הוועידה הרפובליקנית בסנאט של ארצות הברית
היסטוריה

הוועידה הרפובליקנית בסנאט של ארצות הברית היא המשך ישיר למוסד המפלגתי המוקדם באמריקה, שנועד לקבוע מדיניות מפלגתית, לאשר מינויים ולבחור מועמדים. פגישות הוועידה בראשית דרכה היו פרטיות ואין תיעוד מוקדם של הדיונים שנערכו. רק בשנת 1911 החלו הרפובליקנים בסנאט לרשום פרוטוקולים רשמיים, ובשנת 1913 החלו להתייחס לארגון שלהם כ"וועידה". אחת ההתפתחויות הראשונות שנועדו לחזק את האחדות המפלגתית הייתה הקמת ועדת היגוי בשנת 1874, שנועדה להכין סדר יום חקיקתי לדיון בוועידה. ועדה זו הפכה לחלק קבוע במבנה הארגוני של המפלגה הרפובליקנית.
במאה ה-19 הנהגת הרפובליקנים הייתה מינימלית; רוב ההכוונה החקיקתית שאבה כוחה מיושבי ראש ועדות בעלי השפעה שעסקו בניהול חוקים מסוימים. עם זאת, הוועידה החלה לצבור משמעות עם בחירתו של הסנאטור ויליאם אליסון מאיווה כיושב ראש בשנת 1897, ובמהלך כהונותיהם של ממשיכי דרכו, בהם הסנאטורים אורוויל פלאט מקונטיקט ונלסון אולדריץ' מרוד איילנד.
בשנת 1915 הקים הסנאטור ג'ייקוב גלינגר מניו המפשייר, ששימש אז כיושב ראש הוועדה הרפובליקנית, את תפקיד ה"מצליף" (whip) כדי לשמור על נוכחות מספקת לצורך ניהול עסקי הסנאט. הסנאטור ג'יימס וודסוורת' הבן מניו יורק נבחר לשמש הן כמזכיר הוועידה והן כמצליף, אך שבוע לאחר מכן חולקו התפקידים בינו לבין הסנאטור צ'ארלס קרטיס מקנזס, שנבחר לתפקיד המצליף.
הוועידה המשיכה להתכנס בפגישות פרטיות כדי לשמור על סודיות וכנות. פרקטיקה זו נפסקה רק פעם אחת, ב-27 במאי 1919, כאשר הוועידה אישרה מחדש את מחויבותה לשיטת הוותק בבחירת יושבי ראש הוועדות תוך בחירת הסנאטור בוייס פנרוז מפנסילבניה ליושב ראש ועדת הכספים של הסנאט של ארצות הברית, חרף התנגדות מצד רפובליקנים פרוגרסיביים. באותה תקופה שימש יושב ראש הוועידה גם כמנהיג לא פורמלי בדיוני המליאה. אחד הגורמים להיעדר תפקיד פורמלי היה שיושבי ראש ועדות לקחו בדרך כלל אחריות על ניהול החוקים שהובאו מטעמם למליאה. הבחירה הראשונה המתועדת של מנהיג מליאה פורמלי התקיימה ב-5 במרץ 1925, כאשר יושב ראש הוועידה, הסנאטור קרטיס מקנזס, נבחר פה אחד לכהן בשני התפקידים.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, כאשר הרפובליקנים החזיקו ברוב בסנאט, התכנסה הוועידה בעיקר בתחילת כל מושב לקביעת מינויי ועדות; במהלך שאר המושב נמסר לחברי הוועידה סדר היום באמצעות דואר. שיטה זו נמשכה גם בשנות ה-30, כאשר מספר הסנאטורים הרפובליקנים היה כה קטן עד שהם ויתרו על מינוי מצליף קבוע. יושב ראש הוועידה ומנהיג המליאה, הסנאטור צ'ארלס מקנרי מאורגון, מינה סנאטורים למצליפים בנושאים חקיקתיים ספציפיים.
הסנאטור מקנרי נפטר בשנת 1944, ובשנה העוקבת הופרדו תפקידי יושב ראש הוועידה ומנהיג הוועידה (Floor leader). הסנאטור ארתור ונדנברג ממישיגן הפך ליושב ראש הוועידה, והסנאטור ואלאס וייט ממיין הפך למנהיג הוועידה. הפרדה זו ממשיכה להוות הבדל מרכזי בין הוועידה הרפובליקנית לדמוקרטית, שכן מנהיג הסיעה הדמוקרטית בסנאט ממשיך לכהן גם כיושב ראש הוועידה שלהם. בשנת 1944, הסנאטור רוברט טאפט מאוהיו, שהיה עדיין בשנת כהונתו הראשונה, שכנע את הרפובליקנים להחיות את ועדת ההיגוי שלהם והוא נתמנה ליושב ראש שלה. ב-1946 נהפכה הוועדה ל"וועדת המדיניות הרפובליקנית", לאחר חקיקה שהקצתה תקציב שווה למפלגות הרוב והמיעוט (ועדת היגוי נפרדת הוקמה מחדש ב-1974, אך פעילותה ממומנת על ידי דמי חבר ולא מתקציב הקונגרס).
עד אמצע שנות ה-70 של המאה ה-20 צוותי הוועידה ו-וועדת המדיניות פעלו יחד תחת מנהל צוות אחד שניהל את התקציבים במשותף. ההפרדה בין הצוותים החלה במושב הקונגרס לשנים 1979–1980, כאשר הסנאטור בוב פאקווד מאורגון היה יושב ראש הוועידה, והושלמה תחת הסנאטור ג'יימס מקלור מאיידהו. תחת הנהגתו של הסנאטור מקלור בשנות ה-80 החלה הוועידה לספק שירותי טלוויזיה, רדיו ועיצוב גרפי לסנאטורים רפובליקנים. בשנת 1997 ייסד יושב ראש הוועידה, הסנאטור קוני מאק, את מחלקת טכנולוגיית המידע הדיגיטלית הראשונה שנועדה לקדם את סדר היום הרפובליקני במרשתת.