stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הכוח הנתעב הזה
מיקום והקשר

הרומן מתרחש באנגליה שלאחר המלחמה, בעיירה האנגלית הבדיונית Edgestow, (עיירת-קצה) בשנת 1948 לערך על פי ציר הזמן הפנימי של 'הטרילוגיה הקוסמית'. הסיפור מתרחש בתוך אוניברסיטת אדג'סטאו, בתוך העיר הסמוכה, במטה החדש של נייס ובאחוזת סנט אן.
אלווין רנסום, שהוצג ברומן בפרק שבע, הוא הגיבור של שני הספרים הראשונים בטרילוגיית החלל של לואיס, ונקודת המבט שלו שולטת בנרטיב שלהם. לורד פיברסטון (לשעבר דיק דיווין) היה נבל ברומן הראשון, שיחד עם פרופסור ווסטון, חטף את רנסום למאדים מתוך אמונה מוטעית שבני המאדים רוצים קורבן אנושי. פיברסטון מזכיר ב "הכוח הנתעב הזה" את ווסטון שנרצח על ידי "האופוזיציה", הוא מתייחס לרנסום שהרג את ווסטון (שהפך לכלי קיבולת לדיבוק של שטן) בוונוס, כפי שמתואר בפרלנדרה . שני הספרים הראשונים מסבירים במלואם את המיתולוגיה של לואיס (המבוססת על שילוב של התנ"ך והקוסמולוגיה של ימי הביניים) לפיה כל כוכב לכת במערכת השמש נשלט על ידי רוח מלאכית. המיתוס הזה מוצג מחדש בהדרגה בסיפור הזה, שגיבוריו - מארק וג'יין סטודוק הקשורים לכדור הארץ - אינם מודעים למציאות הללו כאשר הסיפור נפתח.
נושאים ופילוסופיה

מרכיב משמעותי בספר (לואיס דירג אותו כ"שני בחשיבותו") הוא להמחיש את האיוולת ההרסנית שבחיפוש אחר כוח ויוקרה בהשתייכות לקליקה שלטת או למעגל פנימי.
קצת כמו הגנוסטים המוקדמים, המתנגדים העיקריים של "הכוח הנוראי הזה" בזים לגוף האדם ולכל החיים האורגניים. הם מתייחסים אליהם כחלשים, מושחתים ולא ראויים לנפש טהורה. כמו טרנס-הומניסטים מודרניים, הם מאמינים שניתן לשכלל את האנושות על ידי הגירה מתוך בשר ודם. לואיס מציג את ההשלכות של רעיונות אלה כסיוט דיסטופי: על ידי דחיית אלוהים ויצירתו, ה-NICE נופל בהכרח תחת שליטתם של השדים (אותם הם מדמיינים שגילו במסווה של "מאקרובים"). לואיס רמז לנושאים כאלה בעבר ב- The Screwtape Letters, שבו השד הבכיר Screwtape אומר לאחיינו שמטרתם היא "להפוך את המדע שלהם לרגש ולמיתולוגי עד כדי כך שמה שהוא, למעשה, אמונה ב [שדים] (אם כי לא תחת השם הזה) יתגנבו פנימה בזמן שהמוח האנושי יישאר סגור לאמונה ב[אלוהים]. [. . . ] אם ברגע שנוכל לייצר את העבודה המושלמת שלנו - הקוסם המטריאליסטי, האיש, לא משתמש, אלא באמת סוגד למה שהוא מכנה במעורפל 'כוחות' תוך הכחשת קיומן של 'רוחות' - אז סוף המלחמה יהיה באופק."
הביקורת של לואיס איננה על המדע ככזה, או על תכנון מדעי, אלא על סוג החברה המתוכננת הטוטליטרית שהנאציזם והבולשביזם דהיינו: "האכזריות הממושמעת של אוליגרכיה אידאולוגית כלשהי".
כניגוד לכך, לואיס מציג את המציאות כתומכת בעקרונות נוצריים כמו החטא הקדמון הטבוע באנושות, חוסר האפשרות של בני אדם לשכלל את עצמם בנפרד מאלוהים, הטוב המהותי של הגוף הפיזי (אם כי כיום מושחת בחטא), כוח כל-יכול של אלוהים נגד כוחות הרשע המוגבלים בכוחם, וקיומם של מלאכים ושדים. במסגרת נוצרית זו, לואיס משלב אלמנטים מהאגדה הארתוריאנית וכן דמויות מיתולוגיות רומיות. בדרך זו, לואיס משלב סמליות מיתולוגית נוצרית, רומית ובריטית.
התפתחות והשפעות

לואיס החל לכתוב את הכוח הנתעב הזה במהלך מלחמת העולם השנייה, וסיים את הטיוטה הראשונה ב-1943. במהלך המלחמה, לימד לואיס באוניברסיטת אוקספורד ובין פרויקטי כתיבה אחרים עבד על שני הספרים האחרונים של "טרילוגיית החלל" שלו - פרלנדרה (1943) ווהכוח הנתעב.
הרומן מתייחס ל"Numinor and the True West", שלואיס מייחס לזכותו יצירה שלא פורסמה באותו זמן של ג'. ר. ר. טולקין; הם היו חברים ועמיתים באוניברסיטת אוקספורד וחברים עמיתים ל-אינקלינגס. שגיאת הכתיב של נומנור הגיעה מהשמיעה היחידה של לואיס שטולקין אמר את השם באחת מקראותיו.
הפרשנות של צ'ארלס וויליאמס לאגדות המלך ארתור היו בעלי השפעה משמעותית על האלמנטים הארתוריאניים של הרומן. ברנטון DG Dickieson כותב, "הרעיון של ויליאמס על לוגרס מופיע בכוח המתועב הזה, ויוצר את המסגרת הספקולטיבית של דיאלקטיקה של טוב-רע בנרטיב האפוקליפטי של כרוניקת רנסום האחרונה הזו".
בהקדמה לספר, לואיס מודה לסופר המדע הבדיוני אולף סטייפלדון ולעבודתו: "מר סטייפלדון הוא כל כך עשיר בהמצאות שהוא יכול להרשות לעצמו להלוות, ואני כל כך מעריץ את ההמצאה שלו (אם כי לא מהפילוסופיה שלו) שאני צריך לא מרגיש בושה לשאול."
ביקורת והתייחסות

כשנתיים לפני כתיבת "1984", סקר ג'ורג' אורוול את הכוח המתועב הזה עבור מנצ'סטר איבנינג ניוז, והעיר: "הרבה אנשים בעידן שלנו מבדרים את חלומות הכוח המפלצתיים שמר לואיס מייחס לדמויות שלו [המדענים של נייס], ואנחנו נמצאים בטווח ראייה של הזמן שבו חלומות כאלה יהיו ניתנים למימוש." הסקירה נכתבה זמן קצר לאחר ההפצצות הגרעיניות של הירושימה ונגסאקי . עם זאת, אורוול טען שהספר "היה חזק יותר ללא היסודות העל-טבעיים". במיוחד, אורוול התנגד לסיום שבו נייס מופלת על ידי התערבות אלוהית: "[לואיס] זכאי לאמונותיו, אבל הן מחלישות את הסיפור שלו, לא רק בגלל שהן פוגעות בתחושת ההסתברות של הקורא הממוצע אלא בגלל שלמעשה הם מחליטים נושא מראש. כשאומרים לאדם שאלוהים והשטן נמצאים בעימות, תמיד יודעים איזה צד ינצח. כל הדרמה של המאבק ברוע טמונה בעובדה שאין לאדם סיוע על-טבעי". עם זאת, אורוול עדיין טען שהספר "שווה קריאה".
לאונרד בייקון, תיאר את הספר כ"סיוט מזעזע אך במקומות רבים כסיוט מרהיב". הוא מתח ביקורת על דמותו של סטודוק כלא מעניינת וציין כי "קשה להתרגש מגחמותיה של דמות אקדמית צעירה, חסרת ביטחון ושאפתנות שעיקר עיסוקה הוא להיכנס למעגל פנימי, לכל מעגל פנימי", אך שיבח את המזימה המתוארת בספר: "המצוד של רנסום אחר מרלין האמיתי בזמן שהנבלים לוכדים את מרלין המזויף הוא חי כמו קטע מאת סטיבנסון." למרות שבייקון ראה בספר נחות במקצת משני קודמיו, הוא סיכם: "זה בדיוק מסוג הדברים שמשמחים את מעריציו של מר לואיס. והם צודקים להעריץ אותו. נצח, הפסד או תיקו - והמבקר לא חושב שהספר הזה מנצח לגמרי - מר. לואיס מוסיף אנרגיה למערכות שהוא בא איתן במגע."
פלויד סי גייל כתב שהספר "נושא את החותמת האותנטית של הדמיון המדהים של יוצרו".
ג'ון הלדיין פרסם שני מאמרים שתוקפים את השקפותיו השליליות של לואיס על מדע וקידמה, כפי שראה אותן; הראשון היה תחת הכותרת "Auld Hornie, FRS". תגובתו של לואיס לא פורסמה בחייו.
אליסטר מקגראת' אומר שהרומן "מראה כי [ק.ס. לואיס] היה קול נבואי, המציע אתגר רדיקלי לחוכמה החברתית המקובלת של דורו שלו".
הערות שוליים

↑  Lyndsay's Middle Scots usage of strength was in the now archaic meaning of "fortress, stronghold", see also OED s.v. strength, n.: "10.a. A stronghold, fastness, fortress. Now arch. or Hist., chiefly with reference to Scotland."
↑  Simpson, Paul (2013). C.S. Lewis From Mere Christianity to Narnia. London: Constable & Robinson. p. 91. ISBN 9781472100665.
1 2 3  Schaefer III, Henry F. "C. S. Lewis: Science and Scientism". C. S. Lewis Society of California. אורכב מ-המקור ב-6 במרץ 2016. נבדק ב-17 באוגוסט 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑   Lewis, C. S. (1961). The Screwtape Letters & Screwtape Proposes a Toast. New York: Macmillan, p. 33.
1 2  Gormley, Beatirce (1998). CS Lewis The Man Behind Narnia. Grand Rapids: Eerdmans. p. 110. ISBN 0802853013.
↑  McGrath, Alister (2013). CS Lewis - A Life. London: Hodder & Stoughton. p. 328. ISBN 9781471254246.
↑  Duriez, Colin (2003). Tolkien and C.S. Lewis: The Gift of Friendship. Paulist Press. pp. 102–103. ISBN 978-1-58768-026-7.
↑  Higgins, Sørina (2017). The Inklings & King Arthur. Apocryphile Press. p. 100. ISBN 978-1-944769-89-5.
↑  That Hideous Strength: A Modern Fairy-Tale for Grown-Ups, C. S. Lewis, Simon and Schuster, 1996, מסת"ב 0-684-83367-0, מסת"ב 978-0-684-83367-5, 384 pages, pp. 7–8
↑  "The Scientist Takes Over", review of C. S. Lewis, That Hideous Strength (1945) by George Orwell, Manchester Evening News, 16 August 1945, reprinted as No. 2720 (first half) in The Complete Works of George Orwell, edited by Peter Davison, Vol. XVII (1998), pp. 250–251.
↑  "LEWISIANA: George Orwell on C. S. Lewis, That Hideous Strength". lewisiana.nl.
↑  Gale, Floyd C. (במרץ 1959). "Galaxy's 5 Star Shelf". Galaxy. pp. 143–146. נבדק ב-14 ביוני 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Haldane, J. B. S. "Auld Hornie, F.R.S." The Modern Quarterly (Autumn 1946). The application of science to human affairs can only lead to hell.
↑  }"A SCIENTIST STRIKES BACK". Lewisiana.nl. 25 במאי 2015. נבדק ב-17 במרץ 2017. Two attacks on C. S. Lewis by J. B. S. Haldane {{cite web}}:  (עזרה)
↑  McGrath, Alister (2013). CS Lewis - A Life. London: Hodder & Stoughton. p. 330. ISBN 9781471254246.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4421227-6  MusicBrainz work: 226ce163-e298-49b0-aaba-5fdd760a103f  VIAF: 190448237   WorldCat (עם VIAF): 190448237
אוטגאווה טויוקוני

| --- | --- |

 לידה:  1769 שיבה, אדו, יפן 
 פטירה:  24 בפברואר 1825 (בגיל 56 בערך) אדו, יפן 
 מקום קבורה:  Banshō-in Kōun-ji 
 לאום:  יפנים 
 תחום יצירה:  חיתוך-עץ, איור 
 זרם באמנות:  Utagawa school 
 הושפע על ידי:  Utagawa Toyoharu 
 צאצאים:  Toyotoshi Utagawa, Utagawa Kunikame 
 
זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
אוּטָגָאוָוה טוֹיוֹקוּני (ביפנית: 歌川豐國; ‏1769 – 24 בפברואר 1825) אמן הדפסי עץ ומאייר ספרים יפני, מאמני האוקיו-אה החשובים והמשפיעים בתקופת אדו, נודע בעיקר בשל איורים של שחקני קבוקי ונשים יפות (ביג'ינגה), השתייך לאסכולת אוטגאווה של אומני הדפסי העץ. לעיתים קרובות מצוין שמו כטויקוני 1 כדי להבדיל אותו מתלמידיו שכונו טויקוני 2 וטויוקוני 3.
ביוגרפיה

טויקוני היה בנו של יצרן בובות ששלח אותו ללמוד בסטודיו של אוטאגוואה טויוהארו מייסד אסכולת אוטאגוואה. טויוקוני היה בין האמנים הבולטים בתחום. בתחילת דרכו התרכז בציורי ביג'ינגה ובהמשך החל לצייר שחקני קבוקי וסצנות מתיאטרון הקבוקי. בשנת 1794 פרסם סדרת פורטרטים של שחקני קבוקי שנקראה "תמונות של שחקנים על הבמה" (Yakusha Buta no sugata-e) וסגנונו החדש החל להתפתח. בעקבות כך הגיעה ההצלחה, שחקני הקבוקי היו אייקוני תרבות באותה התקופה והדפסי עץ שעסקו בנושא היו מבוקשים. אסכולת אוטאגוואה צמחה והתפתחה וטויקוני ותלמידים נוספים סיפקו את הביקוש הגובר להדפסי הקבוקי.
לאחר מותו של טויהארו ב-1814 הפך למוביל התנועה. הודות לפועלו ותרומתו של טויקוני הפכה אסכולת אוטגאווה למובילה ומשפיעה בתחום אומנות האוקיו אה במאה ה-19. בין התלמידים המפורסמים של התנועה ושל טויקוני עצמו נמנים אוטאגוואה קוניסדה ואוטאגוואה קוניושי ועל אף ששני תלמידיו אלו הפיקו הדפסי שונגה רבים, טויקוני עצמו ייצר קומץ של איורי שונגה, למעשה סוברים כי בשיא הקריירה שלו הוא לא ייצר הדפסי שונגה כלל אלא רק בשנותיו האחרונות.
סגנונו ויצירותיו

הסדרה "תמונות של שחקנים על הבמה" (Yakusha Buta no sugata-e) מנתה עשרות הדפסים של שחקני תיאטרון הקבוקי, השחקנים הופיעו כגבוהים במיוחד, מבטם דרמטי והם מתוארים בצבעים הרמוניים בעוד הרקע אפור.
יכולותיו של טויוקוני להעביר סצנה דרמטית באו לידי ביטוי ביתר שאת באיורו בו הוא מראה את השחקן מצומוטו קוג'ירו מגלם את מוקואמון המאוים על ידי רוח המגולמת על ידי אונואה מאצוסוקה (Actors Onoe Matsusuke I as the Ghost of Iohata and Matsumoto Kojiro as Mokuemon).
הרוח בצד השמאלי של התמונה מוצגת כדמות גבוהה המתכתבת עם הקווים האנכיים מימין, באמצע על האדמה מצויר מוקומון בקווים מעוגלים, גופו ופניו מביעים את האימה שבה הוא שרוי.
הערות שוליים

↑  Kazutaka Higuchi and Alfred Haft, Toyokuni's "Pictures of Actors on the Stage" Bulletin of the Museum of Fine Arts 
Vol. 60, No. 321 (1962), pp. 105-114..
↑  Robert T. Paine, 3. No Laughing Matter: A Ghastly "Shunga" Illustration by Utagawa Toyokuni, Japan Review 
No. 26, Shunga: Sex and Humor in Japanese Art and Literature (2013), pp. 239-255 
4..
↑  Helen C. Gunsaulus, Japanese Prints by Toyokuni, Bulletin of the Art Institute of Chicago (1907-1951) 
Vol. 24, No. 7 (Oct., 1930), pp. 92-93+100 
.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007513587805171  AAG: 1424  AGSA: 8049  BNE: XX1053378  BnF: cb14900935d (data)  GND: 133451666  ISNI: 0000 0000 8100 1574  KulturNav: 4fb7db59-93f0-44cb-a2f6-381020580469  LCCN: n80038350  NDL: 00272460  NGV: 3280  NLA: 35950161  NTA: 071968458  RKD: 309437  SNAC: w6711bg4  SUDOC: 09832666X  TePapa: 27220  Trove: 1159416  ULAN: 500081100  VIAF: 20873990   WorldCat (עם VIAF): 20873990
יפה ויגודסקי

| --- | --- |

 לידה:  17 ביוני 1946 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  23 באוגוסט 2023 (בגיל 77) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 תפקיד:  מנהלת כללית 
 
יפה ויגודסקי ב-2014
יפה ויגודסקי (17 ביוני 1946 – 23 באוגוסט 2023) הייתה מנהלת ישראלית. כיהנה כיו"ר דירקטוריון החברה הממשלתית לתיירות, כמנכ"לית הטלוויזיה החינוכית הישראלית, כיו"ר שדולת הנשים בישראל וכיו"ר "קרן מעגלים". כמו כן שימשה כחברת הנהלה בבלט הישראלי, בתיאטרון יידישפיל, במרכז סוזן דלל, בבית צבי ובצוותא, וכיו"ר אגודת הידידים של תיאטרון יידישפיל.
ביוגרפיה

ויגודסקי נולדה בתל אביב ליוכבד ומנחם רזניק, שעלו לישראל מליטא בשנת 1945 בעלייה בלתי-לגאלית. את שירותה הצבאי עשתה כמכ"ית במחזור הראשון של חיילות ששירתו במשרד הביטחון.
ויגודסקי הייתה בעלת תואר ראשון ושני בחוג למינהל החינוך באוניברסיטת תל אביב, ובעלת תעודת הוראה לחינוך העל-יסודי. במסגרת לימודיה באוניברסיטת תל אביב, סיימה קורס מנהלים וקורס דירקטורים.
שימשה כמורה ואחר כך כמנהלת בית הספר העל-יסודי "תלם" בפתח תקווה. לאחר מכן, מונתה למפקחת על בתי הספר העל-יסודיים באזור תל אביב והמרכז מטעם משרד החינוך.
בשנת 1976 מונתה למנהלת "המכללה להוראת טכנולוגיה" להכשרת מורים, המכללה הראשונה בישראל בתחום, ובשנת 1982 הקימה וניהלה את המרכז הטכנולוגי בתל אביב. ויגודסקי מילאה תפקידים אלו עד ינואר 1995.
בשנת 1987 החלה לכהן כסמנכ"לית במכללה למנהל והייתה אחראית במסגרת התפקיד על ניהול וביצוע תקציב, כוח אדם מנהלי ואקדמאי, שיווק פרסום ויחסי ציבור, יישום וניהול פרויקטים ופיתוח מסלולי לימוד. ויגודסקי סיימה את תפקידה ב-1995.
בינואר 1995 מונתה על ידי שר החינוך, אמנון רובינשטיין, למנהלת מינהל מידע וטכנולוגיה במשרד החינוך. במסגרת התפקיד הובילה את תוכנית התיקשוב הלאומית של מערכת החינוך בישראל ללימודי מדע וטכנולוגיה מגן הילדים ועד האוניברסיטה. במסגרת התוכנית מימן מפעל הפיס התקנת 12,000 מחשבים בבתי ספר.
ויגודסקי שימשה במקביל כנציגת ישראל במספר ועדות:
הוועדה הבינלאומית לקידום הלימוד והמחקר המדעי טכנולוגי ITEA - International Technology
ועדת ההיגוי של EUN - European Schoolnet Education Association
נציגת משרד החינוך באונסקו בתחומי המדע והטכנולוגיה
נציגת משרד החינוך בפרויקט להקמת רשת תקשוב חינוכית למדינות הים-התיכון, בשיתוף הרשות הפלסטינית, מרוקו, תוניס וירדן, במימון האיחוד האירופי.
ביוגרפיה > האשמות נגדה

באפריל 2003 מונתה על ידי שרת החינוך לימור לבנת למנכ"לית הטלוויזיה החינוכית, יחידת סמך של משרד החינוך. במסגרת התפקיד יישמה את "דו"ח שטרן" לרפורמה בטלוויזיה החינוכית שהביאה לפיטורי כרבע מהעובדים. עוד קודם ליישום הרפורמה, טענו עובדי החינוכית כנגד ויגודסקי על התעמרות, שימוש בשפה שאינה ראויה כלפיהם, קבלת החלטות באופן חד צדדי, כולל שינוי לוח שידורים באופן תדיר, תוך פגיעה בסדרי קבלת החלטות והתעלמות משדרת הניהול מתחתיה, ושימוש במצלמות מעקב, בהסבר של ניסיון למנוע גניבות. ב-2010 ננזפה על ידי מנכ"ל משרד החינוך ונציבות שירות המדינה, בגין קבלת הטבות מחברת "אל על" בזמן היותה עובדת מדינה כמנהלת הטלוויזיה החינוכית. על רקע זה, בגלל הכוונה להעמידה לדין משמעתי, ביקשה לסיים את תפקידה. היא סיימה לכהן כמנכ"לית הטלוויזיה החינוכית ביוני 2011.
בנובמבר 2011 מונתה ויגודסקי ליו"ר קרן "מעגלים", הקרן למען בעלי מקצועות שוחקים, הממומנת על ידי המדינה. הקרן פעלה למען עובדים בני 50 ומעלה שעוסקים במקצועות שוחקים מעל 7 שנים במצטבר, או 20 שנות וותק ללא הגבלת גיל. באמצעות הקרן יכלו עובדים שחשו שחיקה ועמדו בקריטריוני הקרן לעבור מסלול הכשרה, שדרוג, או הסבה במימון מלא של הקרן. בדצמבר 2017 התגלו אי־סדרים קשים בקרן, שעיקרם היו שהיא אינה משרתת את מטרותיה, ושהיא מוציאה מדי שנה עשרות מיליוני שקלים כתשלום למכללות לא מפוקחות שהוקמו עבורה. בעקבות בדיקת מבקר המדינה נחשפו פרטים נוספים, כולל שעשרות מיליוני שקלים שולמו לחברות פרטיות, שמנכ"לית הקרן שימשה דירקטורית של אחת מהן. בסוף 2021 הוחלט לסגור את קרן "מעגלים".
ביוגרפיה > תפקידים נוספים

ויגודסקי כיהנה כיו"ר שדולת הנשים בישראל ממאי 2012 ועד ספטמבר 2016. במסגרת תפקידה פעלה לקידום המדיניות והחקיקה בכל עניין הנוגע למעמד האישה בישראל. באפריל 2015, קראה לראש הממשלה, בנימין נתניהו, להקים משרד לקידום מעמד האישה.
במרץ 2022 מונתה ליו"ר החברה הממשלתית לתיירות.
עד לפטירתה, ויגודסקי מילאה תפקידים ציבוריים רבים: החל מיוני 1997 הייתה חברת הנהלת הבלט הישראלי; החל ממאי 2001 הייתה חברת הנהלת "בית צבי"; החל מספטמבר 2006 הייתה דירקטורית ברשת "עמל"; החל מפברואר 2007 הייתה דירקטורית ויו"ר ועדת משאבי אנוש ומינהל וחברה בוועדת ביקורת, ועדת התקשרויות ונכסים, ועדת פיתוח עסקי, ועדת אסטרטגיה בחברת החשמל לישראל; החל ממרץ 2008 הייתה חברת ועד מנהל מרכז סוזן דלל; החל מ-2013 הייתה חברת הנהלת תיאטרון יידשפיל ויו"ר אגודת הידידים, וממאי 2014 הייתה חברת הנהלת צוותא.
ויגודסקי נפטרה ב-23 באוגוסט 2023, והובאה למנוחות בבית העלמין של מושב בית חרות . הותירה אחריה בעל, חנוך ויגודסקי, ושלושה ילדים. התגוררה ברמת השרון.
הערות שוליים

↑  אנני גולן, יידישפיל - תיאטרון היידיש האיכותי עם עונה חדשה ומרגשת, באתר הארץ, 24 במרץ 2022
↑  גדי גולן, ‏קליטת מחשבים בבתי-ספר מתעכבת עקב מחלוקת וחוסר תיאום בין משרד החינוך למפעל הפיס, באתר גלובס, 5 באפריל 1999
↑  גדי גולן, ‏מפעל הפיס אישר הקצבת 50 מיליון שקל למחשבים למערכת החינוך, באתר גלובס, 25 באפריל 1999
↑  אביבה משמרי, ‏האיחוד האירופי ישקיע 35 מיליון אירו ברשת תקשוב חינוכית למדינות הים-התיכון, באתר גלובס, 26 ביוני 2000
↑  דוד שליט, ‏החינוכית החדשה, באתר גלובס, 16 באוגוסט 2005
↑  לי-אור אברבך, ‏ההסתדרות והחינוכית במו"מ לקראת פרישה של 80 עובדים, באתר גלובס, 13 בדצמבר 2010
↑  חני יודל, מסר חינוכי: עובדי החינוכית נגד המנכ"לית, באתר nrg‏, 26 בנובמבר 2009
אופיר בר-זהר, עובדי החינוכית נגד המנכ"לית ויגודסקי: "הפכה את התחנה לבלתי רלוונטית", באתר הארץ, 26 בנובמבר 2009
↑  סטלה קורין-ליבר ולי-אור אברבך, ‏מנכ"לית החינוכית ננזפה בשל הטבות שקיבלה מאל-על, באתר גלובס, 18 במאי 2011
↑  תומר זרחין, מנכ"לית הטלוויזיה החינוכית פרשה בגלל הכוונה להעמידה לדין משמעתי, באתר הארץ, 19 במאי 2011
↑  גילי איזיקוביץ, מנכ"לית הטלוויזיה החינוכית, יפה ויגודסקי, פורשת לאחר 8 שנים, באתר הארץ, 16 במאי 2011
↑   טלי חרותי-סובר, עשר שנים אנחנו מממנים ניסוי כושל. האם האיש הזה יתעשת ויעצור אותו?, באתר TheMarker‏, 24 באוקטובר 2021
↑   טלי חרותי-סובר, דיווחים בעייתיים של היו"ר וסכומי עתק לחברות פרטיות - מה קורה בקרן מעגלים, באתר TheMarker‏, 21 בדצמבר 2017
↑   טלי חרותי-סובר, ההוצאות נחשפות: כך מממן משלם המסים קורסי בישול וטיפוח לעובדים, באתר TheMarker‏, 21 במרץ 2018
↑   טלי חרותי-סובר, בהוראת שרת הכלכלה: קרן מעגלים הבעייתית תיסגר באופן סופי, באתר TheMarker‏, 11 בנובמבר 2021
↑   טלי חרותי-סובר, שדולת הנשים לראש הממשלה: להקים משרד לקידום מעמד האישה, באתר TheMarker‏, 26 באפריל 2015
↑  וואלה! כסף‏, יפה ויגודסקי מונתה ליו"ר החברה הממשלתית לתיירות, באתר וואלה, 3 במרץ 2022
↑  הבלט הישראלי, חברי עמותה (ארכיון)
↑  תיאטרון בית צבי, חברי עמותה
↑  חברת החשמל בישראל, חברי דירקטוריון
↑  חברת החשמל בישראל, רשימת ועדות הדירקטוריון וחבריהם
↑  סוזן דלל, חברי הועד המנהל והאסיפה הכללית
↑  תיאטרון יידישפיל, אגודת הידידים (ארכיון)
קינורטס

| --- | --- |
 תפקיד:  מלך ספרטה
 אב:  אמיקלס 
 אם:  דיומדה 
 אחים:  ארגאלוס, יקינתון 
 צאצאים:  אויבלוס, Perieres 
 
קינורטס (ביוונית: Κυνόρτας) הוא דמות מהמיתולוגיה היוונית, מלך ספרטה בנם של אמיקלס ודיומדה, אחיהם של ארגאלוס ולאודמיה.
לאחר מות אביו ירש את כיסא המלוכה ארגאלוס הבכור, ולאחר מותו של ארגאלוס עלה קינורטס לשלטון. הוא היה אביו של אויבלוס ועל פי גרסאות מסוימות גם של פריארס.
ערך זה הוא קצרמרבנושא מיתולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אלזה אורי

| --- | --- |

 לידה:  1 בנובמבר 1877 ברלין, האימפריה הגרמנית
 פטירה:  13 בינואר 1943 (בגיל 65) אושוויץ, פולין
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 לאום:  גרמניה
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בווייסנזה 
 מקום מגורים:  מואביט, מיטה 
 אירועים משמעותיים:  Transport 26 from Berlin,Berlin (Berlin),City of Berlin,Germany to Auschwitz Birkenau,Extermination Camp,Poland on 12/01/1943 
 עיסוק:  סופרת
 שפות היצירה:  גרמנית 
 סוגה:  ספרי ילדים
 תקופת הפעילות:  1905–1943 (כ־38 שנים)
 
בית הנופש של אלזה אורי כיום (בפולין)
לוח זיכרון בבית המשפחה בשרלוטנבורג
אלזה אורי (בגרמנית: Else Ury‏; 1 בנובמבר 1877, ברלין, האימפריה הגרמנית – 13 בינואר 1943, אושוויץ, פולין) הייתה סופרת ילדים יהודייה-גרמנייה.
היא החלה לפרסם ספרי ילדים בשנת 1905 וזכתה לתהילה בימי רפובליקת ויימאר. הדמות הידועה ביותר שיצרה היא אנמרי בראון, בת הזקונים של רופא אמיד, שאת תולדותיה מילדות עד זקנה סיפרה בסדרה בת עשרה כרכים ששמה Nesthäkchen ("בת זקונים").
בינואר 1943 נשלחה על ידי הנאצים למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נרצחה ביום הגיעה.
ביוגרפיה

נולדה בברלין בשם "יוהנה אלזה" למשפחה יהודית-ליברלית מתבוללת בת ארבעה ילדים. ילדותה המאושרת בחיק משפחתה המורחבה (שכללה גם את משפחת היימן) בסמוך לאלכסנדרפלאץ ובית הכנסת הישן סיפקה לה סביבה תומכת והשראה לכתיבת ספריה. המשפחה האמידה המתוארת על ידי אורי בסדרת "בת הזקונים", עם טבחית, אומנת, חדרנית, ושוער, היא שיקוף ישיר של חייה בברלין, במיוחד אחרי שעברה המשפחה ב-1905 לשרלוטנבורג האמידה.
אביה של אורי, אמיל (1835–1920), היה יצרן סיגריות מצליח, ואמה, פרנציסקה לבית שלזינגר (1847–1940), השתייכה למעמד הבינוני המשכיל, והעבירה לילדיה את ההתעניינות בספרות קלאסית ומודרנית, במוזיקה, ובשאר האמנויות. אחיה של אורי ניהלו קריירות מצליחות במעמד הבינוני: לודוויג (1870–1963) היה עורך דין, הנס (1873–1937) היה רופא, וקתה (1881–1944) למדה בסמינר למורות. נישאה לאחר סיום לימודיה להוגו היימן והקימה משפחה.
אלזה סיימה את לימודיה התיכוניים בהצלחה בליצאום לבנות ב-1894, אולם תעודת הסיום שם לא אפשרה לה להמשיך בלימודים אקדמיים, אלא רק בלימודים בסמינר למורות. היא החלה לעסוק בכתיבה. תחת שם עט פרסמה רשימות בעיתון Vossische Zeitung שיצא בברלין. בשנת 1905 ראה אור ספרה הראשון, Was das Sonntagskind Erlauscht (מה שהילד הממוזל שמע), ובו 38 סיפורי מוסר שעיקרם ערכים כגון נאמנות, אמירת אמת, והוגנות. ספרה השני, Goldblondchen ("ילדונת בלונדית-זהב", משנת 1908), זכה לציון לשבח מצד ועדת הביקורת לספרות ילדים ונוער (Jugendschriftenwarte) בדו"ח השנתי שלה, וציון לשבח זה הוא הכיבוד הרשמי היחיד בו זכתה אורי בחייה. בעקבות הצלחת הספר, פרסמה חמישה ספרים נוספים.
במלחמת  העולם  הראשונה שירת אחיה, הנס, כרופא צבאי והיא התנדבה בשירות הנשים הלאומי. סיפורים שכתבה במהלך המלחמה נושאים אופי פטריוטי-גרמני.
בין השנים 1918 ו-1925 פרסמה את סדרת "בת הזקונים", אשר זכתה להצלחה רבה והפכה אותה לסופרת מפורסמת. 
אביה נפטר ב-1920 והיא המשיכה להתגורר עם אמה ואחיה, הנס, (שנותר רווק) בשרלוטנבורג.
הצלחתה אף הפכה אותה לעשירה, על אף השפל הכלכלי הקשה בגרמניה באותה עת. מיליונים רכשו את ספריה, נכחו בהרצאותיה, וקראו את טוריה בעיתונות. אורי רכשה בכוחות עצמה בית נופש בקרומהיבל באזור "הרי הענקים" ברכס הסודטים (בדרום פולין כיום), וכינתה את הבית "בית נסטהאקכן" על שם מקור עושרה ("נסטהאקכן" הוא כינוי חיבה, מילולית "גוזלית", לבת זקונים). הבית נחנך ב-1926.
בתקופת רפובליקת ויימאר, הייתה אורי בשיא תהילתה.
המו"ל שלה (Meidinger Jugendschriftenverlag) ערך לכבוד יום הולדתה ה-50, ב-1 בנובמבר 1927, קבלת פנים במלון אדלון המפורסם בעיר.
ביוגרפיה > תחת רדיפות הנאצים

הרומן האחרון שכתבה, "נוער קדימה" (Jugend Voraus) פורסם ב-1933 ופסקת הסיום מציינת לטובה את עלייתו של היטלר לשלטון. 
אחיינה, קלאוס (בנה של קטה) התנגד לפסקה זו, אולם אלזה הסבירה לו שרק כך יכול הרומן להסתיים.
במרץ 1935 היא הודחה מאגודת הסופרים, על רקע יהדותה, מה שלא אפשר לה להמשיך לפרסם את יצירותיה בגרמניה.
ב-1936 היגר קלאוס ללונדון לצורך לימודים, כיוון שבגרמניה נאסר עליו ללמוד.
אחיה, הנס, שסבל בעבר מדיכאונות, התאבד בבליעת גלולות שינה בקיץ 1937.
אורי ביקרה את אחייניה בלונדון ב-1938, אולם שבה לגרמניה לטפל באמה שהייתה בת למעלה מ-80 וסיעודית באותה עת. בנקאי שטיפל בחסכונותיה יעץ לה להגר מגרמני אולם היא סירבה וטענה בפניו ש"אם בני דתי עדיין לא מוכנים לעזוב, מתוך אומץ, אופי ונחישות, אחלוק עמם את גורלם".
בעקבות פוגרום ליל הבדולח בסתיו 1938 היגרה קטה ובעלה לבתם באמסטרדם. האח, לודוויג, היגר ללונדון, לבנו, פריץ, שהיגר לשם כבר ב-1934.
באביב 1939 נאלצה אלזה לעבור עם אמה לבית היהודים בשכונת מואביט בעיר. הדירה שלהן, אותה נאלצו לפנות, נרשמה על שמו של גרמני (אריזציה). אמה נפטרה ב-1940.
בית הנופש שלה הוחרם בידי הרשויות (ראש עיריית קרומהיבל דרש מנציג משרד האוצר לקבל את הנכס ללא תמורה). 
אלזה הותירה צוואה  בספטמבר 1942, שבה הורישה את כל רכושה לאחיינה, קלאוס.
אלזה אורי גורשה לאושוויץ ב-12 בינואר 1943. שם נרצחה בתא גזים עם הגיעה, ביום המחרת. היא נמנתה על 873 בני אדם בטרנספורט בן 1000 איש אשר נמצאו בלתי-כשירים לעבודה ונשלחו היישר להשמדה, בלי להירשם בפנקסי המחנה. כמעט איש בגרמניה לא ידע בזמן אמת שאחת הסופרות האהובות ביותר נרצחה.
אחותה, קטה ובעלה, בתם ובעלה והנכד בן ה-6 גורשו בידי הנאצים לאושוויץ גם הם ונרצחו שם.
ביוגרפיה > לאחר מותה

אחיינה, קלאוס, הגיע עם הצבא הבריטי לגרמניה ודרש את זכויותיו כיורשה היחיד של אורי.
לאחר המלחמה, שבו לפרסם את ספריה של אורי במערב גרמניה, בלי התייחסות לגורלה. בשנת 1952 יצאה מחדש כל סדרת "בת הזקונים", פרט לכרך הרביעי, "בת הזקונים ומלחמת העולם" (שעסק במלחמת העולם הראשונה), אשר לא נדפס מחדש, משום שנכתב בטון פטריוטי לוהט מדי בראייה לאחור. בגרמניה המזרחית נאסרו ספריה של אורי בטענה שהם מתארים אורח חיים מנוון.
בשנת 1983, הפיקה חברת השידור הציבורית הגרמנית ZDF תוכנית טלוויזיה לחג המולד על בסיס שלושת הכרכים הראשונים של הסדרה, וקיבעה את "בת הזקונים" בתודעה של דור חדש של ילדים גרמנים.
מעטים ידעו על גורלה של אורי במשך עשורים. בשנת 1992, פרסמה מריאנה ברנצל ביוגרפיה של אורי תחת הכותרת "בת הזקונים מגיעה למחנה הריכוז", וזעזעה את עולם הספרות הגרמני. ברנצל המשיכה באיסוף חומר ביוגרפי על אורי ופרסמה את הביוגרפיה "שום דבר לא יוכל לקרות לי".
אורי מונצחת במקומות הבאים בברלין ובאזור בית הנופש שלה:
מקטע רחוב בשרלוטנבורג (Else Ury Bogen)
לוח זיכרון בבית המשפחה בשרלוטנבורג (סביניפלאץ)
אבן נגף במואביט, במקום בו עמד בית היהודים (בינתיים נהרס)
קנוטאף (מצבה ללא קבר) על שמה עומדת בבית הקברות היהודי בווייסנזה בברלין.
המזוודה עמה הגיעה אורי לאושוויץ, בצבע לבן ועליו שמה "אלזה שרה אורי, ברלין" נמצאה ב-1995 ומוצגת כיום במוזיאון שם.