stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון אדינגטון סימונדס
נישואיו והמשך עיסוקו בכתיבה

בשווייץ הכיר סימונדס את ג'נט קתרין נורת', ושם גם התארסו. הוא נישא לה בעיירה הייסטינגס שבדרום אנגליה ב-10 בנובמבר 1864, ובני הזוג התיישבו בלונדון. לשניים נולדו ארבע בנות: ג'נט (נולדה ב-1865), שרלוט (נולדה ב-1867), מרגרט (נולדה ב-1869) וקתרין (נולדה ב-1875, נקראה בהמשך דיים קתרין פורס), מייסדת הארגון "Voluntary Aid Detachment". סימונס נישא לנורת' מתוך תקווה להיגמל מנטיותיו ההומוסקסואליות, וכך כתב בנושא:
חשבתי שבהתמסרות כנה אוכל להפנות את תשוקתי מן הערוץ הלוהט שבעקבות אלפרד ברוק, ולכוון אותה בעדינות למסלול הרגיל אל הנשים. זלזלתי בעובדה שרק מגע הגאוניות הגברית מעורר בי את הפיוט, את כוח הביטוי ואת שאיפת חזון חלומי.
בשנת 1868 הוא פגש בנורמן מור, תלמיד שהיה בדרכו ללמוד באוקספורד, שסימונדס שימש לו כמורה, והתאהב בו. מערכת היחסים הפדרסטית ביניהם, שהייתה אירוטית וחושנית אך לא כללה יחסי-מין, נמשכה כארבע שנים. ספרו "זיכרונות" רווי פרטים ליריים ביותר, ומתוארת בו בפירוט התפתחות מערכת היחסים בין השניים, אשר תפסה חלק נכבד מזמנו של סימונס (הוא אף עזב את משפחתו לזמן מה על מנת לטייל עם מור באיטליה ובשווייץ). קשר זה השפיע רבות על התקופה הפורה ביותר בכתיבתו, והביא לכתיבת הספר "New and Old: A Volume of Verse", אשר יצא בשנת 1880.
בשנת 1877 התדרדר מצבו הבריאותי של סימונדס, והוא היה תחת סכנת חיים של ממש כאשר סבל משטף דם חמור בריאות, שנגרם עקב שחפת. הוא נסע לדאבוס שבשווייץ לצורך החלמה, התאהב במקום והשתקע בו לצמיתות. בספרו "Our Life in the Swiss Highlands" משנת 1891 הוא מתאר בחדווה את חייו שם. סימונדס הפך לאזרח שווייצרי של העיירה, לקח חלק במוסדותיה המוניציפליים והתיידד עם האיכרים המקומיים. בדאבוס חיבר את מרבית ספריו, בהם האוטוביוגרפיות של פרסי ביש שלי (1878), פיליפ סידני (1886), בן ג'ונסון (1886), מיכלאנג'לו ווולט ויטמן (1893), שעמו גם נהג להתכתב. הוא כתב כמה כרכים של שירה ומאמרים, תרגם לאנגלית את האוטוביוגרפיה של בנוונוטו צ'ליני ופרסם את התרגום האנגלי הראשון לסונטות של צ'ליני (1887) ושל תומאסו קמפארלה (1878). בתקופה זו עסק בכתיבת יצירתו העיקרית והזכורה ביותר שלו, "הרנסאנס באיטליה", אשר הופיעה בשבעה כרכים שיצאו בהפרשי זמן שונים בין השנים 1875 ל-1886, ועסקה בהיסטוריה של האסתטיקה והתרבות.
בדאבוס התיידד סימונדס עם הסופר הסקוטי רוברט לואיס סטיבנסון, שבא אף הוא להתרפא בשנת 1880 ושהה במקום כשנתיים. בשנת 1882 תיאר סטיבנסון במסתו "Talks and Talkers" את סימונדס (תחת השם הבדוי Opalstein) כ"הטוב שבדברנים... מזמר בשבחם של הארץ והאמנויות, פרחים ותכשיטים, יין ומוזיקה, בסגנון של סרנדה לאור הירח, כמו בנגינה קלילה על גיטרה. אפילו דברי חוכמה נשמעים מפיו כשירה", אולם גם כמי שדיבורו "בעייתי" וש"לא השלים עם חייו ועם עצמו, והמאבק הפנימי הזה מפצל את תשומת לבו. לעיתים קרובות הוא אינו מתמסר לשיחה, ומבליע בדבריו מחשבות שונות מאלו שביטא במילים". סימונדס לא הסתיר את אי-שביעות רצונו מתיאורו כאדם הפכפך, והשיב לסטיבנסון בביקורת נוקבת על ספרו "המקרה המוזר של ד"ר ג'קיל ומר הייד". אך למרות זאת שמרו השניים על קשר מכתבים עד מותו של סימונדס, שאף כתב לסטיבנסון באחד מהם "אני עדיין אוהב אותך וחושב עליך מדי יום ביומו".
סימונדס כתב בקדחתנות רבה במהלך חייו, וכמות הכתבים שהשאיר אחריו מרשימה ביותר, בהתחשב במצב הבריאותי שבו היה שרוי. הוא אהב את איטליה, ושנים רבות נהג לבלות את תקופות הסתיו בבית חברו הוריישו בראון בוונציה. סימונדס מת ברומא בשנת 1893, ונקבר בסמוך לפרסי ביש שלי בבית הקברות הפרוטסטנטי של רומא.
לאחר מותו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
סימונדס הוריש את כתביו ואת האוטוביוגרפיה שלו לחברו בראון, אשר ערך אותה בשנת 1895 לכדי ביוגרפיה המצונזרת מאזכורים הומוסקסואליים מפורשים, בעזרת המשורר אדמונד גוֹס (Gosse;‏ 1849–1928), שהסיר ממנה אזכורים הומו-אירוטיים נוספים בטרם הפרסום. בשנת 1926 עבר גוס על כתבי הזיכרונות של סימונדס שהיו בחזקתו והסיר מהם כל אזכור נוסף פרט לזיכרונות עצמם, וזאת לתדהמתה של נכדתו של סימונדס. שתי עבודות, קובץ של מאמרים בשם "In the Key of Blue" והמונוגרפיה של וולט ויטמן פורסמו מיד לאחר מותו.
הומוסקסואליותו וכתיבתו בנושא

בעוד הטאבו על הומוסקסואליות בעת התקופה הוויקטוריאנית בבריטניה מנע ממנו לדבר בגלוי על נטיותיו המיניות, הכילו עבודותיו, שזכו לפרסום בקרב קהל רחב, אזכורים משמעותיים וכמה מההתייחסויות המפורשות הראשונות לאהבה בין שני גברים בספרות האנגלית. דוגמה לכך ניתן למצוא בספרו "פגישתם של דוד ויהונתן" משנת 1878, המתאר בפיוטיות יחסי אהבה קרובים וחושניים בין השניים.
באותה השנה תרגם סימונדס את הסונטה שכתב מיכלאנג'לו לאהובו טומאסו קבלרי (Tommaso Cavalieri), ובתרגומו השיב את כינויי הגוף לזכר, לאחר שעורכים קודמים הפכו אותם לנקבה ובכך את הסונטה להטרוסקסואלית. לאחר מכן ולקראת סוף חייו, הפכו נטיותיו המיניות של סימונדס לסוד גלוי בקרב חוגי הספרות הוויקטוריאנית באנגליה.
במקביל לעבודותיו וכתביו, אשר הופצו ברבים והיו נגישים לקהל הרחב, כתב סימונדס, והפיץ באופן פרטי ומצומצם, חיבורים גלויי-לב שעסקו באופן ישיר בהומוסקסואליות. מלבד כמות גדולה של שירים שכתב בעשור שבין 1860 ל-1870, הוא כתב בשנת 1871 את אחד החיבורים הראשונים בשפה האנגלית המגֵנים על הומוסקסואליות – "סוגיות באתיקה היוונית" (מאה עותקים פרטיים הודפסו בשנת 1883), ובו סקירה של מקרים של פדרסטיה והומוסקסואליות ביוון העתיקה, ומאמר המשך, "סוגיות באתיקה המודרנית" (1891), העוסק בדיכוי הומוסקסואליות בעידן הנוצרי. במאמר קרא סימונדס לרפורמה בחקיקה ההומופובית של אותם זמנים.
סימונדס הציג את מוגבלותן של התאוריות ה"מדעיות" המפלילות את ההומוסקסואליות, וטען שהיא רחוקה מלהיות מחלה הנגרמת בשל "נוירופתיה תורשתית שהסתבכה כתוצאה מאוננות" (כפי שסברו הסקסולוגים של המאה ה-19). בנוסף, הוא התייחס לעירוב המוטעה שבין הומוסקסואליות ותכונות אופי נשיות, וכן לדעה הרווחת כי הומוסקסואלים "מגייסים" נערים לשורותיהם. טיעוניו השונים היוו צעד משמעותי במיקוד חקר ההומוסקסואליות מחוץ למושג הצר של "אינדווידואלים פתולוגים", והביא להתרחבותו של המושג ולהתייחסות כללית וחברתית לתופעה.
שני המאמרים נקראו במחתרת על ידי שורה רחבה של משוררים וסופרים הומוסקסואלים, והם הופצו ופורסמו בסתר עשורים נוספים לאחר מותו. כתבים ומכתבים אישיים נוספים שלו פורסמו בסוף המאה ה-20, והיסטוריונים מצאו בהם עניין רב בשל התיאורים הגלויים והכנים של תרבות מינית ש"אין לשוחח אודותיה", אשר התקיימה באותה תקופה בצלו של "חוק חברתי אשר מתייחס לסוג זה של אהבה כמתועבת, דוחה, ולא טבעית". כתבי הזכרונות של סימונדס, שכתיבתם ארכה כארבע שנים, בין 1889 ל-1893, היוו את האוטוביוגרפיה הראשונה של הומוסקסואל המודע לנטיותיו המיניות ודן בהן בפתיחות.
בשנות חייו האחרונות הקדיש סימונדס זמן ואנרגיה רבים כדי לפעול בקרב רופאים, עורכי דין ופוליטיקאיים למעם שינוי הפסיקה משנת 1885, אשר קבעה שנתיים של עבודת כפייה בגין "היעדר כבוד ציבורי בין זכרים" (החוק שעל פיו הורשע אוסקר ויילד). בנוסף, יחד עם הסקסולוג הבלוק אליס, אסף סימונדס מספר רב של תיאורי מקרים של הומוסקסואלים, כולל הוא עצמו, וריכזם בספר "הומוסקסואליות - היפוך המינים". כאשר יצא הספר לבסוף ב-1897, לאחר מותו, היה מנהל עזבונו הספרותי כה נרעש עד כי רכש את כל העותקים ושכנע את הוצאת הספרים "אליס" למחוק את שמו של סימונדס משער המהדורות הבאות של הספר.
רק יותר ממאה שנים לאחר מותו יצא לראשונה באנגלית הספר הראשון שכתב בנושא הומוסקסואליות, "Soldier Love and Related Matter". הספר היה קיים בתרגום גרמני בלבד עד 2007, שכן העותק המקורי נעלם.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  פול ראסל, "100 גאים" (מאנגלית: מירי ליטווק), הוצאת אסטרולוג, 1995.
↑  "Criminal Responsibility" (1869)
"The Principles of Beauty" (1857)
"Sleep and Dreams" (2nd ed., 1857)
↑  Sodom on the Thames: Sex, Love, and Scandal in Wilde Times Morris B. Kaplan, p.112
↑  Memoirs of John Addington Symonds, ed. by Phyllis Grosskurth, Chicago: U of Chicago P, p. 131
↑  ערך בוויקיפדיה באנגלית.
↑  Howard J. Booth "Same-Sex Desire, Ethics and Double-Mindedness: the Correspondence of Henry Graham Dakyns, Henry Sidgwick and John Addington Symonds", the Journal of European Studies, 1 June 2002
↑  "Infopt.demon.co.uk". Retrieved 2006-11-15.
↑  Bart Schultz Henry Sidgwick: Eye of the Universe - An Intellectual Biography p.408-409
↑  "Dictionaryofartistorians.org". Retrieved 2006-11-15.
↑  Oliver S. Buckton, Secret Selves: Confession and Same-Sex Desire in Victorian Autobiography, p.95.
↑  Talks and Talkers, פורסם לראשונה ב-Cornhill Magazine באוגוסט 1882
↑  Phyllis Grosskurth, John Addington Symonds: a biography, London: Longmans, Green & Co. 1964, pp. 212-213
↑  "Infopt.demon.co.uk". Retrieved 2006-11-15.
↑  Soldier Love and Related Matter, translated and edited by Andrew Dakyns.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268780705171  PLWABN: 9810638121405606  BIBSYS: 90787678  BNE: XX854050  BnF: cb126895580 (data)  CANTIC: a10572569  GND: 118799541  HDS: 016402  ISNI: 0000 0001 1025 2867  LCCN: n80044846  LNB: 000080682  MusicBrainz: aeff14b2-cbed-4d84-88b2-fe7e870dbbd6  NDL: 00458214  NKC: js20181017541  NLA: 35535604  NLG: 139851  NLK: KAC201814256  NTA: 069414157  SELIBR: 314146  SNAC: w6319wvg  SUDOC: 066892848  Trove: 988119  ULAN: 500326691  VcBA: 495/8260  VIAF: 39500310   WorldCat (עם VIAF): 39500310 
עטיפת המהדורה השנייה של ספרו של סימונדס "סוגיות באתיקה היוונית" משנת 1983
גבעת אזימוט (ארץ גרהאם)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  85 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 קואורדינטות:  63°45′00″S 58°16′00″W﻿ / ﻿63.75°S 58.2667°W﻿ / -63.75; -58.2667
  (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהגבעת אזימוט(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהגבעת אזימוט(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיגבעת אזימוט(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיגבעת אזימוט
 
גבעת אזימוט (באנגלית: Azimuth Hill) הוא מחשוף סלעי נמוך, בחצי האי טריניטי, שבחלקו הצפוני ביותר של חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
מדף סלע זה בולט כחצי אי לתוך מצר תעלת הנסיך גוסטב, דרומית לשפכו של קרחון ראסל המזרחי.
גובהו של מדף הסלע 85 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה > מקור השם

שמו של מדף הסלע ניתן לו על ידי סקר שטחי חסות איי פולקנד.
מדף הסלע נקרא על שם סקר מיפוי שערך סקר שטחי חסות איי פוקלנד באזור, בשנת 1946, בו נמדד אזימוט השמש תוך שימוש בגל-אבנים שנבנה בקצה המזרחי של מחשוף הסלע.
לקריאה נוספת

• National Imagery and Mapping Agency 2020, , P 114
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  מידע גאוגרפי והיסטורי
גרהרד מונטה

| --- | --- |

 לידה:  19 ביולי 1849 Heradsbygd, נורווגיה 
 פטירה:  15 בינואר 1929 (בגיל 79) Lysaker, נורווגיה 
 מקום לימודים:  האקדמיה הלאומית הנורווגית לתעשיית המלאכה והאמנות 
 הושפע על ידי:  יוהאן פרדריק אקרסברג 
 פרסים והוקרה:  אבירות במסדר דנבורג  מפקד במסדר אולב הקדוש  מסדר כוכב הקוטב - אביר מדרגה שנייה 
 
גרהרד פיטר פרנץ מונטה (בנורווגית: Gerhard Peter Frantz Munthe‏;  19 ביולי 1849 – 15 בינואר 1929) היה צייר ומאייר נורווגי.
רקע משפחתי

מונטה נולד באלברום לרופא כריסטופר פאבלס מונטה (1816–1884) ואשתו כריסטין מרגרטה פאבלס אייבל (1827–1887). הוא היה אח של ההיסטוריון הרטוויג אנדראס מונה, הסופרת מרגרטה מונטה וקצין הצבא קרל אוסקר מונטה. הוא היה גם אחיינו של ההיסטוריון והקרטוגרף גרהרד מונטה ודודו של הגנאלוג כריסטופר מורגנשטייר מונה, הספרן וילהלם מונטה והציירת לאגרטה מונטה.
בדצמבר 1886 התחתן עם סיגרון סנדברג (1869–1957). מונטה וסנדברג התיישבו בסנדביקה ובהמשך בליזאקר. כמו כן, למונטה היה סטודיו ב־Ringstabekk לתקופה קצרה. בני הזוג התגרשו בשנת 1919, באותה שנה גרושתו נישאה לפריטיוף ננסן.
מונטה היה כותב מכתבים פורה, וכן פרסם כמה מאמרים, שחלקם נאספו ופורסמו בשנת 1919.
קריירה

כאשר מונטה עבר לכריסטיאניה בשנת 1863, כוונתו הייתה ללמוד רפואה כמו אביו, אך אביו יעץ לו לקחת את האמנויות. הוא למד אצל יוהאן פרדריק אקרסברג בשנת 1870 והמשיך אצל מורטן מולר וקנוד ברגסליין עד שנת 1874. בין השנים 1874 - 1876 למד אצל אנדראס אכנבאך ובן דודו השלישי לודביג מונטה בדיסלדורף. [6] בין 1877 ל־1882 הוא חי במינכן רוב הזמן. עם זאת, רבים מהמוטיבים שלו נלקחו מנורווגיה. בשלב זה הוא צייר בסגנון ריאליזם. הוא מיוצג עם מספר עבודות בגלריה הלאומית של נורווגיה. הוא לקח חלק בתערוכת יוניברל של שנת 1900, בתערוכה העולמית של לואיזיאנה בשנת 1904 ובמקומות אחרים.
משנות ה-1890 התנסה באמנות דקורטיבית.
בין השנים 1896–1899 הוא עסק באיור עבודותיו של הסופר והמשורר האיסלנדי סנורי סטורלוסון, יחד עם האמן אריק ורנסקיולד, אותו פגש במינכן. חלק מיצירותיו נשזרו בשטיחי קיר גדולים. הוא יצר גם קישוטים מונומנטליים, שחלקם אבדו, וכך גם ביתו בליזאקר שנשרף בשנת 1982.
מונטה היה חבר בוועדת הבחירה ב־Høstutstilling משנת 1882 עד 1890. הוא היה חבר בוועדת הגלריה הלאומית של נורווגיה בין השנים 1892 ל־1905 ואיגוד המלאכה הנורווגי מ־1897 ועד מותו, ויו"ר הגלריה הלאומית בין השנים 1905 עד 1907.
הוא מונה למפקד המסדר הנורווגי המלכותי של סנט אולב ולאביר מסדר הדנברוג הדני ומסדר כוכב הקוטב השוודי.
הוא נפטר בברום, אך נקבר באלברום.
גלריה

עיצוב כריכת מילון כיס
החולבת, 1890
ערב באֶגדאל, 1888
פלג באביב, 1890
המחזרים (בנות הזוהר הצפוני); עיצוב שטיח קיר, 1882
מונתה מצייר; תצלום מ-1905
הערות שוליים

1 2 3 4  Vidar Poulsson, Gerhard Munthe - 2, Norsk biografisk leksikon, 2020-02-25
↑  Terje Bratberg, Munthe, Store norske leksikon, 2020-09-09
↑  Mats Linder, Gerhard Munthe, Store norske leksikon, 2019-06-26
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 90542864  BnF: cb125293779 (data)  GND: 118920359  ISNI: 0000 0000 6648 5101  KulturNav: f5f1d003-575d-456c-a5a2-42b0d2683d0b  LCCN: n88212253  NTA: 069460604  RKD: 58507  SELIBR: 307360  SUDOC: 170694658  ULAN: 500004399  VIAF: 9957971   WorldCat (עם VIAF): 9957971
גרהרד פון שוורין

| --- | --- |

גרהרד פון שוורין
 לידה:  23 ביוני 1899 הנובר, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 פטירה:  29 באוקטובר 1980 (בגיל 81) רוטק-אגרן, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 מדינה:  גרמניה 
 כינוי:  "גרד"
 השתייכות:   צבא הקיסרות הגרמנית  רייכסווהר ורמאכט ורמאכט
 תקופת הפעילות:  1914–1920   1923 – 1945
 דרגה:   גנרל חיל השריון
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיית גרוסדויטשלנד מפקד דיוויזיית היגר השמינית מפקד הדיוויזיה ה-16 מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-116 מפקד דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-90 מפקד קורפוס הפאנצר ה-76
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   עיטור בית הוהנצולרן עם חרבות
 
גנרל חיל השריון גרהרד הלמוט דטלוף גראף פון שוורין (בגרמנית: Gerhard Helmuth Detloff Graf von Schwerin;‏ 23 ביוני 1899 – 29 באוקטובר 1980) היה מפקד בכיר בוורמאכט במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

שוורין נולד ב-23 ביוני 1899 בעיר הנובר שהשתייכה אז לקיסרות הגרמנית, למשפחה אריסטוקרטית. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 התגייס כפהנריך (צוער) לצבא הקיסרות הגרמנית והוצב ברגימנט המשמר ה-2. ב-8 ביוני 1915 הועלה לדרגת לויטננט, ובהמשך שימש כשליש גדודי ומפקד פלוגה. הוא נפצע ב-26 בספטמבר 1918 ואושפז בבית חולים עד תום המלחמה. על שירותו הוא קיבל פרט לשתי דרגות של צלב הברזל, גם עיטורים נוספים מבית הוהנצולרן. עם שחרורו מבית החולים, הצטרף לרייכסווהר, אולם סולק ממנו באביב 1920 עם המעבר לצבא של 100,000 איש.
שוורין עבד בחברה לייבוא קפה בברמן, ולאחר מכן בחברת נפט בברלין. ב-1922 הוא חזר לשרת ברייכסווהר בדרגת לוטננט, והוצב ברגימנט ה-1 (פרוסיה). בקיץ 1925 הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט, וב-1 במאי 1933 הועלה לדרגת האופטמן. בין 1933–1935 הוא למד במכללה צבאית, וב-15 באוקטובר 1935 הוצב במטה הדיוויזיה ה-22. ב-1 במרץ 1937 הועלה לדרגת מיור, והחל מ-1 באוקטובר של אותה שנה שימש כמפקד גדוד ברגימנט ה-17. בסתיו 1938 הוצב במשרד האפסנאות, וב-1 באפריל 1939 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט. שוורין לא היה נאמן למפלגה הנאצית ואף נפגש עם נציגים בריטיים וניסה להזהיר אותם מפני כוונותיו של היטלר לתקוף את פולין.
ביוגרפיה > אחריתו

שוורין שוחרר מהשבי ב-1947, ועד 1949 עבד במטה הכיבוש האמריקני. במאי 1950 מינה אותו הקנצלר קונראד אדנאואר כיועץ שלו לענייני צבא, ובהמשך מינה אותו לראש "המרכז לשירות המולדת" (Zentrale für Heimatdienst), שהיה אחראי על בנייה מחדש של כוחות ביטחון הפנים של גרמניה בתקופת הכיבוש האמריקני. הוא סולק מתפקידו עוד באותה שנה כיוון שלא שמר על החשאיות הנדרשת ושוחח עליו עם העיתונות. הוצע לו להתגייס לבונדסוור, אולם הוא סירב.
גמר הליגה האירופית 2012

גמר הליגה האירופית 2012 התקיים בארנה נציונאלה בבוקרשט, רומניה ב-9 במאי 2012, ובו נקבע כי הזוכה בטורניר הליגה האירופית לעונת 2011/2012 היא אתלטיקו מדריד הספרדית, שניצחה במשחק את בת ארצה אתלטיק בילבאו בתוצאה 3-0. הייתה זו המהדורה ה-41 של המפעל, והשלישית מאז המעבר מגביע אופ"א לליגה האירופית.
בפעם השנייה ברציפות, והתשיעית בסך הכול בתולדות משחקי גמר המפעל, נפגשו שתי קבוצות מאותה המדינה בשלב הגמר. היה זה גמר כל-ספרדי שני בתולדות המפעל, והראשון מאז גמר גביע אופ"א 2007 בין סביליה לאספניול. ספרד היא אחת מתוך חמש מדינות ששלחו שתי נציגות לגמר המפעל, יחד עם איטליה (ארבע פעמים), אנגליה, גרמניה המערבית ופורטוגל (פעם אחת כל אחת). שתי הקבוצות הופיעו בגמר השני בתולדותיהן, כאשר אתלטיקו מדריד שבה לגמר שנתיים לאחר שניצחה בגמר הליגה האירופית 2010, בעוד בילבאו הופיעה בגמר לראשונה מאז גמר גביע אופ"א 1977, ששוחק בשיטת-בית חוץ, ובו הפסידה ליובנטוס לאחר שוויון 2-2 ובעקבות חוק שערי חוץ.
שתי הקבוצות התחילו את דרכן האירופית באותה העונה בליגה האירופית, בעקבות מיקומן בעונת 2010/2011 בליגה הספרדית. בילבאו ואתלטיקו, בצוותא עם סביליה, סיימו עם אותו מספר נקודות (58), אך המאזן הפנימי בין שלוש הקבוצות קבע כי בילבאו, בעלת המאזן השני בטיבו, תסיים את העונה במקום השישי המוביל לשלב הפלייאוף במוקדמות, בעוד אתלטיקו תסיים במקום השביעי המוביל לסיבוב המוקדמות השלישי.
במשחק עצמו כבש רדאמל פלקאו צמד שערים במחצית הראשונה, הראשון כבר לאחר שבע דקות והשני בדקה ה-34. דייגו הוסיף שער שלישי בדקה ה-85, וקבע את תוצאת המשחק, 3-0 לאתלטיקו מדריד. פלקאו היה לכדורגלן הראשון שזוכה בליגה האירופית שתי עונות ברציפות עם שני מועדונים שונים, לאחר הזכייה עם פורטו עונה קודם לכן. כמו כן, הוא היה למלך שערי המפעל עונה שנייה ברציפות, עם 12 כיבושים, ולשחקן המצטיין בגמר השני ברציפות.
סיכום המשחק > מחצית ראשונה

אתלטיקו מדריד הגיעה לגמר המפעל תחת המאמן דייגו סימאונה, אשר הגיע לקבוצה פחות מחצי שנה קודם לכן, כאשר החליף את גרגוריו מנסאנו. למשחק הגמר עלה במערך של 4-2-3-1, כאשר מריו סוארס וגבי הקפטן במרכז השדה, ארדה טוראן ודייגו, מלך הבישולים של העונה בליגה האירופית, בתפקידי הקיצוניים באגף, אדריאן לופס שכבש שמונה שערים באירופה באותה העונה כקשר התקפי, ומלך שערי המפעל, רדאמל פלקאו, שכבש עשרה שערים עד אז בעונה האירופית, פותח בחוד ההתקפה. מנגד, בילבאו אף היא העפילה לגמר תחת מאמן ארגנטינאי, מרסלו בייאלסה, שבעברו כמאמן נבחרת ארגנטינה אף אימן את סימאונה (בין היתר במונדיאל 2002). ייחודו של המועדון הוא בכך שבשורותיו משחקים כדורגלנים ממוצא בסקי בלבד, וכך הגיעה הקבוצה עם סגל כל-ספרדי, למעט פרננדו אמורבייטה הונצואלי, אשר הוריו ממוצא בסקי ושגדל מגיל 11 במחלקת הנוער של המועדון. עם חלק התקפי מעולה שכלל בין היתר את איקר מוניאין, מרקל סוסאטה ופרננדו יורנטה, חיפשה הקבוצה מבילבאו להפתיע ולזכות בתואר.
פלקאו, כובש השער היחיד ומצטיין הגמר הקודם במדי פורטו, כבש את השער הראשון כבר בדקה השביעית. הוא קיבל כדור עומק מדייגו סמוך לרחבה, חדר פנימה מימין, היתל בשומר שלו אמורבייטה וסובב היטב לחיבורים הרחוקים של גורקה אירייסוס. שער מרהיב לחלוץ הקולומביאני.
בדקה ה-24 הגיע האיום הממשי הראשון של בילבאו על השער של אתלטיקו. מוניאין השתלט על ניסיון הרחקה כושל של ההגנה כשלושים מטרים מהשער. מוניאין התקדם ומכ-25 מטרים בעט כדור עוצמתי ושטוח, שנהדף היטב על ידי טיבו קורטואה.
בדקה ה-34 השלים פלקאו צמד בשער נאה נוסף. טעות קשה של אמורבייטה, שהתמהמה עם הכדור באגף ימין סמוך לרחבה, ואיבד את הכדור לז'ואאו מירנדה. הבלם הברזילאי העביר היטב לטוראן, שמסר אל תיבת החמש, שם קיבל פלקאו את הכדור עם הגב אל השער. פלקאו הסתובב היטב עם העקב תוך שהוא מבלבל את יון אורטנצ'ה שאיבד שיווי משקל ונפל. את המהלך סיים פלקאו עם בעיטה ברגל שמאל לפינה ולרשת, 2-0 לאתלטיקו, וצמד שערים לפלקאו.
התוצאה נשארה עד לתום המחצית הראשונה. אתלטיקו התקרבה משמעותית לזכייה שנייה בתולדותיה בתואר, פלקאו העמיק את שליטתו בראש טבלת מלך השערים עם 12 כיבושים.
סיכום המשחק > מחצית שנייה

לקראת המחצית השנייה ביצע בייאלסה חילוף כפול. המגן השמאלי אורטנצ'ה והקשר המרכזי אנדר איטוראספה יצאו, ובמקומם עלו הקשר איניגו פרס והחלוץ איבאי גומס. איבאי הגיע למצב כיבוש בדקה השבעים, לאחר שאנדוני איראולה הגביה לרחבה, מירנדה הרחיק בעקב, ואיבאי הגיע ראשון ובעט חזק מהאוויר, אך החמיץ את המסגרת. שתי דקות בלבד עברו וחואנפראן איבד כדור לאיבאי בתוך הרחבה, הניסיון להעביר רוחב נהדף למרכז הרחבה על ידי קורטואה, ואוסקר דה מרקוס הגיע ראשון ובעט בנגיעה מעל לשער.
בילבאו המשיכה ללחוץ, ובדקה ה-77 התקרבה לשער המצמק. שוב הרחקה כושלת של ההגנה הגיעה לשחקן ירוק, סוסאטה, שבעט בעוצמה ברגל שמאל מ-18 מטרים, אך החמיץ במעט את המסגרת. שתי דקות עברו ושוב סוסאטה מצא עצמו במצב נוח לכיבוש, לאחר שנותר חופשי בתום ערבובייה ברחבה ובעט משמונה מטרים לגופו של קורטואה.
מן העבר השני, פלקאו היה קרוב לשלושער בדקה השמונים, כאשר פרץ היטב בשמאל, חתך למרכז הרחבה ובעט שטוח לפינה, אך נעצר בקורה. חמש דקות חלפו, ואתלטיקו הכריעה סופית את המשחק בשער שלישי. דייגו קיבל כדור במרכז השדה, התקדם ללא מפריע, חדר לרחבה ועקף משמאל את אמורבייטה, ומול אירייסוס בעט בשמאל שטוח ומדויק לפינה הרחוקה. 3-0 מרשים לאתלטיקו מדריד, שזוכה בפעם השנייה תוך שלוש עונות בליגה האירופית.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 9 במאי 2012 | ספרד אתלטיקו מדריד | 3 - 0 | ספרד אתלטיק בילבאו | ארנה נציונאלה, בוקרשט, רומניה צופים: 52,347 שיפוט: גרמניה וולפגנג שטארק |
| 9 במאי 2012 | רדאמל פלקאו  34', 7'   דייגו  85' | (סיקור) |  | ארנה נציונאלה, בוקרשט, רומניה צופים: 52,347 שיפוט: גרמניה וולפגנג שטארק |
סיכום המשחק > הרכבי הקבוצות

| --- | --- |
              אתלטיקו מדריד :               אתלטיק בילבאו
סטטיסטיקות

|  | אתלטיקו מדריד | אתלטיק בילבאו |
| --- | --- | --- |
| שערים | 3 | 0 |
| בעיטות לשער | 15 | 16 |
| בעיטות למסגרת | 6 | 3 |
| החזקה בכדור | 41% | 59% |
| קרנות | 3 | 8 |
| עבירות | 25 | 14 |
| נבדלים | 2 | 3 |
| כרטיסים צהובים | 1 | 4 |
כרטיסים אדומים: 0
גרהרד וגנר

| --- | --- |

 לידה:  23 בנובמבר 1898 שוורין, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית 
 פטירה:  26 ביוני 1987 (בגיל 88) אלטנקירכן, גרמניה המערבית גרמניה המערבית 
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  הצי הגרמני הקיסרי הצי הגרמני הקיסרי   רייכסמרינה רייכסמרינה   קריגסמרינה קריגסמרינה    בונדסמרינה
 תקופת הפעילות:  1916–1945   1957 – 1962
 דרגה:   ויצה-אדמירל (קריגסמרינה)   קונטר-אדמירל (בונדסמרינה)
 תפקידים בשירות
 סגן המפקח של הבונדסמרינה
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה
 
גרהרד וגנר (בגרמנית: Gerhard Wagner ;‏ 23 בנובמבר 1898 – 26 ביוני 1987) היה קצין ימי גרמני, שסיים את הקריירה שלו כקונטר-אדמירל (אדמירל אחורי) של הצי הגרמני בגרמניה המערבית.
ביוגרפיה > ראשית חייו

וגנר נולד בשוורין ב-23 בנובמבר 1898, והצטרף לצי הגרמני הקיסרי ב-4 ביולי 1916. ב-1 בנובמבר 1916 הוא הוצב על אוניית המערכה SMS פרינצרגנט לואיטפולד, ולקראת סוף המלחמה הוא שירת על אוניית המערכה SMS קניג אלברט. לאחר המלחמה הוא לחם בשורות הפרייקורפס, ולאחר מכן הצטרף לרייכסמרינה.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

בתחילת מלחמת העולם השנייה וגנר היה נספח ימי במדריד, ספרד. "קמפיין וגנר" נקרא על שמו, ובו יוצאו מינואר עד אוגוסט 1940 300 טונות סחורות אסטרטגיות, בעיקר טונגסטן, מספרד לגרמניה לשימוש בחומרי מלחמה. לאחר ה-1 בספטמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הועברו חלקי מטוסים לספרד. הייצוא הגרמני לספרד שגבר במהלך מלחמת האזרחים בספרד בוצע בעיקר בדרך הים. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ניסו בעלות הברית לחסום את סחר נתיבי הים הזה, ו"קמפיין וגנר" תוכנן לארגן ספינות סוחר גרמניות שנתקעו לאחר מכן בנמלים ספרדים כשהם מחליפים את דגליהם ועברו לבעלות חלקית של היזם הספרדי חואן מארץ'.
במהלך מלחמת העולם השנייה הפך וגנר לראש המחלקה המבצעית של המטה הימי. בתום המלחמה נכח וגנר יחד עם המפקד העליון של הקריגסמרינה, הנס-גאורג פון פרידבורג, וחתם על כניעת הכוחות הגרמנים בצפון גרמניה בלינבורג ב־4 במאי 1945 למפקד הבריטי, ברנרד מונטגומרי.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

לאחר מכן מסר וגנר עדות ב-13 וב-14 במאי 1946 במשפטי נירנברג.
וגנר היה חבר ב"צוות ההיסטורי הימי" שבסיסו בברמרהאפן, שהורכב מקבוצה של קציני חיל הים הגרמני שמונתה על ידי חיל הים האמריקני לרשום את חוויות המלחמה של כוחות חיל הים הגרמניים מנקודת מבט גרמנית. הקבוצה הוציאה דו"ח בשנת 1949 תחת הכותרת פוטנציאל לוחמה סובייטית נגד צוללות (סיכום היסטורי של פעולות הלוחמה נגד הצוללות הסובייטיות (ASW) במהלך מלחמת העולם השנייה), ובו פירוט המשימות של הצוללות הגרמניות U-18, U-19, U-20, U-23, U-24, U-576, U-752, U-986 ו- U-997 בשנים 1942 עד 1945.
בשנת 1951 כתב הצוות ההיסטורי הימי וגנר מאמר שכותרתו "ביקורת על חיבורו של סגן האדמירל אברהרד וייכולד על 'ספינות שטח גרמניות - מדיניות ומבצעים במלחמת העולם השנייה' (הוכרז ב- ONI GHS / 4)".
בחיל הים של גרמניה המערבית לאחר המלחמה מונה וגנר לתפקיד סגן מפקח חיל הים. הוא היה קצין הצי הראשון שמילא את תפקיד כוח המשולב של ארגון האמנה הצפון אטלנטית המפקד על כוחות הימיים הבלטיים משנת 1961 עד 1962, שכותרתו בתחילה 'מפקד כוחות חיל הים של הצפון אזור מרכז אירופה'. בתפקיד זה הוא כיהן בדרגה של סגן אדמירל.
הוא נפטר באלטנקירכן ב-26 ביוני 1987 בגיל 89 שנים.