stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נחל יקנעם

| --- | --- |

עמק נחל יקנעם, צילום מתל יקנעם. מבט לכיוון דרום
 מידע כללי
 אורך:  כ־5 ק"מ
 גובה מוצא הנהר:  כ־200 מטרים
 יובלים:  נחל רקפת 
 שפך:  נחל קישון 
 מדינות באגן הניקוז:  ישראל 
  (למפת הכרמל מוגדלת) נחל יקנעם(למפת הכרמל רגילה) נחל יקנעם(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל יקנעם(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל יקנעם
 
עמק נחל יקנעם, וכביש 6 (בעבר 70) העובר בעמק
נַחַל יָקְנְעָם (שם בערבית: ואדי אלמלח) מהווה גבול גאוגרפי בין הר הכרמל ורמות מנשה. תחילתו בגובה כ-200 מטר מעל פני הים ליד מחלף אליקים בקו פרשת המים. אורכו של הנחל 5 ק"מ. הנחל יורד בתלילות לכיוון צפון-מזרח ונשפך לנחל קישון מצפון ליקנעם ליד כביש 722 צפונית-מזרחית לצומת התשבי. הנחל הוא חלק מהדרך הקרויה ואדי מילק.
נחל יקנעם הוא נחל אכזב. אפיק הנחל עובר בעמק עמוק ורחב למדי, המהווה גבול ברור בין הכרמל השוכן מצפון מערב לאפיק הנחל ובנוי בעיקר מסלע גיר קשה, לבין אזור רמות מנשה מדרום מזרח הבנוי מגבעות קירטון רך. מדרונות אפיק הנחל מיוערים. בצד הצפוני על הכרמל צמחיית חורש טבעי. ובצד רמות מנשה יער אורנים נטוע.
נחל יקנעם מוזכר בספר יהושע פרק יט, יא כגבול נחלתו של שבט זבולון: ”וְעָלָה גְבוּלָם לַיָּמָּה וּמַרְעֲלָה, וּפָגַע בְּדַבָּשֶׁת; וּפָגַע, אֶל-הַנַּחַל, אֲשֶׁר, עַל-פְּנֵי יָקְנְעָם.”
עמק הנחל שימש מתקופות קדומות כדרך חשובה. העמק היה חלק מדרך הים. בפתח הכניסה לעמק הנחל מכיוון צפון נמצא תל יקנעם. מצביאיו של תחותמס השלישי הציעו במאה ה-15 לפנה"ס את הדרך הזאת כדרך חלופית לדרך שעברה בנחל עירון במסעו לקרב מגידו בציינם ”והאחרת ראה מובילה מפאת צפון לצפתי והיו תוצאותיה מצפון למגידו”.
בעמק הנחל עובר כביש 6. במלחמת העצמאות, בעקבות חסימת כביש חיפה–תל אביב על ידי תושבי הכפרים הערביים בחוף הכרמל, שימש קטע הכביש העובר כעורק תחבורה ראשי מצפון לדרום.
לקריאה נוספת

"נחל יקנעם" מדריך ישראל החדש כרך 5: הכרמל וחופו ורמות מנשה, בעריכה סלמאן אבו רוכן ויעקב שורר, הוצאת משרד הביטחון 2001 עמ' 158–159
משה שווייצר

משה (מושיק) שווייצר (נולד ב-24 באפריל 1954) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר, בנו של מאמן העבר דוביד שווייצר.
קריירה

שווייצר גדל במחלקת הנוער של מכבי תל אביב, ובשנת 1972 עלה להרכב הקבוצה הבוגרת של המועדון. לאחר עונה אחת הושאל למשך ארבע עונות לקבוצת הפועל פתח תקווה, ולאחר מכן שב למכבי תל אביב וזכה עם הקבוצה באליפות בעונת 1978/1979. בשנת 1983 עזב את מכבי תל אביב ועבר להפועל לוד. באמצע העונה הועבר לקבוצת הפועל רמת גן, ובשנת 1984 פרש ממשחק פעיל.
לזכותו של שווייצר שמונה שערים ב-25 הופעות במדי נבחרת ישראל, במדיה שיחק כאשר אביו דוביד שווייצר היה מאמן הנבחרת. את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערך ב-3 בספטמבר 1974, בניצחון 8–3 בטהראן על נבחרת מלזיה במסגרת משחקי אסיה. בשנת 1976 פתח בהרכב הראשון בכל ארבעת משחקיה של הנבחרת באולימפיאדת מונטריאול. את הופעתו האחרונה בנבחרת ערך ב-18 בפברואר 1977, במשחק ידידות מול נבחרת אוסטרליה שהסתיים בתיקו 1–1, כאשר שווייצר הבקיע את שער השוויון.
הערות שוליים

↑  לשוויצר שתי הופעות נוספות בנבחרת בשם משה שני. פרופיל משה שני בהתאחדות לכדורגל וזהות משה שני - ישראל רוזנבלט, אגדת הנבחרת הצעירה, מעריב, 23 בספטמבר 1974
|  משלחת ישראל לאולימפיאדת מונטריאול (1976)  |
| --- | --- | --- |
|  אתלטיקה | אסתר רוט |  |
|  ג'ודו | יונה מלניק |  |
|  היאבקות | רמי מירון |  |
|  הרמת משקולות | אדוארד וייץ |  |
|  התעמלות מכשירים | דב לופי |  |
|  כדורגל | נבחרת ישראל בכדורגל (אלון בן דור, אהוד בן טובים, חיים בר, יהושע גל, גדעון דמתי, יצחק ויסוקר, רפעת טורק, אבי כהן, אברהם לב, אלי לוונטל, עודד מכנס, מאיר נמני, יוסף סורינוב, ירון עוז, ויקי פרץ, משה שווייצר, יצחק שום) |  |
|  סיף | נילי דרורי |  |
|  קליעה | מיכה קאופמן |  |
|  שחייה | דב ניסמן • עדי פרג |  |
|  שיט | יהודה מעיין • יואל סלע |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגלנים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נובה גראדישקה

| --- | --- |
מרכז העיירה (2006)
מרכז העיירה (2006)
 מדינה:  קרואטיה קרואטיה
 מחוז:   ברוד-פוסאבינה
 חבל ארץ:  סלאבוניה
 ראש העיר:  וִינְקוֹ גְרְגִיץ' (2018)
 שפה רשמית:  קרואטית
 שטח:  37.45 קמ"ר
 גובה:  129 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  11,690 (31 באוגוסט 2021)
  ‑ במטרופולין:  14,229 (2011)
  ‑ צפיפות:  409 נפש לקמ"ר (2011)
 קואורדינטות:  45°15′40″N 17°22′46″E﻿ / ﻿45.26111°N 17.37944°E﻿ / 45.26111; 17.37944
 אזור זמן:  UTC +1
 http://novagradiska.hr
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת קרואטיה מוגדלת) זאגרב ספליט רייקה אוסייק זאדאר דוברובניק הונגריה ס ר ב י ה  מונטנגרו אל. בוסניה והרצגובינה  אוסטריה סלובניה אי. איטליה הים האדריאטי נובה גראדישקה(למפת קרואטיה רגילה) זאגרב ספליט רייקה אוסייק זאדאר דוברובניק הונגריה ס ר ב י ה  מונטנגרו אל. בוסניה והרצגובינה  אוסטריה סלובניה אי. איטליה הים האדריאטי נובה גראדישקה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
נוֹבָה גְרָאדִישְקָה (בקרואטית: Nova Gradiška) היא עיירה ורשות מקומית במזרח קרואטיה, השוכנת במחוז ברוד-פוסאבינה, וסמוכה לעיירה סטארה גראדישקה ולגבול עם בוסניה והרצגובינה.
היסטוריה

העיירה נובה גראדישקה נוסדה ב-1748 כמוצב באזור הספר של ממלכת הבסבורג מול האימפריה העות'מאנית. בהמשך, נכללה העיירה בשטחי האימפריה האוסטרית והאימפריה האוסטרו-הונגרית. במהלך המאה ה-19 חוברה העיירה לקו מסילת הברזל בין זאגרב לבלגרד ולסלבונסקי ברוד והעניין הוביל לפיתוח כלכלי. הוקמו מפעלי תעשייה לעיבוד עץ ומזון. לאחר מלחמת העולם הראשונה הועבר האזור לחזקת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים מתוקף חוזה טריאנון.
ב-6 באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, תקפה גרמניה הנאצית את ממלכת יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. אחר כך נמסר האזור לחזקת ממשלת הבובות של האוסטאשה. האזור שוחרר על ידי הפרטיזנים של טיטו, ולאחר המלחמה נכללה נובה גראדישקה בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
ביוני 1991 הכריזה קרואטיה על עצמאותה והתנתקה מיוגוסלביה. כפועל יוצא מכך, פרצה מלחמת העצמאות של קרואטיה, ובמהלכה התחוללו באזור נובה גראדישקה קרבות בין צבא יוגוסלביה לבין כוחות הצבא הקרואטי. העיירה הופגזה על ידי הכוחות היוגוסלביים. לאחר קרבות שנמשכו מספר חודשים עלה בידי הכוחות הקרואטיים להדוף מהאזור את הכוחות היוגוסלביים.
הקהילה היהודית

סוחרים יהודים התיישבו בנובה גראדישקה בשלהי המאה ה-18. במקום ככל הנראה הוקם בית עלמין יהודי ובמהלך המאה ה-19 נבנה בית כנסת קהילתי. בשלהי מלחמת העולם הראשונה סבלו בני הקהילה מהתקפות של אנשי הקאדר הירוק ובית הכנסת חרב. ב-1921 מנתה הקהילה 266 נפשות שהיוו 7.28 אחוזים מכלל תושבי העיירה. ב-1925 נבנה בית הכנסת מחדש. ב-1931 נמנו בנובה גראדישקה 207 יהודים. בקרב הקהילה הייתה פעילות ציונית ענפה והוקמו סניפים של התנועה, של ויצו ותא של השומר הצעיר אשר הפעיל חוות הכשרה לנוער בכפר הסמוך ליופינה (אנ'). מספר משפחות יהודיות שהתגוררו בכפרי הסביבה כגון נוֹבְסְקָה (אנ') נסמכו הלכתית על קהילת נובה גראדישקה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 198 נפשות. במהלך המלחמה, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית והעברת האזור לחזקת האוסטאשה, הוחל ברדיפות יהודים. החל מהמחצית השנייה של 1941, גורשו בני הקהילה למחנה הריכוז סטארה גרדישקה ששכן בכפר הסמוך. חלק מבני הקהילה נרצחו בסטארה גרדישקה, וחלקם גורשו למחנה ההשמדה יאסנובאץ ונרצחו שם. לאחר המלחמה לא חודשה הקהילה. ב-1941 פגעו שלטונות האוסטאשה בבית הכנסת, ונגרם לו נזק רב. ב-1949 נמכר הנכס. לפי דיווחי הרשות המקומית, בית העלמין היהודי עדיין קיים באתר, ומצויות בו 50–70 מצבות. עוד מצוין שב-1994 עבר האתר שיקום. עם זאת קיימת מחלוקת בין היסטוריונים בנושא זה. חלקם טוענים שבני קהילת נובה גראדישקה קברו את מתיהם בבית העלמין העתיק בכפר צֶרְנִיק(אנ') הסמוך, בו קיים בית עלמין מראשית המאה ה-18. בעידן היוגוסלבי השתייכה קהילת צרניק לקהילת נובה גראדישקה. קהילה נוסדה שם באמצע המאה ה-18. בסמוך למועד זה הוקם בית העלמין היהודי. ב-1780 הוקם בית הכנסת. ב-1917 נשרף שם בית הכנסת וחרב. לאחר מלחמת העולם הראשונה הלך ופחת מספר התושבים היהודים. הקהילה חרבה בשואה. בית העלמין עדיין קיים בכפר.
הערות שוליים

↑  מפקד האוכלוסין בקרואטיה (2011), באתר הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בקרואטיה (באנגלית).
1 2  הקהילה היהודית בנובה גראדישקה, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמודי 177-176.
↑  צילום בית הכנסת בנובה גראדישקה, באתר המרכז לאמנות יהודית.
↑  אתרי מורשת יהודית בקרואטיה, באתר heritageabroad.gov, עמוד 9, 19 (באנגלית).
↑  בית העלמין היהודי בנובה גראדישקה, באתר Jewish Cemetery Project (באנגלית).
↑  בית העלמין היהודי בצרניק, באתר Jewish Cemetery Project (באנגלית).
↑  צילום בית העלמין בצרניק, באתר "המרכז לאמנות יהודית".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008914383505171  NKC: ge532055  VIAF: 244276216   WorldCat (עם VIAF): 244276216
משה מאור

| --- | --- |

 לידה:  27 במרץ 1962 (בן 62) תל אביב-יפו, ישראל 
 ענף מדעי:  מדע המדינה, מינהל ציבורי 
 מקום לימודים:  בית הספר לכלכלה של לונדון  אוניברסיטת תל אביב 
 מוסדות:  אוניברסיטת רייכמן    runi.ac.il/faculty/mmaor/
 moshemaor.huji.ac.il
 
משה מאור (נולד ב-27 במרץ 1962) הוא פרופסור מן המניין בבית ספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה באוניברסיטת רייכמן; פרופסור אמריטוס למדע המדינה במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים ופרופסור אמריטוס בקתדרה למנהל ציבורי על-שם משפחת וולפסון באוניברסיטה העברית; מייסד תחום החקר העוסק במדיניות בלתי-פרופורציונלית (תגובות יתר/חסר; בועות מדיניות, ומדיניות בלתי-פרופורציונלית יזומה), ומומחה בתחומי מוניטין של גופי ממשל, ופוליטיקה אירופית וישראלית; וחבר הוועד המנהל של האגודה הבינלאומית למדיניות ציבורית (International Public Policy Association).
ביוגרפיה

משה מאור, בן לצבי ורבקה מאור, נולד בתל אביב וגדל בפתח תקווה. הוא למד בבית הספר קפלן (ורבר) ובבית הספר התיכון אחד-העם, וניגן בתופים לאורך תקופת לימודיו.
לאחר השירות הצבאי למד לתואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, ולתואר שני במדע המדינה ותואר נוסף במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב. את לימודי התואר השלישי במדע המדינה עשה בבית הספר לכלכלה של לונדון (LSE).
בשנים 1993-1996 כיהן כקצין מחקר (Research Officer) בבית הספר לכלכלה של לונדון; בשנת 1996 התקבל כמרצה בכיר למחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית, בשנת 1998 הועלה לדרגת פרופסור חבר; בשנת 2006 התמנה כמופקד הקתדרה למינהל ציבורי ע"ש משפחת וולפסון, ובשנת 2012 קודם לדרגת פרופסור מן המניין.
מאור היה חבר במועצה להשכלה גבוהה, אך בפברואר 2016 נמנה עם ששת חברי המועצה (מתוך 19), שהתפטרו במחאה על כך ששר החינוך נפתלי בנט הדיח את פרופסור חגית מסר ירון מתפקידה כסגן יושב ראש המועצה.
כיהן במועצה הציבורית ובוועד המנהל של מרכז מורשת מנחם בגין, במועצה הציבורית של "אות המעסיק המתקדם" לקידום נשים בעבודה (התאחדות התעשיינים) וכן בוועד המנהל של מועצת הביטחון לישראל.
בשנת 2004 יצא לאור ספרו "דרך הימין החברתי" (בהוצאת מרכז מורשת מנחם בגין והוצאת הקיבוץ המאוחד) בו הוא מציג את תפיסת עולמו הכלכלית-חברתית-לאומית.
תחומי מחקר

מחקרו של מאור עוסק בין היתר בתחומים הבאים:
מוניטין של ארגונים ממשלתיים
דינמיקה של מדיניות ציבורית, תגובת יתר/חסר של מדיניות, בועות מדיניות ציבורית
ניהול מצבי חירום ושלטון מקומי
מנהל/ניהול ציבורי השוואתי
מפלגות ומערכות מפלגתיות.
מאור הוא מומחה ברפורמות בסקטור הציבורי במדינות ה-OECD, פוליטיקה בריטית, ופוליטיקה בירוקרטית.
תרומה אקדמית

מאור שימש כמרצה אורח וכעמית מחקר באוניברסיטת ניו-יורק, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, האוניברסיטה המרכז-אירופית, אוניברסיטת פומפאו-פברה, אוניברסיטת גרנדה, אוניברסיטת היידלברג, אוניברסיטת מרבורג, אוניברסיטת קונסטנץ, אוניברסיטת ארלנגן-נירנברג, ואוניברסיטת הלסינקי. במהלך עבודתו האקדמית, פרסם מספר ספרים ועשרות רבות של מאמרים בכתבי עת מובילים בתחומי פוליטיקה השוואתית, מנהל ציבורי השוואתי, ומדיניות ציבורית.
מאור ייסד את תחום החקר העוסק במדיניות בלתי-מידתית. במסגרת התאורטיזציה של תחום זה הכניס ללקסיקון המחקרי 12 מושגים חדשים המאפשרים לחוקרי המדיניות הציבורית בעולם "לראות" תהליכים שעד כה לא זכו לתשומת לב אקדמית. מאמריו בתחום זה עוסקים בתגובות יתר/חסר של מדיניות ציבורית, בועות מדיניות, אינטראקציות בין בועות מדיניות, סולם המדיניות הבלתי-מידתית, גישת המדיניות הבלתי-מידתית, מדיניות בלתי-מידתית בעת משבר, מדיניות בלתי-מידתית בעת משבר מומצא, ויסודות התיאוריה של בועות מדיניות.
מאור הכניס לתחום המדיניות הציבורית את המחקר ברגשות, בעיקר דרך הדיון ביזמים רגשיים המשתמשים באסטרטגיות ליבוי/ויסות רגשי לקידום מטרותיהם. דרך מחקר זה גיבש מאור את גישת המדיניות הבלתי-מידתית המכוונת (Deliberate disproportionate policy response) המהווה אלטרנטיבה לגישות הרואות במדיניות בלתי-מידתית נגזרת של מגבלות קוגניטיביות, רגשיות או מוסדיות, ולגישות הרואות במדיניות בלתי-מידתית נגזרת של תוצרי לוואי של מדיניות ציבורית.
למאור גם תרומה תאורטית ואמפירית בתחום מוניטין בירוקרטי. מחקריו עוסקים בבניית מוניטין של גופים ממשלתיים בקרב קהלים מגוונים, בניהול מוניטין באמצעות יישום מדיניות רגולטורית אל מול סיכוני מוניטין, בניהול אסטרטגי של תקשורת אל מול סיכוני מוניטין, וב"גלישת" מוניטין ודעיכתו. מחקריו מתמקדים בסוכנויות רגולטוריות בארצות הברית (בעיקר, רשות המזון והתרופות), אוסטרליה, קנדה, ניו זילנד, ישראל (בעיקר, בנק ישראל), ועוד.
תרומתו של מאור לגישת המוסדיות החדשה במדע המדינה סבה סביב הכנסת המושג "מוסד מיתי" (מלשון, מיתוס) ובחינתו בהקשר של שינויים לא-ליניאריים בפוליטיקה ומדיניות. תרומתו לתחומי המנהל והניהול בסקטור הממשלתי באה לידי ביטוי בגילוי "פרדוקס הניהוליות" הקיים במדינות המיישמות רפורמות "ניהול ציבורי חדש." בנוסף, מאור פרסם רבות בתחומי פוליטיקה מערב אירופית, המלחמה בשחיתות הציבורית, הכשרה והדרכת פקידי ציבור בכירים ב-11 מדינות אירופיות, מדיניות המלחמה בנגיף הקורונה, קידום נשים בשירות הציבורי, ועוד.
מעמד אקדמי בינלאומי

סקירת ספרות של תחום המוניטין הארגוני התפרסמה בשנת 2021 בכתב העת האמריקאי החשוב ביותר בעולם בתחום המנהל הציבורי (Public Administration Review). בניתוח ציטוטים הדדיים (co-citations) בקרב חוקרי מדע המדינה, מאור מדורג שני בתחום מחקר זה אחרי מייסד התחום, פרופ' דן קרפנטר, ראש המחלקה למדע המדינה באוניברסיטת הרוורד. בנוסף, מאור הינו מייסד תחום החקר העוסק במדיניות בלתי מידתית.
ספרים שכתב

חסמי כניסה לפוליטיקה הישראלית/ גדעון דורון ומשה מאור, פפירוס, 1989.
דרך הימין החברתי/ משה מאור, מרכז מורשת מנחם בגין והוצאת הקיבוץ המאוחד, 2004.
Political Parties and Party Systems: Comparative Approaches and the British Experience/ London, Routledge, 1997.
Parties, Conflicts and Coalitions in Western Europe: Organizational Determinants of Coalition Bargaining/ London, Routledge and LSE, 1998.
ספרים שערך

Comparative Public Administration Volume I: Analytical Frameworks and Critiques/ edited by Moshe Maor and Jan-Erik Lane. Aldershot, Dartmouth, 1999.
Parties, Elections and Cleavages: Israel in Comparative and Theoretical Perspective/ edited by Reuven Hazan and Moshe Maor. London, Frank Cass, 2000.
Organizational Reputation in the Public Sector/ edited by Waeraas, A. and Maor, M. London: Routledge, 2015.
מחקרים עיקריים

Maor, M. (1999). “The Paradox of Managerialism.” Public Administration Review, 59(1): 5-18.
Maor, M. (2004). “Feeling the Heat? Anti-Corruption Mechanisms in Comparative Perspective.” Governance, 17(1): 1-28.
Maor, M. (2010). “Organizational Reputation and Jurisdictional Claims: The Case of the U.S. Food and Drug Administration.” Governance, 23(1): 133-159.
Maor, M. (2011). “Organizational Reputations and the Observability of Public Warnings in 10 Pharmaceutical Markets.” Governance, 24(3): 557-582.
Maor, M. (2012). “Policy Overreaction.” Journal of Public Policy, 32(3): 231-259.
Maor, M., Gilad, S., and Ben-Nun Bloom, P. (2013). “Organizational Reputation, Regulatory Talk and Strategic Silence.” Journal of Public Administration Research and Theory, 23(3): 581-608.
Maor, M., and Sulitzeanu-Kenan, R. (2013). “The Effect of Salient Reputational Threats on the Pace of FDA Enforcement.” Governance, 26(1): 31- 61.
Maor, M. (2014). “Policy Bubbles: Policy Overreaction and Positive Feedback.” Governance, 27(3).
Maor, M. (2014). “Policy Persistence, Risk Estimation and Policy Underreaction.” Policy Sciences, 47(4): 425-443.
Gilad S., Maor, M., and Ben-Nun Bloom, P. (2015). “Organizational Reputation, the Content of Public Allegations and Regulatory Communication.” Journal of Public Administration Research and Theory, 25(2): 451-478.
Maor, M. (2016). “Emotion-Driven Negative Policy Bubbles.” Policy Sciences, 49(2): 191-210.
Maor, M. and Sulitzeanu-Kenan, R. (2016). “Responsive Change: Agency Output Response to Reputational Threats.” Journal of Public Administration Research and Theory, 26 (1): 31-44.
Maor, M. (2017). “The Implications of the Emerging Disproportionate Policy Perspective for the New Policy Design Studies.” Policy Sciences, 50(3): 383-398.
Maor, M. (2020). “Strategic Communication by Regulatory Agencies as a Form of Reputation Management: A Strategic Agenda.” Public Administration, 98(4): 1044-1055.
Maor, M. (2020). “A Social Network Perspective on the Interaction Between Policy Bubbles.” International Review of Public Policy, 2(1), 24-44.
Maor, M. (2021). “Deliberate Disproportionate Policy Response: Towards a Conceptual Turn.” Journal of Public Policy, 41(1): 185-208.
Maor, M., Sulitzeanu-Kenan, R., and Balmas, M. (2023). “The Reputational Dividends of Collaborating with a Highly Reputable Agency: The Case of Interagency Collaboration between the U.S. FDA and its Domestic Partner Agencies.” Public Administration Review, 83(3): 639-653.
מחקרים עיקריים > Book Chapters

Maor, M. (2017). “Disproportionate Policy Response.” In Politics: Oxford Research Encyclopedias, Oxford University Press. 10.1093/acrefore/9780190228637.013.168
Maor, M. (2020). “A Disproportionate Policy Perspective on the Politics of Crisis Management.” In: Erik  K. Stern (ed.). Oxford Encyclopedia of Crisis Analysis. Oxford: Oxford University Press.
Maor, M. (2023). “Overreaction and Bubbles in Politics and Policy.” In: Alex Mintz and Lesley Terris (Eds.) Oxford Handbook on Behavioral Political Science, Oxford: Oxford University Press.Maor, M. (1999).
הערות שוליים

↑  דב גיל-הר‏, סערת ההתפטרות מהמל"ג: "בנט ראה בנו שירות לקוחות, הוא לא מבין את החוק", באתר וואלה, 21 בפברואר 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007583337805171  BnF: cb13533321k (data)  GND: 131382748  ISNI: 0000 0001 1691 8914  LCCN: n89121123  NTA: 208110054  ORCID: 0000-0003-0411-2977  ResearcherID: N-5320-2017  SUDOC: 050656139  VIAF: 100309067   WorldCat (עם VIAF): 100309067
משפט האיבר הפרימיטיבי

בתורת השדות, משפט האיבר הפרימיטיבי מאפשר לקבוע שהרחבת שדות מסוימת היא פשוטה, כלומר שאם ההרחבה היא  L/K אז קיים איבר  \alpha \in L כך ש- L=K(\alpha ).
המשפט

המשפט קובע ש:
מקרה פרטי חשוב של המשפט הוא:
הוכחה

נוכיח את המקרה הפרטי. תהי  L/K הרחבת שדות סופית וספרבילית.
אם  K סופי, גם  L סופי, ואז החבורה הכפלית של  L נוצרת על ידי איבר אחד, שגם יוצר את ההרחבה.
נניח  K אינסופי. נוכיח שלכל  a,b\in L מתקיים  K(a,b)=K(\alpha ) עבור  \alpha \in L כלשהו, ומכך המשפט ינבע באינדוקציה (כי הרחבה סופית נוצרת על ידי מספר סופי של איברים).
נסמן את הפולינום המינימלי של  a ב- f ושל  b ב- g. הם מתפצלים בסגור האלגברי של  K. נסמן את שאר השורשים ב- a_{1},...,a_{n},b_{1},...,b_{m} (כולם שונים כי  L/K ספרבילית). נגדיר את הקבוצה:  S=\{{\frac {a_{i}-a}{b_{j}-b}}|1\leq i\leq n,1\leq j\leq m\}\cup \{0\}. היא סופית, לכן יש  c\in K\setminus S. נסמן  \alpha =a-cb, וכן  h=f(\alpha +cx). אז  h(b)=f(\alpha +bc)=f(a)=0, וכן  h(b_{j})=f(\alpha +cb_{j})\neq 0 כי מבניה  \alpha +cb_{j}\neq a_{i},a לכל  i,j. לכן  gcd(g,h)=x-b. אבל  g,h\in K(\alpha )[x] ולכן כך גם ה-gcd שלהם. לכן  b\in K(\alpha )  ולכן גם  a\in K(\alpha ). מכאן  K(a,b)\subset K(\alpha ). כמובן גם  K(a,b)\supset K(\alpha ) ובסך הכול  K(a,b)=K(\alpha ).
ההוכחה לא רק מראה קיום אלא גם מראה דרך מפורשת לבנות את האיבר, ולמעשה מוכיחה שכמעט כל האיברים ב- L יוצרים את ההרחבה.
מפלגות נשים בישראל

בפוליטיקה של ישראל התמודדו מפלגות נשים בכמה בחירות לכנסת, אך הישגיהן האלקטורליים של המפלגות היו דלים יחסית. עם זאת, היו שטענו שהייתה להן השפעה ניכרת על סוגיות החשובות לנשים בישראל ובכלל זה מעמד האישה בישראל.
מפלגות נשים שהתמודדו לכנסת

בין השנים 1920 ל־1944 השתתפו מפלגות נשים בכל אסיפות הנבחרים. בבחירות לאספה המכוננת, בשנת 1949, השתתפו שתי רשימות נשים: רשימת הפועלת והאשה הדתית, שרצה מאחר שהמפלגות החרדיות לא הסכימו להכליל נשים בחזית הדתית המאוחדת, ורשימת ויצו שזכתה במנדט אחד ונציגתה בכנסת הייתה רחל כהן-כגן. מאז ועד שנות ה-70 לא הייתה מפלגת נשים שרצה לכנסת.
בשנת 1973 נכנסה לכנסת מפלגת ר"צ (התנועה לזכויות האזרח), בראשותה של שולמית אלוני שאמנם לא הייתה מפלגת נשים באופן רשמי, אך יש המחשיבים אותה לכזאת[דרושה הבהרה].
בבחירות לכנסת התשיעית בשנת 1977, התמודדה מפלגת הנשים, אך היא לא עברה את אחוז החסימה.
בשנת 1989 מאשה לובלסקי בקשה לקדם את הרעיון של מפלגת נשים, הגם שאמרה שהיא עצמה לא תרוץ במפלגה כזאת. בדיון שהתקיים בנושא במרץ 1989 היא ורות רזניק שהייתה שותפה במפלגת הנשים בשנת 1977 תמכו ברעיון, ולעומת זאת לימור לבנת ואליס שלוי התנגדו.
בשנת 1992 בבחירות לכנסת ה-13 השתתפה מפלגת נשים בראשות רות רזניק ואסתר הרצוג. המפלגה השיגה כעשירית מהקולות הנדרשים למעבר אחוז החסימה, וכמחצית ממספר הקולות של מפלגת הנשים בשנת 1977.
בשנת 2015 התמודדה בבחירות לכנסת ה-20 מפלגת "ובזכותן", מפלגת נשים חרדית, בראשות רות קוליאן, שזכתה רק ב-1802 קולות ולא עברה את אחוז החסימה.
ב-2020, התמודדה בבחירות לכנסת ה-23 מפלגת "קול הנשים", בראשותה של מזל שאול. המפלגה זכתה ב-2,773 קולות ולא עברה את אחוז החסימה.
הצורך במפלגת נשים

אחד הנימוקים המובא כתמיכה במפלגת נשים היא הייצוג הדל של נשים בכנסת. אחת מטענות המתנגדים היא שלנשים יש עמדות במגוון נושאים שלא מאפשרות התאחדות למפלגת נשים.
הערכה

חוקרים רבים מתעלמים ממפלגות נשים, או מתייחסים אליהן במונחים של כישלון. אסתר הרצוג, לעומת זאת, טוענת שהייתה להן השפעה ניכרת על סוגיות החשובות לנשים בישראל.
ראו גם

נשים בפוליטיקה הישראלית
נשים בממשלות ישראל
התמודדות נשים בבחירות המקומיות בישראל
הערות שוליים

1 2 3 4 5  אסתר הרצוג, Esther Hertzog, Women's Parties in Israel — Their Importance, Impact and Potential / מפלגות נשים בישראל: דיון בחשיבותן, בהכחשת השפעתן ובפוטנציאל שלהן, Social Issues in Israel / סוגיות חברתיות בישראל, 2009, עמ' 6–45
↑  תודעה ופעילות ציבורית מגיל צעיר, למרחב, 17 בנובמבר 1969
↑  יום האשה הבינלאומי: הפרידמנית הראשונה, באתר הארץ, 7 במרץ 2010
↑  נמאס לי. ממש ממש נמאס לי, חדשות, 29 בנובמבר 1989
1 2  שרי ארליך, מפלגה לנשים בלבד, מעריב, 14 במרץ 1989
↑  עורו הנשים, חדשות, 23 באפריל 1992
↑  מידע לבוחר: הרשימות, סימניהן, שמות המועמדים הריאליים לכנסת ה־13, חדשות, 23 ביוני 1992
↑  ראובז יגיל, אהדה רבה, חדשות, 24 ביוני 1992
↑  תשדירי בחירות 1992 נכ - מפלגת נשים, באתר וואלה, 2 בנובמבר 2012
↑  גיא עזרא, ‏"אריה דרעי לא שקוף, אריה דרעי נוצץ", באתר "סרוגים", 9 בפברואר 2015
↑   ספי קרופסקי, נשות "ובזכותן" מנסות לנפץ את תקרת הברזל החרדית, באתר הארץ, 6 במרץ 2015
↑  ועדת הבחירות המרכזית לכנסת העשרים, תוצאות הבחירות לכנסת העשרים, ‏17 במרץ 2015
↑  דליה פלג, מזכירת נעמת שוקלת להקים מפלגת נשים, מעריב, 4 בדצמבר 1990
נחל יחמי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 אורך:  כ־0.7 ק"מ
 גובה מוצא הנהר:  כ־15- מטרים
 שפך:  נחל יששכר 
 מדינות באגן הניקוז:  ישראל 
  (למפת עמק בית שאן מוגדלת) נחל יחמי(למפת עמק בית שאן רגילה) נחל יחמי(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל יחמי(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נחל יחמי
 
נחל יחמי הוא נחל אכזב ברמת יששכר. אורכו כ־700 מטרים.