stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אשבל (צמח)
המאפיינים של הסוג

אשבל הוא סוג שקשה לתת בו סימנים המשותפים לכל מיניו ומבדילים אותו מאחרים. מהסימנים העיקריים: 4 אבקנים, הכותרת דו-שפתנית באופן ניכר, כל שיני הגביע שווים פחות או יותר (אינו דו-שפתני). העלים המלווים את הפרחים תמימים.
הסוג מקיף עשבים חד-שנתיים או רב-שנתיים, לעיתים רחוקות בני-שיח או שיחים או צמחים בעלי קנה שורש.
הגבעולים רְבוּעִים (בעלי 4 פאות) לעיתים רחוקות גליליים (באשבל ארץ-ישראלי).
העלים נגדיים, תמימים או משוננים או חרוקים ומכוסים נקודות בלוטיות. העורקים המשניים מנוצים. העלים המלווים את התפרחות על פי רוב שונים משאר עלי הגבעול.
עמודי התפרחות אמיריות (יוצאות מקצה הגבעול) ולאורכו הפרחים ערוכים דורים דורים מרוחקים זה מזה או מקורבים מאוד זה לזה ויוצרים יחד כעין שיבולת שאורכה 5 עד 8 ס"מ ואף יותר. הפרחים ערוכים שניים או יותר בדור. דור התפרחת מלווה בעלים שהן על פי רוב שונים משאר עלי הגבעול או הבסיס. והפרחים מלווים בחפיות דמוי עלים או מחוסרי חפיות.
הפרחים דו-מיניים, כפולי עטיף, דו-שפתניים (לכותרת שתי שפתיים ברורות למדי, שתיהן נראות יפה מבחוץ). הפרחים קטנים מ-1.5 ס"מ. הפרחים יושבים (חסרים לגמרי עוקץ) או נישאים על עוקץ קצרצר שמצטמצם לבסיס. החפיות היושבות על עוקץ הפרח בדרך כלל מצויות.
הגביע לעיתים לביד-מלבין (מכוסה בשערות קצרות והדוקות), ואם אינו כך, הרי פנים צינור הכותרת בעל טבעת שערות. הגביע דמוי צינור-פעמון או חרוט הפוך או פעמון, לאורך צינור הגביע 5 או 10 עורקים ובשפתו 5 שיניים שוות (אינו דו-שפתני) או לעיתים רחוקות בלתי שוות ואז שלושת השיניים האחוריות גדולות יותר. דהיינו, הגביע לעיתים רחוקות מאוד דו-שפתני ואז הוא בעל שיניים שונות זו מזו בגודלן או בצורתן או גם בעמדתן, שלוש מהן מהוות על פי רוב שפה אחת ושתיים האחרות שפה שנייה. השיניים משולשות בבסיסן ומסתיימות בחוד קשה ודוקרני (אשון) או במעין זיף רך (מלען). הגביע משתייר לאחר הבשלת הפרי.
הכותרת דו-שפתנית, מאוחת עלים ואורכה כ-1.2 ס"מ. צינור הכותרת גלילי, לעיתים מתרחב לכדי שק, ואינו בולט מתוך הגביע. הוא עם טבעת שעירה ישרה או מלוכסנת, לעיתים רחוקות הוא מחוסר טבעת.
השפה העליונה בולטת, זקופה וקמורה, תמימה או מפורצת או שסועה לשתי אונות. השפה התחתונה של הכותרת שווה פחות או יותר באורכה לשפה העליונה או ארוכה ממנה, והיא מפושקת ובעלת 3 אונות. האונה אמצעית גדולה תמימה או מפורצת ושתי האונות הצדדיות קצרות ממנה.
האבקנים, ארבעה, פוריים מעורים בצינור הכותרת ובולטים מעט מתוך השפה העליונה. שני האבקנים הקדמיים ארוכים יותר ומעוקלים לרוחב בלוע הכותרת.
הזירים אינם מאוחים. המאבקים עם 2 לשכות. הקונקטיב המחבר בין המאבקים אינו מפותח.
השחלה עילית, בעלת שני עלי שחלה המתחלקים בשלב מוקדם על ידי מחיצה מדומה ל-4 מגורות בעלות ביצית אחת כל אחת.
עמוד השחלה יחיד, קצהו מפוצל לשתי זרועות כמעט שווים, הצלקות דקיקות ומחודדות.
הפרי מפרדת בעלת 4 פרודות מוארכות כמלבן (קודקודיהם קהים) או דמויי ביצה (קודקודיהם מעוגלים). הן חלקות או מחוספסות. בכל פרודה זרע אחד זעיר שאורכו כ-2 מ"מ. המפרדת עטופה כולה בגביע משתייר ויבש.
שמות הסוג

השם העברי והמדעי מתארים את התפרחת הדומה לשיבולת מרווחת. אֶשְׁבּוֹל תרגום המילה spadix ניתן במילון משנת 1930 לתפרחת אשכול שפרחֶיה (ללא עוקץ) יושבים על שִׁזְרָה (ציר) מעוּבּה. גם התפרחת הנקבית של התירס מכונה בשם אשבול. גם השם המדעי Stachys, נלקח מיוונית ופירושו "קלח תירס", על שום התפרחת בחלק ממיני הסוג, המזכירה פרחים יושבים על שזרה מעובה, בדומה לתפרחת הנקבית של התירס.
על שמו של האשבל, שמיניו נפוצים בכל חלקי הארץ, נקרא הקיבוץ אשבל שבגליל התחתון.
מיני התרבות בישראל

מין אחד גדל בישראל כצמח תרבות מצוי.
אשבל ביזנטי (Stachys byzantina K.Koch), צמח עשבוני רב-שנתי, זקוף, גובהו 30 עד 80 ס"מ צמיר מאוד, מכוסה כולו בשערות לבנות ארוכות וסבוכות. רק הכותרות הוורדות או הסגולות מבצבצות מבעד למעטה הצימרי האפור. העלים אפורים-כסופים, אורכם 5 עד 10 ס"מ, איזמליים עד מוארכים, שני קצותיהם צרים וקהים, שטחם מקומט ובעלי מגע קטיפתי. שפת הטרף עם שיניים שאינן בולטות ומכוסות כמעט בכל שטחן בשערות צימריות. עמודי התפרחת נושאים מספר דורים מרובי פרחים זעירים. הדורים העליונים קרובים זה לזה ויוצרים מעין שיבולת והתחתונים מרוחקים זה מזה. אורך החפים של הפרחים קצר ואורכם כאורך צינור הגביע. שיני הגביע בלתי שוות במקצת זו לזו. הכותרת ורודה או סגולה, אורכה 12 עד 25 מ"מ וצידה החיצוני צמיר מאוד. הוא גדל בר בקווקז ובאירן ובתרבות, וכפליט תרבות במקומות שונים בעולם, למשל, בקנדה בשווייץ. בישראל הוא הוכר גם בשם אשבל צמיר (.Stachys olympica Poir). אשבל ביזנטי צמח אור מלא, עמיד בשרב, ובגיר; רגיש לקרה וללחות ולמליחות. גדל בקרקעות שונים בהר, בעמק ובשפלה. הפריחה בקיץ, באביב ובסתיו. קצב צימוח בינוני עד מהיר. הריבוי באמצעות זרעים בסתיו או באמצעות חלוקה בחורף או באמצעות ייחורים באביב ובקיץ.
גלריה

אשבל ערבי
אשבל מופסק
הערות שוליים

↑  מיכאל זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, שניה מורחבת, תל אביב: עם עובד, 1999
↑  .Stachys L, WFO (2022): Stachys L. Published on the Internet
↑  מיני אשבל בעלי קנה שורש הם: S. Floridana, S. affinis Bunge, S. palustris, S. hyssopifolia
↑  נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל כנה ירושלים 1998, ירושלים: כנה, 1998, עמ' 550
↑  מיכה לבנה ודוד הלר (ע), החי והצומח של ארץ-ישראל : אנציקלופדיה שימושית מאויירת, כרך כרך 11 – צמחים בעלי פרחים ב', רעננה: ישראל. משרד הבטחון. ההוצאה לאור, 1986
↑  אשבל ברזילוני, באתר צמחיית ישראל ברשת
↑  Stachys woronowii (Schischk. ex Grossh.) R.R.Mill., WFO (2022): Published on the Internet
↑  אשבל השדה, באתר צמחיית ישראל ברשת
↑  אשבל זהרי, באתר הרשימה האדומה
↑  סקר צמחים בסכנת הכחדה – סיכום שנת 2018, באתר מכון דש״א - דמותה של ארץ
↑  א. פאהן, ד. הלר, מ. אבישי, מגדיר לצמחי התרבות בישראל, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2002, עמ' 380
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531608105171 
גביע של אשבל ארץ-ישראלי - השיניים שוות והחפים תמימים
אשבל ארץ-ישראלי - ארבעה אבקנים
אשבל ארץ-ישראלי - עלים
אשבל ארץ-ישראלי בגבעת התנ"ך ירושלים
אשבל ארץ-ישראלי בגבעת התנ"ך ירושלים
בונה (בעל חיים)

| בונה |
| --- | --- |
 בונה קנדי
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכרסמים
תת־סדרה:: דמויי בונה
משפחה:: בוניים
סוג:: בונה
מינים
 בונה אירופי  בונה קנדי
שם מדעי
 Castor ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


בונה (שם מדעי: Castor) הוא מכרסם גדול, סוג יחיד במשפחת הבוניים (Castoridae). הבונה מבלה את רוב זמנו במים ונפוץ באמריקה הצפונית ובאירופה. הבונים ידועים בעיקר בשל כישרונם בבניית סכרים. הבונים חיים במושבות על איים דמויי כיפה.
מבנה הגוף

משקלו של הבונה הממוצע 15–20 קילוגרם ואורכו כ-75 סנטימטרים. גופו של הבונה כבד ורגליו קצרות ואינן מותאמות להליכה, והוא מבלה את רוב זמנו במים. פרוותו של הבונה עמידה בפני מים ואצבעותיו מחוברות בקרום.
הבונה מסוגל לצלול במשך כ-15 דקות, מכיוון שבאותו זמן אוטם שסתום את אוזניו וחוטמו. זנבו של הבונה קשיח ודמוי משוט, ומשמש לו כ"הגה". כמו לכל המכרסמים, גם לבונה זוג שיניים קדמיות חזקות וגדולות, שעל הבונה להשתמש בהן ללא הפסק על מנת שלא יגדלו יתר על המידה. לבונה יש טופר מיוחד על האצבע השנייה של הרגל האחורית, המשמש אותו לניקוי פרוותו.
מינים

בונה קנדי (Castor canadensis) – בעבר היה נפוץ בכל אמריקה הצפונית, ממקסיקו ועד אלסקה, אבל הציד גרם להיעלמות הבונים כמעט מכל שטחה של ארצות הברית, והם נדירים גם בחלקים גדולים של קנדה. כיום הבונה הוא חיה מוגנת באמריקה, והוא החיה הרשמית של קנדה ושל מדינת אורגון. הוא נבדל מהבונה האירופי במבנה הגולגולת והחוטם.
בונה אירופי (Castor fiber) – בעבר היה הבונה נפוץ ביותר באירופה הצפונית והמרכזית. עם זאת, ציד ממושך של הבונים בשל פרוותם ובשל סגולות רפואיות שיוחסו לבלוטות הריח שלהם, גרמו כמעט להכחדתם מנופי אירופה. ארגוני הסביבה מנסים להשיב את הבונים לסביבתם האירופית הטבעית, והם נפוצים כיום בצרפת, נורווגיה וגרמניה. הבונה נכחד בבריטניה כבר במאה ה-16, אך ישנו רצון להקים מושבות בונים בסקוטלנד.
Castor californicus – נכחד
Castor praefiber – נכחד
אורח חיים

הבונים הם יצורים חברתיים, וחיים במושבות שמכילות לרוב מספר גדול של משפחות. כל משפחה חיה ב"קן" העשוי ממוטות ומענפים. ככל שגילו של הקן רב יותר, כך הוא יהיה גדול יותר, מכיוון שהבונים שבים ומגדילים אותו מדי פעם. רוחבם של הקינים הגדולים ביותר שנמצאו היה 6 מטרים, וגובהם הגיע ל-2 מטרים.
הבונים אינם שוקעים בשנת חורף, אך פעילותם בעונה הקרה מצטמצמת. באביב ממליטה נקבת הבונה בין שניים לחמישה צאצאים. הבונים הם יצורים ליליים, וניזונים מעצי צפצפה וערבה. טורפיו של הבונה הם הזאבים והדובים.
סכרים

בניית סכרים משמשת את הבונה בכך שהסכר שומר על מפלס מים גבוה דיו, על מנת שהכניסה לקן תהיה תת-מימית. על אף המוניטין שיצא לבונה בבניית סכרים, הבונה האירופי כמעט ואינו עוסק בכך, אלא חי על גדות הנהר. הבונה הקנדי בונה סכרים על ידי כריתת עצים בשיניו, ומסוגל לבנות סכרים גדולים מאוד – במונטנה נמצא סכר שאורכו למעלה מ-600 מטרים.
לאחר כריתת העץ, מסלק הבונה את הענפים וחותך את הגזע לאורך המתאים לו לבניית הסכר. לאחר מכן הוא גורר את הענפים אל המים, ומשיט אותם אל היעד. לעיתים צריך הבונה לדחוף את הקורות במורד גבעה, ולכן הוא מקדים ו"מנקה" את השטח ממכשולים היכולים להפריע לו. הבונים מסוגלים גם לחפור תעלות על מנת להעביר בהן את הענפים, ואורכן יכול להגיע ל-300 מטר.
כאשר הסכר נפגע כתוצאה מהצפה, מתקן אותו מייד הבונה על ידי הוספת ענפים, אבנים ובוץ. כשזרמי המים משקיעים סחף בקרקעית הנהר, מגביהים הבונים את הסכר ולעיתים גם מאריכים אותו.
התגלה כי סכר שבנו בונים סינן עשרות אחוזים מהחנקות שהיו במי הנהר.
הערות שוליים

↑   גדעון לב, רוצים לשמור על איכות המים בנהר? כדאי להתייעץ עם בונה, באתר הארץ, 10 בנובמבר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282403805171  BNE: XX535645  GND: 4286449-5  LCCN: sh85012742  LNB: 000097408  NARA: 10675001 
סכר של בונה
בקלה אטלנטית

| בקלה אטלנטית |
| --- | --- |
 בקלה אטלנטית
מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: בקלאים
משפחה:: שיבוטיים
סוג:: בקלה
מין:: בקלה אטלנטית
שם מדעי
 Gadus morhua ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


בקלה אטלנטית או שיבוט אטלנטי (שם מדעי: Gadus morhua) הוא מין של דג הבקלה ממשפחת השיבוטיים המצוי ברחבי צפון האוקיינוס האטלנטי ובאזור שסביב חופי גרינלנד והים הבלטי.
מאפיינים

אורכו של הבקלה הגדול ביותר הגיע ל-1.8 מטר ומשקלו ל-96 ק"ג ואולם האורך הממוצע הוא 61 ס"מ משקלו 40 ק"ג. אין הבדלים גדולים בין שני הזוויגים. זו דג בעל שפתיים גדולות, סנפירים גבוהים וזנב מוארך. הוא יכול לחיות 25 שנה בטבע.
הבקלה הוא דג טורף הנצמד לאזורי החופים וחי בקרבה לקרקעית (בעומק 99–262 מ') בלהקות. הוא טורף-על באזור הים הבלטי וניזון משאר היצורים הקטנים יותר, לרבות מבקלות אחרות שמסתתרים בקרקעית כדי לא להיטרף. כמו כן הוא צד סרדינים, לובסטרים כמו הלובסטר האמריקני (Homarus americanus) הענקי, חסילונים וסרטנים. מחקרי דגימות גילו שהבקלות הצעירות ניזונות בעיקר מסרטנים, אך הגדולים ניזונים בעיקר מדגים שרבים מהם הם דגי מסחר חשובים כמו המקרל, ההרינג, הסול ומינים אחרים ממשפחת השיבוטיים.
לבקלה מעט טורפים טבעיים הכוללים דגים טורפים אחרים, כרישים, כלבי ים ולווייתנים. כמו כן הוא דג מאכל חשוב.
הערות שוליים

↑  בקלה אטלנטית באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295057005171  BnF: cb12098976z (data)  GND: 4129641-2  LCCN: sh85009191  LNB: 000336275 
ערך זה הוא קצרמרבנושא דגים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בוצין מפורץ

בּוּצִין מְפֹרָץ (שם מדעי: .Verbascum sinuatum L) הוא צמח עשבוני דו-שנתי, שנושא פרחים צהובים ערוכים בתפרַחת ממשפחת הלועניתיים. מין זה הוא המצוי ביותר בסוגו בארץ ישראל, ונפוץ מאוד מצפון ישראל ועד לצפון הנגב, בעיקר בשטחים פתוחים ובצידי הדרכים. כל הצמח מכוסה שערות מסועפות, עליו מסורגים, חלק מהם ערוכים בשושנת. כותרת הפרח גלגלית צהובה, בלתי נכונה במקצת ובעלת 5 אונות ו-5 אבקנים צמיריים וסגולים. כל עלי הכותרת מאוחים רק בבסיסם לכדי צינור קטן. הם אינם קוצניים, אינם זוחלים ואינם מכים שורשים ממפרקי הגבעולים. הפרחים נפתחים לפנות ערב וקמלים למחרת, לקראת שעות הצהריים (שעות השמש החזקות), ונושרים כיחידה אחת שלמה יחד עם האבקנים.
מבנה הצמח, המזכיר להבה
בשעות הבוקר, כשהכותרת עדיין רעננה, גירוד פציעה וכוויה בחלק מן הכותרת או האבקן גורמת לפתע, לאחר כחצי דקה לכל הכותרת להינתק וליפול. הגביע, שנסגר בבת אחת, הוא הזורק את הכותרת.
מקורו של השם הוא בארמית ומשמעו נר על שם צבעה הצהוב של הפריחה וכן אופן הצמיחה של הצמח מזכירה להבת נר.
מאפיינים

צמח עשבוני דו-שנתי מכוסה בשערות אפורות, זקוף ומתנשא לגובה של 100 עד 150 ס"מ. עמוד התפרחת הראשי מסתעף לעיתים לגבעולי משנה המדמים מנורה. הגבעולים מכוסים שערות מסועפות (דמויות אילן) נוקשות אפורות צהבהבות, לא נעימות למגע ומסוכנות לעיניים ומכאן נגזר השם הקדום של הצמח -עווירא (המעוור), שנשתמר עד ימנו בשינוי קל בפי הערבים. עמוד התפרחת נושא, מלבד פרחים, גם עלים קטנים יותר מעלי הבסיס שערוכים בשושנת.
עלי הגבעול מסורגים, ללא פטוטרת, מכוסים בשערות דומות לשערות הגבעול. עלי הגבעול סורחים על פי רוב ובסיסם יוצרים כנפיים לאורך גבעול ההולכות וצרות כלפי מטה. עלה סורח הוא עלה יושב שחלקו התחתון יורד ומתמשך לאורך הגבעול.
עלי השושנת (הבסיס), מהם עולה עמוד התפרחת, ירוקים או צהובים, מקומטים, שרועים וגדולים. הם דמויי ביצה, גלוניים מפורצים (שסועים עמוק) אורכם 30 עד 50 ס"מ. הפטוטרת שלהם חסרה או רחבה.
התפרחות דמויות שיבולים.
הפרחים צהובים ומרכזם ארגמני והם ערוכים בקבוצות של 2 עד 6 הפזורות לאורך גבעולי התפרחת (רק בראשי הגבעולים, הפרחים הם לפעמים יחידים). החפיות חסרות (בבוצין דמשקאי הן קימות).
הפרחים בעלי שחלה עילית מאוחי כותרת ובלתי נכונים. הכותרת בעלת חמש אונות בלתי שוות במקצת זה לזה.
הגביע קצר, בעל 5 אונות דמויות ביצה או אזמל (אונות הגביע של בוצין הבשן ובוצין דמשקאי דמויות סרגל), אורכו 2 עד 3 מ"מ ואינו עולה על 5 מ"מ בזמן הפריחה (בשונה מבוצין המדבר שגביעו 6 עד 12 מ"מ) וארוך מההלקט.
הכותרת גלגלית, כמעט סימטרית, בעלת 5 עלים וקוטרה גדול מ-1.5 ס"מ עד 2.5 ס"מ (בשונה מבוצין דמשקאי ובוצין קיסריון שקוטר פרחיהם רק 10 עד 15 מ"מ). חמשת עלי הכותרת פרושים ומאוחים בבסיסם, לכדי צינור כותרת קטן מאוד. עלי הכותרת בלתי שווים במקצת. הכותרת נושרת יחד עם האבקנים אחר ההפריה.
האבקנים 5, שוני-אורך, קבועים על הכותרת, במרכזה, לסירוגין עם אונות הכותרת. הזירים שעירים לכל אורכם מלבד שני הזירים של שני האבקנים הקדמיים שהם קירחים בחלקם העליון (בניגוד לבוצין הגליל ובוצין דמשקאי), צבע השערות הארוכות על זירי האבקנים סגול.
השחלה עילית בעלת שני עלה שחלה, שתי מגורות ושילייה זוויתית..עמוד השחלה אחד והצלקת בראשו דמוית גולה.
הפרי הוא הלקט כדורי קטן, רב-זרעים, אורכו ארוך לכל היותר פי 1.5 מרוחבו. ההלקט, שבראשו נישא עמוד שחלה, עטוף בגביע משתייר. ההלקט קצר מהגביע. והוא נפתח בראשו על ידי 2 קשוות שהן שסועות לשניים.
הזרעים מרובים, קטנים, שחורים ומקומטים (בעלי גומות).
הבחנה מבדלת

בוצין מפורץ - קוטר הכותרת 15 עד 25 מ"מ. אורך הגביע 2.5 עד 3.5 מ"מ. עלי השושנת יושבים כמעט או בעלי פטוטרת רחבה.
בוצין טריפולי - קוטר הכותרת 30 עד 40 מ"מ. אורך הגביע 4.0 עד 5.0 מ"מ עלי השושנת בעלי פטוטרת ארוכה.
בוצין מפורץ - עלי הגבעול סורחים ויוצרים כנפיים לגבעול ההולכות וצרות כלפי מטה.
בוצין לקוי - אם האבקנים 4 ועלי הגבעול אינם סורחים או סורחים למרחק קצר, מעוגלים בבסיס והגבעולים חסרי כנפיים.
פנולוגיה

בשנה הראשונה בוצין מפורץ מוציא רק עלים בשושנת (עלי הבסיס), והם ירוקים במשך כל הקיץ. בשנתו השנייה הוא מעלה גבעול תפרחת זקוף שלעיתים מסתעף לגבעולי משנה. ימי חייהם של הפרחים קצרים, הם נפתחים לפנות ערב וקמלים למחרת, לקראת שעות הצהריים. האבקתם נעשית על ידי דבורים וצרעות, ואחר האבקה נושרת הכותרת כולה יחד עם אבקניה. הזרעים שבהלקט נזרקים בקבוצות מתוכו כאשר הגבעול הנוקשה נע ברוח או נוגע בבעלי חיים. לרוב הזרעים נותרים כלואים בהלקט, עד שהוא נרקב ומתפורר.
העלווה צומחת מתחילת ינואר עד אמצע אוקטובר. הפריחה מתחילת אפריל עד אמצע אוקטובר. פרי ירוק מתפתח מאמצע מאי סוף אוגוסט. פרי בשל מפיץ את זרעיו מתחילת ספטמבר עד תחילת ינואר.
בית גדול ותפוצה

בוצין מפורץ נפוץ באזור ים-תיכוני ובאזור אירנו-טורני. שהוא בעל אופי ערבתי-יבשתי המשתרע מטורקיה ודרום רוסיה במערב, דרך איראן וצפון הודו עד מונגוליה במערב. תפוצתו של בוצין מפורץ משתרעת מהים התיכון ועד מזרח ודרום איראן.
בוצין מפורץ שכיח מאוד, והוא השכיח במיני הבוצין בישראל, ותפוצתו רחבה ביותר. בישראל הוא גדל בחבלי צמחייה הבאים: החרמון, בתות הספר, ערבות, ים-תיכוני, מדבריות. הוא גדל במגוון בתי גדול, בעיקר בבתי גידול טבעיים, אך גם בקרבת האדם ובקרקעות שונות. הוא שכיח במיוחד בצידי דרכים, במעזבות ובריכוזי אשפה. גדל כמעט בכל אזורי הארץ, פרט לדרום הנגב ולמרומי החרמון, אך במיוחד בתחום הים-תיכוני, בהרים ובשפלת החוף של צפון הארץ ומרכזה.
הוא נפוץ בבקעת חולה, בגלבוע, בחוף הגליל, בעמק עכו, בחוף הכרמל, בשרון, בדרום מישור החוף, בשומרון, בהרי יהודה, בשפלה; מצוי בחרמון, בגולן, בגליל העליון, בגליל התחתון, בבקעת כנרות, בכרמל, בעמק יזרעאל, בבקעת בית שאן, במדבר שומרון, בערבות הירדן, בצפון הנגב, בעמון; נדיר במדבר יהודה; נדיר מאוד בבקעת ים המלח, בהר הנגב ובאדום.
הערות שוליים

↑  Verbascum sinuatum L., POWO plants of the World Online. Published on the Internet, ‏6-2023
↑  Verbascum sinuatum L., WFO: World Flora Online. Published on the Internet, ‏6-2023
1 2 3 4 5 6 7  נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל, ירושלים: כנה, 1998, עמ' 594-598
1 2  עזריה אלון, החי והצומח של ארץ ישראל, רמת גן: משרד הבטחון - ההוצאה לאור, החברה להגנת הטבע, 1983, עמ' 94-95
↑  א. פאהן, אנטומיה של הצמח, מהדורה שניה, מורחבת ומעודכנת, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1987, עמ' 309-310
1 2  א. פאהן, ד. הלר, מ. אבישי, מגדיר לצמחי התרבות בישראל, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998, עמ' 400
1 2  מיכאלי זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה חדשה ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1998, עמ' 403-406
↑  בוצין מפורץ, באתר צמחיית ישראל וסביבתה, ‏6-2023
ברווז המסיכה

| ברווז המסיכה |
| --- | --- |
 ברווז המסיכה
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: אווזאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: ברווזיים
סוג:: Nomonyx
מין:: ברווז המסיכה
שם מדעי
 Nomonyx dominicus ‏לינאוס, 1766
תחום תפוצה


ברווז המסיכה (שם מדעי: Nomonyx dominicus) הוא מין של ברווז אמריקאי החי ברחבי ביצות מדרום ארצות הברית כמו בפלורידה לעבר מקסיקו ועד אמריקה הדרומית וכן באיים הקאריבים והוא המין היחיד בסוגו.
ברווז זה בעל זנב זקור והוא קרוב משפחה רחוק של ברווזי הצחראש, של ברווז שחור-ראש (Heteronetta atricapilla) ושל ברווז המושק - כולם שייכים לתת-משפחת ברווזים זקופי-זנב (Oxyurinae).
ברווז זה בעל נוצות אדמוניות וראש שחור וכן כנפיים מנומרות. המקור כחול ועיטור לבן סביב העיניים הגדולות. הנקבות והצעירים בעלי גוף כהה יותר ובעלי פסים לבנים לאורך הפנים הצהבהבות.
הם חיים בביצות, אגמים רדודים ואף ביערות גשם וביצות מנגרובים. הם מחפשים במים זרעים, שורשם ועלים של צמחי מים וכן חרקים וסרטנים וצוללים לחפש מזון. אף על פי שהם די חשאיים הם אינם בסכנת הכחדה, אם כי לעיתים הם נפגעים מזיהום נהרות וכריתת עצים. הם מקננים על עצים.
הערות שוליים

↑  ברווז המסיכה באתר הרשימה האדומה של IUCN
אשור (עץ)

| אשור |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: אלונאים
משפחה:: אלוניים
סוג:: אשור
שם מדעי
 Fagus ‏לינאוס, 1753
אשור (מכונה גם בוק, שם מדעי: Fagus) הוא סוג עץ ממשפחת האלוניים.
תכונות

עלי האשור משוננים או משוננים חלקית; פרי העץ הוא אגוז קטן הנתון בקליפה קוצנית.
תפוצה

ישנם כעשרה מיני עץ אשור, הנפוצים באירופה, אסיה, וצפון אמריקה.
באירופה יש כ-100 יערות בשטחן של 18 מדינות באירופה.
שימושים פונקציונליים

עצי אשור משמשים בייצור רהיטים. כחומר גלם, עץ אשור מכונה גם עץ בּוּק, על פי שמו בשפות סלביות (רוסית, פולנית) Buk,
שהוא קשור גם לשם הגרמני "בוכה" Buche.
בתרגומים מסוימים מכונה העץ גלמוש.
אתרי מורשת עולמית

כ-100 יערות באירופה רשומים כאתרי מורשת עולמית של אונסק"ו.
מקומות ואתרים על שם העץ

שמו של חלק צפוני מהארץ ההיסטורית נסיכות מולדובה, אשר הייתה במאות 18–19 בשליטה אוסטרית - בוקובינה - נגזר מעץ הבוק (אשור), וייתכן כי גם שמה של העיר בוצ'אץ'.
עץ זה נתן את שמו גם למקומות מסוימים בגרמניה כמו בוכהולץ, בוכנוואלד, בוכום, בוכולט (Bocholt) וכדומה.
השפעות שינויי אקלים

במחקר שפורסם בתחילת 2022, נמצא כי שינויי האקלים בעשרות השנים שקדמו ל-2022, גרמו לירידה בשיעורי הצמיחה של העצים שעשויים לרדת עוד יותר בשנים הבאות בעיקר בדרום אירופה ובמרכזה. וככל שתמשיך הירידה בצמיחה ביערות אלה, החיוניים לספיגת גז החממה המזיק פחמן דו-חמצני, היא עשויה להשפיע באופן דרמטי על ההתחממות הגלובלית.
בתרבות

שמו של העץ מופיע בכותרת ספרה של אנטה פון דרוסטה-הילסהוף, "עץ היהודים".
ראו גם

אשור דרומי
פאגוס
הערות שוליים

1 2  יוגב ישראלי, כך משפיעים שינויי האקלים על עצי האשור באירופה, באתר ynet, 23 במרץ 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282429505171  BnF: cb11955473d (data)  GND: 4146805-3  LCCN: sh85012802 
ערך זה הוא קצרמרבנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ברווז כחול-כנפיים

| ברווז כחול-כנפיים |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: אווזאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: ברווזיים
סוג:: מרית
מין:: ברווז כחול-כנפיים
שם מדעי
 Spatula discors ‏לינאוס, 1766
תחום תפוצה


ברווז כחול-כנפיים או מרית כחולת-כנפיים (שם מדעי: Spatula discors) הוא מין של עוף מים ממשפחת הברווזיים החי באמריקה הצפונית וחורף באמריקה המרכזית ובצפון אמריקה הדרומית. הוא קרוב למרית הצפונית ולמין ברווז הקינמון, איתו הוא מתרבה בתחומי מחייתו, ומשויך יחד איתם לסוג מרית.
מאפיינים

ברווז זה מגיע לאורך 40 ס"מ, למוטת כנפיים של 58 ס"מ, ולמשקל 370 גרם בממוצע. הזכר של ברווז זה בעל נוצות אדמדמות-אפורות ומעליהם נקודות שחורות רבות לאורך בטנו וחזהו. הראש אפור עם מקור כחול כהה רחב וליד עינו ישנו פס לבן אופקי החוצה את הראש. כפי ששמו מרמז, הכנפיים של הברווז כחולות אך הקצוות אפורים והחלק העליון לבן ומתחתיו ירוק. הזנב חום והרגליים צהובות ובעלות קרום שחייה רחב. לעומת הזכר הנקבה אפורה ומוסווית, מה שעוזר לה להיעלם מטורפים.
ברווז זה נפוץ לאורכה של אמריקה הצפונית מאלסקה עד נובה סקוטיה בצפון ודרומה לאורך רוב ארצות הברית עד לצפון טקסס, אך מתרחקים מדרום אלסקה ורכס הרי הרוקי ונפוצים בעיקר סביב חופי האוקיינוס האטלנטי. עם זאת בחורף הברווזים נודדים דרומה לאורך קליפורניה, מקסיקו ואמריקה המרכזית ועד לצפון אמריקה הדרומית. לעיתים נדירות יחצו את האוקיינוס האטלנטי לעבר אירופה.
תחום מחייתו של הברווז הוא בביצות, נהרות איטיים, אגמים ובריכות לאורך תפוצתו וגם בערבות עשב ואפילו בקרבת החוף. הברווז צף על המים בעזרת נוצותיו השומניות והוא מסנן על פני המים צמחייה מימית, חרקים, סרטנונים ורכיכות. עם זאת מרבית הזמן הוא מעדיף לרעות ביבשה מעשבים, דגניים וזרעים שונים או חרקים.
הברווז כחול הכנפיים מתרבה סביב ינואר עד פברואר. הנקבה מקננת על גדות המים בקן עשוי מעשבים וצמחייה ובו מילה 8–10 ביצים הבוקעות בין 21 ל-27 יום. עם זאת קנים רבים מושמדים בידי לשודדי ביצים ובעיקר בידי הראקון, בואש מפוספס ובואשן מזרחי וכן ממתקפות קויוטים, עורבים, עקעקים, עופות דורסים וטורפים דומים.
בן-חצב יקינתוני

| בן-חצב יקינתוני |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: חד-פסיגיים
סדרה:: אספרגאים
משפחה:: אספרגיים
סוג:: בן-חצב
מין:: בן-חצב יקינתוני
שם מדעי
 Scilla hyacinthoides ‏לינאוס, 1767
בן חצב יקינתוני מבט על. צולם ביישוב רקפת
בן חצב יקינתוני, חורשת הארבעים, הר הכרמל
בֶּן-חָצָב יָקִינְתּוֹנִי (שם מדעי: Scilla hyacinthoides) הוא גאופיט, מין בסוג בן-חצב, ממשפחת האספרגיים. ייחודו מבין בני הסוג בן-חצב הוא בתפרחת מרובת הפרחים (50 עד 100) והצבע הכחול - סגול של העטיף, כלל העלים העוטפים את הפרח.
מאפיינים

לבן החצב היקינתוני בצל גדול (15-6 ס"מ קוטרו), הוא נושא תפרחת בלתי-מסוימת על גבי עמוד התפרחת שעשוי להגיע לגובה 1.50 מ' ויותר. אורך התפרחת נע בין 40–70 סנטימטרים ובה עשרות פרחים. הפרחים נפתחים מלמטה למעלה לפי הסדר. הפרחים נמצאים בסוף עוקצים ארוכים היוצאים מן העמוד צבעם אף הוא כצבע הפרחים.
הפריחה מתחילה בראשית מרץ. האבקת הפרחים נעשית על ידי דבורים קטנות. כל פרח בנוי משישה עלי עטיף פתוחים לרווחה. העטיף הפתוח מאפשר לסוגים שונים של חרקים להיכנס את הפרח ולשאוב צוף.
עמוד התפרחת הבודד גדל באביב (פברואר-מארס) ומתארך במהירות. צבע עמוד התפרחת ירוק או סגול. לאחר גמר ההתארכות של העמוד נפתחים דורי הפרחים זה אחר זה, מתחתית התפרחת כלפי מעלה. הפרחים נישאים על עוקצים שאורכם כגודל העטיף לפחות. העטיף כולל שישה עלים בצבע תכול-סגול. לעיתים יש פס ירקרק בצדם החיצוני. לפרח שישה אבקנים. לאבקה צבע סגול כהה, אך לעיתים האבקה צהובה. ההאבקה על ידי מינים רבים של חרקים הנמשכים לצוף. הפרות נפתחים בתחילת הקיץ (מאי- יוני), ומפזרים את הזרעים על ידי תנועה של עמוד התפרחת ברוח או בעקבות פגיעת בע"ח.
בבסיס עמוד התפרחת ישנה שושנת עלים גדולה וצפופה של עלים ישרים וארוכים. השושנת פרושה אך לא שרועה.
אזורי הגידול

בן החצב היקינתוני גדל על סלעי גיר, באזור הים תיכוני. בישראל הוא נפוץ בשמורת האירוסים בנתניה, בחורש פתוח ולח במדרונות הרריים בהרי הגליל, הר הכרמל אך נדיר יותר בהרי השומרון ובהרי ירושלים.
בן-החצב היקינתוני הוא צמח מוגן.
הצמח גדל בארצות המזרח התיכון: טורקיה, סוריה ולבנון וכן באיי כרתים. הוא הובא לצרפת על ידי הטורקים  ומוכר בתור פרח נוי משנת 1576.
הערות שוליים

↑  מיכאל זהרי, "מגדיר חדש לצמחי ישראל", הוצאת עם עובד, תל אביב, 1976, 1989. עמ' 441
1 2  בן-חצב יקינתוני : פרחים מוגנים,צמח רעיל, באתר www.wildflowers.co.il
↑  אבי שמידע, דוד דרום, "מדריך פרחי הבר בישראל", הוצאת כתר, ירושלים, 1986 עמ'16
↑  שם
↑  אכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), התשס"ה-2005
בן חצב יקינטוני. צולפ ביישוב חוות יאיר.