stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בולבול אדום-שת
התנהגות ומאפיינים

הבולבול, ציפור רעשנית, מין פולש לאיים רבים באוקיינוס השקט (הוואי למשל), ומוכר בהם כמזיק לחקלאות, פוגע בפירות (שהם עיקר תזונתו), בפרחים ובקטניות שונות.
הבולבול ידוע כמפיץ זרעים של צמחים פולשים. הוא נוטה להתחרות עם ציפורי שיר אחרות על מקורות המזון, ולגרשן מהטריטוריה שלו. ניתן לזהותו באמצעות כתם הארגמן הבוהק בשורש הזנב (תת-שת). הראש שחור ומצויץ, הכנפיים חומות והבטן בצבע לבן מלוכלך. אורך גופו כ-21 ס"מ ומשקלו 26–45 גרם. הצעיר דומה בצבעיו לבוגר, אך קצוות כנפיו במסגרת חומה כהה. במין זה חד פרצופיות זוויגית, אולם הזכר גדול במעט מהנקבה.
ניתן לראות את הציפור בעיקר בין ענפי עצים. באזורים חקלאיים, נופים פתוחים וכן באזורים עירוניים. מעופה מהיר וקופצני, חסר אחידות. עונת הרבייה נמשכת לאורך כל השנה. הקן נבנה בצורת ספל ובנוי מחומר צמחי ומקורי עכביש. מבפנים מרופד בסיבים רכים שונים. בקן מוטלות 2–5 ביצים מנוקדות בגוון ורוד-אדמדם. בשנה אחת מתרחשות כשלוש הטלות, כדי להתגבר על הרס הקנים בידי אויבים טבעיים. הדגירה אורכת 14 ימים בלבד. מחוץ לעונת הקינון נאספת הציפור בקבוצות גדולות.
המין נצפה בארצות המוצא, מקנן לעיתים במקומות לא שגרתיים, בתוך מנועים, בטורבינות ובבתים מיושבים. קיימת אפשרות כי הוברח על ידי מגדלי עופות, סוחרים או דייגים, על אף שהמין אינו מזמין פנים במיוחד. היו מקרים בהם נלכד המין על ידי הרשויות המקומיות, שהבחינו שמדובר במין פולש, ואז הצליח להשתחרר משביו.
בשנת 1977 צירף שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית את הבולבול לרשימת בעלי החיים האסורים לייבוא ללא אישור מתאים.
ראו גם

בולבול צהוב-שת
הערות שוליים

↑  בולבול אדום שת באתר הרשימה האדומה של IUCN
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
זוג בולבול אדום שת – מבט מלמטה
אפונה

ערך זה עוסק במין של קטנייה. אם התכוונתם לאלה קלטית, ראו .
| אפונה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: קיטניתאים
משפחה:: קטניות
תת־משפחה:: פרפרניים
סוג:: אפון
מין:: אפונה
שם מדעי
 Pisum sativum ‏לינאוס, 1753
אפונה (או אפון מתורבת; שם מדעי: Pisum sativum) הוא צמח ממשפחת הקטניות, בעלת זרעים עגולים וירוקים הגדלים בתרמיל. מחזור חייה הוא כשנה. היא נאכלת בתבשיל, משומרת או חיה ואף כחטיף מטוגן.
אפון (שם מדעי: Pisum) הוא סוג צמחים במשפחת הקטניות. מינים רבים מסוג אפון שויכו במהלך השנים לסוג טופח כמו אפונה ריחנית. לפי שיטת המיון הנוכחית, הסוג אפון (Pisum) בוטל ואוחד עם הסוג טופח בשנת 2017. שמם המדעי של ארבעת המינים של האפון שגדלים בישראל שונה. ולא רק זאת, לפי שיטת המיון הנוכחית, המינים אפון קיפח ואפון נמוך נחשבים לשמות נרדפים לאפון תרבותי ונכללים בו. ולפיכך בישראל וסביבתה 26 מינים של טופח.
מקור השם

במשנה מופיע השם "אפונים", אם כי יש מן החוקרים שזיהו את האפונים במשנה דווקא עם החמצה (חומוס).
היסטוריית התירבות

מלבד האפון המתורבת קיימים עוד שלשה מיני בר בסוג אפון: אפון מצוי (Pisum fulvum), אפון קיפח (Pisum platius), ואפון נמוך (Pisum syriacum). שלושתם קיימים בארץ ישראל. הורי הבר של האפון התרבותי הם האפון הקיפח והנמוך, מכיוון שהם בני הכלאה איתו וצבע הפרחים הארגמני שלהם מתאים לאפונה התרבותית, בעוד צבע הפרחים של האפון המצוי הוא כתום-קרם. באפוני הבר היה מנגנון הפצה של זרעים, בצורה שבה התרמילים היו מתפתלים סביב עצמם, מתבקעים וזורקים את הזרעים למרחק של מספר מטרים.
בתרמיל אפונה יהיו בין חמישה אפונים לשמונה אפונים בזנים של אפונה עדינה יותר.
האפונה נמצאה בחפירות ארכאולוגיות המתוארכות לתקופת זמן של 10,000 שנים לפחות. השרידים הקדומים ביותר נמצאו בטורקיה, עיראק וישראל.
האפונה נפוצה באירופה, סין והודו.
לאחר בישול, אפונה מכילה כ-22% חלבון, והיא עשירה בוויטמינים, מינרלים וסיבים תזונתיים. אפונה נחשבת על ידי רבים כמקור בריא לחלבון מן הצומח.
צמח האפונה שימש מושא למחקריו של גרגור מנדל, נזיר צ'כי שחי במאה ה-19, ערך הכלאות בזנים טהורים של אפונה, וכך גילה וניסח את חוקי התורשה.
| --- | --- |
 ערך תזונתי ל-100 גרם
 
 מים:  78.86 ג'
 
 קלוריות:  81 קק"ל
 
 חלבונים:  5.42 ג'
 פחמימות:  14.45 ג'
 שומן:  0.4 ג'
 כולסטרול:  0 מ"ג
 
 ויטמינים:  ‏
  ‑ ויטמין A:  38 מק"ג
  ‑ ויטמין B1:  0.266 מ"ג
  ‑ ויטמין B2:  0.132 מ"ג
  ‑ ויטמין B3:  2.090 מ"ג
  ‑ ויטמין B6:  0.169 מ"ג
  ‑ ויטמין C:  40 מ"ג
 
 ברזל:  1.47 מ"ג
 סידן:  25 מ"ג
 אשלגן:  244 מ"ג
 נתרן:  5 מ"ג
 סיבים תזונתיים:  5.1 ג'
 
 מקור: משרד החקלאות האמריקני
הערות שוליים

↑  Lathyrus oleraceus Lam, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  למשל: משנה, מסכת כלאים, פרק ג', משנה ב'
↑  אפון ואפונה, באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531442705171  BnF: cb11959354t (data)  GND: 4152604-1  LCCN: sh85099045  NDL: 00561930  NKC: ph191020
בן אזוב

| בן אזוב |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צמחים
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: צינוראים
משפחה:: שפתניים
סוג:: בן אזוב
שם מדעי
 Hyssopus ‏לינאוס, 1753
בן אזוב מצוי בגרמניה
בן אזוב (שם מדעי: Hyssopus) הוא סוג של צמחים עשבוניים או בני שיח רב שנתיים ממשפחת השפתניים.
הסוג כולל כ-10 מינים.
כיום סבורים שהשם התנכ"י אזוב מתייחס למין אזוב מצוי הנפוץ בארץ, בעוד התרגום הלטיני Ysop מתייחס בטעות למין הנפוץ ביותר בסוג - בן אזוב מצוי (Hyssopus officinalis) שגם הוא ממשפחת השפתניים אך אינו גדל בר בארץ ישראל.
בן האזוב המצוי הוא המין היחיד הנפוץ באירופה, שאר המינים נפוצים באזור אלטאי שבדרום סיביר.
אספרג רפואי

| אספרג רפואי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: חד פסיגיים
סדרה:: אספרגאים
משפחה:: אספרגיים
סוג:: אספרגוס
מין:: אספרגוס
שם מדעי
 Asparagus officinalis ‏לינאוס, 1753
האַסְפָּרָג הרפואי (שם עממי: אַסְפָּרָגוֹס, שם מדעי: Asparagus officinalis) הוא מין של צמח ממשפחת האספרגיים.
הצמח גדל בר באזורים בעלי אקלים חם וממוזג בדרום ומרכז אירופה, באלג'יריה ובצפון-מערב אסיה, במיוחד על גדות נחלים. הוא מגודל בזנים שונים (כמאה במספר) כירק מאכל. מוצא האספרג התרבותי באירופה, ממין הגדל שם בר לאורך נחלים. לאספרגוס גבעולים לבנים-אדמדמים עסיסיים המכוסים סביב בעלים קטנים ומתארכים מחוץ לקרקע בצורת קנים מסועפים וחלקים בצבע ירוק ובגובה 1.5-0.6 מטר. הענפים דמויי העלה הם מחטיים וחלקים, הפרי בצבע אדום-קטיפה.
כמאכל, האספרג נחשב כמעדן ומחירו יקר יחסית בשל עונתו הקצרה.
היסטוריה

האספרגוס מוכר כירק וכצמח מרפא לכל המאוחר מאז העת העתיקה. במאה השנייה לפסה"נ תיארו סופרים היווניים והרומיים גידול של אספרג רפואי ביוון. כצמח מרפא שימש לרוב אספרגוס שגדל בר, אשר לפי דיוסקורידס ניחן בסגולות של חומר משתן ומשלשל וכתרופה לצהבת. תכונות אלו נודעו לו עד למאה ה-19. האספרג הרפואי מוזכר לראשונה בארץ ישראל בספרות הערבית הקדומה של ימי הביניים, במאה העשירית לסה"נ.
הרומאים הם שהפיצו את האספרג מצפון לאלפים, אך הוא שב ונשכח ורק במאה ה-16 הוחל שוב בגידולו - הוא נחשב אז למעדן יקר המציאות. ייתכן כי היעלמותו קשורה בכך שערכו התזונתי של האספרג מינימלי, אף שהוא עשיר בוויטמין B1 ובוויטמין E (אספרגוס ירוק בוויטמין A).
זרעי האספרג שימשו בעבר כתחליף קפה. זנים אחרים של אספרג מגודלים כצמחי נוי, למשל Asparagus Horridus הקוצני וחסר העלים בספרד וביוון.
חומצת האמינו אספרגין קיבלה את שמה מצמח האספרגוס העשיר בה.
גידול

האספרג נקטף באזורים השונים של אירופה בין החודשים מרץ ויוני ונחשב לירק קולינרי אהוד במיוחד.
לאספרג דרושה קרקע רכה, חולית ולא לחה מדי, וכן חום. לרטיבות מתמשכת במהלך החורף תיתכן השפעה מזיקה. לפני תחילת החורף מכינים ערוגות ברוחב 1.9 מטר ובעומק של כף חפירה, ומדשנים בכמות כפולה מבדישון רגיל של שדות. נועצים בערוגה מוטות במרחק של 0.9-0.6 מטר זה מזה, עליה יוצרים תלוליות מהקרקע שנחפרה, שמתנשאות לגובה הקרקע המקורי. על תלוליות אלו מפזרים בזהירות את צמחי האספרגוס בני השנה עד שנתיים ומכסים בקרקע, ורצוי בעוד שכבת דשן כך שרק ראשי התלוליות מבצבצים. עתה מכסים בעוד שכבת קרקע כך שראשי הצמחים נמצאים בעומק של כ-3 סנטימטר מתחת לפני הקרקע. בסתיו מקצרים את הענפים לגובה 16 סנטימטר, מדללים את הערוגה ומכסים בגובה 8–10 סנטימטר בדשן ישן. בחודשי החורף מסלקים את הצמחים הגסים ומכסים בעוד שכבת קרקע בת כמה סנטימטרים. בשנה השלישית מגביהים את הערוגות באדמה עבה וחולית כך שהצמחים יימצאו בעומק 16 ס"מ. עתה ניתן להתחיל בקטיף האספרגוס. סוף עונת האספרגוס חופף להבשלת הדובדבנים, וחל בדרך כלל ב-24 ביוני.
הערוגות מניבות יבול טוב במשך 25 שנה. בתחילת השנה מדללים אותן ובמהלך השנה מזבלים אותן בדשנים שונים.
גידול > צבעי האספרג

אספרג לבן - כתוצאה מהערמת הקרקע בתהליך הגידול לא נחשפים הגבעולים, גם באורך של 20 סנטימטר, לאור, ולכן לא נוצר בהם כלורופיל. אספרג שמגודל כך מכנים אספרגוס לבן והוא מוכר רק מתחילת המאה ה-19.
אספרג ירוק - האספרג היחיד שגודל עד להכרת האספרגוס הלבן. הוא אינו מוגן מקרני השמש, והוא בעל צבע ירוק עז לכל אורכו.
אספרג סגול - במיוחד בצרפת מקובל לחכות עד שהגבעול מבצבץ אל מחוץ לאדמה וקצהו מקבל צבע ירוק-סגלגל. לסוג זה קוראים אספרגוס סגול.
טיב

האספרג הוא ירק רגיש ביותר ויש לטפל בו בזהירות מהקטיף ועד להכנתו. אספרג לבן או סגול מאיכות טובה מזהים לפי צורת הראש הסגורה, הגוף בעל הצורה האחידה, הקצה התחתון הלח והלא-חלול, וצליל החריקה שגבעולי האספרג משמיעים בחיכוכם זה בזה. גבעולים רזים הם בעלי איכות נמוכה יותר. באספרג ירוק הגבעולים מעט דקים יותר, והראש כבר נפתח מעט בגלל השפעת האור.
הכנה

את האספרג מכינים על פי רוב בבישול. בשלב ההכנה נהוג לקלף אספרג לבן וסגול מהראש ועד לקצה, שכן הקליפה היא גסה וסיבית. את קצה הגבעול נהוג לקצוץ במספר סנטימטרים. בשיירים אלה ניתן להשתמש כבסיס ל'מרק קרם אספרגוס'. אספרגוס ירוק לא נהוג לקלוף.
מכיוון שראשי האספרג עדינים ומתרככים מהר יותר משאר הגבעול, נהוג לבשל אספרגוס במצב עמידה, כאשר הגבעולים קשורים יחד - בסיר צר וארוך ובטמפרטורה מתונה, כאשר המים מגיעים עד מעט מתחת לראשי האספרגוס. משך הבישול משתנה בין 20 ל-30 דקות לפי עובי הגבעולים.
כיום מקובלת גם צורת הכנה של אספרגוס פריך יותר: מבשלים את האספרגוס 3 עד 4 דקות ומשאירים אותו במים 6 עד 8 דקות נוספות. צורת בישול נוספת, אשר משמרת היטב את הארומה של האספרגוס, דורשת הרבה פחות נוזלים. שמים את האספרגוס המקולף במחבת גדולה, ממלאים במים, מכסים בנייר פרגמנט משומן ומבשלים בחום נמוך.
באופן מסורתי מוגש אספרגוס עם תפוחי אדמה צעירים מבושלים, חמאה מותכת, רוטב הולנדז וקותלי חזיר. גודל מנה לאדם הוא כ-500 גרם.
ערכים תזונתיים ורפואה

האספרג מכיל 2.26% חלבונים, 0.31% שומן, 0.47% סוכר, 1.54% צלולוז, 0.57% אפר, 92.04% מים.
אספרג גורם לאפקט משתן ואצל אנשים רבים גורם לשינוי משמעותי בריח השתן, פועל בכמויות גדולות כמעורר חשק, ועלול לגרום להופעת דם בשתן.[דרוש מקור]
מחקר שהתפרסם בשנת 2018 בכתב העת nature מזהיר לגבי הקשר בין אספרגוס לבין סרטן השד הגרורתי, כיוון שתרכובת האספרגין המצויה בו בריכוז גבוה עוזרת לתאי גידול סרטני ליצור גרורות.
בתרבות

אגדה יהודית המדגישה את נדירותו של האספרגוס, מספרת על רב שנחשד במנהגים מוזרים, וכאשר רב אחר נשלח להתארח ולברר האם אמת בשמועה, הוא לא היה מסוגל לסעוד את סעודת הערב, משום שחשב כי הוגשו לו אצבעות אדם לאכילה. מאוחר יותר גילה כי המזון שהוגש לו היה אספרגוס. בתלמוד בבלי מוזכר כי ה"אספרגוס יפה ללב וטוב לעיניים", אך לפי פרשני התלמוד הכוונה שם לשילוב של משקה יין עם תבשיל של כרוב, שהיו שותים אותו לרפואה בכל בוקר על קיבה ריקה.
בחלק ממדינות צפון אירופה וגם במערבה נחשב האספרגוס לירק אהוד במיוחד. בעיר שווצינגן בבאדן-וירטמברג בגרמניה אף נחגג בעונת האביב "חג האספרגוס", והעיר מתהדרת בכינוי "בירת האספרגוס העולמית". בשנות ה-30 של המאה ה-20 זכה לפופולריות השיר עם הרמזים המיניים שביצע ההרכב הגרמני, קומדיאן הרמוניסטס, "ורוניקה! האביב הגיע!", שהשורה המפורסמת בו היא "ורוניקה! האספרגוס גדל!".
אספרג באמנות

אגודות אספרג הוצגו לראווה מספר פעמים באומנות התקופות הרומית והביזנטית בציורי קיר ובפסיפסים. התיאורים הראשונים של האספרג נראים בציור הקיר מפומפיי בו מעוטרת אגודה של אספרג לצד כלי מטבח ותאנים על מדף ובפסיפס 'מגדל העבדים' (Tower of the Slaves) מרומא, מהמאה השלישית לספירה. אספרג עוצב גם בשני מבנים מחצי האי הפלופנסי ביוון, המתוארכים למאה השישית לספירה. הופעות האספרג באמנות מרמזות שהצמח היה נפוץ בחקלאות של איטליה ובחצי האי הפלופנסי ביוון, באזורים הים-תיכוניים בהם קיימים מישורים של אדמות סחף הנוחות לגידול האספרג. האספרג היה גידול חדש, נדיר ומאוד יוקרתי בתקופה הביזנטית באזור הלבנט, ומשום נדירותו בחקלאות התקופה הוא היה גם נדיר בפסיפסים ובארץ ישראל הוא עוצב רק פעם אחת, בכנסיית קריות המתוארכת לסוף המאה החמישית-תחילת המאה השישית. פסיפס כנסיית קריות מתייחד בעיצובים ייחודיים של גידולים חקלאיים יוקרתיים נוספים.
הערות שוליים

↑  אספרג רפואי באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  ליאת משאט-פריזם, ספר חדש: למה לגברים יש פטמות - ועוד שאלות משונות, באתר ynet, 13 בפברואר 2006
↑  ארז לין, מחקר: נמצא קשר בין אכילת אספרגוס להתפשטות סרטן השד, באתר ישראל היום, 9 בפברואר 2018
↑  מסכת ברכות נא, ע"א
↑  השיר באתר יוטיוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph237917 
"דומם עם אספרגוס", ציור מאת François Bonvin משנת 1867
בוציץ סוככני

| בוציץ סוככני |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: חד-פסיגיים
סדרה:: כף צפרדע
משפחה:: בוציציים
סוג:: בוציץ
מין:: בוציץ סוככני
שם מדעי
 Butomus umbellatus ‏ליניאוס
בוציץ סוככני (שם מדעי: Botomus umbellatus) הוא צמח מים חד-פסיגי רב שנתי, המין היחיד בסוג בוציץ, הנחשב לפי מיון ה-APG II, כסוג היחיד במשפחת הבוציציים.
שם הסוג העברי מציין את בתי הגידול הבוציים בהם הוא גדל, והמדעי פירושו ביוונית "חותך שור" (βόδι - שור; τομή - חתך), על שום חדותם של עליו המרתיעים את הבקר מאכילתם. תואר המין מתאר בלטינית ובעברית את צורת הסוכך של התפרחת.
תיאור הצמח

הבוציץ צומח בתוך מים עומדים או זורמים לאט. הצמח נדיר ומוגן בישראל. צומח בגולן, בגליל ובמישור החוף.
עליו הסרגליים הצומחים מקנה השורש העבה שלו מגיעים לאורך מטר ולפעמים יותר. התפרחת צומחת בראש גבעול יחיד המגיע לגובה 1.5 מ'. לגבעול רקמה אוורירית הגורמת לו לצוף. הפריחה בחודשים אפריל עד אוגוסט. הפרחים בצבע לבן-ורוד עד לילך עז. הפרי הוא הלקט הבנוי משש קשוות.
מוצא הצמח באזורים האירו-סיביריים, ים-תיכוניים ואירנו-טורניים. בסוף המאה ה-19 הוא הובא לצפון אמריקה כצמח נוי תרבותי, אך בשל עמידותו הגבוהה והתפשטותו כפליט תרבות הוא מוגדר שם כיום כצמח פולש.
קנה השורש משמש למאכל באזורים מסוימים ברוסיה. בחפירות באתר גשר בנות יעקב בישראל, נמצאו ממצאים המעידים צמח זה היה בתפריט של האדם הקדמון אשר חי במקום.
לקריאה נוספת

החי והצומח של ארץ ישראל בעריכת עזריה אלון. משרד הביטחון – ההוצאה לאור והחברה להגנת הטבע. 1983. כרך 11 עמוד 193. ISBN 965-05-0078-2
הערות שוליים

↑  בוציץ סוככני באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  אכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), התשס"ה-2005
↑  על הצמח באתר InvadingSpecies.com הקנדי
↑  התפריט הצמחוני - גרסת האדם הקדמון
בוהיניה

| בוהיניה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: קטניתאים
משפחה:: קטניות
תת־משפחה:: קסאלפיניים
סוג:: בוהיניה
שם מדעי
 Bauhinia ‏ליניאוס
בּוֹהִינִיָּה (שם מדעי: Bauhinia. שם נפוץ באנגלית: Orchid Tree - עץ הסחלב) הוא סוג של צמחים בעלי פרחים, המונה כ-200 מינים של עצים, שיחים ובני שיח הנפוצים בעיקר בדרום אסיה ודרום-מזרח אסיה. פרחי אחד מהמינים, בוהיניה בלנקיאנה (Bauhinia blakeana) הם סמלה הרשמי של הונג קונג. עליו של אותו מין קרויים "העלה החכם", ומשמשים תלמידים בבית הספר כסימניות מסורתיות.
מאפיינים

מרבית הבוהיניות הן עצים בגובה 6 עד 8 מטרים, עם עלווה המתפרשת לרדיוס של 3–6 מטרים. העלים רחבים ובעלי שפה תמימה ומעוגלת, כשטרף העלה גזור פעם אחת באמצעו.
הפרחים בעלי חמישה עלי כותרת, וצבעיהם עשויים להשתנות על פי המין. הגוונים הנפוצים הם ורוד, ארגמן, צהוב וכתום. הפריחה לרוב מתחילה בסוף החורף ויכולה להמשך עד תחילת הקיץ.
כמו כל בני משפחת הקטניות, פירות העץ הם זרעים עגולים הנישאים בתרמיל. זה מבשיל לרוב כחודש לאחר בקיעת הפרחים, ונפתח לאחר ייבושו לפיזור הזרעים.
תהליך ההאבקה של מרבית מיני הבוהיניה מבוצע על ידי ציפורים, כגון צופיות.
על השם

בוהיניה נקרא על שם האחים הבוטנאים השווייצריים-צרפתים גספר ויוהאן בוהין.
השם תורגם לעברית כבּוֹהִינִיָּה, על פי האקדמיה ללשון העברית, בוטניקה: צמחי א"י (תש"ו), 1946.
בישראל

אף אחד ממיני הבוהיניה אינו צומח בר בישראל. עם זאת הבוהיניה, בפרט המין בוהיניה מגוונת (Bauhinia variegata), הוא עץ נוי נפוץ בערי ישראל. את שני הזנים המתורבתים, הפורחים בוורוד או בלבן, ניתן לראות בשדרות ובגינות ציבוריות. פריחת זנים אלו היא לרוב באביב ובסוף החורף. בנוסף זמינים לשתילה בארץ בוהיניה לבידה (Bauhinia tomentosa), עץ הנושא פרחים צהובים והשיח בוהיניה גלפיני (Bauhinia galpinii) הנושא פרחים ורודים.
הערות שוליים

↑  Bauhinia tomentosa בוהיניה לבידה
↑  פיגויה תרבותית, משתלות יגור
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007532069405171 
עץ בוהיניה פורח בדרום תל אביב
בז צוחק

| בז צוחק |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: בזאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: בזיים
תת־משפחה:: בזי יערות
סוג:: Herpetotheres
מין:: בז צוחק
שם מדעי
 Herpetotheres cachinnans ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


בז צוחק (שם מדעי: Herpetotheres cachinnans) הוא עוף דורס טרופי ממשפחת הבזיים החי ביערות הגשם של אמריקה הדרומית, באמריקה המרכזית ובמקסיקו, והוא המין היחיד בסוגו. הוא ניזון בטבע ממגוון בעלי חיים אך בעיקר מנחשים ומכאן שמו השני בז הנחשים.
מאפיינים

בז צוחק שונה טקסונומית מרוב מיני הבזים שמצויים בסוג בז ומהווה מין ביניים בין בזים לקרקרות - עופות אוכלי נבלות, בעלי מקור גדול ואדום. הוא קרוב בעיקר לסוג בז יערות (Micrastur), שגם חיים באותו אזור באמריקה.
זהו בז בינוני בגודלו ואורכו מגיע ל-46–56 ס"מ, מוטת כנפיו 79–94 ס"מ ומשקלו 600–800 גרם. הנקבות גדולות מהזכרים.
הבז הצוחק הוא גוף צהוב-בהיר עם כנפיים שחורות ו"מסיכה" לאורך הפנים משני צידי העיינים. מעל הראש הלבן ציצה לבנה עם פסים שחורים דקים והמקור הצהוב חזק ומעוקל, טוב בשביל להרוג יצורים קטנים במהירות. הזנב ארוך ומפוספס מעט והרגליים הקטלניות צהובות. הכנפיים של הבז רחבות מאוד וכשהוא עף צורתו מזכירה נץ ולאו דווקא בז. הקולות הייחודיים שלו שהקנו לו את השם צוחק הם קולות חברתיים בסגנון "האהאהא" שחוזר על עצמו בעיקר בעת מלחמה עם יריב או קריאת הזדווגות של הבזים. יש להם גם קריאות דומות לתקשורת בין שני המינים.
הוא חי בטבע ממקסיקו עד פרגוואי וצפון ארגנטינה בעיקר ביערות גשם טרופיים או בסוואנות לחות. עם זאת הוא נמנע מיערות סגורים וסבוכים.
הבז ניזון מהחיות הקטנות שהוא מוצא ביער ובעיקר מנחשים, כולל ארסיים כגון פתן אלמוגים, וכן לטאות, ובנוסף יאכל גם יונקים קטנים שונים, עטלפים ופרוקי-רגליים. בעת שהוא לא מחפש טרף הוא יצור שקט ביותר שכמעט ולא נע ובניגוד לרוב הבזים לא יפגע בעופות קטנים יותר.
בדומה לרוב הבזים, בעונת הרבייה יגן זוג הבזים על הטריטוריה מפני כל בז מסיג גבול.
הערות שוליים

↑  בז צוחק באתר הרשימה האדומה של IUCN
ביצנית מנומרת

| ביצנית מנומרת |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: חופמאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: חרטומניים
סוג:: ביצנית
מין:: ביצנית מנומרת
שם מדעי
 Tringa glareola ‏לינאוס, 1758

Tringa glareola
בִּיצָּנִית מְנֻמֶּרֶת (שם מדעי: Tringa glareola) הוא מין של עוף מהסוג ביצנית, במשפחת החרטומניים. זהו המין הקטן ביותר של ביצנית. הביצנית המנומרת חיה בעיקר בביצות, מקווי מים ותעלות.
מאפיינים

הביצנית המנומרת ניזונה בעיקר מחרקים, תולעים, רכיכות וסרטנים. רוב הביצניות המנומרות חיות באירופה, אסיה, אוסטרליה ואפריקה.
בישראל היא חולפת וחורפת מצויה.
כנפיה ורוב פלג גופה העליון של הביצנית הם חומים, מנומרים בכתמים חומים בהירים או לבנים. זנבה לבן ומנומר בכתמים שחורים. בטנה לבנה וצווארה לבן ומנומר בחום. פס הגבה לבן.
הערות שוליים

↑  ביצנית מנומרת באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  מילון בעלי חיים א"י (תשכ"ג), 1963, באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563448105171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בישוף אדום דרומי

| בישוף אדום דרומי |
| --- | --- |
 בישוף אדום דרומי
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: אורגיים
סוג:: שזרן
מין:: בישוף אדום דרומי
שם מדעי
 Euplectes orix ‏לינאוס, 1758

בישוף אדום דרומי (שם מדעי: Euplectes orix; במונחי האקדמיה ללשון העברית מכונה: שַׁזְרָן) הוא מין של ציפור קטנה ממשפחת האורגיים. הבישוף מצוי בטבע ביצות וערבות הסוואנה של אפריקה מדרום לקו המשווה. צפונה לו שוכן מין דומה - בישוף אדום צפוני שבעבר נחשב לתת-מין שלו. הוא קטן מעט מקרובו.
מאפיינים

מין זה מגיע לאורך 10–11 ס"מ והוא בעל דו-צורתיות זוויגית. הנקבות קטנות מהזכרים וצבעם דהוי יותר. הזכרים בעלי נוצות חזה ובטן שחורות ושאר הגוף בעל נוצות כתומות בוהקות עם כנפיים אפורות המזכירות צבע של דרורים. הראש כתום אך הפנים שחורות וכן העיניים והמקור הגדול שחורים.
התפוצה של מין זה היא מדרום אפריקה בדרום ועד אנגולה בצפון, מזרחה דרך הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, צפון זמביה, דרום אוגנדה, צפון-מזרח ניגריה ודרום-מערב קניה. היא לא מצויה במדבר נמיב ובקלהרי.
הציפור חיה באזורי עשבים שונים בסוואנה לרבות עשב יבש וצמחייה יבשה אך בעונת הרבייה היא מצויה באזורים שופעי מים סביב עשבים גבוהים, סוף, גומא וגידולים של קנה סוכר. היא ניזונה בעיקר מזרעים שונים ומחרקים.
כמו מרבית האורגיים היא מייצרת קן כדורי שנבנה באריגה. זהו מין פוליגמי והזכר מזדווג עם נקבות רבות להם הוא בונה מבחר קנים. הנקבות מטילות 2–4 ביצים.
הערות שוליים

↑  בישוף אדום דרומי באתר הרשימה האדומה של IUCN
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בגוניה

| בגוניה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו־פסיגיים
סדרה:: דלועאים
משפחה:: בגוניים
סוג:: בגוניה
שם מדעי
 Begonia ‏לינאוס, 1753
בֶגוֹנִיָה (שם מדעי: Begonia) הוא סוג המונה כמעט 1500 מינים של צמחים פורחים רב שנתיים ממשפחת הבגוניים. הבֶגוֹנִיָה כוללת צמחים יבשתיים ולפעמים אפיפיטים הנפוצים בעיקר באקלים לח טרופי וסובטרופי, מקורה הוא בדרום ובמרכז אמריקה, אפריקה ודרום אסיה.
מאפיינים

הצמחים הם דו-פסיגיים בעלי פקעת עם פרחים זכריים ונקביים הפורחים בנפרד על אותו הצמח, ברוב המינים הפירות הם כמוסה המכילה זרעים רבים.
העלים לעיתים קרובות גדולים עם עיטורים בצורות שונות, חלק גדול מהם מנומרים, הם בדרך כלל סימטריים.
למינים השונים של הבגוניות יש דרישות תרבותיות שונות, אך רוב המינים מגיעים מאזורים טרופיים ולכן הם ובני הכלאיים שלהם דורשים טמפרטורות חמות. רוב הצמחים ברורים דורשים הרבה אור אך לא שורדים בשמש מלאה.
באופן כללי, בגוניות דורשות אדמה מנוקזת היטב רטובה כל זמן. בגוניות רבות תגדלנה וכל ימות שנה, פרט לפרח בגוניות בולבוסים.
את רוב הבגוניות ניתן לגדל בחוץ בכל ימות השנה, אבל באקלים מתון בגוניות יגדלו רק כצמחי בית או חממה.
מאפיינים > עלים

העלים מסורגים, בעלי פטוטרת; טרפי העלים יכולים להיות דמויי ביצה, או לחלופין, מחודדים בראשם, מעוגלים או דמויי תריס, תמימי שוליים, משוננים או מפורצים.
מאפיינים > פרחים

הפרחים הם חד-מיניים (או זכר או נקבה, לא שילוב של שניהם), ערוכים בצרורות בתפרחת מסוימת, הפרחים האבקניים (הזכריים) לצד העליינים (הנקביים), לעיתים באותו הצרור. העטיף (חלקו החיצוני של הפרח) כותרתי, בגוונים של ורוד, אדום, צהוב או לבן. עלי העטיף מפורדים: בפרחים האבקניים יש עלי עטיף קטנים ו-2 גדולים יותר, ובפרחים העלייניים יש 2 - 5 עלי עטיף שווים בגודלם. האבקנים מרובים, חופשיים או מאוחים בבסיסיהם. השחלה תחתית ויש לה 3 עמודי עלי.
מאפיינים > פרי

פרי הוא הלקט רב זרעי, ובדרך כלל הוא צבעוני. הריבוי נעשה באמצעות זרעים, ייחורים, ייחורי גבעול או ייחורי עלה, וכן באמצעות פקעות - במינים המתאימים. הגידול של מיני הבגוניה דורש בקיאות הן בטיב הקרקע, החייבת להיות לחה ועשירה בדרך כלל, והן בדרך הטיפול בקבוצות של מינים שונים. הפגעים העיקריים בצמח הן מחלות פיזיולוגיות ונמטודות.
מאפיינים > שורש

לבגוניה קנה שורש עבה, פקעת, או מעין בצל, שאינו אלא גוש של קשקשים מגובבים או עלים מעוכבים בגדילתם ובשרניים מעט. הצמחים ניכרים בדרך כלל בצורת העלים המגוונים; שני צדיהם אינם שווים בצורתם ובאורכם. כן הם בולטים בפרחיהם המיוחדים והצבעוניים.
מיון

מיני הבגוניה אינם נפוצים בר בישראל, אך המינים הבאים נפוצים מאוד בגני נוי, בתים ומשרדים.
בגוניה מפוספסת (Begonia rex) הנפוצה מהסוג
בגוניה מאזה משחירה (Begonia mazae f. nigricans) פריחה ורודה מתחילה בפברואר
בגוניה כספית (Begonia guttata)
בגוניה פורחת עד (Begonia semperflorens) פרחים בשרניים אדומים הפורחים כל השנה
בגוניה קלאופטרה (Begonia cleopatrae)
בגוניה אסידה (Begonia acida)
בגוניה כנפי מלאך (Begonia aconitifolia × B. coccinea) קיימים מספר זנים עם פרחים בצבעים שונים, הצבע הכתום הוא הנפוץ בישראל
מיני הבגוניה פגיעים מפני טחביות מסוגים שונים, כנימה קמחית, פרודניה ונמטודות.