ישראל במלחמת יום הכיפורים
החיים בעורף הישראלי

במלחמת יום הכיפורים לא פגעו צבאות ערב בעורף האזרחי של ישראל באופן משמעותי. עם פרוץ המלחמה הוטל על המדינה משטר הג"א, הונהגה האפלה ברחבי המדינה ונשמעו פעמים אחדות צפירות אזעקה, אך למעט מקרים מעטים לא עמד העורף בסכנה. מקרים עיקריים שבהם הגיעה המלחמה לעורף:
ביום הראשון למלחמה, ב-6 באוקטובר 1973, שיגר מפציץ מצרי מסוג טופולב Tu-16 טיל אוויר-קרקע "קלט" לעבר תל אביב, אך זה הופל על ידי מטוס קרב ישראלי מסוג מיראז' 3 שהטיס איתן כרמי.
ב-7 באוקטובר התחולל מעל לכנרת, לעיניהם של תושבי טבריה, קרב אוויר בין מטוסים סוריים לבין מטוסים ישראליים. מטוס אחד מסוג מיג נפגע וצלל לאגם.
ב-9 באוקטובר שיגרו הסורים מספר רקטות פרוג-7 לעבר בסיס חיל-האוויר רמת דוד, ואחדות מהן פגעו ביישובים הסמוכים. התקפה זו הייתה אחד הגורמים שהביאו להחלטה על תקיפת המטכ"ל הסורי בדמשק בהמשך אותו יום.
ב-20 באוקטובר פגע מטוס קרב ישראלי במטוס סורי מסוג סוחוי וזה התפוצץ מעל נהריה. בעיר נגרמו נזקים קלים בלבד. הטייס הסורי שהופל נפצע קשה ומת מפצעיו כעבור כמה שעות.
ברמת הגולן נהרגו במהלך המלחמה 16 אזרחים כתוצאה מהפצצות הסורים.
התנועה האווירית האזרחית אל ישראל וממנה הופסקה ביום הכיפורים ונמל התעופה בלוד (לימים נמל התעופה בן-גוריון) נסגר, אך נפתח שוב ב-9 באוקטובר, ככל הנראה לאחר שהסתבר כי חילות האוויר של הערבים אינם יכולים, או אינם רוצים, לפגוע בעורף הישראלי.
עקב המלחמה וגיוס חלק ניכר מן הסטודנטים למילואים בוטל הסמסטר הראשון של שנת הלימודים האקדמית תשל"ד, ובבתי הספר לא היו לימודים סדירים.
שגרת החיים בעורף הופרה בימי המלחמה למשך חצי שנה ומעלה. לא הייתה זו מלחמה בת שבוע ימים כשתי קודמותיה, מלחמת סיני ומלחמת ששת הימים. חיילי המילואים של צה"ל, שגויסו ביום הכיפורים תשל"ד, שוחררו בהדרגה רק לאחר חתימת הסכמי הפרדת הכוחות באביב אותה שנה, רובם מפברואר 1974 ועד לחג הפסח תשל"ד שחל באפריל.
הגיוס במלחמה היה בהיקף מלא ולמשק חסרו ידיים עובדות של מאות אלפי צעירים מכל ענפי המשק. העובדים שנשארו במפעלים עשו כל מאמץ למלא את מקום המגויסים. פקידים ועובדי שירותים עברו לעבודה בייצור. הקצב הרגיל של ימי שלום הוחלף בימי עבודה של שעות עבודה מרובות מעבר לשמונה השעות המקובלות.
כבר ביום הכיפורים עצמו נפתחו לעבודה, לפי דרישת משרד הביטחון, מפעלים המייצרים לצרכים ביטחוניים והעובדים הוזעקו לעבודה מבתיהם ומבתי הכנסת.
ההסתדרות הכללית, שעמדה אז בשיא כוחה, והייתה (שלא כממשיכתה ההסתדרות החדשה) לא רק איגוד עובדים, אלא גוף כלכלי ופוליטי רב כוח, יצרן ומעסיק, שחלש על משק המדינה – נקטה בצעדים להמשכת הייצור ולהקטנת הנזקים למשק. התעשייה ההסתדרותית ובראשה מפעל סולתם שעסק בייצור מערכות נשק לצה"ל, פעלה למילוי צורכי מערכת הביטחון. תנובה עשתה מאמצים למלא את צורכי האוכלוסייה במוצרי חלב ובמצרכים בסיסיים.
באמצע חודש אוקטובר ולקראת סופו, לאחר שהתהפך הגלגל וצה"ל החל לנצח את צבאות האויב, החלו החיים בעורף לחזור אט אט למסלולם. ב-21 באוקטובר חודשו הלימודים בכל מוסדות החינוך, למעט האוניברסיטאות שבהן בוטל בפרוץ המלחמה הסמסטר הראשון, וב-24 באוקטובר בשעה 18:00 בוטלה ההאפלה. אלפי אזרחים יצאו לראשונה מאז פרוץ המלחמה לבלות מחוץ לבתיהם.
בסוף החורף ובאביב של שנת 1974, עד לחתימת הסכמי הפרדת הכוחות, עם מצרים ב-18 בינואר 1974 ועם סוריה ב-31 במאי 1974, היה המצב עדיין מתוח ונערכו חילופי אש עם כוחות האויב, אשר בגזרה הסורית הגיעו לכדי מלחמת התשה של ממש. בחורף ובאביב הייתה אווירה כבדה במדינה שנמשכה עוד חודשים רבים, ואף התחזקה עם פרסום דו"ח הביניים של ועדת אגרנט ופעילותן של תנועות המחאה. בחודש אוגוסט הובאו למנוחת עולמים חללי צה"ל שהיו קבורים עד אז בבתי קברות ארעיים.
כשם שבמלחמת ששת הימים הפך השיר "ירושלים של זהב" פרי עטה של נעמי שמר למזוהה עם מלחמה זו, גם במלחמת יום הכיפורים הפך שיר אחר של נעמי שמר, "לו יהי", לאחד מסמליה של המלחמה. מילות השיר ביטאו את התקווה לסיום מהיר של המלחמה ולשלומם של חיילי צה"ל:
עוֹד יֵשׁ מִפְרָשׂ לָבָן בָּאֹפֶק

מוּל עָנָן שָׁחֹר כָּבֵד

כֹּל שֶׁנְּבַקֵּשׁ - לוּ יְהִי.

.

.

זֶה סוֹף הַקַּיִץ סוֹף הַדֶּרֶךְ

תֵּן לָהֶם לָשׁוּב הֲלוֹם

כָּל שֶׁנְּבַקֵּשׁ - לוּ יְהִי.