stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמיל וייל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 בפברואר 1897 דומבג'האז, הונגריה 
 פטירה:  2 בנובמבר 1954 (בגיל 57) הג'ווידק, הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת פץ' 
 תפקידים:  רופא, איש איגוד מקצועי, דיפלומט 
 פרסים והוקרה:  פרס קושוט (1949) 
 
אמיל וייל (בהונגרית: Weil Emil;‏ דומבג'האז, 19 בפברואר 1897 – בודפשט, 2 בנובמבר 1954) היה רופא יהודי-הונגרי, זוכה פרס קושוט (הפרס הממלכתי הגבוה בהונגריה, מקביל לפרס ישראל), פרופסור באוניברסיטה, חבר באספה הלאומית ההונגרית (חבר פרלמנט), שגריר הונגריה בארצות הברית.
קורות חיים

אמיל וייל נולד במשפחה יהודית כבנם של איז'ו וייל, רופא, ושל אירמה מרקוביץ'. הוא השלים את לימודי הרפואה שלו באוניברסיטת ארז'בט בפץ' ב-1924, לאחר שירותו הצבאי במלחמת העולם הראשונה. הוא החל את הקריירה הרפואית שלו כרופא רנטגנולוג-רדיולוג בבית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' (כיום שמו המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילה היהודית של פשט.
וייל הצטרף לתנועת הפועלים משנת 1928. הוא היה ממייסדי קבוצת הרפואה הסוציאל-דמוקרטית. בתוך הקבוצה, יחד עם שאנדור שנשטיין ופרנץ יאן, הם היוו את האגף הקומוניסטי של הקבוצה.
הוא הצטרף למפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP) ב-1931. משנת 1932, הוא היה רופא הרנטגן הראשי של בית החולים התעשייתי של תשלובת הפלדה והמתכת מנפרד וייס בצ'פל (בבעלות הברון מנפרד וייס, האיש העשיר והיהודי העשיר בממלכת הונגריה). ב-1936 הוא נידון ל-10 שנות מאסר בגין התארגנות קומוניסטית. (בתוך המפלגה הוא ניהל את המנגנון ואת קשרי העיתונות). הוא בילה יותר מ-9 שנים בבית סוהר. הוא שוחרר בסתיו 1944 וירד למחתרת.
לאחר מלחמת העולם השנייה השתתף בהקמת "האיגוד המקצועי לבריאות רפואית". הוא החיה את העיתונות הרפואית ודגל בהקמת איגוד מקצועי משותף של רופאים ועובדי בריאות, ולאחר מכן הפך למזכיר הכללי של האיגוד המקצועי. וייל היה נשיא המועצה למדעי הבריאות וחבר פרלמנט. הוא השתתף בארגון מניעת מגפות בבודפשט, וכן בעבודתה של מועצת הבריאות המיוחדת ולאחר מכן המועצה הלאומית לבריאות הציבור. וייל לקח על עצמו תפקיד חשוב במה שנקרא ארגון מחדש סוציאליסטי של מגזר הבריאות ובהכשרה האידאולוגית של העובדים בשטח. בין 1951 לבין 1953 היה שגריר הרפובליקה העממית ההונגרית בוושינגטון. עם חזרתו מוושינגטון ב-1953 קיבל תואר פרופסור באוניברסיטת זמלווייס. באוגוסט 1953 הוקמה המחלקה לבריאות, שעל ניהולו הופקד אמיל וייל, תחילה בדרגת ראש מחלקה כפרופסור חבר, לאחר מכן ב-23 ביוני 1954 מונה כפרופסור מן המניין. וייל מת זמן קצר לאחר מכן (בנובמבר).
אשתו הייתה ד"ר ז'וז'אנה לייכנר.
פרסים והוקרה

עיטור מסדר ההצטיינות ההונגרי דרג כסף (1947)
זר הכסף של נשיא הרפובליקה (1948)
פרס קושוט (1949)
הנצחה

על שמו נקרא בית החולים ברחוב אוז'וקי בין 1967 ל-1991 ברובע 14 של בודפשט.
מדליית הזיכרון של אמיל וייל נוסדה לכבודו.
לקריאה נוספת

אנדראש גרגיי: לקסיקון של רופאים יהודים הונגרים מפורסמים ומצטיינים. בודפשט, הוצאת מכבי, 2001.
Magyar életrajzi lexikon II. (לקסיקון ביוגרפי הונגרי, עורכת ראשית אגנש קניירש).
Új magyar életrajzi lexikon VI. (Z–Z). (לקסיקון ביוגרפי חדש מסת"ב 963-547-414-8)
אמיל וייל באתר אוניברסיטת זמלוויס :baratikor.semmelweis.hu
ביבליוגרפיה

זולטאן סאבו: אמיל וייל (שבועון רפואי, מס' 46, 1954)
פאל גגשי קיש : אמיל וייל (שבועון רפואי. 1954. 46)
אישטוואן שימוניץ': אמיל וייל (שבועון רפואי. 1954. 46)
אמיל וייל (MTA Department of Biol. and Medical Science Commun. 1956. No. 1 - 3)
אוסקר רושטאש: אודות אמיל וייל ב-10 שנים למותו. (שבועון רפואי. 1964. מס' 44)
הערות שוליים

↑  Több helyen tévesen Dombegyháza
↑  "Halotti bejegyzése a Budapest XII. kerületi állami halotti akv. 1569/1954. folyószáma alatt". נבדק ב-2021-01-05.
אלכסנדר מרמורק

| --- | --- |

 לידה:  19 בפברואר 1865 Melnytsia-Podilska, ממלכת גליציה ולודומריה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  14 ביולי 1923 (בגיל 58) פריז, צרפת 
 ענף מדעי:  מיקרוביולוגיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות באנייה 
 מוסדות:  מכון פסטר 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד 
 
שלט רחוב אלכסנדר מרמורק בתל אביב
אַלֶכְּסַנְדֶר מַרְמוֹרֶק (Alexander Marmorek; 19 בפברואר 1865 –  14 ביולי 1923) היה רופא ומיקרוביולוג יהודי-אוסטרי-צרפתי יליד גליציה ופעיל פוליטי ציוני.
ביוגרפיה

מרמורק נולד ב-19 בפברואר 1865 במיילניצה, גליציה, אוסטריה-הונגריה, בנם של הרופא יוסף מרמורק (1838–1900) ופרידריקה יעקובסון (1838–1921) שניהם מגליציה, שעברו לגור בווינה. אחיו היו האדריכל והמנהיג הציוני אוסקר מרמורק, עורך הדין איזידור מרמורק והסופר שילר (יעקב שאול) מרמורק ושם אחותו - נינה.
לאחר הגימנסיה, מרמורק למד באוניברסיטת וינה, שם סיים כדוקטור, את לימודי הרפואה, ב-1889.
התחתן בפריז, בשנת 1910 עם הרופאה רחל שטיינברג (? - 1878), מבסרביה שעבדה כאורתופדית בבית חולים לילדים בפריז.
פעילותו המדעית

הכשרתו הקלינית הובילה אותו לשמש כמנתח במרפאת מיילדות וגינקולוגיה והוא חקר את נושא אלח דם (Sepsis) ואת חשיבותן של בלוטות הלימפה בהגנה מפני חיידקים וזיהומים. את תוצאות מחקרו הוא פרסם (1894) בספר "Versuch einer Theorie der septischen Krankheiten".
שנה קודם לכן (1893) הוא הוזמן למכון פסטר בפריז ובגיל 28 קיבל שם מחלקה ומעבדה משלו. עד שנת 1900 עבד מרמורק על פיתוח סרום אנטי-סטרפטוקוקלי, שביסס את המוניטין העולמי שלו כבקטריולוג. והקנה לו את אות אביר לגיון הכבוד ובהמשך גם את אות צלב האביר של מסדר פרנץ יוזף .
בשנת 1903 עזב את מכון פסטר ופתח ליד פריז, מעבדה פרטית משלו, בה התמקד בניסיון לפתח סרום כנגד מחלת השחפת. תוצאות מחקרו הביאו לוויכוחים בעולם הרפואה ולבסוף הסתבר שהפיתוח שלו היה חסר תועלת.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בהיותו נתין אוסטרו-הונגרי, נסגר המכון שלו, הוא נאלץ לעזוב את צרפת, יחד עם אשתו וחזר לוינה
תחילה עבד כבקטריולוג בבית החולים למגפות בשכונת קגראן (Kagran) בווינה ולאחר מכן כרופא אזרחי בבית החולים הצבאי בעיר סימרינג (semmering).
בקיץ 1916 הוא עבר לטימישוארה ועד תום המלחמה כיהן שם כראש המעבדה הבקטריולוגית
בתום המלחמה, עבר מרמורק לז'נבה ומשם שב לפריז. עד מותו התמקד בעיקר בשיטות חדשות למלחמה בטיפוס ובסוכרת.
פעילות ציונית

כבר בהיותו סטודנט בווינה, מרמורק ייסד והיה חבר פעיל באגודת הסטודנטים הציונית "קדימה", תנועת הסטודנטים הציונית, הראשונה במערב אירופית (1883).
החל משנת 1896 הוא, אחיו אוסקר וחברו מקס נורדאו השתייכו לחוג החברים, שהיו היועצים והעוזרים הקרובים ביותר של תיאודור הרצל. מרמורק היה איש אמונו של הרצל וניהל מטעמו משאים ומתנים חשובים כגון: המשא ומתן עם אדמונד רוטשילד (אפריל 1898) בנושאים הקשורים למימון הפעילות של התנועה הציונית, המשא ומתן מול יק"א ועוד . הוא ליווה את הרצל בחלק ממסעותיו וסייע בידו בהפצת הרעיון הציוני.
בשנת 1988 הרצל מינה אותו למועצת הפיקוח של "הבנק היהודי הקולוניאלי" (יחד עם: ד”ר מכס נורדוי, מנחם אוסישקין, יחיאל צ’לנוב, ד“ר מנדלשטם,, יונה טיומקין, שמואל שור, קרל הרבסט, שלמה רוזנהק, מוריץ שנידר, אשר קוקש, ליאופולד כהן, אוסקר מרמורק, ריכרד גוטהייל, ישראל ייֶלסקי, איסידור יאסינובסקי, מ. ברנשטיין-כהן, שמואל פינלס, וְ אֶלמן)
בקונגרס הציוני החמישי בשנת 1901 הציע מרמורק לחייב את כל הציונים לחתום כמנויים על העיתון "די ולט" (בגרמנית: Die Welt ובעברית: "העולם"), כדי לסייע בהידוק הקשרים בין כל האגודות הציוניות בעולם וגם כדי לסייע במימון פעילותם של הרצל וההנהלה הציונית. הרצל תמך בהצעה, אך זו לא התקבלה.
מרמורק נטל חלק והיה חבר ההנהלה באחד עשר הקונגרסים הציוניים הראשונים (1897–1913).
מרמורק היה בין המתנגדים ל"תוכנית אוגנדה", שירדה מעל הפרק ב-1905. בכל אשר להתיישבות המונית בארץ ישראל, מרמורק היה מהמתנגדים ל"ציונות המעשית", עד לקבלת ערבויות מספקות מהמעצמות ועל פי החוק הבינלאומי.
הקונגרס הציוני הי"א, שנערך בווינה (1913) התקיים לאחר שכבר הוכרע שהכיוון הוא ה"הציונות המעשית". מרמורק היה ב"אופוזיציה" מול ההנהלה ובנאומו עמד על כך שלא יוצאו כספים מהבנק היהודי ולא ישתמשו במשאבים הכספיים של הארגון, עד למועד שבו תועבר פלסטין ליהודים, על פי המשפט הבינלאומי.
בקונגרס הראשון שלאחר המלחמה, שנערך בלונדון (1920) הוא נאם שוב והתנגד לתוכניתו המעשית של חיים ויצמן וקבע בנאומו שהצהרת בלפור והמנדט הבריטי, אינם תנאים מספיקים ליצירת מדינה יהודית ושוב חזר על עמדתו שיש לפעול ולקבל הכרה בין לאומית למהלך.
במחאה על כך שגישתו לא התקבלה, הוא נעדר מהקונגרס הציוני שנערך, שנה לאחר מכן, בקרלסבד (1921) .
בשנותיו בפריז, מרמורק הקים כמה מוסדות צדקה ליהודים שהגיעו ממזרח אירופה וכן ייסד "אוניברסיטה עממית יהודית" (Université juive populaire) הציוני האוסטרי) וכן היה בין מייסדי הירחון הציוני פריז "L'Echo Sioniste" ויו"ר הארגון הציוני בצרפת.
הנצחה

על שמו נקרא המושב כפר מרמורק, שהפך ברבות השנים לשכונה ברחובות (וכתוצאה מכך גם קבוצת הכדורגל של השכונה, הפועל מרמורק), וכן רחוב בתל אביב.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Deutsche Biographie, Marmorek, Alexander - Deutsche Biographie, www.deutsche-biographie.de (בגרמנית)
↑  על כך תעיד העובדה שהוא היה האחרון שהרצל דיבר איתו על עבודתו הציונית, בהיותו כבר על ערש דווי, ארבעה ימים לפני מותו של הרצל. ראה: הרצל, חייו ופעילותו, מאת: שמואל ליב ציטרון, בפרויקט בן יהודה,

https://benyehuda.org/read/7392#ch1
↑  בנימין זאב הרצל, תרגום מגרמנית: אשר ברש, ר' בנימין, ספרי הימים - כרך ג, מובא בפרויקט בן יהודה
https://benyehuda.org/read/35740
↑  זלמן דוד לבונטין, פרקים: עובדות נשכחות מעבודת ההסתדרות הציונית, פרויקט בן יהודה פרק ד'
↑  בנימין זאב הרצל, תרגום מגרמנית: מיכל ברקוביץ, מויכוחי הקונגרס החמישי, פרויקט בן יהודה
↑  הרצל, תיאודור. אלטנוילנד. מגרמנית: שמואל שניצר. חיפה : חברה להוצאת ספרים, 1961. עמ' 133.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265049905171  GND: 137363389  ISNI: 0000 0000 6689 7843  VIAF: 81564219   WorldCat (עם VIAF): 81564219
ויליאם לם

ערך זה עוסק במדינאי הבריטי ויליאם לם. אם התכוונתם לרופא האנגלי ויליאם לם, ראו .
ויליאם לם, ויקונט מלבורן השני (באנגלית: William Lamb, 2nd Viscount Melbourne, ידוע בדרך כלל בכינוי לורד מלבורן;‏ 15 במרץ 1779 – 24 בנובמבר 1848) היה מדינאי בריטי מהמפלגה הוויגית שכיהן כשר הפנים וכראש ממשלת בריטניה. הוא ידוע בעיקר בשל החניכה בנבכי הפוליטיקה שהעניק למלכה ויקטוריה בשנות מלוכתה הראשונות. היסטוריונים אינם מדרגים אותו כאחד מראשי ממשלת בריטניה הבולטים, שכן בתקופות כהונתו לא נלחמה בריטניה במלחמות כלשהן, לא היו ענייני פנים בוערים על הפרק, לא הושגו הישגים משמעותיים ולא נוסחו רעיונות חשובים, אך הם מציינים שהוא היה אדם ישר שלא חיפש לקדם את עצמו.
ראשית חייו

לם נולד בלונדון למשפחה אריסטוקרטית מחוגי המפלגה הוויגית. הוא היה בנם של פניסטון לם (Peniston Lamb), ויקונט מלבורן הראשון, ושל אשתו אליזבת'. התחנך באיטון קולג' ובטריניטי קולג' שבקיימברידג' והתחבר לקבוצת רומנטיקנים רדיקלים כמו פרסי ביש שלי ולורד ביירון. ב-1805 ירש את אחיו הבכור כיורש העצר לתוארו של אביו ונשא לאישה את ליידי קרוליין פונסונבי. בשנה שלאחר מכן נבחר לפרלמנט כנציג המפלגה הוויגית מטעם מחוז הבחירה של לאומינסטר (Leominster). בבחירות של 1806 נבחר מטעם מחוז הבחירה של הדינגטון (Haddington) ובבחירות שנערכו שנה לאחר מכן נבחר מטעם מחוז פורטרלינגטון (Portarlington), שאותו המשיך לייצג עד שנת 1812.
לם עלה לראשונה לתודעה הציבורית מסיבות שהיה מעדיף להימנע מהן: אשתו ניהלה רומן עם הלורד ביירון. השערורייה הייתה לשיחת הכלל בבריטניה של שנת 1812. ארבע שנים לאחר מכן פרסמה קרוליין לם רומן גותי בשם "גלנרבון" (Glenarvon), שתיאר הן את נישואיה והן את הרומן עם הלורד ביירון בצורה מחרידה שאף גרמה ללם למבוכה גדולה יותר והוא הושם ללעג בקריקטורות שפורסמו אודות הפרשה אז. בסופו של דבר התפייסו בני הזוג, ואף שב-1825 נפרדו, מותה של קרוליין ב-1828 השפיע על לם קשות.
ב-1816 הביע את דעתו שכוויגי הוא מחויב לעקרונותיה של המהפכה המהוללת, אך התנגד לרפורמות בשיטת הבחירה והצביע בעד השעייתו של חוק הביאס קורפוס ב-1817, כאשר פרצו בבריטניה מרידות.
סימן ההיכר של לם הייתה הפשרנות. למרות היותו ויגי, קיבל את משרת המזכיר הראשי לאירלנד בממשלותיהם המתונות מטעם המפלגה הטורית בהנהגתם של ג'ורג' קנינג ושל הלורד גודריץ'. עם מות אביו ב-1828, ירש את תואר האצולה שלו כויקונט מלבורן ועבר לבית הלורדים. הוא בילה כ-20 שנה בספסלים האחוריים של בית הנבחרים ולא התבלט מבחינה פוליטית.
שר הפנים

כאשר הוקמה הממשלה הוויגית בראשותו של הלורד גריי בנובמבר 1830 מונה לם כשר הפנים. במהומות שאירעו בשנים 1830–1832 פעל במרץ ובנחישות. הוא סירב להיעזר בכוחות הצבאיים לדיכוי המהומות והעדיף להשתמש בכוחות השיטור ובתי המשפט.
ראש ממשלה

לאחר התפטרות הלורד גריי מתפקיד ראש הממשלה ביולי 1834 מינה המלך מחליף משורות המפלגה הוויגית, שכן הטורים לא היו חזקים מספיק כדי להשיג רוב בבית הנבחרים. מלבורן היה האיש שהיה מקובל הן על המלך והן על המפלגה. הוא היסס כשקיבל את ההזמנה לדון עם המלך על הקמת ממשלה חדשה. מלבורן חשב שהוא לא ייהנה מעומס העבודה שכרוכה בתפקיד, אך לא רצה לגרום לחבריו ולמפלגה לשקוע.
רבות מהפעולות וההחלטות שביצע מלבורן נבעו מפשרה. כאריסטוקרט, העדיף לשמור על הסטטוס קוו. הוא התנגד לחוק הרפורמה של 1832 שהוצע על ידי הוויגים, בטענה ששוויון הזכויות לקתולים לא מומש במלואו, אך הסכים באי רצון מתוך צורך למנוע איום של מהפכה. מאוחר יותר התנגד לביטול חוקי הדגן בטענה שלא רק ששוויון הזכויות לקתולים נכשל, אלא גם שחוק הרפורמה לא היטיב את מצבו של העם.
התנגדותו של המלך ג'ורג הרביעי לרפורמה של הוויגים הובילה לפיטוריו של מלבורן בנובמבר. לטורים תחת הנהגתו של רוברט פיל ניתנה ההזדמנות להרכיב ממשלה. כישלונו של פיל לזכות באמונו של בית הנבחרים שנבחר בבחירות של ינואר 1835, גרם לכך שבאפריל חזר מלבורן לתפקידו כראש ממשלה. הייתה זו הפעם האחרונה בה מונרך בריטי ניסה למנות ממשלה בניגוד לדעתו של הרוב בפרלמנט.
ראש ממשלה > סחיטה

בשנה שלאחר מכן היה שוב מלבורן מעורב בשערוריית מין. בפעם הזאת היה הקורבן לניסיון סחיטה על ידי בעלה של ידידה קרובה, אשת החברה והסופרת היפהפייה קרוליין נורטון. בעלה דרש 1,400 ליש"ט וכאשר נדחה האשים את מלבורן בניהול רומן עם אשתו. באותה תקופה שערורייה כזאת הייתה יכולה לחסל את עתידו של פוליטיקאי בכיר. המלך והדוכס מוולינגטון האיצו במלבורן להישאר בתפקידו. לאחר שנורטון הפסיד בבית המשפט, ניתק מלבורן את קשריו עם קרוליין נורטון.
ראש ממשלה > המלכה ויקטוריה

מלבורן היה ראש הממשלה כאשר עלתה המלכה ויקטוריה לכס המלוכה ביוני 1837. בהיותה חודש לאחר יום הולדתה ה-18,  השתחררה זה עתה מהשפעתה הדומיננטית של אמה, הדוכסית מקנט, ושל היועץ שלה ג'ון קונרוי (Conroy). בארבע השנים הבאות הדריך מלבורן את המלכה במסתרי הפוליטיקה והשניים נעשו ידידים. ויקטוריה צוטטה כאומרת שהיא מחשיבה את מלבורן כאביה (אביה מת בהיותה בת שמונה חודשים ובתו של מלבורן מתה בגיל צעיר). למלבורן ניתנה דירה פרטית בטירת וינדזור ושמועות בלתי מבוססות נפוצו באותה תקופה שהמלכה תינשא למלבורן המבוגר ממנה ב-40 שנה. חניכתה של ויקטוריה הייתה שיא הקריירה של מלבורן. הוא בילה 4–5 שעות ביום בפגישות עם המלכה ובהתכתבות איתה והיא מצידה הגיבה בהתלהבות וספגה את החוכמה שהוא העניק לה.
במאי 1839 הובילה התפטרותו של מלבורן למה שנקרא "משבר חדר השינה". ראש הממשלה המיועד, רוברט פיל ביקש שהמלכה תפטר כמה מבנות הלוויה שלה שהיו נשותיהם ובנותיהם של חברי הפרלמנט מהמפלגה הוויגית, בטענה שהמלכה צריכה להימנע ממשוא פנים כלפי המפלגה שבשלטון. כאשר סירבה ויקטוריה להיעתר לדרישה, סירב פיל להרכיב ממשלה חדשה ומלבורן שוכנע להישאר בתפקידו כראש ממשלה.
מלבורן הותיר אחריו שורה ארוכה של חקיקות, לא כמו זו של הלורד גריי, אך החוקים שחוקק היו חשובים למדי. בין הפעולות שנקט הממשל שלו היו הפחתת מספרן של העבירות הכלכליות, רפורמה בממשל המקומי והרפורמה בחוק העניים. ב-25 בפברואר 1841 התקבל מלבורן כחבר בחברה המלכותית.
סוף חייו

לאחר התפטרותו הסופית באוגוסט 1841 המשיכה המלכה להתכתב איתו, אך ההתכתבות נפסקה בסופו של דבר, שכן נתפסה כמעשה לא ראוי. תפקידו של מלבורן כחונך המלכה הסתיים כאשר החלה להסתמך על בעלה הנסיך אלברט וכן על עצמה. על שמו של מלבורן קרויה העיר מלבורן שבאוסטרליה, שהוקמה בעת כהונתו כראש ממשלה.
אימרה דויטש (רופא)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 בספטמבר 1896 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  8 בנובמבר 1944 (בגיל 48) Melk concentration camp, אוסטריה 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 תפקידים:  רופא, אורולוג, כירורג 
 בן או בת זוג:  אנה אדלר (1925–1944) 
 צאצאים:  אילש דשי 
 
אימרה דויטש (בהונגרית: Deutsch Imre; בודפשט, 30 בספטמבר 1896 – מחנה הריכוז מאוטהאוזן, 8 בנובמבר 1944) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, אורולוג, כירורג, אביו של אילש דשי (1931–2018), סבו של העיתונאי יאנוש דשי.
ביוגרפיה

אימרה דויטש נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף דויטש (1872–1945), רואה חשבון מסחרי, ושל מתילד וייצנר (1873–1939). הוא למד באוניברסיטת פטר פאזמאן בבודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד). במלחמת העולם הראשונה שירת בחזית במשך עשרים חודשים ונפל בשבי האיטלקי. עם שובו המשיך בלימודיו ובשנת 1922 קיבל את ההסמכה באורולוגיה. מ-1919 עד 1921 עבד כסטודנט לרפואה במעבדה של פוליקליניקת Charité, ומ-1922 עד 1928 היה עמית במחלקה לאורולוגיה בראשות פרופסור גזה אייש. בין השנים 1922–1944 היה רופא במחלקה לאורולוגיה של המוסד הלאומי לביטוח סוציאלי (דומה לקופת חולים), ולאחר מכן סגן הרופא הראשי המוסד (הארצי). בין השנים 1938–1941 שירת בצבא ארבע פעמים כרופא צבאי, ועל כך קיבל מדליות הנצחה. לאחר מכן, כיהודי היה מוגבל במקומות עבודתו על כן בשנים 1942–1944 הוא היה הרופא הראשי של בית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' (כיום ששמו המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילה היהודית של פשט, ובין ינואר לבין אפריל 1944 היה הרופא הראשי ומנהל המחלקה האורולוגית של בית אבות סיעודי לקשישים (בודפשט).
בין 1919 לבין 1923 הוא היה חבר צוות פנימי וכתב של כתב העת "רפואה" (Gyógyászat)
בין 1926 לבין 1939 הוא היה עורך המדור האורולוגי של כתב העת "סקירה דרמטולוגית, אורולוגית וונרולוגית" (Bőrgyógyászati, Urológiai és Venerológiai Szemle)
בין השנים 1938–1939 היה סגן העורך הראשי של כתב העת "אורולוגיה הונגרית" (Magyar Urológia).
באפריל 1944 נשלח לספר באזור טרנסילבניה כרופא אזורי ומשם גורש למחנות ההשמדה אושוויץ ולאחר מכן למאוטהאוזן ביוני, שם עבד במחצבה. הוא נפטר בנובמבר 1944.
אשתו, אנה אדלר (1899–1994), הייתה רופאת שיניים, רופאה ראשית, בתם של הרב אילש אדלר, תאולוג, ושל ינקה קרמר, אותה נשא לאישה ב-5 בפברואר 1925, בבודפשט.
מחקריו וכתביו

מקרי פלסטיקה של השופכה (רפואה, 1923, מס' 20)
בדיקת תפקודי כליות שתנני (carbamid) בניתוח. עם בלה ראדו. (Medical Weekly, 1926, מס' 32)
סקירה כללית של המחלות האורולוגיות הכירורגיות של הילדות במונחים של הליכי בדיקה מודרניים (רפואה, 1927, מס' 47)
מעמד פשוט להרכבה של ציסטוסקופ (רפואה, 1929, מס' 12)
אורוליתיאזיס בילדות (רפואה, 1930, מס' 33)
מחקרים על השפעת חיידקים אורופתוגנים על ריכוז ההידרוגנציה של שתן נגוע. עם פאל פודור. (רפואה, 1934, מס' 38)
הערות על האורולוגיה של הילדות (רפואה, 1936, מס' 19)
לקריאה נוספת

נתוניו במוזיאון הספרותי פטפי
Dési János (2012. április 7.). „Dr. Deutsch Imre rövid életrajza”. Népszava (Magyarország)
Gulyás Pál: Magyar írók élete és munkái – új sorozat I–XIX. Budapest: Magyar Könyvtárosok és Levéltárosok Egyesülete. 1939–1944., 1990–2002, a VII. kötettől (1990–) sajtó alá rendezte: Viczián János (Pál Gulyás: פאל גויאש: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים - סדרה חדשה I - XIX. בודפשט: אגודת הספרנים והארכיונאים ההונגרים. 1939–1944).
הערות שוליים

↑  "Holocaust Survivors and Victims Database".
↑  "Szülei házasságkötési bejegyzése a Budapest VII. kerületi polgári házassági akv. 350/1895. folyószáma alatt".
↑  אנה אדלר רופאת שיניים
↑  אנה אדלר ביוגרפיה
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest VII. kerületi polgári házassági akv. 143/1925. folyószáma alatt".
אנטל גוט

| --- | --- |

 לידה:  31 במרץ 1886 Corod, רומניה 
 פטירה:  1938 (בגיל 51 בערך) פריז, צרפת 
 מדינה:  הונגריה 
 תפקיד:  member of National Assembly of Soviets (Hungary) (1919–1919)  קומיסר העם (1919–1919) 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית ההונגרית 
 
אנטל גוט (בהונגרית: Guth Antal; סמושקורוד, 31 במרץ, 1886 – פריז, אחרי 1938) היה רופא יהודי-הונגרי, בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בין ה-3 באפריל 1919 עד ה-24 ביוני, היה קומיסר העם (שר בממשלה) לענייני עבודה וגם הבריאות (הציבורית), המתרגם הראשון של הקפיטל, ספרו של קרל מרקס להונגרית.
קורות חיים

אנטל גוט נולד במשפחה יהודית כבנם של אדה גוט ושל אאוגניה מיטלמן. לימים המיר את היהדות בנצרות הרומית-קתולית. לפני שהתחיל את הקריירה הפוליטית שלו, עבד בכתב העת השבועון הרפואי. ב-31 ביולי 1915, בבודפשט, נשא לאישה את היינריך אליס גאורגינה מאריה קרולינה, סטודנטית לרפואה. ממנה התגרש בשנת 1917. במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש כרופא צבאי בסולנוק, שם התוודע לתנועה הסוציאל-דמוקרטית. הוא הצטרף בסולנוק למפלגת הקומוניסטים של הונגריה שנוסדה ב-24 בנובמבר 1818, ובתחילת 1919 התמנה ליו"ר המפלגה בסולנוק. אחרי שרוב הנהגת המפלגה נעצרה בפברואר, גוט השתתף בעבודת מה שנקרא אז "הוועד המרכזי השני". במהלך הרפובליקה הסובייטית ההונגרית דז'ה בוקאני מינה אותו כקומיסר העם לעבודה ורווחה, והוא קיבל את מינויו ב-24 במרץ. מסוף החודש שלאחר מכן, הוא היה בחזית כמפקד קטע בחזית. ב-9 במאי 1919 הצהיר ב"עיתון האדום" כך:
" [...] סוף סוף תתקיים סוציאליזציה של הפעולה הרפואית [...]. המטרה היא שלכל האנשים העובדים תהיה גישה לטיפול רפואי הולם ולתרופות. באופן זמני נשיג מטרה זו על ידי הרחבת הפעילות של קופות ביטוח העובדים בהיקף נרחב, כי בקרוב כל הפרולטרים העובדים יהפכו לחברים בקופות."
בכך הוא הרגיע את הרופאים, וגם את הרופאים מחוץ לקרן, לגבי ההתפתחויות הצפויות. ב-17 במאי 1919 הוזמן על ידי הסוציאל-דמוקרט ז'יגמונד קונפי לחקור את אירועי "מהפכת הנגד" בסקשפהרוואר. ב-19 במאי, מטעם המועצה השלטונית המהפכנית, מונה לנציב (מושל) של מחוז פייר, וב-24 ביוני נבחר לנציב העם לרווחת הציבור ולבריאות הציבור. בנוסף, היה חבר במנהלת מועצת העובדים והצבא המרכזית של בודפשט, כמו גם במועצת העיר, האספה הלאומית של המועצות וועדת הניהול המרכזית של הפדרציה שנבחרה על ידי האספה הלאומית. לאחר נפילת הרפובליקה, במשטר החדש, החליטו בין היתר, למנות ועדה בת 15 חברים בהתאחדות הרפואית המלכותית של בודפשט, כדי להציע גירוש 22 חברים ולנזוף ב-11 חברים נוספים, זאת בהצבעה מיוחדת. האספה הכללית התכנסה ב-19 במאי 1920. גם אנטל גוט נכלל בין המגורשים מההתאחדות. לאחר נפילת הרפובליקה גוט היגר לווינה, שם, על פי לקסיקון של תולדות תנועת הפועלים, הוא תרגם את הכרך הראשון של הקפיטל של קרל מרקס. באוקטובר 1919 הוא נעצר בווינה באשמת ניסיון סחיטה ואיומים ונמסר לבית המשפט הלאומי של וינה. על פי גיליון העיתון של בודפשט משנת 1928, גוט היה אז בברית המועצות. מאוחר יותר עבר לצרפת ומת בפריז במועד לא ידוע, אך אחרי שנת 1938. ייתכן וכבר בתקופת הכיבוש הגרמני.
ראו גם

Verbai Lajos: Adósai vagyunk még emlékének. Guth Antal születésének 100. évfordulójára. Népszava, 1986. 75. sz. 7. o.
A Forradalmi Kormányzótanács jegyzőkönyvei 1919. Szerk. Imre Magda és Szűcs László. Budapest, 1986, Akadémiai Kiadó.
Révai Új Lexikona. Főszerk. Kollega Tarsoly István. Szekszárd, Babits, 1996-.
Új magyar életrajzi lexikon. Főszerk. Markó László. Bp., Magyar Könyvklub.
A tanácsköztársaság Fehér megyében. Székesfehérvár, 1969.
[Győri Tibor]: Dr. Guth Antal. Szolnok, 1974.
לקריאה נוספת

מתיאש ראקושי : זכרונות (1892–1925) כרך 2. בודפשט.
אלברט וארי : קורבנות השלטון האדום בהונגריה. בודפשט
אנטל גוט. אינדקס ביוגרפי הונגרי. מוזיאון הספרות של פטפי
יצירותיו של אנטל גוט בקטלוג הספרייה הלאומית על שם סצ'ני
פרוטוקול מועצת השלטון המהפכנית 1919 . Ed. מגדה אימרה ולאסלו סיץ'. בודפשט, 1986,
יוז'ף בלן : ממשלות הונגריה1987
הערות שוליים

↑  Kövendi Judit: Jász Dezső, a forradalmár publicista. Budapest, 6. évf. 2. sz. (1968) 13. o.
↑  Váry Albert. A vörös uralom áldozatai Magyarországon. Budapest: HOGYF EDITIO. ISBN 978 963 848 400 0.
↑  A házasságkötés bejegyezve a Budapest II. ker. állami házassági akv. 461/1915. folyószáma alatt.
↑  Budapesti kir. törvényszék 33313/1917. sz. ítélet.
↑  "Világháború, forradalom, terror, Trianon. 1918 október: „ Ezt a háborút elvesztettük!". SlidePlayer.
↑  Kizárás és megrovás az Orvosegyesületben. Budapesti Hírlap, 40. évf. 128. sz. (1920) 3. o.
↑  Bécsben letartóztatott népbiztos. Budapesti Hírlap, 39. évf. 93. sz. (1919) 5. o.
↑  Hová tűntek a magyar tanácsköztársaság hírhedt népbiztosai. Budapesti Hírlap, 48. évf. 1. sz. (1928) 8. o.
מלון שרתון תל אביב

| --- | --- |

 מיקום:   תל אביב-יפו, ישראל
 דירוג:  5 כוכבים
 סוג המלון:  מלון יוקרה
 גובה:  81 מ' 
 קומות:  20
 מעליות:  4
 בניית המלון
 תאריך פתיחה:  1977 
 אדריכל:  ורנר יוסף ויטקובר, יעקב רכטר 
 קואורדינטות:  32°04′39″N 34°46′00″E﻿ / ﻿32.07737°N 34.76676°E﻿ / 32.07737; 34.76676
 האתר הרשמי
 תבנית:לשוניות2
 
לוחית זיכרון לבית האדום בכניסה למלון שרתון בתל אביב
מלון שרתון תל אביב הוא בית מלון של רשת מלונות שרתון הבין־לאומית, השוכן על רכס הכורכר מעל חוף תל אביב ברחוב הירקון 115. המלון נחשב אחד היוקרתיים בעיר.
המלון הוקם על ידי אנשי העסקים היהודים-גרמנים איגנץ בוביס ואמיליו ברונס ומשקיעים נוספים, ונחנך בשנת 1977.
מלון שרתון הישן

קודם לכן פעל מלון אחר בשם שרתון בתל אביב, מצפון לגן העצמאות, והעניק את שמו לחוף הסמוך שנקרא "חוף שרתון" ונודע גם כ"חוף מציצים" בעקבות הסרט "מציצים" שצולם בחוף. המלון הישן החליף בעלים, שינה את שמו ל"פאלאס", ונהרס ב-1990.
המלון הנוכחי

מבנה המלון הנוכחי הוקם במקום בו ניצב קודם לכן הבית האדום, מבנה אשר שימש בין היתר את מועצת פועלי תל אביב ויפו ואת מרכז הנוער העובד והלומד. חוף הים המשתרע למרגלותיו הוא "חוף גורדון". המלון נבנה כחלק מרשת "לרום" והועבר ב-1977 לרשת מלונות שרתון. בניין המלון מתנשא לגובה של 81 מטר ובו 22 קומות. בבנין בריכת שחייה והוא מציע לאורחיו 315 חדרים ו-23 סוויטות.
בית המלון תוכנן על ידי האדריכלים ורנר יוסף ויטקובר (שתכנן גם את מלון שרתון הראשון שנהרס) ויעקב רכטר.
בסמוך למלון, ברחוב הירקון 155, שוכן מלון "הרודס תל אביב" שפעל עד 2011 תחת שמות אחרים - "לאונרדו פלאזה תל אביב", "שרתון מוריה תל אביב" ועוד. שני המלונות פעלו תחת רשת שרתון העולמית, אך נמצאו בבעלויות שונות והופעלו בידי חברות שונות.
בכניסה למלון וכן בגינה קטנה לידו נמצאות לוחיות זיכרון לבית האדום שעמד במקום מקודם.
המלון המודרני והיוקרתי הזה משקיף על החוף ועל טיילת שלמה להט, ונמצא במרחק 4 דקות הליכה מתחנת האוטובוס הקרובה ו-3 ק"מ מתיאטרון הקאמרי.
החדרים במלון משקיפים על הים. בחדרים המשודרגים יש גם אזור ישיבה ומרפסת . בסוויטות יש גם סלון. המלון מציע שירות חדרים.
במלון שרתון יש 3 מסעדות בנוסף לטרקלין עם בר בלובי. שירותי המלון הנוספים כוללים בריכה חיצונית, חדר כושר וספא עם חמאם.
גלריית תמונות

המבנה מצפון
מראה מכיוון דרום
לעת ערב