stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מנחת פיק

מנחת פיק הוא מנחת תעופה השוכן בדרומה של רמת הגולן, כשלושה קילומטרים צפונית מזרחית לקיבוץ אפיק, במקביל ובצמוד ממערב לכביש 98. המנחת פעיל בכל ימות השבוע ובכל שעות היממה, אך נדרש תיאום מוקדם עם המפעיל לשם שימוש בו. במנחת מסלול טיסה בודד באורך של 1,300 מטרים, הבנוי בשיפוע של 1.17%.
המנחת מופעל בידי מועצה אזורית גולן ומשמש לטיסות של כלי טיס מאוישים מרחוק של חברת אלביט מערכות. המנחת סגור לתעופה קלה.[דרוש מקור]
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 הפעילה חברת ארקיע קו טיסה סדיר מהמנחת אל נמל התעופה דב הוז בתל אביב. בנובמבר 1998 הוכרז על תוכנית לשיפור המנחת, בעלות של 8 מיליון שקל, במטרה להתאימו להמראה ונחיתה של מטוסים בינוניים, כדוגמת מטוסי הדאש-7 שהפעילה ארקיע וה-42-ATR שהפעילה ישראייר.
ב-2002 היה ניסיון של עיט שירותי תעופה ותיירות להפעיל קו טיסה סדיר מהמנחת אל מרכז הארץ, במטוס מדגם בריטן נורמן איילנדר, אך זה הופסק לאחר זמן קצר. המנחת שימש גם במשך כמה שנים לטיסות פרטיות להסעת מבקרים לסיורי יקבים ברמת הגולן משדות התעופה דב והרצליה. אחר כך ירדה הפעילות האווירית במקום.
חברת אלביט מערכות משתמשת במנחת לצורך ניסויים בכלי טיס בלתי מאוישים מתוצרתה. אולם הדבר גרם מספר פעמים למתיחות עם לקוחות החברה, ב-2008 העבירה החברה ניסויים במסגרת ווטשקיפר של צבא בריטניה לשדה התעופה ראש פינה, מאחר שבריטניה אינה מכירה בסיפוח רמת הגולן לישראל. בנובמבר 2017 התרחש אירוע דומה במסגרת ניסווים עבור צבא שווייץ.
בשנת 2001 התקיים במנחת מרוץ אליפות הקארטינג הישראלית. קיימת תוכנית להפוך את המנחת למסלול מרוצים חוקיים בעתיד.
הערות שוליים

↑  פרסום מידע תעופתי פנים ארצי (פמ"ת) המפורסם על ידי מנהל התעופה האזרחית מכח הוראות תקנות הטיס (הפעלת כלי טיס וכללי טיסה), התשמ"ב-1981.
↑  פרסום מידע תעופתי פנים ארצי (פמ"ת) המפורסם על ידי מנהל התעופה האזרחית מכח הוראות תקנות הטיס (הפעלת כלי טיס וכללי טיסה), התשמ"ב-1981.
↑  מנחת פיק, באתר החברה הכלכלית גולן, ‏11 בפברואר 2021
↑  דרור מרום, ‏עלייה של %7 בטיסות ארקיע וישראייר לצפון ב-98' - ל-236 אלף טסים, באתר גלובס, 2 במרץ 1999
↑  אפי לנדאו ודרור מרום, ‏33.5 מיליון שקל יושקעו בשיפור שלושה מנחתי מטוסים בצפון ובנגב, באתר גלובס, 8 בנובמבר 1998
↑  דרור מרום, ‏חברת עיט תפתח קו תעופה סדיר לרמת הגולן, באתר גלובס, 26 במאי 2002
↑  עירית רוזנבלום, מסוק?  זה לא בשמים, באתר הארץ, 1 ביולי 2008
↑  זוהר בלומנקרנץ, אנשיל פפר, בריטניה דרשה ו"אלביט" ביטלה טיסות ניסוי ברמת הגולן, באתר הארץ, 16 באוקטובר 2008
↑  עמי רוחקס דומבה, ‏הצבא השוויצרי רוצה להעביר את בחינת מל"טי ההרמס 900 ממנחת פיק למנחת אחר בישראל, באתר "IsraelDefense‏", 2 בנובמבר 2017
| נמלי תעופה ומנחתים אזרחיים בישראל |
| --- | --- | --- |
| נמלי תעופה בין-לאומיים | חיפה • בן-גוריון • רמון |  |
| שדות תעופה | ראש פינה • הרצליה |  |
| מנחתים | קריית שמונה • פיק • שמרת • אסיף • מגידו • הבונים • עין שמר • תנובות • ראשון לציון • בר-יהודה • ערד • באר שבע • שדה בוקר • קציעות • מצפה רמון • מישר • ספיר • קדמה |  |
| לא פעילים | דלתון • ציקלון • עטרות • דימונה • עובדה (צבאי בלבד) • יטבתה |  |
| נהרסו או פונו | בצת • שדה דב • קרני • קטיף • נווה זוהר • אילת |  |
| מנחתים מאולתרים | מנחת עמק המצלבה • מנחת גבעת שאול |  |
מנחת ערד

מנחת ערד הוא מנחת מטוסים הנמצא 3 קילומטר מדרום־מערב לעיר ערד. בגובה 595 מטר (1,952 רגל) מעל פני הים.
במנחת מסלול טיסה יחיד (08/26) באורך של 1,400 מטר, הסלול אספלט.
פעילות ואחזקה

המנחת פעיל בשעות אור ויום בכל ימות השבוע, בעבר הופעל בידי עמותת התעופה ערד, וכיום בידי חברת אומניטס בע"מ ורשות התעופה האזרחית.
לא קיימת אחזקה שוטפת במנחת וגם אין בו אפשרות לתדלוק מטוסים. במנחת ישנו צוות כיבוי אש הכולל שני אנשים וכלים לכיבוי אש.
מכיוון שהמנחת אינו עמוס, מתאפשרת בו תנועת כלי רכב ורכיבת אופניים, מלבד בזמני המראה או נחיתה.
מלחמת מאה השנים השנייה

קרב ווטרלו, שסימן את סופה של מלחמת מאה השנים השנייה
מלחמת מאה השנים השנייה הוא ביטוי המשמש מספר היסטוריונים לתיאור שורת מאבקים צבאיים בין בריטניה לצרפת, בין 1689 ל-1815 (מאה עשרים ושש שנים). בדומה למלחמת מאה השנים הראשונה, מונח זה אינו משמש לתיאור מלחמה רציפה בין המדינות אלא מצב מלחמתי עיקש ביניהן. הקשר בין כל המלחמות היה שכולן נבעו מהרצון של שתי המדינות להגיע לדומיננטיות בעולם. כמו כן, הייתה המלחמה גם בין ועל עתידן של שתי האימפריות הקולוניאליות.
המלחמות בין שתי המדינות במהלך המאה ה-18 בדרך כלל כללו לצידן מדינות אירופאיות נוספות שכרתו איתן ברית; מלבד מלחמת הברית המרובעת, בריטניה וצרפת תמיד נלחמו אחת בשנייה. חלק מן המלחמות, כמו מלחמת שבע השנים, נחשבו כמלחמות כלל עולמיות וכללו קרבות במושבות המתפתחות בהודו, באמריקה ובנתיבי הסחר העולמיים.
היסטוריה

מלכי בית סטיוארט המאוחרים, שהיו נוצרים קתולים, ראו במלך הצרפתי לואי הארבעה עשר ידיד. ג'יימס הראשון וצ'ארלס הראשון, שניהם פרוטסטנטים, נמנעו ככל שיכלו ממלחמת שלושים השנים; גם הם, כמו קודמיהם, ראו בצרפת אומה ידידותית. צ'ארלס השני וג'יימס השני אף תמכו בצרפת במהלך מלחמתה נגד ההולנדים. סדרת המלחמות החלה עם הכתרתו של ויליאם מאוראנז' למלך אנגליה לאחר המהפכה המהוללת. ויליאם, בניגוד לקודמיו התנגד לממלכתו הקתולית של לואי הארבעה עשר, וסיווג את עצמו כמגן פרוטסטנטי. המתח המשיך בעשורים הבאים, שבמהלכם תמכה צרפת ביעקוביטים, שדרשו להפיל את בית סטיוארט ממושבם ולאחר 1715 את בית הנובר.
לאחר מותו של ויליאם הפך העימות בין בריטניה לצרפת מיריבות דתית ליריבות כלכלית ומסחרית; שתי המדינות חתרו לדומיננטיות קולוניאלית באמריקה ואסיה. מלחמת שבע השנים הייתה אחת מהגדולות והחשובות שבמלחמת מאה השנים השנייה.
היריבות הצבאית המשיכה עם ההתנגדות הבריטית למהפכה הצרפתית, והמלחמות שבאו בעקבותיה עם הרפובליקה הטרייה, ומאוחר יותר עם הקיסרות הראשונה של נפולאון. הפסדו של נפולאון ב-1813, בקרב לייפציג, ולאחריו ב-1815, שלטון מאה הימים והפסדו המוחץ בקרב ווטרלו, סיים למעשה את המלחמה המתמשכת בין שתי המדינות. לאחר חתימת ההסכם, הייחוס של מדינה אחת למשנתה כ"אויבת טבעית" השתנה. אינטרסים משותפים בין שתי המדינות הובילו לשיתוף פעולה ביניהן במלחמת קרים. מאה אחת לאחר שנפסקה היריבות בין השתיים, הן הגיעו למצב בו יכלו לחתום על ההסכמה הלבבית שהראתה שמלחמת מאה השנים הראשונה והשנייה הן חלקת העבר; השוני התרבותי המשיך להתקיים אך המאבקים האלימים נפסקו.
היסטוריה > "קרתגו" ו"רומא"

אנשים רבים בצרפת דיברו על בריטניה כ"אלביון בוגדני", שקיטרג את האנגלו-סקסונים כאנשים לא אמינים. הם השוו את בריטניה וצרפת לקרתגו ורומא העתיקות, כשהראשונה מושחתת ואימפריאליסטית רודפת בצע שעתידה להתמוטט, והאחרונה אינטלקטואלית והון תרבותי משגשג.
הרפובליקנים, כמו הבורבונים לפניהם ידעו שהשליטה הבריטית באוקיינוסים משתווה לשליטה הפוליטית באירופה, וצרפת לא תוכל לשלוט באירופה עד שלא תפיל את בריטניה. "קרתגו" - ערפד, רודן הימים, בוגדני, אויב וסבל לתושביה המושחתים - השתוותה לרומא, מוסרת כתב זה, הדוגלת בסדר עולמי, פילוסופיה וערכים עצמיים.
אסוציאציות קלאסיות אלו שירתו את הצרפתים, כמובן, משום שרומא הביסה את קרתגו. אלו היו בהתאמה עם השקפות בנות זמנן, ששני העמים שונים באופן מהותי ולא יכלו להגיע להסכמים דיפלומטיים; מלחמה הייתה הדרך היחידה לסיים את המאבק הזה. צרפת הייתה "אויבתה הטבעית" של בריטניה, אך בריטניה הייתה המכשול העיקרי של צרפת לשליטה באירופה.
המלחמות שנכללו במסגרת מלחמת מאה השנים השנייה

מלחמת תשע השנים (1688–1697)
מלחמת הירושה הספרדית (1701–1714)
מלחמת הירושה הפולנית (1733-1738)
מלחמת הירושה האוסטרית (1742–1748)
המלחמות הבין-קולוניאליות בין בריטניה לצרפת (1688–1763)
מלחמת המלך ויליאם (1688–1697)
מלחמת המלכה אן (1702–1713)
מלחמת המלך ג'ורג' (1744–1748)
מלחמת הצרפתים והאינדיאנים (1754–1763)
מלחמת שבע השנים (1756–1763)
מלחמת העצמאות של ארצות הברית (1775–1783)
מלחמות צרפת המהפכנית (1792–1802)
הקואליציה האנטי צרפתית הראשונה (1793–1797)
הקואליציה האנטי צרפתית השנייה (1798–1802)
המלחמות הנפוליאוניות (1803–1815)
מלחמת מטבעות

מלחמת מטבעות או פיחות תחרותי הוא מצב בכלכלה ויחסים בינלאומיים שבו מדינות מנסות להשיג יתרון בסחר בינלאומי על פני מדינות אחרות באמצעות הפחתת שער החליפין של המטבע שלהן ביחס למטבעות אחרים. בהיעדר התערבות של מדינות במסחר במטבע חוץ, נקבע שער המטבע של מדינה על פי כוחות השוק של היצע וביקוש. מדינות עשויות להתערב בשוק, כדי להשיג יעדים מוגדרים, כדוגמת שימור מאזן תשלומים או כדי לסייע ליצואנים בסחר בינלאומי.
עקרונות

כאשר פוחת ערך המטבע של מדינה, הייצוא ממנה הופך לתחרותי יותר לעומת מדינות אחרות והייבוא למדינה הופך ליקר יותר, מה שמסייע לייצור המקומי כתוצאה מגידול ההכנסה היחסית במטבע המקומי. עם זאת העלאת המחירים של מוצרים מיובאים (או נסיעות לחוץ לארץ) פוגעים בכוח הקנייה של האזרחים, וכאשר מדינות רבות מאמצות מדיניות שכזו היא עשויה להפחית את הסחר הבינלאומי.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 במסגרת צעדים ליציאה מהשפל הגדול נעשו צעדים של מלחמת מטבעות ומדינות ביצעו פיחות במטבע על מנת לתמרץ את כלכלתן. בישראל הונהג פיחות בשנות ה-70, ה-80 ותחילת שנות ה-90 כשהייתה אינפלציה גבוהה.
עקרונות > סיבות לפיחות

באופן היסטורי השימוש בפיחות יחד עם השפעותיו הוא נדיר. על פי הכלכלן האמריקאי ריצ'רד קופר פיחות ניכר הוא מדיניות "טראומטית" שממשלה יכולה לאמץ - היא עשויה להביא להתמרמרות ולקריאות להחלפת הממשלה. פיחות עלול להוביל להפחתת רמת החיים של האזרחים בשל פגיעה בכוח הקנייה שלהם כשהם קונים מוצרים מיובאים או מטיילים בחו"ל. פיחות עשוי לתרום ללחץ אינפלציוני.
פיחות עשוי להפוך את תשלום הריבית בחובות בינלאומיים ליקר יותר כאשר החובות נקובים במטבע זר, ועלול להרתיע משקיעים זרים. לפחות עד המאה ה-21 מקובל היה לראות במטבע חזק כסימן ליוקרתה של הכלכלה ואילו פיחות כסימן לממשלה חלשה.
עם זאת כאשר מדינה סובלת מאבטלה גבוהה או מעוניינת בקידום מדיניות של צמיחה מבוססת ייצוא, שער חליפין נמוך עשוי להיחשב כמועיל. מאז תחילת שנות ה-80 הציעה קרן המטבע הבינלאומית להנהיג פיחות כפתרון אפשרי למדינות מתפתחות שמוציאות באופן קבוע יותר על ייבוא מאשר הן מרוויחות על ייצוא. ערך נמוך יותר של המטבע המקומי מגדיל את מחיר הסחורות המיובאות והופך את הייצוא לזול יותר. כתוצאה מכך יש העדפה לייצור מקומי, שמגדיל את התעסוקה ואת התוצר המקומי הגולמי - אף על פי שהשפעה זו עשויה שלא להיות מיידית בשל תנאי מרשל-לרנר. פיחות עשוי להיות פתרון לאבטלה כאשר אפשרויות אחרות כדוגמת הגדלת ההוצאות הציבוריות אינן אפשרויות למשל בשל חוב גבוה, או כאשר יש למדינה גירעון במאזן התשלומים.
עקרונות > מנגנוני פיחות

מדינה המעוניינת להנהיג פיחות או לבדוק את הערכת המטבע שלה צריכה לפעול במסגרת מגבלות הרווחות במערכות מטבע בינלאומיות. במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 הייתה באופן יחסי יותר שליטה ישירה למדינות על שער המטבע שלהן באמצעות פעולות של הבנקים המרכזיים. בעקבות התפרקות מערכת ברטון וודס בתחילת שנות ה-70 התגברה משמעותית השפעתם של השווקים כששערי המטבע נקבעים בעיקר על פי כוחות השוק במספר גדל והולך של מדינות. יחד עם זה הבנק המרכזי של מדינה עדיין מסוגל להתערב בשווקים כדי להשפיע על פיחות - אם הבנק מוכר את המטבע שלו כדי לרכוש מטבעות אחרים הוא יכול להפחית את ערך המטבע. הרחבה כמותית יכולה גם היא להוריד את ערך המטבע באופן עקיף, אפילו אם הבנק לא רוכש בצורה ישירה נכסים זרים. צעד נוסף שעשוי להשפיע על ערך המטבע הוא הפחתת ריבית.
הערות שוליים

↑   עמי גינזבורג, מלחמת המטבעות: המדינות שמנסות לפחת את ערך המטבע שלהן כדי לשפר ביצועים, באתר TheMarker‏, 14 בפברואר 2016
ערך זה הוא קצרמרבנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מרגרט לסלי בוש-בראון

| --- | --- |

 לידה:  19 במאי 1857 פילדלפיה, ארצות הברית 
 פטירה:  16 בנובמבר 1944 (בגיל 87) Ambler, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אקדמיה ז'וליאן  האקדמיה לאמנויות היפות בפנסילבניה 
 תחום יצירה:  ציור 
 הושפעה על ידי:  תומאס אייקינס, Jules Lefebvre, גבריאלה קלמנס, גוסטב בולאנז'ה, טוני רובר-פלורי, כריסטיאן שוסלה 
 בן או בת זוג:  Henry Kirke Bush-Brown 
 צאצאים:  Harold Bush-Brown, Lydia Bush-Brown Head 
 
מרגרט לסלי בוש-בראון (באנגלית: Margaret Lesley Bush-Brown;‏  19 במאי 1857 – 16 בנובמבר 1944) הייתה ציירת ותחריטאית אמריקאית.
ביוגרפיה

מרגרט בוש-בראון הייתה ילידת פילדלפיה, בתו של הגאולוג פיטר לסלי והרפורמטורית החברתית סוזן אינץ' ליימן לסלי. תפקידה הראשון היה ליצור מודלים גאולוגיים לאביה.
המורה הראשון שלה היה תומאס אייקינס, איתו למדה באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה לפני שעברה לפריז, בשנת 1880, להמשך הלימוד.[4] היא גם לקחה שיעורים בבית הספר לעיצוב לנשים בפילדלפיה.
בפריז נרשמה לאקדמיה ז'וליאן ולקחה שיעורים עם טוני רוברט-פלורי, גוסטב בולנגר וז'ול-ג'וזף לפבר, לפני שחזרה לארצות הברית באוקטובר 1883. לאחר מכן למדה לחרוט אצל גבריאל דה-וו קלמנס, ובשנת 1884 הוצג "Study of a Girl's Head", ככל הנראה ההדפס הראשון שלה, במועדון התחריט של ניו יורק. בשלב מסוים הייתה גם שיעורים עם כריסטיאן שוסל.
מרגרט בוש-בראון החלה במהרה להצטרף למעגל חברתי של מספר רב של אמניות אחרות, ביניהן אליזבת בוט, ססיליה בו, ומרי פרנקלין, ולעיתים קרובות יצאה בקיץ איתן לצייר לאורך החוף המזרחי. בשנת 1881 סיירה בצרפת ובבלגיה עם הציירת אלן דיי הייל, בת דודה רחוקה, ועם הלן נולטון.
באפריל 1886 נישאה לפסל הנרי קירק בוש-בראון ועברה לביתו בניובורג, ניו יורק. לאחר מכן עברו בני הזוג לוושינגטון, שם עבדה מרגרט כציירת. בעלה נפטר בשנת 1935, אך היא נותרה בוושינגטון עד שנת 1941. באותה שנה עברה לפנסילבניה,שם נפטרה שלוש שנים אחר כך בבית בנה ג'יימס באמבלר.
למשפחת בוש-בראון נולדו שלושה ילדים ששרדו, שני בנים, הרולד וג'יימס, [5] שהפכו לאדריכלים ובת, לידיה, ששהפכה לאמנית בעצמה.
יצירתה

בנוסף לתערוכות יחיד, למרגרט בוש-בראון הייתה לפעמים מציגה עבודות משותפות עם בעלה, ומאוחר יותר, עם בתם. [3] בשנת 1883 הציגה בסלון של פריז. בוש-בראון הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות וציירה ציור קיר לבניין מדינת פנסילבניה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
היא זכתה במספר פרסים על עבודתה במהלך הקריירה שלה, ווערכה תערוכה רטרוספקטיבית בגלריה קורקורן בשנת 1911.
הדיוקן שציירה מרגרט בוש-בראון של חברתה אלן דיי הייל נמצא בבעלות מוזיאון האמנות האמריקני סמית'סוניאן. זוג דיוקנאות של הרופא ג'ון מוריי ומרי בוילס הם בבעלות בית החולים נורפוק ואוניברסיטת נוריץ'. דיוקן עצמי, משנת 1914 באוסף האקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה, נכלל בתערוכת הפתיחה של המוזיאון הלאומי לנשים באומנויות, אמניות נשים אמריקאיות 1830–1930, בשנת 1987.
הערות שוליים

↑  Margaret White Bush-Brown, geni_family_tree
↑  Margaret Lesley Bush-Brown | Smithsonian American Art Museum, americanart.si.edu
↑  Eleanor Tufts, International Exhibitions Foundation, American Women Artists, 1830-1930, International Exhibitions Foundation for the National Museum of Women in the Arts, 1987, ISBN 978-0-940979-01-7. (באנגלית)
↑  United States Women Painters: 1893 Exposition--page 2, arcadiasystems.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 5293 3698  LCCN: nr2002020314  ULAN: 500332629  VIAF: 31932344   WorldCat (עם VIAF): 31932344 
מרגרט לסלי בוש-בראון, דיוקן של הציירת אלן דיי הייל, 1910
מלחמת האזרחים הפינית

מלחמת האזרחים הפינית (בפינית: Suomen sisällissota) הייתה מלחמת אזרחים שהתרחשה בפינלנד בתחילת המאה ה-20 מייד לאחר הכרזת העצמאות של פינלנד. צדדי הסכסוך היו "לבנים" (אנשי ימין) ו"אדומים" (אנשי שמאל). כ-37,000 פינים נהרגו במהלך המלחמה.
רקע למלחמת האזרחים

עד למאה ה-20 לא הייתה פינלנד מדינה עצמאית. במשך קרוב ל-700 שנים הייתה בשליטה שוודית. בשנת 1809 כבש הצאר אלכסנדר הראשון את פינלנד משוודיה וסיפח אותה לאימפריה הרוסית, כ"דוכסות" חסות.
במהלך המאה ה-19 הייתה פינלנד לזירת התגוששות בין האימפריה הרוסית לבין שוודיה על השליטה בצפון אירופה, תוך שהפינים משלמים את מחיר המאבק בדמות רעב ומגפות.
נפילת הצאר הרוסי, והמהפכה הקומוניסטית בשנת 1917 אפשרו לסנאט הפיני להכריז על עצמאות ב-6 בדצמבר 1917.
הצדדים היריבים

אוכלוסיית המדינה הצעירה התפלגה על רקע חברתי-כלכלי, ובין הצדדים היריבים פרצה מלחמת מעמדות:
ה"אדומים" – הצבא האדום זכה בתמיכת המעמדות התחתונים בחברה (בעיקר פועלים ואיכרים עניים). האחרונים תמכו במהפכה חברתית לפי מודל המהפכה הבולשביקית, שהתחוללה באותה תקופה ברוסיה, וזכו לסיוע צבאי מוגבל מצד ברית המועצות.
ה"לבנים" – הצבא הלבן נשען על תמיכת המעמדות העליונים, הבורגנות והאיכרים האמידים. תומכיו היו לאומנים, התנגדו לחלוקה מחדש של ההון ולרעיונות הקומוניסטיים, וראו בגרמניה את המודל המתאים למדינה החדשה. הלבנים קבלו סיוע צבאי בעיקר מהאימפריה הגרמנית.
המלחמה > תחומי שליטה בתחילת המלחמה

הלבנים שלטו בעיקר בצפון המדינה ובמרכזה. באזור זה היו חוואים מבוססים ובעלי מעמד חברתי גבוה. האדומים לעומת זאת שלטו בערים התעשייתיות בדרום המדינה. בשני הצדדים היו מובלעות כדוגמת הלסינקי שבתחילה הייתה מובלעת לבנה שנכבשה מאוחר יותר על ידי האדומים.
המלחמה > האדומים, הלבנים וההבדלים ביניהם

נראה כי לשני הצדדים היו 50,000–90,000 חיילים. בצבא האדומים היו רוב החיילים מתנדבים. היו אלו אזרחים צעירים (בני 15–17) שחומשו ויצאו לקרב. חיילים אלו לא היו מקצועיים וחלשים במיוחד נגד מתקפות נגד של הלבנים. לצבא הלבנים לעומת זאת, היו רק 11,000–15,000 מתנדבים ורוב חייליהם היו מגויסים. ללבנים היו שני יתרונות מרכזיים על צבא המתנדבים של האדומים: ללבנים הייתה הנהגה צבאית טובה יותר – 84 קצינים שוודים התנדבו לצבא הלבנים. היתרון השני הוא היגרים: קבוצת עילית בצבא הפיני בת 1,300 חיילים, שהוכשרו על ידי גרמניה ונלחמו לצידה בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה.
המלחמה > מהלך המלחמה

בתחילת המלחמה השתלטו האדומים על המובלעת הלבנה הלסינקי ב-28 בינואר 1918 וכן החלו במתקפה שנסתיימה עד אמצע מרץ. אולם האדומים לא השכילו לתרגם את יתרונותיהם להישגים בשטח. המפקדים האדומים התחלפו מספר פעמים וצבא המתנדבים של האדומים לא היה יעיל כנגד מתקפות הנגד של הלבנים. הלבנים קבעו את ואסה כבירתם ב-29 בינואר לאחר נפילת הלסינקי. בוואסה גם שכנו מפקדותיהם של הלבנים. הלבנים החלו באמצע מרץ מתקפת נגד שהצליחה למוטט את צבא האדומים וגרמה לפאניקה בצבאם. הגרמנים הנחיתו כוחות בדרום המדינה בתחילת אפריל ומשחתות גרמניות הפגיזו עמדות של האדומים. חיילים גרמנים כבשו את הלסינקי ב-13 באפריל. פינלנד הלבנה חגגה ניצחון ב-16 באפריל.
המלחמה > מהלך המלחמה > קרב טמפרה

קארל גוסטף אמיל מנרהיים, מפקד הכוחות הלבנים, חשב שיש לתקוף את העיר טמפרה, העיר התעשייתית החשובה ביותר בפינלנד ששכנה בדרום מערב המדינה. הוא ביצע ב-16 במרץ מתקפה 65 ק"מ צפונית-מזרחית לטמפרה. המתקפה נערכה בד בבד עם המתקפה של הלבנים לכל אורך החזית שגרמה להתמוטטות אצל האדומים ופאניקה רבה בצבאם. מנרהיים צר על טמפרה עד ה-24 במרץ אז החלה הלחימה בעיר. ב-6 באפריל הסתיים קרב טמפרה, הלבנים כבשו את העיר ולקחו בשבי 10,000 אדומים. ללבנים היו אבדות של 700–900 איש והאדומים איבדו כ-1,500 איש. קרב טמפרה נודע בתור הקרב העקוב ביותר מדם בהיסטוריה של המדינות הנורדיות.
האדומים נסוגו מטמפרה לכיוון דרום מזרח לויפורי, וגם שם הובסו על ידי הלבנים ב-5 במאי.
לאחר המלחמה

בשנת 1919 כתב הסוציאל-דמוקרט הפיני ואינו וויונמה:
אלו שעדיין מאמינים בעתיד האומה הזאת חייבים להיות בעלי אמונה חזקה באופן יוצא דופן. מדינה צעירה זו איבדה כמעט הכל בשל המלחמה...
למלחמה היו תוצאות נוראות. נהרגו כ-30,000 פינים בידי אחיהם ועוד עשרות אלפים אחרים שהו במחנות מעצר. חלקים גדולים מדרום פינלנד גוועו ברעב והכלכלה הפינית חזרה למצבה טרם המלחמה רק בשנת 1925. חלק גדול מהסוציאליסטים הפינים ברחו לרוסיה ובחברה הפינית התפרצו קרעים שלא התאחו במשך שנים רבות. עדות לכך היא שסוציאליסטים פינים לא גויסו לצבא הפיני בעת מלחמת החורף בשנת 1940 על אף שהתנגדו לברית המועצות.
לאחר המלחמה ביקשו הפינים מהגרמנים להשאיר את צבאם במדינה. הסכם צבאי שנחתם ב-7 במרץ 1918 בין פינלנד לגרמניה קשר את פינלנד צבאית, כלכלית ופוליטית לגרמניה. הגרמנים לחצו על הפרלמנט הפיני, שבו היה רוב למלוכנים, למנות מלך גרמני עליהם ב-9 באוקטובר. מלכם של הפינים היה פרידריך קרל, נסיך הסן, גיסו של הקיסר הגרמני וילהלם השני.
ב-11 בנובמבר 1918 חתמה גרמניה על הסכם שביתת נשק עם מדינות ההסכמה וכתוצאה מכך עזבו אחרוני החיילים הגרמנים את פינלנד ב-16 בדצמבר והמלך הפיני התפטר ב-20 בדצמבר. עם האירועים האלו פגה השפעת גרמניה על פינלנד והוקמה דמוקרטיה מערבית. ב-17–18 בדצמבר התקיימו במדינה בחירות וב-3 במרץ 1919 התכנס פרלמנט פיני חדש. ארצות הברית ובריטניה הכירו בפינלנד ב-7 במאי 1919.
מלחמת האזרחים הפינית בספרות

הספר הראשון שעסק במלחמת האזרחים הוא "מצוקה רצינית" מאת זוכה פרס נובל לספרות פראנס אמיל סילנפא, אשר יצא לאור ב-1919. הטרילוגיה של ואינו לינה "תחת כוכב הצפון", המתארת את חייה של משפחת איכרים מסוף המאה ה-19 ועד מלחמת העולם השנייה, עוסקת בחלקה השני במלחמת האזרחים.
בתחום השירה פורסם "העידן הגדול", ספרו של ברטל גריפנברג, שהתנדב לצבא הלבנים. הספר יצא לאור בשוודית ב-1928. ויליו קיבה, שהיה בן 9 כשחווה את קרב טמפרה, כתב את "הפואמה של טמפרה 1918", בה ניתן למצוא השקפות פציפיסטיות.
הקווים בתחילת במלחמה (האדומים באדום והלבנים בלבן)
הריסות בטמפרה לאחר הקרב במלחמת האזרחים הפינית
מלך פינלנד – פרידריך קרל, נסיך הסן
ממלכת קרואטיה (ההבסבורגית)

ממלכת קרואטיה (ההבסבורגית) הייתה חלק מממלכת הבסבורג, ולאחר מכן חלק מהאימפריה האוסטרית. בשנת 1867 נחתמה הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867 ולפיה נכללה קרואטיה כחלק מהנחלות ההונגריות באימפריה, ובשנת 1868 נחתמה הפשרה ההונגרית-קרואטית ובה צורפה קרואטיה לסלאבוניה ליצירת ממלכת קרואטיה-סלאבוניה, שהתקיימה עד לאחר תבוסת האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה בשנת 1918.
רקע

בשנת 1102 עלה לשלטון בקרואטיה קאלמאן, מלך הונגריה, והיא אוחדה באוניה פרסונלית תחת שלטונם של מלכי הונגריה.
בשנת 1526 נהרג לאיוש השני, מלך בוהמיה והונגריה בקרב מוהאץ', ועם מותו נכחד הענף ההונגרי-בוהמי של בית יגלו. התבוסה הדגישה את חוסר היכולת של הנוצרים הפאודלים להילחם באימפריה העות'מאנית.
היסטוריה > המאה ה-16

לאחר קרב מוהאץ', הוטל בשנת 1527 על האצילים הקרואטים (וההונגרים) לבחור מלך חדש. לאחר שארגנו אספה בצטין (Cetinski Sabor), האצילים הקרואטים בחרו בפרדיננד, ארכידוכס אוסטריה מבית הבסבורג. חלק מהאצילים דווקא העדיפו את יאנוש זאפויה, אשר טען לכתר הונגריה, אך אלו חזרו בדבריהם לאחר מותו בשנת 1540.
במהלך המאה ה-16 כבשה האימפריה העות'מאנית את בוסניה המערבית, ליקה וסלאבוניה, ובעקבות כך התאחדו בשנת 1558 הפרלמנטים של קרואטיה וסלאבוניה.
כשסולימאן הראשון, הסולטאן העות'מאני, ראה את המאבק בין מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לבין זיגמונט השני, מלך פולין, הוא ניצל את ההזדמנות ופשט על הונגריה ב-1565 עם צבא של 150,000 חיילים. העות'מאנים התקדמו צפונה בהצלחה רבה, עד 1566, כשהם החליטו לקצר את הדרך לווינה ולעבור ליד מבצר סיגט (סיגטבאר, Szigetvár) שאותו הם נכשלו לכבוש עשור קודם לכן.
על המבצר הקטן הגן הרוזן ניקולה שוביץ' זרינסקי עם צבא קטן המונה 2,500 חיילים. הם הצליחו להחזיק במבצר במשך חודש, עד שחוסלו בידי הצבא הטורקי. הקרב הזה אפשר לאוסטרים להרוויח זמן ולארגן את צבאם לפני שהטורקים יכלו להגיע לווינה.
על-פי הוראות המלך ב-1553 ו-1578, קרואטיה וסלאבוניה הוכרזו כ"חזית צבאית" (Vojna Krajina, גרמנית: Militärgrenze) אשר נשלט הישר ממפקדת הצבא בווינה. בשל הקרבה המסוכנת לצבאות העות'מאנים, האזור הפך לשומם מאדם, ומשום כך עודדה אוסטריה יישוב סרבי, גרמני, הונגרי, צ'כי, סלובקי ורוסי בחזית, מה שיצר אזור המיושב בידי אנשים ממוצא מגוון.
ההשפעות השליליות של הפיאודליזם תפסו תאוצה בשנת 1573 כשאיכרים בצפון קרואטיה ובסלובניה מרדו באדוניהם הפאודלים מפאת אי-צדק, כמו מיסים מוגזמים והפליית נשים. מאתיה גובץ (Matija Gubec) היה בין הבולטים ממנהיגי המרד. בינואר 1573 איכרים מרדו ביותר מ-60 אזורים ברחבי קרואטיה וסלובניה, אך המרד דוכא בתחילת פברואר של אותה שנה. מאטיה גובץ ועוד אלפים הוצאו להורג בפומבי, כדי להוות דוגמה לציבור.
היסטוריה > המאות ה-17 וה-18

בשנת 1592, רק חלקים קטנים מקרואטיה לא נכבשו בידי הטורקים. ה-16,800 קמ"ר שנותרו נקראו "שרידי השרידים של הממלכה הקרואטית אשר הייתה גדולה". אך בתחילת המאה ה-17, הטריטוריות הכבושות הוחזרו בהדרגה לאימפריה האוסטרית, ובסוף החצי הראשון של המאה, כבר סולקו העות'מאנים מהונגריה ומקרואטיה, ואוסטריה ליכדה את האימפריה תחת שלטון מרכזי אחד.
הצבא הקיסרי האוסטרי נחל מספר ניצחונות על הטורקים, אך בשנת 1664 לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לא הצליח לשמור על ההצלחות שלו בכך שחתם על הסכם שלום, שקבע כי האימפריה העות'מאנית תפסיק להילחם נגד ממלכת הבסבורג, בתנאי שלהונגריה וקרואטיה יהיה אסור לקחת בחזרה את השטחים שתחת שלטון העות'מאנים. הסכם זה גרם לזעם רב בקרב בני האצולה ההונגרים והקרואטים, שרקמו קשר נגד הקיסר אך לא היו חזקים מספיק לבצע אותה - אף על פי שניהלו משא ומתן עם הצרפתים והטורקים. מרגלים קיסריים גילו את הקשר וב-30 באפריל 1670 הועלו על המוקד מספר אצילים קרואטים והונגרים בוינר נוישטאדט.
קרואטיה תמכה באוסטריה ברוב מלחמותיה בלי קשר לאיחוד. במלחמת הירושה האוסטרית, קרואטיה תמכה במריה תרזה ובתמורה מריה תרזה שינתה את המערכת הניהולית בקרואטיה, את המיסים ואת הפיאודליזם, ואף נתנה את הנמל העצמאי של רייקה לקרואטיה בשנת 1776. למרות זאת, היא התעלמה ואף ביטלה את הפרלמנט הקרואטי, ובשנת 1779 לקרואטיה היה רק מושב אחד במועצה המושלת בהונגריה, שהשתייך לבאן הקרואטי.
עם נפילת הרפובליקה של ונציה בשנת 1797, נכסיה בים האדריאטי הועברו לצרפת שהעבירה את הזכויות שלה לאוסטריה באותה שנה.