stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פלפל (פרי)
הערות שוליים

↑  פלפל באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  משנה, מסכת שבת, פרק ו', משנה ה'
↑  התייצבות בשוק הפלפל- החל יצוא של 85 אלף טון לרוסיה אנגליה ומדינות אירופה, "אגרונט", ‏5 בנובמבר 2017
↑  Karan Davis Cutler, Have you ever found a pepper inside a pepper?, The Christian Science Monitor, April 1, 2010
↑  Peppers: Gamba (Gambo), www.smartgardener.com
↑  פלפל נקבה\זכר? יש דבר כזה בכלל?, באתר פודי - Foody, ‏2023-02-15
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533814705171  LCCN: sh85099673  NDL: 00573155  NKC: ph239945 
פלפל קטן שהוצא מתוך פלפל גדול יותר. גדילה של פלפל קטן בתוך פלפל גדול היא סוג של פרתנוקרפיה.
צבי הירש מרימנוב

| --- | --- |

 לידה:  1778 
 פטירה:  1847 (בגיל 69 בערך) 
 תקופת הפעילות:  ?–1847 
 
רבי צבי הירש הכהן מרימנוב (תקל"ח - ל' בחשוון תר"ז)  מכונה ר' צבי הירש משרת (או בקיצור רצ"ה מרימנוב) היה אדמו"ר חסידי בדור החמישי לחסידות, ממלא מקומו של רבי מנחם מנדל מרימנוב.
ביוגרפיה

נולד לרב יהודה לייב כץ ולשפרינצא בעיירה דומברובה הגליציאנית. התייתם בגיל 10 משני הוריו ובהתחלה נמסר לבן דודו רבי דוד (בן ר' זושא אח לאמו שפרינצא) שגר בטרנוב שיגדלו אך הוא לא הצליח לפרנס גם אותו ולכן מסרו לחייט הנקרא ר' יהודה חייט שיגדלו בתמורה לעזרתו במלאכה. בגיל 15 נסע לטרנוב לרבי אברהם משה מפשעווארסק ובעת ההוא נמשך לחסידות. רבי צבי הירש עזב את מלאכתו ונסע לפריסטיק שם התגורר רבי מנחם מנדל, התיישב בבית המדרש והחל באמירת תהילים. החסידים ריחמו עליו ולמדו עמו גמרא עד שראה ברכה בלימודו. רבי צבי הירש ביקש מהגבאים לתת לו מלאכה בשימוש הצדיק וקיבל את מלאכת הסקת התנור בבית המדרש אך לא יותר מזה. פעם הגבאי נעדר מהעיר והרשה לו להציע את מיטת רבי מנחם מנדל. וכאשר בא רבי מנחם מנדל לנוח מעט על מטתו לשינת צהרים שאל את הגבאי מי הציע את המיטה? הגבאי חשב שהרבי רוצה לגעור בו והחל להתנצל שנתן לבחור מטרנוב להציע. רבי מנחם מנדל אמר לו שמהיום יתן לו את עבודות הבית ומאז כונה "ר' צבי הירש משרת". לאחר שרבו עבר לרימנוב לקח עמו את תלמידו משמשו רבי צבי הירש. בגיל 20 השיאו לבתו של אחד מגדולי החסידים ואף לאחר חתונתו המשיך לשמש את רבו.
רבי מנחם מנדל הורה לפני פטירתו לבניו ולגדולי תלמידיו למנות אחרי פטירתו את רבי צבי הירש לממשיך דרכו בהנהגה. לאחר פטירתו בשנת תקע"ה רצו החסידים להכתיר את בנו רבי נתן לייב לאדמו"ר אך הוא סירב באמרו שאביו צווה למנות את רבי צבי הירש. רבי צבי הירש סירב להתנהג באדמו"רות ונסע לחצר ידידו אותו קיבל לרבו רבי נפתלי צבי מרופשיץ שם ישב לעצמו ועסק בתורה ובעבודת ה'. בהיותו ברופשיץ התאלמן מאשתו אז חזר בגפו לרימנוב ונישא בשנית. רבי צבי הירש היה מקושר לרבו רבי מנחם מנדל גם לאחר פטירתו והיה נכנס לקברו אף שהיה כהן.
בשנת תקפ"ז לאחר פטירת רבי נפתלי, עדיין חסידי רימנוב לא מינו ממשיך והעדה התנהלה על ידי זקני החסידים. לאחר שחזר רבי צבי הירש לרימנוב, הכתירוהו למנהיג והוא החל להתנהג באדמו"רות והרעיש את העולם בקדושתו ובנפלאותיו. חסידים רבים נסעו אליו, ואף אדמו"רים היו נוסעים אליו כחסידים. היה בעל חסד גדול, אסף וחילק צדקה כל ימיו. חייו היו מלאים בייסורים. הוא התאלמן משתי נשים ושכל שישה עשר ילדים מתוך שמונה עשר, אך עם כל זאת היה שמח ומקבל את הייסורים באהבה.
בראש חודש חשוון תר"ז נסע לבקשת בני ביתו לאסוף כסף לצורכי החצר, הם נסעו לרופשיץ, מעליץ, קולבסוב ודז'יקוב. בדז'יקוב הוכיחם האדמו"ר רבי אליעזר הורוביץ על כך שלוקחים את רבי צבי הירש למסע כזה בחורף והורה להם לחזור לרימנוב. בדרכם לרימנוב כשהגיעו לכפר פיעקלא (סמוך לבלאז'וב) חלה רבי צבי הירש ונאלץ להישאר בכפר בלילה. בבוקר קם כשהוא קודח מחום, גבאיו מיהרו להסיעו לרימנוב לשם הגיעו בערב שבת, כ"ד בחשוון. רבי צבי הירש שכב בחוליו כשבוע עד שנפטר ביום רביעי ל' בחשוון אחר תפילת ערבית, אור ליום חמישי קרוב לחצות הלילה. נקבר ברימנוב באוהל נפרד לא הרחק מאוהל רבו רבי מנחם מנדל.
דברי תורתו מובאים בספרים: מבשר טוב, בארות המים, דבש השדה ותורת מנחם.
ניגוניו התקבלו בקרב העולם ומושרים עד היום. המוכר ביותר הוא ניגון אהבה רבה המושר בסאטמאר
צדיקי דורו שבחו אותו מאוד. רבי חיים מצאנז נסע אליו לשבת פרה באמרו שבשבת זו צריך לשהות אצל צדיק הדור.
מתלמידיו

רבי שמעון מירוסלב
רבי זאב פרנקל בעל שו"ת "משיב בהלכה"
רבי משה מסמבור
השרף ממוגלינצא
רבי אליעזר מדז'יקוב
רבי חיים מצאנז
רבי מנשה מרופשיץ
רבי שלום מקמינקא
רבי שלמה זלמן מוויליפולי
רבי יחזקאל משינאווא
רבי מאיר מדז'יקוב
רבי יהודה יצחק פרנקל
רבי צבי הירש מליסקא
משפחתו ושושלתו

התחתן עם בתו של הרב חיים גרייצר ולאחר פטירתה נישא בשנית עם בתו של הרב אלחנן מבילגוריי ובשלישית עם מלכה בת הנגיד דוד לייב לייבנר מדוקלא. אשתו השלישית מלכה נישאה לאחר פטירתו לרבי ישראל מרוז'ין.
מאשתו הראשונה נולדה לו בת ושמה זקינה יהודית, אשת רבי אריה לייבוש קאננער (בן רבי אברהם אב"ד קראטשין שהיה תלמיד חביב לו), ונפטרה בחורף תקצ"ז, ואף לאחר פטירתה של בתו המשיך לקרבו.
נולדו לו שמונה עשר ילדים ושישה עשר מתוכם נפטרו בחייו. ומאשתו השלישית נולדו לו שני בנים.
בנו רבי יוסף מרימנוב שנולד בזקנותו ו' בטבת תר"ד, גדל אצל אביו החורג רבי ישראל מרוז'ין ואחר שגדל בשנת תרכ"ז מילא את מקום אביו באדמו"רות רימנוב. נפטר כ"ד בניסן תרע"ג. ב. בתו רחל לאה הייתה מאורסת לרבי אשר בנו של רבי אברהם יעקב פרידמן מסדיגורה אך הוא נפטר לפני החתונה ואחיו רבי שלמה התארס ונישא לה. לאחר עשר שנים שלא היו להם ילדים התגרשו והיא התחתנה בשנית בשנת תרנ"ב עם הרב חיים דב מזל מלבוב, צאצא של רבי זושא מאניפולי.
בתו היחידה של רבי יוסף, מלכה, נישאה בזיווג שני לרבי ישראל שלום יוסף מבוהוש.
חתנו רבי אשר ישעיהו הורוביץ (בנו של רבי מאיר הורוביץ, ה"אמרי נועם" מדז'יקוב), הוכתר לממשיך דרכו באדמו"רות. נולד בשנת תר"כ. בשנת תרס"ה עבר לקרקוב ולאחר פטירת חמיו חזר לרימנוב להנהגת החצר והעיירה במלחמת העולם הראשונה ברח לווינה שם התגורר עד פטירתו בכ"ז בחשוון תרצ"ה ונקבר בבית הקברות החדש בקרקוב.
בנו רבי צבי חיים הורביץ אדמו"ר מרימנוב חתן רבי ישראל הגר מויז'ניץ. עוד בחיי אביו כשאביו התגורר בווינה קיבל על עצמו את עול ההנהגה, הנהיג את הקהילה והתגורר בבית האדמו"רים, שזכה לכינוי בפי התושבים הגויים ארמון הרבנים בגלל שהיה הבית הגדול ביותר בעיירה, בתוך הבית היה בית הכנסת כולל לאברכים וישיבה לבחורים, נקבר באוהל האדמו"רים ברימנוב, לאחר מלחמת העולם השנייה בתו הרבנית חוה קושיצקי הצליחה להעלות את קברו לישראל ונקבר באוהל אדמו"רי ויזניץ בבני ברק ליד חמיו רבי ישראל הגר (אהבת ישראל).
ממלא מקומו של רבי צבי חיים היה בנו רבי אלתר משה אליעזר מרימנוב חתן רבי אלעזר ממעליץ. רבי אלתר משה אליעזר, אשתו חיה הינדא, בתו, ארבע אחיותיו, גיסו הרב יצחק וויסברוד אב"ד ידליטש ובת אחותו נרצחו בשואה.
אחות אחת שרדה את השואה, הרבנית חוה קושיצקי (בת האדמו"ר רבי צבי חיים מרימנוב) נפטרה בחנוכה שנת תשס"ז. נכדה הרב חיים יעקב פרנקל, חתן רבי נתנאל ספרין מקומרנה, החל בשנים האחרונות לכהן בתפקיד אדמו"ר מרימנוב, והקים כוללי אברכים.
ניגוניו

בעולם החסידי ישנם מספר ניגונים המיוחסים לרבי צבי הירש. בהם: אהבה רבה (חסידות סאטמר), בבואו מאדום (מושר בחצרות רבות בעיקר מגליציה והונגריה), ניגון נענועים לסוכות, יחדשהו (קרסטיר), ובכן צדיקים (סאטמר) ועוד.
לקריאה נוספת

כהן גדול משרת, 2002, מכון "מים חיים", מאת מרדכי גרליץ.
מעמד הנחת אבן הפינה לבנין אש"ל רימנוב
מעמד הישועות בציונו הקדוש ביום ההילולא בראשות נכדו האדמו"ר מרימנוב שליט"א
מבשר טוב, קמלהר, גרשון בן יצחק שלמה, מבשר טוב, באתר היברובוקס
הילולת הרה"ק רבי צבי הירש מרימנוב
הערות שוליים

↑  הרב גרשון קאמלהר מטארנא, מבני ביתו וקרובו של רבי צבי הירש, כתב את הספר מבשר טוב, בו תולדותיו מופתיו ותפילותיו של רבי צבי הירש שעל ידיהם התפרסם, ובנו יקותיאל אריה קמלהאר ערך והוציא את הספר.
↑  שומר אמונים לרבי אהרן ראטה.
↑  משה ויסברג, ממשיך השושלת ברימינוב ערך הילולא לזקנו, באתר בחדרי חרדים, 25 באפריל 2017
אוהל שעל ציון האדמו"רים ברימנוב
רבי חיים יעקב פרנקל אדמו"ר מרימנוב
אודליה זימור

| --- | --- |

 לידה:  22 באוקטובר 1972 (בת 52) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  המכללה האקדמית בית ברל  בית הספר כותרת לעיתונאות ולתקשורת 
 מעסיק:  תאגיד השידור הישראלי, רשות השידור 
 מספר צאצאים:  2 
 
אודליה זימור (נולדה ב-22 באוקטובר 1972) היא עיתונאית וקריינית ישראלית. קריינית חדשות בכאן רשת ב' בתאגיד השידור הישראלי. קריינה חדשות מ-2016 בקול ישראל של רשות השידור עד לסגירתה. לפני כן הגישה תוכניות ברשתות קול ישראל ומבזקי חדשות בערוץ 1.
ביוגרפיה

זימור גדלה והתחנכה בערד. בת בכורה לניבה ולשמעון.
את שירותה הצבאי עשתה בפיקוד דרום שם הייתה קצינת שלישות ולאחר מכן עברה לאג"ת שבקריה והשתחררה בדרגת סגן.
קריירה

לאחר שחרורה סיימה זימור קורס קריינים ובשנת 1996 התקבלה ל-88FM שם הגישה תוכנית צוהריים אישית במשך 10 שנים. בשנת 1999 התקבלה למחלקת הקריינים של קול ישראל ברשות השידור והחלה להגיש תוכניות ברשתות קול ישראל: רשת ג', קול המוסיקה, מורשת וברשת א' הגישה תוכניות בעריכתה.
בשנת 2000 הגישה וערכה מבזקי חדשות בערוץ 1.
זימור סיימה לימודי עיתונאות ותקשורת בבית ספר כותרת והמשיכה בלימודי מדיניות ציבורית במכללה האקדמית בית ברל שם סיימה תואר ראשון בתקשורת ובמדיניות ציבורית.
בין לבין הופיעה בפרסומות, הגיהה בהוצאת ספרים עם עובד והנחתה טקסים ואירועים.
בשנת 2016 התחילה זימור לקריין חדשות ברשת ב' של קול ישראל עד לסגירת רשות השידור, עברה לתאגיד השידור הישראלי כקריינית חדשות בכאן רשת ב' עם תחילת שידוריה ב-15 במאי 2017, ובמשך 4 שנים לאחר מכן גם הייתה סדרנית העבודה של קרייני חדר החדשות.
בשנת 2023 נבחרה להנהלת אגודת העיתונאים ירושלים ולוועד העובדים של תאגיד השידור הישראלי.
בשלוש השנים האחרונות נמצאת בעשירייה הראשונה ב"מדד ייצוג הנשים בתקשורת" של העין השביעיתוחברת יפעת מחקרי מדיה .
חיים אישיים

זימור אם לבן ולבת.
קישורים חיצונים

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
אודליה זימור, ברשת החברתית LinkedIn
הערות שוליים

↑  גם לפני המלחמה: התקשורת המשודרת ממשיכה להעדיף גברים - פי 2 ויותר מאשר נשים, באתר העין השביעית, 4 בדצמבר 2023
↑  מאיה גדש, ‏מדד ייצוג באולפנים: רק שליש מהדוברים והפרשנים הן נשים, באתר מעריב אונליין, 6 במרץ 2025
אזנקוט

ערך זה עוסק בשם משפחה. אם התכוונתם לרמטכ"ל ה-21 של צה"ל וחבר המחנה הממלכתי, ראו .
אַזֶנקוֹט (אוזנקוט) הוא שם משפחה יהודי-מרוקאי. ישנן שתי סברות למקור שם משפחה זה:
אזנקוט הוא שם מרוקאי, שפירושו "איילה" בברברית מרוקאית. במרוקו אף קיים שבט בעל שם זהה באזור אקה איזנקאד (Akka Izenkad), דרום-מערב מרוקו, סמוך לנווה המדבר טאטא (אנ'). השבט אזנקוט פרש את חסותו על יהודים באזור. השינוי שחל במקרים מסוימים בהגיית השם מאזנקוט לאיזנקוט, כמו במקרה של הרמטכ"ל לשעבר גדי איזנקוט, הוא או בהשפעה צרפתית בימי הכיבוש הצרפתי על מרוקו, או בשל כתיב שגוי בזמן העלייה לארץ ישראל.
משפחות יהודיות שהיגרו מרוסיה ומפולין למרוקו. ביידיש ובגרמנית, אייזן פירושו ברזל. אף על פי שזהו הסבר המניח את הדעת למקור השם, הוא כמעט בוודאות איננו סביר; אייזנקוט רחוק מלהיות שם נפוץ בקרב יהודי אירופה.
השם מתועד בתפוצת יהדות ספרד כבר במאה ה-17. התיעוד הראשון של השם היה בדמותו של רבי סעדיה אזנקוט שמקורו בעיר מרקש, ונדד להולנד, שם היה מורה של התאולוג השווייצרי יוהאן היינריך הוטינגר (אנ'). כמו כן ידוע ממשפחה זו רבי שלמה אוזנקוט שהיה דיין וראש ישיבה במרקש.
הערות שוליים

1 2   אילון גלעד, איך זה שלרמטכ"ל הראשון ממוצא מרוקאי יש שם אשכנזי?, באתר הארץ, 1 בדצמבר 2014
ערך זה הוא קצרמרבנושא מרוקו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
29°42′29″N 7°57′50″W﻿ / ﻿29.70806°N 7.96389°W﻿ / 29.70806; -7.96389
נחום אדמוני

נחום אדמוני (נולד ב-21 בנובמבר 1929) הוא איש ביטחון שכיהן כראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים בשנים 1982–1989.
ביוגרפיה

נחום אדמוני נולד בירושלים לסימה (לבית שרייבר) ואלימלך אדמוני (רוטבאום), שעלו מפולין. אביו היה אדריכל נוף אוטודידקט שתכנן את גינת מלון המלך דוד ב-1929 וכיהן בתפקיד הגנן העירוני של ירושלים בתקופת המנדט הבריטי. אחיו הבכור, יחיאל אדמוני, שירת שנים רבות כאיש ציבור וכמנהל בסוכנות היהודית.
אדמוני למד בגימנסיה העברית רחביה. ב-1946 הצטרף לארגון "ההגנה", עבר הכשרה בש"י ובמסגרת הגדוד השלישי של הפלמ"ח, לחם במלחמת העצמאות במסגרת הש"י, ולאחר מכן בחיל המודיעין. ב-1950 השתחרר בדרגת סגן. לאחר שחרורו למד יחסים בינלאומיים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם הכיר גם את אשתו נינה, וחזר לישראל ב־1954. בשובו הצטרף לקהילת המודיעין. שירת במוסד בתפקידים שונים בהם נציג המוסד במזרח אפריקה, ראש אגף תבל, האגף המופקד על הקשרים המודיעיניים והדיפלומטיים, וראש אגף המטה.
בשנת 1976 מונה למשנה לראש המוסד יצחק חופי. בשנת 1982 נקבע כי מחליפו של חופי בראשות המוסד יהיה האלוף יקותיאל אדם, אך לאחר שאדם נהרג בתחילת מלחמת לבנון, נבחר אדמוני לתפקיד. מיד עם כניסתו לתפקיד אירע בלבנון טבח סברה ושתילה. ועדת כהן, ועדת החקירה הממלכתית שחקרה את העובדות והגורמים הקשורים בטבח, עסקה גם בתפקודו של אדמוני, וקבעה כי לא סיפק לממשלה "התרעה חד-משמעית על הסכנה בקשר עם כניסת הפלנגות למחנות, כניסה שעליה לא העיר ראש המוסד דבר בהערכת המצב שנתן בישיבת הממשלה". חרף זאת החליטה הוועדה "שאין לייחס חומרה להימנעותו זו של ראש המוסד", והוא המשיך לכהן בתפקידו.
בעת כהונתו כראש "המוסד", לכד "המוסד" את מרדכי ואנונו והביאו לישראל, לאחר שזה העביר מידע סודי לעיתון "סאנדיי טיימס" (בשנת 1986). כן היה המוסד מעורב בחיסולו של אבו ג'יהאד בתוניס (בשנת 1988). פעולות נוספות שביצע המוסד בתקופתו היו העלאת יהודי אתיופיה ב"מבצע משה" ופעולות לסיכול התחמשותה של עיראק בנשק בלתי קונבנציונלי.
בעת כהונתו היה עדיין שמו של ראש "המוסד" אסור בפרסום, ושמו פורסם רשמית רק לאחר פרישתו מ"המוסד".
ב-1988 התכוון המקומון "העיר" לפרסם מאמר ביקורת על אדמוני. הכתבה נאסרה לפרסום על ידי הצנזורה הצבאית, אך בית המשפט העליון דחה את האיסור והתיר את הפרסום.
בתום שירותו במוסד מונה למנכ"ל "מקורות" (1989–1994), ולאחר מכן פנה לעסקים פרטיים. הוא דירקטור במספר חברות (שיכון ובינוי, סנפרוסט, בנק הפועלים), ונחשב מקורב למשפחת אריסון.
באוקטובר 1997 מונה כחבר בוועדת בירור לבדיקת כישלון ניסיון ההתנקשות בח'אלד משעל בירדן. אולם הוא הוחלף כעבור מספר ימים, בעקבות התבטאויותיו בתקשורת בזכות הפעולה בירדן.
ב-1998, בעקבות רצח יצחק רבין, מונה לראשות ועדה שקבעה מי האישים שאבטחתם תהיה בסמכות שירות הביטחון הכללי. לאחר מלחמת לבנון השנייה מונה בידי ראש הממשלה אהוד אולמרט לראש ועדה שתחקור את אירועי המלחמה, אך הוועדה פורקה בטרם החלה לפעול ובמקומה הוקמה ועדת וינוגרד.
הערות שוליים

↑  דיווח לבורסה על מינויו כדירקטור בחברת סנפרוסט
↑  יוסי מלמן ודן רביב, "מרגלים לא מושלמים: סיפורו של המודיעין הישראלי",הוצאת מעריב, 1990, עמוד 229
↑  יוסי מלמן ודן רביב, "מלחמות הצללים: המוסד וקהילת המודיעין", הוצאת ידיעות ספרים, 2012, עמוד 279
↑  אמיר אורן, ועדת כהן חסה על אדמוני, אבל הסתייגה מתפקודו, באתר הארץ, 30 באוגוסט 2006
↑  יוסי מלמן, מאוסטרליה ועד לפיתוי ע"י "סינדי": כך נחטף ואנונו, באתר הארץ, 21 באפריל 2004
1 2  אלוף בן, מסריח מהראש - מסריח מהראש לשאלה המתבקשת, איך זה שבניגוד לראשי השירותים החשאיים האחרים (לק"ם, שב"כ, אמ"ן) לא צבר ראש המוסד היוצא פאשלות, שיגרמו להדחתו ברעש גדול, יש תשובה פשוטה* הראש, ביורוקראט חסר ברק, כל העיר, 13 בינואר 1989
↑  פרופיל חברה - שיכון ובינוי בע"מ, באתר Bizportal
↑  פרופיל חברה - סנפרוסט בע"מ, באתר Bizportal
↑  ים יהושע, המיליארדרית הסודית, עיתון תל אביב
↑  אורה קורן, ‏נחום אדמוני: קשור בעיקר עם קבוצת תד אריסון, באתר גלובס, 9 באוקטובר 1997
↑  ועדת הבירור החלה בחקירת עסק הביש בצל ביקורת ציבורית גוברת, באתר גלובס, 8 באוקטובר 1997
↑  מאת כתב גלובס, ‏דן טולקובסקי יחליף את נחום אדמוני בוועדת הבירור בפרשת משעל, באתר גלובס, 12 באוקטובר 1997
↑  עמוס הראל, מס' המאובטחים יצומצם מ-40 ל-7, באתר הארץ, 6 באוקטובר 2002
יוסי מלמן, ראש הממשלה מבקש להמשיך ולקבל אבטחה אישית במשך 15 שנה לאחר תום כהונתו, באתר הארץ, 26 באוגוסט 2010
↑  ניר חסון, אדמוני: אם לא הייתי יכול לחקור את רה"מ הייתי מסרב, באתר הארץ, 29 באוגוסט 2006
יואב שטרן, חבר ועדת אדמוני: המלחמה התארכה מעל הדרוש, באתר הארץ, 29 באוגוסט 2006
↑  אלוף בן, יהונתן ליס ויובל יועז, בכיר מדיני: ועדת וינוגרד לא תתמקד בחיפוש אשמים, באתר הארץ, 12 בספטמבר 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007599513805171  VIAF: 316747262   WorldCat (עם VIAF): 316747262
אדם וחוה (פרנץ פון שטוק)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  פרנץ פון שטוק 
 תאריך יצירה:  1920? 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  93.7 ס״מ 
 גובה:  98 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  SG 1156 (מוזיאון שטדל) 
 מיקום:  מוזיאון שטדל
 
"אדם וחוה" הוא ציור מאת האמן הגרמני פרנץ פון שטוק. היצירה מציגה פרשנות אפלה ונוגה של סיפור החטא הקדמון, תוך שימוש בסמליות טעונה המתכתבת עם מצבו הנפשי של הצייר.
תיאור היצירה

בציור זה, האדם והאישה אינם מוצגים בגן עדן אידילי, אלא בתפאורה קודרת המשקפת את עולמו הפנימי של פון שטוק. גופם של אדם וחוה ניצבים בקדמת הבמה בתנוחת קונטרה פוסטו עדינה. נחש מתפתל סביב רגלה של חוה, מטפס במעלה זרועה ומגיע עד לתפוח שבידה, אותו הוא נושך. חוה, בעלת השיער האדמוני, מביטה בערגה לעבר אדם מתוך הצללים, בעוד שהוא מצביע לכיוון גופה בתנועה שמרמזת על פיתוי וחטא. היצירה מבטאת את נושאי החטא, התשוקה והדקדנס – אלמנטים מרכזיים בעולמו הרגשי של פון שטוק, שכונה "נסיך הציירים" של מינכן.
רכישת היצירה

לאחר פטירתו של אדולף הויזר בשנת 1938 ושל אשתו לואיזה בשנת 1953, רכשה קרן אדולף ולואיזה הויזר לאמנות ותרבות מספר יצירות אמנות, כולל הציור "אדם וחוה", אשר נכלל באוסף ההשאלות של מוזיאון שטאדל בפרנקפורט. חלק מהיצירות באוסף המוזיאון הגיעו גם מאוסף האמנות הפרטי של הזוג הויזר.
הערות שוליים

1 2  Adam and Eve, Digital Collection (באנגלית)
דגל הונדורס

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל לאומי, דגל הצי האזרחי והמדיני
 יחס אורך/גובה:  1:2
 קבלת מעמד רשמי:  9 בינואר 1866
 מוטיבים עיצוביים:  שלושה פסים אופקיים תכלת-לבן-תכלת, במרכז חמישה כוכבים תכולים
 גרסאות נוספות:       דגל צבאי ימי
דגל הונדורס אומץ ב-9 בינואר 1866. הוא מבוסס על דגל הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה. שני פסי הטורקיז מסמלים את האוקיינוס השקט והים הקריבי. חמשת הכוכבים מסמלים את חמש האומות של הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה והתקווה שהאומות יקימו מחדש את האיחוד.
בתיקון משנת 1949 שונה צבע הדגל מכחול לתכלת, אך בפועל המשיכו את השימוש בצבע הכחול עד ל-27 בינואר 2022, אז התחילו ליישם את השינוי עם השבעת הנשיאה החדשה שיומארה קסטרו.
ראו גם

סמל הונדורס
המנון הונדורס
הערות שוליים

↑  כתבה על השבעת קסטרו באתר ה-BBC
| דגלי מדינות אמריקה הצפונית, אמריקה המרכזית ובאיים הקריביים |
| --- | --- | --- |
| מדינות | איי בהאמה • אל סלוודור • אנטיגואה וברבודה • ארצות הברית • בליז • ברבדוס • גואטמלה • ג'מייקה • גרנדה • דומיניקה • האיטי • הונדורס • הרפובליקה הדומיניקנית • טרינידד וטובגו • מקסיקו • ניקרגואה • סנט וינסנט והגרנדינים • סנט לוסיה • סנט קיטס ונוויס • פנמה • קובה • קוסטה ריקה • קנדה |  |
| שטחים תלויים | איי הבתולה הבריטיים • איי הבתולה של ארצות הברית • איי טרקס וקייקוס • איי קיימן • אנגווילה • ארובה • ברמודה • גוואדלופ • גרינלנד • הולנד הקריבית (בונייר, סאבא, סנט אוסטתיוס) • מונטסראט • מרטיניק • סן ברתלמי • סן מרטן • סנט מארטן • סנט פייר ומיקלון • נבאסה • פוארטו ריקו • קוראסאו |  |
אירופה • אפריקה • אסיה • אוקיאניה • אמריקה הצפונית • אמריקה הדרומית
ערך זה הוא קצרמרבנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
זאכרי טיילור

זאכרי טיילור (באנגלית: Zachary Taylor‏; 24 בנובמבר 1784 – 9 ביולי 1850) היה נשיאה ה־12 של ארצות הברית, החל ממרץ 1849 ועד למותו ביולי 1850.
לפני נשיאותו היה מייג'ור גנרל בצבא ארצות הברית. נחשב לגיבור לאומי לאחר ניצחונותיו במלחמת ארצות הברית–מקסיקו ובשל כך נבחר, למרות דעותיו הפוליטיות המעורפלות, לתפקיד נשיא ארצות הברית. מחויבותו הראשית כנשיא הייתה שימור האיחוד לנוכח המחלוקת בנושא העבדות, אך הוא מת בטרם הספיק לעשות הרבה בסוגיה זו.
הצלחתו של טיילור במלחמת הסמינול השנייה הובילה לכך שמשך תשומת לב לאומית וב-1845, כשהחל סיפוחה של רפובליקת טקסס, שלח אותו הנשיא ג'יימס פולק אל אזור הריו גראנדה, כשהוא מצפה לקרב מול מקסיקו בגבול בין המדינות. מלחמת ארצות הברית–מקסיקו אכן פרצה וטיילור ניצח את הצבא המקסיקני והצליח להסיג את כוחותיו מטקסס ואף נכנס עם צבאו למקסיקו, וניצח גם שם את הצבא המקסיקני. אלא שטיילור הפר פקודות כשהמשיך לצעוד עם חייליו דרומה, ולפיכך הועברו מפיקודו מרבית כוחותיו. למרות זאת, הוא המשיך להיות אהוד ולהיחשב לגיבור לאומי.
המפלגה הוויגית שכנעה את טיילור להסכים לעמוד בראשה, אף שהוא לא התעניין בפוליטיקה והוא אכן ניצח בבחירות 1848.
במהלך כהונתו הקצרה כנשיא, גבר העימות בנוגע למעמד העבדות בטריטוריות שהושגו במלחמה והדבר הוביל לאיומי פרישה מצד הדרום. אף שהיה דרומי ובעל עבדים, טיילור לא רצה בהרחבת העבדות. הוא דחף את המתיישבים בניו מקסיקו ובקליפורניה לכונן חוקות שיהפכו אותן למדינות, והכין את הקרקע לקראת פשרת 1850 בין הצפון לדרום, סביב מעמדה של העבדות. הוא מת מבעיות קיבה ביולי 1850, ולכן לא השפיע על החלוקה האזורית שהובילה, עשור לאחר מכן, למלחמת האזרחים האמריקנית.
ראשית חייו

טיילור נולד ב-24 בנובמבר 1784, במטע במחוז אורנג', וירג'יניה למשפחת בעלי מטעים נודעת מרקע נוצרי-אנגלי. הוא היה השלישי מבין חמישה בנים במשפחתו (בן שישי מת בינקותו) והיו לו שלוש אחיות קטנות. אמו הייתה שרה דבני (סטרוטר) טיילור. אביו, ריצ'רד טיילור, היה לוטננט קולונל במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית. טיילור היה צאצא של ויליאם ברוסטר, מתיישב צליין שהנהיג את מושבת פלימות', מהגר שהגיע על סיפונה של המייפלאואר ומחותמי אמנת המייפלאואר. הוא היה בן דוד מדרגה שנייה של ג'יימס מדיסון, הנשיא הרביעי של ארצות הברית. כמו כן, היה טיילור בן דוד מדרגה שלישית של רוברט אדוארד לי, לימים גנרל ומראשי ההנהגה הצבאית של קונפדרציית המדינות של אמריקה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
משפחתו של טיילור היגרה מערבה והתיישבה קרוב לשטח שהפך ללואיוויל, קנטקי, ליד נהר אוהיו. טיילור גדל בבקתה קטנה מעץ לפני שמשפחתו עברה לבית לבנים. הגדילה המהירה של לואיוויל סייעה לאביו של טיילור להחזיק בארבעים קילומטרים רבועים של קרקעות ברחבי קנטקי. היו לו עשרים ושישה עבדים. כיוון שלא היו בתי ספר רשמיים, טיילור לא למד חינוך פורמלי. הוא למד מאמו לקרוא ולכתוב ומכתביו הראשונים מראים שהתקשה בכתיבה, איות ודקדוק. היה זה רק מאוחר יותר שנרשם לבית ספר שנוהל בידי המחנך אלישה אייר, אשר תיאר את טיילור בתור סבלני ולמדן מהיר. בהמשך נרשם לאקדמיית מידלטאון אם כי למרות לימודיו, נותר בעל כתב יד קשה לקריאה לאורח כל שנות חייו. עוד בהיותו ילד ראה טיילור את דרכו בקריירה צבאית, אשר הייתה תחלופה מכובדת בם בימים ללימודי משפטים ומנהל.
ראשית חייו > נישואין ומשפחה

ביוני 1810, התחתן טיילור עם מרגרט מאקאל סמית', אותה פגש בסתיו הקודם בלואיוויל. "פגי" סמית' הייתה ממשפחה עשירה של בעלי מטעים ממרילנד. היא הייתה בתו של חייל במלחמת העצמאות. לזוג היו שישה ילדים:
אן טיילור (1811–1875), שנישאה לרוברט ווד, מנתח מהצבא האמריקני שפגשה כשגרה בפורט סנלינג, ב-1829.
שרה נוקס "נוקסי" טיילור (1814–1835), שנישאה לג'פרסון דייוויס ב-1835, אותו פגשה בעזרת אביה בסוף המלחמות מול האינדיאנים. מעט לאחר נישואיה, מתה בגיל עשרים ואחת ממחלת המלריה.
אוקטביה פאנל טיילור (1816–1820), מתה בילדותה.
מרגרט סמית' טיילור (1819–1820), מתה בינקותה עם אוקטביה במהלך מחלה משפחתית.
מרי אליזבת' "בטי" טיילור (1824–1909), שנישאה לוויליאם וואלאס סמית' בליס ב-1848 (הוא מת ב-1853), ולפיליפ פנדלטון דנדרידג'ב-1858.
ריצ'רד סקוט "דיק" טיילור (1826–1879), גנרל בצבא הקונפדרציה, נישא ללואיז מארי מיירטה ברינגייר ב-1851.
בשנת 1820, במותן של אוקטביה פאנל טיילור ומרגרט סמית' טיילור בילדותן, אבל כבד נפל על משפחת טיילור. מרגרט מאקאל סמית' נותרה מנקודה זאת והלאה באבל ממושך עד לפטירתה.
קריירה צבאית > משימות ראשונות

ב-3 במאי 1808, הצטרף טיילור לצבא ארצות הברית, והוצב כלוטננט ראשון בגדוד חיל הרגלים השביעי. הוא היה בין הקצינים החדשים שהוצבו באזור כתגובה לתקרית צ'ספיק-ליאופרד, במהלכה פשט צוות ספינת מלחמה בריטית על פריגטה אמריקנית. את רוב 1809 בילה טיילור במחנות הרעועים בניו אורלינס. הוא קודם לדרגת קפטן בנובמבר 1810. סמכויותיו היו מוגבלות יחסית והוא ניהל את עסקיו. במהלך השנים הבאות, רכש עבדים ומניות בבנק בלואיוויל. הוא קנה מטע בלואיוויל ושמונים ושלושה עבדים תמורת 95,000 דולרים, ולאחר עוד כמה רכישות, מספר העבדים שלו גדל למאתיים. ביולי 1811, הוצב בטריטוריית אינדיאנה, והשתלט על מוצב פורט נוקס לאחר שהמפקד שם עזב. בתוך שבועות מעטים הצליח להחזיר את הסדר למקום, וקיבל שבחים מהמושל ויליאם הנרי הריסון. עוד מהקריירה הצבאית המוקדמת שלו היה טיילור פטריוט אמריקאי.
קריירה צבאית > מלחמת 1812

במהלך מלחמת 1812, שבמהלכה נלחמו הכוחות האמריקנים מול האימפריה הבריטית ובעלי בריתה האינדיאנים, הגן טיילור בהצלחה על מוצב פורט הריסון בטריטוריית אינדיאנה מפני התקפה של צ'יף שבט השוני, טקומסה. טיילור קיבל הכרה וקודם באופן זמני לדרגת מייג'ור. מאוחר יותר באותה השנה סייע להשלטת הסדר בטריטוריית אילינוי ונסוג באזור נהר הטיפקאנו. טיילור העביר את משפחתו אל פורט נוקס לאחר שוך הקרבות. במהלך המלחמה הגיע לראשונה שמו של טיילור לכותרות בתור אישיות ביטחונית אמריקאית. הוא נודע בעיקר על ההגנה פורט הריסון באינדיאנה, אשר הותקף בידי אנשי הקואליציה האינדיאנית בראשותו של טקומסה. במהלך הקרב על המעוז הבעירו הכוחות האינדיאנים את מחסן התחמושת והיה חשש שכל המעוז יעלה באש. טיילור העביר את רוב כוחותיו להתמודד עם השריפה ומנע את המשך ההתקדמות האינדיאנית לתוך אינדיאנה הודות לבלימת כוחותיהם במהלך הקרב. עם זאת הכוחות האמריקאים לא היו מסוגלים להשתמש במצב הנתון כפרצה להתחיל במתקפת נגד ונעצרו על גדות נהר האילינוי. באביב 1814, התגייס שוב. באוקטובר, הוא סייע לשיפוץ מוצב פורט ג'ונסון, המוצב האחרון של הצבא האמריקני בעמק נהר מיסיסיפי העליון. לאחר מות מפקדו, ציוו על טיילור לנטוש את המוצב ולסגת לסנט לואיס. לאחר סיום המלחמה ב-1815, חזר לדרגת הקפטן והתפטר מהצבא זמן קצר מאוחר יותר. הוא שב לבית הוריו ועסק בחקלאות, שם גידל בעיקר תירס וטבק. לאחר שקודם לתפקיד מייג'ור מאוחר יותר באותה השנה, חזר לצבא.
קריירה צבאית > מלחמות האינדיאנים

במשך שנתיים, פיקד טיילור על מוצב פורט האוורד באזור גרין ביי. באותה התקופה רוב אוכלוסיית האזור הייתה בעלת מורשת צרפתים ונודעו נישואי תערובת רבים בין אינדיאנים לבעלי מורשת אירופאית. לאחר מכן חזר אל לואיוויל ואל משפחתו. באפריל 1819 קודם לדרגת לוטננט קולונל וסעד עם הנשיא ג'יימס מונרו ועם אנדרו ג'קסון, לימים הנשיא השביעי של ארצות הברית. בסוף 1821, הוביל טיילור את הגדוד השביעי אל אזור לואיזיאנה. מטרתם הייתה למצוא עמדה חדשה להתיישבות ולפקח על בנייתה של דרך ג'קסון, שנועדה לשפר תשתיות התנועה האזרחיות באזור. במרץ, ביסס טיילור את מוצב פורט ג'אסופ. באותו נובמבר הועבר אל מוצב פורט רוברטסון בבאטון רוז', ונשאר שם עד פברואר 1824. את שנותיו הבאות בילה בגיוס אזרחים. בסוף 1826 נקרא אל וושינגטון, אל ועדת הצבא, כדי לשפר את הארגון הצבאי. הוא רכש את המטע הראשון שלו בלואיזיאנה ועבר עם משפחתו אל באטון רוז'.