stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אבי לוזון
קריירה

לוזון החל את פעילות הכדורגל שלו כחבר באגודת הספורט של מכבי פתח תקווה. בשנות ה-90, לאחר שנים רבות בה, הוא התמנה לתפקיד יושב ראש הקבוצה והחל לנהל אותה בצוותא עם אחיו, עמוס לוזון. בניהולם קודמה הקבוצה וזכתה למספר הצלחות, העפילה מספר פעמים לגביע אופ"א ובנתה מערך נרחב של קבוצות ילדים ונוער במועדון. ב-2006 התפטר לוזון מהמועדון, על מנת שיוכל להתפנות לתפקיד בכיר בהתאחדות.
אף על פי שהייתה התנגדות מצד מספר ראשי קבוצות בכדורגל הישראלי, כדוגמת יעקב שחר ולוני הרציקוביץ', התמנה לוזון לתפקיד יושב ראש ההתאחדות לכדורגל בישראל במרץ 2007 והחליף בתפקיד את איצ'ה מנחם. בעת כניסתו לתפקיד, היו בכדורגל הישראלי מספר בעיות רב שהיה עליו לפתור. מאז כניסתו לתפקיד פעל לעריכת מספר שינויים, כדוגמת שיפור התנאים של נבחרת ישראל והנבחרות הצעירות ופעילות למניעת התנהגות אלימה במגרשים. לוזון גם ניסה להוריד את מחירי הכניסה למשחקי ליגת העל אך בפועל מחירי הכרטיסים לא ירדו.
בקיץ 2008 יזם לוזון תוכנית להרחבת הליגות העליונות ולהנהגת שיטת הקיזוז בישראל. בסוף 2008 הוא פעל על מנת שישראל תארח את טורניר אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 ב-2011, אך דנמרק היא זו שנבחרה לבסוף. בינואר 2010 נבחר לקדנציה שנייה כיושב ראש ההתאחדות לכדורגל, וכעבור שנה הצליח להביא לזכיית ישראל באירוח אליפות אירופה עד גיל 21 ב-2013.
במהלך תפקידו כיושב ראש ההתאחדות ספג לוזון ביקורות רבות על פעולותיו. ירון זליכה, שעמד בראש ועדה לבחינת הניהול בכדורגל הישראלי שהוקמה על ידי משרד התרבות והספורט ב-2013, נטען בין השאר כי "קיימת בעייתיות במבנה הארגוני ובהתנהלות של ההתאחדות, וכי על לוזון לסיים את תפקידו, בשל ניגודי עניינים". ב-31 ביולי 2014, סיים לוזון את תפקידו כיושב ראש ההתאחדות לכדורגל, אותו החליף בתפקיד עופר עיני.
חיים אישיים

לוזון נולד במעברת שבות, לימים פרדסיה. אחד מתוך שבעת הילדים של משפחת עולים מטריפולי שבלוב. אביו חלפון עבד במחלקת התברואה ואמו עליזה הייתה עקרת בית.
לוזון הוא אחיו של עמוס לוזון ודודם של גיא לוזון ועידן מליחי
הערות שוליים

↑  נמרוד סוזין, אבי לוזון, לטיפולך, באתר nrg‏, 23 בדצמבר 2006
↑  איזי עין דור ותומר גנור, אבי לוזון: "אוהדי בית"ר התנהגו כעדר פילים בג'ונגל", באתר ynet, 7 במאי 2007
↑  מערכת גלובס ספורט, ‏אבי לוזון מתכנן: מחיר מקסימלי של כרטיס לליגת העל - 50 שקל, באתר גלובס, 18 בנובמבר 2008
↑  משה שיינמן, ירון זליכה: "יסודות הכדורגל הישראלי רקובים", באתר ynet, 8 ביולי 2013
↑  החשוד, באתר ישראל היום, 4 בפברואר 2012
הציונים הכלליים

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל ישראל
 שם רשמי:  הסתדרות הציונים הכלליים
 מנהיגים:  ישראל רוקח, פרץ ברנשטיין,  יוסף ספיר, שושנה פרסיץ
 תקופת הפעילות:  1922 – 8 במאי 1961 (כ־39 שנים)
 אפיון:  מפלגת מרכז ליברלית
 אידאולוגיות:  ציונות, ליברליזם
 כנסות:  הראשונה - הרביעית
 ממשלות:  4, 5
 אותיות:  צ
 שיא כוחה:  23 מנדטים* (הכנסת השנייה)  *נוספו שלושה מנדטים בעת כהונת הכנסת
 שפל כוחה:  7 מנדטים (הכנסת הראשונה)
 נוצרה מתוך:  נוצרה כמפלגה עצמאית
 התמזגה לתוך:  המפלגה הליברלית הישראלית
 מטה:  ירושלים 
 מיקום במפה הפוליטית:  ימין-מרכז
 
הציונים הכלליים הייתה מפלגה ציונית בתפוצות אירופה, בארץ ישראל ובמדינת ישראל בעלת תפיסה אידאולוגית מרכזית ליברלית. התקיימה החל מראשית שנות השלושים ועד לשנות השישים. לאחר מכן הפכה למפלגה הליברלית שהיא חלק ממרכיבי הליכוד.
היסטוריה > בתפוצות

הביטוי "ציונים כלליים" ניתן במקור לחוגים במסגרת התנועה הציונית ולצירי הקונגרסים שהיו במרכז המפה ולא היו חברים במפלגה כלשהי, חלקם חברי ההסתדרות. בשנת 1931 הקימו הציונים הכלליים מפלגה בוועידה בקרקוב, אליה הצטרפו "הציונים הרדיקליים" בפולין בהנהגת יצחק גרינבוים והם הפכו לתנועה גדולה בפולין ובתפוצות נוספות. תומכיה נמנו עם אנשי המעמד הבינוני והיא דגלה בציונות ראשית לכל, בכלכלה חופשית, ביוזמה פרטית ובהסרת מעורבות המפלגות במערכות החיים.
בשנת 1935 התפלגה התנועה ל"ההתאחדות העולמית של הציונים הכללים" (קבוצה א') שתמכו במדיניות ויצמן ביחס לבריטניה ופעולה גם במסגרת ההסתדרות הכללית של העובדים. ול"הברית העולמית של הציונים הכללים" (קבוצה ב') שהתנגדו למדיניות ויצמן ותמכו בהקמת ארגון עצמאי של עובדים ציונים כלליים בארץ ישראל. המפלגה התאחדה מחדש רק ב-1946. ב-1968 חל פילוג נוסף לשלוש תנועות: "הברית העולמית של הציונים הכלליים" אליה הייתה שייכת המפלגה הליברלית, "הקונפדרציה העולמית של הציונים הכלליים" שפעלה רק בתפוצות ו"הליברלים העצמאיים" שפעלו בישראל בנפרד.
ברומניה קמה מפלגת הציונים הכלליים ב-24 בינואר 1947 ובוועד הפועל שלה היו עורך דין ז'אן כהן, דוקטור Marcu R. Cohin, לאון יצהר ומישל לייבה.
מראשי התנועה העולמית: יצחק גרינבוים, אבא הלל סילבר, נחום גולדמן.
היסטוריה > בארץ ישראל ובמדינת ישראל

מנחם מנדל אוסישקין נחשב כמשפיע מאוד על ראשית התנועה בארץ ישראל. המפלגה הוציאה עיתון בשם "הבוקר", החל משנות השלושים ועד לשנות השישים. שנים רבות היה עורך העיתון יוסף הפטמן.
המפלגה התמודדה בבחירות לאספה המכוננת, היא הכנסת הראשונה, וזכתה לשבעה מנדטים. הסבר אפשרי לתוצאה הנמוכה יחסית הוא קשיי התארגנות המפלגה לקראת הבחירות עקב האירועים שליוו את הקמת המדינה. המפלגה לא הייתה שותפה בממשלה.
את עיקר כוחה צברה המפלגה בשנים 1949–1950. ההתחזקות הגדולה הייתה תוצאה של מדיניות הקיצוב (הצנע) שהנהיגה הממשלה המכהנת בראשות מפא"י. הציונים הכלליים דגלו במשק חופשי ובביטול הצנע ועל כן זכו לפופולריות רבה בתקופה זו. סיסמת המפלגה בבחירות 1951 הייתה "תנו לחיות בארץ הזאת", סיסמה שקסמה לרבים בתקופת הצנע. התמיכה הרבה לה זכו באה לידי ביטוי בבחירות לעיריות ומועצות המקומיות שנערכו בנובמבר 1950, הציונים הכלליים זכו ב-24.5%, רק 2.8% פחות ממפא"י - מפלגת השלטון. תוצאות הבחירות ערערו את היציבות בתוך מפא"י, שחששה מאיבוד ההנהגה בבחירות הבאות וממרי אזרחי בעקבות מדיניותה הכלכלית. בעקבות אירועים אלו יזמה מפא"י את תוכנית המדיניות הכלכלית החדשה שהתקבלה ב-1952.
בכנסת השנייה הצטרפה המפלגה לקואליציה בראשות מפא"י לאחר שממשלת ישראל השלישית התפרקה ב-23 בספטמבר 1952 עם עזיבת אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל. עם הצטרפותה לקואליציה, הייתה המפלגה חברה בממשלת ישראל הרביעית. המפלגה קיבלה בסך הכול ארבעה תפקידי שרים: יוסף ספיר ויוסף סרלין כיהנו כשר במשרד הבריאות ובמשרד התחבורה ברוטציה, פרץ ברנשטיין הופקד על משרד המסחר והתעשייה, ישראל רוקח קיבל את משרד הפנים. זלמן סוזאיב היה סגן שר משרד המסחר והתעשייה.
הממשלה פורקה בעקבות תרגיל פוליטי פתאומי של בן-גוריון ושרת. מפלגת הציונים הכללים שהגיעה לא מוכנה לבחירות לכנסת השלישית (יולי 1955) זכתה בהן ב-13 מנדטים בלבד. הרקע לירידת כוחה היו חוסר שביעות הרצון של הציבור מפעילותה בממשלה וחוסר המוכנות לבחירות בעקבות התרגיל הפוליטי של בן-גוריון ושרת. הפעם לא הצטרפה המפלגה לקואליציה בראשות מפא"י.
בבחירות לכנסת הרביעית (נובמבר 1959) זכתה המפלגה בשמונה מנדטים. היא לא הייתה שותפה לקואליציה.
היסטוריה > ההתמזגות עם המפלגה הפרוגרסיבית

לקראת הבחירות לכנסת החמישית (1961) התאחדו הציונים הכלליים עם המפלגה הפרוגרסיבית לשם הקמת המפלגה הליברלית הישראלית. ב-1965 הקימה המפלגה הליברלית גוש פוליטי משותף עם חרות בשם גח"ל, שהיווה את הבסיס לליכוד שהוקם ב-1973.
אחת הקושיות ההיסטוריות שהותירו אחריהם הציונים הכלליים קשורה לכך שבפרקי זמן מסוימים היה כוחם האלקטורלי הפוטנציאלי שקול או קרוב לזה של מפלגות הפועלים ובכל זאת לא זכו להגמוניה הפוליטית לה קיוו. ייתכן שההסבר לכך נעוץ בעובדה שלא הקימו מנגנונים יעילים בעלי עוצמה מגייסת כמו ההסתדרות ותנועות הנוער של יריביהם משמאל (ולמעשה גם של יריביהם מימין). הם גם לא הותירו אחריהם הגות או כתבים משמעותיים כיריביהם משני צדי המפה הפוליטית. למעשה, גם לא עמד בראשם מעולם מנהיג כריזמטי דוגמת דוד בן-גוריון משמאל, או זאב ז'בוטינסקי, ומאוחר יותר מנחם בגין מימין. המנהיג היחיד שעשוי היה להוות דגם למנהיג מעין זה עבור הציונים הכלליים היה חיים ויצמן, אולם הלה נמנע מעיסוק בפוליטיקה מפלגתית לשמה, והוא הנהיג את התנועה הציונית, ובמידה מסוימת אף את העם היהודי, מבלי להישען על מנגנון מפלגתי ומבלי להכפיף עצמו אל מנגנון שכזה.
מראשי התנועה בישראל: ישראל רוקח – ראש עיריית תל אביב ושר הפנים בממשלת ישראל, פרץ ברנשטיין – שר בממשלת ישראל, יוסף ספיר – שר בממשלת האחדות הלאומית שהוקמה ערב מלחמת ששת הימים.
אידאולוגיה

המפלגה הייתה בעלת צביון ליברלי-קפיטליסטי מובהק שייצגה את מעמד הביניים. אף על פי שהשתייכה לימין הפוליטי, פעלה המפלגה בתקופת היישוב במסגרת מוסדות היישוב וארגון ההגנה ובענייני ביטחון ומדיניות דגלה בקו מתון. בענייני חברה וכלכלה דגלה המפלגה במשק קפיטליסטי וביוזמה חופשית והתנגדה למשק ההסתדרותי. מבחינות רבות תמכה המפלגה הליברלית בממלכתיות שהנהיג דוד בן-גוריון (שהפחיתה את השפעת ההסתדרות והמפלגות במשק), אולם, התנגדה להגברת השליטה של המדינה במשק.
נציגי המפלגה בכנסת

| הכנסת | חברי הכנסת | הערות |
| --- | --- | --- |
| מועצת המדינה הזמנית (1948) | 4 נציגים: דניאל אוסטר, אליהו ברלין, פרץ ברנשטיין, יצחק גרינבוים |  |
| הכנסת הראשונה (1949) | 7 מנדטים: פרץ ברנשטיין, ישראל רוקח, שושנה פרסיץ, יוסף ספיר, יעקב קליבנוב, יעקב גיל, יוסף סרלין |  לרשימת מועמדים מלאה ראו כאן (הקישור אינו פעיל) |
| הכנסת השנייה (1951) | 20 מנדטים: פרץ ברנשטיין, ישראל רוקח, שושנה פרסיץ, יוסף ספיר, יעקב קליבנוב, יוסף סרלין, חיים בוגר, שמעון בז'רנו, אלימלך-שמעון רימלט, בן-ציון הראל, חיים אריאב, עזרא איכילוב, שמחה בבה, זלמן סוזאיב, בת-שבע כצנלסון, אברהם סטופ, נחום חת, ג'ורג' פלש, שלום זיסמן, שלמה פרלשטיין, אליהו אלישר, שמעון גרידי, בנימין ששון |  אלישר וששון הצטרפו לסיעה ב-10 בספטמבר 1951 מסיעת ספרדים ועדות המזרח.  גרידי הצטרף לסיעה ב-10 בספטמבר 1951 מסיעת התאחדות התימנים. ב-29 ביוני 1955 הודיע על פרישתו מהסיעה והקמת סיעת יחיד, שלא הוכרה על ידי ועדת הכנסת.  לרשימת מועמדים מלאה ראו כאן |
| הכנסת השלישית (1955) | 13 מנדטים: פרץ ברנשטיין, ישראל רוקח, שושנה פרסיץ, יוסף ספיר, יוסף סרלין, חיים אריאב, אלימלך-שמעון רימלט, שמחה בבה, שמעון בז'רנו, זלמן סוזאיב, בן-ציון הראל, עזרא איכילוב, שלמה פרלשטיין, יעקב קליבנוב |  ב-16 ביוני 1957 נפטר חיים אריאב. החליף אותו יעקב קליבנוב.  לרשימת מועמדים מלאה ראו כאן |
| הכנסת הרביעית (1959) | 8 מנדטים: פרץ ברנשטיין, יוסף ספיר, יוסף סרלין, אלימלך-שמעון רימלט, עזרא איכילוב, משה נסים, צבי צימרמן, שניאור זלמן אברמוב |  ב-8 במאי 1961 התאחדו הציונים הכלליים עם המפלגה הפרוגרסיבית והקימו את המפלגה הליברלית הישראלית.  לרשימת מועמדים מלאה ראו כאן |
לקריאה נוספת

דרור זייגרמן, המהפך הליברלי: מיזוגים פוליטיים: חקר המפלגה הליברלית בישראל, הוצאת שוקן, 2013 (הספר בקטלוג ULI)
יגאל דרורי, בין ימין לשמאל: "החוגים האזרחיים" בשנות העשרים, תל אביב: מפעלים אוניברסיטאיים, 1990. (הספר בקטלוג ULI)
נעמי שילוח, מרכז הולך ונעלם: החוגים האזרחיים בארץ-ישראל בשנות השלושים, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2003. (הספר בקטלוג ULI)
שניאור זלמן אברמוב, על מפלגה שנעלמה ועל ליברליזם, תל אביב: דביר, 1995. (הספר בקטלוג ULI)
יניב בן-עוזי, מפלגת הציונים הכלליים, 1948–1955: עלייתה ושקיעתה של מפלגת "הציונים הכלליים" בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל, חיפה: חמו"ל, 2005. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

1 2 3  אמיר גולדשטיין, שקיעת הציונים הכלליים וכישלון האלטרנטיבה הליברלית, 1959–1961, עמ' 295
↑  Buletinul Centrului Muzeului și Arhivei istorice a evreilor din România, עמוד 182 (ברומנית)
↑  אמיר גולדשטיין, שקיעת הציונים הכלליים וכישלון האלטרנטיבה הליברלית, 1959–1961, עמ' 296
| ציונות ישראל |
| --- | --- | --- |
| נושאים ומושגים מרכזיים | התנועה הציונית • התקווה • ארץ ישראל • אוטואמנציפציה • תוכנית בזל • תוכנית אוגנדה • תוכנית בילטמור • "אלטנוילנד" ו"מדינת היהודים" • עלייה לארץ ישראל, ההעפלה וחוק השבות • תחיית הלשון העברית • עבודה עברית וכיבוש העבודה • חלוציות • קיבוץ • מחתרות עבריות בארץ ישראל • כוח המגן העברי • כרונולוגיית ההתיישבות היהודית בארץ ישראל בעת החדשה • אנטישמיות • טריטוריאליזם יהודי • הצהרת בלפור, הספר הלבן הראשון ותוכנית החלוקה • הכרזת העצמאות ומלחמת העצמאות • דגל ישראל • הסכסוך הישראלי-פלסטיני • פוסט-ציונות ואנטי-ציונות • החלטת האו"ם 3379 • החלטת האו"ם 4686 |  |
| זרמים בציונות | ציונות מדינית • ציונות מעשית • ציונות סינתטית • ציונות רוחנית • הציונים הכלליים וציונות כללית • ציונות סוציאליסטית • ציונות רוויזיוניסטית • ציונות דתית • ארץ ישראל השלמה • ציונות נוצרית • ניטשה והציונות |  |
| ארגונים ציוניים | קונגרס פוקשאן והוועד המרכזי ליישוב ארץ ישראל וסוריה • ההסתדרות הציונית העולמית • הקונגרס הציוני העולמי • הוועד הפועל הציוני וההנהלה הציונית • הסוכנות היהודית • קרן קיימת לישראל • קרן היסוד • מינהל מקרקעי ישראל • המשרד הארצישראלי • המוסדות הלאומיים • הכשרת הישוב • אוצר התיישבות היהודים ובנק אנגלו-פלשתינה • פיק"א • הגדודים העבריים • ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל • הסתדרות העובדים הכללית החדשה • סולל בונה • הארכיון הציוני המרכזי • ארכיון התצלומים של קק"ל |  |
| תנועות ציוניות | ביל"ו • חובבי ציון • ציוני ציון • פועלי ציון • ההתיישבות העובדת • התנועה הקיבוצית • עליית הנוער • תנועת המזרחי • ברית הציונים הרוויזיוניסטים • ציונות ברוסיה • ציונות בלוב |  |
| מחתרות עבריות | בר-גיורא • השומר • הרועה • הגדעונים • ארגון המגן • ניל"י • הקיבוץ • ההגנה • פלמ"ח • אצ"ל • לח"י • תנועת המרי העברי |  |
| ראשוני הציונות | מבשרי הציונות • יהודה לייב פינסקר • בנימין זאב הרצל • נתן בירנבוים • מקס נורדאו • אחד העם • ליאו מוצקין • דב בר בורוכוב • משה הס • נפתלי הרץ אימבר • דוד וולפסון • חיים ויצמן • משה לייב ליליינבלום • נחום סוקולוב • נחמן סירקין • יוסף לוריא • מקס בודנהיימר • אדמונד ג'יימס דה רוטשילד • יצחק יעקב ריינס • אוטו ורבורג • נחום גולדמן • יחיאל צ'לנוב • אבא הלל סילבר • צבי הירש קלישר • שמואל מוהליבר |  |
| אישים ציונים נוספים ואנשי היישוב | אהרן דוד גורדון • מרטין בובר • רחל המשוררת • שמואל הוגו ברגמן • הנרייטה סאלד • זאב ז'בוטינסקי • מאיר בר-אילן • חיים ארלוזורוב • זלמן שזר • אברהם יצחק הכהן קוק • ארתור רופין • דוד בן-גוריון • מנחם אוסישקין • אב"א אחימאיר • חיים בוגר (בוגרשוב) • ברל כצנלסון • אלכסנדר זייד • יוסף שפרינצק • ישראל שוחט • שמריהו לוין • יוסף טרומפלדור • מיכאל הלפרן • גרשם שלום • יהודה לייב מאגנס • יצחק טבנקין • יצחק בן-צבי • מנחם בגין • אברהם שטרן (יאיר) • ציונים לא יהודים |  |
ראו גם 100 מושגי יסוד • פורטל ישראל • פורטל היישוב • היסטוריה של עם ישראל • היסטוריה של ארץ ישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265321305171  VIAF: 3414148574308224430005   WorldCat (עם VIAF): 3414148574308224430005 
סמל נוסף של המפלגה
פרץ ברנשטיין, אחד המנהיגים הבולטים של המפלגה עד שנות ה-60
בית הקברות הצבאי ברוונה

| --- | --- |

 פרטי בית הקברות
 תאריך הקמה:  1945 
 אתר רשמי
 
 קואורדינטות:  44°26′29″N 12°06′28″E﻿ / ﻿44.441525°N 12.107673°E﻿ / 44.441525; 12.107673
  (למפת איטליה מוגדלת) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןבית הקברות הצבאי ברוונה(למפת איטליה רגילה) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןבית הקברות הצבאי ברוונה
 
בית הקברות הצבאי ברוונה באיטליה (אנגלית: Ravenna War Cementery) הוא בית קברות בו קבורים 927 חללי מלחמות העולם, רובם ממלחמת העולם השנייה. בבית קברות זה מצוי הריכוז הגדול ביותר מבין חללי הבריגדה היהודית, סך הכול נקברו שם 33 מחללי הבריגדה. בית הקברות ממוקם במרחק 12 ק"מ מערבית מהעיר רוונה, בדרך "SS16" מרוונה לפרארה, ליד הכפר פיאנג'יפאנה (Piangipane) הכלול בתחום העיר רוונה. בעבר התקיים במקום טקס זיכרון. בית הקברות פתוח לביקורים והכניסה אליו גם לבעלי ניידות מוגבלת.
החללים הטמונים בבית הקברות

חלק ניכר מהחללים הטמונים בבית הקברות הם מחיל המשלוח  הקנדי, שהיה חלק ממחנה בעלות הברית בפלישה לאיטליה. בתקופה שבין 2 לבין 22 בדצמבר 1944 נהרגו בקרבות 548 חיילים קנדיים מהקורפוס הקנדי הראשון, במערכה אשר נערכה בתנאים של גשם זלעפות, שיטפונות, מחסור בתגבורת צבאית ובסוגי תחמושת וכל זה בשעה שההתנגדות הגרמנית נמשכה במלוא עוצמתה. אמנם העיר רוונה נכבשה כבר בראשית דצמבר 1944, אך הקרבות נמשכו בלחימה על חציית הנהרות: סניו (Senio) ולמונה (Lamone). מערכה אשר כונתה "ההתקדמות בחציית הנהרות". רק במתקפת חורף, בין ינואר 1945 לבין אפריל 1945, נשברה ההתנגדות הגרמנית. אחת המשימות האחרונות של הכוחות הקנדיים הייתה לטהר את השטחים המוצפים בין העיר רוונה לבין הלגונה קומאקיו (Comacchio lagoon). בסיומה הועברו הכוחות הקנדיים לצפון מערב אירופה (כמו הבריגדה היהודית).
בבית הקברות טמונים גם 33 חללים ממלחמת העולם הראשונה שהיו קבורים בבתי קברות בסביבה: Gradisca ,Arzigano, Fano, Monterosso al Mare. קבוצות אחרות של חללים ממלחמת העולם השנייה היו מחילות המשלוח אשר הגיעו מהודו ומניו זילנד. ביניהם יש 63 חללים שלא זוהו.
קברו של זליג טנקל, חייל הגדוד השני של הבריגדה היהודית
קברו של משה מלמן, חלל הגדוד השלישי של הבריגדה היהודית
תמונות מטקס הזיכרון ברוונה

הטקס התקיים על ידי היחידה להנצחת החייל, משרד הביטחון, בשנת 2007
ראו גם

הבריגדה היהודית
הגדוד העברי השני
המערכה על נהר סניו
בריזיגלה
טרוויזיו
לקריאה נוספת

ד"ר יעקב ליפשיץ (הרב הצבאי של הבריגדה) ספר הבריגדה היהודית, הוצאת יבנה, 1947.
הקהילייה הקריבית

| --- | --- |


מפת מדינות הארגון:      חברות מלאות      חברות נלוות      משקיפות
 
 מטה הארגון:  גיאנה ג'ורג'טאון, גיאנה
 חברים:  15 מדינה חברה 
 תקופת הפעילות:  4 ביוני 1973 – הווה (51 שנים) 
 www.caricom.org
 
הקהילייה הקריבית (באנגלית: Caribbean Community, ראשי תיבות CARICOM או CC) היא ארגון אזורי על-לאומי המאגד מדינות השוכנות לחופי הים הקריבי. הארגון נוסד ב-1973, ונועד להחליף את ארגון הסחר של הקריביים, שהוקם כדי לשמר את הקשרים הכלכליים שבין המדינות דוברות האנגלית בים הקריבי, לאחר פירוק הפדרציה של איי הודו המערבית ב-1962. כיום נכללות בו גם מדינות שאינן דוברות אנגלית.
כיום ישנן בארגון 15 חברות מלאות, 5 חברות נלוות ו-7 משקיפות.[דרוש מקור: משקיפות] החברות המלאות הן אנטיגואה וברבודה, איי בהאמה, ברבדוס, בליז, דומיניקה, גרנדה, גיאנה, סורינאם, האיטי, ג'מייקה, מונטסראט (טריטוריה של בריטניה), סנט קיטס ונוויס, סנט לוסיה, סנט וינסנט והגרנדינים וטרינידד וטובגו.
רוב החברות הן מדינות איים באיים הקריביים, מלבד בליז שנמצאת במרכז אמריקה וסורינאם וגיאנה ששוכנות בצפונה של דרום אמריקה.
החתומים המקוריים על אמנת הקהילה היו ראש ממשלת ברבדוס ארול בארו, פורבס ברנהאם לגיאנה, מייקל מנלי לג'מייקה, ואריק ויליאמס לטרינידד וטובגו. עד 1 במאי 1974 חתמו כל שאר חברי ארגון הסחר של הקריביים על ההסכם להפוך לחברים מלאים ב-CARICOM, למעט אנטיגואה וברבודה וסנט קיטס ונוויס. שתיהן חתמו על ההסכם ביולי 1974.
ביולי 1983, איי בהאמה הפכה לחברה ה-13 בקהילה הקריבית אך לא לשוק המשותף.
סורינאם הפכה למדינה ה-14 שהצטרפה לקהילה ביולי 1995 ולשוק המשותף בינואר 1996.
האיטי אושרה רשמית כמדינה החברתית ה-15 בפגישת ראשי מדינות הקהילייה ה-23 בג'ורג'טאון ב-2 ביולי 2002.
ביולי 1991, איי הבתולה הבריטיים ואיי טרקס וקייקוס הפכו לחברים השותפים הראשונים לקהילייה ואחריהם אנגווילה ביולי 1999. איי קיימן הפכו לחבר השותף הרביעי בקבוצה האזורית ב-16 במאי 2002, וברמודה הפכה לחמישית ב-2 ביולי 2003.
הקהילייה הקריבית פועלת ליצירת שוק כלכלי משותף למדינות האזור, ומקדמת את שיתוף הפעולה בין החברות בתחומים שונים. כך למשל הונפקו החל מ-2005 דרכונים של הקהילייה הקריבית על ידי חלק מן המדינות החברות.
דגלה של הקהילייה הקריבית מבוסס על שני פסים אופקיים שווים בתכלת ובכחול. באמצעו של הדגל עיגול צהוב שבמרכזו שתי אותיות C שלובות. האחת לקהילייה (Community) והאחרת לקריביים (Caribbean).
ראו גם

ארגון מדינות מזרח הקריביים
הערות שוליים

↑  Brief History of CARICOM, Caribbean Elections
| הקהילייה הקריבית (CARICOM) |
| --- | --- | --- |
| חברות | אנטיגואה וברבודה • בהאמה[1] • בליז • ברבדוס • גרנדה • גיאנה • ג'מייקה • דומיניקה • האיטי • טרינידד וטובגו • מונטסראט • סנט וינסנט והגרנדינים • סנט לוסיה • סנט קיטס ונוויס • סורינאם |  |
| חברות נילוות | איי הבתולה הבריטיים • איי קיימן • אנגווילה • ברמודה • איי טרקס וקייקוס |  |
| מדינות משקיפות | ארובה • ונצואלה • הרפובליקה הדומיניקנית • מקסיקו • סנט מארטן • פוארטו ריקו • קולומביה • קוראסאו |  |
[1] חברה בקהילייה אך לא בשוק המשותף
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007572970705171  PLWABN: 9811738914805606  BIBSYS: 6039792  BnF: cb145242773 (data)  CiNii: DA15254432  GND: 33586-1  ISNI: 0000 0001 2165 0967  LCCN: n79060698  NLA: 36560667  RERO: 02-A009600360  SUDOC: 09948806X  VIAF: 123142959   WorldCat (עם VIAF): 123142959
ג'ון וילקס בות'

| --- | --- |

 לידה:  10 במאי 1838 בל אייר, מרילנד, ארצות הברית 
 נהרג:  26 באפריל 1865 (בגיל 26) Port Royal, וירג'יניה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות גרין מאונט 
 השכלה:  תיכון בל אייר 
 תקופת הפעילות:  מ-1855 
 השקפה דתית:  נצרות פרוטסטנטית 
 בן או בת זוג:  Ella Wren  Lucy Lambert Hale 
 חתימה:   
 
פוסטר שהכריז כי בות' מבוקש
ג'ון וילקס בות' (באנגלית: John Wilkes Booth;‏
10 במאי 1838 – 26 באפריל 1865) היה שחקן תיאטרון אמריקאי, רוצחו של נשיאה ה-16 של ארצות הברית אברהם לינקולן ומנהיגו של קשר שמטרתו הייתה לחסל את ראשי הממשל בארצות הברית.
ראשית חייו ומשפחתו

בות' נולד בחווה ב-1838 ליד בל אייר (Bel Air), מרילנד. הוריו, ג'וניוס בות' ומארי אן הולמס (Holmes), היו בריטים שהיגרו לארצות הברית ב-1821. ג'וניוס היה אחד מהשחקנים המפורסמים ביותר בתיאטרון האמריקאי. כשנפטר ב-1852 כתב המשורר האמריקאי וולט ויטמן: "הנה הלך הרומאי הגדול והנאצל מכולם". אחיו של בות', אדווין בות', היה השחקן השייקספירי החשוב ביותר בארצות הברית בסוף המאה ה-19.
תחילת הקריירה כשחקן

באוגוסט 1855, כשהיה בות' בן 17, ערך את הופעת הבכורה שלו כשחקן שכשיחק במחזהו של שייקספיר "ריצ'רד השלישי". ב-1858 היה לחבר קבוע בתיאטרון ריצ'מונד שבווירג'יניה והקריירה שלו החלה להמריא. במקביל הוא החל להיות מוקסם מדרך החיים בדרום, דבר שהשפיע רבות על פעולותיו המאוחרות.
פעילותו החתרנית

ב-1859, שאל מדים של מיליציה בשם "אפורי ריצ'מונד" (Richmond Grays), אשר השתתפה באבטחה של ביצוע גזר הדין, וזאת כדי להיות נוכח בהוצאתו להורג של ג'ון בראון, מתנגד לעבדות שניסה לעורר מרד עבדים. מאוחר יותר כתב ביומנו שהיה נרגש לחזות בצדק נעשה. כשהחלה מלחמת האזרחים, תמך בות' בקונפדרציה. הוא אמר שהבטיח לאמו שלא יצטרף למלחמה כחייל, אך הוא סייע למאמץ המלחמתי בדרכים אחרות.
ב-1862 נעצר בעוון הבעת עמדות אנטי ממשלתיות. ב-9 בנובמבר 1863, הופיע בות' במחזה "לב השיש" (Marble Heart) בתיאטרון פורד בוושינגטון די. סי.. בקהל נכח גם הנשיא לינקולן, שישב באותו תא שבו יירצח לאחר מכן. ב-1864 ניצל את מעמדו כשחקן מפורסם, שאיפשר לו לנוע בחופשיות בין הצפון לדרום, כדי להבריח ציוד רפואי לצבא הקונפדרציה.
הקונספירציה לחטיפת לינקולן

באוקטובר 1864 נסע בות' למונטריאול, שם נפגש עם מספר אנשים הקשורים לקונפדרציה, אך תוכנן של פגישות אלו אינו ברור. בעקבות כך נסע בות' לוושינגטון, כשהוא נושא עמו מכתב מטעם אנשי הקונפדרציה המיועד לדוקטור ויליאם קווין. המכתב הוביל לבסוף את בות' להיפגש עם דוקטור סמואל מאד בנובמבר 1864. בות', בעזרתם של דוקטור מאד ואחרים, החל לתכנן מבצע ללכוד את הנשיא לינקולן ולחטוף אותו לריצ'מונד. הם קיוו לאלץ את הממשל האמריקאי לשחרר את שבויי המלחמה של הקונפדרציה בתמורה לשחרורו. תכנון המבצע ארך חמישה חודשים, במהלכם הספיק בות', ב-4 במרץ 1865, לחזות בנאום ההשבעה השני של הנשיא לינקולן, שם שמע אותו מדבר בין השאר על שוויון זכויות לשחורים, דבר שהחריף עוד יותר את שנאתו אליו.
החטיפה הייתה אמורה להתרחש ב-17 במרץ 1865, אך הנשיא לינקולן שינה במפתיע את תוכניותיו לאותו יום, ובכך סוכלה החטיפה. יום לאחר הניסיון הכושל, הופיע בות' שוב בתיאטרון פורד במחזה "הבוגד". הייתה זו ההופעה האחרונה בקריירה שלו.
שבועיים לאחר מכן נכנע הדרום באופן סופי. עובדה זו, וכן כישלון תוכניתם הקודמת, הביאה את בות' וחבריו להחליט לרצוח את לינקולן וחברים נוספים בממשל האמריקאי.
ההתנקשות

ביום שישי, 14 באפריל 1865, נכח לינקולן בתיאטרון פורד וחזה בקומדיה "בן דודנו האמריקאי". בות' התגנב לתאו של לינקולן, וירה בו בראשו בנוכחות אשתו ושומר הראש שלו. לפני שנמלט, הספיק בות' להיאבק בשומר הראש של הנשיא ודקר אותו בידו, לאחר מכן קפץ לבמה תוך כדי שהוא שובר את רגלו, וצעק משהו מול הקהל המזועזע. משפטו האחרון בתיאטרון מוטל בספק עד עצם היום הזה, ישנה טענה שצעק בלטינית: "Sic semper tyrannis" (כך תמיד לרודנים), ויש טענה שצעק "זו נקמת הדרום". בחסות המהומה שנוצרה לאחר הירי, הצליח בות׳ להימלט מהמקום. לאחר ההתנקשות החל בות' במסע בריחה שארך 12 ימים. מיד לאחר ההתנקשות יצא בות' מהסמטה הצדדית של התיאטרון, והחל ברכיבה ממושכת ומהירה שנמשכה שש שעות. בדרך נפגש בות' עם דייוויד הרולד שהיה חלק מהמזימה להתנקש בהנהגת ארצות הברית. השניים עצרו בחווה של אחד מתומכי הקונפדרציה על מנת לאסוף נשק, תחמושת ומעט מזון. מיד לאחר העצירה הראשונה, שארכה כמספר דקות, המשיכו לרכוב לביתו של דוקטור סמואל מאד (Samuel Mudd), שטיפל ברגלו השבורה של בות'. בות' נרדף על ידי כוח צבאי, והסתתר באסם בחווה בווירג'יניה. במהלך פשיטה של הכוחות על האסם הוא הוצת ובות' נמלט בריצה. בעת שנמלט הוא נורה על ידי בוסטון קורבט, אחד ממפקדי הכוח, שחשש כי בות' עומד לפתוח באש, ומת מספר שעות לאחר מכן. משאר ההתנקשויות שתכנן בות', נותר ניסיונו של אחד מחבריו לרצוח את ויליאם סיוארד, מזכיר המדינה של לינקולן. סיוארד נדקר בחזהו אך שרד והמשיך בתפקידו.
ייצוגים בתרבות הפופולרית

בספר "אברהם לינקולן, צייד ערפדים", מופיע וילקס בות' כערפד המעוניין לחסל את לינקולן.
בסדרה הבלשית האמריקאית "בונז", הדמות הראשית הגברית, הסוכן סילי בות', הוא אחד מצאצאיו של ג'ון וילקס בות', דבר שהוא שומר בסוד, ואילו האנתרופולוגית המשפטית בונז מגלה לפי תוי פנים מובהקים משותפים.
הערות שוליים

↑  [עונה 1, פרק 16  -  https://bones.fandom.com/wiki/John_Wilkes_Booth John Wilkes Booth], Bones Wiki (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305139405171  PLWABN: 9810700598705606  BNC: 000505518  BNE: XX4817561  BnF: cb11970317v (data)  CiNii: DA14277170  GND: 119060639  ISNI: 0000 0001 0773 016X  LCCN: n79061239  NARA: 10582830  NDL: 01065107  NKC: mub20231173956  NLG: 97212  NTA: 070037418  RSL: 000118849  SNAC: w6gt5n06  SUDOC: 027721035  VIAF: 10647377   WorldCat (עם VIAF): 10647377 
איור (ליתוגרפיה: קורייר ואייבס) המתאר את וילקס בזמן ההתנקשות בתא שבתיאטרון פורד