stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מטילדה סימן 1
כללי

מטילדה סימן 1 נולדה כתוצאה ממכרז של הצבא הבריטי ל"טנק חיל רגלים". הטנק אמור היה לשמש בתפקיד של סיוע אש לחיל הרגלים והושתת על לקחי מלחמת העולם הראשונה, מבלי שראשי הצבא הבריטי נתנו את דעתם לתורות הלחימה המהפכניות של בן ארצם, לידל הארט, ומקבילו בגרמניה, בדבר מלחמת תנועה, אשר קיבלה ברבות השנים את הכינוי "בליצקריג". מכיוון שתפקידו של הטנק המיועד היה הסתערות במהירות איטית (על מנת לשמור על מיקומו לצד חיל הרגלים), כלל המכרז את הדרישה כי הטנק יהיה חסין לכל כלי הנ"ט הקיימים בזמנו. הצבא דרש גם שהטנק יהיה בעל עבירות שטח גבוהה. מעל כל אלה ריחפה הדרישה לכך שמחיר הטנק יהיה נמוך ביותר בגלל הקיצוצים הנרחבים בתקציב הביטחון בבריטניה בשנות השלושים. בשנת 1935 החל הפיתוח בשם "מטילדה".
הטנק שנולד היה כלי רכב קטן, בעל שריון עבה (60 מילימטרים), וחמוש במקלע בלבד. בתחילה הוזמנו 60 טנקים, ועשרה ימים מאוחר יותר הוזמנו עוד 60 טנקים, ובינואר 1939 הוזמנו עוד 19 טנקים, ובסך הכל נבנו 140 טנקים. אף על פי שלכאורה ענה על הדרישות, היה מטילדה סימן 1 כישלון מוחלט. המחיר הנמוך גרם לכך שמערכת ההנעה כולה הייתה ירודה ובלתי אמינה. הזחלים של הטנק היו חשופים, והמהירות המקסימלית, 13 קמ"ש, הייתה נמוכה מדי. חסרונותיו הבולטים גרמו לייצור מוגבל, ולפיתוחו וייצורו של מחליף - מטילדה סימן 2.
מלחמת העולם השנייה

המטילדות נרשמו בדפי ההיסטוריה כאשר ב-21 במאי 1940, כשבעים וחמישה טנקי מטילדה, רובם מדגם מטילדה 1, השתתפו בקרב אראס באזור העיר אראס שבצפון צרפת. הטנקים הבריטים, מרגימנטי הטנקים המלכותיים ה-4 וה-7, פגשו את דיוויזיית הפאנצר ה-7 של ארווין רומל בנוסף לכוחות של דיוויזיית האס אס הממוכנת "טוטנקופף" (גולגולת המת, על שם סמלה). במהלך הקרב הופרד החי"ר הגרמני מכוחות השריון שסייעו לו ובמשך זמן לא מבוטל כתשו המטילדות את החי"ר הגרמני. תותחי הנ"ט הגרמניים של התקופה שהיו בקוטר 37 מילימטר היו בלתי יעילים מול המטילדה. רומל נאלץ להתערב אישית בקרב וארגן את תותחי הנ"מ בקוטר 88 מילימטר האימתניים לירי בכינון ישיר לעבר המטילדות. בשלב זה נאלצו המטילדות לעצור ולסגת, לאחד שסבלו מאבדות. לגרמנים נגרמו אבדות קשות: מאות נהרגו, נפצעו או נפלו בשבי. רומל וגודריאן נתקפו בהלה, ושניהם ציינו את האירוע ביומניהם כ"ניסיון פריצה" של הבריטים לכיוון פריז. רומל אף ציין את כוח האויב ככוח של "מאות" טנקים (כזכור, היו שם 75). המפגש היה אחד היחידים במערכה על צרפת שבהם הוכו הגרמנים קשות.
בסך הכל השתתפו ב-1940 במערכה על צרפת 150 טנקים מסוג מטילדה.
הערות שוליים

↑  ראו אל"ם (מיל) בני מיכלסון: "70 שנה למערכה על צרפת", שריון 36 אוקטובר 2010.
| רק"מ של חבר העמים הבריטי מימי מלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| טנקים קלים | ויקרס סימן 3-2 • ויקרס סימן 5-4  • ויקרס סימן 6  • טטררך |  |
| טנקי שיוט | סימן 1 • סימן 2 • סימן 3 • סימן 4 • קובננטר • קרוסיידר • קאבליר • קנטאור • קרומוול • צ'לנג'ר • קומט • ראם (קנדה) • גריזלי (קנדה) • סנטינל AC1 (אוסטרליה) •  שרמן פיירפליי |  |
| טנקי חי"ר | מטילדה סימן 1 • מטילדה סימן 2 • ולנטיין • צ'רצ'יל |  |
| משחיתי טנקים | ארצ'ר • אכילס |  |
| תומתי"ם | בישופ • סקסטון (קנדה) |  |
| נגמשי"ם | זחלילית אוניברסלית • נגמ"ש לויד • נגמ"ש קנגורו (קנדה) |  |
| כלי רכב משוריינים |  שריונית AEC • שריונית ביוורטה • שריונית קובנטרי • שריונית דיימלר • שריונית גאי • שריונית האמבר • שריונית לנצ'סטר • שריונית מוריס CS9 • שריונית רולס-רויס • שריונית רובר (אוסטרליה) • שריונית מרמון הרינגטון (דרום אפריקה) • שריונית פוקס (קנדה) |  |
| רכבי סיור משוריינים | שריונית סיור דיימלר דינגו • שריונית סיור האמבר • שריונית סיור מוריס • שריונית סיור דינגו (אוסטרליה) • שריונית סיור איירונסייד • שריונית סיור אוטר (קנדה) • שריונית סיור S1 (אוסטרליה) |  |
| משאיות משוריינות | ביסון • ארמדילו • בדפורד • C15TA (קנדה) • ‏AEC |  |
| רק"ם נסיוני | הארי הופקינס • אלקטו • אוונג'ר • צנטוריון • בלאק פרינס • טוג • אקסלסיור • ואליאנט • טורטויס • סקופילד (ניו זילנד) • שריונית רינו (אוסטרליה) |  |
מילאנו–טורינו

| --- | --- |

סמליל המרוץ
 מדינות:  איטליה איטליה
 סוג:  חד-יומי
 אורך המסלול:  179 קילומטרים
 חודש:  אוקטובר
 משך:  1 ימים
 היסטוריה
 התקיים לראשונה:  1877
 מרוצים עד כה:  105
 מנצח ראשון:  איטליה פאולו מגרטי
 מנצח אחרון:  איטליה אלברטו בטיול
 שנת מרוץ אחרונה:  2024
 
מילאנו–טורינו (באיטלקית: Milano–Torino) הוא מרוץ אופניים חד-יומי שמתקיים באיטליה מאז שנת 1876 שמתחיל במילאנו ומסתיים בטורינו. המרוץ הוא בדרג 1.Pro וחלק מסבב ה-UCI ProSeries, המשני למרוצים בעולם אחרי סבב ה-UCI World Tour. המנצח האחרון הוא מרק קוונדיש הבריטי במהדורה של 2022.
היסטוריה

המרוץ נוצר בשנת 1876, עובדה ההופכת אותו לאחד מהמרוצים הוותיקים בעולם. פאולו מגרטי (אנ') המקומי ניצח בו. בשנותיו הראשונות המרוץ התקיים במתכונת אקראית. המנצח הראשון שהוא לא איטלקי היה אנרי פליסייה (אנ') הצרפתי. הניצחון הבא שלא על ידי רוכב איטלקי הגיע שש שנים מאוחר יותר, כאשר אוסקר אג (אנ') השווייצרי ניצח.
המרוץ מאורגן על ידי חברת RCS Sport (אנ'), שמארגנת גם את מרוץ הג'ירו ד'איטליה, טירנו–אדריאטיקו, ג'ירו די לומברדיה, מילאנו – סן רמו ומרוצים נוספים. בשל העובדה שהמרוץ מתקיים בחודש אוקטובר, שהוא בשנים האחרונות החודש המסיים של עונת האופניים, המרוץ הוא חלק משורת מרוצים חד-יומיים באיטליה שמתקיימים במועדים קרובים אחד לשני וחלק גדול מהמשתתפים בהם רוכבים ברוב המרוצים הללו.
החל מ-2012 מסתיים המרוץ על גבעת הסופרגה, בסמוך לבזיליקת הסופרגה (אנ') והוא מתאים למטפסים. אך בשנת 2020 שונה מסלול המרוץ והפך למתאים לספרינטרים, במטרה לשמש הכנה למונומנט מילאנו – סן רמו.
מנצחים בשנים האחרונות

| שנה | רוכב | קבוצה |
| --- | --- | --- |
| 1997 | צרפת לורן ז'אלאבר | ONCE |
| 1998 | שווייץ ניקי אברסולד | קבוצת פוסט סוויס |
| 1999 | שווייץ מרקוס צברג | רבובנק |
| 2000 | לא התקיים בגלל שיטפונות |  |
| 2001 | איטליה מירקו צ'לסטינו | סאקו מאשין פר קפה |
| 2002 | איטליה מיקלה ברטולי | פאסה בורטולו |
| 2003 | איטליה מירקו צ'לסטינו | סאקו מאשין פר קפה |
| 2004 | ספרד מרקוס סראנו | ליברטי |
| 2005 | איטליה פאביו סאקי | פאסה בורטולו |
| 2006 | ספרד איגור אסטרלואה | ברלוורלד |
| 2007 | איטליה דנילו די לוקה | ליקוויגאס |
| 2008-2011 | לא התקיים |  |
| 2012 | ספרד אלברטו קונטדור | סקסו בנק - טינקוף |
| 2013 | איטליה דייגו אוליסי | למפרה |
| 2014 | איטליה ג'אמפולו קארוזו | קטיושה |
| 2015 | איטליה דייגו רוזה | אסטנה |
| 2016 | קולומביה מיגל אנחל לופס | אסטנה |
| 2017 | קולומביה ריגוברטו אוראן | קנונדייל |
| 2018 | צרפת טיבו פינו | FDJ |
| 2019 | קנדה מייקל וודס | EF Education First |
| 2020 | צרפת ארנו דמאר | Groupama–FDJ |
| 2021 | סלובניה פרימוש רוגליץ' | יומבו–ויסמה |
| 2022 | בריטניה מרק קוונדיש | קוויק-סטפ אלפא ויינל |
| 2023 | הולנד ארוויד דה קליין | טודור (אנ') |
| 2024 | איטליה אלברטו בטיול | EF Education - EasyPost |
הערות שוליים

↑  Milano-Torino 2020
מוריסון וייט

מוריסון רמיק "מוט" וייט (באנגלית: Morrison Remick "Mott" Waite;‏ 29 בנובמבר 1816 – 23 במרץ 1888) היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, שכיהן כנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1874 ועד מותו. במהלך תקופת כהונתו פירש בית המשפט בראשותו פירוש צר את הסמכות הפדרלית בנוגע לחוקים ולתיקונים שחוקקו במהלך תקופת השיקום, זאת כדי להרחיב את זכויות העבדים המשוחררים ולהגן עליהם מפני מתקפותיהם של קבוצות אזרחיות כמו הקו קלוקס קלאן.
הוא נולד בלים, קונטיקט ולאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת ייל הוא הקים משרד עורכי דין בטולידו, אוהיו. כחבר המפלגה הוויגית ניצח וייט בבחירות לסנאט של אוהיו. כמתנגד לעבדות, הוא סייע להקים את המפלגה הרפובליקנית. הוא שימש כיועץ משפטי ב"תביעות אלבמה" וישב בראש הוועידה החוקתית של אוהיו שהתקיימה ב-1873.
לאחר מותו של נשיא בית המשפט העליון סלמון צ'ייס במאי 1873, ערך הנשיא יוליסס ס. גרנט חיפוש מעמיק אחר יורש לתפקיד. בגיבויו של מזכיר הפנים קולומבוס דלאנו, הציג גרנט בינואר 1874 את מועמדותו לתפקיד של וייט. הביטחון באישור מועמדותו של וייט לא היה ברור דיו וכמה פוליטיקאים בולטים לא הסכימו לה, אך הסנאט של ארצות הברית אישר את המינוי פה אחד ובמרץ 1874 נכנס וייט לתפקידו. על אף תמיכה שהוא זכה לה, דחה וייט את הרעיון שהוא ייתמודד בבחירות לנשיאות של 1876, באומרו שבית המשפט העליון לא צריך לשמש כקרש קפיצה למשרה בכירה יותר. הוא כיהן בבית המשפט העליון עד למותו מדלקת ריאות ב-1888.
וייט לא עלה ככוח אינטלקטואלי חשוב בבית המשפט העליון, אך בה בעת הוא נחשב כמנהלן מוכשר וכמי שידע לפשר בוויכוחים. הוא שאף לאיזון בין סמכות הממשלה הפדרלית לבין סמכות המדינות והצטרף לרוב השופטים האחרים בפירוש הצר של תיקוני החוקה של תקופת השיקום (התיקונים ה-13, ה-14 וה-15). דעת הרוב בפסק הדין "מון נגד אילינוי" (Munn v. Illinois) קבעה שהפיקוח הממשלתי על אסמי תבואה ועל רכבות מושפע מההבנה החוקתית של הרגולציה הממשלתית. הוא גם סייע למסד את התפיסה המשפטית שתאגיד יכול להיות ישות בפני עצמה, נפרדת מבעליה (Corporate personhood). עם זאת בתיקי זכויות האזרח (Civil Rights Cases) הוא הצטרף לדעת הרוב שפסקה נגד סעיפי חוק זכויות האזרח של 1875, שאסרו על אפליה בקבלת שירות ציבורי, סעיפים שהוחזרו לספר החוקים בחוק זכויות האזרח של 1964.
ראשית חייו

מוריסון וייט נולד בלים, קונטיקט, כבנם של הנרי מטסון וייט, עורך דין, ושל רעייתו מריה סלדן. בהמשך התמנה אביו כשופט בבית המשפט הגבוה וכשופט בבית המשפט העליון של קונטיקט, תפקיד בו הוא כיהן בשנים 1834–1854 ולאחר מכן ועד 1857 הוא כיהן כנשיא בית המשפט העליון של קונטיקט. למוריסון וייט היה אח בשם ריצ'רד, שלימים הם היו שותפים לעסקי עריכת דין.
וייט למד בבית הספר התיכון אקדמיית בייקון שבקולצ'סטר, קונטיקט, שם אחד לחבריו לספסל הלימודים היה לימן טרמבול, לימים סנאטור. ב-1837 הוא סיים לימודיו באוניברסיטת ייל, שם אחד מבני כיתתו היה סמואל טילדן שלימים היה מועמד בבחירות לנשיאות של 1876 מטעם המפלגה הדמוקרטית. כסטודנט בייל, היה וייט חבר באחוות הגולגולת והעצמות ובאגודת הסתרים "אחים באחדות" (Brothers in Unity). הוא גם היה חבר באחוות פי בטא קפא. זמן קצר לאחר סיום לימודיו היה וייט לפקיד משפטי במשרד עורכי הדין של אביו.
זמן קצר לאחר מכן עבר וייט לעיר מאומי שבאוהיו, שם הוא למד משפטים כשוליה במשרדו של סמואל ל. יאנג. ב-1839 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ונכנס לשותפות עם יאנג. משרד זה עסק בעיקר בתחום העסקי ובתחום המקרקעין. הוא נבחר לתקופת כהונה אחת כראש עיריית מאומי.
בספטמבר 1840 נשא וייט לאישה את אמיליה וורנר מהרטפורד. לזוג נולדו שלושה בנים ובת אחת.
קריירה פוליטית

ב-1850 עברו וייט ומשפחתו לטולידו, אוהיו, שם הוא הקים סניף של משרד עורכי הדין שלו ושל יאנג. עד מהרה הוכר וייט כדמות המרכזית בלשכת עורכי הדין של המדינה. ב-1856, כאשר יאנג פרש, פתח וייט משרד עורכי דין חדש ומשגשג יחד עם אחיו ריצ'רד. אחד משותפיו בטולידו היה ג'ורג' פ. אסטי מניו המפשייר, ששירת כגנרל בצבא האיחוד במלחמת האזרחים.
כחבר פעיל במפלגה הוויגית, נבחר וייט כחבר בסנאט של אוהיו וכיהן בו בשנים 1849–1850. הוא התמודד פעמיים ללא הצלחה על מושב בסנאט של ארצות הברית והוצע לו לכהן בבית המשפט העליון של אוהיו, אך הוא סירב. באמצע שנות ה-50, בשל התנגדותו לעבדות, הוא הצטרף למפלגה הרפובליקנית שהייתה אז בהתהוות וסייע לארגן אותה במדינתו. ב-1870 כבר רכש וייט לעצמו מוניטין של אחד מעורכי הדין הטובים ביותר באוהיו.
ב-1871 הוזמן וייט, יחד עם ויליאם אברטס וכיילב קאשינג, לייצג את ארצות הברית כיועץ משפטי בפני בית הדין הבינלאומי שדן בתביעות אלבמה (אנ') והתכנס בז'נבה. בתפקידו זה, התפקיד הציבורי הראשון הראשון שלו ברמה הלאומית, עלה בידו להשיג פיצויים בסכום של 15 מיליון דולר לארצות הברית. ב-1872 הוא נבחר פה אחד כנשיא הוועידה החוקתית של אוהיו שהתכנסה ב-1873.
נשיא בית המשפט העליון > מינויו

ב-19 בינואר 1874 מינה הנשיא יוליסס ס. גרנט את וייט כנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, זאת לאחר שהציע את התפקיד לאישים רבים קודם לכן. במאי 1873 נפטר נשיא בית המשפט העליון הקודם סלמון צ'ייס. גרנט המתין שישה חודשים לפני שהציע את התפקיד בנובמבר לסנאטור רב העוצמה מניו יורק רוסקו קונקלינג, שדחה את ההצעה.
לאחר שהוריד מהפרק את האפשרות למינויו של שופט מכהן של בית המשפט (אף על פי שהיו דעות חיוביות נרחבות בקהילה המשפטית למנות לתפקיד את השופט סמואל מילר), הציע גרנט את התפקיד לסנאטורים אוליבר מורטון מאינדיאנה וטימותי האו מוויסקונסין, ולאחר מכן למזכיר המדינה בממשלו, המילטון פיש. לבסוף הוא הגיש ב-1 בדצמבר לסנאט את מועמדותו של התובע הכללי ג'ורג' הנרי ויליאמס. חודש לאחר מכן משך גרנט את המועמדות, על פי בקשתו של ויליאמס, לאחר שהיה ברור שהאשמות כלפיו בשחיתות יכשילו את אישור המינוי בסנאט. יום אחד לאחר משיכת מועמדותו של ויליאמס הגיש גרנט את מועמדותו של התובע הכללי לשעבר, הדמוקרט כיילב קאשינג, אך משך אותו לאחר שהסנאטורים הרפובליקנים טענו לקשרים בין קאשינג לבין נשיא הקונפדרציה בתקופת מלחמת האזרחים, ג'פרסון דייוויס. לבסוף, לאחר פעולות שתדלנות מגורמים באוהיו, כולל מזכיר הפנים קולומבוס דלאנו, הגיש גרנט את מועמדותו של וייט. את ההודעה על מועמדותו הוא קיבל באמצעות מברק.
מועמדותו של וייט לא התקבלה בחיוב בחוגים הפוליטיים. מזכיר הצי לשעבר, גדעון ולס, העיר על וייט, "אין זה פלא שגרנט לא בחר לתפקיד מכר וותיק שהיה נהג כרכרה או מוזג". במגזין הפוליטי The Nation נכתב, "מר וייט עומד בחזית השורה השנייה של עורכי הדין". עם זאת, התחושות הלאומיות היו של הקלה כאשר נפלה הבחירה על מועמד מוכשר ובלתי שנוי במחלוקת וב-21 בינואר אושר פה אחד מינויו של וייט ובאותו יום הוא נכנס לתפקידו. ב-4 במרץ הוא הושבע כנשיא בית המשפט העליון.
נשיא בית המשפט העליון > כהונתו > המחלוקת על זכויות התאגידים

ב-1885 החליט ס. ו. סנדרסון, שהיה היועץ המשפטי הראשי של חברת הרכבת סאות'רן פסיפיק, לתבוע את מחוז סנטה קלרה שבקליפורניה על כך שהם ניסו לפקח על פעילות החברה. תביעתו התבססה בין השאר על כך שחברת הרכבת הייתה "אדם" על פי הגדרות החוקה, והממשלות המקומיות לא יכלו להפלותה באמצעות חקיקת חוקים והטלת מיסים במקומות שונים.
כאשר הגיע התיק "מחוז סנטה קלרה נגד חברת הרכבת סאות'רן פסיפיק" (Santa Clara County v. Southern Pacific Railroad Co.) בפני וייט, טען סנדרסון ש"ישויות תאגידיות" צריכות לקבל את אותו היחס כמו "ישויות טבעיות" (בני אדם), ואף על פי שבית המשפט לא פסק באופן ישיר בשאלה זו, הכניס הרשם של פסקי הדין של בית המשפט העליון, בנקרופט דייוויס, את הנוסח הבא בפתיח של פסק הדין:
בית המשפט לא מעוניין לשמוע טיעונים בשאלה אם סעיפי התיקון ה-14 לחוקה, שאוסרים על המדינות למנוע מכל אדם בתחום שיפוטן את ההגנה מהחוק על בסיס שיוויוני, נוגעים גם לתאגידים. דעתנו היא שהם כן נוגעים.
ב-26 במאי 1886, לפני פרסום פסק הדין, כתב דייוויס מכתב לוייט, בו הוא ביקש לוודא שהניסוח נכון וקיבל את התשובה:
אני סבור שמזכרך על תיק המס של חברת הרכבת מקליפורניה מביע בדיוק נמרץ מה שנאמר לפני שהטיעונים החלו. אני משאיר לך לקבוע אם כל מה שצריך להאמר בנוגע לכך נאמר, על רקע זאת שנמנענו מלדון בהחלטה בשאלה החוקתית.
מאחר שנוסח הפתיח ותשובתו של וייט שינו את מהלך ההיסטוריה ואת הדרך בה התאגידים קיבלו את הזכויות כמו אלו של בני אדם, כתב תומאס הרטמן בספרו "הגנה בלתי שוויונית" (Unequal Protection):
בשני המשפטים הללו (על פי הדעה הרווחת) החליש וייט את הסוג של הרפובליקה הדמוקרטית שהמנסחים המקוריים של החוקה חזו, ופתח את הדרך לנזק העולמי העתידי של נחלת הכלל הסביבתית, הממשלתית והתרבותית שלנו. הפלוטוקרטיה שנוצרה עם הקמתה של חברת הודו המזרחית הבריטית ב-1600, ושכנגדה נאבקו מייסדיה של אמריקה, קיבלה כלי שאפשר לה, בעשורים הבאים, להשיג שוב שליטה על רוב שטחה של אמריקה הצפונית, וכתוצאה מכך על העולם. למרבה האירוניה, מתוך 307 המקרים שנגעו לתיקון ה-14 שהובאו בפני בית המשפט העליון בשנים שמקבלתו ועד 1910, רק 19 מתוכם עסקו באפרו-אמריקאים, ו-288 עתירות הוגשו על ידי תאגידים שביקשו זכויות זהות לאלו של אנשים פרטיים.
מותו

מוריסון וייט נפטר באופן בלתי צפוי כתוצאה מדלקת ריאות בוושינגטון די. סי. ב-23 במרץ 1888. מותו גרם למבוכה בעיר הבירה, שכן לא היה שום סימן שמחלתו הייתה כה חמורה. הטיפול הרפואי בו נעשה באופן חסוי, בין השאר כדי להימנע מלהדאיג את רעייתו ששהתה אז בקליפורניה. הוושינגטון פוסט הקדיש את כל העמוד הראשי שלו באותו יום לפטירתו. המונים השתתפו באירועי האבל. ב-28 במרץ התקיים טקס האשכבה של וייט בבניין הקפיטול בהשתתפות הנשיא גרובר קליבלנד, הגברת הראשונה פרנסס קליבלנד, חברי הקבינט ושופטי בית המשפט העליון. למעט השופטים ג'וזף בראדלי וסטנלי מתיוס, ליוו כל שופטי בית המשפט העליון את ארונו של וייט שהוסע ברכבת מיוחדת לטולידו. רעייתו אמיליה הגיעה לטולידו ברכבת ישירות מקליפורניה בדיוק בזמן לטקס ההלוויה.
בעיתונות דווח שוייט היה אמור להיקבר בחלקה משפחתית שהוא רכש בבית הקברות פורסט היל, אך הוא לא נטמן שם. מסיבות שלא ידועות הוא נטמן בבית הקברות וודלאון שבטולידו.
וייט, שסבל מקשיים פיננסיים במהלך כהונתו כנשיא בית המשפט העליון, הותיר ירושה קטנה שלא הייתה מספיקה לקיומן של אלמנתו ובתו. חברי לשכות עורכי הדין בוושינגטון ובניו יורק גייסו כסף להקמת שתי קרנות לרווחת משפחתו.
על שמו של וייט נקרא בית ספר תיכון בטולידו.
שופט בית המשפט העליון פליקס פרנקפורטר אמר עליו:
הוא לא הגביל את החוקה למגבלות של נסיונו האישי. ...עורך הדין הממושמע והאדיש שבו התעלה מעל לגבולות הסביבה שבה הוא פעל ומעל לנקודת המבט של הלקוח שאותו הוא שירת באולם בית המשפט.
הערות שוליים

↑  Robbins, Alexandra (2002). Secrets of the Tomb: Skull and Bones, the Ivy League, and the Hidden Paths of Power. Boston: Little, Brown, p. 89.
↑  "Supreme Court Justices Who Are Phi Beta Kappa Members" Archived September 28, 2011, at the Wayback Machine, Phi Beta Kappa website, accessed October 4, 2009
1 2  Shultz, David (2005). The Encyclopedia of the Supreme Court. Infobase Publishing. p. 503.
1 2  Kens, Paul; Johnson, Herbert A. (2012). The Supreme Court under Morrison R. Waite, 1874-1888. University of South Carolina Press, p. 17.
↑  Kens, Paul; Johnson, Herbert A. (2012). The Supreme Court under Morrison R. Waite, 1874-1888. University of South Carolina Press, p. 18.
1 2 3 4 5 6  Grand Concourse, The Ohio Judicial Center, Supreme Court of Ohio Archived July 21, 2011, at the Wayback Machine
↑  "Morrison R. Waite". Oyez.org.
↑  United States v. Cruikshank, 92 U.S. 542 (1875), p. 542-543
↑  Eric Foner, Reconstruction: America's Unfinished Revolution, 1863-1877 (Harper and Row Publishers: 1988), pp. 530-531
↑  לפי וייט, לממשל יש זכות להתערב באכיפת הזכות להתארגנות רק כאשר מטרת ההתארגנות היא לעתור לקונגרס של ארצות הברית. ראו פסק הדין, עמ' 552
↑  LeeAnna Keith, The Colfax Massacre: The Untold Story of Black Power, White Terror, and the Death of Reconstruction (Oxford University Press: 2008), pp. 156-157
↑  United States v. Cruikshank, 92 U.S. 542 (1875), pp. 553-554
↑  מוריסון וייט בויקיציטוט באנגלית
↑  Ariens, Michael. "Supreme Court Justices Morrison Waite (1816–1888)". Michael Ariens website. Archived from the original on February 6, 2012.
↑  Santa Clara County v. Southern Pacific R. Co., 118 U.S. 394 (1886)
↑  Beatty, Jack (2007), Age of Betrayal: The Triumph of Money in America, 1865–1900, New York: Alfred A. Knopf, p. 172.
↑  The Theft of Human Rights, chapter excerpt from Unequal Protection - thomhartmann.com
↑  ANDREW GLASS, House funeral for U.S. chief justice, March 28, 1888, Politico (March 2019).
↑  "Christensen, George A. (1983) Here Lies the Supreme Court: Gravesites of the Justices, Yearbook". Archived from the original on September 3, 2005.
↑  Ira Brad Matetsky, "The Waite Funds", 18 Green Bag 2d 173 (Winter 2015).
↑  SUPREME COURT OF THE U.S. #7 - CHIEF JUSTICE MORRISON WAITE, The History Book Club discussion, May 29, 2011, goodreads.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280978805171  BnF: cb10579946f (data)  GND: 129206911  ISNI: 0000 0000 2686 5038  LCCN: n86071965  NARA: 10570995  NTA: 15709779X  RERO: 02-A025777865  SNAC: w683424g  SUDOC: 088922316  VcBA: 495/261216  VIAF: 42910297   WorldCat (עם VIAF): 42910297 
כתב המינוי של וייט כנשיא בית המשפט העליון
פסל של וייט בבית המשפט העליון
מוריס שימל

| --- | --- |

ליא קניג ואבי קושניר בהפקת המחזה ב"הבימה" (2010)
 כתיבה:  חנוך לוין 
 הצגת בכורה:  1 בנובמבר 2003 
 שפה:  עברית 
 
מוריס שימל הוא קומדיה מאת חנוך לוין שהושלמה ב-1998 והופיעה בדפוס כעבור שנה במסגרת הקובץ מחזות 11 - החייל הרזה ואחרים. המחזה הועלה לראשונה בתיאטרון האוניברסיטה (אוניברסיטת תל אביב) בנובמבר 2003 בבימויה של עדנה שביט. בשנת 2010 הועלה המחזה בתיאטרון הבימה בשיתוף התיאטרון העירוני חיפה בבימויה של יעלי רונן.
עלילה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בימויה של עדנה שביט

בימוי: עדנה שביט
תפאורה: פזית גת-סגל
תלבושות: נטשה טוכמן
תאורה: אורי אופיר
בהשתתפות: דורי אנגל - מוריס שימל; דפנה הרכבי - ברבובה, שכנה, חייל טורקי; חלי זינדר - תולבריינה; עדי מאירוביץ - טלגרפציה, איכר רוסי, אם; גיא סלמן - חולה זקן, עמוס פופ; ריקי עופר דה-לריינה - חולודונקה; נתלי פיינשטיין - שיבולת, שכנה, תינוק ארמני, ילד; דביר שוורצברד - גומפרץ, אלכסנדר דוך, רופא; אייל שי - גורדון בלו, פומפה; רועי שולברג - ביטרפלד.
בימויה של יעל רונן

תפאורה: לילי בן נחשון
תלבושות: ילנה קרלין
משתתפים: ליא קניג - תולבריינה, אבי קושניר - מוריס שימל, עמי סמולרצ'יק - גורדון בלו, אורי הוכמן - עמוס פופ, תומר שרון - אלכסנדר דוך, אנה דוברוביצקי (החליפה אותה רונה פרומצ'נקו) - שיבולת נרד, מיקי פלג רוטשטיין - חולדונקה, יוסי סגל - גומפרץ ופומפה, דבורה קידר - טלגרפציה וטלגרפציה, רוברטו פולק - היינה מריינה ביטרפלד והחולה הזקן.
המחזה זכה לרוב לביקורות חיוביות.
הערות שוליים

↑  ביקורות:
מיכאל הנדלזלץ, "מוריס שימל", של חנוך לוין, מציג את תמצית הסיטואציה של כותבו, באתר הארץ, 7 בדצמבר 2010
גיתית גינת, עכבר העיר, מוריס שימל: תצוגה מרהיבה של דיכאון ועונג, באתר הארץ, 7 בדצמבר 2010
ביקורת תיאטרון: מוריס שימל, אורית הראל, מוטק'ה
איתן בר־יוסף, עכבר העיר תל אביב, מוריס שימל: הצגה שמשאירה טעם סתמי בפה, באתר הארץ, 10 בדצמבר 2010
צבי גורן, מוריס שימל- חגיגת במה, 28 בנובמבר 2010, אתר "הבמה"
דן לחמן, מוריס שימל / תיאטרון הבימה, באתר e-mago, ‏9 בדצמבר 2010
רון שוורץ, ‏הצגה פומפה, באתר גלובס, 5 בדצמבר 2010
| מבחר ממחזות חנוך לוין |
| --- | --- | --- |
| 1968–1969 | את ואני והמלחמה הבאה (1968) • קטשופ (1969) • סולומון גריפ (1969) |  |
| 1970–1979 | מלכת אמבטיה (1970) • יעקובי ולידנטל (1972) • קרום (1975) • סוחרי גומי (1978) |  |
| 1980–1989 | יסורי איוב (1981) • הזונה הגדולה מבבל (1982) • הפטריוט (1982) • אורזי מזוודות (1983) • יאקיש ופופצ'ה (1986) • ההולכים בחושך (1989) • מלאכת החיים (1989) |  |
| 1990–1999 | הילד חולם (1993) • האשה המופלאה שבתוכנו (1994) • הזונה מאוהיו (1996) • רצח (1997) • מוריס שימל (1998) • הבכיינים (1999) • אשכבה (1999) |  |
| 2000–2009 | הרטיטי את לבי (2007) |  |
ביבליוגרפיה
מיכאיל טיורין

| --- | --- |

מיכאיל טיורין, 2001
 לידה:  2 במרץ 1960 (בן 64) קולומנה, ברית המועצות
 מידע כללי
 בשירות:  קוסמונאוט בשירות רוסקוסמוס
 לאום:  רוסי רוסיה
 השכלה:  המכון לתעופה במוסקבה (1984) 
 תקופת השירות:  1994–2018 (כ־24 שנים)
 זמן שהייה בחלל:  532 ימים, שעתיים ו-51 דקות
 מספר פעילות חוץ-רכבית:  5
 זמן שהייה בפעילות חוץ-רכבית:  25 שעות ו-32 דקות
 עיסוק נוכחי:  מהנדס
 משימות
 STS-105/STS-108, סויוז TMA-9, סויוז TMA-11M
   
 עיטורים
  גיבור הפדרציה הרוסית  עיטור ההצטיינות למען המולדת מדרגה 3,4
 
מיכאיל טיורין (ברוסית:Михаил Владиславович Тюрин ‏, נולד ב-2 במרץ 1960 בקולומנה) הוא קוסמונאוט  רוסי. הוא השתתף במספר טיסות לתחנת החלל הבין-לאומית.
ביוגרפיה

מיכאיל טיורין נולד בעיר קולומנה. המשפחה עברה להתגורר למחוז אמור בה הוא סיים בית הספר בשנת 1978. לאחר סיום הלימודים הוא נסע למוסקבה והתקבל ללימודים במכון לתעופה, בשנת 1984 הוא קיבל תואר שני כמהנדס מכונות.
לאחר סיום הלימודים טיורין נקלט בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה. הוא עסק בפרויקטים שונים בעיקר בתחום תכנון ופיתוח חלליות מדגם סויוז.
בשנת 1994 טיורין החל הכנות במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים. הוא היה חבר צוות גיבוי במספר משימות.
באוגוסט 2001 טיורין היה חבר צוות של מעבורת החלל דיסקברי STS-105 (סקוט הורוביץ היה מפקד צוות). המעבורת הביאה לתחנת החלל הבין-לאומית משלחת מס' 3 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד פרנק קלברטסון שטיורין היה חברה לצד ולדימיר דז'ורוב. הם ביצעו מספר רב של ניסויים, טיורין ביצע פעילות חוץ רכבית 3 פעמים באורך כולל היה כ-13.5 שעות. הוא חזר לכדור הארץ בטיסת מעבורת החלל אנדוור STS-108 ב-17 בדצמבר 2001 לאחר 118 ימים בחלל.
בשנת 2006 טיורין היה מפקד טיסה של חללית סויוז TMA-9 שהתחברה לתחנת החלל הבין-לאומית עם צוות משלחת מס' 14 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקודו של מייקל לופז-אלגריה. במהלך השהות בתחנת החלל טיורין ביצע פעמיים פעילות חוץ רכבית באורך כולל של כ-12 שעות. הוא חזר לכדור הארץ ב-21 באפריל 2007 לאחר 215 ימים בחלל.
בשנת 2014 טיורין היה מפקד טיסה של סויוז TMA-11M שהתחברה לתחנת החלל הבין-לאומית עם צוות קבוע מס' 38 בפקידו של אולג קוטוב. הוא חזר לכדור הארץ במאי 2014 לאחר 187 ימים בחלל.
בשנת 2016 טיורין מונה לתפקיד ניהולי במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים. הוא עזב את התפקיד בשנת 2018. טיורין מתגורר עם משפחתו בעיר הכוכבים.
מושל ויומינג

| --- | --- |


 איוש נוכחי:  מארק גורדון
 תאריך כניסה לתפקיד:  7 בינואר 2019
 דרכי מינוי:  בחירות ישירות
 תחום שיפוט:  ויומינג ויומינג
 מושב המשרה:  שאיין
 משך כהונה קצוב:  4 שנים, שתי תקופות כהונה רצופות
 ייסוד המשרה:  11 באוקטובר 1890
 איוש ראשון:  פרנסיס וורן
 
מושל ויומינג (באנגלית: Governor of Wyoming) הוא המושל וראש הרשות המבצעת של מדינת ויומינג שבארצות הברית. המושל נבחר בבחירות ישירות וכלליות על ידי כל תושבי המדינה. המושל אחראי על אכיפת החוקים שמועברים בבית המחוקקים של ויומינג ועל קיום פסיקות מערכת בתי המשפט של המדינה. המושל הוא גם המפקד העליון של הכוחות המזוינים של המדינה ובסמכותו לעשות שימוש בכוחות אלו כדי לאכוף חוקים, לדכא מרידות ואלימות ולהדוף פלישה. בסמכותו של המושל לכנס את בית המחוקקים, לאשר את החוקים שהוא מעביר או להטיל עליהם וטו, ולהעניק חנינות.
מושל ויומינג הנוכחי הוא הרפובליקני מארק גורדון, שהושבע לתפקידו ב-7 בינואר 2019.
הדרישות לתפקיד

על המועמד להיות אזרח ארצות הברית.
על המועמד להיות בן 30 לפחות.
עליו להיות תושב ויומינג בעל זכות בחירה חמש שנים לכל הפחות לפני מועד הבחירות.
נאסר עליו להחזיק בתפקידים או בעבודה אחרת בתשלום במשך תקופת כהונתו.
בחירת המושל

משך כהונת המושל היא ארבע שנים. המושל המכהן יכול להיבחר מחדש לתקופת כהונה נוספת אחת, ובסך הכל יכול לכהן שמונה שנים בתקופה של 16 שנים. בוויומינג לא קיימת משרת סגן מושל, והבא בתור בסדר הירושה הוא מזכיר המדינה, שבמקרה בו נבצר מהמושל מלכהן בתפקידו, מכהן כמושל בפועל. במקרה של התפנות משרת המושל עקב התפטרות, הדחה או מוות, מושבע מזכיר המדינה כמושל לכל דבר ועניין.