stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פסק דין הירשזון-דמארי
הערות שוליים

↑  עא 4157/13 דמארי אילנה נ' פקיד שומה רחובות
↑   אפרת נוימן, הפסיקה התקדימית ששווה מיליארדים ומחוללת רעידת אדמה בעולם המסים, באתר TheMarker‏, 5 בפברואר 2015

אבי נוב, פסיקת המס בתיק הירשזון: מהפך בקיזוז הפסדים, באתר ynet, 15 בפברואר 2015
↑  הכנסה חייבת בסך 787,967 ש"ח לשנת 2007, והכנסה חייבת בסך 485,750 ש"ח לשנת 2008.
↑  מכוח סעיף 2(2) לפקודת מס הכנסה.
↑  בהתאם לסעיף 2(1) לפקודה.
↑  לפי סעיף 2(1) לפקודת מס הכנסה
↑  לפי סעיף 191 לפקודת מס הכנסה
↑  עמ (מרכז) 25520-01-11 אבישי דמארי נ' פקיד שומה רחובות, ניתן ב-24 באפריל 2013
↑  לפי סעיף 2(2) לפקודת מס הכנסה
↑  לפי סעיף 2(10) לפקודת מס הכנסה
↑  זאת כיוון שאין לצפות מאדם שיוציא חשבונית מס על פעולת גניבה שלו.
↑  עמ (ת"א) 16546-03-10 אברהם הירשזון נ' פקיד שומה כפר סבא, ניתן ב-18 במרץ 2013
↑  יוסף אדרעי, "על הכנסה גולמית ועל הכנסה חייבת: על ההבחנה בין אי-חבות במס לבין ניכוי הוצאות" (ספר אריה לפידות, ד' גליקסברג עורך
↑  לפי סעיף 3(ט) לפקודה
↑  רובינשטיין: הלכה זו מעוגנת גם במובן הערכי והתכליתי – כי לא יצא חוטא נשכר ולא תיווצר אפליה לטובתם של נישומים המפרים את החוק.
↑  עליה התבססו המערערים בטיעוניהם
↑  בניגוד לקנס וכדומה, בו לא ניתן כלל להכיר כהוצאה מוכרת, שכן יש בכך משום ריכוך הקנס וסיכול פעלו.
↑  בגדרי פרשנות תכליתית, ומתוך מגמה כי יוטל מס על הכנסתו החייבת של הנישום, אשר תביא בחשבון הסופי גם את הוצאותיו.
↑  סע' 17 לפקודת מס הכנסה
↑  ע"א 161/77 פקיד שומה נ' פז חברת נפט בע"מ, פ"ד לא
↑  למעט מקרים שונים ממקרה זה
↑  רובינשטיין: בעיניי נדמה כי אין לראות את הסדר סעיף 28 – בעיקר נוכח התכלית של גביית מס אמת והכללים הפרשניים שהותוו זה מכבר ביחס לדיני קיזוז הפסדים, הפועלים לטובת הנישום במצבי ספק – כהסדר שלילי של המחוקק, האוסר במשתמע על הסדר מסוג זה שהצעתי. כאמור, בעיצובם של דיני המס לא העלה המחוקק בדעתו מצבי "מס" מעין אלה – גניבת כספי מעביד והחזרתם אגב הליך פלילי
↑  גביית מס אמת מאת המערערים ולא כפל קנס.
↑  הנדל: האם ניתן לפרש את סעיף 28 לפקודה כמאפשר קיזוז "לאחור"? לטעמי, התשובה לכך שלילית. "אין לך משמעות 'נכונה' של דיבור, אם אין לה עיגון לשוני ולו מינימלי בתורת הלשון.
↑  אלא אם כן השתכנע בית המשפט שהעבריין התכוון מראש להשיב את הכספים, ובמובן זה מדובר אך ב"הלוואה" או כ"כהכנסה על תנאי", ניתן יהיה לקבוע כי אין המדובר בהכנסה
↑  MP Finance Group v. CSARS (2007) (5) SA 521 (SCA
↑  Regina v. Poynton [1972] O.J. No. 2014
↑  הנחיה מחייבת שפרסמה רשות המיסים באוגוסט 1993 (Taxation Ruling TR 93/25)
↑  עניין Zobory
↑  אלא בזו של בעלי הכספים על פי דין
↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא קמא, דף ס"ו, עמוד א'
↑  המבחנים המוכרים והמקובלים לניכוי (כל) הוצאה
↑  בחינת הסוגים השונים של ההוצאות הנגועות באי חוקיות, לרבות הקבוצה השנייה, בתנאיו של סעיף 17 עשויה לשלול את ניכויים, וכן את בחינתם במשקפי מבחן המדיניות
↑   אפרת נוימן, "מבול של פונים למס הכנסה, ייתכנו נזקים במיליארדי שקלים למדינה", באתר TheMarker‏, 1 באפריל 2015
↑  דנ"א 2308/15 פקיד השומה רחובות ופקיד השומה כפר סבא נ' אילנה דמארי ואחרים, ניתן ב-18 ביוני 2015
↑  דנ"א 2308/15 פקיד השומה רחובות ופקיד השומה כפר סבא נ' אילנה דמארי ואחרים, ניתן ב-23 ביוני 2015
↑  מלכה רדוזקוביץ', ‏העליון ביטל את הלכת הירשזון: לא יקזז הפסדו מהשבת הגניבה, באתר גלובס, 12 בספטמבר 2017
דנ"א 2308/15 פקיד השומה רחובות ופקיד השומה כפר סבא נ' אילנה דמארי, אבישי דמארי ואברהם הירשזון, ניתן ב-12 בספטמבר 2017
קופרופיליה

קופרופיליה (מיוונית: kópros - צואה, philía - אוהב) היא פאראפיליה המערבת עוררות והנאה מינית הקשורה בצואה: ריח, טעם או מראה הצואה או עצם הפעילות של עשיית הצרכים. המדריך לאבחון וסטטיסטיקה של הפרעות נפשיות מסווג את הפרפיליה תחת פרפיליות שאינן מוגדרות אחרת (NOS - Not Otherwise Specified) ואינו מגדיר קריטריונים לאבחנה מעבר להגדרה הכללית של פאראפיליה, המגדירה אבחנה כאשר ההתנהגות, הדחפים המיניים או הפנטזיות גורמות למצוקה או הפרעה משמעותית לתפקוד. ככל הנראה לא מדובר בפרפיליה נפוצה.
לפי תאוריית ההתפתחות הפסיכו-סקסואלית של פרויד, השלב האנאלי מערב התמקדות בפי-הטבעת ובעשיית צרכים, והילד מפיק הנאה מכך. תומכי התיאוריה מצביעים על קשר בין קיבעון של הקונפליקט להפרעה.
בעבר ההפרעה נחשבה בעיני מומחים כקשורה באופן בלעדי להומוסקסואליות, אך התפתחות מחקרים כמו מחקריו של אלפרד קינסי הראתה כי לא מדובר בפרפיליה האופיינית רק להומוסקסואלים. ככל הנראה לא קיים קשר בין קופרופיליה לבין העדפה מינית.
ראו גם

סנצ'ז המלוכלך
קאראקום

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מדבר 
 נתונים ומידות
 שטח:  400,000 קמ"ר 
 מיקום
 מיקום:  מחוז אהאל, טורקמניסטן 
 קואורדינטות:  39°N 60°E﻿ / ﻿39°N 60°E﻿ / 39; 60
  (למפת טורקמניסטן מוגדלת) אשגבאט מרי טורקמנאבאט דשוגוז טג'ן טורקמנבאשי בלקנאבאט אבאדאן איראן אפגניסטן אוזבקיסטן קזחסטן קז. הים הכספי קאראקום(למפת טורקמניסטן רגילה) אשגבאט מרי טורקמנאבאט דשוגוז טג'ן טורקמנבאשי בלקנאבאט אבאדאן איראן אפגניסטן אוזבקיסטן קזחסטן קז. הים הכספי קאראקום
 
מדבר קאראקום בתמונת לוויין של נאס"א
נוף במדבר קאראקום
קאראקום (בטורקמנית: Garagum; ברוסית: Каракумы; בתרגום לעברית: "חול שחור") הוא מדבר במרכז אסיה המהווה כשבעים אחוזים (350,000 קמ"ר) משטחה של טורקמניסטן. אוכלוסייתו דלילה ביותר - אדם אחד ל-6.5 קמ"ר.
גאוגרפיה

המדבר נמצא ממזרח לים הכספי, ימת אראל שוכנת לצפונו, נהר האמו דריה ומדבר קיזילקום מצפון מזרחו.
לפני כשלושים מיליון שנה כיסה הים את כל אזור קאראקום. תהליכים אורגניים בדרום מישור טוראן הביאו לירידה הדרגתית של הים ובסופו של דבר להיעלמותו. בהמשך זרם נהר האמו דריה על פני קראקום, שינה את אפיקו מעת לעת והוביל כמויות גדולות של משקעי סחף (בעיקר חול וחרס). חולות קראקום מכילים כיום כ -40 מינרלים שונים שירדו מההרים מדרום-מזרח.
נהרות המוגרב והטג'ן זורמים מהרי הינדו-כוש שמדרום אל תוך אגנים במדבר, ומספקים מים לקיום חקלאות זעירה. מגדלים כותנה בנאות המדבר לטג'ן ומארי. באחרונה מתפתח ענף הפקת הנפט והגז הטבעי בקאראקום.
את המדבר חוצה תעלת ההשקיה השנייה הגדולה בעולם, תעלת קאראקום. בנייתה החלה ב-1954, במקביל למסילה הטרנס-כספית ואורכה הוא 1,375 קילומטרים. התעלה מוזנת ממי הנהר אמו דריה ומזרימה 13 קמ"ק מים בשנה, אך בשל בנייה קלוקלת היא סובלת מכך שכ-50% מהמים אובדים בדרך והמלחה בשל עליית מפלס מי התהום המלוחים.
ראו גם

דרווזה
הערות שוליים

↑  קאראקום, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4029624-6  VIAF: 243420609   WorldCat (עם VIAF): 243420609
קונצרט האסם

| --- | --- |

 בימוי:  וולט דיסני
 הופק בידי:  וולט דיסני
 מוזיקה:  קרל סטאלינג 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  אולפני וולט דיסני
 חברה מפיצה:  סרטי קולומביה
 הקרנת בכורה:  5 באפריל 1930
 משך הקרנה:  6 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט קצר, סרט הנפשה, סרט לכל המשפחה, סרט מוזיקלי
 דף הסרט ב־IMDb
 
קונצרט האסם (באנגלית: The Barnyard Concert) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי שיצא בשנת 1930, כחלק מסדרת סרטי "מיקי מאוס". זהו הסרט הקצר ה-17 של מיקי מאוס שהופק ושני באותה השנה.
עלילה

מיקי מאוס מנצח על מופע תזמורתי בחווה הכולל חתולים, כלבים, סוסים, פרות, חזירים ועזים. הלהקה מנגנת את האוברטורה מתוך "משורר ואיכר"(אנ') של פרנץ פון סופה בהנחייתו של מיקי. חלק מהחיות מוצאות את עצמן בקונפליקט - הנגינה בטובה של הכלב מטרידה את הפאה נכרית של החזיר המנגן בחצוצרה ועז שמכה חזיר אחר, שנתקע בשלבי הסולם, בקשת הכינור שלו. מיקי יוצר מוזיקה על ידי משיכת זנבות של חזירונים היונקים מאימם, וסוס מתופף על חלקה האחורי של פרה. בסוף הסרט, מיקי - שנמאס לו להיות מוטרד על ידי זנבה של הפרה - קושר את הזנב לגיגית מים, והפרה מעלה ושופכת את הגיגית על ראשו של מיקי. מיקי רועד ומייבב בעוד הקונצרט מסתיים.
הפקה

זהו הסרט הראשון הכולל סוס ופרה אשר יתפתחו בהמשך להיות הוראס הורסקולר וקלרבל הפרה, שניים מחברי צוות המשנה המוקדם של מיקי. לאף אחד מהם אין קווים, או את התלבושות שהם יאמצו אחר כך, אבל הדמיון ברור. אין בסרט דיאלוג.
חלק מההנפשה בסרט קצר זה תעשה שימוש חוזר בסרט הקצר "הניצול" משנת 1931.
זהו הופעתו הראשונה של מיקי כמנצח, הוא יחזור לתפקיד זה בסרטים בהמשך, ובראשם "קונצרט הלהקה" (1935) ו"שעת המוזיקה" (1942).
מיקי ישוב למוזיקה של פרנץ פון סופה בסרט "שעת הסימפוניה", כאשר הוא מנצח על האוברטורה "הפרשים הקלים"(אנ').
ביקורת

בספרו "הסרטים של מיקי: סרטי הקולנוע של מיקי מאוס", הייס גרוב כותב: "למרבה הצער, בשלב זה, עדיין היו לאנימטורים בעיות עם העיניים של מיקי: בתקריב אחד במיוחד הם ממוקמים בצורה מביכה בפניו. בעוד כמה סצנות אחרות, מיקי עדיין חסר מאפיינים. הרגעים הכי טובים שלו הם כשהוא מתעמת עם חזיר שמנגן פעם אחר פעם צליל שגוי בחצוצרה וכשהוא מוטרד על ידי זנבה של פרה".
צוין שהסרט הזה הוא דוגמה מוקדמת לקלישאה הקולנועית של מנצח הנוגע בשרביט שלו על דוכן הנגינה כדי לציין בפני התזמורת שהשיר עומד להתחיל, פעולה שלעולם לא מתרחשת בפועל בביצוע קונצרטים. מיקי מבצע את הפעולה שוב כשהוא מתפקד כמנצח ב"קונצרט הלהקה".
כמו כן צוין השימוש בהומור "ארצי" בחצר האסם, כאשר סרט זה משמש דוגמה לתחושת הנאותות המתפתחת של סדרת מיקי מאוס. בספרו "Screen", ג'יי.פי. טלוט ציין: "הפרות - כמו גם עולם האסם וההומור שהם מרמזים - לא ממש נעלמות. במקום זאת, הם הופכים לאט לאט לקונבנציונליות, כמו האישיות של קלרבל הפרה המתפתחת בהדרגה, למשל. בסופו של דבר הם נהיות לבושות בצניעות, העטינים שלהם מוסתרים בקפידה מתחת לחצאיות, שמלות ומדים, אפילו תפקידיהם הנרטיביים השתנו, כפי שניתן להעריך בקלות על ידי השוואה בין הנושאים הדומים של 'קונצרט האסם' משנת 1930 ו'קונצרט הלהקה' מ-1935. בראשון, עטיניה של פרה מנגנת בחלילית משתלשלים בחזית, מהווים מכשול כאשר מיקי מנסה להוביל את התזמורת הכפרית שלו, בעוד שהחלק האחורי של פרה אחרת הופך לכלי עבור המתופף. באחרון, כל נגני בעלי החיים הם נגנים לבושים במדים מסודרים ונראים מוזיקאים ממושמעים, ובמקום להוביל לסצנה או לבלוט, הם נדחקים יותר ויותר לרקע או למרחבים השולים של הסרטים".
כתב העת "Motion Picture News" ב-5 ביולי 1930 פרסם: "מיקי מאוס מנצח על תזמורת המורכבת מחיות אסם שונות, האוברטורה "משורר ואיכר" מתנגנת מתחילתה ועד סופה. יש בו מספיק בדיחות טובות כדי לשמור על הצחקוקים בקצב קבוע".
הערות שוליים

↑  Kaufman, J.B.; Gerstein, David (2018). Walt Disney's Mickey Mouse: The Ultimate History. Cologne: Taschen. p. 46. ISBN 978-3-8365-5284-4.
1 2 3 4  Grob, Gijs (2018). "The Barnyard Concert". Mickey's Movies: The Theatrical Films of Mickey Mouse. Theme Park Press. ISBN 978-1683901235.
↑  Lenburg, Jeff (1999). The Encyclopedia of Animated Cartoons. Checkmark Books. pp. 108–109. ISBN 0-8160-3831-7. נבדק ב-6 ביוני 2020. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "The Barnyard Concert". Internet Animation Database. נבדק ב-25 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Winters, Ben (2014). Music, Performance, and the Realities of Film: Shared Concert Experiences in Screen Fiction. Taylor & Francis. p. 3. ISBN 9781135022563. נבדק ב-26 בינואר 2020. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Telotte, J.P. (Autumn 2010). "Disney's cows, the mouse, and the modernist moment". Screen. 51 (3): 219–231. doi:10.1093/screen/hjq016. נבדק ב-26 בינואר 2020. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Short Subjects". Motion Picture News: 42b. 5 ביולי 1930. נבדק ב-23 בפברואר 2020. {{cite journal}}:  (עזרה)
קופידו

| --- | --- |

 סוגה:  סדרת אנימציה לילדים
 יוצרים:  Bernard Deyriès, Georges Domenech
 כותבים:  Jean Chalopin
 בימוי:  Bernard Deyriès, Christian Choquet
 מדבבים:  דאנטו ריצ 'רד (Richard Danto), גייג' ז'אן לוק (Jean-Luc Gage), גריווט פיליפ (Philippe Grivot) מוריס מקס (Max Moris), אוונוו פרנסואה ז'אן (Jean-François Evenou)
 מדבבים בעברית:  יפה גבאי, אוהד שחר, רותי הולצמן, רונן גולדפרב, אהרון קפלן, אורית פרוכטר, שי קוקוי
 ארץ מקור:  צרפת צרפת
 שפות:  צרפתית 
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  26
 הפקה
 מפיק:  Jean Chalopin
 חברת הפקה:  Antenne 2, C & D
 אורך פרק:  12 דקות.
 שידור
 רשת שידור:  צרפת France 2
 רשת שידור בישראל:  ערוץ 2 הטלוויזיה החינוכית
 תקופת שידור מקורית:  14 בספטמבר 1991 – 14 במרץ 1992
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
קופידו (בצרפתית: Cupido) היא סדרת אנימציה צרפתית בת 26 פרקים שהופקה לטלוויזיה בין השנים 1991- 1992.
קופידו הוא קופידון (אנ') קטן שנשלח לכדור הארץ לממלכת צבעוניה במטרה להפיץ אהבה. ממלכת צבעוניה מחולקת לארבעה גזעים בעלי צבעי עור שונים השונאים זה את זה: לבן, כחול, אדום וצהוב. כל גזע משתייך לקהילה נפרדת משלו הנשלטת על ידי שר. הוא פוגש את בני הזוג ויקטור וסופי (דרור ותקווה בגרסה העברית), היחידים בעלי צבע גוף ועוזר להם להפיץ אהבה בין הקהילות השונות, אשר שונאות זו את זו, בעזרת חצי האהבה שלו, בתמורה לעוגות וממתקים.
סדרה זו הראתה את הגזענות בחברה והעבירה בטון ברור את המסר כי הדבר החשוב ביותר הוא תחושת האהבה והכבוד.
בישראל הסדרה שודרה תחילה בערוץ 2 ובהמשך בטלוויזיה החינוכית בין השנים 1993–1994.
צילה (ספר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  יהודית קציר
 שפת המקור:  עברית
 תורגם לשפות:  סרבית, מקדונית
 סוגה:  רומן אוטוביוגרפי
 הוצאה
 הוצאה:  הספרייה החדשה
 תאריך הוצאה:  2013 
 מספר עמודים:  509
 עורך:  מנחם פרי
 פרסים
 זוכה פרס שרת התרבות והספורט ליצירה בתחום הציונות
 
צילה הוא רומן אוטוביוגרפי שכתבה הסופרת יהודית קציר, וראה אור בשנת 2013. הספר זכה בפרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית ליצירה בתחום הציונות.
"צילה" הוא סיפור של סאגה משפחתית מרתקת, המסופרת על רקע היסטורי-פוליטי של ארץ ישראל בראשית המאה ה-20.
הרקע לכתיבת הספר

הסופרת יהודית קציר נהגה לבקר בבית סבתא-רבתא, צילה, ולקרוא ברשימותיה האוטוביוגרפיות, אשר יהוו בהמשך את הבסיס לספר. סבתא צילה והדוד חנן יושבים על ספה אפורה, ובפנים קורנות מגישים לה צרור מחברות.
בתחילה, המחברוֹת מועברות אל הילדה הצעירה, תקווה. מחברת בה כתבה צילה ביידיש בכתב יד אלכסוני וחד. חמש מחברות היומן נכתבו במשך עשרים שנה ובהם סקרה צילה כשלושים שנות חיים.
בתהליך כתיבת הספר הדוד חנן עסק במלאכת התרגום בשעות הלילה, סולקו הערות הנוגעות ליחסיהם של צילה ובעלה אליעזר, וצורפו מכתבים שכתבה צילה ופרק מספר העיירה "רדושקוביץ ספר זיכרון" שבו כתבה צילה על ביקורה האחרון בבית הוריה.
עלילת הספר

בספר מספרת יהודית קציר את סיפור חייה של צילה רמברג מרגולין סבתא רבתא שלה שנפטרה בסוף שנת 1967, הספר מחולק לשלושה חלקים. החלק הראשון - מספר על תקופת הנדודים של צילה, החלק השני מספר על אהבתה של צילה לחנן, והשלישי מספר על הבית ועל חילופי המכתבים בין צילה לחנן ולשאר בני הבית.
צילה נולדה בעיירה קטנה בליטא בשנת 1883 ומעולם לא למדה בבית ספר. בכוחות נפש עצומים התגברה על הפגיעה הפיזית והנפשית מפוגרום 1905 באודסה, שבה הוכתה בגרזן בראשה ובפניה ואיבדה את עינה השמאלית. באודסה פוגשת צילה את בעלה, לזר (אליעזר), שאף הוא נפצע בפוגרום וחצי מפניו שותק. ביומנה היא מתארת אותו דרך חסרונותיו אך מציינת את האפשרות שהוא יביא לה רווחה כלכלית:
"...עשיתי שם הכרה עם בחור בן גילי, שלא היה יפה... לא חכם... וגם בלי השכלה... והיו לו סיכויים להיות בעתיד עשיר..."
לאחר שצילה מחלימה היא מחליטה לעזוב את משפחתה ואת ארצה רוסיה ולנסוע לארץ ישראל ומצליחה לשכנע בכך את בעלה.
עם עלייתם ארצה כזוג נשוי מבקשת צילה לנהל משק בית, תכלית מעשיה להשביע רצון בעלה לזר, שבניגוד גמור אינו קשוב אליה כלל. התייחסותו המנוכרת מצביעה על אישיות ילדותית ונרקיסיסטית. יחס מנוכר זה במשך שנים גורם לצילה להבין את מצבן הקשה של נשים בעולם, ובהריונה הרביעי היא כותבת ביומנה על רצונה ללדת בן. "... לא ילדה, כי מצב האישה בעולם היה ברור לי, ולכן לא רציתי להרבות עוד יותר נשים...". בארץ ישראל עובר הזוג חיי נדודים ותלאות, מלחמות ופרעות. צילה יולדת חמישה ילדים אותם היא מגדלת במסירות רבה.
בגיל 37 בזמן שצילה ואליעזר בעלה מתגוררים במושבה גדרה, מתאהבת צילה בחנן רמברג, חלוץ מוורשה שהיה צעיר ממנה בתשע שנים, והוא הופך לחלק נכבד בחייה. נשות האיכרים במרכז המושבה מרכלות על צילה ואומרות "... אנחנו זקוקות לשתי עיניים בשביל להשגיח על גבר אחד וזו בעין אחת מנהלת שניים..." צילה מקפידה להצטלם תמיד כשצידה הימני הבריא מופנה אל הצופה. היא התביישה בפניה ותמיד הסתירה אותו במשקפיים כהות.
העבודה הייתה מרכיב חשוב בחיי אנשי העלייה השנייה, וכך גם בחייהם של צילה ואליעזר. בהגיעם לארץ ישראל הם חיים מהחסכונות שהביאו עמם מאודסה. וכשכספם אוזל מחפשת צילה עיסוק שיוכל לפרנס את המשפחה, וכך ובשנות העשרים של המאה העשרים היא פותחת בית אוכל צמחוני ברחוב אחד העם בתל אביב, ואף מלמדת בישול צמחוני במסעדות. באמצע שנות החמישים היא פותחת בקריירה חדשה כמנהלת בית ילדים המיועד לילדים שעלו לארץ ללא הוריהם.
שני הגברים בחייה של צילה אליעזר וחנן, היו שונים זה מזה בתכלית, אליעזר היה אדם ארצי, אימפולסיבי ורגשן, ואילו חנן היה נפש מורכבת ורבת סתירות אינטלקטואל אירופאי מאופק ואצילי בהליכותיו. צילה פרסמה רשימות בעיתונים ופיתחה מודעות פמיניסטית מובהקת עוד לפני שהכירו במושג זה. ילדיה העריצו אותה ושמרו על סוד שני הגברים שבחייה.
הם אהבו את דוד חנן והעריצו אותו על שעזר בפרנסת המשפחה.
ספר הזיכרונות שכתבה צילה לאורך שנים הוא גם סיפור חלוצי על קשיי ההתאקלמות בישוב העברי בשנת 1912, ספור נדודים, סיפור אהבה, ותיאור התקופה שאחרי מלחמת העולם הראשונה.
צילה סיכמה ביומניה את חייה, את ההקלה בהתמודדות על הסיבוך המשפחתי, את הסיפוק הרב שיש לה מעבודתה, את היכולת להיות עצמאית כלכלית ולמרות כל זאת כתבה על הקושי בלהיות אחראית לכולם, לבעלה לשעבר, לילדים ולחנן.
עם מותו של בעלה אליעזר צילה וחנן התחתנו והתיישבו בהרצליה.
ביקורת

הספר זכה להצלחה והופיע ברשימות רבי המכר.
הספר מתפרש כהצהרה של ביטחון עצמי ויצירתי, ההיקף הרחב, השילוב של מספר סגנונות - אוטוביוגרפיה, רומן דורות משפחתי, מלודרמה, כתיבה מן הדמיון ופרשנות של טקסטים, ספר זיכרון, אסופת מכתבים וראיון. יהודית קציר עומדת בכתיבתה מול האם הגדולה, מייסדת השושלת, בהצהרה של כוח ואחריות.
נקודת המפנה בחייה של צילה הייתה הפוגרום בשנת 1905, המוכר לקוראי הספרות העברית משירו של ביאליק "על השחיטה". צילה נכחה באודסה בזמן האירוע והייתה קורבן לאכזריות הפורעים, בעוד אליעזר חתנה לעתיד ברח, שנים אחר כך כתבה על כך קציר ביומנה בפואטיקה שסיגלה לעצמה - כתיבת משפטים קצרים, אובייקטיביים ועובדתיים, ללא מילות תואר ורגש. כך היא מתארת איך איבד חתנה את עשתונותיו התחמק וברח, והיא נשארה לבד עם הפוגעים שהכו בה בגרזן בעינה השמאלית. למרות זאת לא איבדה עשתונות, עוצמתה הנפשית אפשרה לה להתגבר על הטראומה ולהמשיך בחיים פעילים ובהם נישואים, עלייה לארץ, לידת ילדים וקשר זוגי אינטימי עם מאהב צעיר ממנה.
סביב צילה העולם חי נולד ובועט, ועם לכתה ייגמר גם הסיפור. אך אין זה אומר כי העלילה היא חד־ממדית ומעבירה רק את זווית הראייה של הגיבורה. כדי לכתוב את הספר איגדה יהודית קציר עשרות מסמכים ותכתובות אישיות פרי עטם של הנוגעים בדבר ועמלה רבות על מנת לשלבם זה בזה וכך ליצור מסמך כולל המעביר את הסיפור בדרך ספק ביקורתית, בצורה הקרובה ככל הניתן למציאות.
קשיי החיים בארץ מקבלים ביטוי בולט בתיאורי הנסיעות של המשפחה לבאר שבע וממנה, הדרך מיפו לבאר שבע ארוכה, קשה ומסורבלת, הימים חמים ביותר, והנסיעה נמשכת שעות ארוכות, במהלכם מחזיקה צילה את בתה בת השנתיים בזרועותיה ומגינה עליה מפני החום בשמשייה, ההתמודדות עם הקשיים משקפת שוב את העוצמה הנפשית והגופנית של צילה, בניגוד לחולשת הגוף של בעלה אליעזר שמתלונן בלי סוף על אי הנוחות וטוען שארץ ישראל היא ארץ פראית ואין מה לעשות בה.
הביוגרפיה שכתבה קציר על אם-סבתה אכן מבקשת להציל ולשמר את מקומה המיתי של צילה כאישה חלוצה בת העלייה השנייה שההיסטוריוגרפיה התעלמה ממנה. חייה של צילה מהווים מודל חיקוי בעבור נינתה, הקוראת על חייה וכותבת עליהם מחדש. כך הם מקבלים נוכחות תיעודית ספרותית לדורות פוטנציאליים של נשים קוראות. התוצאה היא סיפור חיים שלא מוליך אל שבר בתא המשפחתי, אלא דווקא לסיפור ארוך של תיקון ואיחוי.
ראו גם

יהודית קציר
למאטיס יש את השמש בבטן
הערות שוליים

↑  יואב שי, יהודית קציר לא מממשת את הצפייה לרומן החדש שלה צילה, באתר https://e.walla.co.il/item/2636448, ‏2013
↑  אסתר אדיבי-שושן, בכוח הדמיון והגעגועים-על יצירתה של יהודית קציר, במעגלי חינוך 6
↑  יהודית קציר, צילה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2013, עמ' 51
↑  צילה, הקיבוץ המאוחד, 2013, עמ' 115
↑  יהודית קציר, צילה, הקיבוץ המאוחד, 2013, עמ' 137
↑  קרני שגב (טל), בית הילדים של צילה, באתר הקשר הרב דורי, ‏14 בפברואר 2018
↑  טור אישי יהודית קציר, צילה, באתר http://www.newlibrary.co.il/page_1714, ‏2013
↑  אסתר אדיבי-שושן, בכוח הדמיון והגעגועים, מעגלי חינוך 6
↑  מנחם פרי, צילה
קונצרטחבאו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אולם קונצרטים
 כתובת:  Museumkwartier 
 מיקום:  עיריית אמסטרדם 
 מדינה:  הולנד 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1886
 תאריך פתיחה רשמי:  1888 
 אדריכל:  Dolf van Gendt 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו-קלאסית 
 קואורדינטות:  52°21′23″N 4°52′45″E﻿ / ﻿52.356305555556°N 4.8790833333333°E﻿ / 52.356305555556; 4.8790833333333
 www.concertgebouw.nl
  (למפת אמסטרדם מוגדלת) קונצרטחבאו(למפת אמסטרדם רגילה) קונצרטחבאו
 
קונצרטחבאו (בהולנדית: Concertgebouw, מילולית: "בניין קונצרטים"; נהגה בשפת המקור: קוֹנְסֶרְטחֶבָּאוּ) הוא בניין הקונצרטים המרכזי של אמסטרדם, הולנד, ומקום משכנה הקבוע של תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית. בזכות אקוסטיקה יוצאת דופן נחשב האולם הגדול של הקונצרטחבאו ("Grote Zaal") לאחד משלושת אולמות הקונצרטים המשובחים בתבל (יחד עם המוזיקפראיין שבווינה וה"בוסטון סימפוני הול" שבבוסטון).
האולמות

אורך האולם הגדול 44 מטרים, רוחבו 28 מטרים, גובהו 17 מטרים ובו 2037 מקומות ישיבה. זמן הרוורברציה באולם הגדול הוא 2.8 שניות ללא קהל ו-2.2 שניות עם קהל, נתון ההופך את האולם מתאים במיוחד ליצירות מהתקופה הרומנטית המאוחרת, כגון אלה של גוסטב מאהלר.
האולם הקטן ("Kleine Zaal") משמש בעיקר לקונצרטים של מוזיקה קאמרית. צורתו אליפטית, אורכו 20 מטרים, רוחבו 15 מטרים ובו 478 מקומות ישיבה.
אולם המראות ("Spiegelzaal"), שזכה לשמו בשל המראות על דלתותיו, ממוקם תחת האולם הקטן ודומה לו בממדיו. הוא משמש בין היתר להקלטות רדיו.
היסטוריה

אדריכל הבניין הוא אדולף לאונרד ואן חנדט ששאב את השראתו מבניין ה"נויה גוואנדהויס" בלייפציג, אשר נבנה שנתיים קודם לכן ונהרס ב-1943. הבנייה החלה ב-1883 על שטח שהיה אז מחוץ לתחומי העיר אמסטרדם. הבניין ניצב על 2,186 כלונסאות באורך 12–13 מטר, אשר הושקעו בתוך האדמה החולית.
הקונצרטחבאו נפתח ב-11 באפריל 1888 בקונצרט השקה עם תזמורת בת 120 נגנים ומקהלה בת 500 זמרים. בקונצרט בוצעו יצירות מאת יוהאן סבסטיאן באך, לודוויג ואן בטהובן גאורג פרידריך הנדל וריכרד וגנר. ב-3 בנובמבר ניגנה תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית את הקונצרט הראשון שלה באולם הגדול.
בזמן בניית הקונצרטחבאו, עוד היה תחום האקוסטיקה ענף שאינו מבוסס על ידע ברור אלא יותר על ניסוי וטעייה (גם כיום אינו מובן לחלוטין). משהושלם הבניין, האקוסטיקה טרם הייתה מושלמת ומאמצים רבים הושקעו בשיפורה עד רמתה הנוכחית. כיום, בזמן עריכת שיפוצים בבניין, שומרים בקפידה שלא לשנות את טיב החומרים במיבנה הפנימי על מנת לשמר את איכות האקוסטיקה.
בשיפוץ שנערך בשנים 1985–1988 נבנתה כניסה חדשה מכיוון כיכר בראוורס עם חלל כניסה מקורה זכוכית. ההרחבה תוכננה על ידי האדריכל פי דה ברוין.
כיום נערכים בקונצרטחבאו כ-800 קונצרטים בשנה, בהם מבקרים 850,000 מאזינים. אגודת ידידי הקונצרטחבאו מעניקה פרסי עידוד לבולטים מבין הנגנים הצעירים בהולנד.
ראו גם

תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית
הערות שוליים

↑  Tapio Lahti and Henrik Möller. "Concert Hall Acoustics and the Computer". ARK - The Finnish Architectural Review. אורכב מ-המקור ב-2007-03-22. נבדק ב-2007-05-20.
| אמסטרדם אמסטרדם |
| --- | --- | --- |
| מוזיאונים | מוזיאון התנ"ך • מוזיאון אלארד פירסון • בית אנה פרנק • ארמיטאז' אמסטרדם • ארון החתולים • מוזיאון בית רמברנדט • הולנדסה סכאובורך • המוזיאון להיסטוריה של אמסטרדם • המוזיאון להיסטוריה יהודית • המוזיאון הימי של הולנד • מוזיאון וילט הולטהאוסן • מוזיאון ואן גוך • חוויית היינקן • המוזיאון הטרופי • מוזיאון אמסטלקרינג • מוזיאון המחתרת ההולנדית • מוזיאון נמו • מוזיאון סטדלק • רייקסמוזיאום |  |
| שכונות | יורדאן • רובע החלונות האדומים • רובע התעלות של אמסטרדם • חרכטנחורדל |  |
| רחובות | דאמראק  • יודנבריסטראט • ליידססטראט • ספאו • קלוורסטראט • רוקין |  |
| כיכרות | דאם • וטרלופליין • ליידספליין • מוזאומפליין • מונטפליין • נורדרמארקט • ניומארקט • רמברנדטפליין |  |
| מבנים נוספים | הארמון המלכותי של אמסטרדם • תחנת הרכבת המרכזית • מונטורן • קונצרטחבאו  • יוהאן קרויף ארנה • בית הכנסת הגדול של אמסטרדם • בית הכנסת הפורטוגזי באמסטרדם • האצטדיון האולימפי (אמסטרדם) |  |
| תחבורה | החשמלית של אמסטרדם • הרכבת התחתית של אמסטרדם • כביש 10 • נמל התעופה סכיפהול |  |
| אחר | אנה פרנק • סינגל (אמסטרדם) • אמסטל • קווי ההגנה של אמסטרדם • בורסת אמסטרדם • דגל אמסטרדם • הומומונומנט • העץ של אנה פרנק • אולימפיאדת אמסטרדם (1928) • אוניברסיטת אמסטרדם • בית הספר מונטסורי השישי ע"ש אנה פרנק |  |
פורטל אמסטרדם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n96074392  MusicBrainz: 8a6161bb-fb50-4234-82c5-1e24ab342499  VIAF: 172970914   WorldCat (עם VIAF): 172970914 
הקונצרטחבאו ב-1902 (צילום: יעקב אולי)
צילה דגן

ערך זה עוסק בזמרת צילה דגן. אם התכוונתם לפרופסור למשפטים, ראו .
| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  18 בספטמבר 1946 דז'רז'וניוב, פולין
 פטירה:  18 באפריל 2004 (בגיל 57) רמת גן, ישראל
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 מוקד פעילות:  ישראל ישראל
 עיסוק:  זמרת
 סוגה:  זמר עברי, פופ, שירי ילדים
 שפה מועדפת:  עברית 
 חברת תקליטים:  CBS ישראל NMC
 פרופיל ב-IMDb
 
לוחית זיכרון לצילה דגן בתל אביב
צילה דגן (קצמן) (18 בספטמבר 1946 – 18 באפריל 2004) הייתה זמרת ישראלית.