stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גמלי שלמה
הזדווגות

עונת ההזדווגות של גמל שלמה מתחילה באביב. בחלק מהמקרים טורפת הנקבה את הזכר בעת ההזדווגות. מחקרים הוכיחו שדבר זה אינו מפסיק את פעולת ההזדווגות, כיוון שהעצבים המפקחים על פעולה זו מצויים אצל הזכר בקצה האחורי של בטנו, והנקבה, הגדולה הרבה יותר מהזכר, מתחילה תמיד לטרוף אותו מראשו. יתרה מכך, מוחו של הזכר מעכב את פעולת שחרור הזרע. הסרת הראש מביאה גם להסרת העיכוב ובכך מגדילה את הסיכוי להפריה מוצלחת.
הנקבה המופרית מפרישה מפתח המין שלה ריר דביק על ענף או על עצם קשיח אחר, מקציפה אותו ומטילה לתוכו כ-200 ביצים. הקצף הרירי נקרש ומגן על הביצים. לאחר כחודש בוקעות מהביצים נימפות בהירות, הדומות לבוגרים, אלא שאין להן כנפיים. החזקות שבהן עשויות לטרוף את היותר חלשות. גלגולן נמשך מהאביב עד הסתיו או מהקיץ עד האביב הבא.
בישראל

בישראל המין הנפוץ ביותר הוא גמל שלמה ירוק (Sphodromantis viridis). הוא מצוי על עצים ושיחים ולעיתים גם בין עשבים. צבעו הירוק מסייע לו להיעלם מעין רואים וללכוד חרקים, שאינם מבחינים בו בתוך סביבתו. בנוסף על גמל שלמה ירוק מצויים בישראל עוד כ-20 מינים של גמלי שלמה. במאי 2024 החליטה האקדמיה ללשון העברית על שמות לכל המינים. להלן חלק מהם (כולל בסוגריים שמם העממי הקודם):
סוסת-שד משובצת ("גמל שלמה משובץ", Blepharopsis mendica) - כנפיו משובצות ירוק ולבן או חום ולבן. הבוגרים נראים מאפריל עד יולי ברוב חלקי הארץ.
גמל שלמה ננסי - הנפוץ בצפון הארץ.
גמל שלמה ענק - צבעו חום אפרפר, נפוץ בערבה ובהרי יהודה, בין אוגוסט לנובמבר.
גמל שלמה מתפלל (Mantis religiosa) - ירוק או חום. נפוץ במרכז הארץ ובצפונה, בין אוגוסט לנובמבר.
סוסת שד מקלית ("גמל שלמה מקלי", Empusa fasciata)
טרף־יד חיוור ("גמל שלמה חיוור", Miomantis paykullii)
דולגן חד-עין ("גמל שלמה חד-עין", Ameles heldreichi)
עין-קשת מפואר ("גמל שלמה קשתי", Iris oratoria)
במדבר מצויים כמה מינים חסרי כנפיים של גמל שלמה, הרודפים אחרי טרפם על הקרקע, וצבעם כצבע הקרקע שעליה הם חיים:
אצן מדברי ("גמל שלמה רץ", Rivetina baetica) - נפוץ בקיץ, ברוב חלקי ארץ ישראל.
מדברן שחור-כתם ("גמל שלמה מדברי מצוי", Eremiaphila brunneri) - קצר ורחב, צבעו בהיר ועל רגליו טבעות כהות, חסר יכולת תעופה. נפוץ באזור ים המלח ומדבר יהודה.
עצבני עלום ("גמל שלמה עצבני", Holaptilon pusillulum) - קטן ורוטט, צבעו כהה. נפוץ מתחת לאבנים בקיץ, במרכז ובדרום.
גלריה

צללית של גמל שלמה
נקבת גמל שלמה ירוק מטילה פקעת ביצים
גמל שלמה גדול במיוחד
גמל שלמה רפאים המדמה עלה יבש
גמל שלמה מתגונן מטורף
גמל שלמה פצפון מעל גבי קנקן
הערות שוליים

↑  ספר מלכים א', פרק ח', פסוק כ"ב ופסוק נ"ד
↑  מילון ארמי עברי, באתר הדף היומי
↑  שמות גמלי־שלמה באתר האקדמיה ללשון העברית.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554374805171  GND: 4253601-7  LCCN: sh2001008516  NDL: 00854254  NKC: ph297100 
גמל שלמה בעל צבעי הסוואה
סוסת-שד משובצת
אנני ארנו

| --- | --- |

אנני ארנו, 2017
 לידה:  1 בספטמבר 1940 (בת 84) העיירה Lillebonne, מחוז סן-מריטים, חבל נורמנדי
 שם לידה:  Annie Thérèse Blanche Duchesne
 מדינה:  צרפת
 עיסוק:  סופרת
 מקום לימודים:  University of Rouen, אוניברסיטת בורדו 
 שפות היצירה:  צרפתית
 יצירות בולטות:  הארונות הריקים (Les Armoires vides) 1974  המקום (La Place) 1983  לא קמתי מהלילה שלי (Je ne suis pas sortie de ma nuit) 1997  האירוע (L'Événement) 2000  השנים (Les Années) 2008
 תקופת הפעילות:  מ-1974 
 הושפעה מ:  הבחילה, וירג'יניה וולף, סימון דה בובואר, Élise ou la vraie vie, הדברים, פייר בורדייה 
 פרסים והוקרה:  פרס רנודו (1984)  פרס נובל לספרות (2022)  פרס פורמנטור (2019)  פרס סטרגה (2016)  prize Maillé Latour Landry (1984)  Prix Marguerite Duras (2008)  פרס האקדמיה של ברלין (2019)  פרס פרנסואה מוריאק (2008)  פרס השפה הצרפתית (2008)  בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 www.annie-ernaux.org/fr
 
אנני ארנו (בצרפתית Annie Ernaux, שם נעורים Duchesne, דושן; נולדה ב-1 בספטמבר 1940) היא סופרת צרפתייה ופרופסור לספרות, כלת פרס נובל לספרות לשנת 2022.
כתביה הם ברובם אוטוביוגרפיים, ומתארים בגוף ראשון את חייה, מתוך העמקה בהיבטים הסוציולוגיים שלהם. פרס נובל הוענק לה בשל "האומץ והחדות הקלינית איתם היא חושפת את השורשים, הניכור והמעצורים הקולקטיביים בזיכרון האישי". אחד מספריה החשובים הוא "האירוע" (צר')‏ (L'Événement) שהתפרסם בשנת 2000 ועוסק בהפלה בלתי חוקית וטראומטית אותה עברה בגיל 23. ספרה משנת 2008, "השנים" (Les Années), מתאר בצורה חיה את החברה הצרפתית מהשנים שאחרי מלחמת העולם השנייה ועד תחילת המאה ה-21, ונחשב על ידי רבים לפיסגת יצירתה.
חייה האישיים

ארנו נולדה כאנני דושן בשנת 1940 בעיירה לילבון (Lillebonne) במחוז סן-מריטים שבחבל נורמנדי העילי שבצרפת, למשפחה ממעמד הפועלים. היא גדלה בעיירה הסמוכה איבטו (Yvetot), שם היו הוריה פועלים ולאחר מכן בעלי בית קפה וחנות מכולת אותם ניהלו. לפי עדותה, עד להגיעה למעונות הסטודנטים בעיר רואן מעולם לא התקלחה או טבלה באמבטיה, אלא התרחצה בכיור במטבח הביתי, שמוקם במעבר פתוח בין בית הקפה הציבורי לבין שני חדרי המגורים. אמה, בלאנש מדלן דימניל (1906–1986) הייתה קתולית אדוקה ששאפה להבטיח לבתה חינוך טוב שיאפשר לה לטפס חברתית ו"לנהל חיים מעניינים ועצמאיים". היא עודדה אותה לזנוח את עבודות הבית לטובת קריאה ולימודים. האם רשמה אותה לבית ספר קתולי פרטי, ובו התברר לה לראשונה כי אינה שייכת לחוג החברתי המתגורר במרחק קצר מבית הקפה־מכולת של הוריה. "באמצעות בית הספר ובעיקר בזכות הספרים רכשתי את הצרפתית ה'לגיטימית', הנכונה, השפה היפה... אני כותבת בשפה זאת, אך הייתי רוצה שיהיו למילים של שפה זו אותה עוצמה כמו לשפה שנטשתי", היא כותבת בספר הראיונות "המקום האמיתי". יחסיה עם אביה, אלפונס לאון דושן (1899–1986), היו מורכבים, כפי שמתואר בספרה "המקום" (La Place). האב היה חקלאי לשעבר אשר קיווה גם הוא שבזכות הלימודים בתו תתקדם, אך מבחינתו עבודה הייתה עבודת כפיים, לא לימודים או כתיבה שבהם ראה סוג של עצלות. בספרה "הבושה" (La Honte) היא מתארת את התקפי הזעם שלו: "אבי רצה לרצוח את אמי ביום ראשון אחד בחודש יוני, בדיוק בתחילת אחר הצהריים". אנני פחדה, והתביישה בצרחות שנשמעו מן הבית.
בלימודיה באוניברסיטת רואן פגשה שוב באותו חוג חברתי מלומד ומעודן שהכירה באיבטו, ונישאה לפיליפ ארנו, גבר ממעמד גבוה משלה. מאוחר יותר נולדו לזוג שני בנים, אריק ודוד; אחרי 17 שנות נישואים הם התגרשו, אך ארנו שמרה על שם משפחתו של בעלה לשעבר; ארנו למדה גם באוניברסיטת בורדו. בשנת 1971 קיבלה ארנו הסמכות להוראה ולהוראת צרפתית ושפות. היא החלה בכתיבת תזה, אשר לא סיימה אותה, על המחזאי והסופר פייר דה מאריבו. בשנות ה-70 המוקדמות עבדה כמורה בבית ספר תיכון ולאחר מכן במכללות שונות, עד שהצטרפה למרכז הלאומי הצרפתי להוראה מרחוק. שם לימדה בהתכתבות במשך שנים, ותוך כדי כך התקרבה לסופרים הגדולים של העבר. ארנו מתגוררת כיום בעיר סרז'י (צר') שמצפון מזרח לפריז, והייתה פרופסור לספרות באוניברסיטת סרז'י-פונטואז (צר'), בימינו אוניברסיטת סרז'י פריז (CY Cergy Paris Université).
חייה כסופרת > ספרים ראשונים

ספרה הראשון של ארנו, הרומן האוטוביוגרפי "הארונות הריקים" (Les Armoires vides), התפרסם בשנת 1974. הספר נפתח בתיאור ההפלה הלא חוקית והטראומטית שעברה בצעירותה, נושא שפיתחה בספר "האירוע" בשנת 2000. בשנת 1977 התפרסם ספרה "מה שהם אומרים או שום דבר" (Ce qu'ils disent ou rien) העוסק בשנות ההתבגרות שלה ואשר זכה בפרס ספרותי, ובשנת 1981 "האישה הקפואה" (La Femme gelée) על נישואיה. בשנת 1983 הופיע ספרה "המקום" (La Place), המתמקד ביחסיה עם אביה ובחוויה של התבגרות בעיירה קטנה בצרפת; על ספר זה זכתה בשנת 1984 בפרס רנוֹדוֹ (Prix_Renaudot). בשנת 1987 הופיע ספרה "אישה" (Une Femme), ובשנת 1991 "תשוקה פשוטה" (Passion simple), המספר על פרשת אהבים לוהטת בינה לבין גבר ממדינה קומוניסטית במזרח אירופה. לפרסום רב זכה ספרה משנת 1997 על מחלת אלצהיימר של אִימה, "לא קמתי מהלילה שלי" (Je ne suis pas sortie de ma nuit). על ספר זה בתרגומו העברי כתבה פרופסור מישל בוקובזה קאהן כי שפתה הספרותית של ארנו בתרגומה של בן־נפתלי מזמינה נשים לבחון את עצמן במראה: "הזוועה המתגלמת בהיפוך הזה אם/ ילד". אולם האומנם טקסט זה הובא לקורא כפי שהוא נכתב, כחומר גולמי? הערות שמפוזרות לכל אורך הספר מעידות על עיסוקה המתמשך של הסופרת בעצם מעשה הכתיבה. דווקא ברגעים הקשים ביותר ארנו כותבת: "להימנע, בכתיבה, מלהיסחף לרגשנות"; "הפעם הראשונה שכתבתי 'אמא מתה'". האם יש כאן קריצה לאלבר קאמי ולמלות הפתיחה המפורסמות של "הזר", ובכך רמז להבדל התהומי שבין כתיבה גברית לכתיבה נשית? ייתכן. מה שוודאי הוא שהטלטלה שבקריאת הספר "לא קמתי מהלילה שלי" נובעת בעיקר מעוצמתה המאופקת של כתיבה חדה כסכין. הסופרת מוצאת את המלים המדויקות כדי לתאר בצמצום רב את עומק הכאב וגודל הבלבול נוכח היעלמותה של האם.
חייה כסופרת > "האירוע" (L'Événement)

בשנת 2000 התפרסם ספרה המטלטל "האירוע" (L'Événement), המתאר הפלה יזומה אותה עברה בגיל 23. היה זה בשנת 1963, 12 שנים לפני חקיקת חוק ההפלות של סימון וייל ב-1975, שמתיר להפסיק הריון בתנאים מסוימים. במאמר ביקורת על ספרה הקודם של ארנו, אותו פרסמה חוקרת הספרות מישל בוקובזה קאהן, היא מתייחסת גם לספר זה וכותבת כי תיאור תגובתם של החברים ושל אנשי המקצוע להפלה, מבטם השיפוטי והמבזה באשה צעירה שמבקשת לשלוט בגופה ובחייה, ולבסוף הניתוח המאולתר שמוצג בספר בקפדנות ריאליסטית מצמררת, כל אלה מעצימים את בדידות האשה בחברה מנוכרת. ארנו מתרחקת מהאוטוביוגרפיה שנועדה לחשוף את ה"אני", ומתוך קולה האישי בוקע קולו של קולקטיב נשי ועימותו עם תנאים מגדריים מפלים ומדכאים.
ואילו לדברי המשוררת ועורכת הספרות נוית בראל, שפורסמו לרגל זכייתה של ארנו בפרס נובל, ספר זה הוא אולי "אחד הטקסטים החשובים והמטרידים ביותר שנכתבו על הפלה במאה ה-20". ארנו נחשבה מזה שנים כמועמדת ראויה ומובילה לפרס נובל, אולם ייתכן שבחירתה דווקא בשנת 2022 היוותה אמירה בנוגע לחקיקה נגד הפלות בארצות הברית מוקדם יותר באותה שנה, כמו גם מגמות דומות במקומות אחרים בעולם.
הסופרת ומבקרת התרבות רונית מטלון רואה בגישתה של ארנו למעשה ההפלה עצמו כאמיצה וחדשנית, שכן היא "מכירה הכרה מלאה באלימות ובמעשה האלים של ההפלה ואיננה משקרת בנוגע לאלימות הזו, רק מכירה בהכרח הטרגי שלה, הכמעט בלתי נמנע. הבעלות של האישה על גופה, משיבה ארנו לפמיניזם, מחייבת גם את הבעלות על האלימות של האישה כלפי גופה".
חייה כסופרת > "השנים" (Les Années) ויצירות נוספות

בשנת 2008 פרסמה את ספרה "השנים" (Les Années), הראשון מספריה הכתוב בגוף שלישי ולא בגוף ראשון. ספר זה מתאר בצורה חיה את החברה הצרפתית משנות מלחמת העולם השנייה ועד תחילת המאה ה-21, ונחשב על ידי רבים לפיסגת יצירתה. הספר זכה בפרסים רבים עם הופעתו ובהם פרס מרגריט דיראס (צר'), פרס פרנסואה מוריאק (צר') ועוד, וכן היה מועמד ברשימה הקצרה לפרס מאן בוקר 2019. בשנת 2022 התפרסם ספרה "הגבר הצעיר" (Le jeune homme), ספרה האחרון שהתפרסם טרם זכייתה בפרס נובל. זהו ספר קצר (48 עמודים) ובו סיפור אהבה משנות החמישים לחייה, עם סטודנט הצעיר ממנה בשלושים שנה. בביקורת במגזין הצרפתי הבולט "לה נובל אובזרווטר" נאמר עליו כי "נפלא כיצד ארנו מציגה ב-48 עמודים בלבד את כל התמות שהיא עוסקת בהן, את כל מה שהופך את כתיבתה לחזקה".
חייה כסופרת > פרס נובל לספרות

ב-6 באוקטובר 2022 הוכרזה ארנו כזוכת פרס נובל לספרות לשנה זו, בשל "האומץ והחדות הקלינית איתם היא חושפת את השורשים, הניכור והמעצורים הקולקטיביים בזיכרון האישי". חבר האקדמיה אנדרס אולסון ציין כי עבודתה הספרותית כתובה ללא פשרות בשפה פשוטה ונקייה. "כשהיא מאירה באומץ ובדייקנות את הניגודים שבתהפוכות החברתיות, מתארת את הבושה, ההשפלה, הקנאה או חוסר היכולת להוכיח מי היא באמת, היא בונה מפעל ספרותי מזהיר שמוצא את מקומו בהיסטוריה הספרותית לאורך זמן". ביצירתה, הוסיף, "היא חוקרת בהתמדה את החיים שהושפעו על ידי ההבדלים בתחום המגדר, השפה, המעמד החברתי".
ארנו היא הסופרת הצרפתייה הראשונה הזוכה בפרס, בנוסף ל-15 סופרים צרפתיים גברים אשר זכו בו, והיא האישה ה-17 הזוכה בפרס מאז היווסדו. בדברי הברכה לרגל זכייתה בפרס אמר נשיא צרפת עמנואל מקרון כי ארנו הייתה הקול "של החופש לנשים ולכל אלו שנשכחו". ואילו יריבו הפוליטי של מקרון, ז'אן־לוק מלנשון ממפלגת צרפת הלא כנועה, בו תמכה ארנו בבחירות 2012 ובבחירות 2022, מסר כי "בכה מאושר" כשזכתה בנובל. ארנו עצמה אמרה לערוץ הטלוויזיה השוודי SVT, עם היוודע זכייתה בפרס, כי היא "חשה רגש של כבוד עצום, אך גם אחריות גדולה שמוטלת עלי כדי להעיד למען הדיוק והצדק על העולם שבו אנו חיים".
קולה הספרותי > סגנון

סגנונה של ארנו מאופיין בכתיבה נייטרלית, "ללא שיפוט, ללא מטפורה, ללא השוואה ספרותית", ומעוררת "סגנון אובייקטיבי, שאינו מעריך ואינו מפחית מערך העובדות המסופרות", ובכך מבקש "להישאר בקנה אחד עם עובדות היסטוריות, עם התיעוד". לדבריה עצמה, בספר הראיונות עם פרדריק-איב ז'אנה "הספרות כמו סכין" (2003,L'Écriture comme un couteau), אין עבורה "שום אובייקט פואטי או ספרותי בפני עצמו", והכתיבה מונעת מתוך "רצון לערער את ההיררכיות הספרותיות והחברתיות על ידי כתיבה זהה על אובייקטים הנחשבים בלתי ראויים לספרות, למשל סופרמרקטים או רשת הרכבות, ועל אחרים, אצילים יותר, כמו מנגנוני הזיכרון, תחושת הזמן וכדומה, על ידי שיוך ביניהם". בספרה "הבושה" (La Honte, 1997) היא מצהירה שהיא מנסה לכתוב על השפה של עולם העבודה והאיכרים בנורמנדי, שם חייתה עד גיל שמונה עשרה: "מה שחשוב לי הוא למצוא את המילים שבעזרתן חשבתי את עצמי וחשבתי את העולם מסביב". ואילו המשפט האחרון של ספרה "השנים" (Les Années, 2008) מציע סינתזה של יצירתה, שאיפותיה, אך מעל לכל הסגנון שלה: "שמור משהו מהזמן שבו לא נהיה יותר לעולמים", שמור את "כל התמונות [אשר] ייעלמו".
קולה הספרותי > השפעת הסוציולוגיה

יצירתה של ארנו מאופיינת מאוד בגישה סוציולוגית אשר, במילותיה שלה בספרה "השנים", מנסה "למצוא את הזיכרון של הזיכרון הקולקטיבי בזיכרון אינדיבידואלי". בניסיון לברוח מ"מלכודת האינדיבידואליות", יצירתה של ארנו מתווה הגדרה מחדש של האוטוביוגרפיה, כאשר כדבריה "האינטימי הוא עדיין ותמיד חברתי, כי עצמי טהור, שבו האחרים, החוקים, ההיסטוריה, לא יהיו נוכחים, הוא בלתי נתפס". מכאן, ארנו מאמצת גישה אובייקטיבית כשל סוציולוגית, ורואה את עצמה בראש ובראשונה כסכום של חוויה חיה הניזונה מהתייחסויות ומאפיינים קולקטיביים: "אני מחשיבה את עצמי מעט מאוד כיצור יחיד, במובן של יחיד לחלוטין, אלא כסכום של ניסיון, וגם הגדרות, חברתיות, היסטוריות, מיניות, לשוניות, ובדיאלוג מתמשך עם העולם (בעבר ובהווה); כל זה יוצר אכן, בהכרח, סובייקטיביות ייחודית. אבל אני משתמשת בסובייקטיביות שלי כדי למצוא, לחשוף את המנגנונים או התופעות הכלליות יותר, הקולקטיביות". לדבריה, גישה סוציולוגית זו מאפשרת להרחיב את ה"אני" האוטוביוגרפי המסורתי: 'ה"אני" שבו אני משתמשת נראה לי צורה לא אישית, כמעט לא מגדרית, לפעמים אפילו יותר דיבור על "האחר" מאשר דיבור על "אני", ובסופו של דבר זוהי צורה טרנספרסונלית. היא אינה מהווה אמצעי לפיקוח עצמי, אלא לתפוס, מניסיוני, את הסימנים של מציאות'.
הסופרת והפילוסופית מיכל בן-נפתלי מציינת שארנו "נוהגת לקשור בין מעשה הכתיבה למעשה הגאולה" בכך שהיא מעניקה מרחב הספרותי "למציאות חברתית קונקרטית, למיליה שבו צמחה". היא מכנה את מחויבותה לכתיבה עובדתית "כתיבת אמת סוציו-יוגרפית או אוטו-סוציו-ביוגרפית".
ההיסטוריון רון ברקאי מוסיף שארנו ייסדה מגמה שהפיעה רבות על דורות של סופרים שבא אחריה, כמו דידיה איבון ואדואר לואי, שסייעה להחזרת התודעה הציבורית לפער השורר בצרפת בין המרכז לפריפריה, וליצירת האווירה האינטלקטואלית שתמכה בתנועת ״אפודים הצהובים״.
קולה הספרותי > הערכה כוללת

ארנו היא כותבת אמיצה ורדיקלית, בעלת תודעת מעמד מפותחת; זכייתה בנובל מקפלת בחובה שתי אמירות, לדעתה של המשוררת ועורכת הספרות נוית בראל. בראש ובראשונה, להערכתה, זוהי תגובה לביטול הזכות החוקתית להפלות בארצות הברית; ארנו מכריחה את קוראיה לשאת יחד איתה את ההכרח להעניק קול לחוויה המושתקת. שנית, זוהי אמירה בזכות תת-הז'אנר הטרנדי של המאה ה-21 - האוטופיקשן. ארנו מתוודה על חייה, מייצרת את קולה תוך כדי כתיבה, ביושר, בלשון בהירה, כנגד סודות וערפל.
לדברי הסופרת והעורכת יערה שחורי, ארנו היא סופרת שהופכת את העצמי לזירת התבוננות וחקירה. במידה רבה היא כותבת עילית של ז’אנר הספרות האוטוביוגרפית, הממואר. ארנו כתבה על ילדותה כבת למעמד הפועלים, על ההפלה שעברה כאישה צעירה, על זקנתה של אמה - יש בכתיבה שלה ניקיון לשוני ויופי עצום שנוצר מתוך המילים, שבא לצד מבט חד, לא רגשני, בעצמה ובחברה. עולה ממנה תחושה של עדות אבל בעיקר שאנו קוראים ספרות של ממש, כי הדברים בכל זאת נאספים לכדי סיפור ורפלקסיה עצמית. אפשר לראות אותה כממשיכה של סימון דה בובואר, שארנו ללא ספק הושפעה ממנה. בעיקר יש אומץ גדול לא רק בנושאים שהיא בוחרת בהם אלא באמיתות ובחקירה הנפשית והספרותית שלה, שלא תמיד תאמה את רוח הזמן.
הסופרת הצרפתית הפמיניסטית האנרכיסטית וירז'יני דפנט הגיבה לידיעה על הזכייה בפרס נובל ואמרה כי ארנו "מייצגת דבר חשוב ביותר בנוף הצרפתי. בזמנו הביקורת החמירה איתה, למרות קבלת פרס רנודו. היא אב־טיפוס של סופרת שאוהבים לבוז לה בצרפת כי כתיבתה צנועה מאוד, כי היא אישיות שמאלנית וכתבה תמיד מנוקדת ראות של אישה מהמעמד הנמוך. היא מביעה בכתיבתה בושה מהמעמד החברתי שלו היא שייכת, אך מעולם לא התכחשה לו. מעולם היא לא טענה שהיא משהו אחר ממה שהייתה בתחילת דרכה".
"מכלול יצירתה של ארנו פמיניסטי", אמרה לעיתון "ליברסיון" מישל פרו, היסטוריונית ומומחית לנשים ממעמד הפועלים. "ארנו לוקחת את גורלה בידיה כאישה, אך גם כנושא חברתי. היא מדברת על עצמה בלי לכתוב אוטוביוגרפיה: היא מספרת על מה שקרה לה - כאישה. וצריך אומץ רב כדי לספר בכנות על ההפלה, על האונס שעברה כשהייתה מדריכת נוער במחנה קיץ. אין לשכוח שבתקופה המדוברת, שנות ה-50 וה-60, שררה בחברת הצעירים אווירה של הדחקה ושל בושה. היא כותבת על הכל, מקבלת אחריות וזה יוצר יצירה פמיניסטית עוצמתית. היא אינה משתמשת ברגשות ובהאשמות. היא פשוט מראה כיצד אישה היא קורבן השליטה בה. היא כותבת על השינויים שחלו בה, בעיותיה כאישה נשואה, כאישה עצמאית, היא מוקירה את החופש שלה, בונה אותו תוך כבוד לאחר. זה נותן ליצירתה גם היבט מוסרי".
מעורבות פוליטית ונקיטת עמדה > מעורבות כללית בשנים 2012–2019

בבחירות לנשיאות צרפת בשנת 2012 תמכה ארנו במועמד חזית השמאל, ז'אן-ליק מלאנשון, משום שהוא "משמיע קול, קומוניסטי אבל לא רק, שאינו נשמע עוד".
בחודש נובמבר 2015 חתמה על "עצומת ה-58" כנגד התקנות שנועדו להגביל את חופש ההפגנה, בזמן מצב החירום שהוכרז עקב פיגועי הטרור בפריז באותה עת.
בחודש דצמבר 2018 פרסמה בעיתון ליברסיון מאמר התומך במחאת האפודים הצהובים. בחודש מאי 2019, מעל דפי אותו עיתון, חתמה על עצומה של 1,400 דמויות מעולם התרבות בתמיכה נוספת במחאה זו.
מעורבות פוליטית ונקיטת עמדה > מחאות נגד פעולות ישראל בשטחים בשנים 2018–2019

בחודש מאי 2018 חתמה ארנו על עצומה שקראה להחרמת עונת התרבות ישראל-צרפת, במסגרתה התקיימו מאות אירועי תרבות צרפתיים בישראל ומאות אירועי תרבות ישראליים בצרפת, ביוזמת ובמימון הממשלות של שתי המדינות. על פי עצומה זו, האירוע משמש כחלון ראווה של מדינת ישראל בעודה פוגעת בעם הפלסטיני.
בשנת 2019 חתמה על עצומה כנגד השתתפות צרפת (אנ') בתחרות אירוויזיון 2019 שהתקיימה באותה שנה בתל אביב: "אנו קוראים לטלוויזיה הצרפתית ולמשלחת הצרפתית לאירוויזיון לא לשמש כיסוי למשטר ששולח מדי יום שישי צלפים לעזה לירות על ילדים לא חמושים במצעד השיבה. תרבות שמכבדת את עצמה לא מופיעה במדינת אפרטהייד. לא היינו מקבלים את זה לו זה היה בדרום אפריקה, אין סיבה שנקבל את זה כשזה בישראל".
פרסים והוקרה

1984: פרס רֵנוֹדוֹ (Prix Renaudo) עבור "המקום"
2008: פרס מרגריט דיראס עבור "השנים"
2008: פרס פרנסואה מוריאק עבור "השנים"
2008: פרס השפה הצרפתית (Prix de la langue française) עבור מכלול יצירתה עד אז
2008: דוקטור כבוד באוניברסיטת סרגי-פונטואז (Université de Cergy-Pontoise)
2016: פרס סטרגה (Strega European Prize) עבור "השנים"
2017: פרס מרגריט יורסנאר עבור מכלול יצירתה עד אז
2018: פרס המינגוויי (Premio Hemingway)
2019: מועמדות ברשימה הקצרה לפרס מאן בוקר עבור "השנים"
2021: נבחרה כסופרת בינלאומית בחברה המלכותית לספרות (RSL)
2022: פרס נובל לספרות
ספריה > הופיעו בתרגום לעברית

לא קמתי מהלילה שלי (1997), תרגום מיכל בן-נפתלי, רסלינג 2016
האירוע (2000), תרגום נורה בונה, רסלינג 2008
ספריה > מקור ותרגומים לאנגלית ולעברית

Les Armoires vides , Paris, Gallimard, 1974; Gallimard, 1984, ISBN 978-2-07-037600-1
Cleaned out. Translated by Carol Sanders. Dalkey Archive Press. 1990. ISBN 978-1-56478-139-0
Ce qu'ils disent ou rien , Paris, Gallimard, 1977; French & European Publications, Incorporated, 1989, ISBN 978-0-7859-2655-9
Do What They Say or Else. Translated by Christopher Beach and Carrie Noland. University of Nebraska Press. 2022. ISBN 978-1-4962-2800-0.
La Femme gelée , Paris, Gallimard, 1981; French & European Publications, Incorporated, 1987, ISBN 978-0-7859-2535-4
A Frozen Woman. Translated by Linda Coverdale. Four Walls Eight Windows. 1995. ISBN 978-1-56858-029-6.
La Place , Paris, Gallimard, 1983; Distribooks Inc, 1992, ISBN 978-2-07-037722-0
La Place. Translated by Tanya Leslie. Psychology Press. 1990. ISBN 978-0-415-05926-8.
A man's place. Translated by Tanya Leslie. Seven Stories Press. 1992. ISBN 978-0-941423-75-5.
Une Femme , Paris, Gallimard, 1987
A Woman's Story. Translated by Tanya Leslie. Seven Stories Press. 2003. ISBN 978-1-58322-575-2
Passion simple , Paris, Gallimard, 1991; Gallimard, 1993, ISBN 978-2-07-038840-0
Simple Passion. Translated by Tanya Leslie. Seven Stories Press. 2003. ISBN 978-1-58322-574-5.
Journal du dehors , Paris, Gallimard, 1993
Exteriors. Translated by Tanya Leslie. Seven Stories Press. 1996. ISBN 978-1-888363-31-9.
La Honte , Paris, Gallimard, 1997
Shame, Translator Tanya Leslie, Seven Stories Press, 1998, ISBN 978-1-888363-69-2
Je ne suis pas sortie de ma nuit , Paris, Gallimard, 1997
לא קמתי מהלילה שלי, תרגום מיכל בן-נפתלי, רסלינג 2016
I Remain in Darkness. Translated by Tanya Leslie. Seven Stories Press. 1999. ISBN 978-1583220146.
La Vie extérieure : 1993-1999 , Paris, Gallimard, 2000
Things Seen. Translated by Jonathan Kaplansky. University of Nebraska Press. 2010. ISBN 978-0803228153.
L'Événement , Paris, Gallimard, 2000, ISBN 978-2-07-075801-2
האירוע, תרגום נורה בונה, רסלינג 2008
Se perdre, Paris, Gallimard, 2001
L'Occupation, Paris, Gallimard, 2002
L'Usage de la photo, with Marc Marie, Paris, Gallimard, 2005
Les Années , Paris, Gallimard, 2008, ISBN 978-2-07-077922-2
The Years. Translated by Alison L. Strayer. Seven Stories Press. 2017. ISBN 978-1609807870
L'Autre fille, Paris, Nil 2011 ISBN 978-2-84111-539-6
L'Atelier noir, Paris, éditions des Busclats, 2011
Écrire la vie, Paris, Gallimard, 2011
Retour à Yvetot, éditions du Mauconduit, 2013
Regarde les lumières mon amour, Seuil, 2014
Mémoire de fille, Gallimard, 2016
Hôtel Casanova, Gallimard Folio, 2020
Le jeune homme, Gallimard, 2022
עיבודים

ספריה של ארנו עובדו לסרטים ולמחזות רבים, וחלקם פורסמו גם במהדורות אודיו.
רק בישראל (שיר)

| --- | --- |
 סינגל בביצוע להקת חיל הים
 יצא לאור:  1968 
 שפה:  עברית 
 אורך:  1.59 דק' 
 כתיבה:  אהוד מנור 
 לחן:  נורית הירש 
 
"רק בישראל" הוא פזמון עברי שכתב אהוד מנור, הלחינה נורית הירש וביצעה להקת חיל הים בשנת 1968. לשיר הופק עם צאתו וידאו קליפ.
רקע

השיר, בעיבודו של יאיר רוזנבלום, יצא בשנת 1968 כחלק מתוכניתה של להקת חיל הים "וביום השלישי", שהייתה התוכנית הראשונה שהופיעה לאחר מלחמת ששת הימים. מתוכנית זו, שבה השתתפו בין היתר רבקה זהר וריקי גל, יצאו גם להיטים אחרים: "אין כבר דרך חזרה", ו"מה אברך".
במצעד הפזמונים העברי השנתי של קול ישראל לשנת התשכ"ט (1969) הגיע השיר למקום ה-19.
פתיח תוכנית הטלוויזיה "רק בישראל" היה מבוסס על השיר "רק בישראל", תוך שמילותיו שונו ומנגינתו נשארה.
מבנה השיר

השיר בנוי מחמישה בתים. המשפט הראשון בכל בית כולל אמירה על ישראל, המשפט השני מכיל את הביטוי "רק בישראל", המשפט השלישי הוא אמירה נוספת על המדינה, והמשפט הרביעי הוא שוב הביטוי "רק בישראל". לאחר המשפטים החמישי והשישי, נחתם הבית בביטוי "רק בישראל".
תוכן השיר

בשיר מתוארים פרטים המייחדים את מדינת ישראל, או כאלה שנחשבו למייחדים אותה בתקופת כתיבתו של השיר. השיר יצא לאחר מלחמת ששת הימים, ונכתב כשיר אירוני על האופוריה הגדולה ששררה בעם בעקבות תוצאותיה (ע"ע מלחמת ששת הימים בתרבות הישראלית).
בבית הראשון בשיר מסופר ש"כל העם במילואים". אף ששירות מילואים אינו ייחודי למדינת ישראל, ישראל של שנים אלה הייתה חברה מגויסת, כפי שמשקף הביטוי בן הזמן "כל העם צבא". עוד מוזכרים המתנדבים בקיבוצים, אזרחים זרים שהיו מגיעים לישראל להתנדב בקיבוצים, תופעה שהחלה באמצע שנות השישים והתעצמה לאחר מלחמת ששת הימים. בנוסף מתוארים המפגש בין הכרמל לים בחיפה, מפגש בין הר לים שאינו אופייני דווקא לישראל, ודיסקוטקים שנסגרים מוקדם.
בבית השני מתוארים הקיבוץ והמושב, שהן צורות התיישבות ייחודיות לישראל. השורה "ירושלים של זהב" היא כשם השיר "ירושלים של זהב", שהתפרסם לאחר מלחמת ששת הימים. המשפט ילדים בגן חובה מתקשר לחוק חינוך חובה שהוחל בישראל בעבר על ילדים מגיל חמש, הלומדים ב"גן חובה", ולסוף המשפט "כל אחד רוצה טובה", כהתנהגות אופיינית לישראלים.
הבית השלישי מתאר תפוזים, שהיו מרכיב חשוב בייצוא החקלאי של מדינת ישראל והיו ידועים באיכותם, הירקון ו"הכנרת מול הגולן", אשר נכבשה על ידי ישראל במהלך ששת ימי המלחמה. כמו כן מוזכר בבית זה ט"ו בשבט, שהוא ראש השנה לאילנות ויום חגם של האילנות.
הבית הרביעי מתאר תופעות התנהגות שמאפיינים בהם ישראלים, חיוביות ברובן. הבית החמישי בשיר מזכיר יחידות צבאיות: חטיבת הצנחנים, את טייסי חיל האוויר ואת חיל הים, שעל שורותיו נמנית הלהקה הצבאית ששרה את השיר. הביטוי "לא ינום ולא ישן" מקורו בספר תהילים, והוא מתכתב עם הפסוק "הנה לא ינום ולא יישן שומר ישראל". בית זה נכתב על פי דרישתם של דני ליטאי ויאיר רוזנבלום, ששימשו כבמאי התוכנית ומנהלה המוזיקלי, והתנו את הכללת השיר בתוכנית בכך שתהיה בו קריאה לצעירים להתנדב לחיל הים. מנור הוסיף את הבית למורת רוחו, ובספר שיריו "אין לי ארץ אחרת" הביא את מילות השיר ללא בית זה.
גרסאות כיסוי

במאי 2024, יום העצמאות ה'תשפ"ד, ביצעו חברי הפאנל של תוכנית הטלוויזיה הפטריוטים שמשודרת בעכשיו 14, פרודיה לשיר. את המילים כתבו הפאנליסטים עירית לינור ואיתמר פליישמן.
הערות שוליים

1 2 3  אהוד מנור, אין לי ארץ אחרת: שירים כביוגרפיה, תל אביב תשס"ג, עמ' 39.
↑   "רק בישראל": הפטריוטים בקליפ מיוחד לכבוד יום העצמאות ה-76 של מדינת ישראל, סרטון בערוץ "עכשיו 14", באתר יוטיוב (אורך: 02:27)