הרפובליקה הצרפתית השלישית
אופייה של הרפובליקה הצרפתית השלישית

למרות שצרפת הייתה עתה רפובליקנית בעליל, הצרפתים לא אהבו את הרפובליקה שלהם. ניתן להשוות את הרפובליקה הזו לרפובליקת ויימאר אשר תקום בגרמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה. שתי הרפובליקות קמו מאפרה של תבוסה צבאית, מייסדי שתיהן ראו בהן אך פתרון זמני, ולא מצב של קבע שאליו יש לשאוף. שתיהן הונהגו על ידי אישים שלא האמינו בהן, ופעלו לתמותתן. העובדה כי המדובר בגוף מלאכותי, שזרמים רבי כוח בציבוריות הצרפתית מסתייגים ממנו, ושואפים למוטטו, הייתה אסונה של הרפובליקה מן היום בו נוסדה. ממשלות קמו ונפלו בתוך חודשים מספר, כאשר רדיקלים, סוציאליסטים, ליברלים, שמרנים, רפובליקנים ומלוכנים, נלחמים על השלטון. יש שטענו שהתמוטטות הממשלות הייתה אך תוצאה של הבעיה האמיתית - העדרן של מפלגות גדולות ויציבות, כאשר התוצאה היא קואליציות זמניות של מפלגות קטנות בעלות אינטרסים מנוגדים. את הרפובליקה הצרפתית השלישית ניתן לראות כסדרה מתמשכת של שינויים פרסונליים, כאשר שרים רבים ממשיכים מממשלה אחת לשנייה, לרוב באותן המשרות.
שורה של שערוריות זעזעה את הרפובליקה בסופה של המאה ה-19, וכל אחת מהן כמעט והובילה לנפילתה. בשנת 1887 נאלצו הנשיא גרווי וראש הממשלה להתפטר עקב שערוריית שחיתות הקשורה בחלוקת עיטורים, וב-1892 התגלתה פרשת שוחד ומרמה הקשורה למימון תעלת פנמה ("שערוריית פנמה") אשר גרמה להעמדתם לדין של שישה שרים, וחברי פרלמנט רבים. סכנה של ממש איימה על הרפובליקה בשנת 1889 עת ניסה הגנרל הפופולרי ז'ורז' בולנז'ה לקחת לידיו את השלטון בכוח, ורק פעולה נחושה של תומכי הרפובליקה, אל מול חוסר מעש תמוה של בולנז'ה, שמרו על הרפובליקה במתכונתה הקודמת. כל אלו היו אך הקדמה לשערורייה הגדולה אשר זעזעה את צרפת, פרשת דרייפוס, שגם היא, כפרשת בולנז'ה, נראתה מבחינה פנים צרפתית כמאבק בין הרפובליקה לבין אלו הקמים עליה מבפנים בשם הלאומנות הקיצונית.
ב-1894 נשלח קצין יהודי בצבא בשם אלפרד דרייפוס אל הכלא באשמת שווא של ריגול לטובת גרמניה. פרשה זו ירדה לשורשי העימות בין הגורמים השונים ברפובליקה השלישית, ודרייפוס סימל לכל אחד מהצדדים את פחדיו הגרועים ביותר. למלוכנים, והקתולים הקיצוניים, שרבים מהם היו אנטישמים סימל דרייפוס את "המזימה היהודית" שהביאה מלכתחילה לייסודה של הרפובליקה השנואה. הצבא העמיד על הכף את כבודו, ואף את עצם קיומו. אנשים אלו סירבו להודות ולו אף בפני עצמם בעצם היתכנות האפשרות שדרייפוס אינו אשם. אנשי השמאל אימצו ללבם את דרייפוס ואת המטרה ה"דרייפוסרית", בלי כל קשר לאשמתו או לחפותו של דרייפוס, ככלי ניגוח כנגד הקיצונים מימין, אנשי הכנסייה והצבא. כל צד התבצר בעמדותיו וניפח את הוויכוח, עד שעצם קיומו שאב את כל האנרגיות של המדינה, ונעשה העיסוק הבלעדי בפוליטיקה הצרפתית למשך זמן רב. כאשר הסתבר כי אכן דרייפוס חף מפשע, ונפל קורבן לקשר מתועב, המדינה עצמה לא יכלה לקבל את המסקנה, וגם לאחר שדרייפוס קיבל חנינה ודרגותיו הוחזרו לו, עדיין היו רבים שלחשו כי עודו אשם.
לאחר סיום הפרשה, כאשר האמת הייתה כבר ברורה לכל, נפגע המוניטין של המלוכנים ושל הקתולים השמרנים באופן חמור. גם הצבא והמערכת המשפטית נחשפו בחולשתם, כגופים שמרניים וקיצוניים אשר קצרה ידם מלסייע לקצין שהעלילו עליו עלילת דם. כל המעורבים בעניין יצאו מן הפרשה ובפיהם טעם רע. השחיתות הפוליטית שנחשפה, ההסתה האנטישמית שהתפרצה אל פני השטח, היצרים העזים שפילגו את הרפובליקה לשני מחנות, כל אלו חשפו את הרפובליקה בחולשתה.
למרות כל זאת, תקופה זו של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הייתה ידועה בצרפת בשם " La belle époque", תור הזהב של יופי, חדשנות, ושלום עם השכנים האירופים. המצאות חדשות הפכו את החיים לקלים יותר לכל המעמדות, ופריחה תרבותית פקדה את צרפת – הקברט, מחול הקן קן, והקולנוע נולדו, והאומנות הפלסטית הגיעה לשיאים, עם פריחתם של סגנונות חדשים האימפרסיוניזם וה"אר-נובו". פריחה זו הופסקה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.