stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גברובו (מחוז)
היסטוריה

תחילת התיישבות אנושית במחוז מתוארכת לתקופת האבן החדשה. התיישבות מאורגנת של שבטים תראקים מתוארכת לתקופת הברונזה המאוחרת, עידן הממלכה התראקית. במאה ה-1 לפנה"ס נכבש האזור על ידי צבאות הרפובליקה הרומית ונותר בחזקתה עד המאה ה-4 עת עבר לשליטת האימפריה הרומית המזרחית, אשר הפכה בהמשך לאימפריה הביזנטית. בשטח המחוז פזורים שרידי מצודות מתקופת האימפריה הבולגרית הראשונה והשנייה ונודעה לו חשיבות אסטרטגית בשל היותו נקודת קישור בין צפון בולגריה ואזור הדנובה ודרום בולגריה בואכה הים האגאי. בסוף המאה ה-14 נכבש האזור בידי צבאות האימפריה העות'מאנית והוא נותר בחזקתה עד לשחרורו על ידי צבא האימפריה הרוסית, בעת המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). לאחר המלחמה הפך חלק מנסיכות בולגריה, אשר הפכה בהמשך למדינת הלאום, בולגריה.
כלכלה

בשטח המחוז 39 בתי ספר יסודיים, 11 בתי ספר תיכוניים ואוניברסיטה אחת. אורך הכבישים העירוניים והבין עירוניים עומד על 1,106 קילומטרים. ההשקעות הזרות בתשתיות ומפעלים עמדו ב-2008 על 153.67 מיליוני דולר ארצות הברית, ההכנסה הממוצעת לנפש היא 3,270 לב ואחוז האבטלה עומד על 5.9 אחוזים והוא נמוך מהשיעור הממוצע בבולגריה. בבחינת נתוני התוצר המקומי הגולמי ל-2003 עולה שסך התמ"ג עמד על 594.5 מיליוני לב, שהם 1.83 אחוזים מכלל התמ"ג בבולגריה.
התמ"ג במחוז גברורבו נחלק ל: מגזר השירותים 45.5 אחוזים, מגזר התעשייה 43.5 אחוזים ומגזר החקלאות עם 11 אחוזים. תמ"ג לנפש עומד על 4,193 לב.
הערות שוליים

↑  "כלכלת מחוז גברובו", באתר מחוז גברובו (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 1af65ae0-1aed-4e65-a148-90a5b3b8603c
גור (מחוז)

| --- | --- |
צריח ג'אם
צריח ג'אם
 מדינה:  אפגניסטן אפגניסטן
 מושל:  ע'ולאם נסיר ח'אז
 בירת המחוז:  צ'גצ'ראן
 שפה רשמית:  פשטו, דארי
 על שם:  הר 
 שטח:  36,478.8 קמ"ר
 גובה:  2,831 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  700,296 (2021)
 קואורדינטות:  34°31′11″N 65°15′18″E﻿ / ﻿34.51972222°N 65.255°E﻿ / 34.51972222; 65.255 
 אזור זמן:  UTC+4:30
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
גור (בפשטו/דארי/פרסית: غور) היא אחת מבין 34 מחוזות אפגניסטן. מחוז גור, ביחד עם המחוזות הראת, פראה ובאדגיס, מרכיבים את אזור צפון-מערב אפגניסטן. שטח המחוז הוא 36,478.8 קילומטר רבוע ואוכלוסייתו 700,296 איש. בירת המחוז היא העיר צ'חצ'רן. גור היא מקום הולדתו של מוחמד מגהור, שליט השושלת הגורית והשליט המוסלמי הראשון שכבש לתוך תת-היבשת ההודית את נהר הגנגס עד אל חבל בנגל.
כלכלה

מחוז גור הוא מבין הגדולים ביותר באפגניסטן ורוב הכלכלה מפותחת על חקלאות, בייחוד גידולי אופיום. עם זאת, במחוז גור ישנם שבעה משאבי הטבע מרכזיים המשמשים תפקיד חשוב בכלכלת המחוז ואלו הם:
יער הפיסטוק, מבין היערות הגדולים ביותר באפגניסטן.
נהרות מורגהאב הייארוד ופרהרוד, המספקים את רוב מקורות המים הגדולים במחוז.
מעיינות המספקים גם הם מים אם כי בדלילות רבה במהלך תקופות הקיץ.
גשמים רבים במהלך החורף המזינים את הגידולים החקלאיים והקרקעות.
תיירות גדולה יחסית למחוזות אחרים באפגניסטן, בעיקר הודות לאטרקציות היסטוריות.
מכרות סיד, אך הם אינם בשימוש הולם ונראה בו שימוש רק באופן מסורתי.
דבורי דבש אשר משמשים מקור טבע נוסף בשימוש האוכלוסייה המקומית, במיוחד בנפת סאגאר.
עקב אירועי מלחמת אפגניסטן (2001–2014) והמלחמה בטליבאן, כ-25,000 משפחות נעקרו מהמחוז, חלקם שבו בהמשך וחלקם עברו לגמרי. לרוב 70% מהם חזרו לבתים הכפריים שלהם ורק 30% עדיין לא שבו. משרד ההגירה של גור הקצה שטחים להקמת בתים חדשים ולהשיב את האוכלוסייה העקורה. רק 750 משפחות קיבלו אדמות ו-62 החלו בבנייה בעוד אחרים עדיין לא יכלו להתחיל בגלל מחסור במים וחוסר בכסף לרכוש חומרי בניין.
ביטחון

באופן כללי בהשוואה למחוזות אחרים האבטחה והמשמר נגד פעילות של הטליבאן חזקה במחוז גור. אבטחת מחוז גור מושפעת משמעותית מהמחוזות הדרומיים לה אשר יש אליהם ומהם סחר מרכזי. בעיות בתשתיות הביאו להצפות מדי שנה לתקופת החורף, מה שפוגע בכלכלה אבל פוגע גם בסדר פעילותם של כוחות הביטחון.
עקב סמיכות האזור לפיתוח אפיום ישנה תעשיית פשע בעייתית אשר רוב פעולתה מקורה במחוז פראה השכן ממערב. עם זאת, השטח ההררי והתשתיות הלא מפותחת שלו הופכים אותו לשדרת תחבורה פחות סבירה. אופיום שמקורו בהלמנד ונע בסחר לא חוקי מתחת לפני השטח לעבר מרכז אסיה עשוי להיות נפוץ יותר במחוז גור עקב מיקומו כנקודת מעבר. הברחת סחר לא חוקי הופכת בעייתית יותר עקב מחסור בכוחות ביטחון המוצבים יותר ויותר במחוזות פראה והראת.
חלוקה מנהלית

מחוזות אפגניסטן מחולקות ליחידות שלטוניות בשם "נפות", להלן הנפות של מחוז פראה ואוכלוסייתן.
צ'ארסדה – 26,600
לעל וסרג'נגל – 250,000
פסאבנד – 92,200
שאגר – 33,000
תייוורה – 88,900
תולכ – 50,000
שהרכ – 58,200
ראו גם

מוחמד מגהור
מלחמת אפגניסטן (2001–2014)
הערות שוליים

↑  Ghor Provincial Profile, Regional Rural Economic Regeneration Strategies - RRERS
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560017605171  LCCN: n86066476  MusicBrainz: b6b21af3-7ce2-45c5-975b-3a98a6062fd9  NARA: 10036781   WorldCat (עם LCCN): n86-066476 
נפות מחוז גור
גיא בן-נר

| --- | --- |

גיא בן-נר (במרכז) בפתיחת תערוכתו בגלריה זומר, 2013
 לידה:  1969 (בן 55 בערך) רמת גן
 לאום:  יהודי, ישראלי
 מקום לימודים:  בית ספר לאמנות של אוניברסיטת קולומביה 
 תחום יצירה:  וידאו ארט, פיסול
 יצירות ידועות:  "מובי דיק" (2000)
 בן או בת זוג:  יערה שחורי 
 
גיא בן-נר (נולד ב-1969) הוא אמן וידאו ארט צייר ופסל ישראלי, דיקאן המדרשה לאמנות במכללה האקדמית בית ברל.
ביוגרפיה

בן-נר נולד ברמת גן לסופר יצחק בן-נר ולאשתו נועה. בשנת 1997 סיים לימודי תואר ראשון באמנות במדרשה לאמנות ברמת השרון. בשנת 2003 סיים לימודי תואר שני באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
בן-נר יצר, החל מסוף שנות התשעים, מספר סרטים בהן שולבו ביטויי גוף מושגיים בתוך מסגרת עלילתית. בסרטים כגון "האי של ברקלי" (1999) או "מובי דיק" (2000) יצר בן-נר פרודיה על סיפורי הרפתקאות כדוגמת, מובי דיק ורובינזון קרוזו, על ידי שיחזורם בתוך המסגרת הביתית-משפחתית שלו. לבד מן השימוש בחשיפת אמצעי הייצור של הסרט, השתמש בן-נר גם בדימויים הקוטעים את רצף העלילה ומהווים מעין הרחבה ופרשנות על הנרטיב העיקרי של הסרט.
ב"מובי דיק" בן-נר ובתו, אליה, מעלים הצגה במטבח ובעזרת אבזרים בסיסיים החלל הופך לדמוי ספינה, בה ההצגה עוברת לסיפורו של מובי דיק. עוזי צור מתאר את יחסיו של בן-נר עם ילדיו בסרטיו כאל ”מתח שבין הגבר, האב, האמן, לבין יוצאי-חלציו, שיצר-הקיום שלהם בא לתפוס ולמלא את מקומו בעולם אחרי שיפיקו ממנו את כל הדרוש להם.”.
בשנת 2001 בן-נר עבר להתגורר בניו יורק יחד עם אשתו הראשונה נאוה ושני ילדיהם. הוא התמקם בברוקלין ולמד באוניברסיטת קולומביה לתואר שני. במהלך שהותו בניו יורק הציג תערוכת יחיד בגלריה פוסטמאסטרס והשתתף בתערוכות קבוצתיות במוזיאון לאמנות עכשווית בניו יורק ובארט פוקוס בישראל.
בשנת 2005 הציג תערוכת יחיד בביתן הישראלי שבביאנלה ה-51 בוונציה. במרכז המיצג "Treehouse Kit" ("ערכת בית-עץ") הציב פסל בצורת עץ העשוי מחלקי רהיטים. המונח על משטח העשוי משטיח מקיר לקיר ועליו דוגמה של עלים. בעבודת וידאו ארט, המשולבת במיצג, נראה בן-נר כשהוא עטור בזקן המזכיר את הרצל, כשהוא מפרק עץ זהה לזה שניצב בחלל ואיתו מלמד כיצד העץ הופך לסביבת מגורים, כשהענפים שהוא מפרק מתחברים מחדש לכדי רהיטים.
כיום, בן-נר עובד ויוצר בברלין ובתל אביב. הוא נשוי בשנית לסופרת והעורכת יערה שחורי ולשניים בת משותפת.
גלריה

"כלבים", פסל של בן-נר, מוצג במוזיאון הרצליה (אפריל 2008)
השכלה

1994-97 לימודי B.Ed, המדרשה לאמנות, רמת השרון
2001-03 לימודי M.F.A, אוניברסיטת קולומביה, ניו יורק
פרסים

1994 מלגת אינגבורג בכמן, מיסודו של אנסלם קיפר, קרן וולף
2007 פרס בינלאומי Wettbewerbs: קונסט סרט ביאנלי, קולון, גרמניה
2008 פרס סנדברג לאמנות ישראלית, מטעם מוזיאון ישראל, ירושלים
2018 פרס מפעל הפיס לאמנויות על שם לנדאו
הערות שוליים

↑  ראו: אדלשטיין, סרג'יו, גיא בן-נר, דיוקן עצמי כאיש משפחה, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2005, עמ' 105.
↑  עוזי צור בין אדם למקום: תערוכת אמנות עכשווית מקוריאה וישראל, באתר בין אדם למקום
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 271743  NLI: 987007296254605171  PLWABN: 9810610947805606  CiNii: DA16478989  GND: 130494585  ISNI: 0000 0000 8172 0691  LCCN: no2005083857  NTA: 304737429  RKD: 333856  SNAC: w657327w  SUDOC: 175048800  VIAF: 106724889   WorldCat (עם VIAF): 106724889
ג'יימס אירווין

| --- | --- |

ג'יימס אירווין, 7 באוקטובר 1971, לפני משימת אפולו 15
 לידה:  17 במרץ 1930 פיטסבורג, פנסילבניה
 פטירה:  8 באוגוסט 1991 (בגיל 61) גלנווד ספרינגס, קולורדו, ארצות הברית
 מידע כללי
 בשירות:  אסטרונאוט בשירות נאס"א
 לאום:  ארצות הברית אמריקאי
 השכלה:  אוניברסיטת מישיגן  האקדמיה הימית של ארצות הברית  בית הספר לטייסי ניסוי של חיל האוויר האמריקני  תיכון איסט 
 עיסוק בעבר:  טייס ניסוי
 תקופת השירות:  1966 – 31 ביולי 1972 (כ־6 שנים)
 דרגה:  קולונל בחיל האוויר של ארצות הברית
 זמן שהייה בחלל:  12 יום, 7 שעות, ו-12 דקות
 מספר פעילות חוץ-רכבית:  4 (3 מהן על הירח)
 זמן שהייה בפעילות חוץ-רכבית:  18 שעות ו-35 דקות
 ביוגרפיה בנאס"א:  ג'יימס אירווין
 משימות
 אפולו 15
 
 עיטורים
  
 
משמאל לימין: סקוט, וורדן ואירווין. לרגליהם הלוויין ששיגרו, ומשמאלם רכב הירח
ג'יימס אירווין (באנגלית: James Irwin;‏ 17 במרץ 1930 – 8 באוגוסט 1991) היה אסטרונאוט אמריקאי, טייס רכב הנחיתה הירחי במהלך אפולו 15 והאדם השמיני ללכת על הירח.
בצי האמריקאי

ג'יימס אירווין נולד בפיטסבורג, פנסילבניה. בוגר במדעים מהאקדמיה הימית של ארצות הברית 1951. מוסמך במדעים בהנדסת אווירונאוטיקה והנדסת מכשירים מאוניברסיטת מישיגן, 1957. בתום לימודיו באקדמיית הצי, הצטרף לחיל האוויר. עבר קורס טיס בבסיס חיל האוויר "הונדו" ובבסיס ריס, בטקסס. היה ראש ענף דרישות מתקדמות במפקדת פיקוד ההגנה האווירית. בשנת 1961 סיים את בית הספר לטייסי ניסוי של חיל האוויר, וב־1963 סיים את בית הספר לטייסי מחקר אווירונאוטי של החיל. שירת במשרד הפרויקט של פיתוח הטיל AIM-47 פלקון בבסיס חיל האוויר רייט-פטרסון. בחיל האוויר הגיע לדרגת אלוף-משנה (קולונל).
שירותו בנאס"א

נבחר לשירות בנאס"א באפריל 1966. היה חבר בצוות התמיכה של אפולו 10, וטייס גיבוי של מודול הירח באפולו 12.
שירותו בנאס"א > אפולו 15

ב-26 ביולי 1971 שוגר אירווין למשימת אפולו 15. דייוויד סקוט היה מפקד משימת אפולו 15 ונחת על פני הירח יחד עם ג'יימס אירווין. אירווין וסקוט השתמשו ברכב ירחי כדי לחקור את פני השטח של הירח. הם שהו על הירח 2 ימים ו-18 שעות, וביצעו 3 הליכות חוץ רכביות בשהות מצטברת של 18 שעות ו-35 דקות. הליכת הירח הראשונה נמשכה 6 שעות ו-33 דקות, השנייה 7 שעות ו-12 דקות והשלישית נמשכה 4 שעות ו-50 דקות.
אפולו 15 שבה לכדור הארץ לאחר 12 יום, 7 שעות, 11 דקות ו-53 שניות.
שירותו בנאס"א > לאחר אפולו 15

לאחר חזרת הצוות לכדור הארץ התברר כי הצוות לקחו עימם ללא רשות ותיאום 398 מעטפת היום הראשון שמתוכם 100 נמכרו לסוחר בולים גרמני. כספי המכירה נועדו לשמש את ילדי הצוות ללימודי השכלה גבוהה. בעבר נאס"א העלימה עין מפעילויות דומות אולם כיוון שהפעם זה נעשה בצורה מסחרית גלויה, נאס"א נזפה באסטרונאוטים והם לא קיבלו את הכסף. אירווין הודיע על כוונתו לפרוש עוד בטרם קיבלו את הנזיפה.
לאחר נאס"א

ג'יימס אירווין התפטר מנאס"א ביולי 1972 והקים ארגון דתי להפצת הנצרות בשם: "קרן הטיסה הגבוהה" (High Flight Foundation). ביצע שתי נסיעות להר אררט בטורקיה, במטרה למצוא את תיבת נוח. הוא לא מצא אותה. ("היה קל יותר ללכת על הירח", אמר לאחר סיום המשלחת השנייה)
ספריו

למשול בלילה: מסע התגליות של האסטרונאוט ג'ים אירווין (Rule the Night: The Discovery Voyage of Astronaut Jim Irwin) נכתב יחד עם ויליאם אמרסון, 1973, הוצאת הולמן, מסת"ב 978-0879810245
יותר מאנשי כדור הארץ: מחשבות אסטרונאוט על חיים נוצריים (More Than Earthlings) משנת 1983, הוצאת Baptist Sunday School Board, מסת"ב 978-0805452556
יותר מתיבת נח על הר אררט: שיעורים רוחניים שלמדתי בזמן חיפוש תיבת נח (More Than an Ark on Ararat: Spiritual Lessons Learned While Searching for Noah's Ark) נכתב יחד עם מונטה אונגר, 1985, הוצאת Baptist Sunday School Board, מסת"ב 978-0805450187
היעד: הירח (Destination: Moon) יחד עם אל ג'נסון, משנת 1989, הוצאת Multnomah, מסת"ב 978-0880703079
מותו

לאחר חזרתו מהחלל, אירווין סבל מהתקפי לב, הראשון שנתיים לאחר הטיסה. אירווין נפטר ב-8 באוגוסט 1991 מהתקף לב, בגיל 61. הוא הותיר אחריו את אשתו מרי אלן וחמשת ילדיהם.
הערות שוליים

↑  ביוגרפיה של ג'יימס אירווין באתר נאס"א
↑  תיאור משימת אפולו 15 באתר נאס"א
↑  Worden, Al (ביולי 2011). Falling to Earth: An Apollo 15 Astronaut's Journey to the Moon. Smithsonian Institution Press. ISBN 978-1588343093. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Wilford, John Noble (10 באוגוסט 1991). "James B. Irwin, 61, Ex-Astronaut; Founded Religious Organization". הניו יורק טיימס. נבדק ב-17 בספטמבר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Howe, Marvine. "Rush To Climb Ararat Gives Town A Lift". The New York Times. נבדק ב-17 בספטמבר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810614741005606  GND: 118555863  ISNI: 0000 0000 6467 2907  LCCN: n50082381  NARA: 10580755  NKC: jn20000700778  NLA: 35237098  NLK: KAC2018M6132  NTA: 128263733  PIC: 379202  SNAC: w6ps27b3  Trove: 876700  ULAN: 500354985  VIAF: 77107838   WorldCat (עם VIAF): 77107838 
אירווין אוסף חלק מאדמת הירח לבדיקה במהלך אפולו 15
גבעת השקד

|  מידע |
| --- | --- |
 עיר:  ירושלים
 שטח:  39 דונם
 אוכלוסייה:  720 יחידות דיור בסיום ההקמה
 קואורדינטות:  31°44′58″N 35°11′46″E﻿ / ﻿31.749333333333°N 35.196055555556°E﻿ / 31.749333333333; 35.196055555556
 שכונות נוספות בירושלים
  (למפת ירושלים מוגדלת) גבעת השקד(למפת ירושלים רגילה) גבעת השקד(למפת הרי ירושלים רגילה) גבעת השקד(למפת הרי ירושלים מוגדלת) גבעת השקדhe
 
גבעת השקד (מכונה גם: גבעת שקד) היא שכונה עתידית בדרום ירושלים, בגובה 700 מטר מעל פני הים, בצמוד לקו העירוני, מדרום ומעט מצפון לו, בין מלחה, גוננים (פת), בית צפאפא ושרפאת. השכונה תהיה סמוכה גם לקו הירוק המקווקו של הרכבת הקלה בירושלים, לקו הכחול הבהיר, לפארק עמק רפאים ולפארק המסילה.
גודל השכונה 39 דונם. בשכונה צפויות לקום 720 יחידות דיור, בארבעה מבנים בעלי 24 קומות, לצד בנייה נמוכה יותר בגובה של שש קומות.
בינואר 2024 התוכנית אושרה בוועדה המחוזית לתכנון ובנייה בירושלים.
השכונה

בשכונה צפויות לקום 720 יחידות דיור, מתוכן 210 יוקצו להשכרה לטווח רחוק. הדירות ייבנו בארבעה מבנים בעלי 24 קומות כל אחד, לצד בנייה נמוכה יותר בגובה של שש קומות. בקומות הקרקע של המבנים הפונים לרחובות ישולבו שטחי תעסוקה ומסחר, ולצד אותם מבנים יוקם בית ספר יסודי, גני ילדים ובתי כנסת.
השכונה נמצאת בסמיכות לפארקים המטרופוליניים פארק עמק רפאים ופארק המסילה.
תחבורת השכונה מתבססת על הצירים הירושלמיים המרכזיים כביש בגין, רחוב דוד יוסף ורחוב דוד בנבישתי. בנוסף נמצאות בסמוך לשכונה תחנות של הקו הירוק המקווקו ושל הקו הכחול הבהיר.
היסטוריה

הקרקע נרכשה על ידי יהודים בשנות ה-20 של המאה ה-20, ולכן הקרקע נמצאת כיום תחת אחריות האפוטרופוס הכללי.
התוכנית להקמת השכונה הוגשה על ידי הרשות לפיתוח ירושלים, והיזם שלה הוא האפוטרופוס הכללי.
בשנת 1995 קידמה ממשלת ישראל העשרים וחמש בראשות יצחק רבין תוכניות בנייה במקום, בנוסף לתוכניות להפקעת שטחים באזור בית חנינא על מנת להרחיב את שכונת רמות, והפקעות בבית צפאפא עבור בניית גבעת המטוס. הסיעות הערביות חד"ש ומד"ע, שישבו אז באופוזיציה, הגישו בתגובה הצעת אי-אמון בממשלה, אליה הצטרפה גם מפלגת הליכוד בראשות בנימין נתניהו. כדי שממשלתו לא תיפול, ביטל רבין את תוכניות בנייה אלה, והשכונה לא הוקמה.
בעשור השלישי של המאה ה-21 (כמאה שנים לאחר רכישת הקרקע על ידי יהודים), תוכניות להקמת השכונה קודמו בעיקר בתקופת ממשלת ישראל השלושים ושש, האפוטרופוס הכללי והרשות לפיתוח ירושלים. העלאת התוכנית להפקדה נעשתה בעזרת שרת הפנים איילת שקד, למרות לחצים כבדים וישירים של ארצות הברית עליה.
מיקום

שכונה זו מקודמת להקמה יחד עם שכונות גבעת המטוס והאמה התחתונה, כחלק ממאמץ לשבור רצף עירוני ערבי עתידי בין צור באהר, בית צפאפא ושרפאת. עם זאת, שכונה זו לא קוטעת רצף טריטוריאלי כלשהו, מאחר שהיא מוקפת כמעט משלושה צדדים בשכונות ישראליות.
מהצד הישראלי, מיקום השכונה חשוב, והוא יושב מעל וצמוד לשכונות מלחה, פת וגוננים, ומרחק מאות מטרים בודדים מאצטדיון טדי. בנוסף סמוכה השכונה לכביש בגין ורחוב דב יוסף, המחברים את מרכז ומערב ירושלים עם שכונת גילה, מערב גוש עציון והיישובים הסמוכים לכביש 60 ביהודה. בנוסף, יושב מיקום השכונה ליד שני קווים של הרכבת הקלה בירושלים.
ראו גם

שכונת אמת המים התחתונה
הערות שוליים

↑  קותי פונדמינסקי, אושרה בניית שכונה חדשה בירושלים: תכירו את גבעת השקד, באתר mynet, ‏5 בספטמבר 2022
↑  גיא נרדי, הרשות לפיתוח ירושלים רוצה להקים שכונה יהודית חדשה באזור ערבי, באתר כלכליסט, 4 בדצמבר 2023
↑  יוסף כץ, 27 שנות הקפאה בגבעת השקד: יצחק רבין רצה לבנות, נתניהו עצר אותו, איילת שקד אישרה את הבניה, באתר חדשות רוטר, ‏6 בספטמבר 2022
↑  נדב העצני, נתניהו הקפיא - שקד בנתה, אז למה היא זו שחוטפת את הביקורת?, באתר ישראל היום, ‏9 בספטמבר 2022
↑  גלעד כהן, אחרי ביקור ביידן: המדינה מקדמת שכונה בי-ם שתחצה את הקו הירוק, באתר ynet, 22 בדצמבר 2023
↑  עדו בן פורת, למרות התנגדות האמריקנים, השרה שקד התעקשה: אושרה הקמת "גבעת השקד" בירושלים, באתר ערוץ 7, 5 בספטמבר 2022
↑  נדב שרגאי, 27 שנות הקפאה הסתיימו: הופקדו תוכניות בנייה יהודית בדרום ירושלים, באתר ישראל היום, ‏5 בספטמבר 2022
ג'יימס איירדל

ג'יימס איירדל (באנגלית: James Iredell;‏ 5 באוקטובר 1751 –  20 באוקטובר 1799) היה משפטן אמריקאי, שנמנה עם ראשוני שופטי בית המשפט העליון של ארצות הברית. הוא מונה לתפקיד על ידי הנשיא ג'ורג' וושינגטון וכיהן בו עד למותו.
ראשית חייו

ג'יימס איירדל נולד בלואיס שבאנגליה, כבכור מבין חמשת הילדים שהגיעו לבגרות של פרנסיס איירדל, סוחר מבריסטול ושל רעייתו, מרגרט מק'קאלק מאירלנד. כישלון עסקיו של אביו, ובריאותו הרופפת, המריצו את איירדל להגר ב-1767, כאשר היה בן 17, למושבות צפון אמריקה. בסיוע קרובי משפחה הוא השיג משרה בשירות המכס כסגן גובה בנמל אדנטון שבקרוליינה הצפונית.
במקביל לעבודתו במכס, למד איירדל משפטים בהדרכתו של סמואל ג'ונסטון (לימים מושל קרוליינה הצפונית), החל לעסוק בעריכת דין וב-1771 התקבל ללשכת עורכי הדין. כנכדו של איש כמורה, הוא היה אנגליקני מסור במשך כל חייו וכתיבתו המחישה עניין ברוחניות ובמטאפיזיקה מעבר לדבקות הפשוטה בדת המאורגנת.
ב-1773 נשא איירדל לאישה את אחותו של ג'ונסטון, האנה, ולשניים נולדו ארבעה ילדים לאחר 12 שנים בהם הם היו חשוכי ילדים. ב-1774 הוא מונה כגובה המיסים הראשי של הנמל.
המהפכה האמריקאית

אף על פי שהיה מועסק על ידי הממשלה הבריטית, היה איירדל תומך נלהב של העצמאות והחוקה. ב-1774 הוא כתב את "לתושבי בריטניה הגדולה", שם הוא הניח את היסודות לטיעונים לתפישה נגד עליונות המחוקק על אמריקה. מאמר זה הפך את איירדל, אז בן 23, כאחד מכותבי המאמרים הפוליטיים המשפיעים ביותר בקרוליינה הצפונית באותה עת. חיבורו "עקרונותיו של ויגי אמריקאי" בישר את הנושאים והרעיונות של הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
לאחר פרוץ המהפכה האמריקאית, סייע איירדל לארגן את מערכת המשפט של קרוליינה הצפונית, וב-1778 הוא נבחר לשופט בבית המשפט העליון של המדינה. הקריירה שלו התקדמה כאשר הוא מונה למספר תפקידים פוליטיים ושיפוטיים במדינה, כולל תפקיד התובע הכללי של המדינה, תפקיד בו הוא שימש בשנים 1779–1781. ב-1787 בחרה בו האספה המדינתית כחבר בוועדה לליקוט ובחינה מחדש של חוקי המדינה. ב-1791 הוא השלים את מלאכתו.
לאחר המהפכה מנעו ממנו קשיים פיננסיים לשמש כנציג לוועידת החוקה בפילדלפיה, והוא התכתב באופן סדיר עם נציגי המדינה לוועידה. איירדל היה מנהיג הפדרליסטים בקרוליינה הצפונית ותומך נלהב של החוקה המוצעת. בוועידה שהתכנסה ב-1788 בהילסבורו, הוא קידם ללא הצלחה את אשרור החוקה. לאחר כישלון אשרור החוקה בוועידה, הוא המשיך לקדם את הנושא, והצטרף לויליאם דייווי בפרסום הדיונים בוועידה על חשבונם בכל רחבי המדינה. מאוחר יותר אשררה קרוליינה הצפונית את החוקה לאחר שהקונגרס תיקן אותה בהוספת מגילת הזכויות.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית

ב-8 בפברואר 1790 מינה הנשיא ג'ורג' וושינגטון את איירדל כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית וב-12 במאי אותה שנה אושר המינוי על ידי הסנאט של ארצות הברית ובאותו יום הוא נכנס לכהונתו. בגיל 38 היה איירדל צעיר שופטי בית המשפט העליון באותה עת.
עומס התיקים על בית המשפט היה קל באותה תקופה. למעשה לא דן בית המשפט בתיק הראשון שלו עד 1791, כאשר קיבל את פסק הדין "וטס נגד בארנס" (West v. Barnes). ההחלטה בתיק זה התקבלה פה אחד, אך איירדל ביקש שהקונגרס ישנה את החוק הנוקשה שעל בסיסו התקבל פסק הדין. השופטים התכנסו פעמיים בשנה בלבד כדי לשמוע עתירות וקיימים רק קומץ של תיקים שנכתבו בהם חוות דעת של איירדל בשנותיו על כס השיפוט, מתוכם שני המשמעותיים ביותר היו:
פסק הדין "צ'יזהולם נגד ג'ורג'יה" (Chisholm v. Georgia) מ-1793, שבו עמדה על הפרק השאלה אם אזרחי מדינה אחת (קרוליינה הדרומית) יכולים לתבוע מדינה אחרת (ג'ורג'יה) על אי תשלום חובות מתקופת מלחמת העצמאות של ארצות הברית. איירדל היה היחיד שכתב פסק דין מיעוט אל מול דעת הרוב שקבעה שניתן לתבוע מדינה בבית משפט פדרלי ללא הסכמתה לתביעה.
פסק הדין "קולדר נגד בול" (Calder v. Bull) מ-1798, שבו השאלה הייתה אם חוק של בית המחוקקים של קונטיקט הפר את חוקת ארצות הברית בשל העובדה שהוא היה חקיקה למפרע האסורה על פי פרק 1, חלק תשיעי, סעיף 3 לחוקה.
בפסק דין צ'יזהולם הייתה הסכמה ציבורית על דעתו של איירדל בניגוד לחוות דעת שאר השופטים. הרעש הציבורי כנגד פסק הדין הניח מאוחר יותר את היסודות להפיכתו של פסק הדין על פניו ואימוץ התיקון ה-11 ב-1795.
בפסק הדין קולדר, שהתקבל פה אחד, קבע בית המשפט שהסעיף בחוק נגע רק למשפט הפלילי, והחליט שהצעד של בית המחוקקים לא נגד את החוקה. חשוב מכך, פסק דין זה העלה את השאלה אם כללי הצדק הטבעי מהווים חוק. דעתו של איירדל הייתה שרק הצעדים של המדינה שבמפורש הפרו סעיפים כתובים של החוקה יכולים להיחשב כבטלים. הוא הצהיר, "כללי הצדק הטבעי לא מוסדרים על ידי אמת מידה קבועה; האנשים הטובים והטהורים ביותר חלוקים על הנושא; וכל מה שבית המשפט יכול לומר כיאות במקרה כזה, יהיה שבית המחוקקים, שברשותו זכות שווה לחוות את דעתו, העביר חוק שעל פי דעת השופטים, סתר את העקרונות המופשטים של כללי הצדק הטבעי". חוקרים הפנו למאמרו של איירדל "אל הציבור" (To The Public) כאחת ההגנות הברורות והמנומקות ביותר לביקורת השיפוטית.
חוות דעתו של איירדל בפסק דין קולדר סייע לבסס את עקרון הביקורת השיפוטית חמש שנים לפני שהיא הועמדה למבחן בפסק דין מרבורי נגד מדיסון ב-1803. בית המשפט העליון הלך בעקבות גישתו של איירדל בכל שנותיו מאז.
דרישתו של איירדל לחבר מושבעים גדול במשפטי מרד פרייז (Fries's Rebellion) מצוטטת לעיתים קרובות כעדות לכך שכוונת מנסחי התיקון הראשון לחוקה הייתה להגביל את היקפו לחופש מצנזורה מוקדמת. הוא שיבח את הפירוש הצר של ויליאם בלקסטון לחופש העיתונות, וציין שמנסחי התיקון היו מועדים לעבודתו של בלקסטון והעיר ש"אם ההסבר שלו לא היה משביע רצון, אני מניח שהתיקון היה מנוסח בקפידה רבה יותר, כדי להבטיח שלא תהיה שגיאה אפשרית כלשהי".
עמדותיו בנוגע לעבדות

השקפותיו של איירדל בנוגע לעבדות בארצות הברית תאמו לדעותיהם של בני זמנו, תומאס ג'פרסון וג'ורג' וושינגטון, שגינו את העבדות בגלוי בעוד שהם החזיקו בבעלותם עבדים.
כעורך דין, העניק איירדל סיוע משפטי הן למתנגדי העבדות והן לתומכיה. ב-1777 סיפקו איירדל וידידו ויליאם הופר סיוע משפטי ליותר מ-40 עבדים לשעבר שקיבלו את חירותם מקווייקרים בצפון-מזרח קרוליינה הצפונית לאחר שהאספה הכללית של המדינה הורתה על שעבודם ומכירתם מחדש של עבדים אלו. ב-1769 סייע איירדל לאביו, תומאס איירדל, במכירת עבד נמלט.
עמדותיו בנוגע לעבדות > דעותיו על סעיף יבוא העבדים בחוקה

איירדל התייחס להתנגדותו של נציג וירג'יניה בוועידת החוקה, ג'ורג' מייסון, לפרק 1, חלק תשיעי, סעיף 1 לחוקה (סעיף הסחר בעבדים), שהייתה על רקע מעשי. איירדל האמין שלא ניתן יהיה לקבל את אשרורן של קרוליינה הדרומית ושל ג'ורג'יה ללא הכללת סעיף כזה בחוקה, בכותבו, "המצב שלנו... הופך את נשיאת הנגע הזה כמות שהוא לחיונית".
בעוד שאיירדל האמין ש"טובת האנושות" תקודם באמצעות ביטול העבדות, שסחר העבדים התקיים זמן רב מדי "לכבודה של האנשות ולאלו שדואגים לה", ושביטול העבדות "ישמח כל נפש נדיבה וכל מי שהטבע האנושי חשוב לו", הוא האמין שאשרור החוקה יסלול את הנתיב לביטול העבדות בטווח הארוך ושאלמלא שביעות רצונם מהחוקה, מדינות כמו קרוליינה הדרומית וג'ורג'יה לעולם לא יסללו את הדרך לביטול העבדות. לפיכך, גם בטווח הארוך, סעיף ביטול סחר העבדים "יהווה דוגמה לאנושות".
"בפרק הזמן בין אשרור החוקה לבין ביטול העבדות", כתב איירדל, "הצעדים השיפוטיים בנוגע לעבדות בארצות הברית צריכים להיות מוסדרים בין ההכרה האישית לבין האל".
עמדותיו בנוגע לעבדות > עבדות בחייו האישיים

במשך כל ימי חייו החזיק איירדל עבדים בבעלותו. ב-1786 הוא דיווח על 14 עבדים שהיו בבעלותו. אחיו של איירדל, ארתור, התכוון להעביר לו את העבדים שהוא ירש מאביהם. בכל אופן, צעד זה לא יצא אל הפועל וג'יימס הסדיר את רישום העבדים על שמו של ארתור. במהלך חייו שחרר איירדל כמה מעבדיו, וביקר אותם לאחר מכן בפילדלפיה. החוקרים מתייחסים אליו כאל "מחזיק עבדים הומני", בהתבסס על מסמכים ששרדו. עם זאת, הן לרעייתו והן לו היו עבדים בבעלותם עם מותם.
בביוגרפיה שכתב על איירדל, מציין ההיסטוריון ויליס ויצ'רד את היחסים הקרובים של איירדל עם אחד מעבדיו, פיטר. פיטר התלווה לאדונו במסעותיו לפני שקיבל את חירותו, ולאחריה הוא הועסק על ידו בשכר. לאחר שחרורו, שיבח איירדל משרת בשכר בשם דייוויד, כאשר השווה אותו לפיטר.
ב-1793 כאשר עברה משפחת איירדל מפילדלפיה לאדנטון, קרוליינה הצפונית, שחרר איירדל את פיטר יחד עם שני עבדים נוספים. פיטר היה לחוטב עצים לאחר שחרורו ואיירדל נהג לשכור את שירותיו באופן קבוע.
שנותיו האחרונות

חוק השיפוט של 1789 חילק את ארצות הברית ל-13 מחוזות שיפוט, כשבכל אחד מהן היה בית משפט ששכן בעיר מרכזית. הוא גם קבע שלושה סבבי שיפוט, אחד במזרחי, אחד במרכז, ואחד בדרום ארצות הברית. שלא כמו בית המשפט העליון המודרני, ששופטיו ישבו יחדיו בוושינגטון הבירה והחליטו על פסקי דין, נדרשו שופטי בית המשפט העליון ל"סבבי רכיבה", שבהם הם שמעו תיקים ועתירות פעמיים בשנה. בעיקר בשל עומס הנסיעות הכבד שהוטל על איירדל, התרופפה בריאותו.
ג'יימס איירדל נפטר בגיל 48, ב-20 באוקטובר 1799 באדנטון, קרוליינה הצפונית. על שמו נקרא מחוז בקרוליינה הצפונית. במלחמת העולם נקראה על שמו אחת מאוניות ליברטי (SS James Iredell). ביתו של איירדל באדנטון נרשם ב-1970 במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.