stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כרוניקות רוסיות ישנות
היסטוריה

הכרוניקה הקדומה ביותר שידועה היא הכרוניקה הרוסית הראשונה, שנערכה בין השנים 1110–1116 בקייב, בידי אב המנזר סילבסטר (אנ'), ושרדה בתוך הקודקס הלברנטי. גרסה ערוכה של אותה כרוניקה, משנת 1118, שרדה בתוך הקודקס ההיפאטי. לדעת רוב החוקרים, כרוניקה זו מבוססת על כרוניקה שנכתבה בשנות ה-90 של המאה ה-11 וגרסה זו מייוחסת בידי חלק מן החוקרים לנסטור הכרוניקן. בעבר היה מקובל לחשוב כי הגרסה של נסטור נכתבה בסביבות 1110–1113, ועדיין חלק מהחוקרים סבורים כך.
שחמאטוב וחוקרים אחרים סבורים כי טקסט היסטורי ראשוני ("הכרוניקה הישנה") נכתב בסביבות 1037–1039 ונערך שוב בהמשך המאה. לדעתם בגרסה שנכתבה בשנות ה-90 ("כרוניקת קייב הראשונה"), סודרו לראשונה האירועים לפי שנים, וגרסה זו מהווה את הבסיס לא רק לכרוניקה הרוסית הראשונה, אלא גם לכרוניקת נובגורוד הראשונה, שכתב היד הקדום ביותר שלה מתוארך לסוף המאה ה-13. לפי היפותזה זו, הכרוניקות מן המאה ה-11 השתמשו במקורות מקייב ומנובוגרוד במקביל, ורק במאה ה-12 נוצרו מסורות היסטוריות נפרדות.
מראשית המאה ה-12, ישנה כתיבת כרוניקות רציפה בשני מרכזים עיקריים - קייב והאזור הדרום מערבי, והנסיכויות הצפוניות של ולדימיר ונובוגרוד. בשתיהן נכתבו כרוניקות עבור המאות 12–13, שצורפו לכרוניקה הרוסית הראשונה:
הקודקס ההיפאטי משקף את המסורת הדרומית מערבית, וכולל את הכרוניקה של קייב, שממשיכה את הכרוניקה הראשונית ומתארת מאורעות מ-1118 עד 1200, ואת הכרוניקה של גליציה-ווהלין שמספרת על אירועים בנסיכות האליץ'-וולין מ-1201 עד 1292. כתב היד הקדום ביותר של כרוניקות אלו ששרד, מתוארך לסביבות 1420.
הקודקס הלברנטי כולל, לאחר הכרוניקה הראשונית, את הכרוניקות של הנסיכויות הצפוניות רוסטוב, ולדימיר (סוזדאל) וטבר עד תחילת המאה ה-13 (עם חוסרים). כתב היד נכתב ב-1377.
מאמצע המאה ה-15 והלאה החלו להכתב כרוניקות בנסיכות מוסקבה, והן מצנזרות ומשמיטות את האזכורים לעצמאות נובגורוד שזה עתה סופחה לשליטתם. בשנות העשרים של המאה ה-16נכתבה על בסיס הכרוניקות השונות במוסקבה כרוניקת ניקון (אנ') הנרחבת, שהורחבה עוד יותר תחת שלטונו של איוואן האיום מתוך מגמה פוליטית. איוון האיום גם יזם עבור הספרייה שלו את הפקת הכרוניקה המאויירת (אנ') סדרה היסטורית מאויירת שמכסה באופן נרחב את ההיסטוריה המקראית, ההיסטוריה של יוון, רומא וביזנטיון (כל אלו בארבעה כרכים) וממשיכה בהיסטוריה של רוסיה עד 1567 (בשישה כרכים). זו הייתה הכרוניקה הכוללת האחרונה, שכן סוגת הכרונוגרף החליפה אותה, והכרוניקות של המאות ה-17–18 היו טקסטים מקומיים.
במקביל נכתבו הכרוניקות של מערב רוס, שמכונות גם הכרוניקות הליטאיות (אנ'), כיוון שנכתבו באוקראינה ובלארוס תחת שלטון דוכסות ליטא. הגרסאות הראשונות שלהן, משנות ה-40 של המאה ה-15, נכתבו בסמולנסק, וגרסאות מאוחרות יותר מן המאה ה-16 כוללות גם מקורות דרומיים יותר. ההתעוררות הלאומית באוקראינה בסוף המאה ה-16 ובמהלך המאה ה-17, משתקפת ברוח הפטריוטית והלוחמנית שמצויה בכרוניקות שנכתבו ונערכו בתקופה זו.
ראו גם

האוסף השלם של כרוניקות רוסיות
הערות שוליים

↑  N. K. Chadwick, The Beginnings of Russian History: An enquiry into source, Cambridge 1946, p. 5
1 2  Doroshenko's Survey of Ukrainian Historiography • Ukrainian Chronicles, penelope.uchicago.edu
↑  Doroshenko's Survey of Ukrainian Historiography • "Lithuanian" or West Rus′ Chronicles, penelope.uchicago.edu
↑  Doroshenko's Survey of Ukrainian Historiography • Ukrainian Chronicles of the XVII Century, penelope.uchicago.edu
בצלאל בורוכוב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 ביולי 1990 (בן 34)
 מדינה:  ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2004
 עיסוק:  שחקן
 מקום לימודים:  ניסן נתיב
 פרופיל ב-IMDb
בצלאל בורוכוב (נולד ב-23 ביולי 1990) הוא שחקן ישראלי.
ביוגרפיה וקריירה

נולד בשכונת שפירא בתל אביב. בן לשליו ואלונה. כשהיה בן שש עברה המשפחה לכפר שלם בדרום תל אביב. ביסודי למד בבית הספר תל חי.
בצה"ל שירת כמנהל הלשכה של ראש להק כוח האדם בחיל האוויר הישראלי.
בורוכוב למד משחק בניסן נתיב. בורוכוב זכה במלגת קרן התרבות אמריקה–ישראל למשחק לשנת 2014, וזכה גם בפרס המוזיקה הטובה ביותר בפסטיבל חיפה להצגות ילדים 2017.
בשנת 2004 הופיע לראשונה בסרט "שלוש על אחד" גילם את דמותו של יונתן.
בשנת 2005 הופיע בסדרת הטלוויזיה "שיעור חופשי" ששודרה בערוץ הילדים גילם את שלום.
בשנת 2008 שיחק בסרט "מוקי בוערה" בתור אמיר.
בשנת 2015 שיחק בסרט "ברש" בתפקיד חייל בשער הבסיס.
בשנת 2016 השתתף בסרט "מלחמת 90 הדקות" בתפקיד סמל במחסום. באותה השנה גם השתתף בסרט "ישמח חתני" בתפקיד נפתלי.
בשנת 2018 שיחק בסדרת הטלוויזיה "איפה אתה חי?" ששודרה בערוץ הראשון גילם את עופר.
בשנת 2019 שיחק בסדרת דרמת הפשע של Yes "המדובב" שיחק את חביב נגייב.
בשנת 2020 השתתף בסדרת הטלוויזיה "טהרן" בתפקיד קייסר גורבניפאר. באותה השנה שיחק בסדרת הטלוויזיה של Yes "דיבוקים" בתור בנצי.
בשנת 2022 השתתף בסדרת הדרמה של כאן 11 "מנאייכ" בתפקיד מורדי אשל.
בשנת 2023 הופיע בסדרת הדרמה "איסט סייד" ששודרה בכאן 11 בתפקיד רועי. באותה השנה הופיע בסדרת הטלוויזיה "יניב" גילם את זאזא.
בשנת 2024 השתתף בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה הקומית של רשת 13 "שנות ה-90", בה גילם את דמותו של שרלי בוקובזה. באותה השנה גם הופיע בתוכנית "מועדון הסטנד-אפ". השתתף גם בעונה השישית של רצים למשנה, שם גילם את שמולי.
באותה השנה השתתף בעונה השנייה של הסדרה של HOT "שבאבניקים", בה גילם את דמותו של טרבלסי. השתתף גם בעונה השביעית של רצים למשנה, שם גילם את 7בום ו-8בום, וגם בעונה החמישית של הסדרה מעמול בערוץ מאיר לילדים, שם גילם את דמותו של דוקטור שמיטקין.
בורוכוב השתתף גם בכמה פרסומות ביניהם: קפה טורקי, חיש גד, מנורה מבטחים, ליברה, מארוול ישראל, עולם הקולנוע, ואיזי.
ביוגרפיה וקריירה > בתיאטרון

זה הרגע המאושר בחיי (בימוי: שמוליק הדג'ס, תיאטרון נקודה טובה).
"חבורת תרי"ג" (בימוי: קלוד דדיה).
"מעשה ניסים" (בימוי: חגי לובר, תיאטרון אספקלריא).
"חלילה" – מחזמר (בימוי: יונתן בלומנפלד, תיאטרון החאן).
"גולדי חזיות" – מחזמר (בימוי: שירית לי-וייס, זוכה פרס חג המחזמר 2015 בניהולו האומנותי של אורי פסטר).
"איפה הכסף" (בימוי: אברהם שלום לוי, תיאטרון אספקלריא).
"הגשם של סבא אהרון" (בימוי: מור פרנק, תיאטרון הקרון).
"מישהו בבית" – מופע תיאטרון מוזיקלי ע"פ שירי ביאליק (בימוי: עידית הרמן ואריאל ברונז, תיאטרון קליפה בשיתוף בית ביאליק).
"Attempts on her life" או בעברית: "אן" (בימוי: ג'ייסון דנינו הולט, תיאטרון תמונע).
"אני דניאיל חארמס" (בימוי: מרינה בלטוב, תיאטרון הבית).
שחקן יוצר בעבודת הפרפורמנס – מתקן 27 (בימוי: אריאל ברונז, תיאטרון קליפה בשיתוף בית העיר).
חיים אישיים

הוא נשוי למורן ואב לבת. מתגורר בבית שמש. בורוכוב שומר תורה ומצוות ומקפיד על שמירת שבת ובעקבות אמונתו ויתר על תפקידים בתיאטרון.
הערות שוליים

1 2 3  בצלאל בורוכוב, באתר "תיאטרון הקרון"
↑  ענבר מלכא, ‏בצלאל בורוכוב לסרוגים: "זה שאני דתי - עושה אותי שחקן טוב יותר", באתר "סרוגים", 13 בפברואר 2025
יהודים ומילים

| --- | --- |

שער הספר
 מידע כללי
 מאת:  עמוס עוז, פניה עוז-זלצברגר 
 
יהודים ומילים הוא ספר מאת הסופר עמוס עוז ובתו ההיסטוריונית פניה עוז-זלצברגר. הספר יצא לאור במקורו בשפה האנגלית (Jews and Words) בהוצאת הספרים של אוניברסיטת ייל, בשנת 2012, כתוספת לסדרת הספרים "ספריית פוזן לתרבות יהודית". הספר יצא לאור בעברית בהוצאת כתר בשנת 2014, בתרגומה של ברוריה בן ברוך ועיבודם של המחברים.
בכתיבה בסגנון מסאי תרים עוז ובתו בספר אחר הקשר בין יהודים ומילים במהלך ההיסטוריה והספרות היהודית. באמצעות שילוב בין מחקר וסיפור, היסטוריה ושעשוע אינטלקטואלי, הם מבססים את המסקנה ש"קו הרצף היהודי איננו ביולוגי אלא מילולי". הספר נותן מקום של כבוד לטקסטים כתובים כאחד היסודות הבסיסיים לתרבותו של עם בכלל והעם היהודי בפרט.
פרקי הספר > פרק ראשון: רציפות

במבוא לספר מציגים עוז ועוז-זלצברגר את עיקר כוונתם בכתיבת המסה (כך הם מכנים את ספרם):
ההיסטוריה היהודית והלאומיות היהודית הביאו לעולם רצף יחיד במינו שאינו אתני ואינו פוליטי. יש כמובן בהיסטוריה שלנו רציפויות אתניות ופוליטיות, אבל הן אינן העורקים המרכזיים שלה. הגנאולוגיה הלאומית והתרבותית של היהודים היתה תלויה תמיד בהעברה של גחלת מילולית מדור לדור. לא פחות משהיתה אמונית, היתה זאת גחלת טקסטואלית"
לאורך הספר כולו מחפשים המחברים את החיבור בין יהודים ומילים. הם מכריזים על עצמם מיד כיהודים חילונים, ומביאים את הגדרתו של ס. יזהר לחילוניות. חילוניותם אינה מרחיקה אותם מארון הספרים היהודי, נהפוך הוא; הם אוהבים לחיות בין ספריו, אך אין בדעתם לחיות על פי ספר. התנ"ך לדבריהם הוא ספר עוצר נשימה, בעל מסרים אנושיים מפליאים ועוצמה ספרותית ולשונית גדולה. הוא מהווה מעין ספרייה שהנביטה רבבות של ספרים, פירושים ומחקרים."כך שגם אם צודקים המדענים, ועם ישראל הקדום לא הקים ארמונות פאר ולא היה עד לנסים ונפלאות, הרי יצירתו הספרותית היא מפוארת ופלאית. אפילו נִסית"
ספרי המשנה והתלמוד מהווים, לדעת המחברים את ההיררכיות הלמדניות הכבירות ביותר שהתקיימו לפני עליית האוניברסיטאות במערב, גם אם רבים מהנושאים שעסקו בהם התנאים והאמוראים זרים לקורא המודרני שאינו דתי. מסכת אבות, שנפתחת במילים הידועות: "משה קיבל תורה מסיני ומסרה ליהושע, ויהושע לזקנים וזקנים לנביאים ונביאים מסרוה לאנשי כנסת הגדולה" ממצה את השלשלת הטקסטואלית ומצביעה, בעת ובעונה אחת, על התפקיד הנוסף שמאפיין את התרבות היהודית: הלימוד וההוראה.
בין הציוויליזציות הקדומות אין אחת שמקבילה ליהדות בהתעקשות שלה ללמד את הקטנים ולהנחיל להם את מורשת העם. מאז ימי המשנה היה כל ילד זכר חייב ללמוד מגיל שלוש ועד גיל 13. הבערות הייתה בלתי נסלחת בקרב הקהילה היהודית. ההוראה הייתה תמיד בשפה העברית. זוהי שפה שלא מתה מעולם, טוענים העוזים, גם אם לא תמיד הייתה מדוברת, היא חייתה בחדרי הלימוד של הילדים. יותר מאלפיים וחמש מאות שנה התקיימה "תמסורת ספרותית רצופה", שרוב הגברים, לפחות, יכלו לעקוב אחריה באמצעות קריאה. הייתה זו "שושלת של אוריינות". ההורים והילדים קיימו זיכרון טקסטואלי של המורשת וקידשו את השולחן המשפחתי כבסיס להמשכיות היהודית, או כפי שמתנסחים המחברים בשעשוע: "הרי לכם תמצית החגים היהודיים: ניסו להשמיד אותנו, ניצלנו, בואו נאכל"
פרקי הספר > פרק שני: נשים ומילים

לנשים, מאמינים המחברים, יש חלק חשוב במורשת ההיסטורית-תרבותית-טקסטואלית. החל בדיאלוגים של חוה, שמתפקדת כשוות ערך לאדם, דרך מעשיהן של המיילדות, שפרה ופועה בספר בראשית, יוכבד אם משה, מרים, פעלה ושירתה, חנה ותפילתה, דבורה הנביאה, מנהיגותה ושירתה, השולמית משיר השירים והטקסטים המופלאים שלה, ועוד רבות וטובות. לארבע האמהות, למשל, גורסים המחברים, יש אישיות משל עצמן, וביחד הן מהוות כוח שמאפיל על בעליהן. רות, כלתה המואביה של נעמי הנחילה לנו את הטקסט האלמותי: ”כִּי אֶל-אֲשֶׁר תֵּלְכִי אֵלֵךְ, וּבַאֲשֶׁר תָּלִינִי אָלִין - עַמֵּךְ עַמִּי, וֵאלֹהַיִךְ אֱלֹהָי. בַּאֲשֶׁר תָּמוּתִי אָמוּת, וְשָׁם אֶקָּבֵר; כֹּה יַעֲשֶׂה יְהוָה לִי וְכֹה יוֹסִיף, כִּי הַמָּוֶת יַפְרִיד בֵּינִי וּבֵינֵךְ.”
יש לזכור, מזהירים המחברים, שלצד הדוגמאות האלו ורבות אחרות, לא היה שוויון מגדרי בתנ"ך ובתלמוד. נשים לא ירשו את אביהן, הפוליגמיה הייתה נפוצה, העונש על ניאוף האישה היה מוות, הגירושים היו תלויים כליל ברצונו של הבעל, ומימרות כמו "ומוצא אני מר ממוות את האישה", "נשים דעתן קלה עליהן" וכדומה - היו קיימות בשפע. זו הייתה הגישה גם ברקע ההיסטורי-חברתי של הדורות הקודמים, עד לפני זמן קצר. ובכל זאת, קולן של הנשים נכנס והשפיע לא מעט על השושלת האוריינית.
פרקי הספר > פרק שלישי: זמן ואל זמניות

היהודים התעניינו תמיד בזמן. העבר היהודי, לדבריהם, שזור לבלי הפרד בעברם של עמים אחרים. כבר כשכתב יוספוס פלביוס, הוא יוסף בן מתתיהו בשמו העברי, את ספריו ביוונית על תולדות היהודים, היה ברור שההיסטוריות השונות חוצות זו את זו ללא הרף. ההיסטוריה של היהודים גדולה בהרבה מהגאוגרפיה שלהם, טוענים המחברים, וניתן למצוא כמעט בכל צומת היסטורי של המזרח התיכון ואירופה, את היהודים. אם זה בדתות השונות, או בכנסיות השונות, ברעיונות השונים של המערב על צדק, משפט וערכו של אדם, או במילים ושמות רבים של שפות אחרות ממקום אחר.
עם כל זאת, נותרו היהודים, על פי תפיסתם, מחוץ להיסטוריה, התבדלו באמונתם ומנהגיהם וציפו לבואו של המשיח. תפיסת הזמן של התנאים והאמוראים הייתה ש"אין מוקדם ומאוחר בתורה". הטקסטים הקדושים וגיבוריהם שייכים כאילו לציר זמן אחר שכולו אמת צרופה ונצחית. "מאי דהווה הווה" אומר התלמוד; מה שהיה היה, ואין טעם לחקור במופלא מאיתנו. אבל אפילו התלמוד מעז לומר: "איוב לא היה ולא נברא, אלא משל היה". ממשותם של הסיפורים בתנ"ך, גורסים המחברים, איננה מותנית בהוכחות. "ספרות גדולה אומרת אמת בדרכה שלה, ויש יותר מדרך אחת לבנות ארמון למען הדורות הבאים"
פרקי הספר > פרק רביעי: לכל איש יש שם: האם ליהודים נחוצה יהדות?

בפרק זה דנים המחברים ביהדות לעומת אוניברסליות. כמקור טקסטואלי חשוב לדיון הם מביאים את המשפט הידוע של המשנה: "לפיכך נברא אדם יחידי בעולם, ללמד שכל המאבד נפש אחת, מעלים עליו כאילו איבד עולם מלא; וכל המקיים נפש אחת, מעלים עליו כאילו קיים עולם מלא". התלמוד הבבלי חוזר על המימרה הזו, אך מכניס בה שינוי מהותי: "נפש אחת מישראל". התהום הזו שבין הגרסה הבדלנית לגרסה האוניברסלית, טוענים המחברים, היא זו שמהווה את לבו של העימות הפוליטי המר שמפלג את ישראל דהיום.
המחברים מסיימים את הפרק ואת ספרם בשירה המוכר של זלדה: "לכל איש יש שם", ומביאים את מקור ההשראה לשיר זה, שהוא מדרש תנחומא, ועושים מעין חיבור ישיר בין הטקסט של המדרש לטקסט המודרני של משוררת בת זמננו, ובתוך כך הם מעמידים גם את היהודי מול האוניברסלי.
את מוצא שלשה שמות נקראו לו לאדם: אחד מה שקוראים לו אביו ואמו, ואחד מה שקוראין לו בני אדם, ואחד מה שקונה הוא לעצמו. טוב מכולן מה שקונה הוא לעצמו.
על העברית

עמוס עוז ופניה עוז-זלצברגר אינם חדלים מלהתפעל מתחייתה ועוצמתה של העברית, כשפה חיה ומדוברת בישראל בפרט, ובין היהודים בתפוצות בכלל. "העברית היא הסטארט-אפ הלשוני הגדול ביותר בתקופה המודרנית. במהלך המאה העשרים זינק מספר דובריה בעולם מכמעט אפס ליותר מעשרה מיליונים"
השפה העברית, גורסים המחברים, הייתה מוקד הרציפות היהודית, "לוז השושלת". וגם אם לא הייתה בשימוש כשפה מדוברת, היא מעולם לא מתה, לא בפי הרבנים ולא בפי הילדים מהחדר ותלמידי הישיבות, ולא בלשון התנ"ך והתפילות. במהלך תור הזהב בספרד התרחש מהלך של תחייה בשפה וטקסטים של יהודה הלוי, אבן גבירול, עמנואל הרומי ועמיתיהם נכתבו בעברית מפוארת. אך הסביבה עצמה לא דיברה עברית במשך כאלף שנים. בניגוד לשפה הלטינית למשל, שפינתה את מקומה כשפת דיבור לשפות מקומיות באירופה, חזרה העברית לשמש כשפת דיבור מלאה החל מתקופת ההשכלה, דרך מחדשי מילים כמו אליעזר בן-יהודה, נחום סוקולוב, ביאליק, טשרניחובסקי ורבים אחרים, עד ימינו אנו. לרשותם של מחדשי השפה עמדו תחילה רק כמה אלפים של מילים מקראיות ואלפים נוספים מלשון חז"ל. אולם הם חידשו, המציאו, סיפחו ובעיקר התעקשו, עד שהחלה העברית להיות שגורה בפי כל.
על העברית הקדומה, המקראית והחז"לית אומרים העוזים בראיון:
וכך, הם מגיעים למסקנה, שאמנם נאמרת בהומור משתעשע, אך מצביעה על יחסם אל השפה היחידה מהמזרח התיכון הקדום שהתעוררה כיפהפייה הנרדמת, כלשונם, והפכה לשפת העם:
מעטפת הספר

המעטפת המקורית של הספר, במהדורתו האנגלית, עוצבה בידי סוניה שאנון. המרכיב הגרפי העיקרי שבה, זוג כורסאות, נלקח ממאגר התמונות גטי אימג'ס. הכורסאות אינן זהות - אחת מהן גדולה יותר וישנה יותר. קל לשער שהכורסאות מייצגות את השיחה בין שני מחברי הספר, שהם אב ובתו. עיצוב זה מופיע גם בחלק מתרגומי הספר, כגון התרגום לפורטוגזית שיצא לאור בברזיל. בתרגום לרומנית נלקח מרכיב גרפי אחר, שוויוני יותר, שבו שני ספלי משקה חם.
גם במהדורה העברית נלקח המרכיב הגרפי של המהדורה האנגלית, אך בתמונת מראה שלו, כך שהכורסה הגדולה יותר נמצאת בצד ימין (במקום בצד שמאל במהדורה האנגלית). שינוי זה משקף את שינוי כיוון הקריאה בעברית, מימין לשמאל, לעומת האנגלית. הגופן שבו כתובים שם הספר ושמות המחברים במהדורה העברית הוא "קורן", המזוהה בעיקר עם תנ"ך קורן.
בהרצאה שנשאה עוז-זלצברגר במכון הרטמן בירושלים, היא סיפרה שגם היא וגם אביה, עמוס עוז, טוענים ל"חזקה" על הכורסא הקטנה, כך שהשאלה התאורטית, האם הצד המורשתי-מילולי של הסופר הוא צד הדומיננטי בספר, או שמא דווקא הצד ההיסטורי-פילוסופי של ההיסטוריונית - נשארה עדיין פתוחה.
התקבלות הספר

כיוון שהספר יצא במקורו בארצות הברית, הופיעו תחילה הביקורות שם. המבקרים הרבו להתפעל מהניסוח הוירטואוזי ולעיתים קרובות משעשע, של האב ובתו, שמכונים לאורך כל הספר: הסופר וההיסטוריונית. האינדפנדנט כתב על הספר שהוא יוצר גן עדן קטן של משחק וחדווה, של מחלוקת נטולת שנאה ולהט נטול קורבנות. על מעטפת הספר הובאו ציטוטי הוול סטריט ג'ורנל שכתב שהספר ״מצחיק באופן שובה לב״ ומריו ורגס יוסה שאמר שהוא ״מסעיר ומהנה... משלב בקיאות גדולה עם מגע בלתי רשמי. ספר שיעורר מחלוקות ודיונים וללא ספק יזכה לדיונים רבים״.
הביקורות בישראל, שהתייחסו יותר לתוכן הספר, היו מעורבות, ובחלק מהן עלו חילוקי דעות עם המחברים. אריק גלסנר כינה אותו: "ספר המסות הנבון והמסוגנן והלא הכרחי". הרישא תואמת את ההתרשמות המשותפת מהצורה, אך הסיפא מביעה את הסתייגותו של המבקר מהתוכן. גלסנר טוען שאחד העם כבר דגל בעליונותה של התרבות היהודית על פני הגנאלוגיה היהודית, ואפיין את הספר כ"בורגני".
לעומת גלסנר, מגדיר הרב ישעיהו שטיינברגר את הספר כ"מסמך מלא אהבה לעם ישראל" על אף שהמחברים ידועים כקוסמופוליטניים בעלי אג'נדה שמאלנית ואתיאיסטית. אהבת הטקסטים היהודיים לדעתו התגברה על נטייתם החילונית הברורה. לדעתו, הנרטיב החילוני של הסופרים מצטייר לעיתים כמס שפתיים גרידא לתקינות פוליטית. בהמשך הביקורת מתעמת הרב עם חלק מהאינטרפרטציות החילוניות של העוזים, ומסכים עם חלקן האחר.
בביקורת מקיפה שפרסם דוד הנשקה בכתב העת "השילוח" הובאו מספר מקומות בספר בהם, לדעת המבקר, הציגו המחברים הבנה בסיסית חלקית או מוטעית של המקורות. לטענתו של הנשקה, הספר הוא הוכחה חיה לכך שהתייחסות למסורת היהודית הכתובה כאל תרבות בלבד, בלא המחויבות הדתית, סופה שתביא לניתוק מן המקורות ולקטיעת הרצף התרבותי אותו העלו המחברים על נס.
נכון ל-2021, "יהודים ומילים" תורגם ל-12 שפות ברחבי העולם.
לקריאה נוספת

שרון אהרונסון-להבי, בין זהות לאחרות בתיאטרון תנ"כי בישראל, המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2016, (במבוא)
הערות שוליים

↑  Jews and Words, The Posen Library
↑  עמוס עוז ופניה עוז זלצברגר, יהודים ומילים, כתר, 2014, עמ' 8: "כתבנו את הספר במקורו באנגלית מפני שבראש ובראשונה הוא נועד לקהל עולמי, יהודי ושאינו יהודי... הנוסח העברי הוא מלאכתה הטובה של ברוריה בן-ברוך. כאשר קראנו אותו התפתינו, כצפוי, להוסיף ולשנות פה ושם, וגם לפלפל את התרגום הנאה בקולותינו האישיים. בתוך כך מצאנו את עצמנו ... מעלים עוד רעיון או שניים... כך שהקורא העברי ימצא כאן כמה דברים שלא נכללו במקור האנגלי."
1 2 3  מן המעטפת של "יהודים ומילים"
↑  "חילוניות אינה מתירנות, ואינה התפרקות הפקר ואינה נטישת כל מה שבמורשת המסורת, ואינה הפיכת גב לתרבות, לצריבתה ולמופתיה... אלא היא הבנה אחרת של האדם והעולם - הבנה בלתי דתית. ראו: ס. יזהר, "עוז להיות חילוני", יהדות חופשית,2000, גיליון מס. 20
↑  יהודים ומילים, עמ' 20
1 2   עמוס עוז ופניה-עוז זלצברגר, התשובה של עמוס עוז ובתו לשאלה: מיהו יהודי, באתר הארץ, 6 בפברואר 2014
↑  יהודים ומילים, עמ' 30-29
↑  משנה, מסכת אבות, פרק א', משנה א'
↑  יהודים ומילים, עמ' 30
↑  יהודים ומילים, עמ' 42
↑  מגילת רות, פרק א', פסוק ט"ז
↑  מגילת קהלת, פרק ז', פסוק כ"ו
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ל"ג, עמוד ב'
↑  יהודים ומילים, עמ' 133
↑  למשל תלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף ל"ז, עמוד א'
↑  למשל תלמוד בבלי, מסכת נזיר, דף כ"ג, עמוד א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף ט"ו, עמוד א'
↑  יהודים ומילים, עמ' 151
↑  משנה, מסכת סנהדרין, פרק ד', משנה ה'
↑  תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף ל"ז, עמוד א'
↑  יהודים ומילים, עמ' 214
↑  יהודים ומילים, עמ' 210
↑  יהודים ומילים, עמ' 211
↑  Os judeus e as palavras, Grupo Companhia das Letras
↑  Evreii și cuvintele, Humanitas Fiction
↑  Fania Oz-Salzberger: "Jews and Words", Shalom Hartman Institute, July 6, 2014, YouTube
↑  An Almighty argument: Amos Oz may not care for God but he believes devoutly in debate, language - and jokes, Independent,November 10th, 2013
↑  אריק גלסנר, על "יהודים ומילים", של עמוס עוז ופניה עוז-זלצברגר, הוצאת "כתר" (מאנגלית: ברוריה בן ברוך), אתר מבקר חופשי. פורסם גם בידיעות אחרונות.
↑  ישעיהו שטיינברגר, כוחה של מילה, מקור ראשון, מוסף "שבת", 31 במאי 2014, 31 במאי 2014
↑  דוד הנשקה, ‏"יהודים, מילים וכישלון מהדהד", השילוח,  3, פברואר 2017
↑  עמוס עוז, באתר המכון לתרגום ספרות עברית (באנגלית)
דבורה הנביאה: "עַד שַׁקַּמְתִּי דְּבוֹרָה, שַׁקַּמְתִּי אֵם בְּיִשְׂרָאֵל" - תחריט של גוסטב דורה
איור מתוך ספר משנת 1744, המלמד את האותיות העבריות, את הערך הגימטרי שלהן ואת ההגייה. מתוך מאגר fleuron
לאיוש רונה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  17 באוגוסט 1869 Sziget, הונגריה 
 פטירה:  20 ביולי 1942 (בגיל 72) בודפשט מחוז XIII, הונגריה 
 שם לידה:  Roth Lajos 
 מדינה:  ממלכת הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 שפות היצירה:  הונגרית 
 צאצאים:  אווה רונה 
 
לאיוש רונה (עד 1893 רוט, בהונגרית: Róna Lajos; גיור (גיור האי - Győrsziget), 17 באוגוסט 1869 – בודפשט, 20 ביולי 1942) היה עיתונאי, מוציא לאור, עורך ראשי, האיש שהצליח ללא השכלה פורמלית, ממשפחה עשירה שהתרוששה. במשך חייו עסק רבות בפעילות ציבורית ומקצועית באמצעות אגודות מקצועיות שונות. הוא אביה של העיתונאית, עורכת העיתון, היסטוריונית הספרות והמתרגמת אווה רונה (1907–1986).
ביוגרפיה

לאיוש רוט נולד במשפחה יהודית כבנם של בני רוט וקטי שטרן. הוא החל את לימודיו בגימנסיה הראשית גיור של מסדר בנדיקטוס הקדוש של פנונהלמה, אך אביו - שהיה סוחר עשיר - פשט את הרגל ולכן נאלץ לוותר על לימודיו. הוא בילה את ארבע השנים הבאות כשוליה בבית הדפוס של גוסטב גרוס בעיר גיור.
בשנים 1887–1888 הועסק כסדר אותיות בבתי דפוס קטנים בבודפשט.
בשנים 1889–1890 עבד בחנות העתיקות של ארמין רוזיצ'קה.
ב-1891 התקבל לעבודה כפקיד-רשם בבית הנבחרים של הונגריה, שם שהה עד סוף המושב של אותה השנה.
לאחר מכן קיבל עבודה במשרד ההוצאה לאור של "יומן בודפשט" (Budapesti Hírlap}, שם בילה שתים עשרה שנים ובמהלך הזמן הזה העיתונאי המפורסם ינה ראקושי לקח אותו תחת חסותו.
ב-1896 הופקד על ארגון הקונגרס העיתונאים הבינלאומי.
ביולי 1903, לאחר מותו של ארמין שאש, קנה שלושה רבעים מזכויות ההוצאה לאור של "עיתון הקצבים ובעלי האיטליזים" רב התפוצה (Mészárosok és Hentesek Lapja), אותו ערך והוציא לאור יחד עם שמואל הבר.
ב-1905 התקבל לאיגוד הסופרים המקצועיים ההונגרים
משנת 1906 הפך לחבר ועד האגודה הלאומית של מוציאי עיתונים הונגרים.
הוא מת בבית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' של הקהילה היהודית של פשט (כיום המרכז הרפואי הלאומי) כתוצאה מסרטן המעי הגס.
רונה נקבר בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (20-23-4).
משפחתו

אשתו הייתה גיזלה וירקמן (1871–1960), בתם שלאדולף וירקמן ושל רוזליה היידושקה, לה נישא ב-3 בפברואר 1901 בז'בליי.
ילדיהם:
אמה רונה (1902–?), בעלה יוז'ף נאגל (1893–?) שהיה מהנדס כימי.
אילונה רונה (1904–1992)
אווה רונה (1907–1986), בעלה היה פאל אלק (1894–1963) פקיד בנק.
עבודותיו

העיתון. כתיבת עיתונאית, הוצאת עיתון. (עם אלדאר שאיו [במקור עמנואל שטיינר], בודפשט, 1902)
Harminc év az ujságiró-pályán I-III. (שלושים שנה בקריירה עיתונאית)
לקריאה נוספת

Adatai a Petőfi Irodalmi Múzeum katalógusában (נתוניו במאגרי המוזיאון הספרותי פטפי)
Szinnyei József: Magyar írók élete és munkái XI. (Popeszku–Rybay). Budapest: Hornyánszky. 1906. (יוז'ף סיניאי: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים)
A magyar sajtótörténet válogatott bibliográfiája 1705-1944. 1. kötet A–J. (הביבליוגרפיה המובחרת מההיסטוריה של העיתונות ההונגרית 1705–1944. כרך 1 א-י.)
הערות שוליים

↑  Az engedélyt tartalmazó BM rendelet száma/évszáma: 9835/1893. Forrás: Névváltoztatási kimutatások 1893. év 10. oldal 11. sor
↑  "Születési bejegyzése a győrszigeti izraelita hitközség születési akv. 76/1869. folyószáma alatt".
1 2  "Halotti bejegyzése a Budapest XIII. kerületi polgári halotti akv. 1042/1942. folyószáma alatt". נבדק ב-2021-12-06.
↑  "Róna Lajosné halotti bejegyzése a Budapest XI. kerületi állami halotti akv. 733/1960. folyószáma alatt".
לאסלו לנדייל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1883 טימישוארה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  6 באוקטובר 1935 (בגיל 52 בערך) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 שם לידה:  Lőwy László 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 
ד"ר לאסלו לֶ֫נדייֶל (במקור עד 1904 לוי, בהונגרית: Lengyel László;‏ 1883, טימישוארה – 5 באוקטובר 1935, בודפשט) היה משפטן, עיתונאי וסופר יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה

לאסלו לנדייל נולד במשפחה יהודית רבנית. את לימודי המשפטים סיים באוניברסיטת בודפשט (היום אוניברסיטת אטווש לוראנד). בטימישוארה היה העורך של העיתון "דרום הונגריה". בשנת 1910 פתח כתב עת בשם "הדרום ההונגרי" (Magyar Dél). בבודפשט עבד בעיתון בשפה הגרמנית פסטר לויד, אחר כך היה ראש הטור הפרלמנטרי של העיתון ולאחר מכן עורך העיתון.
משפחתו

אביו היה הרב הראשי של טימישוארה מור לוי (1854–1908) ואמו הרמינה פרלס. הוא אחיו הגדול של העיתונאי ארנה לנדייל (1885–1941). אשתו הייתה פאולינה קונשטטר.
קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (15-2-47).
מעבודותיו

אלמנך של האספה הלאומית ההונגרית
אלמנך של הפרלמנט ההונגרי
לקריאה נוספת

לקסיקון ביוגרפי הונגרי 1978–1991. 1994. ISBN 963-05-6422-X
לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עמוד 530. לאסלו לנדייל
פאל גויאש: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים איגוד הספרנים והארכיבאים ההונגרי 1939–1944.
לקסיקון חדש של רוואי. עורך ראשי אישטוואן קולגה טרשוי. סקסארד 2004. ISBN 963-955-613-0
לקסיקון ביוגרפי הונגרי חדש. ISBN 963-547-414-8
הערות שוליים

↑  Az engedélyt tartalmazó BM rendelet száma/évszáma: 59224/1904. Forrás: MNL-OL 30799. mikrofilm 975. kép 3. karton. Névváltoztatási kimutatások 1904. év 40. oldal 12. sor
↑  Halálesete bejegyezve a Bp. VI. ker. állami halotti akv. 1799/1935. folyószám alatt.
↑  Magyar zsidó lexikon
↑  Magyar zsidó lexikon
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb10361372v (data)  ISNI: 0000 0000 0012 6720  VIAF: 71380391   WorldCat (עם VIAF): 71380391 
קבר לאסלו לנדייל, עיתונאי וסופר בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה: 15-2-47.