stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המוסד לביטוח לאומי
אופי פעולתו

הביטוח הלאומי הוא גוף סטטוטורי (גוף הפועל מכוח חוק) אשר פועל לפי חוק הביטוח הלאומי [נוסח משולב], התשנ"ה-1995. המוסד פועל, כמשתמע משמו, כמוסד ביטוחי – תשלום שוטף בעת שגרה מבטיח קבלת ההחזרים במקרה הצורך. אך בשונה מביטוח פרטי, הפרמיה בביטוח הלאומי אינה נקבעת לפי רמות הסיכון של המבוטח אלא על פי יכולת התשלום שלו (על פי הכנסתו וכן לפי גילו). כך נוצרת מערכת פרוגרסיבית – בעלי הכנסות גבוהות משלמים תשלומים גבוהים, וחסרי האמצעים משלמים סכומים נמוכים, והם הנהנים העיקריים מתשלומי המוסד. על כן, מבחינתם של בעלי הכנסות גבוהות יש בתשלום דמי הביטוח הלאומי מרכיב של מיסוי. הדגשת אופיים המיסויי של דמי הביטוח הלאומי נעשתה בהוראת שעה שתוקפה מאוגוסט 2009, שהכפילה את התקרה לדמי ביטוח לאומי, ללא שינוי בתקרה לגמלאות הביטוח הלאומי.
פרט לקצבאות הביטוחיות שמחלק המוסד לביטוח לאומי, באחריותו גם קצבאות שאינן ביטוחיות, והכספים עבורן מגיעים ישירות מאוצר המדינה. תשלומים אלו ניתנים במקרים בהם המדינה בחרה לתגמל אוכלוסיות מסוימות אף על פי שלא צברו זכויות ביטוחיות, והביטוח הלאומי אינו אלא צינור להעברת כסף זה. דוגמה להעברה מסוג זה היא קצבאות זקנה לעולים – מי שעלה לישראל בגיל מבוגר ולא הספיק לצבור זכויות ביטוחיות לקבלת קצבת זקנה מקבל קצבה זו בדרך של קצבה לא-ביטוחית.
אופי פעולתו > דמי ביטוח לאומי

הבדל בין הביטוח הלאומי לבין ביטוח פרטי הוא היותו של הביטוח הלאומי ביטוח חובה – כל תושב ישראל, למעט הפטורים לפי חוק, חייב בתשלום דמי ביטוח לאומי. התשלום מתחלק בין העובד עצמו לבין מעסיקו (כפי שצוין לעיל, הממשלה משתתפת בחלק מתשלומי המעסיקים). גם אנשים שאינם עובדים חייבים בדמי ביטוח לאומי. במובן זה, תשלומי הביטוח הלאומי מהווים מס גולגולת. כך יוצא למשל, שאדם שמבוטח במוסד לביטוח לאומי כבלתי מועסק חייב בתשלום הגבוה יותר מאדם שמבוטח כשכיר, שעבד בחודש כלשהו רק יום אחד.
נכון לשנת 2017, מדי שנה נגבה ביטוח בסכום של כ-42 מיליארד שקל. נכון לשנת 2015, שילמו דמי ביטוח מינימליים 345 אלף איש. עקרות בית, אסירים, בחורי ישיבה ומי שאינם עובדים ואין להם הכנסות משלמים דמי ביטוח מופחתים. עבור חברי קיבוצים ומושבים שיתופיים משולם הביטוח הלאומי דרך האגודה השיתופית.
למוסד לביטוח לאומי מנגנון גבייה עצמאי שמיועד לשמר את עצמאות המוסד ואי תלותו בממשלה. גופים שונים הציעו לאחד את אגף הגבייה של המוסד לביטוח לאומי עם רשות המיסים, על מנת לחסוך משאבים וכוח אדם, אך ההצעה לא מומשה.
סוגי גמלאות

ניתן לחלק את הגמלאות שמעניק המוסד לביטוח לאומי בחלוקה גסה לחמישה סוגי גמלאות:
גמלאות ארוכות מועד - גמלאות הניתנות למי שמסיבה זו או אחרת איבד באופן קבוע את יכולתו להתפרנס באופן עצמאי, בהן ניתן למצוא קצבת נכות, קצבת אזרח ותיק וקצבת שאירים. במסגרת זאת אף מפעיל המוסד תוכניות לשיקום וקימום לנכים, לאלמנות ולקשישים סיעודיים.
גמלאות מחליפות שכר - ניתנות למי שאינו יכול לעבוד באופן זמני. בסוג זה כלולים דמי אבטלה, דמי לידה, בעקבות פגיעה בעבודה ועוד.
הבטחת הכנסה והשלמת הכנסה - גמלה הניתנת בהתאם לחוק הבטחת הכנסה לחסרי הכנסה ולמעוטי הכנסה, כדי להבטיח למשפחה הכנסה שתאפשר רמת חיים מינימלית.
קצבת ילדים - קצבה אוניברסלית, המשולמת לכל מי שיש ילדים תחת חסותו.
קצבאות מכוח חוקים אחרים, כגון תשלומים מכוח חוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה וחוקים נוספים.
ועדות רפואיות

ועדות רפואיות של המוסד דנות בבקשות לקבל אחת מהקצבאות האלה: קצבת נכות כללית, קצבת נכות מעבודה, קצבה לילד נכה, קצבה לשירותים מיוחדים או קצבה לנפגע בפעולת איבה.
טיפול בתביעות

קבלת מרבית הגמלאות של המוסד לביטוח לאומי מצריכה הגשת תביעה לגמלה למוסד לביטוח לאומי. בחלק מהמקרים, למשל ביחס לקצבת זקנה, המוסד מודיע לתושב שהגיע לגיל המתאים שעליו להגיש תביעה לקצבת זקנה.
סעיף 296 לחוק הביטוח לאומי קובע כי "כל תביעה לגמלת כסף תוגש למוסד תוך שנים עשר חדשים מהיום שבו נוצרה עילת התביעה", ומי שאיחר בהגשת תביעה לגמלאות, זכאי לקבל גמלאות רטרואקטיבית רק עבור השנה שקדמה להגשת התביעה (לתביעות שהוגשו עד 30 ביוני 2003 התשלום הרטרואקטיבי הוא עד ארבע שנים קודם להגשת התביעה. קיצור תקופת הרטרואקטיביות נעשה בחוק ההסדרים לשנת 2003.
המוסד לביטוח לאומי מפעיל מערך חקירות הפועל בפריסה ארצית על-מנת לבדוק את אמיתות התביעות המוגשות לו.
במקרה של מחלוקת בין תובע גמלה ובין המוסד, ניתן להביא מחלוקת זו להכרעתו של בית הדין לעבודה. חלק ניכר מכלל הדיונים בבתי הדין לעבודה מוקדש לנושא זה.
היוון קצבאות/גמלאות והלוואות

בענפי ביטוח מסוימים מאפשר המוסד לביטוח לאומי למבוטחים היוון (תשלום במזומן במקום סכום תשלומי קצבאות חודשיות בעתיד) של הקצבאות/הגמלאות החודשיות העתידיות הצפויות להם, או לקבל הלוואות בתנאים נוחים, כל זאת בהתאם לבדיקה ותוכנית כלכלית על ידי כלכלן המוסד הבודק את כדאיות מתן היוון הקצבה או ההלוואה. תשלום היוון קצבה ו/או מתן הלוואות למבוטחים נתון לשיקול דעת ואישור הגורמים המוסמכים במוסד (ועדות שיקום וכיוצא בזה). הוון קצבה מאפשר למבוטחים לקבל במזומן ובאופן חד פעמי סכום כספי המהווה חלק עד מלוא סכום קצבאותיהם החודשיות העתידיות, ולהשקיע סכום זה על מנת לשפר במידה משמעותית את מצבם הכלכלי בהווה ובעתיד. בהתאם לסעיף 113 לחוק, המוסד רשאי לאשר תביעה כזו, אם הוכיח המבוטח שיש לו הכנסה קבועה המספיקה לפרנסתו או סיכוי מבוסס להכנסות כאמור, אחרת לא יקבל היוון וימשיך לקבל סכום זה בקצבה חודשית בתקופה ארוכת שנים (עד תום תקופת הזכאות לקבלת הקצבה).
היוון קצבאות או מתן הלוואות ניתן למבוטחים גם למטרות הבראה כלכלית (לדוגמה: יציאה ממצב של פשיטת רגל), הקלה בנטל חובות מעיקים, פיתוח כלכלי כגון הקמת עסקים או השקעה בפיתוח והרחבה של חברות ועסקים קיימים בבעלות המבוטחים, וכן לצורכי רכישת עסקים קיימים או השקעה בשותפויות בחברות / עסקים קיימים שאינם בבעלות המבוטחים. במקרים מסוימים, סיוע כאמור במתן סכומי היוון קצבאות/תגמולים ו/או בהלוואות ניתן יחד עם סיוע מקצועי בליווי וייעוץ כלכלי ו/או עסקי על ידי כלכלן הביטוח הלאומי.
ביקורת וחשש לקריסת הביטוח הלאומי

דוחות מבקר המדינה לשנים 2006–2009 מציגים אי סדרים חמורים בעבודת הביטוח הלאומי בשלושה תחומים: גביה, התשלום לזכאים (הן תת-תשלום והן חוסר טיפול בתשלום יתר) ואספקת מידע על עברייני ממון למשטרת ישראל. תלונות מצד אזרחים עוסקות גם בסחבת. הביטוח הלאומי מצידו הגיש הצעות רבות לרפורמה, אך הן לא נדונו.
לפי הדו"חות אקטואריים של הביטוח הלאומי מאמצע העשור השני במאה ה-21 ואילך, מסתמן כי בשנת 2045 יאזל לחלוטין הכסף בקופת הביטוח הלאומי. התחזית מבוססת על צפי לזינוק בהוצאות הביטוח הלאומי, כתוצאה מהעלייה בתוחלת החיים לצד חקיקה שהרחיבה משמעותית את תשלומי הביטוח הלאומי.
בדו"ח שהציג המוסד במרץ 2024 נקבע שהגידול בתשלומי ביטוח סיעוד בעקבות הרפורמה בסיעוד ב-2018 מקרב את חדלות הפירעון של המוסד ב-6.3 שנים והרפורמה בקצבאות הנכות באותה שנה מקרב את חדלות הפירעון ב-2.7 שנים, כך שהמוסד צפוי להגיע לחדלות פירעון כבר ב-2036.
עובדים

בשנת 1954 היו לביטוח הלאומי 389 עובדים. בשנת 1960 עלה מספר העובדים לכ-600. בשנת 2015 היו למוסד לביטוח לאומי כ-1,500 עובדי מטה ועוד כ-2,750 עובדים בסניפים.
בשנת 2019 הועסקו במוסד לביטוח לאומי 4,403 עובדים מתוכם 1,317 במשרד הראשי ו-3,086 בסניפים.
עובדים > מנכ"לים

| מניין | שם | תקופת כהונה | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | גיורא לוטן | 1954–1969 |  |
| 2 | ישראל כץ | 1969–1973 | התפטר והחלף על ידי משנהו |
| 3 | ראובן וולקוב | 1973-1974 | פרש |
| 4 | עמירם סיון | 1974–1976 | מונה בגיל 37 בלבד. הוחלף על ידי משנהו, רפי רוטר, כשמונה בסוף 1976 למנכ"ל משרד האוצר |
| 5 | רפי רוטר | 1976–1982 |  |
| 6 | דני עזריאל | 1982–1984 |  |
| 7 | נסים ברוך | 1984–1986 |  |
| 8 | מרדכי ציפורי | 1986–1993 |  |
| 9 | יוסי תמיר | 1993–1998 |  |
| 10 | יוחנן שטסמן | 1998–2004 |  ניסיון של רענן כהן להחליף את שטסמן באיש מטעמו נכשל בעקבות עתירה לבג"ץ של שטסמן. |
| 11 | יגאל בן-שלום | 2004–2008 |  |
| 12 | אסתר דומיניסיני | 2008–2012 |  |
| 13 | שלמה מור-יוסף | 2012-2016 |  |
| 14 | רמי גראור | 2017 | ממלא מקום |
| 15 | מאיר שפיגלר | 2017-2022 |  |
| 16 | ירונה שלום | 2022-2024 | ממלאת מקום |
| 17 | צביקה כהן | 2024–מכהן | ממלא מקום |
תשלומים

על פי נתוני ביטוח לאומי שולמו ב-2022 לאזרחי המדינה קיצבאות בסך כולל של 115 מיליארד שקל. התפלגות הקצבאות הגבוהות ביותר היו באופן הבא:
קצבת אזרח ותיק, ליותר ממיליון אזרחים, כ-36 מיליארד ש"ח.
קצבת נכות כללית ושירותים מיוחדים, לכ-470 אלף אזרחים, כ-23 מיליארד ש"ח.
קצבת סיעוד, לכ-300 אלף אזרחים ותיקים סיעודיים, כ-14 מיליארד ש"ח.
קצבת ילדים, ליותר מ-3 מיליון ילדים, כ-8.6 מיליארד ש"ח.
קצבת דמי אבטלה, לכ-60 אלף אזרחים, כ-3 מיליארד ש"ח.
קצבת נפגעי עבודה, לכ-140 אלף אזרחים, כ-7.1 מיליארד ש"ח.
בול  יובל למוסד לביטוח לאומי

במלאת 50 שנה למוסד לביטוח לאומי הונצח האירוע  בבול מזכרת  מיוחד ; ב- 6 ביולי 2004, הנפיק דאר ישראל את בול יובל זה שעליו ציור של סמל היובל. האמן  שרון מורו עיצב  את הבול. מכירת הבול נמשכה כחצי שנה.
לקריאה נוספת

יצחק אליאסוף, "הביטוח הלאומי בישראל - גמלאות והטבות סוציאליות", שנתון משפט העבודה ד, 1994, עמ' 7–26.
אברהם דורון, "50 שנים לפרסום התוכנית לביטוח סוציאלי בישראל - דו"ח ועדת קנב", עבודה, חברה ומשפט ח, 2001, עמ' 43–65.
שלמה מור-יוסף, קובי הלפרן, איציק סבטו ואורי קנד, "60 שנה להיווסדו של המוסד לביטוח לאומי: עם הפנים קדימה", ביטחון סוציאלי, 93: 9-38, 2014.
ראו גם

דיני פניות ציבור לביטוח לאומי
מרינו סנודו

מפת ארץ ישראל בחיבורו של מרינו סנודו טורסלו, "ספר הסודות של נאמני הצלב", 1321; צוירה בידי פייטרו ויסקונטה; מתוך כתב-יד הספרייה הבריטית (MS 27,376)
מפת עכו הצלבנית ב"ספר הסודות" (1321); מתוך כתב-יד אוקספורד, ספריית הבודליאנה
 (MS Tanner 190, fols. 207r); למפה חשיבות רבה משום שהיא מייצגת את הידוע על העיר, רובעיה, ביצוריה ובנייניה ערב נפילתה ב-1291
מפת ירושלים ב"ספר הסודות"; מתוך כתב-יד הספרייה הבריטית (MS 27376, ff.189v-190)
מרינו סנודו טורסלו מגיש שלושה כרכים של "ספר הסודות" לאפיפיור יוחנן העשרים ושניים; כתב-יד הספרייה הבודליינית (MS Tanner 190)
מַרינוֹ סַנוּדוֹ טוֹרסֶלוֹ (Marino Sanudo Torsello; הרפובליקה של ונציה, 1260? – ונציה, 1343?) היה נוסע, גאוגרף ומדינאי ונציאני. נודע בחתירתו לחידוש מסעי הצלב לכיבוש ארץ הקודש ולתכלית זו יועדו חיבוריו.
קורות חייו ופועלו

מרינו סנודו טורסלו נולד למשפחה מיוחסת שבניה כיהנו, בדורותיהם, בסנאט ובמועצה הגדולה של רפובליקת ונציה. סנודו בילה את רוב שנותיו במסעות, ככל הנראה לרגל עסקי משפחתו, במקומות שהיו נתונים לשליטתה של ונציה, בתחנות המסחר שלה ובנמלי מסחר בארצות אירופה. במהלך נסיעותיו שהה בעכו, בירת ממלכת ירושלים הצלבנית השנייה, שנים ספורות לפני נפילתה ב-1291 בידי הממלוכים.
לאחר מפלת המדינות הצלבניות בלבנט עסק סנודו בהתוויית תוכניות למסע צלב חדש. חיבורו הראשון, "תנאֵי ארץ הקודש" (Conditiones Terrae Sanctae), הושלם ב-1306 והופנה לאפיפיור קלמנס החמישי, לראשי הכנסייה ולשליטי אירופה. בשנים הבאות שקד על חיבורו הגדול – "ספר הסודות של נאמני הצלב" (Liber Secretorum Fidelium Crucis), שבו כלל את כתביו הקודמים, וב-1321 הגישוֹ לאפיפיור יוחנן העשרים ושניים. עותק מורחב נמסר ב-1323 לשארל הרביעי, מלך צרפת, שסנודו הוֹעידוֹ להנהיג את מסע הצלב החדש. סנודו לא הסתפק בכך והטיף למטרתו גם במכתבים לגורמים השונים.
"ספר הסודות" נכתב כמדריך לצלבנים. בחלקו הראשון הובא מידע על התנאים הפוליטיים, על הכלכלה ועל נתיבי הסחר של הארצות השונות. חלקו השני הוקדש לתוכניות מפורטות לכיבוש מצרים, הלבנט והלאה עד לאוקיינוס ההודי. סנודו ראה בהכנעת מצרים יעד מקדים חיוני לכיבוש ארץ ישראל ורקם תוכניות מבצעיות להסגר ימי עליה לצורך החלשתהּ. החלק השלישי של הספר מוקדש לתולדות ארץ הקודש מאז ימי המקרא ועד לתחילת המאה ה-14. הספר לוּוָה במפות שנוצרו על ידי הקרטוגרף הגנואזי פייטרו ויסקונטה (Pietro Visconte) בהנחיותיו של סנודו: מפות עולם, מפת ארץ ישראל, מפות חופי הים התיכון, הים השחור וחופי אירופה וכן מפות ערים, בהן ירושלים, אנטיוכיה ועכו. עותקי הספר ששרדו, עשרים ושלושה במספר, אינם זהים לגמרי, שכן סנודו הפיק מהדורות אחדות של תוכניותיו.
בשנים 1328–1333 כתב סנודו על ההיסטוריה של האימפריה הלטינית – "תולדות ממלכת רומאניה או ממלכת מוראה" (Istoria del regno di Romania sive regno di Morea).
מרינו סנודו מת ב-1343 שׂבע אכזבות מכישלון מאמציו להביא להחייאת מסעי הצלב לארץ הקודש.
ראו גם

מפות מרינו סנודו
לקריאה נוספת

ד' בהט, "מפת מרינו סאנוטו וחומות ירושלים במאה הי"ג", ארץ-ישראל – מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה, כרך י"ט (ספר אבי-יונה), תשמ"ז-1987, עמ' 295–298
מילכה לוי, "מפות ירושלים בימי הביניים", ספר ירושלים: התקופה הצלבנית והאיובית 1099–1250, יד יצחק בן צבי, תשנ"א–1991, סעיף 13: מפת מרינו סנודו, עמ' 487–493
M. Sanutus, Liber secretorum fidelium crucis, in: J. Bongars (ed.), Gesta Dei per Francos, sive orientalium expeditionum 1095–1420 (Hanover 1661)
Marino Sanudo Torsello, The Book of the Secrets of the Faithful of the Cross: Liber Secretorum Fidelium Crucis, trans by Peter Lock (Farnham: Ashgate, 2011)
הערות שוליים

↑  מכוּנה 'הזקן' (Il Vecchio) כדי להבדילו ממרינו סנודו שחי כמאתיים שנים אחריו וכוּנה 'הצעיר' (אנ'); Sanutus הוא כתיב שם משפחתו בלטינית, סנודו (sanudo) הוא כתיב שמו באיטלקית ונטית
↑  שנת לידתו אינה ידועה וטווח האפשרויות מקיף עשור שנים עד 1270; יש קובעים את שנת מותו לפי מועד הצוואה שלו ב-1338
↑  Romania היה השם שניתן לנסיכויות הלטיניות שקמו בחבלי יוון בעקבות מסע הצלב הרביעי ב-1204
↑  חיבורו זה נכתב בלטינית אבל שרד רק תרגומו לאיטלקית; התרגום מתוארך לסוף המאה ה-15 והמחצית הראשונה של המאה ה-16, התקופה שבה מאחזיה של ונציה בחבלי יוון הלטינית נכבשו בהדרגה בידי העותמאנים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267665305171  BnF: cb121981418 (data)  GND: 104160748  ISNI: 0000 0000 6632 5247  LCCN: nr97031490  NKC: ola2013787594  NTA: 153580429  SELIBR: 211832  SUDOC: 152648216  VcBA: 495/38401  VIAF: 280149294098080520796   WorldCat (עם VIAF): 280149294098080520796
צעיף

חנות צעיפים במשהד, פרובינציית ח'וראסאן רזאווי, איראן
צעיפי משי צבעוניים
ליידי ג'יין לוסון (אנ') עוטה צעיף, ציור (1869)
נשים עוטות צעיפים, ציור (1912)
אריסטיד ברואן עם צעיף, טולוז לוטרק, ליטוגרפיה משנת 1892 עבור אריסטיד ברואן מתיאטרון לז אמבסאדר בפריז
צעיף הוא פריט לבוש הנכרך סביב הצוואר הכתפיים הגב והראש למטרות חימום בחורף, ניקיון, אופנה, או מסיבות דתיות. צעיפים קיימים בצורות ובמידות שונות, המאפשרות אופני כריכה שונים.
במזג אוויר קר, בעיקר באזורי אקלים בהם החורף מושלג והטמפרטורות נמוכות, רבים כורכים סביב צווארם צעיף לשמירה על חום הגוף. צעיף יכול להיות סרוג או ארוג, מחומרים שונים: הוא יכול להיות מצמר, מכותנה, ממשי או מחוט מעשה ידי אדם. פרטי לבוש אופייניים נוספים לשהייה בחוץ במזג אוויר כזה הם מעיל כבד וכובע חם. מאז התפתחות מיזוג האוויר יש אנשים המתעטפים בצעיף גם בקיץ באולמות או בתחבורה ציבורית ממוזגת.
אזורי אקלים מדברי, מאובק או אזורים בהם זיהום האוויר רב, יש הכורכים צעיף דק מעל ראשם לשמירה על ניקיון השיער. כאפיה היא דוגמה לכיסוי ראש כזה, המשמש גם להגנה על אזור הפה והעיניים מאבק ומחול. הכאפיה נכרכת לעיתים גם סביב הצוואר.
לעיתים משתמשים לשם כך במטפחת ראש, בנדנה וכיסויים דומים. במהלך הזמן פריטים כאלו, שבמקורם שימשו לצרכים מעשיים, הפכו לאביזרי אופנה.
צעיפי אוהדים
צעיף של קבוצות הזדהות משמש כפריט אשר מראה תמיכה באותה קבוצה, מצב כזה נפוץ בעיקר בתחום הספורט כאשר אוהדים של קבוצה רואים בצעיף של קבוצתם כפריט מרכזי אשר מראה את תמיכתם קבוצתם כאשר הם משתמשים בו.
צעיף הוא גם קישוט צבעוני לבגד בצבע אחיד.[דרושה הבהרה]
סוגי צעיפים

רדיד הוא מטפחת גדולה עשויה אריג או סריג שעוטפים בה את הכתפיים. המילה רדיד נזכרת בתנ"ך פעמיים –בספר ישעיהו בתוך רשימה ארוכה של תכשיטים ופריטי לבוש של נשים: "וְהַגִּלְיֹנִים וְהַסְּדִינִים וְהַצְּנִיפוֹת וְהָרְדִידִים" ; ובשיר השירים: "נָשְׂאוּ אֶת רְדִידִי מֵעָלַי שֹׁמְרֵי הַחֹמוֹת"
הסודר הוא סוג של מטפחת המשמשת לכיסוי הראש, הצוואר או הכתפיים והוא נגזרת של המילה היוונית מגבת (sudarion) והמילה הלטינית מטפחת (sudariom). הסודר מופיע בספרות התלמודית הן כמכסה כתפיים: "רבי אלעזר בן הורקנוס שיצא בסודר שעל כתפו בשבת" והן כמכסה צוואר: " וחגור שבמותניו וכובע שבראשו וסודר בצווארו". שימוש נוסף לסודר נמצא בקניין חליפין בו המוכר מגביה את סודרו של הקונה ובכך חל קניין. את הסודר נמצא גם בשירה של רחל המשווה את עצמה לרחל אמנו ומזכירה את סודרה של רחל המתנופף לרוחות מדבר.
של היא מילה נרדפת לרדיד, סודר והינומה - צעיף ארוך וגדול המכסה את הכתפיים ומגיע עד לגב. מקור המילה מן השפה הפרסית shawl בהרבה שפות המבוססות על הלטינית זהו השם לצעיף.
סוגי צעיפים > צעיף טקסי

צעיפים משמשים גם לצרכים דתיים-טקסיים. צעיפים כאלו הם טלית גדול ביהדות וצעיף כמרים בנצרות.
סוגי צעיפים > כיסויי ראש

בדתות בהן נהוג קוד צניעות קיימים מנהגי כיסוי ראש או צוואר בהתאם למצוות הדת. נשים יהודיות הנוהגות על פי ההלכה ומקיימות את דיני הצניעות ומנהגי כיסוי ראש לנשים ביהדות עשויות להשתמש בצעיף או מטפחת ראש לקיום המנהג. נשים מוסלמיות הנוהגות על פי החג'אב עשויות ללבוש צעיף המכסה את הראש והצוואר. מנהגי חג'אב מחמירים יותר מכתיבים פרטי לבוש כגון רעלה ובורקה.
צעיפי נחמה

נשים רבות סורגות צעיפים לעצמן,למשפחתן וחברותיהן, ויש גם נשים שסורגות 'צעיפי נחמה' לנשים חולות או לאנשים בודדים במוסדות. ההבנה שצעיף סרוג מועיל לא רק לשמירת חום הגוף אלא גם מביא תחושות של נחמה לחולים והרגשת בית במקום בלתי מוכר, הביא לכך שבמכללה להוראת מקצוע האחיות בארצות הברית הקימו קורס לסריגת צעיפי - נחמה. את התוכנית הקים פרופסור טוני גלובר [Toni Glover] לאחר שקרא על תוכנית כזו באוניברסיטת אוקלהומה.
האגודה למלחמה בסרטן הישראלית מארגנת מבצע שנתישבו היא מבקשת שאנשים יסרגו צעיפים וכובעים עבור חולי ומחלימי סרטן.
תפקידו של הצעיף בחברה הקדומה

בפרק זה אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי, וכן הפסקאות כתובות כמו מחקר מקורי. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפרק באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפרק בצורת הערות שוליים.
מן התיעוד האשורי מתברר כי אישה מן המעמדות העליונים, שהייתה נתונה לחסותו של גבר, הייתה חייבת בכיסוי ראש בפרהסיה. נשים מן המעמד הנמוך, כמו זונה ושפחה, אינן רשאיות לכסות את ראשן בפרהסיה.
בחוקי אשור התיכונה, סעיף 40, נאמר:
אם נשות אנשים, או אלמנות, או נשים אשוריות יוצאות לרחוב, יכולות הן לגלות את ראשן, בנות איש... אם צעיף הוא זה, או מלבוש או גלימה, את עצמן חייבות הן לכסות, אינן יכולות לגלות את ראשן, אך... או... או... אינן חייבות לכסות עצמן. אך כאשר הן יוצאות לבדן לרחוב חייבות הן לעטוף עצמן. פילגש אשר תהלך ברחוב עם גבירתה מכוסה תהיה. קדשה בעולת בעל בלכתה ברחוב תתעטף, ואשר אינה בעולת בעל, בלכתה ברחוב ראשה מגולה יהיה, לא תתעטף. זונה אל תתכסה, ראשה מגולה יהיה. הרואה זונה מתכסה בצעיף יתפוש אותה, עדים יעידו בה ואל פתח ההיכל אותה יוליך. את כל עדייה לא ייקחו. את לבושה תופשה ייקח ..."
החוק האשורי מלמד כי אישה המהלכת בפומבי ואינה מכסה את פניה כראוי מזמינה עונש, אך אישה המכסה פניה בניגוד לחוק, מזמינה עונש ציבורי חמור עוד יותר. כיסוי הראש מציין את מעמדה של האישה השייכת לאיש מן המעמדות הגבוהים בחברה. היא אשתו, בתו או פילגשו. הצעיף מהווה בגד וקישוט בעולם הקדום ודבר זה חלחל גם בקרב נשות המעמדות הגבוהים בחברה היהודית כפי שעולה מדברי ישעיהו המגנה את הידורן של בנות ציון.
תפקידו של הצעיף בחברה הקדומה > הצעיף כהינומה והקשר לחופה ונישואין בעולם הקדום

מחוקי אשור התיכונה, סעיף 41, מתברר כי כיסוי בצעיף מלמד על הליך מקובל בטקסי חתונה:
כי יבקש איש לפרושׂ צעיף על פלגשו, יועיד חמישה או שישה משכניו, ויפרוש הצעיף במעמדם, ויאמר: "אשתי היא" – אשתו היא. פילגש שלא נפרשׂ עליה צעיף המעמד אנשים, ואשר בעלה לא אמר: "אשתי היא" – אשת איש איננה, פלגש היא. אם איש מת, ולאשתו הרעולה אין בנים, בני הפלגשים בניו הם – חלקם יקחו.
ממכתב ממארי אפשר ללמוד כי אישה נשואה כיסתה בדרך כלל את ראשה. מחוקי המזרח הקדום מתברר גם שאם אישה נאפה ובעלה החליט להמשיך לחיות עמה, הוא יכול לכסות אותה בצעיף ובזאת לסמן בפומבי כי הוא מתקף מחדש את נישואיו עמה.
תפקידו של הצעיף בחברה הקדומה > הצעיף כהינומה והקשר לחופה ונישואין בעולם הקדום > הצעיף כהינומה והקשר לחופה ונישואין ביהדות

סיפור רבקה ויצחק הוא סיפור מכונן וההשראה לחופה היהודית הראשונה ומנהגיה השונים.
הצעיף בו מתכסה רבקה הופך להיות ההינומה בה מתכסה הכלה ביום חופתה.
עוד בטרם התגבש ביוון המושג המנון (HYMNOS) כשיר תהילה לאלים ולגיבורים, הוא שימש לציון שיר חתונה "HYMENAIOS" שיר שהושר ביוון הקדומה, עת הובלת הכלה לבית החתן ככל הנראה הדבר קשור ל-Hymen (או Hymenaios) - שמו של אל הנישואין, ומכאן קצרה הדרך גם להינומא, נשואת דיוננו, על ידי שיכול אותיות.
כך גם מפרש אבן שושן במילונו, כאחת ממשמעויות המילה, וכציון מקור מביא את דברי המשנה במסכת כתובות (פרק ב, א). משנה זו עוסקת באישה הטוענת שנישאה כרווקה בתולה בניגוד לטענת בעלה. אחת הראיות שהיא יכולה להביא, כסיוע לטענתה, היא עדות שראוה, בעת החתונה, יוצאת בהינומא וראשה פרוע.
בתלמוד ישנו דיון על המילה הינומא:
"מאי הינומא?
סורחב בר פפא משמיה דזעירי אמר: תנורא דאסא,
רבי יוחנן אמר: קריתא דמנמנה בה כלתא"
רש"י מסביר: "תנורא דאסא – כמין חופה של הדס עגולה, קריתא – צעיף על ראשה, משורבב על עיניה כמו שעושין במקומינו, ופעמים שמנמנמת בתוכו, מתוך שאין עיניה מגולין, ולכך נקראת הינומא – על שם תנומה".
כך או כך המילה הינומה שכנראה השתרשה בעברית מהשפה היוונית משמעותה קשורה בהכרח לחופה ונישואין והיא או החופה עצמה או הצעיף בו מתכסה הכלה.
תפקידו של הצעיף בחברה הקדומה > הצעיף במקרא בסיפור רבקה ויצחק ובסיפור תמר ויהודה

לאחר סיום הסכם האירוסין בין אליעזר עבדו של אברהם לבין משפחתה של רבקה, רוכבת רבקה אחרי העבד עם נערותיה בדרך לכנען. כשרואה רבקה את יצחק והיא נופלת מעל הגמל היא שואלת את העבד ומבררת את זהותו של ההלך. העבד משיב לה כי הוא בעליו ואז מתכסה רבקה בצעיף: "ותיקח הצעיף ותתכס"
רבקה מתכסה בצעיף כשהיא מזהה את מי שעתיד להיות בעלה. היא נשארת מכוסה עד שתיכנס לאוהלו ותהיה לאשתו. הצעיף מסמל את המהפך שחל בחיי רבקה – מהיותה בתולה, כלה, עד להיותה אישה נשואה בחסות בעלה.
בסיפור יהודה ותמר נזכר הצעיף פעמיים, לראשונה כאשר תמר מכסה עצמה בצעיף ואחר כך כשהיא מסירה את צעיפה.
יהודה לא מקבל על עצמו את הייבום לאחר מות אונן, וגם לאחר שניחם על מות אשתו אין הוא מציע עצמו ליבמה; ואם לא די בכך, אף ששלה בָּגר, גם אותו לא נתן לה יהודה להיות לה יבם. תמר מחליטה לעזוב את המתחם המוגן, את מרחב הבית. היא עוברת מבית הוריה, מקום פרטי, למקום ציבורי. לפני המעבר דואגת תמר להוריד את כסות האלמנה והיא מתכסה בצעיף. היא יושבת במקום פומבי וממתינה ליהודה. בגדי האלמנוּת היו ככל הנראה בגדים פשוטים וגסים שסימנו למרחוק את מצבה המשפחתי של האישה שנותרה בלי הגנה בחברה הפטריארכלית.
תמר פושטת את בגדי האלמנוּת שלבשה ימים רבים, עבורה ועבור הסביבה שבה חיה. בגדים אלו סימלו יותר מכול את היותה אלמנה הממתינה ליבמהּ. בהסרת הבגדים היא מסירה מעליה את עברה ומציינת שלב חדש בחייה.
המהפך המתרחש בחיי תמר ניכר באמצעות שינוי הבגד, כשהצעיף מסמל את הערמומיות שבמעשה. היא נוהגת בכפילות פנים – היא רואה ואינה נראית. לבושה החדש מאפשר לה לחשוף פן אחר באישיותה. תמר הופכת מאישה פסיבית לאישה אקטיבית, כשריבוי הפעלים: ותסר, ותכס, ותתעלף, ותשב, מצביעים יותר מכל על שינוי זה. תמר, שהייתה מובלת ומנוהלת על ידי יהודה, נחושה להגשים את רצונה, ויהודה נעשה מכשיר שבאמצעותו היא מגשימה את אימהותה.
גם רבקה וגם תמר מצליחות להוציא את תוכניתן אל הפועל. לשתיהן תוכנית הקשורה בצאצאים והורשה. גם המדרש מתייחס למשותף בין רבקה לתמר: "שתיים הן שנתכסו בצעיף וילדו תאומים רבקה ותמר" (בראשית רבה פ"ה)
הצעיף משמש בתיאורים אלה לחפץ נשי. הוא מופיע ככסות המעידה על מצבה החברתי של האישה החיה במשטר פטריארכלי כפי שמשתקף גם בחוקי הסביבה. הצעיף משמש כסות בטקס הנישואין כפי שאפשר להבין את מעשה רבקה, ובפרהסיה נועד הצעיף להצניע את האישה השייכת לפטרונה. שני סיפורים אלו מראים כי לצעיף שימושים מגוונים ולפעמים דו משמעיים – הוא חושף ומגלה. הוא מצניע מפני פיתוי אך גם מאוד מפתה.
בין צעיף לטלית בהלכה

"צעיף שנותנים על הצוואר בימות החורף, אף-על-פי שיש לו ד' כנפות ויש בו שיעור טלית, פטור מציצית. וירא שמים יעשה קרן אחת בעיגול"
היות שכל בגד העשוי מצמר או פשתים מחויב בציצית עולה השאלה לגבי הצעיף. באופן עקרוני פוטרת ההלכה את המתעטף בצעיף בגודל של טלית מציצית אך מציעים לעגל את אחת מארבע כנפות הבגד על מנת לפסול את הצעיף מלהיות בגד של ארבע כנפות.
ראו גם

רדיד (שַל, shawl)
שכמיה
חמצוואר
טורטה סטבלי
הערות שוליים

↑  Kathy Pierre, STITCHED WITH LOVE College of nursing launches program to provide comfort Shawls to patients, THE POST, ‏2015 (באנגלית)
↑  עוטפים בחום את חולי הסרטן, באתר האגודה למלחמה בסרטן
↑  קיצור שולחן ערוך ילקוט יוסף א, יב, טקסט דיגיטלי באתר ספריא
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph138403 
הכומר האקטיביסט הקנדי ברנט הוקס (אנ') מכנסיית Metropolitan Community Church of Toronto (אנ') עוטה צעיף כמרים בצבעי דגל הגאווה (2010)
אהרן דוד גורדון

| --- | --- |

 לידה:  9 ביוני 1856 האימפריה הרוסית טרויאנוב (אוק'), האימפריה הרוסית
 פטירה:  22 בפברואר 1922 (בגיל 65) דגניה א', פלשתינה (א"י)
 מקום קבורה:  דגניה א 
 זרם:  אקזיסטנציאליזם, אוטופיזם, פילוסופיית החיים
 תחומי עניין:  אתיקה, תורת ההכרה, פילוסופיה יהודית, פסיכולוגיה חברתית
 עיסוק:  פילוסוף, סופר 
 הושפע מ:  ההגות היהודית: מדרש ההלכה והאגדה, הקבלה, החסידות;  פרידריך ניטשה, קארל מארקס, בודהה, עמנואל קאנט, ברוך שפינוזה, לב טולסטוי, מיכאיל לרמונטוב, ארתור שופנהאואר
 השפיע על:  יוסף חיים ברנר, מרטין בובר, ברל כצנלסון, רחל המשוררת, יוסף שכטר, אליעזר שביד
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 
אהרן דוד גורדון (בכתיב יידי: גאָרדאָן; בכתב רוסי: Аарон Давид Гордон; ו' בסיוון ה'תרט"ז, 9 ביוני 1856 – כ"ד בשבט ה'תרפ"ב, 22 בפברואר 1922), הידוע בכינויו א"ד גורדון (מבוטא לעיתים על דרך הרוסית: אָה-דֶה גורדון), כונה "הצדיק החילוני". גורדון היה פעיל בתנועה הציונית ואף השתתף בקונגרס הציוני; חלוץ ופועל חקלאי, הוגה ומורה-דרך לחלוצים בתקופת העלייה השנייה והעלייה השלישית, מנהיג לא מוכתר של מפלגת "הפועל הצעיר" בארץ ישראל, מייסד תורת-מוסר שבחייו ולאחר מותו כונתה על ידי בני דורו "דת העבודה".