stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ורג' טלבוט, הרוזן הרביעי משרוסברי
משפחה

הורי אמו של טלבוט היו האמפרי סטאפורד, הדוכס הראשון מבאקינגהאם ואן נוויל. אן הייתה בתו של רלף נוויל, הרוזן הראשון מווסטמורלנד ושל ג'ואן בופור, הרוזנת מווסטמורלנד. הוא נישא לאן הייסטינגס, בתו של ויליאם הייסטינגס, הברון הראשון מהייסטינגס ושל קתרין נוויל. הוריה של קתרין נוויל היו ריצ'רד נוויל, הרוזן החמישי מסולסברי ואליס נוויל, הרוזנת החמישית מסולסברי. לשניים היו 11 ילדים:
מרי טלבוט (נפטרה ב-16 באפריל 1572), שנישאה להנרי פרסי, הרוזן השישי מנורת'מברלנד, פרנסיס טלבוט, הרוזן החמישי משרוסברי (בערך 1500 - 1560), מרגרט טלבוט (נפטרה לפני 1516), שנישאה להנרי קליפורד, הרוזן הראשון מקאמברלנד, אליזבת טלבוט (בערך 1507 - 1552), שנישאה לויליאם דאקרה, הברון השלישי מדאקרה, דורותי טלבוט, ריצ'רד טלבוט, הנרי טלבוט, ג'ון טלבוט, ג'ון טלבוט, ויליאם טלבוט ולוסי טלבוט.
לאחר שאשתו אן נפטרה ב-1520, הוא נשא לאישה את אליזבת וולדן, בתו של סר ריצ'רד וולדן. לשניים נולדה ילדה אחת - אן צ'טווינד-טלבוט (18 במרץ 1523 - 18 ביולי 1588). אן נישאה לראשונה לפיטר קומפטון (שנפטר ב-30 בינואר 1544), ולהם היה ילד אחד: הנרי קומפטון, הברון הראשון מקומפטון; ובשנית לויליאם הרברט, הרוזן הראשון מפמברוק.
ערי נעורי

"ערי נעורי" הוא שיר שכתב הסופר והמשורר דוד פוגל. ידוע לחנו של קובי אשרת בביצוע צילה דגן.
"ערי נעורי" שירו של פוגל נכתב בצרפת בזמן מלחמת העולם השנייה ב-29 בספטמבר 1944 לפני שנרצח באושוויץ. את השיר רשם פוגל במחברת שירים שנכתבו לפני המלחמה. קובי אשרת הלחין את השיר וביצעה אותו לראשונה ומה שהפך לביצוע המפורסם, צילה דגן, בערב שירי משוררים 1973.
השיר הופיע לראשונה ב-"מסכת: מאסף לספרות יפה ולדברי מחשבה", שהוציאה אגודת הסופרות והסופרים העברים בישראל בשנת ה'תשי"ב, שערכו יהודה בורלא ואברהם קריב.
השיר הופיע באלבומה של דגן, "נפשי כלתה לחרוזים".
הערות שוליים

1 2  דן לאור, בקרון החתום : פרשת חייו, נדודיו ומותו של המשורר דוד פוגל, רעננה: עם עובד, 2023
↑    רבקה איילון, ‏שני נוודים יהודים: המשוררים שהקדימו את זמנם וכמעט נשכחו, בעיתון מקור ראשון, 21 במרץ 2018
הילד (סרט, 2016)

| --- | --- |

 בימוי:  ויליאם ברנט בל
 הופק בידי:  מאט ברנסון  ג'ודין הרון  גארי לוצצ'סי  טום רוסנברג  ג'ים וודה
 תסריט:  סטייסי מנאר
 עריכה:  בריאן ברדן
 שחקנים ראשיים:  לורן כהן   דיאנה הרדקאסל
 מוזיקה:  בר מק'קרירי
 צילום:  דניאל פרל
 מדינה:  ארצות הברית • הרפובליקה העממית של סין
 חברת הפקה:  Lakeshore Entertainment  Huayi Brothers Pictures  Vertigo Entertainment  STXfilms
 חברה מפיצה:  STXfilms
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  22 בינואר 2016
 משך הקרנה:  97 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  אימה • מתח
 תקציב:  10 מיליון דולר
 הכנסות:  64.2 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   boy2016
 סרט הבא:  ברהאמס: הילד 2
 theboymovie.tumblr.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
"הילד" (באנגלית: The Boy) הוא סרט אימה אשר בוים על ידי ויליאם ברנט בל, לפי תסריט שכתב סטייסי מנאר. את הדמויות הראשיות מגלמים לורן כהן ורופרט אוונס. בתפקידי משנה עיקריים משחקים דיאנה הרדקאסל וג'ים נורטון.
הסרט יצא לאקרנים ב-22 בינואר 2016, בהפצת STX Entertainment.
עלילה

גרטה אוונס, אמריקאית צעירה ממונטנה, נשכרת כאומנת על ידי משפחת היילשייר. לאחר מכן, מגיעה גרטה אל עיירת המשפחה הנמצאת בבריטניה. היא נכנסת אל בית המשפחה ונפגשת עם בני הזוג היילשייר. הם מכירים אחד את השני ואז מספרים לי כי הילד שלהם הוא בובת חרסינה, הנענית לשם ברהאמס.
לאחר המפגש, משפחת היילשייר נוסעת ומשאירה את גרטה עם ברהאמס. לפני שהם נוסעים, הם מספרים לה שהיא האומנת היחידה אשר ברהאמס הסכים שתטפל בו. בהמשך הסרט, מגלה גרטה את הסוד שהסתירה משפחת היילשיירס, תוך שהיא עוברת מסכת הפחדות.
ליהוק

| שחקנ/ית | דמות |
| --- | --- |
לורן כהן: גרטה אוונס
רופרט אוונס: מלקולם
ג'ים נורטון: מר היילשייר
דיאנה הרדקאסל: גברת היילשייר
בן רובסון: קול
ג'ט קליין: ברהאמס הצעיר
ג'יימס ראסל: ברהאמס המבוגר
לילי פאטר: אמילי קריבס
הערות שוליים

1 2  The Boy (2016) (באנגלית), נבדק ב-2019-04-05
↑  The Boy (2015), BFI (באנגלית)
עכשיו (שיר)

| --- | --- |

 סינגל בביצוע ג'וני שועלי
 מתוך האלבום "האלף ואחד"
 יצא לאור:  ספטמבר 1995
 מקום הקלטה:  אולפני טריטון
 סוגה:  רוק ישראלי ‏•‏‏ מוזיקה אלקטרונית
 שפה:  עברית
 אורך:  3:49
 חברת תקליטים:  NMC
 כתיבה:  ג'וני שועלי ‏•‏‏ אריה תגורי (ארל'ה)
 לחן:  ג'וני שועלי
 הפקה:  עודד פרח
 עיבוד:  ג'וני שועלי ‏•‏‏ עודד פרח ‏•‏‏ אמיר קרטס ‏•‏‏ אסף אמדורסקי ‏•‏‏ רע מוכיח ‏•‏‏ חיים לרוז
עכשיו הוא שיר שהלחין וביצע הזמר והמוזיקאי הישראלי ג'וני שועלי. שועלי כתב את המילים במשותף עם אריה תגורי. השיר יצא כסינגל מאלבום הבכורה של שועלי, "האלף ואחד", שיצא לאור ב־1995.
"עכשיו" היה מלהיטי שנות ה־90. הוא זכה להשמעות רדיו מרובות, ובאופן מיוחד בגלגלצ, שבה נכלל (כמו גם "לעיתים") ברשימת 20 השירים המושמעים בתחנה בכל הזמנים, רשימה שהתפרסמה במלואת חצי יובל לתחנה.
הוא הגיע למקום הרביעי במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג', ולמקום ה־24 במצעד השנתי של התחנה.
רקע

ב־1989, אחרי שחרורו משירות צבאי, עבר שועלי להתגורר בדירה שכורה בתל אביב, שם יצר סקיצות ראשוניות של כמה שירים, בהם "עכשיו". שועלי היה הראשון מבין חבריו שרכש טייפ ארבעה ערוצים (אנ'), שבו הקליט. באותה התקופה הוא לא ראה בעצמו זמר והסתפק בנגינה בלבד. הוא השאיר את הזמרה של השירים שכתב לחברו "ארל'ה" (אריה תגורי), ששועלי חשב שמתאים ממנו לתפקיד. שועלי התחיל לשיר משום שתגורי הפסיק לשיר בעקבות חזרתו בתשובה (והשפיע גם על שועלי ללכת בדרך הזאת).
פגישה מקרית עם המוזיקאי אמיר קרטס ב־1990 הובילה כעבור שנה להקמת להקת "רעש". ב־1991, בתחילת דרכה של הלהקה, גמלה בלבו של שועלי ההחלטה להקליט אלבום סולו ראשון. ”אמא שלי נפטרה ובכסף שהיא הותירה לי נכנסתי לאולפני טריטון ותוך 20 יום הקלטתי את אלבום הבכורה שלי, "האלף ואחד"”. אף שהאלבום היה מוכן, החליט שועלי להשהות את מועד צאתו לחנויות. ”חיכיתי שהאלבום של "רעש" יהיה מוכן ובמשך כמה שנים שמתי את אלבום הסולו המוכן והמוקלט על הולד”. בינתיים היה שקוע שועלי ביצירה והופעות רבות עם הלהקה. במקביל ניגן באלבומו של ברי סחרוף "סימנים של חולשה" ועסק בפרויקטים נוספים. ב־1994 יצא אלבום הבכורה של "רעש", "רעש רק רעש. ק.".
ב־1995 יצא לאור אלבום הבכורה של שועלי, "האלף ואחד". השותף של שועלי לכתיבת המילים, אריה תגורי, כונה "ארל'ה" בלבד בקרדיטים של האלבום.
כתיבה וקליפ

שועלי אמר שבשיר יש ”יש כמיהה לזוגיות אבסולוטית [...] למרות השם שלו, הוא מבט אל העתיד”.
בשיר מוזכרות המילים "ציור מקושקש". שועלי התייחס למילים בהקשרים ביוגרפיים קשים: כשהיה בן 23 נפטרה אימו מסרטן, וחודשיים אחר כך מת גם אחיו הבכור והיחיד אז, אף הוא מסרטן. עקב מחלתו הממושכת של אחיו והטיפול שהיא דרשה, שועלי נשלח בילדותו בחזרה לקיבוץ עין שמר (שבו נולד, אך המשפחה עברה לגבעתיים) כילד חוץ, חוויה שהוא תיאר כ"סבל נורא". ברקע השתוללה מלחמת המפרץ. המוות של אימו היה טראומטי לשועלי:
המוות של אמי היה יותר טראומתי כי אחי היה חולה שנים, הייתי כאילו יותר מוכן. אמא שלי די פינקה אותי וגוננה עליי, הייתי הילד שלה לגמרי. קשה כשהורים מתים בכל גיל, אבל לאבד אבא זו לא יתמות, ולאבד אמא זו יתמות. אחרי שאמא מתה הבית מתפרק. אבא שלי הוא אדם לא קל, ולא כל כך דיברנו על זה בינינו. אני זוכר שזאת הייתה תקופה מאוד פסיכדלית. ממש כמו שאני מתאר ב"עכשיו", "ציור מקושקש".
הצבעים ה"פסיכדליים" מלווים גם את הווידאו קליפ של השיר. בקליפ נראים שועלי ובחורה המייצגת את ה"זוגיות האבסולוטית" הנכספת שאליה התייחס.
ביקורת

יוסי חרסונסקי כתב ששועלי ”קנה עולמו בלהיט "עכשיו"”. באתר סרוגים וברדיו סול תיארו אותו במילים "להיט נצחי". עמי פרידמן מ־ynet תיאר את השיר במילים "להיט פנתאון". עינת ברזילי מ"מקור ראשון" כתבה ששיריו של שועלי "עכשיו" ו"לעיתים" ”הושמעו בלופ, בכל התחנות הנכונות, וסימנו את שועלי כמוזיקאי וככותב בלדות מחונן”.
"עכשיו" נכלל בפסקול הסרט "2 בלילה". באחת הסצנות גיבור וגיבורת הסרט מקשיבים לשיר ברדיו. אבנר שביט המשיך לתאר את הסצנה: ”...אחד השירים האהובים על הגיבורה, שניאותה לכבודו להפסיק לאכול את הראש למשך כ־20 שניות: פרק הזמן שבו השניים מאזינים יחדיו לשיר הטעון ממילא, שמקבל משמעות מרגשת עוד יותר לאור הסיטואציה [...] זה קטע יפה, וגם נדיר יחסית לקולנוע הישראלי: בניגוד לזו העולמית, התעשייה המקומית אינה מרבה להשתמש בלהיטים מוכרים בפסי הקול שלה”.
הצלחה

השיר הוצג ב"פינה לשיפוטכם" של מצעד רשת ג' ב־3 בספטמבר 1995, זכה להצלחה וצעד 11 שבועות, עד 31 בדצמבר 1995, אז יצא מהמצעד. בשיאו הגיע למקום הרביעי, ב־3 בדצמבר 1995. במצעד השנתי של התחנה (תשנ"ו) הוא דורג במקום ה־24.
הצלחה > מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (1995)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (1995)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (1995)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (1995)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | רשת ג' | 4 |  |
|   ‏‏‏  מצעדים שנתיים (תשנ"ו)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים שנתיים (תשנ"ו)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים שנתיים (תשנ"ו)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים שנתיים (תשנ"ו)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | רשת ג' | 24 |  |
משתתפים

ג'וני שועלי – זמרה, גיטרה אקוסטית, סינתיסייזר, מחשב
חיים לרוז – בס, קונטרבס
רע מוכיח – תופים
אסף אמדורסקי – גיטרה חשמלית, קולות
אמיר קרטס – פסנתר, פנדר רודס, קולות
עודד פרח – קולות
משתתפים > הפקה

עודד פרח – מפיק מוזיקלי, עיבוד, הקלטה ובישול באולפני טריטון
ג'וני שועלי – עיבוד
אמיר קרטס – עיבוד
אסף אמדורסקי – עיבוד
רע מוכיח – עיבוד
חיים לרוז – עיבוד
ביאורים

↑  אף ששועלי לא פירש את ההתקרבות לדת כמחייבת התרחקות מוחלטת, או אף משמעותית, מאורחות חייו הקודמים. הוא המשיך לשיר, ובאותם הנושאים שעליהם שר בעבר.
↑  אמיר קרטס כתב את מרבית שיריו של "רעש רק רעש. ק.", אך השירים שזכו לפרסום ולהצלחה היו השירים המלודיים יותר ששועלי כתב: "חנן", "נוסע לבד" והלהיט הגדול "לעיתים".
↑  יש לו אח נוסף מנישואים מאוחרים של אביו.
הערות שוליים

↑  האלבום "האלף ואחד", באתר Discogs, בדיקה אחרונה ב־1 בנובמבר 2022
1 2  נתוני היצירה, באתר אקו"ם, בדיקה אחרונה ב־1 בנובמבר 2022
↑  "עכשיו", באתר בנדקמפ, בדיקה אחרונה ב־1 בנובמבר 2022
1 2  "האלף ואחד", באתר בנדקמפ, בדיקה אחרונה ב־1 בנובמבר 2022
↑  "צעיר חופשי ואנוכי" - ג'וני שועלי מציג את שיר הנושא מאלבומו החדש, באתר scooper.co.il, בדיקה אחרונה ב־1 בנובמבר 2022
↑  עמי פרידמן, האזינו ל"עוד מעט" – סינגל חדש של ג'וני שועלי, באתר טיים אאוט, 29 בינואר 2017, בדיקה אחרונה ב־1 בנובמבר 2022
1 2 3  עינת ברזילי, ג'וני שב משדה הקרב: ראיון עם ג'וני שועלי, באתר מקור ראשון, 19 במרץ 2010, בדיקה אחרונה ב־1 בנובמבר 2022
1 2 3 4  דודי פטימר, ‏ג'וני שועלי: "בלי להשתחצן, 'רעש' היא הלהקה הכי הטובה שהייתה בארץ", באתר מעריב אונליין, 7 במרץ 2020
↑  יואב פרידמן, ג'-ג'ו-ג'ונ-ג'וני שועלי, באתר ynet, 2 באוקטובר 2007
↑  תשובה והעיר הגדולה, באתר ynet, 23 בינואר 2011
↑  תימורה לסינגר, משלי שועלי, באתר ynet, 15 באפריל 2010
↑  יואב קוטנר, קוטנר רוק.נט | אפריל 2010 | ג'וני שועלי | רעש שקט, באתר kutnermusic.com, אפריל 2010, בדיקה אחרונה ב־7 בנובמבר 2022
↑  קרן רובין, הסיפור שמאחורי השיר: ג'וני שועלי, באתר מקור ראשון, 17 במרץ 2010, בדיקה אחרונה ב־1 בנובמבר 2022
↑  יוסי חרסונסקי, צעיר, חופשי ואנוכי | ג'וני שועלי, באתר יוסמיוזיק, 30 בספטמבר 2010, בדיקה אחרונה ב־1 בנובמבר 2022
↑  ג'וני שועלי מופיע ב'גולה' ירושלים, באתר "סרוגים", 19 באוקטובר 2017
↑  ג'וני שועלי "אדמה רועדת", באתר רדיו סול, בדיקה אחרונה ב־1 בנובמבר 2022
↑  עמי פרידמן, דווקא עכשיו: ג'וני שועלי חוזר בשיר חדש, באתר ynet, 20 בדצמבר 2016
↑  אבנר שביט‏, "2 בלילה": השימושים הכי טובים של הקולנוע הישראלי בלהיטים מוזיקליים, באתר וואלה, 4 בספטמבר 2012
↑  השיר מוצג ב"פינה לשיפוטכם" של מצעד רשת ג', 3 בספטמבר 1995, באתר פזמונט, בדיקה אחרונה ב־1 בנובמבר 2022
↑  השיר יוצא ממצעד רשת ג', 31 בדצמבר 1995, באתר פזמונט, בדיקה אחרונה ב־1 בנובמבר 2022
1 2  מיקום שיא במצעד השבועי של רשת ג' (1), 3 בדצמבר 1995, באתר פזמונט, בדיקה אחרונה ב־1 בנובמבר 2022
1 2  המצעד השנתי לשנת תשנ"ו של רשת ג', באתר פזמונט, בדיקה אחרונה ב־1 בנובמבר 2022
אנדורה במשחקים האולימפיים

אנדורה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת מונטריאול (1976) ובמשחקי החורף מאז אולימפיאדת אינסברוק (1976). השתתפותה במשחקים עד כה סמלית בעיקרה. איש מהספורטאים שייצגו את אנדורה לא זכה במדליה אולימפית, והישגיהם היו נמוכים למדי.
ראו גם

אנדורה במשחקים הפאראלימפיים
אנדורה במשחקים האולימפיים לנוער
הערות שוליים

↑  Andorra - London 2012 Olympics - Telegraph, web.archive.org, ‏2012-06-13
רץ המרתון האנדורי אנטוני ברנרדו, במהלך אולימפיאדת לונדון
נוודים

צוענים נודדים, ציור של ואן גוך
נוודים הם קבוצות של אנשים, נשים וטף אשר אורח חייהם נמשך בנדידה ממקום למקום והם אינם חיים באופן קבוע במקום מסוים. הנוודים נודדים בהתאם לזמינות של מים, מזון, מרעה, ביטחון וכדומה. לרוב נעשית הנדידה בשטח מוגדר, או במסלול מחזורי.
אורח חיים של נוודות רווח מאוד בעבר, בעיקר אצל אנשים שחיו במדבר, אך כיום תופעה זו הולכת ומצטמצמת.
נוודות למחצה: כאשר שבטים נודדים עם עדרי הצאן למרחקים קצרים, ובעונות מסוימות, ובשאר ימות השנה הם חוזרים לנקודת יישוב שממנה יצאו ומעבדים את האדמה.
לאורך ההיסטוריה דוגמאות שונות לעמים נודדים אשר בתקופות בצורת ומחסור במזון הפכו לאלימים כחלק מהניסיון להשיג לעצמם מזון, והתקיפו את עמי הקבע, לעיתים לאחר דורות של שיתופי פעולה שלווים יחסית בין עמי הקבע לעמים הנודדים.
לקריאה נוספת

ג'ון לנקסטר, "נוודים אבודים", נשיונל ג'יאוגרפיק ישראל 141, פברואר 2010.
הערות שוליים

↑  היסטוריה ושינויי אקלים – פרק 5
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533849605171  BnF: cb13318500m (data)  GND: 4042452-2  LCCN: sh85092204  NDL: 00574403  NKC: ph121920  TDVİA: konar-gocer 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מדעי החברה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
משחק מתודי

משחק מתודי (באנגלית: Method acting), מכונה גם "השיטה", הוא טכניקת משחק אשר בה השחקנים מנסים לשעתק על הבמה את המצב הרגשי בו נתונה הדמות אותה הם מגלמים, במאמץ ליצור הופעה מציאותית, כמו בחיים האמיתיים. "השיטה" מתייחסת לסוגת תרגול שלפיה שחקנים שואבים השראה מרגשותיהם, זיכרונותיהם וניסיונם על מנת לעצב את הדמות אותה הם מגלמים.
הטכניקה

ישנם המחשיבים את המשחק המתודי כקשה ללימוד. באופן חלקי הדבר הוא תפיסה מוטעית שלפיו זוהי שיטה "בלבדית". השיטה "The Method" (בניגוד ל"method" ב-m קטנה) מתייחסת על פי רוב להוראתו של לי סטרסברג, אך למעשה אין איש שקבע מסמרות בה. סטניסלבסקי בעצמו שינה את שיטתו באופן תדיר ורב תהפוכות במהלכה של הקריירה שלו. רב הגוניות וחוסר הבהירות יכולים להופכה לקשה ללימוד כשיטה בלבדית. הדבר נובע חלקית אף מן העובדה שלעיתים שיטות משחק מאופיינות על ידי צופים מן הצד כנטולות כל גישה טכנית או ייחודית למשחק, בעוד שהרוויה בבתי ספר למשחק, בתוכניות לימודים ובשנים הרבות המוקדשות ללימודים סותרות הנחה זו.
על כל פנים ניתן לטעון בהכללה שהמשחק המתודי משלב עיון זהיר במניעיה הפסיכולוגיים של הדמות ובמידה מסוימת הזדהות אישית עמו, ובוודאי שיעתוק מצבה הרגשי של הדמות בדרך מציאותית. בדרך כלל יוצר הדבר ניגוד לקלישאות, אי מציאותיות ו"חותמת גומי" כביכול או משחק מופגן. ברוב המקרים, על כל פנים, הסברה נעשית אודות הדמות וטבעם הגחמני, החמקמק והרגיש של הרגשות המשתלבים יחדיו והופכים את שיטת המשחק לקשה ללימוד.
השיטה משתנה בגרסה המדויקת הנלמדת על ידי במאים ומורים רבים הטוענים להפצתם של עקרונות הטכניקה, התהליך יכול לכלול אידאולוגיות ותרגולים שונים כמו: "כאילו", "תחליף", "זיכרון רגשי", ו"הכנה".
חלוץ תיאטרון אחר, סנפורד מייזנר, דגל באסכולת משחק שונה, אם כי קרובה, המכונה שיטת מייזנר. מייזנר נפרד מסטרסברג על רקעו של (sense memory או sensory memory) "זיכרון תחושה" או "זיכרון רגשי" אחת מעקרונות השיטה האמריקאית בת הזמן ההוא. אלו שהתלמדו אצל סטרסברג ניסו לעיתים קרובות לחוות את כל מנעד הרגשות כמו הדמות אותה הם מגלמים, והשתמשו לעיתים קרובות בניסיון אישי על הבמה על מנת להזדהות עם חיי הרגש של הדמות ולהביעם על הבמה. מייזנר סבר כי זהו דבר שכלתני יתר על המידה ודגל בשקיעת עצמנו לתוך הדמות ולהתפתח באופן חופשי באמצעות ההבנה של מניעיה ודרך תרגילים הוא תכנן לעזור לשחקן להשיג השקעה אמוציונלית בפרץ הרגשות ואז לשחרר אותו או אותה על מנת שיוכלו להגיב לדמות.
סטלה אדלר, המאמנת שתהילתה חוזקה על ידי הצלחתם של תלמידיה מרלון ברנדו ורוברט דה נירו, כמו גם היותה המורה היחידה מקבוצת התיאטרון שלמדה את טכניקת המשחק בצוותא עם סטניסלבסקי עצמו, נפרדה אף היא מסטרסברג ופיתחה צורת משחק אחרת משל עצמה. הטכניקות שלה היו מבוססות על הרעיון שאין האדם חייב להעלות באוב רגשות מעברו, אלא להשתמש במקום זאת בנסיבות נתונות. הטכניקה של סטלה אדלר נסמכת על ההתמדה במשימה של רצונות, צרכים, ומטרות. הדבר גם גורם להמריץ את השחקן לתור אחר דמיונו עם השימוש ב"כאילו". כפי שהיא הטיפה לעיתים מזומנות, "אנו מה שאנחנו עושים, לא מה שאנחנו אומרים".
מורים

עבודתו של סטניסלבסקי ובכללה האוטוביוגפיה שכתב "חיי כאומנות", ושלישיית הספרים שחיבר מדמה את בית הספר למשחק שלו כאילו היה זה הוא בעצמו שמורה בו: "שחקן מתכונן", "בנייתה של דמות", ו"יצירת תפקיד", עוררה השראה בקרבם של רבים אחרים לנהות אחר הדוגמה שהתווה כשיטת לימוד עיקרית הם כוללים את:
יבגני וכטנגוב, תלמידו של סטניסלבסקי ובן חסותו, כמו גם שחקן ובמאי.
אוטה האגן, שחקנית, מחברת הספרים "הכבוד למשחק" ו"אתגר עבור השחקן" (היא הדגישה את ה"הזדהות" וה"תחליף").
Richard Bolesawski, שחקן ובמאי סרטים.
סטלה אדלר, שחקנית.
לי סטרסברג, במאי, שחקן ומפיק.
רוברט לואיס, מייסד משותף של אולפן השחקנים ומחבר הספר "שיטה - או טירוף?".
הרברט ברגהוף, מייסד אולפני HB.
סנפורד מייזנר, שחקן.
מייקל צ'כוב, שחקן, במאי וסופר. שיטתו במידה רבה היא גישה מבחוץ ובמידת מה יותר "מטפיזית", המסתעפת ומתכנסת בחזרה לסטניסלבסקי במהלכה של הקריירה שלו. מתלמידיו של רודולף שטיינר.
הטכניקה ממשיכה להילמד בבתי ספר ברחבי העולם, בכללם המכון לתיאטרון ולסרטים של לי סטרסברג בניו יורק ולוס אנג'לס ואולפן השחקנים שבבית הספר לדרמה בניו יורק.
שחקנים המיישמים "משחק מתודי"

ידוע שהשחקנים הללו השתמשו או משתמשים בשיטת המשחק המתודי כחלק מהטכניקה שלהם:
דיליפ קומר
מרלון ברנדו
אלן בורסטין
לי גראנט
מרילין מונרו
פול ניומן
חואקין פיניקס
אל פצ'ינו
ג'ורג' פפארד
רוד סטייגר
ג'ין ויילדר
שלי וינטרס
כריסטיאן בייל
בראדלי קופר
ג'ארד לטו
דניאל דיי-לואיס
אדוארד נורטון
ספרים על השיטה

Hagen, Uta. Respect for Acting
Stanislavski Constantin. An Actor Prepares
Chekhov, Michael. To the Actor
Strasberg, Lee. A Dream of Passion
Meisner, Sanford. Sanford Meisner on Acting
Lewis, Robert. Method or Madness
Lewis, Robert. Advice to the Players
Kovens, Ed. The Method Manual for Teachers and Actors
Garfield, David. The Actor's Studio: A Player's Place
הרנסאנס של דיסני

הכרזות העבריות של סרטי הרנסאנס של דיסני
הרנסאנס של דיסני (באנגלית Disney Renaissance) הוא כינוי לתקופה שהחלה בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 והסתיימה באזור שנת 2000. בשנים אלו, אולפני ההנפשה של וולט דיסני חזרו ליצור סרטי הנפשה מצליחים המבוססים בעיקר על סיפורים קלאסיים תוך כדי התעניינות ציבורית וביקורתית מחודשת באולפניה.
בתקופה זו נכללים סרטי ההנפשה הבאים: בת הים הקטנה (1989), היפה והחיה (1991), אלאדין (1992), מלך האריות (1994), פוקהונטס (1995), הגיבן מנוטרדאם (1996), הרקולס (1997), מולאן (1998) וטרזן (1999). יש הכוללים ברשימה גם את הסרט ברנרד וביאנקה במבצע אוסטרליה מ-1990, אשר יצא בשנים אלה אף שהוא סרט המשך לסרט מ-1977, הרפתקאות ברנרד וביאנקה.
היסטוריה > לפני תקופת הרנסאנס

בשנת 1979 במהלך הפקת הסרט המצויר "השועל והכלבלב", האנימטור הוותיק דון בלות' עזב את חברת דיסני יחד עם 11 אנימטורים נוספים, במטרה לפתוח חברת אנימציה משלו. בשל כך שחברת דיסני איבדה כ-17% מהאנימטורים שלה הפקת הסרט נדחתה. בשנת 1982, חברת ההפקות של דון בלות' הפיקה את הסרט סודה של נים (The Secret of NIMH, שם עברי מוכר נוסף: על קסמים ועכברים) ובזאת הפכה החברה למתחרה העיקרית של דיסני בתעשיית האנימציה בשנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90.
בשנות השמונים של המאה ה-20 חברת וולט דיסני חוותה שינוי וניעור משמעותי, לאחר המלטות מניסיון של השתלטות עוינת[דרוש מקור] על ידי חברת סול סטיינברג. מייקל אייזנר, עובד לשעבר בחברת ההפקה סרטי פרמאונט, הפך למנכ"ל דיסני ב-1984 ומינה את ג'פרי קצנברג לעמוד בראש חטיבת סרטי האנימציה של החברה. פרנק ולס, עובד לשעבר בהאחים וורנר, מונה לנשיא החברה. לאחר הישגים קופתיים מאכזבים בשנת 1985 בעקבות הסרט "הקדירה השחורה", עתידה של מחלקת האנימציה היה שרוי באפלה. תוך שינוי מדיניות, הקימה החברה זרוע אנימציה לטלוויזיה, שהייתה זולה בהרבה מאשר אנימציה לקולנוע. רוי דיסני שכנע את אייזנר לאפשר לו לפקח על מחלקת האנימציה בתקווה לשפר את גורלה באמונתו שזו צריכה להיות ליבת העסקים של הסטודיו.
ב-1986 הוציאה חברת דיסני את הסרט הרפתקאותיו של סופר בלש בעוד שהחברה המתחרה של דון בלות', הוציאה את הסרט פייבל והחלום האמריקאי (An American Tail). "פייבל והחלום האמריקאי" הביס את "הרפתקאותיו של סופר בלש" והפך לסרט המכניס ביותר בהוצאה הראשונה שלו. שנתיים לאחר מכן, דיסני הוציאו לאקרנים את "אוליבר וחבורתו" באותו סוף השבוע שבו יצא "המסע לעמק החלומות" של החברה של דון בלות'. בסוף השבוע הראשון להקרנתם, הכניסו שני הסרטים כ-7,526,000 מיליון דולרים ברוטו שהפך לסוף השבוע המכניס ביותר לפרמיירת סרטי אנימציה.
ב-1988, אולפני ההנפשה של דיסני שיתפו פעולה עם סטיבן ספילברג, על מנת להפיק יחדיו את הסרט "מי הפליל את רוג'ר ראביט", סרט אנימציית לייב-אקשן (שילוב של אנימציה ושחקנים בשר ודם) עם דמויות מונפשות משנות ה-30 וה-40 מאולפנים רבים אחרים. הסרט נחל הצלחה רבה, גרף שלושה פרסי אוסקר וחידש עניין בקריקטורות תיאטרליות מונפשות. חוץ מהסרט עצמו, סייע ספילברג לדיסני להפיק שלושה סרטים קצרים של רוג'ר ראביט.
היסטוריה > תקופת הרנסאנס

אולפני ההנפשה של דיסני עסקו בפיתוח "בת הים הקטנה" משנות ה-30 ועד 1988. לאחר ההצלחה של רוג'ר ראביט הם החליטו לממש את הסרט לכדי אנימציה בסגנון מחזמר בברודוויי. את מילות השירים כתב הווארד אשמן שסייע לאחר מכן בכתיבת שירים בסרטים נוספים של דיסני. השירים הולחנו בידי אלן מנקן, אחד ממלחיניה המפורסמים של דיסני. הסרט יצא ב-17 בנובמבר 1989 וצבר הכנסה קופתית גדולה יותר מאשר "גן עדן לכלבים" של דון בלות', שיצא באותו השבוע. הסרט שבר את השיא שהציב "המסע לעמק החלומות" והפך לסרט המונפש המצליח ביותר באותה תקופה. "בת הים הקטנה" נחל הצלחה מסחררת הכוללת תשבחות, הצלחה קופתית ו-2 פרסי אוסקר. הסרט "ברנרד וביאנקה במבצע אוסטרליה" יצא שנה לאחר מכן, אך הוא לרוב אינו נכלל כחלק מתקופת הרנסאנס של דיסני, שכן הוא סרט המשך שלא זכה להצלחה זהה.
בשנת 1991 הוציאה דיסני את הסרט "היפה והחיה" שנחשב לעיתים לא רק לגולת הכותרת של הרנסאנס של דיסני, אלא של כל הסרטים המונפשים שלה. זהו הסרט המונפש היחיד עד אז שהועמד לפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר. הסרט הוקדש להווארד אשמן שמת לפני כן באותה השנה, לפני צאת הסרט לאקרנים. "היפה והחיה" הפך לסרט אנימציית הקולנוע המצליח ביותר בהיסטוריה באותה תקופה, עם סיכום הכנסות של כ-377 מיליון דולר. נכון לשנת 2009, "היפה והחיה" וסרט האנימציה של דיסני ופיקסאר, "וול-E" חולקים את השיא של סרטי האנימציה עם הכי הרבה מועמדויות לפרס האוסקר.
"אלאדין" ו"מלך האריות" יצאו בשנים 1992 ו-1994, בהתאמה. שניהם היו לסרטים המכניסים ביותר בשנת יציאתם. עם זאת, "מלך האריות" היה לסרט האנימציה המכניס ביותר באותה התקופה, ועד היום הוא נחשב לסרט האנימציה הקלאסית המצליח ביותר בהיסטוריה של הקולנוע. שני הסרטים זכו בשתי קטגוריות מוזיקליות בפרס גלובוס הזהב, בעקבות "היפה והחיה". הווארד אשמן כתב מספר שירים עבור "אלאדין" לפני מותו, אך רק שלושה מתוכם עובדו לבסוף לסרט. טים רייס הצטרף לפרויקט והשלימו יחד עם אלן מנקן. טים רייס שיתף פעולה עם אלטון ג'ון בפסקול של "מלך האריות".
"פוקהונטס" (1995) ו"הגיבן מנוטרדאם" (1996) היו גם הם לשוברי קופות מצליחים שנכללו ברנסאנס. "פוקהונטס" זכה לשתי מועמדויות מוזיקליות בפרס האוסקר, אחת מהן על השיר "Colors of the Wind" (צבעי הרוח - בגרסה העברית שרה אותו ריטה). שני הפסקולים שנכתבו על ידי אלן מנקן וסטיבן שוורץ זכו להצלחה רבה.
הרקולס יצא ב-1997 עם שירים מאת אלן מנקן ודייוויד זיפל. מולאן, שיצא בשנת 1998 זכה למועמדויות לפרס האוסקר וגלובוס הזהב. שירי הסרט נכתבו בידי ג'רי גולדסמית', מת'יו ווילדר ודייוויד זיפל. טרזן הוא הסרט האחרון של דיסני שיצא בתקופת הרנסאנס וזכה בפרסי גלובוס הזהב, האוסקר והגראמי. פסקול הסרט נכתב בשלמותו בידי פיל קולינס שזכה בפרס גלובוס הזהב.
היסטוריה > לאחר הרנסאנס

במבט לאחור, נראה כי עם הוצאת הסרט "טרזן" תמה תקופת הרנסאנס של דיסני. למרות שאולפני ההנפשה של דיסני המשיכו להוציא סרטים בעלי הצלחה כמו "פנטסיה 2000" ו"הקיסר נפל על הראש", הם נחלו הצלחה ביקורתית ומסחרית פחותה במידה ניכרת מאשר סרטי החברה של שנות התשעים. דיסני אף סבלה מהפסדים על סרטים אחרים כמו "כוכב המטמון" ו"מרד החיות". שלושה סרטים אחרים - "דינוזאור", "לילו וסטיץ'" ו"אחי הדוב" זכו לתשבחות מצד המבקרים ולהצלחה קופתית מסוימת.
כיום, יוצרת החברה בראש ובראשונה סרטי אנימציה ממוחשבת. ב-1995 חברה חברת דיסני לחברת פיקסאר במטרה ליצור את "צעצוע של סיפור", סרט האנימציה הממוחשבת הראשון בהיסטוריה. כיום, רבים מסרטי פיקסאר צוברים הצלחות קופתיות ותשבחות דומות לאלו שהוציאה דיסני בתקופת הרנסאנס. בין סרטים אלו נמנים "מוצאים את נמו", "וול-E" ו"למעלה". ב-2005, "צ'יקן ליטל", שהיה לסרטה הראשון של דיסני שמורכב כולו מאנימציה ממוחשבת זכה להערכות מעורבות מצד המבקרים, למרות הצלחתו הקופתית. מצב דומה אירע יחד עם הוצאת סרט האנימציה הממוחשבת השני של דיסני, "לפגוש את הרובינסונים". ב-2006 רכשה דיסני את פיקסאר בסכום של כ-7.4 מיליארד דולר, וקידמה את מייסד החברה, ג'ון לאסיטר לפיקוח כל מיזמי האנימציה של דיסני. ב-2008, סרט האנימציה הממוחשבת הראשון שנעשה בחברה לאחר רכישת פיקסאר, "בולט", זכה לביקורות טובות והצלחה רבה.
עם הצלחתה של פיקסאר, הודיעה דיסני על כוונתה לסיים הפקת סרטי אנימציה לא ממוחשבים לאחר "מרד החיות". עם זאת, לאחר שג'ון לאסיטר מונה למפקח מחלקת האנימציה עם רכישת פיקסאר, ניסתה דיסני לחזור ולייצר סרטי אנימציה מסורתית, שהראשון ביניהם אמור היה להיות "הנסיכה והצפרדע". בעקבות הצלחת הסרט, דיסני הכריזה שהיא תמשיך עם המסורת של האנימציה המצוירת עם התחייבות להוצאת סרט כזה אחת לשנתיים. בפועל, לאחר "פו הדב", פסקה החברה להפיק סרטי אנימציה מסורתית.