stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לואי ניקולא דאבו

| --- | --- |

מרשל לואי ניקולא דאבו
 לידה:  10 במאי 1770 יון, ממלכת צרפת ממלכת צרפת
 פטירה:  1 ביוני 1823 (בגיל 53) פריז, ממלכת צרפת הרסטורציה
 מקום קבורה:  Grave of Louis Nicolas Davout 
 מדינה:  צרפת 
 בן או בת זוג:  Aimée Davout 
 צאצאים:  Adélaïde-Louise d'Eckmühl de Blocqueville, Napoléon-Louis Davout, Joséphine Davout d'Auerstaedt, Adèle Napoléonie Davout d'Eckmühl 
 השתייכות:  ממלכת צרפת הצבא המלכותי הצרפתי צרפת צבא המהפכה הצרפתי צרפת גרנד ארמה
 תקופת הפעילות:  1788–1815 (כ־27 שנים)
 דרגה:  מרשל צרפת
 תפקידים בשירות
 מפקד הקורפוס השלישי מפקד הקורפוס הראשון מושל צבאי של המבורג
 פעולות ומבצעים
 מלחמות המהפכה הצרפתית המלחמות הנפוליאוניות
 עיטורים
 מרשל צרפת לגיון הכבוד מסדר הנשר הלבן (פולין) מסדר סנט סטפן של הונגריה מסדר כתר הברזל מסדר הפיל 
 תפקידים אזרחיים
 ראש העיר סביני-סור-אורז'
 הנצחה
 שמו נזכר על שער הניצחון כיכר מרכזית בעיר סביני-סור-אורז' נקראת על שמו שדרה בפריז קרויה על שמו
 
לואי ניקולא דאבו (בצרפתית: Louis Nicolas Davout; ‏10 במאי 1770 – 1 ביוני 1823) היה גנרל צרפתי אשר שרת בגרנד ארמה, בשיאו של עידן נפוליאון בונפרטה. הכישרון האסטרטגי שלו, כמו גם המוניטין שיצא לו כמי שמשליט משמעת חמורה, הקנו לו את התואר "מרשל הברזל". הוא נחשב יחד עם אנדרה מסנה וז'אן לאן, לאחד המפקדים המוכשרים ביותר של נפוליאון, ונאמנותו לזה האחרון הייתה ללא עוררין.
ביוגרפיה > חיים מוקדמים

דאבו נולד במחוז יון שבממלכת צרפת ב-10 במאי 1770, כבנם של ז'אן-פרנסואה דאבו (1739–1779) ואדלייד מינרד דה ואלארס (1741 – 1810). הוא התחנך בבית ספר צבאי באוסר, וב-29 בספטמבר 1785 עבר לאקול מיליטר בפריז. הוא סיים את לימודיו ב-19 בפברואר 1788 בדרגת לוטננט, ושרת ברגימנט הפרשים המלכותי "שמפיין" אשר הוצב בעיר האסדין. כאשר פרצה המהפכה הצרפתית, הוא נטש במהרה את עמדותיו המלוכניות ונסחף אל עקרונות המהפכה.
הוא הצטרף לכוח הצבאי החדש שהוקם - צבא המהפכה הצרפתי. הוא שימש כמפקד בטליון (גדוד) בקרבות מלחמות המהפכה הצרפתית של שנת 1792, והצטיין במיוחד בקרב נירווינדן באביב 1793. הוא קודם לדרגת "גנרל של בריגדה", אולם בשל העובדה שמוצא משפחתו היה מהאצולה, סולק מתפקיד זה. למרות זאת, הוא המשיך להילחם בשירות המהפכה, ולקח חלק בקמפיינים על הריין. הוא שרת יחד עם ידידו לואי דסי במהלך המערכה הצרפתית בסוריה ובמצרים, אולם בחזור מהמזרח התיכון לא נכח בקרב מרנגו שבמהלכו נהרג דסי.
ביוגרפיה > המלחמות הנפוליאוניות

במהלך שירותו בצבא המהפכה, נחשף אליו נפוליאון בונפרטה שהתרשם ממנו עמוקות. נפוליאון ארגן את נישואיו של דאבו לאיימי לקלרק, אחותו של שארל לקלרק, וגיסתה של פולין בונפרטה, אחות נפוליאון. בכך, הפך דאבו לחבר במשפחה המורחבת של נפוליאון. כאשר נפוליאון הפך עצמו ל"קונסול של צרפת", קיבל דאבו תפקיד פיקודו במשמר הקונסולרי. כאשר נפוליאון הפך עצמו לקיסר, קיבל דאבו דרגה של מרשל. דאבו נחשב לאחד מהפחות מנוסים ויותר צעירים מבין המרשלים האחרים, מה שהקנה לו את עוינותם וקנאתם לאורך הקריירה שלו.
דאבו קיבל פיקוד על הקורפוס השלישי של הגרנד ארמה. בקרב אוסטרליץ, הקורפוס שלו הוצב באגף הדרומי וכלל 6,300 חיילים ו-12 תותחים. במהלך הקרב הקורפוס מילא בצורה טובה את תפקידו; ריתק את האויב וברגע הנכון עזר לקורפוס הרביעי לכתר את האויב. במהלך קרב ינה-אאורשטדט בשנת 1806, עמדו תחת פיקודו 28,000 חיילים, אולם לצבא הפרוסי שמולו היו 63,000 חיילים. הכוחות של נפוליאון, היו שקועים בלחימה באזור יינה, ודאבו מצא את עצמו מבודד באאורשטדט. אמנם הכוחות של ברנדוט שחנו בקרבת מקום יכלו להושיעו, אולם ברנדוט שנודע כהססן, לא הצטרף לקרב. ייתכן אף כי הדבר נבע מעוינות בין המרשלים, מפרשיית עבר בה ברנדוט נחשד בבגידה ודאבו נשלח לעקוב אחריו. דאבו הצליח להתגבר על הפרוסים לבדו, למרות הנחיתות המספרית. לאחר הקרב דאבו הזועם הזמין את ברנדוט לדו-קרב, שנמנע רק תודות להתערבותו של נפוליאון. כפרס, נפוליאון נתן לדאבו ואנשיו להיכנס ראשונים לברלין במסגרת מצעד הניצחון ב-25 באוקטובר של אותה שנה.
דאבו המשיך ללחום בהצטיינות, והתבלט בקרב איילאו וקרב פרידלנד. נפוליאון מינה אותו כמושל הצרפתי של דוכסות ורשה, ובעקבות הסכם טילזיט בשנת 1807 מינה אותו לדוכס אאורשטדט. דאבו נטל חלק פעיל בקרבות הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית, והתבלט במיוחד בקרב וגראם בשנת 1809, שבמהלכו פיקד על האגף הימני של הגרנד ארמה. לאחר מכן הטיל עליו נפוליאון את משימת הארגון של "חיל התצפית של האלבה", שבסופו של דבר הפך לצבא הענקי שבאמצעותו פלש נפוליאון לרוסיה בשנת 1812.
בתחילת הפלישה, פיקד דאבו על הקורפוס הראשון, אשר כלל למעלה מ-70,000 חיילים. הוא הביס כוחות רוסיים באזור מוהילב, לפני שחבר לכוח העיקרי. הוא השתתף בכל המסע הכושל עד הנסיגה. במהלך הנסיגה, הוא פיקד על העורף. אולם נפוליאון סבר שהוא אטי מדי והחליף אותו במישל נה. הוא לא תפקד היטב בקרב ברזינה, ולא העז להיפגש עם הקיסר שוב עד שהגיעו אל האלבה. לאחר התבוסה, נפוליאון מינה אותו כמושל הצבאי של העיר המבורג. כוחות הקואליציה האנטי-צרפתית השישית תקפו אותו, והוא הגן על העיר באומץ. העיר הייתה מבוצרת גרוע, והייתה לו רק מעט תחמושת ואספקה. עם זאת, הוא החזיק מעמד, והסכים להיכנע רק באפריל 1814, כאשר לואי השמונה עשר, מלך צרפת, אשר החליף את נפוליאון שיצא לגלות, הורה לו להיכנע.
האופי האכזרי שלו, היה לו לרועץ, ולאחר כניעתו הוא נאלץ להתגונן מפני שלל האשמות שהוטחו עליו. עם זאת, הוא היה איש בעל משמעת קפדנית, שדרש ציות ודיוק נוקשה מחייליו. כתוצאה מכך, חייליו היו לרוב אמינים יותר בביצוע חובתם. כמו כן, דאבו אסר על חייליו לבזוז כפרי אויב, והטיל עונש מוות על מי שהפר את הפקודה. הוא עזב את הצבא, ופרש לחיים אזרחיים. הוא לא הסתיר את עוינותו כלפי שלטונם של בני בורבון, וכאשר נפוליאון חזר מגלותו באי אלבה, דאבו מיהר להצטרף אליו. נפוליאון מינה אותו לשר המלחמה, והוא נאלץ לארגן בחופזה צבא חדש כדי להיאבק בקואליציה האנטי-צרפתית השביעית. הוא היה כה חיוני למחלקת המלחמה, עד שנפוליאון בחר להשאיר אותו בפריז בזמן קרב ווטרלו.
ביוגרפיה > אחריתו

דאבו הנהיג הגנה אבירית, אך חסרת תועלת, של עיר הבירה פריז בפני כוחות הקואליציה. תואריו נשללו ממנו, וכאשר חלק מפיקודיו נאסרו בעוון ביצוע פשעי מלחמה, הוא לקח אחריות על מעשיהם. הוא ניסה לשווא להגן על חברו לנשק מישל נה. בהדרגה נמוגה העוינות שלו כלפי הבורבונים, והוא השלים עם שלטונם. בשנת 1817 הוחזרו לו הדרגות והתארים שלו, ובשנת 1819 הוא התקבל כחבר ב"לשכת פריז". בשנת 1822 הוא מונה לראש העיר סביני-סור-אורז', תפקיד בו החזיק במשך שנה. בנו, לואי נפוליאון, שימש גם הוא כראש העיר בין השנים 1843-1846. הוא מת בפריז ב-1 ביוני 1823 בגיל 53.
דאבו היה נשוי ללואיזה איימי ג'וליה דאבו, שהייתה אחותו של שארל לקלרק וגיסה של פאולין בונפרטה. הוא נישא לה ב-1801, והיא נשארה עמו עד יום מותו. חיי הנישואים שלהם היו מאושרים, ובני הזוג היו נאמנים זה לזה למרות התקופות הארוכות שבהן לא היו יחד. היו להם שמונה ילדים, ארבעה מתוכם מתו בילדות.
הערות שוליים

↑  לואי דאבו באתר napoleonguide
↑  מיכאל הרסגור, אהוד פוקס, רגעים היסטוריים ורגעים היסטריים: החלטות בתנאי משבר, דביר, 2010, עמ' 34, עמ' 43
↑  נפוליאון אהב להעניק למרשלים שלו תוארי אצולה על שם הקרבות שבהם התבלטו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295163705171  PLWABN: 9810674113705606  BNE: XX5627926  BnF: cb126000772 (data)  CANTIC: a11142650  GND: 116041749  ISNI: 0000 0001 1070 8414  LCCN: n00021580  Léonore: 102702  NKC: osa20191023955  NTA: 073085936  RERO: 02-A003158591  SNAC: w6xp7jnw  SUDOC: 02681420X  VcBA: 495/58274  VIAF: 73972284   WorldCat (עם VIAF): 73972284
מארק הדלו

| --- | --- |

 לידה:  1957 (בן 67 בערך) ואלגט, אוסטרליה 
 מדינה:  ניו זילנד 
 תקופת הפעילות:  מ-1979 
 פרופיל ב-IMDb
 
מארק הדלו (באנגלית: Mark Hadlow; נולד ב- 1957) הוא שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה, זמר, קומיקאי, תסריטאי, מפיק ובמאי ניו זילנדי ששיחק בסרטיו של פיטר ג'קסון "פגוש את הפיבלס", "ההוביט: מסע בלתי צפוי" ו" "קינג קונג".
זכה להצלחה גדולה בארצו בזכות יכולות השירה שלו ובזכות תפקידיו הקומיים בסדרות טלוויזיה בניו זילנד.
התפרסם בקולנוע ולעולם בזכות שיתוף פעולה רב שנים עם הבמאי המצליח פיטר ג'קסון.
בשנת 1989 דיבב את הדמויות הראשיות בקומדיה השחורה של ג'קסון "פגוש את הפיבלס".
ב-2005 השתתף הדלו בתפקיד קטן בסרטו של ג'קסון "קינג קונג" בתור השחקן הארי.
בשנת 2012 צירף ג'קסון את הדלו לפרויקט שלו "ההוביט: מסע בלתי צפוי", בסרט הופיע בתפקיד דורי מחבורת 13 הגמדים. בשנת 2018 שיחק בסרט הפוסט-אפוקליפסי "מנועי התמותה" לצד סטיבן לאנג. 
מלבד עבודות בקולנוע ובטלוויזיה עובד הדלו גם ב"תיאטרון קורט" בניו זילנד שם הוא מפיק, מביים ומשחק.
ליליאן הלמן

| --- | --- |

 לידה:  20 ביוני 1905 ניו אורלינס, לואיזיאנה, ארצות הברית
 פטירה:  30 ביוני 1984 (בגיל 79) טיזברי, מסצ'וסטס, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 לאום:  אמריקאית
 עיסוק:  מחזאית, מסאית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת ניו יורק 
 שפות היצירה:  אנגלית
 תחום כתיבה:  דרמה, פובליציסטיקה
 סוגה:  מחזה, מסה, מאמר דעה
 תקופת הפעילות:  מ-1934 
 בן או בת זוג:  דשיל האמט 
 פרסים והוקרה:  פרס הספר הלאומי (1970)  פרס פול רובסון (1976)  אשת השנה של Ladies' Home Journal (1975)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ברנדייס  עמיתת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 
ליליאן פלורנס הֶלְמַן (20 ביוני 1905, ניו אורלינס, לואיזיאנה, ארצות הברית – 30 ביוני 1984, טיזברי, מסצ'וסטס, ארצות הברית) הייתה מחזאית ותסריטאית יהודיה-אמריקאית, שנודעה בדעות שמאליות ובאקטיביזם פוליטי. היא הוכנסה לרשימה השחורה של הוליווד בשיאה של הפאניקה האמריקאית מקומוניזם בין השנים 1947 ו-1952. על אף שהמשיכה להעלות מחזות בתיאטראות ברודוויי בשנות ה-50, החרם מצד תעשיית הקולנוע האמריקאית פגע בה כלכלית באופן חד. הלמן זכתה לשבחים על הקרבת הקריירה בכך שסירבה להשיב על שאלות ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית. היא הכחישה שהייתה חברה במפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית, אך רבים פקפקו בהכחשה, ובהם כתבת המלחמה מרתה גלהורן ומבקרת הספרות מרי מקארתי.
הלמן הייתה נשואה לארתור קובר, הומוריסטן, תסריטאי ויחצ"ן, בין השנים 1925 ל-1932. הלמן קיימה מערכת יחסים זוגית עם הסופר דשיל האמט משנת 1931 עד מותו בשנת 1961. הם לא נישאו מעולם, משום שהאמט היה נשוי.
ב-1966 כתבה את התסריט לסרט "רדיפה" בבימויו של ארתור פן.
המוניטין של הלמן ספג מכה קשה לאחר שמרי מקארתי תקפה את אמינותה, בתוכנית הטלוויזיה המופע של דיק קאווט בשנת 1980. הלמן תבעה את מקארתי בגין הוצאת דיבה. במהלך המשפט (שלא הסתיים בימי חייה של הלמן) עלה כי זכרונותיה של הלמן, שזכו להצלחה מסחרית, בספרים כגון Pentimento, אכן זרועים בטעויות, וכן שהחלק בספר Pentimento שנקרא Julia, אשר שימש בסיס לסרט באותו שם משנת 1977, הוא ככל הנראה המצאה על בסיס חייה של מיוריאל גארדינר, פסיכיאטרית אשר סייעה למאות לברוח מהנאצים באוסטריה, ולא אוטוביוגרפיה. גם מרתה גלהורן הצטרפה להתקפה על הלמן, והוכיחה שזכרונותיה של הלמן על אודות בעלה לשעבר של גלהורן, ארנסט המינגוויי ומלחמת האזרחים בספרד היו שגויים. אות הקין של תומכת-סטאליניזם שהותירה בה מקארתי נותר מוטבע על מורשתה של הלמן, שעדיין נתפסת כדמות שנויה במחלוקת בציבור בארצות הברית.
הערות שוליים

↑  קארל רוליסון, Lillian Hellman: Her Life and Legend, הוצאת iUniverse,‏ 2008, עמ' 348 - 353
↑  "Profile in courage" באתר כתב העת האקונומיסט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262426905171  PLWABN: 9810652730305606  BIBSYS: 90129758  BNE: XX876842  BnF: cb11907190m (data)  CANTIC: a10584560  CiNii: DA01213131  GND: 118548875  ICCU: RAVV029585  ISNI: 0000 0001 3892 1065  LCCN: n78086393  LNB: 000156280  MusicBrainz: fdf71cf3-7a7e-4a78-b882-5ebbecc4b52b  NDL: 00442977  NKC: jn20000602876  NLA: 36202171  NLG: 74793  NLK: KAC201954017  NSK: 000053965  NTA: 068780532  RERO: 02-A003361377  SELIBR: 241503  SNAC: w6736pfd  SUDOC: 026918269  Trove: 1228403  VIAF: 101362826   WorldCat (עם VIAF): 101362826
ליאן אוגוסטין

| --- | --- |

 לידה:  18 בנובמבר 1927 ברלין, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  30 באפריל 1978 (בגיל 50) וינה, אוסטריה 
 שם לידה:  Liane Augustin 
 מוקד פעילות:  גרמניה גרמניה אוסטריה אוסטריה
 תקופת הפעילות:  מ-1946 
 סוגה:  מוזיקת שלאגר 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 חברת תקליטים:  ונגארד רקורדס 
 פרופיל ב-IMDb
 
ליאן אוגוסטין (בגרמנית: Liane Augustin;‏ 18 בנובמבר 1927 – 30 באפריל 1978) הייתה זמרת ושחקנית אוסטרית–גרמנייה.
ביוגרפיה

אוגוסטין נולדה בברלין, בירת גרמניה. בצעירותה, אוגוסטין עבדה כזמרת במועדון לילה. בנוסף, היא הופיעה במספר שידורי רדיו מקומיים. בשנת 1953, אוגוסטין שיחקה בסרט הראשון שלה, "Die Fiakermilli".
בשנת 1958, רשות השידור האוסטרית הכריזה כי אוגוסטין נבחרה לייצג את אוסטריה באירוויזיון 1958. ב-12 במרץ 1958, אוגוסטין הופיעה על בימת האירוויזיון, עם השיר "Die ganze Welt braucht Liebe". אוגוסטין שובצה תשיעית בסדר ההופעות, לפני שווייץ ואחרי גרמניה. אוגוסטין זכתה במקום החמישי עם שמונה נקודות.
בשנת 1962, אוגוסטין שיחקה בסרט הגרמני, "Licht auf der Piazza".
אוגוסטין נפטרה באופן פתאומי ב-30 באפריל 1978, בגיל 50.
פילמוגרפיה

Die Fiakermilli‏ (1953)
Lavender‏ (1953)
Der rote Prinz‏ (1954)
?und wer küßt mich...‏ (1956)
Liebe, die den Kopf verliert‏ (1956)
Licht auf der Piazza‏ (1962)
הערות שוליים

↑  Eurovision Song Contest 1958
↑  Eurovision 1958 Results: Voting & Points
↑  Liane Augustin
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012196445605171  PLWABN: 9810535803405606  GND: 140804129  ISNI: 0000 0000 7757 2323  LCCN: no2013040030  MusicBrainz: c7df63a2-fdc4-48ff-9894-a72bec28b0d9  VIAF: 107788851   WorldCat (עם VIAF): 107788851
מאגורה

מַאֲגוּרָה (מלשון אגר; בערבית קרויה "חראבה", harabe) היא בור מים חצוב במדרון, הכולל מדרגות חצובות המובילות לתוכו. המאגורות אמורות לאסוף ולשמור מי נגר עלי. בדרך כלל נבנות המאגורות על גדה של ערוץ נחל ומי השיטפונות הזורמים בו מוטים על ידי תעלות אל פתחה.
מאגורות קיימות במקומות רבים בארץ ישראל. הן אופייניות לנגב (למשל, בנחל חווארים ובמצד מאגורה שבאזור שדה בוקר, ובבורות לוץ), ומצויות גם במדבר יהודה, בנחל חצצון, בנחל יעלים ובוואדי חשנה (יובל של נחל קומראן).
לאוניד וייסברג

| --- | --- |

 לידה:  20 ביוני 1944 Pervouralsk, רוסיה 
 פטירה:  29 בדצמבר 2020 (בגיל 76) סנקט פטרבורג, רוסיה 
 ענף מדעי:  mineral processing 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הכרייה הלאומית של אוקראינה 
 מוסדות:  אוניברסיטת הכרייה של סנקט פטרבורג 
 פרסים והוקרה:  מדליה על הישגים למען המולדת דרגה שנייה  בונה נכבד של הפדרציה הרוסית  פרס ממשלת רוסיה למדע ולטכנולוגיה 
 
לאוניד וייסברג (ברוסית: Леонид Абрамович Вайсберг‏; 20 ביוני 1944, פרבואורלסק - 29 בדצמבר 2020, סנקט פטרבורג) היה מדען סובייטי-רוסי ממוצא יהודי. הוא התמחה בחוזק מכונות ובניית מכונות לעיבוד מחצבים.
קורות חיים

לאוניד וייסברג נולד בשנת 1944 בעיר פרבואורלסק שבמחוז סברדלובסק למשפחה יהודית. לאחר סיום קרבות מלחמת העולם השנייה לאוניד עם משפחתו עברו לדנייפרופטרובסק בה הוא סיים לימודי בית ספר. בשנת 1967 וייסברג סיים לימודי הנדסת מכונות במכון הפוליטכני של העיר.
לאחר סיום הלימודים וייסברג עבר ללנינגרד. הוא התחיל לעבוד במכון לחקר עיבוד מכני של מכונות למחצבים. במכון זה הוא התחיל כמהנדס צעיר וסיים בדרגת ניהול בכירה.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 וייסברג סיים עבודת תואר שלישי ובהמשך פוסט-דוקטורט.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 וייסברג היה יוזם הקמת חברת בת של המכון שעסקה ביישום בתעשייה של מידע מקצועי שנצבר במכון.
וייסברג היה מלמד באוניברסיטה למדעי הכרייה בסנקט פטרבורג וכיהן בדרגת פרופסור.
בשנת 2011 וייסברג נבחר לחבר בהתכתבות של האקדמיה הרוסית למדעים ובשנת 2016 קיבל מעמד של חבר בפועל.
וייסברג השתתף בתכנון מפעלים רבים לעיבוד מחצבים. מפעלים אלו הוקמו ברחבי ברית המועצות ומחוץ לגבולותיה. הוא כתב 266 מאמרים מדעיים ו-6 ספרים בנושא התמחותו. בבעלותו כ-70 פטנטים. הוא היה חבר מערכת של כתבי עת בתחום התמחותו.
על פעילתו לווייברג הוענק עיטור רוסי ופרסים רבים.
וייסברג היה פעיל בקהילה יהודית של העיר. בשנת 2001 הוא יזם הופעה אמנותית מוקדשת לחנוכה שהפכה למסורת.
לילה דה נובילי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 בספטמבר 1916 לוגאנו, שווייץ 
 פטירה:  19 בפברואר 2002 (בגיל 85) פריז, צרפת 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות יפות ברומא 
 תחום יצירה:  עיצוב במה, עיצוב תלבושות 
 
לילה דה נובילי ( איטלקית: Lila De Nobili‏:  3 בספטמבר 1916 – 19 בפברואר 2002) הייתה מעצבת במה, מעצבת תפאורה ומאיירת אופנה יהודיה איטלקית. התפרסמה בשיתוף הפעולה שלה עם מנהלי במה ואופרה מובילים כמו לוקינו ויסקונטי ופרנקו זפירלי, כמו גם עבודתה המוקדמת על איור אופנה במגזין "ווג" הצרפתי.
קורות חיים

לילה דה נובילי נולדה בקסטגנולה (לוגאנו). אביה היה ממשפחה איטלקית ותיקה ואמה, דולה ברטה ורטס, הייתה ממשפחה הונגרית יהודית. דודה היה הצייר ומעצב התלבושות עטור פרסי האקדמיה מרסל ורטש, שצייר את לילה בילדותה.
בשנות השלושים למדה אצל האמן פרוצ'יו פרצו באקדמיה לאמנויות ברומא. אחת התלמידות שלה הייתה מעצבת התלבושות והבמאית, כריסטין אדזארד, שאיתה הייתה לה ידידות ושיתוף פעולה לכל החיים.
היא התיישבה בפריז בשנת 1943, מקום שהיה הבית שלה במשך רוב חייה שם התגוררה עד מותה בשנת 2002, בת 85. פרנקו זפירלי אמר: "היא הייתה המעצבת הגדולה ביותר של סצנות ותלבושות במאה ה-20, המורה של כולנו. בכל פעם שאני מעצב אופרה אני חושבת עליה".
איור

בפריז משנת 1943, החל דה נובילי להכין איורים לאוספי העיצוב של העיתון "הוט קוטור" ומגזינים נוספים, במיוחד ווג הצרפתי. היא גם עשתה איורים להרמס ויצרה פרסומות לבשמים ללוסיין לונג, ויצרה פרסום לאלזה סקיאפראלי, פייר בלמיין ומרסל רושה.
עיצוב במה

היא יצרה תלבושות ליצירות כמו "חשמלית ושמה תשוקה" (1949), לה פטיט לילי (1951), "אנה קרנינה" (1951), "ז'יז'י" (1951), "סיראנו דה ברז'ראק" (1953), "נערת הכפר" (1954), "ארלסיין" (1958), "כרמן" (1959) ועוד.
לקראת הקרנת הבכורה של חשמלית ושמה תשוקה, בעיבודו של ז'אן קוקטו ובכיכובו של ארלי כבלאנש דובואה, עיצבה לילה דה נובילי את ניו אורלינס לוהטת ועגומה.
עיצובי האופרה, הבלט והסרטים של דה נובילי היו בעיקר בסוף שנות החמישים ותחילת שנות ה-60 . היא המשיכה לעבוד עם מלחינים ובמאים כמו לוקינו ויסקונטי על בלט, אופרות והצגות. עם ויסקונטי עבדה בבית האופרה לה סקאלה במילאנו, היא עיצבה תפאורות ותלבושות לאופרות "לה טרוויאטה" (1955).
עיצוב במה > בבריטניה

בסוף שנות החמישים החלה לעבוד בסטרטפורד על האייבון בבריטניה עם פיטר הול. דה נובילי עיצבה שבע קומדיות של שייקספיר ומחזות מאוחרים עבור פיטר הול ברויאל שייקספיר בסטרטפורד ותיאטרון אלדוויץ', לונדון, בסוף שנות החמישים.
בשנות השישים עיצוביה כללו את סימבלין עם פגי אשקרופט (1957) הלילה השנים עשר (1958) חלום ליל קיץ (1958) עם צ'ארלס לאפטון, ונסה רדגרייב ודיאנה ריג. באוקטובר 1965 עיצבה דה נובילי תפאורות ותלבושות להפקה של ה"נשיונל תיאטר" היא עיצבה תלבושות ותפאורות למופעי בלט ואופרות רבות בבית האופרה המלכותי בקובנט גארדן.
סרטים

דה נובילי עיצבה את התלבושות לסרט "צייד המכשפות" (אנ') של ריימונד רוסו (1957) (על פי ארתור מילר) בתסריט של ז'אן-פול סארטר ובכיכובה של סימון סיניורה, ול"אמורס" של מישל בויסרונד. Famous Love Affairs - 1961 עם סימון סיניורה, בריז'יט בארדו ואלן דלון.
הערות שוליים

↑  "MARCEL VERTES, PAINTER, 66, DIES; Won 2 Oscars for Work on 'Moulin Rouge' Movie". The New York Times (באנגלית אמריקאית). 1961-11-01. ISSN 0362-4331. נבדק ב-2021-10-01.
↑  Lila De Nobili. Theatre Dance Cinema / Vittoria Crespi Morbio (באנגלית אמריקאית)
↑  "Lila de Nobili Legendary painter", ww7.spettacolarmente.net
↑  Raymond (1904-1981) Rouleau, Tennessee (1911-1983) Williams, Jean (1889-1963) Cocteau, Paule de (1908-1999) Beaumont, Arletty (1898-1992), Un tramway nommé désir / mise en scène Raymond Rouleau ; adaptation de Jean Cocteau ; d'après la pièce en 3 actes de Tennessee Williams ; traduction française de Paule de Beaumont ; décors de Lila de Nobili ; avec Arletty, Héléna Bossis, Yves Vincent...[et al.], catalogue.bnf.fr, ‏1949
↑  operanorth, Designing Violetta: Lila de Nobili, 1955, Opera North
↑  Obituary: Lila de Nobili, the Guardian, ‏2002-03-02 (באנגלית)
↑  Victoria and Albert Museum, Theatre Costume | de Nobili, Lila | V&A Explore The Collections, Victoria and Albert Museum: Explore the Collections (באנגלית)
↑  Ondine- Frederick Ashton's Ballets, www.frederickashton.org.uk
↑  Ciné-ressources : le catalogue collectif des bibliothèques et archives de cinéma, www.cineressources.net
↑  Susan Hayward, Simone Signoret: The Star as Cultural Sign, A&C Black, 2004-06-22, ISBN 978-0-8264-1394-9. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX5631419  BnF: cb14054253v (data)  GND: 124654657  ICCU: UBOV677825  ISNI: 0000 0001 0873 957X  LCCN: n97858167  RERO: 02-A000048265  RKD: 242290  SNAC: w63n9tk8  SUDOC: 084538147  ULAN: 500337827  VIAF: 16525865   WorldCat (עם VIAF): 16525865
לאיוש ברטה (סופר)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 באוקטובר 1878 קישטפולצה, הונגריה 
 פטירה:  18 באוקטובר 1964 (בגיל 85) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 שם לידה:  Krausz Lajos 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 פרסים והוקרה:  פרס קושוט (1956) 
 
לאיוש ברטה (במקור קראוס, בהונגרית: Barta Lajos; קישטפולצה, 20 באוקטובר 1878 – בודפשט, 18 באוקטובר 1964) היה סופר ועיתונאי יהודי-הונגרי, זוכה פרס קושוט. הדרמות והסיפורים הקצרים שלו מעידים על רגישות חברתית חזקה.
ביוגרפיה

לאיוש ברטה נולד בכפר קטן במשפחה יהודית כבנם של איגנץ קראוס, בעל בית מרזח ושל יוליאנה אייזנר. עולמה של הונגריה הכפרית היווה השראה לסיפוריו הקצרים ולדרמות שלו. הוא למד משפטים בעיר פץ' והחל שם גם את הקריירה שלו כעיתונאי. כתביו הופיעו ב"יומן פץ'" ואחר כץ'עבד במוהאץ', קושיצה ולבסוף בבודפשט כאיש צוות. משנת 1910 הוא היה עמית המגזין "עולם" (Világ), פובליציסט סוציאליסטי רדיקלי, אנטי המלחמתי. הדרמה הראשונה שלו, איכרים, הוצגה בשנת 1911, אך נאסרה לאחר הופעתו השנייה בגלל הנושא שלו: הדרישה לחלוקת אדמות. אין עותקים ששרדו מהדרמה.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הוא לקח על עצמו תפקיד פוליטי ספרותי, היה חבר במנהלת הסופרים, מזכיר האיגוד המקצועי של הסופרים, וערך את העיתון היומי של ועדת העם העממי לחינוך ציבורי בשם "לפיד" (Fáklya) . דרמת התעמולה שלו "מהפכה" הוצגה על ידי שלושה תיאטראות בבודפשט. הוא נכלא בסתיו 1919, היגר לאחר שחרורו והתגורר בברלין, בווינה, בברטיסלבה ובלונדון. הוא עבד בתיאטרון של ארווין פיסקטור בברלין, כתב דרמה לפתיחת התיאטרון (Russlands Tag), ואחר כך ערך את "המילה החדשה" בברטיסלבה (1929–1933) ושיתף פעולה עם צעירים מתנועת המגל בצ'כוסלובקיה. הוא לקח חלק בתנועה הקומוניסטית הבלתי חוקית, כתב בעיתוני שמאל בשפה ההונגרית והפיץ את הרעיונות מעבר לגבולות, בעיקר בדרם סלובקיה שהייתה לפני מלחמת העולם הראשונה "הונגריה העליונה" ובטרנסילבניה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא היגר ללונדון, שם פעל לתעמולה אנטי-פשיסטית במועדון ההונגרי המקומי.
לאחר שהיגר למשך 27 שנה, חזר להונגריה בשנת 1946, וקרא לעבור למשטר קומוניסטי.
הנצחה

במלאת 100 שנה להולדתו, הונחו זרים על קברו כ"האישיות המצטיינת של תנועת העבודה".
כתביו (מבחר) > דרמה

מספר הצגות הבכורה של מחזותיו שנרשמו במאגר התיאטרון : 41 .
שכרות אביב (1912), שהוצגה על ידי הבמה החדשה;
אהבה (1914), הוצג בבכורה בתיאטרון הקומדיה של בודפשט ב-8 באפריל 1916;
הבית האפל (1918), הופעה גם בתיאטרון הקומדיה, 27 באפריל 1919;
מְעַרבּוֹלֶת. לְשַׂחֵק ; פאלאס, בודפשט, 1919
מהפכה (1919), הצגה תיאטרון לאומי של בודפשט, תיאטרון הונגרי, תיאטרון הקומדיה)
שיכרון אביב ודרמות אחרות ; 1931 (עבודות נבחרות של לאיוש ברטה)
פילווקס. תמונת במה של פרנץ קרינתי / צרפת המסכנה שלך! מחזה מאת לאגיוש רטה. בעקבות חשבונו של מופאסנט ; תרבות, בודפשט, 1948 (הספרייה ההונגרית החדשה)
אהבה והצגות אחרות. (1955, 1964)
כתביו (מבחר) > פרוזה

נובלות. פץ', (1901)
לבבות פשוטים: סיפורים קצרים. (1915)
התפשטות המילה: סיפורים קצרים. (1916)
פני החיים: סיפורים קצרים. (1917)
צינזרי וצינזירה; לגראדי, בודפשט, 1917
בהתחלה הייתה המילה. . . ; טלטוס, בודפשט, 1918
העולם השקוע: סיפורים קצרים. (1918)
עבר: רומן. וינה, (1920)
בשם הספרות; 1930
האצבע האפלה: רומן. (ברטיסלבה, 1928; הופיע בשם "מפעל" בבודפשט, 1947
האיש הירוק. רומנים 1930,
נפֶשׁ סיפורים קצרים ; 1931 (יצירות נבחרות של לאיוש ברטה)
מפעל. רוֹמן ; 1947
המדינה של אתמול ; 1949
העולם ההונגרי. סיפורת, 1953
חמישה בשלג: סיפורים נבחרים. (1960, 1978)
צללים על הגשר. סיפורת. 1970
טרגדיות בחצר האחורית. בוקרשט, 1974
פרסים

פרס קושוט (1956)
ראו גם

לקסיקון ספרותי הונגרי חדש . ISBN 963-05-6805-5
תולדות הספרות ההונגרית. כרך 5. מיקלוש סבולצ'י. בודפשט: 1963,עמודים 492–496
לקסיקון ביוגרפי הונגרי
הערות ביוגרפיות . תולדות הספרות ההונגרית . 1945–1975. בודפשט: 1990
מאגר נתוני תיאטרון. המוזיאון הלאומי והמכון להיסטוריה של התיאטרון
לקסיקון יהודי הונגריה. 1929. לאיוש ברטה
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a siklósi izraelita hitközség születési akv. 25/1878. folyószáma alatt".
↑  Erwin Piscator, Friedrich Max (1893-1966) német avantgárd színházi rendező, 1933-tól emigrációba kényszerült.
↑  Népszabadság, 1978. október 21., szombat
↑  2011. július 18-i lekérdezés
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300547405171  BnF: cb11445209p (data)  GND: 1186321407  ISNI: 0000 0000 7912 0099  NKC: jn19990000472  SUDOC: 094313784  VIAF: 83989694   WorldCat (עם VIAF): 83989694
ליליאן ווסטקוט הייל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 בדצמבר 1880 ברידג'פורט, ארצות הברית 
 פטירה:  3 בנובמבר 1963 (בגיל 82) סיינט פול, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  בית הספר של המוזאון לאומנויות יפות בבוסטון  Shinnecock Hills summer school 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אימפרסיוניזם 
 
ליליאן ווסטקוט הייל (באנגלית: Lilian Westcott Hale;‏ 7 בדצמבר 1880 - 3 בנובמבר 1963) הייתה ציירת אימפרסיוניסטית אמריקאית.