stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרים בן-פרץ

| --- | --- |

פרופסור מרים בן פרץ מקבלת את פרס ישראל בחקר החינוך, 2006
 לידה:  1 באפריל 1927 ברסלאו, הרייך הגרמני 
 פטירה:  15 ביולי 2020 (בגיל 93)
 ענף מדעי:  חינוך
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי שדה יהושע (כפר סמיר) 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  בית הספר הריאלי העברי בחיפה 
 מוסדות:  אוניברסיטת חיפה 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל לחקר החינוך לשנת 2006, פרס א.מ.ת בתחום החינוך וקידום החינוך לשנת 2015
 הערות:  חברת מועצת העיר חיפה
 אתר רשמי
 תרומות עיקריות
 חקר תוכניות לימודים והכשרת מורים. טביעת המונח "פוטנציאל קריקולרי"
 
מרים בן-פרץ (1 באפריל 1927 – 15 ביולי 2020) הייתה פרופסור לחינוך באוניברסיטת חיפה ונשיאת מכללת תל-חי. כלת פרס ישראל לחקר החינוך לשנת 2006 וכן כלת פרס א.מ.ת בתחום החינוך וקידום החינוך לשנת 2015.
ביוגרפיה

בן-פרץ נולדה בברסלאו שבגרמניה לד"ר ישראל אברהם רבין ולד"ר אסתר רבין. בשנת 1935 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בחיפה. בן-פרץ למדה בבית ספר לבנות "מזרחי" ובבית הספר הריאלי העברי ושירתה שירות לאומי[דרושה הבהרה] בקבוצת "אמונים" שהתיישבה בעין הנצי"ב. הייתה פעילה בארגון ההגנה ובמלחמת העצמאות שירתה כמדריכת נשק בירושלים הנצורה. במלחמה נהרג בעלה יוסף קופלר ('יופ'), שהיה אחד מאנשי מחלקת הל"ה.
קודם למלחמת השחרור החלה בלימודי ביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, שנפסקו עם גיוסה. בשנת 1958 סיימה בהצטיינות את לימודי תואר ראשון.
בשנת 1969 סיימה בהצטיינות לימודי תואר שני באוניברסיטה העברית בהוראת מדעים ובשנת 1977 קיבלה תואר דוקטור בחינוך באוניברסיטה העברית. החל בשנת 1969, ועד פרישתה לגמלאות בשנת 1997, הייתה חברת הסגל בפקולטה לחינוך של אוניברסיטת חיפה. במהלך שנות עבודתה הייתה ראש החוג להוראה (1978–1985) וראש בית הספר לחינוך (1988–1993) ובשנת 1990 הוענקה לה דרגת פרופסור מן המניין. בשנת 1993 ייסדה באוניברסיטת חיפה את המרכז לחינוך יהודי בישראל ובתפוצות ועמדה בראשו עד לשנת 2000.
בין השנים 1993–1996 הייתה נשיאת מכללת תל-חי. תחת ניהולה הפכה המכללה ממרכז לימודי חוץ למוסד אקדמי בחסות אוניברסיטת חיפה.  לקראת סיום כהונתה קיבלה המכללה אישור מהמועצה להשכלה גבוהה להעניק תארים ובכך הפכה למכללת החסות הראשונה שהפכה עצמאית.
כיהנה כפרופסור אורח באוניברסיטאות אמריקאיות, קנדיות ואירופאיות, ביניהן: מכון אונטריו למדעי החינוך (אנ'), אוניברסיטת סטנפורד, אוניברסיטת המדינה של מישיגן, אוניברסיטת קיימברידג' והמכון לחינוך של אוניברסיטת לונדון.
מחקריה עוסקים בחקר תוכניות לימודים ובתחום הכשרת מורים. חקרה את תחום פיתוח תוכניות לימודים ובמסגרתה קבעה מונח חדש - "פוטנציאל קריקולרי" - לתיאור תוכנית לימודים כתוכנית הפתוחה לשינויים ומותאמת לצורכי המורים והתלמידים. מחקריה נגעו גם בחינוך היהודי בישראל ובקרב יהדות התפוצות. מומחיותה הביאה למינויה לוועדות מקצועיות רבות, ובין התפקידים שימשה, בין השאר כיו"ר ועדות במשרד החינוך והתרבות לעניין הרפורמה בבחינות הבגרות (1993–1994), להכנת תוכנית חומש לחינוך במגזר הערבי (1997–1998) ולרפורמה בהכשרת מורים (2000). תפקידים נוספים בהם החזיקה, בין השאר, במסגרת מכון מופ"ת (יו"ר ועדת ההיגוי של בית הספר להתפתחות מורי מורים), המרכז הארצי לבחינות ולהערכה, האגודה האמריקנית לחקר החינוך, מועצת המנהלים של המכללה לחינוך גופני ולספורט ע"ש זינמן במכון וינגייט וכן במסגרת האוניברסיטה הפתוחה.
בן-פרץ כיהנה שנים רבות כחברת מועצת העיר בחיפה (1973–1978, 1983–1988, 1997–1998) וכחברת הנהלה בקרן תרבות חיפה, והנהלת בית "יד לבנים" בחיפה, בשנת 2001 הוענק לה תואר יקירת העיר.
בן-פרץ זכתה בפרס עמוס דה-שליט בהוראת המדעים (1971), פרס על מפעל חיים מהאגודה לחקר החינוך (1997), בשנת 1997 הוענק לה פרס מפעל חיים בתחום תכנון לימודים מארגון AERA, אות יקירת אוניברסיטת חיפה (2002) ופרס ישראל לחקר החינוך (2006). משנת 2010 היא חברה באקדמיה האמריקאית לחינוך NAEd. בשנת 2012 זכתה בפרס על הכשרת מורים מ-AERA, באותה שנה זכתה גם לתואר עמית של כבוד מהאוניברסיטה הפתוחה בישראל. בשנת 2015 הוענק לה פרס א.מ.ת. על תרומתה לתחום החינוך וקידום החינוך.
בן-פרץ הייתה נשואה לעורך הדין משה בן-פרץ, שהיה התובע הצבאי של מחוז חיפה וחיל הים בזמן מלחמת השחרור ושותף בכיר במשרד עו"ד יעקב סלומון, ליפשיץ ושות'. היא התאלמנה ממנו ב-2011.
בן פרץ נפטרה ב-15 ביולי 2020. הותירה אחריה ארבעה ילדים ואת אחיה הפרופסור מיכאל רבין. אח נוסף היה הפרופסור חיים רבין.
לקריאה נוספת

הערך "מרים בן פרץ" בלקסיקון החיפאים, אישים ודמויות בחיפה, מאת ד"ר שי חורב, דוכיפת הוצאה לאור, עמ' 77, 2018, חיפה.
הערות שוליים

↑  מרים בן-פרץ באתר א.מ.ת
↑  עליו ראו: "אדם בשביל המדינה: זיכרונותיו של עו"ד משה בן פרץ", ערכה מרים בן-פרץ, הוצאת "כרמל", תשע"ד 2014.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300484305171  PLWABN: 9810535440705606  BIBSYS: 90582525  BnF: cb14559522g (data)  GND: 1089253931  ISNI: 0000 0000 2176 2769  LCCN: n79074035  LNB: 000119609  NKC: xx0265685  NSK: 000153843  NTA: 072544813  ORCID: 0000-0002-0450-1481  SUDOC: 060098805  VIAF: 66707124   WorldCat (עם VIAF): 66707124 
טקס הענקת פרס ישראל בתיאטרון ירושלים. משמאל, פרופסור מרים בן פרץ מקבלת את פרס ישראל בחקר החינוך. מימין: נשיא המדינה משה קצב (שני), ראש הממשלה בפועל אהוד אולמרט, נשיא בית המשפט העליון השופט אהרון ברק ושר החינוך מאיר שיטרית.
ג'יימס פרייז'ר

ג'יימס בריה פרייז'ר (באנגלית: James Beriah Frazier‏; 18 באוקטובר 1856 – 28 במרץ 1937) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל טנסי ה-28 בין השנים 1903 ל-1905, ולאחר מכן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם טנסי בין השנים 1905 ל-1911. כמושל הוא הפחית את חובה של המדינה וחוקק תקנות בטיחות במכרות.
האופן השנוי במחלוקת שבו בית המחוקקים של המדינה בחר בו לסנאט האמריקאי יצר קרע קריטי במפלגה הדמוקרטית של המדינה שנמשך עד העשור השני של המאה ה-20.
ביוגרפיה > ראשית חייו

פרייז'ר נולד ב-18 באוקטובר 1856 בפיקוויל, טנסי, והיה בנם של תומאס ומרגרט (מקריינולדס) פרייז'ר. בשנת 1867, עברה משפחתו למחוז דייווידסון, שם מונה אביו לכהונת בית המשפט הפלילי. פרייז'ר למד במכללת פרנקלין, סמינר ליד נאשוויל, והשיג את התואר הראשון שלו באמנויות מאוניברסיטת טנסי בשנת 1878. הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1881, ועבר לצ'טנוגה כדי לעסוק בעריכת דין.
הוא תואר על ידי ההיסטוריונית זלה ארמסטרונג כ"אחד הנואמים הגדולים ביותר שחיו אי פעם במדינת המתנדבים", פרייז'ר עלה במהירות לגדולה בחוגים הפוליטיים של צ'טנוגה. בשנת 1894, הוא קרא תיגר על הנרי סנודגראס המכהן על המועמדות הדמוקרטית למושב המחוז השלישי בבית הנבחרים של ארצות הברית. בעוד שלפרייז'ר הייתה תמיכה רחבה, לסנודגראס הייתה יותר תמיכה מהנציגים בוועידת המפלגה, והוא זכה במועמדות. סנודגראס הובס על ידי המועמד הרפובליקני, פוסטר ו. בראון, בבחירות הכלליות, בין השאר בשל מרירות מצד תומכיו של פרייז'ר שלא תמכו בסנודגראס.
במהלך המירוץ לנשיאות 1900, שימש פרייז'ר כאלקטור הכללי של המדינה עבור המועמד הדמוקרטי, ויליאם ג'נינגס ברייאן. הוא הסתובב בטנסי בשמו של ברייאן, וזכה לחשיפה פוליטית רבת ערך.
ביוגרפיה > מושל טנסי

בשנת 1902, פרייז'ר היה המועמד הדמוקרטי לתפקיד המושל במירוץ לרשת את בנטון מקמילין, שלא ביקש להיבחר מחדש. יריבו הרפובליקני היה השופט ה. טיילר קמפבל, שזכה במועמדות מפלגתו בתמיכתו של ראש המפלגה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית וולטר פ. בראונלו. מסע הבחירות לתפקיד המושל ב-1902 זכור כקמפיין האחרון שבו המועמדים הסתובבו ברחבי המדינה באמצעות כרכרות רתומות לסוסים. בבחירות הכלליות, שהתאפיינו באחוז הצבעה נמוך, זכה פרייז'ר בקלות עם 98,902 קולות מול 59,007 קולות עבור קמפבל, ו-2,193 קולות עבור מועמד מפלגת האיסור ר. ס. צ'בס. הדמוקרטים היו מפלגת הרוב במדינה באותה תקופה, והרוויחו משיעור ההצבעה הנמוך.
פרייז'ר ביקש להביא אווירה עסקית לממשלת המדינה, ודרש מכל מחלקה לנהוג בחסכנות. הוא הטיל וטו על כל הצעת חוק שלא עמדה בסטנדרטים הכלכליים שלו, כולל כזו שהייתה מעלה את משכורתו שלו. למדינה לא נוצר חוב נוסף במהלך כהונתו, והיא שילמה למעלה מ-600,000 דולר של חובות אשראי.
פרייז'ר ראה את החינוך הציבורי בראש סדר העדיפויות במהלך הקדנציה הראשונה שלו. אחת החקיקות הראשונות שעליהן חתם הייתה הצעת חוק רומין, שקבעה כי כל הכספים שלא מוקצבים באוצר יתווספו לקופת בית הספר הציבורי. בשנת 1904 לבדה, זה הניב יותר מ-$270,000 לבתי הספר הציבוריים של המדינה.
בשנת 1903 חתם פרייז'ר על חוק אדמס, אמצעי התנזרות בחסות הליגה האנטי-סאלון. החוק הרחיב את "חוק ארבעת המיילים" של המדינה – שאסר על מכירת משקאות חריפים בטווח של 4 מיל (6.4 קילומטרים) של בית ספר – לכל הערים עם אוכלוסייה של 5,000 נפשות או פחות (חוק ארבעת המיילים חל במקור רק על אזורים כפריים). זה למעשה אסר על מכירת משקאות חריפים בכל המקומות מלבד הערים הגדולות במדינה.
עד 1903 הפכה תנועת הכיסויים הלבנים לבעיה בטנסי ובמדינות דרום אחרות. המנהיגים חששו שקבוצת המשמר הסודית הזו מגרשת סוחרים ועובדים כאחד. כששני גברים אפרו-אמריקאים נרצחו בניידמור, קהילה במחוז מרשל, באוגוסט 1903, פרייז'ר הציע פרס עבור מידע, שכן מקרי הלינץ' של הגברים יוחסו לאנשי הכיסויים הלבנים.
בפברואר 1904, שביתת כורי פחם בעמק נחל הפחם איימה להתפרץ להתקוממות מלאה, והעלתה את החשש לתחייה של מלחמת נחל הפחם, שפקדה את העמק בעשור הקודם. פרייז'ר נסע לעמק כדי להיפגש עם הכורים, והצליח להרגיע את המצב. פרייז'ר גם חתם על תקני בטיחות מכרה חדשים בתגובה לשורה של תאונות כרייה בשנים קודמות, בעיקר אסון מכרה Fraterville של 1902.
במסע הבחירות לתפקיד המושל של 1904, הרפובליקנים מינו את ראש עיריית וינצ'סטר, ג'סי ליטלטון, לאתגר את פרייז'ר. בספטמבר, פרייז'ר וליטלטון ניהלו סדרה של ויכוחים עזים, בעיקר על חוק ארבעת המיילים, שלטענת ליטלטון צריך להרחיב לכל המדינה כולה, בעוד שפרייז'ר, שלא רצה לעורר עוד אינטרסים של אלכוהול, טען כי ערים גדולות יותר צריכות להישאר פטורות מהחוק. ביום הבחירות, פרייז'ר ניצח בקלות, וקיבל 131,503 קולות מול 103,409 קולות עבור ליטלטון.
ביוגרפיה > סנאטור ואחרית חייו

ב-9 במרץ 1905, שבועות ספורים לאחר תחילת כהונתו השנייה של פרייז'ר, מת הסנאטור ויליאם ב. בייט, מה שגרם לצורך למלא את מקומו הפנוי. המושל לשעבר רוברט לאב טיילור פעל במשך שנים ללא הצלחה למושב בסנאט, והאמין שהוא צריך להיות הבא בתור. עם זאת, פרייז'ר רצה גם את מושב הסנאט, ובזמן שטיילור עדיין היה מחוץ למדינה בסיור נאומים, פרייז'ר כינס במהירות את האספה הכללית ובחר בעצמו, ואז התפטר מתפקיד המושל. יו"ר הסנאט של טנסי, ג'ון קוקס (שסייע בארגון בחירתו של פרייז'ר), החליף אותו כמושל.
טיילור זעם על מעשיו של פרייז'ר, והציע שפרייז'ר, קוקס והסנאטור האמריקני אדוארד וו. קארמק קשרו קשר לשלוט במפלגה הדמוקרטית של המדינה. כדי לפייס את תומכיו של טיילור, המפלגה אפשרה לטיילור להתמודד מול קארמק בפריימריז בשנת 1906 (הפריימריז הראשון בסנאט בתולדות המדינה), בו זכה טיילור. באותה שנה, המפלגה הדמוקרטית סירבה למנות את קוקס לבחירה מחדש כמושל.
כסנאטור, פרייז'ר דגל בזכויות המדינות, והתנגד לרוב מכסי המגן. הוא תמך בתיקון מס הכנסה פדרלי ובמימון לבניית כבישים מהירים. הוא ניסה להיבחר לקדנציה שנייה ב-1911, אבל הדמוקרטים במדינה, שנסערו מהמחלוקות הפנים-מפלגתיות שנוצרו בעקבות הבחירות הראשונות שלו, סירבו למנות אותו.
לאחר שעזב את הסנאט, חזר פרייז'ר לצ'טנוגה, שם עסק בעריכת דין עם בנו, ג'יימס ב. פרייז'ר הבן (1890 – 1978), במשרד, פרייז'ר ופרייז'ר. הוא נפטר ב-28 במרץ 1937, ונקבר בבית הקברות פורסט הילס בעיר.
משפחתו

סבא רבא של פרייז'ר, סמואל פרייז'ר, וסבו, אבנר פרייז'ר, נלחמו שניהם בקרב על הר המלכים בשנת 1780. סמואל פרייז'ר היה ממוצא סקוטי, ואילו אשתו, רבקה ג'וליאן, הייתה ממוצא הוגנוטי צרפתי. דודו של ג'יימס ב. פרייז'ר, ד"ר בריה פרייז'ר (1812 – 1886), כיהן כראש עיריית צ'טנוגה ב-1841, וייצג את מחוז נוקס בוועידת מזרח טנסי של 1861.
פרייז'ר התחתן עם לואיז דאגלס קית' ב-1883. נולדו להם ארבעה ילדים: אן, ג'יימס הבן, תומאס ולואיז. ג'יימס ב. פרייז'ר הבן ייצג את מחוז הקונגרס השלישי של טנסי בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-1949 עד 1963.
סמן הוועדה ההיסטורית של טנסי בעיר הולדתו של פרייזר, פייקוויל
רצח דב ורחל קול

| חלק מהאינתיפאדה השנייה |
| --- | --- |
 תאריך:  23 ביולי 2005
 מקום:  ציר כיסופים, גוש קטיף, ישראל
 קואורדינטות:  31°23′06″N 34°20′28″E﻿ / ﻿31.384934°N 34.341065°E﻿ / 31.384934; 34.341065
 סוג:  פיגוע ירי
 הרוגים:  2
 פצועים:  5
 מבצע:   גדודי חללי אל-אקצא,הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני
  (למפת מערב הנגב מוגדלת) גשר מור(למפת מערב הנגב רגילה) גשר מור(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גשר מור(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גשר מור
 
רצח דב ורחל קול הוא פיגוע ירי שאירע במוצאי שבת, סמוך לחצות ליל 23 ביולי 2005 (ט"ז בתמוז ה'תשס"ה), ברצועת עזה, בציר כיסופים היוצא מגוש קטיף, סמוך לגשר מור. בפיגוע נרצחו בני הזוג דב ורחל קול, תושבי ירושלים, שביקרו במהלך השבת בבית בני משפחה ביישוב גני טל. כן נפצעו חמישה אנשי כוחות ביטחון ואזרחים.
הרקע לפיגוע

פיגוע הטרור הפלסטיני בוצע פחות מחודש לפני תחילת ביצוע תוכנית ההתנתקות. באותה עת שהו בגוש קטיף פעילי ימין רבים, וכן אישים רבים שהגיעו לשבות בו על מנת להיפרד מן המקום.
הרקע לפיגוע > מקום הפיגוע

לאורך שנים בוצעו בציר כיסופים – כביש הגישה היחיד לתנועה מתוך גוש קטיף ואליו – פיגועים רבים, חלקם קטלניים, הידוע ביניהם הוא רצח טלי חטואל ובנותיה, במאי 2004. על מנת לצמצם את החיכוך בין ישראלים ופלסטינים, נבנה מעל כביש 4 ("ציר טנצ'ר", דרך סלאח א-דין) גשר מור, הסמוך לצומת גוש קטיף. כן אוישו לצדו עמדות צה"ל וחושפו שטחים נרחבים בסמוך לציר ולאורך כל אורכו, כדי להקשות על הסתתרות בסמוך אליו. זהו הפיגוע האחרון שבוצע על הציר.
הפיגוע

בליל מוצאי שבת 23 ביולי 2005 (י"ז בתמוז ה'תשס"ה), פתחו מחבלים באש לכיוון ציר כיסופים והציר נסגר. בנוסף, קיבל צה"ל התרעות חמות על ניסיון פיגוע במקום, וסגר את ציר כיסופים לתנועה. לאחר שעות המתנה ארוכות וסריקות בהן לא אותרו המחבלים, פתח צה"ל את הציר, תוך שהוא מחלק את הנוסעים הרבים שהמתינו במוצב גפן לעשרה כלי רכב בשיירה, ומציב ליווי צבאי בראשן ובסופן.
סמוך לשעה 23:15, פתחו מחבלים שעמדו סמוך לגשר מור בירי מן המארב, אל כלי רכב אזרחיים שנסעו באחת השיירות. כתוצאה מהירי נהרגו במקום בני הזוג דב קול, איש יחסי ציבור ויועץ ארגוני אשר שימש קודם לכן כעשור כדובר הביטוח הלאומי בן 58, ואשתו רחל קול, חוקרת במעבדה הנוירולוגית בבית החולים הדסה עין כרם בת 53. הורים לשלושה ותושבי ירושלים. בני הזוג ערכו במהלך השבת מפגש משפחתי נרחב אצל אחותה של רחל, כמעין פרידה מן היישוב גני טל שעתיד היה להתפנות כחודש לאחר מכן.
ראש אגף הביטחון במועצה האזורית חוף עזה, עמי שקד, אשר נע לאורך הציר במטרה לאבטחו, הסתער אל עבר המחבלים וחיסל אחד מהם בחילופי אש. הוא נפצע בכתפו ובפניו באורח קל מרימון רסס שנזרק לעברו ושני קליעים, פונה לבית החולים סורוקה, אולם סירב להתאשפז ושב לעבודתו. שני בני זוג, תושבי היישוב מצפה יריחו, נפצעו אף הם. כוח צה"ל פתח במצוד אחר המחבל הנוסף, שנפצע מן הירי של עמי שקד. המחבל אותר לאחר מספר שעות בעשבייה שמתחת לגשר מור, וחוסל בידי חפ"ק צביקה צורן, סגן מפקד חטיבה 401.
בני הזוג קול היו הנרצחים האחרונים בגוש קטיף לפני ביצוע תוכנית ההתנתקות.
לאחר הפיגוע

יום לאחר הפיגוע הובאו בני הזוג רחל ודב קול למנוחות בהר המנוחות בירושלים. בהלווייתם השתתפו אישי ציבור רבים, בניהם נשיא המדינה משה קצב, וכן עיתונאים רבים, ידידיו של דב קול אשר עסק בתקשורת. כן השתתפו תושבי היישוב גני טל בו התארחו.
בעקבות הפיגוע התקיימה הערכת מצב באוגדת עזה, בה הוחלט לסגור את צומת גוש קטיף לתנועת פלסטינים. ביום הפיגוע נפגש הרמטכ"ל שאול מופז עם מקבילו הפלסטיני נאסר יוסוף, ודרש ממנו ללכוד את הרוצחים.
גדודי חללי אל-אקצא, הזרוע הצבאית של ארגון הטרור פת"ח, וארגון הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, קיבלו אחריות משותפת לפיגוע הירי. עוד השתתף בביצוע הרצח ארגון ועדות ההתנגדות העממית. בספטמבר 2005, חודשיים לאחר הפיגוע, חיסל צה"ל בסיכול ממוקד בדרום עזה את מוחמד עבד אל-לטיף שייח חליל, מבכירי הזרוע הצבאית של הג'יהאד האיסלאמי ברצועת עזה, אשר היה מהאחראים לפיגוע. בדצמבר 2005 חוסל ברפיח מחמוד עראקן, פעיל בכיר בוועדות ההתנגדות העממית, אף הוא מעורב בפיגוע.
התגובות לפיגוע > תגובות בישראל

פיגוע הרצח בוצע פחות מחודש לפני יישום תוכנית ההתנתקות, והתגובות לו היו על רקע התוכנית. ראש הממשלה אריאל שרון הביע תנחומים למשפחת קול, והוסיף כי שוחח על אודותיו עם מזכירת המדינה קונדוליזה רייס. עוד אמר כי מדינת ישראל תגיב בעוצמה כנגד "טרור שילווה את ביצוע ההתנתקות".
במועצת יש"ע הגיבו כי התוכנית "מעניקה רוח גבית לטרור, ממיטה אסון על אזרחי ישראל ובסופו של דבר תעמיד אותו מול ועדת החקירה". דוברות המועצה האזורית חוף עזה האשימה, כי "לו היה הצבא משקיע אחוז אחד מהכוחות אותם הוא מקצה לגחמותיו הפוליטיות של שרון, אין ספק שהרצח היה נמנע".
יממה לאחר הפיגוע ערכו פעילי ימין ששהו בגוש קטיף צעדה רגלית מכפר דרום לעבר מחסום כיסופים.
התגובות לפיגוע > תגובות ברשות הפלסטינית

לאחר הפיגוע בראיון לרשת אל-ג'זירה האשים ג'יבריל רג'וב, היועץ לביטחון לאומי של יו"ר הרשות הפלסטינית אבו מאזן, את ישראל כמי שאחראית להסלמה ברצועת עזה. מושיר אל-מסרי, דובר ארגון הטרור חמאס, בירך את "הידיים שביצעו את הפיגוע".
הערות שוליים

↑  חנן גרינברג ורוני סופר, זוג ישראלים נרצח בפיגוע ירי בציר כיסופים, באתר ynet, 24 ביולי 2005
↑  ניר חסון,יהונתן ליס, "הם מיזגו דת עם פתיחות, שמאל עם ימין", סיפרו חבריהם של בני הזוג קול, באתר הארץ, 25 ביולי 2005
↑  טל ימין-וולבוביץ', השבת השמחה הסתיימה באסון, באתר nrg‏, 24 ביולי 2005
↑  אפרת וייס ושני מזרחי, הלל הקטנה לא תזכה להכיר את סבא וסבתא, באתר ynet, 24 ביולי 2005
↑  אמיר בוחבוט, מתן צורי, דורון נחום ואורי גליקמן, בני זוג נהרגו מירי בציר כיסופים, באתר nrg‏, 24 ביולי 2005
↑  דב ורחל קול הובאו למנוחות, באתר ערוץ 7, 24 ביולי 2005
↑  רוני סופר, שיירה כתומה יצאה מגני טל לי-ם: "שהממשלה תתבייש", באתר ynet, 24 ביולי 2005
↑  תושבי גני טל מסרבים להזדהות במחסום רעים, באתר וואלה, 25 ביולי 2005
1 2  תיפסו את רוצחי הזוג קול, או שניפעל, באתר News1 מחלקה ראשונה, 24 ביולי 2005
↑  עמוס הראל, חיל האוויר תקף מחרטות, מבנים ודרכים ברצועת עזה, באתר TheMarker‏, 26 בספטמבר 2005
↑  חוסל האחראי לרצח משפחת חטואל, באתר ערוץ 7, 26 בספטמבר 2005
↑  עומק שיקלר, צה"ל חיסל פעיל בוועדות ההתנגדות, באתר ניוז1, ‏7 בדתמבר 2005
↑  מתן צורי, צעדת מחאה לעבר כיסופים, באתר nrg‏, 25 ביולי 2005
↑  נתן זהבי, זהבי בשטח: יומני היקר, שלום, באתר nrg‏, 29 ביולי 2005
ולדימיר משקוב

| --- | --- |

 לידה:  27 בנובמבר 1963 (בן 61) טולה, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית 
 שם לידה:  Владимир Львович Машков 
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 תקופת הפעילות:  מ-1984 
 מקום לימודים:  בית ספר התיאטרון האמנותי של מוסקבה 
 בן או בת זוג:  ילנה שבצ'נקו 
 צאצאים:  מריה משקובה 
 פרסים והוקרה:  הקריסטל של טורנדוט (2019)  פרס פיגארו (2019)  מסדר "מפתח הידידות"  איל הזהב  פרס משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית בתחום התרבות והאמנות  עיטור ההצטיינות למען המולדת דרגה רביעית  Government Prize in Culture  עיטור הכבוד של הפדרציה הרוסית  פרס שירות הביטחון הפדרלי הרוסי  אמן כבוד של הפדרציה הרוסית  פרס התאחדות מפיקי הקולנוע והטלוויזיה  פרס TEFI  פרס ניקה  פרס נשר הזהב  אמן העם של הפדרציה הרוסית 
 פרופיל ב-IMDb
 
ולדימיר לבוביץ' משקוב (ברוסית: Влади́мир Льво́вич Машко́в; נולד ב-27 בנובמבר 1963, טולה, ברית המועצות) הוא שחקן קולנוע טלוויזיה ותיאטרון, במאי, תסריטאי ומפיק קולנוע סובייטי-רוסי ממוצא יהודי.
משמש בתור המנהל האמנותי של התיאטרון על שם אולג טבקוב. זוכה פרסי "ניקה" (1998, 2011), "נשר הזהב" (2009, 2011, 2019) ו"TEFI"‏ (2008). חתן תואר אמן הכבוד של הפדרציה הרוסית (1996) והאמן העממי של הפדרציה הרוסית (2010).
נודע במדינות המערב בתפקידים שגילם בסרטים ההוליוודיים: מאחורי קווי האויב וכנבל משנה במשימה בלתי אפשרית 4: קוד הצללים.
קריירה

בתחילת שנות ה-80, ולדימיר משקוב נכנס ללימודים במחלקה לביולוגיה של הפקולטה למדעי הטבע של אוניברסיטת נובוסיבירסק, אך לאחר ששינה את דעתו, שנה לאחר מכן הוא נכנס לבית הספר הממלכתי לתיאטרון בנובוסיבירסק. ב-1984 גורש מבית הספר בגלל ריב אלים. במוסקבה הוא נכנס לבית הספר לתיאטרון לאמנות, בבית המלאכה של מיכאיל טרחאנוב. משם הוא גם הודח בגלל מזג אלים מד, והוא קיבל עבודה כמעצב בתיאטרון האמנות של מוסקבה.
זמן קצר לאחר מכן, ולדימיר משקוב החל ללמוד אצל אולג טבקוב, ומאוחר יותר עבר לשחק בתיאטרון וביים. הופעת הבכורה של ולדימיר משקוב בקולנוע התרחשה בשנת 1989 בסרטו של אנטולי מטשקו "האש הירוקה של העז". באותה שנה שיחק בסרטיו של אנדריי מאליוקוב "עשה זאת - פעם אחת!" ו"אהבה באי המוות".
בשנת 1990 סיים את בית הספר לתיאטרון אמנותי במוסקבה בהצטיינות. ב-1994, גילם תפקידים ראשיים בסרטים של במאים רוסים צעירים: בסרט "גבול" מאת דניס אבסטגנייב ובסרט "לילות מוסקבה" מאת ולרי טודורובסקי. בשנת 1995, כיכב בסרט "בת אמריקאית" מאת קארן שחנאזארוב. הוא כיכב שוב ושוב בסרטים הוליוודיים, בדרך כלל בתפקידים של "רוסי נבל".
הוא שימש כמנהל תיאטרון, והעלה על במת האולפן-תיאטרון במוסקבה בבימויו של אולג טבקוב את ההצגות "שעת הכוכבים בזמן מקומי", "תשוקה לבומברש" ו"מספר מוות". על במת התיאטרון האמנותי של מוסקבה על שם צ'כוב, העלה את ההצגה "מס' 13" ובתיאטרון "סאטריקון" את ההצגה "האופרה של שלושת האגורות".
ב-1997 שיחק בסרט "הגנב", שהיה מועמד לאחר מכן לאוסקר. באפריל 2008 יצא משחק המחשב "Grand Theft Auto IV (GTA IV)". אב הטיפוס של גיבור המשחק היה דמותו של גיבור הסרט "מאחורי קווי האויב" - הרוצח הסרבי סשה - שגילם ולדימיר משקוב.
מאז 23 באפריל 2018 החל לשמש כמנהלו האמנותי של תיאטרון אולג טבקוב. מאז 21 במאי 2018, הוא משמש כמנהל האמנותי של בית הספר לתיאטרון אולג טבקוב במוסקבה.
ב-15 בפברואר 2019, ולדימיר משקוב הודיע על פרישה מהקולנוע. עם זאת, כן השתתף בצילומי הסרט "האתגר".
השקפות פוליטיות

בספטמבר 2011, הוא היה ציר בקונגרס ה-12 של מפלגת השלטון רוסיה המאוחדת כאורח. באותה שנה הוא נכנס לרשימת המועמדים לדומה השישית מטעם רוסיה המאוחדת ומחוז קמרובו, אך סירב למנדט שקיבל. בבחירות לנשיאות 2018, תמך בפוטין. באותה שנה תמך במועמד מטעם רוסיה המאוחדת למושל מחוז קמרובו סרגיי ציביליוב והיה איש אמונו של סרגיי סוביאנין בבחירות לראשות עיריית מוסקבה. ב-2020 הוא כיכב בסרטון קמפיין שקרא להצביע בעד תיקונים לחוקה והיה חבר בוועדה לתיקוני חוקה. הוא השתתף בבחירות לדומה באוקטובר 2021 מטעם רוסיה המאוחדת אך סירב שוב לקבל את המנדט.
בשנת 2022, הוא קרא להכיר בעצמאותן של הרפובליקה העממית של דונייצק והרפובליקה העממית של לוהנסק. ב-18 במרץ 2022, הוא הופיע בקונצרט לציון 8 שנים לסיפוח חצי האי קרים לרוסיה, שם הקריא את שיריו של פיודור טיוצ'ב המבקר את המערב ובכך הביע בפומבי את תמיכתו בפלישה הרוסית לאוקראינה.
פילמוגרפיה נבחרת > קולנוע

| סרט | שנה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| הכורסה | 1987 | רקדן |  |
| היתומה מקאזאן | 1997 | פיודור |  |
| הגנב | 1997 | טוליאן |  |
| המרד הרוסי | 2000 | ימליאן פוגצ'וב |  |
| סטריפטיז באיגואנה הכחולה | 2000 | סשה | הסרט ההוליוודי הראשון שלו |
| רפסודיה אמריקאית | 2001 | פרנק | הסרט ההוליוודי השני שלו |
| ‏The Quickie | 2001 | אולג | הסרט ההוליוודי השלישי שלו. בבימויו של סרגיי בודרוב האב |
| 15 דקות | 2001 | מילוש קרלוב | הסרט ההוליוודי הרביעי שלו |
| מאחורי קווי האויב | 2001 | סשה | הסרט ההוליוודי החמישי שלו |
| טייקון | 2002 | פלאטון מאקובסקי |  |
| אבא'לה | 2004 | אברהם שוורץ | סרט הביכורים כבמאי |
| יועץ ממלכתי | 2005 | טיכון |  |
| הרוח | 2008 | מתנקש בעל הכינוי "הרוח" |  |
| קנדהאר | 2010 | טייס המשנה סריוגה |  |
| משימה בלתי אפשרית 4: קוד הצללים | 2011 | אנטולי סידורוב | הסרט ההוליוודי השישי שלו |
| רספוטין | 2011 | ניקולאי השני, קיסר רוסיה |  |
| דואליסט | 2016 | הרוזן בקלמישב |  |
| הטיסה | 2016 | הטייס לאוניד זינצ'נקו |  |
| מתקדמים למעלה | 2017 | ולדימיר גראנז'ין |  |
| מיליארד | 2019 | האוליגרך מאטוויי לוין |  |
| גיבור | 2019 | אביו של אנדריי |  |
| האתגר | 2023 | מנתח לב |  |
פילמוגרפיה נבחרת > טלוויזיה

| סדרה/סרט | שנה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| אידיוט | 2003 | פארפיון רוגוז'ין |  |
| זהות בדויה | 2005 | מילוש קראדיץ' |  |
| ליקווידציה | 2007 | דוד גוצמן |  |
| אפר | 2013 | איגור פטרוב |  |
| גריגורי ר. | 2014 | רספוטין |  |
| מולדת | 2015 | הנחת אלכסיי בראגין |  |
| פשיטה | 2017 | אולג קפלן |  |
| שמש הדבש | 2018 | מיכאיל קריאקין |  |
פילמוגרפיה נבחרת > תיאטרון

| הצגה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- |

| מטרוסקאיה טישינה | אברהם שוורץ |  |
| רביזור | ראש העיר |  |
| אגדת דון ז'ואן | דון חואן | עיבוד של המחזה דון ז'ואן |
| הפסנתר המכני | פלאטונוב |  |
| אנקדוטות | אוגארוב |  |
| אופרה בגרוש |  | הוצג בתיאטרון סאטיריקון ב-1996 |
| חדר 13 |  | הוצג בתיאטרון האמנותי של מוסקבה על שם אנטון צ'כוב ב-2001 |
הערות שוליים

↑  "Владимир Машков назначен худруком «Табакерки»". ТАСС (ברוסית). נבדק ב-2018-04-06.
↑  גואל פינטו, פיטר גרינאוויי יקבל פרס על מפעל חיים בפסטיבל הקולנוע בחיפה, באתר הארץ, 20 בספטמבר 2004
↑  קדימון הסדרה בעברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007314990705171  BnF: cb14046536c (data)  GND: 143940783  ISNI: 0000 0001 1877 7377  LCCN: no2004015970  LNB: 000263020  NKC: xx0165814  SUDOC: 082347301  VIAF: 71594717   WorldCat (עם VIAF): 71594717
בנג'מין קראונינשילד

בנג'מין ויליאמס קראונינשילד (באנגלית: Benjamin Williams Crowninshield;‏ 27 בדצמבר 1772 – 3 בפברואר 1851) היה מזכיר הצי של ארצות הברית בין השנים 1815 – 1818 בממשליהם של נשיאי ארצות הברית ג'יימס מדיסון וג'יימס מונרו.
ראשית חייו

בנג'מין קראורנינשילד נולד בסיילם, מסצ'וסטס כבנם של ג'ורג' קראונינשילד ושל מרי (לבית דרבי) קראונינשילד שנישאו ב-1757. אביו היה רב-חובל וסוחר. המשפחה הייתה אחת ממשפחות האליטה של בוסטון. בבעלות המשפחה היו קרקעות ליד מינרל ספרינג, שם היא החלה את דרכה בצפון אמריקה.
אחיו היו ג'ייקוב קראונינשילד שהיה אדמירל משנה בצי ארצות הברית, ג'ורג' קראונינשילד הבן, בעליה של ה- Cleopatra's Barge, היאכטה הראשונה שחצתה את האוקיינוס האטלנטי. אחותם, מרי, הייתה רעייתו של חבר קונגרס נתניאל סילסבי.