stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוצרט וסליירי
היסטוריית ביצועים

הופעת הבכורה התקיימה בתיאטרון סולודובניקוב במוסקבה, שהועלתה על ידי האופרה הרוסית הפרטית של מוסקבה, ב-7 בדצמבר 1898 (לפי התאריך הרוסי הישן ב-25 בנובמבר). המנצח היה יוסיף טרופי ומעצב התפאורה מיכאיל ורובל.
פיודור שאליאפין, שבמקור שיחק בתפקיד סליירי, טען כי שר לעיתים קרובות את היצירה כמונודרמה (מחזה או אופרה של משתתף אחד). בבריטניה הוצגה ההופעה הראשונה ב-11 באוקטובר 1927, שוב עם שאליאפין בתפקיד סאליירי, בעוד שהבכורה הראשונה בארצות הברית התרחשה ב-Forest Park, פנסילבניה, ב-1933.
הדמויות

| הדמות | סוג קול | צוות הבכורה     מוסקבה, 7 בדצמבר 1898     (מנצח: יוסיף טרופי) |
| --- | --- | --- |
| מוצרט | טֶנוֹר | ואסילי שקאפר |
| סאליירי | בָּרִיטוֹן | פיודור שליאפין |
| כנר עיוור | תפקיד שקט |  |
מקהלה מחוץ לבמה: שרה כמה תיבות של הרקוויאם של מוצרט בתמונה השנייה.
תקציר

זמן : סוף המאה ה-18 מקום : וינה, אוסטריה
תקציר > תמונה 1

סליירי נהנה ממעמד חברתי גבוה כמלחין והתמסר לשירות אמנותו. אולם בסתר, הוא מקנא ביצירותיו של מוצרט משום שהוא מזהה את איכותן המעולה, במיוחד לאור מה שהוא רואה כדמות ה"בטלן" של מוצרט. סליירי מזמין את מוצרט לארוחת ערב ומתכנן להרעיל אותו.
תקציר > תמונה 2

מוצרט וסליירי סועדים בפונדק. מוצרט מוטרד מעבודתו על הרקוויאם שלו, שזר בלבוש שחורים הזמין ממנו. מוצרט נזכר בשיתוף הפעולה של סליירי עם פייר בומרשה ושואל אם זה יכול להיות נכון שבומארשה הרעיל פעם מישהו, שכן גאונות ופשיעה בוודאי לא עולים בקנה אחד. לאחר מכן סליירי שופך בחשאי רעל למשקה של מוצרט. מוצרט מתחיל לנגן, כשסליירי מתחיל לבכות. מוצרט רואה את זה, אבל סליירי מפציר במוצרט להמשיך. מוצרט מתחיל להרגיש רע ועוזב. סאליירי מסיים את היצירה בהתחשב באמונתו של מוצרט שגאון לא יכול לרצוח: האם מיכלאנג'לו לא הרג עבור העבודות שלו בבזיליקת פטרוס הקדוש בוותיקן, או שמא אלו היו שמועות סרק?
הקלטות

הקלטות אודיו ( בעיקר הקלטות אולפן ) מקור: www.operadis-opera-discography.org.uk Motsart i Salyeri (רוסית)
לקריאה נוספת

הולדן, אמנדה (עורכת), The New Penguin Opera Guide, ניו יורק: Penguin Putnam, 2001.ISBN 0-14-029312-4
Warrack, John and West, Ewan, The Oxford Dictionary of Opera New York: OUP: 1992 ISBN 0-19-869164-5
הערות שוליים

↑  Davies, Peter J., "Mozart's Illnesses and Death - 2. The Last Year and the Fatal Illness" (October 1984). The Musical Times, 125 (1700): pp. 554-557, 559-561.
↑  Taruskin, Richard (1970). "Realism as Preached and Practiced: The Russian Opera Dialogue". The Musical Quarterly. LVI (3): 431–454. doi:10.1093/mq/LVI.3.431.
↑  trove.nla
↑  Harlow Robinson, "Rimsky-Korsakov's Mozart and Salieri". New York Times, 16 August 1981.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX5035333  BnF: cb13917924h (data)  GND: 300130791  LCCN: n82101858  MusicBrainz work: 2819dba7-d742-4dbf-b919-45098c1e6fb1  VIAF: 176608859   WorldCat (עם VIAF): 176608859
נבוקו

ערך זה עוסק באופרה מאת המלחין ג'וזפה ורדי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

סצנה מתוך האופרה, כפי שהוצגה במצדה
 מידע כללי
 מלחין:  ג'וזפה ורדי
 לבריתן:  טמיסטוקלה סולרה 
 תאריך יצירה:  1841 
 מבוסס על:  הברית הישנה 
 סוגה:  אופרה לירית-טראגית
 שפה:  איטלקית
 מספר מערכות:  4
 זמן התרחשות העלילה:  סביבות שנת 587 לפני הספירה
 מקום התרחשות העלילה:  ירושלים ובבל
 תפקידים
 נבוקו (בריטון) - מלך בבל  אביגיל (סופרן) - לכאורה, בת המלך הבכורה  פֶנֶנָה (מצו-סופרן) - בת המלך  יסמעאל (טנור) - בנו של מלך ירושלים  זכריה (בס) - הנביא  אנה (סופרן) - אחות זכריה  עבדאלו (טנור) - חייל בבלי  הכהן הבכיר של הבעל (בס)  מקהלות - לויים, חיילים, יהודים, בבלים, כהני בעל ועבדים
 
נַבּוּקוֹ (קיצור של נבוקודונוסור - איטלקית: Nabucodonosor, Nabucco, עברית: נבוכדנצר) היא אופרה בארבע מערכות מאת המלחין האיטלקי ג'וזפה ורדי, ללברית של הלבריתן טמיסטוקלה סולרה, המבוססת על סיפור תנ"כי ומחזה מאת אניס בורז'ואה ופרנסיס קורנו. זו האופרה השלישית שחיבר ורדי, וזו שפרסמה אותו ויצרה לו מוניטין כמלחין אופרות. הקטע המפורסם מהאופרה הוא "שירת העבדים העבריים" מהמערכה השלישית.
סיפור האופרה מבוסס על רקע הסיפור ההיסטורי של הגלייתם של היהודים מארץ ישראל לבבל על ידי המלך הבבלי נבוכדנצר, אך מלבד סיפור הרקע (חורבן בית המקדש והגליית היהודים לבבל על ידי נבוכדנצר), העובדות בו אינן נכונות היסטורית.
זו אחת האופרות המפורסמות והמוצגות ביותר שהלחין ורדי ואריות המקהלה שלה הן מהפופולריות ביותר בעולם
הופעת הבכורה התקיימה ב-9 במרץ 1842 בתיאטרון לה סקאלה במילאנו, תחת השם המקורי Nabucodonosor. נַבּוּקוֹ, השם המקובל כיום, הועלה לראשונה בספטמבר 1844 בתיאטרון סן ג'אקומו בקורפו.
על האופרה

לאחר שהאופרה השנייה שלו, "מלך לשעה" (Un Giorno di Regno), נחלה כישלון, החליט ורדי שלא להלחין עוד אופרות. לאחר זמן הוא קיבל את הלברית של נבוקודונסור, שנדחתה בידי המלחין הגרמני אוטו ניקולאי, התרשם ממנה אך חזר על סירובו לכתוב לה מוזיקה. לנוכח התביעה העקשנית, חזר בו והסכים להלחין את האופרה. היא זכתה להצלחה עצומה, ובשנת 1842 לבדה הועלתה 57 פעמים. ניתן לומר כי האופרה הזו הצילה את הקריירה של ורדי כמלחין אופרות.
תפקיד הסופרן של אביגיל, נחשב תפקיד קשה מאוד לביצוע בגלל הטסיטורה הגבוהה. זמרות רבות התקשו בתפקיד זה, או שהוא גרם נזק לקולן. מריה קאלאס שרה את התפקיד רק שלוש פעמים, שרק אחת מהן הוקלטה. לאונטין פרייס וג'ואן סאת'רלנד סירבו לשיר את התפקיד.
אחד מהקטעים באופרה, "שירת העבדים העברים" (Va, pensiero), המבוצע על ידי המקהלה במערכה השלישית, הוא אחד מקטעי המקהלה המפורסמים ביותר באופרה. הרעיון העומד מאחורי הקטע הוא הפסוק ”עַל נַהֲרוֹת בָּבֶל שָׁם יָשַׁבְנוּ גַּם בָּכִינוּ בְּזָכְרֵנוּ אֶת צִיּוֹן” (ספר תהילים, פרק קל"ז, פסוק א'). המוזיקה מקטע זה מופיעה באוברטורה של האופרה בווריאציות שונות.
"נבוקו", ידועה גם בשל התפאורה הגדולה והמהודרת שלה הבנויה מהמון אובייקטים שמוצבים על הבמה. ולכן האופרה מוצגת לא מעט גם באמפיתיאטרון, וגם בבתי אופרה שיכולים להכיל תפאורות מסוג זה כדי שתוכל להיווצר האופרה בצורה מדויקת.
בפעמים אחרות משלבים גם אביזרי פירוטכניקה באופרה כדי לתת לקהל תחושה ריאליסטית יותר.
תקציר העלילה > מערכה ראשונה - ירושלים

בית המקדש בירושלים
היהודים מקוננים על גורלם המר, נבוקו (נבוכדנצר) צר על ירושלים ועומד לפרוץ לתוכה ולהגלות אותם. זכריה, הכהן הגדול, אומר להם לא להתייאש ולבטוח באלוהים (האריה: D'Egitto là su i lidi, על שפת הנהר במצרים הציל את משה). היהודים מחזיקים בבתו של נבוקו, פֶנֶנָה, כבת ערובה. זכריה מוסר את פֶנֶנָה למשמרת לישמעאל, בנו של מלך ירושלים, אך השניים אוהבים זה את זו, וישמעאל מבטיח לפננה כי יברח יחד עמה. לפתע נכנסת אביגיל, בתו הבכורה של נבוקו, שגם היא אוהבת את ישמעאל, ודורשת ממנו לוותר על פננה, ולא - תאשים היא את פננה בבגידה במלך. תוך כדי הדברים, פורץ נבוקו עם צבאו לבית המקדש. זכריה שולף פגיון ומאיים להרוג את פננה, אך ישמעאל מונע זאת ממנו, ובכך מאפשר לנבוקו להשתלט על בית המקדש. היהודים מכנים את ישמעאל בוגד. הבבלים בוזזים את בית המקדש ומוציאים את היהודים.
תקציר העלילה > מערכה שנייה - הכופר

תמונה ראשונה - בארמון בבבל
אביגיל מחזיקה בידה מסמך המגלה כי אינה בתו הביולוגית של נבוקו, כי אם שפחה. הבבלים אינם מודעים לכך וחושבים שהיא יורשת לכתר. נבוקו הנמצא במסע מלחמה מינה את פננה לממלאת מקומו, וגורם לאביגיל לשנוא אותה עוד יותר. כהן הבעל נכנס בלווית כהניו ומספר לאביגיל, כי פננה רוצה לשחרר את היהודים. הם מציעים לאביגיל לבצע הפיכה, באמצעות הפצת השמועה שנבוקו מת במלחמה. (אריה:Salgo già del trono aurato, "הנני מוכנה לעלות על הכס המלכות המוכתם בדם").
תמונה שנייה - בארמון
זכריה (מלווה בסקסטט צ'לו), פונה לפננה ומבקש שתעשה צדק, פננה מחליטה להתגייר, ישמעאל מתקבל בחזרה אל חבריו היהודים. אביגיל נכנסת בלווית כהני הבעל ודורשת את הכתר מפננה, נבוקו נכנס ולוקח את הכתר. הוא מקלל את אלוהי היהודים ומכריז על עצמו כאלוהים. (Non son piu re, son dio, לא מלך אני, כי אם אלוהים). אלוהים שולח מכת ברק ונבוקו נופל כנוע ומפוחד. אביגיל לוקחת את הכתר.
תקציר העלילה > מערכה שלישית - הנבואה

תמונה ראשונה - הגנים התלויים בבבל
אביגיל מתבקשת על ידי כהן הבעל לחתום על גזר דין מוות ליהודים ולפננה. נבוקו נכנס ונראה כמי שנטרפה עליו דעתו, אומר לאביגיל כי היא אינה בתו וכי היא מזרע עבדים. אביגיל לועגת לנבוקו ומאלצת אותו להטביע את חותמו על גזר הדין. אביגיל אוסרת את נבוקו, והוא מתחנן על חייה של פננה (דואט: Oh di qual onta aggravasi questo mio crin canuto, הו, איזו השפלה עלי לעבור לעת זקנתי).
תמונה שנייה - על גדות נהר פרת
היהודים עורגים למולדתם, שירת העבדים העבריים (Va pensiero, sull'ali dorate, עופי מחשבה על כנפי זהב). זכריה שוב פונה אל העם ואומר להם לשים מבטחם באלוהים שישמיד את בבל.
תקציר העלילה > מערכה רביעית - הצלם המנותץ

תמונה ראשונה - בארמון
נבוקו מתאושש בתא המאסר וחוזר לאיתנו. הוא שומע שלוקחים את פננה להוציאה להורג יחד עם היהודים על מזבח הבעל. הוא מבקש את סליחת אלוהי היהודים ומבטיח לבנות את בית המקדש מחדש (האריה: Dio di Giuda, אלוהי יהודה). באמצעות חיילים הנאמנים לו בראשות עבדאלו, נבוקו משתחרר מכלאו ויוצא להציל את פננה ולהעניש את המורדים בו.
תמונה שנייה - בגנים התלויים
זכריה מוביל בתפילה את היהודים ואת פננה להריגה על מזבח הבעל, נבוקו נכנס פנימה בלווית חייליו ומורה לנתץ את פסל הבעל לרסיסים. הוא אומר ליהודים כי הם חופשיים וכי מקדש חדש יבנה בירושלים. אביגיל נכנסת לאחר שהרעילה את עצמה, היא מביעה חרטה על מעשיה, מבקשת סליחה מפננה ומתה. זכריה משבח את נבוקו כעבד אלוהים ומלך מלכי המלכים.
נבוקו בישראל

הצגת הבכורה של נבוקו באופרה הישראלית נערכה באוגוסט 1958.
האופרה הישראלית הציגה את נבוקו בעונת 1994/1995 ובעונת 1995/1996. בעונת 2002/2003 הוצגה האופרה בפארק הירקון במסגרת "אופרה בפארק", לפני קהל של 120,000 איש[דרוש מקור].
בשנת 2010, במסגרת חגיגות 25 שנה לאופרה הישראלית, הועלתה האופרה בהפקה מיוחדת במצדה בניצוחו של דניאל אורן. בשנת 2015 הועלתה שוב האופרה במסגרת עונתה של האופרה הישראלית בניצוחו של דניאל אורן. בקיץ שנת 2018 האופרה הועלתה שוב ונפתחה לקהל הרחב בתל אביב.
הערות שוליים

↑  בתרגומו של אהרן אשמן: "עופי עופי כנף מחשבת // אלי ארץ הרים לא נושבת."
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007322050005171  BnF: cb139205703 (data)  GND: 300165951  LCCN: n85000758  MusicBrainz work: 445fc058-1596-3903-94a7-3ad4f38410c6  SELIBR: 169715  SUDOC: 031884512  VIAF: 180584398   WorldCat (עם VIAF): 180584398 
הזמר פאטה בורצ'ולדזה בתפקיד זכריה במופע במצדה
נבוקו באופרה הישראלית 1958
מערכה רביעית, הצלם מנותץ, נבוקו במצדה, יוני 2010
דרכנו (שבועון)

דרכנו היה שבועון של אגודת ישראל, שיצא לאור בוורשה בירת פולין בין השנים תרצ"ד-תרצ"ו. המוטו של השבועון היה "כלי מבטאה המרכזי של אגודת ישראל העולמית".
עורך העיתון היה אלכסנדר זושא פרידמן ומזכיר המערכת אלימלך שטייאר. בעיתון היו כותבים מלונדון, ארץ ישראל, פולין, רוסיה ועוד.
הכותבים

מלבד העורך הרב אלכסנדר זושא פרידמן, נמנו על כותביו רבים מהרבנים, ההוגים והסופרים החרדים הידועים, בהם, הרב חיים ישראל אייז, הרב יצחק מאיר לוין, יעקב רוזנהיים, הרב יהודה לייב צירלסון, הלל זיידמן, הרב טוביה הורוביץ, ד"ר יצחק ברויאר, מאיר שוורצמן, הרב שמואל פליסקין, הרב יהודה מאיר אברמוביץ.
ראו גם

דגלנו (פולין)
סימון בוקאנגרה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מלחין:  ג'וזפה ורדי
 לבריתן:  פרנצ'סקו מריה פיאבה 
 מבוסס על:  Simon Boccanegra 
 סוגה:  אופרה
 שפה:  איטלקית
 מספר מערכות:  3
 זמן התרחשות העלילה:  המאה ה-14
 מקום התרחשות העלילה:  ג'נובה
 תפקידים
 Simon Boccanegra  Pietro  Captain of the Crossbowmen  Amelia's maid  Paolo Albiani  Jacopo Fiesco  Gabriele Adorno  Maria Boccanegra 
 
סימון בוקאנגרה (באיטלקית: Simon Boccanegra) היא אופרה בת שלוש מערכות מאת ג'וזפה ורדי. הלברית נכתבה על ידי פרנצ'סקו מריה פיאבה בהתבסס על הדרמה של אנטוניו גרסיה גוטיארז באותו שם. הבכורה שלו התקיימה ב-12 במרץ 1857 בתיאטרון לה פניצ'ה בוונציה.
הדמויות

| הדמות | סוג הקול |
| --- | --- |
סימון בוקאנגרה, פיראט, ואחר כך הדוג'ה של ג'נובה: בָּרִיטוֹן
אמֶליה גרימלדי: סוֹפּרָן
יאקופו פיאסקו, אציל ג'נובאי: בַּס
גבריאלה אדורנו, אציל ג'נובאי: טֶנוֹר
פאולו אלביאני, קנצלר הדוג'ה: בָּרִיטוֹן
פייטרו, אזרח ג'נובה: בַּס
קפטן הקשתים: טֶנוֹר
המשרת של אמֶליה: מצו סופרן
סגן, שומר ראש: בָּרִיטוֹן
חיילים, עובדי נמל, מלחים, עם, סנאטורים, חצר הדוג'ה
עלילה > פּרוֹלוֹג

פאולו אלביאני ופייטרו השאפתניים נחושים לשכנע את האנשים לבחור בפיראט לשעבר, סימון בוקאנגרה, כדוג'ה. בוקאנגרה מופתע מההצעה, אך מקבל את המועמדות כיוון שהוא מקווה לראות שוב את אהבתו הגדולה, מריה, אותה מסתיר מהעולם הפטריקי המתנשא פיאסקו, כי אינו רוצה לחתן אותה עם הפיראט נחות הדרגה, ממנו אף נולדה למריה בת. 
פיאסקו מוכן להתפייס עם בוקאנגרה בתנאי שיקבל את נכדתו. 
עם זאת, הוא לומד מבוקאנגרה שהילדה נעלמה באופן מסתורי. בוקאנגרה פורץ בכוח לארמון פיאסקו, שם הוא מוצא את אהבתו מתה. בכיכר חוגגים את הדוג'ה שזה עתה נבחר.
עלילה > מערכה ראשונה

על החוף, אמֶליה גרימלדי הצעירה שנמצאת תחת אפוטרופסותו של פיאסקו, בשם הבדוי פאטר אנדריאה, מהרהרת. היא זוכרת את ילדותה, שנחטפה ונקרעה מאביה. אמליה אוהבת את גבריאלה אדורנו, אחד המנהיגים הצעירים של הפטריקים המורדים בסימון בוקאנגרה שהוא ממוצא פלבאי. פיאסקו מספר לגבריאלה שאמליה אומצה והיא למעשה ממעמד נמוך. הגבר בכל זאת דבק בתוכנית הנישואים שלו. יחד עם אדורנו, פיאסקו מארגן התקוממות נגד הדוג'ה. בינתיים, הדוג'ה מגיע ורוצה לבקש את ידה של אמליה עבור אחד מנאמניו ואיש סודו, פאולו. אמליה מודה בפני הדוג'ה שהיא אוהבת מישהו אחר וחוץ מזה, היא עצמה לא מי שחושבים שהיא. לאחר שסיפרה לדוג'ה והראתה לו את דיוקן אמה, הדוג'ה מזהה בה את בתו. האבא והבת בוכים זה בצווארו של זה. הדוג'ה מודיע לפאולו שעליו לוותר על אמליה. פאולו מחליט לנקום. הוא מסכם עם פייטרו לחטוף את הנערה והם עצמם עוברים לצד הפטריקים המורדים.
בוקאנגרה מנסה לשכנע את חברי המועצה לא להכריז מלחמה על ונציה. עם זאת, קריאתו לשלום נותרת ללא מענה. בינתיים, הקהל המשתולל מגיע לארמון. גבריאלה אדורנו נגרר לפני הדוג'ה, הוא חשוד בהריגת אדם בשם לורנצו. גבריאלה מספר שהרג אותו כי חטף את אמליה. עם זאת, לפני מותו, לורנצו התוודה שפעל בהוראה מגבוה. אדורנו חושד בדוג'ה עצמו ומנסה לדקור אותו, אך אמליה משליכה את עצמה ביניהם. היא מספרת כיצד נחטפה וכיצד הצליחה להימלט. לורנצו נחרד מהאזכור של הדוג'ה ושחרר אותה. גבריאלה מוסר את חרבו לדוג'ה לאחר שהבין שלא בוקאנגרה עמד מאחורי ניסיון החטיפה. בוקאנגרה חושד שפאולו נתן את ההוראה לחטוף את הנערה. הוא מקלל את האשם האלמוני ומאלץ את פאולו שעומד לידו לומר את דברי הקללה לאחר מכן. אז פאולו בעצם מקלל את עצמו.
עלילה > מערכה שנייה

פאולו רוצה לקחת את הדוג'ה איתו לאובדנו, הוא שם רעל בכוס שלו ומוציא את פיאסקו ואת גבריאלה מהכלא, בתקווה שאם הרעל לא יסתדר, אז שני אויבי הדוג'ה יסיימו את המלאכה. פיאסקו דוחה את ההצעה. עם זאת, פאולו מצליח לשכנע את גבריאלה שהדוג'ה השתמש באמליה למשחקי אהבה. 
גבריאלה רוצה לנקום בדוג'ה. כשאמליה לומדת מהדוג'ה שאינו לחון את גבריאלה, היא מספרת לו שהם אוהבים זה את זה עם גבריאלה. הדוג'ה מתייסר בספקות: האם יש לחון את אחד מאויביו העיקריים. הרעל המעורב במים פועל באיטיות. צמא לנקמה, גבריאלה רוצה לתקוף את הדוג'ה הישן, אך אמליה מתערבת ומונעת את כוונתו. כשאדורנו מגלה שאמליה היא בעצם בתו של הדוג'ה, הוא מתנצל ומציע לה את תמיכתו. פטריקים מורדים מופיעים, אך גבריאלה עוצר אותם לבקשתו של בוקאנגרה.
עלילה > מערכה שלישית

בוקאנגרה משחרר את פיאסקו, אבל את פאולו, שעבר לאויביו, שולח לגרדום. לפני מותו, פאולו מגלה לפיאסקו שהבריח רעל למשקה של הדוג'ה. קהל חוגג מלווה את אמליה וגבריאלה שצועדים ברחוב. פיאסקו נכנס לבוקאנגרה הגוסס, שמזהה בו אז את אבי אהבתו. השנאה של פיאסקו נרגע רק כאשר הדוג'ה אומר לה שאמליה היא בתו ונכדתו של פיאסקו בו זמנית. פיאסקו אומר לבוקאנגרה שהיה רעל במשקה ששתה. אמליה לומדת מאביה שפיאסקו הוא סבה. בוקאנגרה משלים עם גורלו וממנה את גבריאלה אדורנו ליורשו. העם אומר תפילה לזכרו של סימון בוקאנגרה.
אריות מפורסמות, יצירות מוזיקליות

Il lacerato spirito - אריה של פיאסקו (פרולוג)
Come in quest'ora bruna - האריה של מריה בוקאנגרה (אמליה) (מערכה ראשונה)
Nell'ora soave - האריה של מריה בוקאנגרה (אמליה) (מערכה ראשונה)
Plebe! Patrizi! - האריה של סימון בוקאנגרה (מערכה ראשונה)
Sento avvampar nell'anima - אריה של גבריאלה אדורנו (מערכה שנייה)
לקריאה נוספת

Budden, Julian (1984), The Operas of Verdi, Volume 2: From Il Trovatore to La Forza del destino. London: Cassell. ISBN 978-0-19-520068-3 (hardcover) ISBN 978-0-19-520450-6 (paperback).
Kahn, Gary (Ed.) (2011), Simon Boccanegra: Giuseppe Verdi, (Overture Opera Guides). London, Overture Publishing in association with English National Opera.
ISBN 978-1-84749-543-3
Kimbell, David (2001), in Holden, Amanda (Ed.), The New Penguin Opera Guide, New York: Penguin Putnam. ISBN 0-14-029312-4
שני הפוסקארים

| --- | --- |

 מידע כללי
 מלחין:  ג'וזפה ורדי
 לבריתן:  פרנצ'סקו מריה פיאבה 
 סוגה:  דרמה טראגית
 שפה:  איטלקית
 מספר מערכות:  3
 זמן התרחשות העלילה:  1457
 מקום התרחשות העלילה:  ונציה
 תפקידים
 פרנצ'סקו פוסקארי (בריטון) - הדוג'ה של הרפובליקה של ונציה  יֵקוֹפּוֹ פוסקארי (טנור) - בנו  לוקרציה קונטאריני (סופרן) - אשת יקופו פוסקארי  יקופו לורדאנו (בס) - חבר "מועצת העשרה"  ברבריגו (טנור) - סנאטור  פיזאנה (מצו-סופרן) - חברתה ואשת סודה של לוקרציה  נוכח במועצת העשרה (טנור)  משרת הדוג'ה (בס)  מקהלות - חברי מועצת העשרה והחונטה, משרתות של לוקרציה, נשות ונציה, המון נשים וגברים במסכות, סוהרים, גונדוליירים, שליחים, ושני בניו של יקופו פוסקארי
 
שני הפוסקארים (איטלקית: I due Foscari) היא אופרה בשלוש מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי ללברית מאת פרנצ'סקו מריה פיאבה, המבוססת על מחזה באותו שם (The two Foscari) מאת הלורד ביירון, העוסק בחייו של הדוג'ה של לה סרניסימה פרנצ'סקו פוסקארי ובנו. הופעת הבכורה התקיימה ב-3 בנובמבר 1844 בתיאטרון ארגנטינה ברומא.
היסטוריה

כבר ב-1843 בחן ורדי את האפשרות להלחין אופרה על המחזה של ביירון. כאשר הוצע הנושא לבית האופרה לה פניצ'ה בוונציה, דחה בית האופרה את היצירה בטענה כי יש בה ביקורת כלפי הרפובליקה של ונציה, ועלולה לפגוע בצאצאים של משפחת פוסקארי שעוד חיו בוונציה. לאחר שתיאטרון ארגנטינה ברומא דחה רעיון אחר של ורדי, אופרה על לורנצינו דה מדיצ'י, התקבלה בתיאטרון ההצעה להפיק את האופרה על הפוסקארים.
האופרה התקבלה יפה, ובשנים הבאות הוצגה ברחבי איטליה והעולם, בפריז (1846), לונדון וניו יורק (1847). כיום מוצגת האופרה מפעם לפעם, וניתן למצוא הקלטות אודיו ווידאו של הפקות שונות של האופרה.
עלילה > מערכה ראשונה

חברי מועצת העשרה ממתינים להיכנס לחדר לדון בנושא טעון - אשמת רצח התלויה נגד בן הדוג'ה - יקופו פוסקארי. לורדאנו, יריבו המושבע של יקופו, וחברו ברבריגו מופיעים, ומודיעים כי הדוג'ה כבר ממתין בחדר. חברי המועצה נכנסים אל החדר. לאחר תקופת גלות מוחזר יקופו מהכלא, הוא מביע את רצונו לראות שוב את עירו האהובה ונציה. כאשר הוא נקרא לעמוד בפני המועצה ונאמר לו כי ייתכן ויזכה לייחס של רחמים, הוא נתקף בזעם ואומר כי רק שנאה אכזרית מפעפעת בהם. יקופו מוכנס אל החדר.
לוקרציה קונטאריני, אשתו של יקופו, שומעת ממשרתותיה כי המשפט נמשך בחדר המועצה. היא דורשת לראות הדוג'ה באופן מיידי, אך נאמר לה כי מוטב שתתפלל למען חירותו של בעלה. היא פונה בתחנונים כלפי שמים בבקשה לרחמים. פיזאנה נכנסת לחדר בדמעות, ומספרת כי המועצה החליטה לשלוח שוב את יקופו לגלות. לוקרציה פורצת שוב בהתקפת זעם, והסובבות אותה מפצירות בה לבטוח ברחמי האל.
חברי המועצה עוזבים, ומכריזים כי הראיות נגד יקופו היו ברורות, וכי החלטתם צודקת והוגנת.
הדוג'ה פרנצ'סקו פוסקארי, נכנס אל החדר מותש, ומתיישב לנוח. הוא מביע את צערו על מה שאירע לבנו, ואת חוסר יכולתו כאב לעזור לו. לוקרציה נכנסת לחדר בדמעות, ומנסה להמעיט בערך החלטת המועצה, אך הדוג'ה מזכיר לה את תפקידו ומעמדו כנציג העליון של החוק בוונציה. בכעסה היא אומרת כי החוק מלא רק בשנאה ונקמה, ודורשת ממנו להשיב לה את בעלה. הדוג'ה מקונן על סמכויותיו המוגבלות ועל הקונפליקט להיות אבא ושליט בעת ובעונה אחת, בעוד לוקרציה ממשיכה לתבוע ממנו לעזור לה. דמעותיו של הדוג'ה נוסכות תקווה בלב לוקרציה.
עלילה > מערכה שנייה

יקופו יושב בודד בתאו ומקונן על מר גורלו. הוא הוזה כי הוא מותקף על ידי הקונדיטייר (שכיר חרב איטלקי) קארמניולה, הוא מתחנן על נפשו ומתעלף. בעודו הוזה הוא מוצא את לוקרציה בתא, המספרת לו על החלטת המועצה והעונש - המשך הגלות. היא מנסה להמתיק את הגלולה באומרה כי היא תצטרף אליו בגלות. הדוג'ה מופיע ומכריז כי למרות שהוא נאלץ לנקוט ביד קשה, הוא עודנו אוהב את בנו. יקופו נרגע לרגע, אך שוב מוטרד מאביו האומר כי חובתו החוקית מוכרחה לגבור על אהבתו הרבה לבנו.
לורדאנו מופיע ומכריז באופן רשמי את החלטת המועצה, ומורה להכין את יקופו לשליחה לגלות. הוא לועג לתחנוני הנוכחים לרחמים, ומורה להוציא את יקופו מתאו. בטריו המסיים את הסצנה, הדוג'ה, יקופו ולוקרציה מביעים את רגשותיהם המנוגדים הסוערים. כשיקופו נלקח, הדוג'ה עוזב עם לוקרציה.
לורנצאנו נחוש בדעתו כי אין יקופו ראוי לרחמים, וכי לוקרציה והילדים לא יוכלו להצטרף אליו בגלות. הדוג'ה מבכה שוב את מצבו חסר האונים, כאשר הוא נאלץ להעדיף את תפקידו לפני רחמיו לבנו. לוקרציה נכנסת עם שני ילדיה, בעוד יקופו מאמץ אותם אל ליבו היא מתחננת בפני המועצה לרחמים. יקופו מובל החוצה.
עלילה > מערכה שלישית

קהל נאסף בכיכר, שירה עליזה. לורדאנו וברבריגו ממתינים לראות את ספינת המשוטים שתוביל את יקופו לגלות. יקופו מוצא מן הבניין מלווה בלוקרציה ופיזאנה. הוא מביע את רגשותיו וחמלתו כלפי לוקרציה. בקטע מקהלתי גרנדיוזי, יקופו, לוקרציה, פיזאנה, לורדאנו, ברבריגו ואנשי ונציה מביעים כל אחד את רגשותיו. הסצנה מסתיימת כאשר יקופו מובל אל הספינה, בעוד לוקרציה מתעלפת בזרועות פיזאנה.
הדוג'ה מבכה את גורל בנו, ואת גורלו שלו - נותר לבדו לעת זקנה. ברבריגו מציג בפניו ראיה לחפותו של יקופו, אך לוקרציה נכנסת ומודיעה כי יקופו מת. כאשר היא עוזבת, משרת מכריז על רצון מועצת העשרה להפגש עם הדוג'ה.
לורדאנו, דובר המועצה, מודיע לדוג'ה את החלטת המועצה כי בעקבות גילו המבוגר עליו לוותר על תפקידו כדוג'ה. הדוג'ה הזועם עושה שמות בדקורציית החדר, ודורש לראות את לוקרציה. כאשר לוקרציה נכנסת ופונה אליו בתואר המקובל: "נסיך", הוא זועק: "נסיך? לא עוד". הפעמון בכנסיית סן מרקו מודיע על בחירת הדוג'ה החדש, ופרנצ'סקו מבין כי אכן הסוף הגיע. הפעמון מצלצל שוב כאשר פרנצ'סקו נופל מת, ולורדאנו מכריז: "באתי על שכרי!".
בשדה מאחורי ביתי

"בשדה מאחורי ביתי" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית קרן פלס בהשתתפות ילדי עוטף עזה, שנכחו בבתיהם במהלך טבח שבעה באוקטובר.
רקע וכתיבה

"בשדה מאחורי ביתי" נכתב והולחן על ידי פלס, והופק על ידי תומר בירן. השיר מתאר תחושת התחדשות ושיקום, עם דגש על הרגעים הפשוטים והשלווים שלאחר סערה גדולה. הודברת מציירת תמונה של שדה ירוק ושקט מאחורי בית מגורים, שבו השמש זורחת מחדש לאחר הלילה, והאדמה רטובה מהגשם במקום רעשי הקרב. האווירה רגועה ונקייה, רחוקה ממלחמות, וכל שורה מעבירה רגש של שלווה ושחרור מהכאב. הדשא הצומח באיטיות מסמל את הזמן שעובר, ואת תהליך ההחלמה.
בצד זה, השיר מדבר גם על הפחדים והזיכרונות שהדוברת נושאת אתה, בעודה מקבלת חיבוק מנחם על הדשא הפשוט. קיים חיבור לדמות שתומכת בה, כמו מלאך שמבקש להוביל אותו אל חוף מבטחים. בנוסף, יש כאן ביטוי לתקווה לעולם חדש שלא נגמר, עולם ללא סוף. השיר יצא שנה לאחר טבח שבעה באוקטובר. רוח מלחמת חרבות ברזל עולה במיוחד במילים המתארות עולם שחווה סערה – מטאפורה ללחימה – אך עכשיו נמצא במצב של רגיעה לאחריה.
הצלחה מסחרית

"בשדה מאחורי ביתי" הושמע רבות בתחנות הרדיו בישראל. הוא הגיע בשיאו למקום השני במצעד הפזמונים השבועי של מדיה פורסט, המבוסס על נתוני איירפליי.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2024)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2024)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2024)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2024)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 2 |  |
הערות שוליים

↑   קרן פלס וילדי ה - 7 באוקטובר - בשדה מאחורי ביתי, סרטון בערוץ "Keren Peles - קרן פלס", באתר יוטיוב, 7 באוקטובר 2024
| קרן פלס |
| --- | --- | --- |
| אלבומי אולפן | אם אלה החיים • מבול • בין העיר לכפר • איך שהשמש תזרח • רמי קלינשטיין קרן פלס • שקופים • שקופים 2 |  |
| אלבומי הופעה | רמי קלינשטיין קרן פלס ההופעה |  |
| סיבובי הופעות | שני פסנתרים • איך שהשמש תזרח • לבד על הפסנתר • רמי קלינשטיין קרן פלס • שקופים בקיץ |  |
| קברט | לילה אחד באפריל |  |
| קרן פלס - שירים |
| --- | --- | --- |
| אם אלה החיים | "איתי" • "אם אלה החיים" • "שמעון השכן" • "פסק זמן" • "זאת שבמקומי" • "רכבת באירופה" |  |
| מבול | "מבול" • "רצה הביתה" • "במכונית ליד הים" • "פיז'ו 92'" • "תקופה של שינויים" |  |
| בין העיר לכפר | "כל היתר חולף" • "שיר לאסף" • "הצפון הפורח" • "תקליט שרוט" |  |
| איך שהשמש תזרח | "לייק וואנקה" • "כלום לא טעים" • "השעות המתות" • "גם אני" • "רק שתבואי" |  |
| רמי קלינשטיין קרן פלס | "עד אשר ישוב" • "לחיות" • "תודה" • "בגידה" |  |
| לילה אחד באפריל | "אסור" • "לילה אחד באפריל" • "כל שנה יש אפריל" |  |
| שקופים | "שקופים" • "מעבר לנהר" • "מי אני?" • "באת לי פתאום" • "שמש תיכנס" • "עוד יום עבר" |  |
| שקופים 2 | "אין סוף ללילה" • "אושר בא והולך" • "ימים אחרים" • "מרחק הזמן" • "לא אבודים" • "מישהו שמח בשבילי" • "שתי גדות" |  |
| שירים נוספים | "רק אלוהים ישפוט אותי" • "בום" • "בשדה מאחורי ביתי" |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: 3c85d8d8-e201-452d-9e76-984a9da99b14  MusicBrainz work: 70b7af76-6b57-4ef8-ba61-99ec914b4dd2
אברהם יהושע השל

ערך זה עוסק בהוגה דעות יהודי אמריקני. אם התכוונתם לפירושים אחרים, ראו .
| --- | --- |

תמונה מ-1964
 לידה:  11 בינואר 1907 האימפריה הרוסית ורשה, האימפריה הרוסית
 פטירה:  23 בדצמבר 1972 (בגיל 65) ארצות הברית ניו יורק, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית, פולין 
 השכלה:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין  בית המדרש הגבוה למדעי היהדות 
 מקום פעילות:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  ? – 23 בדצמבר 1972 
 השתייכות:  יהדות אורתודוקסית
 תחומי עיסוק:  חסידות, פילוסופיה יהודית, קבלה, אקזיסטנציאליזם, עם ישראל, חינוך
 מעסיק:  בית המדרש לרבנים באמריקה 
 תלמידיו:  הרבנים דוד הרטמן, פינחס פלאי, פרופ' ארתור גרין ופרופ' אנדרה נהר
 חיבוריו:  השבת, תורה מן השמים - באספקלריה של הדורות
 צאצאים:  סוזנה השל 
 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1954) 
 
הרב אברהם יהושע הֶשל (ביידיש: העשל; ובאנגלית: Abraham Joshua Heschel) (כ"ה בטבת תרס"ז, 11 בינואר 1907 – י"ח בטבת תשל"ג, 23 בדצמבר 1972) היה מהוגיה החשובים של יהדות ארצות הברית במחצית השנייה של המאה ה-20, פרופסור לאתיקה ולמיסטיקה בבית המדרש לרבנים באמריקה, חוקר מחשבת ישראל ופילוסוף.