אלג'יריה הצרפתית
השלטון הצרפתי > מעמד אישי נפרד > מעמד מאז 1865

נפוליאון השלישי היה הנשיא הנבחר הראשון של הרפובליקה הצרפתית השנייה לפני שהפך לקיסר הצרפתים במשאל העם של האימפריה הצרפתית השנייה ב-1852 לאחר ההפיכה הצרפתית ב-1851. בשנות ה-60 של המאה ה-19, בהשפעת איסמאל אורבן, הוא הציג את מה שנועד לרפורמות ליברליות באלג'יריה, תוך קידום המודל הקולוניאלי הצרפתי של התבוללות, לפיו העמים הקולוניאליים יהפכו בסופו של דבר לצרפתים. הרפורמות שלו זכו להתנגדות מצד קולוניסטים באלג'יריה, וניסיונותיו לאפשר למוסלמים להיבחר לאספה חדשה לכאורה בפריז נכשלו.
עם זאת, הוא פיקח על צו משנת 1865 (sénatus-consulte du 14 juillet 1865 sur l'état des personnes et la naturalization en Algérie) ש"קבע שכל ילידי המושבה נמצאים בסמכות השיפוט הצרפתית, כלומר אזרחים צרפתים הכפופים לחוקים הצרפתיים", ואפשרו לאלג'יראים ערבים, יהודים וברברים לבקש אזרחות צרפתית - אך רק אם הם "ויתרו על דתם ותרבותם המוסלמית".
זו הייתה הפעם הראשונה שהילידים הורשו לקבל אזרחות צרפתית, אך אזרחות כזו לא תאמה את המעמד המיוחד, מה שאפשר להם לחיות במסגרת המסורות המוסלמיות.
פלנדין טען כי אזרחות צרפתית אינה מתיישבת עם מעמד מוסלמי, שכן יש בה חוקים מנוגדים בנושאי נישואין, דחיה, גירושין ומעמדם המשפטי של ילדים.
קלוד אלפונס דנגל, סנטור, טען גם כי הדתות המוסלמיות והיהודיות מאפשרות פוליגמיה, דחייה וגירושים.
מאוחר יותר, אזדין האדור טען שצו זה כונן את "המבנה הפורמלי של אפרטהייד פוליטי". מאחר שמעטים בלבד היו מוכנים לזנוח את ערכי הדת שלהם (שנתפשה ככפירה), במקום לקדם התבוללות, הייתה לחקיקה השפעה הפוכה: עד 1913, רק 1,557 מוסלמים קיבלו אזרחות צרפתית.
עונשים מיוחדים נוהלו על ידי ראשי השבט או הקאדים, אך מכיוון שמערכת זו לא הייתה הוגנת, הוחלט על ידי Circulaire ב-12 בפברואר 1844 להשתלט על הקנסות הספציפיים הללו. קנסות אלו הוגדרו בצווים שונים של המחוז, ולימים נודעו בשם Code de l'indigénat. חוסר קודיפיקציה פירושו שאין סיכום טקסט מלא של הקנסות הללו.
ב-28 ביולי 1881, חוק חדש (loi qui confère aux Administrateurs des communes mixtes en territoire civil la répression, par voie disciplinaire, des infractions spéciales à l'indigénat) הונהג רשמית במשך שבע שנים לעזור לפקידות. הוא אפשר לפקידי המחוז להטיל קנסות מידיים למוסלמים ללא הליך משפטי הולם, ולחלץ מיסים מיוחדים. חוק זמני זה חודש על ידי חוקים זמניים אחרים: החוקים מיום 27 ביוני 1888 לשנתיים, 25 ביוני 1890, 25 ביוני 1897, 21 בדצמבר 1904, 24 בדצמבר 1907, 5 ביולי 1914, 4 באוגוסט 1920, 12 ביולי ו-30 בדצמבר 1922. עד 1897, ניתן היה להמיר את הקנסות לעבודות כפייה.
בשנת 1881, פול לירוי-ביוליה הקים את Société française pour la protection des Indigènes des colonies (החברה הצרפתית להגנה על ילידים) כדי להעניק לילידים זכות הצבעה.
בשנת 1887 הציעו אנרי מישלן ואלפרד גולייר את התאזרחותם של הילידים, תוך שמירת המעמד האישי מהחוק המקומי אך הסרת המעמד האישי של זכות משותפת מהקוד האזרחי.
בשנת 1890, אלפרד מרטינו הציע התאזרחות צרפתית מתקדמת של כל הילידים המוסלמים החיים באלג'יריה.
בשנת 1911, La revue indigène פרסם כמה מאמרים חתומים על ידי פרופסורים למשפטים (אנדרה וייס, ארתור ז'ירו, שארל דה בק ואז'ן אודינה) הדוגלים באזרחות של הילידים עם מעמדם.
בשנת 1912, תנועת Jeunes Algériens טענה במניפסט שלה כי ההתאזרחות עם מעמדם ועם התנאים של הילידים האלג'יריים.
בשנת 1909, 70% מכלל המיסים הישירים באלג'יריה שולמו על ידי המוסלמים, למרות העוני המחפיר שלהם.
הזדמנויות למוסלמים השתפרו מעט משנות ה-90 של המאה ה-19, במיוחד לאליטות עירוניות, מה שסייע להבטיח השלמה עם כניסתו לתוקף של חוק הגיוס לצבא למוסלמים ב-1911.
נפוליאון השלישי קיבל עצומה שנחתמה על ידי יותר מ-10,000 יהודים מקומיים בבקשה לקבל גישה קולקטיבית לאזרחות צרפתית. זה היה גם הרצון, בין 1865 ל-1869, של ה-Conseils généraux des départements algériens. היהודים היו החלק העיקרי באוכלוסייה שחשקה נפשו באזרחות צרפתית.
תחת הרפובליקה הצרפתית השלישית, ב-24 באוקטובר 1870, בהתבסס על פרויקט מתקופת האימפריה הצרפתית השנייה, אדולף כרמיה, מייסד ונשיא כל ישראל חברים ושר המשפטים של ממשלת ההגנה הלאומית של מק-מהון. הסכם זה כלל סדרה של שבעה צווים הקשורים לאלג'יריה, כשהבולט ביותר הוא מספר 136 הידוע כצו כרמיה שהעניק אזרחות צרפתית ליהודים אלג'יריים. גזרה אחרת, שמספרה 137, התייחסה למוסלמים ולזרים ודרשה גיל 21 כדי לבקש אזרחות צרפתית.
בשנת 1870, ממשלת צרפת העניקה ליהודי אלג'יריה אזרחות צרפתית במסגרת צו כרמיה, אך לא למוסלמים. משמעות הדבר היא שרוב האלג'יראים עדיין היו 'נתינים צרפתים', התייחסו אליהם כאל מושאים של החוק הצרפתי, אך הם עדיין לא היו אזרחים, עדיין לא יכלו להצביע, ולמעשה היו ללא הזכות לאזרחות.
ב-1919, לאחר השתתפותם של 172,019 אלג'יראים במלחמת העולם הראשונה, חוק ז'ונאר הקל את הגישה לאזרחות צרפתית למי שעמד באחד מכמה קריטריונים, כמו עבודה עבור הצבא הצרפתי, בן שלחם במלחמה, לדעת לקרוא ולכתוב בשפה הצרפתית, בעל תפקיד ציבורי, נשוי או ילד של אזרח צרפתי. חצי מיליון אלג'יראים קיבלו פטור ממעמד הילידים, ומעמד זה התבטל בשנת 1927 בעיירות המעורבות אך נשאר תקף בערים אחרות עד לביטולו ב-1944.
מאוחר יותר, אזרחותם של היהודים נשללה על ידי ממשלת וישי בתחילת שנות ה-40, אך הוחזרה ב-1943.