stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
החשמלית של מוסקבה
הערות שוליים

↑  Barrow, Keith (3 ביוני 2014). "Fokstrot LRVs enter service in Moscow". International Railway Journal. נבדק ב-4 ביוני 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Wien hat das fünftgrößte Straßenbahnnetz der Welt" [Vienna has the fifth largest tramway network in the world]. www.wienerlinien.at (בגרמנית). Wiener Linien. 2011. אורכב מ-המקור ב-31 באוקטובר 2013. נבדק ב-31 באוגוסט 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
| מוסקבה |
| --- | --- | --- |
| תולדות מוסקבה | נסיכות מוסקבה • הקרב על מוסקבה • מוסקבה החדשה |  |
| ממשל ופוליטיקה | ראש עיריית מוסקבה (1991 • 1996 • 1999 • 2003 • 2013 • 2018 • 2023 • 2028) הדומה העירונית של מוסקבה (1993 • 1997 • 2001 • 2005 • 2009 • 2014 • 2019) • בית עיריית מוסקבה • הבית הלבן • בניין הדומה • בניין גוסטרוי • בניין משרד החוץ |  |
| מחוזות מוסקבה | מחוז מרכז • מחוז צפון • מחוז צפון מזרח • מחוז מזרח • דרום מזרח • מחוז דרום • מחוז דרום מערב • מחוז מערב • מחוז צפון מערב • מחוז זלנוגרד • מוסקבה החדשה • טרויצק |  |
| השכלה ותרבות | האוניברסיטה הממלכתית • הספרייה הממלכתית • פסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה • התזמורת הפילהרמונית • VGIK |  |
| מוזיאונים | המוזיאון ההיסטורי הממשלתי • גלריית טרטיאקוב • מוזיאון פושקין • המוזיאון להיסטוריה של מוסקבה • המוזיאון לאדריכלות הרוסית ע"ש שצ'וסב • מוזיאון החלל הרוסי • המוזיאון הזואולוגי של אוניברסיטת מוסקבה • מרכז התערוכה של כל רוסיה • מרכז התערוכות והכנסים סוקולניקי |  |
| כיכרות | כיכר מנז' • כיכר רבוליוציי • כיכר תיאטרלנאיה • כיכר פושקינסקאיה • כיכר לוביאנקה • כיכר קומסומולסקאיה • כיכר בולוטנאיה • כיכר ארבאט • כיכר אירופה • כיכר סטאריה • כיכר טריומפלנאיה  • כיכר בורוביצקאיה |  |
| שדרות ורחובות | רחוב טברסקאיה • ארבאט • רחוב ארבאט החדש • קוטוזובסקי פרוספקט • פטרובקה • פרוספקט מירה • לנינגרדסקי פרוספקט • לנינסקי פרוספקט |  |
| מבני תרבות | תיאטרון בולשוי • תיאטרון הצבא הרוסי • קרמלין איזמאילובו |  |
| צבא וביטחון | משטרת העיר • לוביאנקה • בניין משרד ההגנה |  |
| כלכלת מוסקבה | מוסקבה סיטי • הבורסה • המטבעה • גום • צום • מוסאנרגו • MGTS |  |
| תחבורה ציבורית | מטרו • מטרו 2 • חשמלית • כביש הטבעת • הטבעת המרכזית • הקוטרים המרכזיים • נמל התעופה דומודדובו • נמל התעופה ונוקובו • נמל התעופה שרמטייבו • תחנת האוטובוסים המרכזית • תחנת האוטובוסים שערי דרום • תחנת האוטובוסים שערי צפון • מונורייל • רכבל • הרכבת המהירה לסנקט פטרבורג |  |
| כנסיות ומבני דת | קתדרלת ישו המושיע • בית הכנסת קורל • הקתדרלה הקתולית • מסגד הקתדרלה • מנזר דונסקוי • מנזר נובוספסקי • קתדרלת קאזאן • מנזר דנילוב |  |
| ספורט | המתחם האולימפי לוז'ניקי • קומפלקס הספורט אולימפיסקי • אולימפיאדת מוסקבה (1980) • קרמלין קאפ • מונדיאל 2018 • אוטקריטיה ארנה • VEB ארנה • VTB ארנה • RZD ארנה • מגה-ספורט ארנה • צסק"א ארנה • אליפות העולם באתלטיקה 2013 • גמר ליגת האלופות 2008 |  |
| פארקים וגנים ציבוריים | פארק זריאדיה • פארק גורקי • ודנ"ח • לוסיני אוסטרוב • פארק סוקולניקי • פארק איזמאילובסקי • פארק ביטצבסקי • אי החלומות |  |
| אנדרטאות ופסלים | הפועל ואשת הקולחוז • פסל פיוטר הגדול • אנדרטת מינין ופוז'ארסקי • אנדרטת כובשי החלל • שער הניצחון • פסל ולדימיר הגדול  • אנדרטת יורי גגארין |  |
| אתרי מורשת עולמית | הקרמלין • הכיכר האדומה • מנזר נובודוויצ'י • כנסיית העלייה השמיימה בקולומנסקויה |  |
סרגיי קירוב

| --- | --- |

 לידה:  15 במרץ 1886 (יוליאני) האימפריה הרוסית אורז'ום (אנ'), האימפריה הרוסית 
 נרצח:  1 בדצמבר 1934 (בגיל 48) ברית המועצות (1923–1955) לנינגרד, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  רוסיה בית הקברות של חומת הקרמלין, מוסקבה
 מפלגה:  מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית, המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות 
 
 
 פרסים והוקרה
 Order of the Red Banner of Labour of the Azerbaijan SSR (14 במרץ 1932)  עיטור הדגל האדום  עיטור לנין 
 
 חתימה:   
 
סרגיי מירונוביץ' קירוב (ברוסית: Сергей Миронович Киров;‏ 27 במרץ 1886 – 1 בדצמבר 1934) היה מדינאי סובייטי וממקורביו של יוסיף סטלין. היה ראש העיר לנינגרד משנת 1926 עד רציחתו בדצמבר 1934.
ביוגרפיה

נולד בשם סרגיי קוסטריקוב בעיר אורז'ום שבמחוז ויאטקה (אנ') (כיום מחוז קירוב).
היה פעיל מפלגה החל משנת 1904. במרוצת השנים קיבל כמה תפקידים. בשנת 1926 נשלח ללנינגרד במטרה להחליף את גריגורי זינובייב בראשות הממסד העירוני. במשך שמונה השנים האחרונות לחייו היה קירוב מזכיר המפלגה הקומוניסטית הסובייטית בלנינגרד, והיה למעשה השליט הכול יכול של לנינגרד. קירוב היה עושה דברו של סטלין ופעל בנאמנות לחיסול מתנגדי סטלין.
ב-1 בדצמבר 1934 נרצח קירוב בן ה-48 בלנינגרד. הרצח בוצע על ידי צעיר בשם לאוניד ניקולאיב (אנ'). הגרסה הרשמית הייתה כי המתנקש פעל בשליחותם של אויבי סטלין. סטלין נקט בגינוני אבל לאומי כבד על מות קירוב. היה זה רצח פוליטי שהיווה ציון דרך בבניית שלטון האימים של סטלין.
בוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית ב-1956 סיפר ניקיטה חרושצ'וב, בנאומו המפורסם על פשעי סטלין - "הנאום הסודי", כי קירוב נרצח בפקודת סטלין.
מורשת הרצח

רצח קירוב היה אות הפתיחה לתחילת הטיהורים הגדולים - סחרחרת של מאסרים וטיהורים ששיאם היה בחיסול רוב אנשי צמרת המפלגה הקומוניסטית (ובהם בכירי המפלגה כניקולאי בוכארין, גרגורי זינובייב ולב בוריסוביץ' קמנייב) במשפטי ראווה שנודעו בשם משפטי מוסקבה, שבהם הואשמו כבוגדים, מרגלים ושליחי מעצמות זרות, והוצאו להורג בעקבות הודאות שהוצאו מהם בכפייה. המהלך כלל הגליית מיליונים למחנות כפייה בסיביר ובחוג הקוטב, וחיסול צמרת הצבא האדום, דבר שהביא לתוצאות הרות אסון בחודשים הראשונים של פלישת הנאצים לברית המועצות. במהלך שנת 1935 מלנינגרד עצמה הוגלו מעל 36 אלף תושבים, מערכה זו נקראה זרם קירוב.
סיבת הרצח המשוערת היא כי קירוב, שהיה דמות כריזמטית, החל להאפיל על סטלין וגרם לסטלין החשדן לחשוש מפניו כמי שמסכן את מעמדו. מאידך קיימת גם גרסה כי קירוב יצר אופוזיציה אמיתית לסטלין והיווה סכנה ממשית לשלטונו. הוא נקבר בבית הקברות של חומת הקרמלין.
מורשת הרצח > הנצחה

מספר ערים ועיירות שינו את שמן כדי להנציחו. החשובה בהן היא קירוב שנושאת את שמו, קרופיבניצקי נקראה קירובוגרד, ונדזור נקראה קירובוקאן וגנג'ה נקראה קירובאבד אולם שמן הוחזר לשם המקורי לאחר נפילת ברית המועצות. כן הונצח שמו בשמן של סדרת סיירות מתקופת מלחמת העולם השנייה וסדרת סיירות קרב בעלות הנעה גרעינית. סיירות המערכה מסדרת קירוב הן מספינות המלחמה הגדולות בעולם.
קירוב תמך בתיאטרון מריאינסקי ששמו הוסב לאחר מותו לתיאטרון קירוב (עד 1992) ושלהקת הבלט שלו מוכרת עד היום בשם "בלט קירוב". בנוסף, אחד ממפעלי המתכת הגדולים ברוסיה והחשוב ביותר בעיר בסנקט פטרבורג נקרא היום "מפעל קירוב".
הערות שוליים

| ראשי העיר סנקט פטרבורג |
| --- | --- | --- |
| האימפריה הרוסית | אלכסנדר מנשיקוב • כריסטופור מיניך • וסילי סלטיקוב • פיודור נאומוב • אלכסיי טטישצ'ב • ניקולאי קורף • ניקולאי צ'יצ'רין • דמיטרי וולקוב • אלכסנדר גוליצין • יעקב ברוס • ניקיטה רילייב • פיודור בוקסהוודן • פיוטר פאלן • מיכאיל גולנישצ'ב-קוטוזוב • מיכאיל קאמנסקי • פיוטר אלכסנדרוביץ' טולסטוי • סרגיי ויאזמיטינוב • דמיטרי לובאנוב-רוסטובסקי • אלכסנדר בלאשוב • מיכאיל הְראברנוביץ' • פאבל גולנישצ'ב-קוטוזוב • פיוטר אסן • אלכסנדר קאוולין • מאטוויי חרפוביצקי • דמיטרי שולגין • פאבל איגנאטייב • אלכסנדר סובורוב פיודור טרפוב • אלכסנדר זורוב • יוסיף רומייקו-גורקו • מיכאיל לוריס מליקוב • ניקולאי בראנוב • אלכסנדר קוזלוב • פיוטר גרסר • ויקטור פון ואל • ניקולאי קלייהלס • איוואן פולון • דמיטרי טרפוב • ולדימיר דדיולין • ולדימיר פון דר לאוניץ • דניאיל דראצ'בסקי • אלכסנדר אובולנסקי • אלכסנדר באלק | סמל סנקט פטרבורג |
| ברית המועצות | ניקולאי שכיידזה • לאון טרוצקי • גריגורי זינובייב • סרגיי קירוב • אנדריי ז'דאנוב • פיוטר פופקוב • וסילי אדריאנוב • פרול קוזלוב • איוואן ספירידונוב • וסילי טולסטיקוב • גריגורי רומנוב • לב זייקוב • יורי סולובייב • בוריס גידאספוב • אלכסנדר שצ'לקאנוב | סמל סנקט פטרבורג |
| הפדרציה הרוסית | אנאטולי סובצ'אק • ולדימיר יעקבלב • אלכסנדר בגלוב • ולנטינה מטוויינקו • גאורגי פולטאבצ'נקו • אלכסנדר בגלוב | סמל סנקט פטרבורג |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263977605171  PLWABN: 9810608189205606  BNC: 000536021  BnF: cb12260014q (data)  CiNii: DA06535951  GND: 119257343  ISNI: 0000 0001 1000 2542  LCCN: n86125765  LNB: 000162865  NDL: 00620939  NKC: jn20020503002  NSK: 000771041  NTA: 072456299  RERO: 02-A027270471  SELIBR: 353833  SNAC: w6mh1b3f  SUDOC: 031372686  VIAF: 97113613   WorldCat (עם VIAF): 97113613
באקו

ערך זה עוסק בבירת אזרבייג'ן. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
.
מרכז באקו
פארק פילרמוניה, בסמוך לחומות העיר העתיקה
העיר העתיקה
ארמון סאדט
באקוּ (באזרית: ‏Bakıקובץ:Az-baku.ogg‏Ⓘ‏) היא בירת אזרבייג'ן והגדולה שבעריה של הרפובליקה האזרית. העיר נמצאת על גדתו הדרומית של חצי האי אפשרון (Abşeron), בצדו המערבי של הים הכספי. אוכלוסיית העיר מונה כ-2.43 מיליון בני אדם (2023), וכ-5.1 מיליון במטרופולין (2020).
מרבית תושבי באקו הם מוסלמים.
מקור השם

ישנה הנחה שמקור השם באקו הוא במילה הפרסית "באח קו" (הר האלוהים). לפי סברה אחרת, מקור השם הוא במילה הפרסית "באד כובה" (מוכה הרוחות, باد کوبه), שם המתאר את הרוחות החזקות הנושבות באזור כתוצאה ממפגש בין רוח צפונית קרה מהים הכספי (Khazri) ורוח דרומית חמה (Gilavar) ומכאן כינויה "עיר הרוחות".
היסטוריה

במקום שבו נמצאת באקו, קיים יישוב החל מהאלף הראשון לפני הספירה. עדויות כתובות על יישוב במקום קיימות החל מהמאה השישית לספירה. בבאקו נמצא מקדש האש – מקדש בעל חשיבות רבה בדת זרטוסטרה, שהייתה נפוצה באזור עד אמצע המאה השישית. במשך רוב שנות קיומה הייתה באקו בשליטה פרסית. לאחר שרעידת אדמה החריבה את הערים שמאקה ושירואנשה במאה ה-12, הפך אשיטן הראשון את באקו לבירת האזור. בשנת 1501, צר על העיר השאה הפרסי אסמאעיל הראשון. בגלל התנגדותם העזה של התושבים, הצליח לכבוש את העיר רק לאחר שהרס את חומותיה.
יורשו של איסמעיל טחמסיב, צירף את באקו סופית לפרס וסילק את שושלת שירוונשה מהשלטון. בשנת 1723 כבשו הרוסים את באקו בפעם הראשונה, ואלה התחילו להפיק נפט משדותיה הרבים כמעט מיד, אך ב-1735, בעקבות הסכם גנג'ה, נאלצו הרוסים לסגת. האימפריה הפרסית התחילה להתפרק לאחר מותו של נדיר שאה, ובבאקו הוכרזה הקמת חאנת באקו העצמאית, שבראשה עמד מירזה מוחמד חאן. בשנת 1795 לאחר תהפוכת השלטון בפרס ועליית בית קאג'אר, הגיעו הפרסים שוב, לפי פקודתו של השאה אגה מוחמד חאן, והרסו את באקו ואת חאנת באקו.
הרוסים שראו את חולשת פרס החלו בתוכנית כיבוש הקווקז מפרס, ואחר כך גם מטורקיה. ב-1796 הגיע הצבא הרוסי לבאקו, לפי הוראה מיקטרינה השנייה בשנתה האחרונה בפיקודו של ולריאן זובוב, וכבש אותה. הצאר פאבל, שעלה לשלטון באותה שנה, התנגד לתוקפנות כלפי פרס ופקד על הצבא לסגת ב-1797. לאחר שעלה אלכסנדר הראשון לשלטון ברוסיה, חזר למדיניות סבתו ופקד על הצבא, בראשות פאבל ציציאנוב, להמשיך בכיבוש הקווקז ובאקו. ב-1806 נכנעה באקו ומושלה ברח לפרס, מאחר שבפעם הראשונה שבה דרשו ממנו הרוסים להיכנע ולמסור את מפתחות העיר, רימה אותם וציווה לרצוח את ציציאנוב. המלחמה הסתיימה בשנת 1813 ובמסגרת הסכם שנחתם העיר עברה לשליטה רוסית.
בין 1917 ל-1918 עברה באקו ידיים מספר פעמים, עד שהוכרזה ב-1918 כבירת הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן. ב-1920 הגיע הצבא האדום לעיר והכריח את תומכי העצמאות להיכנע, ובאקו הוכרזה כבירת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אזרבייג'ן.
בינואר 1990 אירעו בעיר מהומות המוניות. כדי להשיב את השליטה על העיר, הורה מיכאיל גורבצ'וב להכניס לתוכה כוחות צבא. במהלך מספר ימים נהרגו כמה מאות אזרחים מתושבי העיר.
בשנת 2000 הוכרזה העיר העתיקה של באקו כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
מבנה העיר

העיר מחולקת לשלושה חלקים:
העיר העתיקה (İçəri Şəhər - "העיר הפנימית") – שוכנת במרכזה של באקו ומוקפת חומה. ידועה במגדל העלמה מן המאה ה-11 ובמסגד דג'ומה.
העיר החדשה – נבנתה לאחר גילוי נפט באזור.
העיר הסובייטית.
באקו היא עיר הבירה הנמוכה בעולם וגובהה 28 מטר מתחת לפני הים.
כלכלה

עיקר כלכלתה של באקו מתבססת על הנפט ומוצריו. החל מהמאה ה-8 היה ידוע על קיומו של נפט באזור, וכבר במאה ה-15 השתמשו בנפט לתאורה. שאיבת נפט מסחרית החלה בשנת 1872. עד סוף המאה ה-20 מוצו מרבית מרבצי הנפט של האזור.
באקו הגישה את מועמדותה לאירוח משחקי הקיץ האולימפיים במסגרת המכרזים האולימפיים ל-2016 ול-2020, אך לא הצליחה לעלות לשלבי הגמר של המכרזים.
באקו נבחרה לארח ב-2015 את הטורניר הראשון של משחקי אירופה, שמתקיים אחת ל-4 שנים בדומה לאולימפיאדה אך יהיה פתוח רק למדינות החברות בהתאחדויות הספורט באירופה.
באקו אירחה את אירוויזיון 2012.
באקו מארחת מדיי שנה את מרוץ הפורמולה 1 היוקרתי.
מגדל באקו הוא הבניין הגבוה בעיר ומגיע לגובה של 277 מטר.
"מגדלי הלהבה" הם המגדלים המפורסמים ביותר בעיר. שלושת המגדלים מעוצבים בצורת להבות, ומוארים בלילות בתאורה צבעונית, מתחלפת ומיוחדת המופעלת על ידי מחשבים.
תחבורה

הרכבת התחתית של באקו נפתחה לציבור ב-1967. מערכת הרכבות מורכבת משני קווים ארוכים קו אדום, וקו ירוק, ומשני קווים קצרים יותר - סגול וירוק בהיר. אורכם של הקווים 40.52 ק"מ. הרכבת התחתית של באקו עוצרת ב-38 תחנות. באפריל 2024 הסיעה הרכבת התחתית כ-20.5 מיליון נוסעים. כל המסלולים תת-קרקעיים. המטרו פעיל מ-6 בבוקר ועד חצות והוא מסיע מעל 600,000 נוסעים ביום. יש תחנת מטרו גם בכיכר ניזאמי, והיא קרובה מאוד לכניסה לעיר העתיקה. הנסיעה מצריכה רכישה מוקדמת של "כרטיס באקו" (Baki Kart). בכל כניסה לתחנת מטרו מוצבת מכונה אוטומטית לרכישת כרטיסי באקו.
אוטובוסים ציבוריים - מערכת מסועפת של אוטובוסים ציבוריים מסיעה ברחובות באקו. גם לנסיעה ברוב האוטובוסים נחוץ "כרטיס באקו" (Baki Kart), אף לנסיעה אחת בודדת. כרטיסי באקו ניתנים לרכישה במכונות אוטומטיות הפזורות ברחבי העיר, ובמיוחד בסמוך לתחנות חשובות, ובכניסות לתחנות הרכבת התחתית.
מוניות - חלק מהמוניות בבאקו דומות בצורתן למוניות בלונדון. מוניות "רשמיות" צבועות בצבע סגול ולכן, הן נקראות "חצילים" בפי המקומיים.
אתרי עניין

שמורת גובוסטאן – שמורת טבע לאומית שיש בה מוצגים עתיקים, פטרוגליפים, וגם לועות געש בוציים.
מקדש האש של באקו – אתשגאה של באקו (אנ') דמוי טירה המוקדש לאש, מזרם זרתוסטרה ההודי. בפריפריה.
יאנר דג (Yanar Dagh) – הר האש/ארץ האש, או ההר הבוער. בפריפריה. בערת אש תמידית בצלע ההר.
מרכז היידר אלייב – מוזיאון ומרכז פעילות גדול להנצחת הנשיא היידר אלייב.
הטיילת של באקו (אנ') – טיילת ארוכה ומלאת פעילות ואטרקציות, על חוף הים הכספי.
מסגד ביבי הייבאט – מסגד גדול, הכולל קבר של אחד מצאצאי מוחמד, מייסד האסלאם.
העיר העתיקה ומגדל העלמה.
מוזיאון השטיחים הלאומי של אזרבייג'ן – הוא מוזיאון לשטיחים אזריים מכל הסוגים, ובו גם מוצגי אומנות מסוגים אחרים, חרסים, כדים ועוד.
גלריית תמונות

בניין הפרלמנט האזרי.
מוזיאון ניזאמי בבאקו.
"ונציה הקטנה" בבאקו, תעלות לשייט עם גונדולות.
מראה ליילי של באקו: מגדלי הלהבה באדום.
באקו בלילה, מגדלי הלהבה בצבע כחול.
מרכז היידר אלייב, לזכר הנשיא לשעבר. מבנה מודרני.
ערים תאומות

לבאקו 16 ערים תאומות:
ירדן עמאן, ירדן
עיראק בצרה, בצרה, עיראק
צרפת בורדו, צרפת
סנגל דקאר, סנגל
ארצות הברית הונולולו, הוואי, ארצות הברית
ארצות הברית יוסטון, טקסס, ארצות הברית
טורקיה איסטנבול, טורקיה
טורקיה איזמיר, טורקיה
ערב הסעודית ג'דה, ערב הסעודית
טורקיה קוניה, טורקיה
גרמניה מיינץ, ריינלנד-פפאלץ, גרמניה
איטליה נאפולי, איטליה
בוסניה והרצגובינה סרייבו, בוסניה והרצגובינה
רוסיה סנקט פטרבורג, רוסיה
איראן תבריז, איראן
וייטנאם וונג טאו, וייטנאם
ישראל חיפה, ישראל
ראו גם

העיר העתיקה של באקו
מפרץ באקו
הערות שוליים

↑  Baku Population 2023
↑  Baku Metro Map, Metro Line Map (באנגלית)
↑  Baku Metro transports over 20 million passengers in April, Report News Agency, ‏2024-05-06 (באנגלית)
↑  practical information, azerbaijan.travel (באנגלית)
↑  Baku Metro: Underground Azerbaijan, The Adventures of Nicole, ‏2024-04-01 (באנגלית אמריקאית)
↑  QR ticket payment is available at all metro stations, mincom.gov.az (באנגלית)
↑  Transport in Baku (Public buses, taxis, transfers) 2024, Azerbaijan Travel International (באנגלית)
(לצפייה הזיזו עם העכבר את סרגל הגלילה בתחתית התמונה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007552627305171  BNE: XX4973490  BnF: cb155881775 (data)  GND: 4080246-2  ISNI: 0000 0001 0679 3038  LCCN: n79110308  MusicBrainz: aa1bf92c-0274-4a39-91d4-a450f2f5a54a  NKC: ge340745  SUDOC: 030279860  TDVİA: baku  VIAF: 2381162481007437680005   WorldCat (עם VIAF): 2381162481007437680005
ניסנית

ערך זה עוסק בהתנחלות בצפון רצועת עזה. אם התכוונתם לסוג של פרח, ראו .
| --- | --- |

המרפאה בניסנית
 מדינה:  ישראל ישראל
 שפה רשמית:  עברית
 תאריך ייסוד:  1984
 על שם:  פרח הניסנית
 סיבת נטישה:  תוכנית ההתנתקות
 תאריך נטישה:  אוגוסט 2005
 דת:  יהודים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  1,120 (2004)
 קואורדינטות:  31°33′43″N 34°31′54″E﻿ / ﻿31.561944444444°N 34.531666666667°E﻿ / 31.561944444444; 34.531666666667 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מערב הנגב מוגדלת) ניסנית(למפת מערב הנגב רגילה) ניסנית(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ניסנית(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ניסנית  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
שלט הכניסה ליישוב ניסנית
ניסנית הייתה ההתנחלות הגדולה ביותר בצפון רצועת עזה (בגוש התוחמת הצפונית). ניסנית הוגדרה כיישוב קהילתי מעורב.
היישוב נקרא כך על שם פרח הניסנית הנפוץ בחולות האזור באביב.
הקמה

בטרם הוקם היישוב, הוקם היאחזות נח"ל ניסנית, בחודש ניסן תשמ"ב (אפריל 1982) והיה היישוב הראשון שהוקם מצפון לעיר עזה בתחומי רצועת עזה לאחר מלחמת ששת הימים. טקס העלייה על הקרקע של ההיאחזות התקיים ביום פינוי סיני, 26 באפריל 1982, יום העצמאות תשמ"ב. גרעיני הנח"ל שהגיעו למקום, חברי התק"ם, ישבו קודם לכן בנח"ל גדיד. נח"ל גדיד נמסר להתיישבות אזרחית, ולוח הזמנים לפינוי נקבע בהתאם לצורך להכין מקום לתלמידי ישיבת ההסדר שפונו מימית במסגרת הסכם השלום עם מצרים.
היישוב ניסנית יועד בשנת 1983 לקום בין היאחזות נח"ל ניסנית, ובין היישוב המיועד אלי סיני, עבור 1500 משפחות אנשי קבע ועובדי התעשייה האווירית.
ההיאחזות אוזרחה ביולי 1984, מספר ימים לפני הבחירות לכנסת האחת עשרה, והועברה ל-15 צעירים ומספר משפחות שהתיישבו במקום במחנה ארעי עד להקמת יישוב הקבע. התושבים המשיכו להתגורר בקראוונים במשך מספר שנים, ובאוקטובר 1989 הוחל בהכשרת 42 מגרשים ליישוב הקבע. בשנת 1991 הבנייה הייתה בעיצומה. בנובמבר 1991 הובאו ליישוב עשרות בתים מתועשים במסגרת בניית 500 יחידות דיור מתוך 2000 המתוכננות. במרץ 1993 נרצח תושב היישוב על ידי פועלים מעזה שבנו את ביתו.
בשנת 1993 הפך ליישוב קבע קהילתי-עירוני. היישוב מנה כ-300 משפחות.
היישוב

היישוב שימש כמרכז עירוני לשאר היישובים בתוחמת הצפונית: אלי סיני ודוגית. הוא כלל גן ילדים, מרפאה, מעונות יום ובתי כנסת. האזור מתאפיין בדיונות חול ורכסי כורכר. היישוב היה בנוי בצורה מעגלית, בדומה ליישובים רבים בארץ וחולק לשכונות ולרחבות.
קרבת היישוב לעיר אשקלון אפשרה קליטה מהירה של משפחות תוך השענות על מקורות התעסוקה והשירותים העירוניים המקומיים. בנוסף, היו מספר בקתות אירוח (צימרים) בשטחו.
בניגוד ליישובי דרום הרצועה ומרכזה, ניסנית, כמו יתר ההתנחלויות בצפון הרצועה, לא הייתה יישוב יהודי המוקף באוכלוסייה פלסטינית ולא נטען שהטילה מעמסה על כוחות הביטחון. ההתנגדות לפינוי יישובי צפון הרצועה ובהן דוגית הקיפה אף מספר אישים מרכזיים בשמאל כמו עמי אילון ועמרם מצנע. אף על פי כן פונתה ניסנית במסגרת תוכנית ההתנתקות בין 15 ל-17 באוגוסט 2005
אחרי ההתנתקות

לאחר הפינוי פוזרו 300 המשפחות במספר אתרים. מרבית המשפחות שוכנו באתרי הקרווילות ביישובים: ניצן, אור הנר, מפלסים, כרמיה ובוסתן הגליל.
ב-26 ביולי 2007 הייתה עלייה של פעילי ימין לעבר ניסנית, שבה הגיעו עד לגדר.
ב-9 בספטמבר 2008 עירית אשקלון קראה לארבעה רחובות בשכונת "הנשיא הרצוג" על שם יישובים בגוש קטיף. במסגרת זו נקרא אחד הרחובות על שם ניסנית. כעבור כמה שנים נקרא גם רחוב ביישוב אלעזר על שם ניסנית.
בנובמבר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל חזרו לשטח היישוב חיילי צה"ל שבעת ההתנתקות למדו בישיבה ביישוב.
הערות שוליים

1 2  דני צדקוני, התנחלות חדשה ברצועה, דבר, 13 באפריל 1982
↑  חגי הוברמן, שורשים בחולות, עמוד 122.
↑  טובה צימוקי, בהקמת 11 היאחזויות יחוג הנח"ל את יום העצמאות, דבר, 22 באפריל 1982
↑  לנו המגל הוא החרב, עמוד 208.
↑  יישוב עירוני לקציני קבע בצפון רצועת עזה, דבר, 2 ביוני 1983
↑  עזרא ינוב, 3 יישובים אוזרחו בחבל עזה ברגע האחרון לפני הבחירות, מעריב, 23 ביולי 1984
↑  עזרא ינוב, חבל עזה, מעריב, 22 ביוני 1987
↑  עיתונאים: שמעט ירו מכאן מטומטם העצני: שמיר אמר לי לך לעזאזל, חדשות, 27 באוקטובר 1988
↑  מיכל קדם, אורן כהן, מנחם שיזף, התנחלות כפר דרום עולה היום על הקרקע בגוש קטיף; "תשובה למובארק", חדשות, 16 באוקטובר 1989
↑  ביקוש רב להתיישבות יהודית בצפון הרצועה, מעריב, 1 בספטמבר 1991
↑  בתרועות שמחה וענפי זית קיבלו יריחו ועזה אח המשלחת למדריד, מעריב, 11 בנובמבר 1991
↑  אורי בינדר ועזרא ינוב, ירדן תובעת קרקעות בכיכר סדום ומושב עין־תמר תובע להשתתף בשיחות, מעריב, 25 בנובמבר 1991
↑  ניסנית שבחבל קטיף מציע בתים ומגרשים למכירה, חדשות, 7 במרץ 1993
↑  יהודה נמלט מהבית, אך המחבלים גררו אותו פנימה והמשיכו לדקור, חדשות, 29 במרץ 1993
↑  אבי פרחן, דרישה הגיונית וצפויה, באתר ynet, 5 ביולי 2005
↑  עיתון "ארץ ישראל שלנו" תאריך כ"ה תשרי תשס"ח עמוד 8
↑  "בוגרי ישיבת ניסנית חזרו לראשונה לישיבה"
| ההתנחלויות שפונו במהלך ביצוע תוכנית ההתנתקות |
| --- | --- | --- |
| גוש קטיף | נוה דקלים • נצר חזני • פאת שדה • קטיף • רפיח ים • שירת הים • שליו • תל קטיפא • בדולח • בני עצמון • גדיד • גן אור • גני טל • כפר ים • כרם עצמונה • מורג • דהנייה |  |
| התוחמת הצפונית | אלי סיני • דוגית • ניסנית |  |
| מרכז רצועת עזה | כפר דרום • נצרים |  |
| צפון השומרון | גנים • כדים • חומש • שא-נור |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007575400105171
התמימה המזויפת

| --- | --- |

 מידע כללי
 מלחין:  וולפגנג אמדאוס מוצרט
 לבריתן:  קרלו גולדוני 
 תאריך יצירה:  1768 
 סוגה:  אופרה בופה
 שפה:  איטלקית
 מספר מערכות:  3
 מקום התרחשות העלילה:  קרמונה איטליה
 תפקידים
 Fracasso  Rosina  Polidoro  Ninetta  Cassandro  Simone  Giacinta 
 
דף הכריכה של הלברית מהמאה ה-19
התמימה המזויפת (באיטלקית: La finta semplice) היא אופרה בופה מאת וולפגנג אמדאוס מוצרט שהוצגה בשנת 1769 בזלצבורג. היצירה הוזמנה במקור על ידי יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שפעל לצד הקיסרית מריה תרזה. בסופו של דבר תככי חצר מנעו את הצגת הבכורה בווינה.
ההיסטוריה של האופרה

משפחת מוצרט נסעה לבירת אוסטריה בשנת 1767 שהייתה אחת התחנות במסגרת סיבוב ההופעות הגדול באירופה של מוצרט בן ה-10. באותו הזמן פרצה מגפת אבעבועות שחורות בווינה. ולפגנג הצעיר ואחותו נאנרל נדבקו במחלה אך הצליחו לשרוד אותה. הבשורה על ריפוי הפלא הגיעה גם ל"ארמון בורג" ולרגל שמחתם זו, הזמינו מריה תרזה ובנה הצעיר יוזף השני את משפחת מוצרט לארמונם.
בתום הביקור ביקש הקיסר חובב המוזיקה מוולפגנג לחבר אופרה עבור ה"הופאופר של ווינה" (האופרה של וינה ששמה היום Staatsoper – עד 1920 היא נקראה Hofoper). כתשלום הציע 100 דוקטים.
נושא האופרה היה המחזה La finta semplice, אחת הקומדיות של המשורר הקומי קרלו גולדוני שהיה פופולרי מאוד באותם ימים. מוצרט בן ה-12 החל בעבודתו מיד לאחר קבלת הלברית. הוא התקדם מצוין עם ההלחנה, ולו רק משום שהיו אז כמה "בופוניסטים" מצוינים באופרה של וינה, כך שההצלחה הייתה כמעט מובטחת.
היצירה הסתיימה במהרה, אך ג'וזפה אפליסיו, ששכר והפעיל את התיאטרון, היה קנאי מאוד באופיו והשתמש בכל האמצעים כדי לעכב את בכורת האופרה. הוא הצליח לגרום גם לכך שחצר בית הבסבורג תיסוג מהכוונה להציג את האופרה, אך התמלוגים על העבודה המוגמרת שולמו. בסופו של דבר חזרה המשפחה הביתה לזלצבורג, שם התחייב "תיאטרון הדוכסים" להציג את האופרה.
לא ניתן לדעת בוודאות מה עלה בגורלה של היצירה עד שנת 1921, אז הועלתה בקרלסרוהה עם טקסט גרמני מאת אנטון רודולף. באותו הטקסט הגרמני הוצגה האופרה בווינה בשנת 1925, בשנת 1927 בברסלאו ובשנת 1928 בפראג. תרגום הדני נוצר על בסיס הגרסה הגרמנית בשנת 1923 בקופנהגן. הגרסה המקורית שוחזרה בשנת 1956 על ידי המוזיקולוג ומנצח ברנהרד פומגרטנר, שהיה חוקר ומטפח בולט של עזבונו של מוצרט. כמו כן בוצעה הקלטת מהגרסה האיטלקית המקורית ששוחזרה על ידיו.
שלושה עשורים נוספים עברו טרם קמה אופרה מוקדמת זאת של מוצרט מאפרה למצבה המקורי. בשנת 1983 הייתה הבכורה המודרנית הראשונה של הגרסה המקורית בשפה האיטלקית, שהתקיימה בזלצבורג במסגרת שבוע מוצרט, אם כי רק באופן קונצרטנטי. בעקבות בכורה זו באה ההקלטה המלאה הראשונה של האופרה שיכולה להיחשב לאותנטית. כיום, שתי הוצאות לאור פרסמו את היצירה במסגרת אוסף מוצרט שלהן: פיליפס ו-Brilliant Classic.
הדמויות

| 'שחקן | מיקום קול |
| --- | --- |
רוזינה, הברונית ההונגרית: סופרן קולורטורה
פראקסה, אחיה של רוזינה, הוא קפטן הגדוד ההונגרי בקרמונה: טנור
דון קסנדרו, בעל אדמות עשיר בקרמונה: בס
דון פולידורו, אחיו הצעיר של דון קסנדרו: טנור
דונה ג'אצ'ינטה, אחותם של קסנדרו ואחיו: אלט
נינטה, חדרנית: סופרן
סימון, משרתו של פראקסה: בס
עלילה

מקום: בסביבת קרמונה במאה ה-18.
אורך היצירה: שעתיים 46 דקות
עלילה > מערכה 1

אהבה נרקמת בין פראקסו לבין דונה ג'אסינטה ובין סימון ונינטה. אולם במקרה של ג'אסינטה, הנישואין ידרשו את הסכמת אחיה, וגם נינטה תוכל להינשא רק באישור בעליה. החדרנית מגלה מיד כיצד לקבל את הסכמת האחים: צריך שיתאהבו. יש לכך הזדמנות מצוינת, כיוון שאז מגיעה רוזינה לביקור. הברונית ההונגריה מפורסמת ביופייה המיוחד. האוהבים רותמים את האישה בתוכניתם, שהיא כמובן מצטרפת מיד לתוכניתם. עד מהרה היא מפתה את פולידורו, שכן הוא היה "שונא נשים" רק מתוך סולידריות עם אחיו. עד מהרה הוא מעניק לגברת הנערצת מחמאות ומתנות רבות. עם זאת, קסאנדרו הוא אגוז קשה יותר לפיצוח. נגדו, יופי ופלירטוט לא שווים דבר. רוזינה משנה אפוא את הטקטיקה: מעמידה פנים שהיא תמימה וכובשת את ליבו באמצעות יהירותו של הגבר. קסאנדרו נהנה מעליונותו הנפשית על גברת יפה ומקסימה כזו. עד מהרה רוזינה משיגה שקאסנדרו מזמין אותה לגור בביתו באגף מגורים קטן שהוא ריהט עבורה.
עלילה > מערכה 2

רוזינה עוברת לבית קסאנדרו ומהר משיגה ששני הרווקים יריבו זה עם זה בגלל קסמה. בינתיים, ג'אסינטה ופראקסה מעמידים פנים שהם בורחים, נעלמים ולוקחים איתם את רכוש המשפחה שנשמר בקפידה. שני האדונים הקמצנים רוצים כעת רק דבר אחד: לקבל את כספם בחזרה. הם מבטיחים להינשא לבנות (ג'אסינטה ונינטה) שתשיגנה בחזרה את רכושן.