stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוניות המערכה מסדרת רוונג'

| --- | --- |

אה"מ רויאל סובריין בפילדלפיה, ספטמבר 1943
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי   הצי הסובייטי הצי הסובייטי
 סדרה קודמת:  אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת
 סדרה עוקבת:  אוניות המערכה מסדרת נלסון   אוניות המערכה מסדרת N3 (מתוכנן)
 אוניות בסדרה:  אה"מ רוונג'   אה"מ רזולושן   אה"מ רויאל אוק   אה"מ רויאל סובריין   אה"מ ראמיליס
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Palmers Shipbuilding and Iron Company 
 הוזמנה:  1913
 הושקה:  1913
 תקופת הפעילות:  1917–1949 (כ־32 שנים)
 אחריתה:  1 הוטבעה, 4 נמכרו לגריטה
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 29,590 טון, מקסימלי: 32,820 טון
 אורך:  189.2 מטר
 רוחב:  27 מטר
 שוקע:  10.2 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  21 קשרים
 גודל הצוות:  940 איש
 טווח שיוט:  13,000 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  18 דוודים המזינים 2 טורבינות בהספק 40,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  4 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 330 מ"מ, שריון סיפון – 25–102 מ"מ, צריחי תותחים – 279–330 מ"מ, ברבטות – 152–254 מ"מ, מחיצות הגנה – 102–152 מ"מ, מגדל הניווט – 76–279 מ"מ
 חימוש:  8 תותחים 15 אינץ' (381 מ"מ), 14 תותחים 6 אינץ' (152 מ"מ), 2 תותחים נ"מ 3 אינץ' (76 מ"מ), 4 תותחים 3 ליטראות (1.9 אינץ', 47 מ"מ), 4 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אוניות המערכה מסדרת רוונג', המכונה לפעמים סדרת רויאל סובריין או סדרת R, כללה חמש אוניות מערכה מסוג סופר-דרדנוט שנבנו עבור הצי המלכותי בשנות ה-1910. כל האוניות הושלמו ופעלו במהלך מלחמת העולם הראשונה. במקור היו אמורים להיות שמונה אוניות מהסדרה, אבל שתי אוניות עוצבו מאוחר יותר מחדש, והפכו לסיירות המערכה מסדרת רינואון, ואילו אונייה נוספת, שהייתה אמורה לקבל את השם אה"מ רזיסטאנס, בוטלה על הסף. העיצוב התבסס על זה של אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת, אך עם צמצומים בגודל ובמהירות כדי להפוך אותם לחסכוניות יותר לבנייה.
שתיים מהאוניות, רוונג' ורויאל אוק, הושלמו בזמן כדי להשתתף בקרב יוטלנד במהלך מלחמת העולם הראשונה, שם הם התמודדו עם סיירות מערכה גרמניות. שלוש האוניות האחרות הושלמו לאחר הקרב, עד אז אימצו הצי הבריטי והגרמני אסטרטגיות זהירות יותר, וכתוצאה מכך, הסדרה לא ראתה פעולה משמעותית נוספת. במהלך שנות ה-20 המוקדמות, האוניות היו מעורבות במלחמת מלחמת יוון–טורקיה ובמלחמת האזרחים ברוסיה כחלק מצי הים התיכון. הם פעלו בדרך כלל כיחידה בתקופת בין המלחמות, כולל קדנציות בצי האטלנטי. כל חמשת אוניות הסדרה עברו מודרניזציה בשנות ה-30, במיוחד כדי לחזק את ההגנה נגד מטוסים וציוד בקרת האש שלהם.
האוניות השתתפו בפעילות נרחבת במהלך מלחמת העולם השנייה, למרות שהן כבר לא היו יחידות קו קדמי בשלב זה, ולכן נדחקו לעיתים קרובות לתפקידים משניים כגון ליווי שיירות ותמיכה בירי ימי. רויאל אוק הוטבעה במעגן שלה בסקפה פלו באוקטובר 1939 על ידי צוללת גרמנית, ושתי אוניות נוספות מהסדרה טורפדו במהלך המלחמה; רזולושן, שנפגעה על ידי צוללת מצבא צרפת של וישי ליד דקר ב-1940 ראמיליס, הותקפה על ידי צוללת יפנית במדגסקר ב-1943; שתיהן שרדו. רויאל סובריין סיימה את המלחמה בשירות הצי הסובייטי בשם ארכנגלסק, אך היא הוחזרה ב-1949, אז שלוש האוניות האחיות שלה ששרדו פורקו לגרוטאות, וגם היא פורקה באותה שנה.
תכנון ותיאור

בתחילת שנות ה-1900, גרמניה קראה תיגר על בריטניה במרוץ חימוש ימי בניצוחו של אדמירל אלפרד פון טירפיץ שהוחמר בעקבות מהפכת הדרדנוט. הצי המלכותי החל בתוכנית בנייה לבנייה יותר מהגרמנים כדי לשמור על הדומיננטיות שלו בים. החל מהשקת הדרדנוט, הבריטים בנו או הניחו עשרים ושבע אוניות מערכה בעלות תותחים גדולים לעומת 17 של הגרמנים שנבנו או היו בבנייה עד 1913; כדי לבסס את ההובלה שלהם, הבריטים הזמינו סדרה נוספת של אוניות מערכה עבור האומדנים של 1913.
אוניות המערכה מסדרת רוונג' (המכונה לפעמים סדרת רויאל סובריין או סדרת R) תוכננו כגרסאות קטנות מעט יותר, איטיות יותר ומוגנות בכבדות יותר מהסדרה הקודמת קווין אליזבת. צוות התכנון, בראשותו של יוסטס טניסון ד'איינקורט, מנהל הבנייה הימית, הואשם על ידי מועצת האדמירליות בפיתוח גרסה של סדרת איירון דיוק המוקדמת יותר חמושה באותה סוללה של תותחי 15 אינץ' (380 מילימטרים) ששימשו בסדרת קווין אליזבת, אם כי במספר זהה לזה של איירון דיוק - עשרה ולא שמונה כמו בסדרת קווין אליזבת. כאמצעי חסכוני הם נועדו לחזור לנוהג הקודם של שימוש גם במזוט וגם בפחם, אך לורד הים הראשון ג'קי פישר ביטל את ההחלטה לגבי השימוש בפחם באוקטובר 1914. עדיין בבנייה, האוניות עוצבו מחדש כדי להשתמש בדוודי נפט שהגדילו את כוחם של המנועים ב-9,000 כוחות סוס (6,700 קילוואט) מעל המפרט המקורי.
התכנון הראשוני שהושלם על ידי הצוות של ד'איינקור כלל רק שמונה תותחי 15 אינץ', למרות בקשת הדירקטוריון, שכן הוא לא יכול היה להתאים את הצריח התומך החמישי במגבלת התפוסה שצוינה. מועצת המנהלים הציעה צריחים משולשים כדי לפתור את בעיית המשקל, אך ד'איינקור ציין שלא קיים תכנון מתאים, מה שיעכב משמעותית את הבנייה. הוא גם התנגד לרעיון שכן פגיעה בודדת בצריח תשבית יותר תותחים. כתוצאה מכך, אישרה המועצה את הצעתו של ד'איינקור ב-31 במרץ 1913.
תכנון ותיאור > מאפיינים כלליים והנעה

אורך אוניות הסדרה בין הניצבים היה 580 רגל 3 אינץ' (176.9 מטרים), האורך בקו המים היה 614 רגל 6 אינץ' (187.3 מטר) ארוך בקו המים, והאורך הכולל היה 620 רגל 7 אינץ' (189.2 מטר). הייתה להם רוחב של 88 רגל 6 אינץ' (27 מטרים) (שהוגדל לכ-101 רגל 6 אינץ' (30.9 מטר) עם תוספת של בליטות נגד טורפדו) ושוקע של 30 רגל 9 אינץ' (9.4 מטרים) במעמס מלא ללא הבליטה ו-29 רגל 8 אינץ' (9 מטרים) עם הבליטה. הדחק האוניות ללא הבליטה היה כ 28,000 טונות ארוכות (28,449 טונות) ו-31,200 טונות ארוכות (31,700 טונות) במעמס מלא. נתונים מקבילים עבור אותן אוניות מצוידות בבליטה היו כ-30,000 טונות ארוכות (30,481 טונות) או 32,800 טונות ארוכות (33,326 טונות), בהתאם לסוג הבליטה המותקנת. הגובה המטאצנטרי של הספינות היה 3.4 רגל (1.0 מטר) במעמס מלא ללא בליטה מותאמת ו-5.1 רגל (1.6 מטרים) עם בליטה.
הצוות שלהם מנה בין 909 ל-940 קצינים ומלחים ב-1917; בתחילת שנות ה-20, מספר אנשי הצוות הוגדל ל-1,012 ל-1,240. כל אוניית מערכה נשאה מספר סירות קטנות יותר, כולל מגוון של סירות קיטור ומפרשים, שיגורי קיטור, קאטרים, ציידי לווייתנים, סירות ורפסודות. אלה טופלו על ידי חמישה מנופי סירות. האוניות היו מצוידות בשמונה זרקורים, ארבעה על הגשר, שניים בבסיס הארובה ושניים על המבנה שאחרי.
הם הונעו על ידי שני סטים של טורבינות קיטור של פארסונס, שכל אחת מהן הניעה שני גלי הנע עם מדחפים בעלי 3 להבים, תוך שימוש בקיטור שסופק על ידי שמונה עשר דוודי Babcock & Wilcox בלחץ עבודה של 235 PSI (1,620 קילו-פסקל, 17 קילוגרם-כוח לסמ"ר) בסך הכל מלבד רזולושן ורויאל אוק, שקיבלו דוודים מתוצרת Yarrow. הדוודים הועברו לארובה אחת. הטורבינות חולקו לשלושה תאים אטומים למים המסודרים זה לצד זה; הטורבינות בלחץ הנמוך שהניעו את זוג גלי ההנע הפנימיים היו בחדר המכונות המרכזי יחד, בעוד שהטורבינות החיצוניות בלחץ גבוה היו בחדרים משני הצדדים.
הטורבינות דורגו ב-40,000 כוחות סוס (30,000 קילוואט) ונועדו להעניק לאניות מהירות מרבית של 23 קשרים (43 קמ"ש), למרות שרוונג' הגיעה רק למהירות מרבית של 21.9 קשרים (40.6 קמ"ש) מ-41,938 כוחות סוס (31,273 קילוואט) במהלך ניסויי הים שלה ב-24 במרץ 1916. שאר אוניות הסדרה היו בעלי ביצועים דומים, כאשר רק רויאל אוק השיגה מהירות של 22 קשרים (41 קמ"ש) בניסויים. ראמיליס עם הבליטה הגיעה ל-21.4 קשרים (39.6 קמ"ש) מ-42,383 כוחות סוס (31,605 קילוואט) במהלך ניסויי הים שלה ב-20 בספטמבר 1917, פחות מחצי קשר איטי יותר מהאוניות ללא הבליטה. אחסון הדלק הסתכם ב 900 טונות ארוכות (910 טונות) מזוט ו-3,400 טונות ארוכות (3,500 טונות) של פחם כמתוכנן, אך בהסבה לדוודי נפט בלבד, נפח האחסון היה 3,400 טונות ארוכות של נפט. זה אפשר לספינות להפליג לטווח של 7,000 מיילים ימיים (13,000 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש), שירד ל-2,700 מיילים ימיים (5,000 ק"מ) במהירות מלאה.
תכנון ותיאור > חימוש ואש

אוניות הסדרה היו מצוידות בשמונה תותחי BL‏ 15 אינץ' (381 מ"מ) Mk I בארבעה צריחים תאומים, בשני זוגות ירי-על מלפנים ומאחור, המסומנים 'A'‏, 'B'‏, 'X' ו-'Y' מלפנים לאחור. התותחים סופקו בתחילה עם שמונים פגזים לכל תותח, אך מאוחר יותר שונו מחסני התחמושת כדי לאפשר עד מאה פגזים לכל תותח. האוניות נשאו את התותחים בצריחי Mk I שאפשרו הגבהה ל-20 מעלות והנמכה עד -5 מעלות. ניתן היה לטעון את התותחים בכל זווית, אך הצוותים בדרך כלל חזרו ל-+5 מעלות, מכיוון שניתן היה לפנות את התותחים מהר יותר בדרך זו. הם ירו פגזים במשקל 1,929 ליברות (875 קילוגרם) במהירות לוע של 2,450 רגל לשנייה (750 מטר לשנייה) לטווח של 24,423 יארד (22,332 מטרים). קצב האש שלהם שתוכנן היה ירייה אחת כל 36 שניות.
הסוללה המשנית של האוניות כללה 14 תותחי BL‏ 6 אינץ' (152 מ"מ) Mk XII, מתוכם שנים עשר היו מותקנים בקזמטים לאורך הצד הרחב של כלי השיט באמצע האונייה; הזוג הנותר הורכב על סיפון המקלט והם היו מוגנים על ידי מגני תותחים. תותחי הקזמטים הועברו רחוק יותר מהחרטום כדי להפחית את הנטייה של יציאות התותחים להציף את האוניות מים בים סוער, בעיה שנתקלו בה הן באוניות סדרת איירון דיוק והן באוניות סדרת קווין אליזבת. התותחים היו בעלי מהירות לוע של 2,825 רגל לשנייה (861 מטר לשנייה) והם ירו פגזים במשקל 100 ליברות (45 קילוגרם). בהגבהה המקסימלית שלהם של 15 מעלות, היה להם טווח של 13,600 יארד (12,400 מטר).
האוניות גם כללו ארבעה תותחי 3 פאונד (47 מילימטרים (1.9 אינץ')). חימוש הנ"מ שלהם (AA) היה מורכב משני תותחי (QF)‏ 3 אינץ' (76 מ"מ) 20 cwt‏ Mk I. הם היו מצוידים בארבעה צינורות טורפדו שקועים 21 אינץ' (533 מילימטרים), שניים בכל צד רוחב. לכל אונייה סופקו בסך הכל עשרים ואחת טורפדות מטיפוסים Mk II‏, Mk IV ו-MK IVHB.
האוניית מסדרת רוונג' הושלמו עם שני מנהלי בקרת אש מצוידים במדי טווח 15 רגל (4.6 מטרים). האחד היה מורכב מעל מגדל הניווט, מוגן על ידי חיפוי משוריין, והשני היה גבוה על תורן החצובה. בכל צריח הותקן גם מד טווח של 15 רגל. החימוש העיקרי יכול להיות נשלט על ידי צריח 'X' גם כן. החימוש המשני נשלט בעיקר על ידי מנהלי בקרת אש שהותקנו בכל צד של פלטפורמת המצפן על התורן הקדמי לאחר שהתחילו להתקין אותם במרץ 1917. מנהל בקרת טורפדו עם מד טווח 9 רגל (2.7 מטרים) הותקן בקצה האחורי של המבנה העילי. מדי הטווח בצריחים 'B' ו-'X' הוחלפו בדגמים של 30 רגל (9.1 מטרים) בין השנים 1919 עד 1922.
סיפוני טיסה הותקנו בכל האוניות על גגות צריחי 'B' ו-'X' ב-1918. ביניהן נשאו האוניות שני מטוסי קרב ושמונה מטוסי סיור. פלטפורמות אלו הוסרו כאשר הספינות חודשו בתחילת שנות ה-30. ברזולושן הותקן לזמן קצר מעוט על הסיפון הרביעי בתחילת 1930 ולרויאל סובריין היה גם מעוט בשנים 1933–1936. כל האוניות מלבד רוונג' ורויאל סובריין היו מצוידות במעוט על גבי צריח "X" באמצע שנות ה-30. הרזולושן שמרה על שלה עד סוף 1942 או תחילת 1943.
תכנון ותיאור > הגנה

חגורת קו המים של האוניות הייתה מורכבת משריון מוצק של קרופ (KC) בעובי 13 אינץ' (330 מילימטרים) בין ברבטות 'A' ל-'Y' והצטמצמה ל-4 עד 6 אינץ' (102 עד 152 מ"מ) לכיוון קצות האוניות, אך לא הגיעה לא לחרטום ולא לירכתיים. מעל זה היה רצועה של שריון בעובי 6 סנטימטרים שנמשך בין ברבטות 'A' ל-'X'. מחיצות רוחביות בעובי של 4 עד 6 אינץ' עברו בזווית מקצות החלק העבה ביותר של חגורת קו המים אל הברבטות 'A' ו-'Y'. צריחי התותחים היו מוגנים על ידי שריון KC בעובי 11–13 אינץ' (279–330 מילימטרים), מלבד גגות הצריחים שהיו בעובי 4.75–5 אינץ' (121–127 מילימטרים). עובי הברבטים נע בין 6–10 אינץ' (152–254 מילימטרים) מעל הסיפון העליון, אך היו רק בעובי 4 עד 6 אינץ' מתחתיו. לאוניות מסדרת רוונג' היו מספר סיפונים משוריינים שעוביים נע בין 1–4 אינץ' (25–102 מילימטרים). למגדל הניווט הראשי היו 11 אינץ' של שריון בצדדים עם גג של 3 אינץ'. למנהל הטורפדו במבנה העל האחורי היו 6 אינץ' של שריון שהגן עליו. לאחר קרב יוטלנד, נוספה 1 אינץ' של פלדה בעלת מתיחה גבוהה לסיפון הראשי מעל מחסני התחמושת וציוד נוסף נגד רשף נוסף במחסני התחמושת.
תכנון ותיאור > הגנה > בליטות נגד טורפדו

ראמיליס הייתה הפחות מתקדמת בבנייה כאשר מנהל הבנייה הימית החליט להתאים בליטות לאונייה כדי לשפר את יכולת השרידות שלה נגד מוקשים ימיים וטורפדות במרץ 1915, מה שהפך אותה לאוניית הראשה הראשונה בעולם שקיבלה בליטה נגד טורפדו. בדיקות גילו כי בליטה מלאה בצינורות חלולים הפחיתה באופן משמעותי את היעילות של ראש נפץ של טורפדו. הבליטה שנוספה לראמיליס הייתה באורך 220 רגל (67.1 מטרים) וגובה 7 רגל 3 אינץ' (2.21 מטרים); היא חולקה לשני תאים אטומים למים כאשר התאים הפנימיים העליון והתחתון מלאים עם צינורות "ריסוק" פלדה בקוטר 9 אינץ' (22.9 ס"מ). עם קצותיהם סתומים על ידי רצועות עץ. הם נועדו לספוג את כוחו של פיצוץ תת-מימי ולמנוע מרסיסים ופסולת לחדור למחיצת הטורפדו הפנימית. התא החיצוני האטום למים חולק גם הוא לאורך, אך הוא היה ריק כדי לאפשר לכוח הפיצוץ להתפזר. צורת הבליטה הגדילה את רוחב הספינה ל-102 רגל 6 אינץ' (31.2 מטרים), הפחיתה את השוקע שלה בכ-1 רגל (30.5 סנטימטרים) והגדילה את ההדחק שלה ב 2,500 טונות ארוכות (2,500 טונות).
לרזולושן ולרוונג' הותקנו צורה שונה של בליטה בשנים 1917–1918 שנועדה לשפר את יציבותם וכן להגן עליהם מפני איומים תת-מימיים. זה השליך את צינורות הריסוק כדי לחסוך במשקל והיה רק תא בודד בעומק אטום למים. הוא חולק לתאים עליונים ותחתונים, כאשר העליון מהם מלא בתערובת של בטון וגרוטאות עץ ואילו התחתון היה ריק. הבליטה הגדילה את רוחבם לכ-101 רגל 5 אינץ' (30.9 מטרים), הפחיתו את השוקע שלהם ב-16 אינץ' (41 סנטימטרים) והגדילו את ההדחק ב-1,526 טונות ארוכות (1,550 טונות).
צורה נוספת של בליטה הותקנה על סיפון רויאל סובריין במהלך השיפוץ שלה בשנים 1920–1924. בהתבסס על הצורה הקודמת, התא העליון הוגדל כך שהתפרש מעל קו המים וצינורות ריסוק החליפו את תערובת הבטון והעץ. זה שקל 1,474 טונות ארוכות (1,498 טונות). התקבלו דיווחים מהאוניות עם הבליטות על סבסוב מוגזם, ו-Admiralty Experiment Works ערכו ניסויים כדי לקבוע את הצורה הטובה ביותר של בליטה כדי לחסל את הבעיה בשילוב עם קלי בילג משופרים. רויאל אוק הייתה האונייה היחידה בסדרה שחסרה בליטה בשלב זה. כאשר הותקנו במהלך השיפוץ שלה בשנים 1922–1924, הבליטות שלה היו ריקות ברובן, אם כי התאים התחתונים שלהן היו מלאים חלקית במים. הם גם השתרעו הרבה יותר במעלה דופן הספינה. צורה זו של הבליטה הגדילה את גובהה המטאצנטרי ל-5.5 רגל (1.7 מטרים). הבליטות של ראמיליס שונו במהלך השנים 1926–1927 לצורה הדומה לאלו של רויאל אוק; כל צינורות הריסוק שלה הוסרו, מלבד אלו שליד מחסני התחמושת. רזולושן הורידה את תערובת הבטון והעץ מהבליטה והתא התחתון מולא חלקית במים במהלך השיפוץ שלה בשנים 1929–1931; אותו הדבר נעשה עבור רוונג' במהלך השיפוץ שלה ב-1931.
אוניות הסדרה

| שם האונייה | מס' בנייה | המספנה | הונחה | הושקה | נכנסה לשירות | גורל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| רוונג' (לשעבר רינואון) | 06 | ויקרס | 22 בדצמבר 1913 | 29 במאי 1915 | 1 בפברואר 1916 | נגרטה ב-Inverkeithing‏, 1948 |
| רזולושן | 09 | פאלמרס | 29 בנובמבר 1913 | 14 בינואר 1915 | 30 בדצמבר 1916 | נגרטה בפסלנה, 1949 |
| רויאל אוק | 08 | HM Dockyard, דבונפורט | 15 בינואר 1914 | 17 בנובמבר 1914 | 1 במאי 1916 | טבעה בסקפה פלו, אוקטובר 1939 |
| רויאל סובריין | 05 | HM Dockyard‏, פורטסמות' | 15 בינואר 1914 | 29 באפריל 1915 | 18 באפריל 1916 | הועברה לצי הסובייטי כארכנגלסק 1944–1949; נגרטה ב-Inverkeithing‏, 1949 |
| ראמיליס | 07 | וו. בירדמור | 12 בנובמבר 1913 | 12 ביוני 1916 | 1 בספטמבר 1917 | נגרטה בטרון, 1949 |
| רזיסטאנס | — | HM Dockyard‏, דבונפורט | — | — | — | בוטלה, אוגוסט 1914 |
| רינואון | — | — | — | — | — | תוכננו מחדש כסיירות המערכה מסדרת רינואון |
| ריפאלס | — | — | — | — | — | תוכננו מחדש כסיירות המערכה מסדרת רינואון |
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה

שלוש מאוניות הסדרה נכנסו לשירות עד מאי 1916: רוונג', רויאל סובריין ורויאל אוק. רוונג' הוקצתה לפלגה ה-6 של שייטת אוניות המערכה הראשונה (BS), הצי הגדול, בעוד שרויאל אוק שירתה בתחילה עם הפלגה ה-3, שייטת אוניות המערכה הרביעית. רויאל סובריין הושארה בנמל כאשר הצי התייצב לפגוש את צי הים הפתוח הגרמני מול חופי יוטלנד בסוף מאי, מכיוון שצוותה לא התאמן עד הסוף. במהלך קרב יוטלנד שלאחר מכן, גם רוונג' וגם רויאל אוק לחמו בסיירות מערכה גרמניות, ורוונג' גרמה נזק לשתיים מהן SMS דרפלינגר ו-SMS פון דר טאן - בזמן שרויאל אוק קלעה פגיעה בשלישית - SMS זיידליץ. רוונג' נאלצה לפנות כדי להימנע מטורפדות שפגעו בספינת הדגל של השייטת שלה וגרמו לשייטת שלה לאבד קשר עם שאר הצי. רויאל אוק נשארה עם הצי הראשי במשך כל הפעולה. שתי האוניות יצאו מהקרב ללא פגע.
כל שלוש האוניות היו מוכנות לפעולה ב-19 באוגוסט 1916, אך הצי הבריטי והגרמני נסוגו שניהם לפני שהתמודדו זה עם זה באופן ישיר, הבריטים איבדו זוג סיירות קלות לצוללות גרמניות ולגרמנים נפגעה אוניית מערכה אחת על ידי צוללת בריטית. עד סוף השנה הצטרפה רזולושן לשייטת, שעד אז הצטמצמה לסיור בצפון הים הצפוני, כאשר שני הצדדים פנו ללוחמת עמדות מאחר שהאיום של הנשק התת-ימי היה גדול מכדי להסתכן בפעולה גדולה נוספת של הצי כמו יוטלנד. ראמיליס לא נכנסה לשירות עד סוף 1917, מכיוון שהיא נפגעה קשות במהלך טקס ההשקה שלה, מה שהאט את השלמתה באופן משמעותי. אבל במהלך התקופה הארוכה של התיקונים וההתאמות, הצי החליט להתנסות בהתקנה של בליטות נגד טורפדו כדי לשפר את יכולתה להתנגד לנזק תת-מימי. הבליטות התגלו כמוצלחות, לא רק שהגדילו את המאפיינים ההגנתיים שלה אלא גם שיפרו את היציבות, תוך שלא היו להן השפעה שלילית משמעותית על מהירותה; כתוצאה מכך, הם נוספו מאוחר יותר לשאר אוניות הסדרה במהלך השינויים לאחר המלחמה.
לאחר שהכוחות הגרמניים החלו לפשוט על שיירות בריטיות לנורווגיה בסוף 1917, הצי הגדול החל לשלוח שייטת אוניות מערכה לחפות עליהן, מה שגרם לגרמנים לנסות לארוב ולהשמיד את השייטת המבודדת באפריל 1918. שתיקת רדיו גרמנית מנעה מהבריטים ללמוד על הפעולה מראש, כפי שעשו ביוטלנד, אם כי מודיעין גרמני פגום לא סיפק את התאריך הנכון של השיירה. עד שהבריטים הבינו שהגרמנים בים, צי הים הפתוח נסוג מספיק דרומה כדי שהצי הגדול לא יוכל לתפוס אותם. ב-21 בנובמבר, לאחר שביתת הנשק, כל הצי הגדול יצא מהנמל כדי ללוות את הצי הגרמני שנכנע למעצר בסקפה פלו.
היסטוריית שירות > תקופת בין המלחמות

במהלך שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 פעלו אוניות המערכה מסדרת רוונג' כיחידה, לסירוגין בין הצי האטלנטי לצי הים התיכון, ובדרך כלל החליפו מקומות עם חמש אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת. בזמן ששירתו בצי הים התיכון בתחילת שנות ה-20, הספינות היו מעורבות במלחמת יוון–טורקיה ובמלחמת האזרחים ברוסיה. ארבע מהאוניות (כולן מלבד רזולושן) הנחיתו נחתים מלכותיים כדי להשתתף בכיבוש קונסטנטינופול במרץ 1920. לאורך כל יוני ויולי השתתפו הספינות בלחימה באימפריה העות'מאנית המתמוטטת; ראמיליס ורוונג' הפגיזו חיילים טורקים סביב איזמיט ביוני ושתי האוניות, אליהן הצטרפה רויאל סובריין, סייעו לנחיתה יוונית במקומות אחרים בטורקיה. כמו כן ביולי, סייעה רויאל סובריין בבריחה של מהגרים לבנים שנמלטו מהצבא האדום הסובייטי. בתקופה זו, רזולושן פעלה בעיקר בים השחור, כולל תקופה בבאטומי שבדרום רוסיה.
כאשר אוניות הסדרה חודשו במהלך שנות ה-20, הוסרו תותחי הסיפון 6 אינץ' בחזית הסיפון, והם החליפו את זוג תותחי הנ"מ שלהם 3 אינץ' בתותחי QF‏ 4 אינץ' (102 מ"מ) Mk V, זוג נוסף של תותחי Mk V נוסף מאוחר יותר. כל אונייה קיבלה עמדת שליטה נגד מטוסים עם מד טווח 12 רגל (3.7 מטרים) על התורן הקדמי שלו, למעט רוונג' שהייתה מצוידת במנהל בקרת אש למערכת נ"מ HACS Mk I במקום זאת. בנוסף שופרו סידורי בקרת הטורפדו וצוידו במדי טווח של 12 רגל.
לאחר תקופה בצי האטלנטי ב-1921, חזרו האוניות לזמן קצר לים התיכון בספטמבר 1922 במהלך משבר בסמירנה שהגיע לשיאו בשריפה הגדולה של סמירנה עם סיומה של מלחמת יוון–טורקיה. הספינות חזרו לצי האטלנטי בנובמבר. בשנת 1924, רזולושן פגעה בטעות והטביעה את הצוללת אה"מ L24 במהלך תרגילי אימון, עם אובדן כל צוות הצוללת. רויאל אוק הייתה מעורבת במה שנקרא "מרד רויאל אוק", בין מפקדה, קפטן קנת דיואר וקומנדר הנרי דניאל, גם הוא קצין על סיפון האונייה לבין אדמירל משנה ברנרד קולארד, מפקד שייטת אוניות המערכה הראשונה. המצב נפתר בסופו של דבר על ידי אדמירל סר רוג'ר קיז שהדיח את שלושתם מתפקידיהם.
האוניות נשארו באוקיינוס האטלנטי עד 1927, אז עברו שוב לים התיכון. אוניות הסדרות רוונג' וקווין אליזבת שוב החליפו מקומות ב-1935, וחמש האוניות מסדרת רוונג' נכחו במסדר ההכתרה לג'ורג' השישי ב-20 במאי 1937. לאורך תקופה זו, האוניות עברו שיפוצים חוזרים ונשנים כאשר הנ"מ על האוניות שודרגו כך שלכל אונייה היו זוג מערכות HACS Mk III במקום עמדות בקרת הנ"מ שלהן, מלבד ראמיליס שקיבלה מנהל בקרת אש Mk I, ותותחי נ"מ QF 4 אינץ' Mk XVI בצריחים תאומים החליפו את תותחי ה-Mk V הבודדים. האוניות גם קיבלו לראשונה תותחי נ"מ קלים בצורה של שתי שמיניות תותחי 2 פאונד (40 מ"מ (1.6 אינץ')) Mk VIII "פום-פום", כל שמיניית תותחים עם מנהל בקרת אש משלה, וזוג מקלעי ויקרס מרובעי קנים 0.5 אינץ' (12.7 מ"מ). צינורות הטורפדו השקועים הוסרו כמו כל ציוד בקרת הטורפדו. רויאל אוק הייתה יוצאת דופן מכיוון שהחליפו לה את הצינורות השקועים שלה בצינורות מעל המים. היא גם הייתה האונייה היחידה שקיבלה שריון נוסף כאשר לוחות 4 אינץ' נוספו לסיפון מעל מחסני התחמושת שלה ולוחות 2.5 אינץ' (64 מילימטרים) נוספו מעל חדרי המכונות שלה. שריון זה הגדיל את התפוסה שלה ב-900 טונות ארוכות (910 טונות). אולם רויאל סובריין לא זכתה לאותם חידושים נרחבים שעברו חלק מהאוניות מסדרת קווין אליזבת, שכן תוכנית המודרניזציה נקטעה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939. המלחמה אילצה גם את ביטול התוכנית להוסיף את אותו שריון לרויאל סובריין ולראמיליס.
אילינוי (BB-7)

| --- | --- |

USS אילינוי במעגן
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:   צי ארצות הברית
 סדרה:  אילינוי
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  ניופורט ניוז שיפבילדינג 
 תחילת הבנייה:  10 בפברואר 1897
 הושקה:  4 באוקטובר 1898
 תקופת הפעילות:  16 בספטמבר 1901 – 15 במאי 1920 (18 שנים)
 אחריתה:  שירתה כאוניית הדרכה ונמכרה לגריטה ב-18 במאי 1956
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 11,751 טון, מרבי: 12,450 טון
 אורך:  114 מטר
 רוחב:  22.02 מטר
 שוקע:  7.16 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  16 קשרים
 גודל הצוות:  536 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  7,760 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  8 דוודים המזינים 2 מנועי קיטור תלת-דרגתיים בהספק 10,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון: 4–16.5 אינץ' (102–419 מ"מ)   ברבטות: 15 אינץ' (381 מ"מ)   צריחים: 14 אינץ' (356 מ"מ)   תאים משוריינים: 6 אינץ' (152 מ"מ)   צריח הניתוב: 10 אינץ' (254 מ"מ)
 חימוש:  4 תותחי 13 אינץ' (330 מ"מ)   14 תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ)   16 תותחי 6 פאונד 57 מ"מ (2.2 אינץ')   6 תותחי 1 פאונד 37 מ"מ (1.46 אינץ')   4 צינורות טורפדו 18 אינץ' (457 מ"מ)
 
אוניית המערכה אילינוי (BB-7) הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט מסדרת אילינוי שנבנתה עבור צי ארצות הברית. היא הייתה האונייה השנייה בסדרה שלה, והשנייה שנקראה על שם המדינה ה-21. השדרית שלה הונחה בפברואר 1897 בחברת ניופורט ניוז לבניית ספינות, והיא הושקה באוקטובר 1898. היא הוכנסה לשירות בספטמבר 1901. האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 13 אינץ' (330 מילימטרים) ויכלה להפליג במהירות מרבית של 16 קשרים (30 קמ"ש).
אילינוי שירתה בשייטת האירופית בין השנים 1902 ל-1903, ובצי הצפון-אטלנטי עד 1907, אז שונה שמו לצי האטלנטי. במהלך תקופה זו, היא התנגשה בטעות בשתי אוניות מערכה אחרות. מדצמבר 1907 עד פברואר 1909, היא הקיפה את העולם עם הצי הלבן הגדול. מנובמבר 1912 שימשה האונייה כספינת אימונים. היא הושאלה למדינת ניו יורק ב-1919 לשימוש ככלי אימונים עבור המיליציה הימית של ניו יורק. האונייה הוסבה לנשקייה צפה בשנת 1924 כתוצאה מהסכם הצי של וושינגטון, וכנשקייה צפה, ספינת בסיס ובית ספר היא שירתה במשך שלושים השנים הבאות. בינואר 1941 היא סווגה מחדש כ-IX-15 ושמה שונה ל-פריירי סטייט כדי ששמה הקודם יוכל להינתן ל-USS אילינוי (BB-65), מסדרת איווה. פריירי סטייט נמכרה בסופו של דבר לגרוטאות ב-1956.
תיאור

עבודת התכנון על סדרת אילינוי של אוניות מערכה פרה-דרדנוט החלה ב-1896, אז היו לצי ארצות הברית מעט אוניות מערכה מודרניות בשירות. הוויכוח הראשוני בשאלה האם לבנות תכנון חדש עם לוח חופשי נמוך כמו סדרת אינדיאנה שהייתה בשירות או כלי שיט עם לוח חופשי גבוה יותר כמו איווה (אז בבנייה) הוביל להחלטה לאמץ את הסוג האחרון. החימוש המשני המעורב של תותחי 6 ו-8 אינץ' (152 ו-203 מ"מ) של סדרות קודמות שונה לתותחי 6 אינץ' בלבד כדי לחסוך במשקל ולפשט את אספקת התחמושת. שינוי גדול נוסף היה הצגתם של צריחים מודרניים ומאוזנים עם חזית משופעת במקום הצריחים הישנים יותר בסגנון "מוניטור" של אוניות מערכה אמריקאיות קודמות.
אילינוי הייתה באורך כולל של 374 רגל (114 מטרים), רוחב של 72 רגל 3 אינץ' (22.02 מטרים) ושוקע של 23 רגל 6 אינץ' (7.16 מטרים). ההדחק הסטנדרטי של האונייה היה 11,565 טונות ארוכות (11,751 טונות) וההדחק המרבי היה 12,250 טונות ארוכות (12,450 טונות). האונייה הונעה על ידי מנועי קיטור תלת דרגתיים, שהניעו שני מדחפים. שני המנועים פיתחו יחד הספק אינדיקטורי של 16,000 כוחות סוס (12,000 קילוואט). קיטור סופק על ידי שמונה דוודי צינורות אש פחמיים, שנפלטו לזוג ארובות שהונחו זה לצד זה. מערכת ההנעה העניקה מהירות מרבית של 16 קשרים (30 קמ"ש). כפי שנבנתה, הותקנו לה תרנים צבאיים כבדים, אך אלה הוחלפו בתרני כלוב ב-1909. היה לה צוות של 536 קצינים ומלחים, שגדל ל-690–713.
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 13 אינץ' (330 מ"מ) /35 קליבר בשני צריחי תותחים תאומים על קו האמצע, לפני ומאחורי המבנה העילי. הסוללה המשנית כללה 14 תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ) /50 קליבר Mark IV, אשר הונחו בתאים משוריינים בגוף האונייה. להגנה מטווח קרוב נגד סירות טורפדו, היא נשאה 16 תותחי 6 פאונד המורכבים בתאים משוריינים לאורך דופן הגוף ושישה תותחי 1 פאונד. כפי שהיה מקובל עבור אוניות ראשה של התקופה, היא נשאה שני צינורות טורפדו בקוטר 18 אינץ' (457 מילימטרים), במשגרים רכובים על הסיפון.
חגורת השריון הראשית של אילינוי הייתה בעובי 16.5 אינץ' (419 מילימטרים) מעל מחסני התחמושת וחללי מכונות ההנעה ובעובי 4 אינץ' (102 מילימטרים) בשאר האזורים. לצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי 14 אינץ' (356 מילימטרים), והברבטות התומכות היו עם חיפוי שריון בעובי 15 אינץ' (381 מילימטרים) על הצדדים החשופים שלהם. שריון בעובי 6 אינץ' (152 מ"מ) הגן על הסוללה המשנית. בצריח הניתוב היו דפנות בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים).