stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרחון סן מרטין
היסטוריה > מקור השם

הקרחון נראה מן האוויר בזמן הטיסה הארגנטינית הראשונה לקוטב הדרומי בינואר 1962, ונקרא "העמק האמצעי" (בספרדית:  Valle Medio) בהתאם למיקומו.
שמו הנוכחי של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הקרחון נקרא על שמה של שוברת הקרח הארגנטינית, אשר הביאה את משלחת החקר הראשונה לתחנת חנרל בלחראנו, שעל מדף הקרח רון-פילכנר בעונת המחקר (הקיץ האוסטרלי) 1954–1955, ולאחר מכן ערכה מספר מסעות אספקה לאזור.
קנזס סיטי

ערך זה עוסק בעיר במדינת מיזורי בארצות הברית. אם התכוונתם לפרוור של עיר זו במדינת קנזס, ראו .
קנזס סיטי (באנגלית: Kansas City) היא עיר במדינת מיזורי, השוכנת במפגש הנהרות קנזס ומיזורי בארצות הברית, ובגבול המדינות קנזס ומיזורי. לצידה שוכנות קנזס סיטי של מדינת קנזס, ועשרות ערים נוספות.
העיר היא ליבה של המטרופולין של קנזס סיטי, הכוללת מלבדה גם כמה עשרות ערי לוויין ונחשבת למטרופולין ה-29 בגודלה בארצות הברית, עם אוכלוסייה של 2,035,334 תושבים בשנת 2010. התגוררו בה 459,787 תושבים, ושטחה הוא 823 קמ"ר.
מבחינה תרבותית, העיר ידועה בתרומתה לקידום הסגנונות המוזיקליים ג'אז ובלוז, וכן בסגנון בישול הבשר והברבקיו המייחד את מטבחה.
היסטוריה

לאחר רכישת לואיזיאנה שהתרחשה בשנת 1803, משלחת לואיס וקלארק עברה באזור, ואנשיה ציינו כי זהו מקום טוב לבנות בו מבצר. בשנת 1831 קבוצת מתיישבים מורמונים התיישבה באזור, אך עזבה לאחר כשנתיים.
העיר נוסדה בשם "Town of Kansas" בשנת 1838, והתאגדה כעיר באופן רשמי ב-28 במרץ 1853. בשל מיקומה האסטרטגי בין הנהרות ולצד קנזס סיטי שבמדינת קנזס, התקיימו בה מספר קרבות חשובים במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, בהם קרב ווסטפורט ב-1864.
לאחר מלחמת האזרחים, קנזס סיטי צמחה בקצב מהיר, ובשנת 1900 היא נהפכה לעיר ה-22 בגודלה בארץ.
בשנת 1950 אפרו-אמריקאים היוו כ-12% מאוכלוסיית העיר, דבר שהתבטא כ-18 שנה מאוחר יותר, עם מהומות נרחבות לאחר הירצחו של מרטין לותר קינג.
בשנת 1972 הוקם נמל התעופה הבין-לאומי של קנזס סיטי.
בעקבות האירועים האלימים שהתרחשו בעיר, דונלד טראמפ החליט על תחילת מבצע לג'נד בקיץ 2020.
פוליטיקה וממשל

במועצת העיר חברים 12 נציגים הנבחרים במחוזות בחירה. הבחירות נערכות אחת ל-4 שנים. הבחירות האחרונות התקיימו בשנת 2019.
דמוגרפיה

נכון לשנת 2015, גרים בעיר כ-475,000 תושבים.
דמוגרפיה > גזע

נכון לשנת 2010:
לבנים- 59.2%
אפרו-אמריקאים- 29.9%
היספנים- 10%
אחרים- 4.7%
שניים ויותר גזעים- 3.2%
אסייתים- 2.5%
אינדיאנים- 0.5%
דמוגרפיה > דת

לא מזוהים- 50.3%
נצרות קתולית- 12.82%
בפטיזם- 13.18%
מתודיזם- 5.87%
פנטקוסטליזם- 2.6%
מורמונים- 2.48%
לותרניזם- 2.3%
זרמים נוצריים אחרים- 7.15%
ערים תאומות

ישראל רמלה, ישראל (מ־1998)
טנזניה ארושה, טנזניה
סיירה לאון פריטאון, סיירה לאון
מקסיקו גוודלחרה, מקסיקו
גרמניה הנובר, גרמניה
טאיוואן טאינאן, טאיוואן
מבט אל מרכז העיר
קו זמוסקבורצקאיה

| --- | --- |


 מידע כללי
 מדינה:  רוסיה
 עיר:  מוסקבה
 מפעיל:  Московский Метрополитен
 מידע על ההקמה
 פתיחת הקו:  11 בספטמבר 1938
 מידע על הקו
 תחילת הקו:  חוברינו
 סיום הקו:  אלמה-אטינסקאיה
 סוג הקו:  קו רכבת תחתית, ברובו תחתי
 אורך הקו:  42.8 קילומטרים (26.6 מיל)
 רוחב המסילה:  1520 מ"מ 
 מתח חשמלי:  825V DC railway electrification 
 צבע על המפה:  ירוק
 מספר נוסעים ביום:  1.8 מיליון
 מספר התחנות:  24

רשימת התחנות
חוברינו  בלומורסקאיה  רצ'נוי ווקזאל  וודני סטאדיון  וויקובסקאיה  סוקול  אארופורט  דינמו  בלורוסקאיה  מאיקובסקאיה  טברסקאיה  תיאטרלנאיה  נובוקוזנצקאיה  פאבלצקאיה  אבטוזאבודסקאיה  טכנופארק  קלומנסקאיה  קשירסקאיה  קאנטמירובסקאיה  צאריצינו  אורחובו  דומדדובסקאיה  קראסנוגווארדייסקאיה  אלמה-אטינסקאיה
 nashemetro.ru/line2.shtml
 
הקו זמוסקבורצקאיה (ברוסית: Замоскворецкая линния), לשעבר: גורקובסקו-זמוסקבורצקאיה (Горьковско-Замоскворецкая) (קו 2), הוא קו ברכבת התחתית של מוסקבה.
הקו נפתח ב-1938, כרונולוגית הוא נהיה קו מס' 3. עליו נפרסות 24 תחנות ואורך הקו הוא כ-42.8 קילומטרים, והוא חוצה את העיר בערך בקו ישר מצפון לדרום. נסיעה רגילה לאורך כול אורכו של הקו לוקחת כ-55 דקות, המהירות הממוצעת של הרכבות בקו הזה היא 42 קמ"ש. בזמן שרוב הקו עובר מתחת לקרקע, יש כמה תחנות מעל האדמה, בעיקר איפה שהקו חוצה את נהר המוסקבה.
הקו מכיל הרבה דוגמאות של ארכיטקטורת מטרו מוסקבאית קלאסית, ומכיל את התחנה הכי מצולמת בכול מערכת המטרו: "מיאקובסקאיה".
היסטוריה

השלב הראשון של הקו עוקב אחרי עורק התחבורה העמוס ביותר במוסקבה: לנינגרדסקי פרוספקט, וממשיך לכיוון מרכז רחוב טברסקאיה, ומתחבר עם המחוזות הצפון-מערביים: אירופורט, ובגובוי לאורך "תחנת הרכבת בלורוסקאיה" ומרכז העיר ב-1938.
השלב השני, שבנייתו לא הייתה מופרעת במהלך המלחמה, נפתח בשנת 1943 ונמשך אחר הכיכר האדומה דרומה אל מתחת לנהר מוסקבה אל הרובע הצפוף זמוסקבורצקאיה (ומכאן השם) ואז אל תחנת הרכבת "פאבלצקאיה" ובאופן משמעותי יותר אל מפעל סטלין (Zil) בדרום מזרח מוסקבה.
כמה הרחבות נוספות של הקו הן ההרחבה הצפונית ביותר לאורך הכביש המהיר לנינגרד ותעלת המוסקבה לתוך נמל הנהר ב-1964. הרחבה דרומית התקיימה ב-1969 ועברה דרך המחוז התעשייתי "נגאטינו" ופארק "קולומנסקאיה". שאר ההרחבה הייתה לתוך מה שבעתיד ייקרה "קו קחובסקאיה". ב-1984 הרחבה שלישית נבנתה בשני שלבים לצד הדרום-מזרחי של פארק צאריצינו ולתוך אורחובו-בוריסי ומגדלי מגורים.
לאחר פתיחת הקו התגלתה מנהרה מוצפת, והיא הכריחה לסגור את ההרחבה החדשה יום אחרי הפתיחה למשך חודשיים וחצי. בסוף 1985 השלב השני של ההרחבה הושלם, והפך את הקו להיות באורך של 36.9 קילומטרים ו-20 תחנות עם תנועת נוסעים יומית של 1.8 מיליון אנשים.
ההיסטוריה המורכבת והמעוררת השראה של הקו משתקפת בהרכב האדריכלי שלה, במיוחד כי הקו הוא אחד המקומות הבודדים שאפשר לראות בו את המיטב של האדריכלות בסגנון אר דקו הסובייטי של לפני המלחמה. באור הזרקורים שלפני כל התחנות האחרות נמצאת מאיקובסקאיה, תחנה שהיא לא רק המצולמת ביותר ברשת אלא היא גם מראה נפוץ על כריכות של חוברות ומדריכי טיולים לתחום התת-קרקעי במוסקבה.
כאשר הקו נפתח לראשונה ב-1938, בשביל להבדיל בו זמנית על קיומם של שלושה קווים במקום אחד, שיטת הצבעים הוצגה. הקו הראשון (סקולניצ'סקאיה) נצבע בצבע אדום, בגלל נסיבות פוליטיות, למרות זאת, כרונולוגית קו ארבטסקו-פוקרובסקאיה היה אמור להיות קו מספר 2 ולהצבע בצבע כחול, בזמן שהקו השלישי, קו זמוסקבורצקאיה (הזה), היה אמור להיות מספר 3 ובצבע ירוק. למרות זאת, חלק של קו ארבטסקו-פוקרובסקאיה, היה כבר בשימוש מהשלב הראשון של הרכבת התחתית עוד כשהיה רק קו אחד עם הסתעפות. המסורת הזאת מאז עברה לכול הערים הסובייטיות לשעבר: הקו הראשון תמיד היה אדום, ואם היו עוד, השני והשלישי נצבעו בצבעים כחול וירוק. בניגוד לכך, רק ברכבת התחתית של מינסק החליטו לא לאמץ את המסורת.
היסטוריה > ציר זמן

| קטע | תאריך פתיחה | אורך |
| --- | --- | --- |
| סוקול - תיאטרלנאיה | 11 בספטמבר 1938 | 8.5 קילומטרים (5.3 מיל) |
| תיאטרלנאיה - אבטוזאבודסקאיה | 1 בינואר 1943 | 6.2 קילומטרים (3.9 מיל) |
| נובוקוזנצקאיה, פאבלצקאיה | 20 בנובמבר 1943 | לא ידוע |
| סוקול - רצ'נוי ווקזאל | 30 בדצמבר 1964 | 6.2 קילומטרים (3.9 מיל) |
| אבטוזאבודסקאיה - קחובסקאיה | 11 באוגוסט 1969 | 9.5 קילומטרים (5.9 מיל) |
| טברסקאיה | 20 ביולי 1979 | לא ידוע |
| קשירסקאיה - אורחובו | 28 בדצמבר 1984 | 6.4 קילומטרים (4.0 מיל) |
| אורחובו - קראסנוגוורדייסקאיה | 7 בספטמבר 1985 | 3.4 קילומטרים (2.1 מיל) |
| ניתוק קשירסקאיה - קחובסקאיה לקו נפרד משלהם | 20 בנובמבר 1995 | - 3.4 קילומטרים (2.1 מיל) |
| קראסנוגוורדייסקאיה - אלמה-אטינסקאיה | 24 בדצמבר 2012 | 3.09 קילומטרים (1.92 מיל) |
| טכנופארק | 28 בדצמבר 2015 | לא ידוע |
| רצ'נוי ווקזאל - חוברינו | 31 בדצמבר 2017 | לא ידוע |
| בלומורסקאיה | 20 בדצמבר 2018 | לא ידוע |
| סה"כ | 24 תחנות | 42.8 קילומטרים (26.6 מיל) |
היסטוריה > שינויי שם

| תחנה | שמות קודמים | בין השנים |
| --- | --- | --- |
| טברסקאיה | גורקובסקאיה | 1979–1990 |
| תיאטרלנאיה | פלושצ'ד סברדלובה | 1938–1990 |
| אבטוזאבודסקאיה | זאבוד אימני סטאלינה | 1943–1957 |
| צאריצינו | לנינו | 1983–1990 |
העברות

| # | העברה ל | בתחנת |
| --- | --- | --- |
|  | קו סוקולניצ'סקאיה | תיאטרלנאיה |
|  | קו ארבטסקו-פוקרובסקאיה | תיאטרלנאיה |
|  | קו קולצביה | לורוסקאיה,פאבלצקאיה |
|  | קו קלוז'סקו – ריז'סקאיה | נובוקוזנצקאיה |
|  | קו טגאנסקו-קראסנופרסנסקאיה | טברסקאיה |
|  | קו קלינינסקיה | נובוקוזנצקאיה |
|  | קו סרפוכובסקו - טימיריאזבסקאיה | טברסקאיה |
|  | קו ליובלינסקו – דמיטרובסקאיה | זיבליקובו |
|  | קו קחובסקאיה | קשירסקאיה |
ההעברה בתחנת קשירסקאיה היא מעבר בין-רציפי.
סוגי רכבות ודפו

את הקו משרתים שני דפו, הראשון: סוקול (מספר 2) והשני: זמוסקבורצקויה (מספר 7) שבהם, מאוחסנים בין 36 ל-39 מערכים של שמונה קרונות. הקו התחיל לקבל רכבות מסוג 81-714/717 ב-1980, כדי להחליף קרונות ישנים מסוגי E, בתהליך שנגמר ב-1987.
אירועים אחרונים ותוכניות עתידיות

כיום הקו כולל שילוב של תחנות שנבנו בתקופות שונות וחלקן נבנו מחדש מאז. כמו כן, הוא אחד מהעמוסים ביותר במערכת וכמה תחנות, שהן כמעט בנות 70 מראות בבירור את גילן. עבודות שיפור בוצעו מספר פעמים לאורך ההיסטוריה, אך בתקופה האחרונה המספר שלהן גדל. בבלורוסקאיה חל לאחרונה שיחזור נרחב של מתיחת פנים בהחלפת קירות הקרמיקה הישנים בקירות שיש חדשים. בתחנת מאיקובסקאיה המפורסמת בעולם נבנתה היציאה השנייה בשנת 2005. צפוי כי שחזור נוסף ייעשה בתחנות מסגנון "סנט-פד" משנות ה-60 כולל החלפת אריחי קרמיקה ישנים במשטחי אלומיניום.
כאשר הקו נבנה, נשארו כמה אזורים בהם נבנו מנהרות נוספות לעבודות עתידיות על תחנות חדשות. אחת מהן, היטברסקאיה, הנמצאת בין התחנות מיאקובסקאיה ותיאטרלנאיה, שנפתחה בשנת 1979. בנוסף לכך יש עוד, תחנת סובייטסקאיה בין טברסקאיה ותיאטרלנאיה, בגה בין התחנות דינאמו ובלורוסקאיה, וישניקובסקי פירילוק בין נובוקוזנצקאיה ופאבלצקאיה ומוסקובורישה בין תיאטרלנאיה ונובוקוזנצקאיה. האפשרות האחרונה ככל הנראה הכי סבירה להיבנות, בגלל סגירתו של מלון רוסיה והחלפתו בבנייני עסקים חדשים ומלונות.
בנוסף לכך, עוד תחנה אושרה שתיבנה מעל האדמה בין אבטוזאבודסקאיה וקולומנסקאיה. השמות האפשריים היו נאגאטינסקי זאטון או פרוספקט אנדרופובה, למרות זאת השם טכנופארק נבחר. התחנה נפתחה בסוף שנת 2014.
המטרו השלים את הרחבה הצפונית לחוברינו בשנת 2017, והפכה את אותה תחנה לקו הצפוני של הקו. בלומורסקאיה, (תחנת ביניים) נפתחה ב-20 בדצמבר 2018. ההרחבה יוצרת פוטנציאל להרחיב את הקו לעיר חימקי הסמוכה למחוז מוסקבה.
הערות שוליים

↑  Track from Kashirskaya to Orekhovo was opened on December 28, 1984 and closed within hours it was reopened on February 9, 1985.
קרחון סלר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 על שם:  John Seller 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית 
 קואורדינטות:  69°19′00″S 66°24′00″W﻿ / ﻿69.3167°S 66.4°W﻿ / -69.3167; -66.4
  (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהקרחון סלר(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהקרחון סלר(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון סלר(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון סלר
 
קרחון סלר (באנגלית: Seller Glacier) הוא קרחון בחוף פאלייר, במערב חצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 37 קילומטרים; ורוחבו 7 קילומטרים.
הקרחון זורם לכיוון מערב, ונשפך אל הדום הקרח פורסטר, צפונית בסמוך לפסגת פלינדרס.
היסטוריה > גילוי ומיפוי הקרחון

הקרחון נסקר לראשונה באופן גס בעונת המחקר (הקיץ האוסטרלי) 1936–1937 על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם בפיקודו של ג'ון רידוך ריימיל.
הקרחון נסקר מחדש על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1958.
היסטוריה > מקור השם

שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
הקרחון נקרא על שמו של ג'ון סלר (John Seller) - הידרוגרף ויצרן מצפנים.
שם זה ניתן, בדומה לשמו של קרחון איירי הסמוך, בהקשר של יצרן מצפנים.
לקריאה נוספת

• Peter Friedl, Thorsten C. Seehaus, Anja Wendt, Matthias H. Braun, and Kathrin Höppner, , The Cryosphere, 12, 1347–1365, 2018 https://doi.org/10.5194/tc-12-1347-2018
קסיפקטינוס

| קסיפקטינוס |
| --- | --- |
 שחזור אפשרי של קסיפקטינוס
תקופה
סוף היורה-סוף הקרטיקון 156–65.5 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: Ichthyodectiformes
משפחה:: איכתיודקטידיים
סוג:: קסיפקטינוס
שם מדעי
 Xiphactinus ‏ליידי, 1870

קסיפקטינוס (שם מדעי: Xiphactinus) הוא סוג של דג גדול קדום שהשתייך למשפחת האיכתיודקטידיים שבקבוצת האוסטאוגלוסומורפיים במשך הקרטיקון של אמריקה הצפונית.
מאפיינים

דג זה ששחה בימים של תקופת הקרטיקון וטרף חיות קטנות. הוא נכחד יחד עם שאר החיות שבסוף הקרטיקון. משמעות שמו היא: "בטאי חרב", זאת למרות שלא היה קשור כלל לדגי הסחוס.
דג זה היה הגדול ביותר במשפחתו באורך של 4.5-6 מטרים. מבנה לסתותיו היה בנוי באופן שהקל על הריגת טרפו.
הדג חי במימי היורה והקרטיקון לחופי אירופה, ונצואלה ואמריקה הצפונית, בעיקר סביב הים הפנימי המערבי. הוא ניזון ממיני דגים אחרים, רכיכות ואולי גם מעופות ימיים. הוא עצמו נטרף בידי כרישים ענקיים ומוזאזאוריים ששלטו בימים.
היו לו 2 מינים ידועים: Xiphactinus audax ו-Xiphactinus vetus.
דג זה תואר על ידי החוקר האמריקאי ג'וזף ליידי ב-1870.
בתרבות

דג זה מופיע בסדרה מפלצות ים של נייג'ל מארוון שם הוא טורף הספראורניס.
הוא מופיע בסרט מפלצות ים שם נראית להקה הטורפת דגי גיליקוס.
בנוסף הוא מופיע בסדרה מפלצות חוזרות לתחייה ובמשחק עולם היורה: המשחק.
גלריה

גולגולת של קסיפקטינוס
קרולוס פפוליאס

קרולוס פפוליאס (ביוונית: Κάρολος Παπούλιας;‏ 4 ביוני 1929 – 26 בדצמבר 2021) היה פוליטיקאי יווני, נשיא יוון בין השנים 2005–2015.
ביוגרפיה

פפוליאס נולד ב-1929 בעיר יואנינה שבצפון יוון. פפוליאס היה בנו של מייג'ור גנרל (מקביל לאלוף בצה"ל) גרגוריוס פפוליאס. למד משפטים באוניברסיטת אתונה ובאוניברסיטת מילאן. קיבל תואר שלישי באוניברסיטת קלן.
בשנת 1985 מונה להיות שר החוץ עד 1989. בשנת 1993 חזר לתפקיד שר החוץ עד שנת 1996.
פפוליאס נבחר לנשיאות ב-8 בפברואר 2005 בהצבעה בפרלמנט היווני בתמיכה של 279 קולות מתוך 300 והושבע במרץ של אותה השנה. החליף את קוסטנטינוס סטפנופולוס.
בפברואר 2014 הכריז ראש ממשלת יוון אלכסיס ציפראס כי המועמד לנשיאות שבו תתמוך מפלגת השלטון סיריזה הוא פרוקופיס פבלופולוס. פבלופולוס נבחר לנשיא על ידי הפרלמנט ב-18 בפברואר 2015, והחליף את פפוליאס בתפקיד.
פפוליאס נפטר ב-26 בדצמבר 2021. הותיר אחריו אישה, מאריה, ושלוש בנות.
קריוובס באסקט

מועדון הכדורסל קריוובס (באוקראינית: Кривбас баскет) היא קבוצת כדורסל אוקראינית מהעיר קריבי ריה, המשחקת בליגת העל האוקראינית בכדורסל.
היסטוריה

הקבוצה הוקמה בשנת 2000 והחלה לשחק בליגה האזורית. בעונת 2002/03 זכתה באליפות הליגה השנייה, אך ויתרה על השתתפות בליגה הבכירה עקב בעיות תקציביות. בסיום עונת 2003/04 העפילה הקבוצה לסופרליגה. בעונת 2008/09 הייתה שותפה להקמת ליגה אוקראינית בכירה נפרדת, בסיום אותה עונה זכתה באליפות הליגה האוקראינית, עם המאמן זבזדן מיטרוביץ'. בעונת 2009/10, לאחר איחוד הליגות הבכירות של אוקראינה, חזרה הקבוצה לשחק בסופרליגה.
תארים והישגים

הליגה האוקראינית :
אליפות (1): 2009
שחקנים בולטים

אוקראינה ויקטור קונדרטובץ
אוקראינה דמיטרי קורבלב
ארצות הברית ג'ארט האוול
ארצות הברית לואיס הינאנט
ארצות הברית ג'רל אלן
ליטא אנדריאוס אלכסנדרובס
סלובניה מרקו אנטונייביץ'
מונטנגרו בויאן באקיץ'
סרביה מילאן פופוביץ'
אוקראינה ויטאלי בליזניוק
קרי סטיינר

| --- | --- |

 לידה:  13 באוגוסט 1961 (בן 63) מרסד, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 
קרי אנתוני סטיינר (באנגלית: Cary Anthony Stayner; נולד ב-13 באוגוסט 1961), הידוע גם בכינוי "רוצח היוסמיטי פארק" או פשוט "רוצח היוסמיטי", הוא רוצח סדרתי אמריקאי ואחיו הגדול של קורבן החטיפה סטיבן סטיינר.
הוא הורשע ברציחותיהן של ארבע נשים בין פברואר ליולי 1999.
הרציחות התרחשו ליד הפארק הלאומי יוסמיטי שבקליפורניה ומכאן כינויו.
סטיינר נידון למוות בגין ארבעת הרציחות שביצע, והוא ממתין להוצאתו להורג בכלא סן קוונטין.
ביוגרפיה

קרי נולד בקליפורניה בשנת 1961, השלישי מבין חמישה ילדים.
היו לו שלוש אחיות ואח צעיר יותר, סטיבן סטיינר.
ב-4 בדצמבר 1972, סטיבן בן ה-7 נחטף על ידי הפדופיל קנת פרנל.
הוא הוחזק על ידי חוטפו במרחק של 61 קילומטרים מביתו.
בהמשך עברו לעיירה אחרת שם התגורר עד גיל 14 כשהצליח להימלט עם קורבן נוסף של פרנל, טימותי וייט.
מאוחר יותר קרי סיפר שהוא חש מוזנח בזמן שהוריו התאבלו על אובדנו של סטיבן.
כאשר סטיבן ברח וחזר מביתו, הוא זכה לתשומת לב תקשורתית מסיבית שהביאה להוצאת מיני סדרת טלוויזיה אודותיו "קוראים לי סטיבן" (במקור: I Know My First Name is Steven).
וקרי שוב הרגיש כי הוא לא מקבל מספיק תשומת לב כמו אחיו.
לאחר שסיים את לימודיו, עבד קרי כמתקין חלונות בחברת זכוכית.
בשנת 1997, קרי התקבל לעבודה כשיפוצניק במוטל שנמצא מחוץ לכניסה לכביש המהיר שמוביל לפארק הלאומי יוסמיטי. 
במוטל זה הוא מצא את כל קורבנותיו ובין פברואר ליולי 1999, הוא רצח לפחות שתי נשים ושתי בנות נוער.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 3938 5631  LCCN: no00001078  VIAF: 70926588   WorldCat (עם VIAF): 70926588 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים ובנושא אמריקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קרול ריד

| --- | --- |

 לידה:  30 בדצמבר 1906 פוטני, לונדון, אנגליה
 פטירה:  25 באפריל 1976 (בגיל 69) צ'לסי, לונדון, אנגליה
 מקום קבורה:  לונדון 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  1935–1972 (כ־37 שנים)
 עיסוק:  במאי
 מקום לימודים:  The King's School Canterbury 
 יצירות בולטות:  אוליבר!, האדם השלישי
 בן או בת זוג:  דיאנה ויניארד (3 בפברואר 1943–1947)  פנלופה דאדלי-וורד (24 בינואר 1948–25 באפריל 1976) 
 צאצאים:  מקס ריד 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (1967)  פרס מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית לסרט הטוב ביותר  Knight Bachelor 
 פרופיל ב-IMDb
 
סר קרול ריד (באנגלית: Carol Reed;‏ 30 בדצמבר 1906 – 25 באפריל 1976), במאי קולנוע בריטי, זוכה פרס אוסקר על העיבוד הקולנועי למחזמר הבימתי, "אוליבר!" (1968).
ביוגרפיה

ריד נולד בלונדון כבנו מחוץ לנישואים של השחקן-מפיק סר הרברט בירהום תרי, ופילגשו מיי פיני ריד. ריד שירת בצבא הבריטי בזמן מלחמת העולם השנייה, וחוויותיו מתקופה זו שימשו לו השראה כשנושא המלחמה הופיע בסרטיו העתידיים. הוא החל את קריירת המשחק שלו עוד כשהיה נער. תקופת חניכות כמנהל-הצגות ושחקן-במאי לצדו של סופר המתח אדגר וואלאס הכשירה אותו לעבודה פורייה בקולנוע. עד מהרה החל לביים ולהפיק סרטים.
את ראשית תהילתו קנה עם הסרטים "כוכבים מציצים מרום" (על-פי הרומן של קרונין) וסרט המלחמה "הדרך קדימה". בין הסרטים שביים והפיק: "Kipps", עיבוד לספרו של ה. ג'. ולס, "מר פיט הצעיר" (1942) ו"האדם השלישי" (1949), על פי ספרו של גרהם גרין. "האדם השלישי", סרט אפל, נחשב לאחד הסרטים הטובים ביותר שנעשו אי פעם. ג'וזף קוטן גילם בסרט אמריקאי ישר וטוב הנאלץ להתעמת עם המציאות הקשה בווינה שלאחר מלחמת העולם השנייה ופוגש בדמות אפלה שבשולי החוק, המגולמת על ידי אורסון ולס, ובאהובתו המגולמת על ידי אלידה ואלי.
עד אמצע שנות החמישים של המאה ה-20 נחשב ריד לבכיר במאי הקולנוע הבריטי (לאחר שאלפרד היצ'קוק עבר לארצות הברית) וכאחד מהטובים בבמאי הקולנוע בעולם. ב-1956 ביים את הסרט טרפז עם טוני קרטיס וברט לנקסטר וב-1959 ביים את "האיש שלנו בהוואנה" לפי תסריט של גרהם גרין. מראשית שנות השישים חלה ירידה ברורה ביכולותיו ומרבית הסרטים שעשה עד מותו לא עמדו ברמת יצירות המופת שלו ודירדרו את המוניטין שלו.
כמו כן ביים ריד את הסרט "ייסורים והתלהבות" (1965), בו גילם צ'רלטון הסטון את דמותו של מיכלאנג'לו בואונרוטי, ורקס הריסון את האפיפיור יוליוס השני, בדרמה היסטורית שנעה סביב עבודתו של מיכלאנג'לו בקפלה הסיסטינית. הוא גם עיבד שתי יצירות נוספות של הסופר הבריטי גרהם גרין: "האיש שלנו בהאוואנה" ו-"The Fallen Idol", שהתבסס על סיפור קצר של הסופר. בשנת 1953 היה קרול ריד לבמאי הסרטים הראשון שקיבל תואר אבירות בזכות יצירותיו.
נישואיו הראשונים היו עם השחקנית הבריטית דיאנה ויינראד, ולאחר שנפרדו נישא לשחקנית פנלופה וורד, אם בנו היחיד - מקס. הוא היה דודו של השחקן הנודע אוליבר ריד.
בשנת 1968 ביים קרול ריד את הסרט זוכה האוסקר "אוליבר!", מחזמר על פי הרומן אוליבר טוויסט של דיקנס. אחיינו, אוליבר ריד, שחקן קולנוע מצליח, השתתף בסרט בתפקיד ביל סייקס. הסרט שגרף חמישה פרסי אוסקר, כולל לסרט ולבמאי, היה עיבוד קולנועי ראשון למחזמר המצליח מברודוויי, שמונה שנים קודם לכן. הצלחת "אוליבר", שזכה אף לביקורות מעולות, השיבה, לשעה, לריד את שמו ומעמדו. סרטו האחרון היה "העין הציבורית" (1972), עיבוד למחזהו של פיטר שאפר, בו כיכבו מיה פארו וחיים טופול הישראלי. ארבע שנים אחר כך נפטר מהתקף לב בביתו שבצ'לסי, לונדון, בגיל 69.
קנזס המדממת

מפה מ-1856, המראה את מדינות העבדות באפור, מדינות חופשיות בוורוד, הטריטוריות האמריקאיות בירוק, וקנזס במרכז בלבן.
קנזס המדממת או קנזס שותתת הדם (באנגלית: Bleeding Kansas או Bloody Kansas) הוא ביטוי בהיסטוריוגרפיה של ארצות הברית המתייחס למאבקים האלימים בין תומכי העבדות לבין שולליה שהתחוללו החל מ-1854 בקנזס טרם היותה מדינה, כאשר עדיין הייתה טריטוריה הכפופה ישירות לממשל הפדרלי בוושינגטון.
רקע

בעשור שלפני מלחמת האזרחים לא נמצאו בממשל הפדרלי אישים שיכלו להנהיג את ארצות הברית ליישוב המחלוקת בדבר התפשטות העבדות לספר. שנות החמישים כונו "דור הנכשלים". בתוך שנתיים (1850 עד 1852) הלכו לעולמם הסנטורים הנרי קליי, דניאל ובסטר וג'ון קלהון, מגבשי "הפשרה הגדולה". "הפשרה הגדולה" של 1850 התקבלה בסנט, אך נכשלה בשטח, שכן בסנט הייתה הפשרה על הנייר, ואילו בקנזס היה עליה להיות מיושמת. לפי הפשרה היה על הצפון או הדרום להיכנע ולקבל עליו את חוקת יריבו, חוקת עבדות או חירות. אף אחד מהצדדים לא היה מוכן לכך.
חוק קנזס נברסקה שנחקק ב-1854 קבע שיש ליישם את עקרון "ריבונות העם" (Popular Sovereignty) בשתי טריטוריות הספר האלו. היה צורך לקבוע אם חוקותיהן של הטריטוריות, כשייהפכו למדינות ויתקבלו לארצות הברית, יהיו חוקות עבדות או חרות. משמעותו של עקרון "ריבונות העם" הייתה, שתושבי הטריטוריות ולא הסנט בחקיקה פדרלית, הם שיקבעו האם מדינתם תהיה מדינת עבדות או חירות, וזאת על ידי הצבעה. על ידי חקיקה זו ויתרו הרשויות הפדרליות על ניסיון להתוות גבול בין המשטרים - עבדות וחרות - והעבירו את ההכרעה בנושא ליושבי הטריטוריות.
על נברסקה לא היה ויכוח, זה היה שטח צפוני שכלל לא ראוי לחקלאות (וממילא, לעבדות), ולכן תומכי העבדות ויתרו מראש על המדינה הזאת. בקנזס, לעומת זאת, השטח היה ראוי.
אירועים מקדימים

חוק קנזס נברסקה היווה נקודת ציון בהחמרת האלימות הפוליטית והציבורית בברית. סנטור שלף אקדח מול רעהו תוך כדי נאום בסנט. חבר בית הנבחרים פרסטון ברוקס (אנ'), שהכה את הסנטור צ'ארלס סמנר (אנ') עד עילפון באולם הסנאט, זכה לשבחים ונבחר מחדש לקונגרס, כמעט פה אחד. הסנטור המוכה, שכב משותק בבית חולים כחצי שנה עד שחזר. בזמן הזה, מפלגתו סירבה למנות לו מחליף.
הנשיא פרנקלין פירס (1852–1856) ביקש לגרום לשאלת העבדות לדעוך. הוא אכלס את הקבינט בתומכי העבדות ושולליה בניסיון להגיע למדיניות מאוזנת. עם זאת, גישתו לספר הייתה התפשטותית במוצהר, ובכך החיש את התפרצות הסכסוך, שכן כך נוספו טריטוריות שעמדו לקבל מעמד של מדינה ולהצטרף לברית, ועל ידי כך הוחש הצורך להכריע בשאלת העבדות. הטריטוריה הראשונה בתקופתו של פירס שהיה צורך להכריע לגביה הייתה קנזס.
כנשיא דרומי, ביקש ג'יימס ביוקנן שבא אחרי פירס לפעול לשם קבלתה של קנזס לברית כמדינה שהעבדות מותרת בחוקתה, למרות שרוב תושבי קנזס התנגדו לכך. בכך התכוון ביוקנן להרחיב את מוסד העבדות לספר, גם אם יהיה זה על חשבון ייצוג של רצון הבוחר בקנזס.
המושלים שהתחלפו בזה אחר זה בטריטוריית קנזס היו ממונים על ידי הנשיא, ולא נבחרו על ידי תושבי קנזס. בהתאם לכך, הייתה מידת האמון שרחשו להם תושבי קנזס אפסית.
במשפט סקוט נגד סנדפורד ב-1857 פסק השופט העליון רוג'ר טוני כי השחור הוא רכוש, וכי יש לאכוף את העבדות, כלומר, את זכותו של הלבן על רכושו בכל רחבי ארצות הברית. יש להסגיר לבעליהם בדרום עבדים בורחים מכל "מדינה חפשית" בברית (מדינה שאסרה על העבדות בחוקתה). חששות הצפון מפני התפשטות מוסד העבדות קיבלו חיזוק. לא היה להן יסוד, שכן כלכלת עבדות לא הייתה רווחית בצפון, אך החשש שמא תתקבל קנזס לברית כמדינת עבדות ליבה את היצרים בקרב תומכי הצפון ומתנגדי העבדות בטרם קבלת חוקה בקנזס.
מהלך

לאחר קבלת חוק קנזס נברסקה בקונגרס החלו תומכי העבדות ושולליה להרוג אלה באלה בטריטוריית הספר של קנזס, שהייתה עתידה לקבל מעמד של מדינה, וזאת סביב השאלה האם בחוקתה של קנזס תותר העבדות או תיאסר.
את האלימות בקנזס לא ליבו אנשי ספר, אלא אנשים מקרב הממסד הפוליטי במזרח. מאגודת מתנגדי העבדות שבמסצ'וסטס נשלחו למתיישבים צפוניים בקנזס ארגזים, עליהם נכתב "ספרי התנ"ך של הכומר ביצ'ר". משנפתחו הארגזים התגלו בהם רובים. אלפי בני מיזורי חמושים מהדרום חצו את הגבול בראשות סנטור ממיזורי, והסתייעו בחוסר האונים של מושל הטריטוריה כדי להכריע את ההצבעה באלימות לטובת חוקת העבדות, ברוב קולות שעלה על מספר הבוחרים הרשום.
הוראס גרילי, עורכו של ה"ניו יורק טריביון", אחד משלושת העיתונים החשובים של הצפון, היה תומך מסור של התנועה לביטול העבדות. מראשית המשבר היו שכיחות בעיתונו כותרות כגון "טבח" או "שחיטה", גם בדווחו על אירועים שהסתיימו בנזק לרכוש בלבד. כתב בקנזס מטעם עיתון צפוני אחר ירה בשופט שתמך בעבדות. שני הצדדים הגזימו בטענותיהם לגבי מספרי העבדים הנמלטים. מספרם בעשור שלפני המלחמה היה אלפים בודדים. בצפון ובדרום, לעומת זאת, דווח על עד מאה אלף עבדים נמלטים. הדרום השתמש בכך כדי להוכיח את החומרה שבה מפר הצפון את "הפשרה הגדולה", שכן אחד מתנאי הפשרה היה החמרה באכיפת החוק להסגרת עבדים בורחים. בצפון, ביקשו תומכי התנועה לביטול העבדות לשוות על ידי כך משקל יתר לפעילותם למען העבדים.
שלטון החוק והדמוקרטיה היו בקנזס בשפל המדרגה. אנשי חוק נמנעו מלהיכנס לעיירות, לשם מעצר עבריינים, כדי לא להסתבך עם תושבי העיירה. תוצאות הבחירות למועצה המחוקקת של הטריטוריה זויפו באלימות ובגלוי. היו קלפיות שרוקנו לאחר ההצבעה ומולאו בפתקים ה"נכונים". מבוחרים "לא נכונים" נמנע לממש את זכות הבחירה.
בשל פעולותיהם האלימות של בני מיזורי, נבחרו בסוף 1855 תומכי עבדות לבית הנבחרים, וגורשו מקנזס נבחרים ששללו את העבדות. בתגובה לכך ערכו מתנגדי העבדות בחירות נוספות, והקימו ממשלה משלהם. כתוצאה מכך פעלו שתי ממשלות בקנזס. שתיהן טענו לריבונות על כל שטח הטריטוריה, שתיהן זכו לתמיכתו של בית נבחרים שהתיימר לייצג את כל תושבי הטריטוריה. ממשלת לקומפטון פעלה על סמך חוקת עבדות, ממשלת טופקה אימצה חוקת חירות. זו הייתה תוצאת יישומו של עקרון "ריבונות העם", אשר אברהם לינקולן הזהיר מפניו בעשור שלפני המלחמה: "אני רואה בחקיקה זו (של חוק קנזס-נברסקה) לא חוק אלא מעשה אלימות מלכתחילה". הממשל הפדרלי בוושינגטון התקשה להכריע מי הממשלה החוקית של המדינה.
אחרי שנתיים עקובות מדם (כ-200 הרוגים), הממשל הפדרלי נאלץ לשלוח כוחות צבא רבים כדי להרגיע את המהומות.