stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הבחירות לכנסת השבע עשרה
רקע פוליטי > התפצלות הליכוד ופיזור הכנסת

בד בבד, הלך והחריף המתח בתוך סיעת הליכוד בין תומכי שרון לבין "המורדים" בהנהגת עוזי לנדאו ובנימין נתניהו, אשר חלקם המשיך במאמץ לסכל את תוכניותיו של ראש הממשלה. לאחר שהכנסת לא אישרה את מינויים של רוני בר-און וזאב בוים לשרים ב-7 בנובמבר 2005, ולאחר שאיבד סופית את הרוב בכנסת עקב יציאת מפלגת העבודה מהקואליציה ב-21 בנובמבר 2005 (ר' לעיל), החליט שרון לפרוש מהליכוד עם כתריסר תומכים, ולהקים את סיעת "קדימה". בנוסף לכך, אריאל שרון פנה לנשיא המדינה, משה קצב, בבקשה להוציא צו לפיזור הכנסת, וזאת משום ש"קיים בכנסת רוב המתנגד לממשלה", כלשון חוק יסוד: הממשלה. במקביל לכך, עברו באותו יום ברוב מוחץ (80 תומכים מול כמעט אפס מתנגדים) חמש הצעות לפיזור הכנסת, אשר קבעו את מועד הבחירות ל-28 במרץ 2006 (בניגוד לתאריך שהיה נקבע לו פוזרה הכנסת בצו הנשיא - ה-8 במרץ). על-מנת לפתור את אי-הבהירות החוקתית שהתגלתה, התקיימה ב-23 בנובמבר 2005 בבית הנשיא ישיבה בנוכחות יושב ראש הכנסת, ראובן ריבלין, ונציגי הממשלה, בה הוחלט כי על מנת לפשר בין הממשלה והכנסת, ההליך יבוצע תחת הצו הנשיאותי לפיזורה של הכנסת, אך מועד חתימת הנשיא על הצו יידחה ל-8 בדצמבר 2005 כך שהבחירות יתקיימו על פי רצונה של הכנסת ב-28 במרץ 2006. על פי חוק יסוד: הממשלה מיום חתימת הצו על ידי נשיא המדינה החלה תקופה בת 21 ימים בה יכול כל חבר כנסת להגיש לנשיא המלצה של 61 חברי כנסת לפחות ולקבל את המנדט להרכבת ממשלה; אך בפועל היה ידוע לכל כי אין מנוס מהליכה לבחירות, שכן הקמת ממשלה כזו לא נראתה מציאותית. מערכת הבחירות נפתחה באופן רשמי ב-29 בדצמבר 2005, עם תום תקופת 21 הימים והודעת נשיא המדינה ליו"ר הכנסת כי לא הוגשה בקשה להטיל על מועמד להרכיב ממשלה. הבחירות התקיימו כאמור על פי רצונה המקורי של הכנסת ביום שלישי האחרון בתקופת 90 הימים שלאחר כניסת הצו לתוקף.
מערכת הבחירות > האירוע המוחי של שרון

אירוע מוחי קל בו לקה שרון ב-18 בדצמבר וצנתור שהיה צפוי לעבור בעקבותיו העלו לראשונה אל סדר היום הציבורי את נושא מצבו הבריאותי של ראש הממשלה בן ה-78 המתמודד לכהונה נוספת. ב-4 בינואר לקה שרון באירוע מוחי נרחב ואושפז במצב קשה בביה"ח "הדסה". עוד באותו הלילה קיבל אהוד אולמרט את סמכויותיו של ראש הממשלה, שכן מונה לממלא מקום ראש הממשלה (כעבור 100 ימים קיבל את התואר "ראש הממשלה בפועל"). שרון עצמו לא שב להכרה עד סוף מערכת הבחירות (ועד למותו לאחר 8 שנים) ולא יכול היה ליטול בה חלק.
ההידרדרות במצבו של ראש הממשלה הביאה להקפאה למעשה של מערכת הבחירות למשך שבוע - הן בשל ההתמקדות התקשורתית במצבו הרפואי של שרון, הן בשל חשש הפוליטיקאים להצטייר כמי שמנצלים את המצב לעשיית רווחים פוליטיים והן בשל העמקת אי-הוודאות הפוליטית. בין השאר הוקפאו מכתבי ההתפטרות של שרי הליכוד אשר היו אמורים להיות מוגשים ב-8 בינואר, אך לבסוף הוגשו בבוקר יום הפריימריז בסיעת הליכוד, ב-12 בינואר (למעט סגן ראש הממשלה ושר החוץ, סילבן שלום, שהגישו למחרת היום, ב-13 בינואר). לכן, במקום רה"מ אריאל שרון נבחר לכהן בראשות קדימה איש-סודו הנאמן אהוד אולמרט. בעקבות פשרה שהושגה בין ציפי לבני ושמעון פרס, ובתיווך עם אהוד אולמרט, הוחלט כי שמעון פרס יוצב במקום השני ברשימה וציפי לבני במקום השלישי בתמורה לקבלת תיק החוץ. בעקבות התפטרות שרי הליכוד הוקמה ממשלת מעבר זמנית בראשותו של אולמרט שחבריה היו מסיעת קדימה בלבד. אולמרט היה ממלא מקום שר הפנים בממשלה זו בנוסף להיות ממלא מקום ראש הממשלה ולכן ההודעה לבוחר הופצה מטעמו כנושא שני התפקידים.
מערכת הבחירות > לקראת הגשת הרשימות

לקראת התאריך להגשת רשימות המועמדים לוועדת הבחירות המרכזית, ה-9 בפברואר, ערכו המפלגות השונות את רשימותיהן, אם בבחירות מקדימות (פריימריז) ואם בשיטות אחרות.
אחת ההפתעות הבודדות הייתה רשימת הליכוד שנבחרה, בעיקר בשל המיקום הגבוה שקיבלו ה"טירונים" הפוליטיים משה כחלון וגלעד ארדן ובשל המיקום הנמוך שקיבלו שרי הליכוד לשעבר (עוזי לנדאו, ישראל כץ ודני נוה). רשימת העבודה נבחרה בפריימריז ללא הפתעות מיוחדות, וכמו כן המפלגה המשיכה לרוץ ברשימה מאוחדת עם מפלגת מימד במסגרת עבודה-מימד. רשימת קדימה נבחרה על ידי יו"ר המפלגה אהוד אולמרט ועוזריו.
מערכת הבחירות > לקראת הגשת הרשימות > הפיצול ב"שינוי"

הפריימריז של "שינוי" נערכו באווירת מרד מצד האופוזיציה הפנימית בראשי המפלגה, טומי לפיד ואברהם פורז, על רקע סקרים שחזו ירידה ל-4 מנדטים למפלגה. אף על פי שלפיד נבחר לראשות המפלגה, הייתה זו בחירה ברוב דחוק, שהזהירה מפני העתיד לבוא. ואכן, בהתמודדות על המקום השני מועצת "שינוי" העדיפה את רון לוינטל, חבר מועצת עיריית תל אביב ושדרן רדיו לשעבר, על פני אברהם פורז, שר הפנים. מיד לאחר היוודע הדבר הסירו כל הח"כים הקרובים ללפיד ולפורז את מועמדויותיהם.
כעבור ימים מספר, ב-25 בינואר, פרשו לפיד ומקורביו מן המפלגה באופן רשמי והאשימו את שרון בהתפוררות המפלגה, המפלגה התפרקה לחלקים: 2 ח"כים שלא פרשו (אהוד רצאבי ואילן ליבוביץ') נשארו ב"שינוי" המקורית, 2 אחרים (אליעזר זנדברג וחמי דורון, שנחשבו תמיד כאגף הימני בתוך שינוי) הקימו את סיעת "הבית הלאומי" שהתמזגה מאוחר יותר לתוך ה"ליכוד", יגאל יאסינוב עבר לישראל ביתנו, ושאר 9 הח"כים הנותרים הפכו לסיעה בשם "הסיעה החילונית". מאוחר יותר, ב-5 בפברואר 2006, הקימו בסיוע חבר הכנסת לשעבר אלכסנדר צינקר שהיה בעל "מפלגת המדף" אזרח ומדינה עם אוריינטציה רוסית שהתמודדה לכנסת ה-16 ללא הצלחה, מפלגה חדשה בשם "חץ" - מפלגה חילונית ציונית בראשותו של אברהם פורז, אשר זכתה לתמיכתו של טומי לפיד שהוצב בה במקום סמלי בסוף הרשימה (המקום ה-61), עקב הכרזתו על פרישה מהחיים הפוליטיים. מלבד הבדלים פרסונליים, לשתי המפלגות היה מצע דומה, ושתיהן היו מפלגות מרכז שפנו למעמד הבינוני, התנגדו לכפייה דתית וניסו להציג את עצמם כיורשיה האמיתיים של מפלגת שינוי.
מערכת הבחירות > לקראת הגשת הרשימות > איחוד ופיצול במפלגות הימין

לקראת הבחירות ובעקבות ההתנתקות ואירועי עמונה, החליטו מפלגות האיחוד הלאומי והמפד"ל על התמודדות ברשימה מאוחדת. ב-8 בפברואר נחתם הסכם איחוד רשמי ביניהן ליצירת רשימת האיחוד הלאומי-מפד"ל. בהסכם האיחוד הוחלט שסדר היום של הרשימה המאוחדת לא יתמקד רק בפן המדיני אלא גם בפן החברתי (חינוך, צביונה היהודי של המדינה ועוד). חלוקת המקומות הייתה כמעט שוויונית, כאשר ח"כ בני אלון, יו"ר האיחוד הלאומי עומד בראש הרשימה, וח"כ זבולון אורלב, יו"ר המפד"ל ממוקם שני, אך יבחר ראשון את תפקיד השר אם תכנס הרשימה לממשלה שתוקם לאחר הבחירות. נציגי המפד"ל שובצו במקומות 2, 4, 7, 10, 11 ברשימה המשותפת.
בנוסף לכך, עוד קודם לכן התפצלה ישראל ביתנו, מפלגתו של אביגדור ליברמן, מהאיחוד הלאומי והחליטה להתמודד ברשימה נפרדת. בסך הכל, מסיעת האיחוד הלאומי-ישראל ביתנו בכנסת היוצאת, שמנתה 9 ח"כים (כולל 2 חברי מפלגת ציונות דתית לאומית מתחדשת שפרשו מהמפד"ל במהלך הכנסת ה-16), 6 התמודדו כחלק מהאיחוד הלאומי ברשימה המשותפת עם המפד"ל, ח"כ מיכאל נודלמן פרש, התפטר מהכנסת והצטרף למפלגת קדימה, ו-3 הח"כים של ישראל ביתנו התמודדו מטעם "ישראל ביתנו" כמפלגה עצמאית, יחד עם יגאל יאסינוב שפרש מ"שינוי".
מערכת הבחירות > לקראת הגשת הרשימות > שינויים במפלגות הערביות

מפלגת תע"ל של אחמד טיבי פרשה מהרשימה המשותפת עם חד"ש והצטרפה לרע"ם, שבראשותה ניצב אברהים צרצור מראשי התנועה האיסלאמית בישראל.
מערכת הבחירות > לקראת הגשת הרשימות > רשימת "יהדות התורה"

המפלגה החרדית יהדות התורה קבעה את רשימת המועמדים שלה, כנהוג, על ידי מנהיגיה הרוחניים, סמוך למועד הגשת הרשימות. אגודת ישראל ודגל התורה התמודדו גם הפעם יחדיו במסגרת הרשימה המשותפת, "יהדות התורה".
נציגי אגודת ישראל הוצבו במקומות 1, 3, 5 ו-6, ואלה של דגל התורה במקומות 2, 4 ו-7. הח"כ לשעבר ישראל אייכלר, שהיה אמור להיות מוצב במקום השישי, התנגד בתוקף לקיום רוטציה בינו לבין נציג דגל התורה, אורי מקלב, שהוצב במקום השביעי, ולפיכך לא נכלל ברשימה, ובמקומו הוצב במקום השישי יעקב כהן, חבר מועצת העיר בני ברק.
מערכת הבחירות > לקראת הגשת הרשימות > עתירות לפסילת מפלגות

במערכת בחירות זו הוגשה רק בקשה אחת לפסילת רשימה מלהתמודד בבחירות לפי סעיף 7א לחוק-יסוד: הכנסת. מפלגות הימין הגישו בקשה לפסול את רשימת רע"ם-תע"ל, בהסתמכם על דבריו של יו"ר הרשימה, השייח' אברהים צרצור, אשר צוטט כאילו הוא אומר שיש להקים במדינת ישראל משטר איסלאמי (מה שסותר את היות המדינה יהודית). ועדת הבחירות המרכזית דחתה את הבקשה, בקבלה את טענות רשימת רע"מ-תע"ל כי דברי השייח' צרצור עוותו והוצאו מהקשרם.
מערכת הבחירות > ניצחון החמאס בבחירות לרשות הפלסטינית

ב-25 בינואר 2006, לאחר שנדחו מספר פעמים, נערכו בחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית. הסוקרים הפלסטינים ושרות המודיעין הישראלי צפו ניצחון דחוק לפת"ח של אבו מאזן על פני "רשימת הרפורמה והשינוי" של תנועת החמאס בראשות אסמאעיל הנייה וסגנו מוחמד אבו טיר. ההערכות בעיתונות הישראלית והפלסטינית היו שממשלת ישראל מסייעת לפת"ח בבחירות, כדי למנוע את עליית החמאס. אף על פי כן, תנועת החמאס הפתיעה וזכתה ברוב גדול (75 מושבים בפרלמנט לעומת 43 של הפת"ח) בבחירות דמוקרטיות שקטות שפוקחו על ידי נציגות בינלאומית. בין הסיבות לעליית החמאס ניתן למנות את השחיתות והאנרכיה ברשות שמזוהה עם בכירי תנועת הפת"ח, אי האפקטיביות של מדיניות אבו מאזן כלפי גדר ההפרדה, המחסומים ונוכחות צה"ל בשטחים, תפישת הציבור הפלסטיני לגבי תרומת המאבק המזוין של החמאס למהלך ההתנתקות ותמיכת הציבור הפלסטיני בהמשך הטרור והמאבק להשמדת ישראל. התוצאות הובילו להתפטרות מיידית של ראש הממשלה הפלסטיני אבו עלא ושל שריו.
ניצחון חמאס יצר מבוכה רבה בישראל ובעולם. לאחר הבחירות, שרי מפלגת השלטון "קדימה" הונחו על ידי ראש הממשלה בפועל, אהוד אולמרט, שלא לשוחח בתקשורת בנושא ניצחון החמאס עד אשר תקבע עמדה רשמית של הממשלה בהתייעצות חירום. התבטאויות שונות בישראל ומחוצה לה, ובהן של משה קצב, נשיא מדינת ישראל, העניקו לגיטימציה לחמאס בתנאי שתזנח את קריאתה להשמדת ישראל. מולם, דווקא בשמאל הישראלי, נשמעו קולות להחרים את התנועה, מצד מפלגת מרצ-יחד בהנהגת יוסי ביילין ומצד עמיר פרץ, מנהיג מפלגת העבודה. בימין הישראלי קראו לממשלה להילחם עד חורמה בחמאס ולסרב להכיר בו, אפי איתם אף קרא "להפוך את רשימת החמאס הנבחרת לרשימת חיסול של צה"ל". באיחוד הלאומי ובליכוד האשימו את "קדימה", שרון ואולמרט בעליית החמאס. בסופו של דבר, אהוד אולמרט הודיע ש"רשות פלסטינית בהנהגת החמאס איננה פרטנר" והצהיר שעמדתה הרשמית של מדינת ישראל היא ש"אם תקום ממשלה בהשתתפות או בהנהגת החמאס, תהפוך הרשות הפלסטינית לרשות טרור, ונתייחס אליה ככזו. העולם וישראל יתעלמו ממנה ויהפכו אותה ללא רלוונטית".
מערכת הבחירות > פינוי הבתים בעמונה

לאחר שורה ארוכה של דחיות בוצע ב-1 בפברואר צו לפינוי 9 מבני קבע במאחז עמונה. אף על פי שהעיתוי של המועד האחרון לביצוע הצו נקבע על ידי בג"ץ לפני התחלת מערכת הבחירות, הרי מועד הפינוי הפך אותו לחלק מהמערכה. הפינוי האלים שבו היו פצועים רבים הביא להאשמות הדדיות בין כל הגורמים במערכת הפוליטית לגבי ניסיון לנצל את האירוע לתעמולה. ההאשמות היו הן לגבי הבחירה בפינוי בכוח (תוך האשמת ממלא מקום ראש הממשלה אהוד אולמרט בבחירה בכוחניות ולא בהידברות) והן לגבי ההתנגדות האלימה (תוך האשמה של ראשי האיחוד הלאומי והמפד"ל בניסיון לקצור רווחים פוליטיים מתמיכתם בהתנגדות לפינוי). הפציעה של שני חברי כנסת מהימין במקום הביאה להאשמות סותרות רבות ולכך שחברי כנסת רבים הביעו זעם על התנהגות המשטרה וטענו לפגיעה בדמוקרטיה, האירוע החמור גרר בעקבותיו את חברי הכנסת מהימין לדרוש את הקמת ועדת חקירה ממלכתית, ומשזו לא אושרה, עברה ברוב בכנסת החלטה על הקמת ועדת חקירה פרלמנטרית לחקר אירועי עמונה.
מערכת הבחירות > תעמולת הבחירות

לאור שינויים שחלו בחוק העמותות, תעמולת הבחירות, במיוחד זו שהייתה נהוגה ברחובות הערים, הייתה קטנה באופן משמעותי מזו של שנים קודמות. תשדירי הבחירות בטלוויזיה זכו לאחוזי צפייה נמוכים, וזכו לביקורות על תוכנם ורמתם. עם זאת, עלות הקמפיינים של המפלגות באינטרנט היוותה לראשונה חלק ניכר מתקציב הפרסום.
תעמולת המפלגות הגדולות עמדה בחציה הראשון בהשמצה הדדית בין שלוש המפלגות הגדולות: אהוד אולמרט שתואר כמושחת ו"עיוור לסכנה" של ניצחון החמאס, בנימין נתניהו שתואר כשר אוצר חסר לב ואדם לחיץ, ועמיר פרץ שתואר כפופוליסט שלא מסוגל להיות ראש ממשלה. הליכוד הקדיש את מרב זמנו לתקיפת מפלגת קדימה ובייחוד את ראשה אהוד אולמרט, בעוד שמפלגת קדימה התמקדה בתקיפת בנימין נתניהו והליכוד.
מפלגת העבודה ביססה את הקמפיין של על הנושא החברתי-כלכלי ועל תוכניתו של פרץ להעלות את שכר המינימום ל-1,000 דולר
.
מפלגת ש"ס שילבה קמפיין חברתי עם קמפיין דתי ושידרה תשדירים בהם הרב יצחק כדורי והרב עובדיה יוסף קוראים להצביע ש"ס ומברכים את המפלגה ובוחריה. כמו כן תקפה ש"ס את בנימין נתניהו על רקע מדיניות קיצוץ הקצבאות שהנהיג כשר אוצר.
ישראל ביתנו ביססה את הקמפיין שלה על דמותו של אביגדור ליברמן ועל תוכניתו לבצע חילופי שטחים בהם יועברו ערביי ישראל באום אל-פחם וכפרי המשולש לשליטה פלסטינית תמורת גושי התנחלויות וכן על דרישתם לקבל את המשרד לביטחון פנים כדי להביא למיגור הפשע. סיסמת הבחירות של ישראל ביתנו הייתה "דא ליברמן" ("כן ליברמן" ברוסית).
האיחוד הלאומי-מפד"ל ניסו למצב את עצמם כ"ימין חדש עולה" אחרי האיחוד בין האיחוד הלאומי הנצית למפד"ל החברתית. הקמפיין נע בעיקר סביב תוכנית ההתנתקות ונושאים חברתיים-יהודיים.
מרצ, ששכרה את שירותי משרד הפרסום הפרובוקטיבי זרמון-גולדמן, הציגה את עצמה כמפלגת שמאל חברתית קלאסית, אשר דואגת לזכויות אדם, ובמיוחד לזכויות מיעוטים ושכבות חלשות, כגון נשים והומוסקסואלים. במפלגה ניסו למצב את עצמם כמפלגת השמאל האמיתית היחידה בכנסת וניסו לשכנע את הבוחרים להכניסם לממשלה כדי למנוע קואליציית ימין-חרדים אפשרית מאולמרט. סיסמת הבחירות "מרצ בשמאל - האדם במרכז" הדגישה את דאגתה של מרצ לנושא זכויות האדם.
שינוי ומפלגת חץ התמקדו בהתקפה על הציבור החרדי, בהדגשת הישגיהם בכנסת ובמתן תחזיות קודרות למקרה ותקום ממשלה עם המפלגות החרדיות.
מפלגת הגמלאים ביססה את הקמפיין שלה על מצבם הכלכלי הקשה והבטיחה לחוקק חוקים שישפרו את מצבם. סיסמתם הייתה שאין לבטוח במפלגות הגדולות והגמלאים יכולים לסמוך רק על עצמם.
תפנית של עוזי דיין ביססה את הקמפיין על מלחמה בשחיתות.
מערכת הבחירות > הסכמי עודפים

רוב המפלגות הגדולות, חתמו על הסכמי עודפים על פי חוק בדר-עופר.
העבודה - מרצ
הליכוד - ישראל ביתנו
ש"ס - יהדות התורה
חד"ש - בל"ד
מפלגת קדימה הודיעה כי אינה מעוניינת לחבור אל מפלגות אחרות, אותן כינתה "קיצוניות", ובניגוד לשאר המפלגות הגדולות לא חתמה על הסכם עודפים.
תוצאות הבחירות לכנסת ה-17 > אחוזי הצבעה לפי ערים

| מפלגות | ירושלים | תל אביב | חיפה | באר שבע | אום אל-פחם | אופקים | אילת | אריאל | אשדוד | אשקלון | בני ברק | בת ים | הרצליה | חולון | מודיעין | נתניה | פתח תקווה | קריית שמונה | ראשון לציון | רמת גן |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| קדימה | 12 | 27.8 | 28.9 | 21.5 | 1.4 | 9.1 | 31.4 | 12.4 | 19.5 | 19.7 | 3.1 | 25.1 | 35.1 | 28.9 | 32.3 | 23.8 | 23.4 | 17.6 | 32.4 | 30 |
| העבודה-מימד | 10.3 | 19.8 | 16.9 | 16.7 | 3.7 | 16.3 | 21.2 | 3.9 | 10.3 | 11.2 | 1.9 | 11.8 | 17.5 | 14.5 | 20.4 | 10.9 | 12.2 | 17.8 | 15 | 16.8 |
| הליכוד | 10.6 | 8.7 | 8.3 | 9.5 | - | 10 | 9.1 | 24.1 | 10.1 | 13 | 3 | 11.6 | 8.7 | 11.4 | 10.2 | 12.2 | 11 | 12.1 | 10.7 | 10.9 |
| ישראל ביתנו | 6.5 | 4.2 | 12.1 | 20.1 | - | 16.3 | 7.3 | 34.6 | 19.9 | 22.3 | 1.8 | 16.9 | 5.4 | 8.7 | 5.1 | 13.5 | 11 | 16.7 | 10.9 | 5 |
| ש"ס | 15.2 | 7.5 | 3.6 | 14 | 0.7 | 22.2 | 8.9 | 4.2 | 17.1 | 15.1 | 23.8 | 12.3 | 5.6 | 12.8 | 2.8 | 12.9 | 9.3 | 14.3 | 6.6 | 5.5 |
| גיל | 4.2 | 9.2 | 7.1 | 4.2 | - | 0.7 | 7.7 | 5 | 3.2 | 3.8 | 1.6 | 9.5 | 9.5 | 11.6 | 8.1 | 6.3 | 9 | 4.2 | 10.7 | 13.1 |
| האיחוד הלאומי-מפד"ל | 12.2 | 3.3 | 4.2 | 6.4 | - | 6.7 | 4.7 | 8.5 | 4.4 | 6.8 | 5.9 | 5.2 | 4.2 | 3.9 | 8 | 9.1 | 12 | 10.4 | 3.9 | 6.8 |
| יהדות התורה | 18.6 | 1.3 | 2.4 | 0.9 | - | 13.3 | 0.7 | 0.3 | 9.3 | 1.5 | 56.4 | 1.2 | 0.8 | 0.7 | 0.4 | 2.2 | 4 | 0.4 | 0.8 | 1 |
| מרצ-יחד | 3.1 | 8.7 | 3.8 | 1.5 | 2.3 | 2.2 | 2.2 | 0.5 | 1 | 1.1 | 0.2 | 1.5 | 6 | 2.3 | 5.3 | 1.6 | 2.2 | 0.8 | 2.6 | 4.3 |

| רע"ם-תע"ל | 0.1 | 0.7 | 0.2 | 0.1 | 10.6 | - | - | - | - | - | - | - | - | - | - | - | - | - | - | - |
| חד"ש | 0.3 | 0.9 | 2.8 | 0.1 | 56.1 | - | 0.1 | - | - | - | - | 0.1 | 0.1 | - | - | - | - | 0.1 | - | 0.2 |
| בל"ד | 0.2 | 0.3 | 2.9 | 0.1 | 21.7 | - | - | - | - | - | - | - | - | - | - | - | - | - | - | - |
 ההדגשה מסמנת את הצלחתה הגדולה של המפלגה בעיר אחת.  מקור: תוצאות האמת: 28 לקדימה, הליכוד במקום חמישי (ynet), כל תוצאות האמת (וואלה!)
לאחר הבחירות

ביום שני, 17 באפריל 2006, (י"ט בניסן ה'תשס"ו), הושבעה הכנסת השבע עשרה. את הישיבה פתח, כנהוג, נשיא מדינת ישראל, משה קצב.
זקן חברי הכנסת, כמו בעשור שלפני כן, היה חבר הכנסת שמעון פרס מסיעת קדימה, בן ה-82 ביום השבעת הכנסת, ותיק חברי הכנסת (הוא נבחר לראשונה בכנסת הרביעית בשנת 1959). צעיר חברי הכנסת היה חבר הכנסת אלכס מילר מסיעת ישראל ביתנו, בן 29 ביום השבעת הכנסת.
ביום חמישי, ה-4 במאי 2006 (ו' באייר ה'תשס"ו), הציג אהוד אולמרט את ממשלתו בפני הכנסת ה-17, וזכה לאמונם של 67 חברי כנסת ממפלגות קדימה, גיל, העבודה וש"ס.
בממשלת אולמרט בעת הצגתה היו חברים 25 שרים. זקן השרים היה המשנה לראש הממשלה והשר לפיתוח הנגב והגליל, חבר הכנסת שמעון פרס (קדימה) בן ה-82 ביום כניסתו לתפקיד, וצעיר השרים היה שר התקשורת, חבר הכנסת אריאל אטיאס (ש"ס) שהיה בן 35 ביום כניסתו לתפקיד.
מייסדי תל אביב

מייסדי העיר תל אביב היו 66 משפחות ובודדים, חברי אגודת אחוזת בית ביפו, אשר השתתפו בהגרלת המגרשים לאחוזת בית ב-11 באפריל 1909.
שמות מייסדי תל אביב חקוקים על גבי האנדרטה בשדרות רוטשילד בתל אביב
יהושע אהליאבזון ובלהה

יהושע ובלהה אהליאבזון באתר מייסדי תל אביב.
שמואל אידלסון ולאה לבית אייזנברג

שמואל נולד בוויטבסק ב-1883 למשפחת חסידי חב"ד ועלה לארץ ישראל עם משפחתו בהיותו בן 8. המשפחה התגוררה בבית ויטנברג ברובע המוסלמי בירושלים.
לאה נולדה בפינסק ב-1884, לבלהה ולאהרון אייזנברג. המשפחה עלתה לארץ ישראל ב-1886 ונדדה ביפו, ראשון לציון, ואדי חנין (נס ציונה) ורחובות ונמנתה על משפחות המייסדים של שתי המושבות האחרונות. אחותה הייתה יהודית הררי, גם היא ממייסדי תל אביב.
שמואל ולאה נישאו ב-1902, שמואל היה מראשוני הפקידים של בנק אפ"ק. ביתם היה מראשוני בתי אחוזת בית וניכר בגנו הנאה. הבית, ששמר על צורתו המקורית שנים רבות, נהרס ב-1975. בעת מלחמת העולם הראשונה שהה שמואל בחו"ל ונמנע ממנו לשוב לארץ ולכן נסע לארצות הברית, משפחתו שהתה ברחובות. ב-1919 חזר שמואל לארץ ולקח עמו את משפחתו לעשר שנים נוספות בארצות הברית. ב-1929 חזרו שמואל ולאה עם אחת מבנותיהם לתל אביב (שלושת הבנים נותרו בארצות הברית). רחל הייתה פעילה באגודות שונות ובין היתר הייתה גזברית אגודת "עזרת נשים".
שמואל ולאה אידלסון באתר מייסדי תל אביב.
רבקה בהרב

נולדה ברוסיה ליקותיאל-זוסמן ליבין ב-1854, התחתנה עם ישעיהו בהרב ביקטרינוסלב ולזוג נולדו חמישה ילדים, שניים מהם נפטרו בצעירותם. בנוסף גידלו בביתם שני ילדים מנישואיו הקודמים של ישעיהו. האווירה בבית הייתה ציונית והשפה - עברית. ישעיהו נפטר ב-1903, שנה לאחר מכן עלתה רבקה עם ילדיה, לאחר שחתנה, יהודה הלב"ץ, עלה שנה קודם לכן כדי להכשיר את הקרקע. את ביתה בתל אביב בנתה בעבודה עברית מלאה, שהייתה יקרה בהרבה מעבודת פועלים ערבים. חתנה, הלב"ץ, רכש ביוזמתה אדמות בעטרות להתיישבות יהודית. על מנת לפרנס את משפחתה לאחר מות חתנה השכירה חדרים בביתה. בעת גירוש תל אביב שהו ביבנאל. רבקה נפטרה ב-1924. כל ילדיה המשיכו בפעילות ציונית וחלוצית. סוניה ויהודה הלב"ץ חיו בירושלים והיו ממיסדי הגימנסיה העברית, בית העם ובית הספר "תחכמוני". בנה יקותיאל היה עוזרו של פנחס רוטנברג ומזכיר חברת החשמל .
רבקה בהרב באתר מייסדי תל אביב.
ניסן בלוצרקובסקי ופסיה

ניסן נולד בברדיצ'ב ב-1857, לארץ ישראל עלה ב-1906. הוא היה בעל בית מלאכה לברזל. בנה את ביתו ליד בית חתנו (בן זוגה של בתו, שרה בלומה) דוד סמילנסקי. ואירח בו את בית הכנסת הראשון בתל אביב.
ב-1922 נפטרה פסיה בגיל 62, ב-1923 בתם נפטרה בדמי ימיה (בגיל 43) וב-1924 נפטר גם ניסן, כשהוא בן 67.
ניסן ופסיה בלוצרקובסקי באתר מייסדי תל אביב
דוד תדהר (עורך), "ניסן בלוצרקובסקי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ו (1955), עמ' 2591
אברהם דוד ושיינה בלכמן

אברהם היה חלבן ובנה את ביתו יחד עם אליעזר גרשון צדיקוב.
אברהם דוד ושיינה בלכמן באתר מייסדי תל אביב.
דבורה ודב ברגר

דב ברגר, יליד 1860, היה עם עלותו לארץ ב-1881 פועל חקלאי במושבה זכרון יעקב, שם הכיר את דבורה, בת למשפחת מייסדים. לאחר מכן הפך לסוחר מכולת ביפו והיה בין חברי הוועד הראשונים של אחוזת בית.
דבורה ודב ברגר באתר מייסדי תל אביב.
משה ואסתר גולדברג

משה נולד בירושלים בשנת 1856 לחיים יהושע ("חיים בֶּקֶר") ואסתר איטה (לבית טרופ) גולדברג. משפחתו עברה להתגורר ביפו כאשר היה בן שלוש ואביו הפך לאחד מראשי העדה האשכנזית בעיר. כשבגר יצא לווינה על מנת לקבל זיכיון לייצוג חברת הביגוד והאריגים "טירינג" בארץ ישראל. כשחזר פתח בתי מסחר בירושלים וביפו.
הוא נשא לאשה את אסתר בת יצחק הלולא, שהיה אחד מראשוני קבלני הבניין היהודים בשכונת מאה שערים ולזוג נולדו שמונה ילדים.
בשנת 1910 נפטרה אשתו והוא מכר את הבית שבנה ונסע עם ילדיו לפריז על מנת להפקיד את חינוכם של חלק מילדיו בידי אחות אשתו, רחל זילברשטיין, או על מנת להרחיב את עסקיו. נפטר בשנת 1911 בפריז.
אסתר ומשה גולדברג באתר מייסדי תל אביב.
ישראל וחיה ויינשטיין

ישראל היה אחיהם של המוהל נחום ויינשטיין ושל שושנה רסקין. יחד עמם הקים בית בן ארבע דירות בליליינבלום 18–20. בדירה הרביעית התגורר ר' אליהו ויינשטיין, אביהם.
ישראל נולד בירושלים ב-1877 וזכה לחינוך דתי בישיבת עץ חיים, עם זאת למד במקביל בעצמו גם מתמטיקה. בן 17 נשא לאשה את חיה באביל הורביץ. הוא עבר ליפו ולימד שם בחדר מתוקן. היה בין מייסדי אגודת אחווה, מייסדי בנק קופת עם ועוד. הוא התפרנס כמלמד אך סייע לתושבים בבעיות הנדסיות שונות הקשורות לבניין ולתפעול.
נפטר ב-1935 ונקבר בנחלת יצחק. אשתו נפטרה ב-1951.
ישראל וחיה ויינשטיין באתר מייסדי תל אביב.
דוב וטובה זוסמנוביץ (זוסמאן)

עלו לארץ מריטובה, ליטא. טובה נפטרה ב-23 באפריל 1940 ודוב נפטר ב-25 בפברואר 1941.
משה ודורה חיינקו

משה חיינקו 1886–1967 עלה לארץ ישראל ב-1908 לאחר מעצר ברוסיה וכיהן כסגן הקונסול הרוסי. בתקופת מלחמת העולם הראשונה ירדו למצרים ולאחר מכן חזרו לירושלים, בה חיו בעוני.
משה ודורה חיינקו באתר משפחות מייסדי תל אביב.
אברהם גרשון ומלכה חנוך

אברהם גרשון נולד בווילנה ב-13 בדצמבר 1868, עלה לארץ ישראל ב-1906 יחד עם רעייתו ושני ילדיהם והשתכן בשכונת נוה שלום. היה חבר בית משפט השלום, חבר ועד הקהילה וממארגני ההגנה והשמירה היהודית ב-1910. נפטר ב-18 בפברואר 1947 ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
אברהם גרשון ומלכה חנוך באתר משפחות מייסדי תל אביב.
אלכסנדר ואהובה כהן

אלכסנדר נולד בירושלים ב-1870 אמו, רבקה, הייתה נצר למשפחת ילין. נדד בדרום אמריקה במושבות הברון הירש. חזר ליפו ב-1895 ועבד במסחר עם קרובו, יחזקאל דנין (סוכובולסקי). נישא ב-1904 והצטרף לאחוזת בית בשכנועו של דנין.
אלכסנדר ואהובה כהן באתר משפחות מייסדי תל אביב.
משה וחסיה כהן

משה היה יליד ירושלים, 1882. אביו יסד את בית המלון "מלון אשל" ביפו, לימים "מלון משה כהן". המלון היווה מרכז קליטה לעולים שהגיעו ליפו. משה כהן נפטר בירושלים ב-7 במרץ 1926.
משה וחסיה כהן באתר משפחות מייסדי תל אביב.
שמואל ורחל כהן-יוחננוף

שמואל נולד בעיר בוכרה בשנת 1867 ועלה לארץ שם משפחתו ב-1874. היה מראשי יהדות בוכרה וממייסדי שכונת הבוכרים בירושלים. היה מייסדי בית הכנסת "אוהל מועד" בתל אביב ופעל בו כגבאי עד מותו ב-1952. אחיו היה השד"ר הבוכרי הראשון, בנימין יוחננוף.
שמואל ורחל כהן-יוחננוף באתר משפחות מייסדי תל אביב.
ישראל וחיה כהן-שצקי

ישראל נולד ליד ביאליסטוק ב-10 ביולי 1869, עלה לארץ ישראל ב-1889 ועבד כפועל חקלאי במושבות גדרה, חדרה, רחובות ובאר טוביה. ב-1898 עבר להתגורר עם אשתו במטולה וב-1901 פתח טחנת קמח בצידון ויזם את הקמת בית הספר של כי"ח שם. לאחר שלוש שנים עברו ליפו וישראל היה מבין חברי אגודת אחווה. לאחר מאורעות תרפ"א השתתף ביוזמה להקמת מרכז למסחר סיטונאי ברחוב הגשר בתל אביב.
חיה נפטרה בכ"ב תמוז תרפ"ז (1927) ונקברה בבית הקברות טרומפלדור. ישראל נפטר בכ"ב אדר ב' ת"ש (1940) ונקבר ליד רעייתו.
ישראל וחיה כהן-שצקי באתר משפחות מייסדי תל אביב.
דוד ומנוחה לבני-וייסברוד

דוד לבני וייסברוד נולד ב-1870. היה הראשון מיוצאי וילנה שעלו עם משפחתם לארץ ישראל. דוד ורעייתו הינדה מנוחה עלו לישראל ב-1906 עם חמשת ילדיהם, שלמדו כולם בגימנסיה העברית הרצליה. בעת מלחמת העולם הראשונה היה בסנקט פטרבורג ובשל המלחמה והמהפכה נמנעה ממנו חזרה לארץ ישראל עד 1920. עקב כך גם איבד את רוב הונו.
היה איש ציבור, חבר ועד המתיישבים ולאחר מכן חבר מועצת העיר וממייסדי בית הכנסת הגדול, בו גם שימש כגבאי. פרסם בעיתון הארץ פרקי זיכרונות על ההווי של יהודי ליטא, בשם "ירושלים דליטא", והכרך הראשון מהשניים התפרסם בכסלו תר"ץ (דצמבר 1929).
דוד נפטר ב-9 בספטמבר 1930, אשתו האריכה ימים ונפטרה ב-4 באפריל 1962, שניהם נקברו בבית הקברות טרומפלדור.
מנוחה ודוד לבני-וייסברוד באתר משפחות מייסדי תל אביב.
בן ציון ושרה לוי

בן ציון נולד ב-1885 ונפטר בכ"ו ניסן תרס"ט, 17 באפריל 1909, שישה ימים בלבד לאחר הגרלת המגרשים. הוא היה פקיד בבנק אפ"ק ונישא לשרה מהודר, נכדתו של אהרן שלוש שנה לפני כן. אלמנתו, שהייתה מורה למלאכת יד בבית הספר לבנות בנוה צדק, בנתה את ביתה יחד עם הוריה.
בן ציון ריזו ושרה לוי באתר משפחות מייסדי תל אביב.
דוד ורוזה מזרחי

דוד יליד העיר העתיקה בירושלים, 1865, נשא לאשה את רוזה, בת יוסף אשכנזי בנקאי יהודי מהעיר ניש בסרביה, שעלתה לארץ בגפה. בהיותו אזרח עות'מאני סייע למתיישבים במגעיהם עם השלטון וארגן שמירה עברית. סחר במזון וסיפק מזון לצבא הטורקי. סחר גם ביין והבריח יין לפקידים טורקים (שדתם המוסלמית אוסרת על שתיית אלכוהול), עקב כך זכה לנגישות מיוחדת למידע אותו העביר למאיר דיזנגוף.
דוד נפטר בירושלים ב-1935 ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים, אשתו רוזה האריכה ימים, נפטרה ב-1962 ונקברה בבית הקברות טרומפלדור.
רוזה ודוד מזרחי באתר משפחות מייסדי תל אביב.
יוסף נסים ובייה מזרחי

יוסף נולד ביפו ב-1874, דור חמישי בארץ ישראל. בייה הייתה בת למשפחת מטלון שהתגוררה ביפו דורות רבים, מאז שאהרן מטלון התיישב שם. למשפחה לא היה צורך בבית כיוון שהיו לה בתים ביפו ובנוה שלום, אך הם הצטרפו ל"אחוזת בית" מסיבות חברתיות ולאחר ההגרלה מכרו את המגרש. יוסף נסים היה גבאי בבית הכנסת "אליהו הנביא" שברחוב לוינסקי.
יוסף נסים נפטר ב-1957.
בייה ויוסף נסים מזרחי באתר משפחות מייסדי תל אביב.
שבתאי מירקיס

רווק. היה מורה בגימנסיה הרצליה. את ביתו מכר לשאול לוי.
שבתאי מירקיס באתר משפחות מייסדי תל אביב.