stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפינגווין (מועדון)
היסטוריה

המועדון הוקם בשנת 1982 על ידי היזם עדי מילשטיין. במרתף שקירותיו כוסו במראות ושימש קודם כאולם חתונות. תחילה פעל כדיסקוטק ומועדון לילה, אך המוזיקאי והאמן דורון אייל ("שולץ האיום") הציע למילשטיין להקים במקום במה להופעות. תוך זמן קצר הפך המועדון למקום פופולרי להופעות רוק. במועדון הופיעו בעיקר אמני גל חדש, בהם: הקליק, ז'אן קונפליקט, כרומוזום, מינימל קומפקט, סיאם, רמי פורטיס ומשינה (שהחלה את פעילותה בהופעות במועדון). בפינגווין גם החלו להופיע אמנים מחוץ לישראל, דוגמת: ליבי והפלאש, סוזי והבנשיז ובאוהאוס.
בשנת 1986 רכש איש העסקים איציק אבנרי את המועדון, הוא החל לפעול בכל ימות השבוע ושימש גם כאולם להופעות ג'אז ולמסיבות פרטיות. במחצית השנייה של שנות ה-80 המשיך הפינגווין לשמש במה ללהקות רוק צעירות, בהם: פוליאנה פרנק, להקה רטורית, נוער שוליים, נושאי המגבעת, דורלקס סדלקס, תופעת דופלר, DXM, איזי והפתולוגים, הרידינג ג', זקני צפת (שגרסת כיסוי שביצעו, בסגנון פאנק, לשיר "מה אתה עושה כשאתה קם בבוקר" של אריק איינשטיין ושלום חנוך, הוקלטה במועדון) וטאטו (שאלבומה "חתוך תוכן" הוקלט בהופעה חיה במועדון).
ביוני 1990 נסגר המועדון לחודשיים של שיפוצים, שכללו גם התקנת ציוד הגברה מודרני, ונפתח מחדש בניהולו של המפיק דני רכט. בתחילת שנות ה-90 דעכה הפופולריות של הפינגווין והוא נסגר. במקומו הקים היזם שמעון שירזי את מועדון "הברדרז", שנסגר לאחר מספר שנים. ב-2006 נפתח במקום בית ספר לברמנים ומוזיאון לאלכוהול.
בתחילת 2009 נפתח המועדון שוב בשם "פינגווין קלאב" ופעל במתכונות של "דאנס בר". הוא ניסה לפנות לקהל של בעלי אמצעים, היה ידוע בסלקציה הקפדנית שלו ונסגר לאחר כשנתיים.
בקיץ 2012 פתחו לירון תמיר, אדם הורוביץ, אהל עדן וגל עופר במקום בר-מועדון חדש בשם "השלאגזאנה". לאחר זמן קצר, עקב סכסוך בין השותפים, חזר לפעול בשם "הפינגווין", במאי 2014 עוצב מחדש כך שיוכל לארח שוב גם הופעות חיות. אולם נסגר שוב לאחר זמן קצר של פעילות.
בתרבות

ב-1996 הוציא לאור חברת תקליטים BNE דיסק אוסף, "בחזרה לפינגווין", שכלל של שירים שהיו מושמעים בפינגווין ושל להקות שניגנו במקום.
ב-1998 הוקדש פרק בסדרה התיעודית של יואב קוטנר, סוף עונת התפוזים - סיפורו של הרוק הישראלי, לפינגווין וסצנת מוזיקת הגל החדש בישראל.
ב-2004 צלמו במועדון כמה סצנות בסרט תגובה מאוחרת, בו כיכב ליאור מילר כבעלים והמנהל של מועדון לילה.
ב-2008 יצא לאור, בהוצאת רסלינג, ספרו של ניסן שור "לרקוד עם דמעות בעיניים", בו סקר את תולדות תרבות המועדונים בישראל, כולל "הפינגווין". שנה אחר כך עובד הספר לסדרה תיעודית של שלושה פרקים ששודרה בערוץ 8.
בקיץ 2013, אריאל סמל שעבד בבר של "הפינגווין" ונהג לצלם מדי פעם את המבלים וההופעות, מצא נגטיבים של כאלף תמונות שצילם. לאחר שקיבל תגובות נלהבות לצילומים שהעלה בפייסבוק פתח קמפיין בהדסטארט להוצאת ספר שיכלול כ-200 צילומים מהתקופה. הספר יצא לאור במאי 2014 בשם "אנשי הפינגווין: ההיסטוריה הסודית של תל אביב".
ב-2014 יצא לאור, בהוצאת רסלינג, ספרו של אבי פיטשון, “ג’וני הרקוב ומלכת הצמרמורת”, המתעד את תרבות הנגד וסצנת "הפינגווין" במחצית השנייה של שנות ה-80.
בספטמבר 2014 ערכה הצלמת מירי דוידוביץ תערוכת התצלומים בשם "רוק בשחור" במוזיאון ארץ ישראל, שהציגה תמונות שצילמה ב"פינגווין" וקולנוע דן בחצי הראשון של שנות ה-80.
הערות שוליים

↑  יאיר לפיד, אבי מורגנשטרן וטל פרי, פרובוקטורים כמו בייגלה, מעריב, 13 במאי 1988
↑  מאחורי הבורסה - עדי מילשטיין שוב עשה זאת. מילשטיין, שפתח את מועדון הפינגווין לפני שמונה שנים, פתח דיסקוטק חדש ברמת גן, "העולם הזה", גיליון 2649 מ-8 ביוני 1988, עמוד 22
↑  נעמי אלון, סקס ומקדש הניו-ווייב, באתר ynet, 19 ביולי 2001
↑  דורון רוזנבלום, תל־אביב אינה מאמינה בדמעות (או בכל דבר אחר), כותרת ראשית, 24 במרץ 1983
↑  חיים נגיד, מיצגים נ"פינגווין", מעריב, 14 באוקטובר 1986
↑  רענן שקד, בום בשוליים - להקות צעירות קמות,מקליטות,נופלות,מתחברות, מופיעות,מתפרקות."זה רוק,זה רוק, חדשות, 7 בספטמבר 1988
↑  אהד פישוף, קונצרט - אנה פנתה פוליאנה - הופעת פרידה בפינגווין, כל העיר, 19 בפברואר 1988
↑  עמית שהם, הפינגוון מתעורר, חדשות, 12 ביוני 1990
↑  עידן חגואל, עכבר העיר, היה דיסקו: מסע בעקבות מועדוני עבר מיתולוגיים, באתר הארץ, 10 באוגוסט 2012
מיכל שפירא, הפינגווין יהפוך למוזיאון אלכוהול, באתר nrg‏, 2 באפריל 2006
↑  דנה שוופי, מועדון הפינגווין נפתח מחדש, באתר הארץ, 2 באפריל 2009
↑  חן שמש, עכבר העיר תל אביב, אנשי הלילה לא עוברים סלקציה, באתר הארץ, 9 באוקטובר 2009
נועם אבידן-סלע, עכבר העיר תל אביב, ערב S&M בפינגווין: הכל חוץ מסקס, באתר הארץ, 1 בנובמבר 2010
↑  מיכל גרוסברג, עכבר העיר, לירון הו? למלך המיינסטרים נמאס מסחים, באתר הארץ, 11 באוגוסט 2012
↑  ניר גפן, ‏הגלגול הבא, באתר "Time Out ישראל", 4 במאי 2014
↑  בחזרה לפינגווין
↑   סוף עונת התפוזים - סיפורו של הרוק הישראלי - פרק 7 - פורטיס-סחרוף, הקליק, פאנק וגל חדש ישראלי, סרטון בערוץ "Orly Yahalom", באתר יוטיוב (אורך: 50:23)
↑  אורי קליין, כל הפרצופים הנכונים, באתר הארץ, 31 באוגוסט 2004

פבלו אוטין, ‏לא תמיד הכוס נשברת, באתר גלובס, 6 באפריל 2005
↑  ניב הדס | תצלום: גבריאל בהרליה, סקס, סמים וריקודים: תרבות המועדונים בישראל, באתר הארץ, 4 בדצמבר 2009
↑  רון מיברג, מהפינגווין להירושימה, חדשות, 14 במאי 1993
↑  אבי פיטשון, הצד הלא מוכר של מועדון הפינגווין, באתר הארץ, 18 באוגוסט 2013
נועה הרשקוביץ‏, "אנשי הפינגווין": הפרויקט שיחשוף את תל אביב האפלה של האייטיז, באתר וואלה, 30 ביולי 2013
↑  גלעד מלצר, חזרה אל העושר המגדרי והחופש המיני של אנשי הפינגווין, באתר הארץ, 23 במאי 2014
נועה הרשקוביץ‏, פינת התרבות יוצאת בעקבות אנשי הפינגווין, באתר וואלה, 25 במאי 2014
↑  משה קוטנר, איך נולד הפאנק האנרכיסטי בלב התרבות הישראלית, באתר הארץ, 17 ביוני 2014
↑  אבי פיטשון, האם באמת היינו כל כך יפים באייטיז?, באתר הארץ, 11 בספטמבר 2014
להקת האחים העירומים

| --- | --- |

 סוגה:  דוקומנטריה, מוקומנטריה וקומדיה מוזיקלית לנוער
 יוצרים:  פולי דראפר 
 בימוי:  מלאני מיירון, ג'ונת'ן ג'דג' 
 שחקנים:  נאט וולף אלכס וולף אלי דימקו תומאס בטואלו דייוויד לוי קאסים מידלטון קופר פילוט ג'סי דראפר מייקל וולף
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית 
 מקום התרחשות:  ניו יורק 
 מספר עונות:  3
 מספר פרקים:  40 (+2 ספיישלים)
 הפקה
 אתר צילומים:  ניו יורק 
 מוזיקה:  נאט וולף 
 אורך פרק:  כ-23 דקות לפרק, בעונה השלישית 50 דקות לפרק
 שידור
 רשת שידור:  ניקלודיאון 
 תקופת שידור מקורית:  3 בפברואר 2007 – 13 ביוני 2009
 קישורים חיצוניים
 wwbiggies.com
 דף התוכנית ב-IMDb
 
להקת האחים העירומים היא סדרת טלוויזיה דוקומנטרית, מוקומנטרית ובחלקה קומדיה מוזיקלית המציגה להקה אמיתית של מוזיקאים צעירים.
להקת האחים העירומים היא סדרת טלוויזיה בה צוות צילום המצלם את חייה של להקה הקרויה בשם להקת האחים העירומים. ללהקה אוטובוס הופעות המסיע את חברי הלהקה ממקום למקום.
הסדרה עלתה לאוויר לראשונה בערוץ ניקלודאון ב-3 בפברואר 2007. נכון לעכשיו יש לסדרה 3 עונות ו-2 סרטים.
שחקנים ראשיים

נאט וולף (בתפקיד עצמו): הוא הסולן, כותב השירים והקלידן של הלהקה. הוא גם מנגן בגיטרה ותופים ב-3 שירים. הוא מעריץ של להקת הביטלס והם נותנים לו השראה לכתוב שירים.
אלכס וולף (בתפקיד עצמו): הוא האח הקטן של נט והמתופף של הלהקה. הוא גם כתב 4 שירים. הוא לרוב הולך עם בנדנה בצבעים כחול, לבן ואדום הוא וג'סי חברים ובחיים האמיתיים היא בת דודה שלו.
תומאס בטוואלו (בתפקיד עצמו): הוא הצ'לן של הלהקה. הוא מקנא בנאט כי הבנות אוהבות אותו, ומציק לנט ורוסלינה כי הם אוהבים אחד את השני. בעונה ה-2 בעיר קליבלנד כל הבנות אהבו אותו בגלל שבראיון טלפוני המראינת חשבה שהוא אמר שהבנות של קליבלנד הן היפות בעולם. כתב שיר אחד "בנים שולטים בנות מטפטפות".
דייוויד לוי (בתפקיד עצמו): הוא הקלידן של הלהקה. הוא מסתובב הרבה עם תומאס.
קאסים מידלטון (בתפקיד עצמו): הוא הגיטריסט של הלהקה, והחכם מבין כולם.
רוזלינה (אלי דימקו): היא הגיטריסטית של הלהקה אבל היא מנגנת בגיטרת בס. היא גם הבת היחידה בלהקה והכי גדולה. מאוהבת בנט אך לא מוכנה להודות בכך לא בפני עצמה ולא בפני חברי הלהקה. בעונה השנייה כאשר הלהקה יוצאת לחופשה בעיר הולדתם של אלכס ונט (ניו אורלינס) היא מתקרבת לנט והופכת להיות חברתו.
קופר פיילוט (בתפקיד עצמו): הוא מנהל הלהקה. הוא תמיד הולך עם חליפות.
סאני וולף (מייקל וולף): הוא האבא של נאט ואלכס בסדרה וגם במציאות. הוא שמשחק את נגן האקורדיון החנון שמנסה לפעמים להידחף לקליפים של הלהקה. בעונה הראשונה פוגש את בטי הם מתאהבים ומקימים להקה בשם "הארנבונים". בעונה השנייה הם נפרדים עקב התאהבותה של בטי באחיו של סוני.
ג'סי קוק (ג'סי דרייפר): היא ה"בייביסיטר". היא לא חכמה במיוחד. היא קוראת לאלכס "החבר הקטן שלה" ויש לה 7 קעקועים.
בטי (קת'רין קורטיין): לה ולסאני יש להקה שנקראת "דה האני באני" (הארנבונים). היא מנקה וכך היא וסוני נפגשו. בעונה השנייה היא בורחת עם אחיו של סוני למקום לא ידוע.
טופי: נהג האוטובוס של להקת האחים העירומים.
האחים טירמן: הם להקה של שלושה אחים. והם מעריצים את להקת האחים העירומים. ג'סי מאוהבת בשלושתם ואלכס מתעצבן על זה.
בעיה סוררת

בעיה סוררת (באנגלית: Wicked Problem) הוא מושג המתאר בעיה שלא ניתן לספק עבורה מענה באמצעות יישום פתרונות טכניים. זאת, מאחר שקשה להסכים על מהות הבעיה, וכאשר מנסים להחיל עליה פתרונות טכניים, מתגלות השפעות לא צפויות בעוד שבעיית השורש לא נעלמת. המונח 'נבזי' לא בא לתאר רוע, אלא את העמידות של הבעיה לניסיונות לפתור אותה. הסיבות לקושי יכולות להיות דרישות לא-שלמות, סותרות או משתנות, שלעיתים קרובות קשה לזהותן.
בעיות סוררות מופיעות בכל מקום שאנו מנסים לעצב ולהשפיע על מערכות מורכבות ובכלל זאת בתחומי הכלכלה, הסביבה והפוליטיקה. דוגמאות קונקרטיות לבעיות סוררות ניתן לראות במשבר האקלים, בהתפרצות של מגפות (דוגמת האיידס, שפעת אפידמית, מגפת הקורונה), פשיעה ועוד.
רקע והקשר

הפילוסוף האמריקאי צ'ארלס צ'רצ'מן פרסם את המושג לראשונה במאמר שנשא את הכותרת 'בעיה סוררת' בשנת 1967 ופורסם בכתב-העת "Management Science", כאשר התייחס לסמינר שהעביר פרופסור הורסט ריטל בנושא זה. הורסט ריטל ומלווין וובר סיפקו תיאור פורמלי למושג בעיה סוררת בחיבור משנת 1973, שתיאר את הבעיות ה"סוררות" לעומת בעיות "מאולפות". האחרונות מצויות במדע, בהנדסה, והם הדגימו את קיומן בתחומי המתמטיקה, והשחמט.
ריטל וובר טבעו את המושג כביקורת על תחומי ההנדסה החברתית שגרסו כי קביעה נכונה של יעדים, תכנון ויישום מקצועי יאפשר פתרון לאתגרי המדיניות. לטענתם, בתחומי המדיניות הציבורית לא ניתן ליישם גישה שהיא מדעית-רציונלית באופן טהור, בשל היעדר הגדרה ברורה של הבעיה, ובשל נקודות מבט שונות של בעלי העניין. במילים שלהם:
"החיפוש אחר בסיסים מדעיים להתמודדות עם בעיות של מדיניות חברתית מוכרח להיכשל, בשל טבען של הבעיות הללו... בעיות מדיניות אינן ניתנות לתיאור מוחלט. מעבר לכך, בחברה פלורליסטית אין דבר כזה, טובת הכלל שאין עליה עוררין; אין כל הגדרה אובייקטיבית של צדק; קווי מדיניות שונים, המגיבים לבעיות חברתיות, אינם יכולים להיות נכונים או שגויים באופן שיש לו משמעות; ואין כל הגיון בדיבור על 'פתרונות אופטימליים' לבעיות אלו... גרוע אף יותר מכך, לא קיימים כל פתרונות כלל, במובן של תשובות מוחלטות."
לפיכך, בעיות סוררות מאופיינות בגורמים הבאים:
הפתרון תלוי בהגדרת הבעיה, ולהפך (כלומר, הגדרת הבעיה תלויה בפתרון).
לבעלי העניין יש השקפות עולם שונות בתכלית, ומסגרות שונות להבנת הבעיה.
המגבלות שהבעיה כפופה להן והמשאבים הדרושים כדי לפתור אותה משתנים על-פני זמן.
הבעיה לעולם אינה נפתרת באופן מוחלט.
למרות שריטל וובר מסגרו את המושג במונחים של מדיניות חברתית ותכנון חברתי, בעיות סוררות מופיעות בכל תחום המערב בעלי עניין שיש להם נקודות מבט שונות ומציאות שמכילה מורכבות ודינמיות. בהכירם בכך, פיתחו ריטל וקונץ (Kunz) טכניקה הקרויה מערכת מידע מבוססת סוגיה (IBIS), אשר מאפשרת את תיעוד הרציונל שמאחורי החלטה קבוצתית באופן אובייקטיבי.
נושא חוזר בספרות החקר ובתעשייה הוא הקשר שבין בעיות סוררות לבין עיצוב (לא במובנים הגרפיים, אלא בהיבטים של עיצוב אסטרטגי). בעיות עיצוב הן לרוב סוררות משום שהן לעיתים קרובות לא-מוגדרות היטב (אין דרך מוגדרת מראש להתקדמות), הן מערבות בעלי עניין שיש להם נקודות מבט שונות, ואין להן אף פתרון "נכון" או "אופטימלי". לפיכך לא ניתן לפתור בעיות סוררות באמצעות היישום של שיטות סטנדרטיות או ידועות; הן מחייבות פתרונות יצירתיים.
הגדרות

הניסוח של ריטל וובר משנת 1973 לבעיות סוררות בתכנון מדיניות חברתית ציין עשרה מאפיינים:
לא קיים כל ניסוח מוחלט לבעיה סוררת (ההגדרה של בעיות סוררות היא בעצמה בעיה סוררת).
לבעיות סוררות לא קיים זמן עצירה.
פתרונות לבעיות סוררות אינם מהצורה "אמת או שקר", כי אם טוב יותר או גרוע יותר.
לא קיים כל מבחן מיידי וגם לא מבחן סופי לפתרון של בעיה סוררת.
כל פתרון של בעיה סוררת הוא "פעולה חד-פעמית"; מאחר שלא קיימת הזדמנות ללמוד בדרך של ניסוי וטעייה, כל ניסיון הוא בעל משמעות כבדה.
לבעיות סוררות אין קבוצה ניתנת למנייה (או ניתנת לתיאור מקיף) של פתרונות אפשריים, ולא קיימת קבוצה מוגדרת היטב של פעולות מותרות, שניתן לשלב בתוכנית.
כל בעיה סוררת היא בעיקרה ייחודית.
כל בעיה סוררת ניתנת להצגה כתסמין של בעיה אחרת.
הקיום של אי-התאמה, המייצגת בעיה סוררת, ניתן להסבר במספר רב של דרכים. הבחירה בהסבר מסוים קובעת את האופי של פתרון הבעיה.
אין למתכנן כל זכות לטעות (המתכננים יידרשו לשאת באחריות להשלכות הפעולות שהם יוצרים).
קונקלין הכליל מאוחר יותר, את מושג הסוררות של בעיות לתחומים אחרים, מלבד תכנון ומדיניות. המאפיינים המגדירים הם:
הבעיה אינה מובנת עד לאחר שלב הניסוח של פתרון.
לבעיות סוררות לא קיים כלל עצירה.
פתרונות לבעיות סוררות אינם נכונים או שגויים.
כל בעיה סוררת היא בעיקרה חדשה וייחודית.
כל פתרון לבעיה סוררת הוא 'פעולה חד-פעמית'.
לבעיות סוררות אין פתרונות חלופיים נתונים.
אסטרטגיות לטיפול בבעיות סוררות

במאמר שפורסם בשנת 2000, מציעה הסופרת ננסי רוברטס את האסטרטגיות הבאות להתמודדות עם בעיות סוררות:
אסטרטגיות לטיפול בבעיות סוררות > סמכותנית

אסטרטגיות אלו מבקשות לאלף בעיות סוררות על ידי האצלת האחריות לפתרון הבעיות על מספר קטן של אנשים. הצמצום במספר בעלי העניין מצמצם את מורכבות הבעיה, מאחר שנקודות מבט מתחרות רבות מתבטלות עוד בנקודת הפתיחה. החסרון הוא שעלולה להיות חסרה לרשויות ולמומחים המופקדים על פתרון הבעיה הערכה של כל נקודות המבט הנדרשות לשם טיפול בבעיה.
אסטרטגיות לטיפול בבעיות סוררות > תחרותית

אסטרטגיות אלו מנסות לפתור בעיות סוררות על ידי שילוחן של נקודות מבט מנוגדות זו כנגד זו, כך שהצדדים המחזיקים בהשקפות אלו נדרשים להפיק את הפתרונות המועדפים עליהם. היתרון של גישה זו הוא שניתן לשקול פתרונות שונים האחד למול השני ולבחור בפתרון הטוב ביותר. החיסרון הוא שגישה יריבית זו יוצרת סביבה עימותית, שבה אין עידוד לשיתוף בידע. כתוצאה מכך חסר לצדדים המעורבים תמריץ להפיק את הפתרון הטוב ביותר האפשרי מצידם.
אסטרטגיות לטיפול בבעיות סוררות > שיתופית

אסטרטגיות אלו מבקשות לערב את כל בעלי העניין כדי למצוא את הפתרון הטוב ביותר האפשרי עבור כל בעלי העניין. באופן טיפוסי גישות אלו כוללות פגישות בהן נדונים סוגיות ורעיונות, ומנוסחת גישה משותפת ומוסכמת.
במאמר שלו משנת 1972 רמז ריטל לגישה שיתופית; כזו המנסה "...להפוך את אותם האנשים המושפעים מהבעיה למשתתפים בתהליך התכנון. לא רק שואלים אותם לדעתם, כי אם מערבים אותם באופן פעיל בתהליך התכנון..." חיסרון של גישה זו הוא שהשגת הבנה ומחויבות משותפות לפתרונה של בעיה סוררת היא תהליך בזבזני מבחינת זמן. מחקר שנערך בשני העשורים האחרונים הראה את ערכן של שיטות טיעון בסיוע מחשב בשיפור היעילות של תקשורת בין בעלי עניין. לאחרונה נעשה שימוש בטכניקה של מיפוי דיאלוג לשם טיפול בבעיות סוררות בארגונים העושים שימוש בגישה שיתופית.
מושגים קשורים > בלגן חברתי

ראסל אקוף תיאר בעיה מורכבת כבלגן. במאמר משנת 1974 הוא כתב: "כל בעיה משפיעה הדדית על בעיות אחרות, ולפיכך היא חלק ממערכת של בעיות קשורות הדדית, מערכת של בעיות... אני בוחר לקרוא למערכת כזו בלגן". בהרחיבו על דבריו של אקוף, אומר רוברט הורן כי "בלגן חברתי הוא מערכת של בעיות קשורות הדדית, ושל בלגנים אחרים. מורכבות – מערכות של מערכות – היא בין הגורמים שהופכים בלגנים חברתיים לעמידים כל-כך בפני ניתוח, ועוד יותר חשוב מכך, בפני פתרון."
על-פי הורן, המאפיינים המגדירים של בלגן חברתי הם:
אין ראייה ייחודית "נכונה" של הבעיה.
השקפות שונות לגבי הבעיה ופתרונות סותרים.
רוב הבעיות קשורות לבעיות אחרות.
הנתונים הם לעיתים קרובות לא-וודאיים או חסרים.
ריבוי התנגשויות בין ערכים.
מגבלות אידאולוגיות ותרבותיות.
מגבלות פוליטיות.
מגבלות כלכליות.
לעיתים קרובות, חשיבה א-לוגית, אי-לוגית או מרובת ערכים.
מספר רב של נקודות התערבות אפשריות.
השלכות שקשה לדמיין.
מידה רבה של חוסר ודאות ושל עמימות.
עמידות רבה בפני שינוי.
פותרי הבעיה אינם בקשר עם הבעיות ועם פתרונות אפשריים.
מושגים קשורים > בעיות סוררות בפיתוח תוכנה

ב-1990 הציגו פיטר דה-גרייס ולסלי הולט סטהל את המושג "בעיה סוררת" בתחום פיתוח התוכנה. בעשורים האחרונים הצביעו מדעני מחשב אחרים על כך שפיתוח תוכנה מכיל תכונות רבות אחרות, המשותפות לו ולתהליכי עיצוב אחרים, וכללו את המושגים של ריטל במתודולוגיות שלהם לעיצוב תוכנה. העיצוב והאינטגרציה של שירותי תוכנה מורכבים ברשת הם רבי פירושים ונוגעים במערכות מורכבות ועל הופכים לבעיה סוררת.
מושגים קשורים > בעיות סופר-סוררות

קלי לוין ואחרים הכניסו לשימוש את ההבחנה בין בעיות "סוררות" ובעיות "סופר-סוררות" בדיון שלהם אודות שינויי אקלים עולמיים, שתוקן ופורסם ב-2012 "התגברות על הטרגדיה של בעיות סופר-סוררות: הגבלת העצמי-העתידי שלנו על-מנת למתן את שינויי האקלים העולמיים". בכתב-העת 'מדעי המדיניות' (Policy Sciences). הם מגדירים בעיות סופר-סוררות כבעלות המאפיינים הנוספים הבאים:
הזמן הולך ואוזל.
היעדר רשות מרכזית.
אלו המבקשים לפתור את הבעיה הם גם הגורמים לה.
קווי המדיניות מפחיתים מחשיבותו של העתיד באופן לא-רציונלי.
בעוד הפריטים אשר מגדירים בעיה סוררת מתייחסים לבעיה עצמה, הפריטים אשר מגדירים בעיה סופר-סוררת מתייחסים לסוכן המנסה לפתור אותה. התייחסות אל ההתחממות הגלובלית בתור בעיה סופר-סוררת והצורך להתערב כדי לדאוג לאינטרסים שלנו לטווח הארוך יותר אומצה גם על ידי אחרים.
ראו גם

מערכות מורכבות מסתגלות
תורת הכאוס
ביאורים

↑  מתורגם לעיתים גם כבעיה ״נבזית״ או ״מרושעת״
הערות שוליים

↑  "Management Science" כרך 14, מס' 4, דצמבר 1967.
1 2  Horst W. J. Rittel, Melvin M. Webber, Dilemmas in a general theory of planning, Policy Sciences 4, 1973-06, עמ' 155–169 doi: 10.1007/BF01405730
↑  E. Jeffrey Conklin, Dialogue mapping : building shared understanding of wicked problems, Chichester, England: Wiley, 2006, ISBN 0-470-01768-6
↑  Roberts, N.C., Wicked Problems and Network Approaches to Resolution, International Public Management, 2000
↑  H. Rittel, On the Planning Crisis: Systems Analysis of the First and Second Generations, Bedriftskonomen 8, 1972
↑  Russell Ackoff, The Social Engagement of Social Science, Volume 3, Philadelphia: University of Pennsylvania Press, ISBN 978-1-5128-1906-9
↑  Joseph Kasser, Yang-Yang Zhao, Wicked problems: Wicked solutions, 2016 11th System of Systems Engineering Conference (SoSE), IEEE, 2016-06 doi: 10.1109/sysose.2016.7542904
↑  K Levin, B Cashore, Steven Bernstein, G Auld, Playing it forward: Path dependency, progressive incrementalism, and the "Super Wicked" problem of global climate change, IOP Conference Series: Earth and Environmental Science 6, 2009-02-01, עמ' 502002 doi: 10.1088/1755-1307/6/50/502002
חוקי המשחק (סדרת טלוויזיה)

ערך זה עוסק בסדרת טלוויזיה (2007–2013). אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

פתיח הסדרה
 סוגה:  קומדיית מצבים
 יוצרים:  טום הרץ
 שחקנים:  פטריק וורברטון   אוליבר הדסון   דייוויד ספייד   מייגן פרייס   ביאנקה קייליך
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית 
 מקום התרחשות:  ניו יורק 
 מספר עונות:  7 
 מספר פרקים:  100 
 הפקה
 חברת הפקה:  האפי מדיסון 
 טכניקת צילום:  מערך מרובה מצלמות 
 אורך פרק:  30 דקות
 שידור
 רשת שידור:  CBS 
 רשת שידור בישראל:  Xtra HOT (עונות 1–2)   HOT Family   yes stars Base
 תקופת שידור מקורית:  5 בפברואר 2007 – 20 במאי 2013
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
חוקי המשחק (באנגלית: Rules of Engagement) היא קומדיית מצבים אמריקאית מצליחה, שנוצרה על ידי טום הרץ ומופקת על ידי אדם סנדלר. הסדרה שודרה ברשת CBS, ובישראל בערוץ Xtra HOT ולאחר מכן בערוץ HOT Family ו-yes stars Base.
העונה הראשונה של הסדרה שודרה בשנת 2007, ובעקבות הצלחתה הופקה עונה נוספת בסוף אותה שנה. בסוף שנת 2008 החלו צילומי העונה השלישית, ששודרה החל מ-2 במרץ 2009.
עלילת הסדרה מתמקדת במערכות היחסים של שלושה חברים המתגוררים בניו יורק – האחד נשוי, השני מאורס והשלישי רווק.
הדמויות

ג'ף בינגהאם (פטריק וורברטון) – ג'ף נשוי לאודרי מספר שנים. בדרך כלל הוא לא נוטה להפגין את רגשותיו, ולעיתים הוא אף אגואיסט. במהלך הסדרה מנסים ג'ף ואודרי להיכנס להיריון.
אודרי בינגהאם (מייגן פרייס) – אשתו של ג'ף וחברתה הטובה של ג'ניפר. מנסה להתחבר עם זוגות נשואים אחרים, אך לא מצליחה, לרוב בגלל ג'ף. לא מחבבת את ראסל.
אדם רודס (אוליבר הדסון) – אדם מאורס לג'ניפר וגר איתה מול דירתם של ג'ף ואודרי. הוריו היפים ונודיסטים. עובד בחברה שבבעלות אביו של ראסל. הוא הגבר הרגיש מבין השלושה.
ג'ניפר מורגן (ביאנקה קייליך) – ארוסתו של אדם וחברתה הטובה של אודרי. בחורה ספורטיבית שאוהבת שופינג. יצאה עם מספר רב של גברים.
ראסל דנבר (דייוויד ספייד) – רווק. כמעט בכל פרק הוא מחזר אחר אישה אחרת. אחת הבחורות היחידות בהן התאהב היא אחותה של אודרי, ברברה (הת'ר לוקליר). עובד בחברת נדל"ן שבבעלות אביו. לעיתים נוהג לנצל את אדם, שעובד תחתיו.
הערות שוליים

↑  ענת זהר, "חוקי משחק חדשים", באתר nrg‏, 14 בפברואר 2007
↑  CBS מתכננת את חזרתה של "חוקי המשחק" (באנגלית)
מדיום (סדרת טלוויזיה)

ערך זה עוסק בתוכנית טלוויזיה אמריקאית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

מדיום
 סוגה:  דרמה, מתח, על טבעי, מיסטיקה, מסתורין
 יוצרים:  גלן גורדון קרון 
 שחקנים:  פטרישה ארקט   ג'ק וובר   סופיה ווסילייבה   מריה לארק   דייוויד קוביט   מיגל סנדובל
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית 
 מקום התרחשות:  לוס אנג'לס 
 מספר עונות:  7 
 מספר פרקים:  120
 הפקה
 הפצה:  CBS מדיה ונצ'רס, הולו 
 מוזיקה:  שון קלרי 
 אורך פרק:  40-45 דקות
 שידור
 רשת שידור:  NBC (עונות 1-5) CBS (עונות 6-7)
 רשת שידור בישראל:  HOT
 תקופת שידור מקורית:  3 בינואר 2005 – 21 בינואר 2011
 קישורים חיצוניים
 www.cbs.com/medium/
 דף התוכנית ב-IMDb
 
מדיום (באנגלית: Medium) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית שיצר גלן גורדון קרון. חמש העונות הראשונות שודרו ברשת NBC, השתיים הנוספות ברשת CBS, החל מ־3 בינואר 2005 עד שנת 2011. הסדרה מבוססת על סיפורה של אליסון דובואה, מדיום אמריקאית שטוענת כי עבדה בשיתוף פעולה עם ממשל ארצות הברית, וסייעה להם בפיצוח תיקים וסוגיות משפטיים. על משחקה בסדרה זכתה פטרישה ארקט בפרס אמי לשחקנית הראשית הטובה ביותר בסדרת דרמה לשנת 2005, במועמדת נוספת אליו בשנת 2007 וכן בשלוש מועמדויות לפרס גלובוס הזהב.
השחקנית הראשית, פטרישה ארקט, ביימה בעצמה שני פרקים בסדרה.
דמויות

אליסון דובאה (פטרישה ארקט) - הדמות הראשית, עובדת כיועצת לתובע המחוזי, כשלמעשה עבודתה מתבססת כמעט לחלוטין על "כוחותיה", חלומותיה ותחושותיה כמדיום. בנוסף עוזרת היא לבלש לי סקנלון בעזרת מידע לגבי מקרי רצח עליהם היא חולמת. נשואה לג'ו, ואמא לשלוש בנות: אריאל, ברידג'יט ומרי.
ג'ו דובאה (ג'ק וובר) - בעלה של אליסון, מהנדס במקצועו. משמש לרוב כמעין מצפן מוסרי / "קול ההגיון" לאליסון כשזו מתעוררת בבהלה מחלומותיה.
אריאל דובאה (סופיה ווסילייבה) - בתם הבכורה של אליסון וג'ו, חולקת עם אמה את אותם כוחות אשר משמשים כעלילה ראשית במהלך מס' פרקים.
ברידג'יט דובאה (מריה לארק) - בתם האמצעית של אליסון וג'ו, למעשה משמשת כדמות "נקודת מבטו של הילד" במהלך הסדרה ניחנה אף היא בחלק מ"כוחותיה" של אליסון.
מריה "מרי" דובאה (מדיסון ומירנדה קאראבלו) - ילדת הזקונים של אליסון וג'ו במהלך העונות הראשונות אינה אומרת מילה כיוון שהיא עוד קטנה מאוד, במהלך הסדרה ניתן להבין כי אף היא ניחנה בכוחות של אמה. את הדמות משחקות האחיות התאומות מדיסון ומירנדה ששיחקו אף ב"שקרניות קטנות".
מנואל "מני" דוואלס (מיגל סנדובל) - התובע המחוזי. איש חביב ושקול, הבוס של אליסון, חבר קרוב של חוקר המשטרה הבלש לי סקנלון, הוא אשר הפגיש בינו לבין אליסון כדי שתסייע לו.
לי סקנלון (דייוויד קוביט) - בלש משטרה במחלקת מקרי רצח, חבר טוב של התובע המחוזי מנואל, נעזר רבות בחלומותיה של אליסון לפתרון המקרים. בהמשך הסדרה מתחתן עם לין.
לין דינובי (טינה דיג'וסף) - יועצת לראש העיר ומאוחר יותר בסדרה סגנית ראש העיר, נמצאת במהלך הסדרה במגעים ממושכים עם התובע המחוזי, אליסון והבלש לי, איתו היא אף יוצרת קשר רומנטי מתחתנת ויולדת בת במהלך הסדרה.
סינת'יה קינר (אנג'ליקה יוסטון) - חוקרת מטעם חברה פרטית בשם "אמרי טיפ" החוקרת מקרי היעדרויות וחטיפות, בעיקר של ילדים ובני נוער. היא נעזרת באליסון לפתרון המקרים אך בהחלטה משותפת ביניהן אליסון לא זוכה לקרדיט והכרה.
תקציר

אליסון דובואה (פטרישה ארקט) היא מדיום (בעלת יכולות על-טבעיות), אשר באמצעות חלומות ודרכים שונות ומיוחדות, מתגלה לדברים שיקרו בעתיד ושקרו בעבר. בעלה ג'ו (ג'ק וובר "אימה בטריניטי", "לפגוש את ג'ו בלאק"), הוא מדען טילים, אשר למרות היותו בעל היגיון וחשיבה קרה, מבין שלאשתו יש כישרון שונה, ותומך בה. אליסון משתמשת בכישרונה כדי לעזור לתובע המחוזי של העיר פיניקס שבאריזונה, מאני (מנואל) דוואלוס, ולמשטרת העיר, לחקור את מותם של אזרחים. לאליסון וג'ו שלוש בנות, אריאל (סופיה ווסילייבה "שומרת אחותי"), בריג'יט ומארי, שמהלך הסדרה מתגלה כי גם הן ניחנו באותן סגולות שמחזיקה אמן. לאליסון יש אח, מייקל, שגם הוא מדיום, אך לא מנצל את כישרונו. בדצמבר 2010 רשת CBS החליטו על ביטול הסדרה אחרי שבע העונות.
תקציר > עונה ראשונה

בתחילת העונה אליסון לומדת להכיר בכישרונה כמשהו טוב, ולא להתנגד לו. אליסון מקבלת "עבודה זמנית" במשרד התובע המחוזי, מנואל דוואלס, שמגלה את סודה של אליסון ולאחר פיענוח תיק, לוקח אותה כמעין "יועצת" תחת חסותו ושומר את סודה. על כישרונה הסודי יודעים דוואלס ובלש מקרי הרצח לי סקנלון שלמרות העובדות מתקשים להאמין ולסמוך על אליסון מבלי לפתוח עין אחת. העונה נגמרת בפרק סיום בעל שני חלקים שחלקו השני פותח את העונה הבאה.
תקציר > עונה שנייה

פתיחת העונה מתחילה בפרק המשך מהעונה הראשונה, ונסגר מעגל עם בעיותיו של קפטן פוש. אליסון מתמודדת עם חוויות שלא חוותה קודם בחייה, למשל כמו בפרק "אותו השיר" (2) שבו נתקע לאליסון שיר בראש ורק היא שומעת אותו או כמו בפרק "הטירוף שלו" (11) שבו נכנס לגופה של אליסון רוצח סדרתי.
תקציר > עונה שלישית

בתחילת העונה השלישית, פרק ההמשך הזוגי "ארבעה חלומות" פותח עונה בצורה נהדרת, שבו בריג'יט, ביתם האמצעית של אליסון וג'ו, חולמת חלומות מנחים יחד עם אליסון, ויחד מפענחות מקרי רצח של רוצחים סדרתיים. במשך העונה מתחזקת ההבנה שעניין היכולות העל טבעיות הוא תורשתי; אריאל ובריג'יט עוזרות לאליסון לפענח מקרי פשע, אף על פי שאין נלהבות כלכך, ומייקל אחיה של אליסון, רואה את היכולות שלו ככישרון ולא כמשהו שאלכוהול יכול לדחוק.