stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוברט ג'נקינס אונדרדונק
ביוגרפיה

רוברט בא מ"משפחה הולנדית מכובדת ותרבותית."  אביו היה מנהל בית הספר סנט ג'יימס ליד האגרסטאון, מרילנד, בין 1869 למותו ב-1895, וכיהן כנשיא המכללה החקלאית של מרילנד (אוניברסיטת מרילנד) בין 1861 ל-1864. דודיו הגדולים היו בישופים של הכנסייה האפיסקופלית. רוברט ג'נקינס אונדרדונק למד אמנות באקדמיה הלאומית לעיצוב ובליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק בשנות ה-70 של המאה ה-19. בין מוריו היו ויליאם מריט צ'ייס וג'יימס קרול בקוויט.
הוא נסע לטקסס בשנת 1878.[3] ויליאם רוברט נגלי, חברו ממרילנד, כבר עבר לטקסס לגור בחווה. רוברט התחתן עם אמילי גולד בשנת 1881 ונולדו להם שלושה ילדים. הוא קיווה לבצע דיוקנאות עבור אזרחי טקסס העשירים ולהרוויח מספיק כסף כדי לנסוע לאירופה. בסופו של דבר הוא שהה בטקסס במשך שלושים ושמונה שנים, שם צייר ולימד.
רוברט היה מייסד מועדוני האמנות הראשונים בטקסס. הוא סייע בארגון "מועדון ספל הפליז", קבוצה של אמנים בסן אנטוניו שיצאו לנוף כדי לצייר. המועדון כלל את חוסה ארפה, ליאו קוטון, רולה טיילור, טום בראון וארנסט ראבה.
בסן אנטוניו הוא הקים אגודת אמנות לציירות נשים, מועדון ואן דייק, שלימים הפך לליגת האמנויות של סן אנטוניו; בתו אלינור הייתה חברה ומארגנת חשובה. בשנת 1893 בדאלאס, הוא ייסד את ליגת הסטודנטים לאמנות של דאלאס, שתלמידיה הציגו את ציוריהם מדי שנה ביריד המדינה של טקסס.
יצירת המופת של אונדרדונק, הציור "נפילת אלאמו" משנת 1903, הוצגה בתערוכת הרכישה של לואיזיאנה ב-1904 בסנט לואיס, והיא שוכנת בארכיון המדינה של טקסס. הוא תופס מקום מרכזי בציור דמותו של דייווי קרוקט, תיאור שחוזר אינספור פעמים בדפוס. קרוקט מתואר בסגנון איקוני  לפי ההיסטוריה של אמני טקסס שכתב פיסק, אונדרדונק היה מדורג כאחד האמנים הטובים ביותר באמריקה אם כי בילה יותר זמן בציור ולא בהוראה.
שניים משלושת ילדיו של אונדרדונק הטביעו את חותמם גם באמנות טקסס: אלינור (1884–1964)  הייתה מיניאטוריסטית מוערכת, וג'וליאן אונדרדונק (1882–1922) נודע כ"צייר הבלובונט. " ג'וליאן למד באקדמיה הצבאית של מערב טקסס שנוסדה ב-1893 וכמו אביו רוברט, למד ציור בניו יורק עם ויליאם מריט צ'ייס לפני שחזר לטקסס ב-1909.
רוברט מת ב-1917 בגיל שישים וחמש בביתו בסן אנטוניו. עבודותיו נמצאות באוספים של מוזיאון וויטה, מוזיאון סטארק לאמנות, מוזיאון דאלאס לאמנות וספריית מדינת טקסס.
הערות שוליים

1 2  Texas State Historical Association, Onderdonk, Robert Jenkins, Texas State Historical Association (באנגלית)
↑  Nancy Hopkins Reily, Georgia O'Keeffe, a Private Friendship, Sunstone Press, 2007, ISBN 978-0-86534-451-8. (באנגלית)
1 2 3  Reitzes, Lisa B.; Stephanie Street; Gerry D. Scott; Shelby Wells (2003). A national image: the American painting and sculpture collection in the San Antonio Museum of Art. U of Texas P. p. 112
↑  Cecilia Steinfeldt, Witte Memorial Museum, Art for History's Sake: The Texas Collection of the Witte Museum, Texas State Historical Association for the Witte Museum of the San Antonio Museum Association, 1993, ISBN 978-0-87611-116-1. (באנגלית)
1 2  "Texas Artsts: Robert Onderdonk"
1 2  Culture in the American Southwest: the earth, the sky, the people
↑  Bill Groneman, David Crockett: Hero of the Common Man, Macmillan, 2005-11, ISBN 978-0-7653-1067-5. (באנגלית)
↑  Texas State Historical Association, Onderdonk, Eleanor Rogers, Texas State Historical Association (באנגלית)
↑  Carrie Hunnicutt, Heritage Auctions Art of the American West and Texas Art Auction Catalog #5019, Dallas, TX, Heritage Capital Corporation, 2009-06, ISBN 978-1-59967-376-9. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0001 1654 4078  LCCN: n2001058806  RKD: 96136  SNAC: w6f77tpt  ULAN: 500071302  VIAF: 60890191   WorldCat (עם VIAF): 60890191 
טיוטה לציור - נפילת אלמו, 1901
צייד בופלו, 1898
חווה מקסיקנית, 1887
רוסטרטולה

| רוסטרטולה |
| --- | --- |
חרטומית אוסטרלית חרטומית אוסטרלית
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: חופמאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: מקוריתיים
סוג:: רוסטרטולה
מינים
 Rostratula benghalensis  Rostratula australis
שם מדעי
 Rostratula ‏וייו, 1816
תחום תפוצה


רוסטרטולה (שם מדעי: Rostratula) היא סוג של עופות מים ממשפחת המקוריתיים שבסדרת החופמאים הכולל 2 מינים בעלי מקור דמוי-חרטום ארוך. הם חיים בביצות ברחבי אפריקה, דרום אסיה ואוסטרליה. זהו הסוג הגדול במשפחה, לצד המין היחידי בסוגו מקורית אמריקנית.
המינים של סוג זה מזכירים את החרטומית ממשפחת החרטומניים, אך הם בעלי טבעות שחורות סביב העיניים, צבעים ראוותניים, והם בעלי דו-צורתיות זוויגית בולטת. הנקבות גדולות מהזכרים, אך גם בהירות מהם והן מזדווגות עם זכרים רבים, המטפלים לבד בקן ובצאצאים המוסווים בצמחייה.
סוג זה מצוי לאורך ביצות, בריכות ומקווי מים רדודים בהם הם מדשדשים ושולפים עם מקורם חרקים, רכיכות, תולעים וזרעים. לרוב הם חיים בגפם או בזוג ולעיתים בקבוצות קטנות.
מינים

חרטומית בנגלית (Rostratula benghalensis)
חרטומית אוסטרלית (Rostratula australis)
Rostratula minator - נכחד
קרחון פטוס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית 
 קואורדינטות:  63°48′00″S 59°04′00″W﻿ / ﻿63.8°S 59.0667°W﻿ / -63.8; -59.0667
  (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהקרחון פטוס(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהקרחון פטוס(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון פטוס(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון פטוס
 
קרחון פטוס או קרחון פטס (באנגלית: Pettus Glacier) הוא קרחון צר, בחצי האי טריניטי שבקצה הצפוני של חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 17 קילומטרים, והוא צר ועמוק.
הקרחון זורם לכיוון צפון מקיר אבוני, ונשפך אל הדום הקרח גאווין, בין גבעת פוינטר וכיפת טינסל.
היסטוריה > מיפוי הקרחון

הקרחון צולם מהאוויר על ידי משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד, בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1956–1957.
הקרחון נסקר ומופה על ידי סוקרים מטעם סקר שטחי חסות איי פוקלנד, שיצאו לסקר מבסיס מפרץ התקווה בשנת 1960.
היסטוריה > מקור השם

שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
הקרחון נקרא על שמו של רוברט נ. פטוס (Robert N. Pettus), שהיה טייס עבור משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד, בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1956–1957.
לקריאה נוספת

• Jane G. Ferrigno, Alison J. Cook, Kevin M. Foley, Richard S. Williams, Jr., Charles Swithinbank, Adrian J. Fox, Janet W. Thomson, and Jörn Sievers, , P 29
קרלובו

קרלובו (בולגרית: Карлово) היא עיר בדרום-מרכז בולגריה בשטח מחוז פלובדיב, השוכנת על המורדות הדרומיים של רכס הרי הבלקן ובחלקה בעמק הוורדים הבולגרי, 147 ק"מ מהבירה סופיה ו-60 ק"מ צפונית לבירת המחוז פלובדיב.
היסטוריה

ראשית ההתיישבות המאורגנת במקום מתוארכת לתקופת הברונזה המאוחרת, עידן הממלכה התראקית ובחפירות ארכאולוגיות שנערכו באזור ב-2005 נמצאו שרידי עיר-מדינה, (פוליס), תראקית מרכזית. היישוב נכבש על ידי הרומאים במאה ה-1 ובהמשך עבר לידי האימפריה הביזנטית. בתקופת האימפריה הבולגרית הראשונה הוקמה במקום מצודה בשם קוֹפְּסִיס אשר חוזקה והורחבה בימיו של סמילץ קיסר האימפריה הבולגרית השנייה. בסוף המאה ה-14 נכבשה המצודה והוחרבה על ידי צבאות האימפריה העות'מאנית. היישוב המודרני התרחב מהכפר סוּשִיצָה שהוקם ב-1483 לכדי עיירה מרכזית במחוז העות'מאני רומליה.
בקרלובו נולד לוחם החירות הבולגרי וסיל לבסקי ממובילי המאבק מול העות'מאנים לעצמאות בולגריה והיא הייתה מרכז תרבותי ופוליטי ללוחמי החופש הבולגרים. בראשית 1878, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית שוחרר היישוב על ידי צבא האימפריה הרוסית והפך מתוקף סיכומי קונגרס ברלין חלק מהמחוז העות'מאני האוטונומי רומליה המזרחית. ב-1885 סופחו שטחי רומליה המזרחית ובכלל זה העיר קרלובו לנסיכות בולגריה. בין 1953 ל-1962 שונה שמה של העיר ללבסקיגראד.
כלכלה

העיירה מפורסמת בשמן הוורדים המיוצר בה ומשמש לתעשיית התמרוקים. כמו כן קיימת תעשיית מזון ועיבוד עץ. בשטח הרשות המקומית מגדלים גם חיטה, שעורה ושיפון. בסמוך לעיר עובר הכביש המהיר E-78 המקשר אותה לבירה סופיה. תחנת הרכבת שבעיר מהווה צומת דרכים חשובה בקשר הרכבות בין הבירה סופיה לערי הים השחור כגון בורגס.
אקלים

בעיר שורר אקלים ממוזג מתון. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 11.4oc וערכי הקיצון הממוצעים נעים מ 0oc בחודש ינואר ועד 23oc בחודש יולי. כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 694 מילימטרים.
הקהילה היהודית

סוחרי בדים וצמר יהודים הגיעו לעיר קרלובו בראשית המאה ה-18. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית ולאחריה סבלו יהודי העיר התקפות אנטישמיות רבות מצד תושבי המקום. חלק מבני הקהילה נמלטו לעיר פלובדיב, שם התקיימה קהילה גדולה ומאורגנת שמסוגלת הייתה להגן עליהם וחלקם, יחד עם אלפים מיהודי בולגריה נמלטו עם הצבא העות'מאני הנסוג לכוון הערים אדירנה ואיסטנבול. בראשית המאה ה-20, לא נכללה הקהילה ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בבולגריה ומניחים שממועד זה כבר לא התגוררו יהודים בעיר.
ערים תאומות

בלארוס ברנוביץ', בלארוס.
פולין פוזנן, פולין.
ארצות הברית וינצ'סטר, קונטיקט, ארצות הברית
הערות שוליים

↑  "האקלים בעיר קרלובו", באתר הרשות המקומית קרלובו (בבולגרית).
↑  Tamir, V., Bulgaria and Her Jews: A dubious symbiosis, 1979, p. 94–95, Yeshiva University Press.
↑  צבי קרן, "הקהילה היהודית בקרלובו" באתר "כולנו בולגרים" אתר הבית של יהודי בולגריה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564984405171  BnF: cb13327536k (data)  GND: 4508233-9  LCCN: n86118755  NKC: ge565418  VIAF: 151356756   WorldCat (עם VIAF): 151356756
קודיפיקציה

בעולם המשפט, קודיפיקציה, הוא תהליך יצירתו של קודקס, כלומר כינוס ואיסוף של חוקים קיימים, עריכתם והתאמתם לזמן ולמצב הנוכחי, או יצירה של מערכת חוקים בתחום מסוים.
קודיפיקציה ביהדות

המשנה, שהיא הקובץ הראשון בתורה שבעל-פה, למעשה הייתה ניסיון הקודיפיקציה הראשון ביהדות. המשנה מכנסת את החוקים הניתנים בתורה שבכתב, את המישור שעבר במסורת שבעל פה, וכן את הפרשנויות והפסיקות של החכמים עד כתיבתה. קובץ זה הוא חותם- כל קודקס שבה אחרי המשנה התבסס עליה ולא חלק עליה; והוא מקיף- היא כוללת את כל תחומי המשפט וההלכה ביהדות ומארגנת אותם על פי נושאים.
לאחר המשנה חובר התלמוד. שהוסיף על המשנה מישור אף יותר רחב ומקיף של פסיקות, דיונים והלכות, משולבים יחד עם סיפורי אגדה ותכנים אחרים. היהדות שאחרי התלמוד למדה בעיקר בו, ופסקה הלכה ממנו. אבל אורכו של החיבור, שפתו הסבוכה והקצרנית, והארגון הלא-ליניארי של הטקסט, הופכים אותו לקשה ביותר לשימוש כספר יעץ.
בתקופת הגאונים, (המאה ה-10) רס"ג הוא הראשון שניסה למסד את ההלכה בתקופתו בחיבור מסודר, אך ספר כלל המצוות שלו לא השתמר בקהילות ישראל. ממשיכו היה הרמב"ם, במאה ה-12, שקיבץ בצורה מסודרת ותמציתית יחסית את כל ההלכה הרלוונטית לימיו, ואת זאת שאינה רלוונטית, בספר משנה תורה. הוא היה הכותב הרבני הראשון שהקודקס שלו התקבל בצורה רחבה. אחריו נודע רבי יוסף קארו שביצע במאה ה-16 קודיפיקציה יעילה בחיבורו הבית יוסף, שליקט ותיאם את הגישות השונות בהלכה. את החיבור הזה קיצר לספר השולחן ערוך, שמהווה הלכה למעשה מקור עיקרי לפסיקת הלכה בימינו.
הקודיפיקציה בצרפת

בצרפת היו נהוגות שיטות משפט שונות: קנוני, רומי, מנהגי, מקומי. הליך הקודיפיקציה בצרפת מסמל את תום תקופת המשפט המשותף לכל אירופה. זהו מעבר למשהו לאומי, המשקף מגמה כללית בכל אירופה. עידן חדש מבחינה פוליטית, המהפכה הצרפתית. הקודקס נחקק ב-1804, השפעתו ניכרת עד היום. קודקס נפוליאון - נפוליאון נתן את הדחיפה לסיום הקודיפיקציה, ותכונות הקודקס מושפעות מהתערבותו. קוד נפוליאון מנוסח בפשטות (בעיקר עקב השפעה גדולה של מונטסקיה). הקודקס מופנה לעם ואינו מורכב. הוראות יסודיות בו לא השתנו עד היום, ומהווים את עמוד השדרה של החיים הציבוריים.
הקודיפיקציה בגרמניה > המשפט הפרטי בגרמניה: רקע היסטורי

גרמניה הייתה מורכבת משיטות משפט שונות בגלל חלוקתה למדינות קטנות ונסיכויות. כמו כן בגרמניה למדו ופסקו על פי המשפט הרומי של יוסטיניאנוס. עבודות הכנה לקודקס האזרחי הגרמני התבססו על גרסה מודרנית של ה–Degista. אף על פי שיטות המשפט השונות המכנה המשותף היה המשפט הרומי והשפה הגרמנית. במאה ה-19 מתפתח בגרמניה פולמוס, בין התומכים בקודיפיקציה, לבין המתנגדים. נקודת המוצא הייתה שריבוי שיטות אינו רצוי. מתחילים להישמע קולות, הקוראים לחקיקתו של קודקס אזרחי אחיד לגרמניה. המתנגדים טענו כי רעיון הקודקס הוא נוכרי (צרפתי).
ראשי המזוהים עם הוויכוח הם סביגני (Savigny) וטיבו (Thibaut). סביגני שייך לאסכולה ההיסטורית של המשפט. סביגני טען שהמשפט מתקדם באופן טבעי ואין לכפות עליו מודלים זרים. לכל עם תרבות משלו ולכן משפט משלו. ייתכן שהקודקס יתפתח עם הזמן בצורה טבעית. אך אין לאוכפו. סביגני התנגד גם לקודקס הצרפתי. טיבו דגל ברעיון הקודיפיקציה, כפטריוט שלחם נגד הצרפתים לא חש בנחיתות למולם. ולא רצה לאמץ את הקודקס הצרפתי במדויק. הוא סבר כי השיטה הגרמנית הקיימת היא שיטה מסורבלת ובלתי אחידה. גישתו ניצחה בוויכוח.
הקודיפיקציה בגרמניה > הפנדקטיסטיקה

לאחר ניצחונו של טיבו, החלו בשנות ה–80 של המאה ה–19 את העבודה. הקודקס הגרמני הוכן על ידי פרופסורים השייכים לאסכולת הפנדקטיסטיקה, אסכולה שהתפתחה במאה ה–19, והתבססה על טקסטים רומאים, אך לא הסתפקה בכתוב, אלא ניתחה אותם ופירשה אותם על פי המקובל לתקופה. המושגים שלהם מדעיים, תוך הגעה לרמת הפשטה גבוהה, היוצרים שיטה סיסטמאתית והומוגנית ככל האפשר. הפרופסור החשוב ביניהם הוא ווינדשהייד (Windscheid) והוא יצר את הטיוטות לקודקס הגרמני שנכנס לתוקף ב-1 בינואר 1900.
הקודיפיקציה בגרמניה > התפתחות הקודיפיקציה בגרמניה

ה-BGB הוא הקודקס הגרמני, נכתב על ידי פרופסורים, והיה מורכב ביותר. הוא מחולק לחמישה ספרים: חלק כללי, חיובים, חוזים, קניין, משפחה, ירושה. החלק הכללי מגדיר את כל מושגי היסוד לשאר החלקים. ביקורת: ספק אם יש צורך ליצור מסגרת כללית לכל דבר.
הקודיפיקציה ביוון > התפתחות המשפט היווני – תקופות (הלניסטית, רומית, ביזנטית, מוסלמית)

ניתן לחלק את ההתפתחות של המשפט היווני לחמש תקופות:
תקופה קלאסית: תקופת הפוליס: השפעה עקיפה על המשפט הרומי, והשפעה רעיונית של הפילוסופיה.
תקופת המשפט הרומי: מיזוג של המשפט הרומי אל המשפט היווני, בעיקר מחלקה המזרחי של האימפריה.
התקופה הביזנטית: הצטמצמות של מערכת המשפט.
תקופת הכיבוש העות'מאני: השלטון לא כופה על היוונים את המשפט המוסלמי, ולכן אין התמזגות.
יוון העצמאית: חיפוש אחר משפט לאומי, ביטול המשפט העות'מאני, רצון ליצור קודיפיקציה, כאשר בתקופת הביניים השתמשו במשפט הקודם של הקיסרים הנוצרים.
הקודיפיקציה ביוון > העידן המודרני. הקודקס היוני. השפעות זרות

השלב הראשון בעידן המודרני הוא הסתמכות על ה – Hexabiblos, שהיה אסופה של שישה ספרים, שנכתב במאה ה–14, ומבוסס על ה-Corpus Iuris. מעורבות גרמנית בשלטון גרמה לכך שאופן הפירוש היה לפי המשפט הגרמני, לפי מודל ה – BGB, רק ברור יותר, עממי יותר, ופחות טכני. (וזאת כתוצאה מהשפעה שווייצרית).
הקודיפיקציה ביוון > בית המשפט העליון ומועצת המדינה

מועצת המדינה דנה בערעורים מנהליים, בית המשפט העליון דן בעניינים אזרחיים ופליליים.
ביוון יש מודל ייחודי באירופה למצב ובו יש מחלוקת בין מה שנקבע בבית המשפט העליון רגיל ובין מה שנקבע במועצת המדינה, והוא, כינוס כללי – מורכב ביה"ד מיוחד הכולל שופטים משני בתי הדין, המיישבים את הסתירה. הפתרון המקובל באירופה הוא ביה"ד לחוקה (פתרון האופייני לשיטות המשפט הקונטיננטלי להבדיל משיטות המשפט המקובל).
הקודיפיקציה באיטליה > הרקע

תקופה ראשונה – בין 476 עד המאה ה–11 – ימי הביניים הראשונים: משפט מנהגי, קנוני.
מהמאה ה–11 – התחדשות המשפט הרומי – אוניברסיטת בולוניה – משפט רומי + משפט קנוני+ משפט משותף.
במאה ה–16 מתחיל ה–ius commune לאבד מחשיבותו והמשפט הלאומי עולה.
סוף המאה ה – 18 תחילת ה – 19 – תחילת הכיבוש הצרפתית – נפוליאון מכניס את השפעת הקודיפיקציה, ומתחיל תהליך של איחוד איטליה, פוליטית ומשפטית.
1861 – עצמאות איטליה: חיבור הקודקס האיטלקי הראשון, הדומה לצרפתי.
הקודיפיקציה באיטליה > מאפייני הקודקס האיטלקי

הקודקס האיטלקי הראשון, מדגיש את הפנדקטיסטיקה, ואת הגישה הצרפתית (כאשר ההשפעה הגרמנית גוברת).
הקודקס המודרני משלב את הצרפתי והגרמני (הרמוניזציה), הוכן על ידי בניטו מוסוליני, אך ללא מרכיבים פשיסטים.
הקודיפיקציה בישראל

עם הקמתה של מדינת ישראל ירשה המדינה את המשפט של המנדט הבריטי ואף את המג'לה, תרומת השלטון העות'מאני. בתחומים מסוימים, כגון משפט העבודה, הייתה זו ירושה דלה, שחייבה תהליך של קודיפיקציה ליצירת חקיקה יש מאין. בתחומים אחרים, כגון דיני העונשין נתנו השליטים הקודמים בסיס רחב וטוב, אך גם תחומים אלה עברו תהליך של המרת חוקים אלה בחקיקה ישראלית מקורית. אחת מתוצאותיו של תהליך זה הוא ביטול המג'לה בשנת 1984 (58 שנה לאחר שבוטלה בטורקיה עצמה). בשנת 1968 החלו צעדים ליצירת קודקס של הדין האזרחי, ברוח הקודיפיקציה הקונטיננטלית. למיזם הצטרפו אנשי אקדמיה רבים שיצרו לבסוף את הצעת חוק דיני ממונות, אך חקיקה זו נותרה עד היום בשלב מקדמי ורחוקה מהשלמה.
ראו גם

קודקס אזרחי
החקיקה בישראל
הערות שוליים

↑  הערה על הקודיפיקציה של המשנה, שיחה על דתות, הרב אורי שרקי, דק' 10:45. https://youtu.be/oM_hEto_UCE?t=10m45s.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012440944305171  GND: 4031459-5  HDS: 009605  LCCN: sh99005160  NKC: ph121691
קרחון פונפון

| --- | --- |

מפת רכס סנטינל; קרחון פונפון נמצא במרכז החלק הימני   של הרביע השני משמאל בשורה העליונה של רביעי המפה
 מידע כללי
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית 
 קואורדינטות:  78°11′00″S 86°01′50″W﻿ / ﻿78.1833°S 86.0306°W﻿ / -78.1833; -86.0306
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון פונפון(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון פונפון
 
קרחון פונפון (באנגלית: Fonfon Glacier; בבולגרית: ледник Фонфон) הוא קרחון בצד המזרחי של הרכס המרכזי בצפון-מרכז רכס סנטינל בהרי אלזוורת', שבאנטארקטיקה.
הקרחון ממוקם צפונית לקרחון גרילה, ודרומית לראשו של קרחון אמברי.
הקרחון מנקז את מורדותיה הצפון-מזרחיים של הפסגה הצפונית של פסגת לונג גייבלס והמורדות הדרום-מזרחיים של הר אנדרסון; הקרחון זורם לכיוון צפון-מזרח ונשפך אל חלקו העליון של קרחון אלן דרומית-מזרחית לפסגת אייר.
אורכו של הקרחון 4 קילומטרים; רוחבו של הקרחון 2.3 קילומטרים.
היסטוריה > מיפוי הקרחון

הקרחון מופה על ידי סוקרים אמריקאיים בשנת 1961, ומופה בשנית בשנת 1988.
היסטוריה > מקור השם

הקרחון נקרא על שמו של הכפר פונפון ברכס הרי ויטושה, שבבולגריה.
לקריאה נוספת

הגאזט האנטארקטי הבולגרי (בבולגרית)
קרלומן השני

פסלו של קרלומן בבזיליקת סן-דני
קרלומן השני (בצרפתית: Carloman II; סביבות 866 – 6 בדצמבר 884), בן לשושלת הקרולינגית, מלך על פרנקיה המערבית מ-879 עד מותו.
חייו

קרלומן היה בנם של לואי השני "המגמגם" מלך פרנקיה המערבית ושל אנסגרד מבורגונדיה. ב-879, לאחר מות אביו, ירש את הכתר יחד עם אחיו לואי, שמלך בשם לואי השלישי. בעקבות הסכם אמיין (מרץ 880) חולקה הממלכה בין שני האחים וקרלומן קיבל את חבל בורגונדיה ואת חבל אקוויטניה. אולם, בוזו הרוזן מארל התכחש לשבועת האמונים שלו למלך קרלומן ולמלך לואי השלישי והכריז על עצמו למלך פרובאנס. קרלומן ולואי יצאו למלחמה נגד בוזו, כבשו מידיו את העיר מקון שבבורגונדיה ושמו מצור על העיר ויין שבפרובאנס, אך ללא הצלחה (אוגוסט - נובמבר 880).
ב-882 נהרג המלך לואי השלישי בתאונה וקרלומן הפך למלך יחיד של פרנקיה המערבית. הממלכה הייתה נתונה לפלישות חוזרות ונשנות של הנורמנים שהשחיתו כל מה שנקרה על דרכם. כוחו של המלך קרלומן לעמוד בפניהם היה מוגבל, והאצילים הפיאודליים מרדו בו.
ב-884 המלך קרלומן נפל מסוסו ונהרג בעת שיצא לציד. הוא הוטמן בבזיליקת סן-דני שמצפון לפריז. היות שלא היו לו יורשים, החליטו אנשי הכנסייה והאצילים למסור את כתר ממלכת פרנקיה לקרל, בנו של הקיסר לואי מגרמניה, שמלך בשם קרל השלישי.
קרלו קריוולי

| --- | --- |

הבשורה, עם אמידיוס הקדוש (1486), הגלריה הלאומית (לונדון)
 לידה:  שנות ה־30 של המאה ה־15 ונציה, הרפובליקה של ונציה 
 פטירה:  שנות ה־90 של המאה ה־15 אסקולי פיצ'נו, מדינת האפיפיור 
 תקופת הפעילות:  1450–1495 (כ־45 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור
 זרם באמנות:  אמנות גותית 
 הושפע על ידי:  פרנצ'סקו סקוורצ'ונה, ג'קובלו דל פיורה 
 יצירות ידועות:  Adoration of the Shepherds, Pala di San Pietro di Muralto, The Vision of the Blessed Gabriele, מדונה וילד, The Annunciation, with Saint Emidius, Madonna with Child 
 חתימה:   
 
תומאס אקווינס, 1476
קַרְלוֹ קְרִיוֶלִי (באיטלקית: Carlo Crivelli; סביב 1430 בוונציה – סביב 1495 באסקולי פיצ'נו) היה צייר איטלקי מתקופת הרנסאנס בעל סגנון דקורטיבי גותי מאוחר שמרני, ששהה בשנותיו הראשונות בוונטו, שם ספג השפעות מוויואריני (אנ'), סקוורצ'ונה (אנ') ומנטניה. הוא עזב את חבל ונטו ב-1458 ובילה את רוב שארית הקריירה שלו במארקה ד'אנקונה (אנ'), שם פיתח סגנון אישי ייחודי המנוגד לזה של בן זמנו הוונציאני ג'ובאני בליני.
תחילת חייו

קריוולי נולד בסביבות 1430–1435 בוונציה למשפחת ציירים וקיבל את גיבושו האמנותי שם ובפדובה. הפרטים הידועים לנו על הקריירה של קריוולי מעטים: אומרים שהוא למד אצל ג'קובלו דל פיורה (אנ'), שצייר עד 1436; באותה תקופה קריוולי היה כנראה רק ילד. הוא גם למד בבית הספר של ויוואריני (אנ') בוונציה, אחר כך עזב את ונציה לפדובה, שם מאמינים שעבד בבית המלאכה של פרנצ'סקו סקוורצ'ונה (אנ') ולאחר מכן, לאחר שנידון ב-1457 לשישה חודשי מאסר בגין רומן עם אישה נשואה, עזב בשנת 1459 לזאדאר בדלמטיה (כיום חלק מקרואטיה, אבל אז טריטוריה ונציאנית).
קריירה

הוא היה בעלים של בית מלאכה משלו כשנשלח לכלא בגין ניאוף בשנת 1457. התאריכים עליהם חתם על התמונות ששרדו משתרעים משנת 1468 על גבי מזבח בכנסיית סן סילבסטרו במאסה פרמנה (Massa Fermana) ליד פרמו ועד 1493 על ישו המת בין יוחנן הקדוש, הבתולה ומריה מגדלנה בגלריית בררה (אנ') במילאנו.
אף על פי שהאמן פרסם את מקורותיו הוונציאניים בחתימתו, לעיתים קרובות וריאציה כלשהי על "קרולוס קריוולוס ונטוס" ("Carolus Crivellus Venetos" - "קרלו קריוולי מוונציה"), נראה שקריוולי עבד בעיקר במארקה ד'אנקונה (אנ'), ובמיוחד באסקולי פיצ'נו ובקרבתה. רק שתי תמונות ניתן למצוא כיום בוונציה, שתיהן בכנסיית סן סבסטיאנו (אנ').
הוא צייר בטמפרה בלבד, למרות הפופולריות הגוברת של ציור בצבע שמן במהלך חייו, ועל לוחות, אם כי חלק מציוריו הועברו לקנבס. אהבתו לרקעים מוזהבים היא אחד מסימני הטעם השמרני הזה, שנכפה בחלקו על ידי פטרוניו. מבין הפוליפטיכים (אנ') המוקדמים שלו, רק אחד, קישוט המזבח מאסקולי פיצ'נו, משנת 1473, שרד בשלמותו במסגרתו המקורית, ועדיין במיקומו המקורי (הקתדרלה של העיר). כל השאר פורקו והפאנלים וסצנות הפרדלה (אנ') שלהם מחולקות בין מספר מוזיאונים.
קבוצה אמורפית של בני זמנו, חקיינים וחסידים, המכונים קריוולשי (Crivelleschi), משקפת בדרגות שונות היבטים של סגנונו.
עבודותיו

בניגוד למגמות הנטורליסטיות שהתגברו בפירנצה במהלך חייו, סגנונו של קריוולי ממשיך לייצג את הרגישות של האמנות הגותית הבינלאומית (אנ') של חצרות המלוכה. ההגדרות האורבניות שלו דמויות תכשיט ומלאות פרטים אלגוריים מפורטים. הוא העדיף רקע נוף ירוק, וניתן לזהות את יצירותיו על פי השימוש האופייני שלו בפירות ופרחים כמוטיבים דקורטיביים, המתוארים לעיתים קרובות בתבליטי זרים תלויים, שהם גם סימן ההיכר של הסטודיו של פרנצ'סקו סקוורצ'ונה בפדובה, שבו ייתכן שקריוולי עבד.
לציוריו יש איכות ליניארית המזוהה עם בני דורו מאומבריה. קריוולי הוא צייר בעל אינדיבידואליות בולטת. בניגוד לג'ובאני בליני, בן זמנו, עבודותיו אינן "רכות", אלא ברורות ומוגדרות בקו המתאר עם תשומת לב ניכרת לפרטים. השימוש שלו בטרומפ-לויל, לעיתים קרובות בהשוואה לזה שנמצא בעבודותיהם של ציירי הרנסאנס הצפוני כמו רוחיר ואן דר ויידן, כולל חפצים מוגבהים, כגון תכשיטים ושריון על גבי צבע הג'סו על הלוח.
בהזמנת הפרנציסקנים והדומיניקנים מאסקולי, עבודתו של קריוולי היא דתית בלבד. ציוריו מורכבים ברובם מדימויים של המדונה והילד, פייטה, ופריטי קישוט המזבח הידועים כפוליפטיכים (אנ') שהפכו יותר ויותר לא אופנתיים. התמונות מלאות לעיתים קרובות בדימויים של סבל, כמו פצעים פעורים בידיו ובצדו של ישו ופיותם של אבלים מעוותים בייסורים, עבודתו של קריוולי סיפקה את הצרכים הרוחניים של פטרוניו. התכונות האולטרה-ריאליסטיות, לפעמים מטרידות, הובילו לעיתים קרובות את המבקרים לתייג את ציוריו של קריוולי כ"גרוטסקיים", בדומה לעמיתו הצייר הצפון-איטלקי, קוזימו טורה (אנ'). עבודתו יצרה הזמנות יוקרתיות רבות ובוודאי קלעה לטעמם של פטרוניו.
קרלו קריוולי מת במארקה (כנראה אסקולי פיצ'נו) בסביבות שנת 1495. ויטוריו קריוולי (אנ'), עמו שיתף מדי פעם פעולה, היה אחיו הצעיר. פייטרו אלמנו (אנ'), צייר שהיגר למארקה ד'אנקונה מגרמניה/אוסטריה, היה תלמידו ושיתף איתו פעולה. דונאטו קריוולי (Donato Crivelli), שגם היה תלמידו של ג'קובלו ופעל ב-1459, עשוי להיות מאותה משפחה של קרלו.
מוניטין

לאחר מותו לא נטו חסד לעבודתו, והספר חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר של וזארי, שהוא פלורנטיני מאוד בהשקפתו, לא מזכיר אותו. הייתה לו תחייה מסוימת, במיוחד בבריטניה, בתקופתם של הציירים הפרה-רפאליטים, שכמה מהם, כולל אדוארד ברן-ג'ונס (אנ'), העריצו את עבודתו. המוניטין שלו דעך עם התנועה הזו, אבל ספרים שיצאו לאור בסוף המאה ה-20 על עבודתו ותלייה מחודשת של עבודותיו בגלריה הלאומית, בלונדון, גרמו להתעניינות מחודשת בו.
סוזן סונטג כתבה ב-"Notes on Camp"‏ (1992): "קאמפ הוא הציורים של קרלו קריוולי, עם התכשיטים האמיתיים שלהם, החרקים הטרומפ-לויל והסדקים בבניינים".
גלריה

"סן ג'קומו מג'ורה", 1472
"מריה מגדלנה", 1480
גאורגיוס הקדוש, 1472
"הקדושים פטרוס ופאולוס", חלק מקישוט המזבח "פורטו סן ג'ורג'ו", 1470
קתרינה הקדושה, 1476
"הבשורה לבתולה", 1482 (פרט)
"הבתולה והילד עם הקדושים פרנציסקוס וסבסטיאן", 1491
"מדונה הקדושה, הירונימוס הקדוש וסבסטיאן הקדוש", 1490
"פרנציסקוס הקדוש", 1476
"ישו המת נתמך על ידי שני מלאכים", סוף שנות ה-1470, מוזיאון פילדלפיה לאמנות
"גאורגיוס הקדוש הורג את הדרקון", חלק מקישוט המזבח "פורטו סן ג'ורג'ו", 1470
"מדונה עם ילד", סביב 1470, מצ'רטה
"מדונה עם ילד", סביב 1460, ורונה
"מדונה עם ילד", 1486-1480, אנקונה
"סטפנוס הקדוש", 1476, עם שלוש אבנים וענף דקל של הקדושים
"Beato Ferretti" ("חזון גבריאל המבורך"), בערך;1489, הגלריה הלאומית
ביאורים

↑  משנת 1490 הוא הוסיף את התואר "מיילס" (Miles), עד אז לאחר שהוכתר כאביר (Cavaliere) על ידי פרדיננדו השני, מלך נאפולי.