stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם
הערות שוליים

↑  צבי בכרך, הערך: תעמולה נאצית, בתוך: ישראל גוטמן (עורך), האנציקלופדיה של השואה, ירושלים: הוצאתיד ושם, תל אביב: הוצאת ספרית הפועלים, 1990, עמ' 1248.
↑  צבי בכרך, הערך: תעמולה נאצית, האנציקלופדיה של השואה, עמ' 1250.
↑  ג'פרי הרף, מבט חדש על המלחמה נגד היהודים, מקורותיה והתרחשותה, ישראל, 9, אביב תשס"ו-2006, אוניברסיטת תל אביב, עמ' 58.
↑  דוד בנקיר, בין הסתרה לחשיפה בתעמולה הנאצית בזמן המלחמה, דפים לחקר השואה, י"ח, תשס"ד-1994, עמ' 38–39.
↑  שי חזקני, הסרטים האסורים: ניתוח היסטורי של סרטי תעמולה אנטישמיים בתקופת הרייך השלישי והשפעתם על הציבור הגרמני, ילקוט מורשת, 84, כסלו תשס"ח נובמבר 2007, עמ' 170.
↑  שי חזקני, הסרטים האסורים: ניתוח היסטורי של סרטי תעמולה אנטישמיים בתקופת הרייך השלישי והשפעתם על הציבור הגרמני, ילקוט מורשת, 84, כסלו תשס"ח נובמבר 2007, עמ' 181.
| גרמניה הנאצית |
| --- | --- | --- |
| האידאולוגיה הנאצית | מיין קאמפף • הסדר החדש • קהיליית העם • דם ואדמה • פיהרר • עקרון הפיהרר • ההתפשטות הגרמנית מזרחה |  |
| תורת הגזע | איגניקה נאצית • מישלינג • ראסנשאנדה • לבנסראום • חוקי נירנברג • לבנסבורן • המשרד הראשי לגזע והתיישבות • משרד מדיניות הגזע |  |
| השלטון הנאצי | חוק ההסמכה • האחדה • התעמולה הנאצית: דר שטירמר, היהודי הנצחי, היהודי זיס, אולימפיאדת ברלין • אריזציה • אנשלוס • גנרלגוברנמן |  |
| ארגונים נאציים | אס אס • אס אה • ואפן אס אס • גסטפו • איינזצגרופן • אס דה • משטרת גרמניה הנאצית • המשרד הראשי לביטחון הרייך • ורמאכט • הנוער ההיטלראי • משרד התעופה של הרייך • משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם • המשרד המרכזי של הרייך למאבק בהומוסקסואליות ובהפלות • משרד הרייך לשטחים הכבושים במזרח |  |
| נאצים בכירים | אדולף היטלר • מרטין בורמן • יוזף גבלס • הרמן גרינג • היינריך הימלר • ריינהרד היידריך • היינריך מילר • ארנסט קלטנברונר • הנס פרנק • אדולף אייכמן • רודולף הס • באלדור פון שיראך • אלברט שפר • ארנסט רהם • לני ריפנשטאהל • יוליוס שטרייכר • יוזף מנגלה • רודולף פרנץ הס • אמון גת • יירגן שטרופ • פרנץ שטנגל • יוזף ביהלר • ריכרד ולטר דרה פושעי מלחמה נאצים נוספים |  |
| קבוצות נרדפות | יהודים • הומוסקסואלים • צוענים • נכים • קתולים • עדי יהוה • קומוניסטים • אחרים |  |
ראו גם פורטל השואה • פורטל גרמניה ציר זמן מאוחד לתקופת הרייך השלישי ומלחמת העולם השנייה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007592450305171  GND: 40239-4  NKC: ko2017970692  VIAF: 311217851   WorldCat (עם VIAF): 311217851
דוד יודילוביץ

| --- | --- |

 לידה:  25 ביוני 1863 יאשי, הנסיכויות הרומניות המאוחדות 
 פטירה:  11 באוגוסט 1943 (בגיל 80) ראשון לציון, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  פלשתינה (א"י), ממלכת רומניה 
 מקום קבורה:  בית עלמין גני אסתר 
 שפות היצירה:  עברית 
 
דוד יוּדֶילוֹביץ (לעיתים נכתב יודילביץ, יודלביץ; בגרסה המעוברתת: יוּדה-לֵב-אִיש) (25 ביוני 1863, יאשי, רומניה – 11 באוגוסט 1943, ראשון לציון) היה איש ביל"ו, מורה וסופר; מהמורים הראשונים בראשון לציון אשר הנהיג לימודים בבית הספר בשפה העברית. חניכו של אליעזר בן-יהודה. פעל להכשרת גן הילדים הראשון שבו דיברו בשפה העברית.
כיהן בתפקיד מזכיר ועד המושבה של ראשון לציון וערך את הספר "ראשון לציון".
קורות חיים > ראשית דרכו

דוד יודילוביץ (Judelovitch) נולד בקיץ 1863 ביאשי שברומניה למשפחה יהודית חרדית. התחנך בחינוך חרדי מסורתי ובנוסף למד שפות אצל מורים פרטיים. עלה לארץ ישראל ב-1882 מרומניה באותו זמן שעלו הביל"ויים מחרקוב שברוסיה, עימם שהה במקווה ישראל. לאחר פטירת קרל נֶטֶר, שהיה מאמצם במקווה ישראל, החליטו חלק מהבילויים לעבור לראשון לציון, שם עמדו לבנות עבורם בתים (שאכן נבנו, אך לא ניתנו להם, ולכן עזבו לגדרה). השאר קיבלו את הצעת המשכיל הירושלמי יחיאל מיכל פינס להקים קבוצה בשם "שיבת החרש והמסגר", ועלו לירושלים במטרה ללמוד מקצוע. יודילוביץ החליט ללמוד חרשות סכינים בבית המלאכה של הגרמני מתנועת הטמפלרים גוֹטליבּ דאה, שהיה באזור שער יפו.
אליעזר בן-יהודה ויחיאל מיכל פינס הקימו חברה בשם "תחיית ישראל", אשר עסקה בעידוד הכשרת צעירים יהודיים לעסוק ב"כל מלאכה וחרושת", ובין השאר סייעה ליודילוביץ ולאלה מהביל"ויים שעלו לירושלים. החברה קנתה לכל אחד מהם "כלי מלאכת ברזל במחיר חמש מאות פרנק". וכך הם נשלחו בתור שוליות לבעלי מלאכה: שניים לחרשי-עץ, שניים לחרשי-ברזל ואחד, הוא דוד יודילוביץ, נשלח ללמוד את מקצוע חרש הסכינים. החברה שכרה עבורם דירה, והם עבדו בימים ולמדו בלילות, על עם ישראל, הספרות העברית והלשון העברית, בה רצו לדבר.
ה"שוליות לאומנינו"[דרושה הבהרה] זכו ליחס חם בירושלים. בעלי המלאכה שילמו להם מעל למקובל בשל עבודתם הטובה. הם נקלטו היטב בקהילה הירושלמית, וכאשר חבריהם עלו לירושלים זכו הם לאירוח אצל אנשי העיר. הם עברו לדירה גדולה ויכלו ליהנות מפרי עבודתם.
ב-1886 נסע יודילוביץ לפריז, בה עבד בבית מלאכה כשנה וחצי, ובמקביל למד אצל הרב ישראל לוי.
קורות חיים > בית הספר העברי

בהשפעת אליעזר בן-יהודה החליט יודילוביץ לעסוק בהוראה, ולהתמסר לתחיית הלשון העברית. כשחזר לארץ מפריז, ב-1888, החל ללמד עברית, לצד המנהל מרדכי לובמן, בבית הספר חביב בראשון לציון, אותו כינה "בית הספר העברי הראשון בעולם". הוא לימד בבית הספר לבנות, אך התמסר להוראת העברית גם עבור תלמידים בבית הספר, ברחוב, בבית האבות ובכל מקום. ביתו היה הבית דובר העברית הראשון בראשון לציון.
עבודת הנחלת הלשון לא הייתה קלה עבורו, ויודילוביץ מנה מספר סיבות לכך:
כולם מדברים באחת מהשפות הבאות: יידיש, לאדינו, רוסית ורומנית - רק לא בלשון העברית.
האבות נהגו לפי המקובל בזמנם ולא נטו לקבל שינוי בשיטת החינוך של בניהם.
הלשון העברית הייתה עדיין בשלבי התחייה, עדיין "עניה ודלה". חסרו לה מילים יומיומיות כמו: מגבת, גרביים, תאריך, ממחטה ואדישות ורצינות.
העדר ספרי לימוד בשפה העברית הייתה בעיה קשה שעמדה בפני המורים. הספרים היחידים שהיו בנמצא:
"יסודי חכמת השיעור" מאת חיים זליג סלונימסקי ו"צפנת פענח" מאת יוסף שליפירז - שניהם למקצוע החשבון.
"גלילות הארץ" מאת הלל כהנא ו"מוסדי ארץ" מאת קלמן שולמן ללימודי גאוגרפיה.
ספרי צבי הכהן רבינוביץ ללימוד פיזיקה
ספרי "תולדות הטבע" מאת שלום יעקב אברמוביץ.
עבור המורים היה ספר קטן שכתב הסופר אברהם מאפו בשם "אמון פדגוג".
המורים התמסרו לחיבור ספרי לימוד חדשים בשפה העברית וכך דוד יודילוביץ חיבר ספר בגאוגרפיה והכין שיעורים יומיים ללימודי טבע. הוא תרם לתחום ספרות ילדים בעברית וביחד עם יהודה גרזובסקי ואליעזר בן-יהודה ערכו את עיתון הילדים העברי הראשון "עולם קטן" שיצא לאור ב-1892. העיתון יצא בשבעה עותקים (במשך כעשרה חודשים).
קורות חיים > גני הילדים

בתקופה זו טרם הוקמו גני ילדים בארץ אלא הייתה נהוגה בגילאים אלו "שיטת ההסתכלות", כלומר הילדים רכשו את מה שקיבלו מהוריהם ולמדו אצלם. פקידי הברון רוטשילד, שהיו שליחיו ומפקחי הקצאת הכספים במושבות בארץ, שלחו נשים מהמושבה ללמוד את מקצוע הגננת בצרפת. כך נפתח גן הילדים הראשון בראשון לציון. בהדרגה שוכנעו הגננות לעבור ללמד בשפה העברית.
על כך כותבת פרופ' מרגלית שילה:
חשיבות רבה במיוחד נודעה לנשים שעסקו בחינוך הגיל הרך. דוד יודילביץ מתאר בציוריות רבה את קורותיה של הגננת העברייה הראשונה, 
אסתר שפירא. אסתר הייתה הנערה הראשונה שנשלחה לירושלים כדי להשתלם בשיטות הוראה מודרניות בבית הספר אוולינה דה רוטשילד. יודילביץ סיפר כי פקידי הברון התעתדו לשלחה לפריס, אך מורי המושבה טיכסו עצה כיצד להמיר את פריס בירושלים, ולהנהיג חינוך עברי בגן הילדים. הצעד הזה, שהביא לדבריו להפסקת שליחתן של הבנות לפריס, היה הצעד הראשון להכשרתן של גננות עבריות בארץ-ישראל. ב-1898 נוסד בראשון לציון גן הילדים העברי הראשון.
גן הילדים הראשון קיים עד היום. הוא נקרא אז "גן א'". היה זה גן הילדים הראשון בעולם שבו חונכו הילדים בשפה העברית בלבד. אסתר שפירא שהייתה בת המושבה שימשה כגננת. הגן שכן בתחילה במרתף בית הכנסת ולאחר מכן בשנת 1927 עבר לרחוב זד"ל שם הוא מתפקד עד היום.
הגהת "התקווה"

יודילוביץ, יחד ישראל בלקינד ומרדכי לובמן חביב, הגיה את שירו של נפתלי הרץ אימבר "התקווה", ואימבר אישר זאת. התיקונים כללו שינוי נוסח הפזמון החוזר: "עוֹד לֹא אָבְדָה תִּקְוָתֵנוּ / הַתִּקְוָה הַנּוֹשָׁנָה / לָשׁוּב לְאֶרֶץ אֲבוֹתֵינוּ / לָעִיר בָּהּ דָּוִד חָנָה", הוחלפו במילים: "עוֹד לֹא אָבְדָה תִּקְוָתֵנוּ / הַתִּקְוָה שְׁנוֹת אַלְפַּיִם / לִהְיוֹת עַם חָפְשִׁי בְּאַרְצֵנוּ / אֶרֶץ צִיּוֹן וִירוּשָׁלַיִם".
פעילויות נוספות

יודילוביץ עבד מספר שנים כמזכיר ועד המושבה ראשון לציון, ומנהל ספרי החשבונות שלה.
בנוסף, שימש חבר מועצת היקבים הראשונה ליקבי כרמל בראשון לציון וזכרון יעקב. ב-1903 נשלח מטעם היקב אל המזרח הרחוק - הודו, סין ויפן, לבדיקת שווקים למכירת יין. בשנים 1906–1924 עבר לגור במצרים כחלק מעבודתו ביקבי כרמל.
בשנת 1924 חזר לראשון לציון ועסק בכתיבת ספרים, עריכה ותרגום. הוא ערך את הספר "ראשון לציון". בתקופה זו גם ערך את העיתון הראשון לילדים בעברית, "עולם קטן". כן תרגם ספרים רבים מצרפתית ומגרמנית.
במקביל לפעילויות אלו היה יודילוביץ' חבר בארגון הבונים החופשיים, ובין השאר כתב בספריו על בנייה חופשית ותולדותיה בישראל.
בהיותו מורה, נשא יודילוביץ את תלמידתו ציפורה פריימן, בתו של אהרן מרדכי פריימן, ממייסדי ראשון לציון, ונולדו להם שמונה ילדים. בשנת 1914 טבע בנו יושבעם באלכסנדריה. בנו עמוס, תאומו של יושבעם, נרצח על ידי הנאצים באירופה במלחמת העולם השנייה.
נפטר לאחר מחלה ממושכת מעט לאחר יום הולדתו ה-80. נקבר בראשון לציון. בהלווייתו נכח קהל עסקנים, סופרים ומורים.
ארכיונו נמסר לארכיון הציוני המרכזי.
כתביו

ספר המסחר וחרשת המעשה בארץ ישראל, ורשה: דפוס בוימריטטער וגאנשאר, תר"נ 1890.
שעשֻעים לילדי בית הספר: משלים ומליצות ... / מאספים בידי ... דוד יודילוביץ ויהודה גרזובסקי ומוגהים מאת ... מ' פינס, ירושלים: דפוס א"מ לונץ, תרנ"ב.
קבצת כתבי ד' יודילוביץ, ראשון לציון, ירושלים: דפוס ההשקפה, אתתל"ב לגלותנו [תרס"א]–אתתל"ג לגלותנו [תרס"ב]. (3 כרכים: א. דוד יודלוביץ, "ערב ויום ראשון של פסח במגנצה", תרס"א; ב. גרהרט פון ולדק, "רחל" (תרגום חפשי מאת ד' יודילוביץ), תרס"ב; ד. ישראל זנגויל, "למות בירושלים" (תרגום: דוד יודילוביץ), תרס"ב.)
דוד יודלוביץ (עורך), קבץ מאמרים לדברי ימי העיתונות בארץ ישראל / יוצא לאור על ידי ועד התערוכה לעיתונות הארצי ישראלית ב"ימי ביאליק" במגרשי בתערוכה בתל אביב הנערכת על יד זלמן פבזנר, תל אביב: [חמו"ל], תרצ"ה-תרצ"ו, ירושלים: דפוס סלומון.
ראשון לציון: התרמ"ב-1882 – התש"א-1941 / העורך: דוד יודילוביץ (כתיב גלותי), דוד יודה-לב-איש (כתיב עברי), ראשון לציון: דפוס מרכז, תש"א 1941.
סקירה על הבניה החפשית, מהדורה ב, תל אביב: הלשכה הלאומית הגדולה בארץ ישראל, תש"ג 1943.
לקריאה נוספת

דוד יודילוביץ, בני ביל"ו שבירושלים, תרמ"ג (1882–1883), בתוך: אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל, כרך א, פרק מ, עמ' 474–482.
דוד יודילוביץ, בית הספר העברי בראשון לציון, תרמ"ו (1886–1885), בתוך: אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל, כרך א, פרק מב, עמ' 484–487.
שלמה הרמתי, ‏המורים החלוצים, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2000 פרק ב'
הערות שוליים

↑  אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל, כרך א, פרק מב, עמ' 485.
↑  יערי, זכרונות ארץ ישראל, כרך א, עמ' 485: יודילוביץ' מספר: "חצאי אילמים היינו, מגמגמים היינו, דברנו בידיים ובעינים".
↑  הספרייה הלאומית - "עיתונות הילדים בארץ ישראל" http://web.nli.org.il/sites/NLI/Hebrew/digitallibrary/ChildrenHistoricPress/history/Pages/cadina.aspx
↑  מקור: "האשה - "עובדת", או "חברה" במפעל התחייה? על מקומה של האשה בעלייה הראשונה (1903-1882) : ב. נשים כשותפות בחינוך העברי לאומי" - אתר המרכז לטכנולוגיה חינוכית
↑  מתוך הבונים החופשיים, פורסם במגזין סגולה
↑  יחיאל לימור, "יצאו במחולות בחורים ובתולות": ארכיונו של דוד יודילוביץ, הכולל כ־20 אלף דפים מתולדות ביל"ו וראשל"צ, נמסר לארכיון הציוני, מעריב, 29 בנובמבר 1967.
↑  דוד יודילוביץ, בקטלוג הארכיון הציוני המרכזי בירושלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262812305171  ISNI: 0000 0000 6699 4694  LCCN: nr93001547  VIAF: 71259685   WorldCat (עם VIAF): 71259685 
דוד יודילוביץ עם בואו ארצה בסוף שנת תרמ"ב 1882
אסתר שפירא, 1898
זכות בחירה אוניברסלית

הכנסת הצבעה לקלפי
מנהיגות WSPU אני קני (שמאל) וכריסטבל פנקהרסט, 1908
זכות בחירה אוניברסלית היא זכות בחירה הניתנת לכל האזרחים הבוגרים. במדינות, בהן נהוגה זכות בחירה אוניברסלית, הזכות אינה מוגבלת על ידי גזע, מין, דת, מצב בריאותי או מעמד חברתי.
בתחילה, כשהונהגה זכות הבחירה האוניברסלית, היא לא כללה את הנשים ורק בעקבות מאבק הנשים לזכות בחירה לנשים הורחבה הזכות הזאת, בהדרגה, במדינות השונות.
ישנן שונות בין המדינות מבחינת היקף זכות הבחירה האוניברסלית; גיל המינימום הוא בדרך כלל בין 18 ל-25 שנים, יש הגבלות לגבי אסירים או על בסיס אי-כשירות שכלית או נפשית. רוב המדינות מחייבות להיות בעל אזרחות כתנאי לזכות בחירה, ואינן מעניקות זכות בחירה לאנשים בעלי מעמד תושב. כך לדוגמה לתושבי מזרח ירושלים הערבים הגרים בשטח שסופח למדינת ישראל ב-1967, אין זכות בחירה לכנסת.
במדינות הדמוקרטיות המודרניות הראשונות הגבילו הממשלות את ההצבעה לבעלי רכוש ועושר, שפירושו כמעט תמיד היה מיעוט מאוכלוסיית הגברים. בכמה מדינות היו קיימות מגבלות אחרות, כמו לחייב את המצביעים להיות בני דת מסוימת. בכל הדמוקרטיות המודרניות מספר האנשים שיכולים להצביע גדל בהדרגה עם הזמן. במאה ה-19 היו תנועות רבות שדגלו בזכות בחירה אוניברסלית, בעיקר באירופה, בריטניה וצפון אמריקה.
בית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה

| --- | --- |
הבניין הדרומי בחט"ב החקלאי פרדס חנה
הבניין הדרומי בחט"ב החקלאי פרדס חנה
 בית ספר תיכון
 תקופת הפעילות:  1934–הווה (כ־90 שנה)
 שכבות לימוד:  6
 בעלי תפקידים
 מנהלת:  נטע קוסובסקי
 באחריות:  אורט
 תלמידים
 :  1,800
 מיקום
 מיקום:  פרדס-חנה כרכור
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°28′01″N 34°59′02″E﻿ / ﻿32.4669197°N 34.9837934°E﻿ / 32.4669197; 34.9837934
 https://pardes-hanna.ort.org.il/
  (למפת הכרמל מוגדלת) בית הספר החקלאי פרדס חנה (למפת הכרמל רגילה) בית הספר החקלאי פרדס חנה (למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הספר החקלאי פרדס חנה (למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הספר החקלאי פרדס חנה 
 
בית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה הוקם בשנת 1934 על ידי ד"ר זאב ברין, משה סמילנסקי וד"ר ארתור בירם וכיום בחלק משטח בית הספר המקורי פועל בית הספר החקלאי אורט פרדס חנה-כרכור.
תולדות בית הספר

בית הספר הוקם כשלוחה של בית הספר הריאלי ושכן באופן זמני באחוזת מגד[דרוש מקור]. טקס פתיחה רשמי של בית הספר צוין באוקטובר 1934. בט"ו בשבט תרצ"ה, הונחה אבן פינה לבית הספר במשכנו הנוכחי וביוני 1935 נחתמו חוזים להקמת מבני בית הספר. בית הספר עבר לנקודת הקבע בשנת 1936, אך הפנימיה המשיכה לשכון למשך שנה נוספת באחוזת מגד. בתחילת 1937 נחתם חוזה עם קבלן על הקמת פנימיה ל-60 תלמידים. עד שנות השבעים בית הספר נחשב למוסד חינוכי יוקרתי שהתלמידים קיבלו בו הכשרה חקלאית. הלימודים מומנו מתקציב של משרד החינוך ומשכר לימוד גבוה. עם ירידת קרנה של החקלאות ירדה הדרישה ללמוד בבית הספר והוא הוסב לבית ספר אזורי שקלט תלמידים מאזור פרדס חנה. בית הספר צבר חובות כבדים ובשנת 2003 החלו עיצומים של המורים על רקע הקשיים הכלכליים.
בשנת 2010 נרכש חלק קטן מאדמות בית הספר על ידי המדינה. שטח זה, שעליו עומדות כיתות הלימוד, הועבר לרשותה של המועצה המקומית פרדס חנה-כרכור ולניהולו של מכון ברנקו וייס. שמו שונה ל"התיכון החקלאי ברנקו וייס פרדס חנה".
יתר שטחו של בית הספר ההיסטורי נמכר ליזמים פרטיים או מושכר לגורמים פרטיים, תוך הרס המבנים ההיסטוריים שעמדו בו. פעילותו כבית ספר חקלאי הופסקה.
כיום פועל לצד בית הספר התיכון בית ספר יסודי של העמותה האנתרופוסופית רימון המשמרת את הרוח החינוכית של המקום.
אופי בית הספר

בית הספר נקרא על שמו של הברון רוטשילד, שנפטר בשנת היווסדו, ואשר תרם את הקרקעות להקמתו של בית הספר במקומו החדש. בית הספר אוגד כחברה, וכדי לאסוף כספים להקמת המבנים נדרשו הורי החניכים לרכוש מניה.
תלמידי בית הספר שילמו שכר לימוד מלא, אשר כלל גם תשלום עבור השהות בפנימייה. למרות העלות הנכבדה של הלימודים, ההרשמה ללימודים הייתה גבוהה במיוחד ובית הספר נחשב לבית ספר יוקרתי. בית הספר החקלאי בפרדס חנה היה בית הספר הראשון שהנהיג לימודים עיוניים, ברמה אשר תאפשר לבוגריו לקבל תעודת בגרות. שאר בתי הספר החקלאיים עד לאותה עת התרכזו בהכשרה לעבודה מעשית בחקלאות, לצד מעט לימודים עיוניים, בעיקר אלה הקשורים במקצוע החקלאות.
בין בוגריו הבולטים של בית הספר נמנים העיתונאי ואיש הטלוויזיה מרדכי קירשנבאום, חוקר הזמר העברי וחתן פרס ישראל אליהו הכהן, מנכ"ל חברת טבע תעשיות פרמצבטיות לשעבר ישראל מקוב, שר החקלאות לשעבר אברהם כ"ץ-עוז, חבר הכנסת לשעבר אלעזר גרנות, שחקן הכדורגל דוד פיזנטי, האלופים אהרן יריב ויעקב ברק, נשיא התאחדות התעשיינים לשעבר דב לאוטמן, העיתונאי גל אוחובסקי, איש העסקים מודי כידון, חבר הכנסת אליהו גבאי, המלחין מיכאל וולפה, השופט אמנון סטרשנוב, מנהל תיכון חדרה אריה לוקר, אורי דרומי, נשיא התאחדות האיכרים דובי אמיתי והזמר חנן יובל.
חצר בית הספר החקלאי בפרדס חנה הייתה מן הגדולות בין בתי הספר בארץ. בשטחו פעלו לול עופות, רפת ומכון חליבה, משתלה לצמחי גן ונוי ואורוות סוסים. בית הספר אף החזיק בפרדסי הדרים ומטעי אבוקדו, אשר אפשרו תוכניות לימוד ומחקר אף בתחומים אלה. העבודה בענפי החקלאות השונים התבצעה על ידי התלמידים, בהנחיית מדריכים מקצועיים, כחלק מתוכנית הכשרתם החקלאית לאורך השנים. כל תלמידי בית הספר התיכון חויבו לעמוד בחובות העבודה החקלאית ולהיבחן בבחינת בגרות בענף חקלאות שבו בחרו להתמחות. עד לתחילת המאה ה-21 הפעיל בית הספר אף תוכנית הכשרה לקבלת רישיון נהיגה בטרקטור, במהלך הלימודים בכיתות ה'-ו' (י"א-י"ב), במשטח לימוד מיוחד שהשתייך לבית הספר. תוכנית זו נסגרה בגלל מכירת קרקעותיו של בית הספר.
מאבק משפטי על קרקעות בית הספר

מאז 2010 מתחולל מאבק משפטי על מעמדו של בית הספר. ב-2005 התאחדות האיכרים ביקשה למכור את חלק מקרקעות בית הספר על מנת לשלם את הגירעונות שצבר בית הספר במשך השנים. התאחדות פנתה לאחד מבוגרי בית הספר שייסע במכירת 130 דונם מהשטח המסופח לבית הספר. מנגד טוענים המתנגדים כי אדמות בית הספר אינן פרטיות משום שאדמונד דה רוטשילד קנה אותן עבור בית הספר. הדיון בדבר השימוש הקרקע ושינוי היעוד שלה הגיע לבית המשפט העליון. הגר פרי יגור, הייתה ממובילות המאבק נגד תוכנית הבניה.
ראו גם

רשימת בוגרי בית הספר
מכון החליבה לשעבר
הכניסה לבניין הפנימייה לשעבר
בית מכנס (בית קלמר)
הערות שוליים

↑  שלוחת בית הספר הריאלי בתיכון החקלאי בפרדס חנה
↑  נפתח ביה"ס החקלאי בפרדס־חנה, דבר, 25 באוקטובר 1934
↑  הגמנסיון החקלאי נפתח, דואר היום, 1 באוגוסט 1934
↑  אבן היסוד לגימנסיה החקלאית, דואר היום, 30 בינואר 1935
↑  מידיעות ביה"ס התיכוני החקלאי בפרדס חנה, דואר היום, 26 ביוני 1935
↑  פרדס חנה, דבר, 14 בפברואר 1937
↑  מירית האזרחי, פרדס חנה: בית הספר החקלאי בקריסה, באתר ynet, 31 במרץ 2003
↑  בתי ספר שש-שנתיים, באתר מכון ברנקו וייס.
↑  גל אוחובסקי, ‏יודע חקלאי פיקח, באתר ‏מאקו‏, 12 בספטמבר 2013
↑  יולי חרומצ'נקו, רייזמן לא מוסר אדמה. נקודה, באתר הארץ, 16 ביוני 2005
↑  מנשה דודו, "הברון רוטשילד מתהפך היום בקברו", באתר ערוץ 7, ‏16/10/13
↑  מגפון, בוגרי ביה"ס החקלאי בפרדס חנה מוחים נגד מכירתו לאנשי נדל"ן (באנגלית)
↑  נירית שפאץ, האם יוקמו 150 יחידות דיור במתחם החקלאי ?, ‏22.07.2016 (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 142430453   WorldCat (עם VIAF): 142430453 
חדר האוכל לשעבר בתיכון החקלאי פרדס חנה
פולמוס קיטוס

פולמוס קיטוס היה התנגשות בין הכוח הרומאי בפרובינקיית יהודה ובין יהודים בסביבות השנים 115–117 במקביל למרד התפוצות.
אירועים

מכיוון שהאירוע לא הותיר את רישומו בהיסטוריה, יש הסכמה בקרב החוקרים שהיקפו היה קטן יחסית.
לא ידוע על סדר המאורעות המדויק. יודעים שבשנת 116 נשלחה וקסיליה של הלגיון השלישי קירנאיקה לירושלים למטרות תמיכה בלגיון העשירי פרטנסיס. בשנת 117 מינה הקיסר טראיאנוס את לוסיוס קווייטוס, שדיכא את המרידות במסופוטמיה, למושל יהודה והוסיף לגיון שני למצבת כוח האדם הרומאי בפרובינקיה (ככל הנראה היה זה הלגיון השני טראיאנה) ויש להניח שקווייטוס קיבל את מינויו כדי לדכא תסיסה ביהודה. דבר זה הפך את יהודה לפרובינקיה פרוקונסולרית (כלומר פרובינקיה שנציבה היה קונסול לשעבר) וזה מדגים את הרצינות שהרומאים התייחסו לאיום והחשש שלהם ממרידות יהודיות.
היקף ההתנגשות, מקומה, הגורמים לה ותוצאותיה, וכן הקשר שלה למרד התפוצות אינם ידועים.
יש המזהים[דרוש מקור] את לוליאנוס ופפוס כמנהיגי המרד, מכיוון שמסופר עליהם בתלמוד שנהרגו על ידי טראיאנוס.  שם מסופר ש"נהרגו שמעיה ואחיה אחיו" ויש המשערים שאלה הם השמות העבריים של לוליאנוס ופפוס. על-פי מגילת תענית הם הוצאו להורג בי"ב באדר. יש הסבורים[דרוש מקור] שלמרד זה רומז התלמוד בסיפורו על חורבן "הר המלך" יחד עם שתי המרידות הגדולות, המרד הגדול ומרד בר כוכבא.
המשנה מדברת על פולמוס קיטוס אשר בעקבותיו גזרו חכמים כי הכלות בחתונתן לא ישימו עטרות בראשן לאות אבל, ושאדם לא ילמד את בנו יוונית.
ראו גם

המלחמות הפרתיות
מרד התפוצות
לקריאה נוספת

ישראל היילפרין, ספר הגבורה, חלק א', "פולמוס טראיאנוס" עמ' 11 - 14, הוצאת עם עובד, תש"י
משה דוד הֶר, האם נשתתף הגליל בפולמוס של קיטוס או במרד בר-כוסבה קתדרה 4, ירושלים, 1977
יוסף גייגר, ציפורי ופולמוס קיטוס
דוד רוקח, הערות ל'פולמוס של קיטוס', קתדרה 4, ירושלים, 1977
שמואל ספראי, התאוששות היישוב היהודי בדור יבנה : ח. פולמוס של קיטוס, באתר מט"ח
E. M Smallwood, Palestine c. AD 115-118, Historia ii (1962), pp. 500-10
C. Bruun, The Spurious ‘expeditio Iudaeae’ under Trajan, ZPE 93 (1992), pp. 98–106
M. Pucci Ben Zeev, L. Tettius Crescens expeditio Iudaeae, ZP 133 (2000), pp. 256–8
Miriam Pucci Ben Zeev, The Uprisings in the Jewish Diaspora (116-117 CE), in: The Cambridge History of the Jewish People, vol. 4, ed. Steven Katz, Cambridge, 2006, pp. 93-104
הערות שוליים

↑  משנה, מסכת סוטה, פרק ט', משנה י"ד על פי כתב יד קאופמן. לפי כתב יד פארמה הגרסה היא "פולמוס שלטיטוס" ועל פי גרסה זו מדובר במרד הגדול או בספיחיו.
↑  סדר עולם רבה, ל, מהד' נויבאוור, סדר חכמים, ב, עמ' 66. גם כאן יש שגורסים: טיטוס, שם שמפורסם שלא מתאים לזמן המצוין.
↑  ההיסטוריה אוגוסטה, חיי אדריאנוס, פרק 5, סעיף 2 (תרגום דוד גולן).
↑  Christer Bruun, The Spurious "Expeditio Ivdaeae" under Trajan, Zeitschrift für Papyrologie und Epigraphik 93 (1992) 99-106; Miriam Pucci Ben-Zeev, L. Tettius Crescens’ expeditio Iudaeae, Zeitschrift für Papyrologie und Epigraphik 133 (2000), 256-258
↑  גדליה אלון, תולדות היהודים בארץ ישראל בתקופת המשנה והתלמוד, חלק א', עמ' 263
↑  ישראל שצמן, "העימות הצבאי הרומי-יהודי", בתוך: יהודה ורומא - מרידות היהודים (עורך: אוריאל רפפורט)[דרושה הבהרה]
↑  יש ששיערו שהפולמוס התרחש בגליל. ראו אופנהיימר, הגליל בתקופת המשנה, עמ' 37.
↑  תלמוד בבלי, מסכת תענית, דף י"ח, עמוד ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת גיטין, דף נ"ז, עמוד א':
"אקמצא ובר קמצא חרוב ירושלים" [=על קמצא ובר קמצא חרבה ירושלים - המרד הגדול];
"אתרנגולא ותרנגולתא חרוב טור מלכא" [=על תרנגול ותרנגולת חרב הר המלך - מרד טראיאנוס];
"אשקא דריספק חרוב ביתר" [=על ציר (גלגל) של מרכבה חרבה ביתר - מרד בר כוכבא]
↑  משנה, מסכת סוטה, פרק ט', משנה י"ד. יש נוסחאות שבהן כתוב טיטוס, אבל בעיקריות כתוב קיטוס.
היפאטיה

| --- | --- |
היפאטיה, איור משנת 1908
היפאטיה, איור משנת 1908
 לידה:  בין 350 ל-370 אלכסנדריה, האימפריה הרומית
 פטירה:  מרץ 415 אלכסנדריה, האימפריה הביזנטית
 ענף מדעי:  מתמטיקה
 תרומות עיקריות
 ספרים במתמטיקה, המצאת הידרומטר.
היפאטיה על פי רפאל, מתוך הציור "אסכולת אתונה"
היפאטיה (ביוונית: Υπατία, נולדה בין 350 ל-370, מתה במרץ 415) הייתה מתמטיקאית, פילוסופית ואסטרונומית יווניה ניאופלטונית, שפעלה באלכסנדריה שבמצרים. היפאטיה הייתה בתו ותלמידתו של ת'און (אנ'), איש המוזיאון של אלכסנדריה.
ביוגרפיה

בשנת 391 הרס תאופילוס (אנ'), הפטריארך של אלכסנדריה, את כל המקדשים הפגניים, כחלק מהשתלטותה של הנצרות על אלכסנדריה. היפאטיה הייתה עדה למאבק בין הפגנים והנוצרים המתונים לבין הנוצרים הדוגמטיים, שבו דרשו הנוצרים הדוגמטיים ביעור כל זכר לפגניות. היפאטיה עצמה הייתה פגנית, אך זכתה גם להערכתם של הנוצרים המתונים.
היפאטיה הורתה פילוסופיה ומתמטיקה באלכסנדריה. היא לא נישאה, ולהצעות הנישואים שקיבלה ענתה שהיא "מאורסת לאמת". סופר עליה כי דחתה מחזר על ידי הצגת מטפחת מוכתמת בדם וסת ובאומרה כי אין דבר יפה בתאוות בשר.
בשנת 412 הגיע לאלכסנדריה פטריארך חדש בשם קירילוס, כשהוא נחוש בדעתו לבער את הפגניות והנאופלטוניזם מהעיר. השליט הרומאי של העיר היה אורסטס (אנ'), ובינו ובין קירילוס התנהל מאבק כוח על השליטה בעיר. היפאטיה, שהייתה ידידתו של אורסטס, עסקה בפילוסופיה והייתה פגנית, נקלעה למאבק זה. בשנת 415 נרצחה היפאטיה כחלק ממאבק הכוחות בין אורסטס וקירילוס.
על מותה של היפאטיה ישנם כיום רק שני תיאורים, תיאורו של סוקרטס מקונסטנטינופול ותיאורו של יוחנן מניקיו (אנ').
חיבורו של סוקרטס מקונסטנטינופול נכתב מעט זמן לאחר מותה של היפאטיה ובו נטען שהיא נרצחה על ידי הנוצרים עקב חלקה במאבק בין המושל הרומי לבישוף. סוקרטס כותב שקבוצה של נוצרים שבראשה עומד אדם בשם פטר חטפו את היפאטיה, כדי למנוע ממנה לייעץ למושל הרומי ורצחו אותה. סוקרטס כותב שהם התעללו ורצחו אותה בעזרת צדפות (אבל הדעות חלוקות בקשר לכתוב מפני שהמילה צדפות ביוונית, שפת החיבור, יכולה להתפרש כרעפים) לאחר מכן הם כרתו את גפיה ולבסוף שרפו שרידי גופתה. מותה על פי סוקרטס עורר זעם ופרעות בנוצרים על ידי האוכלוסייה הלא נוצרית של אלכסנדריה.
חיבורו של יוחנן מניקיו נכתב זמן רב לאחר הרצח (ב-650 לספירה) ובו המחבר מבצע דמוניזציה למושל הרומי ולהיפאטיה. הוא מתאר את היפאטיה כעוסקת בכישוף וזימון שדים. לפי חיבור זה היפאטיה נגררה על ידי המון נוצרי זועם, כתגובה לפרעות באוכלוסייה הנוצרית שהיא והמושל הרומי עודדו, ברחבי אלכסנדריה עד שמתה. החיבור הזה הוא פחות אמין ופחות מדויק[דרוש מקור].
בין יצירותיה של היפאטיה, שאבדו כולן, פירוש לספרו של דיופנטוס, "אריתמטיקה", פירוש לספרו של אפולוניוס על החרוט, והערות על עבודתו של תלמי.