stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסי אלפי

| --- | --- |

 לידה:  5 באוגוסט 1945 (בן 79) בצרה, עיראק
 מדינה:  ישראל ישראל
 צאצאים:  גורי אלפי-אהרון, שרי אלפי 
 פרסים והוקרה:  יקיר רמת גן (2015)  פרס רמת גן לספרות (2014) 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  yossi.alfi.3
 yossi-alfi.co.il
 
יוסי אלפי (נולד ב-5 באוגוסט 1945) הוא סופר, תסריטאי, איש תיאטרון, משורר, מספר סיפורים, מורה ואיש תקשורת ישראלי. נחשב אבי התיאטרון הקהילתי, המייסד והמנהל האמנותי של פסטיבל מספרי סיפורים.
כתב את הסדרה "הילדים בשכונת חיים", שהופקה בטלוויזיה החינוכית הישראלית, הוא הרצה בחוג לתיאטרון באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת בר-אילן, ממייסדי המגמה לתיאטרון קהילתי באוניברסיטת תל אביב ומייסד תיאטרון גבעתיים.
מנחה, מדריך ומספר בפרויקט "תקרא תצליח" לעידוד הקריאה בבתי ספר בכל רחבי הארץ. מייסד ומנחה קורס למורים " המורה המספר, משרד החינוך. ייעץ והנחה סיפורי קהילות ישראל מארצות ערב ואיראן – למשרד לאזרחים וותיקים.
יוזם ומקים בשיתוף המועצה לשימור אתרים אתר לאומי למורשת המעברות – בהקמה.
לקראת הקמת אתר המעברות הלאומי מתקיימים אירועי "סיפורי מעברות" בכל רחבי הארץ, בהשתתפות בעלי זיקה למעברות.
חיים אישיים

נשוי לסו, שעלתה לישראל מאנגליה בשנת 1970, ואביהם של השחקנית שרי אלפי, הקומיקאי והשחקן גורי אלפי-אהרון,  והטייס ויזם ההיי-טק בן אלפי. סבה של השחקנית אמה אלפי-אהרוני וכן של שלוש אחיותיה (בנותיו של גורי).
פרסים והוקרה

פרסים ומענקים (בין השאר)
1992- תואר "אביר"- Cavaliery מטעם ממשלת איטליה
2022- פרס מפעל חיים- מרכז בבל
2018- פרס מפעל חיים ע"ש יצחק נבון
2017- אזרח כבוד גבעתיים.
2015- יקיר העיר רמת גן.
2014- פרס רמת-גן - לספרות על מפעל חיים.
2014- איש המופת - מטעם ארגון הליונס בישראל.
2010- פרס אמ"י - תעודת הוקרה, ארגון אמני ישראל, על תרומה רבת השנים לתרבות ישראל.
2009- פרס אקו"ם - על מפעל חיים מטעם הדירקטוריון, על פועלו בתחום פסטיבל מספרי סיפורים.
2009- מענק לספר השירה - "כמו פרידות" מטעם קרן תל אביב.
2007- מענק לספר השירה - "טביעות אצבע של אמא" מטעם קרן תל אביב.
2003- פרס אח"י - האגודה לקידום המחקר והיצירה מייסודם של יוצאי עיראק בישראל, על פועלו בתיאטרון.
עבודתו

את הקריירה המקצועית שלו החל כבר מגיל צעיר (לפני שירותי הצבאי) כבמאי בחוגים דרמטיים. בשירותו הצבאי בלהקת גייסות השריון אליה התגייס בשנת 1963. בסיום השירות למד משחק באקדמיית לונדון למוזיקה ולאמנויות דרמטיות. לאחר לימודיו הופיע רבות בתיאטרון, בטלוויזיה הישראלית ובסרטי קולנוע שונים.
עוד בשנות ה-60 הוא שיחק בתיאטרון הקאמרי, החאן, ורבים אחרים. החל משנות ה-70 החל אלפי גם לביים מחזות תיאטרון כגון "המלך ואני" בתיאטרון הקאמרי,"שירלי ולנטיין" (בכיכובה של תיקי דיין), "זוג גרוש" (בכיכובם של ששון גבאי ויונה אליאן) ועוד מחזות שהופקו לפי ספרי ילדים שכתב כגון "המלך עושה עלייה" ו"המלך הלך לישון".
במהלך קריירת המשחק החל אלפי לפתח את קריירת הכתיבה שלו וכתב מאז ועד היום עשרות ספרים, שירים, מחזות ותסריטים. בשנת 1997 כתב אלפי אופרה מיוחדת למספר סיפורים ולתזמורת הקרויה "חלום ציוני". הפרימיירה של היצירה הוצגה בפסטיבל ישראל, ועד היום ממשיך יוסי להופיע במסגרת היצירה המיוחדת שכתב.
כדרך להגביר את מעורבות הקהילה בחייה, ייסד יוסי וניהל, החל משנת 1972, את התנועה לתיאטרון קהילתי בישראל. הוא ייסד תיאטראות קהילתיים בשכונות הבאות: שכונת התקווה, רמת עמידר, רמת השקמה, פרדס כץ, יפו, וביישובים נוספים. כמו כן, יזם והקים קורסים במסלולים אקדמיים בתחומי האמנויות הקהילתיות. אלפי אף ביים בתיאטרון המימסדי, בין השאר הפקות גדולות כ-"המלך ואני" ועוד.
אלפי כתב בשנות ה-70 את כל סדרת הטלוויזיה "הילדים משכונת חיים"
החל משנות ה-80, השתלב יוסי בתוכניות הרדיו של קול ישראל, הוא כתב, ערך והגיש תוכניות רדיו רבות, ביניהן "שישי בשש, שעה אישית עם יוסי אלפי" (רשת ב'), "סוף שבוע" (רשת א'), "מעורב ים תיכוני" (רשת א'), "דרך המילים, שעה אישית עם יוסי אלפי" (רשת ב'), "כמעט שבת" (רשת ב'), "לוקחים חופשה עם יוסי אלפי" (רשת ב') ועוד תוכניות רבות ומגוונות. תוכנית הדגל שלו הייתה התוכנית "סיפורי לילה" ברשת ב' בה פגש את המאזינים מדי לילה וסיפר להם סיפורים.
בשנת 2003 שיחק ב"שתיקת הצופרים" (דרמה טלוויזיונית), ערך והגיש את "סיפורים על הדרך" בערוץ 2 בשנת 2005. בנוסף, החל משנת 1995 הוא מפיק, עורך ומשתתף בסדרת תוכניות מספרי סיפורים בערוץ 2.
מאז שנות ה-80 מופיע יוסי אלפי בכל רחבי הארץ כמנחה ומספר סיפורים. יזם וייסד את "פסטיבל מספרי סיפורים" הפועל מזה כשלושה עשורים בניהולו האמנותי. הפסטיבל מצולם והפאנלים בו מוקרנים בשידורי ערוצי הטלוויזיה.
ספריו > ספרי שירה וסיפורת

"איך עושים עיראקי", שירים - ספרית פועלים
"אני יוסף הבן של המכולת", לילדים - ספרית פועלים
"המלך הלך לישון", לילדים - ספרית הפועלים (ההצגה לפי הספר זכתה בפרס כינור דוד)
"המלך נושא אשה", לילדים - הוצאת כנרת
"המלך עושה עליה", לילדים - הוצאת כנרת (מספר זה הופק מחזמר מאת דניאל לפין)
"דרכון ישראלי", שירים - ספרית פועלים
"לחצים", שירים - ספרית פועלים
"התאפקות אחרונה", שירים - הוצאת תמוז
"כרטיס לכיוון אחד", מחזה במקאמה - ספרית פועלים
"ילדות מאוחרת", סיפורים - הוצאת ביתן
"איך עצרו את השמש", לילדים - הוצאת גרפאור
"בראיה לאחור", שירים - ביתן-אביב
"המלך מחפש חבר", לילדים - עם עובד
"משני עברי המעברה", מאת לובה אליאב ויוסי אלפי - הוצאת מעריב
"טביעות אצבע של אמא", הוצאת כרמל
"כמו פרידות", הוצאת כרמל
"שירים לסו", הוצאת צבעונים
"הפרה ברכה", הוצאת דורון ספרים
"כוח משיכה - שירים 2013-1977", הוצאת הקיבוץ המאוחד 2014
"בחזקת שלושה"- סיפורים, הוצאת הקיבוץ המאוחד 2014
"מעברה" - הוצאת המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל 2018
"רגעי המים" - שירים- הוצאת ספרא 2019
"ערמוניה" -שירים הוצאת חדרים 2019
ספריו > ספרים מקצועיים

התיאטרון הקהילתי - הוצאת דומינו ירושלים
תיאטרון וקהילה - שיטות ביישום תיאטרון קהילתי - הוצאת הסוכנות היהודית לארץ ישראל.
תיאטרון קהילתי בתפוצות - (עברי אנגלי) הוצאת הסוכנות היהודית.
התיאטרון הקהילתי מהו? - הוצאת אוניברסיטת בר-אילן
התיאטרון הקהילתי ומקומו במערכת החינוך - אוניברסיטת בר-אילן ובית הספר לעובדי הוראה בכירים.
לצאת מהלחץ - מדריך למשחקי דרמה ותיאטרון בקבוצות קטנות בשיתוף עם פיטר הריס, הוצאת הסוכנות היהודית.
THEATRE AS THE PEOPLE’S ART - לקראת הוצאה לאור בשפה האנגלית
מאמרים

עבריינות ותיאטרון קהילתי, "עבריינות וסטייה חברתית" רבעון לקרימינולוגיה
תיאטרון קהילתי, "מפגשים"
תיאטרון קהילתי בקבוץ, "הדים"
9 עקרונות ליצירת המחזה בקהילה, אוניברסיטת ת"א
הנאום הפוליטי כהצגת יחיד, אוניברסיטת בר-אילן
תיאטרון מסע, במה
התיאטרון הסוציו פוליטי בבריטניה, עיתון 77
היצירתיות כאקט פוליטי ראשון, כנס עו"ס בר-אילן, הוצאת משרד העבודה והרווחה
הסיפור - זה כל הטיפול, ביטאון היחידה לטיפול בנפגעי אלכוהול והימורים
טיפים למספר הסיפורים המתחיל, ידיעות אחרונות
עקרונות יסוד בסיפורו של מספר הסיפורים בקהילה, החוג לתיאטרון אוניברסיטה תל אביב
ראו גם

התיאטרון הקהילתי
לקריאה נוספת

יוסי אלפי, אובדן השפה, באנתולוגיה "תמונה קבוצתית" (ספרות ישראלית במאה ה-21), עמ' 303–314, הוצאת כרמל, 2017.
הערות שוליים

↑  משה בהר, "אני פליט ואתה פליט ואבא שלך פליט. כולנו פליטים", באתר הארץ, 30 באוקטובר 2006
↑   אינס אליאס, ילדי המעברות כותבים את ההיסטוריה המושתקת, באתר הארץ, 18 באוגוסט 2016
↑  אסתר שקד, יוסי אלפי מקים תיאטרון קהילתי ברמת־גן, דבר, 18 באוקטובר 1983
↑  נרי ליבנה, הקריירה הקטנה והמטריפה של יוסי אלפי, כותרת ראשית, 5 באוגוסט 1987
↑  רות פיינגולד, תיאטרון קהילתי בפרדס־כץ, דבר, 17 באוקטובר 1974
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297349005171  BnF: cb15547232d (data)  GND: 132186748  ISNI: 0000 0000 6663 2976  LCCN: n84007122  VIAF: 59504346   WorldCat (עם VIAF): 59504346 
יוסי אלפי (משמאל) ואבי אביבי בחזרות למחזמר "קפוץ", 1970
סטנלי וילסון

סטנלי קאלף וילסון (באנגלית: Stanley Calef Wilson;‏ 10 בספטמבר 1879 –  5 באוקטובר 1967) היה עורך דין, איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של מדינתו בשנים 1915–1917 (בשנה האחרונה כיושב ראש הבית) ובשנים 1925–1927, כשופט בבית המשפט העליון של ורמונט, בשנים 1917–1923, כחבר הסנאט של ורמונט בשנים 1927–1929, לאחר מכן ועד 1931 כסגן מושל ורמונט ה-57, ולאחר מכן ועד 1935 כמושל ורמונט ה-62.
ראשית חייו

סטנלי וילסון נולד בעיירה אורנג' שבוורמונט, כבנם של ויליאם ו. וילסון ושל לידיה (לבית ברואנינג) וילסון. ב-1896 הוא סיים את לימודיו בסמינר גודארד שבעיר בייר, ולאחר מכן לימד במשך שנה בבית ספר כדי לחסוך מספיק כסף ללימודיו בקולג'. ב-1897 הוא החל ללמוד באוניברסיטת טאפטס, משם הוא קיבל ב-1901 תואר בוגר אוניברסיטה.
לאחר סיום לימודיו עבד וילסון ככתב בעיתון Montpelier Daily Journal, וכסגן פקיד בית המשפט של מחוז וושינגטון וכרשם של בית הנבחרים של ורמונט. במקביל, הוא שירת כטוראי בפלוגה H של רגימנט הרגלים הראשון של המשמר הלאומי של ורמונט. הוא גם למד משפטים, בתחילה במשרד עורכי הדין של ויליאם דילינגהאם ופרד א. האולנד, ולאחר מכן עם זד סטנטון. ב-1908 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין, ונכנס לשותפות עם בנג'מין גייטס ממונטפלייר. בהמשך עבר וילסון לצ'לסי, היה לשותף של ג'וזף ק. דרלינג, שלאחר מותו ב-1910 הוא נהיה לבעלים היחידי של המשרד. בהמשך הוא עבד עם שותפים אחרים, ובמשך כמה שנים החזיק משרדים בצ'לסי, בווייט ריבר ובמונטפלייר.
קריירה פוליטית

וילסון היה חבר המפלגה הרפובליקנית, ושימש בכמה משרות ציבוריות מקומיות כולל חבר ויושב ראש המועצה העירונית. ב-1908 הוא נבחר כפרקליט המדינה למחוז אורנג', ונבחר לתקופת כהונה נוספות בתפקיד ב-1910. בשנים 1914–1917 הוא היה יושב ראש המפלגה הרפובליקנית בוורמונט.
קריירה פוליטית > חבר בית הנבחרים של ורמונט

בשנים 1915–1917 כיהן וילסון כחבר בית הנבחרים של ורמונט, והיה יושב ראש ועדת הדרכים והאמצעים של הבית. ב-1917 הוא גם כיהן כיושב ראש בית הנבחרים לאחר התפטרותו של ג'ון ויקס שמונה כמנהל מוסדות המדינה של ורמונט. וילסון התפטר מבית הנבחרים כדי לכהן כשופט.
קריירה פוליטית > שופט בית המשפט העליון של ורמונט

בשנים 1917–1923 מונה וילסון כשופט בבית המשפט הגבוה של ורמונט, לאחר שהתפנה מושבו של נשיא בית המשפט, וילארד ו. מילס, שמונה לבית המשפט העליון של ורמונט, ושאר השופטים בבית המשפט הגבוה התקדמו בבכירותם. הוא התפטר כדי להתמודד על מועמדות הרפובליקנים למושב של ורמונט בסנאט של ארצות הברית שהתפנה עקב מותו של ויליאם דילינגהאם, אך נוצח על ידי פורטר ה. דייל וג'ון ו. רדמונד, כשדייל המשיך וניצח בבחירות הכלליות.
קריירה פוליטית > שובו לבית הנבחרים וחבר בסנאט של ורמונט

בשנים 1924–1925 שימש וילסון כנשיא לשכת עורכי הדין של ורמונט. לאחר מכן הוא שב לבית הנבחרים, וכיהן בו עד 1927. במהלך תקופת כהונתו זו הוא שימש כיושב ראש ועדת ההקצבות של הבית.
לאחר תום כהונתו השנייה בבית הנבחרים, כיהן וילסון כחבר הסנאט של ורמונט במשך שנתיים. הוא היה יושב ראש ועדת המשפט של הסנאט, שאישרה מינויים לבתי המשפט של המדינה ופיקחה על העדכונים בחוקי ורמונט. בעת כהונתו בסנאט, הוא גם שימש במינוי של המושל כיושב ראש הוועדה לתכנון בניית הגשר על אגם שמפליין (אנ'). הוא גם הוביל את אישור מינויו של הייל דרלינג כיועץ מיוחד לייצוג המדינה בבית המשפט על המיסים שהונהגו אז.
קריירה פוליטית > סגן מושל ורמונט

ב-1928 נבחר וילסון כסגן מושל ורמונט, וכיהן בתפקיד בשנים 1929–1931. במהלך כהונתו בתפקיד, שמתוקף תפקידו הוא גם היה נשיא הסנאט המדינתי, לקח הסנאט את ההובלה בחקיקה לארגון מחדש של חברת הרכבות המרכזית של ורמונט, דאג להלוואה לחברת הרכבות של וסט ריבר כדי שהיא תוכל להמשך בפעילותה, דאג לתהליך מודרניזציה של מערכת הבנקאות, מינה ועדה להפחתתה ולתקנון של תעריפי החשמל, פיקח על שלטי חוצות, והגדיל את שכר המושל.
קריירה פוליטית > מושל ורמונט

ב-1930 נבחר וילסון כמושל ורמונט, וכיהן בתפקיד שתי תקופות כהונה של שנתיים כל אחת בשנים 1931–1935. שתי תקופות הכהונה שלו עמדו בסימן של המשך מאמצי השיקום של נזקי השיטפון של 1927 והטיפול בהשפעות השפל הגדול. ב-1932 היה וילסון נציג לוועידה הארצית של הרפובליקנים.
עם תחילת כהונתו, דבק וילסון ב"כלל ההרים" של המפלגה הרפובליקנית בוורמונט, שהגדיר את בחירת המועמדים לתפקיד המושל לסירוגין בין הצדדים המזרחי והמערבי של ההרים הירוקים. עם זאת, וילסון התמודד בכל זאת על תקופת כהונה שנייה, כמו קודמו בתפקיד ג'ון ויקס. הכהונה בתקופת כהונה שנייה הפרה את כלל ההרים שהגביל את משך כהונת המושלים לשנתיים. ויקס טען גם הוא שהיה צורך בהמשכיות בכהונתו כדי שהמדינה תוכל להמשיך במאמצי השיקום של השיטפון של 1927. וילסון מצדו טען שהוא זקוק לזמן נוסף לשיקום נזקי השיטפון וכדי להתמודד מול ההשפעות השליליות של השפל הגדול, ובחירתו לכהונה שנייה שינתה את כלל ההרים. החל מכהונותיהם של ויקס ווילסון, שתי תקופות כהונה של ארבע שנים בסך הכול הפכו להיות למתכונת רגילה פחות או יותר. לצד שינויים כמו בחירה ישירה של הסנאטורים וקיום בחירות מקדימות, נכונותם של ויקס ושל וילסון להתנגד למסורת נראתה כגורם שכרסם עוד יותר בכלל ההרים.
בראיונות מאוחרים יותר ציין וילסון שהוא התייחס להנהגת מס ההכנסה המדינתי כהישג הגדול ביותר שלו כמושל בשל הוספת היציבות שגרמה הטלת המס לכלכלת המדינה. מס ההכנסה הועדף על פני אמצעים אחרים לגיוס הכנסות בשל העובדה שקל היה למדינה לאתר את ההכנסה האישית בהשוואה למקורות הכנסה אחרים. כתוצאה מהצלחת הנהגתו של מס ההכנסה, עלה בידה של המדינה לבטל את כבישי האגרה, את מס הרכוש שהוקצה לטובת מערכת החינוך, את מס הרכוש הכללי ומיסים נוספים.
לאחר כהונתו כמושל

לאחר תום כהונתו כמושל, עסק וילסון בעריכת דין בצ'לסי בשותפות עם פ. ריי קייסר האב (אנ'), דין דייוויס וג'. וורד קרבר (אנ'). היסטוריונים של ורמונט התייחסו למשרד זה כאוסף הטוב ביותר אי פעם של כישרונות משפטיים, בשל העובדה שהוא כלל שני מושלים (וילסון ודייוויס), תובע כללי מדינתי אחד (קרבר), ושופט אחד מבית המשפט העליון של ורמונט (קייסר). לאחר פירוק השותפות, המשיך וילסון לעסוק בעריכת דין בצ'לסי.
קריירה עסקית

וילסון היה הבעלים והמפעיל של חווה לייצור חלב. הוא גם היה פעיל ביוזמות עסקיות רבות במשך הקריירה שלו, ובין השאר כללו אלה חברות במועצת המנהלים של הבנק הלאומי של מחוז אורנג', ושל בנק החסכונות וחברת הנאמנות הרטפורד; סגן נשיא ומנהל של חברת הגרניט ברוקלבנק וחברת הייצור ברוקלבנק; חברות במועצת המנהלים של חברת ביטוח האש ההדדית של ההרים הירוקים, של תאגיד אשראי השיטפון של ורמונט, ושל חברת החלב של מחוז אורנג'. וילסון גם היה נשיא חברת המקרקעין גייטס. הוא גם היה שותף בארגון מחדש של חברת הנחושת של ורמונט, ושימש כמזכיר וכנשיא שלה.
פעילות אזרחית

וילסון היה בעל תפקיד במספר גדול של ארגונים אזרחיים ומקצועיים, כולל חבר במועצת המנהלים של מועצת ניו אינגלנד (אנ'), מנהל של אגודת יצרני החלב של ורמונט, אגודת יצרני המייפל והסוכר של ורמונט, אגודת הייעור של ורמונט, ומשרד החוות של מחוז אורנג'. הוא גם היה בוועד המנהל של הצופים הבנים של אמריקה בוורמונט. הוא גם היה פעיל במודרן וודמן של אמריקה (אנ') ובארגון ה"גריינג'" (אנ') של צ'לסי.
במשך שנים רבות היה וילסון פעיל בבונים החופשיים, והיה חבר בכמה לשכות וארגונים שלו.
ב-1952 היה וילסון הכוח המניע מאחורי הקמת בית חולים קהילתי, המרכז הבריאותי של צ'לסי, המוסד הראשון מסוגו בארצות הברית שהיה ללא כוונת רווח ובבעלות הקהילה.
וילסון גילה עניין רב בחינוך, והיה בעל תפקיד באגודת הבוגרים של אוניברסיטת טאפטס. במשך 50 שנה הוא שימש כחבר מועצת הנאמנים של אוניברסיטת נורוויץ', כולל 15 שנים כיושב הראש שלה. הוא גם היה חבר בוועד המנהל של מועצת המנהלים של סמינר גודארד.
חיים אישיים

ב-1909 נשא וילסון לאישה את גרייס גודווין בייקון וילסון. השניים היו נשואים עד למותו של וילסון ולא נולדו להם ילדים.
סטנלי וילסון נפטר בצ'לסי ב-5 באוקטובר 1967. הוא נטמן בבית הקברות היילנד שבעיר.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1607-1608
הערות שוליים

1 2  Stone, Arthur F. (1929). The Vermont of Today. Vol. III. New York, NY: Lewis Historical Publishing Company. p. 7.
1 2 3 4  "Biographical Note, Stanley C. Wilson". Stanley Calef Wilson Papers. Burlington, VT: University of Vermont Libraries.
1 2 3 4 5 6 7 8 9  Stone, Arthur F. (1929). The Vermont of Today. Vol. III. New York, NY: Lewis Historical Publishing Company. p. 8.
↑  Newspaper article, Weeks Picked in Vermont, by Associated Press, published in Biddeford Weekly Journal, September 12, 1930.
↑  Clifford, Deborah Pickman; Clifford, Nicholas Rowland (2007). "The Troubled Roar of the Waters": Vermont in Flood and Recovery, 1927–1931. Lebanon, NH: University of New Hampshire Press. pp. 130–131.
↑  Hand, Samuel B. (Summer–Fall 2003). "Mountain Rule Revisited". Vermont History. Montpelier, VT: Vermont Historical Society, pp. 139–151.
↑  Gilles, Paul (Winter 1997). "The Evolution of the Vermont State Tax System" (PDF). Vermont History. Montpelier, VT: Vermont Historical Society, p. 31.
↑  "Obituary, F. Ray Keyser Sr". The Herald. Randolph, VT. March 15, 2001.
↑  The Vermont encyclopedia, by John J. Duffy, Samuel B. Hand and Ralph H. Orth, 2003, p. 302.
↑  Newspaper article, Chelsea Health Center To Build a New Home By Cornelia Cesari, by Cornelia Cesari, Randolph Herald, March 26, 2009
↑  Miller, Russell E. (1966). Light on the Hill: A History of Tufts College 1852–1952. Boston, MA: Beacon Press. p. 437.
↑  "About the Honorees". The Bicentennial Stairs. Northfield, VT: Norwich University. 2017.
| מושלי ורמונט ורמונט |
| --- | --- | --- |
| מושלי רפובליקת ורמונט | תומאס צ'יטנדן • מוזס רובינסון • תומאס צ'יטנדן |  |
| מושלי ורמונט | תומאס צ'יטנדן • פול בריגהאם • אייזק טיצ'נור • ישראל סמית' • אייזק טיצ'נור • ג'ונאס גלושה • מרטין צ'יטנדן • ג'ונאס גלושה • ריצ'רד סקינר • קורנליוס פ. ואן נס • עזרא בטלר • סמואל קרפטס • ויליאם פאלמר • סילאס ג'ניסון • צ'ארלס פיין • ג'ון מטוקס • ויליאם סלייד • הוראס איטון • קרלוס קולידג' • צ'ארלס ויליאמס • ארסטוס פיירבנקס • ג'ון רובינסון • סטיבן רויס • ריילנד פלטשר • הילנד הול • ארסטוס פיירבנקס • פרדריק הולברוק • ג'. גרגורי סמית' • פול דילינגהאם • ג'ון פייג' • פיטר וושבורן • ג'ורג' וייטמן הנדי • ג'ון וולקוט סטיוארט • ג'וליוס קונברס • עשהאל פק • הוראס פיירבנקס • רדפילד פרוקטור • רוזוול פרנהאם • ג'ון ברסטו • סמואל פינגרי • אבנעזר אורמסבי • ויליאם דילינגהאם • קרול פייג' • לוי פולר • אורבן וודברי • ג'וזאיה גראוט • אדוארד קרטיס סמית' • ויליאם סטיקני • ג'ון מקאלה • צ'ארלס בל • פלטשר פרוקטור • ג'ורג' פראוטי • ג'ון מיד • אלן פלטשר • צ'ארלס גייטס • הוראס גרהאם • פרסיבל קלמנט • ג'יימס הארטנס • רדפילד פרוקטור הבן • פרנקלין בילינגס • ג'ון ויקס • סטנלי וילסון • צ'ארלס מנלי סמית' • ג'ורג' אייקן • ויליאם הנרי וילס • מורטימר פרוקטור • ארנסט ויליאם גיבסון הבן • הרולד ארתור • לי אמרסון • ג'וזף ג'ונסון • רוברט סטאפורד • פ. ריי קייזר הבן • פיליפ הוף • דין דייוויס • תומאס סלמון • ריצ'רד סנלינג • מדלן קונין • ריצ'רד סנלינג • הווארד דין • ג'ים דאגלס • פיטר שמלין • פיל סקוט |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2011111686  SNAC: w6dj9t1v  VIAF: 172762320   WorldCat (עם VIAF): 172762320
החזית הצפונית במלחמת חרבות ברזל

החזית הצפונית במלחמת חרבות ברזל היא חזית הלחימה בין ישראל לארגוני הטרור הפועלים נגדה בלבנון ובסוריה, ובראשם חזבאללה. הלחימה התקיימה בעיקר בגבול ישראל–לבנון, אך גם במקומות מרוחקים יותר כגון ביירות וצפון סוריה. הלחימה החלה לאחר שחזבאללה הביע תמיכה במתקפת הפתע על ישראל והצטרף אליה בבוקר 8 באוקטובר 2023, כ-25 שעות לאחר שהחלה.
חזבאללה שיגר רקטות ופצצות מרגמה לעבר מוצבי צה"ל בהר דב וחוות שבעא, וישראל הגיבה בירי טנקים, תקיפות מל"טים וירי ארטילרי על עמדות חזבאללה ליד גבול ישראל–לבנון. חילופי ירי, שכללו גם ירי טילי נ"ט ותקיפות מהאוויר, נמשכו לאורך המלחמה. צה"ל הגיב בפעולות סיכול ממוקד של מחבלים, בעיקר בדרום לבנון אך גם בעומק לבנון ובביירות, ובתקיפת אתרי אחסון וייצור אמל"ח ברחבי לבנון. צה"ל גם נהג לתקוף מהאוויר את חוליות משגרי הנ"ט לפני הירי. במהלך קיץ 2024 חלה הסלמה דרמטית בעימות, לאחר פגיעת הרקטה במג'דל שמס ברמת הגולן, שגרמה למותם של 12 ילדים ובני נוער, ופצעה 34 נוספים. ישראל הגיבה בהתנקשות בפואד שוכר, ובהמשך ביצעה את מתקפת המנע הישראלית נגד חזבאללה. עם הימשכות הלחימה ארגון הטרור החל לשגר גם טילים וכטב"מים חמושים ומתאבדים לעומק רב יותר.
עקב הלחימה פונו בהוראת הממשלה חלק מתושבי הגליל העליון, ורבים אחרים התפנו ביוזמתם. עם תחילת המלחמה, בשל חשש ממשי לחיי האזרחים, פינתה ישראל יישובים בעומק של שני קילומטר מגבול ישראל–לבנון, בהם מטולה, קיבוץ חניתה, קיבוץ מנרה, קיבוץ ראש הנקרה ועשרות אחרים, והם נותרו שוממים למעט חיילי צה"ל, כיתות כוננות ומספר מצומצם של תושבים. בכל תקופת המלחמה, מטווח חזבאללה את היישובים הנטושים בירי טילים ונשק מדויק נגד טנקים למטרת הרס שיטתי בתים ביישובים. העיר קריית שמונה פונתה חלקית, ונזק ואבדות נגרמו לבסיסי צה"ל באזור הצפון. מספר העקורים בלבנון עומד על למעלה מ-1,600,000. הרס רב נגרם ביישובי דרום לבנון הסמוכים לגבול ונזק כבד נגרם לחקלאות בדרום לבנון.
בספטמבר 2024, לאחר 11 חודשים של לחימה ופינוי תושבי הצפון, החל צה"ל בשלב חדש בלחימה – מבצע חיצי הצפון. אירועים גדולים בשלב זה היו התפוצצות זימוניות חזבאללה, הגדלת טווח השיגורים מלבנון לעבר הקריות, חיפה, עמק יזרעאל והכרמל, ההתנקשות באבראהים עקיל, ההתנקשות באבראהים קובייסי, ומבצע סדר חדש שבו תקף צה"ל את המפקדה הראשית של חזבאללה ברובע הדאחייה בביירות וחיסל, בין היתר, את חסן נסראללה ואת עלי כרכי. ב-30 בספטמבר החל תמרון קרקעי בדרום לבנון, במהלכו טיהר צה"ל את המרחבים הסמוכים לגבול מתשתיות של חזבאללה וכוח רדואן.
בתום 13 חודשי לחימה, ב-27 בנובמבר, נכנסה לתוקפה הפסקת האש בין ישראל ללבנון שנחתמה בהסכם ישראל–לבנון 2024.
רקע > לאחר מלחמת לבנון השנייה

כחלק מתוצאות מלחמת לבנון השנייה (2006) קיבלה מועצת הביטחון של האומות המאוחדות את החלטה 1701, האוסרת על הכנסת כל נשק לדרום לבנון, ופריסת כוח או"ם חמוש וצבא לבנון בדרום לבנון, תוך הרחקת חזבאללה מהגבול. חרף ההחלטה, חזבאללה שיקם בהדרגה את כוחו וגם התעצם משמעותית בדרום לבנון. חזבאללה עסק, בהכוונת איראן, בהתעצמות ברקטות ארוכות טווח, באיכויות ובהיקפים גדולים משמעותית ממה שהיו לו טרם המלחמה. למרות זאת, במשך רוב השנים מאז מלחמת לבנון השנייה, ולמרות תקריות, נשמר שקט יחסי באזור הגבול והארגון נמנע מתקיפת גבולה הצפוני של ישראל. גם לאחר ההתנקשות בעימאד מורנייה חזבאללה העדיף להפנות את מרצו כלפי לבנון עצמה והקרבות בסוריה, ולהתמקד בהתעצמות והכנה ללחימה עתידית עם ישראל, בהובלת כח רדואן, יחידת העילית של חזבאללה. חזבאללה איים בעבר להכניס אנשי כוחות עילית דרך הגבול שישתלטו על יישובים וערים בגליל. בין השנים 2013 ל-2015, ובחסות מלחמת האזרחים בסוריה, החלה איראן להעביר לסוריה טילים מדויקים כחלק מפרויקט דיוק הטילים, שבראשו עמד פואד שוכר.
חימוש חזבאללה נעשה גם בסיוע של רוסיה. ממדיו התגלו במלחמה עצמה עם תפיסת מצבורי נשק רוסי מתקדם על ידי צה״ל.
ב־2024 הוערך שלארגון יש בין 50,000 ל-100,000 לוחמים, כ-140,000 רקטות בטווח המכסה את כל שטח ישראל, מאות כטב"מים, טילי חוף־ים יאחונט, אלפי טילי נ"ט ומערכות נ"מ SA-22. חזבאללה בנה מנהרות אחדות שחדרו מלבנון לשטח ישראל, מתחת לגבול הצפון, כחלק מהכנה לתקיפה עתידית. ב־4 בדצמבר 2018 החל צה"ל במבצע מגן צפוני לנטרול מנהרות אלה.
רקע > האיום הרקטי על ישראל

לפני המלחמה, פרסומים רבים טענו כי על פי הערכת מערכת הביטחון, חזבאללה יירה על העורף הישראלי כאלפי רקטות ביום במלחמה הבאה מולו. היקף ירי שכזה היה עלול להוביל לעשרות אתרי הרס ולפגיעה בתשתיות חיוניות בישראל כדוגמת מים וחשמל. כך למשל, מנכ"ל נגה, החברה הממשלתית שאחראית על ניהול מערכת החשמל בישראל, טען ביוני 2024, שחזבאללה יוכל להפיל בקלות את רשת החשמל בארץ. אך בחברת נגה אמרו ש"דברי המנכ"ל לא מייצגים את ההערכות".
רקע > מתקפת הפתע

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. חסר מידע על כוונת חזבאללה לפגוע הן במטרות צבאיות והן אזרחיות, מידע על ההרוגים הרבים מירי חזבאללה והנזק הרב מהפצצותיו.
בבוקר 7 באוקטובר 2023, יום שבת, שמחת תורה, כ"ב בתשרי ה'תשפ"ד, פתחו ארגוני הטרור חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני בטבח שבעה באוקטובר. בחסות שיגור כ-4,300 רקטות, חדרו כ-6,000 מחבלים מרצועת עזה לעשרות יישובים ישראליים ומתקנים צבאיים באזור עוטף עזה ובסביבתו, מ-119 פרצות שונות בגדר, תוך ניהול קרבות ירי נגד כוחות ביטחון מעטים. המחבלים ביצעו מעשי טבח ואונס, רצחו והרגו 1,163 בני אדם, מתוכם טבחו ב-779 אזרחים, וחטפו לרצועת עזה כ-251 אנשים, ובהם גברים, נשים, קשישים ותינוקות. בשעות הראשונות נלחמו נגדם כיתות הכוננות, שוטרי משטרת ישראל, לוחמי הימ"מ וחיילי צה"ל, שהיו בנחיתות מספרית. בקרבות נהרגו כ-1,609 מחבלים בשטח ישראל, ובצד הישראלי נהרגו 329 חיילים, 58 שוטרים ו-10 אנשי שירות הביטחון הכללי.
ארגון הטרור חזבאללה הצטרף ללחימה כדי להזדהות ולתמוך בחמאס במלחמתו נגד ישראל, וכדי לפתוח חזית נוספת מול ישראל שתחייב את ישראל להשקיע מאמצי ומשאבי לחימה בגבול הצפוני, על חשבון הלחימה ברצועת עזה. הארגון שיגר לעבר ישראל רקטות ארטילריות, פצמ"רים וטילי נ"ט, ואף אפשר למחבלים פלסטינים לחדור לשטח ישראל. בנוסף הפיץ חזבאללה סרטונים המתעדים כיצד הצלפים יורים במצלמות ואמצעי תצפית על גדר המערכת בגבול ישראל–לבנון על מנת להשביתם.
השלוחות הצבאיות של החמאס בלבנון והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני בדרום לבנון השתתפו אף הן בפעילות, אך חזבאללה הוא הארגון העיקרי בזירה, כש־98% מהפעילות בה בוצע על ידו.
אירועים בחלק הראשון

הלחימה התבצעה בהסלמה הדרגתית: בתחילה בוצעו תקיפות באמצעות ירי צלפים, ירי פגזי תותחים, שיגור פצצות מרגמה, טילי נ"ט (מונחים) ורקטות. לאחר כשלושה שבועות החל חזבאללה לעשות שימוש באמצעים נוספים, בהם כטב"מים מתאבדים, רקטות בורכאן ושיגור טילי נ"ט באמצעות משגר דו-קני בהפרש זמנים של כחצי שנייה. בינואר 2024 החל חזבאללה להשתמש באמצעי לחימה מתקדמים נוספים; כגון: טילי אלמאס המגיעים לטווח של כשמונה ק"מ, ורקטות כבדות בשם פלק 1 (Falaq 1). במקביל, הרחיב הארגון מעת לעת את טווח התקיפות לעומק צפון ישראל והחל לבצע תקיפות נגד קריית שמונה, הר מירון וצפת. יעד התקיפות והיקפן תלוי על פי רוב במספר תקיפות הנגד שבוצעו על ידי ישראל ובמספר ואופי ההרוגים בקרב פעיליו.
לצד חזבאללה השתתפו בלחימה גם חמאס בלבנון, הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, אמל, אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה, המפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית ופלוגות ההתנגדות הלבנוניות (אנ'). הרוב המוחלט של התקיפות של חמאס והג'יהאד האסלאמי נגד ישראל מדרום לבנון בוצעו בשבועות הראשונים של הלחימה ועד פברואר 2024, כאשר לאחר מכן נרשמה ירידה חדה בפעילותם.