stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לודוויג החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ
ביוגרפיה

לודוויג נולד ב-2 ביולי 1478 בהיידלברג, לפיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ ולמרגרטה מבוואריה, נסיכת הבוחר מפפאלץ, בתם של לודוויג התשיעי, דוכס בוואריה ואמליה מסקסוניה, דוכסית בוואריה.
בשנת 1508 מת אביו פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ, ולודוויג עלה לשלטון במקומו. עם עלותו לשלטון נאלץ לודוויג להתמודד עם הנזקים ממלחמת לנדסהוט.
ב-23 בפברואר 1511 התחתן לודוויג עם זיבילה מבוואריה, בתם של אלברכט הרביעי, דוכס בוואריה וקוניגונדה מאוסטריה, אך לא היו להם ילדים.
בשנת 1518 השיג לודוויג את ביטול החרם הקיסרי שהיה על הנסיכות, ובשנת 1519 תמך בבחירתו של קרלוס הראשון, מלך ספרד למלך גרמניה. במהלך מרד האיכרים הגרמני בשנת 1525, הוקף לודוויג בנוישטאדט אן דר ויינשטראסה על ידי 8,000 איכרים חמושים, ומשום כך הזמין אותם לסעודה וקיבל את דרישותיהם.
ב-16 במרץ 1544 מת לודוויג בהיידלברג, ואחיו פרידריך השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ עלה לשלטון במקומו.
לואי אוגיסט בלאנקי

| --- | --- |

 לידה:  8 בפברואר 1805 Puget-Théniers, Alpes-Maritimes, הקיסרות הראשונה 
 פטירה:  1 בינואר 1881 (בגיל 75) פריז, סן, צרפת 
 שם לידה:  Louis Auguste Blanqui 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 השכלה:  תיכון שארלמיין 
 תפקיד:  Deputy of Gironde (20 באפריל 1879–3 ביוני 1879) 
 בן או בת זוג:  Amélie-Suzanne Serre 
 פרסים והוקרה:  קונקור ז'נרל 
 
לואי אוגיסט בלאנקי (בצרפתית: Louis Auguste Blanqui;‏ 8 בפברואר 1805, פוז'ה-תניר - 1 בינואר 1881, פריז) היה סוציאליסט צרפתי ואקטיביסט פוליטי, הידוע בשל התפיסה המהפכנית הקרויה על שמו "בלאנקיזם".
ביוגרפיה > שנותיו הראשונות

בלאנקי נולד בפוז'ה-תניר שבמחוז האלפים הימיים ב-1805 למשפחה אמידה ממוצא איטלקי שהפכה צרפתית עם כיבושה של סבויה על ידי הרפובליקה הצרפתית הראשונה, אביו ז'אן דומיניק בלאנקי היה פוליטיקאי ז'ירונדיני ואחיו הגדול ז'רום אדולף בלאנקי היה כלכלן.
ביוגרפיה > תחילת מעורבותו הפוליטית

לואי אוגיסט הצעיר למד משפטים ורפואה, אך מצא את ייעודו האמיתי בפוליטיקה, כרפובליקני נלהב הצטרף לסקציה הצרפתית של הקרבונארי ולמערכת העיתון - "Le Globe" (בעברית: "העולם") של פייר לרו שהפיץ בעיתון את משנתו של הסוציאליסט הצרפתי קלוד-אנרי דה סן-סימון.
ב-1830 לקח בלאנקי חלק ב"מהפכת יולי" ובהדחתו של מלך צרפת, שארל העשירי.
לאחר המהפכה הוא הצטרף לאגודה הרפובליקנית "ידידי העם" (בצרפתית: Amis du Peuple) והכיר מספר אנשי רוח צרפתים כגון פיליפ בואונרוטי, פרנסואה ונסן רספאיי וארמנד ברבה, שהתנגדו כמותו לשלטון תומכיו של המלך לואי פיליפ - ה"אורליאניסטים" השמרנים.
בלאנקי נידון לתקופות מאסר חוזרות ונשנות בשל דבקותו בדוקטרינה הרפובליקנית וברצונו בהפיכה פוליטית.
במאי 1839 נטל חלק במרד שהתחולל בפריז ובמהלכו תפסו המורדים את בית המשפט בפריז, כשלו בהשתלטות על תחנת המשטרה והשתלטו לזמן מועט גם על בניין העירייה, מרד זה הותיר אחריו 50 הרוגים ו-190 פצועים.
לאחר כישלון המרד, ירד בלאנקי אל המחתרת ונתפס רק לאחר חמישה חודשים ב-14 באוקטובר.
ב-14 בינואר 1840 הוא נידון למוות, אך עונשו הומר במאסר עולם והוא נכלא במון-סן-מישל.
ב-1844, בשל מצבו הבריאותי, הועבר לבית החולים בבית הסוהר בטור.
ביוגרפיה > שחרורו ותקופות הרפובליקה השנייה והקיסרות השנייה

בלאנקי שוחרר מן הכלא במהלך מהפכת 1848 בצרפת, שהתרחשה כחלק מאביב העמים.
משחרורו חזר להשתתף בפעילות מהפכנית כנגד המוסדות הקיימים והקים את אגודת "החברה הרפובליקנית המרכזית" (בצרפתית: Société républicaine centrale), השימוש של אגודה זו באלימות גרמה להיווצרותם של עימותים בינו לבין רפובליקנים מתונים יותר, ב-26 במאי הוא נכלא בונסן.
משפטו החל ב-7 במרץ 1849 ובסיומו נגזרו עליו עשר שנות מאסר והוא הועבר לכלא בדולאן.
ב-1850 הוא הועבר שוב והפעם לבית הסוהר בבל-איל-אן-מר.
בתקופת שהותו בבית סוהר זה, ב-10 בפברואר 1851, שלח תכתובת קצרה לוועידת סוציאל-דמוקרטים שהתכנסו בלונדון כדי לחגוג את יום השנה לניצחון מהפכת 1848, בתכתובת זו הועברה ביקורת נוקבת על המשתתפים, הטקסט של ביקורת זו משך את תשומת לבו של קרל מרקס ופורסם על ידו.
בדצמבר 1857 הועבר לבית הסוהר בקורטה וב-1859 הוגלה לעיר מסקרה שבאלג'יריה ששימשה כמושבת עונשין צרפתית.
באוגוסט של אותה שנה שוחרר ושב לפעילות מהפכנית בצרפת.
ב-14 ביוני 1861 נעצר שוב ובתום משפטו, נידון לארבע שנים בכלא והושם בבית סוהר בפריז.
באוגוסט 1865 ברח מן הכלא ומצרפת כולה, והמשיך את הפצת התעמולה כנגד השלטון של הקיסרות השנייה מן הגלות עד להענקתה של חנינה כללית ב-1869, פעולה שאפשרה לו לשוב לצרפת.
נטייתו של בלאנקי לאלימות הודגמה ב-1870 בשני ניסיונות נפל של התקוממות חמושה:
הראשונה ב-12 בינואר בלווייתו של ויקטור נואר, עיתונאי שנורה למוות על ידי הנסיך פייר בונפרטה - בן דודו של קיסר צרפת, נפוליאון השלישי, והשנייה ב-14 באוגוסט, כאשר בלאנקי הוביל ניסיון לנטילת רובים ממחסן נשק בבסיס צבאי.
פעילות זו של בלאנקי נמשכה עד לנפילת הקיסרות השנייה וההכרזה על הקמתה של הרפובליקה הצרפתית השלישית.
עם נפילתה של האימפריה הקים בלאנקי אגודה ועיתון בשם "La patrie en danger" (בעברית: "המולדת בסכנה"), אנשי האגודה והעיתון תמכו בפעולות ההתנגדות של לאון גמבטה לכובשים הפרוסים במסגרת מלחמת צרפת–פרוסיה, אך פרסום העיתון הופסק בדצמבר 1870 ממחסור במימון.
ביוגרפיה > הקומונה הפריזאית

ב-31 באוקטובר 1870 היה בלאנקי חלק מקבוצה לוחמנית שכבשה את בית עיריית פריז ושלטה בה למשך כמה שעות, עד לדיכויו של המרד.
על חלקו בהתקוממות זו נשפט ב-9 במרץ 1871, שלא בנוכחותו, למיתה.
מי שהיה נשיא צרפת, אדולף טייר, שהיה מודע למידת ההשפעה של בלאנקי וראה בו איום, ניצל את מנוחתו של בלאנקי החולה, בביתו של חבר שהיה רופא, כדי להביא ללכידתו ב-17 במרץ, משם הוא הועבר למאסר ב"טירת השור" המצויה באי שבפתח מפרץ מורלה, בצפון-מערב צרפת, מרחק רב מפריז.
באותה העת הייתה פריז כמרקחה, הפרוסים שניצחו במלחמה מול צרפת, כפו על ממשלתו של טייר תנאי כניעה משפילים שכללו הצבת כוחות כיבוש גרמנים בפריז, אולם רבים מתושבי העיר ואנשי המשמר הלאומי המשיכו להתנגד לכוחות הכיבוש הגרמנים במשך שישה חודשים, למרות כניעת ממשלתו של טייר.
הצלחתם הייתה רבה והם הצליחו להגביל את נוכחות הגרמנים לאזור קטן בתחומי העיר.
ממשלתו של טייר - שהייתה מודאגת מכך שהפועלים מחמשים עצמם וגורמים ל"פרובוקציות" כנגד הפרוסים, שלחה ב-18 במרץ כוחות צבא הנאמנים לממשלה במטרה להחרים את כל כלי הנשק המצויים בתחומי העיר, תגובת אנשי המשמר הלאומי ואוכלוסיית פריז הייתה סירוב מוחלט למסירת הנשק לידיהם.
בתגובה לכך, ממשלתו של טיאר נמלטה לורסאי והכריזה מלחמה על פריז.
ב-26 במרץ נבחרה בבחירות דמוקרטיות מועצה עירונית חדשה בת 81 חברים וכנשיא הקומונה הוצב בלאנקי, על אף ששהה באותה העת במעצר מחוץ לפריז.
רבים מחברי הקומונה הפריזאית הגדירו עצמם כ"בלאנקיסטים".
הקומונה ניסתה לשחרר את בלאנקי ממאסרו והציעה לטייר 74 שבויים שהיו בידי הקומונה בתמורה לשחרורו, אך טייר, שהכיר בחשיבותו של בלאנקי - סירב, ובכך נמנע ממנו מלקחת חלק בקומונה הפריזאית.
קרל מרקס היה משוכנע שבלאנקי היה המנהיג שהיה חסר לקומונה כדי שתוכל להמשיך ולהתקיים.
אף על פי שלא נטל חלק פעיל בקומונה, ב-1872 הוא נידון יחד עם שאר חברי הקומונה להגליה למושבת עונשין, עם זאת - בשל מצבו הבריאותי הרעוע, גזר דין זה הומר במאסר עולם בצרפת, תחילה ריצה מאסר זה בקלרוו ולאחר מכן ב-1877 הועבר למצודת איף.
ב-20 באפריל 1879 נבחר כחבר פרלמנט בורדו, אך כבר ב-1 ביוני נפסלה בחירתו זו.
באותו החודש שוחרר בלאנקי כחלק מחנינה כללית.
ביוגרפיה > אחרית ימיו ומותו

לאחר שחרורו טייל ברחבי צרפת והפיץ את רעיונותיו במסגרת יומן אותו כתב בשם "Ni Dieu ni maître" (בעברית: "לא אלוהים וגם לא אדון").
לאחר נאום שנשא במהלך פגישה של מהפכנים בסוף 1880 קיבל שבץ ומת כתוצאה מכך ב-1 בינואר 1881.
בלווייתו השתתפו כמאה אלף איש והוא נקבר בפר לשז.
ביוגרפיה > בלאנקיזם

כסוציאליסט, תמך בלאנקי בחלוקה מחדש של העושר.
אך הבלאנקיזם נבדל מזרמים סוציאליסטיים אחרים הקיימים כיום.
מצד אחד, בניגוד לקרל מרקס, לא האמין בתפקידו של מעמד הפועלים ובתפקידן של תנועות עממיות ביצירת המהפכה, אדרבא, בלאנקי האמין כי המהפכה צריכה להתבצע בידי קבוצה קטנה יחסית של קושרי קשר מאורגנים היטב וסודיים שיקימו דיקטטורה זמנית בכוח.
על פי בלאנקי, תקופת המעבר הרודנית הזו תאפשר יצירת בסיס לסדר חדש, ורק לאחר מכן הכוח יועבר אל העם.
בנוסף, נראה שבלאנקי היה עסוק יותר עם רעיון המהפכה כשלעצמה מאשר עם העקרונות של החברה העתידית אותה הוא רואה מתקיימת לאחריה, בכך הוא שונה מהסוציאליסטים האוטופיים.
עבור הבלאנקיסטים, הפלת הסדר החברתי הבורגני והמהפכה הם סיום מספק, לפחות למטרות המיידיות של החברה.
בלאנקי היה אחד מן הסוציאליסטים הלא-מרקסיסטיים של זמנו.
הערות שוליים

↑  http://www.marxists.org/archive/marx/works/1851/02/10.htm
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258701005171  PLWABN: 9810610720505606  BIBSYS: 97039253  BNE: XX887407  BnF: cb11892311h (data)  CANTIC: a11213747  CiNii: DA00338335  GND: 118663755  HDS: 008744  ICCU: CFIV035887  ISNI: 0000 0001 0884 5567  LCCN: n79144718  NDL: 00433484  NKC: skuk0000124  NLA: 35019320  NSK: 000116164  NTA: 07031523X  RERO: 02-A000020773  SELIBR: 356272  SNAC: w6252bm4  SUDOC: 027376958  Trove: 793651  VcBA: 495/110134  VIAF: 31993144   WorldCat (עם VIAF): 31993144
ליגת האומות לנשים בכדורעף

ערך זה עוסק בליגת האומות לנשים בכדורעף. אם התכוונתם לליגה של הגברים בכדורעף, ראו .
| --- | --- |

VNL
 ענף:  כדורעף
 תאריך ייסוד:  2017
 ארגון מפעיל:  FIVB
 תקופת התחרות:  2018–הווה (כ־6 שנים)
 מספר מתמודדים:  16 קבוצות
 זוכה:   איטליה (זכייה שנייה)
 הכי הרבה זכיות:   ארצות הברית (זכייה שלישית)
 Volleyball Nations League
 
ליגת האומות לנשים בכדורעף (באנגלית: FIVB Volleyball Women's Nations League) היא תחרות כדורעף לנבחרות בין לאומיות, המאורגנת על ידי FIVB, הקונפדרציה הבינלאומית לכדורעף. העונה הראשונה החלה בין חודש מאי ליולי 2018, עם הגמר שהתקיים בעיר נאנג'ינג, סין. ארצות הברית זכתה בעונת הפתיחה, והביסה את טורקיה.
עונת 2020 בוטלה בעקבות מגפת הקורונה, והועברה לשנת 2021 שהתקיימה בעיר רימיני, איטליה.
ליגת האומות לנשים התקיימה כמחליפה לתחרות הגרנד פרי העולמי שהתקיימה קודם לכן בשנים 1993 עד לשנת 2017.
במקביל לליגת האומות לנשים בכדורעף יש ליגה זהה לנבחרות הגברים, הליגה נקראת ליגת האומות לגברים בכדורעף.
פרס כספי

על פי- FIVB כספי הפרס הן שווים לגברים ולנשים בהתאם למדיניות השווים של FIVB בין שני המינים. בשלב הבתים הקבוצה המנצחת זוכה ב- $9,000 לכל זכייה, ולעומת זאת הקבוצה המפסידה זוכה ב- $4,000 לכל הפסד. הזוכה הגדולה "מקום ראשון" זוכה ב- $1,000,000, סגנית האלופה "מקום שני" זוכה ב- $500,000, והקבוצה במקום השלישי זוכה ב- $300,000. השחקנים שנבחרו לקבוצת החלומות זוכה ב- $10,000 כל אחד, והשחקנים המצטיינים יקבלו $30,000 כל אחד.
מדינות מארחות

להלן רשימת המדינות שאירחו ויארחו את גמר ליגת האומות.
| מספר טורנירים | מארחות | שנים |
| --- | --- | --- |
| 2 | הרפובליקה העממית של סין סין | 2018, 2019 |
| 1 | איטליה איטליה | 2021 |
| 1 | טורקיה טורקיה | 2022 |
| 1 | ארצות הברית ארצות הברית | 2023 |
| 1 | תאילנד תאילנד | 2024 |
טבלת תוצאות

| שנה> שנה.2018.2019 | מארחת הגמר> מארחת הגמר.הרפובליקה העממית של סין   נאנג'ינג.הרפובליקה העממית של סין   נאנג'ינג |  | גמר> אלופה.ארצות הברית   ארצות הברית.ארצות הברית   ארצות הברית | גמר> תוצאה.3–2.3–2 | גמר> סגנית האלופה.טורקיה   טורקיה.ברזיל   ברזיל |  | משחק על המקום השלישי> מקום שלישי.הרפובליקה העממית של סין   סין.הרפובליקה העממית של סין   סין | משחק על המקום השלישי> תוצאה.3–0.3–1 | משחק על המקום השלישי> מקום רביעי.ברזיל   ברזיל.טורקיה   טורקיה |  | נבחרות ש"מ / ש"ס> נבחרות ש"מ / ש"ס.16 / 6.16 / 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
2020: תוכנן במקור להתקיים בעיר נאנג'ינג, סין, בוטל עקב מגפת הקורונה.
| 2021 | איטליה   רימיני |  | ארצות הברית   ארצות הברית | 3–1 | ברזיל   ברזיל |  | טורקיה   טורקיה | 3–0 | יפן   יפן |  | 16 / 4 |
| 2022 | טורקיה   אנקרה |  | איטליה   איטליה | 3–0 | ברזיל   ברזיל |  | סרביה   סרביה | 3–0 | טורקיה   טורקיה |  | 16 / 8 |

| 2023 | ארצות הברית   ארלינגטון |  | טורקיה   טורקיה | 3–1 | הרפובליקה העממית של סין   סין |  | פולין   פולין | 3–2 | ארצות הברית   ארצות הברית |  | 16 / 8 |
| 2024 | תאילנד   בנגקוק |  | איטליה   איטליה | 3–1 | יפן   יפן |  | פולין   פולין | 3–2 | ברזיל   ברזיל |  | 16 / 8 |
טבלת מדליות

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מקום | מדינה |  |  |  | סה"כ |
| 1 |  ארצות הברית | 3 | 0 | 0 | 3 |
| 2 |  איטליה | 2 | 0 | 0 | 2 |
| 3 |  טורקיה | 1 | 1 | 1 | 3 |
| 4 |  ברזיל | 0 | 3 | 0 | 3 |
| 5 |  סין | 0 | 1 | 2 | 3 |
| 6 |  יפן | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 7 |  פולין | 0 | 0 | 2 | 2 |
| 8 |  סרביה | 0 | 0 | 1 | 1 |
| סה"כ (8 מדינות) | סה"כ (8 מדינות) | 6 | 6 | 6 | 18 |
שחקניות מצטייניות לפי עונה

2018 – מישל בארטש-האקלי (ארצות הברית ארצות הברית)
2019 – אנדראה דרוס (ארצות הברית ארצות הברית)
2021 – מישל בארטש-האקלי (ארצות הברית ארצות הברית)
2022 – פאולה אגונו (איטליה איטליה)
2023 – מליסה ורגאס (טורקיה טורקיה)
2024 – פאולה אגונו (איטליה איטליה)
ראו גם

ליגת האומות לגברים בכדורעף
ליגת הכדורעף העולמית
המשחקים הפאן-אמריקאיים
פדרציה הבינלאומית לכדורעף
כדורעף במשחקים האולימפיים
מארק ונדרלו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 באפריל 1968 (בן 56) Waddinxveen, הולנד 
 מדינה:  ממלכת ארצות השפלה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אמסטרדם 
 בן או בת זוג:  אסתר קניאדאס 
 פרופיל ב-IMDb
 
מארק ונדרלו (בהולנדית: Mark Vanderloo; נולד ב-24 באפריל 1968) הוא דוגמן ושחקן הולנדי.
ביוגרפיה

ונדרלו נולד בדרום הולנד, ובגיל 22 החל ללמוד היסטוריה באוניברסיטת אמסטרדם. הוא התגלה כדוגמן לאחר שהתלווה לצילומים עם חברתו הדוגמנית, והפך לדוגמן הראשי של הוגו בוס במודעות פרסום בצבעי שחור לבן ובשלטי חוצות. הוא צעד על מסלולי תצוגות בבירות אופנה ברחבי העולם, כדוגמן הוא גם הופיע בין היתר בתוכנית "בית הסגנון" בהנחיית סינדי קרופורד ובטקסים של פרסי אופנה כמו "VH1 Fashion Awards" שם נבחר לדוגמן השנה ו-"MTV Fashionably Loud", בנוסף הוא עבד בין היתר עבור ולנטינו ובננה ריפבליק. ב-1998 הופיע בסרט "סלבריטי" לצד לאונרדו דיקפריו.
בשנת 2002 הופיע בשני פרקים של סדרת הטלוויזיה הספרדית "Javier ya no vive solo".
מראה פניו וגופו היוו את הבסיס לדמותו של המפקד שפרד בסדרת משחקי הווידאו Mass Effect, ב-2008 התארח בעונה ה-11 של התוכנית "הטופ מודל הבאה".
הערות שוליים

↑  Mark Vanderloo, The Fashion eZine - Supermodels
↑  '70s Live at VH1 Fashion Awards
ליביגיט

| --- | --- |

 תכונות המינרל
 הרכב כימי:  (Ca2(UO2)(CO3)3•11(H2O).
 מערך קריסטלוגרפי:  אורתורומבי, פירמידלי
 צבע:  ירוק, ירוק/צהוב
 ברק:  זגוגי
 שקיפות:  שקוף עד שקוף למחצה
 פצילות:  גרועה
 שבירה:  בלתי שווה
 קשיות:  2.5 עד 3 בסולם מוס
 משקל סגולי:  2.41
 שרטוט:  ירוק בהיר
 מינרלים נלווים:  בצרי אורניום שונים
ליביגיט (גרמנית Liebigit אנגלית Liebigite) הוא מינרל רדיואקטיבי נדיר של אורניום שנוסחתו היא (Ca2(UO2)(CO3)3•11(H2O).
בדרך כלל הוא מופיע מעורב עם בצרי אורניום נוספים. צבעו ירוק עד ירוק/צהוב. פלואורסצנטי כשהוא מוקרן בקרינת UV (על-סגול).
נתגלה לראשונה ב-1848 באדירנה שבטורקיה ונקרא על שם הכימאי הגרמני יוסטוס פון ליביג.
מאה שנות ההשפלה

קריקטורה של המעצמות המתכננות לחלק את סין לעצמן: גרמניה, איטליה, בריטניה, אוסטריה, ארצות הברית, רוסיה וצרפת, מיוצגות על ידי וילהלם השני, אומברטו הראשון, ג'ון בול, פרנץ יוזף הראשון (מאחור), הדוד סם, ניקולאי השני ואמיל לובה. JS Pughe, מגזין Punch, אוגוסט 23, 1899.
קריקטורה פוליטית המתארת את המלכה ויקטוריה (בריטניה), הקייזר וילהלם השני (גרמניה), הצאר ניקולאי השני (רוסיה), מריאן (צרפת) ולוחם סמוראי (יפן) המחלקים את סין.
מאה שנות ההשפלה (סינית מסורתית: 百年國恥) הוא מונח היסטורי המתייחס לתקופה של התערבות ואימפריאליזם על ידי המעצמות המערביות ויפן בסין בין השנים 1839 ו-1949.
המונח הופיע ב-1915, סביב האווירה הלאומיות הסינית הגואה שהתנגדה לעשרים ואחת הדרישות של ממשלת יפן שהתקבלה על ידי יואן שה-קאי. מפלגות הקוומינטנג והמפלגה הקומוניסטית הסינית, תמכו מאוד בהפצת המושג ובהפיכתו לפופולרי.
היסטוריה

תחילתן של מאה שנות ההשפלה מתוארכות בדרך כלל לאמצע המאה ה-19, ערב מלחמת האופיום הראשונה, תקופת ההתמכרות הנרחבת לאופיום והתפרקותה הפוליטית של שושלת צ'ינג בעקבותיה.
ברשימת האירועים העיקריים הנכללים לרוב במסגרת המאה של ההשפלה ניתן למצוא את:
התבוסה במלחמה האופיום הראשונה (1839–1842) על ידי בריטניה
'ההסכמים הבלתי-שוויוניים' (במיוחד חוזה נאנקינג, אמנת וומפואה, חוזה אייגון והסכם שימונוסקי)
מרד טאיפינג (1850-1864)
התבוסה במלחמת האופיום השנייה (1856-1860) ופינוי ארמון הקיץ הישן על ידי הכוחות הבריטים והצרפתים.
התבוסה במלחמת סין-צרפת (1884-1885) על ידי צרפת
התבוסה במלחמת סין–יפן הראשונה (1894-1895) על ידי יפן
ברית שמונה האומות שדיכאה את מרד הבוקסרים (1899-1901)
הפלישה בריטית לטיבט (1903-1904)
עשרים ואחת הדרישות (1915) על ידי יפן
הפלישה היפנית למנצ'וריה (1931-1932)
מלחמת סין–יפן השנייה (1937-1945)
בתקופה זו סבלה סין מפילוג פנימי גדול, הפסידה כמעט את כל המלחמות שבהן היא נלחמה, ולעיתים קרובות נאלצה להעניק למעצמות הגדולות ויתורים גדולים במסגרת ההסכמים עליהם חתמה. במקרים רבים נאלצה סין לשלם כמויות גדולות של פיצויים, לפתוח את נמליה למסחר, לחכור או לוותר על שטחים (כגון מנצ'וריה החיצונית וצפון-מערב סין לרוסיה, מפרץ ג'יאוז'ו לגרמניה, הונג קונג לבריטניה הגדולה, זאנג'יאנג לצרפת, וטייוואן וחצי האי ליאודונג ליפן) ולעשות ויתורים שונים על ריבונות ל"תחומי השפעה" זרים, בעקבות תבוסות צבאיות.
לכידת צ'וסאן במהלך מלחמת האופיום הראשונה בשנת 1841
אימפריאליזם 1900: הדוב מייצג את רוסיה, האריה את בריטניה, הצפרדע את צרפת, השמש את יפן, ואת ארצות הברית - הנשר.
גנרלים סיניים פיונגיאנג נכנעים ליפנים במהלך מלחמת סין–יפן הראשונה, אוקטובר 1894.
נחתים של ארצות הברית נלחמים בבוקסרים מחוץ לרובע השגרירויות בבייג'ינג, 1900. עותק של ציור מאת סמל ג'ון קלימר.
סינים מעשנים אופיום בשנת 1902
נפגעים של פאניקה המונית במהלך הפשיטה האווירית היפנית בצ'ונגצ'ינג (Chungking).
גופות קורבנות הטבח בננקינג (הטבח על שפת נהר Qinhuai.
היסטוריה > קץ ההשפלה

מועד קיצן של מאה השנים היה ונותר פתוח לפרשנויות שונות. צ'יאנג קאי-שק ומאו דזה-דונג הכריזו שניהם על סופה של תקופת ההשפלה בעקבות מלחמת העולם השנייה, כאשר צ'יאנג קידם את התנגדותו בזמן המלחמה לשלטון היפנים ולקידום מקומה של סין בין 'ארבע הגדולות' - בעלות הברית המנצחות ב-1945, ואילו מאו הכריז על קץ התקופה עם הקמתה של הרפובליקה העממית של סין בשנת 1949.
בשנת 1943 ננטשו על ידי בריטניה וארצות הברית סמכויות השיפוט שלהן בסין. ואילו צ'יאנג קאי-שק אילץ את הצרפתים למסור חזרה לידי סין את כל הוויתורים שלה עם תום המלחמה.
מדי פעם מוכרזת או מודגשת שוב סופה של התקופה. לדוגמה - בעת דחיית כוחות האו"ם במלחמת קוריאה, בעת האיחוד עם הונג קונג ב-1997, האיחוד מחדש עם מקאו ב-1999, ואפילו באירוח אולימפיאדת הקיץ 2008 בבייג'ינג.
השפעה

בהיסטוריוגרפיה של המפלגה הקומוניסטית הסינית והלאומיות הסינית המודרנית, תוך התמקדותה ב"ריבונות ובשלמות הטריטוריה [הסינית]", נעשה במושג 'מאה שנות ההשפלה' שימוש בתקריות שונות כגון הפצצת שגרירות סין בבלגרד על ידי ארצות הברית, תקרית האי היינאן, ומחאות העצמאות הטיבטית במהלך משלחת הלפיד של אולימפיאדת בייג'ינג. יש אנליסטים המצביעים על השימוש במושג לצורך הסטת ביקורת זרה על הפרות זכויות אדם בסין ועל תשומת הלב המקומית בסוגיות של שחיתות, תוך חיזוק תביעותיה הטריטוריאליות של סין וצמיחתה הכלכלית והפוליטית.
ביקורת

הכותבת ג'יין אי אליוט ביקרה את הטענה כי סין סירבה לעבור מודרניזציה או נכשלה בהבסת צבאות המערב כפשטניות, וציינה כי סין החלה במודרניזציה צבאית מסיבית בסוף המאה ה-19 לאחר כמה תבוסות, קנתה נשק ממדינות המערב ויצרה בעצמה נשק, כגון ארסנל האניאנג במהלך מרד הבוקסרים. בנוסף, מטילה אליוט ספק בטענה, לפיה 'החברה הסינית' נפגעה מהניצחונות המערביים, וזאת מאחר שאיכרים סיניים רבים (כ-90% מהאוכלוסייה באותה עת) כלל לא היו מודעים למאבקי השליטה, חיו מחוץ לתחומי הוויתורים הטריטוריאליים, והמשיכו בחיי היומיום שלהם, ללא הפרעה וללא כל תחושה של השפלה".
ההיסטוריונים מייחסים את פגיעותה וחולשתה של שושלת צ'ינג לאימפריאליזם הזר במאה ה-19 לחולשתה הימית של סין בעוד שעל היבשה הצליחה להשיג ניצחונות צבאיים על הכוחות המערביים. ההיסטוריון אדוארד ל' דרייר סבור כי "ההשפלות של סין במאה התשע-עשרה קשורות לחולשתה ולכישלונותיה בים. ערב מלחמת האופיום הראשונה לא היה לסין חיל-ים מאוחד, והיא לא לקחה בחשבון עד כמה היא פגיעה למתקפות מן הים. כוחות של חיל הים הבריטי באותה תקופה שטו והפליגו בכל מקום שרצו. ובמלחמת החץ (1856-60) לא הייתה לסינים כל דרך למנוע את המשלחת של חיל הים האנגלו-צרפתי ב-1860 מלהפליג למפרץ ז'ילי ולנחות קרוב ככל האפשר לבייג'ינג. מנגד, על היבשה, צבאות סיניים חדשים, אך רחוקים מלהיות מודרניים, דיכאו את המרידות של אמצע המאה, גרמו לרוסיה להגיע להסדר שלום עם גבולות שנויים במחלוקת במרכז אסיה, והביסו את הכוחות הצרפתים ביבשה במלחמת סין-צרפת (1884–1885). אך התבוסה בים, ועמו האיום שנוצר על תנועת ספינות הקיטור לטייוואן, הכריחו את סין לחתום על הסכם שלום בתנאים רעים עבורה."
ראו גם

מהפכת שינהאי
הערות שוליים

↑  Adcock Kaufman, Alison (2010). "The "Century of Humiliation," Then and Now: Chinese Perceptions of the International Order". Pacific Focus. 25 (1): 1–33. doi:10.1111/j.1976-5118.2010.01039.x.
1 2 3  Kilpatrick, Ryan (20 באוקטובר 2011). "National Humiliation in China". e-International Relations. נבדק ב-3 באפריל 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Paul A Cohen (2003). China Unbound. London: Routledge. p. 148.
↑  Chang, Maria Hsia (2001). Return of the dragon: China's wounded nationalism. Westview Press. pp. 69–70. ISBN 978-0-8133-3856-9.
↑  Gries, Peter Hays (2004). China's New Nationalism: Pride, Politics, and Diplomacy. University of California Press. pp. 43–49. ISBN 978-0-520-93194-7.
↑  "China Seizes on a Dark Chapter for Tibet", by Edward Wong, The New York Times, August 9, 2010 (August 10, 2010 p. A6 of NY ed.). Retrieved 2010-08-10.
↑  Nike, Lan (2003-11-20). "Poisoned path to openness". Shanghai Star. אורכב מ-המקור ב-2010-03-23. נבדק ב-2010-08-14.
↑  W A Callahan. "National Insecurities: Humiliation, Salvation and Chinese Nationalism" (PDF). Alternatives. 20 (2004): 199.
↑  Jayshree Bajoria (23 באפריל 2008). "Nationalism in China". Council on Foreign Relations. אורכב מ-המקור ב-2009-10-14. נבדק ב-2009-11-12. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Narratives Of Humiliation: Chinese And Japanese Strategic Culture – Analysis". Eurasia Review. International Relations and Security Network. 23 באפריל 2012. נבדק ב-3 באפריל 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Callahan, William (15 באוגוסט 2008). "China: The Pessoptimist Nation". The China Beat. נבדק ב-3 באפריל 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Jane E. Elliott (2002). Some did it for civilisation, some did it for their country: a revised view of the boxer war. Chinese University Press. p. 143. ISBN 962-996-066-4. נבדק ב-2010-06-28.
↑  Edward L. Dreyer, Zheng He: China and the Ocean in the Early Ming Dynasty, 1405–1433 (New York:
Pearson Education Inc., 2007), p. 180
כדורסל במשחקי אסיה 1966

| --- | --- |

 תאריך התחלה:  10 בדצמבר 1966
 תאריך סיום:  19 בדצמבר 1966
 מספר משתתפות:  11
 מארחת:  תאילנד תאילנד
 ערים מארחות:  בנגקוק
 זוכה:   ישראל
 סגנית:   תאילנד
 מלך הסלים:  ישראל תנחום כהן-מינץ  13.7 למשחק
 → 19641970 ←
 
כדורסל היה אחד מ-14 ענפי הספורט ששוחקו במשחקי אסיה 1966 בבנגקוק, תאילנד.
נבחרת ישראל בכדורסל, שהייתה חלק ממשלחת ישראל למשחקים, השתתפה בטורניר בפעם הראשונה, וזכתה בתואר הראשון בתולדותיה על ידי ניצחון על המארחת תאילנד במשחק הגמר. המשחקים נערכו בין 10 ל-19 בדצמבר 1966 באצטדיון נימיבוטר (אנ').
מדליות

| זהב | כסף | ארד |
| --- | --- | --- |
|  ישראל |  תאילנד |  קוריאה הדרומית |
תוצאות > סיבוב מקדים > בית א'

| נבחרת | נקודות | משחקים | ניצחונות | הפסדים | סלים> זכות | סלים> חובה | סלים> הפרש |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  יפן | 8 | 4 | 4 | 0 | 326 | 199 | 127 |
|  תאילנד | 7 | 4 | 3 | 1 | 327 | 274 | 53 |
|  הרפובליקה הסינית | 6 | 4 | 2 | 2 | 355 | 301 | 54 |
|  מלזיה | 5 | 4 | 1 | 3 | 259 | 293 | -34 |
|  ציילון | 4 | 4 | 0 | 4 | 251 | 451 | -200 |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  תאילנד | 70 – 58 | מלזיה   |
|  יפן | 115 – 53 | ציילון   |
|  הרפובליקה הסינית | 129 – 75 | ציילון   |
|  יפן | 69 – 34 | מלזיה   |
|  תאילנד | 120 – 70 | ציילון   |
|  יפן | 68 – 53 | הרפובליקה הסינית   |
|  מלזיה | 87 – 53 | ציילון   |
|  תאילנד | 78 – 72 | הרפובליקה הסינית   |
|  הרפובליקה הסינית | 101 – 80 | מלזיה   |
|  יפן | 74 – 59 | תאילנד   |