו "שתיקת החיות" מסה פואטית על המצב האנושי, ו"החיה האנושית" כתב: “פילוסופים יגידו שבני האדם לעולם לא יוכלו לשתוק כי הנפש עשויה ממילים. עבור הלוגיקנים חסרי הבינה האלה, ‘שקט’ אינו יותר ממילה. להתגבר על השפה באמצעות השפה זה כמובן בלתי אפשרי. כשתפנו פנימה, תמצאו רק מילים ותמונות שהן חלקים מעצמכם. אבל אם תפנו אל מחוץ לעצמכם - לציפורים ולבעלי החיים ולמקומות המחיה המשתנים במהירות שלהם - אולי תשמעו משהו מעבר למילים”.
מחשבה פוליטית ופילוסופית > תפיסת האמונה והדת

גריי העלה טענה לפיה קיים קשר קטן בלבד, אם בכלל, בין האמונה באלוהים לבין דת.
גריי מדגיש את העובדה שבמקרה של דתות רבות, כגון בהינדואיזם ובבודהיזם, או לחלופין, בפלגים של היהדות ומסורות שונות של הנצרות והאסלאם, לאמונה עצמה יש חשיבות מועטה. לעומת זאת, "הפרקטיקה - במובן של הריטואל, ההתבוננות הפנימית וקיום אורח חיים דתי - הם מה שחשוב באמת". גריי אף מוסיף ואומר כי "רק קנאים דתיים ורציונליסטים אדוקים הנוקטים עמדה מתוך בורות, מתייחסים למיתוסים דתיים כאילו היו אמיתות בעד עצמן, כאשר למעשה, מה שמשנה באמת הוא האופן בו אנו חיים".