stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קהילת יהודי טעטש
תולדות יהודי הקהילה > גילויי אנטישמיות

תקיפות יהודים בטעטש על ידי גויים התחילו כבר ב-1930, כאשר הצ'כים שלטו בטעטש.
בחמש השנים שלפני החורבן בשואה פעלו בטעטש כמה צוררים שפגעו ביהודים וזאת בזמן השלטון ההונגרי. ואילו האוכלוסייה הלא יהודית- הונגרים ורותנים- עמדו מנגד ולא עשו דבר כדי להציל אפילו יהודי אחד מהרדיפות או לפחות להקל עליהם את הגזרות שהנחיתו עליהם. מלבד הכומר של הכנסייה היוונית קתולית, אגרשי, אשר הטיף לבני עדתו (שהיו רובם ככולם רותנים בלאומיותם) לא לשתף פעולה עם הצוררים ברדיפת היהודים, אך בני עדתו לא שמעו לו ולפעמים אף פעלו נגד היהודים בצורה נמרצת יותר מההונגרים שהשלטון היה בידם.
היו אז צוררים רבים ליהודים אך בראש כולם עמד גארגאניי (גוידיץ') מאטיאש- אשר היה "הרשם הראשי של היישוב בטעטש" ומשפחתו השתייכה לכנסייה היוונית קתולית. בנו, אוסקר היה חבר במפלגת "צלב החץ" ויעץ לאביו כיצד לפעול כנגד היהודים. עם נסיגת צבא הונגריה מטעטש (בסתיו 1944) ברחו המשפחה יחד עם צוררים רבים נוספים להונגריה.
חורבן הקהילה בשואה

כמעט שנה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, בעקבות הסכם מינכן מספטמבר 1938 והסכם וינה מנובמבר 1938, נותקו חלקים מצ'כוסלובקיה. שטחים מדרום סלובקיה ומקרפטורוס צורפו להונגריה, ואילו לאזור שבו שוכנת טעטש הוענקה ב-22 בנובמבר 1938 אוטונומיה רותנית בחסות הרייך השלישי. השלטון הרותני, שבו היו היהודים נתונים לאיומי רצח מתמידים (ובדרך כלל נפדו בכופר), בא לקצו ב-15 במרץ 1939, כשההונגרים כבשו את האזור האוטונומי. ממשלת הונגריה הפרו-גרמנית הגבילה את היהודים במוסדות החינוך וברישיונות עבודה ומסחר. "אומז'ה" (החברה הסוציאלית המרכזית של יהודי הונגריה), סייעה לחסרי פרנסה. גילויי אנטישמיות מילולית ופיזית היו לתופעה יומיומית בטעטש.
בקיץ 1940 סופחה להונגריה גם טראנסילבניה, וקיש-טעטש בתוכה. השמדת יהודי הקהילה במהלך המלחמה התרחשה בשלבים. מי שלא החזיקו באזרחות הונגרית גורשו כבר ביולי 1941 לאוקראינה ונרצחו בידי הנאצים ועוזריהם המקומיים; מטעטש גורשו כעשר משפחות יהודיות לקמנץ פודולסק באוקראינה, ושם נרצחו בידי הגרמנים. משנת 1941 גויסו גברים יהודים בני 48-18 לפלוגות עבודה של הצבא ההונגרי והועסקו בביצורים ובבניית שדות תעופה צבאיים. היו ביניהם עשרות יהודים מטעטש. רובם נספו על אדמת אוקראינה בקור וברעב, או נהרגו בשדות המוקשים. רבים נרצחו בידי חיילים הונגרים. בימי ממשלת קלאי הייתה רגיעה יחסית ברדיפת היהודים, אם כי גיוס הגברים נמשך.
ב-19 במרץ 1944 נכנס הצבא הגרמני להונגריה. ב-5 באפריל 1944 חויבו היהודים לענוד טלאי צהוב ואחר כך נושלו בהדרגה מנכסיהם. במאי 1944 רוכזו רוב יהודי האזור (כ-8,000) בגטו מאטסלקה. מנהיגי קהילת טעטש הצליחו לשכנע את חברי המועצה המקומית שלא לשלוח את היהודים אלא להקים גטו בטעטש. ניסיון להכריז על התפרצות מגפת טיפוס בקרב היהודים כדי למנוע את ריכוזם בגטו סוכל בידי מזכיר המועצה הנאצי, אבל ביצוע הגזירה התעכב כעשרה ימים. יהודי טעטש והסביבה רוכזו בבתי היהודים. בהיעדר מקום שוכנו היהודים גם בעליות גג, במרתפים, במחסנים וברפתות. בנוסף לרעב ולצפיפות בגטו המשיכו קלגסים הונגרים להתעלל ביהודים. ניסיונות בריחה מהגטו נכשלו בגלל עוינות התושבים. רק כמה יהודים הוסתרו בידי רותנים וניצלו בזכותם.
הממשלה הנאצית פרסמה צו על פיזור ארגוני הקהילות של היהודים והקמת "מועצת יהודים" (יודנראט). ביצוע הצו בטעטש נקבע ליום האחרון של פסח תש"ד. בדיוק כאשר קהל המתפללים בבית הכנסת הגדול בטעטש עמד להתפלל תפילת מוסף של החג, הופיע פקח של המועצה המקומית והזמין את ר' ישראל וייס ראש הקהילה לבוא בפני הרשם הראשי של המועצה, מפקד הז'נדרים ועוד כמה נאצים ידועים. ר' ישראל וייס נצטווה מיד לארגן את "מועצת היהודים" ולהיות ראש היודנראט. ר' ישראל וייס גילה אומץ לב וסירב לקבל את דרישתם. כמה מן הנוכחים הראו לר' ישראל את נחת זרועם אולם הוא עמד בדיבורו. לבסוף שחררו אותו ומינו את יעקב רוט לעמוד בראש היודנראט.
אנשי הגטו נשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ בחודש סיון תש"ד. ב-ב' בסיון תש"ד (24 במאי 1944) נשלחה קבוצת יהודים מגטו טעטש למחנה ההשמדה אושוויץ על אדמת פולין. ב-ד' בסיון (28 במאי 1944) שולחו לשם 2,208 יהודים נוספים.
ביום ז' בחשוון תש"ה (24.10.44) הגיעו לטעטש חיילי הצבא האדום יחד עם חיילי הלגיון הצ'כי ושחררו את טעטש מעול הנאצים.
לאחר השואה

לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ושחרור מחנות הריכוז בגרמניה, ביקשו רבים מהשורדים לחזור למקומות מהן גורשו על ידי הנאצים. אלו שהוחזרו מהונגריה הוחזרו מהמחנות לבודפשט ומשם הופנו על ידי המוסדות שטיפלו בפליטים אל המקומות שאליהם רצו להגיע. כך שבחודשי הקיץ תש"ה (1945) עברו דרך בודפשט שיירות רבות של פליטים וביניהם גם יוצאי טעטש. באחד הימים של יולי 1945 פגשו כמה מיוצאי טעטש בבודפשט את גארגניי (גוידיץ') אוסקר הצורר ומסרו אותו למשטרת בודפשט בתוספת תלונה על פעילותו הנאצית בטעטש. אך לאחר החקירה הוא נעלם מטעטש ולבסוף נסגר המשפט נגדו עקב החנינה הכללית שניתנה לפשעים מסוימים של הנאצים.
היהודים שחזרו היו כאלה ששרתו בפלוגות העבודה שמוקמו באזור. רוב החוזרים נשארו לזמן קצר ומיד עזבו את המקום. לקראת ראש השנה תש"ו התקבצו בטעטש כמה עשרות משורדי הקהילה, ניקו את בית הכנסת הגדול ותכננו לחדש את התפילה ולארגן את הקהילה בטעטש מחדש. תקוותם נגוזה תוך זמן קצר כאשר ירד מסך הברזל על קרפטורוס והשלטון הקומוניסטי החרים את בניין בית הכנסת הגדול והפך אותו לאולם ספורט והתעמלות. השלטון הקומוניסטי לא אפשר ליהודים לחדש את ארגון הקהילה.
בניין "תלמוד תורה" שימש את משרדי הקואופרטיב הממשלתי והמקווה נעשה לבית מרחץ. היהודים התפללו בכל פעם בבית אחר. בעיר היה שוחט ופעל מטבח ציבורי כשר. היהודים המעטים שנותרו במקום גדרו את בית העלמין. בשנות השבעים המוקדמות עלו רוב יהודי טעטש לישראל. בשנות השמונים שוקם בית העלמין בתרומת ר' אהרן מגיד מטעטש, שחי בארצות הברית. באותה עת עדיין חיו שישה יהודים בעיירה, כולם בעמדות ציבוריות בכירות, אך לא ניהלו אורח חיים יהודי.
כאשר ברית המועצות הרימה את מסך הברזל ואפשרה ליהודים לצאת משטחה, עזבו מרבית היהודים את טעטש, מהם עלו לא"י ומהם היגרו לארצות הברית . בטעטש נשארו רק יהודים בודדים ובשנת 1990 היו בטעטש רק 2 משפחות יהודיות- משפחתו של אהרון אושר ומשפחתו של שמואל זליקוביץ'.
בתוך אוכלוסיית טעטש עוד נשארו שונאים ליהודים שלא יכלו לסבול את נוכחות היהודים בטעטש והחליטו לרצוח את אהרון אושר ורעייתו.
כיום טעטש ריקה מיהודים.
לקריאה נוספת

יצחק גרשוני, תפוח: קובץ שמות ופרטים מתולדות קהלת טעטש, באר שבע, תשנ"ה.
טאֵצ'וֹ' (טעטש), בתוך: שלמה שפיצר, קהילות הונגריה: הקהילות החרדיות בהונגריה - תש"ד, ירושלים: מכון ירושלים, תשס"ט, עמ' 163–164. (נתוני האוכלוסין בספר מבוססים על מפקד קהילות הונגריה של המועצה המרכזית של יהודי הונגריה שנערך בפקודת שלטונות הכיבוש הנאצי באביב 1944)
אלכסנדרה לוזה, טצ'ה, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 380–381), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  קהילת יהודי טעטש, מאגרי המידע הפתוחים של מוזיאון העם היהודי בבית התפוצות. 25-02-2019
↑  יצחק יוסף כהן. חכמי טראנסילוואניה, ת״צ־תש״ד. מכון ירושלים, 1988. עמ' xliv.
1 2 3 4  יצחק גרשוני, תפוח: קובץ שמות ופרטים מתולדות קהלת טעטש, באר שבע: דפוס מליק- בן שבת, תשנ"ה
יהודי בעל חנות טקסטיל
יהודי מקהילת טעטש לצד בוסתן התפוחים שלו
נשות קהילת טעטש
נשות קהילת טעטש
תמונת מחזור מבית הספר היסודי המעורב
תמונת מחזור מבית הספר הממלכתי יהודים בלבד
טרנספורט של יהודים מגטו טעטש עובר סלקציה בכניסה לאושוויץ-בירקנאו ב-1944. תצלום מתוך אלבום אושוויץ.
אדם גרינברג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 באפריל 1937 (בן 87) קרקוב, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1963-2017
 מספר צאצאים:  3 
 פרופיל ב-IMDb
 
אדם גרינברג (באנגלית: Adam Greenberg; נולד ב-13 באפריל 1936) הוא צלם קולנוע אמריקני-ישראלי הפועל בהוליווד, שהיה מועמד לפרס אוסקר.
קורות חיים

גרינברג נולד בקרקוב שבפולין במשפחה בת ארבעה ילדים. גדל בתל אביב ובנעוריו שימש כעוזר באולפני גבע.
ב-1958 הצטרף ל-"גבע" כטכנאי וצלם עבור יומני גבע. בשנת 1963 צילם את סרטו הקצר של דוד פרלוב "בירושלים". בשנת 1966 צילם את הקומדיה העממית "שני קוני למל", והחל בקריירה של אחד הצלמים הבולטים בקולנוע הישראלי. גרינברג עמד מאחורי המצלמה ברבות מן הקלאסיקות של הקולנוע הישראלי בשנות ה-60 ובשנות ה-70. החל משיתוף פעולה עם הבמאי משה מזרחי בסדרת "אני אוהב אותך רוזה" (1972) ו"הבית ברחוב שלוש" (1973), ובמאים כדוד פרלוב ("הגלולה", 1972), וכלה בסרטים עממיים וקומדיות עממיות כ"אני ירושלמי" של יהורם גאון משנת 1971, או המשכי אסקימו לימון. גרינברג היה הצלם בסרטו הגדול של אורי זוהר "מציצים" (1972) וסדרת הטלוויזיה "לול".
בשנת 1980 הוזמן גרינברג לצלם את סרטו של הבמאי סמואל פולר "האדומה הגדולה ה-1". עבודתו של גרינברג בסרט זה, שהיה סרט מלחמה רב תקציב, פתחה בפניו את הדלת לאולפנים הגדולים בהוליווד. גרינברג היה הצלם הראשי בכמה מהלהיטים הגדולים של הקולנוע המסחרי בהוליווד החל משנות ה-80, לרבות סדרת "שליחות קטלנית" של הבמאי ג'יימס קמרון בהשתתפות ארנולד שוורצנגר, ולהיטים כ"רוח רפאים" בהשתתפות פטריק סווייזי, "טרנר והוץ'" בהשתתפות טום הנקס, או "הנזירות בלוז" בהשתתפות וופי גולדברג. רבים מהסרטים אותם צילם, כגון סרטי "שליחות קטלנית" או "ספרה", הם סרטים עתירי פעלולים. עבור תפקידו כצלם ב"שליחות קטלנית 2: יום הדין" היה גרינברג מועמד לפרס אוסקר בשנת 1991. בשנת 1986 קיבל גרינברג אזרחות אמריקנית.
הוא נשוי לוורדה ולהם שלושה ילדים, מתגורר בברנטווד.
פילמוגרפיה

"בירושלים" (1963), במאי דוד פרלוב
"שני קוני למל" (1966), במאי ישראל בקר
"לאט יותר" (1968), במאי אברהם הפנר
"לול", (1969) במאי אורי זוהר
"לפני מחר" (1969), במאית אלידע גרא
"בן-גוריון 42:6" (1970), במאי דוד פרלוב
"מדרון" (1970), במאי ג'רי הופר
"חסמבה ונערי ההפקר" (1971), במאי יואל זילברג
"אני ירושלמי" (1971), במאי יהורם גאון
"הצד השני" (1972) במאי ברוך דינר
"מציצים" (1972), במאי אורי זוהר
"הגלולה" (1972), במאי דוד פרלוב
"אני אוהב אותך רוזה" (1972), במאי משה מזרחי
"הבית ברחוב שלוש" (1973) במאי משה מזרחי
"אבו אל בנאת" (1973) במאי משה מזרחי
"מיכאל שלי" (1975), במאי דן וולמן
"יהלומים" (1975), במאי מנחם גולן
"עלילת פסח" (1976), במאי מיכאל קמפוס
"סרט וארוחת בוקר" (1977), במאי אלפרד שטיינהרדט
"חמש מאות אלף שחור" (1977), במאי שייקה אופיר
"Warhead", במאי ג'ון אוקונור
"מבצע יונתן" (1977), במאי מנחם גולן
"ישראלים מצחיקים" (1978), במאי צבי שיסל
"בלפר" (1978), במאי ישראל בורצין
"אסקימו לימון" (1978), במאי בועז דווידזון
"קשר האורניום" (1978), במאי מנחם גולן
"יוצאים קבוע" (1979), במאי בועז דווידזון
"Mary and Joseph: A Story of Faith " ‏ (1979), במאי אריק טיל
"האדומה הגדולה ה-1" (1978), במאי סמואל פולר
"זרע התמימות" (1980), במאי בועז דווידזון
"ספיחס" (1982), במאי בועז דווידזון
"אישה ושמה גולדה" ‏ (1982), במאי אלון גיבסון
"Paradise" ‏ (1982), במאי סטיוארט גילרד
"Safari 3000" ‏ (1982), במאי הארי הורוביץ
"הבתול האמריקאי האחרון", (1982) במאי בועז דווידזון
"זיכרון אהבה" (1982), במאי ג'ק סמייט
"סבבה" (1983), במאי צבי שיסל
"10 to Midnight" ‏ (1983), במאי ג'י לי ת'ומפסון
"מעבר לגשר ברוקלין" (1984), במאי מנחם גולן
"השגריר" (1984), במאי ג'י לי ת'ומפסון
"שליחות קטלנית" (1984), במאי ג'יימס קמרון
"Private Resort" ‏ (1985), במאי ג'ורג' באוורס
"מלחמה ואהבה" (1985), במאי משה מזרחי
"נשיכה קטלנית" (1985), במאי האוורד סטורם
"נשר הברזל" (1986), במאי סידני ג'יי פרי
"The Ladies Club" ‏ (1986), במאית ג'נט גריק
"מעבר לחוק" (1986), במאי אמיליו אסטבז
"A Walk on the Moon" ‏ (1987), במאי רפאל די סילבר
"Road Trip" ‏ (1987), במאי סטיב קרבר
"לה במבה" (1987), במאית לואיס ולדז
"Near Dark" ‏ (1987), במאית קת'רין ביגלואו
"שלושה גברים ותינוקת" (1988), במאי לנרד נימוי
"לול" (1988), במאי בועז דווידזון
"סיוט מכושף" (1988), במאית ג'נט גריק
"חקירה בעיר זרה" (1988), במאי גרהם בייקר
"טרנר והוץ'" (1989), במאי רוג'ר ספוטיסווד
"3 מיטות לרווק" (1989), במאי וויל מקנזי
"רוח רפאים" (1990), במאי ג'רי צוקר
"שלושה גברים וליידי קטנה" (1990), במאי אמיליו ארדולינו
"Love Hurts" ‏ (1991), במאי באד יורקין
"שליחות קטלנית 2: יום הדין" (1991), במאי ג'יימס קמרון
"הנזירות בלוז" (1992), במאי אמיל ארדולינו
"צעצועים" (1992), במאי בארי לווינסון
"דייב" (1993), במאי איוון רייטמן
"חכם על גדולים" (1994), במאית פני מארשל
"הורים בהזמנה" (1994), במאי רוב ריינר
"ג'וניור" (1994), במאי איוון רייטמן
"ראשון האבירים" (1995), במאי ג'רי צוקר
"אירייזר" (1996), במאי צ'אק ראסל
"ספרה" (1998), במאי בארי לווינסון
"שעת שיא" (1998), במאי ברט רטנר
"המפקח גאדג'ט" (1999), במאי דייוויד קלוג
"פגיעה היקפית" (2002), במאי אנדרו דייוויס
"סנטה במשרה חלקית 2" (2002), במאי מייקל למבק
"נחשים על המטוס" (2006), במאי דייוויד אר אליס
"עקבות בירושלים" (2013), במאי דוד פרלוב
העיר החופשית פרנקפורט

העיר החופשית פרנקפורט (בגרמנית: Freie Stadt Frankfurt) הייתה עיר חופשית בתחומי האימפריה הרומית הקדושה ולאחר מכן בתחומי הקונפדרציה הגרמנית. העיר התקיימה כעיר חופשית מ-1372 עד 1866, שאז סופחה לממלכת פרוסיה, בעקבות תבוסת האימפריה האוסטרית ובעלות בריתה (שהעיר הייתה חלק מהם) במלחמת אוסטריה–פרוסיה.
היסטוריה

באזור קיימים רק מעט ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה הפלאוליתית, וההתיישבות המשמעותית הראשונה באזור הייתה התיישבות רומית כבר במאה ה-1 לספירה. עם נסיגת האימפריה, תפסו את מקומה שבטים אלמניים וכחמש מאות שנה לאחר מכן - פרנקים. בשנת 794 הנהיג קרל הגדול את האספה הקיסרית בעיר פרנקפורט.
פרנקפורט הייתה אחת הערים החשובות באימפריה הרומית הקדושה. משנת 855 מלכים וקיסרים גרמנים נבחרו בעיר ולאחר מכן הוכתרו באאכן. החל משנת 1562 גם ההכתרה נערכה בפרנקפורט, והראשון במלכי גרמניה שהוכתרו בה היה מקסימיליאן השני. המסורת נפסקה ב-1792 בבחירת פרנץ השני.
בשנת 1372 הוכרזה העיר כעיר קיסרית חופשית, הכפופה ישירות לקיסר, ונהנית מזכויות יתר נוספות.
במאה ה-17, פרנקפורט הצליחה להישאר נייטרלית במהלך מלחמת שלושים השנים, אך סבלה ממגפות שהביאו פליטים לעיר.
בשלהי המאה ה-18, במהלך המלחמות הנפוליאוניות הפגיזו כוחות צרפתיים את העיר וכבשו אותה מספר פעמים. למרות זאת, היא הצליחה להישאר עיר חופשית גם לאחר התפרקותה של האימפריה הרומית הקדושה ב-1806. בשנת 1810 הוקמה הדוכסות הגדולה של פרנקפורט, שכללה את העיר פרנקפורט, נסיכות אשפנבורג, נסיכות נסאו-אורנז'-פולדה, רוזנות הנאו, ורוזנות וצלאר. לאחר הקרב האחרון של נפוליאון ותבוסתו, קונגרס וינה ב-1814 קבע שפרנקפורט תיכנס לקונפדרציה הגרמנית כעיר חופשית. בשנת 1816 הפכה פרנקפורט לבירת הקונפדרציה הגרמנית, ולמושב הבונדסטאג - הפרלמנט הקונפדרלי.
לאחר ניסיון מהפכה הכושל של אביב העמים, פרנקפורט הייתה המושב של הפרלמנט הראשון שנבחר בדרכים דמוקרטיות בגרמניה, האספה הלאומית של פרנקפורט, שהתכנסה ב-18 במאי 1848. האספה נכשלה כאשר מלך פרוסיה סירב לקבל עליו את תואר הקייזר ב-1849.
בשנת 1866 הצטרפה העיר לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה–פרוסיה, וב-16 ביולי נכבשה על ידי הצבא הפרוסי. בשלום פראג שנערך בסוף המלחמה, סופחה העיר לממלכת פרוסיה, ונכללה בפרובינציית הסן-נסאו.
הפחד הגדול

ביזת בית העירייה בשטרסבורג ב-21 ביולי 1789.
הפחד הגדול (בצרפתית: Grande Peur) היה גל של היסטריה ומהומות אלימות ששטף את האיכרים בחלק ניכר ממחוזות הכפר של צרפת ביולי-אוגוסט 1789, בימיה המוקדמים של המהפכה הצרפתית. מקובל לתארך את "הפחד הגדול" מ-20 ביולי ועד 6 באוגוסט. האיכרים התקוממו על רקע כינוס האספה הלאומית, החדשות על נפילת הבסטיליה ושמועות על כך שהאצולה מתכוונת להרעיב ולשדוד אותם, ו"הפחד" נרגע עם הרפורמה המקיפה בסדרי הכפר שהובטחה בליל 4 באוגוסט 1789.
השלכות

הדיווחים על ההרס והחורבן הותירו את האספה הלאומית בפריז ללא שום אמצעי לכפות את מרותה על המתרחש. הצבא היה בתהליך של התפרקות והתערערות משמעתית ותפקודית, והצירים ממילא לא רצו להפעילו שכן הדבר היה מציב אותם לצד המשטר הישן ונגד העם. המשמר הלאומי החדש בפיקוד לה פאייט רק החל להתארגן. מזה שבועות שהמהפכנים המושבעים באספה, בעיקר חברי המועדון היעקוביני החדש, שאפו לנסח את הצהרת זכויות האדם והאזרח שהייתה סוללת את הדרך לחקיקת חוקה לצרפת ולשוויון בפני החוק. מנגנון זכויות-היתר המסועף שעליו נשענו החברה והמנהל בממלכה, שגונה כבר רבות על ידי הוגי הנאורות שדרכם עמדה לנגד עיני היעקובינים, הקשה על כך מאוד. כל שדרה מעמדית, קבוצה קבוצה וזכויותיה המיוחדות, התנגדה לשוויון שהיה מבטל את יתרונותיה. הידיעות על כך שרכושם של האצילים באזורי הספר היה מופקר למשיסה, ללא שום אמצעי להגן עליו, נראתה כאמתלה מצוינת למנהיגי היעקובינים. "הפחד הגדול" לא היה הגורם שדחף אותם לעמדתם נגד ה"פאודליזם" והפריבילגיות אלא אמצעי בו התכוונו להשתמש כדי להביא את האספה לצדם: בולה ופאריזו, שני צירים בולטים שעמדו מאחורי המהלך, כלל לא הזכירו את המהומות ביומניהם כשכתבו על יוזמתם. בליל 4 באוגוסט 1789 ניצלו את המצב כדי להעביר חוקים שביטלו את עקרון זכויות-היתר לפי מעמד וביטלו את רוב מערכת ההתחייבויות באזורי הכפר, תמורת פיצוי נדיב. האיכרים היו משוכנעים בתחילה שהסניוריאליזם בוטל כליל וללא פיצויים והמהומות נפסקו בסוף השבוע הראשון של אוגוסט. כשהתחוור שהתחייבויות רבות נותרו על כנן, שבה האלימות לאזורי הכפר וגל חדש של משיסת אחוזות החל באביב וקיץ 1790. רק ב-1793, בשיא המשבר של שלטון הטרור, גייסה הוועידה הלאומית הנואשת את האיכרים לצדה על ידי הוראה לשרוף את כל ספרי האחוזות שפירטו את התחייבויותיהם וחיסול גמור של השיטה הסניוריאלית.
הערות שוליים

↑  Donald M. G. Sutherland, The French Revolution and Empire: The Quest for a Civic Order, Wiley, 2008. עמ' 47-48.
↑  Georges Lefebvre, trans. Joan White, The Great Fear of 1789: Rural Panic in Revolutionary France (New-York: Pantheon Books, 1973 [1932]), עמ' 14.
↑  סאת'רלנד, עמ' 49-50.
↑  סאת'רלנד, עמ' 63-65.
↑  Lefebvre, The Great Fear of 1789, p. 137.
↑  סאת'רלנד, עמ' 66.
↑  ליפשיץ, המהפכה הצרפתית 1789-1795, עמ' 120; לפבר, עמ' 143-147.
↑  Jan C. Zadoks, On the Political Economy of Plant Disease Epidemics, Wageningen Academic Pub, 2008. עמ' 162.
↑  Ramsay, Clay. The Ideology of The Great Fear: The Soissonnais in 1789. Baltimore: The Johns Hopkins University Press, 1992. עמ' XV.
↑  סאת'רלנד, עמ' 66-68.
↑  סאת'רלנד, עמ' 67-69.
פרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי לאנסמבל המשחק הטוב ביותר

| --- | --- |
 מדינה:  ארצות הברית
 תקופת הפרס:  2001–הווה (כ־24 שנים)
 
פרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי לאנסמבל המשחק הטוב ביותר הוא אחד הפרסים המוענקים לאנשים העובדים בתעשיית הקולנוע על ידי איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי.
הערות שוליים

↑  'The Social Network' Wins Big At Critics' Choice Movie Awards - MTV
↑  'Spotlight' wins Best Acting Ensemble prize at Critics' Choice Awards|Boston.com
↑  Critics' Choice Awards 2018: The Complete Winners List - The Wrap
↑  2019 Critics' Choice Awards Winners: List in Full|Hollywood Reporter
↑  2020 Critics' Choice Awards Winners: List in Full|Hollywood Reporter
↑  Critics Choice Awards: 'Nomadland' Wins Best Picture|Hollywood Reporter
↑  Ethan Shanfeld, ‘Oppenheimer’ Leads Critics Choice Awards With 8 Wins, ‘Barbie’ Scores 6 — Full Winners List, Variety, ‏2024-01-15 (באנגלית אמריקאית)
↑  Greg Evans, ‘Conclave’ And ‘Wicked’ Lead Critics Choice Awards Film Nominations – Full List, Deadline, ‏2024-12-12 (באנגלית אמריקאית)
| פרסי איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי |
| --- | --- | --- |
איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי
| פרסים | אנסמבל המשחק ‏•‏‏ שחקן ‏•‏‏ שחקנית ‏•‏‏ תסריט מעובד ‏•‏‏ סרט אנימציה ‏•‏‏ צילום ‏•‏‏ סרט קומדיה ‏•‏‏ עיצוב תלבושות ‏•‏‏ במאי ‏•‏‏ עריכה ‏•‏‏ סרט זר ‏•‏‏ שיער ואיפור ‏•‏‏ תסריט מקורי ‏•‏‏ סרט ‏•‏‏ עיצוב הפקה ‏•‏‏ פסקול ‏•‏‏ שיר ‏•‏‏ שחקן משנה ‏•‏‏ שחקנית משנה ‏•‏‏ אפקטים ויזואליים ‏•‏‏ שחקן צעיר |  |
| פרסי עבר | סרט אקשן (2008–2019) ‏•‏‏ שחקן בסרט אקשן (2012–2016) ‏•‏‏ שחקנית בסרט אקשן (2012–2016) ‏•‏‏ שחקן בסרט קומדיה (2012–2018) ‏•‏‏ שחקנית בסרט קומדיה (2012–2018) ‏•‏‏ סרט תיעודי (1995–2015) ‏•‏‏ סרט לכל המשפחה (1995–2007) ‏•‏‏ סרט מדע בדיוני/אימה (2012–2019) ‏•‏‏ סאונד (2009–2011) |  |
| טקסים | 1995 ‏•‏‏ 1996 ‏•‏‏ 1997 ‏•‏‏ 1998 ‏•‏‏ 1999 ‏•‏‏ 2000 ‏•‏‏ 2001 ‏•‏‏ 2002 ‏•‏‏ 2003 ‏•‏‏ 2004 ‏•‏‏ 2005 ‏•‏‏ 2006 ‏•‏‏ 2007 ‏•‏‏ 2008 ‏•‏‏ 2009 ‏•‏‏ 2010 ‏•‏‏ 2011 ‏•‏‏ 2012 ‏•‏‏ 2013 ‏•‏‏ 2014 ‏•‏‏ 2015 ‏•‏‏ 2016 ‏•‏‏ 2017 ‏•‏‏ 2018 ‏•‏‏ 2019 ‏•‏‏ 2020 ‏•‏‏ 2021 ‏•‏‏ 2022 ‏•‏‏ 2023 |  |
שואת יהודי איטליה

שואת יהודי איטליה כללה רדיפה, גירוש ורצח של אלפים מיהודי איטליה, והיא התרחשה בשני שלבים. בשלב ראשון, שהתרחש מחקיקת חוקי הגזע באמצע שנת 1938 ועד להקמתה של הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית בספטמבר 1943, סבלו יהודי איטליה, מושבותיה ושטחי החסות שלה מרדיפות ומאפליה; עם זאת, בשלב זה נמנעו האיטלקים מרצח יהודים או מהסגרתם לידי הגרמנים, הן באיטליה והן במדינות שנכבשו על ידם. בשלב השני, מספטמבר 1943 ועד לכניעת הגרמנים והאיטלקים ב-1945, קידמה הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, שהייתה ממשלת בובות בחסות הנאצים, רצח שיטתי של יהודים במסגרת תוכנית "הפתרון הסופי".
בשואה באיטליה נרצחו 7,680 יהודים מתוך 44,500 יהודים שחיו במדינה לפני מלחמת העולם השנייה. שהם כ-17% מהאוכלוסייה המקורית, כך שאחוז היהודים האיטלקים שניצלו בשואה גבוה יחסית לרוב מדינות אירופה. לפי הערכות אחרות נרצחו כ-7,900 יהודים.
מחקיקת חוקי הגזע ועד הקמתה של הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית

ההצהרה אודות הגזע (באיטלקית: Dichiarazione sulla razza) הגדירה את כוונות המפלגה הפשיסטית באיטליה ביחסה ליהודים. ב-15 ביולי 1938 פרסמו עיתוני איטליה בכותרות הראשיות על החלטת המפלגה הפשיסטית לנקוט בצעדים לשמירת טוהר הגזע האיטלקי.
ב-26 באוקטובר 1938 פרסמה המועצה הפשיסטית העליונה הצהרה בנושא הגזע אשר כונתה "דף הנחיות" (באיטלקית" Foglio d'ordine). בהקדמה להנחיות נכתב כי
אסורים נישואים עם בני גזע חם ושם ולא אריים.
נאסר על המועסקים על ידי הממשלה או ברשויות ציבוריות - אזרחים וחיילים - לבוא בברית נישואים עם נשים מכל גזע שהוא.
נישואים של איטלקים או איטלקיות עם זרים - מכל גזע שהוא - חייבים באישור משרד הפנים.
יש לאכוף הוראות אלה, לשמירת כבוד הגזע, גם במדינות שנכבשו על ידי איטליה."
פרק מיוחד ב"דף הנחיות" דן ביהודים. נאסרה כניסה של יהודים ממדינות חוץ. יוצאים מהכלל היו בני 65 ומעלה ויהודים שנישאו לאיטלקים עד 1 באוקטובר 1916.
באוגוסט 1938 נערך מפקד בקרב יהודי איטליה על מנת לקבוע על מי יחולו חוקי הגזע. במפקד נכללו אנשים שלפחות אחד ההורים שלהם היה יהודי או יהודי לשעבר. מספר הנפקדים היה 58,412.
הוראות אלה היו בסיס לחקיקה מלכותית מ-17 בנובמבר 1938. חוקי הגזע התבססו על ההנחה כי על "הגזע האיטלקי החדש" להיבדל מהגזע היהודי. סעיף 9 נחשב לגרוע מכולם וקבע כי היהודים אינם נמנים עם הגזע האיטלקי ועל כן יש להפלותם לרעה.
מלבד העובדה שהיהודים נאלצו להפרד ממקומות עבודתם ומרכושם, אם היה מסדר גודל מסוים ומעלה, רושם חזק הותירו חוקי הגזע על הילדים, הנוער והצעירים. בבת אחת, "הדור הצעיר" נדרש לצאת ממוסדות הלימוד, לא להיכנס לספריות ציבוריות ולנתק מגע עם החברים שאיתם הוא גדל - בחלק מן המקרים, ללא מורת רוח מצד חבריהם הלא-יהודים והציבור האיטלקי. בערים, עם הקהילות הגדולות יחסית, הוקמו בתי ספר על יסודיים. אבל בעשרות הקהילות הקטנות נאלצו משפחות לעזוב את מקומות היישוב שלהן ולעבור לערים הגדולות או להשאיר את ילדיהן בבית ללא בית ספר. עם זאת, במקומות רבים היו הפרות שקטות של חוקי הגזע, ולא תמיד הם נאכפו בקפידה.
מחקיקת חוקי הגזע ועד הקמתה של הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית > פרוץ מלחמת העולם השנייה

פרוץ מלחמת העולם השנייה המלחמה ב-1939 והצטרפות איטליה לצידם של הגרמנים, לא הביאו בתחילה לשינויים משמעותיים במעמדם החוקי של יהודי איטליה. כבר ב-1938 משטרו הפשיסטי של מוסוליני הטיל על היהודים הגבלות וחוקקו חוקי גזע, אך לא הייתה פגיעה פיזית רחבת היקף ביהודים. ערב כניסתה של איטליה למלחמה ביוני 1940, הוחל במאסרים נרחבים ללא משפט של פליטים יהודים ששהו באיטליה, והיו ללא אזרחות איטלקית, וכן של יהודים איטלקים שנחשדו כמתנגדים לשלטון. זמן מה לאחר מכן, אותם יהודים נשלחו למחנות עונשין, אשר נכון לספטמבר 1940 כבר מנו 15 במספר. מספרם של המחנות הגיע לשיא של כ-40 מחנות בכל רחבי איטליה, בעיקר בדרומה.
כל עוד הייתה איטליה בגדר מדינה גרורה של גרמניה, נמנע היטלר מלדרוש את גירוש היהודים והשמדתם, ומוסוליני, על אף שהחיל עוד ב-10 ביוני 1940 את חוקי הגזע, סירב לגרש את אזרחיו היהודים, בין היתר על מנת להפגין את עצמאותו כלפי גרמניה.
ב-6 במאי 1942 הודיע משרד הפנים האיטלקי כי כל האזרחים האיטלקים השייכים לגזע היהודי חייבים להתייצב לעבודת חובה, אך בפועל עקב קשיים טכניים רק מיעוט מהאוכלוסייה היהודית נשלח לעבודות במפעלים תעשייתיים, בחקלאות, בסלילת כבישים וכדומה.