stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוואלד כריסטיאן פון קלייסט
משפחתו

משפחת קלייסט הייתה משפחה ותיקה ומבוססת בפומרניה הרחוקה (אנ') ששורשיה מתוארכים למאה ה-12. אביו של קלייסט, יואכים אוואלד (Joachim Ewald‏; 1684–1738), בנו של אוואלד פון קלייסט (Ewald von Kleist נפטר ב-1694), נולד באחוזה המשפחתית. ב-7 ביולי 1710 נשא לאישה את מארי יוליאן פון מנטויפל (Marie Juliane von Manteuffel, אחותו של היינריך פון מנטויפל (אנ')) מגרוס-פופלו (Groß-Poplow). היא נפטרה ב-9 בנובמבר 1719 לאחר לידת הילד השישי.
אוואלד כריסטיאן, הילד השלישי בנישואים אלה, התגורר עם אחיו היחיד, פרנץ קזימיר (Franz Casimir), שהיה גדול ממנו בשנה, באחוזתו של דוד מצד אבא, כריסטיאן פון מנטויפל, בגרוס-פופלו. שני הבנים למדו בבית הספר הישועי בדויטש קרונה (Deutsch Krone, כיום וולץ' (אנ') בפולין) ולאחר מכן, ב-1729, בגימנסיה האקדמית דנציג (אנ'); ב-1731 התקדם אוואלד פון קלייסט לאוניברסיטת קניגסברג, שם למד משפטים ומתמטיקה. בין אם בסיום לימודיו, ובין אם משום שאביו לא היה מרוצה מהכיוון שבו עברו לימודיו (הוא התעקש על לימודי תאולוגיה ושפות מודרניות וקלאסיקות כמו גם משפטים ומתמטיקה) הוא הצטרף לצבא הדני, בו הפך לקצין בשנת 1736. הוא שירת ביחידה בפיקודו של חבר של אביו.
בשנת 1738 נשלח לדאנציג לבקר את אביו ואחותו, וכן אצל חברו הטוב באטרו (Battrow, מצפון-מזרח לפלטו [Flatow]), קרוב משפחה רחוק, שבתו וילהלמינה עשתה עליו רושם; הוא התארס לה, אבל הם הופרדו בגלל שירותו הצבאי והיא נישאה לגבר אחר.
שירות צבאי

נקרא לשרת בצבא פרוסיה על ידי פרידריך השני, מלך פרוסיה ב-1740, הוא מונה ללוטננט בגדוד שהוקם זה עתה שהוצב בפוטסדאם, שם התוודע למשורר הגרמני יוהאן וילהלם לודוויג גלים (אנ'), שעניין אותו בשירה. לאחר שהצטיין בקרב מולביץ (10 באפריל 1741) ובמצור על ניסה (1741), הועלה לדרגת קפטן ב-1749 ולמיור ב-1756.
הוא שוּכן בחורף 1757–1758 בלייפציג במהלך מלחמת שבע השנים, הוא מצא הקלה מתפקידיו הצבאיים המעיקים בחברת גוטהולד אפרים לסינג. הרגימנט שלו, הגרנדירים של שנקנדורף, נכנס למערכות הקיץ. זמן קצר לאחר מכן בקרב קונרסדורף (אנ'), ב-12 באוגוסט 1759, שבו הביס צבא רוסי-אוסטרי את צבא פרוסיה, הוא נפצע אנושות בקדמת המתקפה. תומאס קרלייל (Thomas Carlyle) מתאר את מותו (תיאור שאמינותו בספק): קלייסט צורף לדיוויזיה של פינק (Finck) בצד ימין של הצבא הפרוסי. הוא נפגע מספר פעמים מריקושטים, ואולי מכדורי מוסקט, אולי אפילו 12 פעמים. הוא המשיך להוביל את חייליו קדימה, כשהוא משתלט על סוללה שלישית, כשהוא נפגע קשה בשתי זרועותיו. ה"קולונל" שלו (מיור מארק ק.א. פון שוורץ) נהרג; הוא הוביל את הגדוד שלו קדימה אל הסוללה הרביעית כאשר פגז ריסק את רגלו לחתיכות; לאחר שנפל, קפטן זילביוס פון סוולינסקי קיבל את הפיקוד על הגדוד. הוא נפל מסוסו, ונישא לאחור. בבוא העת, הובא אליו רופא, אך זה נהרג מירי פגז. אחד מחבריו ניסה לשלוח אליו כרכרה, כדי להוציאו מכלל סכנה, אבל זה לקח כל כך הרבה זמן שהוא כותר על יד ההתקדמות הרוסית. עד הערב הפשיטו אותו הקוזקים, והשליכו אותו לביצה הקרובה. מאוחר יותר באותו לילה כמה הוסרים רוסים מצאו את קלייסט במצב זה, לקחו אותו למקום יבש, הציתו אש ונתנו לו מעט לחם. כשיצאו, חזרו הקוזקים ולקחו את השמיכה שהרוסים נתנו לו. לבסוף חלף במקום חיל פרשים רוסי; אחד הקפטנים שלהם, שלח אותו לפרנקפורט על האודר בכרכרה. בהשגחת פרופסור שם, הוא עבר ניתוח וטיפול רפואי, אם כי בלילה העשירי, העצם התפרקה, חתכה עורק, וב-2 בלילה ב-24 בלילה הוא מת. לקלייסט הוענקה הלוויה של חייל, ארונו נישא על ידי 12 גרנדירים רוסים, והשתתפו בו כמה קצינים; קצין מטה אחד הניח את חרבו שלו על מרכבת הלוויה.
שירה

יצירתו הראשית של קלייסט היא שיר בהקסמטרים (אנ'), "Der Frühling" ("האביב", 1749), שהתבסס על מחזור השירים "עונות השנה (אנ')" של המשורר הסקוטי ג'יימס תומסון (אנ'). יצירה זו זיכתה אותו בכינוי "משורר האביב". הוא ציין במכתביו שקרל וילהלם רמלר (Carl Wilhelm Ramler) העניק לו פרשנות מאוחרת ושיפורים על הפואמה, שאותה הוציא לאור בעצמו בדצמבר 1749. לאחר מכן, שירו זכה לתשומת לב רבה, אפילו מפייר-לואי מורו דה מופרטואה.
קלייסט כתב גם כמה אודות, אידיליות ואלגיות, ושיר אפי קטן, "Cissides und Paches" (קיסידֶס ופאכֶס; 1759), הנושא הוא שני חברים תסליים שמתים מוות הירואי למען ארצם בקרב נגד האתונאים. כמו כן, הוא חיבר אפיטפים עבור חבריו הרבים שנהרגו בקרבות, כמו מיור היינריך פון בלומנטל (Heinrich von Blumenthal), שניבא בצורה מוזרה את מותו שלו.
ב-1756 פרסם קלייסט את האוסף הראשון של ה-"Gedichte" ("שירים") שלו, ואחריו האוסף השני ב-1758. לאחר מותו פרסם ידידו קרל וילהלם רמלר מהדורה של ה-"Samtliche Werke" ("עבודות שלמות") של קלייסט בשני כרכים (1760). מהדורה ביקורתית יצאה לאור על ידי אוגוסט זאואר (אנ'), בשלושה כרכים (1880–1882). ראו גם ארתור שוקה (אנ'), De Ewaldi Kleistii vita et scriptis (מלטינית: "על חייו וכתביו של אוולד קלייסטיוס" פריז, 1887), והיינריך פרוהלה (אנ'), "Friedrich der Grosse und die deutsche Literatur" ("פרידריך הגדול והספרות הגרמנית"; 1872).
המחקר מציב את שלושת המשוררים לבית קלייסט - אוואלד, פרנץ אלכסנדר פון קלייסט (אנ') והיינריך פון קלייסט לאותו אב קדמון בתחילת המאה ה-15.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  Rudolf Schwarze  Ewald Christian von Kleist. Allgemeine Deutsche Biographie,  Historischen Kommission bei der Bayerischen Akademie der Wissenschaften, Band 16 (1882), S. 113–121, Digitale Volltext-Ausgabe in Wikisource,(Version vom 3. April 2017, 19:29 Uhr UTC).
↑  Gustav Gratz, Geschichte des Geschlechts von Kleist, Berlin, Schindler, 1862, Volume 1, pp. 1–25.
1 2 3 4  Kleist, Ewald Christian von, 1911 Encyclopædia Britannica
↑  Felix Bamberg, Kleist, Franz Alexander von. Allgemeine Deutsche Biographie,   Band 16 (1882), S. 121–122, (Version vom 3. April 2017, 19:53 Uhr UTC).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273895905171  PLWABN: 9810570753505606  BIBSYS: 1090959  BnF: cb134775641 (data)  CiNii: DA01895020  GND: 118723499  ICCU: SBLV277519  ISNI: 0000 0001 0915 985X  LCCN: n86860461  MusicBrainz: 59bb5134-1f63-41e2-b651-d5b34bd882a5  NKC: ola2007364187  NLA: 35680338  NLG: 132252  NSK: 000533930  NTA: 068355971  RERO: 02-A003459038  SNAC: w6r230k3  SUDOC: 035217901  Trove: 1039545  VcBA: 495/205208  VIAF: 74001456   WorldCat (עם VIAF): 74001456
לוסי קמפ-וולש

| --- | --- |

 לידה:  20 ביוני 1869 בורנמות', הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  27 בנובמבר 1958 (בגיל 89) ווטפורד, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Lucy Elizabeth Kemp-Welch 
 יצירות ידועות:  Black Beauty 
 
לוסי קמפ-וולש (באנגלית: Lucy Kemp-Welch; ‏ 20 ביוני 1869 – 27 בנובמבר 1958) הייתה אמנית ומורה בריטית שהתמחתה בציור סוסים. בשיאה כציירת בעלי חיים היא מילאה תפקיד דומה לזה של רוזה בונר בצרפת.  המוניטין שלה התחדש, והיא ידועה בעיקר בזכות ציוריה הגדולים של סוסי פרא, וסוסים בשירות צבאי שהפיקה במהלך מלחמת העולם הראשונה, וכן בשל איוריה למהדורת 1915 של הרומן "הסייח השחור" של אנה סואל.
ביוגרפיה > ראשית חייה

לוסי קמפ-וולש נולדה בבורנמות', ילדם הראשון של אדווין באקלנד קמפ-וולש, עורך דין וחוקר טבע חובב. היא הראתה מצוינות מוקדמת באמנות והציגה לראשונה כשהייתה בת 14. לאחר שלמדה בבית ספר לאמנות מקומי, בשנת 1892 היא ואחותה הצעירה אדית עברו לבושי (אנ') כדי ללמוד בבית הספר לאמנות של הוברט פון הרקומר.  כאחת התלמידות הטובות והאהובות ביותר של הרקומר, היא הצליחה להקים סטודיו משלה, בפונדק ישן הידוע בשם 'קינגסלי'. בשנת 1905 השתלטה קמפ-וולש על בית הספר הרקומר וניהלה אותו עד 1926, תחילה כבית הספר לציור בושי ולאחר מכן, לאחר שהעבירה אותו לגן ביתה, כבית הספר לציור בעלי חיים קמפ-וולש. לאחר 1928 נוהל בית הספר על ידי עוזרה לשעבר של קמפ-וולש, לוסי מרגריט פרובישר (אנ'), כבית הספר לאמנות פרובישר.  בזמן שעדיין הייתה סטודנטית, קמפ-וולש ציירה צועני מוליך סוסים ליריד, שהוצג באקדמיה המלכותית לאמנויות ב-1895. קמפ-וולש זכתה להכרה פומבית נוספת בשנת 1897 כאשר הציור שלה ״ציד ביער החדש״ הוצג גם בתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית לאמנויות. הציור נרכש על ידי פרנסיס לגאט צ'נטרי תמורת 500 גינאה (אנ'), והוא נמצא כעת באוסף הלאומי הבריטי בגלריית טייט.  בסך הכל, לאורך הקריירה שלה הוצגו לקמפ-וולש 61 ציורים באקדמיה המלכותית.
בשנת 1902 נבחרה קמפ-וולש לחברה המלכותית של אמנים בריטים (אנ') (RBA) לצד לואיז ג'ופלינג, והיו לנשים הראשונות שהתקבלו.  בשנת 1914 היא הפכה לנשיאת אגודת ציירי החיות. ב-1915 היא סיפקה איורים למהדורה של הספר ״הסייח השחור״ של אנה סואל והשתמשה בסוס "הנסיך השחור" של רוברט באדן-פאוול כמודל. היא איירה בעבר ספרים נוספים. בנוסף לתמונות של סוסים, קמפ-וולש ציירה חיות אחרות, פרחים ונופים. היא גם ציירה לפחות שתי סצנות של ממלחמת הבורים, ובני העיר (אוסף פרטי). שני אלה הציגו סוסים בפעולה צבאית והובילו לכמה הזמנות משמעותיות עבורה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה

בדצמבר 1914, קמפ-וולש הוזמנה על ידי ועדת הגיוס הפרלמנטרית הבריטית לצייר את הגרפיקה של כרזת הגיוס המפורסמת לצבא, ״קדימה! קדימה״.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הועסקו נשים במחסני הצבא באימון והכנת סוסים לשירות צבאי. קמפ-וולש הוזמנה על ידי המדור לעבודת נשים במוזיאון המלחמה האימפריאלית לצייר סצנה במתקן האימון הגדול ביותר שהיה מאויש כולו על ידי נשים.  שלטונות המוזיאון לא היו מרוצים מהציור, אשר קמפ-וולש הגישה לראשונה, אך היו מודעים לקומפוזיציה גדולה יותר וטובה בהרבה באותו נושא שהיא ציירה והתכוונה למכור באופן פרטי. קמפ-וולש הסכימה שהציור השני, היה הטוב מבין השניים והסכימה למכור אותו למוזיאון כדי למלא את הזמנה שלה. עם זאת היא לא הסכימה על גובה שכר הטרחה עם מדור עבודת נשים,. ולאחר דיונים ממושכים, תרמה אותו ללא תשלום למוזיאון.
בשנת 1916 קמפ-וולש ביקשה וקיבלה אישור לבקר במחנה ארטילרית השדה המלכותי (אנ') (RFA) בבולפורד (אנ') במישור סולסברי. הפיקוד על המחנה איפשר לקמפ-וולש להקים כן ציור בעוד שמונה סוללות של ארטילריה סוסים רכבו לידה ללא הרף כדי שתוכל לשרטט את צוותי הסוסים בתנועה מקרוב.  הסקיצות הללו הובילו לשתי עבודות גדולות, הנמצאות במכון התותחנים המלכותי. ציורים אלה הוצגו באקדמיה המלכותית בשנת 1917 אחד מהם נרכש עבור הטייט. אף על פי שהתמונות היו פופולריות באותה תקופה, ציורים אלו אינם חסרי מבקרים מכיוון שהם סיפקו מבט הרואי על המלחמה, אך מנוגד לתפקיד הקטן של ארטילריה של סוסים במלחמה המודרנית.
ביוגרפיה > חיים מאוחרים יותר

בשנת 1924, קמפ-וולש עיצבה והשלימה פאנל גדול המנציח את פועלן של נשים במהלך מלחמת העולם הראשונה עבור הבורסה המלכותית (אנ'),. מ-1926 ואילך היא התמקדה בתיאור סצנות של חיי צוענים וקרקס ובילתה כמה קיצים בעקבות הקרקס של סנגר, וציירה את הסוסים.
קמפ-וולש התגוררה בבושי, הרטפורדשייר במשך רוב חייה, ומעולם לא נישאה. אוסף גדול מיצירותיה מוחזק על ידי מוזיאון בושי (אנ'). הם כוללים ציורים גדולים מאוד של סוסי בר באקסמור (אנ'), סוסי פוני פולו (אנ') דוהרים, סירת ההצלה האחרונה שהושקה על סוסים נמשכת לים גועש, סוסי עבודה כבדים שמושכים עצים כרותים וסוסי חווה קשישים המשתרכים הביתה בסוף היום.
הערות שוליים

↑  The Times, 28 November 1958
↑  David Boyd Haycock (29 March 2023). "Lucy Kemp-Welch: a passionate painter of horses". Art UK
↑  David Buckman (1998). Artists in Britain Since 1945 Vol 1, A to L. Art Dictionaries Ltd.
↑  Alicia Foster (2004). Tate Women Artists. Tate Publishing.
↑  Marion Whybrow (1994). St Ives 1883-1993 Portrait of an Art Colony. Antique Collectors' Club
↑  he Gentlewoman and Modern Life (London), 22 March 1902.
↑  Simon Houfe (1996). The Dictionary of 19th Century British Book Illustrators. Antique Collectors' Club.
↑  Kathleen Palmer (2011). Women War Artists. Tate Publishing/Imperial War Museum.
↑  Merion Harries & Susie Harries (1983). The War Artists, British Official War Art of the Twentieth Century. Michael Joseph, The Imperial War Museum & the Tate Gallery.
↑  A Historical Dictionary of British Women. Europa Publications. 1989.
↑  Richard Cork (1994). A Bitter Truth - Avant Garde Art and the Great War. Yale University Press & The Barbican Art Gallery.
↑  Cathy Hartley, ed. (2003). A Historical Dictionary of British Women. Europa Publications.
↑  Frazer Ansell (22 January 2015). "Bushey artist Lucy Kemp-Welch's painting sells for more than £20,000". Watford Observer
↑  "18 Lucy Kemp-Welch (1869-1958)". 100 Greatest Women Artist, so far..
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007437068205171  AAG: 4077  BNE: XX971668  GND: 120674025  ISNI: 0000 0000 8121 860X  LCCN: n85269532  NGV: 1057  NTA: 071517855  RKD: 43876  TePapa: 1241  Trove: 1068295  ULAN: 500017412  VIAF: 42675558   WorldCat (עם VIAF): 42675558 
"קדימה! קדימה", מודעת תעמולה במלחמת העולם הראשונה.
יחידת מאמנות סוסים, מלחמת העולם הראשונה
הרכבל של לונדון

| --- | --- |


 מידע כללי
 מדינה:  הממלכה המאוחדת
 עיר:  הרובע המלכותי של גריניץ' 
 מפעיל:  טרנספורט פור לונדון 
 מידע על ההקמה
 עלות:  66 מיליון לירה שטרלינג
 פתיחת הקו:  28 ביוני 2012 
 מידע על הקו
 סוג הקו:  רכבל
 אורך הקו:  1 ק"מ 
 מספר כלים:  36
 מספר נוסעים בשנה:  1,314,783 (2018)
 מספר התחנות:  2
 אתר רשמי
 
קו הרכבל לרוחב נהר התמזה, בתצלום מן הגדה הצפונית. מעבר לנהר מימין נראית ה-O2 ארנה
הרכבל של לונדון (שמו באנגלית: London Cable Car) הוא קו רכבל הנמתח לרוחב נהר התמזה שבלונדון בירת בריטניה. הוא מקשר בין חצי האי גריניץ' שמדרום לנהר לבין המעגנים המלכותיים שמצפון לו. הרכבל החל לפעול בשנת 2012. הרכבל נקרא עד אוקטובר 2022,  רכבל האמירויות ע"ש חברת התעופה אמירטס. לאחר מכן שונה שמו הרשמי ל IFS Cloud Cable Car ע"ש חברת ההייטק השוודית IFS .
הקמת הרכבל

בשנת 2010 הכריז TfL, תאגיד התחבורה של לונדון, על כוונתו לבנות את קו הרכבל, הראשון מסוגו בתחומיה של עיר בבריטניה. בניית הרכבת החלה באוגוסט 2011 והוא החל לפעול ב-28 ביוני 2012, מעט לפני פתיחת משחקי אולימפיאדת לונדון. העלות הכוללת של הפרויקט לרבות הוצאות נלוות הגיעה לכ-66 מיליון לירות, יותר מכפליים ההערכה הראשונית של עלות הפרויקט. על מנת לכסות את ההוצאה הגיע תאגיד TfL להסכם עם חברת התעופה אמירייטס על מתן חסות לפרויקט בסכום של 36 מיליון לירות. בתמורה נקבע כי הרכבל ייקרא על שם החברה למשך עשר שנים וכי סמלה יוצג על גבי קרוניותיו. הועלתה הטענה כי מבחינת עלות הקמתה הייתה מערכת רכבל זו היקרה ביותר שנבנתה בעולם עד לאותו מועד.
תיאור הרכבל

קו הרכבל מתמשך מעל הנהר לאורך 1,100 מטרים בין שתי תחנות:
תחנת המעגנים המלכותיים (51°30′28″N 0°01′04″E﻿ / ﻿51.5077°N 0.0178°E﻿ / 51.5077; 0.0178) מצפון לנהר, הממוקמת בשכנות למרכז התערוכות אקסל;
תחנת חצי האי גריניץ' (51°29′59″N 0°00′30″E﻿ / ﻿51.4998°N 0.0083°E﻿ / 51.4998; 0.0083) מדרום לנהר, הנמצאת בשכנות ל-O2 ארנה.
הקו מתבסס על שלושה מגדלי מתכת, שניים מצפון לנהר ואחד מדרומו. הם נושאים כבל רכבל יחיד, שעליו פועלות 36 קרוניות בעלות קיבולת של עד 10 נוסעים כל אחת. הקרוניות מגיעות עד לגובה מקסימלי של 90 מטר מעל פני הקרקע. משך המסע ברכבל בין שתי התחנות הוא 5 עד 10 דקות. המערכת מסוגלת לשאת עד 2,500 נוסעים בשעה לכיוון אחד. מהירות הנסיעה ברכבל היא 5 מ' בשנייה (18 קמ"ש) באוויר, וכשהקרונית מגיעה לעבר 2 התחנות בכיוונים שונים, המהירות יורדת ל-0.3 מ' בשנייה, אך לא עוצרת כמעט לחלוטין. הדלתות נפתחות אוטומטית בכניסתן לתחנה על מנת לאפשר לנוסעים לעלות ולרדת, וביציאה מהתחנה הן נסגרות גם הן באופן אוטומטי. וביציאה מהתחנה הן נוסעות מהר ומגיעה למהירות השווה למהירות הכבל, כאשר רוב הזמן הקרוניות נעצרות בתחנות, לצורך העלאה וירידה של נוסעים במהירות האפשרית. הרכבל הוא מסוג "מעלית גונדולה" ממש כמו הרכבלית בחיפה שבישראל, המקשרת בין מרכזית המפרץ, לכיוון הטכניון, ואוניברסיטת חיפה. למעשה ברכבל הלונדוני יש את גלגל הנעה המסתובבת בצבע כתום, וגם חדר בקרה מרכזי לתפעול הרכבל. בנוסף במהלך הנסיעה יש שמיעת הסבר אודות הרכבל, על העיר, נהר התמזה ועוד. ניתן להשתמש ברכבל גם באמצעות כרטיס התחבורה ציבורית בעיר, באמצעות כרטיס האויסטר, לעיתים הקרוניות נוסעות באיטיות מאוד במהלך הנסיעה. החברה שמפעילה את הרכבל הלונדוני והקימה אותה היא "דופלמאייר" האוסטרית, שהקימה גם את הרכבלית בישראל. שותפה שלה למיזם היא חברת התעופה "אמירטס" מאיחוד האמירויות הערביות.
מספר הנסיעות ברכבל היה גבוה סמוך לאחר פתיחתו, אך הצטמצם בצורה חדה בשנה שלאחר מכן. במהלך שנת 2018 השתמשו בו 1,314,783 נוסעים. בשל מספר הנוסעים המוגבל נטען נגד המערכת כי היא מהווה פיל לבן, פתרון תחבורתי בלתי יעיל, המתאים לשמש כאטרקציה תיירותית ולא ככלי תחבורה יומיומי לעובדים ותושבים המבקשים לחצות את הנהר, וזאת עקב המיקום של תחנותיו ועלות השימוש בו.
בשנת 2013 תוקן ההסכם שבין תאגיד TfL לבין חברת אמירטייס, והוסר ממנו תנאי שאסר על התאגיד לקיים קשרים בקשר לפרויקט הרכבל עם כל גוף שלאיחוד האמירויות הערביות יש התנגדות כלפיו. התנאי פורש כמכוון נגד ישראל וגופים עסקיים הקשורים אליה. אותו הסכם גם אסר על התאגיד להעביר ביקורת על הפרויקט, על משפחת המלוכה של איחוד האמירויות ועל ממשלתו.
החל מאוקטובר 2022, הרכבל נושא את שמה של חברת ההייטק השוודית IFS .
הערות שוליים

↑  מקור: אתר Gondola Project.
↑  מקור: אתר ה-Evening Standard.
רנג'יט סינג

רַנְגִ'יט סִינְג (פנג'אבי: ਰਣਜੀਤ ਸਿੰਘ; 13 בנובמבר 1780 –  27 ביוני 1839) המכונה שִׁיר-י-פֻּנְגַ'אבּ (פרסית: شیر پنجاب; אריה פנג'אב) היה הקיסר (מהראג'ה) הראשון של האימפריה הסיקית, ששלטה בצפון-מערב תת-היבשת ההודית במחצית הראשונה של המאה ה-19. הוא שרד אבעבועות שחורות בינקותו, אך איבד את הראייה בעינו השמאלית. הוא לחם בקרב הראשון שלו לצד אביו בגיל 10. במהלך שנות העשרה שלו אביו מת והוא לחם לאחר מכן בסדרת מלחמות כדי לגרש את האפגנים (אנ'). בגיל 21, הוא הוכרז כ"מהראג'ה של פנג'אב". האימפריה שלו צמחה בחבל פנג'אב בהנהגתו עד 1839.
לפני עלייתו לגדולה היו באזור פנג'אב מיסלים (אנ') לוחמים רבים, מתוכם שנים עשר היו תחת שליטים סיקים ומוסלמי אחד. רנג'יט סינג סיפח ואיחד בהצלחה את המיסלים הסיקים והשתלט על ממלכות מקומיות אחרות כדי ליצור את האימפריה הסיקית. הוא הביס שוב ושוב פלישות של צבאות זרים (אנ'), במיוחד אלה שהגיעו מאפגניסטן, ויצר יחסי ידידות עם הבריטים.
במהלך שלטונו של רנג'יט סינג הוא יזם רפורמות, מודרניזציה, השקעה בתשתיות ושגשוג כללי. צבא ח'אלסה (אנ') וממשלתו כללו סיקים (אנ'), הינדים, מוסלמים ואירופים. מורשתו כוללת תקופה של רנסאנס תרבותי ואמנותי סיקי, כולל הבנייה מחדש של הארימנדיר סאהיב באמריטסר וכן גורודווארות (אנ') מרכזיות אחרות בחסותו, כולל טאקהט סרי סאהיב (אנ') בביהר והאזור סאהיב (אנ') במהאראשטרה. את רנג'יט סינג ירש בנו קהראק סינג (אנ').
ראשית חייו

רנג'יט סינג נולד במשפחת סנדהוואליה ג'אט סיקית ב-13 בנובמבר 1780 למאהה סינג וראג' קאור בגוג'ראנוואלה, בחבל פנג'אב (היום פנג'אב בפקיסטן). אמו, ראג' קאור, הייתה בתו של ראג'ה גאג'פט סינג, שליט מקלאן סידהו ג'אט סיקי, מג'ינד (אנ'). עם לידתו, הוא נקרא בודה סינג על שם אביו הקדמון שהיה הראשון בתור שנטל על עצמו את טקס האמריט סנסקאר (אנ'). שמו של הילד שונה לרנג'יט (מילולית, "מנצח בקרב") סינג ("אריה") על ידי אביו כדי להנציח את ניצחונו של צבאו על פיר מוחמד, ראש הקלאן של צ'אטה.
רנג'יט סינג חלה באבעבועות שחורות כתינוק, מה שגרם לאובדן הראייה בעינו השמאלית ולפנים מצולקות. הוא היה נמוך קומה, מעולם לא למד, ולא למד לקרוא או לכתוב שום דבר מעבר לאלפבית הגורמוקהי (אנ'). עם זאת, הוא אומן בביתו ברכיבה על סוסים, ירי במוסקט ואמנויות לחימה אחרות.
אביו מת כשהיה בן 12. לאחר מכן ירש את מיסל סוקרצ'קיה של אביו וגדל על ידי אמו ראג' קאור, אשר יחד עם לקהפט ראי ניהלה גם את המיסל. הניסיון הראשון להתנקש בחייו נעשה כשהיה בן 13, על ידי האשמט חאן, אך רנג'יט סינג גבר והרג את התוקף במקום. בגיל 18 נפטרה אימו ולקהפט ראי נרצח, ולכן נעזר בחמותו מנישואיו הראשונים.
הקמת האימפריה הסיקית > רקע היסטורי

לאחר מותו של אורנגזב בשנת 1707, האימפריה המוגולית התפרקה וירדה ביכולתה למסות או לשלוט ברוב תת-היבשת ההודית. באזור הצפון-מערבי, במיוחד בפנג'אב, יצירת קהילת הלוחמים הסיקים ח'אלסה על ידי גורו גובינד סינג (אנ') האיצה את הריקבון והפיצול של הכוח המוגולי באזור. פושטים אפגנים תקפו את עמקי נהר האינדוס, אך נתקלו בהתנגדות מצד שני הצבאות המאורגנים של הח'אלסה הסיקים וכן מיליציות ח'אלסה לא סדירות שהתבססו בכפרים. הסיקים מינו זמינדרים (אנ') משלהם, במקום גובי המס המוסלמים הקודמים, שסיפקו משאבים להאכיל ולחזק את הלוחמים בהתאם לאינטרסים הסיקים. בינתיים, סוחרים קולוניאליים וחברת הודו המזרחית הבריטית החלו בפעילות בהודו בחופיה המזרחיים והמערביים.
במחצית השנייה של המאה ה-18, החלקים הצפון-מערביים של תת-היבשת ההודית (כיום פקיסטן וחלקים מצפון הודו) היו אוסף של ארבעה עשר אזורים קטנים בשלטון מקומי. מתוך הארבעה עשר, שנים עשר היו בשליטת מיסלים (קונפדרציות) סיקיים, אחד בשם קאסור (ליד לאהור) היה בשליטת מוסלמית, ואחד בדרום-מזרח היה בשליטת אנגלי בשם ג'ורג' תומאס. אזור זה היווה את העמקים הפוריים והפרודוקטיביים של חמשת הנהרות - ג'הלום, צ'נאב, ראווי, ביאס וסוטלג'. המיסלים הסיקים היו כולם בשליטתה של אחוות הלוחמים הסיקים הח'אלסה, אך הם לא היו מאוחדים ונלחמו כל הזמן זה עם זה על גביית הכנסות, חילוקי דעות וסדרי עדיפויות מקומיים; עם זאת, במקרה של פלישה חיצונית כמו הצבאות המוסלמיים של אחמד שאה עבדאלי מאפגניסטן, הם בדרך כלל התאחדו.
לקראת סוף המאה ה-18, חמשת המיסלים החזקים ביותר היו אלה של סוקרצ'אקיה, קנהאיאס, נאקאיס, אהלווליאס ובנג'י סיקים. רנג'יט סינג היה שייך לראשון, ובאמצעות נישואים היה לו ברית מובטחת עם קנהאיאס ונקאייס. בין המיסלים הקטנים יותר, חלקם, כמו המיסל פהולקיאס, החליפו נאמנות בסוף המאה ה-18 ותמכו בפלישה של הצבא האפגני נגד אחיהם לח'אלסה. אזור קאסור, שנשלט על ידי מוסלמים, תמך תמיד בכוחות הפלישה האפגניים והצטרף אליהם בבידוד מיסלים סיקים במהלך המלחמה.
מערכות צבאיות > כיבושים מוקדמים ותהילה

תהילתו של רנג'יט סינג גדלה בשנת 1797, בגיל 17, כאשר השליט המוסלמי האפגני שאה זמאן, משושלת אחמד שאה עבדאלי, ניסה לספח את אזור פנג'אב לשליטתו באמצעות הגנרל שלו שהאהנצ'י חאן ו-12,000 חיילים. הקרב התנהל בשטח המיסל של רנג'יט סינג, שהידע האזורי ומומחיות הלוחמים שלו סייעו להתנגד לצבא הפולש. ניצחון זה בקרב אמריטסר (1798) קנה לו הכרה. בשנת 1798 שלח השליט האפגני צבא נוסף, שרנג'יט סינג לא התנגד לו. הוא הניח להם להיכנס ללאהור, ואז הקיף אותם עם צבאו, חסם את כל דרכי הבאת המזון והאספקה, ושרף את כל היבולים ומקורות המזון שהיו יכולים לתמוך בצבא האפגני. חלק גדול מהצבא האפגני נסוג בחזרה לאפגניסטן.
בשנת 1799 תקף צבאו של ראג'ה רנג'יט סינג המונה 25,000 לוחמי ח'אלסה, שנתמך על ידי עוד 25,000 לוחמי ח'אלסה בראשות חמותו ראני סאדה קאור מממיסל קנהאיה, במבצע משותף את האזור שנשלט על ידי באנגי סיקים שמרכזו סביב לאהור. השליטים נמלטו, וסימנו את לאהור ככיבוש הגדול הראשון של רנג'יט סינג. האוכלוסייה הסופית המוסלמית וההינדית של לאהור בירכה על שלטונו של רנג'יט סינג. בשנת 1800, השליט של אזור ג'אמו ויתר על השליטה באזורו לרנג'יט סינג.
בשנת 1801, ראנג'יט סינג הכריז על עצמו כ"מהראג'ה של פנג'אב", והסכים לטקס הסמכה רשמי, שבוצע על ידי באבא סאהיב סינג בדי - צאצא של גורו נאנאק. ביום הכתרתו נערכו תפילות ברחבי מסגדים, מקדשים וגורודווארות בשטחיו לחייו הארוכים. רנג'יט סינג כינה את שלטונו בשם "סרקר ח'אלסה", ואת חצר המלכות שלו "דרבאר ח'אלסה". הוא הורה להנפיק מטבעות חדשים על שמו של גורו נאנאק בשם "נאנאקשאהי" ("של הקיסר נאנאק").
מערכות צבאיות > התפשטות

בשנת 1802, רנג'יט סינג, בן ה-22, כבש את אמריטסר מידי המיסל באנגי סיקים, חלק כבוד במקדש הארימנדיר סאהיב, שהותקף וחולל בעבר על ידי הצבא האפגני הפולש, והודיע כי ישפץ ויבנה אותו מחדש בשיש ובזהב.
ב-1 בינואר 1806 חתם רנג'יט סינג על הסכם עם הפקידים הבריטיים של חברת הודו המזרחית, שבו הסכים שכוחותיו הסיקים לא ינסו להתרחב מדרום לנהר הסוטלג', והחברה הסכימה שהיא לא תנסה לחצות את נהר הסוטלג' אל הטריטוריה הסיקית.
בשנת 1807, כוחותיו של רנג'יט סינג תקפו את קאסור ששליטה המוסלמי ולאחר חודש של לחימה עזה בקרב על קאסור הביס את המפקד האפגני קוטב-אוד-דין, ובכך הרחיב את האימפריה שלו מצפון מערב לכיוון אפגניסטן. הוא כבש את מולטאן ב-1818, וכל בארי דואב (השטח בין הנהרות ראווי, ביאס וסוטלג') עבר לשלטונו עם הכיבוש הזה. ב-1819, הוא הביס בהצלחה את השליטים המוסלמים הסונים האפגניים וסיפח את סרינגאר וקשמיר, תוך שהוא מרחיב את שליטתו לצפון ולעמק ג'הלום, מעבר למרגלות הרי ההימלאיה.
העימותים המשמעותיים ביותר בין הסיקים בפיקודו של המהראג'ה והאפגנים היו ב-1813, 1823, 1834 וב-1837. בשנת 1813, הגנרל של רנג'יט סינג, דיוואן מוקאם צ'אנד, הוביל את הכוחות הסיקים נגד הכוחות האפגניים של מחמוד שאה דוראני בראשות פתח ח'אן ברקזאי. האפגנים איבדו את מעוזם באטוק (אנ') באותו קרב.
בשנים 1813–1814, הניסיון הראשון של רנג'יט סינג להתרחב לקשמיר סוכל על ידי כוחות אפגנים בראשות עזים חאן (אנ'), עקב גשם שוטף, התפשטות כולרה ואספקת מזון לקויה לחייליו.
בשנת 1818, כוחותיו הדרבאר בראשות קהראק סינג ומסר דיוואן צ'אנד כבשו את מולטאן, הרגו את מוצאפר חאן והביסו את כוחותיו, מה שהוביל לקץ ההשפעה האפגנית בפנג'אב.
ביולי 1818, צבא מהפנג'אב הביס את ג'באר חאן, אחיו הצעיר של מושל קשמיר עזים חאן, וכבש את קשמיר, יחד עם הכנסה שנתית של 70 לאק. דיוואן מוטי רם מונה למושל קשמיר.
בשנת 1823 נלחמו בני הפשטונים משבט יוסופזאי (אנ') בצבא רנג'יט סינג מצפון לנהר קאבול.
בשנת 1834, מוחמד עזים חאן שוב צעד לעבר פשוואר עם צבא של 25,000 בני שבטי חאטאק ויוסופזאי בשם הג'יהאד, כדי להילחם נגד הכופרים. המהראג'ה הביס את הכוחות. יאר מוחמד קיבל חנינה ומונה מחדש כמושל פשוואר.
בשנת 1835, האפגנים והסיקים התעמתו שוב במעבר ח'ייבר, עימות זה הסתיים ללא קרב.
ב-1837 הפך קרב ג'מרוד (אנ') לעימות האחרון בין הסיקים בראשותו לבין האפגנים, שקבע את היקף הגבולות המערביים של האימפריה הסיקית.
ב-25 בנובמבר 1838, שני הצבאות החזקים ביותר בתת-היבשת ההודית התאספו לתצוגה מפוארת בפרוזפור, כאשר רנג'יט סינג, המהראג'ה של הפנג'אב הוציא את הדאל ח'אלסה לצעוד לצד חיילי הסיפוי של חברת הודו המזרחית הבריטית והחיילים הבריטיים בהודו. ב-1838 הוא הסכים לברית עם המשנה למלך הבריטי לורד אוקלנד להחזרת שאה שוג'אע דוראני לכס המלכות האפגני בקאבול. בהתאם להסכם זה, הצבא הבריטי של האינדוס נכנס לאפגניסטן מדרום, בעוד שחייליו של רנג'יט סינג עברו במעבר ח'ייבר והשתתפו במצעד הניצחון בקאבול.
מערכות צבאיות > התפשטות > גאוגרפיה של האימפריה הסיקית

האימפריה הסיקית, הידועה גם בשם הראג' הסיקי וסארקר-א-ח'אלסה, הייתה באזור פנג'אב, שפירוש שמה הוא "ארץ חמשת הנהרות". חמשת הנהרות הם ביאס, ראווי, סוטלג', צ'נאב וג'הלום, כולם יובלים של נהר האינדוס.
תחום השלטון הגאוגרפי של האימפריה הסיקית תחת שלטונו של סינג כלל את כל האדמות מצפון לנהר סוטלג', ומדרום לעמקים הגבוהים של צפון-מערב ההימלאיה. הערים הגדולות בזמנו כללו את סרינגאר, אטוק (אנ'), פשאוור, באנו (אנ'), רוואלפינדי, ג'אמו, גוג'ראט (אנ'), סיאלקוט (אנ'), קנגרה (אנ'), אמריטסר, לאהור ומולטאן.
המוסלמים היוו כ-70% מהאוכלוסייה, הינדים היוו כ-24%, וסיקים היוו כ-6-7% מכלל האוכלוסייה שחיה באימפריה של סינג.