stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יואב ירום

| --- | --- |

 לידה:  11 בינואר 1973 (בן 52) חיפה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1992–2019 (כ־27 שנים)
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
  מפקד פלנ"ט גולני   סגן מפקד יחידת אגוז   מפקד גדס"ר גולני   סגן מפקד חטיבת גולני   מפקד צוות במכללה לפיקוד טקטי   מפקד חטיבת שומרון   מפקד חטיבת אלכסנדרוני   סגן מפקד עוצבת געש   ראש מטה חטיבת גולני (במיל')
 פעולות ומבצעים
   המערכה ברצועת הביטחון  מבצע שבר ענן  האינתיפאדה השנייה  מבצע חומת מגן    מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן  מבצע שובו אחים    מבצע צוק איתן  מלחמת חרבות ברזל
 
יואב ירום (נולד ב-11 בינואר 1973) הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, ששירת כסגן מפקד עוצבת געש. קודם לכן שירת כמפקד חטיבת אלכסנדרוני, מפקד חטיבת שומרון, סגן מפקד חטיבת גולני ומפקד גדס"ר גולני.
ביוגרפיה

ירום נולד וגדל בשכונת דניה בחיפה ולו ארבעה אחים בהם אח תאום. אביו ארצי עבד כפיזיקאי בחברה לייצור מכשור רפואי ואימו אסתי עבדה בתפקיד מנהלתי באוניברסיטת חיפה. סבו וסבתו מצד אימו היו ניצולי השואה.
ביוגרפיה > שירותו בצה"ל

בשנת 1992 התגייס לצה"ל ושובץ בסיירת גולני. בנובמבר 1993 סיים קורס קציני חי"ר, חזר לסיירת והיה אמור להתמנות למפקד צוות. במסגרת חניכת הצוות שהיה אמור להיות בפיקודו, השתתף בדצמבר 1993 בפעילות מבצעית בדרום לבנון, בסמוך למוצב כרכום ברצועת הביטחון, במהלכה נפגע ממוקש ואיבד את רגלו. לאחר תקופת שיקום ביקש לחזור ולשרת בסיירת, וקיבל הבטחה לחזרתו ממפקד החטיבה, משה קפלינסקי, וכי התנאי לכך הוא הצטיינותו בבוחן בר-אור הכולל בין השאר ריצה ל-2,000 מטר. לאחר שעמד במשימה חזר לסיירת ומונה לקצין אמצעי לחימה של היחידה. לאחר מכן מונה למפקד צוות ביחידה.
בהמשך שירת כמפקד פלוגת מסלול של גולני, וכמפקד הפלוגה המסייעת בגדוד 51, והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון. בין היתר פיקד על לוחמי הפלוגה במבצע שבר ענן בדרום לבנון, במהלכו הופתע הכוח שהתמקם בקלעת דובאי משלושה מחבלי חזבאללה. בקרב שהתפתח נהרג חייל מהפלוגה וחייל נוסף מכוח החילוץ. הכוח בפיקודו הרג את שלושת המחבלים וחילץ את הנפגעים, בהם מפקד הגדוד, אילן אטיאס, לשטח ישראל. בהמשך יצא להשתלמות בצבא ארצות הברית. בשובו מונה למפקד פלנ"ט גולני, והובילה בין היתר במבצע חומת מגן. במסגרת מבצע שערכה הפלוגה בפיקודו בכפר טובאס, נפגע מירי שלושה קליעים במותן וביד במהלך חילוץ מפקד צוות פצוע. לאחר הבראתו שב לפקד על הפלנ"ט. לאחר מכן מונה לסגן מפקד יחידת אגוז.
בשנת 2005 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדס"ר גולני, והוביל אותו במלחמת לבנון השנייה, בין היתר בקרב בינת ג'בייל. את תפקידו סיים בשנת 2007. בהמשך מונה לסגן מפקד חטיבת גולני בשנים 2008–2009, כולל במהלך מבצע עופרת יצוקה. לאחר מכן שימש כמפקד צוות במכללה לפיקוד טקטי. ב-17 במאי 2012 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת שומרון, והוביל אותה בין היתר במהלך החיפושים אחר שלושת הנערים הישראלים החטופים ביוני 2014 ובמבצע לחיסול תשתיות החמאס ביהודה ושומרון. בשנת 2014 מונה למפקד חטיבת אלכסנדרוני. ב-17 ביולי 2016, מפקד פיקוד הצפון, אביב כוכבי, מינה צוות מומחים בראשותו של ירום, לתחקור ולבחינת נסיבות האירוע בו נהרגו שני חיילי צה"ל מפיצוץ רימון במוצב בחרמון. ב-20 באוגוסט 2017 סיים את תפקידו כמח"ט ומונה לסגן מפקד עוצבת געש ולאחר סיום תפקידו השתחרר מצה"ל ב-2019.
בשירות המילואים שירת כראש מטה חטיבת גולני. במלחמת חרבות ברזל נפצע בינוני בכפר שמע בלבנון, בתקרית שבה נהרגו האזרח זאב ארליך והחייל גור קהתי ונפצע קשה מפקד פלוגה. נפתחה חקירת מצ"ח על נסיבות התקרית. ירום, שכמח"ט שומרון שיתף פעולה עם ארליך במשימות ארכאולוגיות, הגיש תצהיר לראש אכ"א בו טען שהזמין את ארליך משיקול מבצעי, כדי למפות את האתר ולאתר מחבלים שהסתתרו בו. חיילים שהשתתפו בפעילות טענו כי לא היה צורך מבצעי בפעילות ומטרתו הייתה לבצע סיור לארליך.
בעקבות התקרית ביקש לסיים את תפקידו בשירות המילואים כראש מטה חטיבת גולני.
ביוגרפיה > כאספן עתיקות

ירום הוא אספן עתיקות, בדומה לאביו ולאחיו.
במאי 2016 הציג זאב ארליך, במסגרת כנס של עמותת "מרכז בשבילנו", ממצאי מחקר שלדבריו ערך יחד עם ירום. נושא המחקר היה השאלה האם העיר המקראית תבץ היא אותו היישוב המוכר כיום כעיירה הפלסטינית טובאס. בסוף המצגת המתארת את המחקר הציג ארליך תמונה של ירום במדי צה"ל באחד מהסיורים שלדבריו ערכו באזור טובאס.
לאחר שחרורו מצה"ל הקים בבנימינה בית מכירות פומביות המתמקד במטבעות ובולאות בשם "ארץ אספנות".
ב-2021 הוגש נגד ירום, נגד אחיו ואביו כתב אישום בגין אחזקת פריטי עתיקות שלא כחוק, האישומים נגדו בוטלו לאחר עסקת טיעון עם אחיו שלקח על עצמו את האחריות והורשע בפרשה.
חיים אישיים

ירום נשוי ואב לשניים, מתגורר במושב אביאל שליד בנימינה.
לקריאה נוספת

משה (צ'יקו) תמיר, מלחמה ללא אות, תל אביב: מערכות - משרד הביטחון, 2005, מסת"ב 9650512969
עשהאל לובוצקי, מן המדבר והלבנון, תל אביב: ידיעות ספרים, 2008, מסת"ב 9789654827256
יוני שטבון, תחת אש, תל אביב: ידיעות ספרים, 2016, מסת"ב 9789655643121
הערות שוליים

1 2 3 4  '"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'גור מגידו,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'מפקד נערץ — וגם אספן עתיקות: האיש שהוביל אל האסון במצודה בלבנון, באתר TheMarker‏, 31 בינואר 2025
↑  גל פרל פינקל,'"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"'אתו ללבנון: ספר חדש על מלחמה שבחרנו (ואסור) לשכוח, באתר זמן ישראל, 17 בדצמבר 2019.
↑  חיים הר-זהב, "לבנון המלחמה האבודה", הוצאה עצמית, תל אביב, 2019, עמוד 224.
↑  עמוס הראל, "בפלוגה שלנו אין הומור שחור", הארץ, 15.12.1998
↑  אביחי בקר, אייזן פטון, הארץ, 10 בספטמבר 1999
↑  משה (צ'יקו) תמיר, מלחמה ללא אות, הוצאת מערכות - משרד הביטחון, 2005, עמודים 229-232.
↑  המ"פ שנפצע אתמול בכפר טובאס איבד רגל בלבנון, באתר הארץ, 14 ביוני 2002.
↑  עשהאל לובוצקי, מן המדבר והלבנון, ידיעות ספרים, 2008. לבנון, עמודים 104–110.
↑  עפר שלח ויואב לימור, שבויים בלבנון, האמת על מלחמת לבנון השנייה, ידיעות ספרים, 2007, עמוד 189.
↑  אריאלה רינגל הופמן, מח"ט בערימת שחת, ידיעות אחרונות המוסף לשבת, 11 באפריל 2014
↑  יוחאי עופר ויאיר קראוס,'"`UNIQ--nowiki-0000000E-QINU`"'הותר לפרסום: שני חיילים נהרגו מפיצוץ רימון בגולן, באתר nrg‏, 17 ביולי 2016.
↑  יואב זיתון, אלישע בן קימון,'"`UNIQ--nowiki-00000010-QINU`"'מחדל בלבנון: זאב חנוך ארליך, בן 70, הצטרף לכוח צה"ל - ונהרג בהיתקלות, יחד עם לוחם, באתר ynet, 20 בנובמבר 2024;
'"`UNIQ--nowiki-00000011-QINU`"'יניב קובוביץ,'"`UNIQ--nowiki-00000012-QINU`"'ארליך הוכנס ללבנון לביקור פרטי במבצר עתיק, החייל שנהרג אבטח את כניסתו, באתר הארץ, 21 בנובמבר 2024
↑  יואב זיתון, בעקבות מות החוקר והלוחם במבצר בלבנון: רמ"ט גולני ביקש לסיים את תפקידו, באתר ynet, 25 בנובמבר 2024
↑  המקור, עונה 24, פרק 1: ההיתקלות במבצר בלבנון, באתר חדשות 13, 31 בדצמבר 2024
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000016-QINU`"'בר פלג,'"`UNIQ--nowiki-00000017-QINU`"'"זה היה כמו טיול": חיילים ששירתו עם גור קהתי סיפרו מה קרה במבצר בלבנון, באתר הארץ, 20 בדצמבר 2024
↑  איתי בלומנטל,'"`UNIQ--nowiki-0000001A-QINU`"'אחרי מותו של האזרח בלבנון: רמ"ט גולני ביקש לסיים את תפקידו, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 25 בנובמבר 2024
אכיש

אכיש הוא דמות מקראית, מלך פלשתים בגת בימי המלכים שאול ודוד. דמותו מופיעה בספר שמואל א', פרק כ"א, פסוק י"א ובספר מלכים א', פרק ב', פסוק ל"ט.
הגיית השם

השם "אכיש" מופיע בכתובת עקרון מהמאה ה־7 לפנה"ס כשמו של "שר עקרן" (מלך עקרון). בכתובות מלכותיות של אסרחדון ואשורבניפל (המאה ה־7 לפנה"ס) מופיע שמו של מלך עקרון בכתיב i-ka-ú-su, ובתרגום השבעים נכתב שמו Ἀγχους (אַנכֿוּס); לפי כתיבים אלה, ההגיה המקורית של השם הייתה אַכַיֻש או אִכַיֻש. תופעת הפיכת היו"ד העיצורית לאם קריאה בשמות פרטיים בניקוד המסורה מתועדת גם בשם רצין. ייתכן שמקור השם הוא יווני ומשמעותו היא "האכאי".
סיפור המעשה

וַיָּקָם דָּוִד וַיִּבְרַח בַּיּוֹם הַהוּא מִפְּנֵי שָׁאוּל, וַיָּבֹא אֶל אָכִישׁ מֶלֶךְ גַּת. וַיֹּאמְרוּ עַבְדֵי אָכִישׁ אֵלָיו, הֲלוֹא זֶה דָוִד, מֶלֶךְ הָאָרֶץ; הֲלוֹא לָזֶה יַעֲנוּ בַמְּחֹלוֹת לֵאמֹר: הִכָּה שָׁאוּל בַּאֲלָפָו וְדָוִד בְּרִבְבֹתָו. וַיָּשֶׂם דָּוִד אֶת הַדְּבָרִים הָאֵלֶּה בִּלְבָבוֹ; וַיִּרָא מְאֹד מִפְּנֵי אָכִישׁ מֶלֶךְ גַּת. וַיְשַׁנּוֹ אֶת טַעְמוֹ בְּעֵינֵיהֶם וַיִּתְהֹלֵל בְּיָדָם; וַיְתָו עַל דַּלְתוֹת הַשַּׁעַר, וַיּוֹרֶד רִירוֹ אֶל זְקָנוֹ. וַיֹּאמֶר אָכִישׁ אֶל עֲבָדָיו: הִנֵּה תִרְאוּ אִישׁ מִשְׁתַּגֵּעַ לָמָּה תָּבִיאוּ אֹתוֹ אֵלָי. חֲסַר מְשֻׁגָּעִים אָנִי, כִּי הֲבֵאתֶם אֶת זֶה לְהִשְׁתַּגֵּעַ עָלָי. הֲזֶה יָבוֹא אֶל בֵּיתִי.
כאשר דוד ברח מפני שאול ביקש מקלט בעירו גת. יועצי המלך מבשרים לאכיש כי דוד הגיע לגת. נראה שלפי דבריהם הכירו עבדי המלך את דוד על סמך השיר ששרו בישראל לאחר ניצחונו את גָּלְיָת: הִכָּה שָׁאוּל בַּאֲלָפָו, וְדָוִד בְּרִבְבֹתָו הדיו של השיר הגיעו עד גת. אזכורו של השיר מציב את מעמדו של דוד במקביל למעמדו של שאול המלך הנוכחי בעיני הפלשתים. השיר הושר בעקבות מפלתו של גָּלְיָת מבני העיר. דוד מבין שחייו בסכנה מדברי עבדי מלך גת. דוד חשב כי יוכל להיות בגת כאדם אנונימי אך כעת נודע דבר בואו והפלשתים יכולים לנקום את מותו של גָּלְיָת בן עירם. דוד מעמיד פני מטורף: וַיְשַׁנּוֹ אֶת-טַעְמוֹ בְּעֵינֵיהֶם, וַיִּתְהֹלֵל בְּיָדָם. בכך רצה להשיג כמה דברים: שאכיש לא יאמין שהאיש לפניו הוא גיבור הקרב עם גָּלְיָת ושאכיש יגרש אותו מהעיר. אכיש בא בתלונות לעבדיו על הימצאותו של דוד במחיצתו: חֲסַר מְשֻׁגָּעִים אָנִי כִּי הֲבֵאתֶם אֶת זֶה, לְהִשְׁתַּגֵּעַ עָלָי; הֲזֶה יָבוֹא אֶל-בֵּיתִי. מדרש ילקוט שמעוני מציג את טירופו של דוד בהקבלה לביתו של אכיש : ”ובתו ואימו של אכיש היו שוטות, והיו צועקות ומשתטות מבפנים ודוד משטתה בחוץ אמר להם אכיש; 'כתיב 'חֲסַר מְשֻׁגָּעִים אָנִי כִּי הֲבֵאתֶם אֶת זֶה לְהִשְׁתַּגֵּעַ עָלָי'”.
הגירוש לא נאמר במפורש אך מן הכתוב ניתן להבין שדוד אכן גורש.
המלך אכיש בימי דוד נקרא אכיש בן מעוך; אכיש בן מעכה היה שמו של המלך שנתן מקלט לעבדיו של שמעי בן גרא, שברחו בימי שלמה לפי המסופר בספר מלכים א', ב', ל"ט. ייתכן ש"מעוך" ו"מעכה" היו שתי צורות לשמו של אותו אדם, ואם כן, המלך אכיש מלך זמן ארו מאוד; ייתכן שמדובר בשני מלכים, אחד אכיש בן מעוך מימי דוד, ואחד נכדו, אכיש בן מעכה, מימי שלמה.
הקושי המוסרי בשמואל א', כ"ז

בפרק כ"ז נקרא שמו של אכיש: אָכִישׁ בֶּן-מָעוֹךְ. סיפור זה אינו מתיישב עם הסיפור המסופר בשמואל א', כ"א. בפרק כ"ז, אכיש מזמין את דוד ונותן לו את ציקלג (פסוק ו'): וַיִּתֶּן-לוֹ אָכִישׁ בַּיּוֹם הַהוּא, אֶת-צִקְלָג; לָכֵן הָיְתָה צִקְלַג לְמַלְכֵי יְהוּדָה, עַד הַיּוֹם הַזֶּה. בעת שהייתו בציקלג תפקד דוד כשר צבא בצבאו של אכיש. בזמן הקדום היה נהוג שאנשי צבא זרים שרתו אצל מלכים, גם בצבאו של שאול וגם בצבאו של דוד שרתו זרים. הקושי בסיפור זה הוא בכך שדוד שרת את אויבו של ישראל. קושי זה העלה שאלות מוסריות כמו האם מותר לדוד להילחם נגד בני עמו? אכיש מבין שדוד המגיע ביחד עם שש מאות איש ויכול לשרת את מטרותיו. כדי לצאת מקושי זה דוד מערים על אכיש ואינו מספר לו את האמת על הפשיטות שהוא עושה עם צבאו. כדי שהשקר לא יתגלה, דוד משמיד את העדים. אכיש מאמין לדוד ובכך מוצג כמלך כסיל. על כך גם מצודת ציון בפירושו לפרק כ"ז, י"ב: ”הבאש הבאיש - רצה לומר מאס בהם כבדבר הנבאש, כמו (כתיב י"ג, ד') נבאש ישראל בפלשתים.”
כאשר יצא אכיש להילחם בישראל ביקש מדוד כי אנשי דוד יצטרפו אל צבאו. דוד אינו יכול לסרב לאכיש כי כך יתגלה במערומיו. הסיפור בפרק כ"ז מסתיים מבלי שתהיה תשובה האם יצא למלחמה יחד עם אכיש. בספר שמואל א', כ"ט סרני פלשתים, התנגדו לצירופם של דוד וצבאו והם נאלצים לשוב לציקלג. בשני סיפורים אלו (שמואל א', כ"ז, שמואל א', כ"ט) אכיש מושם ללעג בפי המחבר המקראי.
זיהוי דמותו

בספר שמואל א' שמו אכיש בן מעוך אך בספר מלכים א', ב', ל"ט: נקרא שמו אָכִישׁ בֶּן-מַעֲכָה.
מזמור ל"ד בתהילים מספר את בריחתו של דוד לאכיש. אך בכותרת המזמור נכתב: א לְדָוִד בְּשַׁנּוֹתוֹ אֶת-טַעְמוֹ, לִפְנֵי אֲבִימֶלֶךְ; וַיְגָרְשֵׁהוּ, וַיֵּלַךְ. המילים 'בְּשַׁנּוֹתוֹ אֶת-טַעְמו' מהדהדות בסיפור בספר שמואל כ"א. אך בתחילת המזמור נאמר כי דוד בורח לאבימלך דבר המעורר תהיות. רש"י פתר קושי זה בפירוש לתהילים כי:  כך כל מלכי פלשתים נקראים וכל מלכי מצרים פרעה. לדעת יאיר זקוביץ, מחבר מזמור ל"ד בתהילים זיהה את אכיש באבימלך, בגלל הדמיון הרב העולה מסיפורו של דוד לסיפור בספר בראשית כ', סיפור שרה ואברהם אצל אבימלך מלך גרר וזאת על גם על פי מדרש תהילים: וכי אבימלך היה שמו, והלא אכיש היה שמו, אלא שהיה צדיק כאבימלך.
בשני הסיפורים הפחד היורד על אברהם ועל דוד גורם לשניהם לשקר ובשני הסיפורים מרחפת סכנה על הבאים לפלשת.
ראו גם

תהילים ל"ד
הערות שוליים

↑  Erle Leichty, The Royal Inscriptions of Esarhaddon, King of Assyria (680-669 BC), Eisenbrauns, 2011, עמ' 23
↑  Jamie Novotny, Joshua Jeffers, The Royal Inscriptions of Ashurbanipal (668–631 BC), Aššur-etel-ilāni (630–627 BC), and Sîn-šarra-iškun (626–612 BC), Kings of Assyria, Part 1, Eisenbrauns, 2018, עמ' 116
↑  ישראל אפעל, על דרך הגייתם של שמת־עצם פרטיים אחדים, ארץ ישראל כו, 1999, עמ' 5
↑  מרדכי כוגן, אסופת כתובות היסטוריות מאשור ובבל: מאות ט'–ו' לפנה"ס, מוסד ביאליק, 2003, עמ' 91 (גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר")
↑  יהושע גוטמן, ערך "אכיש", בתוך: אנציקלופדיה מקראית א' (אב–אתרים), מוסד ביאליק, 1950, עמ' 281 (גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר")
↑  על חכמה תועלתנית בחצר המלך ראו אצל: אלכסנדר רופא, מבוא לספרות המקרא, ירושלים, כרמל, 2007, עמ' 384-382.
↑  שמעון בר אפרת, מקרא לישראל שמואל א', ירושלים, מאגנס, 1996, עמ' 337–341, 356-352.
↑  יאיר זקוביץ, צבת בצבת עשויה, תל אביב, עם עובד, 2009, 186-185.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007511752505171  GND: 1170280579  VIAF: 2728154137636115370000   WorldCat (עם VIAF): 2728154137636115370000 
חפירות ארכאולוגיות בתל צפית. המקום מזוהה עם גת הפלישתית. מקום מושבו של אכיש.
תל צפית
יון לוקה קאראג'אלה

| --- | --- |

 לידה:  1 בפברואר 1852 (יוליאני) חיימנאלה, נסיכות ולאכיה (כיום יון לוקה קאראג'אלה במחוז פרחובה ברומניה) 
 פטירה:  9 ביוני 1912 (בגיל 60) ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 מדינה:  ולאכיה, הנסיכויות הרומניות המאוחדות, ממלכת רומניה 
 לאום:  Greeks in Romania 
 מקום קבורה:  בית הקברות בלו 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בוקרשט 
 שפות היצירה:  רומנית, גרמנית 
 סוגה:  מחזות - דרבמה, קומדיות; נובלות והומורסקות ("סקיצות")
 תקופת הפעילות:  מ-1873 
 הושפע מ:  ז'ורז' קורטלין, אז'ן לביש
 השפיע על:  אז'ן יונסקו
 בן או בת זוג:  Alexandrina Burelly 
 צאצאים:  לוקה קראג'אלה, מאטיי קאראג'אלה 
 פרסים והוקרה:  עיטור הכוכב של רומניה 
 חתימה:   
 
יון לוקה קאראג'אלה (ברומנית: Ion Luca Caragiale;‏ 30 בינואר 1852 חיימנאלה, מחוז פרחובה, נסיכות ולאכיה (כיום ברומניה) - 9 ביוני 1912 ברלין, גרמניה) היה סופר, מחזאי, פובליציסט ומשורר רומני.
קאראג'אלה נחשב למחזאי הגדול ביותר בשפה הרומנית ואחד מחשובי הסופרים הרומנים. הוא נבחר לאקדמיה הרומנית עשרות שנים לאחר מותו, בימי השלטון הקומוניסטי שהעריך את כתיבתו הסאטירית כלפי החברה הבורגנית.
ביוגרפיה

קאראג'אלה נולד בכפר חיימנאלה (Haimanale, פירוש המילה: פרחחים), (כיום היישוב יון לוקה קאראג'אלה) במחוז פרחובה שבנסיכות ולאכיה, היום חלק מרומניה.
משפחתו של קאראג'אלה הייתה ממוצא יווני מצד שני הוריו.
בני משפחת קאראדזאליס, ברומנית קאראג'אלי, הגיעו לוולאכיה אחרי שנת 1812, בימי שלטונו של השליט יואן גארוגה קאראג'ה, אחד מאחרוני השליטים הפנריוטים היוונים של ולאכיה. סבו של קראראג'לה היה טבח ואופה בחצר הנסיכותית בבוקרשט. ככל הנראה מקור משפחתו היה באי קפלוניה.
האב, לוקה שטפאן קאראג'אלי (1812–1870), נולד בקונסטנטינופול (איסטנבול), בירת האימפריה העות'מאנית והתיישב במחוז פרחובה, כמנהל המשק של מנזר מרג'ינן (Mărgineni), שנוהל על ידי נזירים יוונים והיה תחת חסות המנזר סנטה קתרינה שעל הר סיני. מאוחר יותר הוא התפרסם כעורך דין ושופט. לוקה קאראג'אלה, בדומה לשני אחיו - קוסטקה ויורגו, נמשך בצעירותו לתיאטרון ושיחק יחד איתם ובשנת 1839 התחתן עם השחקנית והזמרת קליופי קולורופולו, ממנה נפרד מאוחר יותר, ללא גירושים רשמיים. הוא הקים אחר כך משפחה יציבה עם אשה יווניה אחרת, אקטרינה קאראבואה, בת לסוחר היווני מן העיר בראשוב, לוקה קיריאק קאראבואס ולאלנה לבית אלקסוביץ'. דרך משפחת אלקסוביץ' הועלתה האפשרות לקשר עם המשפחה ההונגרית טאבאי. ליון לוקה הייתה גם אחות בשם לנצ'י.
קאראג'אלה למד וסיים בית ספר תיכון בפלוישט. בתקופת התיכון כבר החל לכתוב שירים בחשאי. יון לוקה (שכונה ינקו) גילה עניין רב במעשי דודו, יורגו קאראג'אלה, שהיה שחקן וראש להקת שחקנים. אביו הרשה לו בשנת 1868 ללמוד ב"קונסרבטוריום לאומנות דרמטית" שם לקח קורסים של דקלום ומימיקה. כאוטודידקט צבר קאראג'רלה השכלה כללית רחבה. בשנת 1870 נאלץ להפסיק את לימודיו ולעבור עם משפחתו לבוקרשט. הוא הכיר שם את מיכאי אמינסקו וכשאמינסקו נשכר להיות לחשן בלהקה של דודו, היה קאראג'אלה לחשן בתיאטרון הלאומי של בוקרשט. הוא התחיל לפרסם שירים וגם פרוזה בכתבי העת של התקופה. כבר בפרסומים אלה בא לידי ביטוי הסגנון הסאטירי, הפרודיות דוחקות את השירים הליריים וכך גם משלי החיות.
ראשית פעולתו העיתונאית התחילה באוקטובר 1873, בעיתון "הטלגרף", שם פרסם אנקדוטות במדור שנקרא "קוריוזים". הוא פרסם בעיתונים רבים והשתמש במספר שמות עט, כמו: "קר" (Car), "פוליקר" (Policar), "פלסטף" (Falstaff), "זואיל" (Zoil), "נסטרטין" (Nastratin), "הנס" (Hans) ועוד. בין לבין מונה להיות מפקח של משרד החינוך במחוז סוצ'אבה ובמחוז ניאמץ.
משנת 1888 קאראג'אלה היה למנהלו של התיאטרון הלאומי.
קאראג'אלה נפטר בברלין בשנת 1912. בניו ודודו היו סופרים ומחזאים.
ממחזותיו

1879 O noapte furtunoasă "ליל סערה" (קומדיה).
1880 Conu Leonida faţă cu reacţiunea "אדון לאונידה מול הריאקציה" (קומדיה).
1884 O scrisoare pierdută "מכתב שאבד" (קומדיה).
D-ale carnavalului1885 "ענייני הקרנבל" (קומדיה).
O soacră "חותנת" (פרסה פנטסטית במערכה אחת).
Hatmanul Baltag "קפטן קרדום" (אופרה בופה).
Năpasta 1890 "הצרה" (דרמה).
נובלות וסיפורים

1889 O făclie de Paşte "לפיד של פסחא".
1898 În vreme de război "בימי מלחמה".
Din carnetul unui vechi sufleur "מפנקסו של לחשן ותיק".
Un artist "ארטיסט אחד".
Grand Hôtel Victoria Română "בית המלון 'הניצחון הרומני'"
Om cu noroc "בר מזל".
1892 ...Păcat "חטא..."
Norocul culegătorului "מזל של מלקט".
O invenţie mare "המצאה גדולה".
Poveste "סיפור".
Baioneta inteligentă "הכידון הנבון".
Cănuţă, om sucit "קנוצה, איש מטורלל".
La hanul lui Mânjoală "באכסניה של מנז'ואלה".
1901 Două loturi "שני כרטיסי פיס".
La conac "באחוזה".
Partea poetului "חלקו של המשורר".
Calul dracului "סוס השדים".
פרודיות

Smărăndiţa "סמרנדיצה" (רומן מודרני).
Dă-dămult... Mai dă-dămult "זה מזמן... זה מזמן, מזמן".
בעברית

יון לוקא קאראג'יאלה: שרשרת החולשות <עורך התרגום - אברהם שלונסקי - בכתב העת "מאזנים" (דצמבר 2010)
יון לוקה קאראג'אלה לצד ג'ורג'ה קושבוק
הפסל של קאראג'אלה בחזית התיאטרון הלאומי בבוקרשט
הדיוקן של קאראג'אלה על שטר של מיליון ליי
ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת

ג'ורג' החמישי (באנגלית: George V‏; 3 ביוני 1865 – 20 בינואר 1936), הידוע גם בשמו המלא ג'ורג' פרדריק ארנסט אלברט, היה מלך הממלכה המאוחדת והדומיניונים הבריטים, וקיסר הודו, החל מ-6 במאי 1910 ועד מותו ב-1936. ג'ורג' היה המונרך הבריטי הראשון מבית וינדזור, אותו הקים מתוך הענף הבריטי של בית סקסה-קובורג-גותה הגרמני.
ג'ורג' שירת בצי המלכותי החל מגיל 12, אך בעקבות מותו המוקדם של אחיו הבכור, הנסיך אלברט ויקטור, דוכס קלרנס ואייבונדייל, הוא התקדם למקום השני בסדר הירושה לכתר הבריטי אחרי אביו. הוא נישא לארוסתו של אחיו הבכור המנוח, מרי מטק. אף על פי שהרבה לנסוע עם אשתו ברחבי האימפריה הבריטית הוא נטה להישאר בביתו ולטפח את תחביביו השונים.
ג'ורג' הוכתר למלך-קיסר ב-1910 לאחר מות אביו, המלך אדוארד השביעי. הוא היה קיסר הודו היחיד שנכח בדורבר דלהי שלו, בו הופיע לפני נתיניו ההודיים כשעל ראשו הכתר האימפריאלי של הודו, שנוצר לכבוד האירוע. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא ויתר על כל תאריו הגרמניים יחד עם קרובי משפחתו שהיו נתינים בריטיים, ושינה את שמו של בית המלוכה הבריטי לשם אנגלי. בתקופת שלטונו פוצלה המלוכה על ידי הפרלמנט הבריטי, כך שג'ורג' שלט בכל דומיניון כממלכה נפרדת, ובכך נסללה הדרך להתפתחותו של חבר העמים הבריטי. בתקופת שלטונו הוא התמודד עם עליית הסוציאליזם, הקומוניזם, הפשיזם, הרפובליקניזם האירי ועם ממשל הלייבור הראשון.
בעשרים שנותיו האחרונות סבל ג'ורג' מבריאות רעועה. אחריו מלכו בניו אדוארד השמיני וג'ורג' השישי.
ראשית חייו > דוכסות יורק ונסיכות ויילס

מות אחיו הבכור הביא לסיום הקריירה הצבאית של ג'ורג', שכעת היה מועמד בכיר לרשת את הכתר הבריטי. ג'ורג' הסכים לוותר על הקריירה שלו בצי, וב-24 במאי 1892 קיבל מהמלכה ויקטוריה את התארים דוכס יורק, רוזן אינברנס וברון קילארני. לאחר נישואיו למרי היא קיבלה את התואר הוד מעלתה המלכותית הדוכסית מיורק.
הדוכס והדוכסית מיורק התגוררו בעיקר בקוטג' יורק, שהיה אחד מבתי המגורים הקטנים יחסית באחוזת אביו בסנדרינגהאם שבנורפוק, שם חיו בצורה צנועה, יחסית לבני משפחת המלוכה הבריטית. ג'ורג' העדיף לחיות חיים פשוטים ושקטים, בניגוד לחיי החברה התוססים של אביו. הביוגרף הרשמי שלו התייאש מהתנהגותו, ותיאר את חייו של ג'ורג' כדוכס יורק במילים: "ייתכן שהוא בסדר גמור כקצין זוטר צעיר וכמלך זקן וחכם, אך כאשר הוא היה דוכס יורק... הוא לא עשה דבר מלבד להרוג [כלומר לירות] בבעלי חיים ולהדביק בולים". הוא נודע כאספן בולים מקצועי, והיה לו תפקיד פעיל בהפיכת אוסף הבולים המלכותי לאוסף הגדול והשלם ביותר בעולם של בולי הממלכה המאוחדת וחבר העמים הבריטי. לעיתים הוא אף קבע שיאים בתשלום עבור פריטים מסוימים. נטייתו הנלהבת לאיסוף בולים הייתה לצנינים בקרב המעמד האינטלקטואלי באותה תקופה.
ג'ורג' ומרי ביצעו מגוון תפקידים ציבוריים כשנשאו בתואר דוכס ודוכסית יורק. עם מותה של המלכה ויקטוריה ב-22 בינואר 1901 הוכתר אביו של ג'ורג' כמלך אדוארד השביעי. ג'ורג' ירש את התארים דוכס קורנוול ודוכס רות'סיי, ועד סוף אותה שנה נודע בתואר הוד מעלתו המלכותי הדוכס מקורנוול ומיורק. ב-1901 סיירו ג'ורג' ומרי ברחבי האימפריה הבריטית, בין השאר בדרום אפריקה, בקנדה, בניופאונדלנד ובניו זילנד, שם הוקם לכבודם פארק קורנוול באוקלנד. בזמן ביקורו באוסטרליה פתח ג'ורג' את הישיבה הראשונה של הפרלמנט האוסטרלי לאחר הקמת המדינה.
ב-9 בנובמבר 1901 הוכתר ג'ורג' כנסיך ויילס וכרוזן צ'סטר. המלך אדוארד השביעי רצה להכין את בנו כיורש העצר שלו. בניגוד למלכה ויקטוריה, שהדירה במכוון את אדוארד מענייני המדינה, הוא העניק לג'ורג' גישה רחבה למסמכי המדינה. ג'ורג' התיר לאשתו לקרוא את מסמכיו האישיים, כיוון שהעריך את עצותיה ולעיתים אף הסתייע בה במהלך נאומים שנשא.
ב-1906 סייר ביחד עם אשתו ברחבי הודו הבריטית. הוא הזדעזע מהאפליה הגזענית שנתקל בה, והחל לתמוך בפומבי במעורבות גדולה יותר של ההודים בממשל המקומי.
מלך וקיסר > ראשית מלכותו

ב-6 במאי 1910 מת המלך אדוארד השביעי, וג'ורג' הוכתר במקומו. הוא התנגד להרגל של אשתו לחתום על מסמכים רשמיים כ"ויקטוריה מרי", ודרש שהיא תוותר על אחד מהשמות. שניהם סברו שלא ראוי שהיא תיקרא המלכה ויקטוריה, ולפיכך היא נודעה רק כמלכה מרי. הכתרתם נערכה במנזר וסטמינסטר ב-22 ביוני 1911, ולכבוד האירוע נערך פסטיבל האימפריה בלונדון.
מאוחר יותר באותה שנה נסעו ג'ורג' ומרי להודו לצורך הדורבר דלהי, בה הוצגו ב-12 בדצמבר 1911 בפני נכבדים ונסיכים מקומיים כקיסר וקיסרית הודו. ג'ורג' חבש לכבוד את הטקס את הכתר האימפריאלי של הודו שנוצר זמן קצר קודם לכן, וזאת עקב התנגדות הארכיבישוף מקנטרברי לעריכת טקס דתי נוצרי על אדמת הודו ההינדואיסטית, והכריז על העברת עיר הבירה מכלכותה לדלהי. ב-15 בדצמבר הוא הניח את אבן הפינה לניו דלהי, ביחד עם המלכה מרי. הם נסעו ברחבי תת-היבשת ההודית, וג'ורג' ניצל את ההזדמנות לצורך ציד נמרים, והצליח לפגוע ב-21‏. הוא הצטיין בצליפה, וב-18 בדצמבר 1913 הצליח לפגוע בכ-1,000 פסיונים בפרק זמן של שש שעות, בעת שערך מסע ציד באחוזתו של לורד ברנהאם.
ג'ורג' ירש את הכתר בתקופה בעייתית מבחינה פוליטית. ראש הממשלה הליברלי ה. ה. אסקווית' הוביל ממשלת מיעוט שהסתמכה על תמיכת לאומנים אירים. רפורמת תקציב העם (People's Budget) נדחתה בשנה שלפני כן על ידי בית הלורדים השמרני. אסקווית' ביקש מהמלך הקודם (וגם מג'ורג' בסופו של דבר) למנות מספיק אצילים ליברלים כך שהוא יוכל לכפות את העברת התקציב דרך בית הלורדים, אם זה יידחה שוב. אדוארד הסכים לכך בחוסר רצון ובתנאים מסוימים, והאצילים השמרנים הסכימו לוותר על הנושא לאחר בחירות כלליות בינואר 1910 ובגלל החשש מפני יצירת תארים חדשים. לאחר הבחירות של דצמבר 1910 אפשרו הלורדים להצעת החוק לעבור בעקבות החשש ממינוי אצילים חדשים. בחוק הפרלמנט 1911 בוטלה לצמיתות זכות הווטו של הלורדים על חקיקה כלכלית. כחלק ממדיניותו האירית שאף אסקווית' להעביר חוקים שיתנו לאירלנד שלטון עצמי, אך השמרנים והיוניוניסטים התנגדו לכך. ג'ורג' רצה בכל כוחו למנוע מלחמת אזרחים באירלנד בין היוניוניסטים ללאומנים, וביולי 1914 כינס בארמון בקינגהאם ועידה של כל הצדדים בניסיון לקיים משא ומתן למציאת הסדר. לפני שהצדדים הצליחו להגיע להסכם התחוללו התפתחויות פוליטיות משמעותיות באירופה, והדיונים בנושא העצמאות האירית נדחו.