stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ורג' אייקן

ג'ורג' דייוויד אייקן (באנגלית: George David Aiken;‏ 20 באוגוסט 1892 –  19 בנובמבר 1984) היה פוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של מדינתו בשנים 1931–1935 (מתוכן בשנתיים האחרונות כיושב ראש הבית), לאחר מכן ועד 1937 כסגן מושל ורמונט ה-60, לאחר מכן ועד 1941 כמושל ורמונט ה-64, ואת הקריירה הפוליטית הארוכה שלו הוא חתם כסנאטור מטעם ורמונט בשנים 1941–1975. בעת סיום כהונתו בסנאט החזיק אייקן בתואר זקן חברי הסנאט, תואר שבו החזיק לאחר מכן גם מחליפו בתפקיד פטריק לייהי.
כמושל, נאבק אייקן בניו דיל, כולל התוכניות לאנרגיה הידרואלקטרית ולבקרת השיטפונות בוורמונט. כסנאטור רפובליקני שהגיע ממדינות צפון-מזרח ארצות הברית, הוא היה אחד מארבעת הרפובליקנים שקידמו את חוק התעסוקה של 1946 (אנ'). אייקן קידם את הצעת חוק קצבאות המזון של 1945, שבישרה את תוכנית שוברי המזון. הוא קידם את הסיוע הפדרלי לחינוך, וב-1947 שאף להנהגת שכר מינימום של 65 סנט. ב-1941 תמך אייקן בהתבדלות, אך ב-1947 תמך בדוקטרינת טרומן וב-1948 בתוכנית מרשל.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 הוא נקט בעמדת ביניים בסוגיית מלחמת וייטנאם, כשהתנגד למהלכי ההסלמה של לינדון ג'ונסון ותמך במדינות הנסיגה האיטית של ריצ'רד ניקסון. אייקן היה תומך נלהב של החוואים הקטנים. כיושב הראש בפועל של ועדת החקלאות של הסנאט ב-1947, הוא התנגד להכתבת מחירים קשיחה. ב-1950 היה אייקן אחד משבעה סנאטורים רפובליקנים שגינו בכתב את הטקטיקות של הסנאטור ג'וזף מקארתי, והזהירו נגד אלו ששאפו ל"ניצחון באמצעות הניצול הפוליטי של הפחד, הקנאות, הבורות ואי-הסובלנות".
ראשית חייו

ג'ורג' אייקן נולד בעיירה דמרסטון שבוורמונט, כבנם של אדוארד ובסטר ומיירה (לבית קוק) אייקן. ב-1893 עברה המשפחה לעיירה פטני הסמוכה, שם גידלו הוריו פירות וירקות ואביו שימש במגוון תפקידים בממשל המקומי, כולל כחבר מועצת החינוך, חבר המועצה המקומית, וכחבר בבית הנבחרים של ורמונט. את ראשית חינוכו קיבל אייקן בבתי הספר הציבוריים של פטני, וב-1909 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ברטלבורו. כבר בגיל צעיר הוא החל לגלות עניין רב בחקלאות, וב-1906 היה לחבר סניף פטני של "הגריינג'" (אנ'). ב-1912 הוא לווה סכום של 100 דולר כדי לשתול חלקת שיחי פטל. תוך חמש שנים, התרחבה חלקה זו לשטח של 500 אקרים (כ-2,000 דונם) וכללה משתלה. בשנים 1913 גידל אייקן פירות קטנים בפטני בשותפות עם ג'ורג' מ. דארו בעסק שנקרא "דארו ואייקן". ב-1926 החל אייקן להיות מעורב בגידול מסחרי של פרחי בר. ב-1933 הוא פרסם ספר בשם "חלוציות עם פרחי בר" (Pioneering With Wildflowers), וב-1936 את הספר "חלוציות עם פירות ופירות יער" (Pioneering With Fruits and Berries). הוא גם היה נשיא חברת ההורטיקולטורה של ורמונט בשנים 1917–1918, ונשיא משרד החוות של מחוז וינדהאם בשנים 1935–1936.
ב-1914 נשא אייקן לאישה את ביאטריס הווארד, והם היו נשואים עד מותה ב-1966. לשניים נולדו שלוש בנות: דורותי, מרג'ורי אבלין (שנישאה להארי קלברלי (אנ'),שהיה מאמן הוקי קרח, בייסבול ופוטבול באוניברסיטת בוסטון), וברברה מריון, ובן אחד, הווארד ראסל. ב-1967 נישא אייקן בשנית לעוזרת המנהלית שלו במשך שנים, לולה פיירוטי. שהייתה פעילה בפוליטיקה של המפלגה הרפובליקנית עד מותה ב-2014 בגיל 102.
ראשית הקריירה הפוליטית

בשנים 1920–1937 שימש אייקן כחבר מועצת החינוך של פטני. כחבר המפלגה הרפובליקנית, הוא התמודד ב-1922 ללא הצלחה על מושב בבית הנבחרים של ורמונט. ב-1930 עלה בידו להיבחר, ושנתיים לאחר מכן הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה, ושירת בבית הנבחרים בשנים 1931–1935. כחבר בית הנבחרים, הוא נודע בהתנגדותו לחברות אנרגיה פרטיות בהקשר של בניית סכר. ב-1933 נבחר אייקן כיושב ראש בית הנבחרים, זאת על אף התנגדות הממסד של מפלגתו. כיושב הראש, הוא הוביל את חקיקת חוק החייבים העניים, שהגן על אנשים שלא היו מסוגלים לעמוד במחויבויותיהם על רקע השפל הגדול.
ב-1934 נבחר אייקן כסגן מושל ורמונט, וכיהן בתפקיד בשנים 1935–1937. בתקופה זו השיגו הדמוקרטים בסנאט של ורמונט ייצוג רחב יותר בהשוואה לשנים הקודמות, אם כי עם שבעה סנאטורים דמוקרטים, בהשוואה ל-23 רפובליקנים, הם עדיין נותרו כמיעוט. אייקן עשה שימוש בתפקידו בוועדת הוועדות של הסנאט, שבה בנוסף אליו היו חברים הנשיא הזמני של הסנאט וחבר נוסף שנבחר על ידי חברי הבית, כד להבטיח שלדמוקרטים יהיה ייצוג הוגן בוועדות הסנאט. כתוצאה מיוזמתו, היה לדמוקרטים ייצוג בכמעט כל ועדות הסנאט, ובשתיים מתוכן היה להם רוב. בנוסף הבטיח אייקן שאלסי ס. סמית', האיש היחידה שכיהנה אז בסנאט, תקבל ייצוג הולם בוועדות. למעשה כיהנה סמית' ביותר וועדות מאשר כל אחד מעמיתיה בסנאט.
מושל ורמונט

ב-1936 נבחר אייקן כמושל ורמונט, וכיהן בתפקיד בשנים 1937–1941 בשתי תקופות כהונה של שנתיים כל אחת. הוא רכש לעצמו מוניטין כרפובליקני ליברל מתון, ותמך בהיבטים רבים של הניו דיל, אך התנגד למדיניות השליטה על השיטפונות והקרקעות. בתקופת כהונתו השנייה הוא תקף את חברות תשתיות החשמל, וקידם הצעת חוק להפיכת נציבות השירותים הציבוריים לחופשית מקבלת ייעוץ טכני בנושא התשתיות. הוא המשיך במאמצים להפוך את הנציבות למוכוונת לצרכנים, ומינה לתפקיד יושב ראש הנציבות את ראש משרד החוות של ורמונט לשעבר.
כאשר בבחירות לנשיאות של 1936 היו ורמונט ומיין המדינות היחידות שהצביעו בעד מועמד הרפובליקנים אלף לנדון, סבר אייקן שהוא בעמדה טובה לצבור מעמד של מנהיג במפלגה. הוא פרסם מסמכי גילוי דעת בהם הוא קרא לגישה ליברלית יותר, ושאף לתמיכה לאומית. ב-1937 הוא פרסם מכתב פתוח לוועדה הרפובליקנית הלאומית, בו הוא מתח ביקורת על המפלגה, ובמהלך הנאום של "יום לינקולן" של 1938 הוא טען שאברהם לינקולן "היה מתבייש במנהיגות המפלגה הנוכחית". על כל פנים, בבחירות של 1940, העדיפו השמרנים במפלגה את הסנאטור רוברט טאפט מאוהיו, הליברלים התייצבו מאחורי פרקליט מחוז ניו יורק תומאס דיואי, והעיתונות התלהבה מאיש העסקים ונדל וילקי, כך שהקמפיין של אייקן לא התקדם לשום מקום.
במהלך תקופת ממשלו, צמצמם אייקן את החוב המדינתי של ורמונט, הנהיג תוכנית לסלילת כבישים מתקציבים קיימים על פני מימון בהלוואות, ושכנע את הממשלה הפדרלית לזנוח את תוכניתה לוויסות השיטפונות בעמק נהר קונטיקט. הוא גם שבר את המונופולים בענפי תעשייה מרכזיים רבים, כולל הבנקים, חברות הרכבות, חברות השיש, וחברות הגרניט. הוא גם עודד את החוואים באזורים החקלאיים שהיו במצוקה ליצור קואופרטיבים לשיווק תוצרתם ולקבל גישה לחשמל.
אייקן הציג את עצמו במונחים פופוליסטיים כמגן החקלאים והאנשים הפשוטים כנגד משפחת פרוקטור ואישים אחרים מהממסד השמרני של המפלגה הרפובליקנית, ויחד עם ארנסט ויליארד גיבסון (אנ') וארנסט ויליאם גיבסון הבן הוא זכה להכרה כמנהיג סיעת הפרוגרסיביים של הרפובליקנים בוורמונט, שנודעה כאגף של אייקן וגיבסון של המפלגה. אייקן גם התנגד למדיניות של ורמונט בנוגע לתשתיות גדולות ורכבות. כאשר הוא התמודד לסנאט ב-1940, תמך אגף תומכי המגזר העסקי במפלגה בראלף פלנדרס. בבחירות המקדימות הביס אייקן את פלנדרס, ובסתיו אותה שנה נבחר בקלות לאיוש המושב בסנאט שהתפנה עקב פטירתו של גיבסון האב, כיהן בשארית תקופת כהונתו והמשיך לכהן בסנאט עד 1975, כשבכל השנים נבחר מחדש ברוב גדול.
מותו ומורשתו

ב-1974 לא התמודד אייקן על כהונה נוספות בסנאט. הוא התגורר בפטני עד אמצע 1984, אז החלה בריאותו להתרופף והוא עבר למוסד סיעודי במונטפלייר.
ג'ורג' אייקן נפטר במונטפלייר ב-19 בנובמבר 1984. הוא נטמן בבית הקברות מאונט פלזנט שבפטני.
הסנאטור ברני סנדרס מוורמונט, שראיין את אייקן ב-1973 עבור המגזין ורמונט לייף, אמר עליו ב-2006: "אין אני יכול לומר שביססתי את פעילותי הפוליטית על זו שלו, אך אייקן היה תמיד שם ואדם שכיבדתי והערצתי. התכונות שחיבבתי אצלו ושגרמו להצלחתו היו היושרה שלו, השכל הישר שלו, והארציות שלו. הוא בפירוש היה האיש של העם".
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, p. 1609
Aiken, George David. Speaking from Vermont (Frederick A. Stokes Company, 1938)
Aiken, George D. Senate Diary (Brattleboro, Vt 1976)
ג'רג' גדו

ג'רג' גדו בסביבות 1972
ג'רג' גדו (בהונגרית: Gedó György; אויפשט, 23 באפריל 1949) מתאגרף ומאמן אגרוף יהודי-הונגרי בעבר. אלוף אולימפי (מינכן 1972) פעמיים אלוף אירופה (1969, 1971) ו-8 פעמים אלוף הונגריה (1968–1973, 1975, 1980) באגרוף משקל זבוב קל.
ביוגרפיה

גדו נולד במשפחה יהודית. בגיל 8 החל להתאמן במועדון קדימה של בוני בקשצ'בה (Békéscsabai Építők Előre), ומ-1965 היה מתאגרף של מועדון הכותנה הונגרית (Magyar Pamut), ומ-1967 של בודפשט ואשאש. הוא התחרה במשקל זבוב קל, של עד 48 ק"ג. מ-1968 עד 1980 היה חבר בנבחרת הונגריה.
ביוגרפיה > 1968

באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) הוא לא התייצב לקרב הראשון שלו.
ביוגרפיה > 1969 > אלוף אירופה

באליפות אירופה שנערכה בבוקרשט, רומניה בשנת 1969 זכה במדלייתז הב במשקל זבובו קל
ביוגרפיה > 1971

באליפות אירופה שנערכה במדריד, ספרד בשנת 1971 זכה במדליית זהב ובכך הגן על תוארו.
ביוגרפיה > 1971 > אלוף אולימפי

באולימפיאדת מינכן (1972) זכה במדליית זהב במשקל זבוב קל. בסיבוב השלישי ניצח את סוראפונג סריפירום מתאילנד בנוק-אאוט טכני. בשמינית הגמר ניצח את דניס טלבוט מאוסטרליה בהחלטת שופטים 0–5, ברבע גמר ניצח את ולדימיר איבנוב מברית המועצות בהחלטת שופטים 2–3, בחצי גמר ניצח את ראלף אוונס מבריטניה בהחלטת שופטים 0–5 ובגמר ניצח את קים או-גיל מקוריאה הצפונית בהחלטת שופטים 0–5.
ביוגרפיה > 1976

באולימפיאדת מונטריאול (1976) לאחר שני קרבות שבהן ניצח, הוא הפסיד בשלב רבע הגמר לפיאו פונטרט מתאילנד בהחלטת שופטים 1–4 ולא הצליח להגן על תוארו.
ביוגרפיה > 1980

באולימפיאדת מוסקבה (1980) לאחר הקרב הראשון שבו ניצח, הוא הפסיד בשלב רבע הגמר להיפוליטו ראמוס מקובה בהחלטת שופטים 0–5.
חיים אישיים

ב-1980 פרש מתחרויות והחל לאמן מחלקת האגרוף של ואשאש. עבד כמנהל העסקים של חברת הקייטרינג במרכז העיר, מנהל הביטחון של חברת נפשטדיון (האצטדיון הלאומי) ומוסדותיו, ובין 1994 ל-1995 היה המאמן הראשי של Kordax SE באגר.
בינואר 2016 הוא משמש כמנהל המקצועי של איגוד האגרוף בהונגריה.
פרסים והוקרה

מתאגרף השנה בהונגריה (1968, 1972)
פרס פרנץ צ'יק (2013)
אזרחות כבוד של זוגלו (2015)
כוכב הספורט האלמותי של בקשצ'בה (2017)
לקריאה נוספת

Gedó György profilja az Olympedia oldalán (ג'רג' גדו בעמוד אולימפדיה)
Ki kicsoda a magyar sportéletben?: I. kötet (A–H). Szekszárd: Babits. 1994. 378. ISBN
963-495-008-6 (מיהו מי בחיי הספורט ההונגרי. 1994)
סוטה (הלכה)

| --- | --- |
 מקרא:  ספר במדבר, פרק ה', פסוקים י"א–ל"א
 משנה:  מסכת סוטה, פרקים א'-ו'
 משנה תורה:  הלכות סוטה, פרקים א'-ב'
 שולחן ערוך:  אבן העזר, סימן קע"ח
 ספרי מניין המצוות:  ספר המצוות, עשה רכ"ג ספר החינוך, מצווה שס"ה
 
בהלכה, סוטה (בעברית מקראית: שֹוטה) היא אישה נשואה שהתייחדה עם גבר זר לאחר שבעלה התריע בה. אם אין עדות שהשניים קיימו יחסי מין, נאסר על בעלה לקיים עימה יחסי אישות עד שייקח אותה לבית המקדש והיא תעבור טקס הכולל שתיית 'מים מרים', אשר לפי התורה יזיקו לה במקרה שזנתה, או לחלופין יוכיחו את חפותה, ואף יועילו לה במקרה שנחשדה לשווא.
אטימולוגיה

משמעות המונח "סוטה" השתנתה במהלך הזמן. בלשון המקרא משמעות השורש שׂ.ט.ה היא נטייה מדרך הישר, בעיקר בהקשר מיני. השורש מופיע שש פעמים בתנ"ך, מתוכן ארבע פעמים בפרשיית הסוטה ופעמיים בספר משלי.
עקב הלשון "שֹוטה", נדרש גם הכלל "אין אדם עובר עבירה אא"כ נכנס בו רוח שטות".
בלשון המשנה לשורשים סט"ה או שׂט"ה. יש משמעות של נטייה מהדרך, כבלשון המקרא. לעיתים התלמוד מבחין בין "סוטה ודאי", שידוע שזינתה, ובין "סוטה ספק", שאף היא אסורה לבעלה עד שתשתה מהמים, מחמת שיש "רגליים לדבר" שזינתה.
החלפת שׂ ב-ס נפוצה מאוד במעבר מלשון המקרא ללשון המשנה, ולעיתים אף במקרא עצמו בין ספרים מוקדמים למאוחרים יותר. במקרה של השורש שׂ/ס.ט.ה. תיתכן גם השפעה של הארמית, בה השורש המקביל הוא סט"ו.
קינוי וסתירה

על פי המבואר בתורה, כדי שהבעל יוכל להשקות את אשתו, מותנה הדבר שיזהיר את אשתו קודם לכן שלא תתייחד עם איש פלוני, (-קינוי), ואם לאחר מכן העידו עדים שאכן התייחדה עם אותו פלוני שהוזהרה עליו, (-סתירה), יכול הבעל להשקותה.
וכך מתואר הקינוי והסתירה בתורה:
וַיְדַבֵּר ה' אֶל-מֹשֶׁה לֵּאמֹר. דַּבֵּר אֶל-בְּנֵי יִשְׂרָאֵל וְאָמַרְתָּ אֲלֵהֶם, אִישׁ אִישׁ כִּי-תִשְׂטֶה אִשְׁתּוֹ וּמָעֲלָה בוֹ מָעַל. וְשָׁכַב אִישׁ אֹתָהּ שִׁכְבַת-זֶרַע, וְנֶעְלַם מֵעֵינֵי אִישָׁהּ וְנִסְתְּרָה וְהִיא נִטְמָאָה, וְעֵד אֵין בָּהּ וְהִוא לֹא נִתְפָּשָׂה. וְעָבַר עָלָיו רוּחַ-קִנְאָה וְקִנֵּא אֶת-אִשְׁתּוֹ וְהִוא נִטְמָאָה, אוֹ-עָבַר עָלָיו רוּחַ-קִנְאָה וְקִנֵּא אֶת-אִשְׁתּוֹ וְהִיא לֹא נִטְמָאָה. וְהֵבִיא הָאִישׁ אֶת-אִשְׁתּוֹ אֶל-הַכֹּהֵן...
במקרא לא מפורש מהו המעל של האישה, שכשמעורר את קינאת הבעל, חל עליה דין סוטה. לפי התורה שבעל פה הכוונה היא להיסתרות עם גבר אחר במשך פרק זמן המאפשר ביאה, הבאה לאחר 'קינוי', כלומר התראה של הבעל לאשתו שלא להתייחד עם אותו גבר. אם לאחר הקינוי האשה נסתרת יחד עם אותו גבר זר, היא נעשית סוטה ואסורה לבעלה עד שתיבדק בשתיית 'המים המרים'. ישנה מחלוקת תנאים האם לסתירה יש צורך בשני עדים כשרים המעידים על ההתייחדות או שמספיקים דברי הבעל עצמו. בתוספתא מובאת דעה דחויה שלסתירה יש צורך בשני עדים אבל לקינוי די בדברי הבעל.
להלכה נפסק שהקינוי מצריך שני עדים בשביל שיהיה לו תוקף. באשר להתייחדות, העדים נצרכים רק בשביל לברר את התרחשותה.
מעמד הסוטה

לפי המשנה אסור לבעל לקיים יחסי אישות עם אשתו שסטתה, ולהתייחד עמה. וכן אשת כהן נפסלת מלאכול תרומה בינתיים. איסור זה נובע מכך שיש 'רגליים לדבר' שזנתה. האיסור מפקיע את מחויבות הבעל לכתובת אשתו, ככל שישנם שני עדים כשרים המעידים על הקינוי והסתירה, במידה והאשה אינה יכולה לשתות ולהיבדק, כגון בזמננו. אם אין שני עדים על הסתירה אך נודע לבעל עליה ממקור הנאמן עליו, הוא מחויב לגרשה ולשלם את כתובתהּ.
השקאת הסוטה

לפי המבואר בתורה על הבעל מוטלת מצווה להביא את אשתו אל הכהן, וכן להביא עבורה מנחת קנאות - קרבן מנחה מקמח שעורים, במקום סולת חיטים, שבו אין שמן או לבונה, כמנחת חוטא.
הכהן אוסף מים קדושים בכלי חרס ושם בהם עפר מקרקע המשכן. לאחר מכן, הכהן פורע את ראש האישה, שם בידיה את מנחת הקנאות, ומשביע אותה:
...אִם-לֹא שָׁכַב אִישׁ אֹתָךְ וְאִם-לֹא שָׂטִית טֻמְאָה תַּחַת אִישֵׁךְ, הִנָּקִי מִמֵּי הַמָּרִים הַמְאָרְרִים הָאֵלֶּה. וְאַתְּ כִּי שָׂטִית תַּחַת אִישֵׁךְ וְכִי נִטְמֵאת, וַיִּתֵּן אִישׁ בָּךְ אֶת-שְׁכָבְתּוֹ מִבַּלְעֲדֵי אִישֵׁךְ...יִתֵּן ה' אוֹתָךְ לְאָלָה וְלִשְׁבֻעָה בְּתוֹךְ עַמֵּךְ, בְּתֵת ה' אֶת-יְרֵכֵךְ נֹפֶלֶת וְאֶת-בִּטְנֵךְ צָבָה. וּבָאוּ הַמַּיִם הַמְאָרְרִים הָאֵלֶּה בְּמֵעַיִךְ לַצְבּוֹת בֶּטֶן וְלַנְפִּל יָרֵךְ, וְאָמְרָה הָאִשָּׁה אָמֵן אָמֵן.
בשלב זה הכהן כותב את "האלות האלה" בספר ומוחה את הכתב אל המים, אותם האישה שותה. במקרה שבו האישה אכן נאפה עונשה הוא "וְצָבְתָה בִטְנָהּ וְנָפְלָה יְרֵכָהּ" ואילו במקרה שהאישה לא נטמאה אז "וְנִקְּתָה וְנִזְרְעָה זָרַע".
התיאור במקרא משאיר פתח לכמה אפשרויות בנושא זמן השקיית האישה במים המאררים וכן נוסח השבועה הנכתבת, וישנן בכך כמה דעות בקרב התנאים.
שתיית המים נתפסת כאמצעי לאפשר לאישה שלא זנתה להסיר את החשש, ובכך להציל את הקשר עם בעלה:
גדול שלום שבין איש לאשתו שהרי אמרה תורה שמו של הקב"ה שנכתב בקדושה ימחה על המים
בהשוואה לשיטות קדומות אחרות של משפט-האל (הכרעת אשמתו של חשוד באמצעות סימן אלוהי), מציין פרופסור יעקב שלום ליכט כי בדיקת הסוטה נבדלת ממרבית השיטות המוכרות בכך שהחשודה נבדקת בדבר שאין טבעו להזיק: מים עם מעט עפר ודיו, וכדי שתוכח אשמתה נדרשת מעורבות אלוהית על טבעית.
הטקס בספרות התנאית

בספרות התנאית הטקס מפורט יותר מהכתוב במקרא.
האישה והבעל עולים אל בית הדין הגדול (הסנהדרין) בהר הבית בירושלים, שם מבררים את טענות הבעל ומאיימים על האישה שתודה שנטמאה, היינו שאכן קיימה יחסי אישות עם גבר זר, אם אכן כך היה:
ואומרין לה, בתי, הרבה יין עושה, הרבה שחוק עושה, הרבה ילדות עושה, הרבה שכנים הרעים עושים; אל תעשי לשמו הגדול שנכתב בקדושה, שיימחה על המים. [...] אם אמרה, טמאה אני--שוברת כתובתה, ויוצאה;
במקביל מעודדים את האישה שאם היא טהורה שתסכים לבדיקת המים:
וכדרך שמאיימין עליה שתחזור בה מאיימין עליה שלא תחזור בה אומרים לה בתי אם ברור לך שאת טהורה עמדי על בורייך ושתי שאין [המים] הללו דומין אלא לסם יבש שנתון ע"ג בשר חי [ואין מזיקו ולכשמוציאין שם מכה מחלחל ויורד].
במידה והאישה מסכימה מביאים אותה אל שער ניקנור בכניסה לעזרה שבבית המקדש. תיאור המשנה להשפלת האישה חריף הרבה יותר מזה הנדרש בתורה:
וכוהן אוחז בבגדיה--אם נקרעו, נקרעו; ואם נפרמו, נפרמו: עד שהוא מגלה את ליבה, וסותר את שיערה. רבי יהודה אומר, אם היה ליבה נאה, לא היה מגלהו; ואם היה שיערה נאה, לא היה סותרו.

הייתה מתכסה בלבנים, מכסה בשחורים; היו עליה כלי זהב, קטליות, נזמים, וטבעות--מעבירם ממנה, כדי לנוולה. ואחר כך מביא חבל מצרי, וקשרו למעלה מדדיה. וכל הרוצה לראות, בא ורואה--חוץ מעבדיה ושפחותיה, מפני שליבה גס בהן; וכל הנשים מותרות לראותה, שנאמר "וניווסרו כל הנשים, ולא תעשינה כזימתכנה" (יחזקאל כג, מח).
מהמשנה משתמע ששתיית המים ממיתה אישה שזנתה, אך ייתכן שהתהליך ייקח זמן:
אינה מספקת לשתות, עד שפניה מוריקות, ועיניה בולטות, והיא מתמלא גידים; והן אומרין הוציאוה הוציאוה, שלא תטמא את העזרה. אם יש לה זכות, הייתה תולה לה: יש זכות תולה לה שנה אחת, יש זכות תולה שתי שנים, יש זכות תולה שלוש שנים. [...] רבי שמעון אומר, אין הזכות תולה במים המאררים: אם אומר אתה, שהזכות תולה במים המאררים, מדהה אתה את המים בפני כל הנשים השותות; ומוציא אתה שם רע על הנשים הטהורות ששתו, ויאמרו טמאות היו אלא שתלת להן זכות. רבי אומר, הזכות תולה במים המאררים--אינה יולדת, ואינה משבחת, אלא מתנוונה והולכת, וסופה שהיא מתה באותה מיתה.
המשנה מוסיפה ששתיית המים בידי האישה ממיתה גם את הנואף.
לפי פירוש התורה שבעל-פה לכתוב "ונִקתה ונזרעה זרע", שתיית המים גורמת לברך את הריונותיה הבאים של סוטה שלא שכבה עם אחר.
לפי ברייתא סגולתם של המים תלויה גם בבעל: ”תנו רבנן (במדבר ה, לא) "ונקה האיש מעון" - בזמן שהאיש מנוקה מעון המים בודקין את אשתו אין האיש מנוקה מעון אין המים בודקין את אשתו ואומר (הושע ד, יד) לא אפקוד על בנותיכם כי תזנינה”. התלמוד מבאר שדי בכך שהבעל, או אפילו בניו או בנותיו, חטאו בעוון זנות עם אישה פנויה, בשביל שהמים לא יועילו לבדיקת אשתו.
אזכור לקיומו של הטקס מוזכר בספרות חז"ל רק פעם אחת - כרכמית, גיורת בימי שמעיה ואבטליון שהושקתה במים המרים. כמו כן מוזכר שהלני המלכה קבעה טבלה של פרשת סוטה בבית המקדש. לדעתו של ישי רוזן-צבי שהקדיש לנושא את ספרו "הטקס שלא היה" העדות הבודדת הזו שייתכן שהיא עיבוד של תיאור תאורטי וכן חוסר כל עדות חיצונית אחרת (למשל בכתבי פילון ויוספוס), ייתכן שהטקס מעולם לא התקיים.
הטקס בספרות התנאית > ביטול הבדיקה

לפי המשנה בדיקת המים בוטלה בימי רבן יוחנן בן זכאי, ממש בסוף תקופת בית שני, בשל ריבוי הניאוף באותה תקופה. משחרב בית המקדש גם לא ניתן לקיימו. האיסור על קיום יחסי מין בין הסוטה לבעלה או לבועלה נותר בעינו ובהיעדר האפשרות לבצע את הבדיקה, לא ניתן להתירו גם כשאין ודאות לגבי הניאוף. לפיכך המליצו האמוראים לבעלים להימנע מקינוי, שכן לא יותרו לחזור לנשותיהם לצמיתות.
בדיקות סוטה חלופיות

על הרב חיים יוסף דוד אזולאי בן המאה ה-18 מסופר כי בהיותו בליוורנו שבאיטליה, בא אליו אדם חשוב בקובלנה על אשתו כי נסתרה (התייחדה) עם אדם זר. החיד"א פסק כי על אדם זה לגרש את אשתו. הדיינים שאלוהו מה הנימוק לפסיקה כשאין עדים? החיד"א קרא לאישה, לקח ספר תורה וקרא באוזניה את פרשת הסוטה, וכל הכתוב בפרשת סוטה נתקיים בה.
מפי הרב לוי יצחק בנדר מסופר בספר "שיח שרפי קודש" שיצא לעז על אישה שהייתה חשוכת בנים. רבי יקותיאל יהודה לאנדא, המגיד מטירהאוויץ, קרא בפניה את פרשת סוטה, ובסיום בירך אותה שאם החשד אינו נכון, ייוולדו לה בנים זכרים, ואכן כך היה.
אזכור מפורט של בדיקת סוטה נמצא בגניזת קהיר, בפרגמנט בשם "עניין סוטה" שסווג בידי מיכאל שוורץ ל"ספרות האזוטרית היהודית" ובו הדרכה לבדיקה באמצעות מים המכילים עפר מבית הכנסת במקום מהמשכן ושמות מאגיים במקום הנוסח ההלכתי שאמור להיכתב במגילה. לפי טקסט זה, את הבדיקה מבצעים אף על פי ש"אין לנו לא כהן ולא מים קדושים ולא משכן" ובכל זאת ניתן לקיימה, כי "דע ובין שאם יהיה האדם ירא שמים בזה הזמן וינקה נפשו מן החטאות ומן הזדונות וידרוך דרך הטהרה ... הוא דומה למלאך ולכהן גדול, כל מה שיעשה לא יחזור פניו ריקם...".
מגילת אחימעץ, ספר יוחסין יהודי מהמאה ה-11, מספר על מעין ריבונות יהודית בקהילה יהודית בדרום איטליה במאה התשיעית שכללה הוצאה לפועל של ארבע מיתות בית דין ובכללן חניקת אשה שזנתה על פי עדים, וכן רמז לכך שנהגו בתורת הסוטה:
ושם הראה אונים. בהפסקת דינים . כבהיות האורים . וישיבת סנהדרין . ותורת הסוטה . שם אהל והטה . ותחת עפר קרקע המשכן . עפר יסוד הארון הכן . ואחד תופילו מעל מעילה . ובא-על אִשה בעולה . ודנו בוועד בני קהילה . בחנק היות לכלה
יובל הררי ראה בפסקה זו דיווח על קיום ממשי של הטקס גם אחרי חורבן הבית. דוד רוטמן כתב: ”לענייננו חשובה העובדה, כי בקרב יהודים בדרום איטליה במאה האחת-עשרה נחשבה מציאות, שבה נהוג מבחן הסוטה, כמציאות רצויה וקיום המבחן כביטוי לריבונות יהודית”. פרופ' גדעון בוהק בספרו "Ancient Jewish Magic"[דרוש מקור: לא מצאתי את העמוד] במחקרו על מגיה יהודית משווה בין טקס הסוטה המתואר בגניזה הקהירית לבין טקס הסוטה במגילת אחימעץ.
ראו גם

מסכת סוטה
משפט האל
נישואים בהלכה
מעמד האישה ביהדות
לקריאה נוספת

ישי רוזן-צבי, הטקס שלא היה - מקדש, מדרש ומגדר במסכת סוטה, הוצאת מאגנס, 2008.
אלו ואלו - ד': סוטה, הוצאת בית מדרש אלול.
דוד ביגמן ואביה הכהן, "מוודאות לספק: עיון בפרשת סוטה", בתוך: ח' כהן וא' עברון (עורכים), גישת התמורות: שיטה חדשה בפרשנות התורה, ירושלים תשע"ט, עמ' 221–250
Lisa Grushcow, Writing the Wayward Wife: Rabbinic Interpretations of Sotah, Brill Academic Publishers, 2005.
Adriana Destro, The Law of Jealousy: Anthropology of Sotah, Scholars Press, 1989
קנדה במשחקים האולימפיים

האצטדיון האולימפי במונטריאול
האולם האולימפי בריצ'מונד, בו התקיימו תחרויות ההחלקה האומנותית באולימפיאדת ונקובר (2010)
ג'ורג' אורטון, הקנדי הראשון שזכה במדליה אולימפית
קנדה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת פריז (1900). היא נעדרה מהמשחקים רק פעם אחת, כשהצטרפה לחרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה (1980), במחאה על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
במהלך השנים צברו הספורטאים הקנדים 326 מדליות, מהן 71 מדליות זהב. הענפים הבולטים הם אתלטיקה (66 מדליות, מהן 16 מדליות זהב), חתירה (43 מדליות, מהן 10 מדליות זהב) ושחייה (54 מדליות, מהן 9 מדליות זהב). בטרמפולינה מדורגת קנדה במקום השני בטבלת המדליות, אחרי סין.
קנדה השתתפה גם בכל אולימפיאדות החורף, והיא נחשבת לאחת המדינות הבולטות במשחקים אלה. לאורך השנים צברו הספורטאים הקנדים 225 מדליות באולימפיאדות החורף, מהן 77 מדליות זהב, והיא מדורגת במקום החמישי בטבלת המדליות של כל הזמנים, אחרי נורווגיה, ארצות הברית, ברית המועצות וגרמניה. ענפי החורף הבולטים הם הוקי קרח (23 מדליות, מהן 14 מדליות זהב, יותר מכל מדינה אחרת בהיסטוריה), סקי בסגנון חופשי (30 מדליות מהן 12 זהב, מדורגת ראשונה), החלקה מהירה (42 מדליות, מהן 10 מדליות זהב) והחלקה מהירה במסלול קצר (37 מדליות, מהן 10 מדליות זהב, נתון המדרג אותה במקום השלישי בכל הזמנים, אחרי קוריאה הדרומית וסין). ענף נוסף בו מוליכה קנדה את טבלת המדליות הוא הקרלינג, עם 12 מדליות, מהן 6 מדליות זהב.
אירוח המשחקים

קנדה אירחה פעם אחת את משחקי הקיץ (אולימפיאדת מונטריאול (1976)) ופעמיים את משחקי החורף (אולימפיאדת קלגרי (1988) ואולימפיאדת ונקובר (2010)).
אירוח המשחקים > משחקי הקיץ

מונטריאול זכתה לארח את המשחקים של 1976, לאחר שהועדפה על פניהן של מוסקבה ולוס אנג'לס. הייתה זו לה התמודדות שלישית על אירוח המשחקים, לאחר שקודם לכן התמודדה על אירוח המשחקים של 1944, אך הפסידה ללונדון (המשחקים בוטלו בסופו של דבר בשל מלחמת העולם השנייה), ועל אירוח המשחקים של 1972 (אז דורגה במקום השלישי, אחרי מינכן ומדריד).
משחקים אלה היו לכישלון תכנוני וכלכלי. הקמת המתקנים לוותה בפיגור בלוח הזמנים, וכמה מהם כלל לא הוקמו בסופו של דבר. בניית האצטדיון האולימפי בעיר הכניסה את ממשלת קוויבק לגירעון, ולשם כיסויו אף הוטל מס מיוחד על טבק. רק בשנת 2006 הצליחה הממשלה לכסות את כל החובות. על המשחקים העיב גם חרם שהטילו עליהם רבות ממדינות אפריקה, במחאה על סירובו של הוועד האולימפי הבינלאומי להשעות את ניו זילנד בעקבות משחק שקיימה נבחרת הרוגבי שלה עם נבחרת דרום אפריקה. אם לא היה די בכך, זכתה קנדה לכבוד המפוקפק בהיותה המדינה היחידה שלא זוכה במדליית זהב באולימפיאדה שנערכת על אדמתה.
עיר קנדית נוספת שהתמודדה על אירוח משחקי הקיץ היא טורונטו. עיר זו דורגה במקום השלישי במכרז אירוח המשחקים של 1996 (אחרי אטלנטה ואתונה), ובמקום השני, אחרי בייג'ינג, במכרז אירוח המשחקים של 2008.
אירוח המשחקים > משחקי החורף

אולימפיאדת החורף הראשונה שנערכה בקנדה נערכה בקלגרי ב-1988, לאחר שהועדפה על פניהן של פאלון וקורטינה ד'אמפצו. הייתה זו לה ההתמודדות השלישית על אירוח המשחקים, לאחר שב-1964 הפסידה ברוב גדול לאינסברוק, וב-1968 הפסידה על חודם של שלושה קולות לגרנובל.
ונקובר נבחרה לארח את אולימפיאדת החורף של 2010, לאחר שנבחרה על פניהן של פייאונגצ'אנג וזלצבורג. היא העיר הגדולה ביותר שאירחה אי פעם את משחקי החורף.
ערים קנדיות נוספות שהגישו את מועמדותן לאירוח המשחקים כוללות את מונטריאול (1956; הפסידה ברוב גדול לקורטינה ד'אמפצו), באנף (1972; הפסידה לסאפורו), מאונט גאריבלדי (1976; דורגה במקום הרביעי אחרי דנוור, סיון וטמפרה) וקוויבק סיטי (2002; דורגה במקום הרביעי אחרי סולט לייק סיטי, אסטרסונד וסיון).