stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לואיס גומפרץ
הערות שוליים

↑  Gompertz, Lewis (DNB00), by Lucien Wolf, Dictionary of National Biography, 1885-1900, Volume 22
1 2 3 4 5 6 7  Gompertz, Lewis, Oxford Dictionary of National Biography
1 2 3 4 5  Lewis Gompertz – Jewish ‘vegan’ and co-founder of the RSPCA in 1824, World Veganism – past, present, and future, By John Davis, December 20,2011
↑  David Philip Miller, ‘Gompertz, Benjamin (1779–1865)’, Oxford Dictionary of National Biography, Oxford University Press, 2004
1 2 3  Hannah Renier, An Early Vegan: Lewis Gompertz, London Historians, March 2012
1 2  Barry Kew, It's a (Two-)Culture Thing: The Lateral Shift to Liberation, Animal Issues, Vol 4, No. 1, 2000, University of Wollongong (UOW)
↑  "To talk of humanity towards beasts appeared to Englishmen as insanity", Chien-hui Li, A Union of Christianity, Humanity, and Philanthropy: The Christian Tradition and the Prevention of Cruelty to Animals in Nineteenth-Century England. Society and Animals 8 (1):265-285 (2000
↑  Diana Donald, ‘Beastly Sights’: the treatment of animals as a moral theme in representations of London c. 1820–1850, Art History, Volume 22, Issue 4, pages 514–544, November 1999
↑  Carlton Reid, Roads Were Not Built for Cars, How Cyclists were the First to Push for Good Roads & Became the Pioneers of Motoring, Washington, DC : Island Press, [2015]
↑  Britain’s first bicycle path – separated and swept to boot – was suggested in 1821, roadswerenotbuiltforcars.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007437045605171  BIBSYS: 14029356  GND: 1053592868  ISNI: 0000 0000 3182 1072  LCCN: n97009948  VIAF: 63286915   WorldCat (עם VIAF): 63286915 
באיור העליון: עגלת נשיאת בעלי חיים פצועים אל בית המטבחיים מהמאה ה-19: החיה כפותה על גבה. באיור התחתון: הצעה של גומפרץ לבניית עגלת נשיאה חדשה שתאפשר לחיות לעמוד על רגליהן או לשכב על צידן ללא כפיתה. מתוך ספרו של גומפרץ Fragments in Defence of Animals - 1852
כבשים מוכים באלות. מתוך ספרו של גומפרץ Fragments in Defence of Animals - 1852
כריסטיאן רמירס

כריסטיאן לאונל רמירס סמבראנו (בספרדית: Cristian Leonel Ramírez Zambrano, נולד ב-12 באוגוסט 1994) הוא כדורגלן אקוודורי המשחק בפרנצווארוש בעמדת המגן השמאלי.
קריירה

רמירס התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אינדפנדייטה דל ואיה. ב-28 באוגוסט 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת נגד אל נסיונל. יכולתו הגבוהה וגילו הצעיר יחסית, משכה את תשומת לבן של מועדונים רבים באירופה וב-25 במאי 2013 חתם בפורטונה דיסלדורף הגרמנית. ב-22 ביולי 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בדיסלדורף בניצחון 0-1 נגד אנרג'י קוטבוס. בתום העונה הושאל לנירנברג לחצי עונה. בתום תקופת ההשאלה הושאל לפרנצווארוש ההונגרית. ב-4 במרץ 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0-5 נגד צקבאר במסגרת הגביע ההונגרי. בתום העונה רכש המועדון את כרטיס השחקן שלו. בדצמבר 2016 רמירס חתם בקרסנודאר הרוסית.
ב-14 ביולי 2023 חזר רמירס לאחר שש וחצי שנים לפרנצווארוש.
נבחרת לאומית

בצעירותו רמירס שיחק בנבחרת הנוער של אקוודור ואף השתתף עימה בגביע העולם בכדורגל עד גיל 17 בשנת 2011. ב-20 בנובמבר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בתיקו 2-2 נגד הונדורס.
תארים

אליפות הונגריה: 2015/2016
הגביע ההונגרי: 2014/2015, 2015/2016
גביע הליגה ההונגרי: 2014/2015
הסופר קאפ ההונגרי: 2015/2016
לורנצו גואריני

לורנצו גואריני (באיטלקית: Lorenzo Guerini; נולד ב-21 בנובמבר 1966) הוא פוליטיקאי איטלקי, חבר המפלגה הדמוקרטית. מכהן כשר ההגנה בקבינט של ראשי הממשלה ג'וזפה קונטה ומריו דראגי, ברצף, מאז 5 בספטמבר 2019. במרץ 2014 מונה על ידי מזכיר המפלגה הדמוקרטית, מתאו רנצי, לסגן המזכיר, יחד עם דבורה סרקיאני, תפקיד אותו מילא עד מאי 2017. בין השנים 2005–2012 כיהן כראש עיריית לודי, עיר הולדתו.
ביוגרפיה

גואריני נולד בלודי, לומברדיה, בשנת 1966. במהלך שנות ה-70 למד במכון 'אגוסטינו באסי' בלודי. מאוחר יותר סיים את לימודיו במדע המדינה באוניברסיטת קטוליקה שבמילאנו.
קריירה פוליטית > קריירה בפוליטיקה המקומית

גואריני החל את הקריירה הפוליטית שלו בתחילת שנות ה-90 במסגרת המפלגה הדמוקרטיה הנוצרית (DC). הוא נבחר פעמיים כחבר מועצה עירוני בלודי מטעם DC, ומילא את תפקיד חבר המועצה לשירותים חברתיים. בשנת 1994 נבחר לרכז המקומי של מפלגת העם האיטלקית (PPI), היורשת של DC.
במאי 1995 נבחר גואריני לנשיא הראשון של נפת לודי. הוא הרכיב קואליציית מרכז-שמאל והפך לנשיא המחוז הצעיר ביותר באיטליה, בעודו בן 28. ביוני 1999 זכה בקדנציה שנייה, שבמהלכה התפרקה מפלגת העם האיטלקי והוא הפך למנהיג לאומי מרכזי.
בבחירות המקומיות לשנת 2005 נבחר גואריני לראש עיריית לודי עבור המרכז-שמאל, וקיבל 54.1% מהקולות הכשרים בסיבוב הראשון. בנוסף, הוא מונה גם לנשיא אגף לומברדיה באיגוד הלאומי של העיריות האיטלקיות (ANCI) בין 2005–2010.
ב-2007, יחד עם רוב חברי מפלגת הדייזי (DL), הצטרף למפלגה הדמוקרטית (PD), מפלגת המרכז-שמאל החדשה, ילידת האיחוד בין הדייזי לדמוקרטים של השמאל.
בבחירות המקומיות לשנת 2010 נבחר שוב גריני לראש העיר בסיבוב ההצבעה הראשון, עם 53.7% מהקולות. במהלך כהונתו כראש עיר הוא נהנה מקונצנזוס עממי רחב ונפוץ, והפך לאחד מראשי הערים המוערכים ביותר באיטליה. ב-31 בדצמבר 2012, התפטר גואריני מתפקידו, על מנת להציג את מועמדותו לבחירות לפרלמנט בפברואר 2013, בהתאם לתנאי התקנון.
קריירה פוליטית > המנהיג הלאומי של ה-PD

לאחר שזכה בפריימריז המיוחד שארגנה המפלגה הדמוקרטית, נכלל גואריני ברשימת המועמדים למחוז לומברדיה ולבסוף נבחר. בשנת 2013 תמך גואריני במתאו רנצי בפריימריז בשנת 2013. לאחר מכן, מתאו רנצי מינה אותו לחבר המזכירות הלאומית של המפלגה, בתפקיד הדובר. בפברואר 2014 הצטרף לראש הממשלה החדש בביצוע ההתייעצויות להקמת הממשלה החדשה.
ב-14 ביוני 2014, האספה הלאומית של הPD אישרה את מינויו של גואריני לסגן מזכיר המפלגה, יחד עם דבורה סרקיאני. לאחר הפריימריז ב-2017, שניהם התפטרו מתפקידם ב-7 במאי 2017, והוחלפו על ידי מאוריציו מרטינה. אך עדיין, גריני מילא תפקיד בהנהגת המפלגה, והפך לרכז המזכירות הלאומית.
בבחירות הכלליות (2018), נבחר גואריני מחדש וב-18 ביולי 2018 נבחר לנשיא הוועדה הפרלמנטרית לשירותי המודיעין והביטחון ולבקרת החשאיות הממלכתית (COPASIR), גוף בפרלמנט האיטלקי שהוצב כדי לסקור ולפקח על פעילות סוכנויות הביון האיטלקיות.
קריירה פוליטית > שר ההגנה (2019–הווה)

באוגוסט 2019 גבר המתח בתוך הממשלה, מה שהוביל להצעת אי אמון בראש הממשלה ג'וזפה קונטה על ידי מפלגת הליגה הצפונית. לאחר התפטרות קונטה, הדירקטוריון הלאומי של ה-PD נפתח רשמית לאפשרות להקים קבינט חדש בקואליציה עם ה-M5S, המבוסס על פרו-אירופיזם, כלכלה ירוקה, פיתוח בר-קיימה, מאבק נגד אי-שוויון כלכלי ומדיניות הגירה חדשה. המפלגה גם הסכימה לכך שקונטה יהיה רשאי להמשיך כראש הממשלה החדשה. ב-29 באוגוסט הנשיא סרג'ו מטרלה נתן את המנדט להרכבת הממשלה לקונטה. ב-5 בספטמבר מונה גואריני לשר הביטחון החדש.
בפברואר 2021, התפטר ג'וזפה קונטה מראשות הממשלה, לאחר פרישת מפלגת איטליה ויוה מהממשלה. נשיא הבנק המרכזי האירופי לשעבר, מריו דראגי, הוזמן על ידי נשיא איטליה סרג'ו מטרלה להקים ממשלת אחדות לאומית. ב-13 בפברואר אושר גואריני כשר הביטחון.
כשר, נאלץ גואריני להתמודד עם נסיגת כוחות נאט"ו מאפגניסטן. באוגוסט 2021, בעקבות מתקפת הטליבאן, השתתפה ממשלת איטליה במבצע פינוי הכוחות מקאבול. במסגרת מבצע "אקילה אומניה", כמעט 5,000 אפגנים פונו על ידי הכוחות המזוינים האיטלקיים והובאו לאיטליה.
היסטוריית בחירות

בחירות 2013: בית הנבחרים של איטליה, נציג לומברדיה, מפלגת ה-PD, נבחר.
בחירות 2018: בית הנבחרים של איטליה, נציג לומברדיה, מפלגת ה-PD, נבחר.
הערות שוליים

↑  "Governo Conte bis: ecco la lista completa dei ministri". Repubblica.it. 4 בספטמבר 2019. נבדק ב-5 בספטמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Biografia di Lorenzo Guerini
↑  Curriculum vitae di Lorenzo Guerini
↑  "Lorenzo Guerini, il braccio destro di Renzi". אורכב מ-המקור ב-2014-02-16. נבדק ב-2014-05-03.
↑  "Archivio Corriere della Sera". Archivio.corriere.it. נבדק ב-5 בספטמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Lorenzo Guerini (Unione) subito eletto: "Combatterò lo smog" Corriere della Sera, 6 April 2005, p. 52.
↑  Vespa, Bruno (2010). Il Cuore e la Spada: Storia politica e romantica dell'Italia unita, 1861-2011. Mondadori. p. 650. ISBN 9788852017285.
↑  Augusto, Giuliano (8 בדצמבר 2013), "De profundis per il Pd", Rinascita, אורכב מ-המקור ב-1 במרץ 2014 {{citation}}:  (עזרה)
↑  Matteo Brunello, Il sindaco dà le dimissioni dal Broletto, Il Cittadino, 2 January 2013, p. 7.
↑  Il braccio destro di Renzi nel Pd, Lorenzo Guerini a Padova
↑  Horowitz, Jason (20 באוגוסט 2019). "Italy's Government Collapses, Turning Chaos Into Crisis". {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Giuffrida, Angela (20 באוגוסט 2019). "Italian PM resigns with attack on 'opportunist' Salvini". {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Governo, Zingaretti: "I 5 punti per trattare con il M5S. No accordicchi, governo di svolta"". Repubblica.it. 21 באוגוסט 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Conte wins crucial support for new Italian govt coalition". Washington Post. אורכב מ-המקור ב-2019-08-28.
↑  "Il Presidente Mattarella ha conferito l'incarico al Prof. Conte di formare il Governo". Quirinale (באיטלקית). נבדק ב-29 באוגוסט 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Lorenzo Guerini Ministro della Difesa
↑  "Mattarella invites Draghi to form a new government". 2 בפברואר 2021. נבדק ב-2 בפברואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Johnson, Miles; Ghiglione, Davide (3 בפברואר 2021). "Mario Draghi accepts mandate to form new Italian government". Financial Times. נבדק ב-4 בפברואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Governo Draghi, Lorenzo Guerini confermato ministro della Difesa, la Stampa
↑  Un po’ di numeri sull’evacuazione italiana degli afghani da Kabul, Il Post
↑  Esercito Italiano nell'Operazione "Aquila Omnia", Esercito Italiano
↑  Afghanistan, sono 4.832 gli afghani evacuati in Italia con l’operazione ‘Aquila Omnia’, Agenzia Dire
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1205280987  VIAF: 1845158309823406690000   WorldCat (עם VIAF): 1845158309823406690000
לואי ז'ול טרושו

| --- | --- |

 לידה:  12 במרץ 1815 Le Palais, צרפת 
 פטירה:  7 באוקטובר 1896 (בגיל 81) טור, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית סן-סיר  Royal Staff Corps Demonstration School 
 השתייכות:  הכוחות המזוינים של צרפת 
 דרגה:  גנרל דיוויזיה 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת צרפת-פרוסיה  הכיבוש הצרפתי של אלג'יריה  מלחמת קרים  מלחמת אוסטריה-סרדיניה 
 עיטורים
 קצין גבוה בלגיון הכבוד  אביר בלגיון הכבוד  קצין בלגיון הכבוד  מפקד בלגיון הכבוד  מדליה קולוניאלית 
 
לואי ז'ול טרושו (בצרפתית: Louis Jules Trochu‏; 12 במרץ 1815 - 7 באוקטובר 1896) היה גנרל ופוליטיקאי צרפתי. כיהן כנשיא "ממשלת ההגנה הלאומית" וכראש ממשלת צרפת בפועל החל מ-4 בספטמבר 1870 ועד התפטרותו ב-22 בינואר 1871 (אם כי הוא שמר על התפקיד באופן סמלי עד הבחירות בפברואר 1871).
ביוגרפיה

טרושו נולד ב-12 במרץ 1815 בקומונה לה פלה הנמצאת באי בל איל שבצרפת (האי נכלל מבחינה מנהלית בחבל ברטאן). הוא למד באקדמיה הצבאית סן-סיר וב-1837 התגייס לצבא צרפת. ב-1840 הועלה לדרגת לוטננט וב-1843 לדרגת קפטן. הוא השתתף בכיבוש הצרפתי של אלג'יריה תחת פיקודו של תומאס רוברט בוז'ו, אשר בשל אומץ לבו בקרבות סידי יוסף ואיזלי ב-1844 מינה אותו לעוזרו האישי והפקיד בידיו משימות חשובות. ב-1845 הועלה לדרגת מייג'ור, וב-1853 לדרגת קולונל. הוא התבלט במהלך מלחמת קרים, אשר בה שימש כראש מטהו של ז'ואקים לירוי דה סנט ארנו. לאחר מכן הועלה לדרגת גנרל דיוויזיה וקיבל דרגת מפקד בלגיון הכבוד. ב-1859 מונה למפקד דיוויזיה במסגרת חיל המשלוח הצרפתי שהתערב במלחמת אוסטריה-סרדיניה, אשר לאחריה קיבל את הצלב הגדול של לגיון הכבוד.
ב-1866 הועבר טרושו למשרד המלחמה. שנה לאחר מכן הוא פרסם חוברת בשם "L'Armée française en 1867", אשר עד 1870 כבר נמכרה בעשרים מהדורות. עם זאת, בחוברת זו הוא גילה תמיכה בבית אורליאן הגולה (באותה עת שלט בצרפת בית בונפרטה), ולפיכך סולק מהצבא עם מחצית הפנסיה. עם פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870 הוצעו לו תפקידי פיקוד, אולם הוא סרב. עם זאת, ככל שהמלחמה התקדמה לרעת צרפת, הוא הסכים לחזור לשירות פעיל. נפוליאון השלישי, קיסר צרפת, מינה אותו למפקד מחנה שאלון, וב-17 באוגוסט 1870 העביר אותו לתפקיד המושל הצבאי של פריז.
בעקבות התבוסה הצרפתית המוחצת בקרב סדאן, עמל טרושו קשות כדי להעמיד את פריז במצב שתוכל להגן על עצמה מפני הכוחות הפרוסיים המתקדמים. ב-4 בספטמבר בוצעה הפיכה שהדיחה את השלטון המלוכני והוכרזה הרפובליקה הצרפתית השלישית. בנוסף לתפקידיו הלאומיים, נטל על עצמו טרושו את תפקיד נשיא "ממשלת ההגנה הלאומית", וככזה שימש כראש ממשלת צרפת בפועל. המצור על פריז בידי הפרוסים החל ב-19 בספטמבר. טרושו טען שיש להתמקד בעיקר בהגנה על העיר, אולם בלחץ דעת הקהל נאלץ לבצע גיחות הרות אסון. ב-22 בינואר 1871 הוא הודיע על כוונתו להיכנע בפני הפרוסים. במקביל, התפטר מכל תפקידיו והעביר את השלטון בפריז לגנרל ז'וזף וינואי. פריז נכנעה ב-28 בינואר. טרושו המשיך לשמור על תפקיד הנשיא באופן סמלי עד הבחירות שנערכו בפברואר.
בבחירות שנערכו התמנה טרושו לחבר באספה הלאומית מטעם מחוז מורביהאן. ב-1872 פרש מהפוליטיקה, וב-1873 מהצבא. הוא המשיך לפרסם מחקרים שונים בנושא ביטחון צרפת. הוא נפטר בטור ב-7 באוקטובר 1896 בגיל 81.
לוי אידלסון

לוי אידלסון (1910 - אפריל 2004) היה ספורטאי ועסקן ספורט ישראלי. חבר מכבי העולמית, ממייסדי מכבי עתיד (ברית מכבים עתיד), מקים מחלקת אתלטיקה כבדה (הרמת משקולות) באגודת מכבי תל אביב ומייסד "מפעל אידלסון" באתלטיקה קלה.
ביוגרפיה

לוי נולד ביפו, דור שישי בארץ ונצר למשפחת שמרלינג, שהייתה בין המשפחות היהודיות הבודדות ביפו. יחד עם שאר יהודי יפו גורשה משפחתו מן העיר במלחמת העולם הראשונה, והוא אז בן חמש, וחזרה רק לאחר שנה של נדודים בטבריה ובסג'רה. בשנות הארבעים היה פעיל ב"הגנה" ואחר כך היה לקצין. במלחמת השחרור השתתף בקרבות לשחרור לוד ורמלה.
כבן למשפחה דתית למד בבית הספר היסודי הדתי "תחכמוני" וכבר אז גילה את אהבתו לספורט. בהיותו תלמיד בית הספר היסודי הצטרף לשורות ה"מכבי" ולקח חלק פעיל בנבחרת הכדורגל של האגודה, אשר השתתפה ואף זכתה באליפות בתי הספר בשנת 1923. פציעה בגבו עצרה את קריירת הכדורגל שלו. הוא נאלץ לעזוב את הענף ובמקומו עבר לענף האתלטיקה הקלה, שם היה פעיל גם אחיו התאום חיים, שהיה אלוף בריצות הקצרות. עם פרישתו מתחרויות מיהר והפך לעסקן ספורט וככזה תרם רבות להתפתחותה של האתלטיקה הקלה בישראל ולאגודת מכבי תל אביב.
עוד בהיותו אתלט צעיר התבלט לוי באופיו הנמרץ וביכולות הארגון שלו. הוא היה בין מייסדי אגודת "מכבי עתיד" שלימים נקראה "ברית מכבים עתיד" וב-1939 - היה בין מניחי היסוד ל"מכבי צפון" אשר התאחדה בהמשך עם "מכבי תל אביב". לוי היה פעיל בכל המכביות, החל בראשונה ועד למכביה ה-12 וכן עסק בארגון והוצאה לפועל של תחרויות אתלטיקה קלה בינלאומיות. לוי היה עסקן שהצטיין במעשים ולא בדיבורים. תחילה היה שופט וחבר הוועדה לאתלטיקה קלה. על פעילותו בענף זה במכביות השונות זכה להוקרה רבה, כמו גם על התנדבותו לפעילות ארגון ושיפוט במפעלי הספורט העממי.
"כשלוי אידלסון רוצה משהו, זה מתגשם בדרך כלל, בלי צורך לנאומים. כשרצה לפני שנה להקים מחלקת הרמת משקלות בבית מכבי ת"א לא עמדו על דרכו. ניתן ציוד, יש מאמן-אלוף, יש משקולאים – אז באים גם הניצחונות".
מארח ספורטאים

לכבוד המכביה השביעית, בשנת 1965, הגיעו לארץ שני אתלטים אורחים מארצות הברית – רייפר ג'ונסון (האלוף האולימפי מרומא 1960) וג'ון תומאס. השניים הוזמנו להופיע בתחרויות ראווה והממו את הקהל בתצוגות הספורטיביות שלהם. לוי אירח את השניים ואף הזמינם לארוחת החג בבית אחותו.
לוי היה מ"מאמצי" אתלטים בראשית דרכם, בחיבוק, מיטה וארוחה חמה. ולטר פרנקל, אריך פויאר, דבי (טרנר) מרכוס, דוד ברגר וספורטאים אחרים, רבים מאוד, זכו לטיפולו המסור. עוד בראשית שנות השלושים היה בית משפחת אידלסון מעונם הראשון של ספורטאים עולים, בעיקר מתחום האתלטיקה הקלה ולימים גם באתלטיקה הכבדה. שם מצאו מזרן לישון, ארוחה חמה לאכול ויותר מכל - מילה חמה ועזרה בהשתלבות בחיים בארץ. ביתו ולבו היו תמיד פתוחים לשמוע ולעזור לספורטאים. הוא השתדל לפתור כל בעיה בה נתקלו, ולרבים מהם הצליח, במאמצים לא מעטים, למצוא תעסוקה ופרנסה.
לאחר מותו כתבה בת-טיפוחיו דבי (טרנר) מרכוס:
"כשהחלטתי לעלות לישראל הייתי רווקה בת 23. כבת יחידה, סבלתי מאוד מגעגועים להורי במהלך הרפתקה זו, אבל אז הופיע לוי, אשר ביקר אותי באולפן, סייע לי למצוא עבודה וטיפל בי כאשר נזקקתי לעזרה רפואית. הוא תמיד היה שם, תמיד נכון לעשות את הדברים הקטנים והמעשיים על מנת להקל על חיי.
אני זוכרת שפעם התעקשתי שאני צריכה להתאמן בשעה ארבע אחר הצהרים – זו הייתה שעת האימון שלי באנגליה ולא יכולתי להעלות בדעתי להתאמן בשעה אחרת. לוי השיג את המפתח לאצטדיון כדי שאוכל להתאמן! זה היה סוג הדברים שלוי עשה למעני תמיד. הוא מעולם לא התווכח עמי או ניסה להניע אותי ממשהו, ותמיד ניסה רק לעשות דברים שישמחו אותי ויהפכו את חיי לנסבלים באותם חודשים ראשונים."
מפעל אידלסון

גולת הכותרת בפעילותו של לוי אידלסון היה מפעל האתלטיקה שהקים על מנת להנציח את זכר אחיו התאום חיים, צעיר נמרץ, ספורטאי בכל רמ"ח אבריו, אתלט וכדורסלן, שהלך לעולמו במפתיע בגיל 22, לאחר שהוציא את המשלחת לתחרויות בינלאומיות בהודו. חודשיים לאחר פטירתו של חיים ארגן לוי מרוץ שדה ראשון לזכרו, שלימים נודע כמפעל הספורט על שם חיים אידלסון. ראשיתו בחודש אפריל 1934, במירוץ שדה, ביערות שרונה בהשתתפות כ-100 ספורטאים מסניפי מכבי ברחבי הארץ. ומאז עושה מפעל זה דרכו בהתמדה.
יותר משהנציח את זכר אחיו, עומד המפעל כעדות חיה ונחישותו ומסירותו של לוי עצמו. זהו מפעל הספורט הוותיק והמתמיד בארץ, המתקיים ברציפות מזה 80 שנים. הוא התקיים גם במהלך מלחמת העולם השנייה ומלחמת העצמאות. שיאים ישראליים הושגו בתחרויות אלו. בין הזוכים במרוצים ולטר פרנקל, אריך פויאר, אריה עטר (אטרמן) אברהם הקר, יוסף להב (סלמה), אריה נווה (קליינשטוב), דב רבינוביץ' וברוך חבס.
נפטר באפריל 2004.
בשנת 2005, כשנה לאחר פטירתו של לוי הפך המפעל על שם חיים אידלסון למפעל על-שם אידלסון להנצחת התאומים לוי וחיים אידלסון. מפעל אידלסון הוא תחרות האתלטיקה הרציפה הוותיקה ביותר בישראל.
הערות שוליים

↑  יעקב בר-און, מהקל לכבד - לוי אידלסון עזב את מסלול האתלטיקה לטפח קבוצות משקולאים במכבי תל אביב, חדשות הספורט, 24.11.1967.
↑  טרנר מרכוס ב-12.1 שנ' לבנגקוק, אברהם פז, מעריב 11.10.1966
↑  רפאל נאה, הבעל עודד בצעקות מהיציע ודברה קנתה כרטיס לבנגקוק, ידיעות אחרונות, 10.11.1966
↑  מתוך חוברת לזכרו של לוי אידלסון (2005)
↑  דוד אייגר, מפעל אידלסון חוגג יובל שנים לקיומו, מערבי ספורט, 27.3.1983
↑  שמעון וילנצ'יק, מפעל 4 המלחמות, חדשות הספורט, ערב ראה"ש תשל"א
↑  אתר "נשמה"
לורנצו דה פונטה

| --- | --- |

 לידה:  10 במרץ 1749 צ'נדה, ויטוריו ונטו, איטליה 
 פטירה:  17 באוגוסט 1838 (בגיל 89) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Lorenzo Da Ponte 
 מדינה:  הרפובליקה של ונציה 
 מקום קבורה:  11th Street Catholic Cemetery 
 שם עט:  Lesbonico Pegasio 
 שפות היצירה:  איטלקית, ונטית 
 סוגה:  לברית 
 
לורנצו דה פונטה (באיטלקית: Lorenzo Da Ponte; נולד בשם "עמנואל קונליאנו"; 10 במרץ 1749 – 17 באוגוסט 1838) היה לבריתן ומשורר איטלקי מאזור ונציה.
ביוגרפיה

עמנואל קונליאנו, יהודי ונציאני במוצאו, נולד בצ'נדה (כיום ונטו ויטוריה) לירמיהו ורחל קונליאנו. היו לו שני אחים, ברוך וחנניה. אמו מתה כשילדה את חנניה ואביו האלמן המיר עם שלושת בניו את דתו לקתוליות כדי שיוכל לשאת לאישה צעירה קתולית בת שמונה-עשרה, שהייתה מבוגרת רק בארבע שנים מבכורו, עמנואלה. הנער בן הארבע-עשרה אימץ לו את השם לורנצו דה פונטה, שמו של הבישוף שהטביל אותו ואת משפחתו. הוא למד הוראה והוסמך לכומר. בתקופת כהונתו בכנסיית סן לוקה בוונציה לקח לו לפילגש אישה נשואה ובהמשך גורש מן העיר לחמש-עשרה שנים בגלל התנהגות שאינה נאותה.
דה פונטה נסע לאוסטריה והגיש את מועמדותו למשרת משורר לתיאטראות. כלבריתן החצר, חיבר מחזות בצרפתית, גרמנית, ספרדית ואיטלקית, ועבד בשיתוף עם מוצרט, סליירי וויצ'נטה מרטין סולר.
בסביבות 1792 הכיר דה פונטה את אן סלסטין גראהל (שנודעה יותר בשם ננסי) ונשא אותה לאישה. לשניים נולדו ארבעה ילדים.
דה פונטה עבר לפריז, משם ללונדון ואז, ב-1805, נמלט מנושיו בלונדון לארצות הברית, תחילה לניו יורק ואחר לפילדלפיה, שם ניהל במשך תקופה קצרה חנות מכולת ונתן שיעורים פרטיים באיטלקית לפני שחזר לניו יורק, שם פתח חנות ספרים. הוא התיידד עם קלמנט קלארק מור ובאמצעותו התמנה למשרת הפרופסור הראשון לספרות איטלקית באוניברסיטת קולומביה. הוא היה הראשון בסגל המורים של האוניברסיטה שנולד יהודי ואף הראשון שהוסמך לכמורה.
בסביבות 1819, בן 70, קיבל דה פונטה אזרחות אמריקאית. שם חי ביחד עם ננסי במשך 33 שנים. בשל מצוקת פרנסה בתחום מומחיותו, עבד כחנווני בניו ג'רזי ובפנסלבניה. הוא מת בגיל 89. במותו בשנת 1838 נערכה לו הלוויה רבת-ממדים בקתדרלה סיינט פטריק בניו יורק. הוא נקבר בבית הקברות גרין-ווד בברוקלין.
כל יצירותיו של דה פונטה היו עיבודים של עלילות קיימות, כפי שהיה מקובל בקרב לבריתנים בתקופתו, פרט ל-[L'arbore di Diana עם סולר וכך עושות כולן, שהחל עם סליירי אך השלים עם מוצרט.
יצירותיו > אופרות

"איפיגניה בטאוריס" (1783) - מלחין כריסטוף ויליבלד גלוק
"בית ספר לקנאה" (1783) - מלחין אנטוניו סליירי
(Il Ricco d'un giorno (1784- מלחין אנטוניו סליירי
(Il Burbero di buon cuore (1786, על פי המחזה של קרלו גולדוני - מלחין אנטוניו סליירי
(Il Demogorgone ovvero Il filosofo confuso (1786) - מלחין וינצ'צו ריגיני
(Il finto cieco (1786) - מלחין ג'וזפה גזניגה
נישואי פיגארו (1786, על פי מחזה מאת פייר בומרשה - מלחין וולפגנג אמדאוס מוצרט
(Una cosa rara (1786) על פי הקומדיה La Luna della Sierra של לואיס ולס דה גווארה - מלחין ויצ'נטה מרטין אי סולר
(Gli equivoci (1786 - מלחין סטיבן סטורייס
(L'arbore di Diana (1787) - מלחין ויצ'נטה מרטין אי סולר
דון ג'ובאני, (1787, על פי האופרה של גאזאניגה) - מלחין מוצרט
(Axur, re d'Ormus (1787/88, תרגום של הלברית "טארארה" מאת פייר בומרשה - מלחין מוצרט
"הקמיע" (1788, על פי קרלו גולדוני) - מלחין סליירי
(1788) Il Bertoldo - מלחין אנטוניו ברונטי
(L'Ape musicale (1789) - חרוסת יצירות מאת מלחינים שונים
"הרועה הנאמן" (1789 על פי הפסטורלה מאת ג'ובאני בטיסטה גואריני) - מלחין אנטוניו סליירי
(La Cifra (1789) - מלחין אנטוניו סליירי
כך עושות כולן (1789/90) - מלחין מוצרט
(La Caffettiera bizzarra (1790 - מלחין יוזף וייגל
(1795) La Capricciosa corretta - מלחין ויצ'נטה מרטין אי סולר
"אנטיגונה" (1796) - מלחין ג'וזפה פרנצ'סקו ביאנקי
(Il consiglio imprudente (1796 - מלחין ביאנקי
"מרופה" (1797) - מלחין ביאנקי
"צ'ינה" (1798) - מלחין ביאנקי
"ארמידה" (1798) - מלחין ביאנקי
"המערה של קליפסו" (1803) - מלחין ביאנקי
"ניצחונה של אהבת אח" (1804) - מלחין פטר פון וינטר
Il Ratto di Proserpina (1804) - מלחין פטר פון וינטר
יצירותיו > קנטטות ואורטוריות

(Per la ricuperata salute di Ofelia (1785 - מלחינים מוצרט וסליירי
"חרטת דוד" (1785) - מלחין מוצרט
(Il Davidde (1791 - חרוסת יצירות מאת מלחינים שונים
"מזמור לאמריקה" - מלחין אנטוניו ביולי
יצירותיו > שירה

מכתב תלונה בחרוזים לבנים אל לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
שמונה-עשרה סונטות לזכר אשתו (1832)
ביבליוגרפיה

FitzLyon, April, The Libertine Librettist (1955)
Bolt, Rodney, The Librettist of Venice: The Remarkable Life of Lorenzo Da Ponte — Mozart's Poet, Casanova's Friend, and Italian Opera's Impresario in America, New York: Bloomsbury, 2006 ISBN 1596911182
Da Ponte, Lorenzo, Memorie, New York: 1823–27; English edition: Memoirs of Lorenzo Da Ponte, translated by Elizabeth Abbott, annotated by Arthur Livingstone. New York: The Orion Press, 1959. ISBN 0306762900
Hodges, Sheila, Lorenzo Da Ponte: The Life and Times of Mozart's Librettist, Madison: University of Wisconsin Press, 2002 ISBN 0299178749
Holden, Anthony, The Man Who Wrote Mozart: The Extraordinary Life of Lorenzo Da Ponte , London: Orion Publishing Company, 2007 ISBN 075382180X
Hüttler, Michael (ed.): Lorenzo Da Ponte. Vienna: Böhlau, 2007 (Maske & Kothurn, 52/4) (ISBN 978-3-205-77617-8)
Jewish Museum, Vienna (pub.), Lorenzo Da Ponte — Challenging the New World, exhibition catalogue from the Jewish Museum ISBN 978-3-7757-1748-9, ISBN 3-7757-1748-X
Russo, Joseph Louis, Lorenzo Da Ponte: Poet and Adventurer, New York: Columbia University Press, 1922 ISBN 0404506321
Steptoe, Anthony, Mozart–Da Ponte Operas: The Cultural and Musical Background to "Le nozze di Figaro", "Don Giovanni", and "Cosi fan tutte", New York: Clarendon Press/Oxford University Press, 1988 ISBN 019313215X
Da Ponte, Lorenzo, "Libretti viennesi", a cura di Lorenzo della Chà, Milano-Parma: Fondazione Bembo-Ugo Guanda Editore, 1999, due volumi. ISBN 88-8246-060-6
Da Ponte, Lorenzo, "Estratto delle Memorie", a cura di Lorenzo della Chà, Milano: Edizioni Il Polifilo, 1999. ISBN 88-7050-438-7
Da Ponte, Lorenzo, "Il Mezenzio", a cura di Lorenzo della Chà, Milano: Edizioni Il Polifilo, 2000. ISBN 88-7050-310-0
Da Ponte, Lorenzo, "Saggio di traduzione libera di Gil Blas", a cura di Lorenzo della Chà, Milano: Edizioni Il Polifilo, 2002. ISBN 88-7050-461-1
Da Ponte, Lorenzo, "Dante Alighieri", a cura di Lorenzo della Chà, Milano: Edizioni Il Polifilo, 2004. ISBN 88-7050-462-X
Da Ponte, Lorenzo, "Saggi poetici", a cura di Lorenzo della Chà, Milano: Edizioni Il Polifilo, 2005. ISBN 88-7050-463-8
Da Ponte, Lorenzo, "Libretti londinesi" a cura di Lorenzo della Chà, Milano: Edizioni Il Polifilo, 2007. ISBN 88-7050-464-6
הערות שוליים

↑  קרטר ודורותיאה לינק, "לורנצו דה פונטה" במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
↑  Anthony Holden, pp. 113–6
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260071605171  PLWABN: 9810599491905606  BIBSYS: 90059611  BNC: 000294468  BNE: XX1057358  BnF: cb118983814 (data)  CANTIC: a10451869  CiNii: DA02833324  GND: 118678841  ICCU: CFIV068618  ISNI: 0000 0004 3959 0386  LCCN: n80057191  LNB: 000012956  MusicBrainz: 6fa8dd85-b6a8-47c0-8304-9973017dd520  NDL: 00437103  NKC: jn19981000548  NLA: 35032934  NLG: 144116  NLK: KAC201520716  NSK: 000091981  NTA: 339551143  RERO: 02-A000046468  SELIBR: 183049  SNAC: w6h70h3f  SUDOC: 027271471  Trove: 805553  ULAN: 500373134  VcBA: 495/160140  VIAF: 41838569   WorldCat (עם VIAF): 41838569
לייב קוניוחובסקי

לייב קוניוחובסקי - רוזנהיים - 1947
לייב קוניוחובסקי (18 בנובמבר 1910 - 22 בפברואר 2003) היה מראיין, עורך וכותב את סיפוריהם של ניצולי שואת יהדות ליטא, מייד בסיום מלחמת העולם השנייה.