stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עובדים וסטודנטים זרים בטבח שבעה באוקטובר
הסיקור התקשורתי של הפגיעה בזרים

ברשימה שפורסמה באתר העין השביעית בחודש ינואר 2024 נטען כי בסיקור התקשורתי בישראל בעקבות מתקפת 7 באוקטובר היו פערים גדולים בין היקף הסיקור שניתן לישראלים שנפגעו במתקפה לבין היקף הסיקור שניתן לפגיעה בזרים, הגם שאלו ואלו נפגעו באותם מקומות ועל ידי אותם מחבלים. בין הסיבות שיוחסו לכך היה חוסר התעניינות וחוסר רגישות מצד התקשורת והעיתונאים, אך גם העובדה שרבים מהעובדים אינם דוברים שפה אחרת משפת האם שלהם ולכן התקשורת עמם היא קשה. בנוסף נטען כי לנוכח הקושי להתקשר עם משפחות הזרים שנרצחו ונחטפו, הנמצאות בחוץ לארץ, לא היה רצון לדווח עליהם בתקשורת כדי שהמשפחות לא ילמדו על גורלם ממקור זה.
חינוך פרוגרסיבי

חינוך פרוגרסיבי (באנגלית: Progressive education) היא גישה פדגוגית ששורשיה במאה ה-19, וקיבלה מאז צורות שונות. כך באירופה, היא קיבלה את צורתה של תנועת החינוך החדש. המילה "פרוגרסיבי" נועדה להבדיל בין צורת החינוך הזו לבין תוכניות הלימוד המסורתיות שהיו קיימות במאה ה-19, שהתבססו על ההכנה הקלאסית לאוניברסיטה ושונה בין המעמדות החברתיים. לעומת זאת, החינוך הפרוגרסיבי הסתמך על חוויית הלמידה המודרנית.
מאפיינים

לרוב תוכניות הלימוד בחינוך הפרוגרסיבי מספר מאפיינים משותפים:
מתן דגש על למידה באמצעות עשייה – למידה חווייתית, פעילות עם הידיים וכדומה
תוכנית לימודים שמתמקדת בחלוקה ליחידות לפי נושאים
מתן דגש על פתרון בעיות וחשיבה ביקורתית
עבודה קבוצתית ופיתוח מיומנויות חברתיות
הבנה של יעדי הלמידה
חינוך לאחריות חברתית ולדמוקרטיה
שילוב שירות קהילתי בתוכנית הלימודים
מתן דגש על אמצעי למידה ומגוונים, וצמצום בחשיבות ספרי הלימוד המסורתיים
העצמת הלמידה לכל החיים והמיומנויות החברתיות
בחירת נושאים בהתאם למיומנויות שיידרשו בעתיד
גישות פדגוגיות

את שורשי החינוך הפרוגרסיבי ניתן למצוא כבר בכתביהם של ג'ון לוק וז'אן-ז'אק רוסו, שהיו שניהם מחשובי הפילוסופים בעידן הנאורות. בהיותו מראשוני האמפיריסטים, לוק האמין ש"האמת והידע... צומחים מתוך התבוננות וחוויה יותר מאשר מניפולציה של רעיונות שמוסכמים או מוכתבים". הוא דן גם בנחיצות של חוויות בקרב ילדים כדי ללמוד. ז'אן-ז'אק רוסו הרחיב בתחום זה בספרו אמיל, או על החינוך, שם טען שההסדר של מורים ותלמידים וכן של שינון לא יביא ללמידה.
גישות פדגוגיות > יוהאן ברנהרד באזדוב

יוהאן ברנהרד באזדוב (1724–1790) הקים את הפילנתרופיאום, בית ספר בדסאו ב-1774. בבית הספר הוא פיתח שיטות לימוד חדשות שמבוססות על שיחה ומשחק עם הילדים וכן על תוכנית כושר גופני. הוא כתב על שיטות הלימוד שלו בשם "השיטה הטובה והלא ידועה עד כה ללמד ילדי אצילים".
גישות פדגוגיות > כריסטיאן גוטהילף זלצמן

כריסטיאן גוטהילף זלצמן (1744–1811) היה המייסד של מכון שנפפנטל, בית ספר שהושפע מרעיונותיו של ז'אן-ז'אק רוסו. הוא כתב את "Elements of Morality, for the Use of Children", מהספרים הראשונים שתרגמה מרי וולסטונקראפט לאנגלית.
גישות פדגוגיות > יוהאן היינריך פסטלוצי

יוהאן היינריך פסטלוצי (1746–1827) היה מחנך והוגה שווייצרי, שהשתמש רבות ברומנטיקה בגישתו. הוא ייסד מספר מוסדות חינוך באזורים שונים בשווייץ, וכתב רומנים רבים על עקרונות החינוך המהפכניים שלו. המוטו שלו היה "ללמוד דרך הראש, הידיים והלב". מחקריו והתיאוריות שפיתח דומים מאוד לעקרונות שהציג רוסו, והוא נחשב בעיני רבים ל"אבי מדע החינוך המודרני". עוד הוא העלה השערות שילדים לומדים טוב יותר באמצעות המוטיבציה הפנימית שלהם ולא בגלל כפייה חיצונית. המשימה של המורה, לדבריו, היא להנחות את התלמידים בלמידתם ולתת לה להתרחש באופן טבעי.
גישות פדגוגיות > פרידריך פרבל

פרידריך פרבל (1782–1852) היה תלמידו של פסטלוצי, אשר הניח את היסודות לחינוך מודרני המבוסס על ההבנה שלילדים יכולות וצרכים ייחודיים. הוא האמין ב"פעילות עצמית" ומשחק כגורמי מפתח בחינוך הילדים. תפקידו של המורה לדבריו אינו להנחיל ידע אלא לעודד הבעה עצמית באמצעות משחק ביחיד ובקבוצות. הוא יצר את המודל של גן ילדים המוכר כיום.
גישות פדגוגיות > יוהאן פרידריך הרברט

יוהאן פרידריך הרברט (1776–1841) הדגיש את הקשר בין התפתחות היחיד לתרומה לחברה. חמשת הרעיונות המרכזיים שהרכיבו את תפיסתו היו חופש פנימי, שלמות, נדיבות, צדק ויושרה או תגמול. לפי הרברט, יכולות אינן מולדות כי אם נרכשות, ולכן החינוך יכול לספק את המסגרת להתפתחות מוסרית ואינטלקטואלית. על מנת להביא ילד לכדי מודעות של אחריות חברתית, על המורים להשתמש במתודולוגיה בעלת חמישה שלבים. "באמצעות המבנה הזה, מורה מכין נושא שמעניין את הילדים, מציג אותו, מתחקר אותו באופן אינדוקטיבי, כך שיגיעו לידע חדש על סמך מה שכבר ידעו, יסכמו את הישגי השיעור ואחר כך יקשרו אותו לענייני מוסר ביום יום".
גישות פדגוגיות > ג'ובאני בוסקו

ג'ובאני בוסקו (1815–1888) עסק בחינוך ילדי רחוב שעזבו את הכפרים כדי למצוא עבודה בעיר טורינו שהתפתחה במהירות באותה תקופה. בוסקו תיאר מרחב שבו הם ירגישו בבית. הוא קרא לו "אורטוריה", בה הם יכולים לשחק, ללמוד, ליצור חברויות, לבטא את עצמם, לפתח את היצירתיות שלהם ולצבור מיומנויות. עבור מי שמצאו עבודה הוא הקים אגודה לקרנות נאמנות (גרסה מוקדמת של בנק גרמין) כדי ללמד אותם על יתרונות החיסכון. העקרונות המרכזיים בשיטתו כללו אדיבות, רציונליות, אמונה ונדיבות בשירות. כיום, שיטת החינוך של בוסקו קיימת ביותר מ-3,000 מוסדות ברחבי העולם שהוקמו על ידי האגודה הסלזיאנית מאז 1873.
גישות פדגוגיות > ססיל רדי

ססיל רדי (1858–1932) למד לדוקטורט שלו בגטינגן כשהתרשם מהתיאוריות החינוכיות הפרוגרסיביות שיושמו שם. רדי הקים בית ספר בשם אבוטשולמה בדרבישייר באנגליה בשנת 1889, בהסתמך על רעיונות החינוך הפרוגרסיבי. רדי דחה לימודי חוץ, שפות קלאסיות וענישה פיזית. הוא שילב לימודי שפות מודרניות ומדעים ואומנויות עם חינוך גופני ועבודת כפיים. המודל שאימץ השפיע במיוחד בגרמניה, וברחבי אירופה נפתחו בתי ספר דומים לסגנון שלו. רדי העסיק גם מורים זרים, שלמדו את שיטות העבודה שלו, וכששבו לארצם הקימו בתי ספר חדשים. הרמן ליץ, שלימד באבוטשולמה, הקים חמישה בתי ספר על פי עקרונותיו של ססיל רדי.
גישות פדגוגיות > ג'ון דיואי

ג'ון דיואי (1859–1952) הגדיר את החינוך כ"השתתפות היחיד בתודעה החברתית התחרותית". על כן, יש לקחת בחשבון שהאינדיבידואל הוא יצור חברתי. התהליך מתחיל מלידה כשהילד רוכש ידע באופן לא מודע ובהדרגה מפתח את הידע שהוא משתף ומקבל ומהחברה.
מבחינת דיואי, החינוך שמסדיר את "ההשתתפות בתודעה החברתית" הוא השיטה הבטוחה היחידה להבטחת התקדמות החברה. מבחינה זו, דיואי בישר את הרקונסטרוקציוניזם החברתי, לפיו בתי הספר הם אמצעי לבניית החברה, וכי יש לתת להם את הכלים המתאימים לבצע את המשימה ולהנחות את תלמידיהם.
גישות פדגוגיות > הלן פארקהרסט

הלן פארקהרסט (1886–1973) הייתה מורה אמריקאית שפיתחה את תוכנית דלטון בתחילת המאה ה-20 כדי לשנות את הפדגוגיה והכיתה שהיו קיימים, במטרה לשבור את ההוראה ממוקדת המורה שהייתה עד אז. במהלך הניסוי הראשון שלה, אותו יישמה בבית ספר יסודי קטן כמורה צעירה ב-1904, היא שמה לב שכשניתן לתלמידים החופש להכוונה עצמית ולקצב למידה עצמי, המוטיבציה שלהם עולה והם לומדים יותר. בניסויים נוספים ב-1911 ו-1912, היא ארגנה מחדש את דרך החינוך בבית ספר גדול לתלמידים בני 9–14. במקום כיתה, לכל מקצוע מונה מורה מקצועי והוא קיבל כיתה משלו. המורים המקצועיים המירו את חומר הלימוד של כל כיתה למטלות למידה, והלמידה הפכה לעבודה של התלמידים. הכיתה הפכה למקום מרוהט ומאובזר כחלל עבודה, עם חומרי למידה וספרי עיון המונחים בהישג יד, והספסלים הוחלפו בשולחנות גדולים כדי להקל על שיתוף הפעולה והעבודה הקבוצתית. הניסוי היווה את הבסיס לניסויים בדלטון ובניו יורק מ-1919. כמו כן התווספו גרפים שאפשרו לתלמידים לראות את קצב הלמידה שלהם.
בשנות ה-20 וה-30 התפשטה צורת החינוך מדלטון ברחבי העולם, בין השאר לאוסטרליה, אנגליה, גרמניה, הולנד, ברית המועצות, הודו, סין ויפן.
גישות פדגוגיות > רודולף שטיינר

רודולף שטיינר (1869–1925) תיאר את מה שהפך בהמשך לשיטת חינוך ולדורף. מ-1919 הוא הקים מספר בתי ספר המבוססים על עקרונות השיטה. המיקוד של החינוך הוא ביצירת תוכנית לימודים המשלבת באופן הוליסטי התנסויות מעשיות, אמנותיות, חברתיות ואקדמיות. כיום, ישנם יותר מאלף בתי ספר ומרכזים לגיל הרך שאימצו שיטה זו, וזו גם שיטה פופולרית בקרב החינוך הביתי.
גישות פדגוגיות > מריה מונטסורי

מריה מונטסורי (1870–1952) החלה לפתח את התיאוריות והשיטות שלה ב-1897. היא ביססה את עבודתה על תצפיות, והתייחסה אליה כ"פדגוגיה מדעית". למרות שחינוך בשיטת מונטסורי התפשט בארצות הברית מ-1911, היו לה עימותים עם הממסד האמריקאי, ובין מתנגדיה היה ויליאם הרד קילפטריק. עם זאת, שיטת החינוך המשיכה להתרחב ביתר שאת מ-1960.
בשנת 1914 קיימה אגודת מונטסורי באנגליה את הכנס הראשון שלה. בהנחיית הכומר ברטרם הוקר.
גישות פדגוגיות > רוברט באדן פאוול

רוברט באדן פאוול (1857–1941) קיבל ביולי 1906 מארנסט תומפסון סיטון עותק של ספרו The Birchbark Roll of the Woodcraft Indians. השניים חלקו ביניהם רעיונות לגבי תוכניות הכשרה לנוער. ב-1907 כתב באדן פאוול טיוטה בשם Boy Patrols. באותה שנה, על מנת לבחון את רעיונותיו, אסף 21 נערים מרקעים מעורבים וערך מחנה של שבוע באנגליה. תפיסת העולם שלו, שידועה כיום כחלק המרכזי בתפיסת תנועת הצופים, אפשרה לבני נוער להתארגן בקבוצות קטנות עם מנהיג נבחר. באדן פאוול כתב את צופיות לבני הנעורים. המחנה הראשון והוצאת הספר נחשבים לתחילתה של תנועת הצופים העולמית, וב-1910 הוקמה גם תנועת הצופות הבנות.
לעומת החינוך המסורתי

החינוך המסורתי משתמש במוטיבציה חיצונית, כמו ציונים ופרסים, לעומת חינוך פרוגרסיבי שמבקש לרתום את המוטיבציה הפנימית ומבסס את הפעילות על העניין של הילד. החינוך הפרוגרסיבי הוא תגובת נגד לשיטות ההוראה המסורתיות, ומוגדר כתנועה חינוכית שמבקשת לתת ערך לחוויה יותר מאשר למידה פורמלית. הוא מבוסס על למידה חווייתית המתרכזת בפיתוח כישרונותיו של הילד.
לעומת החינוך המסורתי > מיומנויות במאה ה-21

המיומנויות הנדרשות במאה ה-21 נחשבות למיומנויות בסדר חשיבה גבוה יותר, שזוהו ככאלו שנחוצות להצלחה בעולם משתנה במהירות. רבות מהמיומנויות האלו מוגדרות גם כיתרונות של החינוך הפרוגרסיבי ומקושרות עם למידה עמוקה, שמבוססת על יכולת ניתוח, פתרון בעיות מורכבות ועבודת צוות. מיומנויות אלו לא נחשבות לכישורים אקדמיים קלאסיים בכך שהן לא מבוססות על ידע.
במערב > גרמניה

הרמן ליץ הקים שלוש פנימיות כפריות בשנת 1904, על בסיס המודל של ססיל רדי, והצליח בסופו של דבר להקים עוד חמש. אדית ופול גהיב הקימו את אודנוולדשול ב-1910 תוך שימוש בתפיסה שלהם של חינוך פרוגרסיבי, ששילבה עבודת ראש וידיים.
במערב > שוודיה

בשוודיה, חסידה מוקדמת של החינוך הפרוגרסיבי הייתה אלווה מיראדל, שכתבה יחד עם בעלה ב-1934 את Kris i befolkningsfrågan, תוכנית בעלת השפעה רבה על החינוך הסוציאל–דמוקרטי. כתוצאה מכך, נערכו רפורמות בבתי הספר בשנות ה-40 וה-50, וב-1962 הוכנסו למערכת החינוך בתי ספר מקיפים ציבוריים, במקום בתי הספר שבעבר הופרדו לחינוך עיוני ולא עיוני.
במערב > פולין

יאנוש קורצ'אק שאב השראה מפדגוגים כמו פסטלוצי, דיואי, מונטסורי, פרבל, דקרולי, ספנסר ואחרים, והגדיר את פסטלוצי, פרבל וספנסר כממציאים הגדולים ביותר של המאה ה-20. לדבריו, הם "גילו עוד על הכוחות הבלתי ידועים בטבע; גילו את החצי הלא ידוע של האנושות: הילדים". בית היתומים של קורצ'אק בוורשה הפך למוסד מופת והשפיע על התהליך החינוכי בבתי יתומים אחרים.
במערב > הממלכה המאוחדת

רעיונות של ססיל רדי התפשטו ברחבי הממלכה המאוחדת. אחרים כמו אלכסנדר סאת'רלנד ניל האמין שילדים צריכים להגיע להגדרה עצמית ויש לעודד אותם לחשוב בביקורתיות במקום לציית בצורה עיוורת. הוא האמין גם כי ילדים לומדים טוב יותר כשאינם חייבים להשתתף בשיעורים, והנהיג דמוקרטיה בבית ספרו, ולתלמידים הייתה זכות הצבעה שווה לצוות המורים.
במערב > ארצות הברית

תלמידתו של פרבל, מרגרט שורץ ייסדה את גן הילדים הראשון בווטרטאון, ויסקונסין, ב-1856. ארבע שנים אחר כך הקימה אליזבת' פיבודי גן ילדים בבוסטון, כשהפעם דוברה בו אנגלית, לעומת הגן הראשון בו דיברו גרמנית.
ויליאם הרד קילפטריק היה תלמידו של דיואי והיה ידוע בזכות שיטת "ההוראה הפרויקטנטית" שלו. הוא פיתח את התפיסה לפיה יש לערב את התלמידים כך שהידע שלהם יופנה לנושאי החברה. כמו דיואי, גם הוא הרגיש שהתלמידים צריכים להיות מעורבים בלמידה, במקום להתעסק בקריאה ושינון של החומר.
מתרגל מוכר אחר היה פרנסיס ויילנד פרקר, שב-1875 הפך למפקח על בתי הספר בקווינסי, מסצ'וסטס. בתפקידו התנגד ללימודי חוץ, מתוך מחשבה שלידע אין ערך בלי הבנה. הוא טען במקום זאת שעל בתי הספר לעודד את היצירתיות. הוא החליף את תוכנית הלימודים המסורתית ביחידות למידה משולבות המבוססות על נושאי ליבה שקשורים לידע של דיסציפלינות שונות. ב-1883 עבר לנהל בית ספר בשיקגו, ששימש גם להכשרת מורים לפי שיטותיו.
עד אמצע המאה ה-20, תוכניות לימודים רבות אימצו אלמנטים מתוכניות החינוך הפרוגרסיבי. ככל שהשפעת החינוך הפרוגרסיבי הלכה וגברה, הלכו ונוצרו פרשנויות שונות שהקשו על הערכת ההישגים של החינוך הפרוגרסיבי, והמבקרים החלו להציע שיטות חלופיות.
את זרעי הוויכוח על החינוך הפרוגרסיבי ניתן לראות בין פארקר ודיואי. ההבדלים ביניהן התייחסו לכמה ועל ידי מי יש לגבש את תוכנית הלימודים בכיתות, בחשיבות של הלמידה ממוקדת ילד לעומת ממוקדת חברה, והקשר בין בניית קהילה לצמיחה אישית.
ב-1955, פורסם ספרו של רודולף פלש בשם "Why Johnny Can't Read", ומתח ביקורת על החינוך הפרוגרסיבי בכל הקשור ללימוד קריאה תוך הקשר לשאר הטקסט. במהלך עידן מקארתי השמרני הועלו שאלות באשר לרעיונות הליברליים שעומדים בבסיס החינוך הפרוגרסיבי.
ב-1965 הציג הנשיא לינדון ג'ונסון את סדרת התוכניות "החברה הגדולה" ואת חוק החינוך היסודי והתיכוני, מה שאפשר לבתי הספר גישה לתקציבים לרפורמות גדולות בחינוך. במקביל, המימון הפדרלי הביא לאימוץ הגישה של "אף ילד לא נותר מאחור", שעברה גם כחוק ב-2002.
החל מסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 חלה ירידה במספר בתי הספר הפרוגרסיביים, ממספר סיבות:
דמוגרפיה – עם סיום דור הבייבי בום, הכיתות המסורתיות שבו להיות הומוגניות, מה שהפחית את הביקוש לחלופות.
כלכלה – משבר הנפט והמיתון הפכו את בתי הספר הפרוגרסיביים לפחות כדאיים.
אקטיביזם – עם סיום מלחמת וייטנאם, דעך האקטיביזם החברתי.
החינוך הפרוגרסיבי נתפס כאלטרנטיבה להוראה מכוונת מבחנים. פדגוגים כמו אלפי קון היו מבקרים גלויים של רעיון "אף ילד לא נשאר מאחור", ומגן נלהב של החינוך הפרוגרסיבי.
באסיה > הודו

רבינדרנת טאגור (1861–1941) היה אחד ממובילי החינוך הפרוגרסיבי בהודו. הוא ביטל את הדגש על לימוד באמצעות ספרים לטובת משאבי למידה מגוונים מהטבע, והעדיף מוטיבציה עצמית במקום משמעת וכן טיפוח סקרנות אינטלקטואלית במקום מצוינות מבוססת תחרותיות. הוא יצר קורסים שעסקו במגוון תרבויות, ביניהן סין, יפן והמזרח התיכון. הוא החזיק בדעה שחינוך צריך להיות "תרגול מהנה של האנרגיות היצירתיות והבונות שלנו, שעוזרות לנו לבנות אופי".
באסיה > יפן

סייקטזו טסוריקטה ("כתיבת חיים יומית") היא תנועה עממית ביפן שיש לה דמיון לחינוך הפרוגרסיבי, אך היא התפתחה באופן עצמאי ונפרד לחלוטין החל מסוף שנות ה-20. היא הייתה אחת מהגורמים למודרניזציה של יפן וזוכה לתהודה עד היום.
ראו גם

חינוך
חינוך דמוקרטי
נדוניה

מודעה בהודו הקוראת להתנגדות לנדוניה
נדוניה היא תשלום, בכסף או במתנות, שנותנת משפחת הכלה לחתן או לשני בני הזוג יחד. בחברות מסורתיות התשלום מיועד לחתן; בחברות שוויוניות יותר הוא ניתן לשני בני הזוג. הנדוניה נחשבת לעיתים לחלק של הבת בירושה של הוריה, והוא נמסר לה בעת חתונתה.
לפרקטיקה זו שתי פונקציות מרכזיות:
בחברות מסורתיות בהן פרקטיקה זו רווחת, רווקוּת אינה מקובלת ונתפסת כפגם של הרווקה ומשפחתה, ונישואין בגיל צעיר הם הנורמה הרצויה חברתית. הנדוניה מאפשרת להורי הכלה קלף מיקוח, אמצעי לניהול משא ומתן מול חתנים פוטנציאליים.
הנדוניה נועדה להבטיח שהאשה לא תישאר חסרת כול במקרה של מות הבעל או גירושים.
נדוניה במשפחת סוחרים, ציור מאת וסילי פוקירב, 1873
נדוניה בהלכה

המקור לדין הנדוניה הוא מהתנ"ך:
קְחוּ נָשִׁים וְהוֹלִידוּ בָּנִים וּבָנוֹת וּקְחוּ לִבְנֵיכֶם נָשִׁים וְאֶת בְּנוֹתֵיכֶם תְּנוּ לַאֲנָשִׁים וְתֵלַדְנָה בָּנִים וּבָנוֹת וּרְבוּ שָׁם וְאַל תִּמְעָטוּ
.
פסוק זה תמוה לכאורה, "ואת בנותיכם תנו לאנשים"? הרי הבעל מקדש את האשה, ולא האשה את הבעל, ומהי הפעולה של "נתינת הבת" לבעל? ומכאן למדו חכמים, שעל אדם לתת נדוניה הגונה לבתו כדי שיקפצו אנשים על המקח וירצו לישא אותה.
נדוניה בהלכה > דיני הנדוניה

על פי ההלכה על האב לתת לבתו נדוניה. הבעלות המשפטית על כספי הנדוניה מעורבת; הבעל מקבל את זכות השימוש המוחלטת בכספי הנדוניה, אך הם אינם נהפכים שלו, אלא נחשבים לנכסי צאן ברזל, וכאשר הבעל ימות, אם ימות לפני האשה ולא יירש אותה, תקבל האשה חזרה את דמי הנדוניה לרשותה. כמו כן, לפעמים נהוג שהאב מוסיף גם כלי בית לנדוניית בני הזוג, השימוש בכלים הוא לצורך בני הזוג, אך הבעל חייב להחזיר את שווי הכלים מנכסיו לאחר מיתתו. אלא, שקיים חילוק בין הכלים לכסף, הקשור לניגוד שבין השניים. בעוד שכסף הוא נדוניה המתרבה, ניתן לסחור בכסף ולהרוויח, תיקנו חז"ל שירשם בשטר הכתובה דמי הכתובה בתוספת של 150%. לעומת זאת, הכלים שמקבלים בני הזוג בנדוניה הם נדוניה הפוחתת, שהרי האשה משתמשת בהם ואף אסור לבעל למכור את הכלים, ולכן הבעל מתחייב לשלם רק 80% משווי הכלים ("פחות חומש"). לפי פירוש אחר, הסיבה לכך שהבעל משלם רק 80% הוא מכיוון שהשמאים ששמים את הכלים במעמד האירוסין רוצים לחבב את הכלה על בעלה ושמים אותם בחמישית יתר על שוויים, ולכן חייב הבעל לשלם רק 80% משווים שזה השווי האמיתי.
הסכום המינימלי לאדם המוטל עליו לתת לבתו מדברי חז"ל, הוא חמישים זוז - אם אין לו כסף לתת לה די צורכה. כמו כן, יתומה שאין לה אב, על המתעסק בה ובצרכיה להביא לה לפחות חמישים זוז לצרכיה, ואם יש בקופת הצדקה יותר, יש להביא לה די צרכה. ליתומה יש זכות קדימה לפני יתום בכספי הצדקה, מכיוון שבושתה של אשה גדולה מזו של איש.
נדוניה בהלכה > יתומה

נערה או קטנה, שאביה מת, נותנים לה מנכסיו נדוניה כדי להינשא. מדובר בחוב שהטילו חז"ל על היתומים. אם האב ציווה על בניו שלא לתת סכום זה לבנותיו, אין מוטל החוב על בניו לפרנס אותם. אם מכרו האחים את הנכסים או משכנו אותם, מוציאים את הנכסים מהקונה או מהלווה, מדין אחריות נכסים.
נחלקו התנאים במשנה: לפי רבי יהודה יש לבית הדין לשום ולשער כמה היה אביה רוצה לתת לה, לפי מעמדו הכלכלי, ומעמדו החברתי, ובמקרה שכבר חיתן בת אחת, יש לתת לשנייה כמו לראשונה - שהרי אין אומדנא גדולה מזו שזו היא דעתו, אלא שאם לא ידוע, קבעו חז"ל שהשיעור הרגיל הוא עשירית מנכסיו. לפי חכמים, יש לבית הדין לחשוש שמא השתנתה דעתו, ולכן תמיד יש לתת לה עשירית נכסיו. שמואל פסק שההלכה כרבי יהודה, ומכיוון שתמיד ההלכה כשמואל בדיני ממונות, כך היא ההלכה. מסופר גם, כי רבא אמר לרבו המובהק רב חסדא כי אומרים משמו שההלכה היא כרבי יהודה, ורב חסדא הפטיר: הלוואי שתמיד תדרשו משמי הלכות מעולות כל כך.
מסופר כי שאלו תלמידיו של רבי יהודה הנשיא את רבם: כיצד ייתכן שכל בת נוטלת עשירית מהנכסים, נמצא שאדם שמת והניח אחריו עשר בנות, לא יירשו בניו מאומה? אך הוא הסביר להם, כי השנייה נוטלת עשירית ממה שהשאירה הראשונה, השלישית ממה שהשאירה השנייה, וכן הלאה. אם באו להנשא בשווה, מחשבים את הנדוניה כולה כאילו גם אז לוקחת השנייה עשירית ממה שהשאירה הראשונה וכן הלאה, אלא שאז, מכיוון שלמעשה באו להנשא יחד ואין סיבה שהאחרות יפסידו - שהרי נישאו יחד עם הראשונה, הן חוזרות ומחלקות ביניהם לאחר מכן בשווה את הנדוניה שווה בשווה.
נחלקו רבי יהודה הנשיא ורבי שמעון בן אלעזר האם תקנת ה"עישור נכסים" היא גם לבנות בוגרות או לא. רבי יהודה הנשיא סובר שכן, אך רבי שמעון בן אלעזר סובר שאין לבוגרת "פרנסה". הוא אף יעץ לקטנה או נערה שבאו ימיה, לשלם כסף לבעל שיתחתן איתה, כדי שיוכלו להוציא מהנכסים את העשירית מבעוד מועד..
נדוניה בהלכה > תקנת כתובת בנין דכרין

כתובת בנין דכרין היא תקנת חז"ל, ולפיה, כאשר מתה אשתו של אדם, ירשו בניה מאביהם את דמי הכתובה ואת סכום הנדוניה שהכניסה האם בנישואיה לרשות המשפחה. כאשר לאדם יש רק בן אחד, אין משמעות לתקנה זו, שכן בכל מקרה הבנים יורשים את האב, ולתקנה זו יש משמעות רק כאשר אדם נשא שתי נשים, והאחת הכניסה נדוניה בסכום גדול יותר מהשנייה, שבניה של כל אחת מהנשים יורשים את הנדוניה שהכניסה אמם לאביהם, מהאב.
ראו גם

מוהר
סידור מלא
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף נ"ב, עמוד ב'.
↑  בריטב"א כתובות סו א
↑  משנה, מסכת כתובות, פרק ו', משנה ב', תלמוד ירושלמי כתובות פרק ו' הלכה ג', רש"י ותוספות בתלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף ס"ו, עמוד א'.
↑  משנה, מסכת כתובות, פרק ו', משנה ג'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף ס"ז, עמוד ב'.
1 2 3  תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף ס"ח, עמוד ב'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף ס"ט, עמוד א'.
↑  משנה, מסכת כתובות, פרק ו', משנה ו'.
1 2  שולחן ערוך אבן העזר סימן קי"ג סעיף א' ופירשו שם הנושאי כלים שהוא כדעת רבי יהודה
↑  כתובות סח א יישוב הגמרא את סתירת דברי רבא, ונפסק בשולחן ערוך אבן העזר קי"ג שם.
↑  תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף ס"ח, עמוד א'.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560194105171  BnF: cb11971930z (data)  GND: 4170171-9  LCCN: sh85039237
הובלה פעילה שניונית

איור של הובלה פעילה שניונית. תנועת יוני נתרן לתוך התא במורד מפל הריכוזים מניעה תנועת יוני סידן אל מחוץ לתא במעלה מפל הריכוזים.
הובלה פעילה שניונית (Secondary active transport, או coupled transport, או co-transport) היא הובלה פעילה של חומרים דרך קרום התא בכיוון המנוגד לכוחות הפיזיקליים המשפיעים על תנועת אותם חומרים. הובלה פעילה שניונית רותמת את האנרגיה האצורה במפל ריכוזים של חומרים אחרים שנוצר בעזרת הובלה פעילה ראשונית.
הובלה פעילה שניונית תלויה בקיומו של מפל ריכוזים של חומר כלשהו, בדרך כלל יוני נתרן (אך גם ביקרבונט, אשלגן וכלור), שנוצר במהלך הובלה פעילה ראשונית תוך שימוש באנרגיה כימית זמינה בתאים. יוני נתרן בריכוז גבוה שוהים במצב אנרגטי גדול יותר מיוני נתרן בריכוז נמוך, והם שואפים לנוע מהריכוז הגבוה לריכוז הנמוך. הובלה פעילה שניונית נעשית על ידי חלבונים טראנסממברנלים המאפשרים ליוני הנתרן לעבור דרך קרום התא בחזרה לריכוזם הנמוך, אך מנצלים את האנרגיה שלהם להנעת חומרים אחרים דרך קרום התא בניגוד למפל הריכוזים שלהם, לכוח החשמלי וללחצים המשפיעים על תנועתם.
חלבונים שהם מובילים פעילים שניוניים הם אלוסטרים. יוני נתרן הנקשרים אליהם משנים את אפיניות החלבונים לחומרים אותם הם מובילים ומשנים את מקומם של אתרי הקשירה על החלבונים. ריכוזם הגבוה של יוני הנתרן מחוץ לתא בהשוואה לפנים התא, גורם לשיעור גדול יותר של קשירת יוני נתרן לחלבונים מחוץ לתא ושיעור גדול יותר של שחרור יוני נתרן מהחלבונים בתוך התא.
קיימים שני מקרים של הובלה פעילה שניונית. בהובלת-יחד החומר המובל נע דרך קרום התא יחד עם החומר המניע את התהליך. בהובלת-נגד החומר המובל נע דרך קרום התא בכיוון ההפוך לחומר המניע את התהליך.
הובלת-יחד

הובלת-יחד (אנגלית: Co-transport) מתארת מעבר של חומרים מובלים דרך קרום התא יחד עם החומרים המניעים את ההובלה. חלבון דרכו נעשית הובלת-יחד מכונה סימפורטר (Symporter).
גלוקוז וחומצות אמינו מובלים לתוך תאים נגד מפל ריכוזים רק בתהליך של הובלת-יחד. סימפורטרים בעלי אתרי קשירה ליוני נתרן ולגלוקוז או לחומצת אמינו מסוימת ישנו את המבנה שלהם ויאפשרו ליון נתרן להיכנס לתא, רק לאחר ששני החומרים (נתרן וגלוקוז או נתרן וחומצת אמינו) נקשרו לסימפורטר. שינוי המבנה מעביר את שני החומרים אל תוך התא. הובלת-יחד של גלוקוז וחומצות אמינו מתרחשת בעיקר בתאי מעי ובתאי כליה ומאפשרת את ספיגת החומרים הללו לתוך הדם.
חומרים נוספים מובלים בדרך זו, ביניהם יוני כלור דרך סימפורטרים כמו Na+/K+/2Cl-‎ המעביר יון נתרן, יון אשלגן ושני יוני כלור אל תוך התא, וכן Cl-/K+‎ המוציא מהתא כלור ואשלגן.
הובלת-נגד

הובלת-נגד (Counter-transport) מתארת מעבר של חומרים מובלים דרך קרום התא בכיוון הפוך לתנועת החומרים המניעים את ההובלה. חלבון דרכו נעשית הובלת-נגד מכונה אנטיפורטר (Antiporter).
החומרים החשובים ביותר המובלים אל מחוץ לתאים בהובלת-נגד הם יוני סידן ומימן (פרוטונים). לשניהם יש משאבות המוציאות אותם מהתאים בהובלה פעילה ראשונית בעזרת האנרגיה הגלומה באדנוזין תלת-זרחתי (ATP) ולשניהם משאבות נוספות המוציאות אותם בהובלה פעילה שניונית. האנטיפורטרים של הסידן והמימן לא יכולים להעבירם נגד אותם מפלי ריכוזים שבהם הם מובלים באופן ראשוני, אך עדיין יש להם חלק ניכר בהובלתם. האנטיפורטרים שלהם מניחים ליוני נתרן להיכנס לתא בתמורה להובלה של סידן או מימן אל מחוץ לתא.
אנטיפורטרים מחליפים בדרך כלל בין שני אניונים (למשל כלור וביקרבונט) או בין שני קטיונים כדי לא להפר את המאזן החשמלי משני צידי קרום התא בעקבות פעולתם.
לקריאה נוספת

Guyton AC, Hall JE. Textbook of Medical Physiology, 9th Ed., W.B. Saunders Company, 1996, pp. 53-54
Vander A, Sherman J, Luciano D. Human physiology, 7th Ed., McGraw-Hill, 1998, pp. 122-125
יעל שלביה

| --- | --- |

שלביה, 2022
 לידה:  31 באוגוסט 2001 (בת 23) י"ב באלול ה'תשס"א נהריה, ישראל 
 שם לידה:  יעל שלביה כהן 
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2016 
 עיסוק:  דוגמנית, שחקנית
 בן או בת זוג:  עומר אדם (2022–2025)  ברק שמיר (2018–2019) 
 https://itmodels.co.il/yael-shelbia/
 פרופיל ב-IMDb
 
יעל שלביה כהן (נולדה ב-31 באוגוסט 2001, י"ב באלול ה'תשס"א) היא דוגמנית בין-לאומית ושחקנית ישראלית.
שלביה הופיעה בקמפיינים בין-לאומיים של דוגמנות. הוצגה על ידי TC CANDLER בשנת 2018 במקום השלישי ברשימת מאה הנשים היפות בעולם, בשנת 2019 במקום השני, ובשנת 2020 במקום הראשון.
ביוגרפיה

יעל שלביה כהן נולדה בנהריה, למשפחה דתית-לאומית. הילדה השלישית מתוך חמישה. אמה, עופרה כהן, היא מתווכת וספרנית. אביה, עופר כהן, הוא מפקח במפעל. מוצא משפחתה מהאי ג'רבה שבתוניסיה, משם הגיע השם שלביה בו היא משתמשת כשם משפחתה בשם הבמה שלה. פרצה לתודעה בזכות תמונותיה ברשת החברתית אינסטגרם. זמן קצר לפני יום הולדתה ה-16 קיבלה הצעה להצטלם באופן מקצועי מהצלמת מרינה מושקוביץ והסכימה, מה שפתח את קריירת הדוגמנות המקצועית שלה.
שלביה גדלה במשפחה דתית ועיסוקה בדוגמנות הביא למחלוקת והתנגדות מצד האולפנה שבה למדה, שאיימה לסלקה. מאידך משפחתה תמכה בקריירה שלה, כל עוד לא תפריע ללימודיה. לאחר פנייה למשרד החינוך, הורשתה שלביה להמשיך בלימודים בתנאי שתעמוד בהנחיות מסוימות. קריירת הדוגמנות התנגשה באורח חייה מבחינת צניעות הלבוש ושמירה על שבת וכשרות. במהלך צילום קמפיין דוגמנות במילאנו שלביה סיפרה כי הסתפקה באכילת קרקרים בלבד במשך ארבעה ימים, מכיוון שלא הצליחה למצוא אוכל כשר. לדבריה, איבדה חוזי דוגמנות רבים בגלל שמירת השבת ודרישות צניעות מסוימות שעליהן עמדה באותה עת, כמו הימנעות מצילומים בבגדי ים או בהלבשה תחתונה, נכון לאותה עת.
בשנת 2020 התגייסה לצה"ל ושירתה בחיל האוויר, על תקן אומן פעיל.