ג'וזף דשה
מושל קנטקי > בית המשפט הישן – מחלוקת בית המשפט החדש

ההיסטוריון של קנטקי תומאס ד' קלארק כתב שדשה "הבטיח הבטחות פזיזות להקל על עדר המצביעים פושטי הרגל... הבטחות שעליהן היה לקיים." פנייתו הראשונה לבית המחוקקים הייתה ביקורתית כלפי מערכת המשפט בכלל, במיוחד. ההחלטה האחרונה של בית המשפט העליון בתיק של גרין נגד בידל, שקבעה שתביעות קרקע שניתנו על ידי וירג'יניה במחוז קנטקי לפני שהפיכתה של קנטקי למדינה נפרדת קיבלה עדיפות על פני אלה שניתנו מאוחר יותר על ידי מדינת קנטקי אם השניים היו מסוכסכים. מעודדים מהעמדה החזקה של דשא נגד מערכת המשפט, פרטיזני הסעד החלו להדיח את השופטים בבית המשפט לערעורים שביטלו קודם לכן את חקיקת הסעד שלהם. צעד הענישה הראשון שהוצע נגד השופטים הפוגעים היה להפחית את שכרם ל-25 סנט לשנה, אך מהלך זה נזנח במהירות. לאחר מכן, המחוקקים ניסו להדיח את השופטים לפי כתובת, אך הם גילו שהם חסרים את הרוב הדרוש לשני שלישים בשני הבתים כדי לבצע הסרה זו.
לבסוף, ב-9 בדצמבר 1824, הסנאט של קנטקי העביר צעד המבטל את החקיקה שיצרה את בית המשפט לערעורים של קנטקי והקים בית משפט חדש למוצא אחרון במדינה. הצעת החוק נשלחה לבית הנבחרים, וב-23 בדצמבר התפתח דיון נמרץ. במהלך הדיון, שנמשך אחרי חצות, הופיע דשה על רצפת הלשכה כדי לעודד מחוקקים לתמוך בהצעת החוק ולמעשה העביר את השאלה הקודמת לסיום הדיון, שהיה, במילותיו של ההיסטוריון של קנטקי לואל ה. הריסון, " הפרה בוטה של חוקי הבית". הבית העביר את הצעת החוק בהצבעה של 54–43, ודשה חתם עליה מיד.
ב-10 בינואר 1825 מינה דשא ארבעה שופטים לבית המשפט החדש. הוא בחר במזכיר המדינה שלו, סנאטור ארצות הברית לשעבר ויליאם ברי, כשופט עליון. שלושת החברים האחרים היו עורך הדין של לקסינגטון ג'יימס האגין, שופט המחוז ג'ון טרימבל (אחיו של שופט בית המשפט העליון רוברט טרימבל), ובנג'מין פאטון. מבין בית המשפט החדש - שנקרא בפי המתנגדים "בית דין דשא" - נראה כי בארי "היה היחיד שהיה לו במידה מסוימת מראה שווה בניסיון, יוקרה ויכולת לדרג כמשפטן עם שופטי בית המשפט הישן", לפי סטיקלס. אכילס סניד, פקיד בית המשפט הישן, סירב למסור את רישומי בית המשפט לפרנסיס פ. בלייר, פקיד בית המשפט החדש, אז בלייר לקח את הרישומים ממשרדו של סניד בכוח, וסניד נקנס ב-10 לירות בגין ביזיון בית המשפט בגלל סירובו לשתף פעולה. בית המשפט הישן המשיך לדון בתיקים בכנסייה בפרנקפורט, בעוד בית המשפט החדש כבש את הלשכות הרשמיות של בית המשפט. שניהם לא הכירו בשני, ושניהם טענו שהם בית המשפט הלגיטימי של המוצא האחרון במדינה. רוב עורכי הדין והשופטים של המדינה היו תומכי בית הדין הישן והמשיכו לעסוק בפניהם ולקיים את המנדטים שלהם, אך אחרים בחרו להכיר בבית הדין החדש כלגיטימי.
אף על פי שדשה וכל הממשלה שלו פעלה למען מועמדי בית המשפט החדש במהלך הבחירות לחקיקה של 1825, תומכי בית המשפט הישן חזרו לבית המדינה וחילקו את הסנאט באופן שווה בין תומכי בית המשפט הישן והחדש. המסר של דשה לאספה הכללית שהוקמה מחדש נותרה ביקורתית כלפי הבנקים ומערכת המשפט, אך הפציר במחוקקים לחפש פשרה כדי לפתור את שאלת בית המשפט. ארנדט מ. סטיקלס טוען שדשה היה כנה ברצונו לפשרה, אם כי כזו שתציל פנים למפלגת בית המשפט החדש. הוא הבטיח שאם המחוקק יאשר שוב מינוי של קבוצה חדשה של שופטים, הוא ימנה אותם באופן שווה משני הצדדים. תוכנית אחרת הייתה מרחיבה את בית המשפט לשישה שופטים, כאשר שלושה ימונו מכל צד. אחד המחוקקים הציע שכל חברי שני בתי המשפט יתפטרו, יחד עם דשה, סגן המושל רוברט ב. מקאפי, וכל המחוקקים באספה הכללית, מה שמאפשר בעצם לממשלת המדינה לאפס את עצמה. הצעת חוק זו עברה בבית הנבחרים אך לא עברה בסנאט. הבית העביר צעד להשבת בית המשפט הישן, אך הסנאט תקף את המידה ומקאפי, הקצין היושב בסנאט, הטיל את ההצבעה שובר השוויון כדי להביס אותה.
עד 1826, האקלים הכלכלי במדינה השתפר באופן משמעותי. לאחר שראו את העלייה בתמיכה בבית המשפט הישן, שניים מארבעת שופטי בית המשפט החדש התפטרו. דשא הציע את המינויים לשלושה אנשים שונים, שכולם התעלמו או דחו אותם. ג'ון טלמאכוס ג'ונסון קיבל לבסוף את המינוי באפריל 1826, ובית המשפט החדש נפגש עם שלושה שופטים בלבד במהלך כהונתו ב-1826. בבחירות באוגוסט 1826 זכתה מפלגת החצר האולדית ברוב של 56–44 בבית הנבחרים ו-22–16 בסנאט. דשא שוב עודד את המחוקקים להתפשר כדי לפתור את המבוי הסתום של בית המשפט. אולם רוב בית המשפט הישן בשני הבתים דחו לחלוטין את בית המשפט החדש, והעבירו הצעת חוק להשבת בית המשפט הישן ולביטול כל החקיקה הקשורה לבית המשפט החדש. דשא הטיל וטו על הצעת החוק, ונזף במחוקקים על העברת הצעת חוק מפלגתית בוטה בניגוד לצעד פשרה. העצרת הכללית גברה על הווטו של דשא ב-1 בינואר 1827. בצעד פייסני, אישר הסנאט את מינויו של דשה של ג'ורג' מ. ביבב, פרטיזן בית המשפט החדש, לתפקיד בבית המשפט הישן שהוסמכו מחדש לאחר שג'ון בויל התפטר כדי לקבל מעמד שופט פדרלי בנובמבר 1826.