stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עבדות ביוון העתיקה
דמוגרפיה > אוכלוסייה

מספר העבדים שהיו ביוון העתיקה אינו ידוע, מאחר שלא נעשה כל סקר או מדגם.
אין מחלוקת כי דווקא באתונה הדמוקרטית היה מספר העבדים הגדול ביותר. ככל הנראה במאה החמישית לפנה"ס היו באתונה כ-80,000 עבדים- היינו, בממוצע, שלושה או ארבעה עבדים לכל בית אב.
במהלך המאה החמישית, תוקידידס מתאר בריחה של 20,000 עבדים במהלך מלחמת דקליה (מרבית העבדים היו אומנים שעסקו ביצור מוצרים מסחריים), ואינו מוצא בכך דבר יוצא דופן. מכך ניתן ללמוד כי מספר העבדים היה גדול בהרבה.
ההערכה הזהירה ביותר (הנמוכה ביותר) של מספר העבדים בתקופת דמוסתנס מניחה כי היו באתונה כ-20,000 עבדים - היינו עבד אחד לכל בית אב.
בין השנים 317 לפנה"ס ו-307 לפנה"ס (תקופת שלטונו של דמטריוס פאלריוס) נערך סקר של מספר התושבים באטיקה ונספרו 21,000 אזרחים, 10,000 מטויקים (תושב זר ללא זכיות אזרח) ו-400,000 עבדים.
על פי הספרות ששרדה, כל בית אב ביוון העתיקה החזיק לפחות עבד אחד. על פי אריסטופאנס במחזהו "פלוטוס", אפילו החקלאים העניים ביותר החזיקו מספר עבדים. אריסטו בספרו "פוליטיקה" מגדיר בית אב כיחידה הכוללת אזרחים חופשיים ועבדים. למרות ששיעור העבדים ביוון היה גבוה כאמור לעיל, הוא מועט בייחס למספר העבדים שהיו בערים באימפריה הרומית.
תוקידידס ציין כי מבחינת צפיפות האוכלוסין, מספר העבדים באי כיוס היה הרב ביותר.
דמוגרפיה > השגת עבדים

ארבעת המקורות העיקריים להשגת עבדים היו: מלחמה, שוד ימי, חטיפות וסחר בינלאומי.
דמוגרפיה > השגת עבדים > מלחמה

בהתאם לדיני המלחמה של התקופה העתיקה - המנצח במלחמה הפך לשליט ולבעלים של המובסים - בין אם לחמו באופן פעיל ובין אם לאו. הצד המפסיד במלחמה שועבד על ידי המנצח. תוקידידס מספר כי 7,000 תושבי הכפר היקארא בסיציליה נלקחו כשבויי מלחמה על ידי ניקיאס ונמכרו לכפר הסמוך קטניה עבור 120 כיכרות. בשנת 348 לפנה"ס תושבי אולינתוס נמכרו לעבדות, ובשנת 335 לפנה"ס תושבי תבי נמכרו לעבדות על ידי אלכסנדר מוקדון.
על אף שהיה זה נוהג מקובל, האזרחים החופשיים התנגדו לרוב למכירת ערים שלמות לעבדות, וידוע על מספר גנרלים  שסירבו למכור את המובסים לעבדות, לדוגמה המצביא הספרטני אגסילאוס השני, לדברי פלוטרכוס בספרו "חיי אגסילאוס", וכן קליקרטידאס, כאמור בספרו של קסנופון "הלניקה".
מספר ערים אסרו את המנהג, והערים מילט וקנוסוס במאה השלישית לפנה"ס חתמו על אמנה לפיה התחייבו שלא למכור אף תושב חופשי אחת של השנייה.
מנהג שהיה קיים היה פדיון כל אזרחי עיר שנשבתה ונמכרה לעבדות. כך לדוגמה, קסנדר פדה בשנת 316 לפנה"ס את כל תושבי תבי.
דמוגרפיה > השגת עבדים > שוד ימי

שוד ימי וחטיפות יבשתיות שמשו מקור שופע וקבוע לעבדים.
שודדי הים נהגו לחטוף נוסעים של ספינות ומלחים ולדרוש עבורם כופר נפש, בהתאם לעושרו של כל חטוף. במידה ולא ניתן הכופר, נמכרו החטופים לסוחרי עבדים.
לדברי תוקידידס, אזורים מסוימים התפרנסו מסחר זה, לדוגמה תושבי אקרנאניה שבמערב יוון וכן אזור אסיה הקטנה. בתקופה ההלניסטית, אזור קיליקיה הפך אף הוא למוקד של שוד ימי וחטיפות.
התעצמות וההתפשטות של האימפריה הרומית הביאו לגידול בביקוש לעבדים ולגידול בהיקף השוד הימי, ואולם, החל מהמאה הראשונה לפנה"ס החלו השלטונות הרומיים לנסות ולהפסיק את השוד הימי והחטיפות. הביקוש לעבדים בתקופה זו סופק על ידי שבויי מלחמות.
דמוגרפיה > השגת עבדים > סחר בינלאומי

מקור נוסף להשגת עבדים היה הסחר עם עמים ברבריים שכנים: התראקים, סקיתים, קפדוקיאנים ופאפלאגוניאנים. סוחרי עבדים תפסו תושבי כפרים ושבטים סמוכים ומכרו אותם לעבדות לסוחרים יווניים. אפסוס שבאזור ביזנטיון וטאנייס שבשפך נהר הדון היוו מרכזים עיקריים לסחר עבדים. הרודוטוס מציין שהברברים נהגו למכור את ילדיהם לעבדות. מחירו של עבד בתקופה הקלאסית היה כ-200 דרכמות.
דמוגרפיה > גידול טבעי

תופעה שטרם הוסברה היא היעדר הגידול הטבעי של העבדים. מובן שבמכרות וביחידות הצבא מרבית העבדים היו גברים, ובבתים מרבית העבדים היו נשים (שפחות), אולם בהנחה שמצב העבדים שעבדו בחקלאות היה דומה לעבדים במדינות הדרום של ארצות הברית, הרי שמספרם היה צריך לגדול. קסנופון, בספרו "הכלכלן", המליץ לבעלי העבדים להלין עבדים ושפחות בנפרד - על מנת למנוע ריבוי טבעי של עבדים.
הסיבה למניעת גידול הטבעי היה הרצון לחסוך בעלויות גידול ילדי העבדים, ובהנחה שזול יותר היה לרכוש עבד מאשר לגדל אחד.
עבדים שנולדו בבתי אדונם שימשו כסוג מיוחד של עבדים - ולמעשה היוו אומנים של ילדי האדונים, וסמכו עליהם בגידול הילדים ולקיחתם לבית הספר.
מעמד העבדים

מוזס פינלי הציע מספר דרגות שונות של חופש בהתאם לסוגים שונים של זכויות:
זכות לקניין;
סמכות על עבד אחר;
סמכות להעניש אחרים;
זכויות משפטיות (זכויות לטעון משפטית);
זכויות להקים משפחה (להינשא ולהוריש);
זכויות תנועה;
זכויות וחובות דתיות;
זכויות וחובות צבאיות.
מעמד העבדים > עבדות באתונה

לעבדים באתונה לא היו זכויות משפטיות. אדם חופשי העובר עבירה יענש בתשלום קנס בעוד שעבד יולקה. היחס היה, ככל הנראה, הצלפה אחת לכל דרכמא. עדות של עבד בבית המשפט לא הייתה קבילה, אלא אם הושגה בעינויים של העד. העבד עצמו לא היה מוגן שלעצמו, והיווה קניין אדונו בכך שאם העבד נפגע, קיבל אדונו את הפיצויים. עבד שאדונו התעלל בו לא יכול היה לעשות דבר, אולם אזרחים חופשיים אחרים יכלו לפתוח בהליכים כנגד אותו אדון, לא בשל טובת העבד, אלא כדי למנוע אכזריות מיותרת של האזרח - כך גם נאסרה רציחת עבד - מטעמים של מניעת בזבוז ולא מטעמי הגנה על העבד, והאדון הרוצח את עבדו היה נענש לכל היותר בהגליה (העונש על גרימת מוות ברשלנות), ולא בעונש על רצח (עונש מוות).
קודם לתקופת סולון, היה נהוג באתונה למכור לעבדות אדם שלא עמד בתשלום חובותיו, או לשעבד את החייב לנושהו. העבד שוחרר בתום תשלום חובו (בדומה להסדר המופיע בספר דברים ט"ו, 12 - 17). שעבוד זה הוסדר בחקיקה בתקופת דרקון.
מנהג זה נאסר בתקופת סולון, עם ההחלטה על הסייסכתיאה (σεισάχθεια) - שמיטת החובות, והאיסור על מכירת אתונאים חופשיים אפילו ביוזמתם וברצונם.
מעמד העבדים > עבדות בגורטין

בגורטין התגלה על גבי אבן מהמאה השישית לפנה"ס קודקס של חוקים המתייחסים לעבדים. על פי כללים אלה, ילדי עבדים שייכים לאדוניהם, האדון קיבל פיצוי בשל פגיעה בעבד, והעבד נענש בכפל הקנס שניתן לאדם חופשי בגין אותה עבירה. בהתאם, העונש בגין עבירה כנגד עבד היה מחצית מהעונש הניתן בפגיעה באדם חופשי, כך לדוגמה העונש בגין אונס של אישה חופשית על ידי עבד היה קנס של 200 סטאטרים, בעוד שבגין אונס שפחה על ידי עבד אחר היה קנס של אובולוס אחד. יחד עם זאת, קודקס זה נחשב למתקדם ביותר ביוון בכך שהרשה לעבדים להיות בעלים של רכוש - ואף בעלים של בתים ובקר, ואלה יכלו להוריש רכוש זה לילדיהם.
מעמד העבדים > שחרור עבדים

נוהג של שחרור עבדים היה קיים בכיוס כבר במאה השישית לפנה"ס אולם ככל הנראה נוהג זה היה קיים ביוון עוד קודם לכן. די היה בכך שהבעלים שחרר את העבד בפני אזרחים חופשיים במקום ציבורי כדי להעניק לעבד את חירותו. מקום מקובל לשחרור העבדים היה בתיאטראות שהיו ממוקמות בערי יוון העתיקה, או בפני מותב של בית דין. מנהג זה של שחרור העבדים נאסר באתונה על מנת למנוע אי בהירות משפטית. 
החל מהמאה הרביעית לפנה"ס מנהג שחרור העבדים נעשה נפוץ יותר ויותר כפי שמעידים לוחות אבן שהתגלו בדלפי ובדודונה בהם מתואר שחרור העבד מעבדותו. בדרך כלל שחרור העבד נעשה ביוזמת האדון, והעבד, לרוב, נדרש לשלם את מחיר עלותו של עבד חדש - עלות ששילם בחסכונותיו או באמצעות הלוואה (אראנוס - ἔρανος) שלקח מחבר או מאדונו. לרוב שחרור העבד היה במסגרת פעילות דתית - והעבד "נמכר" לאחד האלים (לרוב אפולון) - כאשר המקדש קיבל חלק מהתשלום ששילם העבד.
שחרור העבד יכל להיות מוחלט או חלקי, והעבד המשוחרר היה מוגן משעבוד מחדש על ידי יורשיו של אדונו.
עבד משוחרר קיבל מספר זכויות אולם לא היו לו זכויות של אדם חופשי (כאמור בספרו של אפלטון - "החוקים"), לדוגמה, נאסר על עבד משוחרר להיות עשיר יותר מהאדון ששחרר אותו.
תנאי המחיה של העבדים

לא ידועים כיום פרטים רבים על תנאי המחיה של העבדים ביוון העתיקה. קסנופון, בספרו כלכלה הציע להתייחס לעבדים כאל בקר - היינו להעניש על אי ציות ולתת פרסים בגין התנהגות טובה. אריסטו הציע בספרו פוליטיקה שהיחס לעבדים יהא כאל יחס לילדים.
הספרות היוונית מזכירה מקרים רבים בהם הולקו העבדים, על מנת לשפר את ביצועי עבודתם. בתחילת מחזהו של אריסטופאנס "הפרשים" מתלוננים שני העבדים כי הם מוכים בלי סיבה.
תנאי המחיה של העבדים השתנו בהתאם למעמדם. עבדים במיכרות חיו בתנאים גרועים מעבדי הערים אשר יכלו, תמורת תשלום לאדונם (אפופורה - ἀποφορά) להתגורר שלא בבית אדונם, וכך יכלו לעבוד בעבודה חלקית לאחר שעות עבודתם ולחסוך כסף על מנת לרכוש את חירותם.
באתונה נאסר על הלקאת עבדים, וזאת ככל הנראה הסיבה ש-20,000 עבדי העיר לא ברחו ממנה בסוף המלחמה הפלופונסית. ככל הנראה מדובר היה בעבדים שהם אמנים, אשר יכלו להחזיק קניין ולהרוויח כסף מעבודות נוספות.
השקפות על העבדות > השקפות על העבדות בתקופה העתיקה

בעולם העתיק ראו את העבדות כמובן מאליו. אמנם נשמעו טענות ספציפיות בדבר עבדים מסוימים ששועבדו שלא כדין, אולם עצם מושג העבדות לא היה נתון לספקות. הומרוס והכותבים הפרה קלאסיים ראו בעבדות תוצאה בלתי נמנעת של מלחמה. הרקליטוס אמר כי "המלחמה היא האב של הכל, המלך של הכל, ההופך חלק לעבדים, ומשחרר אחרים".
בתקופה הקלאסית נוצר הרעיון של "עבדות טבעית". אייסכילוס כותב במחזהו "הפרסים" שהיוונים רואים עצמם כאנשים חופשיים, לעומת אאוריפידס המציין במחזה "הלנה" כי "הפרסים כולם הם עבדים למעט אדם אחד (הכוונה למלך הפרסי)".

היפוקרטס טען בסוף המאה החמישית לפנה"ס כי האקלים של אנטוליה שהוא אקלים נוח יותר מביא לכך שאנשי אנטוליה כנועים יותר, בעוד שהאקלים היווני הקשה יותר יוצר אנשים חופשיים. אריסטו בספרו "פוליטיקה" מרחיב רעיון זה של "עבדות טבעית" ומציין כי יש אנשים שהם מטבעם אדונים ויש אנשים שהם מטבעם עבדים.
אפלטון עצמו, שנמכר לעבדות ושוחרר על ידי חבריו, מתנגד נחרצות לעבדות.
הסופיסטים טענו כי כל בני האדם, בין יוונים ובין ברברים הם אותו הגזע, ולכן יש עבדים שיש להם נפש של אדם חופשי ולהפך.
גם בהשקפות היווניות על אוטופיה לא יכלו היוונים לדמיין עולם בלי עבדות. בעוד שהיו מחזות יווניים בהם הוצבו נשים בעמדת כוח (כגון ליזיסטרטה ונשים באספת העם) לא היו מחזות בהם שלטו העבדים או לא היו עבדים. אריסטו אמר שלא היה צורך בעבדים אילו הכלים יכלו לעבוד לבד: כלומר המצב היחיד בו יכל יווני עתיק לתאר חברה ללא עבדים הוא כשאין לאנשים צורך לעבוד כלל, כמו בתור הזהב המיתולוגי.
השקפות על העבדות > השקפות מודרניות על העבדות ביוון העתיקה

הדיון בעבדות ביוון העתיקה התפתח בתקופה המודרנית לאור ההשקפות השונות על העבדות המודרנית. הנרי מלון פרסם בשנת 1847 את הספר "ההיסטוריה של העבדות בעת העתיקה" כחלק מטענותיו למען ביטול העבדות במושבות האימפריה הצרפתית.
בעוד שהתאוריות המתבססות על קרל מרקס טענו כי העבדות היוותה הבסיס לדמוקרטיה האתונאית, אדוארד מאייר בספרו "עבדי העולם העתיק" משנת 1898 טען כי העבדות הייתה ממניעים חברתיים וחוקיים ולא נבעה ממניעים כלכליים.
המלומדים עדיין חלוקים אם יוון הייתה "מדינת עבדות" במשמעות המודרנית של מושג זה, או "מדינת מעמדות" (בדומה למעמדות שהיו בהודו קודם לכיבוש הבריטי).
ראו גם

עבדות
לקריאה נוספת

"חיי יום יום ביוון" - מאת רוברט פלאסלייר הוצאת עם הספר (1967), (עמודים 47-28)
P. Brûlé et J. Oulhen (dir.), Esclavage, guerre, économie en Grèce ancienne. Hommages à Yvon Garlan, Presses universitaires de Rennes, "History" collection, 1997. ISBN 2-86847-289-3
ספריו של מוזס פינלי:
The Ancient Economy, University of California Press, 1999 (1st edn. 1970) ISBN 0-520-21946-5
Ancient Slavery & Modern Ideology, Markus Wiener, 1998 (1st edn. 1980) ISBN 1-55876-171-3
Slavery in Classical Antiquity. Views and Controversies, Heffer, Cambridge, 1960
Yvon Garlan, Slavery in Ancient Greece, Cornell Univ Press, 1988 (1st edn. 1982) ISBN 0-8014-1841-0
Peter Garnsey, Ideas of Slavery from Aristotle to Augustine, Cambridge University Press, 1996. ISBN 0-521-57433-1
Thomas Wiedemann, Greek and Roman Slavery, Routledge, London, 1989 (1st edn. 1981). ISBN 0-415-02972-4
הערות שוליים

↑  Lauffer, Die Bewerkssklaven von Laureion, Abhandlungen n° 12, 1956, pp. 904
↑  A. H. M. Jones, Athenian Democracy, Oxford, Blackwell, 1957, pp. 76–79.
↑  Cf. H. A. Ormerod, Piracy in the Ancient World, Liverpool University Press, 1924; P. Brûlé, La Piraterie crétoise hellénistique, Belles Lettres, 1978; V. Gabrielsen, "La piraterie et le commerce des esclaves", in E. Erskine (ed.), Le monde hellénistique. Espaces, sociétés, cultures 323-31 av. J.-C., Presses Universitaires de Rennes, 2004, 495-511.
↑  John K. Davies, The Cambridge Economic History of the Greco-Roman World (edited by Walter Scheidel, Ian Morris, Richard Saller, Cambridge University Press, 2008 p 349
↑  The Economist, IX; trans H. G. Dakyns from 
 16 May 06
| תרבות יוון העתיקה |
| --- | --- | --- |
| תרבות יוון העתיקה | מיתולוגיה • אמנות • פיסול • קדרות • הומוסקסואליות • זנות • חקלאות • כלכלה • מטבח • משפט • עבדות  • פדרסטיה • רפואה • מלחמה |  |
| פילוסופיה ביוון העתיקה | פיתגורס • הרקליטוס • פארמנידס  • פרוטגורס • אמפדוקלס • דמוקריטוס • סוקרטס • אפלטון • אריסטו • זנון מכתיון • אפיקורוס |  |
| מתמטיקה | ארכימדס • אוקלידס • תאלס • פיתגורס • דיופנטוס • ארטוסתנס • תלמי |  |
| ספרות | הומרוס • האיליאדה • האודיסאה • הסיודוס • פינדארוס • הרודוטוס • תוקידידס • קסנופון • פוליביוס |  |
| תיאטרון | אייסכילוס • סופוקלס • אוריפידס • אריסטופאנס • מושגים |  |
| ספורט | המשחקים האולימפיים • תרבות הגוף • המשחקים הפיתיים • המשחקים האיסתמיים • המשחקים הנמאיים • המשחקים הפאן-אתנאיים • גימנסיון |  |
| אדריכלות | מקדש יווני • הסדרים הקלאסיים • הפרתנון • מקדש ארטמיס • אקרופוליס • האגורה • מקדש זאוס באולימפיה • מקדש הפייסטוס • מקדש ארטמיס |  |
פורטל יוון העתיקה
| עבדות |
| --- | --- | --- |
| עבדות מודרנית | סחר בבני אדם • שימוש צבאי בילדים ובנערים • גיוס חובה • סחר בילדים •  סחר במין • תיירות מין • עבדות מין • חטיפת נשים • עבדות חוב בדרום מזרח אסיה |  |
| היסטוריה | צמיתות • שוק עבדים • תמיכה בעבדות • עבדות בתנ"ך • עבד עברי • ביוון העתיקה • ברומא העתיקה • ספינת עבדים •  עבדות בסין • עבדות ברוסיה • עבדות באימפריה העות'מאנית • סחר העבדים הערבי • עבדות באסלאם • עבדות באפריקה • סחר העבדים האטלנטי • עבדות בברזיל • עבדות בקובה • עבדות בארצות הברית • מדינת קונגו החופשית |  |
| התנגדות לעבדות | התנועה לביטול העבדות • ציר זמן של ביטול העבדות והצמיתות• חוק סחר העבדים 1807 • מרד העבדים בהאיטי • מסילת הרכבת המחתרתית • חוק העבד הנמלט 1850 • מלחמת האזרחים האמריקנית • התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית • ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם • האגודה לביטול סחר העבדים |  |
| עבדות בתרבות | אוהל הדוד תום • שורשים • הרפתקאותיו של האקלברי פין • 12 שנים של עבדות |  |
מרבית העבדים הועסקו בחקלאות, המוזיאון הבריטי, לונדון.
עבד אתיופי מאלף סוס, המוזיאון הארכאולוגי הלאומי של אתונה.
אסטלה המתארת שני ילדים והעבד המשמש להם כאומן - שנהרגו ברעידת אדמה, ניקומדיה, המאה הראשונה לפנה"ס, מוזיאון הלובר.
לאוטרופורוס - עבד צעיר (מימין) נושא את המגן של אדונו,  380—370 לפנה"ס, המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה של אתונה.
עבד כושי שידיו קשורות, מצרים בתקופת בית תלמאי, מוזיאון הלובר.
עבד היישוב על מזבח, מביט בארנק אותו הוא עומד לגנוב - הצגה בתיאטרון יווני 400–375 לפנה"ס, מוזיאון הלובר.
מסיכת תיאטרון יווני המייצגת עבד בקומדיה יוונית, המאה השנייה לפנה"ס, המוזיאון הארכאולוגי הלאומי של אתונה.
לנגפוס לייב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1910 ורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1944 (בגיל 34 בערך) אושוויץ, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  גרמניה 
 תקופת הפעילות:  ?–1944 
 
לנגפוס לייב (בפולנית: Leib Langfus וכן Leyb Langfus; ‏1910, ורשה – 1944, אושוויץ) היה יהודי פולני, רב ודיין בעיר המחוז מקוב מזובייצקי. במלחמת העולם השנייה נשלח למחנה ריכוז והשמדה והועבר לאושוויץ בירקנאו, שם נרצח. לקח חלק מרכזי במרד הזונדרקומנדו.
חיים אישיים

לנגפוס נולד בורשה, פולין בשנת 1910. הוא למד בישיבת צוזמיר ונשא לאישה את מרת דבורה, בתו של הדיין שמואל יוסף רוזנטל ממאקוב מאזובייק. לאחר מות חותנו מונה לייב לדיין העיר במקומו. נולד להם בן אחד ששמו שמואל.
במחנה ההשמדה אושוויץ

ב 18 בנובמבר 1942 גורשה משפחת לנגפוס, יחד עם כל האוכלוסייה היהודית של מאקוב לגיטו מלאווה. ב 10 בדצמבר של אותה שנה, נשלחו משם למחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ. לפי יחיאל גרנטשטיין, כבר למן ההתחלה טען לנגפוס כי אין להאמין לגרמנים ויש להתנגד להם כי הם רוצים להכחיד את היהודים. בטרנספורט זה היו 2300 יהודים, מהם נלקחו לחיי שעבוד 523 אנשים. לנגפוס היה חלק מקבוצה של 70 גברים בריאים, וחזקים בגופם שהועברו לזונדרקומנדו. בתפקידו כזונדרקומנדו, לנגפוס לא התעסק בשריפת הגופות אלא בחיטוי והתקנת שיער הנשים למשלוח בגרמניה. היתר נשלחו ישירות לתאי הגז, בהם גם אשתו של ר' לנגפוס, ובנם היחיד.
במחנה ההשמדה אושוויץ > מקור יומני הזונדרקומנדו

עבודה רבה ומאומצת נדרשה כדי לנסות ולשחזר את סדר הדפים, ובמקומות אחרים עדיין ניתן לחוש בחוסר רציפותו של הטקסט. סך הכל העמודים שהכניס מארק לספרו הוא 94. תחילה מתאר לוונטל את הנסיעה למחנה ואת ההלם הראשוני לנוכח המפגש עם המוות. אחר-כך הוא מתאר את האווירה שבה חיים אנשי הזונדרקומנדו וממשיך בסקירה ארוכה בהתפתחות רעיון המרד, גיבוש והמחתרת בשלביה השונים, מנהיגיה, הקאפו קמינסקי, שסייעו למורדים והמגע עם המחתרת הלא יהודית, ב 7 באוקטובר 1944, יום המרד, שהה ;לוונטל בקרמטוריום מס' 3 ולא נכח במקום ההתקוממות; לכן דיווחיו לגבי מאורעות אותו יום אינם מדויקים ביותר. ואולם מבחינת התייחסותו והערכתו האישית לגבי המתרחש נודעת לדברים חשיבות רבה, כמובן. המסמך חתום והתאריך הרשום בסופו הוא 10 באוקטובר 1944. את היומן הקדיש לוונטל לחבריו מן המחתרת -- יוסף ורשוובסקי :(Warszawski), זלמן גרדובסקי, לנגפוס, אייזיק קולניאק (Kolniak), יוסף דרווינסקי (Derewinski), לנגפוס ויעקב הנדלסמן (Handelsman). שנה לפני שנמצא כתב-היד הנזכר התגלה כתב היד אחר של לוונטל, שכלל יומן מלודז' ועוד רשימה קצרה מפרי עטו. הוא כותב כי חש חובה לדאוג לשימורו של היומן שהגיע לידיו ומציין כי בשטח הקרמטוריום מצויים כתבי יד נוספים, אשר בעתיד ודאי יעניינו חוקרים רבים, ומוסיף כי על הקוראים לדעת שאין הכתוב משקף את האמת במלואה, שכן המציאות שבה הם חיו הייתה נוראה הרכה יותר. עוד מעלה הוא על נס את המרד שהיה בוורשה ושואל שוב מדוע לא נהגו כך גם יתר הנידונים למוות.
יומנו של לייב לנגפוס

ב-1952 התגלה בשטח קרמטוריום מס' 3 כתב-יד החתום באותיות "איר"א". כתב-היד מכיל רשימות שעניינן התקופה שבין 1943 ל-26 בנובמבר 1944. בחלק אחד של היומן תיאורים מפורטים של התרחשויות אשר הכותב נכח בהן ושמצא לנכון להעלותן על הכתב. רוב הדברים כתובים בצורת דו"ח עיתונאי כמעט, אך מדי פעם בפעם לא יכול הכותב להתאפק והוסיף גם הערכות משלו. חלק אחר של היומן הינו גביית-עדות מאדם שהצליח לברוח מבלז'ץ (Belzec) ובסופו של דבר הגיע לבירקנאו.
בעקבות מחקר שהחל לערוך מארק ואשר המשיכה אשתו, הסתבר כי כותב היומן הוא מי שכונה בפי האסירים "דער מאקאווער דיין", דהיינו לנגפוס, הדיין ממאקוב-מאזובייצקי (Makow Mazowiecki). על פי השוואות כתבי-היד משייכים לכותב זה עוד שלושה מסמכים נוספים - שני דוחות על הוצאות להורג, האחד של 600 ילדים, ודו"ח אחד על הוצאה להורג של 3,000 נשים. באותו דו"ח מצויה גם עדות, ורשימה מספרית בפולנית, של אסירים שהושמדו בגז בימים 24-9 באוקטובר 944ו במשרפות מס' 2, 4, ו-5. מיד אחרי המלחמה נמצא באותו מקום מסמך נוסף, אשר נלקח משם והוחזר למוזיאון אושוויץ רק ב-1970. מסמך זה מכיל מספר רשימות של אותו כותב. המסמך אינו חתום, אך כותרו, "דער גירוש" (הגירוש), אזכור שמו, "לייב", בפי אשתו, ומקום ההתרחשויות - מאקוב, מעידים שמדובר בדיין לנגפוס. הרשימות מכילות את סיפור חיסולו של גטו מאקוב מאזובייצקי ב-18.11.42, המעבר למלאווה, הנסיעה ברכבת לאושוויץ וההגעה לבירקנאו. מתוך רשימות אלה נודע לקורא כי לכותב אשה ובן, בפרק הראשון מתאר הכותב את התחושה בבית ערב הגירוש, אך מכאן ואילך הוא עובר לתיאור המאורעות כצופה מן הצד, רק בתיאור הסלקציה בהגיעם לאושוויץ הוא חוזר ומזכיר את משפחתו במשפט אחד. לנגפוס שנולד בוורשה ולמד בישיבת צוזמיר. באמצע שנות ה-30 נשא לאשה את בתו של הדיין שמואל יוסף רוזנטל ממאקוב-מאזובייצק. אחרי פטירתו של הדיין בא במקומו לנגפוס, ולאחר שנמלט רב העיר לוורשה, עם הפלישה הגרמנית, מילא גם את מקומו, על פי עדות חברו ב"יודנראט". בנובמבר 1942 פונו יהודי מאקוב-מאזובייצקי למלאווה (Malwa), ומשם, בתחילת דצמבר, לאושוויץ (באותו זמן הגיע לשם גם לוונטל). יחד עם לנגפוס גורשו גם אשתו ובנו, שנלקחו מיד עם בואם לתאי הגזים בעוד לנגפוס עצמו נבחר לזונדרקומנדו. לוונטל תיאר את הדיין כאדם אינטליגנטי ונעים הליכות, אך התקשה להבין את דבקותו בקבלת הדין האלוהי.
התיעוד התבסס על שלוש מקורות: יומנים ורשימות, כתובים ביידיש, של שלושה אנשי זונדרקומנדו, שהיו פעילים גם במחתרת - גרדובסקי (גרדובסקי, ביידיש Gradowski), לוונטל (לוונטל ביידיש Levental) ולנגפוס (לנגפוס, ביידיש Langfus). השלושה כתבו את קורותיהם ולפני הוצאתם להורג קברו את רשימותיהם, מתוך תקווה ואמונה כי בעתיד יתגלו וישמשו מקור למחקר להיסטוריונים בחיפושיהם אחר האמת ביחס למה שהתרחש במחנה בכלל, ובזונדרקומנדו בפרט. למעט מחקרו של מארק, עד כה לא בוצע מחקר משמעותי על מקורות אלה.
הערות שוליים

1 2  גדעון גרייף, איתמר לוין, מרד באושוויץ הזונדרקומנדו בתאי הגזים 7 באוקטובר 1944, ראשון לציון: למשכל הוצאה לאור, 2017, עמ' עמוד 98
1 2  מקדשי השם: אנציקלופדיה - יחיאל גרנטשטיין, באתר www.yadvashem.org
↑  נתן כהן, יומנים של אנשי הזונדרקומנדו מאושוויץ, ירושלים: ירושלים : יד ושם רשות הזיכרון לשואה ולגבורה;, תש"יז, עמ' עמוד 189
1 2  גדעון גרייף, איתמר לוין, מרד באשוויץ הזונדרקומנדו בתאי הגזים 7 באוקטובר 1944, ראשון לציון: למשכל הוצאה לאור, 2017, עמ' עמוד 40
1 2  גדעון גרייף, איתמר לוין, מרד באשוויץ הזונדרקומנדו בתאי הגזים 7 באוקטובר 1944, ראשון לציון: למשכל הוצאה לאור, 2017, עמ' עמוד 57
↑  גדעון גרייף, איתמר לוין, מרד באושוויץ הזונדרקומנדו בתאי הגזים 7 באוקטובר 1944, ראשון לציון: למשכל הוצאה לאור, 2017, עמ' עמוד 151
↑  נתן כהן, יומנים של אנשי הזונדרקומנדו מאושוויץ, ירושלים: ירושלים : יד ושם רשות הזיכרון לשואה ולגבורה;, תש"יז, עמ' עמ' 196-195.
↑  גדעון גרייף, איתמר לוין, מרד באושוויץ הזונדרקומנדו בתאי הגזים 7 באוקטובר 1944, ראשון לציון: למשכל הוצאה לאור, 2017, עמ' עמוד 40
↑   Anatomy of the Auschwitz Death Camp edited by Yisrael Gutman, Michael Berenbaum, P. 527
↑  נתן כהן, יומנים של אנשי הזונדרקומנדו מאושוויץ, ירושלים: ירושלים: יד ושם רשות הזיכרון לשואה ולגבורה, תש"יז, עמ' עמוד 195 - 197
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810549905105606  GND: 124727808  VIAF: 8392152381808101950008   WorldCat (עם VIAF): 8392152381808101950008
קערת ליל הסדר

מנהג אחד של סידור קערת הסדר (עם כיוון השעון, מהשעה שתים עשרה): כרפס, מרור, חזרת, זרוע, חרוסת, ביצה.
המרור והחזרת מכונים יחד "מרורים". הזרוע והביצה הם "שני תבשילין".
קערת ליל הסדר (גם קערת הסדר או קערת פסח) היא צלחת מסורתית שאותה נוהגים להניח על השולחן בליל הסדר. לרוב, בצלחת מונחים באופן סמלי שישה מאכלים המייצגים רעיונות הקשורים לסדר פסח וליציאת מצרים. כל אחד מששת המאכלים נאכל או מוצג בחלק אחר מההגדה של פסח, כדי לעזור להמחיש את סיפור ההגדה (יחד עם שלוש המצות, המצויות אף הן במרכז שולחן הסדר).
קבוצת המאכלים שמובאת לשולחן בליל הסדר מופיעה כבר במשנה ובתלמוד אולם ה"קערה" כחפץ בפני עצמו המשמש בסיס למאכלים מוזכרת רק בראשונים ובשולחן ערוך.
מטבע הדברים, בעדות ובמסורות השונות קיימות גרסאות שונות למאכלים המונחים בקערה, לאופן הכנתם ולפירוש של משמעותם הסמלית, אך הרעיון העומד מאחורי כל המסורות זהה. בדרך כלל קערת ליל הסדר מעוטרת בדוגמאות שונות, והיא מונחת במרכז השולחן כדי שכל המשתתפים יראו אותה היטב.
לעדות שונות מנהגים שונים בנוגע למה לעשות עם מאכלי הצלחת לאחר החג. ישנן עדות הנוהגות שלא לגעת במאכלים ולזרוק אותם לאחר סיום כל ימי החג, וישנן עדות בהן ניתן לאכול את המאכלים.
סימני הסדר

המשנה בפרק העשירי של מסכת פסחים מתארת את ליל הסדר, ולפיה יש להביא בפני בעל הבית (או עורך הסדר) מאכלים שונים לפני הסעודה העיקרית:
הֵבִיאוּ לְפָנָיו – מְטַבֵּל בַּחֲזֶרֶת עַד שֶׁמַּגִּיעַ לְפַרְפֶּרֶת הַפַּת.

הֵבִיאוּ לְפָנָיו מַצָּה וַחֲזֶרֶת וַחֲרֹסֶת וּשְׁנֵי תַּבְשִׁילִין, אַף עַל פִּי שֶׁאֵין חֲרֹסֶת מִצְוָה. רַבִּי אֱלִיעֶזֶר בְּרַבִּי צָדוֹק אוֹמֵר: מִצְוָה.

וּבַמִּקְדָּשׁ הָיוּ מְבִיאִים לְפָנָיו גּוּפוֹ שֶׁל פָּסַח.
על פי הפרשנות המקובלת, מתייחסות המילים "הביאו לפניו" שבתחילת המשנה לכרפס, שהוא ירק חי הנאכל בתחילת הערב. המאכלים הנוספים שיש להביא לאחר הכרפס הם מצה, חזרת (סוג של מרור) חרוסת (מטבל למרור) ושני מאכלים מבושלים.
סימני הסדר > כרפס

הכרפס הוא ירק בעל טעם מתוק או נייטרלי הנאכל בתחילת הסדר. מנהג זה של אכילת ירק נועד לשנות מסדר הדברים המקובל – פתיחת הארוחה בברכת "המוציא לחם מן הארץ" ואכילת לחם – כדי להתמיה את הילדים ולעודד אותם לשאול שאלות. מיד לאחר ברכת "בורא פרי האדמה" ואכילת הכרפס, שואלים הילדים "מה נשתנה" ומתחיל סיפור יציאת מצרים. מנהג זה של אכילת ירק דומה לסעודות האצולה הרומית בהן הוגש לפני הסעודה מתאבן אשר היה בדרך כלל ירק. לרוב מדובר בירק כגון סלרי או תפוח אדמה מבושל שברכתו "בורא פרי האדמה". הירק נטבל לרוב במי מלח (כמו הביצה) המסמלים את הדמעות של בני ישראל בהיותם במצרים.
סימני הסדר > מרורים > מרור

בזמן בית המקדש ואכילת קורבן הפסח, הייתה אכילת מרור עם בשר הקורבן מצווה מדאורייתא כפי הנאמר בפסוק "על מצות ומרורים יאכלוהו". בזמן שאין קורבן פסח, אכילת מרור היא מצווה מדרבנן. המרור נאכל זכר למרירות וקושי שעבוד מצרים. המרור הוא לרוב חסה מרה או עלים מרים אחרים.
סימני הסדר > מרורים > חזרת

מכיוון שהחיוב הוא אכילת "מרורים" בלשון רבים הקפידו לאכול מרור פעמיים: האחד נקרא בפשטות "מרור" והשני נקרא "חזרת". בקהילות אשכנז נוהגים לאכול כחזרת את חזרת הגינה אך ניתן לצאת ידי חובה באכילת ירקות מרים אחרים. נוהגים לטחון את שורש החזרת ולרוב מערבבים אותו עם סלק.
סימני הסדר > חרוסת

החרוסת היא מטבל דמוי טיט שבו טובלים את המרור. החרוסת מסמלת את עבודת הפרך של בני ישראל במצרים בעת בניית "ערי המסכנות". מרכיבי החרוסת משתנים מאוד מעדה לעדה. במטבח האשכנזי היא מורכבת בדרך כלל מתפוחים, אגוזים, יין אדום ותבלינים שונים, ובמטבח היהודי הספרדי היא נעשית בדרך כלל גם מתמרים ולרוב היא מתוקה יותר. במטבח יהודי עיראק היא מורכבת מסילאן, תמרים ואגוזים.
סימני הסדר > שני תבשילין > זרוע

בשר המסמל את קורבן הפסח שהוקרב בבית המקדש בירושלים, לרוב צלי של זרוע כבש או בקר או כנף בשר עוף. הזרוע, המזכירה את הקורבן משמשת תזכורת בלבד, ואינה נאכלת. הזרוע מסמלת גם את "הזרוע הנטויה" המוזכרת בסיפור יציאת מצרים. במקרים אחרים הזרוע היא גרגרת של עוף עם מעט בשר עליה, צלויה באש. היא זכר ל'קרבן-פסח' שהיו מקריבים בזמן בית המקדש.