מלחמת איראן–עיראק
רקע > עמדת עיראק

טרם המלחמה  היו היחסים בין השכנות איראן ועיראק מתוחים במשך שנים. שט אל-ערב, נהר באורך של כ-200 ק"מ בדרומה של עיראק, שמתחיל בנקודת המפגש של נהרות הפרת והחידקל, ונשפך למפרץ הפרסי, היה גבול בין ממלכות קדומות כבר מאות שנים והיה עילה לסכסוכים רבים מאז ומתמיד. בתקופה המודרנית הוא יצר גבול טבעי בין איראן לעיראק. המתיחות כללה גם מימד דתי: איראן השיעית זעמה על דיכוי הרוב השיעי בעיראק תחת שלטונו של מנהיג עיראק, סדאם חוסיין הסוני - בעוד חוסיין חשש מהתפשטות המהפכה האסלאמית משטח איראן לשטחו.
מחלוקת הגבול הקשה ביותר בין שתי המדינות הייתה סכסוך ישן על מעמדו של השאט אל-ערב. קצה השאט אל-ערב היווה את הגבול בפועל של שתי המדינות. ממשלת עיראק סברה כי יש לקבוע את הגבול של שתי המדינות על סמך הוראות הסכם קונסטנטינופול מ-1913, אך איראן טענה שהגבול של שתי המדינות הוא קו טאלוג, על בסיס היובל המערבי ביותר של הנהר. שתי המדינות הפנו את המחלוקת ביניהן לחבר הלאומים פעם אחת בשנת 1934, אך לא הושג הסכם. ב-1937 נחתם הסכם הגבול הראשון בין שתי המדינות. על פי הסכם זה, הגבול של שתי המדינות היה לאורך הגדה המזרחית של הנהר, אך אזור עיגון באורך ארבעה קילומטרים הוקצה לאיראן, ובחלק זה הגדיר קו טאלוג את גבול שתי המדינות. עיראק האמינה שאיראן ניצלה את התנאים הפוליטיים הפנימיים הכאוטיים שלה באותה תקופה כדי לשפר את עמדתה במשא ומתן. גם איראן לא הייתה מרוצה מההסכם הזה, ביטלה אותו בשנות ה-60 ודרשה לנהל משא ומתן לקביעת קו גבול חדש ובמקביל הפעילה לחץ על עיראק להיכנס לשולחן המשא ומתן באמצעות תמיכה במורדים בכורדיסטן העיראקית. יריבות זאת היא שהובילה בסופו של יום להסכם אלג'יר.
מאז ימי שלטונו של עבד אל-כרים קאסם, עיראק ראתה בפרובינציה האיראנית ח'וזסתאן - השוכנת ממזרח לשט אל-ערב מתוקף היותה אזור עשיר בנפט ונוח לשליטה עבור עיראק, שכן מרבית תושביו ערבים ולא פרסים - חלק לגיטימי מעיראק שהועבר לידי איראן בתקופת שלטון האימפריה העות'מאנית על מסופוטמיה, ומסיבה זו תמכה בבדלנים הערבים של ח'וזסתאן. התמיכה הופסקה לזמן מה באמצע שנות השבעים החל מהחתימה על הסכם אלג'יר; עם זאת, רשויות השידור העיראקיות המשיכו בפעולות פרובוקטיביות, כגון הצגת ח'וזסתאן כחלק מעיראק וחלק מהעולם הערבי נגד הגבול הבינלאומי הקיים ונגד המצב בשטח, בו הייתה ח'וזסתאן חלק מאיראן. מאז עליית מפלגת הבעת' לשלטון בעיראק ב-1968, מנהיגיה פעלו לקדם את מעמדם בקרב העולם הערבי כדי להגיע לעמדת הנהגה במסגרתו. מ-1973 עד 1980 גדלו הכנסותיה של עיראק מנפט והחשיבות הכלכלית של שאיבת הנפט וייצואו עבור עיראק גדל. גדילת כוחה המסחרי והכלכלי סייעה לעיראק למלא את החלל שנגרם בראש ההנהגה הערבית מאז מותו של גמאל עבד אל נאצר והיחלשות מעמדה של מצרים. מעמדה של מצרים כמנהיגת העולם הערבי התמוסס לחלוטין לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, שהוביל לחרם ערבי עליה.
ב-1971, כדי לבסס את ריבונותה, פלשה איראן לאי אבו מוסא ולאיי טונב במפרץ הפרסי, ובתגובה לפעולה זו עיראק ניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם איראן וקראה לשאר חברי הליגה הערבית לפעול בדוגמתה, בקשה שנדחתה על ידי הליגה. עיראק שלחה מטעמה גם מחאה רשמית לאו"ם, מחאה שהארגון התעלם ממנה. הרשויות בעיראק החלו לבצע גירוש של 70,000 התושבים האיראנים שחיו בעיראק, על רקע אתני. ב-1974 הגיעה המתיחות ביחסים בין שתי המדינות לשיאה והתכתשויות צבאיות באזור הגבול הפכו לעניין שכיח שבשגרה. המתיחות והחשש מפני הסלמה משמעותית בין איראן לעיראק גברו עד לכדי זה שקורט ולדהיים, מזכ"ל האו"ם, נאלץ להתערב ולשלוח נציג מיוחד לתווך ולשמור על הסדר שישרור בגבול בין שתי המדינות. התוצאה של דו"ח נציג האו"ם הובילה לפרסום החלטה 348 של מועצת הביטחון של האו"ם (אנ') שבה הצדדים נדרשו לפתור את מחלוקת הגבול בינם לבין עצמם בדרכים דיפלומטיות.