stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איסדוד
הערות שוליים

1 2 3  נתונים מסקר הכפרים (1,945) שהוצגו מחדש בספר Hadawi Village statistics 1,945 Classification of Land and Area Ownership in Palestine Beirut 1,970 ומהספר נסרקו לאתר PalestineRemembered.com.
↑  מפת טופו-קדסטרית של העיירה והסביבה, 1945. מאת זלמן ליפשיץ, 1:20,000 (סריקה מס' 1, גליון 11-13), באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  אשדוד, שנוסדה בשנת 1956, שכנה עם תחילת בנייתה כ־6 קילומטרים צפונית מערבית לאיסדוד, ועם התפתחות העיר דרומה ומזרחה התקצר המרחק בין השתיים
↑  Petersen, Andrew (2005). The Towns of Palestine under Muslim Rule AD 600-1600. BAR International Series 1381. pp. 133.
↑  מבט ועוד מבט על ארץ ישראל, עמ' 56–59, ב"ז קדר, הוצאת משרד הביטחון, 1991
↑  Al-Khalidi, Walid (ed.), All that remains: the Palestinian villages occupied and depopulated by Israel in 1948, (Washington DC: 1992),"Isdud", pp. 110-113.
↑  שנת 1932 על פי מקור התמונה, LIBRARY OF CONGRESS
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, הוצאת עם עובד 1991, עמ' 298; 1948: תולדות המלחמה הערבית־הישראלית הראשונה, פרק 8, עמ' 363.
↑  מירון רפפורט, המסע לפיצוץ המסגדים, באתר הארץ, 6 ביולי 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007395921905171 
חייל בריטי שומר על מסילת הרכבת ליד איסדוד, ומאחוריו הפילבוקס הסמוך לגשר עד הלום, 1947
עיתונאים זרים נכנסים לאיסדוד הריקה לאחר שהצבא המצרי עזב את העיירה, 1948
עמדת מקלע ויקרס שהקים הצבא המצרי, סמוך לגשר עד הלום
אקס-מן: ההתחלה

| --- | --- |

כרזת הסרט בישראל
 מבוסס על:  אקס-מן מאת ג'ק קירבי וסטן לי
 בימוי:  מת'יו ווהן 
 הופק בידי:  לורן שולר דונר בריאן סינגר סיימון קינברג גרגורי גודמן
 תסריט:  אשלי אדוארד מילר זאק סטנץ ג'יין גולדמן מת'יו ווהן לפי דמויות האקס-מן מאת: סטן לי וג'ק קירבי סיפור מאת: שלדון טרנר  בריאן סינגר
 עריכה:  לי סמית'
 שחקנים ראשיים:  ג'יימס מקאבוי מייקל פסבנדר ג'ניפר לורנס רוז ביירן ג'נוארי ג'ונס ניקולס הולט לוקאס טיל אדי גטהאגי קווין בייקון אוליבר פלאט
 מוזיקה:  הנרי ג'קמן 
 צילום:  ג'ון מת'יסון 
 מדינה:  ארצות הברית, הממלכה המאוחדת 
 חברת הפקה:  מארוול קומיקס חברת הדונרים אולפני Bad Hat Harry Dune בידור
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, הפצה לאולמות הקולנוע 
 הקרנת בכורה:  25 במאי 2011 (בכורה בניו יורק) ארצות הברית 3 ביוני 2011 ישראל 2 ביוני 2011
 משך הקרנה:  132 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פעולה, סרט גיבורי-על, סרט נעורים, סרט פנטזיה, סרט מדע בדיוני 
 מקום התרחשות:  Villa Gesell, ארגנטינה, קובה, מיאמי, אוקספורד, אושוויץ, ברית המועצות, פולין, שווייץ, וושינגטון די. סי., מוסקבה, מחוז וסטצ'סטר, ניו יורק, דרום פלורידה 
 תקופת התרחשות:  1944, 1962 
 תקציב:  140-160 מיליון דולר
 הכנסות:  $353,624,124
 הכנסות באתר מוג'ו:   xmenfirstclass
 פרסים:  פרס סאטורן
 סרט קודם:  אקס-מן המקור: וולברין
 סרט הבא:  אקס-מן המקור: וולברין (כרונולוגית) אקס-מן: העתיד שהיה
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
אקס-מן: ההתחלה (במקור: X-Men: First Class) הוא סרט גיבורי על אמריקאי משנת 2011, המבוסס על דמויות המופיעות בחוברות הקומיקס אקס-מן מבית פוקס ומארוול קומיקס. סרט זה הוא החמישי בסדרת סרטי אקס-מן, ומהווה סרט מקדים לראשון מביניהם. הסרט הפך לשובר קופות כאשר הכניס יותר מכ-353 מיליון דולר.
עלילת הסרט מתרחשת בשנות ה-60 של המאה ה-20 ומתמקדת ביחסים שבין צ'ארלס אקסבייר ואריק לנשר ובגיבוש הקבוצות שלהם, קבוצת אקס-מן הטובים, בראשותו של אקסבייר ואחוות המוטאנטים הרעים, בראשותו של לנשר. הסרט מגולל את המפתח ליריבות המרה בין שניהם, כשהם יוצאים למאבק אל מול סבסטיאן שו וקבוצת מועדון הלפייר שלו, שמעוניין בשליטה עולמית בעזרת גרימת מלחמת עולם שלישית בין ברית המועצות וארצות הברית. בסרט מככבים ג'יימס מק'אבוי כאקסבייר ומייקל פסבנדר כלנשר. בנוסף, מופיעים בסרט גם קווין בייקון, ג'נוארי ג'ונס, רוז ביירן, ג'ניפר לורנס, זואי קרביץ, ניקולס הולט, לוקאס טיל ואדי גטהאגי. הסרט צולם ברובו באנגליה וכן בחלקים של ארצות הברית.
צוות השחקנים ודמויות

ג'יימס מק'אבוי - צ'ארלס אקסבייר / פרופסור אקס
מייקל פסבנדר - אריק לנשר / מגנטו
קווין בייקון - קלאוס שמידט / סבסטיאן שו
ג'ניפר לורנס - רייבן דארקהולם / מיסטיק
רבקה רומיין - הופעת קמע כמיסטיק המבוגרת
ג'נוארי ג'ונס - אמה פרוסט / המלכה הלבנה
רוז ביירן - ד"ר מוירה מק'טאגרט
ניקולס הולט - ד"ר הנרי "האנק" מק'קוי / חיה
אוליבר פלאט - סוכן CIA
ריי וייס - מזכיר המדינה של ארצות הברית
זואי קרביץ - אנג'ל סלבדור
קיילב לנדרי ג'ונס - שון קאסידי / באנשי
לוקאס טיל - אלכס סאמרס / האבוק
אדי גטהאגי - ארמנדו מונוז / דרווין
ג'ייסון פלמינג - עזאזל
אלכס גונזלס - יאנוס קווסטד / ריפטייד
יו ג'קמן - ג'יימס "לוגאן" האולט (הופעת קמע)
ביל מילנר - מגנטו
צוות השחקנים ודמויות > שחקנים נוספים

דון קריק מופיע בסרט בתפקיד סוכן ה-CIA סטרייקר, אביו של מייג'ור ויליאם סטרייקר (דמות שמופיעה ב"אקס-מן 2", "אקס-מן המקור: וולברין", "העתיד שהיה" ו"אקס-מן: אפוקליפסה"). יוצר האקס-מן סטן לי, אשר הופיע בהופעת קמע בסרטים "אקס-מן" ו"אקס-מן 3: המפלט האחרון", תכנן להופיע בסרט בהופעת אורח אך נאלץ לבטל את הופעתו בטענה ש"הצילומים היו רחוקים מדי". ג'ק קירבי, אשר יצר את חוברת הקומיקס הראשונה של האקס-מן לצד סטן לי, זכה לקרדיט בפתיח ובכתוביות הסיום בסרט.
סרטי המשך

הצלחת הסרט הובילה להמשכיות עם סדרת הסרטים, עם סרט ספין-אוף "וולברין" (2013), המשך ישיר ל"ההתחלה" עם "אקס-מן: העתיד שהיה" (2014) שיצא לאקרנים ב-23 במאי 2014, והמשך שלישי ישיר נקרא "אקס-מן: אפוקליפסה", שבו צוות האקס-מן הצעירים מגייסים אליהם חברים חדשים כדוגמת סייקלופס, ג'ין גריי ועוד במטרה להילחם אל מול האויב הגדול ביותר שלהם בקומיקס; אפוקליפס, אותו גילם בסרט זה השחקן אוסקר אייזק. סרט זה שוחרר לאקרנים ב-27 במאי 2016.
תגובת היישוב היהודי בארץ ישראל לשואה

כרזה על אספת מחאה בתל אביב, ב-28 במרץ 1933
תגובת היישוב היהודי בארץ ישראל לשואה החלה לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933, וראשית רדיפות היהודים המאורגנות בגרמניה הנאצית. ידיעות ראשונות על פגיעה חמורה ביהודי פולין הגיעו ליישוב היהודי בארץ ישראל כבר בשלהי שנת 1939, אך ידיעה מפורטת על ריכוז השמדת היהודים בשואה הגיעה רק בשלהי שנת 1942. בעקבות זאת נערכו הפגנות ועצרות עם ברחבי ארץ ישראל, ועיתוני היישוב הופיעו כשעמודיהם הראשונים נתונים במסגרות שחורות. חרף מאמציו, במהלך השואה, היה היישוב היהודי בארץ ישראל חסר אונים ביכולת השפעתו על מלחמת העולם השנייה ורצח היהודים באירופה (רק כמה אלפים ניצלו בזכות מאמצי ההצלה של הממסד היהודי והתנועה הציונית), אך מנגד בני היישוב התגייסו בשיעורים גבוהים לצבא הבריטי שנלחם בגרמניה הנאצית ובבעלות בריתה (כ־38,000 מתנדבים, כ־9% מכלל היישוב היהודי בארץ דאז).
ביקורת על היישוב היהודי בארץ ישראל נוכח השואה

העיתונאי וההיסטוריון תום שגב מציג בספרו "המיליון השביעי: הישראלים והשואה" דעה קיצונית על מה שאפשר לפרש כ"ניצוּל יהודי" של השואה. הדעה המרכזית שמוצגת בספר ואף נכתבת מפורשת היא ש"השואה, בסופו של דבר, היוותה נימוק מרכזי להצדקת הקמתה של מדינת ישראל ולהצדקת המלחמות על קיומה".
פובליציסטים חרדים כדוגמת משה שנפלד ואחרים האשימו את התנועה הציונית בשיתוף פעולה עם הנאצים ובהתעלמות מכוונת מגורל יהודי אירופה את הפער בין רוב הטענות המופיעות בספרו "שרופי הכבשנים מאשימים" לתיעוד הדוקומנטרי המלא, תלה שנפלד בשוני שבין עמדתה הרשמית של מדינת ישראל לבין האמור בחוברת ובספרים רבים אחרים. החוברת וכן ספרו של הרב מיכאל דב וייסמנדל (מן המצר. ירושלים 1960) נאסרו להפצה על ידי הצנזורה.[דרוש מקור]
גם בהקשר לסיפורה הטרגי של ה"סנט לואיס" נטענו טענות כלפי היישוב: ארגון הג'וינט ביקש מהסוכנות היהודית להקצות לנוסעי האונייה כמה מאות רישיונות מתוך המכסה השוטפת, אך הסוכנות סירבה. יותר מכל, השואה שהתחוללה באירופה הציתה את המאבק האידאולוגי בין שתי תפישות שונות: האם תפקיד הציונות הוא פיתוח הארץ ודאגה קודם כל אל בני היישוב, או שמא עליה לדאוג לכלל היהדות. כמעט כל ראשי הסוכנות הסכימו כי את המעטים את אשר להציל יש לבחור על פי צורכי המפעל הציוני.
עד היום ישנם רבים הטוענים כי הממסד הציוני התנהג באנוכיות מסוימת בכך שגם כשרצה להעלות יהודים ארצה, העדיף את ה"מתאימים" להוויה הציונית ולבניית הבניין הלאומי בארץ ישראל.
כנגד ביקורת זו נטען כי היא מתעלמת מן העובדה שאת הספר הלבן המגביל את העלייה פרסמו הבריטים בלחץ ערבי ולא התנועה הציונית, אשר בררה את מקבלי רישיונות העלייה לפי שיקול דעתה, ולכן גם אם היו ניתנים רישיונות ללא-ציונים כדוגמת נוסעי האוניה "סנט לואיס", לא היה זה משנה את הכמות הכוללת של ניצולים שעלו לארץ ישראל.
עם זאת נראה שישנה הסכמה כי אכן היו ליקויים מסוימים בשיקול דעת על רקע מפלגתי בשיקולי הצלה וחלוקת רישיונות עלייה. עד שנת 1944 לא מולאה המכסה המותרת על פי הספר הלבן של 75,000 רישיונות עלייה. ואף על פי כן היו מקרים של אי מתן רישיונות עלייה ללא-ציונים או במיצוי המפתח המפלגתי של העלייה. הד לכך ניתן לשמוע בדבריו של המנהיג הציוני וההיסטוריון בן-ציון דינור: "אנו שוכחים שגם בדורות הבאים יביטו ויספרו וגם ירשמו כל דבר ומעשה שאנו עושים יום יום בימים האלה... וחושש אני מאוד, שמשפטם של הדורות הקרובים ביותר אלינו, שמשפטם של בנינו עלינו יהיה חמור ביותר".[דרוש מקור: לצטטה]
פעולות שעשה היישוב

גיוס יהודים לצבא הבריטי: היישוב היהודי השתתף במאמץ המלחמתי עם גיוסם של יחידים או קבוצות לצבא הבריטי. קבוצה אחת הייתה הבריגדה היהודית, החי"ל (ראשי תיבות: חטיבה יהודית לוחמת), שפעלה ככוח יהודי נפרד ועצמאי בצבא הבריטי. חיילי הבריגדה לחמו במסגרת הצבא הבריטי בצפון איטליה, אך נאסר עליהם להיכנס לגרמניה, מחשש שהם יפנו לפעולות נקם במקום להתרכז במשימותיהם הצבאיות. הם סייעו לניצולי השואה במחנות העקורים באירופה, בעידודם ובארגון עלייתם לארץ ישראל.
שיתוף פעולה עם גורמי ביון בריטיים ואמריקאיים שונים (ובמידה פחותה גם עם שאר נציגי בעלות הברית). שיתוף פעולה זה הביא להעברה של כספים לשליחי היישוב במדינות שונות באירופה שנוצלו לניסיונות הצלת יהודים.
צנחני היישוב: לקראת סוף המלחמה הופעלו צנחני היישוב מאחורי קווי האויב בריגול לטובת צבאות בעלות-הברית (הדוגמה המפורסמת היא הצנחנית חנה סנש). שלושים ושלושה איש הוצנחו, כחמישה הצליחו להסתנן למדינות היעד המקוריות. אך יותר מכל, שליחותם הולידה מיתוס, סמל לערבוּת היישוב ליהדות אירופה. המבצע, מעבר למשמעותו הצבאית המועטה, שיקף גם את התחושה כי בקרוב המלחמה תיגמר, והיישוב יצטרך להוכיח כי הוא לא הפקיר את אחיו היהודים. חלק מן הצנחנים פעלו ביערות וסייעו לפרטיזנים, אך חלק אחר מצא את עצמו שגריר מטעם הציונות. לא פעם נאלצו לסייע לציונים המקומיים בפוליטיקה היהודית כנגד הקומוניסטים, במאבק על דעת הקהל היהודית. אך לא כל התגובות לצניחה היו נלהבות. אגון רוט, מנהיגם של מורדים יהודים בסלובקיה, הגיב ללוחמים הארץ-ישראליים בזו הלשון: "בעצם, למה באתם? חשבתם שכאן זה משחק ילדים? רציתם להיות גיבורים? באתם הנה לשחק בחיילים, לא חשבתם על האחריות שאתם מטילים עלינו? עד עכשיו נשאנו באחריות רק על חיינו וכעת גם אתם מכבידים על מצפוננו".[דרוש מקור] קרוב למחצית הצנחנים נפלו בשבי, ושבעה מהם הוצאו להורג.
ועד ההצלה: הוועד הוקם כזרוע של הסוכנות היהודית וטיפל בעלייה לארץ ישראל, באיתור יתומים או ילדים שנמסרו למשפחות נוצריות והחזרתם למשפחתם, בהעברת מידע לעולם על המתרחש באירופה, במשלוח בגדים ליהודים שהמתינו במחנות העקורים ובהברחת פליטים יהודים לגבול בטוח במסגרת תנועת הבריחה. אחת הדילמות הקשות ביותר שבהן הוועד נתקל הייתה השאלה את מי יש להציל, כפי שנכתב באחד התזכירים של הוועד: "האם לתת עזרה לכל מי שזקוקים לה, מבלי להבדיל בין טיב האנשים? האין לתת לפעולה זו אופי ציוני-לאומי והשתדל להציל בראש ובראשונה את אלה שיכולים להביא תועלת לארץ ישראל וליהדות? הצלה פילנתרופית גרידא, דוגמת ההצלה של היהדות הגרמנית שבוצעה ללא כל אבחנה – יכולה, מנקודת ראות ציונית, לגרום רק נזק. [...] לו היו לנו האמצעים להציל את כולם אין כל ספק שהיינו צריכים להשלים עם מצב הדברים, אולם - לדאבוננו – אין לנו אמצעים מספיקים להציל אפילו את האלמנטים הטובים. לכן, באין ברירה, עלינו לוותר על הצלת האלמנט המזיק".[דרוש מקור: לצטטה]
תוכנית טרנסניסטריה – היישוב ניסה להעלות ארצה או לפחות להעביר את יהודי טרנסניסטריה (שנשלטה אז על ידי רומניה) אל גבולות רומניה הישנה, באמצעות תשלום כופר לשלטונות. ניסיונות אלו, שנערכו בשנים 1942–1943, נכשלו.
תוכניות הילדים – היישוב ניסה לחלץ ילדים מאירופה (במיוחד מהבלקן) במספר תוכניות שונות החל מסוף 1942; תוכניות אלה, למרות הסכמתם לכאורה של הבריטים לקליטת הילדים בארץ (ושל מדינות אחרות לקליטת חלק אחר מהם), נכשלו בעיקרן, וילדים מעטים חולצו.
שליחים לארצות נייטרליות

ליסבון: נוכח סירובה של ממשלת ספרד לאפשר פעילות ארגונים יהודיים, הייתה ליסבון המפתח הנייטרלי המערבי לאירופה, ובה פעלו מראשית המלחמה נציגי הג'וינט, הקונגרס היהודי העולמי והיצ'ם. ביוני 1943 יצא וילפריד ישראל לליסבון מטעם הסוכנות היהודית מבריטניה ונהרג בהתרסקות מטוס. מחליפו, פריץ ליכטנשטיין, הגיע באוקטובר 1943, אך לפי עדותו תיפקד יותר כשליח עלייה לגבי פליטים יהודים שכבר הגיעו לחצי האי האיברי ולא כשליח הצלה. לצד העלאת 1,090 פליטים לארץ ישראל, הוא ניסה לבחון אפשרויות לפעולות הצלה – אך לא היו לכך סמכות או תקציבים. כאשר הגיעו אליו פעילי Armée Juif ("הצבא היהודי"), ארגון מחתרת יהודי בדרום צרפת, וביקשו לפעול מטעם הסוכנות בהברחת יהודים מצרפת הכבושה לספרד, סירב לכך ליכטנשטיין בנימוק שהם "חומר מסוכן בשביל ארץ ישראל מועמדים לארגון צבאי לאומי". את פעילות הסוכנות היהודית בליסבון במהלך המלחמה סיכם אליהו דובקין "אני מכה על חטא, איחרנו בפינה זו".
איסטנבול: מיקומה של העיר בגשר בין אירופה לאסיה במדינה נייטרלית הפך אותה למשמעותית מבחינת אפשרויות הצלה. ועד שנת 1941 הייתה נתיב עלייה לישראל לפליטי פולין בברית המועצות. לאחר הפסקת עלייה זו הופסקה במידה ניכרת פעילות נציגות הסוכנות היהודית במקום, ורק לאחר המפנה בנובמבר 1942 החלו שליחויות הצלה למקום. השליחים הבולטים היו וניה פומרנץ מהקיבוץ המאוחד, חיים ברלס ממחלקת העלייה של הסוכנות ומנחם בדר מ"השומר הצעיר". בסך הכול פעלו בעיר 14 שליחים מטעם פלגים פוליטיים שונים, מחלקות שונות בסוכנות היהודית, המוסד לעלייה ב', ההסתדרות הכללית של העובדים בא"י והתאחדויות עולים, תוך חיכוכים בלתי פוסקים על רקע דאגה לחוג מסוים בעם היהודי. דוד בן-גוריון אמר על התנהלות זו: "אין אנחנו מסוגלים עוד לפעול כעם אחד והרי אין כאן עניינים פוליטיים שנויים במחלוקת אלא שאלת ההצלה". שליחי הסוכנות היהודית יצאו לאיסטנבול ולז'נבה בניסיון להציל יהודים מאירופה הכבושה. ברלס, שוב ואחרים הצליחו בעבודת נמלים להציל עשרות יהודים ולהעביר חבילות מזון ותמיכה כספית למספרים גדולים יותר.
פעילות ועד ציוני מקומי בהונגריה

בהונגריה פעל "ועד העזרה וההצלה" של תנועת העבודה הציונית, שבראשו עמדו ישראל קסטנר, שמואל שפרינגמן ויואל ברנד. קסטנר יצר קשרים עם הגרמנים, ומ–1944 היה בקשר עם אדולף אייכמן. הוועד הציע לגרמנים לקבל סחורות ו–10,000 משאיות ממדינות נייטרליות תמורת הצלת יהודים. ברנד יצא לאיסטנבול שבטורקיה הנייטרלית לפעול לקידום הרעיון, אך נאסר בידי הבריטים כנתין של מדינת אויב. קסטנר ביקר בגרמניה ובשווייץ, נפגש עם נציגי הג'וינט והסוכנות היהודית, ונענה להצעת הגרמנים להרכיב רשימת מיוחסים של כ-1,700 יהודים מהונגריה ומטרנסילבניה, אשר הועברו למחנה ברגן-בלזן ומשם לשווייץ. יש טוענים כי המשא ומתן עם הגרמנים תרם להצלת 180 אלף יהודים מבודפשט; מאידך קיימת טענה כי במבחן התוצאה קשר השתיקה סביב ההשמדה הקל על ההשמדה המהירה של קרוב לחצי מיליון מיהודי הונגריה תוך שלושה חודשים.
התארגנויות חרדיות

התארגנויות קטנות יותר הוקמו על ידי קבוצות של יהודים חרדים שפעלו לבדם או בשיתוף עם אגודת ישראל. החרדים ובראשם חיים ישראל אייז לקחו חלק חשוב בפעולות ההצלה; להבדיל משליחי הסוכנות היהודית לא היו מחויבים להֳבָנות עם נציגי המנדט הבריטי לגבי העברות כספיות למדינות הציר, וכך חופש הפעולה שלהם היה גדול יותר. הם יצרו תשתית של מערכת מסועפת של העברת מזון ותעודות מזויפות לתוככי השטחים שבשליטת הרייך השלישי. רק בשלב מתקדם החל ועד ההצלה להשתמש בפלטפורמה שהקימו למענו אנשי אגודת ישראל. מחזיקי הפספורטים הועברו למחנה ויטל, וחלקם שרד את המלחמה.
באיסטנבול פעל יוסף גריפל, משפטן חסיד ויז'ניץ, אשר בשיתוף פעולה עם ועד ההצלה של הרבנים האורתודוקסיים בארצות הברית והוועד לפליטי מלחמה פיתח מנגנון הצלה עצמאי והביא לגידול במספרם של חברי אגודת ישראל אשר קיבלו רישיונות עלייה. הרב מיכאל דב וייסמנדל היה פעיל הצלה בולט בסלובקיה כחלק מקבוצת העבודה לצידה של גיזי פליישמן, יו"ר ויצו בסלובקיה. לצד הצלחות מקומיות בסלובקיה של עיכוב גירוש תמורת שוחד, ניסו חברי הקבוצה להביא למימושה של "תוכנית אירופה" – עיכוב ההשמדה כולה תמורת שוחד של מיליונים. הארגונים היהודים הגדולים – הג'וינט, הסוכנות היהודית ואחרים שעִמם עמדו במגע – לא נענו לאתגר זה. לאחר המלחמה פרסם הרב וייסמנדל את ספרו "מן המצר", שבו מתח ביקורת נוקבת על עמדתה של התנועה הציונית בתקופת השואה.
ראו גם

היישוב היהודי בארץ ישראל בימי מלחמת העולם השנייה
תגובת העולם לשואה
רודולף ורבה
חיים ישראל אייז
קבוצת העבודה
לקריאה נוספת

חוה אשכולי וגמן, ערבות יהודית במבחן: הציונות הדתית בארץ ישראל לנוכח השואה (1945-1939), קובץ תעודות בתוספת מבואות והערות, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, ירושלים: תשע"ג 2012.
חוה אשכולי וגמן, אלם: מפא"י לנוכח השואה 1942-1939, ירושלים: הוצאת יד בן-צבי, תשנ"ד.
חוה אשכולי וגמן, בין הצלה לגאולה - הציונות הדתית בארץ ישראל לנוכח השואה , ירושלים: הוצאת יד ושם, 2004
חוה אשכולי וגמן, הפן הציוני במדיניות הציונית הדתית בארץ-ישראל לנוכח השואה, מרכז המידע אודות השואה, באתר יד ושם (פרק מעובד)
יהודה באואר וישראל גוטמן, ניסיונות ופעולות הצלה בתקופת השואה, ירושלים: הוצאת יד ושם, אפריל 1974.
שבתאי ב. בית צבי, הציונות הפוסט אוגנדית במשבר השואה - מחקר על גורמי מישגיה של התנועה הציונית בשנים 1945-1938, תל אביב: הוצאת ברונפמן, 1977.
יוסף גורני, קריאה באין אונים, הוצאת הקיבוץ המאוחד ואוניברסיטת תל אביב, תל אביב, תשס"ט 2009
יואב גלבר, מולדת חדשה: עליית יהודי מרכז אירופה וקליטתם 1948-1933 , ירושלים: הוצאת יד בן צבי, 1990.
פריטים מתוך הספר, בספרייה הווירטואלית של המרכז לטכנולוגיה חינוכית (פרק שישי: תרומת העלייה ממרכז אירופה להתפתחות המשק, החברה והתרבות).
זרובבל גלעד, מגן בסתר - מפעולות המחתרת הארץ ישראלית במלחמת העולם השנייה, ירושלים: הוצאת הסוכנות היהודית, 1949
מיכאל דב וייסמנדל, מן המצר, ירושלים: הוצאת בני המחבר, 1960.
חיים חרמש, מבצע אמסטרדם, תל אביב: הוצאת מערכות, 1971.
בעז כהן, המחקר ההיסטורי הישראלי של השואה בשנים 1945–1980: מאפיינים מגמות וכיוונים , עבודת דוקטור, (בהנחיית פרופ' דן מכמן), אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, 2004.
בעז כהן, ‏'הועידה העולמית לחקר השואה והגבורה של תקופתנו', ירושלים 1947: התמודדות ראשונית של היישוב עם חקר השואה והנצחתה, קתדרה 125, תשרי תשס"ח, עמ' 118-99 (פרק מעובד)
יוסף פונד, תנועה בחרבות - מנהיגות אגודת ישראל לנוכח השואה, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשס"ח.
אברהם פוקס, קראתי ואין עונה - זעקתו של רחמ"ד וייסמנדל בתקופת השואה, ירושלים, 1985
דינה פורת, הנהגה במלכוד - היישוב נוכח השואה 1945-1942, תל אביב: סדרת אופקים, עם עובד, 1986.
יחיעם ויץ, מודעות וחוסר אונים: מפא"י לנוכח השואה 1945-1943, יד יצחק בן-צבי, 1994.
דינה פורת, יחיעם ויץ (עורכים), בין מגן דוד לטלאי צהוב: היישוב היהודי בארץ-ישראל ושואת יהודי אירופה: 1939–1945: קובץ תעודות, ירושלים: יד ושם, יד יצחק בן-צבי, תשס"ב 2002.
דינה פורת ומרדכי נאור (עורכים), העיתונות היהודית בא"י נוכח השואה, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2002.
דינה פורת (עורכת), שואה ממרחק תבוא - אישים ביישוב הארץ-ישראלי ויחסם לנאצים ולשואה, 1944-1933, ירושלים: יד בן-צבי, 2009
טוביה פרילינג, חץ בערפל - בן-גוריון, הנהגת היישוב וניסיונות הצלה בשואה , באר שבע: הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 1998
אביבה חלמיש, ‏תם ולא נשלם, קתדרה 94, דצמבר, ירושלים: הוצאת יד בן-צבי, 1991
חיים שלם, עת לעשות להצלת ישראל – אגודת ישראל בארץ-ישראל לנוכח השואה 1945-1942, שדה בוקר: מכון בן-גוריון לחקר ישראל, הציונות ומורשת בן-גוריון, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשס"ז-2007.
מיכל שאול, פאר תחת אפר: החברה החרדית בישראל בצל השואה 1961-1945, יד יצחק בן-צבי, 2014.
ליאת שטייר-לבני, טראומה אחת, שתי פרספקטיבות, שלוש שנים: היבטים של שואה ותקומה בתעמולה הארץ-ישראלית והיהודית-אמריקנית 1945-1948, מוסד הרצל, אוניברסיטת חיפה, 2018.
הערות שוליים

↑  המפגש בין החיילים הארצישראליים לבין יהודי לוב | מרכז מורשת יהדות לוב
↑  אגרת מולוטוב על הטבח שעשו הנאצים באוקראינה, דבר, 16 במרץ 1942.
↑  דם יהודי נשפך כמים, דבר, 16 במרץ 1942.
↑  מגילת הזוועה על דמי ישראל הנשפכים, דבר, 13 באפריל 1942.
↑  אימה, דבר, 30 ביוני 1942.
↑  רבני ארץ-ישראל אל עם ישראל ואל אומות העולם, דבר, 30 בנובמבר 1942
↑  הנשים מגרמניה תבאנה מחר, דבר, 15 בנובמבר 1942; העצורים בגרמניה חזרו לארץ, דבר, 17 בנובמבר 1942; נשים מספרות מן התופת הנאצית בפולין, דבר, 20 בנובמבר 1942; שיחה עם אלה שחזרו מארצות האויב, דבר, 22 בנובמבר 1942.
↑  הודעת הסוכנות היהודית, דבר, 23 בנובמבר 1942.
↑  זעקת הצער והזעם הקיפה את כל העם בציון, דבר, 3 בדצמבר 1942.
↑  הנצים התחילו בהשמדת-בזק של היהודים, דבר, 23 בנובמבר 1942
↑  "מכל העמים" - הטקסט המלא באתר בית המדרש הווירטואלי.
↑  מרדכי נאור, המשורר והשואה: עיון בשירי שואה וגבורה ב"רגעים" וב"הטור השביעי" לנתן אלתרמן
↑  ראו: דינה פורת, "אל דמי" - "קבוצת אנשי רוח בארץ-ישראל נוכח השואה", הציונות, ח, אפריל 1983, עמ' 270-240.
↑  דינה פורת, הנהגה במילכוד, עם עובד, 1986, עמ' 474
↑  תום שגב, המיליון השביעי: הישראלים והשואה, כתר, 1991, עמ' 76
↑  דברי בן-גוריון בישיבת הנהלת הסוכנות היהודית ביום 5.3.1944.
↑  ביקורת: אביבה חלמיש, ‏בין כוח האמונה לחולשת המאמינים, קתדרה 119, מרץ 2006, עמ' 154-149.
↑  ביקורת: יותם ראובני, מקרוב, מקרוב מדי: ביקורת על "שואה ממרחק תבוא", באתר nrg‏, 14 בנובמבר 2009; יואב גלבר, שואה ממרחק תבוא, מי ידע מה, באתר הארץ, 18 בנובמבר 2009.
↑  לביקורת ראו הערך: לא תום ולא שגב
↑  גדעון רייף, ביקורת ספרים, באתר יד ושם
עצרת תפילה בבית הכנסת החורבה בנובמבר 1942. בתמונה נראה האדמו"ר מגור, רבי אברהם מרדכי אלתר.
הפגנה בתל אביב, 2 בדצמבר 1942.
סנט לואיס בנמל הוואנה, קובה, יוני 1939
חנה סנש
מרכז אפריקה הבריטית

פרוטקטורט מרכז אפריקה הבריטי (באנגלית: British Central Africa Protectorate) הייתה מדינת חסות בריטית באפריקה, באזור של מלאווי של ימינו, אשר הוקמה בשנת 1893 ובשנת 1907 שונה שמה לניאסלנד.
היסטוריה > הקמת הפרוטקטורט

אמנת 1891 האנגלו-פורטוגזית תקנה את גבולותיה הדרומיים של פרוטקטורט מרכז אפריקה הבריטי. אף על פי שנהר הרואו היה הגבול הזמני בין תחומי ההשפעה הפורטוגזיים והבריטים מאז 1879, כחלק מהסכם 1891 ובלחץ בריטי חזק, אזור שממערב לשייר ומדרום למפגש עם רואו שנשלט על ידי משפחה אפרו-פורטוגזית, הוקצה לבריטניה ובימינו מהווה את מחוז נסנג'ה. האמנה העניקה לבריטניה גם חוזה שכירות למשך 99 שנים על צ'ינדה, נמל באחד מתעלות הדלתאה של זמבזי, שם יכולות ספינות ימיות להעביר סחורות ונוסעים לסירות נהר. הגבול הצפוני של הפרוטקטורט הוסכם בנהר סונגווה כחלק מהוועידה האנגלו-גרמנית בשנת 1890. גבולו המערבי עם צפון רודזיה נקבע בשנת 1891 במפלג הניקוז בין אגם מלאווי לנהר לואנגווה בהסכם עם חברת דרום אפריקה הבריטית, ששלטה בזמביה של ימינו תחת אמנת המלוכה עד 1924.
כלכלה ותחבורה

לאורך כל תקופת הפרוטקטורט, מרבית אנשיה היו חקלאים שגידלו תירס, דוחן וגידולי מזון אחרים לצריכה עצמית. מכיוון שלפרוטקטורט לא היו מקורות מינרליים כלכליים, כלכלתה הקולוניאלית הייתה צריכה להיות מבוססת על חקלאות, אך לפני 1907 זה כמעט ולא החל להתפתח. בתקופה הקדם-קולוניאלית המסחר היה מוגבל לייצוא של מוצרי שנהב ויער כגון גומי טבעי בתמורה לבדים ומתכות, ובשנים הראשונות לפרוטקטורט היו שנהב וגומי שנאספו מנחלות מקומיות היסודות העיקריים של סחר יצוא זעיר. היבול המסחרי הראשון היה קפה שגדל בכמויות מסחריות סביב 1895, אך התחרות מברזיל, שהציפה את שוקי העולם בקפה בשנת 1905, ובצורת הביאה לירידתו לטובת טבק וכותנה. שני הגידולים הללו גודלו בעבר בכמויות קטנות, אך דעיכת הקפה גרמה לחקלאים ברמות השייר לפנות לטבק ובעמק השייר לפנות לכותנה. תה ניטע לראשונה באופן מסחרי גם בשנת 1905 ברמות השייר, אך התפתחות משמעותית של גידול טבק ותה התרחשה רק לאחר פתיחת מסילת הברזל של שייר בשנת 1908.
לפני פתיחת הרכבת, המים היו אמצעי התחבורה היעיל ביותר. מימי משלחת ליווינגסטון ב-1859, ספינות קיטור קטנות ניווטו במערכת הנהר זמבזי-שייר תחתון, והם הוצגו מאוחר יותר על השיירה העליונה ואגם מלאווי. ספינות קיטור רדודות שנשאו 100 טון או פחות נאלצו לפלס את דרכם בביצות שייר תחתונות ומפגעי מים נמוכים בזמבזי ובדלתא שלו כדי להגיע לנמל החוף הקטן והמצויד גרוע של צ'ינדה שבמוזמביק. מפלסי מים נמוכים באגם ניאסה צמצמו את זרימת נהר השייר מ-1896 ל-1934, ולכן נמל הנהר הראשי הועבר, תחילה לצ'ירומו, בהמשך ליישובים העיקריים שמתחת למדרגה תלולה ומשנת 1908 לפורט הראלד (בימינו נסנג'ה).
כבר בשנת 1895 הציע ג'ונסטון קו מהעיירה המסחרית הראשית של החסות, בלנטייר, לעבר Quelimane במוזמביק. עם זאת, רוב נתיבו המוצע היה בשטח פורטוגל וקווילימן היה מתאים רק לספינות קטנות. כמו כן בשנת 1895, הציע יוג'ין שרר לבנות מסילת ברזל מבלנטייר לכירומו, והוא הקים את חברת הרכבות Shire Highlands Limited בדצמבר 1895 כדי להשיג זאת. אף על פי שג'ונסטון דחק במשרד החוץ לממן רכבת זו, הוא סירב לעשות זאת, אך בשנת 1901 הסכים המשרד באופן עקרוני לחברת בניית הרכבת המוצעת, והעניקה לחברה 361,600 דונם אדמה הסמוכה לתוואי הרכבת. בגלל עיכובים בגיוס הכספים הדרושים לבנייה, ומחלוקות על תוואיו, רק בתחילת 1903 החלה הבנייה. הקו נפתח מבלנטייר לצ'ירומו בשנת 1907.
תקשורת מודרנית החלה להתבסס בשנת 1891, עם פתיחת סניף הדואר הראשון בשטח בצ'ירומו. זה נותר משרד המיון הראשי עד לאחר פתיחת הרכבת, כאשר לימבה הפכה למוקד הדואר. קו טלגרף בין בלנטייר לקייפטאון דרך Umtali הוקם באפריל 1898.
גיא נתיב

| --- | --- |

 לידה:  24 במאי 1973 (בן 51) רעננה 
 שם לידה:  גיא נתנזון
 סוגה מועדפת:  קולנוע
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיסוק:  במאי תסריטאי מפיק
 יצירות בולטות:  "Skin"
 בן או בת זוג:  ג'יימי ריי ניומן (2 באפריל 2012–?) 
 מספר צאצאים:  2
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לסרט הקצר הטוב ביותר (2018)
 פרופיל ב-IMDb
 
גיא נתיב (נולד ב-24 במאי 1973) הוא במאי קולנוע ותסריטאי ישראלי, שחי ופועל בארצות הברית, אשר סרטו "Skin" זכה בפרס אוסקר בקטגוריית הסרט הקצר הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-91. נתיב ומשה מזרחי הם הבמאים הישראלים היחידים שסרטם זכה בפרס אוסקר. נתיב עצמו זכה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו גם בפרס איגוד המבקרים הבינלאומי עבור "Skin".
ביוגרפיה

נולד בשם גיא נתנזון ברעננה. אחיו הוא גיל נתנזון, מייסד מיזם האמנים הישראלי של"ש (שחקנים למען שחקנים). סביו היו ניצולי השואה.
למד בתיכון עירוני י"ד (ויצו צרפת) שבתל אביב. לאחר מכן בקמרה אובסקורה - בית הספר לאמנות שבתל אביב.
חיים אישיים

ב-2012 הוא נישא לשחקנית האמריקאית-יהודייה, ג'יימי ריי ניומן, בחתונה שנערכה בתל אביב. השניים הורים לשתי בנות. ב-2015 עבר להתגורר בלוס אנג'לס, ארצות הברית.