stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פודינג לחם

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  פודינג 
 מוצא:  אירופה 
 מרכיבים עיקריים:  לחם, חלב 
 
פודינג לחם עם רוטב ויסקי ווניל
פודינג לחם וחמאה, בפודינג
פודינג לחם הוא קינוח מהמטבח הבריטי, הפופולרי גם בדרום ארצות הברית, בלגיה וצרפת. מרכיביו הם לחם ישן (לרוב שאריות), שומן מן החי, ביצים, סוכר או סירופ העשוי מסוכר, תבלינים ופירות יבשים.
הכנת הקינוח כוללת השריית הלחם במרכיבים הרטובים, לעיתים למשך הלילה. לאחר מכן הלחם נסחט, מעורב עם שאר המרכיבים, ונאפה בתבנית. לרוב נאכל קר. לעיתים מוגש ברוטב ויסקי, רום או קרמל.
קינוח דומה, פודינג לחם בחמאה הוא גרסה אפויה של פרנץ' טוסט. קינוח זה מוכן בתבנית המכילה תערובת של ביצים וחלב, לעיתים עם וניל ותבלינים נוספים. על גבי תערובת זו מניחים פרוסות לחם מרוחות בחמאה, עם צימוקים פזורים עליהן. לאחר האפייה, יש המגישים את הקינוח בתוספת פודינג. מאכל זה נחשב כמאכל לילדים, אם כי קיימת גרסה הכוללת הוספת ויסקי ומתאימה למבוגרים. גרסאות מודרניות נוספות כוללות הוספת פירות יבשים או טריים בין שכבות הלחם, המסת שוקולד לתוך תערובת הביצים והחלב, ושימוש בסוגי לחם מיוחדים כמו קרואסון.
פיוטר שימניאק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 ביוני 1911 ורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  18 באוגוסט 1967 (בגיל 56) 
 
ורשאבה צנטראלנה
תחנת הרכבת Warszawa Powiśle שחודשה והוסבה לאחרונה לבר שכונתי
פיוטר פאוול שימניאק (Piotr Pawel Szymaniak;‏ 28 ביוני 1911 – 18 באוגוסט 1967) היה אדריכל פולני שהתפרסם בעיקר הודות לתכנון תחנות הרכבת בוורשה ובכלל זה התחנה המרכזית.
ביוגרפיה

שימניאק נולד בוורשה. ב-1930 החל את לימודי האדריכלות בפקולטה לאדריכלות באוניברסיטה לטכנולוגיה בוורשה יחד עם ארסניוש רומנוביץ שהפך בהמשך לשותפו המקצועי. ב-1934 השתלב במקצוע במשרד אדריכלים מקומי. ב-1938 זכה עם חברו רומנוביץ ועם חבר שלישי, לתכנן את הביתן הפולני לתערוכה העולמית שהתקיימה שנה לאחר מכן בניו יורק. באותה שנה השלימו את עיצובה של מסעדה בזאקופנה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה והכיבוש הגרמני, עבדו השניים ברשות הרכבות הגרמנית בורשה ותכננו בין השאר את תחנת הרכבת המרכזית של העיר. ב-1944 הועבר שימניאק למחנה כפייה נאצי בברלין שם עבד במשרד התכנון של רשת הרכבות הגרמנית.
לאחר המלחמה, הצטרפו רומנוביץ ושימניאק למאמץ הלאומי ועבדו על חידוש העיר שנהרסה כמעט כליל במהלך המלחמה. ב-1946 זכו השניים בפרס הראשון בתחרות לתכנון התחנה המרכזית של העיר. הפרויקט נבנה בסוף רק בתחילת שנות השבעים והושלם ב-1976, אך עד אז תכננו את שאר שבע התחנות לאורך הקו. במקביל תכננו גם מספר מבנים שאינם קשורים לתחום הרכבות, כמו מרכז לספורט ימי עבור ימק"א ומתחם מגורים (שניהם בורשה).
ב-1967 נפטר לפתע שימניאק ורומנוביץ המשיך לעבוד, תוך שהוא מתמקד בהמשך השלמת פרויקט תחנות הרכבת וכן כיועץ בתחום תכנון מתקני רכבות בפולין ובשאר מדינות באירופה.
בניין התחנה המרכזית בורשה (ורשאבה צנטראלנה) שנחנך ב-1976 לאחר עיכובים רבים, הוא נקודת ציון עירונית בבירת פולין ומרכז תחבורתי המשלב תחנות רכבת ארציות ופרבריות. מאז זכייתם בתחרות, עברה התוכנית שינויים משמעותיים, אך העיצוב הסופי נותר נאמן להצעה האחרונה שהספיקו השניים להציג, קודם לפטירתו של שימניאק. מאז פתיחתה חלו מספר שינויים בבניין, אך הם לא פגעו בצורתו החיצונית. עליית ערך הקרקע במרכז העיר הביא ליוזמות להריסת הבניין, אך התחזקות המודעות למורשת האדריכלית הפולנית פסלו את היוזמות והבניין נחשב היום לאחד מהמבנים הייצוגיים ביותר לאדריכלות הפולנית של המאה העשרים.
פיוטר שובלוב

| --- | --- |

 לידה:  1711 
 פטירה:  4 בינואר 1762 (יוליאני) (בגיל 51 בערך) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  בית הקברות לזרב  בסנקט פטרבורג במתחם המנזר אלכסנדר נבסקי 
 בן או בת זוג:  Mavra Shuvalova (פברואר 1742–?) 
 פרסים והוקרה
 עיטור אנדריי הקדוש (18 בדצמבר 1753)  אות מסדר אנה הקדושה (5 בפברואר 1742)  אביר במסדר אלכסנדר נבסקי  עיטור מסדר העיט הלבן 
 
פיוטר שובלוב (1710 - 15 בינואר 1762) (ברוסית: Пётр Иванович Шувалов) מדינאי רוסי בתקופת יליזבטה, קיסרית רוסיה.
הוא נולד במשפחה של אציל רוסי שהיה מושל צבאי של ויבורג במהלך מלחמת הצפון הגדולה ובהמשך היה מושל ארכנגלסק. החל לשרת בחצרו של פיוטר הגדול. בשנת 1741 היה שותף פעיל בהפיכה שבסיומה יליזבטה, קיסרית רוסיה הגיעה לשלטון. באותה שנה קודם בדרגות וקיבל מספר עיטורים. בשנת 1746 קיבל תואר רוזן. אשתו הייתה חברת ילדות של יליזבטה, קיסרית רוסיה וגם זה תרם לקידומו המהיר. בשנת 1749 השפעתו גדלה עוד יותר כאשר בן דודו איוואן שובלוב הפך למאהבה של הקיסרית. החל משנה זו, אף נושא לא התקדם ללא השתתפותו, והקנצלר אלכסיי בסטוז'ב-ריומין החל לאבד את השפעתו בחצר. עם פטירת הקיסרית הוא נשאר מקורב לשלטון ואף קודם לדרגת גנרל-פלדמרשל, אך השפעתו המעשית הייתה צנועה יותר.
בשנת 1760 מתו אשתו ובנו הבכור. הוא התחתן בשנית, אך אשתו החדשה נפטרה תוך שנה במהלך לידה. הוא נטמן במנזר אלכסנדר נבסקי בסנקט פטרבורג.
פעילות

במהלך שיא השפעתו הוא היה פעיל מאוד. בכל נושא שהיה נוגע בו הוא ביקש לבצע רפורמות יסודיות. לא כל הרפורמות שלו היו חיוביות ובחלקם אך גרמו נזק לאוצר המדינה. לדעת יקטרינה הגדולה הרפורמות שלו לא תרמו הרבה למדינה, אך תרמו רבות לכיסו. יחד עם זאת, על פי החלטותיו בוטלו מספר מיסים, הוקמו בנקים ראשונים, נעשו רפורמות חשובות בצבא ובמיוחד בתותחנות. כמו כן, הוא קידם הקמת מספר מפעלי פלדה ותחמושת.
ביוזמתו הוקם מפעל לייצור פלדה שבסיבתו בהמשך התפתח עיר איז'בסק.
פיוטר קלימוק

| --- | --- |

פיוטר קלימוק על בול
 לידה:  10 ביולי 1942 (בן 82) מחוז ברסט, ברית המועצות
 מידע כללי
 בשירות:  קוסמונאוט בשירות תוכנית החלל הסובייטית
 לאום:  ברית המועצות סובייטי/רוסיה רוסיה
 השכלה:  Chernihiv Higher Military Aviation School of Pilots (1964)  אקדמיית חיל האוויר ע"ש גגארין (1977)  האקדמיה הצבאית-פוליטית של ברית המועצות על שם ולדימיר איליץ' לנין (1983) 
 עיסוק בעבר:  טייס קרב
 תקופת השירות:  1965–1979 (כ־14 שנים)
 דרגה:  גנרל פולקובניק
 זמן שהייה בחלל:  78 ימים, 18 שעות, 18 דקות
 משימות
 סויוז 13, סויוז 18, סויוז 30
 עיטורים
  (פעמיים)  (3 פעמים)  (פעמיים) 
 
פיוטר איליאץ' קלימוק (ברוסית: Пётр Ильич Климук; ‏נולד ב־10 ביולי 1942) הוא קוסמונאוט סובייטי ממוצא בלארוסי שטס לחלל כחבר משלחת לתחנת החלל סאליוט 6.
קורות חיים

פיוטר קלימוק נולד כפר במחוז ברסט (אז בברית המועצות, כיום בבלארוס) למשפחת איכרים. לאחר סיום בית הספר, פיוטר קלימוק החל ללמוד טיס ולאחר סיום נקלט בחיל האוויר הסובייטי.
בשנת 1965 פיוטר קלימוק הועבר ליחידת הקוסמונאוטים. לאחר סיום הקורס הכנות הוא הוצב כחבר צוות של סויוז 13 וביצע את הטיסה הראשונה בשנת 1973.
בשנת 1975 הוא טס בפעם השנייה בחללית סויוז 18. החללית התחברה לתחנת חלל סאליוט 4 לביצוע ניסויים לפי תוכנית.
בשנת 1978 קלימוק בפעם השלישית בחללית סויוז 30. החללית התחברה לתחנת חלל סאליוט 6 לביצוע ניסויים לפי תוכנית.
בשנת 1978 הוענק לו פרס ברית המועצות על מחקרים בתחום השפעת החלל על בריאות האדם.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 הוא כיהן בכמה תפקידי ניהול ביחידת הקוסמונאוטים ובשנים 1991-2003 היה מנהל מרכז ההכנות לקוסמונאטים. בשנת 2004 פיוטר קלימוק השתחרר מהשרות בחיל האוויר הרוסי בדרגת גנרל פולקובניק.
ערן לרמן

אין תמונה חופשית
ערן לרמן (נולד ב-21 במרץ 1957) הוא סגן נשיא מכון ירושלים לאסטרטגיה וביטחון. לרמן היה סגן למדיניות חוץ ועניינים בינלאומיים במועצה לביטחון לאומי. מילא תפקידים בצה"ל במשך כעשרים שנה והשתחרר בדרגת אלוף-משנה. הוא שימש במשך שמונה שנים כמנהל המשרד לישראל והמזרח תיכון של הוועד היהודי האמריקני.
ביוגרפיה

לרמן נולד ב-1957 והתגייס לצה"ל בשנת 1975 לחיל המודיעין. במסגרת שירותו הצבאי, למד תואר ראשון באוניברסיטת תל אביב בהיסטוריה כללית והיסטוריה של המזרח התיכון. הוא סיים את לימודיו בשנת 1979 בהצטיינות יתרה.
לרמן מלמד בתוכנית ללימודי המזה"ת במכללת שלם בירושלים, ובתוכניות לתואר שני באוניברסיטת תל אביב, לצד היותו סגן נשיא מכון ירושלים לאסטרטגיה ולביטחון (JISS). הוא מומחה ליחסי החוץ של ישראל ולמזרח התיכון.
בשנת 1982 סיים לרמן את עבודת הדוקטורט שלו בבית הספר לכלכלה של לונדון בנושא היחסים האנגלו-מצריים בשנים 1942–1947. מאוחר יותר גם סיים תואר שני במנהל ציבורי בבית הספר על שם קנדי באוניברסיטת הרווארד במסגרת תוכנית קרן וקסנר.
בשנת 1989 החל להרצות בחוג למדע המדינה באוניברסיטת חיפה ובתום אותה שנה חזר לחטיבת המחקר באגף המודיעין ושירת כחוקר בכיר עד פרישתו ב-2001. בשנים 2001 עד 2009 כיהן כמנהל המשרד לישראל והמזרח תיכון של הוועד היהודי-האמריקאי. בשנים 2009 עד 2015 כיהן כסגן למדיניות חוץ ועניינים בינלאומיים במטה לביטחון לאומי.
במהלך שיחות השלום הרב צדדיות בעקבות ועידת מדריד היה לרמן חבר במשלחת המשא ומתן הישראלית.
חיים אישיים

לרמן נשוי ואב לשלושה.
מפרסומיו

ערן לרמן, ‏"ומלפנים – הים התיכון", השילוח, גיליון 1, אוקטובר 2016
The Witting Pawns: Egyptian politics, British policy and the post-war order, 1942-1947
"Nahhas, the Arab League and the Post-War Order", in M. Gammer and Y. Kostiner, eds. Political thought and Political History: Studies in Memory of Elie Kedourie, London: Frank Cass, 2003.
"העוצמה והאתגר: יהדות ארצות-הברית וישראל", מפנה, ספטמבר 2002.
"הסביבה האסטרטגית של ישראל בעידן המלחמה הקרה", חגי גולן (עורך), מרקם הביטחון: סוגיות בביטחון ישראל בעשור הששי לקיומה, תל אביב: מערכות, 2001.
"A revolution Pre-figured: Egypt, the Post-War Order, and the Antecedents of the 1952 Revolutionary Regime" in S. Shamir (ed.) Egypt from Monarchy to Revolution: a Reassessment (Boulder: Westview, 1995).
"British Diplomacy and the Crisis of Power in Egypt: the Antecedents of the British offer to Evacuate, 7 May 1946", in Keith Wilson (ed.), Imperialism and Nationalism in the Middle East: the Anglo-Egyptian Experience, 1882- 1982
(London: Methuen, 1983).
The Palestinian Revolution and the Arab-Israeli Conflict: A New Phase?, London, Institute for the Study of Conflict (Conflict Studies no. 141), 1982.
"Mawdudi's Concept of Islam" Middle Eastern Studies, Vol.17/4, October 1981.#PLO Diplomacy since 1973, London: Institute of Jewish Affairs, Research Report no. 11, August 1980.
עמדות אש"ף כלפי ארצות הברית, 1973-1979, אוניברסיטת תל אביב: מכון שילוח, סקירה מס. 69, פברואר 1980.
"מנהיג דמוקרטי במבחן מלחמה: ווינסטון צ'רצ'יל, 1940 – 1945", הרבעון למחקר חברתי, אוניברסיטת חיפה, גיליון 9/10/11, 1975.
ערן לרמן, ‏"דיפלומטיה-במדים", השילוח, גיליון 16, אוקטובר 2019
לקריאה נוספת

Lerman named director of Israel/Middle East Office - AJC: Global Jewish Advocacy - 29 November 2001
עראבה (נפת ג'נין)

| --- | --- |

 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  ג'נין
 שטח:  39.6 קמ"ר
 גובה:  350 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  11,479 (2017)
 קואורדינטות:  32°24′16″N 35°12′12″E﻿ / ﻿32.40444°N 35.20333°E﻿ / 32.40444; 35.20333
 אזור זמן:  UTC +2
 http://www.arraba.ps/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת צפון השומרון מוגדלת) עראבה(למפת צפון השומרון רגילה) עראבה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עראבה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עראבה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
עראבה (בערבית: عرابة) היא עיירה בנפת ג'נין של הרשות הפלסטינית, הממוקמת כ-13 ק"מ מדרום מערב לג'נין. העיירה שוכנת בגובה של 350 מטרים מעל פני הים, ליד עמק דותן המצוי בין הר הכרמל ושכם. על פי אומדן הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, נכון ל-2017 מונה עראבה 11,479 תושבים, כולם מוסלמים.
היסטוריה

אדמות עראבה כוללות את ח'ירבת אל-חמאם ותל אל מחפר, שמשויכים ליישוב הכנעני ארובות, שמוזכר בספר מלכים א', או לעיר נרבתא מתקופת בית שני.
עראבה נזכרת ברישומי המס העות'מאנים של שנת 1596, שם היא מופיעה ככפר בנפה (נאחיה) של ג'בל שאמי במחוז (ליוה) של שכם, ונמנתה בה אוכלוסייה של 81 משקי בית ו-31 רווקים, כולם מוסלמים. תושבי הכפר שילמו מס קבוע של 33.3% על תוצרת חקלאית, כגון חיטה, שעורה, גידולי קיץ, זיתים ואת מס הג'יזיה[דרושה הבהרה], סה"כ 29,575 אקצ'ה.
במאה ה-18 הפך הכפר לאחד מ-24 כפרי הכס שבהם ישבו מוח'תארים בארמון, או מצודה ושלטו על האזור.
בעראבה התבססה משפחתו של חוסיין עבד אל-האדי, שהחזיקה בעבר באדמות באזור עפולה, בית שאן, ג'נין ושכם.
ממזרח לכפר בנו העות'מאנים תחנת רכבת של קו עפולה-שכם.
בשנת 1971 חוברה העיירה לרשת החשמל.
בין ילידי עראבה המפורסמים נמנים חוסיין עבד אל-האדי, פח'רי עבד אל-האדי (מראשי הכנופיות במרד הערבי הגדול, 1939-1936), אבו עלי מוסטפא וח'דר עדנאן.
הערות שוליים

↑  Localities in Jenin Governorate by Type of Locality and Population Estimates, 2007-2016.
↑  זרטל, אדם,Arubboth, Hepher, and the Third Solomonic District, 1984: 72-76., 112-114, 133-136
↑  נאמן, נדב: כנען באלף השני לפני הספירה, 2005:. 212
↑  Hütteroth and Abdulfattah, 1977, p. 128. Note typo in grid number, see talk.
↑  Macalister, R. A. Stewart; Masterman, E. W. G., "Occasional Papers on the Modern inhabitants of Palestine, part I & part II"., Quarterly Statement - Palestine Exploration Fund, 1905, עמ' 356-343
↑  Lesch, Ann M.; "Abd al-Hadi Family", Encyclopedia of the Modern Middle East and North Africa.
↑  Doumani, 1995, Chapter: Egyptian rule, 1831-1840.
↑  העיירה עראבה חוברה לרשת החשמל, דבר, 26 באוקטובר 1971
| Flag of Senegalיישובי נפת ג'נין |
| --- | --- | --- |
| ערים | ג'נין • קבאטיה |  |
| מועצות מקומיות | עג'ה • עראבה • בורקין • דאחיית סבאח אל-ח'ייר • דיר אבו דעיף • ג'בע • כפר דאן • כפר ראעי • מיית'לון • סילת אל-חארית'יה • סילת א-ד'אהר • יעבד • אל-יאמון • א-זבאבדה |  |
| כפרים | עאנין • ענזה • ערקה • עראנה • עטארה • ברטעה • בית קאד • ביר אל-באשא • דיר ע'זאלה • פחמה • פנדקומיה • פקועה • ג'למה • ג'לבון • ג'לקמוס • ג'ודידה • כופיראת • מִרְכָּה • מיסיליה • אל-מוע'ייר • נזלת זייד • ראמה • רומאנה • סנור • מת'לת' א-שוהדא • סיר • סיריס • ח'ירבת א-טייבה • תיעניכ • טורה אל-ע'רביה • אום א-ריחאן • אום אל תות • זובובא • יעבד |  |
| מחנות פליטים | מחנה הפליטים ג'נין |  |
נפות הרשות הפלסטינית
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים ברשות הפלסטינית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שרידי ארמון השייח' עבד -אל-האדי ששלט באזור בתקופה העות'מאנית
פנורמה של עראבה
סיבילה, מלכת ירושלים

סיבילה, (סיביל) מלכת ירושלים (בצרפתית: Sibylle de Jérusalem; ‏1160–1190) הייתה אצילה צלבנית ממשפחת המלוכה של ממלכת ירושלים. בתו של אמלריך הראשון, מלך ירושלים ואשתו הראשונה אגנס מקורטניי. הסכם הגירושים בין הוריה העניק לאימה ולאחר מכן לה את הנחלה והתואר של רוזנת יפו ואשקלון בו החזיקה משנת 1176, ומשנת 1186 ועד למותה בשנת 1190. היא הייתה מלכת ירושלים ביחד עם בעלה השני גי דה ליזיניאן. סיביל הייתה דמות מפתח בחצר הירושלמית, אחותו של בלדווין הרביעי, מלך ירושלים אחות למחצה של איזבל הראשונה, מלכת ירושלים ואמו של בלדווין החמישי, מלך ירושלים.
קורות חייה

בשנת 1157, בהיותו בן 21, נשא אביה של סיביל - אמלריך לאישה את אגנס מקורטניי, ביתו של ז'וסלין השני רוזן אדסה, אשר התגוררה בירושלים החל משנת 1150 לאחר נפילת מרביתה של הרוזנות בידי המוסלמים. באותה התקופה גיל הנישואים המקובל היה שנות העשרה המאוחרות, וככל הנראה נערכו נישואיו של אמלריך בגיל מאוחר לאור התנגדותו החריפה של הפטריארך הירושלמי לאישור הנישואים. סיבת התנגדותו של הפטריארך הייתה נעוצה בכך שבני הזוג היו בעלי קרבת דם (סב סבו של אמלריך היה סב סבה של אגנס). לאחר מותו של הפטריארך התחתנו השניים, והביאו לעולם שני צאצאים, סיביל מלכת ירושלים ובלדווין הרביעי, שניהם עתידים למלוך בממלכה לאחר מותו של אמלריך.
בשנת 1162, לאחר מותו של בלדווין השלישי, מלך ירושלים החלו תהליכי המלכתו של אמלריך למלך, וזאת חרף התנגדותה של המועצה הפיאודלית להמלכתו לפני שיבטל את נישואיו. המועצה, שאישרה את הנישואין כאשר בלדווין השלישי היה בין החיים ויכל להעמיד יורש, סירבה לאחר מותו להכיר בהם, מהסיבות הידועות של נישואי קרובים. למותר לציין כי הסלידה מפני אגנס כפי שזכורה בהיסטוריה נזקפת רבות לזכותו של ההיסטוריון ויליאם מצור, אשר הכפיש את דמותה לאחר שמנעה ממנו, מספר עשורים לאחר המלכתו של אמלריך, להתמנות למשרת הפטריארך הלטיני של ירושלים. ההיסטוריון אנרול, שנחשב לממשיך דרכו של ויליאם, כתב על אגנס: "אין זה ראוי כי מלכה שכזו תמלוך בעיר קדושה כירושלים".
בסופו של דבר גברה ההתנגדות הציבורית ואמלריך הומלך לאחר שביטל את נישואיו לאגנס. אגנס מצידה המשיכה להחזיק בתואר רוזנת יפו ואשקלון, ואף קיבלה קיצבה חודשית מהכנסות הרוזנות. זמן קצר לאחר ביטול הנישואין והמלכתו של אמלריך, נישאה אגנס להוגו מאיבלין, מי שהיה ארוסה טרם נישואיה לאמלריך. על אף ביטול הנישואים הוכרזו ילדיהם של אמלריך ואגנס כצאצאים חוקיים וכך הוסר החשש כי לא יוכלו לרשת את המלך בשעת הצורך. דרך ילדיה המשיכה אגנס להחזיק בהשפעה רבה על החצר בירושלים, וזאת למשך שנים רבות.
סיביל גדלה בפיקוח אחות סבתה מליסנד, מלכת ירושלים שהייתה אם המנזר בבֵיתָני ובו למדה סיביל קרוא וכתוב ולימודי דת.
קורות חייה > נישואים ראשונים

לאחר מותו של אמלריך הראשון עלה לכיסא המלוכה בלדווין הרביעי שהיה קטין ובעצת עוצר הממלכה רמון השלישי מטריפולי, ניתנה ידה של סיביל בברית הנישואים בשנת 1176 לגיום ממונפראטו בנו הבכור של גיום החמישי, רוזן מונפראטו ובן דודם של לואי השביעי, מלך צרפת ופרידריך ברברוסה, עם בואה בברית הנישואים קיבלו הזוג הצעיר את התואר והנחלה של רוזנות יפו ואשקלון, גיום נפטר חודשים מספר לאחר החתונה בעוד סיביל נמצאת בהריון ממנו נולד בלדווין ממונפראטו העתיד לרשת את הכתר.
קורות חייה > נישואים לגי דה ליזיניאן

בשנת 1180 הגיע המתח הפנימי בחצר הצלבנית למשבר, ריימון מטריפולי ובוהמון השלישי מאנטיוכיה הגיעו לירושלים במטרה להכריח את המלך להשיא את אחותו סיביל לבלדווין מאיבלין-רמלה. במהלך בזק ובמטרה לסתור את המהלך של אצילי הממלכה השיא בלדווין הרביעי את סיביל לגי דה ליזיניאן ובלדווין מאיבלין הורחק מחצר המלוכה צעד זה סיכל את התוכניות של נסיכי הצפון והאצולה המקומית. החפזון בו נערכו הנישואים, יפי תארו של החתן והעובדה כי הנישואים נערכו בשבוע הפסחא בו קיים איסור לערוך טקסי נישואים יצרו את השמועה כי הידידות בין גי לסיביל עברה את גבולות המותר וכי החתונה הוקדמה על מנת למנוע מבוכה בחצר. כך או כך נישואי סיביל וגי היו חוקיים ושמו קץ למחול השדים סביב השאלה מי יירש את המלך המצורע בלדווין הרביעי ומנעו אפשרות למחטף מצד האצולה המקומית. עתה התגבשה באופן ברור מפלגת החצר ובראשה סיביל ובעלה גי דה ליזיניאן שעתה נשא את התואר רוזן יפו ואשקלון, אנייס ואחיה ז'וסלין (רוזן אדסה וסינישאל הממלכה) דה קורטניי, הקוניטאבל אמלריך דה ליזיאן ורנו (ריינולד) משטיון רוזן עבר הירדן.
קורות חייה > נישואים לגי דה ליזיניאן > הכתרת בלדווין החמישי

בספטמבר 1183 נכנס צבא מוסלמי אל תוך שטח ממלכת ירושלים. בלדווין שמצבו הידרדר ועתה היה עיוור ומרותק למיטתו העביר את השליטה והפיקוד על הצבא לידי גיסו גי דה ליזיניאן. הצבאות היריבים נערכו זה מול זה סמוך למעיין חרוד, אך המוסלמים, שלא העזו להיכנס לעימות ישיר עם הצלבנים, נסוגו לבסוף חזרה לדמשק. טקטיקה צבאית זו של התשה הבאישה את ריחו של גי דה ליזיניאן עד כדי כך שמשרת העוצר נלקחה מידיו והוחזרה לריימון השלישי ובלדווין החמישי - בנה בן החמש של סיביל מנישואים קודמים הוכתר כמלך ירושלים ביום 20 בנובמבר 1183. היחסים בין בלדווין הרביעי וגי דה ליזיניאן הגיעו לשפל המדרגה, המלך דרש מהאפטריארך הלטיני של ירושלים לבטל את נישואיו של גי לסיביל ובמקביל ערך מתקפה שהייתה בעיקרה טקסית על אשקלון בדרישה כי העיר תמסר לידיו. משם פנה המלך ליפו העיר השנייה של הרוזנות בה נתקבל בזרועות פתוחות וקרא לאספת האצילים. באספה בה היה רוב לתומכי גי דה ליזיניאן נמנע מבלדווין הרביעי להמשיך בפעולותיו כנגד גי. בשנת 1184 תוקף גי דה ליזיניאן מאהל של בדואים שהיו תחת חסות המלך, האספה מכונסת שוב ובה מתקבלות החלטות בנוגע לסדרי העוצרות בממלכת ירושלים ריימון השלישי הוכרז כעוצר בשמו של בלדווין החמישי הקטין והאפוטרופסות על הילד נמסרה לידי ז'וסלין דה קורטני, דודו של המלך מצד האם. בעת העוצרות נמסרו מצודות הממלכה לידי המסדרים הצבאיים. באותה אספה נקבע כי במקרה של מות המלך תיקבע ההחלטה על היורש על ידי הכס הקדוש ומלכי אירופה שידונו בזכויות של האחיות הטוענות לכתר סיביל ואיזבל. סידור זה נועד, על פי דברי פרופ' יהושע פראוור, לבלום ולהרחיק את סיביל ובעלה מכס המלוכה.
קורות חייה > תפיסת השלטון

בשנת 1183 מת המלך באלדווין הרביעי, אחת הדמויות הטרגיות וההירואיות בהיסטוריה של ממלכת ירושלים וארץ ישראל ואת מקומו ירש ילד בן שש - באלדווין החמישי, בעוד השלטון נמצא למעשה בידי ריימון מטריפולי. באביב 1185 נכרת חוזה לשביתת נשק בין הצלבנים למוסלמים לאחר ששני הצדדים הגיעו לאפיסת כוחות. ובשנה לאחר מכן נפטר לפתע המלך הילד באלדווין החמישי. למרות החלטת מועצת האצילים שחייבה החלטה של ועדת שליטים אירופאים לגבי המלך החדש של ממלכת ירושלים פעלה מפלגת החצר - המתנגדת להחלטה ובהפיכת בזק בוטלו כל סדרי הממשל שנקבעו בעבר. מפלגת החצר בראשות ז'וסלין דה קורטני אפוטרופוסו של המלך המנוח תפסו את ירושלים וניהלו בה מהלכים להכתרת גי דה ליזיניאן ומתנגדיהם בראשות ריימון מטריפולי שהתכנסו בשכם והציע להכתיר את איזבל בתה של מריה קומננה ובעלה אונפרוא הרביעי כשליטים של ממלכת ירושלים. מפלגת החצר נותרה חופשית לפעול בירושלים אליה הגיעו גי וסיביל ממקום גלותם באשקלון, במקביל פעלו אצילי החצר במהירות ותפסו את השלטון בערים המרכזיות של הממלכה והכף הוכרעה סופית משנצטרף לשורות ז'ראר דה רידפור (אנ') מפקד המסדר הטמפלרי ואויב אישי של ריימון השלישי. בשלב זה לא ניתן היה לעצור את המומנטום של מהפכת הבזק. ביום 20 ביולי 1186 הוכתרו גי וסיביל בכנסיית הקבר במהלך שקבע דה פקטו את זהות מלך ירושלים. ריימון מטריפולי, שחשש לחייו הסתגר בטבריה בעוד מפלגת האצילים המקומית מתפוררת וראשיה נשבעים אמונים למלך החדש. במהלך מפתיע, המכריע את הכף - ככל הנראה על מנת להימנע מעימות, או מחוסר עניין בכיסא המלך - חמק אונפרוא מטורון בלילה משכם והופיע למחרת בבוקר ה-20 ביולי 1186 בכנסיית הקבר שבירושלים ונשבע אמונים לסיביל ובעלה - המלך החדש של ירושלים.
מפלגת אצילי הממלכה בראשות ריימון מטריפולי התפרקה, והם הופיעו זה אחר זה בפני גי וסיביל ונשבעו אמונים. באלדווין ד'איבלין אדון רמלה העדיף לעזוב את ממלכת ירושלים מלשרת את גי דה ליזיניאן באמרו: "רבותי, עשו כמיטב יכולתכם כיוון שהארץ אבודה. אני אצא מהארץ, כי אין אני רוצה שיטילו בי אשמה ודופי שהייתי בה בזמן אבדנה". תחת לחץ הנסיבות ומחשש (מבוסס) כי גי דה ליזיניאן יפעל לנשל אותו בכוח ממעמדו ונכסיו כרת ריימון השלישי ברית והסכם שביתת נשק נפרד עם צלאח א-דין ובכך הכתים עצמו לעולמים כבוגד.
תקופת שלטונם של גי דה ליזיניאן וסיביל, קצרה נמהרת ועומדת באופן מוחלט בצל השואה של קרב קרני חיטין. בתקופה הקצרה בין הכתרתו לקרב מואצים כל התהליכים ההרסניים בממלכת ירושלים והמדינה חדלה מלתפקד. השיא הגיע עם פעולותיו של רינו משאטיון שחזר לשדוד שיירות מוסלמיות העוברות בעבר הירדן. צלאח א-דין דרש ממלך ירושלים את חזרת השבויים ותשלום פיצוי על הנזק, אך פניית גי דה ליזיניאן לרינו משטיון נתקלה בסירוב מוחלט - בטענה כי למלך ירושלים אין כל סמכות חוקית ברוזנות של עבר הירדן.
קורות חייה > קרב קרני חיטין

בשנת 1187 החליט צלאח א-דין כי השעה כשרה להגשמת שאיפתו מזה זמן רב להחריב את ממלכת ירושלים ובאביב התחילה לשכתו בדמשק לשלוח מכתבים ואגרות לכל רחבי המזרח התיכון בקריאה לג'יהאד נגד הצלבנים. המוסלמים נענו וצבא גדול התקבץ תחת דגלו. כשנודע לצלבנים על ההיערכות המסיבית מצדו של צלאח א-דין, הסכים דה ליזיניאן לשלוח משלחת פיוס לריימון בסוף חודש מרץ 1187. בוועידה בין אבירי הממלכה שנערכה בשכם, קרא המלך לגיוס כללי של כוחות הממלכה. הצבאות הנוצריים התחילו להתקבץ במקום כינוסם הקבוע במעיינות בציפורי ושם ערכו מועצת מלחמה, בסיכומו של יום הדיונים הכריע גי דה ליזיניאן על תנועה אל כוון הצבא המוסלמי וכניסה לעימות מכריע.
השכם בבוקר ב-3 ביולי יצא הצבא הצלבני ממעיינות ציפורי לכיוון טבריה. הצלבנים הצליחו, תוך לחימה בלתי פוסקת לעבור כ-18 ק"מ, כמחצית מהדרך עד טבריה. ונאלצו לעצור לחניית לילה במקום עומדם בין כפר לוביא לכפר מסכנה. למחרת בבוקר, הצליחו הצלבנים להתקדם כמה קילומטרים נוספים עד שנבלמו על ידי המוסלמים בשטח ההררי שלמרגלות הר חיטין.
בשעת צהריים פקד המלך על ריימון מטריפולי לערוך התקפת נגד, על מנת לאפשר לכוח העיקרי של הצבא הצלבני לפרוץ את טבעת הכיתור המוסלמית ולהגיע למעיינות חיטין, במטרה להציל אותו. טאקי א-דין, שפיקד על הכוחות המוסלמים שהוצבו מולו, פקד לפתוח את השורות, והפרשים הצלבניים עברו דרכם מבלי לגרום לנזק ממשי לצבא המוסלמי. לאחר שעברו הפרשים של ריימון, שבו המוסלמים וסגרו את טבעת הכיתור שלהם. במקום להסתובב ולהכות באויב בעורפו, בחר ריימון להציל את עצמו ואת פרשיו מהשמדה, והורה להם להמשיך לנוע צפונה הרחק משדה הקרב. המלך לא הצליח לשלוט בכוחותיו וצבאו התמוסס תחת מטר החצים המוסלמים והחום הכבד. הרגלים החלו לנוס לעבר הקרן הצפונית, נסיגה זו סתמה את הגולל על הצבא הנוצרי. הפקודות החוזרות ונשנות של המלך לרדת מהפסגה ולבוא לעזרת האבירים שנלחמו בעוז במוסלמים למרגלות ההר נענו בשלילה. האבירים נלחמו כגיבורים, אך לבסוף נאלצו לסגת אף הם לעבר הפסגה והתקבצו תחת אוהלו האדום של המלך שהיה בקרן הדרומית. בשלב זה, הצליח גדוד קטן, בראשותם של באליאן ד'אבליין, רז'ינאלד מצידון וז'וסלין לפרוץ את טבעת ההסגר ולהימלט. שאר הצבא לא הצליח לפרוץ את הטבעת והושמד.
התוצאות של קרב קרני חיטין היו הרות אסון לצלבנים. כמעט כל צבאם הושמד במערכה ויחד איתו אבדה כמעט כל האצולה הבכירה שניהלה את המדינה. מי שלא נהרג בקרב נשבה וגם "הצלב האמיתי" אבד. עבור המוסלמים, הניצחון היה לא רק צבאי, אלא היה לו גם אפקט תעמולתי ראשון במעלה. הייתה זו הפעם הראשונה מאז כינונה של ממלכת ירושלים שצבא צלבני גדול הפסיד בהיקף כזה לצבא מוסלמי. הגיוס הטוטאלי של ממלכת ירושלים פגע בה קשות כי לא נותרו מספיק חיילים כדי להגן על המבצרים ועל הערים הבצורות. קומץ המגינים שנשאר להגן על מקומות היישוב הצלבניים נכנע במהירות ורק נקודות יישוב בודדות נשארו בידיים פרנקיות בפרק הזמן הקצר שעבר בין הקרב לבין שטיפת הארץ בנחשול המוסלמי.