stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רובה חוליות

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  אילן מושנזון 
 הופק בידי:  איתן אבן 
 תסריט:  אילן מושנזון
 עריכה:  ציון אברהמיאן
 שחקנים ראשיים:  אריק רוזן יריב רובינשטיין מיכאל כפיר יהודית סולה אופליה שטראל
 מוזיקה:  יוסי מר-חיים
 צילום:  גדי דנציג 
 מדינה:  ישראל 
 חברת הפקה:  אולפני הרצליה
 הקרנת בכורה:  1979 
 משך הקרנה:  95 דק' 
 שפת הסרט:  עברית 
 סוגה:  סרט נעורים 
 דף הסרט ב־IMDb
 
רובה חוליות הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1979, שנכתב ובוים על ידי אילן מושנזון.
העלילה מתרחשת באייר תש"י (מאי 1950) בתל אביב, ועיקרה מאבק אלים בין שתי קבוצות נערים, הלומדים באותה כיתה, כשברקע ההורים קשי היום, שחלקם הם ניצולי השואה.
הנערים בטוחים שהמלחמה ביניהם על שליטה היא צודקת כמו מלחמתם של המבוגרים. קבוצה אחת מצטיידת בכלי נשק מסוכן, שהם מייצרים בעצמם - רובה חוליות. זה היה קרש עץ ששויף לצורת רובה, ולחלקו הקדמי חברו גומייה עבה התפוסה בהדק. בתור קליע השתמשו בחוליות מתכת ששמשו לתמיכת המזרנים של מיטות סוכנות. קליע כזה היה מסוגל לפצוע קשה או לעקור עין.
הסרט הוקרן בפסטיבל ברלין 1979 (מסגרת סרטי ילדים ונוער) ובפסטיבל לוקרנו 1979, שווייץ. התסריט זכה  בפרס על שם שייקה אופיר.
תקציר העלילה

יוני שרייבר (אריק רוזן) הוא תלמיד בן 12 בבית ספר בבית ספר של זרם העובדים. הוא נמצא בראש קבוצה הנלחמת בקבוצה שנייה בפיקודו של עדי. יום אחד הוא חוזר מבית הספר ולבדו ומותקף על ידי עדי וקבוצתו שלא לפי הכללים שאסור לתקוף יחיד. ידו נשברת ומגובסת ולהורים ולמורה הוא מספר "שנפל".
אביו של יוני (מיקי כפיר) נלחם במלחמת העצמאות ומנהל כעת חנות. אמו של יוני (יהודית סולה) עלתה לארץ ישראל לפני מלחמת העולם השנייה וכל משפחתה נשארה בפולין. היא נוסעת מדי פעם לחיפה כשמגיעה אניית עולים כדי לראות אם נמצאים בתוכם בני משפחתה. כל ערב היא מאזינה לרדיו להודעות "המדור לחיפוש קרובים".
המורה נח (לאו יונג) מחדיר בתלמידים ציונות ומוביל אותם בטיול לכיבוש משלטים כדי לשחרר את ירושלים כמו שעשו הוריהם. הם מתייחסים אליו בלעג מפריעים לו וזוכים לנזיפה ואיומים מהמנהל (לואיס רוזנברג).
בשכונה מסתובבת אישה, ניצולת שואה, הנחשבת כמטורפת ומכונה "פלשתינה" (אופליה שטראל). הילדים מתגרים בה וזורקים אבנים על הצריף בו היא גרה בשכונת מחלול.
משטר הצנע והמצב הכלכלי הקשה גורם לחלק מהעולים לעזוב את הארץ בכיסוי של "נוסעים לחיפה" וכך גם ידידת המשפחה הניה (מיכאלה מרקוביץ).
המלחמה בין הילדים מחריפה. קבוצה יוני מכינה רובי חוליות לקרב המכריע. עדי פורץ לדירתו של יוני וגורם שם הרס. אביו של יוני מבקש ממנו שיפסיק עם המלחמות אך הוא מסרב ואביו מכה אותו בחגורה עד שהאם מפרידה ביניהם. יוני בורח מהבית, מסתתר במקום המסתור של חבורתו ומחכה לקרב.
בקרב הסופי עומדים יוני מול עדי. יוני יורה בו מרובה החוליות ועדי נפגע בראשו ונופל. יוני חושב שהרג אותו ובורח לעבר הים. תוך הבריחה הוא נפצע בברכו.
על החוף עומדת "פלשתינה" וצועקת לעבר הים. היא מבחינה בו, מתקרבת אליו ומתחילה לטפל בברכו. הוא נרתע בהתחלה אבל היא מכניסה אותו לצריף שם הוא רואה תמונות של ילדיה ומשפחתה שנספו בשואה ומבין שאלימות מובילה לאלימות ואינה פותרת דבר. כאשר חבריו מגיעים לצריף ומתחילים לידות אבנים הוא יוצא לקראתם ומבקש מהם להפסיק. הם קוראים לו גיבור ומבקשים שיצטרף אליהם אבל הוא מעדיף לעזוב אותם ולחזור להוריו.
שחקנים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
אריק רוזן: יוני שרייבר
יהודית סולה: אמא של יוני
מיקי כפיר: אבא של יוני
אופליה שטראל: פלשתינה
לאו יונג: המחנך נח
לואיס רוזנברג: מנהל בית הספר
מיכאלה מרקוביץ: הניה
הפקה

בתפקיד הראשי של יוני שרייבר שיחק אריק רוזן, אז בן 12, לצידו שיחקו גם הילדים יריב רובינשטיין, נדב ברנר ונסים אליעז. בסרט שיחקו גם יהודית סולה, ליאו יונג, מיכאל כפיר, לואיס רוזנברג ואופליה שטראל (בתפקיד פלשתינה).
התסריט זכה במענק של משרד המסחר והתעשייה. המפיקים היו הישראלי איתן אבן והאמריקאים ריצ'רד סנדרס וג'ון הארדי, שלושתם למדו ביחד עם אילן מושנזון בלונדון. הצלם היה גדי דנציג, העורך ציון אברהמיאן והמלחין יוסי מר-חיים. עיצוב אומנותי איתן לוי.
קרל יאספרס

| --- | --- |

 לידה:  23 בפברואר 1883 אולדנבורג, הדוכסות הגדולה של אולדנבורג, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  26 בפברואר 1969 (בגיל 86) בזל, שווייץ 
 שם לידה:  Karl Theodor Jaspers 
 מקום קבורה:  Friedhof am Hörnli 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת היידלברג 
 מוסדות:  אוניברסיטת היידלברג 
 מונחה לדוקטורט:  אלכסנדר קוז'ב, חנה ארנדט
 זרם:  אקזיסטנציאליזם
 תחומי עניין:  פסיכיאטריה, תאולוגיה, פילוסופיה של ההיסטוריה
 עיסוק:  פילוסוף, מרצה באוניברסיטה, סופר, תאולוג, פסיכיאטר, רופא, פסיכולוג 
 הושפע מ:  שפינוזה, קאנט, הגל, קירקגור, ניטשה
 השפיע על:  היידגר, סארטר, ריקר, גדמר, ארנדט
 מדינה:  גרמניה, שווייץ 
 יצירות ידועות:  עידן הציר 
 פרסים והוקרה:  פרס השלום של התאחדות הספרים הגרמנית (28 בספטמבר 1958) פרס ארסמוס (1959) פרס גתה (1947) פור לה מריט אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה 
 בן או בת זוג:  Gertrud Jaspers 
 
קרל תיאודור יאספרס (בגרמנית: Karl Theodor Jaspers‏; 23 בפברואר 1883 – 26 בפברואר 1969) היה פסיכיאטר ופילוסוף גרמני, בעל השפעה רבה בתאולוגיה, בפסיכיאטריה ובפילוסופיה.
ביוגרפיה

יאספרס נולד באולדנבורג, לאם מקהילה כפרית מקומית ולאב משפטן. כבר בגיל צעיר התעניין בפילוסופיה, אך אביו השפיע עליו ללמוד משפטים באוניברסיטה. תוך זמן קצר התברר שיאספרס לא אהב את הנושא, והוא עבר ללמוד רפואה ב-1902.
יאספרס סיים את לימודי הרפואה ב-1909 והחל לעבוד בבית החולים הפסיכיאטרי בהיידלברג, שם עבד אמיל קרפלין כמה שנים לפני כן. יאספרס לא היה מרוצה מגישת הרפואה של זמנו למחלות נפש, וביקש לשפר את הגישה הפסיכיאטרית. ב-1913 החל ללמד פסיכולוגיה באוניברסיטת היידלברג באופן זמני. לאחר מכן נעשתה המשרה לקבועה, ויאספרס לא חזר מעולם לפסיכיאטריה קלינית.
בגיל 40 פנה מהפסיכולוגיה לפילוסופיה, כשהוא מרחיב בנושאים שפיתח בחיבוריו הפסיכיאטריים. אחד המושגים המרכזיים שהוא יצר הוא "מצבי גבול" (בגרמנית: Grenzsituationen). הוא היה לפילוסוף חשוב ובעל שם בגרמניה ובאירופה. יאספרס נודע גם כמורהּ של חנה ארנדט, ובין השניים התקיימה התכתבות ארוכת שנים, שפורסמה (בגרמנית) בהוצאת "Piper" בשנת 1985. יאספרס היה בתחילה עמית באוניברסיטת היידלברג, ולימים יריב של הפילוסוף מרטין היידגר. רשימותיו של יאספרס בהתייחס להיידגר ראו אור (בגרמנית) רק לאחר מותו של יאספרס.
ב-1910 קארל יאספרס נישא לגרטרוד מאיר (בגרמנית: Gertrud Mayer) מבית יהודי אורתודוקסי, והוא לא התכחש לה ולא התגרש ממנה גם עם עליית השלטון הנאצי. בשל כך הוא נשא במחיר אישי ומקצועי קשה: בעקבות חוקי נירנברג הוא הודח ב-1933 מהנהלת האוניברסיטה בהיידלברג; ב-1937 פוטר ממשרתו באוניברסיטה; וב-1938 הוצא צו איסור על פרסום כתביו. בשנות המלחמה, בני הזוג נעזרו במעט חברים שסיפקו להם מידע ואף העניקו מסתור לאשתו היהודיה מעת לעת. בני הזוג יאספרס נשאו איתם בשנות המלחמה גלולות ציאניד, למקרה שייאסרו או יגורשו. בשלהי המלחמה הם אכן כבר היו רשומים לגירוש ב-15 במאי 1945, אך ניצלו מגורל זה עם כניסת האמריקאים להיידלברג ב-1 במאי. ב-1948 נענה יאספרס להזמנה של אוניברסיטת בזל שבשווייץ, שם נפטר ב-1969.
תרומותיו לפסיכיאטריה

חוסר שביעות הרצון של יאספרס מההבנה הרגילה של מחלות נפש הובילה אותו לביקורת על הקריטריונים לדיאגנוזה וכן על השיטות של הפסיכיאטריה הקלינית. הוא פרסם מאמר מהפכני ב-1910, שבו התייחס לבעיית הפרנויה - האם היא היבט של האישיות או שהיא תוצאה של שינויים ביולוגיים. הגם שלא היו במאמר רעיונות חדשים, הוא הציג גישה מתודית חדשה למחקר. יאספרס חקר כמה חולים בפרוטרוט, כשהוא מספק מידע ביוגרפי עליהם ומציין כיצד הם חשו לגבי הסימפטומים שלהם. שיטה זו נודעה כשיטה הביוגרפית והיא כיום מאבני היסוד של הפסיכיאטריה המודרנית.
יאספרס פרסם את דעותיו על מחלות נפש בספר ששמו פסיכופתולוגיה כללית, בעל שני כרכים. הספר היה לקלסיקה בספרות הפסיכיאטרית. חשיבות רבה יש לדעתו של יאספרס כי על פסיכיאטרים לאבחן סימפטומים על פי צורתם ולא על פי תוכנם. לדוגמה, כשמאבחנים הלוצינציה, העובדה שהאדם חווה ראייה ללא גירוי חושי (צורה) חשובה יותר ממה הוא רואה (תוכן).
יאספרס אמין כי הפסיכיאטריה יכולה לאבחן הזיות באותו האופן. הוא טען שעל המאבחנים לא להתייחס לתוכן ההזיה, אלא רק לצורה שבה החולה מתייחס אליה. יאספרס גם הבחין בין הזיות ראשוניות ושניוניות. הזיות ראשוניות הוא הגדיר כאוטוכטוניות, שמופיעות ללא גורם ברור, ושלא ניתן להסבירן על פי התהליכים המנטליים הרגילים. הזיות שניוניות, לעומת זאת, הן אלה המושפעות על ידי הרקע של האדם או מצבו המנטלי.
יאספרס טען כי הזיות ראשוניות הן "בלתי ניתנות להבנה", מכיוון שחשב שאין תהליך הגיוני שגורם להן. על דעתו זו יש ביקורת רבה מצד פסיכיאטרים אחרים.
תרומות לפילוסופיה ולתאולוגיה

רוב הפרשנים משייכים את יאספרס לזרם האקזיסטנציאליסטי, מכיוון שהוא שואב רבות מניטשה ומקירקגור, וכן מכיוון שחירות אישית היא נושא חשוב בחיבוריו. יאספרס עצמו טען שפילוסופים אלה הם החשובים ביותר מאז קאנט.
בפילוסופיה (שלושה כרכים, 1932), הציג יאספרס את דעותיו לגבי ההיסטוריה של הפילוסופיה ואת נושאיו העיקריים. כשהוא מתחיל מהמדע המודרני והאמפיריציזם, הוא מצביע על כך שאם טוענים כי אין מציאות, נמצאים במקום שבו המתודה המדעית אינה יכולה לסייע או להוכיח דבר. בנקודה זו, היחיד מקיים בחירה חשובה: ליפול ליאוש, או לעשות "קפיצה" לדבר שיאספרס קורא לו "טרנסצנדנציה". בקפיצה זו, היחיד ניצב בפני החירות האינסופית שלו, שיאספרס קורא לה "אקזיסטנץ" (Existenz), והוא יכול לחוות את הקיום האמיתי.
טרנסצנדנטיות, עבור יאספרס, הוא דבר שקיים מעבר לעולם של זמן ומרחב. ההגדרה של יאספרס את הטרנסצנדנטיות כלא-אובייקטיבי האולטימטיבי הובילה פילוסופים רבים לטעון שיאספרס נעשה למוניסט, אם כי הוא עצמו הדגיש את החשיבות של הכרה בסובייקטיביות ובאובייקטיביות גם יחד.
על אף שדחה דוקטרינות דתיות, כולל הרעיון של אל בעל אישיות, השפיע יאספרס על התאולוגיה בת זמננו דרך הפילוסופיה שלו ורעיונותיו על הגבולות של החוויה האנושית. מסורות נוצריות מיסטיות השפיעו עליו רבות, במיוחד אלה של מייסטר אקהרט וניקולאוס קוזאנוס. הוא גם התעניין בפילוסופיות מזרחיות, בעיקר בבודהיזם. יאספרס השתתף בעימותים ציבוריים עם רודולף בולטמן, בהם ביקר את ה"דה-מיתולוגיזציה" של הנצרות של בולטמן.
יאספרס כתב רבות על האיום על החירות האנושית הנובע מהמדע המודרני וממוסדות כלכליים ופוליטיים מודרניים. בזמן מלחמת העולם השנייה נאלץ לעזוב את משרת ההוראה שלו, מכיוון שאשתו הייתה יהודיה.
לאחר המלחמה חזר ללמד, ובחיבורו שאלת האשמה בחן את אשמתה של גרמניה ככלל במעשיו של היטלר והרייך השלישי וניתוחו על מושג האשמה במאמר זה נחשב לאחד החשובים שנכתבו. יאספרס טוען שיש ארבעה סוגי אשמה. אשמה פלילית המוטלת על היחיד שעבר על חוקים חד משמעיים; אשמה פוליטית המוטלת על כל אזרח בשל מעשי המדינאים והפוליטיקאים במדינתו, וזאת כל עוד לא עשה כל שביכולתו על מנת להתנגד. אשמה זו מוטלת על כל אזרחי גרמניה; אשמה מוסרית המוטלת על היחיד שחרג מנורמות מוסר. אשמה זו יש לעורר במצפונו של האדם בדרך של שיחה אוהבת; אשמה מטאפיזית הנובעת מהסולידריות האנושית ואשר בה כל אדם נושא באשמה על כל עוול המתרחש באנושות ובייחוד לפשעים הנעשים בנוכחותו או בידיעתו. בספרו "אור מתוך הסדק" מציין אבי שגיא שבכתבים מאוחרים יותר של יאספרס הוא הוסיף סוג אשמה חמישי - האשמה הקיומית תולדתית. האדם נושא באשמה על מעשי הדורות הקודמים לו במסגרת תרבותו ועמו.
חיבוריו הגדולים של יאספרס, שהם ארוכים ומורכבים, קשים להבנה. אך הוא כתב גם חיבורים קצרים יותר ונגישים, כמו פילוסופיה היא לכל אדם.
פרשנים משווים בין הפילוסופיה של יאספרס לזו של מרטין היידגר. אף כי היה בין יאספרס להיידגר קשר לזמן מסוים, הוא ניתק עקב הקשרים שהיו להיידגר עם המפלגה הנאצית ועקב המחלוקות הפילוסופיות ביניהם.
בשנת 1958 יאספרס זכה בפרס השלום של איגוד סוחרי הספרים הגרמני (בגרמנית: Friedenspreis des Deutschen Buchhandels). את נאומו בטקס הקדימה בדברים חנה ארנדט.
ראו גם

עידן הציר
ביבליוגרפיה > בתרגום לעברית

קרל יאספרס, שאלת האשמה, בתרגומם של יעקב גוטשלק ודפנה עמית, הוצאת מאגנס, 2006.
קארל יאספרס, מבוא אל הפילוסופיה, 12 הרצאות משודרות, תרגום מגרמנית: זאב שילה, הוצאת ספרית שילה
לקריאה נוספת

רוני מירון, קרל יאספרס - מהעצמיות אל ההוויה, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2006.
חנוך טנן, תפיסת האתיקה האכסיסטנציאלית במישנת קרל יאספרס, הוצאת מסדה, 1977.
רבקה מאיר (מאייר), מכתב מאת קארל יאספרס אל משפחת מאייר בישראל, יוני 1948, מוסף "משא" גיליון יום העצמאות, "דבר", 25.4.1993.
אבי שגיא וליאור טל שדה, אשמה ואחריות בפילוסופיה של קרל יאספרס (חלק א, חלק ב), שני פרקים במסגרת הפודקאסט קולות של רוח, גלי צה"ל
הערות שוליים

↑  קרל יאספרס (תרגום: דפנה עמית ויעקב גוטשלט), שאלת האשמה, ישראל: מאגנס, 2006, עמ' 57-58
↑  אבי שגיא וליאור טל שדה, אשמה ואחריות בפילוסופיה של קרל יאספרס, באתר קולות של רוח, פודקאסט המשודר בגלי צה"ל, ‏17.8.2020
↑  אבי שגיא, 5, אור מתוך הסדק, ישראל: כרמל, 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263221805171  PLWABN: 9810542953605606  BIBSYS: 90080383  BNC: 000044069  BNE: XX1147422  BnF: cb11908645d (data)  CANTIC: a11339329  CiNii: DA00141046  GND: 118557106  HDS: 041197  ICCU: CFIV040971  ISNI: 0000 0001 2126 6033  LCCN: n78095410  LNB: 000006760  MusicBrainz: 690f33ac-f4ff-4a78-abfc-15c67849f6ee  MGP: 170807  NDL: 00444583  NKC: jn19990003999  NLA: 35243871  NLG: 64649  NLK: KAC199613798  NSK: 000011792  NTA: 173690041  RERO: 02-A003421737  SELIBR: 191544  SNAC: w6571s9q  SUDOC: 026935996  Trove: 879578  ULAN: 500382053  VcBA: 495/80096  VIAF: 31998030   WorldCat (עם VIAF): 31998030 
פסיכופתולוגיה כללית, ספרו משנת 1931
ראדן ויג'אייה

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־13 
 פטירה:  1309 מג'פהיט, אינדונזיה 
 מדינה:  אינדונזיה 
 בן או בת זוג:  Gayatri Rajapatni Dara Petak 
 
ראדן ויג'אייה (אינדונזית: Raden Wijaya) הידוע גם כקרטרג'סה ג'איארדהנה (מלך בין 1293 ל-1309) היה המייסד והמלך הראשון של ממלכת מג'פהיט באי ג'אווה שבאינדונזיה של ימינו. קיימים מספר מקורות היסטוריים על ייסוד מג'פהיט, כולל הפרטון והנגאראקרטגמה.
על פי הפרטון, ספר המלכים המתעד את שליטי ג'אווה, הוא היה בנו של נסיך סינגהסארי. הנגאראקרטגמה מתאר אותו כצאצא של מלך סינגהסארי הראשון, קן ארוק.
ב-1289 קובלאי חאן שלח למלך סינגהסארי, קרטנגארה, דרישה לתשלום דמי חסות. המלך סירב לדרישה וגירש את שליחו את קובלאי חאן. באותה תקופה פרץ מרד, במהלכו נהרג המלך, ושר צבאו (ולפי חלק מן הכרוניקות, חתנו) ראדן ויג'אייה נמלט וניסה להקים ממלכה חדשה. ב-1292 פלשו המונגולים לג'אווה, על מנת לנקום על השפלת שליחו על קובלאי חאן. ראדן ויג'אייה ניצל אותם על מנת לחסל את אויביו בממלכה, ולאחר מכן נלחם בהם. ב-1293 נסוגו המונגולים מן האי, לאחר שסבלו ממחלות טרופיות והתפשטות יתר של שטח האימפריה שלהם שגרמה לחוסר יעילות צבאי.
ב-10 בנובמבר 1293 הכתיר עצמו ראדן ויג'אייה למלך והקים חצר בטרוולאן (ליד מוג'וקרטו של ימינו). בנו, ג'איאנגרה, ירש את כס המלוכה לאחר מותו ב-1309.
ריצ'רד טרקלד קוקס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 באוגוסט 1898 פורטלנד, ארצות הברית 
 פטירה:  2 במאי 1991 (בגיל 92) 
 ענף מדעי:  פיזיקה, תורת ההסתברות 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ג'ונס הופקינס 
 מנחה לדוקטורט:  August Herman Pfund, ג'וסף סוויטמאן איימס 
 מוסדות:  אוניברסיטת ג'ונס הופקינס  אוניברסיטת ניו יורק 
 תלמידי דוקטורט:  קליפורד שול 
 
ריצ'רד טרקלד קוקס (באנגלית: Richard Threlkeld Cox;‏ 5 באוגוסט 1898 – 2 במאי 1991) היה פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס. הוא ידוע בעיקר בגלל המשפט הקרוי על שמו משפט קוקס ועוסק בהסתברות.
ביוגרפיה

ריצ'רד קוקס נולד בעיר פורטלנד שבמדינת אורגון. אביו, שהיה עורך דין, נפטר ואמו נישאה בשנית לפרופסור באוניברסיטת ג'ונס הופקינס. קוקס החל ללמוד באוניברסיטה זו פיזיקה בשנת 1915. הוא גויס לצבא במלחמת העולם הראשונה ונאלץ להפסיק את לימודיו. הוא סיים תיאר ראשון בשנת 1920 ודוקטורט בשנת 1924. לימד באוניברסיטת ניו יורק מ-1924 עד 1943 ואז חזר ללמד באוניברסיטת ג'ונס הופקינס. הוא נישא בשנת 1926 לשלי שאקלפורד, אמנית שאיירה את ספרו.
ראדיסאב צ'ורצ'יץ'

| --- | --- |
 לידה:  26 בספטמבר 1965 (בן 59) צ'אצ'אק שבסרביה
 עמדה:  סנטר
 גובה:  2.06 מטר
 קבוצות כשחקן
 1987–1992   1992   1992–1993   1993–1994   1994–1996   1996–1997   1997–1999   1999–2000   2000–2002:  אולימפיה ליובליאנה   אודינה   דאלאס מאבריקס   דינמו סאסארי   מכבי תל אביב   טובורג איזמיר   הפועל ירושלים   פנרבחצ'ה   מכבי תל אביב
ראדיסאב "צ'ורֶה" צ'ורצ'יץ'  (בסרבית: Радисав Ћурчић; נולד ב-26 בספטמבר 1965 בעיר צ'אצ'אק שבסרביה) הוא כדורסלן עבר סרבי המחזיק באזרחות ישראלית. גובהו של צ'ורצ'יץ' הוא 2.06 מטרים, והוא שיחק בעמדת הסנטר.
קריירה

צ'ורצ'יץ' גדל בצ'אצ'אק. מעונת 1987/1988 עד אמצע עונת 1991/1992 שיחק באולימפיה ליובליאנה הסלובנית. באמצע עונת 91/92 הועבר צ'ורצ'יץ' לאודינה מהליגה השנייה באיטליה.
בעונת 1992/1993 שיחק צ'ורצ'יץ' 20 משחקים בדאלאס מאבריקס מה-NBA עד שנפצע. בעונת 1993/1994 שיחק בדינמו סאסארי, גם היא מהליגה האיטלקית השנייה בכדורסל.
בעונת 1994/1995 חתם צ'ורצ'יץ' במכבי תל אביב ובה שיחק שנתיים. בתחילת עונת 1995/1996 הכה את הכתב אלי סהר, אשר כתב עליו בעיתון טור בלתי מחמיא. כתוצאה מכך נאלץ צ'ורצ'יץ' לשלם לסהר פיצויים. לאחר שנתיים במכבי תל אביב עזב לטובורג איזמיר הטורקית.
בעונת 1997/1998 חזר צ'ורצ'יץ' לישראל, והפעם להפועל ירושלים. הקבוצה נעצרה בחצי גמר הפלייאוף נגד האלופה מכבי תל אביב, ולא הצליחה להעפיל לגמר הגביע אחרי שנתיים רצופות בהן זכתה בו.
את עונת 1998/1999 סיימה הקבוצה לראשונה בתולדותיה במקום הראשון בליגה. ערב סדרת גמר הפלייאוף נפגש עם מוני פנאן, מנהל מכבי תל אביב, במה שכונה "פרשת הפיצה", דבר שעורר חשדות בירושלים כי הם דנו במעברו של צ'ורצ'יץ' למכבי בעונה שלאחר מכן. בסדרת הגמר, הפסידה הפועל ירושלים ומכבי תל אביב זכתה באליפות נוספת.
בעונת 1999/2000 חזר צ'ורצ'יץ' לטורקיה, הפעם לפנרבחצ'ה. בעונת 2000/2001 שב למכבי תל אביב לשנתיים נוספות, בהן זכתה באליפות הסופרוליג. כשמכבי שיחקה במלחה נגד הפועל ירושלים, לצ'ורצ'יץ' חיכו שריקות בוז צורמות, עם קרטוני פיצה מונפים אל על, זכר לאותה פרשת הפיצה.
לאחר פרישתו חזר להתגורר בסרביה.
קריית בעלז

| --- | --- |

המרכז העולמי של חסידות בעלז במרכז השכונה
 מידע
 עיר:  ירושלים
 תאריך ייסוד:  1977 
 מייסדים:  ישכר דב רוקח
 על שם:  חסידות בעלז
 קואורדינטות:  31°47′51″N 35°12′27″E﻿ / ﻿31.7975583°N 35.2075417°E﻿ / 31.7975583; 35.2075417
 שכונות נוספות בירושלים
 he
 
הכניסה הראשית למרכז העולמי ברחוב בינת יששכר
קריית בעלז (או בעלזא) היא שכונה חרדית בצפון ירושלים. השכונה נוסדה על ידי האדמו"ר מבעלז, הרב ישכר דב רוקח, וחסידיו כשכונה של חסידי בעלז בירושלים. שכונה זו היא מרכזה העולמי של חסידות בעלז.
בניית הקריה

אבן הפינה לשכונה הונחה בשנת תשל"ז. בי' בסיוון תשמ"ד היה מעמד הנחת אבן הפינה לבית הכנסת המרכזי של החסידות. ובשנת תש"ס (2000) נחנך בית הכנסת החדש. בית הכנסת בנוי על רמת הר גבוה כך שמהכניסה לירושלים וכן משכונות רבות בעיר ניתן להבחין בגודלו המרשים. סביב בית המדרש נוסדה קריית בעלז. בבית המדרש של החסידות ממוקמים משרדי "בד"ץ מחזיקי הדת". בתחילת שנות ה-2000 התרחבה השכונה דרומה, לעבר המתחם בו שכן גן החיות התנ"כי, לפני שעבר לדרום ירושלים.
בית המדרש הגדול של החסידות ממוקם במרכזה של הקריה כך שדרכי הגישה אליו שווים מכל קצוות הקריה. שני רחובות מובלים אל בית המדרש המרכזי והם קדושת אהרון ורחוב בינת יששכר על שמו של האדמו"ר האמצעי מבעלז.
קריית בעלז גובלת בשכונת רוממה, תל ארזה, אונסדורף, מטרסדורף וקריית צאנז.
התנהלות הקריה

הקהילה מנוהלת על ידי "ועד קריית בעלזא", המפקח על ענייני הקריה ומפעיל גם ועדת קבלה לשכונה. אחת מתקנות  הקריה, אשר נקבעו על ידי האדמו"ר מבעלז, הן לא להשכיר דירות לבחורי ישיבות.
ועד  הקריה אחראי גם על מחירי הדירות. בשנת 2007 קיבל הוועד על עצמו לדאוג כי מחירי הדירות בקריה לא יהיו גבוהים כך שמשפחות החסידות יוכלו להתגורר בנעימים בשכונה. למעשה מחירי הדירות הם מהיקרים שבירושלים.
קריית בעלז היא היחידה מבין כל הריכוזים והקריות החרדיים בישראל שבה פועלת באופן ייחודי צפירה גם בצאת השבת, צפירה זו המופעלת במוצאי השבת נועדה לבשר לתושבי הקריה כי השבת יצאה על פי שיטת רבנו תם.
רחובות השכונה

שמות הרחובות בשכונה המנציחים את שמם של אדמו"רי בעלז. הרחובות הם:
תכלת מרדכי, על שם רבי מרדכי מביילגוריא, אביו של האדמו"ר הנוכחי;
קדושת אהרן, על שם האדמו"ר אהרן רוקח, האדמו"ר הרביעי של החסידות;
דובר שלום, על שם רבי שלום רוקח, מייסד החסידות;
בינת יששכר, על שם רבי ישכר דב רוקח (הראשון), האדמו"ר השלישי של החסידות;
אוהל יהושע, על שם רבי יהושע רוקח, האדמו"ר השני של החסידות.
הערות שוליים

↑  נוסטלגיה: אבן הפינה לביהמ"ד בעלזא • צפו באתר בחדרי חרדים.
↑  גל ניסים, ‏המחוזית אישרה בתנאים הקמת 222 יח"ד בקרית בעלז, באתר גלובס, 20 באפריל 2004
↑  זושא אייזנבך, תקנון קריית בעלזא: "אין להשכיר דירות לבחורי ישיבה", 23 ביוני 2010, באתר כיכר השבת.
↑  רחוב תכלת מרדכי במערכת חיפוש שם רחוב, אתר עיריית ירושלים.
↑  רחוב קדושת אהרן במערכת חיפוש שם רחוב, אתר עיריית ירושלים.
↑  רחוב דובר שלום במערכת חיפוש שם רחוב, אתר עיריית ירושלים.
↑  רחוב בינת יששכר במערכת חיפוש שם רחוב, אתר עיריית ירושלים.
↑  רחוב אוהל יהושע במערכת חיפוש שם רחוב, אתר עיריית ירושלים.
| שכונות חרדיות בירושלים |
| --- | --- | --- |
| תחילת היציאה מהחומות, לפני 1890 | בית ישראל • בתי ויטנברג • מאה שערים |  |
| בנייה בתקופה הטורקית, מ-1890 | בתי אונגרין • בתי הורנשטיין • בתי ורשה • בתי נייטין • בתי ברוידא • בתי ראנד • כנסת ישראל • זיכרון משה (התחרדה) • חצר שטרויס • שכונת אחווה (התחרדה) • גבעת שאול (התחרדה) • כרם אברהם (התחרדה) • שערי חסד • רוחמה |  |
| בנייה במנדט הבריטי | בתי מונקאטש • גאולה • מחניים • סנהדריה • שיכון פאג"י • תל ארזה (התחרדה) • בית וגן (התחרדה) • מקור ברוך (התחרדה) |  |
| בנייה ישראלית לפני מלחמת ששת הימים | קריית אונסדורף • קריית מטרסדורף • קריית צאנז • קריית שומרי אמונים • שיכון חב"ד • שמואל הנביא (התחרדה) • כרם • רוממה (התחרדה) |  |
| בנייה ישראלית אחרי מלחמת ששת הימים | גבעת משה • הר נוף • קריית איתרי • סנהדריה המורחבת • נוה יעקב מזרח • עזרת תורה • קריית בעלז • רמת אשכול (התחרדה) • רמות פולין • רמת שלמה • רמות אלון (התחרדה)  |  |
שכונות ירושלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462428405171  LCCN: no2010102300  VIAF: 130720598   WorldCat (עם VIAF): 130720598
רומן רוסקה

רומן לי רוסקה (באנגלית: Roman Lee Hruska‏; 16 באוגוסט 1904 – 25 באפריל 1999) היה פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת נברסקה. רוסקה נודע כאחד הפוליטיקאים השמרניים ביותר בסנאט האמריקאי במהלך שנות ה-60 וה-70.
ביוגרפיה

רוסקה נולד בעיר דייוויד סיטי שבמזרח נברסקה. משפחתו עברה לאומהה, שם סיים את לימודיו התיכוניים. הוא למד באוניברסיטת נברסקה באומהה ובאוניברסיטת שיקגו ולבסוף סיים את לימודיו הגבוהים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קריגטון. הוא התיישב באומהה ועסק בעריכת דין. חיש מהר הצטרף רוסקה לחיים הפוליטיים, ונבחר לחבר במועצת הנציבים של מחוז דאגלס. הוא כיהן כחבר קבוע במועצה בשנים 1944–1945 וכיושב ראש המועצה בשנים 1945–1952. בשנים 1951–1952 היה סגן נשיא האיגוד הלאומי של פקידי המחוז, וכיהן תקופה מסוימת כחבר במועצת המנהלים של אוניברסיטת אומהה.
ב-1952 נבחר רוסקה נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של נברסקה, הכולל בתוכו את רוב העיר אומהה. הוא לא הפסיק להשלים את כל תקופת כהונתו בת השנתיים בבית הנבחרים כאשר התמודד בבחירות המיוחדות לאחד משני מושביה של נברסקה בסנאט של ארצות הברית, שהתפנה עם מותו של הסנאטור יו באטלר. רוסקה ניצח ונבחר מחדש בשנים 1958, 1964 ו-1970 ושירת בסנאט עד לפרישתו ב-1976.
רוסקה נהפך לחבר משפיע בוועדת ההקצבות ובוועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית. חרף עמדותיו השמרניות, הוא הצביע בעד חוק זכויות האזרח. אף שהקונגרס של ארצות הברית נשלט בידי המפלגה הדמוקרטית במשך רוב כהונתו בסנאט, הוא נודע כמחוקק מיומן, ונאמר עליו כי השפיע על חלק גדול מהשינויים שחלו במערכת משפט הפלילי. רוסקה היה החבר הבכיר מטעם מפלגת המיעוט בוועדת המשפט עם פרישתו מהסנאט. גם לאחר שנשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון התפטר מתפקידו, רוסקה הגן עליו וטען כי פרשת ווטרגייט נהפכה לשערורייה כחלק ממאמץ מפלגתי לתקוף את ניקסון.
ב-10 באוקטובר 1978 חתם הנשיא ג'ימי קרטר על הצעת החוק ששינתה את שם המרכז לחקר בשר בעלי חיים הממוקם במחוז קליי שבנברסקה על שמו של הסנאטור לשעבר רומן ל. רוסקה. בניין בית המשפט הפדרלי באומהה קרוי גם הוא על שמו של רוסקה.
לאחר שפרש לגמלאות ב-1976, נפל רוסקה ב-10 באפריל 1999 ושבר את המותן, ונפטר כעבור כמה ימים בשל סיבוכים רפואיים.
הערות שוליים

↑  ויליאם ה. הונן, Roman L. Hruska Dies at 94; Leading Senate Conservative, באתר הניו יורק טיימס, 27 באפריל 2019 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1177711494  ISNI: 0000 0000 3085 6126  LCCN: n87870670  NARA: 10571207  SNAC: w6wh3hmg  US Congress: H000875  VIAF: 31062212   WorldCat (עם VIAF): 31062212
רובה נגד ציוד

בארט M82A1 - רובה צלפים נגד ציוד בקליבר 0.50 BMG, הנפוץ מסוגו במדינות העולם המערבי.
מקמילן TAC-50 - רובה צלפים לטווחים ארוכים במיוחד, ידוע בדיוקו הרב.
שטייר HS .50, נמכר לאיראן והגיע משם לידי ארגוני טרור.
רובה KSVK 12.7 תוצרת רוסיה.
רובה נגד ציוד (באנגלית:  anti-materiel rifle - AMR) הוא רובה כבד ורב-עוצמה שייעודו העיקרי הוא לפגוע בציוד צבאי, כלי רכב ומבנים. זאת בניגוד לרובים רגילים ורובי צלפים שייעודם העיקרי הוא לפגוע במטרות אדם ולהרוג לוחמי אויב. עם זאת, רובים רבים נגד ציוד הם במידה מסוימת גם רובי צלפים בעלי יכולת לפגוע במטרות דמות בטווחי ירי רחוקים של מעל לקילומטר.