stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם אינג'

| --- | --- |

 לידה:  3 במאי 1913 Independence, ארצות הברית 
 התאבד:  10 ביוני 1973 (בגיל 60) הוליווד הילס, לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 שם עט:  Walter Gage 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קנזס, Independence Community College, מכללת פיבודי 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 פרסים והוקרה:  פרס פוליצר לדרמה (1953)  פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר (1960)  star on Playwrights' Sidewalk 
 
ויליאם אינג' על עטיפת ספר מחזותיו
ויליאם אינג' (באנגלית: William Inge; ‏3 במאי 1913 - 10 ביוני 1973) היה מחזאי, סופר ותסריטאי אמריקאי, זוכה פרס פוליצר ופרס אוסקר. יצירותיו זכו להצלחה בעיקר בשנות ה-50.
קורות חיים

אינג' נולד באינדיפנדנס, קנזס, למד באוניברסיטת קנזס כתיבה ודרמה. כמה מיצירותיו זכו להצלחה בברודוויי, עובדו לסרטים מצליחים והוא זכה לפרסום רב. המוצלחות מיצירותיו הן:
1950 - שובי שבא הקטנה, המבוסס בחלקו על ניסיונו כאלכוהוליסט המטופל באלכוהוליסטים אנונימיים, עובד ב-1952 לסרט מצליח. השחקנית שירלי בות' זכתה על תפקידה במחזה בפרס טוני ובסרט - בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
1953 - פיקניק - זכה להצלחה גדולה בברודוויי וזיכה את אינג' בפרס פוליצר. ב-1955 עובד לסרט קולנוע מצליח עם ויליאם הולדן וקים נובאק בתפקידים הראשיים.
1955 - תחנת אוטובוס - עובד לסרט ב-1956 עם מרילין מונרו בתפקיד הראשי.
1959 - A Loss of Roses - עובד לסרט קולנוע בשם "החשפנית" עם ג'ואן וודוורד בתפקיד הראשי.
1961 - זוהר בדשא - כתיבת התסריט זיכתה את אינג' בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר. הוא גם הופיע בתפקיד קטן בסרט בתור כומר.
אינג' כתב גם שני רומנים ועוד תסריטים ומחזות אך לא הצליח לשחזר את הצלחותיו. ע"פי הביוגרפיה שלו היה אינג',רווק מושבע כל ימיו, הומוסקסואל שהתקשה מאוד להשלים עם מיניותו. עובדה שתרמה לאלכוהוליזם שלו ולדיכאונות.
הוא הגיע למסקנה שכושר הכתיבה אבד לו, נכנס לדיכאון עמוק והתאבד בשאיפת פחמן חד-חמצני.
אמי ברידג'ווטר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 בנובמבר 1906 ברמינגהאם, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  13 במרץ 1999 (בגיל 92) סוליהול, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  בית הספר גרוסוונור לאמנות מודרנית 
 תחום יצירה:  ציור, שירה 
 זרם באמנות:  סוריאליזם 
 
אמיליה "אמי" ברידג'ווטר (אנגלית: Emmilia "Emmy" Bridgwater; ‏10 בנובמבר 1906 – 13 במרץ 1999) הייתה אמנית ומשוררת ממוצא אנגלי הקשורה לתנועה הסוריאליסטית.
ממקום מושבה בברמינגהאם ולונדון, הייתה לה תרומה משמעותית כחברת ארגון "הסוריאליסטים של בירמינגהם" ושל קבוצת הסוריאליסטים הבריטית, ושימשה כחוליה מקשרת חשובה בין קבוצות הסוריאליסטים של שתי הערים.
מישל רמי, פרופסור להיסטוריה של אמנות באוניברסיטת ניס בצרפת, ומחבר הספר "סוריאליזם בבריטניה", מתאר את השפעתה כ"בעלת אותה חשיבות עבור הסוריאליזם הבריטי כמו הצטרפותו של דאלי לסוריאליזם הצרפתי".
ביוגרפיה

אמי ברידג'ווטר נולדה במחוז אדגבסטון (אנ') היוקרתי בבירמינגהם. היא הייתה בתו השלישית של רואה חשבון מוסמך ומתודיסטית. כמי שהראתה עניין בציור ואיור מגיל צעיר, היא הייתה תלמידתו של ברנרד פליטווד-ווקר בבית הספר לאומנות של בירמינגהם במשך שלוש שנים, משנת 1922, ולאחר מכן המשיכה את לימודיה בבית ספר לאומנות באוקספורד, ומימנה את לימודיה בזכות שכרה כמזכירה.
בשנת 1936 היא ביקרה בכנס הבינלאומי של הסוריאליזם בלונדון London International Surrealist Exhibition, ובו פגשה לראשונה את קונרוי מדוקס, ג'ון מלביל ורוברט מלוויל- מי שהיו דמויות מרכזיות ומשפיעות בזרם הסוריאליזם של בירמינגהם. בעקבות מפגש זה, אמי, שהשתייכה לזרם התנועה האסתטית באומנות, החלה ליצור עבודות הדומות בסגנונן לזרם הסוריאליזם. היא החלה לחקור את צידו האפל של תת-המודע, ולעיתים קרובות שיטת האוטומטיזם (אנ') שימשה אותה בעבודתה. בתקופת לימודיה בבית הספר לאומנות בלונדון "Grosvenor School of Modern Art", במהלך 1936 ו-1937 היא שמרה על הקשרים שיצרה בבירמינגהם, וכך בשלהי שנות ה-30 תערוכת עבודותיה הוצגה בבירמינגהם כחברה בקבוצת הסוריאליסטים של בירמינגהם וכן היא הוצגה בגלריית לונדון לאחר שהתוודעה לבעלים E. L. T. Mesens על ידי רוברט מלוויל.
בתחילת שנות ה-40 היא הצטרפה רשמית לקבוצת הסוריאליסטים הבריטית שאת פגישותיה פקדה באופן קבוע ברוב העשור העוקב. אמי יצרה קשרי חברות קרובים עם אידית' רימינגטון והייתה מעורבת ברומן קצר אך סוער עם טוני דל רנזיו, וספרים ואלבומי אומנות סוריאליסטית רבים הציגו את יצירותיה לקהל הרחב. תערוכת היציג הראשונה שערכה הייתה בגלריה לאומנות מודרנית של ג'ק בילבו בשנת 1942. בשנת 1947 ברידג'ווטר נבחרה על ידי אנדרה ברטון להיות אחת משש אמניות אנגליות להציג ב-Exposition Internationale du Surrealisme התערוכה הבינלאומית הגדולה של קבוצת הסוריאליזם בגלריה Maeght בפריז.
בשלהי שנות ה-40 לחייה, ברידג'דווטר נאלצה להשקיע את רוב מרצה וזמנה בטיפול באמה הקשישה ובאחותה הנכה וכתוצאה מכך השעתה את קריירת האומנות שלה.
במהלך שנות ה-70 ברידג'ווטר חזרה לעבודה, בעיקר בקולאז' ועבודותיה המוקדמות פורסמו בתערוכות רבות בנושא רטרוספקטיבה הסוריאליסטית במהלך העשורים הבאים. באמצע שנות ה-80 עבודתה פסקה. היא נפטרה בשנת 1999.
עבודה

רוב עבודתה של אמי ברידג'ווטר בשנות ה-30 וה-40 כללה ציורים ורישומי עט ודיו. האיקונוגרפיה הפרטית שלה כללה בדרך כלל דימויים אורגניים כגון ציפורים, ביצים, עלים, פירות וסגנון של קווים מתחום הבוטניקה המתארים תחושת "אלימות והומור שחור סוריאליסטי", תכופות משולבים באיורי נוף חלומיים. החל משנות ה-70 היא עבדה בקולאז'.
ביקורות

סקירה נלהבת של Toni del Renzio תיארה את ציוריה של ברידג'ווטר: "אנו לא רואים את התמונות הללו, אנו מאזינים ומתרגשים מהקריאה והבכי העולים מהם. היגון והסבל עולים מקרבינו ומתמזגים לתוך התמונות אשר לא רצינו להכיר במשמעותם וחשיבותם".
בדבריו, רוברט מלוויל, שירטט את ציוריה של ברידג'ווטר כ- "מציגים ומתארים את העצב והיגון של ההווה, הנראה למחצית, שנתקל בו האומן במסע דרך מבוכי הטוב והרע.. אף על פי העמימות היוצרת אפליה של חלום, הם תיאור מציאותי מתוך אזור הדמדומים של התקוות והתשוקות הקודרות, בהם מעטים בלבד נותרים להתבונן ומעטים יותר נותרים חדי ראייה.
במודעת האבל אודות מותה בעיתון אינדפנדנט נכתב: "ציוריה חודרים לעולם פרטי כאילו מתוך חלום וממירים את החזיונות אותם חוותה בחלום לנופים נועזים, חסרי מודעות עצמית, מלאי רגש, אשר ברוב המקרים חודרים ללב. תוך שימוש בפלטת צבעים מצומצמת וציור בקווים גסים ועבים, היא הצליחה לשלב אובייקטים שלמראית עין אינם קשורים, בהם השתמשה למלא נופים נטושים, תוך הענקת איכות נרטיבית של יד היוצר"
תערוכות

1937 - קבוצת ברימינגהאם, גלריית לוסי וורטהיים, לונדון.
1938 - קבוצת ברימינגהאם, מוזיאון וגלריית אומנות בירמינגהם, בירמינגהאם.
שלהי שנות ה-30 - גלריית לונדון, לונדון
1939 - As We See Ourselves, גלריות צ'פצן,
1942- אמי ברידג'ווטר (תערוכת יחיד), הגלריה לאומנות מודרנית, לונדון
1947 - Coventry Art Circle Exhibition, Coventry
1947 - Exposition Internationale du Surrealisme, Galerie Maeght, Paris
1948 - Coventry Art Circle Exhibition, Coventry
1949 - Birmingham Artists Committee Invitation Exhibition, Royal Birmingham Society of Artists, Birmingham
1951 - Coventry Art Circle Exhibition, Coventry
1971 - Britain's Contribution to Surrealism of the 30's and 40's, Hamet Gallery, London
1982 - Peinture Surrealiste en Angleterre 1930-1960: Les Enfants d'Alice, Galerie 1900-2000, Paris
1985 - A Salute to British Surrealism 1930-1950, The Minories, Colchester; Blond Fine Art, London and Ferens Art Gallery, Hull
1985 - British Woman Surrealists, Blond Fine Art, London
1986 - Surrealism in England 1936 and after, Herbert Read Gallery, Canterbury
1986 - Contrariwise, Surrealism in Britain 1930-1936, Glynn Vivian Art Gallery, Swansea
1986 - Surrealism in Britain in the Thirties: Angels of Anarchy and Machines for Making Clouds, Leeds City Art Gallery, Leeds
1987 - Surrealismi, Retretti Art Centre, Suomi, Finland
1988 - I Surrealisti, Palazzo Reale, Milan, Italy
1989 - Die Surrealisten, Schirn Kunsthalle, Frankfurt, Germany
1989 - British Surrealism, Blond Fine Art, London
1990 - Emmy Bridgwater, Blond Fine Art, London
1991 - The Birmingham Surrealist Group, John Bonham Murray Feely Fine Art, London
1992 - Ten Decades - Ten Women Artists born 1897-1906, Norwich Gallery
1992 - The Foundations of Behaviour, John Bonham Murray Feely Fine Art, London
1995 - Real Surreal: British and European Surrealism, Wolverhampton Art Gallery
1996 - Emmy Bridgwater/Conroy Maddox: The Last Surrealists, Blond Fine Art, London
1996 - The Inner Eye, National Touring Exhibition
הערות שוליים

1 2  Rüll, Lisa (2000), "Emmy Bridgwater: a Family and Artistic Chronology",  in Sidey (ed.), Surrealism in Birmingham 1935-1954, Birmingham Museums and Art Gallery, pp. 52–56, ISBN 0-7093-0235-5.
↑  EMMY BRIDGWATER (1906-99) Modern British Surrealist The Leicester Galleries, London
↑  Remy, Michel (2000), "Towards The Magnetic North: Surrealism in Birmingham",  in Sidey (ed.), Surrealism in Birmingham 1935-1954, Birmingham Museums and Art Gallery, p. 10, ISBN 0-7093-0235-5.
↑  Rüll, Lisa (2000), "Lost and found - family, mythology and Emmy Bridgwater",  in Sidey (ed.), Surrealism in Birmingham 1935-1954, Birmingham Museums and Art Gallery, pp. 37–42, ISBN 0-7093-0235-5.
↑  Obituary: Emmy Bridgwater Jeremy Jenkinson, The Independent, May 26, 1999
↑  Melville, Robert (8 בנובמבר 1947), "Challenging Pictures at Coventry Art Circle Exhibition", Coventry Standard {{citation}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007527022205171  ISNI: 0000 0004 3436 0733  LCCN: no2019002251  ULAN: 500072904  VIAF: 96193160   WorldCat (עם VIAF): 96193160
פורץ השחקים

| --- | --- |

 בימוי:  דייוויד לין 
 הופק בידי:  דייוויד לין 
 תסריט:  טרנס רטיגן 
 עריכה:  ג'פרי פוט 
 שחקנים ראשיים:  רלף ריצ'רדסון דיינה שרידן דון הרון לסלי פיליפס דנהולם אליוט נייג'ל פטריק ג'ון גוסטין אן טוד Ralph Michael 
 מוזיקה:  מלקולם ארנולד 
 צילום:  ג'ק הילדיארד 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 חברת הפקה:  London Films 
 חברה מפיצה:  London Films, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1952 
 משך הקרנה:  118 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 פרסים:  פרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
פורץ השחקים (באנגלית: The Sound Barrier) הוא סרט דרמה בריטי משנת 1952, בבימויו של דייוויד לין. הסרט מתמקד במאמציהם של טייסי ניסוי ומהנדסים לשבור את מחסום הקול, ובוחן את ההשפעות של השאיפה הזו על חייהם האישיים.
עלילת הסרט

הסרט עוקב אחר סיפורו של טוני גטרס (רלף ריצ'רדסון), תעשיין תעופה שאפתן, המקדיש את חייו לפיתוח מטוס סילון המסוגל לשבור את מחסום הקול. הוא מגייס את חתנו, טייס הקרב לשעבר ג'ון רידג'פילד (נייג'ל פטריק), לשמש כטייס הניסוי. במהלך הניסויים, ג'ון מתמודד עם אתגרים טכניים ופיזיים, בעוד אשתו סוזן (אן טוד) חוששת לחייו. הסרט מציג את המתח בין הקדמה הטכנולוגית לסיכונים האישיים הכרוכים בה.
צוות השחקנים

רלף ריצ'רדסון – טוני גטרס, תעשיין תעופה נחוש.
נייג'ל פטריק – ג'ון רידג'פילד, טייס ניסוי וחתנו של טוני.
אן טוד – סוזן גטרס, אשתו של ג'ון ובתו של טוני.
ג'ון ג'סטין – כריסטופר "כריס" גטרס, בנו של טוני וטייס קרב.
דיינה שרידן – ג'סי רידג'פילד, אשתו של כריס.
מועמדויות ופרסים

| פרס | קטגוריה | מועמד/ים | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| פרס אוסקר | פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר | טרנס רטיגן | מועמדות |  |
| פרס אוסקר | פרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר | מחלקת הסאונד של לונדון פילמס | זכייה |  |
| טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-6 | פרס באפט"א לסרט הטוב ביותר | פרס באפט"א לסרט הטוב ביותר | זכייה |  |
| טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-6 | פרס באפט"א לסרט הטוב ביותר | פרס באפט"א לסרט הטוב ביותר | זכייה |  |
| טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-6 | פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי | נייג'ל פטריק | מועמדות |  |
| טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-6 | פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי | רלף ריצ'רדסון | זכייה |  |
| טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-6 | פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי | אן טוד | מועמדות |  |
| פרסי מועצת הביקורת הלאומית (NBR) | אחד הסרטים הזרים הטובים ביותר |  | זכייה |  |
| פרסי מועצת הביקורת הלאומית (NBR) | הסרט הזר הטוב ביותר |  | זכייה |  |
| פרסי מועצת הביקורת הלאומית (NBR) | הבמאי הטוב ביותר | דייוויד לין | זכייה |  |
| פרסי חוג מבקרי הקולנוע של ניו יורק | השחקן הטוב ביותר | ראלף ריצ'רדסון | זכייה |  |
| פרסי חוג מבקרי הקולנוע של ניו יורק | הסרט הטוב ביותר | הסרט הטוב ביותר | מועמדות |  |
| פרסי חוג מבקרי הקולנוע של ניו יורק | הבמאי הטוב ביותר | דייוויד לין | מועמדות |  |
ביקורות

הסרט היה הסרט ה-12 הפופולרי ביותר בקופות הבריטיות ב-1952 וגם הצליח בארצות הברית. הוא זכה לשבחים על הבימוי של דייוויד לין ועל הופעות השחקנים, במיוחד זו של רלף ריצ'רדסון. בוסלי קראותר מהניו יורק טיימס כתב כי "סרט זה, שבוים והופק באנגליה על ידי דייוויד לין על פי תסריט מקורי יוצא דופן ברמתו הספרותית וברגישותו מאת טרנס רטיגן, הוא יצירה מרהיבה ומרתקת הלוכדת את עוצמתם של מטוסי הסילון ואת מחשבותיהם ורגשותיהם של האנשים העוסקים במכונות מופלאות אלו. הסרט מבוצע בגילוי מושלם של דמויות עמוקות ועדינות על ידי צוות שחקנים בראשות ראלף ריצ'רדסון, נייג'ל פטריק ואן טוד".
באתר Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בציון של 86% על סמך 14 ביקורות. באתר Metacritic, הציון הממוצע הוא 75 מתוך 100, בהתבסס על 5 ביקורות. המבקרים ציינו את השילוב המוצלח בין דרמה אישית למתח טכנולוגי, ואת האותנטיות שבה מוצגים האתגרים של שבירת מחסום הקול.
הערות שוליים

↑  The 25th Academy Awards | 1953, www.oscars.org, ‏2014-10-04 (באנגלית)
↑  Awards Search, Bafta (באנגלית)
↑  1952 Archives, National Board of Review (באנגלית אמריקאית)
↑  Awards – New York Film Critics Circle (באנגלית אמריקאית)
↑  Thumim, Janet. "The popular cash and culture in the postwar British cinema industry". Screen. 32 (3): 259.
↑  Crowther, Bosely. "Breaking the Sound Barrier (1952); The Screen: A quality British import; ' Breaking Through the Sound Barrier,' based on Rattigan story, at the Victoria; Ralph Richardson, Ann Todd and Nigel Patrick head cast of film on jet airplanes." The New York Times, 7 November 1952.
אמילי קאר

| --- | --- |

 לידה:  13 בדצמבר 1871 ויקטוריה, קנדה 
 פטירה:  2 במרץ 1945 (בגיל 73) ויקטוריה, קנדה 
 מקום קבורה:  Ross Bay Cemetery 
 מקום לימודים:  ווסטמיסטר (1901)  אקדמיית קולארוסי (1911)  Victoria High School  מכון האמנות של סן פרנסיסקו  Académie de La Palette 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אקספרסיוניזם, French modernism 
 יצירות ידועות:  Klee Wyck 
 פרסים והוקרה:  פרס המושל הכללי של קנדה לכתיבה לא בדיונית בשפה האנגלית (1941)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קולומביה הבריטית (מאי 1945) 
 www.emilycarr.com
 
אמילי קאר (באנגלית: Emily Carr‏; 13 בדצמבר 1871 – 2 במרץ 1945) הייתה אמנית וסופרת קנדית, חברת קבוצת השבעה.
ביוגרפיה

נולדה בויקטוריה (קולומביה הבריטית) בשנת 1871. לקאר ארבע אחיות וארבעה אחים שמתוכם רק אח אחד הגיע לגיל בגרות. הוריה היו ילידי אנגליה, הם נישאו בשנת 1863 ולאחר מספר שנות נדודים באירופה ובאיים הקריביים, עברו להתגורר בוויקטוריה, שם הקים האב חנות לממכר מוצרי מזון ומשקאות.
כילדה הייתה קרובה לאביה והוא היווה השפעה גדולה עליה. הוא עודד את עצמאותה של אמילי וטיפח את אהבתה הגדולה לטבע ולהיסטוריה. האב היה גאה במורשתו האנגלית אולם שאף להעניק לילדיו חינוך קנדי ושלח אותם לבתי ספר ציבוריים, אף על פי שבאותה עת חינוך בבית ספר פרטי נחשב לבחירה הראויה לילדים מן המעמד הבינוני.
עוד בצעירותה גילתה עניין רב באמנות. המסירות הגדולה שלה לאמנות ורגישותה הגדולה יצרו ריחוק בינה לבין אחיותיה, שלא הצליחו להבין את ההתעקשות שלה לעסוק באמנות למרות המצב הכלכלי הקשה אליו נקלעה המשפחה. למרות הפצרות הסביבה והתנגדות משפחתה, נשארה קאר נאמנה לתשוקתה לאמנות.
כשהייתה אמילי בת 14, נפטרה אימה ממחלת השחפת. אביה נפטר שנתיים לאחר מכן. לאחר מות הוריה, הועברה לחסות אחותה הבכורה אדית. קאר סלדה מן החינוך הקפדני של אחותה ושכנעה את האפוטרופוס שלה, ג'יימס לאוסון, לאפשר לה ללמוד אמנות בבית הספר לעיצוב של קליפורניה בסן פרנסיסקו, והיא החלה את לימודיה בבית הספר בשנת 1890 שם רכשה ידע בציור נופים וטבע דומם. לאחר שלוש שנים אולצה לשוב לוויקטוריה בעקבות הרעה במצב הכלכלי של המשפחה.
קאר החלה ללמד אמנות בסטודיו ובאמצעות חסכונותיה עברה בשנת 1899 להתגורר באנגליה והחלה ללמוד בבית הספר לאמנות וסטמינסטר בלונדון. במהלך לימודיה התמחתה בסטודיו של מספר אמנים גדולים בתחום ציור בצבעי מים, במסורת צבעי מים הבריטית של המאה ה-19.
בשנת 1910 למדה באקדמיה קולרוסי לאמנות בפריז. בפריז למדה ציור פוסט אימפרסיוניסטי וכן ציור בזרם הפוביזם. לאחר מכן שבה לאזור קולומביה הבריטית.
קאר בילתה את מרבית המשך חייה בקנדה. בשנת 1937 החלה בריאותה להתדרדר והיא עברה התקף לב, ולאחריו מספר התקפים נוספים. בריאותה הרופפת הקשתה אליה לצייר והיא החלה לעסוק בעיקר בכתיבה. כתיבתה זכתה לתגובות חיוביות ואף עובדה להסכתי רדיו.
נפטרה בשנת 1945 בוויקטוריה.
יצירתה

תחילת העיסוק של קאר באמנות התמקד בציורים אודות תרבות הילידים באזור ונקובר וקולומביה הבריטית. היא ערכה מספר מסעות לכפרי ילידים ותיעדה את עמודי הטוטם, את האנשים ואת חיי הכפר. המפגשים עם הילידים השפיעו על קאר עמוקות והביאו להחלטה להקדיש עצמה לתיעוד חייהם באמנות, היא הושפעה גם מאמנות הילידים שבעיניה הייתה מנוגדת לאמנות הבריטית אותה למדה, ההיכרות עם האמנות הילידית אפשרה לה להרחיב את נקודת המבט שלה על סביבתה ולהבין לעומק את מושא הציור שלה.
בקיץ של שנת 1912 ערכה מסע ציור אל האומות הראשונות באזור קולומביה הבריטית שארך כשישה שבועות, שתוצאותיו היו ציורי מים רבים, בהשפעת הסגנון הצרפתי אליו נחשפה במהלך לימודיה. קאר הציגה את הציורים בתערוכה בוונקובר, אולם זכתה לתגובות מעורבות ומעטות מן העבודות נמכרו. לאחר חוסר הצלחה זה החליטה לשוב לוויקטוריה ועסקה בהשכרת דירות במבנה בבעלות המשפחה, וכן יצרה כדים ושטיחים בעיצובים ילידיים אותם מכרה לתיירים.
היה זה רק לאחר 15 שנים ששבה לעסוק בציור, לאחר שהוזמנה להשתתף בתערוכה באוטווה. בתערוכה זו הוצגו 31 מציוריה, וכן כדים ושטיחים. במהלך התערוכה פגשה חברים בקבוצת השבעה, עמם תיצור בהמשך חייה. תערוכה זו נחלה הצלחה גדולה והפכה לפתיחת התקופה הפורייה ביותר ביצירתה של קאר. לראשונה החלה לקבל תגובות חיוביות רבות על יצירתה והפכה נודעת בזירת האמנות הקנדית וזכתה להכרה.
בשנת 1931 שינתה את נושא ציוריה והחלה להתמקד בציורי טבע ונוף, בדגש על יערות קולומביה הבריטית וציורי שמיים וחופים. בשנים הבאות המשיכה לפתח ולשכלל את סגנון הציור שלה, שהושפע גם מן השינוי לטובה שחוותה בחייה האישיים והמקצועיים, לאחר ההכרה לה זכתה בקהילה האמנותית.
השינוי ביצירתה של קאר באותן שנים בא לידי ביטוי גם בחומרים עמם עבדה. בעוד בעבר עבדה בעיקר בצבעי מים ושמן על קנבס, היא החלה להשתמש בצבעי שמן על נייר מנילה, שעלותו הייתה נמוכה ואותו יכלה לרכוש בכמויות גדולות. היא נהגה לערבב את הצבעים עם צבע ביתי לקירות, אותו דיללה באמצעות בנזין. תערובת זו אפשרה לה להתנסות בנושאים חדשים וליצור בחופשיות רבה יותר הודות יכולת כיסוי גבוהה, ייבוש מהיר ואינטנסיביות של הפיגמנטים. בעזרת תכונות המדיום החדש יכלה גם להביע את התנועתיות שבטבע בקלות רבה יותר.
יצירתה > קבוצת השבעה

בשנת 1927 נפגשה לראשונה קאר עם חברי קבוצת השבעה (The Group of Seven), במהלך תערוכה באונטריו שבה הציגה את ציוריה. באותה עת קבוצת השבעה כללה את הציירים המודרניסטיים הידועים ביותר בקנדה. זו הייתה קבוצה של שבעה ציירי נוף ממזרח קנדה, אשר האמינו כי ניתן לקדם ולפתח את האמנות הקנדית באמצעות קשר ישיר עם הטבע.
בעקבות התערוכה התיידדה קאר עם חברי הקבוצה ובפרט עם ראש הקבוצה, לורן הריס. הריס הזמין את קאר להצטרף לשורות הקבוצה, וכך הגיעה לסיומה תקופה של 15 שנים בהן לא יצרה ציורים. קאר, שהייתה באותה עת בת 56, החלה לקחת חלק בפעילות הקבוצה ולהציג את ציוריה בתערוכותיהם.
הסגנון האמנותי ותהליכי היצירה של קאר הושפעו מן הקבוצה. השפעה נוספת עליה הייתה אמונתו התיאוסופית של הריס, שאתגרה את אמונתה של קאר עצמה. שינויים אלה בתפישה הרוחנית של קאר באו לידי ביטוי גם בציוריה.
מורשתה

מספר מוסדות ואתרים נקראו על שם קאר במרוצת השנים. אוניברסיטת אמילי קאר לאמנות ולעיצוב, הממוקמת בואנקובר, היא מוסד אקדמי הקרוי על שמה של קאר. באוניברסיטה נלמדים תארים במקצועות האמנות, העיצוב והמדיה. מוסד הלימוד הוקם בשנת 1925.
ספרייה על שם קאר פועלת בוויקטוריה שבקולומביה הבריטית. כמו כן, קרויים על שמה מספר בתי ספר באונטריו, ואנקובר, אוטווה וערים נוספות.
בשנת 1994 החליט האיגוד האסטרונומי הבינלאומי לקרוא לאחד המכתשים על כוכב נגה על שמה של קאר.
הערות שוליים

1 2  Biography, Emily Carr Art Canada Institute
1 2  Emily Carr: A Biographical Sketch, Vancouver Art Gallery
↑  Emily Carr - Biography of a Canadian Artist, Art History Archive
1 2 3  Alexandra L. Fidyk, “Intruders,” “Animal Roots” and “Mother Earth”: Tracking the Art Complex in the Work of Emily Carr, ARAS Connections 6, 2018
1 2  Emily Carr, National Gallery pf Canada
↑  Emily Carr - Technical Practices, Vancouver Art Gallery
1 2  Emily Carr, The Group of Seven
↑  The Contemporaries, McMichael Canadian Art Collection
↑  Emily Carr University of Art and Design, Maclean's
↑  Emily Carr GVPL, Victoria and Region Community Green Map
↑  About Us, Emily Carr Public School
↑  About Emily Carr, Emily Carr Public School
↑  Venus, We Name The Stars
↑  Planetary Names: Craters, Gazetteer of Planetary Nomenclature
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273513505171  PLWABN: 9810650450305606  BIBSYS: 90532808  BNE: XX1597992  BnF: cb11944677w (data)  CiNii: DA10368208  GND: 119194554  ISNI: 0000 0000 8384 4823  LCCN: n79099243  NDL: 00888035  NKC: mzk2012695975  NLA: 35026089  NTA: 07457647X  RERO: 02-A003078868  RKD: 15545  SNAC: w6765cfb  SUDOC: 027395243  Trove: 799724  ULAN: 500020751  VIAF: 56618171   WorldCat (עם VIAF): 56618171
קביעות תפיסתית

קביעות תפיסתית היא חלק מתהליך התפיסה במערכת הקוגניטיבית. קביעות תפיסתית אחראית על היכולת לזהות אובייקט תחת שינויים באינפורמציה החושית. היא מסייעת לאדם ולחיה להסתגל לסביבתו בעזרת שמירה על אחידות של העצמים או האיכויות.
האובייקט הוא בעל תכונות פיזיות קבועות ("הגירוי הרחוק"), אך בהגיעו לאורגניזם דרך איברי החישה האובייקט עובר שינויים של האינפורמציה ("הגירוי הקרוב") כגון, הזווית שממנה האובייקט נצפה, התאורה הנשפכת עליו ומרחק הצופה מן האובייקט. תפקיד הקביעות התפיסתית הוא להביא לידינו "חוויה" קבועה של האובייקט למרות השינויים המשמעותיים החלים עליו ("הגירוי הנתפס").
קביעות תפיסתית מתבצעת בכמה ממדים כגון גודל, צורה, בהירות, צבע, קול, כיוון וריח.
קביעות חזותית

אפשר לחלק את הקביעות החזותית לשלוש קטגוריות:
קביעות הקשורה לאובייקטים חזותיים (גודל וצורה)
קביעות הקשורה לאפיוני האובייקטים (בהירות, צבע)
קביעות הקשורה ליחסים בין אובייקטים חזותיים (כיוון ומיקום)
קביעות חזותית > קביעות הקשורה לאובייקטים חזותיים > קביעות צורה (shape constancy)

היכולת להבין את הנראה מבחינה צורנית. בבואתו של האובייקט ברשתית העין משתנה עם שינוי זווית הראייה אך הנטייה היא לראות את צורתו זהה בכל המצבים. בין אם האדם שינה את זווית התצפית שלו על החפץ ובין אם תנוחת החפץ השתנתה, הוא נתפס בצורתו הקבועה. דלת שנפתחת למשל משנה את צורתה על הרשתית ממלבן לטרפז ובכל זאת אנו תופסים אותה כמלבנית זאת מכיוון שאנו לוקחים בחשבון את שינוי הזווית של הדלת.
קביעות חזותית > קביעות הקשורה לאובייקטים חזותיים > קביעות גודל (Size constancy)

גודלו של אובייקט מוכר נשאר יציב יחסית בין הוא מתרחק או מתקרב אלינו. מערכת התפיסה לוקחת בחשבון שמה שמשתנה הוא לא הגודל אלא המרחק מן החפץ. כדי להבין את התופעה ניתן להביא דוגמה אדם מתקרב, במידע המתקבל על ידי חושי הראייה נראה כי האדם הולך ומתעצם בגודלו. אך בחוויה אין הדבר כך, תחושת מרחק משתנה ללא שינוי בגדול האדם. קביעות גודל נעזרת ברמזי מרחק בשביל לבטל שינויים בגודל.
הראשון שהוכיח כי הערכת הגודל תלויה במרחק היה אמרט (Emil Emmert) בשנת 1881. בניסוייו אמרט השתמש בבואות-גרר (Afterimage) הוא הורה לנבדקים לנעוץ את ראייתם בגירוי (טבעת שחורה עם מרכז לבן) במשך דקה אחת ולאחר מכן להסיט את עינייהם אל מסך לבן, שם ראו בבואת-גרר, תפקיד הנבדקים היה לאמוד את גודל בבואת-הגרר. כאשרה אמרט שינה את מרחק המסך הלבן איתו השתנה גם גודל תמונת הגרר: ככל שהמסך הלבן היה רחוק יותר, כך גדלה בבואת-הגרר. כלומר השינוי בגודל ההשתקפות נבע רק משינוי מרמזי המרחק מהמסך ללא שינוי ממדי ההשתקפות. מכאן ניתן היה להסיק כי השוני באומדן גודל נובע ישירות מהמרחק הנתפס ולאו דווקא בשינוי בחפץ. אם רמזי מרחק נכונים, תהיה תפיסה דומה לכמה שניתן לגודלו האמיתי של האובייקט.
האשליה הנוצרת על ידי חדר איימס מבוססת על קביעות הגודל.
קביעות חזותית > קביעות הקשורה לאפיוני האובייקטים > קביעות בהירות (brightness constancy)

האור המגיע אל העין, הוא תוצאה של שני מאפיינים: אורך הגל המגיע ממקור האור (כמו מנורה או השמש) ומאפייני החזרה, הקובעים אילו אורכי גל יחזרו מהעצם יותר המאחרים. קביעות בהירות היא יכולת מערכת הראייה להתעלם ממקור האור ולקבע את בהירות החפץ המוחזר אלינו ביחס לסביבתו. כשאור מאיר על חפץ, החפץ מקרין בחזרה את האור ויש תפיסה של בהירות מסוימת. הבהירות הנתפסת הזו לא משתנה, גם אם כמות האור המוחזרת מהחפץ משתנה. דף נייר ייקלט בחוויה כלבן גם אם הוא מואר מאור שמש ישיר או נמצא בחדר אפלולי. כל זאת אף על פי שהדף הנמצא בחשיכה יחסית מחזיר כמות בהרבה יותר קטנה של אור. אם נסלק רמזים מהסביבה לגבי הבהירות, למשל נסתכל על החפץ דרך מסך עם חור, הקביעות לא תישמר יותר, כי לא יהיו יחסיות של בהירויות הסביבה כלפי אותו חפץ.
קביעות חזותית > קביעות הקשורה לאפיוני האובייקטים > קביעות צבע (Color constancy)

בקביעות צבע מתרחש תהליך דומה לקביעות בהירות. העין האנושית תופסת צבע לפי הגל המוחזר מהגירוי אך ישנה גם השפעת מקור האור. חוויית הצבע נשארת קבועה בלי קשר לכמות התאורה בסביבה משתנה. אך אם נפריד את האובייקט מן הסביבה, כך שרק צבע האובייקט נגלה, ללא שום סימנים אחרים, צבעו יכול להשתנות, דוגמת עגבנייה בשלה מבעד לשפופרת המסווה את הסביבה ואת טיב האובייקט, יגרום לעגבנייה להיראות בכל צבע שהוא – כחול, ירוק, או ורוד – תלוי אורכי הגלים המוחזרים ממנה לרשתית העין.
קביעות חזותית > קביעות הקשורה ליחסים שבין אובייקטים חזותיים > קביעות כיוון

קביעות כיוון (Orientation constancy)
קביעות חזותית > קביעות הקשורה ליחסים שבין אובייקטים חזותיים > קביעות מיקום (location constancy)

גם בשינוי מיקומים על הרשתית, אנו נוטים לתפוס את מיקומו של החפץ כקבוע. מערכת הראייה לוקחת בחשבון את תנועות הראש והשינוי שנוצר על הרשתית.