stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרשת עמותות ברק
החקירה

החקירה בדקה את פעולותיהן של העמותות ובהן "דור שלום", "ישראל של כולנו - ישראל אחת שלנו", "עוד לא אבדה התקווה", "העמותה לקידום נהגי המוניות בישראל", "תקווה לישראל", "אלטרנטיבה לקידום העלייה", "נגב עכשיו", "אזרחים מימין ומשמאל", "סטודנטים רוצים שינוי", "התקווה - העמותה העצמאית למען יהודי אתיופיה", "תנו לעבוד בכבוד", "הכל בוער חביבי" ועוד.
במסגרת החקירה אהוד ברק נחקר באזהרה בחשד לביצוע עבירות על חוק מימון מפלגות ובחשד לרישום כוזב במסמכי תאגיד. ברק השיב לשאלות החוקרים וטען כי לא היה מודע לפרטי ניהול העמותות והעברת הכספים ואף הנחה את מנהלי הקמפיין לפעול בהתאם לחוק. עדות זו זכתה לאישור הנחקרים האחרים בפרשה. בנוסף, נחקרו בפרשה יצחק הרצוג, שפיקח על העברת כספי קרנות מחוץ לישראל לעמותות השונות ובחר לנצל את זכות השתיקה בחקירה, טל זילברשטיין, ששימש בתפקיד מנהל הקמפיין של "ישראל אחת" בבחירת ראש הממשלה, ח"כ ויצמן שירי, שנחשד כי היה מעורב בתקצוב מקצת העמותות, דורון כהן, גיסו של ברק שייסד אחדות מהעמותות וגדעון סולימאני, שכיהן כגזבר עמותת "נגב עכשיו".
להגנתם טענו החשודים כי חוק מימון מפלגות אינו חל על הבחירות הישירות לראש הממשלה, וזאת בהתבסס על תשובתו של עוזר היועץ המשפטי לממשלה נעם סולברג בשנת 1998, כאשר נדרש לחוות דעת על חוקיות קמפיין "נתניהו. זה טוב ליהודים" שמומן על ידי המיליארדר האוסטרלי יוסף גוטניק וחסידות חב״ד בבחירות 1996. היועץ המשפטי לממשלה, אליקים רובינשטיין, לא קיבל עמדה זו, בנימוק שכאן היה חשד שמדובר גם בתמיכה ברשימת "ישראל אחת".
בשנת 2002 המשטרה המליצה להעמיד לדין את יצחק הרצוג, טל זילברשטיין, דורון כהן וויצמן שירי.
בשנת 2003 הודיע רובינשטיין כי לא יוגשו כתבי אישום בפרשה כנגד אהוד ברק, יצחק הרצוג, ויצמן שירי ודורון כהן בשל חוסר ראיות, אך המליץ על הגשת כתב אישום כנגד טל זילברשטיין וגדעון סולימאני. החקירה כנגד זילברשטיין וסולימאני נמשכה עד יוני 2006, כאשר הודיעה פרקליטות מחוז תל אביב לאחר שימוע שנעשה לשני החשודים, כי כל התיקים בפרשה ייסגרו, בשל הקושי לבסס כתבי אישום.
בספטמבר 2003 הגיש רשם העמותות בקשה לבית המשפט המחוזי בתל אביב לפירוק עמותת "רובד" ששימשה את אנשי ברק, ובקשה לבחינת החזרה של 2.6 מיליון שקלים שהעמותה השתמשה בהם שלא למטרותיה המוצהרות. הרשם קיבל את טענתו של צ'ארלס ברונפמן, התורם העיקרי של העמותה, כי לא ידע על הפעילות האסורה.
תגובות

לאחר שהיועץ המשפטי החליט לסגור את התיק כנגד ברק, הגיב חבר הכנסת מיכאל איתן, שהיה אז יו"ר ועדת חוקה, חוק ומשפט, ואמר כי: "פרקליטת המדינה והיועץ המשפטי לממשלה החליטו להשלים עם העבריינות הפוליטית במקום להילחם בה. מדובר בסטירת לחי לשלטון החוק בישראל, שתהפוך למכה אנושה לאחר הפרס שהשניים יקבלו עם מינוים של ארבל ורובינשטיין לשופטים בבית המשפט העליון".
ב-28 באפריל 2004, פנתה התנועה למען איכות השלטון בישראל לראש הממשלה, אריאל שרון, ולשמעון פרס, בדרישה שלא למנות את חבר הכנסת יצחק הרצוג ממפלגת העבודה לשר בממשלה, בשל מעורבותו בפרשת עמותות ברק, לאחר שהיועץ המשפטי קבע כי הוא היה אחראי "להזרמת מאות אלפי דולרים לעמותות אלה". חרף הפנייה, הוא מונה לשר הבינוי והשיכון בממשלת שרון.
ראו גם

פרשת עמותות הליכוד
הערות שוליים

↑  ברוך קרא, נסגרו תיקי החקירה נגד ברק, הרצוג שירי וכהן בפרשת העמותות, באתר הארץ, 22 באוקטובר 2003
↑  שירות גלובס, ‏מאות עבריינים עבדו במטה ברק בבחירות 99'; לחברות הקש שהוקמו הוזרמו מיליוני שקלים, באתר גלובס, 4 ביולי 2008
↑  פרשת עמותות ברק, באתר של ח"כ מיכאל איתן(הקישור אינו פעיל, 9.8.2020)
↑  משרד מבקר המדינה, דין וחשבון על תוצאות ביקורת חשבונות הסיעות לתקופת הבחירות לכנסת החמש-עשרה ולראש הממשלה, באתר הכנסת
↑  משה גורלי, ‏הפרקליטות קבעה ב-1998: תרומתו של גוטניק לנתניהו אינה עבירה פלילית, באתר גלובס, 6 בפברואר 2000
↑  אפרת וייס ואטילה שומפלבי, שני כתבי אישום בפרשת העמותות; התיק נגד ברק נסגר, באתר ynet, 22 באוקטובר 2003
↑  אסף זוהר, ‏"הם שותקים שם למעלה", באתר גלובס, 2 במאי 2001
↑  הארץ, פרשת עמותות ברק: המלצה להעמיד לדין את יצחק הרצוג, טל זילברשטיין, דורון כהן וח"כ ויצמן שירי, באתר TheMarker‏, 28 במאי 2002
↑  אליקים רובינשטיין, החלטת היועץ המשפטי לממשלה בפרשת עמותות אהוד ברק, באתר News1 מחלקה ראשונה, 22 באוקטובר 2003
↑  יובל יועז, נסגר תיק עמותות ברק: "אין סיכוי סביר להרשעת היועץ טל זילברשטיין", באתר הארץ, 4 ביוני 2006
↑  יצחק דנון, ‏רשם העמותות: צ'ארלס ברונפמן מימן סקרים של אהוד ברק בלא שידע זאת, באתר גלובס, 9 בספטמבר 2003
עמותת ברק פיקטיבית, על חבריה להחזיר מיליוני שקלים, באתר ynet
↑  אפרת וייס ואטילה שומפלבי, שני כתבי אישום בפרשת העמותות; התיק נגד ברק נסגר, באתר ynet, 22 באוקטובר 2003
↑  התנועה לאיכות השלטון: לא למנות את יצחק הרצוג לשר, באתר News1 מחלקה ראשונה, 28 בדצמבר 2004
פרשת הגזזת

פרשת הגזזת הוא כינוי לטיפול הרפואי שהוענק בישראל מקום המדינה ב-1948 ועד ל-1960 לחולים במחלת העור גזזת, ובהמשך להשפעותיו הבריאותיות והחברתיות. הטיפול בוצע באמצעות קרני רנטגן, הטיפול הרפואי המקובל אז למחלה. מרבית המטופלים היו עולים חדשים שהגיעו לישראל בעלייה ההמונית ממדינות צפון אפריקה והמזרח התיכון, אם כי גם בעולים מארצות אחרות.
למרות שהטיפול נחשב אז כטיפול מקובל במחלה, הוא נתפס בעיני פעילים מזרחיים כהוכחה לעוולות שבוצעו בשנות ה-50 של המאה ה-20 כתוצאה מהאיבה מצד הרשויות בקליטת הפליטים היהודים ממדינות ערב בחברה הישראלית וקיפוח הציבור המזרחי מצד הרשויות. בעקבות הפרשה הוקם המרכז הלאומי לפיצוי נפגעי גזזת, הפועל מכוח חוק לפיצוי נפגעי גזזת, התשנ"ד-1994.
היסטוריה > ההקרנות

הקרנות רנטגן כטיפול בגזזת התחילו בשנת 1897 והיו הטיפול המקובל בעולם למחלה עד שנות ה-60 של המאה ה-20, שבתחילתן הוחלפו בטיפול תרופתי.
בתחילת המאה ה-20 המרכז הרפואי הדסה שישב בירושלים טיפל במחלת גזזת בקרב הקהילה היהודית הדתית בירושלים באמצעות הקרנות והמחלה כמעט ונעלמה באזור.
עם העלייה ההמונית ממדינות ערב ומדינות מוסלמיות אחרות בשנות הארבעים והחמישים, צצו מקרים רבים של גזזת, בעיקר בקרב הילדים למהגרים ממערב אסיה ומצפון אפריקה, וזאת מפאת תנאי המחיה הנחותים והצפופים בהם שכנו העולים. בשלב זה, גזזת טופלה בהקרנה ובפיקוחם של צוותים מהמרכז הרפואי הדסה (פרופ' אריה דוסטרובסקי ופרופ' אברהם דרוקמן), גם במחנה הילדים שנלר ובמחנה העולים ששכן בראש העין, שנוהלו אף הם על ידי "הדסה". קופת החולים הכללית הפעילה מרכז טיפולי במכון הרנטגן של מרפאת זמנהוף ששכנה בתל אביב ובמכון הרנטגן שלה שמוקם בחיפה. החל משנת 1952 ריכזה ישראל את רוב הילדים לטיפול נגד גזזת בבית החולים לגזזת וגרענת שהוקם במחנה העולים במערב חיפה "מחנה שער העלייה", החל מ-1953 הוחל בטיפול רנטגני בגזזת גם בבית החולים תל השומר. גורם מרכזי שפעל לביעור הגזזת ואף סייע ברכישת מכונות רנטגן לשם כך היה ארגון הסיוע לילדים של האו"ם, ארגון יוניצ"ף.
במקביל לביעור הגזזת המאורגן בישראל פעלו גורמי עלייה ובריאות לביעור הגזזת בקרב ילדי המועמדים לעלייה במדינות השונות, ובעיקר בצפון אפריקה שם היה קיבוץ העולים המרכזי. האחריות למבצע הגזזת בקרב הקהילה היהודית בצפון אפריקה נמסרה לארגון אז"ע - ארגון הבריאות היהודי שפעל גם בקהילות היהודיות במזרח אירופה. פרופ' משה פריבס, חבר הנהלת אז"ע, לימים נשיא אוניברסיטת בן-גוריון והדיקן המייסד של בית הספר לרפואה בה, נסע לצפון אפריקה בשנת 1947 ולאור ביקורו שם גיבש את התוכנית הכוללת לביעור מחלות זיהומיות בקרב המיועדים לעלייה. המבצע לביעור המחלות הזיהומיות בצפון אפריקה נקרא .T.T.T, על שם שלוש המחלות המובילות; גזזת (Tinea), גרענת (Trachoma) ושחפת (Tuberculosis). בצפון אפריקה טופלו בהקרנות כ-25,000 ילדים, רובם בקהילות היהודיות במרוקו. מספר המטופלים המדויק אינו ידוע, אך לפי הערכות כ-25,000 ילדים קיבלו את הטיפול בישראל, ועוד כ-30,000 ילדים קיבלו טיפול דומה בדרכם לעלייה לישראל. מרבית המטופלים היו יהודים, אולם בקבוצה נכללים כ-3,700 ערביי ארץ ישראל. אל מחנה הגזזת בשער-העלייה נשלחו ילדים בקבוצות של עד עשרה ילדים, בליווי אחות או מטפלת, ללא ליווי הורים ונותרו שם מספר שבועות לטיפול המקובל - הקרנות, שבעקבותיהן נשר רוב השיער, ושאריותיו נתלשו. חלק מן ההורים התנגדו לכך נחרצות. המערכת הגיבה על ההתנגדות בהוצאת הילד מבית הספר, מה שאילץ את רוב ההורים המתנגדים לוותר.
היסטוריה > המחקר בנוגע להשפעת ההקרנות

בדיעבד התגלה כי צורת טיפול זו הגדילה את הסיכון של אותם ילדים לגידולים סרטניים באזור הראש והצוואר (האזורים העיקריים בהם טופלו החולים בעזרת הקרינה המייננת), מספר קבוצות מחקר בישראל ובעולם עקבו אחר אותם חולים סרטניים שהוקרנו בילדותם, מטרת המחקר הייתה לבחון את הרגישות של קבוצות אלו לגידולים הסרטניים.
בישראל הוביל את המחקר פרופ' ברוך מודן. על מנת לבצע מחקר אמין וחסר הטיה בחר מודן קבוצה הומוגנית של 10,834 ילדים, שניתן היה לאתרם במרשם התושבים. רובם ככולם מעולי המזרח שהגיעו לישראל בשנות ה-50 וטופלו בעיקר במחנה שער העלייה. מסיבות טכניות הוגבל המעקב לילדים שהוקרנו עד גיל 15, מאותה סיבה של שמירה על הומוגניות לא הוכנסו למעקב אנשים שנולדו באירופה וכן לא בעלי שמות משפחה נפוצים כהן ולוי שלא ניתן היה לאתר את מוצאם. מודן מצא במחקרו קיום קשר סיבתי בין טיפולי ההקרנה לחולי גזזת לבין הופעת גידולים בראש ובצוואר. את ממצאי מחקרו פרסם מודן בשנת 1974 בכתב העת הרפואי "לנסט". במאמר טען מודן כי קיים קשר חזק בין ההקרנה של החולים להופעת הגידולים בגופם. במאמר נוסף של מודן הושוו שיעורי התמותה בקרב מטופלי הגזזת לשיעוריהם באוכלוסייה שלא קיבלה טיפול כזה, ולקרובי המטופלים (בקיזוז מקרי מוות ממקור בלתי רלוונטי, כגון תאונות דרכים). המחקר בחן אוכלוסייה של כ-10,800 מטופלים, אשר מתוכם מתו מסיבות הקשורות למחלה כ-113, בהשוואה לשיעור תמותה של 74 באוכלוסייה הכללית. סיכויי התמותה ללא טיפול בגזזת עמדו על כ-0.7%, בעוד שלאחר טיפול בגזזת הם עמדו על 1.13%.
בשנת 1975 פרסם מודן את מחקרו גם בעיתונות הישראלית. במסגרת הפרסום יצא מודן בקריאה לציבור המוקרנים להגיע אליו לבדיקות סקר ומעקב במימון משרד הבריאות, אך היענות הציבור הישראלי לקריאה הייתה נמוכה. רק 440 איש נענו להזמנתו והגיעו לביצוע בדיקות מעקב. בדיקת הפונים העלתה כי רק ארבעה מהם סבלו מבעיות שדרשו התערבות כירורגית ואף לא אחד מהם סבל מגידול ממאיר. על סמך זאת החליטו מודן ועמיתיו שלא להמשיך או להרחיב את הקריאה למטופלים להגיע למעקב. בעקבות פניות של מוקרני גזזת למשרד הבריאות במהלך שנות ה-80, יזם מנכ"ל המשרד הד"ר משה משיח בשנת 1989 הקמתה של ועדה לבדיקת הנושא בראשותו של ד"ר מיכאל לביא מבית החולים ברזילי באשקלון. בעקבות הוועדה פרסם הד"ר משיח בשנת 1992 חוזר מנכ"ל לכלל רופאי ישראל המפנה את תשומת לבם לנושא. חוזר המנכ"ל פורסם במלואו גם בעיתונות היומית.
החוק לפיצוי נפגעי גזזת

בעקבות גילוייו של פרופ' מודן, חוקק בשנת 1994 החוק לפיצוי נפגעי גזזת, אשר על פיו מפוצים חולים שטופלו כנגד גזזת באמצעות קרינת רנטגן בין 1 בינואר 1946 ובין 31 בדצמבר 1960 וחלו בעקבות זאת במחלות המצוינות בחוק, וכן קובע החוק פיצוי לשאריהם. ישראל היא המדינה היחידה שבה נחקק חוק מסוג זה. הפיצוי כולל מענק חד-פעמי, ולמי שנקבעו לו 40% נכות ומעלה - גם קצבה חודשית.
התביעות מוגשות אל המרכז הלאומי לפיצוי נפגעי גזזת השייך למשרד הבריאות. עד לחודש יולי 2013 הוגשו למרכז הלאומי לפיצוי נפגעי גזזת 43,543 תביעות, ומתוכן הוכרו 24,314 אנשים כמי שנפגעו מהטיפול וקיבלו פיצויים בהתאם למצבם הבריאותי. עד אמצע 2011 הוכרו כ-4,000 איש שהגישו תביעות עם 100% נכות. החוק לפיצוי נפגעי גזזת אינו מעניק פיצוי לעגמת נפש, אולם לנפגעים מוענק פיצוי באמצעות תקנה 34 לתקנות הביטוח הלאומי (קביעת נכות לנפגעי עבודה) התשט"ז-1956 הקובעת נכות נפשית, וכתוצאה מהחלטה זו, נכון לחודש יולי 2013 קיבלו 18,805 אנשים שהוכרו נפגעי הקרנות גם פיצוי עבור כאב וסבל באמצעות קביעת נכות נפשית.
הדיון התקשורתי בישראל

החל משנות ה-80, הפרסום על מחקר הגזזת של מודן בישראל היה רחב מאוד ובכל אמצעי התקשורת (עיתונות, רדיו, טלוויזיה ואינטרנט). הכתבות המרכזיות על הנושא התפרסמו כבר בשנת 1975 בעיתון "דבר" וציינו את הקשר שבין הקרנות הגזזת בילדות לבין גידולים סרטניים. בסך הכול התפרסמו בעיתונות הישראלית בעברית מעל 100 כתבות בנושא הקרנות לגזזת בין השנים 1950–2009; 70 כתבות מתוכן עסקו בקשר הישיר שבין סיבוכי הקרנות ומחלות מאוחרות; שודרו 5 כתבות רדיו (1989) ושתי תוכניות טלוויזיה ייעודיות לנושא (בשנת 2003). בשנת 2012 התפרסמה ברשת א' ובאינטרנט תוכנית התחקיר "כוכבית גזזת" אשר בוחנת את הפרשה המורכבת על היבטיה השונים ומתמקדת בעיקר בהתנהלות המדינה כלפיה בשנים האחרונות.
רק בישראל[דרוש מקור], בהשוואה לכל מדינות העולם המערבי בהן הקרינו ילדים מסיבות רפואיות שונות (גזזת, בלוטות מוגדלות של התריס והתימוס, אקנה, אקזמות, יבלות, אסתמה, הפרעות בפוריות ובווסת ועוד), זכתה קבוצת מוקרני הגזזת להתייחסות תקשורתית ייחודית ובלעדית והפכה לסוגיה פוליטית חברתית-בריאותית המטופלת על ידי המדינה.
סקר לאומי הבוחן את סוגיית היידוע בסיפור הגזזת בקרב רופאים בישראל מעלה כי קרוב למחציתם אינם יודעים את סיפור הגזזת, וכמקורות מידע לנושא בקהילה הרפואית בישראל משמשים בעיקר כתבי עת רפואיים, בתי ספר לרפואה, עמיתים ובהמשך התקשורת, יותר מאשר מעסיקים/רגולטורים במערכת הבריאות הציבורית – קופות החולים ומשרד הבריאות.
הביקורת מקרב חוגים אקטיביסטים מזרחיים

הטיפול בחולי הגזזת בישראל נחשב בעיני אקטיביסטים מזרחים לדוגמה לעוול שנגרם לעולי שנות החמישים בגלל רשלנות, פטרונות, חוסר אחריות של הרשויות ואף זדון מכוון. הגבלת הפניות בחוק לפיצוי נפגעי הגזזת רק למי שטופלו בין השנים 1946–1960 הובילה בדיעבד לאפליה בין מטופלי הגזזת שלפני שנת 1946 (הן בישראל והן במי שטופל בקהילות היהודיות בחו"ל, רובם במזרח אירופה) שנותרו מחוץ למסגרת החוק לבין אלה שנכללו במסגרת החוק, רובם ככולם ילדי עולים מארצות המזרח שעלו לישראל בשנות ה-50. בדיעבד יצרה הגבלה זו בחוק, בסיס לטיעונים כי הטיפול הקרינתי לגזזת ניתן רק לעולים מארצות המזרח בעוד שילדים שטופלו באירופה, בעיקר בפולין או ביישוב היהודי הוותיק בתקופת המנדט בישראל נותרו מחוץ למסגרת החוק. כמו כן בעת חקיקת החוק לא נלקחו בחשבון ילדים ערבים שטופלו במסגרת משרד הבריאות הישראלי מהיעדר מידע על היקף הטיפול בהם.
סרט דוקומנטרי על הפרשה בשם "ילדי הגזזת" הופק ושודר ב-2003 על ידי מרכז התקשורת דימונה, ששיתף פעולה עם הבמאים אשר נחמיאס ודוד בלחסן. הסרט זכה בפרס הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה. הסרט תוקף בבוטות את הממסד הרפואי של שנות ה-50 ומכנה את הפרשה "שואת ילדי הגזזת" ומביע ביקורת חריפה על החוק לפיצוי נפגעי גזזת ואת הפוליטיקאים שהיו מעורבים בחקיקה. בלהט הדיון הציבורי נטען[דרוש מקור] כי פרשת הגזזת בוצעה בכוונת מכוון על מנת לפגוע במזרחים, כן נטען כי לכל הפחות כמאה אלף ילדים הוקרנו לגזזת. לאחר הופעת מחקרים עדכניים שהראו כי הטיפול ההמוני בגזזת בישראל היה מבוסס על טיפול מקביל שבוצע בכ-27 אלף ילדים אשכנזים בארצות מזרח אירופה בתחילת המאה ה-20 על ידי ארגון הבריאות היהודי אז"ע, וכי בעולם המערבי (אירופה ואמריקה) טופלו למעלה מ-200,000 ילדים באותו האופן, וכי בהיעדר מעקב אחר תופעות לוואי אף נחשב לטיפול איכותי ומוצלח, שככה הביקורת במידה רבה. יוצרי הסרט, אשר נחמיאס ודוד בלחסן מסתייגים כיום ממסקנות סרטם, בעקבות השימוש שעשו גורמים העוינים לישראל בסרט אותו ביימו[דרוש מקור].
מחקר ארכיוני העלה כי אין בסיס לטיעונים לפיהם בישראל נערך מבצע המוני ויחיד במינו לביעור גזזת באמצעות הקרנות, וכמו כן אין בסיס לטיעונים כי אוכלוסיית היעד של ההקרנות כנגד גזזת הם באופן בלעדי ומוחלט ילדי העולים המזרחיים או שהטיפולים נעשו באופן מכוון תוך התעלמות מסיכוני הקרינה. המחקר מציג ראיות לאי נכונותו של טיעון נוסף ולפיו מוקרני הגזזת היו אך ורק ילדים מזרחים שמספרם נע בין 100,000–200,000 ילדים, ולפי מסמכים ארכיוניים מספר המוקרנים בארץ ישראל ובהמשך במדינת ישראל, יהודים ומיעוטים, עומד על כ-31,400 ילדים, מהם 4,300 בתקופת המנדט, 12,000 בשער העלייה, 10,600 במכונים פרטיים, 4,500 מיעוטים (14%), וכן כ-47,600 ילדים יהודיים טופלו מחוץ למדינה, בקהילות היהודיות במזרח אירופה ובצפון אפריקה גם יחד (במזרח אירופה כ-27,600 ילדים ובצפון אפריקה כ-22,000 ילדים).
הערות שוליים

↑  Davidovich, Nadav; Zalashik, Rakefet (בספטמבר 2011). "HEALTH, RACE AND NATION BUILDING: THE CASE OF MASS RINGWORM IRRADIATION IN ISRAEL". Korot: 135. ISSN 0023-4109. Ringworm treatment was not taking place only in Israel. Already abroad, either as part of the medical processing conducted before the arrival to Israel or as part of Jewish medical aid conducted by organizations such the JDC and OSE, Jewish children were screened and irradiated, if necessary. This time, the main group screened and irradiated was that of Jews emigrating from Muslim countries. After World War II, with the killing of the majority of European Jewry, the gaze of Jewish aid agencies shifted to the East. The JDC and OSE were very active in public health campaigns among the Jewish populations in Morocco, Libya, and Tunisia. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Dostrovsky, Ringworm in Jerusalem’s Schools, Education (Ha'Chinuch, Hebrew), 9(1926) (p. 98.).
↑  שפרה שורץ, סיגל סדצקי, הגזזת, היבטים היסטוריים רפואיים וחברתיים,, אוניברסיטת בן גוריון בנגב, 2018
↑  שחלב סטולר-ליס ושפרה שוורץ, ‏'נלחמות בבערות ובהרגלים נחשלים': עמדות של רופאים ואחיות כלפי עולים בעליה הגדולה של שנות ה-50, ישראל 2004, עמ' 49
↑  מודן ברוך, שלומית פרי, גורמי סיכון וגורמי פיצוי: מדיניות הממשלה מול מוקרני הגזזת, בתוך דילמות באתיקה רפואית (עורך: רפאל כהן אלמגור) הוצאת ון ליר והקיבוץ המאוחד, 2002, עמ' 388–411
↑  "Radiation-induced head and neck tumours". Lancet. 1 (7852): 277–9. בפברואר 1974. doi:10.1016/S0140-6736(74)92592-6. PMID 4130470. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑   חוק לפיצוי נפגעי גזזת, תשנ"ד-1994, ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט
↑  כרמית ראובן, סמאללה‏, למה המדינה מונעת פיצויים מנפגעי גזזת?, באתר וואלה, 9 ביולי 2014
↑  צ'רקה, מוריה. (2014). מאבקם של נפגעי הטיפול בגזזת: האומנם מאבק שנכשל?. מעשי משפט, כרך ו', עמ' 135–156.
↑  ארנון מגן, רופאים חרוצים מדי, דבר, 28 באוקטובר 1975.
↑  Even D, Sharts S. Oral Presentation: Complications in Medical Treatments Revealed in Retrospect: Should the Public be Alert? American Academy on Communication in Healthcare AACH Research Forum. Yale University, CT, U.S.A. 16-19.6.2016; Even D, Shvarts S, Vinker S, Ziv A, Kaplan G. Oral Presentation: Physicians’ Perspectives of Notifications for Complications in Medical Treatments Discovered in Retrospect: The Irradiation for Ringworm as a Case Study. 6th International Jerusalem Conference on Health Policy, Israel. 24.5.2016.
↑  ארי ליבסקר, ‏"פרשת ילדי הגזזת גבתה יותר קורבנות מכל מלחמות ישראל ביחד", באתר גלובס, 15 באוקטובר 2003
↑  שואת ילדי הגזזת גבתה יותר קורבנות מכל מלחמות ישראל ביחד, באתר News1 מחלקה ראשונה, 24 בנובמבר 2003
↑  שואת ילדי הגזזת, באתר וואלה, 29 באוקטובר 2003
↑  נענע10 - ילדי הגזזת: הזעקה - פורומים
↑  בר עוז א. מאחורי "המאה אלף" של פרשת הגזזת. הרפואה. 2016;155(10):641-637.
ג'יין בולין

ערך זה עוסק באצילה אנגלית מהמאה ה-16. אם התכוונתם למשפטנית אמריקאית מהמאה ה-20, ראו .
| --- | --- |

דיוקן מאת הנס הולביין בכותרת "ליידי פארקר", שנחשב כדיוקנה של ג'יין בולין או של גיסתה, גרייס ניופורט
 לידה:  1505? נורפוק, הממלכה המאוחדת 
 הוצאה להורג:  13 בפברואר 1542 (בגיל 37 בערך) מצודת לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  ממלכת אנגליה 
 מקום קבורה:  קפלת פטרוס הקדוש בשלשלאות 
 בן או בת זוג:  ג'ורג' בולין, הוויקונט השני מרוצ'פורד 
 
ג'יין בולין, הויקונטית מרוצ'פורד (באנגלית: Jane Boleyn, Viscountess Rochford; ‏1505 - 13 בפברואר 1542) נקראת פעמים רבות גם ליידי רוצ'פורד, הייתה רעייתו של ג'ורג' בולין, הוויקונט השני מרוצ'פורד, אחיה של אן בולין, אשתו השנייה של הנרי השמיני. בת-לווייתן של נשות המלך קתרין מאראגון, ג'יין סימור, אן מקלווה וקתרין הווארד. הוצאה להורג במצודת לונדון יחד עם קתרין הווארד, לאחר שהואשמה כמסייעת בניאוף.
תולדות חייה

נולדה בנורפוק למשפחת פארקר שהשתייכה לאצולה הבכירה (אביה היה ברון) והייתה משפחה עשירה, מקושרת חברתית ופוליטית לצמרת האצולה וחצר המלכות. לפני שמלאו לה 15 נשלחה לחצרו של הנרי השמיני, על מנת לשמש כבת לוויה לאשתו הראשונה, קתרין מאראגון. בשנת 1520 תועדה כחברת המשלחת הבריטית לצרפת לאירוע "שדה אריג הזהב". כיוון שנבחרה לרקוד בפני המלך במחזה Château Vert ("הטירה הירוקה") שהועלה בחצר בשנת 1522 (לצד מרי ואן בולין), ניתן לשער שהייתה בעלת מראה מצודד. אף כי אין כל דיוקן וודאי שלה, קיים ציור מאת הנס הולביין הנושא את הכותרת "ליידי פארקר" ומתאר נערה צעירה, שייתכן שהיא ג'יין פארקר.
ב-1524 או 1525 נישאה לג'ורג' בולין. בשנת 1529 (עם עליית מעמדם של בני משפחת בולין בחצר בזכות התעניינותו של הנרי השמיני באן בולין) היה ג'ורג' לוויקונט מרוצ'פורד, דבר שהעניק את התואר המקביל לאשתו, ג'יין, שכינויה השגור מאז היה "ליידי רוצ'פורד". ב-1533 העניק המלך לזוג את ארמון בוליו כמשכנם הרשמי. הנישואים מתוארים במסמכי התקופה ובדיווחים (כגון אלו של אסטאס שאפווי) כנישואי תועלת ללא אהבה. לזוג לא היו צאצאים וג'ורג' לא גילה משיכה לג'יין.
במאי 1536 נאסר ג'ורג' במצודת לונדון והואשם בגילוי עריות עם אחותו, אן בולין. האשמה בגינה הוצאו השניים להורג בסופו של דבר. ג'יין אינה נזכרת בדיווחים מאותה עת ולא ברור אם העידה במשפט. רק מאוחר יותר כתב עליה רוברט ואייט, במסגרת הביוגרפיה שחיבר על אן בולין, "אשה מרשעת שהאשימה את בעלה" (wicked wife, accuser of her own husband) כביכול הייתה זו היא שהעידה וסיפקה את הראיות לאישום בגינו הוצא בעלה להורג.
ב-17 במאי 1536 הוצא ג'ורג' בולין להורג במצודת לונדון יחד עם ארבעה נוספים שהואשמו בכך שהיו מאהביה של המלכה. לאחר התאלמנותה הצליחה ג'יין להסדיר את מעמדה הכלכלי כתוצאה ממשא ומתן מוצלח עם תומאס קרומוול במסגרתו הושבה למעמד של בת-לוויה למלכה (באותה עת הייתה זו ג'יין סימור, שנפטרה לאחר שילדה את אדוארד השישי, מלך אנגליה) והותר לה להמשיך ולהשתמש בכינוי "ליידי רוצ'פורד". ב-1540, כאשר הנרי השמיני ביקש לבטל את נישואיו עם אשתו הבאה, אן מקלווה, סיפקה ליידי רוצ'פורד את התואנה בכך שלדבריה המלכה אן סיפרה לה כי המלך והיא מעולם לא מימשו את נישואיהם. הדבר פתח פתח לנישואיו של הנרי עם קתרין הווארד. ג'יין הייתה לבת לווייתה גם של המלכה החדשה.
המלכה הצעירה לא מצאה אושר עם המלך הנרי המזדקן ופנתה ליחסים עם מאהבים. היא החלה ברומן עם תומאס קולפפר, אחד מבני הלוויה של הנרי שהיה אף בן דודה (מצד אמא). השניים נעזרו בליידי רוצ'פורד אשר סייעה להבריח את קולפפר לחדרה של המלכה בכל הזדמנות. באמצע 1541 נאסרו השתיים במצודת לונדון, נחקרו ועונו. עקב החקירות והעינויים, איבדה ליידי רוצ'פורד את שפיות דעתה. אולם המלך הנקמן לא ויתר על הוצאתה להורג יחד עם מלכתה. היא הואשמה בצו מלכותי מיוחד (ללא משפט) בבגידה והוצאה להורג יחד עם המלכה קתרין בטאוור גרין.
ג'יין בולין רוצ'פורד נקברה בקפלת פטרוס הקדוש בשלשלאות לצידם של אן בולין וג'ורג' בולין.
בתרבות

כיוון שיצירות רבות מאוד נכתבו אודות חצרו של המלך הנרי השמיני ויחסיו עם אן בולין וקתרין האוורד, מופיעה ברבים מהם גם דמותה של ליידי רוצ'פורד. בהם בספרים הבאים
הספר Vengeance Is Mine by מאת Brandy Purdy נכתב מנקודת מבטה של ג'יין בולין
The Secret Diary of Anne Boleyn מאת Robin Maxwell
בספרה של פיליפה גרגורי על מרי בולין, "בת בולין האחרת", מופיעה ג'יין כדמות משנית. היא תופסת מקום רב בהרבה בספר ההמשך, The Boleyn Inheritance.
בספרים וולף הול וממשיכו, "הביאו את הגופות" מאת הילרי מנטל
בסרטים וסדרות הטלוויזיה:
"שש נשותיו של הנרי השמיני" של ה-BBC משנות השבעים בגילומה של שילה בורל (Sheila Burrell)
בעיבוד הקולנועי ל"בת בולין האחרת" מ-2008, בגילומה של ג'ונו טמפל
בעונות השנייה והשלישי של הסדרה "שושלת טיודור" בגילומה של ג'ואן קינג (Joanne King)
במיני-סדרה וולף הול של ה-BBC לפי ספרה של הילרי מנטל, בגילומה של ג'סיקה ריין
הערות שוליים

על הציור
↑  על הציור
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007390527905171  GND: 134173554  ISNI: 0000 0000 7879 856X  LCCN: n2007021897  LNB: 000142697  NKC: jx20091118001  NLG: 76920  NTA: 321882857  SUDOC: 144376709  VIAF: 25814802   WorldCat (עם VIAF): 25814802
עימאד מורנייה

| --- | --- |

תמונת עימאד מורנייה כפי שפורסמה באתר ה-FBI
 לידה:  7 בדצמבר 1962 טיר דבא, לבנון 
 נהרג:  12 בפברואר 2008 (בגיל 45) כפר סוסה, סוריה 
 מקום קבורה:  ביירות 
 מדינה:  לבנון לבנון
 השכלה:  האוניברסיטה האמריקנית בביירות 
 צאצאים:  ג'יהאד מורנייה 
 השתייכות:  חזבאללה חזבאללה
 תפקידים בשירות
 ראש הזרוע הצבאית של חזבאללה
 
עימאד פאיז מורנייה (בערבית: عماد فايز مغنية, תעתיק מדויק: עִמאד פאיז מֻעְ'ניה; 7 בדצמבר 1962 – 12 בפברואר 2008) הידוע גם בכוניה אל-חאג' רדואן (בערבית: الحاج رضوان), היה טרוריסט לבנוני ששימש כראש הזרוע הצבאית של ארגון הטרור חזבאללה ו"מספר 2" בשורות הארגון. היה אחראי לתכנון וביצוע פעולות טרור רבות בלבנון וברחבי העולם וכתוצאה מכך הפך לאחד הטרוריסטים המבוקשים בעולם, ועמד בין היתר בראש רשימת הטרוריסטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI.
נהרג בפיצוץ מכונית בשכונת כפר סוסה בדמשק, בהתנקשות שבוצעה, לפי תחקירים עיתונאיים בארצות הברית, במשותף בידי ה-CIA והמוסד.
בספטמבר 2024, לאחר הריגתו של חסן נסראללה, הודה ראש ממשלת ישראל לשעבר אהוד אולמרט, בראיון בערוץ 13, שהוא אישר את הריגתו של מורנייה.