stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שנדור קרשי צ'ומה
קורות חיים > בלדאק

מורקרופט המליץ על צ'ומה וכתב כדי להשיג קיום ותמיכה מהקצין הראשי בלה והלאמה של ינגלה בזנסקר. צ'ומה עזב את קשמיר ב-2 במאי 1823 והגיע ללה ב-1 ביוני 1823. מכאן הוא נסע ליאנגלה ב-9 ושהה בזנסקר (אנ') מ-20 ביוני עד 22 באוקטובר 1824. בזנסקר למד תחת לאמה. לקראת החורף הוא החליט לעבור לקולו (אנ') והגיע לסבאתו (אנ') ב-26 בנובמבר. כאן הוא נעצר על ידי קפטן קנדי שחשד בו כמרגל. אולם מכתב הקדמה ועדות ממורקרופט הבהיר את עמדתו. רק במאי הגיעה תגובת הממשלה מקולקטה לסבאתו שפטרה אותו מכל חשד מצד ממשלת בריטניה. ב-6 ביוני 1825 הוא עזב את סבאתו והגיע לפוקדל או לפוקטאר בזנסקר. הוא חזר לסבאתו רק ב-17 בינואר 1827 עם קצת חרטה על כך שמדריך הלאמה שלו לא היה מסוגל לתת מספיק זמן ותשומת לב. עם שובו סבאתו, כתב קפטן קנדי להוראס היימן וילסון (אנ') באגודה האסיאתית של בנגל שהוא רוצה לדון בנושאים ספרותיים ובטיבט. הוא גם ציין כי צ'ומה לא היה זקוק לכסף. הוא גם ציין כי צ'ומה ".. דוחה כל תשומת לב שהייתי מעניק לו בשמחה, והוא חי בצורה הכי מתבודדת".
בתקופה זו בזנסקר (אנ') (הוא היה האירופאי הראשון שביקר בעמק), הוא היה שקוע במחקר אינטנסיבי בן שישה עשר חודשים של השפה הטיבטית והבודהיזם האינדו-טיבטי בליבת הספרות שלהם, עם לאמה מקומי. הוא היה אחד האירופים הראשונים ששלטו בשפה הטיבטית וקרא שתיים מהאנציקלופדיות הגדולות של הספרות הבודהיסטית האינדו-טיבטית הקנגיור (אנ') (100 כרכים) והטנגיור (אנ') (224 כרכים) שהכילו תרגומים של ספרים בודהיסטים שהובאו מהודו. ממאי 1827 עד אוקטובר 1830 הוא התגורר בקאנום בחלק העליון של נסיכות בושהאר (אנ') (כיום מחוז קינאור (אנ')) שם למד את אוסף כתבי היד הטיבטים שצבר בלדאק, וחי מקצבה חודשית של 50 רופי מהבריטים. כשספר המילון והדקדוק שלו הושלם, נסע צ'ומה לקולקטה כדי לפקח על פרסומו.
במהלך מסעותיו השתמש צ'ומה בשמות שונים שהותאמו לשימוש מקומי. אלה כללו את סיקנדר (מאלכסנדר) עם הסיומת בג או מולה ורוּמי, רוֹמה, ששונה לטיבטית לשם רומפה כתחילית המציינת שהוא מרומא. לפעמים הוא חתם בתור "סקונדר רומה".
קורות חיים > בקולקטה ובדרג'ילינג

בשנת 1831 הצטרף צ'ומה לחברה המלכותית האסייתית של בנגל (אנ') בקולקטה. בשנת 1833 הוא נבחר פה אחד כחבר כבוד של החברה האסייתית. בשנת 1834 הוא מונה לחבר כבוד של החברה האסייתית המלכותית. מ-1837 עד 1841, הוא עבד כספרן של החברה האסייתית. ב-1842 הוא תכנן לנסוע ללהסה, אך חלה במלריה בזמן שטייל בטראי ומת בדרג'ילינג.
חיים אישיים

צ'ומה חי כסגפן. לעיתים קרובות הוא ישן על אדמה חשופה והתזונה שלו כללה לחם, גֶּבֶן, פירות וסלט או אורז מבושל ותה. הוא כמעט ולא אכל בשר, ואף פעם לא שתה אלכוהול. ידוע שצ'ומה נמנע משתיית מים במשך ימים. הוא יכול "לחיות בנסיבות הקשות ביותר באקלים ובשטח הקשים ביותר". הוא מעולם לא ביקש סיוע כספי לעבודתו.
הנצחות וכיבודים

קברו של צ'ומה בדרג'ילינג סומן באנדרטה של החברה האסיאתית של בנגל. הוא נכלל ברשימת המונומנטים ההיסטוריים המתוחזקים על ידי הסקר הארכאולוגי של הודו. לוח הונח על ידי ממשלת הונגריה עם דבריו של הרוזן אישטוון סצ'ני: "הונגרי עני בודד, ללא תשואות או כסף אך בהשראת התלהבות חיפש את מדינת המקור של ההונגרים, אך לבסוף נשבר תחת הנטל". החל פרויקט לשחזור הארמון המלכותי הישן של זנגלה שבו חי צ'ומה וחיבר את המילון הטיבטי-אנגלי שלו.
הוא הוכרז כבודהיסטווה (קדוש בודהיסטי) ב-22 בפברואר 1933 ביפן. פסל שלו בתנוחת לוטוס מאת הפסל ההונגרי גזה צ'ורבה (Géza Csorba) הוצב לרגל האירוע במקדש באוניברסיטה הבודהיסטית של טוקיו. ביום הולדתו ה-200 בשנת 1984, פרסמה ממשלת הונגריה בול דואר המתאר אותו ואת מסעותיו. בשנת 1992 נפתח פארק לזכרו בטאר ונחנך על ידי הדלאי לאמה.
בשנת 1904 שינה כפר הולדתו קרש (Kőrös) את שמו ל"צ'ומקרש" (Csomakőrös) לכבוד יום השנה ה-120 להולדתו של צ'ומה, וכדי להבדיל את עצמו מעיירות אחרות בשם קרש בהונגריה.
בשנת 1920 נוסדה "אגודת קרש צ'ומה" (Kőrösi Csoma Társaság), חברה המוקדשת לחקר המזרח ונקראה על שם צ'ומה.
צ'ומה זכה לכבוד על ידי הונגריה על ידי הנפקת בולי דואר: ב-1 ביולי 1932.
ב-30 במרץ 1984, צ'ומה, המאסטר בפילולוגיה טיבטית, צויר על בול דואר הנצחה על ידי הונגריה; ברקע ניתן לראות מפה של טיבט.
כתביו

Essay towards a Dictionary, Tibetan and English. Prepared, with assistance of Bandé Sangs-rgyas Phuntshogs ... by Alexander Csoma de Kőrös, etc., Calcutta: Baptist Mission Press, 1834.
Analysis of the Dulva, part of the Kangyur, Asiatic Researches, Calcutta, 1836, vol. 20-1, pp. 41-93 (on line).
Essay towards a Dictionary, Tibetan and English, Budapest: Akadémiai Kiadó, 1984.
A Grammar of the Tibetan Language in English. Prepared under the patronage of the Government and the auspices of the Asiatic Society of Bengal., Calcutta: Baptist Mission Press, 1834.
Grammar of the Tibetan Language, Budapest: Akadémiai Kiadó, 1984.
Sanskrit-Tibetan-English Vocabulary: being an edition and translation of the Mahāvyutpatti, Budapest: Akadémiai Kiadó, 1984.
Collected works of Alexander Csoma de Körös, Budapest: Akadémiai Kiadó, 1984.
לקריאה נוספת

Duka, Theodore Life and works of Alexander Csoma de Kőrös: a biography compiled chiefly from hitherto unpublished data; with a brief notice of each of his unpublished works and essays, as well as of his still extant manuscripts. London: Trübner, 1885.
Mukerjee, Hirendra Nath Hermit-hero from Hungary, Alexander Csoma de Koros, the great Tibetologist. New Delhi: Light & Life Publishers, 1981.
Le Calloch, Bernard Alexandre Csoma de Kőrös. Paris: La nouvelle revue tibétaine, 1985.
Fox, Edward The Hungarian Who Walked to Heaven (Alexander Csoma de Koros 1784-1842). Short Books, 2001.
"New Discoveries about Alexander Csoma de Kőrös and the Buddhist Monasteries of Northern India" by Judith Galántha Herman (Montreal), Lectures and Papers in Hungarian Studies, no. 44.
"Alexander Csoma de Kőrös the Hungarian Bodhisattva" by Dr. Ernest Hetenyi PDF of the full text
סרטים

A Guest of Life, a film by Tibor Szemző, 2006. IMDb
Zangla - Path of Csoma, a film by Zoltán Bonta, 2008.
הערות שוליים

1 2 3  Hetenyi, Ernest. "Alexander Csoma de Koros: The Hungarian Bodhisattva" (PDF). Bulletin of Tibetology. 9 (1): 34–41.
↑  Short bio and works (Hungarian)
1 2 3 4 5 6  Duka, Theodore (1885). Life and Works of Alexander Csoma de Körös. London: Trubner & Co.
↑  Le Calloc'h, Bernard (1987). "Alexandre Csoma de Koros. Le Bodhisattva Hongrois". Revue de l'histoire des religions. 204 (4): 353–388. doi:10.3406/rhr.1987.2166.
↑  Hungary-1984-Kőrösi Csoma Sándor-UNC-Stamp
↑  "Alexander Csoma de Kőrös Memorial Park".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263855005171  PLWABN: 9810637765105606  BIBSYS: 96010736  BnF: cb12177104d (data)  CiNii: DA01036069  GND: 118937782  ICCU: IEIV043845  ISNI: 0000 0001 0900 4890  LCCN: n80057055  NDL: 00695733  NKC: jn20011211045  NLA: 35970507  NSK: 000103091  NTA: 070936455  RERO: 02-A006418418  SELIBR: 233655  SNAC: w6s28nw6  SUDOC: 027373959  Trove: 1168064  VcBA: 495/31358  VIAF: 51732084   WorldCat (עם VIAF): 51732084 
פרוטומה שניתנה על ידי האקדמיה ההונגרית למדעים לחברה האסיאתית של בנגל
המסלול שעבר צ'ומה
פסל של צ'ומה רוכב על יאק הבית
מצבת זיכרון בדרג'ילינג
הביוגרף של צ'ומה, תיאודור דוקה, היה רופא צבאי ממוצא הונגרי שעבד בהודו
ג'ון גלן

| --- | --- |

ג'ון גלן כאסטרונאוט בתוכנית מרקורי
 מידע כללי
 בשירות:  אסטרונאוט בשירות נאס"א
 לאום:  אמריקאי ארצות הברית
 השכלה:  אוניברסיטת מאסקינגאם  בית הספר לטייסי ניסוי של הצי האמריקאי 
 עיסוקים נוספים:  טייס ניסוי, סנאטור מטעם אוהיו
 תקופת השירות:  1959 – 1964 (אך טס שוב ב־1998)
 דרגה:  קולונל בחיל הנחתים של ארצות הברית
 זמן שהייה בחלל:  9 ימים ,2 שעות ו־39 דקות
 ביוגרפיה בנאס"א:  ג'ון גלן באתר נאס"א (באנגלית)
 משימות
 מרקורי 6, STS-95
 
 עיטורים
    מדליית הכבוד של הקונגרס בתחום החלל 
 
ג'ון הרשל גלן הבן (באנגלית: John Herschel Glenn Jr;‏ 18 ביולי 1921 – 8 בדצמבר 2016) היה טייס קרב, אסטרונאוט, ופוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית. היה האסטרונאוט האמריקאי השלישי שהגיע לחלל, והראשון שהשלים הקפה של כדור הארץ. ייצג את אוהיו בסנאט במשך ארבע קדנציות בשנים 1975–1999. ב־1998, בגיל 77, חזר לחלל על סיפון מעבורת החלל דיסקברי, ובכך היה לאסטרונאוט המבוגר ביותר בהיסטוריה.
ראשית חייו

ג'ון הרשל גלן הבן נולד בקיימברידג', אוהיו. הוא בנם של ג'ון הרשל גלן, שהיה שרברב, ושל קלרה תרזה גלן (לבית ספראט), מורה. הוריו נישאו זמן קצר לפני שהאב, ג'ון, שהיה חבר בחיל המשלוח האמריקאי, עזב את ארצות הברית כדי להילחם בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה. זמן קצר לאחר לידתו, עברה משפחתו לניו קונקורד, אוהיו, שם אביו הקים את חברת האינסטלציה "גלן".
גלן למד בבית הספר היסודי "ניו קונקורד".
בצעירותו עבד בשטיפת מכוניות ומכר צמחים כדי להרוויח כסף. לאחר מכן החל לעבוד כמחלק עיתוני "The Columbus Dispatch".
בשנים שלאחר מכן, הפך בית נעוריו בניו קונקורד למוזיאון ולמרכז חינוך.
גלן למד בבית הספר התיכון "ניו קונקורד", שם שיחק בקבוצת הפוטבול של הורסיטי בתפקיד הסנטר ובתור לינבייקר (אנ'). הוא הגיע לקבוצת הכדורסל והטניס של הורסיטי, והיה חלק מ-"Hi-Y", סניף של ארגון ימק"א.
לאחר שסיים את לימודיו ב-1993, גלן החל ללמוד במכללת מוסקינגום, שם למד כימיה, הצטרף ל"מסדר מועדון האיילים", ושיחק שם בקבוצת הכדורגל.
שירות צבאי

גלן התגייס לבית הספר לטיסה של הצי האמריקאי ב־1942, וב־1944 הוצב ליחידת הנחתים VMO-155 וביצע משימות תקיפה נגד כוחות נ"מ יפניים באיי מרשל. ב־1945 עבר לבית הספר של הצי לטייסי ניסוי בפטוקסנט ריוור, מרילנד, וקודם לדרגת קפטן. אחרי סיום המלחמה הוצב גלן בגואם וביצע טיסות סיור מעל סין. ב־1948 היה מדריך טייס ב־טקסס, אולם שאף לעבור לקוריאה. כשהגיע לשם, בדרגת מייג'ור, כאיש הצי, הצליח להשתלב במשימות של חיל האוויר, להטיס מטוס F-86 סייבר ולהפיל שלושה מטוסי מיג – על כך זכה בכינוי "MiG Mad Marine". ב־1953 חזר לבית הספר לטייסי ניסוי של הצי, במסגרתו ביצע את הטיסה העל־קולית הראשונה מחוף לחוף – מקליפורניה לניו יורק ב־3 שעות, 23 דקות ו־8 שניות.
שירות בנאס"א

בסוף 1958 היה גלן אחד מיותר ממאה טייסי ניסוי שהתנדבו, בעקבות שיגור לוויין הספוטניק הסובייטי, לתוכנית הטיסה המאוישת של נאס"א. ב־9 באפריל 1959, כשהוא כבר בדרגת לויטננט קולונל, היה לאחד משבעת האסטרונאוטים של תוכנית מרקורי. במהלך השנים הבאות התאמנו הוא וחבריו למשימה, וגם השתתפו בתכנון החלליות. למרבה אכזבתו של גלן, הוא לא נבחר לטיסת החלל האמריקאית המאוישת הראשונה, אלא רק לשלישית, לאחר אלן שפרד (ב־5 במאי 1961) וגאס גריסום (ב־21 ביולי). אולם לבסוף היותו שלישי פעלה במידה רבה לטובתו. שלוש הטיסות הראשונות היו אמורות להיות טיסות תת־מסלוליות, שלא מקיפות את כדור הארץ (שפרד וגריסום שוגרו מפלורידה, ונחתו באוקיינוס האטלנטי לאחר כ־15 דקות). אולם הצלחת הרוסים לשגר את הקוסמונאוט יורי גגארין ב־12 באפריל 1961 להקפה אחת של כדור הארץ, ואת גרמן טיטוב ל־17 הקפות, גרמו לנאס"א להקדים את התוכניות, ולהפוך את המשימה המאוישת השלישית למשימת הקפה מסלולית מלאה.
בנובמבר הודיעה נאס"א על כוונתה לשגר את גלן למשימה מסלולית שבה הוא יקיף את כדור הארץ, אך מועד השיגור נדחה שוב ושוב. בתחילה בגלל בעיות טכניות, ואחר כך כי תנאי מזג האוויר לא התאימו לשיגור, או לצילומו לטלוויזיה. לבסוף שוגר גלן במשימת מרקורי 6, בחללית לה קרא "פרנדשיפ 7" ששוגרה באמצעות המשגר אטלס ב־20 בפברואר 1962 בשעה 14:47 UTC ‏(09:47 שעון החוף המערבי) כאשר אלפי אנשים צפו בשיגור מקייפ קנוורל, ומיליונים נוספים צפו בו בטלוויזיה. גלן ביצע שלוש הקפות במשך 4 שעות, 55 דקות ו־23 שניות. במהלך הטיסה תיאר גלן את מראה עיניו. הוא ראה סופת חול מעל אפריקה, סופת ברקים מלמעלה, ואת אורות העיר פרת' שבאוסטרליה, שתושבי העיר הדליקו לכבודו. הוא צילם תמונות של כדור הארץ ושל השקיעה כפי שהם נראים מהחלל. הוא דיווח גם על הרגשתו בחלל – לאמריקאים טרם היה ידוע כיצד משפיעה שהות של שעות בתנאי חוסר משקל על גוף האדם. גלן התמודד עם כמה בעיות: השליטה האוטומטית של כיוון הפניית החללית לא תפקד היטב וגלן שלט בו ידנית, והתקבלה אזהרה (שהתבררה מאוחר יותר כאזהרת שווא) שמגן החום של החללית רופף. אחרי השלמת שלוש הקפות נחתה "פרנדשיפ 7" בשעה 19:43 UTC‏ (14:43 שעון החוף המזרחי) באוקיינוס האטלנטי, סמוך לבהאמה, שם משתה אותה ספינת חיל הים האמריקני.
גיבור לאומי

עם שובו לכדור הארץ הפך גלן לגיבור לאומי, וזכה למצעד חגיגי לכבודו בפני קהל שיא של ארבעה מיליון איש, בו הוא נסע ברחוב ברודוויי בניו יורק כאשר סרטי נייר מושלכים לכבודו מגורדי השחקים. הוא גם נאם בפני מושב משותף של שני בתי הקונגרס האמריקני. אולם מעמדו כגיבור לאומי גרם לנשיא קנדי להורות לנאס"א שלא לשלוח אותו למשימות מסוכנות, וכך נמנע ממנו לחזור לחלל. גלן הפך לידיד אישי של משפחת קנדי. הוא היה עם רוברט קנדי בקליפורניה בעת רציחתו ב־5 ביוני 1968, ובהלוויתו היה אחד מנושאי ארונו, והעניק בשם ארצות הברית את הדגל המקופל לאלמנתו ובנו.
כניסה לפוליטיקה

ניסיון ראשון לפתוח בקריירה פוליטית עשה גלן ב־1964, בעודו בשירות בצי, כשניסה לרוץ לסנאט האמריקאי, אולם הוא ויתר עליו עד מהרה בשל פציעת ראש שנגרמה מהחלקה באמבטיה בביתו. הוא פרש מהצי בדרגת קולונל, ועבר לעסקים פרטיים, בהם עסקי משקאות קלים, והשקעה במלונות בפלורידה. ב־1967 צולם לתוכנית בה שיחזר את מסעו של הנרי מורטון סטנלי באפריקה בחפשו את ד"ר דייוויד ליווינגסטון. ב־1970 ניסה שוב לרוץ לסנאט, אולם אחרי מסע בחירות קשה הפסיד בבחירות המקדימות למועמדות המפלגה הדמוקרטית להווארד מצנבאום, שהפסיד בסופו של דבר בבחירות הכלליות. ב־1974, מצנבאום מונה על ידי המושל להחליף סנאטור רפובליקאי שפרש, אולם בבחירות המוקדמות באותה שנה ניצח גלן את מצנבאום, וניצח בבחירות הכלליות ברוב גדול (מצנבאום נבחר לבסוף גם הוא לסנאט, שנתיים אחריו). גלן נבחר שוב שלוש פעמים, ושרת בסנאט במשך 24 שנים, עד שפרש ב־1999. בסנאט הוא לא בלט במיוחד. תרומתו העיקרית הייתה בתחום מניעת הפצת נשק גרעיני, וניקוי פסולת גרעינית. בסוף שנות השמונים הסתבך יחד עם עוד ארבעה סנאטורים, בפרשה בה הם הואשמו בהתערבות לטובת צ'ארלס קיטינג, תורם למסעות הבחירות שלהם שנחקר על התמוטטות בנק חיסכון והלוואות אותו ניהל. ועדת האתיקה של הסנאט זיכתה אותו, אך העירה על שיקול דעתו הלקוי בפרשה. אולם פרשה זו לא פגעה בבחירתו לקדנציה רביעית ב־1992.
ב־1976 היה אחד מהמועמדים הסופיים של ג'ימי קרטר להיות סגנו, אולם אחרי נאום לא מרשים בוועידת המפלגה, קרטר העדיף לבחור בוולטר מונדייל כסגנו. ב־1984 ניסה גלן לרוץ למועמדות המפלגה לנשיאות. בתחילה היה מבין המועמדים הבולטים, אולם בבחירות המקדימות עצמן לא זכה לתמיכה רבה, ופרש מהמרוץ עד מהרה, לאחר צבירת חובות כבדים.
הטיסה במעבורת

באמצע שנות ה־90, כשהיה חבר בוועדת הסנאט לענייני הזדקנות, החל להתעניין בהשוואה בין תופעות הזדקנות לבין תסמינים שליליים שגילו אסטרונאוטים ששהו זמן רב בחלל. התעניינות זו הובילה את נאס"א להחליט על שליחת אסטרונאוט זקן במסע של מעבורת חלל, בשביל לבדוק את השפעות השהייה בחלל על גופו. גלן ראה את עצמו כמועמד האופטימלי[דרוש מקור], ואחרי שעבר את המבחנים הרפואיים (אולם סירב לחשוף את ההיסטוריה הרפואית שלו), הודיעה נאס"א בינואר 1998 על צירופו לטיסה של מעבורת החלל דיסקברי. הסנאטור גלן היה "מומחה מטען" בטיסה STS-95, בין ה־29 באוקטובר ל־7 בנובמבר 1998, וכך, בגיל 77 ובחודשי כהונתו האחרונים בסנאט חזר לחלל פעם שנייה. בטיסה שימש כ"מבחנה אנושית", ונלקחו מגופו דגימות דם באופן קבוע. במסגרת הטיסה, חלק מהניסויים היו להשוות את התגובות הביולוגיות, בעיקר של תפקוד הלב, של גלן ביחס לאסטרונאוטים הצעירים יותר בטיסה. בנוסף, הוא היה אחראי על הצילומים במהלך הטיסה. כשהמעבורת עברה מעל מערב אוסטרליה, שוב הדליקו תושבי העיר פרת' את האורות לכבודו, ועם שובו לכדור הארץ זכה צוות המעבורת וגלן בראשו למצעד נוסף בניו יורק, ששיחזר את המצעד שנערך לכבוד גלן 36 שנה לפני כן.
לאחר פרישתו מהפוליטיקה

גלן סיים את תפקידו כסנאטור מטעם מדינת אוהיו בינואר 1999. גם לאחר פרישתו נשאר גלן פעיל בענייני ציבור, ובייחוד בענייני חינוך.
גלן נישא לאהובתו מימי נעוריו אן מרגרט קסטור, ולהם שני ילדים.
פעילויות אחרות

גלן נחשב למומחה בתחום המדע וטכנולוגיה. הוא הצטרף לוועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית בשנת 1978. הוא הפך ליושב ראש ועדת המשנה לענייני מזרח אסיה והאוקיינוס השקט, ובמהלך התפקיד נהג לנסוע ליפן, קוריאה, סין ועוד מדינות אחרות.
גלן הפך ליושב ראש ועדת המשנה לכוח אדם של ועדת השירותים המזוינים בשנת 1987. בזמנו, הוא העביר חוקים רבים כגון הגדלת שכר והטבות לחיילים אמריקאים בזמן מלחמת המפרץ. 
הוא כיהן כיושב ראש עד שנת 1993, ומאז הפך ליושב ראש ועדת המשנה של השירותים המזוינים למוכנות צבאית ותשתיות ההגנה האמריקאית.
בתרבות

דמותו של גלן הופיעה בסדרה עבור כל האנושות.
עיטורים

היכל התהילה הבנילאומי של החלל (1977)
היכל התהילה הלאומי של התעופה (1976)
פרס תאודור רוזוולט (2008)
מדליית השירות המצויין של נאס"א (1962, 1962)
פרס נסיכת אסטוריאס לשיתוף פעולה בין-לאומי (1999)
מדליית האברד (1962)
מדליית הכבוד של הקונגרס בתחום החלל (1 באוקטובר 1978)
מדליית צבא הכיבוש
מדליית המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט
מדליית המערכה האמריקנית
מדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה
מדליה לשירות הביטחון הלאומי
מדליית החירות הנשיאותית
היכל התהילה של האסטרונאוטים
מדליית האוויר
מדליית הזהב של הקונגרס
צלב התעופה המצוינת
חרסינת מייסן

לוגו חברת הפורצלן של מייסן
חרסינת מייסן או פורצלן מייסן הייתה תערובת הפורצלן האירופאי הראשון העשוי מפצלת השדה וקאוליניט, אשר נשרפו בטמפרטורה של כ-1400 מעלות צלזיוס. ניסויים ראשונים נעשו בשנת 1708. בשנת 1710 החל יצור הפורצלן במפעל המלכותי במייסן במימון של אוגוסט השני, מלך פולין, והוא משך אליו אמנים ובעלי מלאכה להקמת יצרנית הפורצלן המפורסמת בעולם. לוגו החברה, של החרבות המוצלבות, הוצג בשנת 1720 כסימן מסחרי, והוא נחשב לאחד מהסימנים המסחריים העתיקים ביותר.
מפעל הפורצלן במייסן פיתח בין היתר את סגנון פסלוני החרסינה, והכנסת סגנונות דקורטיביים אירופאים שיחליפו את העיטור האסייתי המסורתי.
מאז 1991, מפעל הפורצלן במייסן הוא בבעלות מדינת סקסוניה.
היסטוריה

החרסינה הסינית התפתחה בהדרגה במשך מאות שנים, ועד המאה השבע עשרה יובאו לאירופה מוצרי חרסינה סינית ויפנית על ידי חברת הודו המזרחית ההולנדית ומקבילותיה במדינות אחרות. זה היה מוצר יקר מאוד, וייצג באירופה עושר, חשיבות וטעם מעודן. ניסיונות אירופיים לייצר פורצלן למשל על ידי מדיצ'י בפירנצה נכשלו.
בתחילת המאה ה-18 ניסה המתמטיקאי והמדען טשירנהאוס (Ehrenfried Walther von Tschirnhaus), ליצר זכוכית ופורצלן תוך שימוש ב קאוליניט שהוא המרכיב החיוני ביצור פורצלן אמיתי, ולשם כך הסתייע באלכימאי יוהאן פרידריך בטגר. לאחר מותו של טשירנהאוס המשיך בטגר בשיפור הנוסחה ביחד עם עמיתים הולנדים מנוסים בשריפת וצביעת אריחים והקים את מפעל היצור בטירת אלברכטסבורג במייסן שהחל בייצור באופן רשמי בשנת 1710.
בתחילת הדרך יוצרו כלים מעודנים וקשים במיוחד בצבע חום-אדמדם, שהועתקו מדגמים סיניים עבור קנקני תה וקפה. בשנים הבאות פותחו ויוצרו כלים של חרסינה לבנה קשה שניתן לזגג ולצבוע, ואלה שווקו לראשונה ב-1713.
כלי החרסינה מתוצרת מייסן זכו במהירות להכרה בשל איכותם אך נחשבו לנחותים בהיבטי העיטור והצבעוניות. בשנת 1720 התמנה הצייר הרולד (Johann Gregor Herold) כמנהל המפעל ובשנת 1723 הציג צבעי זיגוג מבריקים שהפכו את פורצלן מייסן למפורסם, עם פלטת צבעים רחבה יותר שסימנה את תחילת השלב הקלאסי של פורצלן מייסן. צבעי האמייל שלו משמשים עד ימינו לצבעי קרמיקה. בתחילה חיקה בעיקר את העיצובים המזרחיים המוכרים מפורצלן היצוא הסיני והיפני, אך בהמשך נוספו תמונות נוף אירופאיות.
בשנים הבאות הציג המעצב קוטיג (Friedrich August Köttig) את שיטת העיטור המכונה "כחול מייסן" שבה מתבצע העיטור על הכלי לפני שלב הזיגוג והשריפה (תהליך תת-זיגוג). על הכלים החלו להופיע נופים וסצנות נמל, בעלי חיים, פרחים, סצנות חצר אלגנטיות ועיטורים בהשראה סינית וכן עיטור פרחוני של אגרטלים וכלי תה המשלב סגנון עיטור יפני וסיני ליצירת סגנון הידוע בשם "פרחים אינדיאנים". החל משנת 1730 החלו להופיע על הכלים ציורים צבעוניים על משטחים לבנים כגון ציורים של אנטואן ואטו שהועתקו.
בשנת 1756, במהלך מלחמת שבע השנים, כבשו כוחות פרוסיה את מייסן, ופרידריך השני, מלך פרוסיה העביר חלק מבעלי המלאכה להקמת מפעל הפורצלן המלכותי בברלין.
בתחילת המאה ה-19 מוצרי מייסן פחתו מעט באיכותם, וכמות היצור ירדה במידה ניכרת, מכיוון שאוסטריה ופרוסיה אסרו יבוא של מוצרי פורצלן, ובריטניה, צרפת ורוסיה הטילו מכסים גבוהים על יבוא במטרה להגן על תעשיות הפורצלן שלהן.
בשנת 1829 הציגה מייסן את טכנולוגיית הליתופן (Lithophane), פורצלן חדיר לאור אשר זכה להצלחה מסחרית גדולה.
בשנת 1933 לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, הוגבל החופש האמנותי של האמנים על ידי מדינת סקסוניה בהתאם לדרישות המשטר. כמה אמנים כגון ארנסט ברלך שתרמו למייסן בסגנון החופשי של תקופת ויימאר הוחרמו.
לאחר מלחמת העולם השנייה ותחת השלטון הקומוניסטי, התקשה מפעל הפורצלן לפעול מכיוון שנתפס כמי שמייצר עבור העשירים, ועלה החשש שיאולץ לייצר סחורה באיכות ובעלות נמוכה עבור ההמונים.
היסטוריה > סימנים מסחריים

מיקום המפעל בתוך טירת אלברכטסבורג איפשר להגן על סודות הייצור. כאמצעי זהירות נוסף, מעט מאוד עובדים ידעו את הרכב החומרים המדויק להכנת תערובת הפורצלן, ורק חלק מהתהליך. בדרך זו שמרה מייסן את המונופול שלה על ייצור פורצלן קשה באירופה. למרות זאת נמכרו הסודות ובעיקר הייחוד של שימוש בתערובת עם קאוליניט, כך שעד 1760 פעלו באירופה כשלושים יצרני פורצלן, אולם רובם ייצרו חרסינה רכה על בסיס החומר פריט (Frit).
על מנת לזהות את המוצרים המקוריים של מייסן, פותחו סימנים שבתחילה צוירו עליהם, ובהמשך נצרבו בשיטת "כחול מייסן" בתהליך תת-זיגוג. סימונים מוקדמים כללו שימוש בראשי תיבות כגון AR (ר"ת של שם המלך), KPM (יצרן פורצלן מלכותי), MPM (יצרן פורצלן מייסן), KPF (מפעל פורצלן מלכותי) . ראשי תיבות אלה הוחלפו בסופו של דבר בלוגו החרבות המוצלבות, המבוסס על סמלה של נסיכות הבוחר מסקסוניה, ארכי-מרשל של האימפריה הרומית הקדושה. סימן מסחרי זה הוצג בשנת 1720, ומשנת 1731 נעשה בו שימוש קבוע על פי צו רשמי.
היסטוריה > התפתחות אמנותית

המעצב קירשנר (Johann Jakob Kirchner), היה הראשון שיצר פסלים ופסלונים בקנה מידה גדול, במיוחד של קדושים מתקופת הבארוק. לאחר התפטרותו בשנת 1733 נכנס לתפקיד עוזרו קנדלר (Johann Joachim Kändler), שהפך למפורסם ביותר מבין מעצבי מייסן. בהשראתו פיתחה מייסן את סדרת הפסלונים הקטנים, שהוציאו את המיטב מהחומר החדש. מאגר החיות שלו בקנה מידה גדול ובצבע לבן, הם משיאי ייצור הפורצלן האירופאי. עבודתו הביאה לייצור פסלונים מעודנים בסגנון הרוקוקו שהשפיעו על ייצור הפורצלן בכל אירופה.
הרוזן קמילו מרקוליני (Count Camillo Marcolini), ניהל את המפעל מ-1774 עד 1813, בתקופה זו הוצגו עיצובים בסגנון סבר (Sèvres) והשפעות של נאו-קלאסיציזם כגון כלי חרסינה לא מזוגגים הדומים לשיש לבן.
במאה התשע-עשרה ערך המעצב האומנותי לויטריץ (Ernst August Leuteritz), מודרניזציה עיצובית של רבים מפסלוני הרוקוקו, בסגנון שכונה "רוקוקו שני" המאופיין בפרטי תחרה ופרחים מזוגגים. אחד מציירי הפרחים היה גיאורג פרידריך קרסטינג . ב־1829 הוצגה טכניקת עם טכניקת הליתופאן, יצירת תמונה באמצעות פורצלן חדיר לאור.
בשנת 1903 מונה אריך הוסל למעצב הראשי. הוא חידש באמצעות פרשנות מודרנית סגנונות אמנותיים ישנים כולל שיחזור דגמים מהמאה השמונה עשרה. נוצרו יצירות בסגנון אר-נובו, אבל עמוד התווך של מייסן המשיך להיות ייצור מתמיד של דגמים מהמאה השמונה-עשרה.
ב-1969, בתקופת השלטון הקומוניסטי במזרח גרמניה מונה קרל פטרמן למעצב הראשי, ומפעל הפורצלן מייסן חזר להתמקד במסורות הישנות שלו וגם קיבל ביטוי אמנותי חופשי יותר לאחר ההגבלות בנושאי העיצוב שהוטלו עליו החל משנות ה-30 בתקופת המשטרים הטוטליטרים של הנאצים והקומוניסטים.
עיצוב > דמויות

עיצוב דמויות החל בתקופתו של המעצב בטגר, כאשר יצר דמות לבנה קטנה של אוגוסט השני. יוהאן יואכים קנדלר עיצב רבות מהדמויות המפורסמות ביותר, אשר שימשו בתחילה לקישוט השולחנות בארוחות מפוארות, בדרך כלל בלבן, ואשר החליפו עיצוב דמויות באמצעות פסלי סוכר. עד מהרה הפכו פסלוני דמויות לפופולריים מאוד כקישוטים לחדרי מגורים וגם היו זולים יותר מממערכת כלים מעוצבת לשולחן שלם. עובדה זו הפכה את פסלוני הדמויות לזמינים לשוק רחב יותר, הן מבחינת גאוגרפית והן מבחינת המעמד החברתי.
הדמויות האנושיות היו בעיקר של בעלי מקצוע אנשי חצר המלוכה, רועים ורועות צאן, דמויות מתוך הקומדיה דל'ארטה, חיות, והאנשות סמליות כגון עונות השנה, תכונות אופי או היבשות, ודמויות בתלבושות סיניות וטורקיות. בנוסף לדמויות הפנטזיה הפסטורליות, היו גם כמה דמויות ריאליסטיות יותר של פועלים עירוניים, כפי שמתוארים בספרים אודות חיי העיר של פריז, לונדון וערים אחרות.
קנדלר עיצב קבוצה גדולה של דמויות בעלי חיים אשר הוזמנה על ידי אוגוסט השני לארמון היפני שבנה. רובם היה בקנה מידה של גודלם האמיתי, ויצורם יצר בעיות טכניות גדולות. למרות זאת, כשראו אותם כקבוצה הם היו מחזה שהדהים והרשים את המבקרים. דמויות קטנות יותר של בעלי חיים, במיוחד ציפורים, היו גם הן פופולריות מאוד.
סדרה אחרת מוכרת בשם "תזמורת הקופים", קבוצה קומית של דמויות של נגנים קופים, ומנצח גדול יותר, כולם בתלבושות מהודרות. הם עיצבו לראשונה על ידי קנדלר ורייניקה בשנים 1753-54. הם הועתקו על ידי פורצלן צ'לסי ואחרים.
עיצוב > מערכות הגשה

בטגר חזה כבר בשלב מוקדם של פעילותו במפעל החרסינה את השימוש בכלי פורצלן כמערכות הגשה וככלי אוכל. כבר בתחילת הדרך הוא עיצב סדרה של מערכות כאלה שהיו פשוטות מבחינה עיצובית אך לאחר מכן הציג קנדלר מערכות שלמות של כלי אוכל והגשה עם עיטורים תואמים.
בתחילה היו כלי ההגשה של תה וקפה קטנים יחסית, המיוצרים ביותר, אך תוך זמן לא רב החלו לייצר מערכות שלמות עבור ארוחות ערב גדולות מפורצלן, בתחילה עבור אוגוסט השני, ובמשך הזמן לקונים אחרים בגרמניה ומחוצה לה. מערכות שלמות לשולחנות שימשו גם כמתנות דיפלומטיות. מריה אמליה מסקסוניה, נכדתו של אוגוסט השני, נישאה לקרלוס השלישי, מלך ספרד, והנדוניה שלה כללה 17 מערכות שולחן עשויות פורצלן מייסן, שהעניקו השראה לזוג לייסד את מפעל הפורצלן קאפודימונטה בנאפולי .
מערכת השולחן המפורסמת ביותר מכונה "מערכת הברבורים" שיוצרה בשנים 1737-1743, עבור מנהל המפעל, הרוזן היינריך פון ברוהל. היא כללה יותר מאלף חלקים. בתום מלחמת העולם השנייה פוזרו חלקיה בין אספנים ומוזיאונים. עם זאת, תבניות היצור עדיין קיימות, והעיצוב ממשיך להיות מיוצר גם כיום.
מערכת השולחן המכונה " הבצל הכחול" (שהיא למעשה העתקת עיצוב סיני) נמצאת בייצור קרוב לשלוש מאות שנים. היא עוצבה על ידי הורולדט בשנת 1739 כנראה בהשראת קערה סינית מתקופת קאנגשי. העיצוב הזה הועתק על ידי למעלה משישים חברות, וכמה מהן אפילו השתמשו במילה מייסן כסימון. העיצוב הפך כל כך פופולרי ונרחב, עד שבית המשפט העליון הגרמני קבע ב-1926 שמדובר בנחלת הכלל.
מערכות השולחן מסדרת "דרקון חצר" ו"דרקון אדום" מציגות דרקונים סיניים, בדרך כלל באדום תחת זיגוג עם פרטים מוזהבים שמתעופפים סביב שפת הצלחת ועם מדליון במרכז. גרסה של עיצוב זה שימשה את היטלר כמערכת שולחן בקן הנשרים .