stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר
משפחה > נשותיו וילדיו

ילדיו מבלאנש, דוכסית לנקסטר:
פיליפה (1360–1415): נישאה לז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל
ג'ון (1362–1365)
אליזבת' (1364–1426): נישאה לג'ון היסטנגס, רוזן פמברוק (1380), לג'ון הולנד, דוכס אקסטר (1386), לג'ון קרומוול, ברון פנהופ ומילברוק (לאחר 1400).
אדוארד (נולד ומת ב-1365)
ג'ון (1366–1367)
הנרי הרביעי, מלך אנגליה: נישא למרי דה בוהאן (1380) ולג'ואן מנווארה (1403)
איזבל (נולדה ומתה ב-1368)
ילדיו מקונסטנס מקסטיליה:
קתרין (1372–1418): נישאה לאנריקה השלישי, מלך קסטיליה
ג'ון (1374 - 1375)
ילדיו מקתרין סווינפורד (פילגשו ולאחר מכן אשתו, ילדיהם הוכרו כחוקיים ב-1397):
ג'ון בופורט, רוזן סומרסט (1373–1410): נישא למרגרט הולנד
הנרי בופורט, בישוף וינצ'סטר (1375–1447)
תומאס בופורט, דוכס אקסטר (1377–1427): נישא למרגרט נוויל
ג'ואן בופורט (1379–1440): נישאה לרוברט פררס ולאחר מכן לרלף נוויל.
ילדתו ממארי סט הילרי מאיינו (פילגש):
בלאנש (1359–1389): נישאה לסיר תומאס מוריו.
מותו

ג'ון מגונט מת מוות טבעי ב-3 בפברואר 1399 בטירת לסטר, כשקתרין, אשתו השלישית לצידו. הוא נקבר לצד אשתו הראשונה, בלאנש, בבית המקהלה של קתדרלת סנט פול הישנה. קברם המפואר עוצב ונבנה בין השנים 1374–1380.
הר בראון (ניו סאות' ויילס)

ערך זה עוסק בהר ברכס קיבייאן, המהווה חלק מהרכס המחלק הגדול, במדינת ניו סאות' ויילס, שבאוסטרליה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 גובה:  1,243 מ' 
 מדינה:  אוסטרליה 
 מיקום:  ניו סאות' ויילס, אוסטרליהאוסטרליה
 קואורדינטות:  33°35′55″S 149°23′05″E﻿ / ﻿33.59861111°S 149.38472222°E﻿ / -33.59861111; 149.38472222
  (למפת ניו סאות' ויילס מוגדלת) סידני ניוקאסל וולונגונג וואגה וואגה טוויד הידס קופס הארבור טאמוורת' אולבורי אורנג' דובו וילנדרה הבירה קווינסלנד א ו ה ד ר ו מ י ת  ויקטוריה ים טסמן הר בראון(למפת ניו סאות' ויילס רגילה) סידני ניוקאסל וולונגונג וואגה וואגה טוויד הידס קופס הארבור טאמוורת' אולבורי אורנג' דובו וילנדרה הבירה קווינסלנד א ו ה ד ר ו מ י ת  ויקטוריה ים טסמן הר בראון(למפת אוסטרליה רגילה) בריזבן סידני קנברה מלבורן הובארט אדלייד פרת' דרוויןהר בראון(למפת אוסטרליה מוגדלת) בריזבן סידני קנברה מלבורן הובארט אדלייד פרת' דרוויןהר בראון
 
הר בראון (באנגלית: Brown Mountain) הוא הר ברכס קיבייאן, המהווה חלק מהרכס המחלק הגדול, במדינת ניו סאות' ויילס, שבאוסטרליה.
גאוגרפיה

גובהו של ההר 1,243 מטרים מעל פני הים.
ההר ממוקם 13 קילומטרים מהכפר נימיטייבל (Nimmitabel)(אנ'), 17 קילומטרים מהכפר במובקה (Bemboka)(אנ'), ו-34 קילומטרים מהכפר קנדלו (Candelo)(אנ').
גאוגרפיה > הר בראון הקטן

בסמוך להר בראון מצוי "הר בראון הקטן" (באנגלית: Little Brown Mountain).
גובהו של הר בראון הקטן הוא 514 מטרים מעל פני הים.
הר בראון הקטן ממוקם 4.47 קילומטרים מהכפר במבוקה.
תיירות

הר בראון מצוי בתוך שמורת טבע שנועדה להגן על הפרחים באזור, וכן ההר הוא אזור נופש ופנאי.
בסביבת ההר מצוי אתר מחנאות.
אורכו של מסלול הטיפוס המוביל לפסגת ההר 10.67 קילומטרים, בהם מעפיל המטפס הפרש גבהים של 784 מטרים, בשיפוע ממוצע של 7.4%; המסלול נחשב למסלול ה-2,497 הכי טוב בעולם.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  מידע גאוגרפי
1 2 3  מידע גאוגרפי על הר בראון הקטן
↑  שמורת הטבע הר בראון
↑  תיירות באזור הר בראון
↑  מחנאות בהר בראון
1 2 3 4  נתוני מסלול הטיפוס
הר ברוס (אנטארקטיקה)

ערך זה עוסק בהר בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  1,640 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  הרי באוורס 
 קואורדינטות:  70°32′00″S 162°30′00″E﻿ / ﻿70.5333°S 162.5°E﻿ / -70.5333; 162.5
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר ברוס(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר ברוס
 
הר ברוס (באנגלית: Mount Bruce) הוא הר בולט, המתנשא דרומית להדום הקרח סטאלינגר, בהרי באוורס, באזור חוף פנל (אזור החוף שבין כף ויליאמס וכף אדייר) בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם בין קרחון גאנוץ וקרחון בארבר.
גובהו של ההר 1,640 מטרים מעל פני הים; והוא הפסגה הגבוהה ביותר בהרי באוורס.
היסטוריה > גילוי ומיפוי ההר

ההר התגלה על ידי המשלחת אנטארקטיקה הבריטית (משלחת טרה נובה), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1910–1913. המשלחת הפליגה לאורך אזור חוף זה (חוף פנל) בספינה "טרה נובה (ספינה)" בפברואר 1911, בפיקודו של לוטננט הארי פנל.
היסטוריה > מקור השם

שמו של ההר ניתן לו על ידי המשלחת.
ההר נקרא על שם וילפרד מ. ברוס (Wilfred M. Bruce), מכוחות המילואים של הצי המלכותי הבריטי, אשר היה אחראי על המחקר הזואולוגי של המשלחת. ברוס היה גיסו של רוברט פלקון סקוט.
לקריאה נוספת

Defense Mapping Agency 1992, Sailing Directions (planning Guide) and (enroute) for Antarctica, P 410
Tony Riches, Terra Nova: Antarctic Voyager, P 32
הערות שוליים

↑  גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ממשלת ניו זילנד
↑  גאזט השמות האנטראקטיים הרשמי של ארצות הברית
1 2 3 4 5 6 7 8 9  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  ראו בספרו של Tony Riches, המפורט בפסקת "לקריאה נוספת"
1 2 3 4 5 6 7 8  מידע היסטורי
| רכס אקספלוררז (רכס החוקרים) |
| --- | --- | --- |
| הרים | בנקס • טוקורואה • מארוויק • מילר • מקאלם |  |
| רכסים | היקס |  |
| קרחונים | אלוורז • אלט • אסטאחוב • ארויז • גרייסון • מורלי • מקלין • צ'וגונוב • קרואופורד • ראסטורגואב • שיהאן |  |
| רכס לאנטרמן |
| --- | --- | --- |
| קרחונים | אור • האנטר • הושקו • לינדר • מאקינון • סלדג'רס |  |
| רכסים | ריילי |  |
| הרים | אדיקסון • אול בלאק • באוורס • ברנסטין • לאגרינג • רוול |  |
| מעברי הרים | האסקי |  |
| מסיב מולאר |
| --- | --- | --- |
| קרחונים | אוויסון • זנית • ליפ ייר |  |
| מפלי קרח | טובוגאנרס |  |
| רכסים | אינסאזור |  |
| הרים | דנטיין • רוול |  |
| גבעות | ויזדום • קייניין |  |
| מעברי הרים | האסקי |  |
| רכס פוזי |
| --- | --- | --- |
| קרחונים | גרייבסון • מקלין • סמית'סון |  |
| הרים | דרייגר • מולאץ' |  |
| אתרים נוספים בהרי באוורס |
| --- | --- | --- |
| קרחונים, מפלי קרח והדומי קרח | קרחון אסטאפנקו • קרחון בארבר • קרחון גאנוץ • קרחון ואן לון • הדום הקרח סטאלינגר • מפל הקרח סלדג'רס • קרחון קארייר |  |
| רכסים | אדמס |  |
| הרים | ברוס • גואו • דואו • סוזה • סטאנוויקס |  |
| מפלי קרח | פלנסינג |  |
| נונאטאקים | מקנזי |  |
ג'וניור ולס

| --- | --- |

 לידה:  9 בדצמבר 1934 ממפיס, ארצות הברית 
 פטירה:  15 בינואר 1998 (בגיל 63) שיקגו, ארצות הברית 
 שם לידה:  Amos Wells Blakemore 
 שם במה:  Junior Wells 
 מקום קבורה:  בית העלמין אוק וודס 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1950 
 סוגה:  בלוז 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  מפוחית פה 
 חברת תקליטים:  דלמארק רקורדס, States Records 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'וניור ולס
ג'וניור ולס (באנגלית: Junior Wells; ‏9 בדצמבר 1934 – 15 בינואר 1998), נולד כעמוס בלאקמור, היה נגן מפוחית וזמר בלוז. ולס היה מהבלוזיסטים הבולטים של שיקגו, ונחשב לאחד מנגני המפוחית המשפעים בבלוז של שיקגו. הוא ניגן בין היתר עם מאדי ווטרס, הרולינג סטונז, באדי גאי, ואן מוריסון מג'יק סאם, לוני ברוקס.
חייו

ולס נולד בממפיס, טנסי, וגדל בארקנסו. ב-1946 הוא עבר לשיקגו. בגיל 18 החל לנגן באופן מקצועי בלהקת מאדי וטרס. בשנות השישים הוא פרץ והחל להקליט אלבומים גם כמוביל. הוא הקליט שירים שנכתבו על ידי מל לונדון ונחשבים לקלאסיקות של הבלוז האמריקאי. ב-1965 הוא הקליט את האלבום בלוז של איש ההובו, שנחשב לאלבום החשוב ביותר שלו.
הסוף

בשנת מותו, 1998, הספיק ולס להקליט ארבעה אלבומים, ולהופיע בסרט האחים בלוז 2000. הסרט פורסם פחות מחודש לאחר מותו.
ולס נפטר מלימפומה לאחר מאבק של ארבעה חודשים במחלה.
הקרנבל של לוצרן

הקרנבל בלוצרן
מיצג בקרנבל בלוצרן, 2019
פריצ'י ובני ביתו בציור על מבנה בלוצרן
הקרנבל של לוצרן מוכר גם בשם Fasnacht והוא מתקיים בין סוף חודש פברואר לתחילת חודש מרץ. מקורו בטקסים פגניים לגרוש החורף, אך במסורת הנוצרית הוא הפך לימים של חגיגות, מוזיקה, אכילה ושתייה, לפני הכניסה לצום הלנט.
את שרידי המנהג הפגאני ניתן עדיין למצוא בציריך, בתאריך מעט שונה. שם חוגגים את שריפת "איש הבוג", המייצג את החורף, ואת בוא האביב, ביום שני הראשון לאחר יום השוויון האביבי. עוד מקום בו מזרזים את בוא האביב הוא בהונגריה, במוהאץ'. שם מתקיים קרנבל בו שורפים ארון מתים שבו, כביכול, שוכן החורף.
המנהג הנוכחי החל בלוצרן במאה ה-15 וקשור לצום הלנט. בהתאם למנהגי הצום, אין לאכול מוצרים מן החי במשך 40 יום שלפני חג הפסחא. כמו כן, אסורה שתית יין. לכן, לפני הצום, נהוג להרבות באכילה כדי לעמוד בהתנזרות הנדרשת וגם מתוך רצון לסיים את מלאי התוצרת של השנה החקלאית הקודמת ולמנוע בזבוז. בימינו, ניתן לפגוש חגיגות המקדימות את הצום במקומות שונים בעולם, וביניהם הקרנבל בוונציה, הקרנבל בריו דה ז'ניירו ואפילו המרדי גרה בניו אורלינס. מהקרנבל בוונציה התפשט השימוש במסכות, בנית בובות ענק ובמות ניידות. מקור המסכות ביוון העתיקה, בתיאטרון היווני וחודש בהצגות של הקומדיה דל'ארטה.
גם בלוצרן, תפקידו המקורי של הקרנבל, במאה ה-15, היה לגרש את שדי החורף ולאפשר לאוכלוסייה חגיגה אחרונה לפני הצום. היום הפותח נקרא "יום חמישי המלוכלך" כאשר בהקשר זה "מלוכלך" משמעו "שמנוני", על שום האוכל השמנוני שאפיין תקופה זו. בראש החגיגות עומדים "האח פריצ'י" ומשפחתו.
אגדות "האח פריצ'י"

קיימות מספר גרסאות לגבי מקור דמותו של האח פריצ'י. הקדומה שבהן מספרת על איכר-חייל בשם פרידולין, אשר הכריע את קרב רגאץ (אנ'), בשישה במרץ, שנת 1446. לכן, שורשי מסורת הקרנבל נעוצים בתהלוכות בעלות דגש פטריוטי, שהתקיימו בשישה במרץ ובראשן הובלה בובת קש בעלת אף בולבוסי ומסכה, שסימלה את פריצ'י, גיבור קרב ראגץ.
הגרסה השנייה מקורה בכתבים עתיקים, המתייחסים לקדוש סנט פרידולין (אנ'), הקדוש הפטרון של מחוז גלרוס. זה היה גם הפטרון של אחד מהכוחות הלוחמים של לוצרן, אשר ניצחו את הצבא האוסטרי בקרב ראגץ. לפי מקורות אלה, השם פריצ'י נגזר מהשם פרידולין. גם גרסה זו מצוטטת בהקשר לתהלוכות הפטריוטיות של השישה במרץ. גם יום מותו של סנט פרידולין נחגג בשישה במרץ.
גרסה שלישית, פחות מקובלת, טוענת שפריצ'י היה חוואי שחי מחוץ ללוצרן, ובכל ביקור בעיר התלוצץ עם הבריות. במותו, הוריש סכום כסף לגילדת הזעפרן, עם הנחיה שהכסף ישמש לחלוקת יין חינם לעניים בתקופת הקרנבל. לפי אגדה זו, האח פריצ'י אף קבור ליד קפלת סנט פטר, בבית העלמין שהיה צמוד אליה. קפלה זו הייתה נקודת ציון חשובה בתולדות לוצרן, משום שבכיכר הקפלה חולק השלל ממסעות המלחמה של אנשי העיר. שם גם הוקמה מזרקת פריצ'י, בשנת 1918.זו, לפי האגדה, ממוקמת על קברו של פריצ'י.
מהלך הקרנבל

מאחר שבראש הקרנבל עומד האח פריצ'י, גילדת הזעפרן בוחרת בכל שנה אדם אחר, המקבל את הכבוד למלא את התפקיד. ב"יום חמישי המלוכלך", בשעה ארבע לפנות בוקר, ירי של זיקוקים מסמן את ראשית החגיגות ואת יציאת הספינה של פריצ'י ומשפחתו מהמעגן ליד מרכז התרבות KKL לכיוון טיילת המלונות. פריצ'י, אשתו ותינוקם עולים לכרכרה, בה הם מגיעים לכיכר הקפלה סנט פטר. מאחורי הכרכרה הולכים אלפי אנשים מחופשים. חלקם אף מנגנים בתופים וחצוצרות, בדיסהרמוניה מכוונת. בהגיע הקהל לכיכר הקפלה, מתפזרים באוויר המוני קונפטי. פריצ'י, מהבימה הראשית, משליך תפוזים על הקהל. האנשים מתפזרים ברחבי העיר והמוזיקה הרועשת מלווה את האירוע, עד לבוקר יום ששי. בסוף השבוע נחה העיר, והחגיגה מתחדשת ביום שני ליומיים נוספים. הקרנבל מסתיים בבוקרו של יום רביעי, הוא "יום רביעי של האפר",בו מתחיל צום הלנט.
ראו גם

קרנבל המסכות בוונציה
מרדי גרא
התענית (בנצרות)
הערות שוליים

↑  צוות האתר, Sechselauten- Zurich's Spring Festival, אתר העיר ציריך, ‏17/4/2023
↑  משה גלעד, אם כבר קר, אז קרנבל, באתר הארץ, 29 בינואר 2004
↑  Angie Varakis, Research on the Ancient Mask, Didaskalia - The Journal for Ancient Performance
↑  צוות האתר, Behind the masks - history, making and authencity of Venetian Masks, Behind -The-Masks, ‏24/1/2016
↑  Storia e origini delle maschere della Commedia dell'Arte, filastrocche.it, ‏30/1/2015 (באיטלקית)
↑  Widmer, Marion, Expelling winter spirits., Swiss News, ‏1/2/2012
1 2  שירי גורדון, הקרנבל בלוצרן והקרנבל בבאזל - חגיגות חורף בשוויץ, באתר GoTravel
↑  Aleksandar Janicijevic, Kapellplaz, Luzern, Switzerland, urbansquares.com
↑  Rafael Habegger and Ueli Habegger, History makes History, Lucerne: Hotel Wilden Mann Lucerne, 2017
↑  Fritschi Fountain: Overall view, University of Notre Dame,Hesburgh Libraries, ‏1/1/2007
מזרקת פריצ'י
הקרנבל בלוצרן, 2019
היסטוריה של נמיביה

ההיסטוריה של נמיביה עברה תחנות שונות מאז היותה קולוניה במאה ה-19, ועד עצמאותה ב-21 במרץ 1990.
היסטוריה פרה קולוניאלית

ישנה מחלוקת בנוגע לעמים המקוריים של נמיביה. המפורסמים ביותר הם הבושמנים (נקראים גם סאן); משערים שהם קיימו את ההתיישבות המוקדמת ביותר באזור הנקרא כיום נמיביה, בוטסואנה ודרום אפריקה. הבושמנים היו ציידים-לקטים וחיו כנוודים. הדברים החשובים ביותר בהרכב התזונה שלהם היו פירות, אגוזים ושורשים, אך מלבד זאת הם גם צדו זנים שונים של אנטילופות.
לאחר זמן קבוצות אתניות רבות אחרות של מהגרים התיישבו בנמיביה.
היסטוריה פרה קולוניאלית > הצפון - האבמבו והקבנגו

שבט האבַמבּו, וכן הקבנגוֹ, קבוצה קטנה קרובת משפחתה, חיו בצפון נמיביה, דרום אנגולה וגם, במקרה של הקבנגו, במערב זמביה. בהיותם עם של מתיישבי קבע, כלכלתם הייתה מבוססת על חקלאות, בקר ודיג, אך הם גם ייצרו טובין עשויים ממתכת. שתי הקבוצות השתייכו לבנטו.
היסטוריה פרה קולוניאלית > הגירת הקויטאן - הנאמה והדמארה

עד לפני כ-2,000 שנים, רק הציידים ולקטים המקוריים של עמי הסאן, הבושמנים, התיישבו בנמיביה; הנאמה חיו באותה התקופה מסביב לנהר אורנג', בגבול הדרומי של נמיביה, שם הם גידלו עדרי כבשים ועיזים.
הן הנאמה והן הסאן השתייכו לקבוצת השבטים הקויסאנים ודיברו שפות דומות.
במאה ה-9 הדמארה (נודעו גם כברגדאמה), שבט אחר המשתייך גם הוא לאותה קבוצת שבטים, התיישב בנמיביה. לא ברור מאין הגיע, אך מקום התיישבותם היה בערבות במרכז נמיביה, הנקראות דמארלנד.
היסטוריה פרה קולוניאלית > החדירה האירופאית

האירופאי הראשון שדרך על אדמת נמיביה היה הפורטוגזי דיוגו קאו, שעצר בחוף סקלטון ב-1486. הוא הציב שם פדראו (Padrão), עמוד אבן, שהחליף את צלבי העץ בהם נהגו עד אז להשתמש הפורטוגלים, על מנת לקבוע חזקה פורטוגלית על הקרקע.
האירופאי השני שהגיע לנמיביה היה גם הוא פורטוגזי, בארתולומיאו דיאש, שעצר במקומות הנקראים כיום ואלוויס ביי ולידריץ, במסעו לסבוב את כף התקווה הטובה.
מדבר נמיב היווה מחסום מטיל אימה, ואפילו החוקרים הפורטוגזים לא הרהיבו עוז להעמיק בו.
ב-1793, השלטון הגרמני במושבת הכף, החליט להשתלט על מפרץ ואלוויס, משום שזה היה המקום היחיד שיכול היה לשמש כנמל עמוק מים. כשבריטניה השתלטה על מושבת הכף בשנת 1797, הם שלטו גם על מפרץ וולביס. אבל הן הבריטים והן הגרמנים לא הרחיקו משם.
אחת הקבוצות הראשונות שגילו עניין בנמיביה היו המיסיונרים. ב-1805, החברה המיסיונרית של לונדון החלה לפעול בנמיביה. ב-1811 הם הקימו את העיר ביתניה בדרום נמיביה, ובנו בה כנסייה שהיא כיום הבניין העתיק ביותר בנמיביה.
בשנות ה-40 של המאה ה-19, החברה המיסיונרית הגרמנית החלה לפעול בנמיביה והתאחדה עם המיסיונרים הבריטים.
היסטוריה פרה קולוניאלית > הגירת הבנטו - שבט ההררו

במהלך המאה ה-17, נע אל תוך נמיביה שבט ההררו, שבט נוודים שכלכלתו על עדרי בקר. הם הגיעו מהאגמים האפריקאיים המזרחיים ונכנסו לנמיביה מצד צפון מזרח. בתחילה הם שכנו בקאוקלנד, אבל באמצע המאה ה-19, מספר שבטים נעו דרומה יותר לתוך הדמארלנד. לעומתם, שבט ההימבה נותר בקאוקולנד, וגם כיום עדיין יושב שם.
היסטוריה פרה קולוניאלית > שבט האורלם

במאה ה-19, איכרים לבנים נעו לכיוון נמיביה מדרום, תוך שהם הודפים את השבטים הקויטאנים הילידים, שהקימו התנגדות עזה לאורך נהר האורנג'. 
חמושים ברובים, יצרו האורלמים אי יציבות גדלה יותר ויותר כשהם התיישבו בנאמקוולנד, ולבסוף התעורר עימות בינם לבין שבט הנאמה, ששכן שם. תחת הנהגתו של ג'ונקר אפריקנר, ניצלו האורלמים את עדיפותם בנשק והשתלטו על אדמות המרעה הטובות ביותר. בשנות ה-30 של אותה המאה, הגיע ג'ונקר אפריקנר להסכם עם מנהיג שבט הנאמה, על פיו יגן שבט הארלם על הערבות מפני שבט ההררו שהסיג גבולם, ובתמורה ג'ונקר אפריקנר יוכר כ"אדון עליון" באזור זה, יקבל מס שיעלו לו שבט הנאמה ויתיישב בשטח שכיום נמצאת בו העיר וינדהוק, בגבול מקומם של ההררו.
לא רחק הזמן והאורלמים יצאו למאבק כנגד ההררו. שני השבטים רצו להשתמש באדמות המרעה של דמארלנד לעדריהם. התוצאה הייתה מלחמה בין הארלמים להררו, אך גם מלחמה בין שניהם לשבט הדמארה, שהתיישב לראשונה באזור זה. הדמארה הוכרחו להעתיק את מקום התיישבותם, ורבים מהם מתו.
עם סוסיהם ורוביהם, היו הארלמים כח צבאי מעולה בהרבה מההררו, והם ניצחו וכפו על ההררו לתת להם בקר כמס.
היסטוריה פרה קולוניאלית > הגירת הבאסטרים

הקבוצה האחרונה שהגיעה לנמיביה לפני בוא האירופאים, היו הבאסטרים (בגרמנית: Baster, שמשמעותו "ממזר" או "בן כלאיים") - צאצאים של גברים לבנים ונשים אפריקאיות (שחורות), רובן משבט הנאמה. כיוון שהבאסטרים היו קלוויניסטים ודיברו אפריקאנס, הם החשיבו את עצמם יותר לבנים מאשר שחורים. אך כמו שעשו האורלמים לשבטים הילידים, כן נעשה עתה לבאסטרים; הם הוכרחו לנדוד צפונה בגלל ההתפשטות של מתיישבים לבנים, כשבשנת 1868 הגיעה מעבר לנהר האורנג' קבוצה של כ-90 משפחות אירופאיות אל נמיביה.
לאחר מכן התיישבו הבאסטרים במרכז נמיביה, שם הם ייסדו את העיר רחובות. ב-1872 הם הקימו את "הרפובליקה החופשית של רחובות", ואימצו לעצמם חוקה שעל פיה תונהג המדינה על ידי "קפטן" שנבחר ישירות על ידי העם, וכן פרלמנט זעיר המורכב מ-3 אזרחים שייבחרו גם הם ישירות על ידי העם.
היסטוריה פרה קולוניאלית > הקולוניזציה הגרמנית

רק במאה ה-19 החלה ההתעניינות באזור, כאשר מדינות אירופאיות רצו לחלק את אפריקה ביניהם במה שמכונה המירוץ לאפריקה. אותם אירופאים, והגרמנים והבריטים בראשם, החלו להתעניין אז בנמיביה.
טענת הבעלות הראשונה על חלק מנמיביה הייתה של הבריטים, שכבשו את מפרץ ואלוויס מידי הגרמנים ב-1797, וסיפחו את המקום לממלכה המאוחדת. הסיפוח נעשה במטרה למנוע שאיפות טריטוריאליות של הגרמנים על המקום, וכן עקב משמעותו כנמל עמוק המים היחיד בדרך למושבת הכף ולשאר המושבות הבריטיות בחוף המזרחי של אפריקה.
ב-1883, סוחר גרמני בשם אדולף לידריץ, קנה את "אנגרה פקוואנה" ממנהיג שבט הנאמה, ג'וזף פרדריק, במחיר של 10,000 מארקים ו-260 רובים. במהרה הוא קרא למקום על שמו, לידריץ. כיוון שלידריץ סבר שהבריטים מתכוונים להכריז על כל האזור כשטח חסות, הוא ייעץ לקאנצלר גרמניה, אוטו פון ביסמרק, להכריז על המקום כטריטוריה גרמנית. ב-1884 עשה זאת ביסמרק, וייסד את דרום-מערב אפריקה הגרמנית.
אזור נוסף, רצועת קפריבי, נהיה לחלק מדרום מערב אפריקה הגרמנית לאחר הסכם הליגולנד-זנזיבר מ-1 ביולי 1890 בין בריטניה לגרמניה. רצועת קפריבי בנמיביה הביאה לגרמנים את יכולת הכניסה לנהר זמבזי ודרכו למושבות הגרמניות האחרות במזרח אפריקה.
דרום מערב אפריקה הגרמנית

זמן לא רב לאחר ההכרזה על לידריץ ורצועת קפריבי כשטח חסות גרמני, הוצבו שם גדודי צבא גרמניים, כאשר פרצו סכסוכים עם השבטים הילידים, המשמעותיים שבהם עם שבט הנאמה. תחת מנהיגותו של הנדריק וויטבוי הקים שבט הנאמה התנגדות עזה להשתלטות הגרמנית. כלי תקשורת מאותו הזמן כינו את המאבק בשם: "המרד ההוטנטוטי" (בפי האירופאים, נקראו כל הילידים בשם "הוטנטוטים" (אנ')).
על אף היותה עזה, ההתנגדות הנאמית לא הייתה מספיק מוצלחת, ובשנת 1894 נאלץ וויטבוי לחתום על "הסכם הגנה" עם הגרמנים. ההסכם התיר לנאמה להחזיק כוח צבאי, ו-וויטבוי שוחרר כשנתן את מילת הכבוד שלו להפסיק את ההתקוממות.
ב-1894, מונה מייג'ור תיאודור לותווין למושל של דרום מערב אפריקה הגרמנית. הוא ניסה, ללא הצלחה רבה, להוציא אל הפועל את העיקרון של "קולוניזציה בלא שפיכות דמים". הסכם ההגנה תרם לייצוב השקט באזור, אך נותרו עדיין כיסי התנגדות עקשניים שחוסלו על ידי כוחות גרמניים, כאשר שלום אמיתי מעולם לא הושג בין הגרמנים לילידים.
בהיותה המושבה הגרמנית היחידה שנחשבה לנוחה להתיישבות של לבנים, נוצר זרם חזק של מתיישבים גרמנים שבאו לשם. ב-1903 היו 3,700 גרמנים שחיו באזור, ובשנת 1910 כבר מדובר על 13,000. סיבה נוספת לבואם של המוני גרמנים לשם הייתה גילוי של מרבצי יהלומים ב-1908. תעשיית יהלומים נותרה גם היום כענף מרכזי בכלכלתה של נמיביה.
המתיישבים עודדו על ידי השלטון לרכוש אדמות מהילידים, ובשימוש בעבדות כפויה של הילידים. התוצאה הייתה התדרדרות היחסים בין הילידים לגרמנים השליטים.
דרום מערב אפריקה הגרמנית > הטבח בשבטי ההררו והנאמה

הגדולה שבמרידות כנגד גרמנים החלה ב-1904. אחד הגורמים להתפרצותה הייתה מסילת ברזל שסללו הגרמנים מחוף הים אל פנים הארץ. לצורך סלילתה הופקעו אדמות רבות והתהליך צפוי היה לגבור כאשר סיום העבודות עתיד היה לאפשר נגישות לאותם אזורים למתיישבים גרמנים נוספים. נוסף לפגיעות בנתיב המסילה, חוות מבודדות הותקפו בידי המורדים וכ-150 גרמנים נהרגו. חיל המצב, שמנה בתחילת המרד 766 איש, לא יכול היה לעמוד בפרץ, ו-14,000 חיילים נוספים נשלחו לשם דיכוי ההתקוממות.
המרד דוכא באכזריות. אם כי אין בנמצא נתונים מדויקים, נראה שרוב בני ההררו וכמחצית בני הנאמה נספו בעת דיכוי המרד והם היוו שליש עד מחצית מהילידים בני המושבה בכלל. גם לאחר דיכוי המרד היו נתונים הילידים למשטר של אפליה, עבודת כפייה והחרמות רכוש.
שלטון דרום אפריקה

ב-1915, במערכה בדרום-מערב אפריקה במלחמת העולם הראשונה, כבשה דרום אפריקה את דרום מערב אפריקה הגרמנית.
ב-17 בדצמבר 1920, קיבלה דרום אפריקה את הניהול על דרום מערב אפריקה בתנאי סעיף 22 לאמנת חבר הלאומים ומנדט מסוג C ניתן על ידי חבר הלאומים. מנדט מסוג C, החל על הטריטוריות הכי פחות מפותחות, נתן לדרום אפריקה סמכויות ניהוליות ותחוקתיות מלאות, אך דרש ממנה לקדם את הרווחה והתנאים הסוציאליים של האוכלוסייה.
לאחר האנשלוס במרץ 1938 גברו הקולות בגרמניה שדרשו את החזרת המושבות שנלקחו ממנה בהסכם ורסאי, בהם דרום מערב אפריקה. אל מול אלו הצהיר מנהיג דרום אפריקה, יאן סמאטס, כי ארצו תגן על דרום מערב אפריקה. אל מול הסכנה של פעילות גרילה של התושבים הגרמנים של דרום מערב אפריקה, אשר נטען שרבים מהם קבלו אימון צבאי בגרמניה, אוחדה המשטרה של דרום מערב אפריקה עם זאת של דרום אפריקה, וכוחות נוספים נשלחו לאזור. לעומת זאת, דניאל פרנסואה מאלאן צידד בעמדה שנמיביה שייכת לחבר הלאומים.
עם פירוק חבר הלאומים והקמת האו"ם דנו באו"ם בטיפול בשטחים הנמצאים בנאמנות, בהם דרום מערב אפריקה. ממשלת דרום אפריקה הבהירה בינואר 1946 שהיא שומרת לעצמה את הזכות להביע דעה לגבי השטח עד שיעשו סידורים לשאול לדעת התושבים. בהמשך דרשה ממשלת דרום אפריקה את סיפוח השטח לדרום אפריקה בטענה שזה רצון תושבי המקום, ודרישה זאת זכתה לתמיכה של בריטניה. האו"ם החליט על העברת השטח לנאמנות שלה, אולם דרום אפריקה סירבה להענות לכך והסכסוך נמסר לבית הדין הבינלאומי שפסק לטובת דרום אפריקה. דרום אפריקה ביקשה להתאחד עם "דרום מערב אפריקה" למדינה אחת, וסירבה לכל פיקוח בינלאומי. למיעוט הלבן בדרום מערב אפריקה ניתן ייצוג בפרלמנט הדרום אפריקאי ללבנים-בלבד. האו"ם המשיך במהלך שנות ה-50 במאמציו להעביר את השטח לנאמנות בינלאומית. ב-1959, הצבא הקולוניאלי בווינדהוק החליט לגרש תושבים שחורים מעבר לאזור הלבן של העיר. התושבים השחורים מחו, ובמהלך הפגנה המשטרה פתחה באש, הרגה 11 שחורים ופצעה 44. הדבר הביא להתקוממות ולפרוץ מלחמת עצמאות של נמיביה. בשנת 1961 הוציאה ועדה של האו"ם דו"ח שבו נקבע שדרום אפריקה אינה מסוגלת לשלוט בנמיביה.
במהלך שנות ה-60, כאשר עצמאות הוענקה לכל המושבות ושטחי הנאמנות האירופאיים באפריקה, נוצר לחץ רב על דרום אפריקה לעשות כך גם בנמיביה, שהייתה אז דרום מערב אפריקה. 
ב-1966, כאשר נדחתה קובלנה שהגישו אתיופיה וליבריה בבית הדין הבינלאומי לצדק נגד המשך שליטתה של דרום אפריקה בנמיביה, הוחלט בעצרת הכללית של האו"ם להפסיק את המנדט של דרום אפריקה על נמיביה, אך בהיעדר הסכמה על הצעדים שיש לנקוט נגד דרום אפריקה כדי לכפות עליה את מסירת השטח לידי האו"ם, ההחלטה לא קויימה.
שלטון דרום אפריקה > המאבק לעצמאות

בשנת 1966 "ארגון העם של דרום-מערב אפריקה" (South West African People's Organization; SWAPO) פתחו בפעולות גרילה על כוחות צבא של דרום אפריקה, תוך שהוא פועל מבסיסים בזמביה. כאשר אנגולה קיבלה עצמאות ב-1975, פעל ה-SWAPO מבסיסים בדרום אנגולה.
ב-1971, בחוות דעת מייעצת, תמך בית הדין הבינלאומי לצדק ביצירת סמכות מנהלית של האו"ם על נמיביה, וכן החליט שנוכחותה של דרום אפריקה בנמיביה היא בלתי חוקית ולכן היא מחויבת לסלק את המנהל שלה משם באופן מיידי. בית הדין ייעץ גם כן לאו"ם להימנע מלתת הכרה חוקית או סיוע לנוכחות של דרום אפריקה בנמיביה.
שלטון דרום אפריקה > לחץ בינלאומי

ב-1977 הוקם ה-WCG, ארגון שכלל את ארצות הברית, בריטניה, קנדה, צרפת ומערב גרמניה. הם פתחו במאמצים דיפלומטיים משותפים ליצירת תקופת מעבר שבסופה תינתן לנמיביה עצמאות. מאמצי ה-WCG הביאו להצגת החלטה 435 במועצת הביטחון של האו"ם, לפתרון של בעיית נמיביה. "הצעת ההסדרה", כפי שהיא נודעה לאחר מכן, הוצאה לפועל לאחר התייעצויות ממושכות עם דרום אפריקה, מדינות השורה הראשונה (הכוללות את אנגולה, בוטסואנה, מוזמביק, טנזניה, זמביה וזימבבואה שפעלו למען עצמאותה של נמיביה), ה-SWAPO, וה-WCG. על פי ההחלטה, ינוהלו בחירות בנמיביה תחת פיקוח ושליטה של האו"ם, יופסקו כל פעולות האיבה בין הצדדים, ויוטלו מגבלות על הפעילויות של הכוחות הצבאיים, הצבאיים למחצה והמשטרתיים של דרום אפריקה ונמיביה.
דרום אפריקה הסכימה לשיתוף פעולה למען הוצאה לפועל של החלטה 435. אף על פי כן, בדצמבר 1978, כהתנגדות להצעת ההסדר, הוחרמו הבחירות על ידי SWAPO ומספר קבוצות פוליטיות אחרות. דרום אפריקה המשיכה לנהל את נמיביה באמצעות קואליציות בין גזעיות וכן באמצעות מינוי מנהל כללי (מטעם דרום אפריקה).
נמיביה העצמאית

ב-9 בפברואר 1990, אספת הבוחרים הכינה טיוטה ואימצה לעצמה חוקה. ב-21 במרץ 1990, יום העצמאות של נמיביה, נכחו מספר נציגים בינלאומיים, בהם השחקנים הראשיים - 
חוויאר פרז דה קוויאר, מזכ"ל האו"ם, ופרדריק וילם דה קלרק נשיא דרום אפריקה, שהעניקו רשמית את העצמאות לנמיביה.
סם נוג'ומה הושבע כנשיא הראשון של נמיביה, בטקס בו השתתפו נציגים מ-147 מדינות, בהם 20 ראשי מדינות. כמו כן, בטקס השתתף נלסון מנדלה (שזמן קצר לפני כן השתחרר מהכלא).
ב-1 במרץ 1994, גם מובלעת החוף של מפרץ וולביס וכן 12 איים הועברו לנמיביה על ידי דרום אפריקה. זאת לאחר 3 שנים של משא ומתן בין ממשלות שתי המדינות. התקשורת העולמית שיבחה את הפתרון שהושג, שהוא מילא את החלטה 432 של מועצת הביטחון של האו"ם (משנת 1978), שקובע שמפרץ ואלוויס הוא חלק בלתי נפרד מנמיביה.