stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קובי כץ
ביוגרפיה

קובי כץ נולד ב-1963, בן להורים ילידי הארץ, וגדל בתל אביב. אביו אריה היה בטרם הקמת המדינה לוחם פלוגות השדה ב"הגנה" ובהמשך לוחם פלמ"ח בחטיבת הראל גדוד הפורצים ובגדוד 53, גבעתי תש"ח. כץ הוא בעל תואר ראשון בכלכלה ותואר שני במנהל עסקים, שניהם מאוניברסיטת תל אביב.
את תחילת דרכו המקצועית החל בסקטור הציבורי, כאשר בשנים 1990–1992 שימש כעוזר כלכלי לשר השיכון, אריאל שרון. בתפקידו זה סייע בקליטת גל העלייה מברית המועצות ובהיערכות לתכנון והרחבת היקפי הבנייה הציבורית והפרטית בישראל ובכלל זה הרחבת פרוגרמת הבנייה למגורים, הפשרת קרקעות חקלאיות בהיקף נרחב, תכנון העיר מודיעין והרחבת ערים במרכז ובפריפריה באופן ששינה את פני ישראל.[דרוש מקור]
בשנים 1996–1997 עמד בראש צוות הקמת משרד התשתיות הלאומיות. בשנים 1997–1999 כיהן כמנכ"ל משרד התשתיות הלאומיות והיה אחראי על פיתוח משק החשמל, משק הגז הטבעי בישראל, פיתוח תשתיות תחבורה הכוללות כבישים, מחלפים ומסילות ברזל, פיתוח משק המים וכן קביעת ויישום מדיניות מקרקעין ושימושי קרקע לפיתוח. תחת ניהולו קידם המשרד, בין היתר, רפורמות נרחבות במינהל מקרקעי ישראל, רפורמה לשילוב יצרני חשמל פרטיים במשק החשמל והוקמה חברת רכבת ישראל. במסגרת תפקידו כיהן כדירקטור בחברת החשמל וכחבר מועצת מקרקעי ישראל.
בשנת 2001 מונה למנכ"ל משותף בחברה הציבורית דלק אנרגיה וכיהן בתפקיד עד מאי 2007. במקביל שימש כיו"ר דלק קידוחים הציבורית (בהמשך New Med), כמנכ"ל דלק תשתיות ומנכ"ל IPP דלק אשקלון. בתקופת כהונתו בדלק פעל וקידם את כניסת הגז הטבעי לישראל ממאגר ים תטיס והזרמתו לשימוש חברת החשמל והייצור הפרטי, והוביל את הקמת והפעלת תחנת הכוח הפרטית הצמודה למתקן ההתפלה באשקלון - הישגים שתרמו משמעותית לפיתוח משק האנרגיה הישראלי. בנוסף כיהן כיו"ר חברת הנדסת התפלה (IDE טכנולוגיות) המקימה ומפעילה מתקני התפלה בישראל ובחו"ל.
בשנת 2009 מונה לנהל את הפעילות של סאן-ריי בישראל, חברה שעסקה בייזום ופיתוח של שדות ליצור חשמל סולארי. בפברואר 2010, לאחר רכישת החברה על ידי חברת סאנפאוור מארצות הברית, המשיך לכהן כמנכ"ל החברה ותחת ניהולו קידמה והקימה החברה פרויקטים סולאריים משמעותיים בישראל, בעיקר באזור הנגב המערבי והמרכזי.
הוא ממייסדי ויזמי שתי תחנות כוח פרטיות לייצור חשמל מבוסס גז טבעי ובשילוב קוגנרציה, בהיקף של כ-70 מגה-ואט כל אחת, אשר תוכננו והוקמו במפעל תנובה באזור התעשייה אלון תבור ובמפעל נילית באזור התעשייה במגדל העמק. בשנים 2012–2015 קידם כץ את הקמתם של פרויקטים אלו ושל פרויקט תחנת הכוח צומת בקריית גת, מטעם חברת ההשקעות האמריקאית Denham Capital.
הוא שותף מייסד, יחד עם גדעון תדמור, של שותפות נאוויטס פטרוליום הרשומה למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב, ומכהן כסגן יו"ר מועצת המנהלים של השותפות.
כץ הוא חבר הנהלת עמותת חטיבת גבעתי.
חיים אישיים

כץ נשוי ואב לשלושה. מתגורר בתל אביב.
הערות שוליים

↑  דוד חיון, ‏הנציבות אישרה מינוי קובי כץ למנכ"ל משרד התשתיות, באתר גלובס, 31 ביולי 1997
↑  דוד חיון, ‏"המצרים לא מגלים נכונות", באתר גלובס, 13 ביולי 1998
↑  דוד חיון, ‏מחלוקת בצמרת משרד התשתיות לגבי מקורות רכישת הגז הטבעי לישראל, באתר גלובס, 12 בנובמבר 1998
↑  דוד חיון, ‏סבב מינויים בדלק אנרגיה: קובי כץ - מנכ"ל-משותף; גדעון תדמור - מנהל עסקים ראשי, באתר גלובס, 24 בינואר 2001
↑  מנכ"ל דלק אנרגיה, קובי כץ, פורש מתפקידו לאחר 6.5 שנים, באתר הארץ, 21 במאי 2007
↑  אבי בר-אלי, חברת האנרגיה סאנריי תשקיע בפרויקטים סולאריים בישראל, באתר הארץ, 24 בדצמבר 2008
↑  עסקת אנרגיה ענקית: סאן-פאואר רוכשת את סאן-ריי ב-277 מיליון דולר, באתר גלובס, 11 בפברואר 2010
↑  אבי בר-אלי, אקזיט סולארי: סאנריי נמכרת ב-277 מיליון דולר, באתר הארץ, 11 בפברואר 2010
↑  דיאנה בחור ניר, גדעון תדמור מציג: החיים הטובים אחרי תשובה, באתר כלכליסט, 30 ביוני 2017
↑  חוגג עוד הנפקה: גדעון תדמור פותח את המסחר בבורסה בת"א, באתר גלובס, 7 ביולי 2019
טוביה ריבנר

| --- | --- |

 לידה:  30 בינואר 1924 ברטיסלאבה, צ'כוסלובקיה 
 פטירה:  29 ביולי 2019 (בגיל 95) מרחביה, ישראל 
 שם לידה:  Kurt Erich Rübner 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית, גרמנית 
 תקופת הפעילות:  1942–2019 (כ־77 שנים)
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (2008)  פרס ניומן (2000)  Jeanette Schocken Prize (1999)  פרס תאודור קראמר (2008)  Ján Smrek Prize (2002)  פרס פאול צלאן (1999)  Jeanette Schocken Prize  פרס אקו"ם 
 
טוּביה רִיבְּנֶר (Rübner, לעיתים Ruebner או Rivner; ‏30 בינואר 1924 – 29 ביולי 2019) היה משורר ישראלי בשפות עברית וגרמנית, מורה, מתרגם, עורך וצלם, פרופסור חבר בגמלאות לספרות באוניברסיטת חיפה, חתן פרס ישראל לשירה עברית לשנת תשס"ח (2008).
ביוגרפיה

ריבנר נולד בשם קוּרְט אֶרִיךְ רִיבְּנֶר בברטיסלאבה שבצ'כוסלובקיה (כיום בירת סלובקיה) בשנת 1924, במשפחה אמידה ומבוססת דוברת גרמנית. אביו היה מנהל אדמיניסטרטיבי בחברת מסחר בינלאומית. בעקבות האנשלוס פוטר אביו מעבודתו והנאצים הנהיגו חוקי גזע. ריבנר הפסיק את לימודיו והצטרף להכשרה של השומר הצעיר, במסגרתה שהה שנה באחוזה ליד העיר באנסקה ביסטריצה ושם החל לכתוב לראשונה שירה. כשחזר מההכשרה החליט אביו לשלוח אותו לארץ ישראל, שם תכנן לרכוש משק במושב שבי ציון.
ב-21 באפריל 1941 עזב, והחל במסע העלייה לארץ ישראל ללא משפחתו, יחד עם קבוצה של עוד תשעה נערים יהודים. בנסיעה דרך הונגריה, רומניה, טורקיה, לשם הגיעו ברכבת, דרך חלב שבסוריה לביירות, ומשם באו באוטובוס לראש הנקרה. הוריו, אחותו וסביו, שנשארו בסלובקיה, נשלחו על ידי הנאצים למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו, שם נרצחו בשנת 1942. אחרי שלושה ימים בהם שהו במחנה העולים בעתלית, הגיעה הקבוצה לקיבוץ מרחביה בעמק יזרעאל, שם היו עתידים לחיות יחד עם עוד קבוצה של נערים ונערות מהונגריה, שהצטרפה אליהם מאוחר יותר, במסגרת חינוכית של חברת נוער מטעם ארגון עליית הנוער.
במרחביה החל ריבנר לכתוב שירים בעברית ובגרמנית. הידיעה שיש בחברת הנוער בחור שכותב שירים בגרמנית הגיעה אל אברהם שלונסקי, שהיה באותו זמן בקיבוץ מרחביה. שלונסקי שלח אותו אל לאה גולדברג, שגם היא כתבה בתחילה שירים בגרמנית. מאז היה לתלמידה, והקשר ביניהם, שנהפך לידידות עמוקה, התמיד קרוב לארבעים שנה, עד מותה. לאחר מותה נתבקש על ידי משפחתה לערוך את עיזבונה.
לאחר תקופה עברה הקבוצה של ריבנר לקיבוץ גן שמואל, לתקופת הכשרה לפני שישובו לקיבוץ מרחביה כדי להתקבל לחברות. שם, בספרייה קטנה שתרמה הוצאת שוקן, היו ספרים רבים בגרמנית, אותם קרא ולמד, בעיקר את ספרי פרנץ קפקא. כשחזר למרחביה עבד תחילה כרועה צאן, וכמו כן בכרם ובפלחה. בשנת 1944 נישא לעדה, עולה מהונגריה שהייתה איתו בקבוצה, אם בתו מרים (1949). בפברואר 1950 עדה נהרגה בתאונה בין אוטובוס בו נסעו למשאית. ריבנר נפצע קשה בשריפה שפרצה באוטובוס, ושכב בבית החולים במשך שלושה חודשים, ולכן הקיבוץ החל להעסיקו כספרן וכמורה לספרות.
בשנות הששים (1963 עד 1966) היה שליח של ההסתדרות הציונית לשווייץ.
ביוגרפיה > פעילותו כיוצר ומורה

הודות לידע שרכש שלא באמצעות השכלה אקדמית פורמלית, החל ללמד כמורה לספרות בבתי ספר, ומאוחר יותר כמורה לספרות כללית בסמינר למורים ובאוניברסיטת חיפה, שם הגיע לדרגת פרופסור לספרות השוואתית (משנת 1974). במקביל לימד גם בסמינר אורנים ובאוניברסיטת תל אביב.
עד שנת 1950 כתב שירים עדיין בשפת אמו, גרמנית. שיריו העבריים הראשונים בארץ הודפסו בשנת 1953. ספר שיריו הראשון, "האש באבן", יצא לאור בשנת 1957. בנוסף עסק מאז סוף שנות ה-50 בצילום, והציג את צילומיו בתערוכות. הוא הוציא כמה אלבומים שהקנו לו שם של צלם אמן, וצילומיו גם ליוו את ספרי שירתו.
ריבנר התקרב במיוחד אל המשורר אריה לודוויג שטראוס, שקירב אותו אל חבורה של יוצרים בגרמנית כמו ורנר קראפט ואחרים. בשנת 1959 ערך והביא לדפוס את הספר "בדרכי הספרות: עיונים בספרות ישראל ובספרות העמים", הסוקר את שירתו של אריה לודוויג שטראוס. ריבנר עצמו חנך את המשורר דן פגיס שהגיע כעולה חדש לחברת הנוער בקיבוץ מרחביה. ריבנר גם קיים קשר ארוך שנים עם המשורר עוזר רבין, שהיה אף הוא תקופה מסוימת חבר בקיבוץ מרחביה.
ריבנר היה חניך התרבות הגרמנית. בגרמניה שיריו זוכים להתעניינות. היה חבר בהתכתבות באקדמיה ללשון ולשירה הגרמנית, באקדמיה למדעים ולשירה במיינץ ובעוד כמה מוסדות ספרותיים גרמניים, כמו חברת פרנץ קפקא, חברת הוגו פון הופמנסטאל, וכמו כן החברה האירופית לתרבות.
בשנות ה-60 תרגם את היצירות של ש"י עגנון לגרמנית והיה לידידו. מגרמנית לעברית תרגם מספר ספרים בהם "פרקים" של יוהאן וולפגנג פון גתה. בשנת 1986 השתתף בתרגום "המניפסטים הסוריאליסטים", ותרגם את הפרק "מבט לאחור על הסוריאליזם", מאת תאודור אדורנו.
בשנת 2007 נערך במועדון "צוותא בתל אביב, מופע משיריו שהולחנו.
בשנת 2009, בעקבות שיתוף פעולה עם המלחין מוני אמריליו, הולחנו תריסר משיריו של ריבנר, באלבום שוב שמש ירוקה.
בשנת 2013 ערך את הספר "שירים ומאמרות", אוסף של שירים ומאמרים מאת אריה לודוויג שטראוס.
בשנת 2015, נערכה התערוכה "טוביה ריבנר - פרשת הדרכים" ובה הוצגו מצילומיו והקלטות וידאו בהן הקריא משיריו על צילומים מאלבום המשפחה. אוצר: גיא רז. באותה שנה יצא בגרמניה ספר מחקר של 30 פרופסורים גרמנים, שניתחו והעריכו את יצירתו.
היה נשוי-בשנית לגלילה יזרעאלי, פסנתרנית בת עין חרוד, ונולדו להם שני בנים: עידן, שחי בנפאל כבודהיסט מחמיר בתורתו, ומורן, שעקבותיו אבדו בראשית שנת 1983 באקוודור כשבא לבקר את הוריו שהיו בשבתון באוניברסיטת הרווארד. מלבד שני הבנים, מנישואיו הראשונים היה ריבנר אב לבת.
ריבנר נפטר ב-29 ביולי 2019 בגיל 95.
פרסים והוקרה

פרס אנה פרנק, 1960
פרס היצירה לסופרים עבריים, 1975
פרס על-שם ד' שטיינברג בציריך, 1981
פרס על-שם כריסטיאן וגנר בעיר לאונברג, גרמניה
פרס פאול צלאן מטעם הקרן לספרות הגרמנית בעיר דרמשטאדט
הפרס על-שם ז'אנט שוקן מטעם העיר ברמרהאפן
פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים, 2007
פרס ישראל לשירה בשנת תשס"ח-2008
פרס תאודור קראמר בווינה, 2008
פרס אקו"ם
פרס קרן קונראד אדנאואר לספרות, 2012
מספריו

האש באבן: שירים, מרחביה: 1957
שירים למצוא עת, ספרית פועלים, מרחביה, 1961
כל עוד, שירים, ספרית פועלים, מרחביה, 1967
אין להשיב, שירים, ספרית פועלים, תל אביב, 1971
שמש חצות, שירים, ספרית פועלים, תל אביב, 1977
לאה גולדברג: מונוגרפיה, ספרית פועלים והוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1980
פסל ומסיכה, שירים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1982
ואל מקומו שואף: שירים 1953–1989, ספרית פועלים, תל אביב, 1990
שירים מאוחרים, קשב לשירה, תל אביב, 1999
כמעט שיחה, קשב לשירה, תל אביב, 2003
חרוזי ילדים קלוקלים ואחרים, ציורים: יוסל ברגנר, צבעונים, ירושלים, 2004. יצא מחדש בהוצאת צבעונים, תל אביב בשנת 2020 תחת השם "חרוזים קלוקלים"
עקבות ימים: מבחר שירים 2005-1957, קשב לשירה, תל אביב, 2005
חיים ארוכים קצרים, אוטוביוגרפיה, קשב לשירה, תל אביב, 2006
כל מה שאחר כך, קשב לשירה, תל אביב, 2007
יופי מאוחר, קשב לשירה, תל אביב, 2009
שירים סותרים, אבן חושן, 2011
אחרונים: שירים 2012-2011, קשב לשירה, תל אביב, 2013
עוד לפני, מוסד ביאליק (סדרת "כבר" לשירה), 2017
מכאן עד, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2018
שבע עשרה, הוצאת אבן חושן, 2018
עוד לא עוד, מוסד ביאליק, 2019
לקריאה נוספת

דוד ארן, 'בעקבות "חיים קצרים-ארוכים": הרהורים על יצירת טוביה ריבנר עם הופעת מבחר חדש משיריו', עיתון 77, 306, 2005.
יערה בן-דוד, 'הנצח של הרגע': עיון בשיר "אחותי" מאת טוביה ריבנר', אהבה ממבט שני, 1997.
הלל ברזל, 'שירה כהתחברות דבר אל דבר: עיון בפואטיקה של שירת טוביה ריבנר', עלי שיח, 22, 1984.
יצחק בן-מרדכי, מאבק על השירה, ב"דבר", 9 ביוני 1978.
זהר סקר, 'יחסי זמן-מרחב: עיקרון פואטי אחד בשירתו של טוביה ריבנר', דפים למחקר בספרות, 4, 1988, עמ' 139–158. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
אבנר להב, 'האדם הנותר: לשירתו המאוחרת של טוביה ריבנר', על יצירתו של ריבנר "כמעט שיחה", קשת החדשה, 8, 2004.
שחר ברם, שגרירים אילמים - על היחסים בין שירה לציור בכלל ועל שירתו האקספרסטית של טוביה ריבנר בפרט, הוצאת קשב לשירה, 2014.
גדעון טיקוצקי (עורך), אולי רק ציפורי מסע, חליפת מכתבים בין טוביה ריבנר ללאה גולדברג, הוצאת ספריית פועלים, ינואר 2017.
עמיה ליבליך, אל לאה, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1995. עמ' 130–137.
ביאורים

↑  לעיון בשירו "תמיהה", על יכולת האדם לשאת כמעט הכל (כנראה על רקע השואה), ראו בבלוג של מכון גנזים (שם מופקד גם ארכיונו האישי) כאן.
↑  ובהקשר דומה, פרסם מכון גנזים בתחילת 2024 ובמלאת 100 שנים להולדתו, את כתב היד של שירו "לא. לומר לא, לא להיכנע". לעיון בכתב היד ראו כאן.
יוזף דיטריך

| --- | --- |

יוזף דיטריך
 לידה:  28 במאי 1892 הוואנגן, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 פטירה:  22 באפריל 1966 (בגיל 73) לודוויגסבורג, גרמניה המערבית גרמניה
 מקום קבורה:  לודוויגסבורג 
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1911 – 8 במאי 1945 (כ־34 שנים)
 דרגה:   אוברסט-גרופנפיהרר
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה   מפקד קורפוס הפאנצר אס אס הראשון   מפקד ארמיית הפאנצר החמישית  מפקד ארמיית הפאנצר השישית
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון חרבות ויהלומים   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   אות הפציעה (כסף)
 
הימלר משמאלו של היטלר. דיטריך מימין, 1937
יוזף "זפ" דיטריך (בגרמנית: Josef "Sepp" Dietrich;‏ 28 במאי 1892 – 22 באפריל 1966) היה קצין בכיר בוואפן אס אס בדרגת אוברסט-גרופנפיהרר אשר פיקד בין היתר על דיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה בחודשים הראשונים של מלחמת העולם השנייה, ועל ארמיית הפאנצר השישית במהלך קרב הארדנים.
לאחר המלחמה נשפט כפושע מלחמה ונידון למאסר עולם.
ביוגרפיה > לפני מלחמת העולם השנייה

יוזף דיטריך נולד בהוואנגן שבבוואריה למשפחה קתולית, הוא היה הבכור מבין שישה ילדים, ואביו עבד כמחסנאי בבית חרושת לגבינות. בגלל קשיים כלכלים של המשפחה דיטריך נאלץ לצאת לעבודה בגיל צעיר. דיטריך עבד כקצב עד שנת 1911. באותה שנה התגייס לצבא הבווארי. במלחמת העולם הראשונה שירת כסמל ונפצע פעמיים. ב-1917 היה מהחיילים הראשונים ששירתו בכוחות השריון הגרמנים שאך זה הוקמו.
לאחר המלחמה הצטרף דיטריך לזמן קצר לפרייקור, במסגרתם נלחם, במאי 1919, נגד הרפובליקה הסובייטית הבווארית. הוא נדד מעבודה לעבודה, במאי 1928 הצטרף למפלגה הנאצית ונמנה עם ראשוני המתגייסים לאס אס. הוא הקים בתוך זמן קצר במינכן את יחידת האס אס הראשונה וכבר בנובמבר 1929 זכה לדרגת שטנדרטנפיהרר.
בשנת 1930 נבחר דיטריך לרייכסטאג כנציג המפלגה.
בדצמבר 1931 הועלה לדרגת גרופנפיהרר וכל יחידות האס אס במרחב צפון גרמניה הועמדו תחת פיקודו.
במרץ 1933 מונה ל"מלווה אישי" של היטלר וכן עמד בראש יחידת המשמר של ברלין (SS-Wachbataillon Berlin).
בשנת 1934 נמנה דיטריך עם הפעילים הבולטים בליל הסכינים הארוכות, שבו טיהר היטלר את ארגון האס אה (SA). המתקפה על האס אה בוצעה על ידי הארגון המתחרה, האס אס; דיטריך, כקצין בכיר בארגון, נטל חלק פעיל באירועים, והיה אחראי למעצרם והוצאתם להורג של מספר קציני אס אה בכירים במינכן, ביניהם אחד מחבריו הקרובים (מפקד משטרת מינכן). כאות הוקרה לנאמנותו של דיטריך, הוא קודם ימים אחדים לאחר ליל הסכינים הארוכות לדרגת אובר-גרופנפיהרר, דרגה המקבילה לדרגת גנרל. יחידתו של דיטריך בברלין הפכה במהלך אותה שנה ללייבשטנדרטה אס אס הראשונה אדולף היטלר, יחידת שומרי הראש של אדולף היטלר.
דיטריך פיקד על הלייבשטנדרטה בזמן כניסתם לאוסטריה (האנשלוס) בשנת 1938 וכיבוש צ'כוסלובקיה בשנת 1939.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הפכה הלייבשטנדרטה לדיוויזיה ה-1 של האס אס ודיטריך היה מפקדה. הוא פיקד על יחידה זו בעת ההתקפה על פריז ובקרב סביב דנקרק. הוא המשיך לפקד על הלייבשטנדרטה בזמן המתקפה על יוון ויוגוסלביה, ובמבצע ברברוסה.
דיטריך הצליח להפוך את אנשי האס אס, שעברו הכשרה כשומרים וסוהרים, לחיילים קשוחים.
כבר באפריל 1942 היה דיטריך גנרל השריון הוותיק ביותר בצבא וזכה מהימלר לדרגת אוברסט-גרופנפיהרר באס אס וגנרל-אוברסט ביחידות השריון של הוורמאכט.
בשנת 1943 קודם והתמנה כמפקד קורפוס הפאנצר אס אס הראשון.
דיטריך פיקד על יחידה זו בזמן פלישת בעלות הברית לנורמנדי בשנת 1944.
ארוין רומל ניסה להגיע להפסקת אש עם בעלות הברית ופנה לדיטריך ביולי אותה שנה בשאלה מה יעשה הוואפן אס אס במקרה כזה. דיטריך ענה שיציית להוראותיו של רומל ללא עוררין.
בסוף שנת 1944, בקרב הארדנים, פיקד על ארמיית הפאנצר השישית, והיה אחראי להוצאתם להורג של שבויי מלחמה אמריקאים בטבח מלמדי.
בנקודה זאת יחסיו עם היטלר התחילו להתערער, כתוצאה מסירובו של היטלר לתת למפקדיו מרחב פעולה והוראתו שכתוצאה מכישלון מתקפת אגם בלטון חייליו של דיטריך היו צריכים להסיר את סרט השרוול של יחידתם ממדיהם, הוראה שדיטריך התעלם ממנה ולא העביר אותה הלאה.
במהלך שירותו עוטר דיטריך בצלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים, אחד העיטורים הגבוהים ביותר בגרמניה הנאצית.
דיטריך פיקד על יחידות שריון בווינה, אך נכשל בניסיון למנוע את כיבוש העיר על ידי הסובייטים.
יחד עם כל גרמניה הנאצית, נכנע לחיילי ארצות הברית ב-8 במאי 1945.
ביוגרפיה > אחרי מלחמת העולם השנייה

בשנת 1946 העיד דיטריך במשפטי נירנברג, ולאחר מכן נשפט בעצמו על אחריותו לטבח מלמדי.
הוא הורשע בביצוע פשעי מלחמה ונגזר עליו עונש מוות, אבל לאחר מתן עדויות לטובתו מצד קצינים גרמנים העונש הומתק למאסר עולם.
בשנת 1951 הומר עונשו לֹ-25 שנות מאסר וב-1955 זכה לחנינה ושוחרר לאחר עשר שנים בכלא לנדסברג.
בשנת 1957 נעצר שוב ונשפט על ידי בית משפט גרמני על חלקו בליל הסכינים הארוכות, ונגזרה עליו תקופת מאסר של 18 חודשים. הוא ריצה שישה חודשי מאסר שוב בלנדסברג ושוחרר בשנת 1959 ממאסרו.
דיטריך נותר נאצי בהשקפותיו עד סוף ימיו, היה פעיל ב-HIAG (ארגון ותיקי הוואפן אס אס) ונלחם להכרה בחברי הוואפן אס אס לשעבר כחיילים לגיטימיים ולהשוואת זכויותיהם לאלו של ותיקי הוורמאכט.
בשנת 1960 יצא לבורגנלנד שבאוסטריה לחופשת ציד וגורש משם. נוכחותו של קצין נאצי בכיר לשעבר עוררה שם את כעסם של המקומיים, ושר הפנים האוסטרי נאלץ להכריז עליו כעל אישיות בלתי רצויה. עקב כך עזב את מקום חופשתו בליווי שוטרים.
דיטריך מת מהתקף לב בלודוויגסבורג בגיל 73. כ-7,000 מחבריו לנשק לשעבר השתתפו בהלווייתו.
האדם הלבן

תכונות פיזיות שונות של האנשים הלבנים באירופה,"לבן", או 1902
האדם הלבן (באנגלית מכונה לעיתים "Caucasian", כלומר "קווקזי") הוא מונח תלוי הקשר חברתי ותרבותי, המתאר קטגוריה חברתית או סיווג של בני האדם, ומתבסס על מאפיינים חיצוניים כמו צבע עור בהיר. זאת בדומה לקטגוריות אחרות, כגון "שחורים", או לחלופין, הקטגוריה המקיפה יותר שנקראת "צבעונים" (קבוצה המכילה גם כהי-עור וגם שחומים). הגדרת קבוצת המשתייכים לקטגוריה "האדם הלבן" תלויה באלה המגדירים אותה, ונוטה להשתנות ממקום למקום ומזמן לזמן בהתאם להקשר החברתי והתרבותי. כיום, בעולם המערבי יש שראוים בעצם הביטוי "האדם הלבן" לא תקין פוליטית ואף מיחסים לו גזענות.
המונח מתייחס כביכול רק לצבע עורו של האדם, אך למעשה מגדיר גם מאפיינים חיצוניים אחרים, כגון צורת עיניו ושפתיו. אלו מהווים סימנים חיצוניים למוצאו מאירופה או להיותו צאצא של קולוניאליסטים (כובשים או מתיישבים) מיבשת זו.
משמעות המונח עד סוף המאה ה-17

התיאור של אוכלוסיות כ"לבנים" בהתייחס לצבע עורן נמצא מדי פעם באתנוגרפיה היוונית-רומית ובמקורות עתיקים או מימי הביניים אחרים, אך לחברות אלו לא היה מושג לגבי גזע לבן או זהות כלל-אירופית.
המונח "גזע לבן" או "אנשים לבנים", המוגדרים על ידי עורם הבהיר בין שאר המאפיינים הפיזיים, נכנס לשפות האירופיות העיקריות רק במאה השבע-עשרה המאוחרת, כשהמושג של “איחוד לבן” זכה להכרה גדולה יותר באירופה, בהקשר של עבדות גזעית ומעמד חברתי במושבות האירופיות.
הדגש על גזע מבדיל את המושג המודרני מתיאורים פרה-מודרניים, שהתמקדו בגוון גופני ולא ברעיון של גזע.
לפני העידן המודרני, אף עם אירופי לא ראה את עצמו כ"לבן", והעמים הגדירו את עצמם במונחים של מוצא אתני או לאום.
המאה ה-18: גזענות מדעית

מחקרים מערביים של גזע ואתניות במאות ה-18 וה-19 התפתחו למה שייקרא מאוחר יותר "גזענות מדעית".
פסאודו מדענים אירופיים בולטים שכתבו על ההבדלים בין בני אדם הגדירו "גזע לבן" או "מערב אירואסיה", וייחסו לו עליונות פיזית, נפשית או אסתטית על שאר האנושות. רעיונות אלה הופרכו על ידי מדענים כבר במאה העשרים.
כיום מדענים ואנתרופולוגים מודרניים מכירים אמנם במציאות של שונות ביולוגית בין אוכלוסיות אנושיות שונות, אך רואים ברעיון של "גזע לבן" מאוחד ומובחן מבנה חברתי שרירותי וחסר כל בסיס מדעי.
"משא האדם הלבן"

סיסמה פוליטית ששימשה להצדקת האימפריאליזם האירופי.
אימפריות רבות ראו את גורלן כמיוחד, ואת עצמן כ"בעלות שליחות" להפצת התרבות והמוסר שלהן, שנתפסו על ידן כ"גבוהים".
לדוגמה, בארצות הברית נעשה עד תחילת המאה העשרים שימוש בסיסמה "הייעוד הגלוי" כדי להצדיק את התפשטותה לכיוון האוקיינוס השקט.
הביטוי "משא האדם הלבן" שאוב משיר בשם זה שכתב המשורר האנגלי רודיארד קיפלינג ופורסם ב-1899. בשיר מבטא קיפלינג את תפיסת העולם הקולוניאליסטית והאימפריאליסטית, בהציגו את כיבושיו של האדם הלבן מחוץ לאירופה כמשא כבד, משימה קשה אך נעלה, שלא נעשית ממניעים אנוכיים אלא מתוך אלטרואיזם: שלטון "הלבנים" בילידים ה"ברברים" לא נועד לנצלם, אלא לקדמם מבחינה תרבותית וטכנולוגית, ובכך ולשפר את איכות חייהם.
המאה ה-20: הגזע הלבן בנאציזם ובפאשיזם

אף על פי שנאו-נאצים מודרניים מרבים להשתמש באיקונוגרפיה נאצית כביטוי ל"לאומיות הלבנה", גרמניה הנאצית דחתה את הרעיון של גזע לבן מאוחד, ובמקום זאת קידמה את ה"נורדיות". התעמולה הנאצית הגדירה את הסלאביים ממזרח אירופה כ"תת-אדם", והמעמד הכלכלי הלא מפותח יחסית של מדינות במזרח אירופה, כמו פולין וברית המועצות, יוחס ל"נחיתות הגזעית" של תושביהן. איטליה הפשיסטית נקטה באותה דעה, ובני שתי האומות הללו הצדיקו את שאיפותיהן הקולוניאליות במזרח אירופה בנימוקים גזעניים אנטי-סלאביים.
במהלך המאה העשרים היו מקרים רבים - ללא קשר למיקום בספקטרום הפוליטי של האדם - שבהם קבוצות אתניות ואומות אירופיות ראו אירופים אחרים כבני גזע אחר, שהוא איכשהו "נחות". השקפות העולם הגזעניות השתלבו היטב בתפיסת העולם של הליברליזם הקלאסי, והיו קונצנזוס כללי בקרב ההוגים והפוליטיקאים מאסכולה זו.
באזורים שונים

ההגדרות של "לבן" השתנו במהלך השנים, כולל ההגדרות הרשמיות המשמשות במדינות רבות, כגון ארצות הברית וברזיל.
עד קרוב לסוף המאה העשרים, למדינות רבות היו סטנדרטים משפטיים פורמליים או נהלים המגדירים קטגוריות גזעיות (כמו טוהר הדם, מערכת הקאסטות בהודו, והאפרטהייד בדרום אפריקה).
המאה ה-21: עליונות לבנה

עליונות לבנה (באנגלית: White Supremacy או Aryanism על שם ה"גזע הארי") היא אמונה לפיה "האדם הלבן" נעלה מכל הבחינות מכל ה"גזעים" האחרים, ולכן גם צרכיו ורצונותיו צריכים להיות בראש סדר העדיפויות החברתי. בנוסף, עליו לשלוט מבחינה פוליטית, כלכלית וחברתית על אלו שאינם "לבנים". המונח מבטא אידאולוגיה המנציחה ושומרת על דומיננטיות חברתית, פוליטית, היסטורית או תעשייתית של ה"לבנים", כפי שמבנים חברתיים-פוליטיים היסטוריים ועכשוויים מעידים עליהם, כמו סחר העבדים האטלנטי, חוקי ג'ים קרואו בארצות הברית, וחוקי איסור הנישואים המעורבים בקולוניות למתיישבים לשעבר (כמו בארצות הברית, דרום אפריקה, אוסטרליה ומדגסקר). ישנן מספר תפישות הדוגלות בעליונות לבנה, וחלקן מגדירות את הגזע הלבן בצורות שונות, כשלרוב מוגדרות קבוצות גזעיות ותרבותיות שונות כאויב העיקרי שלהם.
ראו גם

גזע (אדם)
גנטיקה של אוכלוסיות
צבע עור
האדם השחור
גזענות
הגזע הארי
צבעוניים
גזעים וקבוצות אתניות בארצות הברית
תורת הגזע
הערות שוליים

↑  Hirschman, Charles (2004). "The Origins and Demise of the Concept of Race". Population and Development Review
↑  Flint, Colin (2004). Spaces of Hate: Geographies of Discrimination and Intolerance in the U.S.A. Routledge. p. 53. ISBN 0-415-93586-5. Although white racist activists must adopt a political identity of whiteness, the flimsy definition of whiteness in modern culture poses special challenges for them. In both mainstream and white supremacist discourse, to be white is to be distinct from those marked as non-white, yet the placement of the distinguishing line has varied significantly in different times and places.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012439376905171  BnF: cb11972991d (data)  GND: 4132037-2  LCCN: sh85146547  LNB: 000151835  NDL: 01151409  NKC: ph119080  NSK: 000634005
רוב הולדינג

רוב סמואל הולדינג (באנגלית: Robert Samuel Holding; נולד ב-20 בספטמבר 1995) הוא כדורגלן אנגלי שמשחק בעמדת הבלם בשפילד יונייטד מהצ'מפיונשיפ.
הולדינג התקדם בקבוצות הנוער של בולטון וונדררס עד שהושאל ב-2015 לברי מההליגה הרביעית באנגליה את הופעת הבכורה שלו בברי שהייתה הופעת הבכורה שלו בקבוצה בוגרת הוא קיים באפריל 2015. אחרי שנה בקבוצה הבוגרת של בולטון הוא נמכר ביולי 2016 לארסנל מהפרמייר ליג, עם ארסנל הוא זכה פעמיים בגביע ה-FA ופעמיים במגן הקהילה. הוא ייצג את נבחרת אנגליה בכדורגל עד גיל 21 וזכה איתה בטורניר טולון.
קריירה > בולטון וונדררס

הולדינג התחיל לשחק בקבוצת הילדים של סטאליברידג' לפני שעבר לקבוצת הילדים עד גיל 7 של בולטון וונדררס, הוא הצטרף לברי מהליגה הרביעית האנגלית ב-26 במרץ למשך עונת 2014–2015. הוא ערך את הופעתו היחידה בברי ב-3 באפריל 2015 כשנכנס כמחליף בדקה ה-79 בניצחון החוץ 0–2 על קיימברידג' יונייטד, כשחזר לבולטון חתם על חוזהו המקצועי בקבוצה.
קריירה > ארסנל

הולדינג הצטרף לארסנל בפרמייר ליג ב-22 ביולי 2016 עבור 2 מיליון פאונד, בעקבות פציעות של פר מרטסאקר וגבריאל פאוליסטה הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בפריימר ליג בהפסד הביתי 3–4 לליברפול. מאמן ארסנל ארסן ונגר אמר עליו אחרי הופעה שלו מול לסטר סיטי "אף אחד לא מדבר על ההופעה של רוב הולדינג, אתה אמור להיות שמח הוא אנגלי והוא בן עשרים, אני מצטער בשבילו שהוא לא עלה 55 מיליון פאונד אז הוא לא יכול להיות טוב". בשני החודשים האחרונים של העונה הולדינג נהיה שחקן הרכב קבוע וניצח בכל ששת המשחקים בהם שותף בפריימרג ליג, הוא שיחק את כל 90 הדקות בניצחון 1–2 על צ'לסי בגמר הגביע ה-FA.
הולדינג שותף בניצחון 1–4 בפנדלים על צ'לסי במגן הקהילה אחרי 1–1 אחרי ההארכה, הוא הבקיע את שערו הראשון בארסנל ב-28 בספטמבר 2017 בניצחון 2–4 על באטה בוריסוב בליגה האירופית הוא חתם על חוזה ארוך טווח עם המועדון ב-1 במאי 2018.
ב-5 בדצמבר 2018 במהלך תיקו 2-2 מול מנצ'סטר יונייטד הולדינג קרע את הרצועה הקדמית בברכו, פציעה שזמן ההחלמה שלה הוא בין חצי שנה לתשעה חודשים. הוא חזר לשחק ב-24 בספטמבר 2019 בניצחון 0–5 על נוטינגהאם פורסט בגביע הליגה האנגלי, באותו המשחק הוא הבקיע את שערו הראשון באצטדיון האמירויות כשהבקיע את השער השלישי במשחק מקרן של ריס נלסון. ב-1 באוגוסט 2020 הולדינג פתח בהרכב בניצחון 4–5 על צ'לסי בפנדלים בגמר הגביע ה-FA אחרי 1–1 בסוף ה-90 דקות ובכך זכה בגביע השני שלו וה-14 של הקבוצה.
ב-28 באוגוסט 2020 הולדינג פתח בניצחון 4–5 על ליברפול בפנדלים בגמר הגביע ה-FA אחרי 1–1 בסוף ה-90 דקות, ב-12 בינואר 2021 הולדינג את הבטיח את עתידו בארסנל כשחתם על חוזה לשלוש וחצי שנים. הוא זכה להגיע למאה הופעות בקבוצה שבועיים לאחר מכן בניצחון 1–3 על סאות'המפטון.
ב-1 במאי 2022 כבש שער בכורה בפרמייר ליג בניצחון ארסנל 1–2 על לסטר סיטי.
קריירה > קריסטל פאלאס

ב-1 בספטמבר 2023 חתם לשלוש שנים בקריסטל פאלאס. במדי הקבוצה ערך הופעה אחת בלבד בגביע.
ב-3 בפברואר 2025 הושאל לשפילד יונייטד עד לסוף העונה.