stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הלגולנד

בתים בהלגולנד
הֶלְגוֹלַנד (גרמנית: Helgoland, הליגולנדית (אנ'): deät Lun) הוא ארכיפלג גרמני קטן, הממוקם במפרץ הלגולנד בפינתו הדרום-מזרחית של הים הצפוני.
הארכיפלג נתפס על ידי הבריטים ב-1807, במהלך המלחמות הנפוליאוניות. קודם לכן נשלט המקום על ידי הדנים. בשנת 1890 הועבר המקום, יחד עם רצועת קפריבי, לידי גרמניה, תמורת הכרתה של האחרונה בשלטון הבריטי בזנזיבר. מאז נותר הלגולנד בשלטון גרמני, למעט תקופה של שבע שנים מסוף מלחמת העולם השנייה, אז היה בחסות בריטית. האי מאוכלס בכ־1,650 איש. הארכיפלג הוא היחיד מכל האיים הגרמנים שמרוחק מאדמתה של גרמניה, ונמצא במרחק של שעתיים שיט מהדלתה של נהר האלבה.
בנוסף לגרמנית, האנשים המקומיים בארכיפלג דוברים גם את הניב הפריזי הקרוי "הליגולנדי", הנקרא בשפתם Halunder. פעם נקראה הליגולנד, Heyligeland, או "ארץ הקודש", מכיוון שהאי מקושר לאל הנורדי פורסטי.
מלחמת העולם השנייה

במלחמת העולם השנייה הוקמו באי ביצורים וכן מבצור צוללות והוא הופצץ קשות על ידי חיל האוויר הבריטי.
לאחר המלחמה, החל ממרץ 1946 ועד שנת 1949, בוצע פרויקט "רובי" שהיה שתוף פעולה בין חיל האוויר המלכותי לזה של חיל האוויר של ארצות הברית. הפרויקט נועד לבחינת פצצות חודרות בונקרים. למטרה זו נבחרו אתרים מבוצרים שונים לרבות מבצור הצוללות נורדזי 3 ועוד מתקנים תת-קרקעיים באי. בוצעו כ-140 גיחות של מטוסי אוורו לנקסטר, בואינג B-29 סופרפורטרס ומטוסי בואינג B-17 מבצר מעופף שהטילו פצצות מדגמים שונים בחלק מהאתרים.
ב-18 באפריל 1947 ערכה בריטניה פיצוץ ענק באי, שמטרתו הייתה הריסת הביצורים של האי. הפיצוץ הוביל לשינוי המבנה הטופוגרפי של האי.
מעבר יבוק (ספר)

| --- | --- |
מעבר יבוק, מנטובה ה'שפ"ו
 מידע כללי
 מאת:  אהרן ברכיה מודינא
 שפת המקור:  עברית 
 הוצאה
 מקום הוצאה:  מנטובה 
 תאריך הוצאה:  1626 
 
מַעֲבַר יַבֹּק הוא ספר שחיבר אהרן ברכיה מודינא והודפס לראשונה במנטובה בשנת 1626. בספר 112 פרקים (בגימטריה: "יבק"), הכוללים, בין השאר, תפילות וטקסים המיועדים לחולה, בני משפחתו והסובבים אותו במשך מחלתו, יציאת נשמתו וקבורתו. בספר יש ביטוי לפחדיו של החולה מן המוות ותקוותו להירפא, כמו ההיבט המציאותי של הסובבים אותו בהקשר לתהליך אותו הוא עובר, שלרוב איננו הפיך. הספר אינו חיבור הלכתי במובן המקובל של המילה, אך למרות זאת הייתה, ועדיין יש לו השפעה אדירה בשדה הפסיקה בתחום אחרית ימיו של יהודי.
הספר הודפס פעם נוספת בשנת 1732 בדפוס שלמה פרופס מוכר ספרים באמסטרדם וכן בדפוס ראם בווילנה בשנת 1860.
עיריית תל אביב-יפו קראה רחוב בשכונת נחלת יצחק על שם הספר, בסמוך לשני רחובות נוספים שנקראו גם הם על שם יצירות ספרותיות תורניות, "חיי אדם" ו"ילקוט הרועים".
משמעות שם הספר

בהקדמה לספר כותב אהרן ברכיה בחרוזים את הטקסט הבא:
וחברתי חידושים ודרושים שונים,  אשר יחד כולם דברי פרישות וטהרה וקדושה משלשים, ותמכתים בימין הענוה והבושה.
ויחסתים בשם מעבר יבק, להקריבם, ולהקטירם, באהבה ובמורא, לפני כל העדה קדושה.
בתוך עלמות תופפות יעברו דרך גשר רעוע, מעולם התמורה והכליון אשר עוותו המצב השמיימי, להתקשר במעדנים, היחוד והברכה והקדושה.
ובזה תעבור המנחה מנחת ביכורים על פנינו, ונעבור את מעבר יבק להתאבק בה' איש מלחמה.
עד עלות השחר שהוא התחיה כי אז לא יעקב יאמר עוד לנשמתנו ולגופנו, רק ישראל, כי נהיה ממלכת כהנים ונזכה לראות אלהים פנים אל פנים, כי יזרח לנו שמש צדקה ומרפא.
המחבר מדמה את המוות והמעבר בין העולם הזה לעולם הבא, למעברו של יעקב את נחל יבוק לקראת פגישתו עם עשו אחיו (כאשר לפני המעבר הוא שלח מנחה לעשיו, ולאחריו נאבק עם מלאך). את ההיאבקות עם המלאך הגיבור מדמה המחבר להידבקות בה' לאחר המוות, כאשר את סיום ההיאבקות עם עלות השחר מקביל המחבר לתחיית המתים. המחבר מאריך בהקדמה בהקבלה זו מצדדים שונים, ואף דורש את יב"ק כראשי תיבות בדיעבד - ייחוד, ברכה, קדושה, הנמצאים בעולם הבא.
חלוקת הספר

הספר מחולק לחמישה חלקים, המכונים על ידי המחבר מאמרות.
חלוקת הספר > מאמר ראשון - שפתי צדק

בפרק הראשון של המאמר, מבהיר המחבר את ההבדל בין קרן לבין פירות של מצוות. ממשיך למעלתה של מצוות גמילות חסדים, תוך מתן הסבר לסיבה מדוע המונח חסד, נאמר בלשון רבים. מכאן ממשיך למצוות ביקור חולים, שגם היא מצווה המתחלקת לקרן ופירות. ואומר כי ביקור החולה חייב להיות מלוּוֶה בתחנונים לרפואתו, ומי שמבקר ללא בקשת רחמים, לא יצא ידי חובת קיום המצווה. והביקור חולים המובחר, הוא שמתפלל על החולה, ומתוך כך מגיע לידי זעקה. ומשמעותה של זעקה היא שלאדם המתפלל אין עוד מילים, עד שזעקה מתפרצת מליבו, וערכה של זעקה זאת, כעשר תפילות, כיוון שהיא מעוררת, וביכולתה להמתיק את הדינים. עם זאת, מבהיר המחבר מדוע אסור לזעוק על החולה בשבת.
בפרק השני, מבהיר המחבר את חשיבות ביקור חולים, ואת "סדר בקשת הרחמים" שיש לומר על החולה.
בפרק שלישי, נכנס עניין האמונה. המחבר מבהיר שגם אם מחלתו של החולה היא תוצאה ישירה של מעשי בני אדם עליו לתלות את חוליו בהשגחה העליונה. ראוי שהחולה יצדיק על עצמו את הדין, וכדאי שיכוון למות על קידוש השם, וייחשב לו כאילו הפיל עצמו לכבשן האש לשם כך.
פרק רביעי, עוסק בחובת החולה לחזור בתשובה לפני מותו ולפרט את חטאיו. כן מוזכר גם הווידוי בתפילות היום (שחרית ומנחה), ומבואר הכוח שבהזכרת יציאת מצרים, והחלשת הסטרא אחרא, כתוצאה מהזכרה זאת. כן, מוזכרות התועלות הבאות לאדם לבניו ובני בניו מהזכרות אלו. הפרק מפרט את שכרו של המחזיר רשעים בתשובה, וחוזר ומדגיש עד כמה מועילים שברון לב ודמעות בווידוי של חולה.
חלוקת הספר > מאמר חמישי - אמרי נועם

במאמר ראשון כולל המחבר  דרושים והנהגות לחולה, דיני גוסס, סדר וידוי, סדר רחצת המת, סדר הקבורה, סדר האשכבה ועוד.
הערות שוליים

↑  אבריאל בר-לבב, טוב למות בעד חיינו, באתר הארץ, 18 בדצמבר 2009
↑  משה חלמיש, הנהגה מן הקבלה בספרות ההלכה, דעת - אתר לימודי יהדות ורוח.
↑  המשנה, מסכת פאה, פרק א', משנה א': ”ואלו דברים שאדם אוכל מפירותיהן בעולם הזה, והקרן קיימת לו לעולם הבא”
↑  מסתמך על הכתוב: ”שבת היא מלזעוק ורפואה קרובה לבא” (תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף י"ב, עמוד ב')
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007579474205171  VIAF: 10145304750878610709   WorldCat (עם VIAF): 10145304750878610709
כביש בין-מדינתי 70 (יוטה)

| --- | --- |

מסלול הכביש ביוטה מסומן באדום
 מידע כללי
 סיווג:  כביש ארצי
 ציר:  כביש אורך
 כביש מהיר:  כן
 כביש אגרה:  לא
 אורך:  372.842 ק"מ
 הקמה
 תקופת הבנייה:  1957–1990 (כ־33 שנים)
 מיקום
 ערים ראשיות:  Millard County, מחוז אמרי, Sevier County, Grand County 
 נקודת התחלה:  כביש בין-מדינתי 15 ליד פורט קוב
 נקודת סיום:  גבול יוטה - קולורדו
 
 קואורדינטות:  38°34′33″N 112°36′20″W﻿ / ﻿38.57588°N 112.605666°W﻿ / 38.57588; -112.605666
 he
 
כביש בין-מדינתי 70 (סימון הכביש: I-70) הוא כביש ראשי בתוואי מערכת הכבישים הבין-מדינתיים בארצות הברית. הכביש נמשך לאורך ארצות הברית החל מיוטה וכלה במרילנד. ביוטה הכביש בכיוון מערב למזרח. אורכו ביוטה כ-373 קילומטרים, והוא נמתח לאורך החלק המרכזי של המדינה.
ריצ'פילד היא העיר הגדולה ביותר על הכביש ביוטה. העיר סמוכה לכביש המהיר, אשר אינו משרת או מתחבר לאזורים עירוניים במדינה. הכביש המהיר נבנה כחלק ממערכת של כבישים המחברים את קליפורניה לצפון מזרח ארצות הברית. I-70 היה הניסיון השני לחבר את אזור דרום קליפורניה לחוף המזרחי של ארצות הברית דרך מרכז יוטה, הניסיון הראשון לבנות ציר מחבר כזה היה הניסיון לבנות את הרכבת היבשתית, אך ניסיון זה כשל. חלקים מהמהלך הראשון שימשו כבסיס להנחתו של מחדש של התוואי לכביש 70.
שלא כמו רוב הכבישים המהירים, חלקו הרב של I-70 ביוטה לא נבנה במקביל או על גבי כביש קיים. חלקים של I-70 נבנו באזורים שבהם בעבר לא היו כבישים סלולים. היות שהכביש נסלל ככביש חדש לגמרי, ב-I-70 ביוטה יש תכונות רבות ויחודיות ככביש מהיר. לדוגמה, 177 ק"מ בין גרין ריבר וסלינה הם המרחק הארוך ביותר בכביש מהיר כלשהו ללא שירותי מכונית כגון דלק. הוא גם הכביש הארוך ביותר בארצות הברית שנבנה ככביש חדש לגמרי מאז סלילת הכביש לאלסקה. בניית הקטע ביוטה של כביש I-70 מוזכרת כאבן דרך חשובה בבניית כבישי המערכת המהירים בארצות הברית.
המצור הגדול על גיברלטר

המצור הגדול על גיברלטר (באנגלית: Great Siege of Gibraltar) היה ניסיון של ספרד הבורבונית וממלכת צרפת לכבוש את גיברלטר מידי האימפריה הבריטית, בעת שזו הייתה מעורבת במלחמת העצמאות האמריקאית. המערכה על גיברלטר הפכה למצור הארוך ביותר בתולדות בריטניה, אשר נמשך מיוני 1779 ועד פברואר 1783, ולבסוף הסתיימה בניצחון בריטי על הפולשים הצרפתים והספרדים.
רקע

לגיברלטר ערך אסטרטגי רב עקב מיקומו של חצי האי, החשיבות של האזור הביאה למתחים מתמשכים בין ספרד ובריטניה לאורך השנים. ספרד תחת בית בורבון הייתה בת ברית של ממלכת צרפת שזמן קצר קודם למצור הפסידה את מושבתה לואיזיאנה הצרפתית לידי האימפריה הבריטית כחלק מתוצאות מלחמת שבע השנים.
הדם הרע בין בריטניה לצרפת וספרד השאיר יחסים קרים אך עם התקדמותה של מלחמת העצמאות של ארצות הברית, האימפריה הבריטית אשר הייתה בבעיה כספית עקב מלחמת שבע השנים נדרשה למקד חלק נכבד מכוחותיה בשביל לטפל במרד שלוש עשרה המושבות, דבר שהשאיר הזדמנות בשביל הספרדים והצרפתים. בהמשך למלחמה באמריקה, צרפת וספרד החלו לשלוח תמיכה כספית אל שלוש עשרה המושבות כאשר המטרה הסופית הייתה להביא לעצמאותן ולהחליש את בריטניה.
המצור > תקיפה

ישר לאחר הכרזת המלחמה בין ספרד ובריטניה ב-16 ביוני 1779 צי ספרדי תחת אדמירל לואיס דה קורדובה החל לנוע ולסגור על דרכי האספקה למפרץ קדיס (המפרץ המוביל אל מצר גיברלטר דרך האוקיינוס האטלנטי) במטרה להרעיב את החיל הבריטי המוצב בגיברלטר ולמנוע את הגעתה של תגבורת.
באותו הזמן, חיל רגלים ספרדי החל בבניית מערכת ביצורים מסביב לחצי האי במה שנודע כקו גיברלטר (Línea de Gibraltar). לאחר ייצובו קו הביצורים חתך אפקטיבית את חצי האי משאר איבריה. לאחר מכן החלו הספרדים במטחי הפגזות ארטילריה על החיל הבריטי במקום.
הכוחות הצרפתים היו באותה העת במצור על הבריטים במנורקה ועל כן השאירו את כיבוש גיברלטר לידי הספרדים.
המצור > כשל המצור

על אף שבימיו הראשונים היה די רופף, לאורך הזמן התחזקה הטלת המצור, הכוחות הספרדים הפכו דרוכים יותר והחיל הבריטי בחצי האי החל מרגיש את השפעות המצור. התקרבות החורף הייתה סימן רע לחיל הבריטי אך המורל החזיק ובדצמבר 1779 יצאה שיירת אוניות משא בליווי 21 אוניות מלחמה ככוח סיוע מבריטניה לגיברלטר.
כוח הסיוע נתקל בצי ספרדי בכף סט. וינסנט, בתחום המים הטריטוריאליים של האימפריה הפורטוגזית, בת ברית של בריטניה. לאחר ניצחון ימי בריטי (אנ') לקחו הכוחות את אספקתם של הספרדים התוקפים ולבסוף הגיעו כתגבורת למוצבים בגיברלטר ב-25 בינואר 1780. לקראת סוף הקיץ חזר כוח הסיוע לבריטניה כאשר מטרתו להביא אספקה חדשה בתקווה שחיל המצב בגיברלטר יחזיק מעמד עד לשובו.
חיל המצב שרד זמן רב ללא תגבורת עד מרץ 1781, כאשר מאה ספינות אספקה בריטיות בליווי שייטת של 29 אוניות מלחמה בפיקודו ג'ורג' דרבי הגיעו למצר גיברלטר לפרוץ את המצור. בעת הגעת חיל המשלוח לגיברלטר החלו הספרדים להפגיז באש תותחים עזה אך ללא הישגים, משום שהצי הבריטי עגן מאחורי המזח הדרומי של הנמל אשר היה מחוץ לטווח התותחים.
כוח הסיוע לקח עמו כאשר עזב את רוב האזרחים והשאיר חלק מחייליו כדי לתגבר את הגנות חצי האי. פעולה זאת הוכיחה לספרדים כי לא יוכלו להרעיב את הבריטים עד כניעה, וכי יצטרכו לכבוש בכוח צבאי את גיברלטר.
המצור > הגיחה

כל הרימונים וחיל הרגלים הקל של הפלוגה... כדי להקל מיד על היווצרות ניתוק... אין לצאת בתופים, נדרש להתאסף בחולות האדומים בשעה שתיים עשרה הלילה כדי לבצע גיחה על מחסומי האויב...
בנובמבר, מפקדי חיל המצב חשדו כי הספרדים יחלו בפשיטה רגלית על חצי האי ועל כן החלו לתכנן מתקפת נגד שתעצור את תוכניותיהם. ב-02:00 בלילה, 27 בנובמבר, חיל הבריטי בן 2,500 חיילים התקדם בשקט על אורך החוף לעבר הביצורים הספרדים תוך חלוקתו לשלוש יחידות.
שלושת היחידות לבסוף השתלטו על התותחים הספרדים תוך הפתעת הכוח הספרדי שהוצב במקום. מהנדסים בריטים נטרלו את התותחים והתקינו חומרי נפץ שפוצצו את הביצורים הספרדים בשמי הלילה. שני חיילים בריטים נהרגו אל מול אובדן ספרדי של עשרות חיילים ונשק בשווי מיליוני פאונד.
המצור > המתקפה הגדולה

מספר חודשים מאז הגיחה, למד חיל המצב הבריטי על ניצחון הצרפתים במנורקה, משמע שתגבורת צרפתית הייתה בדרכה לספרד. אך אפילו עם הגעת התגבורת הצרפתית נכשלו הכוחות לפלוש או להטיל מצור על חצי האי בעוד הבריטים החלו לבנות ידנית תותחים מעץ והפגיזו את קווי הביצורים המפורקים.
מהנדס צרפתי חשב כי מצור אינו אופציה ופלישה רגלית תהיה יקרה במיוחד, ולכן הורה על הקמת ביצורים ממושכים על ספינות שמהם תצא אש תותחים לא ההפסקה אשר לבסוף תתיש את החיל הבריטי עד כניעה. ב-17 בספטמבר 1782 הצרפתים והספרדים מגובים בארטילריה ימית פלשו לגיברלטר אך נעצרו בידי הכוחות הבריטים. מיקום הארטילריה לא חושב נכון והתותחים סטו ממטרות הבריטים. לבסוף נגמרה האספקה הארטילרית והאדמירל הצרפתי הורה על נסיגה עקב כישלון הפלישה.
המצור המשיך אך עם התקרבות המערכה באמריקה לסופה הבינו הצרפתים והספרדים כי נגמרו הסיכויים לכבוש את חצי האי. בפברואר 1783 הכוחות נטשו את עמדות הביצורים שלהם וגיברלטר נותרה (עד לימינו) בידי בריטניה. היה זה שבעה חודשים לפני חוזה פריז שהביא להכרה בריטית בעצמאותה של ארצות הברית.
במהלך המאבק השתתף חיל משלוח גרמני מנסיכות הבוחר מהנובר לצד הבריטים אשר היו שליטיה של הנובר.
חשיבות

המערכה הביאה להעברת כוחות בריטים מאמריקה לאירופה, דבר שהחליש את הבריטים במערכתם נגד המורדים האמריקאים. לבסוף, המערכה בגיברלטר אשר היה ניצחון בריטי כנגד שתי מעצמות, היה מקור לגאווה בריטית על אף ההפסד באמריקה.
צרפת שקעה תוך זמן קצר למשבר כלכלי גרוע יותר ויותר אשר הוביל למהפכה הצרפתית, בעוד השפעתה של ספרד תמשיך להיחלש עם הזמן כפי שכבר שכבר התחיל עוד לפני המלחמה עד שלאחר מלחמת חצי האי תאבד את כל מושבותיה באמריקה. יותר מכל, המאבק הכריע למי שייך חצי האי והותיר את גיברלטר בידי הבריטים.
לקריאה נוספת

Drinkwater, John. A history of the siege of Gibraltar: With a description and account of that garrison, from the earliest periods. Printed from the T. Nelson, 1905
Rodney, George. The London Gazette, 8 Feb. 1780
Stephens, Frederick G. Gibraltar and Its Sieges, with a Description of Its Natural Features. T. Nelson, 1879
Siege of Gibraltar. British Battles
Koehler, G. F. Siege of Gibraltar. 1784
כביש הטבעת המרכזי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סיווג:  יש לבחור את אחד מארבעת הסיווגים כביש ארצי/אזורי/מקומי/עירוני
 כביש מהיר:  כן
 כביש אגרה:  כן
 אורך:  525 ק"מ 
 הקמה
 תקופת הבנייה:  2016–2021 (כ־5 שנים)
 מיקום
 ערים ראשיות:  מוסקבה, קלין
 כבישים מסתעפים:  כביש הטבעת של מוסקבה
 
 קואורדינטות:  55°23′25″N 37°17′06″E﻿ / ﻿55.39030557°N 37.28494445°E﻿ / 55.39030557; 37.28494445
 he
 
כביש A-107, הקילומטר ה-11 במקטע צ'יריקובו-סליאטינו של כביש הטבעת המרכזי.
כביש הטבעת המרכזי A-113 (בקיצור כביש הטבעת המרכזי; ברוסית: Центральная кольцевая автомобильная дорога А-113, בראשי תיבות: ЦКАД) הוא כביש טבעתי מהיר העובר בשטח מחוז מוסקבה ומוסקבה. מטרתו העיקרית של כביש הטבעת המרכזי היא להקטין עומס על הכבישים הפדרליים ואת כביש הטבעת של מוסקבה באמצעות חלוקה מחדש של זרם המעבר של כלי רכב העוקפים את מוסקבה.
זהו כביש בן ארבעה נתיבים עם סיכוי להתרחב ל-6–8 נתיבים ומהירות משוערת של 110–140 קמ"ש. הוא מורכב מחמישה מתחמי הזנק, ארבעה מהם יוצרים טבעת סגורה סביב מוסקבה באורך של 336.5 ק"מ, ומתחם הזנק מספר 2 הוא כביש גישה מהחלק המערבי של כביש הטבעת ליד טרויצק, המסתיים במוסקבה ממזרח לעיר קלין. הכביש מהווה כביש אגרה.
פיתוח הפרויקט בוצע מתחילת שנות האלפיים. תחילת הבנייה תוכננה לשנים 2009–2010, אך נדחתה מספר פעמים, ולמעשה, עבודות הבנייה החלו רק בשנת 2016. במהלך יישום הפרויקט הוסבו התנאים שוב ושוב. בניית החלק המעגלי של כביש הטבעת המרכזי הושלמה לבסוף בשנת 2021. עלות הפרויקט השתנתה שוב ושוב והסתכמה לבסוף בסכום של 341.2 מיליארד רובל.
שלבים של הקמת הכביש
מחלף בקוע

| --- | --- |

 כבישים במחלף:    כביש 3 כביש 4242
 קואורדינטות:  31°49′28″N 34°55′53″E﻿ / ﻿31.8244298°N 34.9315111°E﻿ / 31.8244298; 34.9315111
 he
 
מחלף בקוע הוא מחלף מסוג יהלום הנמצא ליד היישוב בקוע בקילומטר ה-35 של כביש 3 במועצה אזורית מטה יהודה.
המחלף מתפצל לשני כיוונים: האחד אל היישוב בקוע ואל חלק מכביש 3 הישן, והשני אל הכרמים של היישוב.
עד שנת 2021 המחלף כולו היה סלול מבטון כחלק מניסוי של חברת מע״צ, אך כיום רוב המחלף סלול בתערובת אספלט כמו רוב הכבישים בישראל.
ערך זה הוא קצרמרבנושא תחבורה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ג'בל ליבני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  463 מ' 
 מדינה:  מצרים 
 מיקום:  סיני, מצריםמצרים
 קואורדינטות:  30°43′47″N 33°50′22″E﻿ / ﻿30.72986°N 33.8395°E﻿ / 30.72986; 33.8395
  (למפת סיני מוגדלת) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףג'בל ליבני(למפת סיני רגילה) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףג'בל ליבני
 
ג'בל ליבּני (בערבית: جبل لبني) הוא הר בצפון סיני שגובהו 463 מטר מעל פני הים. בשם ההר מכונה גם צומת כבישים הנמצא מדרום מערב להר וגם אזור הצומת בו שכנו בעבר מחנות צבא מצריים ושדה התעופה ג'בל ליבּני, המצוי כ-14 קילומטר צפונית לצומת. לא ידוע מקור שמו של ההר ויש המזהים במקום את "לבנה", תחנה במסעי בני ישראל בסיני ביציאת מצרים.
מלחמת השחרור

על פי ספרו של ירוחם כהן ' באור היום ובמחשך ',יחידות צה"ל במבצע חורב עברו את ג'בל ליבני והגיעו עד לביר חמה ולביר חסנה "..כח הפשיטה יכול היה להמשיך בדרכו ולהגיע לתעלת סואץ ללא כל הפרעה מצד הצבא המצרי ".(ע' 238)
מלחמת סיני

במלחמת סיני, נחשב האזור לנקודת מפתח. חטיבה 7 הישראלית, בפיקוד אורי בן ארי, עקפה את מתחמי אום כתף ואבו עגילה מדרום והמשיכה מערבה אל ג'בל ליבני ב-31 באוקטובר 1956. הפיקוד הישראלי ציפה להיתקל במקום בחטיבה 1 המשוריינת של הצבא המצרי שנעה מזרחה מול הכוח הישראלי, אך הכוח המצרי החל בנסיגה עוד לפני כן ולא נוצר מגע אש.
מלחמת ששת הימים

במלחמת ששת הימים היה בג'בל ליבני שדה תעופה קדמי משני של חיל האוויר המצרי, ששימש לפריסה בחרום והיו מצויים בו מטוסים מיושנים יחסית. בגל התקיפה הראשון של חיל האוויר הישראלי במבצע מוקד ביצע זוג מטוסי מיראז' 3 של טייסת 117 יעפי צליפה בלבד במטוסים ומתקנים. בגל התקיפה השני השדה היה ספק מושמד ולכן הוחלט בחיל האוויר הישראלי להפציצו במבנה אחד נוסף בלבד; מבנה של שלושה מטוסי אוראגן מטייסת 107. לאחר תקיפה זו נחשב שדה זה למושבת. לאחר כיבוש השדה נמצאו בו אלפי רקטות שהתאימו למטוסי חיל האוויר הישראלי ושימשו אותו לתקיפת שדות תעופה בירדן וסוריה.
בזירה הקרקעית נחשב אזור ג'בל ליבני כאזור מפתח שבו עשוי להתפתח קרב שריון בשריון בהיקף נרחב. הכוחות המצריים שנפרשו באזור זה השתייכו לדיוויזיה המצרית השלישית (חי"ר), שנפרשה בקו השני המצרי מג'בל לבני בצפון ועד ביר חסנה בדרום, ולדיוויזיה המצרית הרביעית (שריון).
צה"ל תקף את המערך המצרי על פי תוכנית "נחשונים" של פיקוד הדרום. לאחר הבקעת מערך הקו הראשון המצרי באזור רפיח - אל עריש על ידי אוגדה 84 (בפיקוד ישראל טל) ובאזור אום כתף - אבו עגילה על ידי אוגדה 38 (בפיקוד אריאל שרון), נתקף אזור ג'בל לבני על ידי שלושה כוחות ישראלים: חטיבה 7 מאוגדה 84 שנעה מאל עריש דרומה, ושתי החטיבות של אוגדה 31 (בפיקוד אברהם יפה): חטיבה 200 שחדרה את המערך המצרי דרך ואדי חרידין והדפה התקפת נגד מצרית בביר לחפן שמצפון לג'בל ליבני וחטיבה 520 שנעה דרך אבו עגילה מיד לאחר כיבושה.
בצהרי 6 ביוני 1967, לאחר שנהדפה התקפת הנגד המצרית בביר לחפן, החלה נסיגת כוחות מצריים ממרחב ג'בל ליבני, נסיגה שהואצה בשעות אחר הצהריים לאחר פקודת נסיגה כללית שהוציא שר ההגנה המצרי עאמר. באותו יום נכבשו המחנות שבאזור ג'בל ליבני על ידי כוחות צה"ל לאחר שיחידות מאוגדה 31 ניהלו במקום קרב שריון בשריון מול יחידות מצריות.
הערות שוליים

↑  דני שלום, "רוח רפאים מעל קהיר", כרך א', עמ' 69.
↑  זאב וילנאי, סיני עבר והווה, הוצאת אחיעבר, 1969, עמ' 127
↑  מוטי גולני (בהנחיית יואב גלבר, החוג להיסטוריה כללית), מלחמת סיני-1956, באתר של אוניברסיטת חיפה, 1992  (דף הקטלוג של המאמר), עמ' 328-323
↑  בנימין זאב וכסלר, מלחמת ששת הימים-מהלכים עיקריים: המלחמה בחזית המצרית, העשור השני : תשי"ח - תשכ"ח,
2000, יד יצחק בן-צבי
↑   הקרב על ג'בל ליבני, באתר צה"ל, 25 במאי 2017
הפוניקולר של בודפשט

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  הונגריה
 עיר:  בל-בודה 
 מפעיל:  Budapesti Közlekedési Zrt. 
 מידע על ההקמה
 פתיחת הקו:  1870 
 מידע על הקו
 אורך הקו:  95 מ' 
 רוחב המסילה:  1435 מ"מ 
 
פוניקולר גבעת טירת בודפשט הוא פוניקולר בבודפשט שבהונגריה. הוא מקשר בין כיכר אדם קלארק וגשר השלשלאות לטירת בודה למעלה.
הקו נפתח ב-2 במרץ 1870, והוא בבעלות עיריית בודפשט מאז 1920. הוא נהרס במהלך מלחמת העולם השנייה ונפתח מחדש ב-4 ביוני 1986. את הקו חוצים שני גשרי הולכי רגל, שהוקמו עם פתיחת הקו, פורקו ב-1900 כאשר גן הטירה הורחב ונבנו מחדש ב-1983, לקראת הפתיחה המחודשת של הפוניקולר.
בניית הקו החלה ביולי 1868 ונסיעת המבחן הראשונה של הקו הייתה ב-23 באוקטובר 1869. הקו נפתח לציבור ב-2 במרץ 1870. עם פתיתחו, הפוניקולר בבודפשט היה השני באירופה, רק בליון הייתה מערכת תחבורה דומה באותה תקופה.
במהלך מלחמת העולם השנייה המכוניות והטרמינלים נהרסו במהלך אחת ההפצצות של בודפשט.
עם תום המלחמה, פורקו שרידי הפוניקולר ונשקלה אפשרות של החלפתו במדרגות נעות. בסופו של דבר, ב-1965 הוחלט לבנות מחדש את הפוניקולר. שירותי אוטובוסים בין שני תחנות הקצה של הפוניקולר הושקו ב-1975 ופעלו עד פתיחת הפוניקולר מחדש ב-1986.
פרמטרים טכניים

פרטים טכניים על קו הפוניקולר:
אורך: 95 מטרים
גובה: 51 מטרים
שיפוע : 31.75°
קרונות: 2
קיבולת: 24 נוסעים בקרון
מהירות מרבית: 5.4 קמ"ש
אורך נסיעה: דקה וחצי
הערות שוליים

1 2  "Budapest - Castle Hill Funicular (Hungary)". funimag.com. אורכב מ-המקור ב-2018-10-23. נבדק ב-2007-04-05.
↑  "Budavári Sikló". funiculars.net. ארכיון מ-28 בינואר 2017. נבדק ב-2007-04-05. {{cite web}}:  (עזרה)
אדן הרצוג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 בספטמבר 1840 Rajec, סלובקיה 
 פטירה:  27 בדצמבר 1927 (בגיל 87) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 
אדן הרצוג (בהונגרית: Herzog Ödön;‏ ראייץ, מחוז טרנצ'ין, 18 בספטמבר 1840 – בודפשט, 27 בדצמבר 1927) היה מהנדס יהודי-הונגרי המפקח הראשי של רכבת המלכותית של הונגריה הממלכתית.
קורות חייו

אדן הרצוג נולד במשפחה יהודית כבנם של מוזס הרצוג ושל יוליאנה אלטמן. בשנת 1850, הוא עבר לפשט עם הוריו ובשנים 1857–1858 הוא היה סטודנט באוניברסיטת יוזף לטכנולוגיה (שמה היום אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה). הוא השלים את לימודיו הנוספים בפוליטכניקום של וינה, שם קיבל תואר מהנדס ועבד כפקיד טכני מ-1862. הוא לקח חלק בפרויקטים רבים של תכנון ובנייה בשירות המנהלת הארכיטקטונית של הרכבת המלכותית ההונגרית ושל הרכבת המלכותית ההונגרית. מ-1870 עד 1873, הופקד על התכנון והבנייה העצמאיים של מסילת הרכבת גארמברזנצה-שלמץ וקיבל את הדרגה והמינוי מפקח הראשי. אשתו הייתה מריה גולדציאר.
הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
מאמריו

רבים ממאמריו פורסמו בעיתון של אגודת המהנדסים ההונגרית:
דירות פועלים, 1868
סקיצות מהתערוכה העולמית ב-1867 בפריז
לוחות עם ציורים, 1869
ברומטר קומפקטי והשימוש בו בשרטוט קווי רכבת, 1873
מסילת רכבת המכרה של שלמץ עם מסילה צרה, 1874
עבודותיו

Praktische Anleitung zum Höhenmessen mittelst Dosenbarometer (Barométre anéroide n. Barométre holostérique) nebst Bemerkungen über generale Tracirung. פשט, 1870. לוח עם ציור. (מהדורה שנייה. לייפציג, 1873)
טבלאות המרת מחירים עבור ערכי האורך, השטח, המעוקב הנפוצים יותר לפי מערכת המטרים ומערכות המונים הישנות, וכן למשקלים של הקלמרי ובית המרקחת. (הוא חישב את כל טבלאות ההמרה וסיפק להם הסברים ודוגמאות... בודפשט, 1876. (עם טקסט הונגרי וגרמני)
היכרות עם מערכת המדידה, גזירת סוגי המדידה והשוואה למערכות המדידה הישנות... בודפשט, 1876. (גם בגרמנית. בודפשט, 1876)
מחקר בעזרת בארות ארטזיות בודפשט, 1895. (ברמנית: וינה, 1895)
לקריאה נוספת

Szinnyei József: Magyar írók élete és munkái IV. (Gyalai–Hyrtl). Budapest: Hornyánszky. 1896. (יוז'ף סיניאי: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים)
Gulyás Pál: Magyar írók élete és munkái – új sorozat I–XIX. Budapest: Magyar Könyvtárosok és Levéltárosok Egyesülete. 1939–1944., 1990–2002, a VII. kötettől (1990–) sajtó alá rendezte: Viczián János (פאל גויאש: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים - סדרה חדשה I-XIX. בודפשט: אגודת הספרנים והארכיונאים ההונגרים. 1939–1944, 1990–2002)
הערות שוליים

↑  Halálesete bejegyezve a Bp. V. ker. állami halotti akv. 970/1927. folyószáma alatt.
פול סיימון (פוליטיקאי)

פול מרטין סיימון (באנגלית: Paul Martin Simon‏; 29 בנובמבר 1928 – 9 בדצמבר 2003) היה סופר ופוליטיקאי אמריקאי מאילינוי. הוא כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-1975 עד 1985 ובסנאט של ארצות הברית מ-1985 עד 1997. כחבר במפלגה הדמוקרטית, הוא התמודד ללא הצלחה על המועמדות הדמוקרטית לנשיאות ב-1988.
לאחר הקריירה הפוליטית שלו, הוא ייסד את המכון למדיניות ציבורית באוניברסיטת דרום אילינוי קרבונדייל בקרבונדיל, אילינוי, שנקרא מאוחר יותר על שמו. שם לימד שיעורים בנושאי פוליטיקה, היסטוריה ועיתונות.
סיימון היה מפורסם בזכות עניבת הפרפר הייחודית שלו ומשקפי הקרן שלו.
ביוגרפיה > ראשית חייו וקריירה

סיימון נולד ביוג'ין, אורגון ב-29 בנובמבר 1928. הוא היה בנם של מרטין פול סיימון, כומר ומיסיונר לותרני בסין, ושל רות לילי (לבית טוצלמן) סיימון, מיסיונרית לותרנית גם כן. משפחתו הייתה ממוצא גרמני.
סיימון למד באוניברסיטת קונקורדיה, בית ספר לותרני בפורטלנד. מאוחר יותר הוא למד באוניברסיטת אורגון ובקולג' דנה בבלייר, נברסקה, אך מעולם לא סיים את לימודיו.
לאחר שנפגש עם חברי מועדון הליונס המקומיים, הוא לווה 3,600 דולר כדי להשתלט על העיתון Troy Call שהפסיק לצאת ב-1948, והפך לעורך-המוציא לאור הצעיר ביותר במדינה, של ה-Troy Tribune ששמו שונה בטרוי, אילינוי, ובסופו של דבר בנה רשת של 14 עיתונים שבועיים. הפעילות שלו נגד הימורים, זנות ושחיתות ממשלתית בזמן פעילותו ב-Troy Tribune השפיעה על המושל החדש שנבחר, עדלי סטיבנסון השני, לנקוט עמדה בנושאים אלה, ויצרה חשיפה לאומית עבור סיימון, שהביאה מאוחר יותר לעדותו בפני ועדת קפאובר.
במאי 1951, סיימון עזב את העיתון שלו והתגייס לצבא ארצות הברית. סיימון שירת בגרמניה המערבית במהלך מלחמת קוריאה. הוא הוצב בחיל המודיעין הנגדי, הגיע לדרגת טוראי ראשון והשתחרר ביוני 1953.