stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ירגזי שחור
מאפיינים

יחד עם הירגזי הכחול, הירגזי השחור הוא אחד הירגזים הקטנים ביותר באירופה. אורכו 10–12 ס"מ, משקלו 8–10 גרם ומוטת כנפיו 17–21 ס"מ. גבו אפור, גחונו צהבהב, בעל כתם שחור על החזה, על קודקודו כיפה שחורה, לחייו והעורף שלו לבנים, ויש לו שני פסים לבנים בכל כנף. המקור שחור, הרגליים בצבע אפור כחלחל, וקשתית העין שחומה. לחלק מהזנים יש ציצה קטנה. הזכר והנקבה דומים מאוד בגודל ובמראה, אך דרך להבדיל בין השניים היא שלזכרים יש פס לבן נוסף על העורף. בנוסף, ניתן לזהות פרטים צעירים באמצעות הגוון הצהוב המובהק על הלחיים והעורף. הקול של הירגזי דומה לשריקה החוזרת ונשנית של משאבת אופניים - "פי-צ'יו, פי-צ'יו, פי-צ'יו" מהיר.
התנהגות

הירגזי ניזון בעיקר מחרקים (במיוחד זחלים) ופרוקי רגליים קטנים, ובחורף גם מפירות קשים ומזרעים. הירגזי השחור הוא צייד פעיל שצד חרקים ועכבישים בין הענפים והעלים הקטנים של עצים ביערות. מבקר במתקני האכלה. המקור הקטן והדק שלו בנוי לאכילה מעצי מחט. בחורף הם מצטרפים עם מינים אחרים ויוצרים להקות שמסתובבות ביערות ובגנים בחיפוש אחר מזון.
האויבים העיקרים של הירגזי הם חתוליים למיניהם ודורסי יום. הם מאוימים גם על ידי טורפים אחרים כמו שועלים, נחשים, סנאים אפורים וסמורים. כאשר הירגזי בסכנה הוא בורח למקום מסתור בין העצים ולפעמים גם נושף נשיפות מרוגזות (מכאן מקור השם "ירגזי"). תוחלת החיים הממוצעת של מין זה היא שנתיים. הוכח כי בחורף תאי הדם האדומים של הירגזי מכילים יותר מיטוכונדריה, הצורכות חמצן ומייצרות חום.
התנהגות > רבייה

הרבייה מתחילה בסביבות סוף אפריל. הירגזי מקנן בחורים בעצים, אבל ישתמש גם בתיבות קינון, ויש כמה ראיות המצביעות על כך שהם עשויים להעדיף תיבות קינון עם חריץ אנכי צר על אלה עם חור עגול. גודלם הקטן יותר פירושו שלעיתים קרובות הם יוצאים מהתחרות עם קרוביהם הגדולים מהם בכל הנוגע למציאת והגנה על תיבות קינון. הם מעדיפים תיבות קן המותקנות על עצי מחט על פני אלו המורכבות על עצים נשירים. הקן הוא בצורת גביע ומרופד בנוצות ובשיער. הנקבה מטילה בקן 6–7 ביצים לבנות חלקות עם כתמים עדינים של חום-אדמדם, ודוגרת עליהן במשך ארבעה עשר עד שמונה עשר ימים, בזמן שהזכר מביא לה מזון. הגוזלים פורחים לראשונה בגיל 16–19 יום. גם אחרי שהגוזלים עוזבים את הקן ההורים עדיין ממשיכים לטפל בהם ולדאוג לצרכיהם.
ירגזים שחורים מתת־המין (Periparus ater melanolophus) מזדווגים עם ירגזים שחורים מתת־מינים אחרים באזורים בהם הם חיים במקביל (הרי ההימלאיה וטיאן שאן). פרטי כלאיים כאלו עם תת-המין (P. a. aemodius) חיים בטווח צר של פחות מ-100 ק"מ במערב נפאל, ברכס דאולגירי. פנוטיפי ביניים אלו תוארו כבר בשנות ה-70 על סמך מורפולוגיה ושירים טריטוריאליים. שכיחות פרטי הכלאיים הייתה אחת מהגורמים העיקריים שהביאו לסיווג מחדש של תת-מין זה כתת-מין של ירגזי שחור ולא כמין עצמאי.
בית גידול ותפוצה

הירגזי השחור נפוץ בחורשות מחטניות ומעורבות, יערות, פארקים, וגנים באזורי אקלים ממוזגים ברחבי אירואסיה. הוא מזדמן לאזור ארץ ישראל לעיתים רחוקות. מצטרף לעיתים קרובות ללהקות מעורבות בסתיו ובחורף. בעוד שאצל מיני ירגזי אחרים האוכלוסייה גדלה, אוכלוסיית הירגזי השחור בבריטניה הייתה יציבה למדי מאז אמצע שנות ה-70, בעקבות עלייה מהירה קודם לכן. גודל האוכלוסייה המקננת בבריטניה הוא כ־600,000 זוגות. המגמה האירופית מתוארת כ'ירידה מתונה'; עם זאת, גרף המגמה מצביע על כך שהמספרים היו יציבים באופן כללי מלבד שיא בתחילת שנות ה-90. שיעור התמותה בקן בשלב הביצה ירד בעשורים האחרונים, ומועד ההטלה התקדם בכמעט שבועיים, אך לא חל שינוי בשיעור ההצלחה של הרבייה.
בית גידול ותפוצה > תפוצת תת־מינים

לירגזי השחור 24 תת־מינים:
Periparus ater abietum – כריסטיאן לודוויג ברם, 1831, מצוי באיטליה, דרום צרפת, מזרח ספרד, שווייץ, הונגריה, צ׳כיה, אוסטריה, סלובקיה, בולגריה, רומניה, מקדוניה הצפונית, מולדובה, פולין, יוון, בלגיה, לוקסמבורג, הולנד ודרום גרמניה
Periparus ater aemodius – אדוארד בלית׳, 1845, מצוי בדרום סין, הודו, בהוטן, נפאל ומיאנמר
Periparus ater ater – קארולוס ליניאוס, 1758, מצוי ביפן, רוסיה, בלארוס, ליטא, לטביה, אסטוניה, טורקיה, קזחסטן, אוזבקיסטן, טורקמניסטן, קירגיזסטן, שוודיה, דנמרק, נורווגיה, פינלנד וצרפת
Periparus ater atlas – אדמונד מיד-וולדו, 1901, מצוי במרוקו
Periparus ater britannicus – שארפ ודרסר, 1871, מצוי בבריטניה, אירלנד ופורטוגל
Periparus ater chorassanicus – ניקולאי אלכסייביץ׳ זרודני ובילקביץ׳, 1911, מצוי באיראן וטורקמניסטן
Periparus ater cypriotes – דרסר, 1888, מצוי בקפריסין
Periparus ater derjugini – ניקולאי אלכסייביץ׳ זרודני ולודון, 1903, מצוי ברוסיה, גאורגיה, טורקיה, אזרבייג׳ן וארמניה
Periparus ater eckodedicatus – מרטנס, טייצה וסון, 2006, מצוי בסין
Periparus ater gaddi – ניקולאי אלכסייביץ׳ זרודני, 1911, מצוי בצפון־מערב איראן ואזרבייג׳ן
Periparus ater hibernicus – אינגראם, 1910, מצוי באירלנד ובצפון אירלנד
Periparus ater insularis – קרל אדוארד הלמאייר, 1902, מצוי במזרח רוסיה, יפן וקוריאה הדרומית
Periparus ater kuatunensis – ג׳ון לה-טושה, 1923, מצוי בדרום סין
Periparus ater ledouci – אלפרד מאלרב, 1845, מצוי בתוניסיה ואלג׳יריה
Periparus ater martensi – זיגפריד אק, 1998, אנדמי לנפאל
Periparus ater melanolophus – ניקולס איילוורד ויגורס, 1831, מצוי בצפון הודו, נפאל, פקיסטן ואפגניסטן
Periparus ater michalowskii – בוגדנוב, 1879, מצוי בדרום־מערב רוסיה, גאורגיה, ארמניה ואזרבייג׳ן
Periparus ater moltchanovi – מיכאיל אלכסנדרוביץ׳ מנזביר, 1903, אנדמי לחצי־האי קרים
Periparus ater pekinensis – ז׳ול ורו, 1868, מצוי בסין
Periparus ater phaeonotus – בלנפורד, 1873, מצוי באיראן, טורקמניסטן ואזרבייג׳ן
Periparus ater ptilosus – ויליאם רוברט אוגילבי-גרנט, 1912, אנדמי לטאיוואן
Periparus ater rufipectus – ניקולאי אלכסייביץ׳ סברצוב, 1873, מצוי במזרח קזחסטן, מזרח קירגיזסטן ומערב סין
Periparus ater sardus – אוטו קליינשמידט, 1903, מצוי בסרדיניה ודרום צרפת
Periparus ater vieirae – ניקולסון, 1906, מצוי בספרד ופורטוגל
ראו גם

ירגזי מצוי
ירגזי ביצות
ירגזי הרים
ירגזי חרמון
ירגזי מצויץ
לקריאה נוספת

"ירגזי שחור" באנציקלופדיית החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 6 – "עופות", בעריכת עזי פז, הוצאת משרד הביטחון, 1986, עמ' 405
הערות שוליים

↑  ירגזי שחור באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  ירגזי שחור במילון בעלי חיים א"י (תשכ"ג), 1963, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  קיליאן מולארני, לארס סוונסון, דן צטרסטרום, פיטר ג'. גרנט, דן אלון, יוסי לשם, אבי ארבל (ע), לקסיקון מפה: הציפורים - המדריך השלם לציפורי אירופה וישראל, מפה הוצאה לאור, 2003, עמ' 316
1 2  Coal Tit, BirdWatch Ireland (באנגלית אמריקאית)
1 2  Coat Tit Bird Habitat & Identification, Ark Wildlife UK, ‏2021-01-04 (באנגלית בריטית)
1 2 3  BTO BirdFacts | Coal Tit, app.bto.org (באנגלית)
↑  Coal tit | The Wildlife Trusts, www.wildlifetrusts.org
↑  Andreas Nord, Neil B. Metcalfe, Jennifer L. Page, Anna Huxtable, Avian red blood cell mitochondria produce more heat in winter than in autumn, The FASEB Journal 35, 2021, עמ' e21490 doi: 10.1096/fj.202100107R
↑  British Trust for Ornithology, Coal Tit, BTO - British Trust for Ornithology, ‏2010-10-22 (באנגלית)
↑  Eugene M. McCarthy, Handbook of Avian Hybrids of the World, USA: Oxford University Press, 2006, עמ' 248–252, ISBN 0-19-518323-1. (באנגלית)
↑  Wolfgramm et al., Asymmetric allelic introgression across a hybrid zone of the coal tit (Periparus ater) in the central Himalayas, Ecology and Evolution 11 (23), John Wiley & Sons Ltd., 2021, עמ' 17332–17351 doi: 10.1002/ece3.8369
↑  Species | BTO - British Trust for Ornithology, app.bto.org
↑  ITIS - Report: Periparus ater, www.itis.gov
↑  Avibase - מסד בירד העולם, באתר avibase.bsc-eoc.org
| ירגזיים |
| --- | --- | --- |
| ירגזי | ירגזי אפרפר • ירגזי יפני • ירגזי מצוי • ירגזי ירוק-גב |       |
| מכלולופוס (אנ') | ירגזי לבן-עורף (אנ') • ירגזי טאיוואני • ירגזי שחור-פס • ירגזי צהוב הודי (אנ') • ירגזי צהוב-לחי |       |
| מלאניפרוס (אנ') | ירגזי גינאי (אנ') • ירגזי לבן-כנף (אנ') • ירגזי מפויח • ירגזי קארפ • ירגזי לבן-בטן (אנ') • ירגזי לבן-גב (אנ') • ירגזי כהה (אנ') • ירגזי אדום-גחון • ירגזי שחור-ראש (אנ') • ירגזי אדום-גרון • ירגזי מפוספס-חזה (אנ') • ירגזי סומלי (אנ') • ירגזי אפור-שת • ירגזי אפרורי • ירגזי הכף |       |
| פויסילה | ירגזי סצ'ואני • ירגזי שחור-סינר • ירגזי חלוד-חזה • ירגזי גמבל • ירגזי קרוליינה • ירגזי מקסיקני • ירגזי הדסון • ירגזי ערמוני-גב • ירגזי לבן-גבה • ירגזי פרסי • ירגזי שחור-כיפה • ירגזי סיבירי • ירגזי הרים • ירגזי ביצות • ירגזי החרמון |       |
| ירגזי-כחול | ירגזי כחול • ירגזי קנרי • ירגזי תכול (ירגזי פלסקה) |       |
| סיטיפרוס (אנ') | ירגזי לבן-מצח (אנ') • ירגזי אדום-בטן • ירגזי איריומוטה (אנ') • ירגזי רבגוני • ירגזי איזו (אנ') |       |
| לופופאנס | ירגזי מצויץ • ירגזי אפור-ציצה |       |
| באולופוס | ירגזי דו-גוני • ירגזי טקסני • ירגזי הערער • ירגזי חדגוני • ירגזי הרסן |       |
| פריפרוס | ירגזי האשוחית • ירגזי שחור-ציצה • ירגזי שחור |       |
| פרדליפרוס (אנ') | ירגזי צהוב-בטן • ירגזי פיליפיני • ירגזי פלאוואני (אנ') |       |
| מינים יחידים בסוגם | ירגזי כיפת-אש • ירגזי צהוב-גבה • ירגזי סולטני • ירגזי קרקעי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284051805171
כפן

ערך זה עוסק בסוג של עוף ממשפחת הכפניים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| כפן |
| --- | --- |
 כפן אפריקני
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: שקנאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: כפניים
תת־משפחה:: כפנים
סוג:: כפן
שם מדעי
 Platalea ‏לינאוס, 1758

כַּפָּן (שם מדעי: platalea; נקרא בעבר אבי הכף) הוא סוג עוף ביצה במשפחת הכפניים.
מאפיינים

הכפן הוא עוף גבוה המגיע לגובה של 75–90 ס"מ. הוא חי באזורים חמים או ממוזגים, ומצוי בקרבת מקווה מים אגמים, נהרות וביצות.
אורך כנפי הכפן מגיע ל-40 ס"מ, ובעת תעופה מוטת כנפיו מגיעה ל-120 ס"מ. משקלו כ-1.5 ק"ג ואף יותר. אורך מקורו כ-21 ס"מ והוא שטוח ומתרחב בקצהו לצורת כף. מכאן שמו "כפן".
הכפן מוצא את מזונו בעזרת מקורו הארוך, אותו הוא מניע בבוץ, ושולה בעזרתו חרקי מים (שפיראים, בריומאים, כולכיתיים וכו'), רכיכות, צפרדעיים וסרטנאים. הוא שחיין מעולה, וגם מסוגל לצלול לעומק רב.
הכפן בונה את קנו מזרדים וענפים, ומסתיר אותו בתוך שיחים ועצים נמוכים. הנקבה מטילה בין 2 ל-5 ביצים לבנות, ושני ההורים דוגרים עליהן לסירוגין. הגוזלים בוקעים זה אחר זה, כשהם עוורים ואינם מסוגלים לטפל בעצמם. וההורים מאכילים אותם בתחילה במזון מעוכל שהם מקיאים בזהירות לתוך מקוריהם הקטנים. מקוריהם של הגוזלים קצרים וישרים ורק עם ההתבגרות הם מקבלים את צורת הכף האופיינית.
מאפיינים > מינים

כפן מלכותי (Platalea regia), נפוץ באוסטרליה ודרום-מזרח אסיה
כפן שחור-פנים (Platalea minor), נפוץ באזורי החופים של מזרח אסיה. אורכו כ-76 ס"מ, נמצא כיום בסכנת הכחדה. פניו ורגליו של כפן זה שחורות בעוד ששאר הגוף לבן.
כפן אפריקאי (Platalea alba)
כפן אירופאי (Platalea leucorodia), או כפן לבן - מצוי בישראל. אורך גופו מגיע לכ-60 ס"מ ונוצותיו לבנות. מרבית הפרטים דוגרים בחורף, אך פרטים מסוימים חולפים בנדידה או באים בקיץ ואינם דוגרים.
כפן צהוב-מקור (Platalea flavipes), מצוי באוסטרליה. מלבד מקורו גם רגליו צהובות. הוא נצפה גם בניו זילנד, אי הלורד האו והאי נורפוק. עוף זה מקנן על עצים.
כפן ורוד (Platalea ajaja) מצוי באמריקה הדרומית, באיים הקאריביים ובאזורי חוף המפרץ של ארצות הברית במפרץ מקסיקו. אורכו כ-80 ס"מ, עורפו וגבו לבנים ושאר נוצותיו ורדרדות אדמדמות, מקורו אפור ורגליו אדומות.
גלריה

כפן מצוי
כפן צהוב מקור
כפן ורוד
כפן שחור-פנים
כפן מלכותי
כפן אפריקאי
ראו גם

מגלנים
ביצות
כפניים
כף-אווז

| כף האווז |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: ציפורנאים
משפחה:: ירבוזיים
סוג:: כף האווז
שם מדעי
 Chenopodium ‏לינאוס, 1753
כף האווז (שם מדעי: Chenopodium, שם מנוקד: כַּף הָאֲוָז) היא סוג צמח פורח ממשפחת הירבוזיים. הסוג מונה כ-150 מינים, בהם המין קינואה.
טקסונומיה

על פי שיטת המיון הגנטי של קבוצת APG מ-2003, מצויה כף האווז במשפחת הירבוזיים. קודם לכן, למשל במערכת המיון קרונקוויסט מ-1981, הייתה כף האווז במשפחת הסלקיים.
מאפיינים

מיני כף האווז הם צמחים עשבוניים (חד שנתיים או רב שנתיים קצרי חיים), בעלי עלים מסורגים בתצורת להב (לעיתים חלקם בעלי שפה משוננת או מתרחבת). הפרחים לרוב בתצורת תפרחות המורכבות מעשרות יחידות קטנות. הפירות דמויי דגנים, מקבצים של גרעינים הנתונים במעטפת. עליהם האכילים מהווים מזון למגוון זחלי פרפראים, כמו למשל מיני הסוג Coleophora.
בשימוש האדם

כף האווז מכילה מספר מינים המשמשים למאכל. חלקם היו בשימוש חקלאי או חקלאי למחצה כבר לפני כ-6,000 שנה (הקינואה בשימוש ילידי אמריקה). מינים נפוצים למאכל כוללים את כף אווז לבנה (Chenopodium album, ידועה גם בשם האנגלי Fat Hen) וכף אווז ריחנית (Chenopodium ambrosoides, ידועה גם בשם Epazote).
לא רק הזרעים מצויים בשימוש: קיימים מאכלים הודיים המשתמשים רבות בעלים הרחבים של חלק ממיני כף האווז, באופן דומה לעלי סלקיים כגון תרד.
בישראל

בארץ צומחים בר אחד עשר מינים של כף האווז:
כף אווז האשפות
כף אווז מבאישה
כף אווז לבנה
כף אווז גדושה
כף אווז ריחנית
כף אווז אדומה
כף אווז מיזורי
כף אווז הגינות
כף אווז רבת עלים
ושני מינים להם טרם ניתן שם עברי רשמי: Chenopodium ficifolium ו-Chenopodium urbicum.
ראו גם

ירבוזיים
קינואה
ירבוז
לטאה (סוג)

| לטאה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: לטאות
משפחה:: לטאיים
סוג:: לטאה
שם מדעי
 Lacerta ‏לינאוס, 1758

Lacerta viridis
לטאה (שם מדעי: Lacerta), הוא סוג של זוחלים קטנים ממשפחת הלטאיים החיים באירופה, אסיה ואפריקה.
בסוג זה לטאות קטנות שצבעם העיקרי ירוק בהיר והם בעלי זנב ארוך, ראש גדול ורגליים קצרות. הם פעילי יום ברובם ומחפשים חרקים ויצורים קטנים נוספים.
הלטאות יכולות להשיר את זנבם כאשר הוא נתפס בפיו של טורף וכך הם נמלטות.
בני סוג זה הם מטילי ביצים.
מינים

לטאת החולות (Lacerta agilis)
Lacerta bilineata
לטאה ירוקה (Lacerta media)
Lacerta mostoufi
Lacerta pamphylica
Lacerta schreiberi
Lacerta strigata
Lacerta trilineata
לטאה אזמרגדית (Lacerta viridis)
מינים רבים שהיו שייכים לסוג עברו לסוגים אחרים: Anatololacerta, Iberolacerta, Archaeolacerta, Apathya, Darevskia, Phoenicolacerta, Omanosaura, Teira, Hellenolacerta, Zootoca, Timon, Podarcis, Dalmatolacerta, Parvilacerta ו-Iranolacerta.
כרוב (סוג)

| כרוב |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו־פסיגיים
סדרה:: צלפאים
משפחה:: מצליבים
סוג:: כרוב
שם מדעי
 Brassica ‏לינאוס, 1753
כרוב (שם מדעי: Brassica) הוא סוג צמחים בעלי פרחים במשפחת המצליבים. סוג הכרוב נחשב לחשוב שבסוגים של המצליבים, והוא כולל 37 מינים אשר רבים מהם מגודלים חקלאית למטרות מאכל ומספוא. הוא כולל בין השאר את כרוב הגינה, כרובית וכרובים מוכרים אחרים, לפתות ואף מינים הנחשבים כחרדל בר. מיני הסוג גדלים ברחבי אירופה, המזרח התיכון ואזורים ממוזגים באסיה.
שמן

גרעינים של ירקות מסוג הכרוב הם המקור השלישי בחשיבותו לשמן צמחי אחרי סויה וכותנה. היצרניות הגדולות של זרעי כרוב עבור שמן הן הודו, סין וקנדה. התפוקה הגבוהה ביותר של זרעי כרוב מושגת בצרפת, גרמניה ובריטניה ומגיעה ל-300 ק"ג לדונם, יותר מפי שניים מהתפוקה בקנדה ובאוסטרליה.
מינים בולטים

כרוב הבר (B. oleracea)
כרובית
ברוקולי
כרוב הקלח (קולרבי)
כרוב ניצנים
לפת (B. rapa)
באק צ'וי (B. rapa subsp. chinensis)
כרוב סיני (B. rapa subsp. glabra)
לפתית (B. napus)
כרוב שחור (B. nigra)
כרוב החוף (B. tournefortii)
כרוב כרתי (B. cretica)
בישראל

בישראל גדלים בר ארבעה מינים של כרוב: לפתית, כרוב החוף, כרוב כרתי וכרוב שחור.
לצורכי חקלאות מגודלים בארץ מינים ותת-מינים רבים של כרוב הגינה ולפת, כגון כרוב אדום, כרוב ניצנים, כרוב סיני ועוד. גידול הכרוב הוא התשיעי בגודלו מבין הגידולים החקלאיים בארץ.זה מאכל קישורים חיצוניים
כרוב, באתר ITIS (באנגלית)
כרוב, באתר NCBI (באנגלית)
כרוב, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית)
כרוב, באתר Tropicos (באנגלית)
כרוב, באתר GBIF (באנגלית)
כרוב, באתר IPNI (באנגלית)
כרוב, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
הערות שוליים

↑  Eng-Chong Pua, Carl J. Douglas, Brassica, Springer, 2004, page 3
↑  Eng-Chong Pua, Carl J. Douglas, Brassica, Springer, 2004, page 7
↑  על גידול הכרוב באתר העמותה לחינוך מדעי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543970905171  BNE: XX557531  LCCN: sh86001831  NKC: ph150578 
ערך זה הוא קצרמרבנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כרוב הקלח

| כרוב הקלח |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו־פסיגיים
סדרה:: צלפאים
משפחה:: מצליבים
סוג:: כרוב (Brassica)
מין:: כרוב הבר (Brassica oleracea)
תת־מין:: כרוב הקלח
שם מדעי
 Brassica oleracea var. gongylodes ‏לינאוס, 1753
כרוב הקלח
זן סגול של כרוב הקלח
| --- | --- |
 ערך תזונתי ל-100 גרם
 
 מים:  91 ג'
 
 קלוריות:  27 קק"ל
 
 חלבונים:  1.7 ג'
 פחמימות:  6.2 ג'
 שומן:  0.1 ג'
 
 ויטמינים:  ‏
  ‑ ויטמין A:  2 מק"ג
  ‑ ויטמין C:  62 מ"ג
 
 ברזל:  0.4 מ"ג
 סידן:  24 מ"ג
 מגנזיום:  19 מ"ג
 אשלגן:  350 מ"ג
 סיבים תזונתיים:  3.6 ג'
 
 מקור: משרד החקלאות האמריקני
כְּרוּב הַקֶּלַח (שם מדעי: Brassica oleracea var. gongylodes), או קוֹלְרַבִּי, הוא זן ירק חד-שנתי ממין הכרוב במשפחת המצליבים.
מקור השם

מקור השם קולרבי מגרמנית: Kohlrabi (שמשמעותו כרוב לפת). השם הגרמני הוא התאמה של השם האיטלקי cavolo rapa בעל המשמעות הזהה.
מאפיינים

גודלו של כרוב הקלח הוא כ-10 ס"מ, ומשקלו 150 גרם. החלק הנאכל בו הוא התעבות של הגבעול. הצמח מבשיל כחודשיים לאחר הזריעה, ועמיד לחודש נוסף לאחר מכן. בתחילת גידולו נראה כרוב הקלח דומה מאוד לכרובית, לברוקולי או לכרוב. הוא נקטף בשלב מוקדם יותר בהשוואה לזנים אחרים במין הכרוב, אחרת יהפוך לסיבי, וטעמו יאבד מעדינותו. ירק גדול מדי הוא לרוב סימן לכך שנקטף מאוחר מדי.
כרוב הקלח דל בקלוריות אך מכיל ויטמינים רבים, במיוחד ויטמין C, וכן ויטמינים B1, B2, B6 וחומצה פולית. הוא מכיל מינרלים רבים, ובהם זרחן, אשלגן, ברזל, סידן, מגנזיום ונחושת.
כרוב הקלח ניתן לאכילה טרי או מבושל. הוא דומה בטעמו לליבת הכרוב או לגבעול הברוקולי, אם כי טעמו מתוק ומתון יותר.
ישנם כמה זנים בקבוצת כרוב הקלח, שבחלקם צבע הקליפה סגול. בכל הזנים פנים הירק ירוק בהיר נוטה לצהוב.
היסטוריה

המידע הכתוב הראשון שקיים על הקולרבי הוא מאיטליה במאה ה-16. הבוטנאי מטיולי כתב בשנת 1554 ש"הקולרבי הגיע לאחרונה לאיטליה".
עד סוף המאה ה-16 נפוץ הקולרבי למדינות נוספות באירופה וכן באגן הים התיכון.
הערות שוליים

↑  Kohlrabi and Brussels Sprouts Are European, aggie-hort.tamu.edu
↑  Oxford University Plants 400: Brassica oleracea, herbaria.plants.ox.ac.uk
כרוב הקלח, באתר ITIS (באנגלית)
כרוב הקלח, באתר NCBI (באנגלית)
כרוב הקלח, באתר Tropicos (באנגלית)
כרוב הקלח, באתר GBIF (באנגלית)
כרוב הקלח, באתר IPNI (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007539673505171  NKC: ph182421
לבנית גדולה

| לבנית גדולה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: שקנאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: אנפתיים
סוג:: אנפה
מין:: לבנית גדולה
שם מדעי
 Ardea alba ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


ביצי לבנית גדולה מהתת-מין A. a. melanorhynchos, אוסף מוזיאון טולוז
לבנית גדולה (שם מדעי: Ardea alba) היא מין של אנפה בעלת נוצות לבנות הנפוצה ברוב העולם. בישראל חולפת וחורפת מצויה. אף על פי שמה היא אינה קרובה ללבנית הקטנה הדומה לה במראה אך שייכת לסוג אחר לבנית (Egretta). היא מזכירה את האנפה האפורה וכן את האנפה הכחולה הגדולה (Ardea herodias) מאמריקה הצפונית, אך בעלת צבעים לבנים. בניגוד ללבנית הקטנה צבע המקור שלה צהוב והוא גדול בהרבה ביחס לאורך הגוף.
מאפיינים

הלבנית מגיעה לאורך 84–104 ס"מ ולמשקל 700-1,500 גרם, כשמוטת הכנפיים מגיעה ל-131–170 ס"מ וגובהה ל-1 מטר. היא בעלת גוף גדול ולבן, ראש צר ומוארך בעל פנים ועיניים צהובות. המקור צהוב וארוך. רגליים שחורות וארוכות. אנפות אלה מותאמות למגוון בתי גידול בכל היבשות למעט אנטארקטיקה. הן מסתגלות למים מלוחים ולחופים פתוחים וחוליים וכן לנהרות, ביצות, ערבות רטובות, יערות גשם ואפילו לאזורי קרח.
כמו שאר האנפות זוהי טורפת מארב חזקה המחפשת בשולי המים דגים, צפרדעים, פרוקי-רגליים וחולייתנים קטנים נוספים. היא נועצת את מקורה במהירות במים ושולה את הקורבן. חלק מהלבניות גם מפתות את הדגים להתקרב באמצעות פיתיון כמו עלה או על ידי ניעור הרגל במים בעדינות. הן חיות בלהקות גדולות ומקננות על עצים יחד עם אנפות נוספות וגם עם חסידות, קורמורנים ומגלנים.
מצב השימור של אנפה זו הוא ללא חשש.
תת-מינים

A. a. alba - מצויה באירופה
A. a. egretta - מצויה באמריקה
A. a. melanorhynchos - מצויה באפריקה
A. a. modesta - מצויה בהודו, דרום-מזרח אסיה ואוקיאניה
הערות שוליים

↑  לבנית גדולה באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7560278-7
כינת הערווה

| כינת הערווה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: חרקים
סדרה:: כינים
תת־סדרה:: כינים מוצצות
משפחה:: Pthiridae
סוג:: Pthirus
מין:: P. pubis
שם מדעי
 Pthirus pubis ‏לינאוס, 1758
| --- | --- |
 תחום:  מחלות זיהומיות 
 גורם:  infestation, כינת הערווה 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  article/225013 
 DiseasesDB:  10028
 MeSH:  D010373
 MedlinePlus:  000841
 סיווגים
 ICD-10:  B85.3
 ICD-11:  1G03 
 
כינת הערווה (שם מדעי: Pthirus pubis; כינים המוכרות גם בשמן העממי מנדבושקס) היא אחד ממיני הכינים טפילות האדם. כיני הערווה מצויות בעיקר באזור שער הערווה, אך לפעמים גם באזורים אחרים שבהם גדל השיער, כגון שיער הראש והריסים. תזונתן היחידה היא דם.
אפידמיולוגיה

כיני הערווה עוברות מאיש לרעהו באמצעות מגע קרוב בין שני האנשים, בדרך כלל במהלך יחסי מין. הדבקה של ילד בידי הוריו עשויה להתרחש באמצעות מגבות משותפות, ביגוד, מיטות או ארונות. כינמת הערווה נפוצה יותר בקרב מבוגרים.
מספר מחקרים שפורסמו בתחילת המאה ה-21 העלו את ההשערה שהסרת שיער הערווה, מנהג שהפך נפוץ יותר בשלהי המאה ה-20, הביאה לצמצום תפוצתן של כיני הערווה, ואף שהכינים עשויות להיות בסכנת הכחדה. המחקרים התבססו על שאלונים ועל מידע מקומי לגבי ירידה בפניות בנושא למרפאות בסידני ובבריטניה. עם זאת, חוקרים אחרים טוענים שהנתונים עליהם הסתמכו המחקרים אינם מהימנים, שאין סכנת הכחדה ושלא נבדקו הסברים אלטרנטיביים לירידה בפניות מהציבור.
אבחנה

זיהוי נגיעות בכיני ערווה מאובחנת בדרך כלל על ידי בחינת שיער הערווה ובחיפוש אחר ביצי כינים, נימפות וכינים בוגרות. ניתן להיפטר מהכינים ומהביצים באמצעות מלקטת (פינצטה) או על ידי הסרת השיער הנגוע באמצעות מספריים. ניתן להיעזר בזכוכית מגדלת או מיקרוסקופ השוואתי כדי לזהות במדויק את זן הכינים. אם הכינים נמצאו אצל חבר משפחה אחד, מומלץ לשאר בני המשפחה להיבדק אף הם, ורק מי שנדבק יקבל טיפול.
אבחנה > טיפול

הטיפול בכינים נעשה באמצעות שימוש בתכשירי שמפו ייעודיים, כגון פרמטרין (1%), פירטרין ולינדן. כדי למנוע הדבקות חוזרת ממצעי מיטה החשודים כנגועים, נהוג לנקותם ולאפסנם בשקית אטומה וריקה מאוויר למשך חודשיים, על מנת להבטיח שביצים אשר אולי נותרו לא יבקעו.
מידע רפואי

תפוצתן של כיני הערווה מוערכת ב-2 עד 10 אחוזים מכלל האוכלוסייה האנושית. אף שבאפשרות הכינים להתיישב בכל גוף האדם, הן מעדיפות להתרבות באזור איברי המין ופי הטבעת. אצל גברים ניתן למצוא כינים וביצים גם בשיער הבטן, בבית השחי, בזקן ושפם, בעוד אצל ילדים ניתן למצוא אותם בדרך כלל בריסים.
נגיעות בכיני הערווה מכונה כינמת הבושת (Pediculosis Pubis). התסמין העיקרי הוא גירוד, בדרך כלל באזור הערווה. הגירוד הוא תוצאה של רגישות לרוק של הכינים, והוא הופך לחזק מספיק כשבועיים מיום ההדבקה. במרבית המקרים, גוון העור באזור הנגוע הופך לכחול-אפור, והוא עשוי להישאר במצב זה למשך מספר ימים.
כיני הערווה מתפשטות בעיקר באמצעות זיעה ומגע גופני או מיני.
זיהום של כיני ערווה בקרב ילדים ובני נוער עשוי לפעמים לרמוז על התעללות מינית.
גלריה

כיני ערווה באזור הערווה
כיני ערווה בבטן
כיני ערווה בריסים
ראו גם

כינת הגוף
כינת הראש
הערות שוליים

↑   בלומברג, בגלל השעווה הברזילאית: כיני הערווה בסכנת הכחדה, באתר TheMarker‏, 14 בינואר 2013
↑  Dholakia et al., "Pubic Lice: An Endangered Species?", Sexually Transmitted Diseases, 41(6) (2014): pp. 388-91
↑  Gwen Pearson, "Pubic Lice: Still NOT Going Extinct", Wired, September 29 2014
↑  Emine Saner, "Are pubic lice in danger of extinction?", The Guardian, January 15 2013
↑  Sydney Lupkin, "Lousy Science Behind Waxing, Lice Debate", ABC News, January 16 2013
↑  Cameron Webb, "Despite ‘barely there’ trends, pubic lice are here to stay", The Conversation, February 10 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4154400-6 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
לילך

| לילך |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: צינוראים
משפחה:: זיתיים
סוג:: לילך
שם מדעי
 Syringa ‏לינאוס, 1753
לילך (שם מדעי: Syringa) הוא סוג צמח במשפחת הזיתיים, הכולל בין 12 ל-25 מינים.
צמח לילך, מבט מקרוב
תיאור

גודלם של צמחים אלו נע בין שיחים גדולים לעצים (2–10 מטר). צמחים אלו נשירים והם נפוצים באירופה ובאסיה. עלי הלילך פשוטים וצורתם דמוית לב, וישנם זנים עם עלים מחטיים. הפרחים פורחים באביב, קוטר פרח בודד כסנטימטר אחד ולו ארבעה עלי כותרת. הלילך פורח בגוונים של לבן, סגול בהיר וסגול, הפרחים גדלים בצבירים גדולים (אשכולות), ומספר זנים מפיצים ריח חזק. הלילך משמש מזון לזחלים של פרפרים.
צבע סגול בהיר ידוע כצבע לילך על שם הצמח.
בשפת הפרחים, פרחי לילך סגולים מסמלים אהבה ראשונה ופרחי לילך לבנים מסמלים נעורים ותום.
גזע הלילך הוא אחד הצפופים ביותר באירופה ולכן הוא קשה ביותר. באופן מסורתי נהוג היה לגלף ממנו כלי נגינה וידיות לכלי נשק וכדומה.
ענפיו המתעקלים של הלילך
לימוזה מצויה

| לימוזה מצויה |
| --- | --- |
 לימוזה מצויה
מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: חופמאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: חרטומניים
סוג:: לימוזה
מין:: לימוזה מצויה
שם מדעי
 Limosa limosa ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


לימוזה מצויה (שם מדעי: Limosa limosa) היא עוף מים מהסוג לימוזה שבמשפחת החרטומניים. מקור השם המדעי של הסוג, Limosa, מגיע מלטינית ופירושו "בוצי".
אזורי הדגירה של מין זה מאיסלנד דרך אירופה עד מרכז אסיה, אזורי החריפה בתת היבשת ההודית, אוסטרליה, ניו זילנד, מערב אירופה ומערב אפריקה. המין דוגר בביצות עשב וכבול, אחו מוצף ושפכי נהרות. בנדידה תמצא גם לאורך החופים ובאזורים לחים שונים. האוכלוסייה העולמית המשוערת היא בין 634,000 ל-805,000 פריטים. הלימוזה היא הציפור הלאומית של הולנד.