stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אשכנזים (ישראל)
הערות שוליים

1 2  "Ashkenazi Jews". The Hebrew University of Jerusalem. אורכב מ-המקור ב-20 באוקטובר 2013. נבדק ב-29 באוקטובר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Statistical Abstract of Israel, 2009, CBS. "Table 2.24 – Jews, by country of origin and age" (PDF). נבדק ב-22 במרץ 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "אני אשכנזי, ההורים שלי לא רואים את עצמם ככאלה" (בקש"ח); עמ' 158–164 וכו'
↑  "השתכנזות: על פרפורמנס אתני וכשלונו", בקש"ח
↑  עופר מתן, בוגרי העלייה הרוסית: אל תקראו לנו אשכנזים, באתר Time Out, ‏12 בנובמבר 2014
↑  ששון לוי, "אבל אני לא רוצה לעצמי זהות אתנית" (בקש"ח), עמ' 101-102.
↑  "אני אשכנזי, ההורים שלי" (בקש"ח) עמ' 155.
↑  סמי סמוחה, יחסי עדות בישראל, האנציקלופדיה העברית (כרך מילואים:מדינת ישראל). עמודות 436-456.
↑   סטיב ישראל, דמוגרפיה יהודית בת-זמננו: הציונות והקמתה של מדינת ישראל, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח
↑  ‏ דוצ'י ליכטנשטיין, מן השיח ההיסטוריוגרפי הישראלי אל רציונלים חלופיים בחינוך המוזיקלי (למאמר עצמו), ינואר 1998, מפתח - כתב עת למורי המוזיקה, באתר משרד החינוך
↑  סמי סמוחה, "שסעים מעמדיים, עדתיים ולאומיים ודמוקרטיה בישראל". בתוך: אורי רם (עורך), החברה הישראלית: היבטים ביקורתיים, תל אביב: ברירות, 1993, עמ' 172–202.
↑  ש.נ. אייזנשטדט, עדות בישראל ומיקומן החברתי. ירושלים: מכון ירושלים לחקר ישראל, 1993, עמ' 17-16.
↑  הארווי אי. גולדברג, Sephardic/Mizrahi/Arab-Jews: Reflectionson Critical Sociology and the Study of Middle Eastern Jewries within the Context of Israeli Society. עמ' 7. ראו גם: ששון לוי, "אני אשכנזי, ההורים שלי לא רואים את עצמם ככאלה" (בקש"ח), עמ' 151.
| קבוצות בחברה הישראלית (ישראלים) |
| --- | --- | --- |
| ישראלים לפי דת | יהודים • נוצרים • מוסלמים  • דרוזים • בהאים  • שומרונים   העבריים מדימונה • עדי יהוה • יהדות משיחית  • סובוטניקים |  |
| יהודים | אשכנזים • ספרדים • מזרחים • הודים  • אתיופים • יוצאי ברית המועצות  חילונים • מסורתיים • דתיים • חרדים   אורתודוקסיים • קונסרבטיביים • רפורמים • קראים |  |
| ערבים | בדואים • ערבים-נוצרים • אחמדים • מדנים • פלאחים • עלווים |  |
| מיעוטים | צ'רקסים • צוענים • ארמים |  |
יחסי ארצות הברית – צרפת

| יחסי ארצות הברית – צרפת |
| --- | --- |
ארצות הברית: צרפת


ארצות הברית: צרפת
שטח (בקילומטר רבוע)
9,833,517: 643,801
אוכלוסייה
346,357,555: 66,600,068
תמ"ג (במיליוני דולרים)
27,360,935: 3,030,904
תמ"ג לנפש (בדולרים)
78,996: 45,509
משטר
דמוקרטיה נשיאותית

יחסי ארצות הברית – צרפת הם היחסים הדו-צדדיים בין ארצות הברית של אמריקה לבין הרפובליקה הצרפתית.
היחסים הדו-צדדיים בין ארצות הברית לצרפת מתקיימים מאז 1776, אז, צרפת הייתה בעלת הברית הראשונה של ארצות הברית.
היחסים בין שתי המדינות ידעו עליות ומורדות, אך היו בדרך כלל טובים.
צרפת והמהפכה האמריקנית

לאחר הכרזת העצמאות האמריקנית ב-4 ביולי 1776, החלו שתי המדינות לקיים קשרים ביניהן. לא מעט צרפתים הצטרפו אז לצבא הקונטיננטלי האמריקאי, כמו המרקיז דה לה פאייט.
ב-6 בפברואר 1778, חתמה צרפת על הסכמי סחר וברית עם ארצות הברית, אשר קשרו אותה להילחם לצד האמריקאים בבריטניה במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
הברית הצבאית בין שתי המדינות החלה רע. האדמירל שארל אנרי הקטור ד'אסטן (אנ') הצרפתי הפליג עם צי לצפון אמריקה ב-1778, והחל במאמץ משותף עם הגנרל האמריקני ג'ון סאליבן (אנ') לכבוש את המאחז הבריטי בניופורט, רוד איילנד. ד'אסטן ניתק את שיתוף הפעולה כדי להתעמת עם הצי הבריטי, ולמרות תחנונים מסאליבן, הוא הפליג לבוסטון. ללא תמיכה ימית, התוכנית קרסה והכוחות האמריקנים בהנהגת סאליבן נסוגו. הזעם האמריקאי על הצרפתים התפשט, וכמה מלחים צרפתים נהרגו במהומות אנטי-צרפתיות.
היחסים השתפרו עם הגעתו של הרוזן דה רושאמבו ב-1780, ששיתף פעולה עם האמריקאים בצורה טובה יותר. פעולות הצי הצרפתי בקרב צ'ספיק, אפשרו את הניצחון הצרפתי-אמריקאי המכריע במצור על יורקטאון ב-1781 ובכך סיימו את המלחמה מבחינת האמריקאים.
המהפכה הצרפתית

ב-1789 המהפכה הצרפתית הפילה את שלטון בית בורבון. תחילה ארצות הברית הייתה די אוהדת למצב החדש בצרפת, בה הוחלפה המלוכה התורשתית ברפובליקה חוקתית. עם זאת, תוך כמה שנים המצב בצרפת הפך ללא טוב: כוחות זרים ניסו לפלוש לצרפת והמלך לואי השישה עשר הואשם בבגידה והוצא להורג. כמו כן, גם ממשלת המהפכה הצרפתית הפכה ליותר אוטוריטרית ואכזרית.
ב-1793, מצאה עצמה צרפת שוב במלחמה עם בריטניה ובעלות בריתה, הפעם לאחר שממשלת המהפכה הצרפתית הוציאה להורג את המלך. ממשלת ארצות הברית לא ידעה איך להגיב למצב. הם תהו האם הברית הצבאית של 1778 מחייבת אותם להילחם לצד הממשלה הצרפתית הרדיקלית. לבסוף החליט הנשיא ג'ורג' וושינגטון על הכרה בממשלה הרדיקלית של צרפת, אך אי תמיכה בה במלחמה. הקונגרס האמריקאי העביר חוק האוסר על אזרחי ארצות הברית להשתתף במלחמה זו וגם האוסר על שימוש בקרקע של ארצות הברית כבסיס פעולה של שני הצדדים. לפיכך, הממשלה המהפכנית הצרפתית ראתה בארצות הברית חלק בלתי נפרד מהאויב.
האתגר הראשון של הנייטרליות האמריקאית הגיע מצרפת, כאשר הנציג הדיפלומטי של צרפת בארצות הברית אדמון-שארל ז'נה (אנ') סייר ברחבי המדינה כדי לארגן משלחות של צבא ארצות הברית נגד בריטניה וספרד. תחילה וושינגטון רצה לשלח אותו בחזרה לצרפת, אך באותו זמן התחלף השלטון בצרפת ורצה לאסור את ז'נה. וושינגטון לא רצה להסגיר אותו ולכן הוענקה לו אזרחות אמריקאית.
לאחר הסכם ג'יי בין ארצות הברית לבריטניה בנובמבר 1794, צרפת החשיבה אותה כמדינה עוינת.
המהפכה הצרפתית > המלחמה הלא-מוצהרת בין ארצות הברית לצרפת (1797-1800)

עקב המתח בין ארצות הברית לבריטניה, שלח ג'ון אדמס משלחת מיוחדת לפריז ב-1797 כדי להיפגש עם שר החוץ הצרפתי שארל-מוריס דה טליראן. המשלחת האמריקנית הזדעזעה, כאשר נדרשה לשלם שוחד כספי כדי להיפגש עם שר החוץ הצרפתי ולהשיג עסקה בין ארצות הברית לצרפת. אדמס חשף את הפרשה, הידועה כ"פרשת XYZ", שפגעה מאוד באמריקאים, אף כי שוחד לא היה דבר נדיר באירופה. המתחים בין המדינות החמירו ופרצה ביניהן מלחמה בלתי רשמית ב-1798. המלחמה הסתיימה ב-1800 וכן הברית שנחתמה ב-1778.
המהפכה הצרפתית > היחסים עם נפוליאון

ב-1800, הפכה צרפת לשלטת בחבל לואיזיאנה, שכלל את מרבית מרכז ארצות הברית המודרנית, במקום ספרד. הנשיא תומאס ג'פרסון יכול היה לסבול את ספרד החלשה, אך לא את צרפת החזקה. הוא שקל מלחמה כדי למנוע שליטה צרפתית על נהר מיסיסיפי. תחילה, שלח ג'פרסון את חברו הטוב, ג'יימס מונרו לצרפת, כדי לקנות כמה שיותר קרקעות סביב ניו אורלינס. באופן מפתיע, נפוליאון הסכים למכור את השטח. בשל מרד העבדים במושבה סן דומנג (האיטי המודרנית), התמוטטה תוכניתו של נפוליאון בצפון אמריקה. כדי להרחיק את לואיזיאנה מיידים בריטיות במלחמה המתקרבת, הוא מכר באפריל 1803, את לואיזיאנה לארצות הברית תמורת 15 מיליון דולר. גודלה של ארצות הברית הוכפל בלי לצאת למלחמה.
מהלך זה נתפס בבריטניה כניסיון לערער את הנייטרליות האמריקאית ורצון לסחר בין ארצות הברית לצרפת. הנחת היסוד של ג'פרסון הייתה שאומות נייטרליות קטנות יכולות להפיק תועלת ממלחמות המעצמות הגדולות. הוא לא סמך לא על נפוליאון ולא על בריטניה הגדולה, אבל ראה את בריטניה (והצי הגדול שלה ומעמדה בקנדה) כאיום מיידי יותר על האינטרסים האמריקאים. לכן, הוא נקט בעמדה פרו-צרפתית והשתמש באמברגו כדי לפגוע בסחר הבריטי.
גם בריטניה וגם צרפת הפרו את הזכות הימית של ארצות הברית.
בשנת 1807, הנשיא ג'פרסון חתם על חוק האמברגו שאסר על כל היצוא והיבוא והיה מיועד לפגוע בבריטניה, אך פגע הרבה יותר בארצות הברית שכן הכלכלה האמריקאית הייתה בקיפאון ודבר זה הביא לביטולו ב-1809, אם כי צרפת ובריטניה נשארו עוינות לארצות הברית.
מלחמת האזרחים האמריקנית

במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית (1861-1865), צרפת היה נייטרלית, אך נפוליאון השלישי העדיף ניצחון של המדינות הדרומיות בקונפדרציית המדינות של אמריקה, בתקווה להחליש את ארצות הברית, ליצור ברית חדשה עם קונפדרציה, להגן על סחר הכותנה ולהגן על השקעותיו במקסיקו. צרפת הייתה חלשה כדי להכריז מלחמה לבדה על הצפון (דבר שהיה עלול לגרום לפרוסיה לתקוף אותה) ונזקקה לתמיכת הבריטים. הבריטים מצדם לא רצו לצאת למלחמה ולכן שום דבר לא קרה בעניין. נפוליאון ניצל את המלחמה שהכריז על הארכידוכס האוסטרי מקסימיליאן הראשון כקיסר מקסיקו. ארצות הברית בתגובה מחתה וסירבה להכיר בממשל המקסיקני החדש.
ב-1865, השתמשה ארצות הברית בלחץ דיפלומטי כדי לשכנע את נפוליאון השלישי לסגת מתמיכתו במקסימיליאן ולסגת עם הכוחות הצרפתים ממקסיקו. לאחר שצרפת נסוגה ממקסיקו, מקסימיליאן הוצא להורג
1866–1906

נפילתו של נפוליאון השלישי ב-1870 לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה, סייעה בשיפור יחסי ארצות הברית וצרפת. בתקופה זו היו יחסים ידידותיים בין ארצות הברית לצרפת וב-1884 צרפת נתנה במתנה לארצות הברית את פסל החירות. בין השנים 1870–1918, צרפת הייתה הרפובליקה הגדולה באירופה, אשר התחבבה על ארצות הברית.
מלחמת העולם הראשונה

בתחילת המלחמה, ארצות הברית שמרה על נייטרליות, אך בסופו של דבר נכנסה למלחמה וספקה מימון, מזון ותחמושת לצרפת.
ב-1918, ארצות הברית שלחה לבעלות הברית כלמעלה ממיליון לוחמים. הלוחמים האמריקאים העניקו לבעלות הברית יתרון מכריע.
החיילים האמריקאים נשלחו ללא ציוד כבד, כדי שהספינות יוכלו לשאת יותר חיילים. במהלך המלחמה, הם השתמשו בארטילריה, מטוסים וטנקים צרפתיים.
בשנים שבין מלחמות העולם

בשנים שבין מלחמות העולם נותרו שתי המדינות ביחסים ידידותיים. עם זאת, האנטי-אמריקניזם הגיע לצרפת בשנות ה-20 של המאה ה-20, שכן הצרפתים המסורתיים נבהלו מכוחה של הוליווד והזהירו שארצות הברית מייצגת את המודרניזם, דבר המאיים על הערכים הצרפתיים המסורתיים. הזעקה על ההשפעה האמריקאית גברה כעבור כמה עשרות שנים, בשנת 1992, כאשר חברת וולט דיסני פתחה את דיסנילנד פריז. הפופולריות של דיסנילנד פריז בקרב הצרפתים גברה על זו של הלובר, ועד מהרה נאמר כי הקריקטורה האמריקאית האייקונית מיקי מאוס, הפכה מוכרת יותר מאסטריקס בקרב הנוער הצרפתי.
מלחמת העולם השנייה > צרפת של וישי (1940-1944)

עם התמוטטותה הפתאומית של צרפת באביב 1940 והקמת צרפת של וישי, חששה ארצות הברית כי הגרמנים יוכלו להשתלט על הצי הצרפתי הגדול ולנצל את המושבות הצרפתיות מחוץ לצרפת ולכן שמרה על יחסים עם צרפת של וישי. בסוף 1942, ארצות הברית ניתקה את יחסיה עם צרפת של וישי לאחר שגרמניה השתלטה על שטחים אשר בשליטת וישי, וממשלת וישי הפכה לממשלת בובות נאצית בפועל.
מלחמת העולם השנייה > שחרור צרפת

היחסים בין הנשיא רוזוולט לבין מנהיג צרפת החופשית, שארל דה גול, היה מתוחים, עקב סירובו של דה גול להשתתף בפלישה לנורמנדי ב-יוני 1944. אחרי הפלישה המוצלחת לנורמנדי, האמריקאים ידעו כי זה רק עניין של זמן עד שגרמניה הנאצית תאבד את צרפת כולה ודווייט אייזנהאואר נתן את מילתו לצרפתים כי פריז תשוחרר בידי הצבא הצרפתי של דה גול וכי לאמריקאים אין כל עניין בה. הדיוויזיה הצרפתית המשוריינת השנייה, תחת פיקודו של פיליפ לקלרק, הופקדה על המשימה לשחרור פריז. לקלרק לא כיבד את עמיתיו האמריקאים, וכמו הבריטים הוא חשב שהם חדשים למלחמה. לכן, הוא חשב שהאמריקאים לא יודעים מה הם עושים בשדה הקרב. אחרי עיכוב מסוים, נתן הגנרל האמריקאי ג'ורג' פטון אישור ללקלרק להיכנס לפריז. הצרפתים החלו לשחרר את פריז ממזרח בעוד שהצבא האמריקאי הגיע בפיקודו של פטון הגיע ממערב. בגלל עסקתו של אייזנהאואר עם דה גול, ניתן שחרור פריז עצמה לכוחות הצרפתים. כשדה גול מונה לנשיא צרפת, לאמריקאים ולבריטים לא הייתה ברירה אלא לקבל אותו. אייזנהאואר אפילו בא לפריז כדי לברכו.
1946-1989

בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה נמשכו שיתופי הפעולה וגם המחלוקות. החובות שנשארו ממלחמת העולם הראשונה והושעו בשנת 1931, הוסדרו מחדש בהסכם בלום-ברנס (אנ') ב-1946. ארצות הברית מחקה לצרפת חוב של כ-2.8 מיליארד דולר ונתנה לצרפת הלוואה חדשה של כ-650 מיליון דולר. בתמורה, צרפת הציגה תוכנית חומש לשיקום ולפיתוח המדינה.
ארצות הברית סייעה לצרפת להחיות את כלכלתה עם תוכנית מרשל, שבמסגרתה נתנה ארצות הברית כסיוע 2.3 מיליארד דולר.
סה"כ כל המענקים האמריקאים לצרפת בין השנים 1946–1953 הסתכמו בכ-4.9 מיליארד דולר.
1946-1989 > המלחמה הקרה

ב-1949, הפכו שתי המדינות לבעלות ברית רשמיות באמצעות האמנה הצפון אטלנטית, שהקימה את הברית הצבאית של נאט"ו. ארצות הברית וצרפת התנגדו לברית המועצות במלחמה הקרה, אך ב-1956, שתי המדינות עברו משבר נוסף כאשר ישראל, בריטניה וצרפת תקפו את מצרים במהלך מבצע קדש וארצות הברית הורתה להם לסגת. המשבר בתעלת סואץהשפיע עמוקות על בריטניה וצרפת: בעוד בריטניה אימצה מדיניות במזרח התיכון הדומה לזו של ארצות הברית, צרפת התרחקה מבעלות בריתה וחיפשה דרך עצמאית.
למרות מתחים מתמשכים בין ממשלת ארצות הברית לממשלת צרפת, הציבור הצרפתי, למעט הקומוניסטים, היה בדרך כלל בעל דעה טובה על ארצות הברית שנתפשה כענק נדיב וכארץ המודרניות.
1946-1989 > שארל דה גול

בשנות החמישים ביקשה צרפת סיוע אמריקני לפיתוח נשק גרעיני. אייזנהאואר דחה את הבקשה הצרפתית. לפני 1958, הוא היה מוטרד מחוסר היציבות הפוליטית של הרפובליקה הצרפתית. שארל דה גול הביא יציבות על הרפובליקה הצרפתית בשנת 1958, אך אייזנהאואר הכיר אותו היטב בשנות המלחמה וסירב להגיש סיוע לצרפת על מנת לפתח נשק גרעיני.
דה גול התווכח גם עם ארצות הברית על כניסת בריטניה לשוק האירופי המשותף. מדיניות החוץ של דה גול התמקדה בניסיון להגביל את כוחן ואת השפעתן של מעצמות העל, דבר שיגביר את היוקרה הבינלאומית של צרפת במונחים יחסיים. דה גול קיווה להעביר את צרפת ממעמד של תומכת של ארצות הברית למעצמה עולמית.
שתי המדינות היו שונות ביחסן למלחמת וייטנאם, בין השאר משום שמנהיגי צרפת היו משוכנעים כי ארצות הברית לא תוכל לנצח במלחמה.
1946-1989 > 1970-1989

היחסים השתפרו במקצת לאחר שדה גול סיים את תפקידו כנשיא צרפת, ב-1969.
בסך הכל, לארצות הברית היו יחסים טובים יותר עם שאר המעצמות האירופיות הגדולות: בריטניה, גרמניה המערבית ואיטליה. במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, שיתפו שתי המדינות פעולה בנושאים בינלאומיים, אם כי היו בין המדינות מחלוקות.
ממשל רייגן עשה ככל יכולתו על מנת למנוע מצרפת וממדינות אירופאיות אחרות לקנות מברית המועצות גז טבעי, באמצעות צינור סיביר-אירופה. ממשלות אירופה, כולל הצרפתים, לא נרתעו והצינור נבנה לבסוף.
סוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21

צרפת תחת הנשיא פרנסואה מיטראן תמכה בקואליציה בהובלת ארצות הברית במלחמת המפרץ ב-1991.
ימים ספורים לאחר פיגועי 11 בספטמבר, הנשיא ז'אק שיראק, שנודע ביחסיו הקפואים עם ארצות הברית, הורה לשירותים החשאיים לשתף פעולה באופן הדוק עם המודיעין האמריקאי.
במרץ 2003, התנגדה צרפת יחד עם גרמניה, סין ורוסיה להצעה באו"ם אשר תסמיך פלישה אמריקאית לעיראק שהחלה את מלחמת עיראק. במהלך המלחמה, שר החוץ הצרפתי דומיניק דה וילפן היה מבקר בולט של מדיניותו של הנשיא ג'ורג' בוש בעיראק.
ניסיונות פומביים בארצות הברית להחרים סחורות צרפתיות כנקמה על "העוינות" הצרפתית כלפי ארצות הברית התגלו בסופו של דבר, כחסרי השפעה. זעזוע הדעה האמריקאי כלפי צרפת במהלך ההיערכות לפלישה לעיראק נבע בעיקר מכך שצרפת החליטה שלא להשתתף במלחמה. עם התקדמות המלחמה בעיראק, החלו היחסים בין שתי האומות להשתפר.
בעקבות סוגיות כגון עליית חזבאללה בלבנון, תוכנית הגרעין האיראנית ותהליך השלום הישראלי-פלסטיני שנתקע, קרא בוש לשיראק לעמוד למען השלום ונגד הקיצוניות בפגישתם ב-2006.
סוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 > ממשלת סרקוזי

היחסים בין צרפת לארצות הברית נעשו ידידותיים יותר לאחר שנבחר ניקולא סרקוזי לנשיא צרפת ב-2007. בהמשך אותה שנה הוא נאם בפני הקונגרס האמריקאי.
ב-2008, חזרה צרפת לפיקוד המשולב של נאט"ו. ההחלטה זכתה להערכה רבה בארצות הברית.
ב-2011, היו שתי המדינות חלק מהקואליציה הבינלאומית של נאט"ו שפתחה בהתערבות הצבאית במלחמת האזרחים בלוב.
העשור השני של המאה ה-21 > ממשלת הולנד

ב-2013 השיקה צרפת את מבצע סרוואל, מבצע צבאי גדול לשחרור צפון מאלי מידי מורדים איסלאמיסטים. במבצע ארצות הברית סיפקה לצרפת תמיכה לוגיסטית.
לאחר שהנשיא פרנסואה הולנד הבטיח תמיכה בפעולה צבאית נגד סוריה, מזכיר המדינה ג'ון קרי, כינה את צרפת: "בעלת בריתנו הוותיקה ביותר".
העשור השני של המאה ה-21 > ממשלת מקרון

ב-12 ביולי 2017, נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, ביקר בצרפת ונפגש עם נשיא צרפת עמנואל מקרון. שני המנהיגים דנו בנושאים כמו המלחמה בטרור ומלחמת האזרחים בסוריה. אך לא דיברו על נושאים שהם בעלי חילוקי דעות עליהם, כגון הסכם האקלים והמסחר.
על פי תחקיר עיתונאי מעמיק, נוצר קרע בין מקרון לטרמפ. מקרון התייאש מטראמפ לאחר שהאחרון פרסם ציוץ על נסיגת ארצות הברית מסוריה, 24 שעות לאחר שטראמפ ומקרון שוחחו על אחריותה של ארצות הברית כלפי אירופה.
במאי 2021 ביקר נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן באירופה ונפגש גם עם מקרון.
בספטמבר 2021, בפעם הראשונה מאז 1778 השיבה צרפת החזירה את שגרירה מוושינגטון. במקביל החזירה פריז גם את השגריר באוסטרליה. בוטל גם טקס לציון קרב צ'ספיק. הזעם של צרפת נבע מעסקת צוללות בין ארצות הברית לבין אוסטרליה. העסקה, חלק מהקמת AUKUS, ברית חדשה בין ארצות הברית, בריטניה ואוסטרליה לבלימת סין באזור האוקיינוס השקט, גרמה לביטול רכש צוללות מצרפת בעשרות מיליארדי דולרים. בהמשך, מקרון וביידן התחייבו לתקן את היחסים.
א-זאפר באמר אללה

אַבּוּ מֻחַמַּד אַ-זַּאפִר בִּאַמְרִ אללַּהּ אִסְמַאעִיל בְּן אלְ-חַאפִז (בערבית: أبو محمد الظافر بأمر الله إسماعيل بن الحافظ; בתעתיק מדויק: אלט'אפר באמר אללה; תרגום הלקב: המנצח במצוות האל; פברואר 1133 - 15 באפריל 1154) היה הח'ליפה ה-12 של השושלת הפאטִמית במצרים (1149–1154).
חייו

א-זאפר באמר אללה נולד בשנת 1133, והיה בנו החמישי של אל-חאפז, היות שכל אחיו הבוגרים נהרגו בימי אביו, היה הוא יורשו של אביו, ולאחר מות האב עלה על כס הח'ליפות. לווזיר מינה את אבן מצאל, שהיה אז כבן 70, אולם הנציב באלכסנדריה, אבן א-סלאר, מרד באבן מצאל, ולאחר קרבות מספר הביס אותו והרגו. בלית ברירה, הכיר א-זאפר באמר אללה בווזירותו של אבן א-סלאר, ולמעשה איבד את השלטון במצרים, כשבידו נותר אך תפקיד סמלי בלבד.
הנקודה הצפונית ביותר בממלכה הפאטמית הייתה העיר אשקלון, אשר הייתה נתונה להתקפות הצלבנים, כיוון שהיוותה בלם לניסיונות התפשטותם דרומה. אל מקום זה הוגלו כל אלו שהיה ספק בנאמנותם לשלטון בקהיר, וכך בשנת 1153 שלח אבן א-סלאר את בנו החורג, עבאס, שלא בטח בו, בראש תגבורת צבאית לאשקלון. עבאס, שלא היה מרוצה מהרחקתו, שכנע את בנו נצר לרצוח את א-סלאר. ב-3 באפריל 1153 רצח נצר את סבו החורג א-סלאר, והווזירות ניתנה ביד עבאס. הצלבנים, שניצלו את המצב, הטילו מצור על אשקלון וכבשוה באוגוסט אותה שנה.
על פי תקדימי העבר, הרי שאויבו הגדול של א-זאפר באמר אללה היה הווזיר החדש, ואכן, א-זאפר באמר אללה ניסה עתה להסית את נצר לרצוח את אביו. א-זאפר באמר אללה ונצר היו חברים קרובים, כנראה נאהבים, אך כאן התערב אוסאמה אבן מונקד' (מחבר הספר "ניסיון חיי"), ושכנע את נצר שלא לעשות כן. אוסאמה לא הסתפק בכך, אלא הוסיף וסיפר לעבאס את הרכילות בקהיר כי הח'ליף ונצר מאהבים, ועל כן יעץ לו לרצוח את א-זאפר באמר אללה כדי למחות את החרפה ממשפחתו.
בליל ה-15 באפריל 1154 הזמין נצר את א-זאפר באמר אללה לביתו, שם המתינו לו מרצחים, שהרגוהו. למחרת, הרגו נצר ועבאס את שאר אחיו של א-זאפר באמר אללה, וכן את בן דודו, ובמקומו העלה עבאס לשלטון את בנו בן החמש, אל-פאיז. לאחר מותו של זה בשנת 1160, מונה אחיו, אל-עדיד, שהודח ב-1171 ומת ב-1174, והיה הח'ליף הפאטמי האחרון.
רציחתו של א-זאפר באמר אללה הגדישה את הסאה, ונשות החצר הזעיקו את טלאע אבן רוזיכ, מושל מצרים העליונה, אשר הצליח לגייס צבא ולהדיח את עבאס ובנו. השניים ניסו להימלט ממצרים לסוריה, אולם בדרכם נתקלו בכוחות צלבניים. עבאס נהרג בקרב ובנו נצר נשבה, נמכר למצרים תמורת הון רב והורד לשם בכלוב ברזל. נשותיו של א-זאפר באמר אללה כילו בו את חמתן והרגוהו בייסורים קשים. הוא נתלה בשער זוילה, והורד מן הגרדום רק במרץ 1156.
לקריאה נוספת

אוסאמה אבן מונקד'. ניסיון חיי: זכרונותיו של אביר מוסלמי בימי מסעי הצלב. תרגום מערבית, מבוא והערות: אלה אלמגור; הוצאת עם עובד עמודים 53–63.
יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, כרך א, מוסד ביאליק, מהדורה ראשונה, 1963, מהדורה שלישית מורחבת ומתוקנת, 1973, הדפסה שישית, 2005; עמודים 311–312 פרוואר זכה על ספרו בפרס ישראל ובתרגומו לצרפתית בפרס האקדמיה הצרפתית.
אל-קאים באמר אללה

אל-קאים באמר אללה (בערבית: القائم بأمر الله, זה אשר עושה את מצוות אללה, מרץ או אפריל 893 – 17 במאי 946) הוא כינויו של 
אבו אל-קאסם מוחמד בן אל-מהדי אל-קאים באמר אללה (בערבית: ابو القاسم محمد بن المهدي القائم بأمر الله, שהיה הח'ליפה השני בשושלת הפאטמית, ושלט משנת 934 עד שנת 946. הוא האימאם ה-12 על פי הזרם האסמאעילי.
ביוגרפיה

אל-קאים באמר אללה נולד בסלמיה שבסוריה בשנת 893, בשם עבד א-רחמאן. לאחר שאביו, עוביד אללה אל-מהדי באללה, עלה לשלטון, הוכרז אבו אל-קאסם כיורש העצר המיועד בשנת 912, ועזר לדכא את ניסיונות המרד.
אל-קאים באמר אללה הוביל את ההתנגדות לבית עבאס, אשר נתפסו כרודנים, במערכות שהתרחשו הן בין השנים 914–915 ובין השנים 919–921.
בשנת 934 ירש אל-קאים באמר אללה את השלטון מאביו, והוכתר כח'ליפה.
תחת הנהגתו, האימפריה של השושלת הפאטמית הפכה לכוח החשוב והמוביל באגן הים התיכון.
בין השנים 944–947, האימפריה נכנסה למשבר, כאשר פרץ מרד הח'וארג' בהנהגתו של אבו יזיד.
למרות המרד הקשה, הצליח אל-קאים באמר אללה לשמור על השלטון ועל אחדות האימפריה, אך הוא נפטר ב-17 במאי 946, בטרם דוכא המרד לחלוטין.
לאחר פטירתו, תפס את מקומו והמשיך את דרכו בנו, אלמנצור באללה אלפאטמי.
הערות שוליים

↑  Daftary, Farhad., The Ismailis: an illustrated history, London: Azimuth Editions in association with the Institute of Ismaili Studies, 2008
↑  Walker, Paul Ernest, Fatimid history and Ismaili doctrine, Aldershot: Ashgate/Variorum, 2008
↑  Daftary, Farhad., The Ismāʻı̄lı̄s: their history and doctrines, 2nd ed, Cambridge: Cambridge University Press, 2007
↑  Daftary, Farhad., The Assassin legends: myths of the Ismaʻilis, Papaerback ed, London: Tauris, 1995
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: עוביד אללה אל-מהדי באללה | האימאמים האסמאעילים | הבא: אלמנצור באללה אלפאטמי |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0003 9346 4981  LCCN: n81123544  NTA: 170123650  TDVİA: kaim-biemrillah-el-fatimi  VIAF: 287719847   WorldCat (עם VIAF): 287719847
6 באפריל

6 באפריל הוא היום ה-96 בשנה בלוח הגרגוריאני (97 בשנה מעוברת). עד לסיום השנה, נשארו עוד 269 ימים.
אירועים היסטוריים ביום זה

1250 – קרב פארסכור, השמדה של צבא מסע הצלב השביעי, לואי התשיעי, מלך צרפת נפל בשבי
1320 – הסקוטים חותמים על הצהרת ארברואת' הקובעת את זכותה של סקוטלנד לעצמאות
1667 – דוברובניק נחרבת ברעידת אדמה
1652 – ההולנדים מייסדים תחנת אספקה שהפכה ברבות הימים לקייפטאון, דרום אפריקה
1814 – נפוליאון מתפטר מקיסרות צרפת לטובת בנו בן השלוש נפוליאון השני
1830 – ג'וזף סמית מייסד את הדת המורמונית
1862 – תחילת קרב שילה, במלחמת האזרחים האמריקנית
1895 – אוסקר ויילד נאסר לאחר שתביעת דיבה שהגיש הפכה למשפט נגדו, בסופו נאסר עקב נטיותיו ההומוסקסואליות
1896 – האולימפיאדה הראשונה של העידן החדש נפתחת באתונה
1903 – מתחילות פרעות קישינב
1917 – ארצות הברית מכריזה מלחמה על גרמניה ומצטרפת למלחמת העולם הראשונה
1938 – מתגלה התרכובת טפלון
1941 – מסתיימת מלחמת איטליה–יוון וגרמניה הנאצית פולשת ליוון וליוגוסלביה
1948 – מלחמת העצמאות: שיירה ראשונה מגיעה לירושלים במסגרת מבצע נחשון
1974 – להקת אבבא נחשפת בעקבות ניצחונה בתחרות האירוויזיון
1973 – במסגרת תוכנית פיוניר האמריקאית, שיגור הגשושית פיוניר 11, שנשלחה לחקור את צדק ואת מערכת השמש החיצונית, והראשונה לחקור את שבתאי ואת טבעותיו הראשיות
1984 – שיגור משימת מעבורת החלל צ'לנג'ר STS-41-C כדי לתפוס ולתקן את הלווין Solar Maximum Mission
1992 – תחילת המצור של הכוחות הסרביים על סרייבו, שנמשך עד 1995
1994 – 8 ישראלים נרצחים בעפולה בפיגוע ההתאבדות הראשון שהחמאס מבצע בישראל, 40 יום אחרי הטבח במערת המכפלה
1994 – צבא רואנדה מפיל מטוס בו היו נשיאי רואנדה ובורונדי השכנה. ניתן האות לרצח העם ברואנדה
2010 – תחילת ההפיכה העממית בקירגיזסטן
2019 – הנחתת האמריקאית InSight של אמדים מדדה לראשונה אותות של "רעידת מאדים" (רעידת אדמה על מאדים)
2021 – הושבעה הכנסת העשרים וארבע ובנימין נתניהו קיבל מהנשיא ראובן ריבלין את המנדט להרכבת הממשלה
נולדו

1483 – רפאל סאנציו, צייר ואדריכל פלורנטיני (נפטר ב-1520)
1632 – מריה לאופולדינה, ארכידוכסית אוסטריה (נפטרה ב-1649)
1820 – פליקס טורנשון, הוא נדאר, צלם, קריקטוריסט ועיתונאי צרפתי (נפטר ב-1910)
1826 – גוסטב מורו, צייר צרפתי (נפטר ב-1898)
1883 – צ'ארלי רוברטס, כדורגלן אנגלי (נפטר ב-1939)
1894 – ברוך בן-יהודה, איש חינוך (נפטר ב-1990)
1898 – ז'אן אבוטרן, ציירת צרפתייה (נפטרה ב-1920)
1917 – לאונורה קרינגטון, אמנית וסופרת סוריאליסטית אנגלייה-מקסיקנית (נפטרה ב-2011)
1920 – אדמונד פישר, ביוכימאי יהודי שווייצרי-אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (נפטר ב-2021)
1923 – שושנה נתניהו, שופטת בבית המשפט העליון (נפטרה ב-2022)
1925 – הלגה דן, נערה יהודייה הולנדית, שכתבה ביומנה את סיפור ימיה האחרונים תחת השלטון הנאצי (נרצחה ב-1943)
1926 – איאן פייזלי, איש כמורה פרוטסטנטי ופוליטיקאי יוניוניסטי-לויאליסטי מצפון אירלנד (נפטר ב-2014)
1926 – יהודה באואר, היסטוריון וחוקר שואה, חתן פרס ישראל (נפטר ב-2024)
1928 – ג'יימס ווטסון, חתן פרס נובל לרפואה לשנת 1962 על גילוי מבנה ה-DNA
1929 – אנדרה פרווין, פסנתרן, מלחין ומנצח אמריקאי ממוצא יהודי (נפטר ב-2019)
1929 – כריסטוס סרצטאקיס, נשיא יוון (נפטר ב-2022)
1933 – יוסף גליקסברג, הרב האשכנזי הראשי לגבעתיים, יו"ר חבר הרבנים בישראל וחבר מועצת הרבנות הראשית (נפטר ב-2025)
1935 – אהרון רזין, ביוכימאי ישראלי, פרופסור לביוכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים (נפטר ב-2019)
1936 – הלן ברמן, ציירת ומעצבת טקסטיל הולנדית-ישראלית
1937 – עוזי ברעם, איש ציבור ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת ושר ממפלגת העבודה
1942 – בארי לווינסון, תסריטאי ומפיק קולנוע אמריקני
1944 – דקלון, זמר ישראלי
1944 – צ'ארלס סובראג', רוצח סדרתי
1956 – יושי שדה, פזמונאי, מלחין, מעבד, זמר וגיטריסט
1957 – פאולו נספולי, אסטרונאוט איטלקי של סוכנות החלל האירופאית
1965 – פבלו רוזנברג, זמר ומוזיקאי ישראלי
1966 – וינס פלין, מחבר ספרות בלשית אמריקאי (נפטר ב-2013)
1968 – איתי אנגל, עיתונאי
1969 – פול ראד, שחקן אמריקאי-יהודי
1975 – זאק בראף, שחקן אמריקאי-יהודי
1982 – שלמה קרעי, חבר הכנסת מטעם הליכוד
1989 – הגר טישמן, שחקנית ישראלית
1992 – נאור אורמיה, זמר ישראלי
1998 – פייטון ליסט, שחקנית אמריקאית
2000 – דניס לוקטב, שחיין ישראלי