stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוות הנוער הציוני
היסטוריה

את החווה הקים זאב שיקלר, שלחם באזור במלחמת העצמאות, ככפר נוער לעולים בעליית הנוער. שיקלר הציע את המקום לד"ר ישראל גולדשטיין, שהיה גזבר הסוכנות היהודית באותה עת; ולמשה קול, מתנועת הנוער הציוני, שהיה פעיל בעליית הנוער ויזם באותה עת הקמת כפרי נוער לפליטי השואה. האזור היה רחוק ממרכז העיר ולא מיושב בתקופה זו. החווה נחנכה בינואר 1950.
הקמת החווה הייתה במסגרת מפעל כפרי הנוער "יסודות" של הנוער הציוני, תנועת הנוער של המפלגה הפרוגרסיבית (שהפכה ב-1965 לתנועת ליברלים עצמאיים). שנים שימש בית התרבות של החווה כבית התרבות של הליברלים העצמאיים בירושלים.
בתחילת דרכה התבססה החווה על עבודה חקלאית, אך לאחר זמן קצר הוקמו בה סדנאות אומנות, תפירה, נגרות ואף מגמה לשענות, בעוד החקלאות נזנחה. חלק מהמורים ומהמדריכים התגוררו בחווה, יחד עם התלמידים.
במהלך שנות קיומה קלטה הפנימייה, בנוסף לעולים, גם ילדים משכונות מצוקה ומעיירות פיתוח, ושילבה אותם בלימודים בבית הספר יחד עם תלמידים מירושלים. החווה הייתה חלוצה בקליטת עולי איראן, שנמלטו מהמהפכה האיראנית ב-1979, וקליטת עולי ברית המועצות לשעבר בשנות ה-90.
בדצמבר 2018 נקבע כי חוות הנוער תשיב 19 דונם לרשות מקרקעי ישראל לטובת בנייה של שכונת מגורים בת 316 יח"ד ב-6 בניינים. במסגרת ההסכם שנחתם תממן הרשות את העתקת פעילות המשתלה שתפונה אל תוך שטח כפר הנוער. החלטה דומה בנוגע להעברת השטח מחוות הנוער למדינה התקבלה במועצת מקרקעי ישראל בנובמבר 1969, אך היא לא יושמה במשך כמעט 50 שנה.
פעילות חינוכית

בכפר הנוער פנימייה ל-400 בני נוער, חטיבת ביניים ותיכון הכוללים כ-200 תלמידים מירושלים ומסביבותיה. מרבית בני הנוער בכפר הם עולים חדשים וותיקים כולל כ-100 ילדי נעל"ה (נוער עולה לפני הורים), במסגרת המינהל לחינוך התיישבותי.
בנוסף, משולבים בכפר גם בני נוער הלוקים באוטיזם. הכפר מארח גם קבוצות מארצות הברית ומאוסטרליה, המגיעות ללמוד בישראל מספר חודשים.
החווה עוסקת בהקניית ערכים יהודיים–ציוניים, ומתן כלים לקליטת העולים בישראל. בכפר תוכניות העשרה רבות בתחומי הספורט, המוזיקה, האמנות, המדעים, המחשבים ועוד.
מסלולי הלימודים בחווה כוללים מסלול עיוני הומני (ספרות, קולנוע, תקשורת ועוד), מסלול ריאלי (פיזיקה, כימיה, מחשבים ועוד), מגמת ספורט הכוללת שחייה, סיף, כדורגל ועוד, מגמת ריקוד ומגמת חקלאות.
החווה זכתה בשנת הלימודים תשע"א בפרס החינוך של המינהל לחינוך התיישבותי במשרד החינוך בקטגוריה של כפרי נוער.
פעילות חינוכית > חלק מבוגרי ועובדי החווה המפורסמים

הזמר והיוצר שלמה בר מהברירה הטבעית
פרופ' אהרון תומר מבית החולים סורוקה
איש העסקים שמואל קוגן
פרופ' ראובן צור, חתן פרס ישראל לספרות כללית
איש החינוך שאול אלבז
הג'ודוקא והמאמן יונה מלניק
הכדורגלן אלי דסה
הספורטאית האולימפית בשחייה צורנית אנסטסיה גלושקוב
הספורטאית האולימפית בשחייה צורנית אינה יופה
פרופ' מתי מאיר, חוקרת של אמנות ביזנטית ופרופ' חבר (בגמלאות) באוניברסיטה הפתוחה
מנהל המשק החקלאי בחווה, המשורר דידו (ש. דידובסקי)
לקריאה נוספת

יובל לחווה: חוות הנוער הציוני 1949-1999
משה קול, מסכת עליית הנוער, הוצאת מ' ניומן תשכ"א
משה קול, נתיבות בחינוך ושיקום, מסדה, 1964
זאב שיקלר, החינוך ליפה כיצד, הוצאת הסוכנות היהודית 1974
הערות שוליים

↑  כפר נוער חדש, על המשמר, 22 באוגוסט 1949
↑  חות לימוד ע"ש י. גולדשטיין, הַבֹּקֶר, 24 בינואר 1950
↑  דותן לוי, חוות הנוער הציוני תשיב 19 דונם בירושלים לרמ"י לטובת בנייה למגורים, באתר כלכליסט, 30 בדצמבר 2018
הכניסה לחוות הנוער הציוני מכיוון שדרות ש"י עגנון (2022)
ילדי היטלר (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  חנוך זאבי 
 שחקנים ראשיים:  קטרין הימלר Niklas Frank 
 מדינה:  גרמניה, ישראל 
 חברה מפיצה:  filmmovement.com 
 הקרנת בכורה:  1 במאי 2011 
 משך הקרנה:  59 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית, גרמנית, עברית 
 סוגה:  סרט תיעודי 
 הכנסות באתר מוג'ו:   hitlerschildren
 www.hitlerschildren.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
ילדי היטלר (באנגלית: Hitler's Children) הוא סרט תיעודי ישראלי שנכתב, בוים והופק על ידי חנוך זאבי בשנת 2011. הסרט, בהפקת חברת מאיה הפקות בע"מ, מביא לראשונה למסך את צאצאיהם של פושעי המלחמה הנאציים הבכירים המשתפים את הצופים בתחושת האשם והאחריות על פשעי קרוביהם. הסרט זכה לביקורות נלהבות באמצעי התקשורת בארץ ובעולם ושודר בתחנות טלוויזיה בינלאומיות רבות, ביניהן ב BBC.
עלילה

"ילדי היטלר" מביא לראשונה אל המסך את צאצאיהם של בכירי גרמניה הנאצית. בסרט הם חושפים אל מול המצלמה את הקונפליקט שבו מתנהלים חייהם: מצד אחד הם חשים הערצה טבעית להוריהם מולידיהם, ומצד שני הם מתמודדים עם תחושת אשם ואחריות למעשיהם הנפשעים של הוריהם. לאורך הסרט מתוארים מפגשים ודיאלוגים בלתי צפויים בין "ילדי היטלר" לבין משפחות קורבנות השואה.
בין המצולמים ב "ילדי היטלר": ניקלס פרנק, בנו של הנס פרנק, מושל פולין, אשר נוסע ברחבי גרמניה כדי להיפגש עם בני נוער, לספר על הזוועות שחולל אביו ולהזהירם ממפלגות הימין הקיצוני. מוניקה גת, בתו של אמון גת, מפקד מחנה פאלשוב, קתרין הימלר, אחייניתו של היינריך הימלר שנישאה ליהודי-ישראלי, בן לניצולי שואה. בטינה גרינג אחייניתו של הרמן גרינג שבמסגרת הניסיון להתנתק מהעבר האפל של משפחתה, עשתה ביחד עם אחיה, ניתוח עיקור כדי "לעצור את שרשרת "גרינג" וריינר הס, נכדו של רודולף הס, מפקד מחנה אושוויץ, המגיע לבקר במחנה ובוילה שבה התגוררה המשפחה במהלך המלחמה, שם גידלה את ילדיה כשזוועות המחנה והקרמטוריום במרחק מטרים ספורים מהם.
הפקת הסרט

הסרט הופק על ידי חברת "מאיה הפקות בע"מ בשיתוף עם חברת Saxsonia Entertainment עבור "רשת" ועבור WDR, SWR ו- MDR גרמניה, RTS שווייץ, DR דנמרק ובתמיכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
הסרט הופץ על ידי חברת "Cinephil" ובארצות הברית על ידי חברת "Film Movement". הסרט שודר במדינות רבות בעולם ביניהן: ישראל, גרמניה, שווייץ, דנמרק, אנגליה, הולנד, רוסיה, פולין, צ'כיה, ספרד, ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה, טאיוואן, יוון, פינלנד, יפן ועוד.
צוות הפקה:
חנוך זאבי - תסריט, בימוי והפקה
יוהנה טורנר - תחקיר
יורם מילוא - צילום
אריק להב ליבוביץ - עריכה
גיל תורן - עיצוב פסקול
אופיר לייבוביץ' - מוזיקה מקורית
אנשי צוות הפקה נוספים:
סטודיו אדרבא – עיצוב גרפי
פסטיבלים ופרסים

פסטיבל הקולנוע הבינלאומי IDFA אמסטרדם 2011
פסטיבל הקולנוע הבינלאומי סלוניקי, יוון 2012
פסטיבל הקולנוע הבינלאומי לזכויות אדם One World, פראג, צ'כיה 2012
פסטיבל הקולנוע הבינלאומי מינכן, גרמניה 2012
פסטיבל הקולנוע הבינלאומי ווארשה, פולין 2012
פסטיבל הקולנוע הבינלאומי מוסקבה 2012
פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בווילנא, ליטא 2012
פסטיבל הטלוויזיה הבינלאומי INPUT, סידני אוסטרליה 2012
פסטיבל ריו דה-ז'ניירו, ברזיל 2013
פסטיבל הקולנוע הבינלאומי EIDF בסיאול, קוריאה 2014
פסטיבל הקולנוע הבינלאומי Golden Island, קפריסין 2014
פרסים:
מועמד סופי לסרט הטלוויזיה הדוקומנטרי הטוב ביותר לשנת 2012
בתחרות PRIX EUROPA
Best single documentary at the North West region Royal Television Society awards, UK 2012
פרס חביב הקהל בפסטיבל הקולנוע היהודי בבוסטון, ארצות הברית 2012
פרס הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר Jewish Motifs International Film Festival, ורשה 2013
ביקורות על הסרט:
ניו יורק טיימס Critic's Pick
"הגארדיאן"
"הארץ" ביקורת - עיתון "הארץ"
ויליאם ליווינגסטון

ויליאם ליווינגסטון (באנגלית: William Livingston;‏ 30 בנובמבר 1723 – 25 ביולי 1790) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל הראשון של ניו ג'רזי (בשנים 1776–1790) במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית. כנציג ניו ג'רזי בקונגרס הקונטיננטלי, הוא חתם על אמנת האגודה הקונטיננטלית ועל חוקת ארצות הברית. הוא נחשב לאחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית ולאב המייסד של ניו ג'רזי.
ביוגרפיה > ראשית חייו והשכלה

ליווינגסטון נולד באולבני שבפרובינציית ניו יורק ב-30 בנובמבר 1723. הוא היה בנם של פיליפ ליווינגסטון (1686–1749), הלורד השני מאחוזת ליווינגסטון, וקתרין ואן ברוג, בתה היחידה של ראש עיריית אולבני, פיטר ואן ברוז. הוא היה הצעיר מבין ארבעה אחים.
ליווינגסטון למד את השכלתו המוקדמת בבתי ספר וממורים מקומיים. בגיל 13, הוא נשלח לחיות שנה ולהתכונן לקולג' עם המיסיונר האנגליקני ובוגר מכללת ייל, הנרי ברקלי, שחי בקרב האירוקוי בפורט האנטר. ליווינגסטון נרשם לאוניברסיטת ייל ב-1737 וסיים את לימודיו ב-1741. הוא המשיך לעיר ניו יורק, שם למד משפטים והפך עוזרו של עורך הדין הידוע ג'יימס אלכסנדר. הוא עזב את משרדו של אלכסנדר באביב 1746 לפני שסיים את התלמדותו והצטרף למשרדו של ויליאם סמית האב.
ביוגרפיה > קריירה

ליווינגסטון הפך לעורך דין בשנת 1748 והחל לעבוד בניו יורק. בשנת 1752, הוא ייסד יומן שבועי בשם ה-"Independent Reflector", יחד עם עורכי הדין הפרסביטריאניים ויליאם סמית' הבן וג'ון מורין סקוט. "The Reflector" היה כתב העת הסדרתי הראשון בניו יורק (שאינו עיתון) והיחיד שפורסם בצפון אמריקה הבריטית באותה תקופה.
פרסום ה-"Reflector" הופסק עם הגיליון החמישים ושתיים בסוף 1753 לאחר שהופעל לחץ פוליטי על המדפיס שלו, ג'יימס פרקר. למרות הסגירה, ליווינגסטון ואנשיו נאבקו על דעת הקהל והצליחו להסיט תקציבים למען בניית בית כלא חדש ובית מעצר לימאים. קבוצת העיתונאים של ליווינגסטון התנגדה לבנייתה של אנגליקן קינג'ס (שתהפוך בהמשך לאוניברסיטת קולומביה) – מאמץ שבסופו של דבר לא צלח. המכללה נפתחה על ידי הכומר סמואל ג'ונסון ביולי 1754 וקיבלה צ'רטר על ידי המלך ב-31 באוקטובר באותה השנה.
ליווינגסטון נשאר פעיל פוליטי ונבחר לחברה הפילוסופית האמריקאית ב-1768 וכיהן במשך כהונה אחת בעצרת הכללית של ניו יורק עד שבעלי בריתו הפוליטיים איבדו את השלטון ב-1769. הוא הוחלף על ידי אחיינו, פיטר רוברט ליווינגסטון.
בשנת 1772, הוא עבר לאיזבטאון (היום אליזבת שבניו ג'רזי), שם שכר בית בסמוך לאלכסנדר המילטון הצעיר. ליווינגסטון החל בבניית בית כפרי גדול כדי לאכלס את משפחתו ההולכת וגדלה. הבית, המכונה "Liberty Hall", עדיין עומד על תילו. לאחר שהשיג השפעה ניכרת בקרב הפטריוטים המקומיים, ליווינגסטון נבחר לשמש כאחד הנציגים של ניו ג'רזי לקונגרס הקונטיננטלי. הוא כיהן בקונגרס מיולי 1774 עד יוני 1776. הקונגרס המחוזי של המדינה סירב למנותו מחדש לקונגרס הקונטיננטלי מכיוון שהוא לא תמך בעצמאות. במקום זאת הציעו לו פיקוד על המיליציה של המדינה, הצעה שנדחתה על ידו.
באוגוסט 1776 ליווינגסטון נבחר למושל ניו ג'רזי. במשך חלק ניכר מהזמן בשנים 1776–1779, המשפחה שכנה בפרסיפני-טרוי הילס למען ביטחונה. ליברטי הול, המעון של ליווינגסטון היה מוקד לביקורים של הצי המלכותי הבריטי והצבא הבריטי מכיוון שהבריטים הציעו פרס משמעותי על לכידתו של ליווינגסטון. ניסיון אחד לחטוף אותו התרחש באמצע יוני 1779. מידע כוזב על ביקורו של ליווינגסטון בביתו השני בפרסיפני-טרוי הילס הביא לפשיטה של לויאליסטים ולכידתם על ידי האמריקאים. ראש העיר הלויאליסט של ניו יורק, דייוויד מתיוס, נחשד בכך שעמד מאחורי ניסיון זה. המשפחה חזרה לליברטי הול בשנת 1779 כדי להתחיל בשיקום ביתם הנבזז. ליווינגסטון נבחר לעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים ב-1782.
ביוגרפיה > שנים מאוחרות יותר

ב-1787 ליווינגסטון הצטרף למשלחת ניו ג'רזי לועידת החוקה בפילדלפיה והיה אחד החותמים על החוקה האמריקאית. הוצע לו לכהן כשגריר ארצות הברית בהולנד בשנת 1788 על ידי הקונגרס האמריקאי אך הוא דחה את ההצעה. הוא המשיך להיבחר מחדש למושל ניו ג'רזי בכל שנה עד מותו ב-1790.
חיים אישיים

ליווינגסטון התחתן עם סוזנה פרנץ' (1723–1789) בניו ג'רזי ב-1745. נולדו להם 13 ילדים.
ליווינגסטון מת ב-25 ביולי 1790 באליזבת, ניו ג'רזי, ונקבר במקור בכנסיית טריניטי שבמנהטן. ב-7 במאי 1844 הוא נטמן מחדש בבית הקברות גרין-ווד, ברוקלין.
העיירה ליווינגסטון שבניו ג'רזי נקראת על שמו, וכך גם בית הספר התיכון המושל ליווינגסטון בברקלי הייטס, ניו ג'רזי. גם קמפוס ליווינגסטון של אוניברסיטת רוטגרס ניו ברונסוויק נקרא על שמו.
הערות שוליים

↑  
"Founding Fathers of New Jersey". archives.gov. National Archives and Records Administration. נבדק ב-6 במרץ 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Dexter, Franklin Bowditch, Biographical sketches of the graduates of Yale College: with annals of the college, Holt, 1885, Volume 1, pp.503–504
↑  Dexter, p.682
1 2 3 4 5 6  Wright, Jr., Robert K. & MacGregor Jr., Morris J. "William Livingston". Soldier-Statesmen of the Constitution. Washington, DC: United States Army Center of Military History. CMH Pub 71-25.
↑  Dexter, p. 682
↑  McCaughey, pp. 21–22
↑  Bell, Whitfield J., and Charles Greifenstein, Jr. Patriot-Improvers: Biographical Sketches of Members of the American Philosophical Society. 3 vols. Philadelphia: American Philosophical Society, 1997, 3:476–480.
↑  Hamilton John C., The Life of Alexander Hamilton, D. Appleton, 1840, Volume 1, p.8; Hamilton John C., History of the Republic, D. Appleton & Company, 1857, Volume 1, p. 46
↑  "Where Did Alexander Hamilton Live While Attending Grammar School in Elizabethtown, New Jersey? – Discovering Hamilton". Discovering Hamilton (באנגלית אמריקאית). 2018-01-22. נבדק ב-2018-01-30.
↑  McBurney, Christian. Abductions in the American Revolution, 2016, page 74
↑  "Book of Members, 1780–2010: Chapter L" (PDF). American Academy of Arts and Sciences. נבדק ב-28 ביולי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Susannah French Livingston". womenhistoryblog.com. History of American Women. 30 בינואר 2009. נבדק ב-16 בנובמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "America's Founding Fathers – Delegates to the Constitutional Convention: New Jersey". U.S. National Archives & Records Administration. ארכיון מ-6 ביוני 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Livingston, Edwin Brockholst (1910). The Livingstons of Livingston Manor: Being the History of that Branch of the Scottish House of Callendar which Settled in the English Province of New York During the Reign of Charles the Second; and Also Including an Account of Robert Livingston of Albany, "The Nephew," a Settler in the Same Province and His Principal Descendants (באנגלית). New York: The Knickerbocker Press. נבדק ב-16 בנובמבר 2017. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Reynolds, Cuyler (1914). Genealogical and Family History of Southern New York and the Hudson River Valley: A Record of the Achievements of Her People in the Making of a Commonwealth and the Building of a Nation (באנגלית). Lewis Historical Publishing Company. pp. 1335–1336. נבדק ב-16 בנובמבר 2017. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  About Livingston (אורכב 27.07.2011 בארכיון Wayback Machine). Accessed March 9, 2007.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007275244905171  BnF: cb10505169g (data)  CiNii: DA0355657X  GND: 118988069  ISNI: 0000 0000 8352 0888  LCCN: n85198538  NLA: 35863105  NTA: 074363395  RERO: 02-A012393671  SNAC: w6r03301  SUDOC: 05884290X  Trove: 1121306  US Congress: L000374  VIAF: 4920157   WorldCat (עם VIAF): 4920157
וילאייט הדנובה

| --- | --- |
דגל

 
 ממשל
 עיר בירה:  רוסוצ'וק
 היסטוריה
 הקמה:  חוק הווילאייטים
 תאריך:  1864
 פירוק:  המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878)
 תאריך:  1878
 ישות קודמת:  האימפריה העות'מאנית איילט ניש   האימפריה העות'מאנית איילט וידין   האימפריה העות'מאנית איילט סיליסטרה
 ישות יורשת:  נסיכות בולגריה נסיכות בולגריה   נסיכות סרביה נסיכות סרביה   ממלכת רומניה ממלכת רומניה    רומליה המזרחית
 
וילאייט הדנובה (בטורקית עות'מאנית: ولايت طونه‏;  בבולגרית: Дунавска област‏, נפוץ יותר: Дунавски вилает) היה מחוז אדמיניסטרטיבי מדרגה ראשונה של האימפריה העות'מאנית בין השנים 1864–1878. בסוף המאה ה-19, לפי הדיווחים, שטחו היה 34,120 מילים רבועים (88,400 קילומטרים רבועים).
הווילאייט הוקם מהחלקים הצפוניים של איילט סיליסטרה לאורך נהר הדנובה והאיילטים של ניש, וידין וסיליסטרה. וילאייט זה נועד להפוך למחוז מודל, המציג את כל ההתקדמות שהשיג השער הנשגב באמצעות הרפורמות המודרניות של הטנזימאט. בסופו של דבר הוקמו ברחבי האימפריה עד שנת 1876 וילאייטים אחרים על פי וילאייט הדנובה, למעט חצי האי ערב ומצרים העצמאית עד אז. רוסוצ'וק, היום רוסה בבולגריה, נבחרה לבירת הווילאייט בשל מעמדה כנמל עות'מאני מרכזי על הדנובה.
הפרובינציה פורקה לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), כאשר חלקה הצפון-מזרחי (צפון דוברוג'ה) שולב ברומניה, חלק משטחה המערבי בסרביה, ואילו אזורי המרכז והדרום היוו את מרבית נסיכות בולגריה וחלק מרומליה המזרחית.
ממשלה

מידהט פאשא היה המושל הראשון של הווילאייט (1864–1868). בתקופתו כמושל הוקמו קווי ספינות קיטור על נהר הדנובה; מסילת הרכבת רוסה-ורנה הושלמה; הוכנסו קואופרטיבים לאשראי חקלאי המספקים לחקלאים הלוואות בריבית נמוכה; כמו כן הוצעו תמריצי מס לעידוד מפעלים תעשייתיים חדשים.
העיתון הרשמי הראשון בווילאייט של האימפריה העות'מאנית, טונה / דונב, התפרסם הן בטורקית עות'מאנית והן בבולגרית והיו בו גם עורכים עות'מאניים וגם בולגרים. עורכיו הראשיים כללו את איסמעיל כמאל ואחמד מידאת אפנדי .
בווילאייט התקיימה אספה מינהלית שכללה פקידי מדינה שמונו על ידי הממשלה העות'מאנית וכן שישה נציגים (שלושה מוסלמים ושלושה לא מוסלמים) שנבחרו מבין תושבי הפרובינציה. לא-מוסלמים השתתפו גם בבתי המשפט הפליליים והמסחריים המחוזיים שהתבססו על קוד חוק וצדק חילוני. הוצגו גם בתי ספר מעורבים מוסלמים-נוצריים, אך רפורמה זו בוטלה לאחר שהתמודדה עם התנגדות עזה מצד האוכלוסייה.
חטיבות מנהליות

המחוז כלל את הסנג'קים הבאים:
סנג'ק טולצ'ה
סנג'ק וארנה
סנג'ק רוסה
סנג'ק טירנובה
סנג'ק וידין
סנג'ק סופיה
סנג'ק ניש
וילאייט הדנובה הוקם בשנת 1864 והורכב מתת-הפרובינציות של רוסה, וארנה, טולצ'ה, טירנובה, וידין, סופיה וניש. שני תתי-פרובינציות (סופיה וניש) הופרדו וילאייט הדנובה, כאשר סנג'ק ניש הפך לחלק מווילאייט פריזרן, ואילו סנג'ק סופיה הפך לעצמאי בשנת 1876, ולבסוף סופיה וניש סופחו לוילאייטים אדירנה וקוסובו בהתאמה בשנת 1877.
דמוגרפיה

בשנת 1865 התגוררו במחוז 658,600 (40.51%) מוסלמים ו-967,058 (59.49%) לא-מוסלמים, כולל נשים, לא כולל סנג'ק ניש; כ-569,868 (34.68%) מוסלמים, מלבד המהגרים ו-1,073,496 (65.32%) לא מוסלמים בשנים 1859–1860. באזור זה התיישבו כ-250,000-300,000 מהגרים מוסלמים מקרים וקווקז בין השנים 1855–1864.
אוכלוסיית הגברים בווילאייט הדנובה בשנת 1866:
| מפקד 1866> סנג'ק | מפקד 1866> מוסלמי | לא מוסלמי |
| --- | --- | --- |
| רוסוצ'וק | 138,692 | 95,834 |
| וארנה | 58,689 | 20,769 |
| וידין | 25,338 | 124,567 |
| סופיה | 24,410 | 147,095 |
| טירנובה | 71,645 | 104,273 |
| טולצ'ה | 39,133 | 17,929 |
| ניש | 54,510 | 100,425 |
| סך הכל | 412,417 | 610,892 |
אוכלוסיית הגברים בווילאייט הדנובה (למעט סנג'ק ניש) בשנת 1865 על פי Kuyûd-ı Atîk (בית הדפוס של וילאייט הדנובה):
| קהילה | רוסוצ'ק סנג'ק | וידין סנג'ק | ורנה סנג'ק | טירנובה סנג'ק | טולצ'ה סנג'ק | סופיה סנג'ק | וילאייט הדנובה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| הקהילה הבולגרית | 85,268 (38%) | 93,613 (80%) | 9,553 (18%) | 113,213 (59%) | 12,961 (22%) | 142,410 (86%) | 457,018 (56%) |
| הקהילה המוסלמית | 138,017 (61%) | 14,835 (13%) | 38,230 (74%) | 77,539 (40%) | 38,479 (65%) | 20,612 (12%) | 327,712 (40%) |
| הקהילה הוולאכית | 0 (0%) | 7,446 (6%) | 0 (0%) | 0 (0%) | 0 (0%) | 0 (0%) | 7,446 (1%) |
| הקהילה הארמנית | 926 (0%) | 0 (0%) | 368 (1%) | 0 (0%) | 5,720 (10%) | 0 (0%) | 7,014 (1%) |
| הקהילה הצוענית | 0 (0%) | 0 (0%) | 2,639 (5%) | 0 (0%) | 2,215 (4%) | 0 (0%) | 4,908 (1%) |
| הקהילה היהודית | 1,101 (0%) | 630 (1%) | 14 (0%) | 0 (0%) | 1 (0%) | 1,790 (1%) | 3,536 (0%) |
| צוענים מוסלמים | 312 (0%) | 245 (0%) | 118 (0%) | 128 (0%) | 19 (0%) | 766 (0%) | 1,588 (0%) |
| צוענים לא מוסלמים | 145 (0%) | 130 (0%) | 999 (2%) | 1,455 (1%) | 92 (0%) | 786 (0%) | 3,607 (0%) |
| סך הכל | 225,769 (100%) | 116,899 (100%) | 51,975 (100%) | 192,335 (100%) | 59,487 (100%) | 166,364 (100%) | 812,829 (100%) |
אוכלוסיית הגברים בווילאייט הדנובה (למעט סנג'ק ניש) בשנים 1866–1873 על פי עורך עיתון הדנובה איסמעיל כמאל:
| קהילה | אוכלוסייה |
| --- | --- |
מוסלמים: 481,798 (42%)
- מוסלמים מבוססים: 392,369 (34%)
- מהגרים מוסלמים: 64,398 (6%)
- צוענים מוסלמים: 25,031 (2%)
נוצרים: 646,215 (57%)
- בולגרים: 592,573 (52%)
- יוונים: 7,655 (1%)
- ארמנים: 2,128 (0%)
- קתולים: 3,556 (0%)
- נוצרים אחרים: 40,303 (4%)
יהודים: 5,375 (0%)
צוענים שאינם מוסלמים: 7,663 (1%)
סה"כ וילאייט הדנובה: 1,141,051 (100%)
אוכלוסיית הגברים בווילאייט הדנובה (למעט סנג'ק ניש) בשנת 1868 על פי כמאל קרפט:
| קבוצה | אוכלוסייה |
| --- | --- |
בולגרים נוצרים: 490,467
מוסלמים: 359,907

על פי מפקד האוכלוסין בשנת 1874, היו במחוז הדנובה 963,596 (42,22%) מוסלמים ו-131,8506 (57,78%) לא מוסלמים, למעט סנג'ק ניש. יחד עם הסנג'ק של ניש, האוכלוסייה כללה 1,055,650 (40,68%) מוסלמים ו-1,539,278 (59,32%) לא מוסלמים בשנת 1874. המוסלמים היו ברובם בסנג'קים של רוסוצ'וק, וארנה וטולצ'ה, ואילו הלא-מוסלמים היו ברובם בשאר הסנג'קים.
הערות שוליים

↑  Hathi Trust Digital Library - Holdings: Salname-yi Vilâyet-i Tuna
↑  Strauss, Johann (2010). "A Constitution for a Multilingual Empire: Translations of the Kanun-ı Esasi and Other Official Texts into Minority Languages".  In Herzog, Christoph; Malek Sharif (eds.). The First Ottoman Experiment in Democracy. Wurzburg: Orient-Institut Istanbul. p. 21-51.
↑  Rumelia, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
↑  Europe by Éliseé Reclus, page 152
1 2 3 4 5 6 7 8 9  ‏Encyclopedia of the Ottoman Empire, באתר גוגל ספרים By Gábor Ágoston, Bruce Alan Masters
↑  Stanford Jay Shaw; Ezel Kural. Shaw (1977). History of the Ottoman Empire and Modern Turkey. Cambridge University Press. p. 90. ISBN 978-0-521-29166-8. נבדק ב-2013-05-28.
1 2 3  KOYUNCU, Aşkın. "Population And Demographics In The Danube Province (1864-1877)". www.turkishstudies.net. אורכב מ-המקור ב-2018-06-12. נבדק ב-2018-08-05.
↑  "Makale Takip Sistemi Mobile". אורכב מ-המקור ב-2018-08-06. נבדק ב-2018-08-05.
1 2 3  Karpat, K.H. (1985).
↑  TUNA VİLÂYETİ’NDE NÜFUS VE DEMOGRAFİ (1864-1877) (PDF). p. 695.
↑  CHANGES IN THE NUMBER OF POPULATION IN BULGARIAN LANDS OF THE OTTOMAN EMPIRE באתר spisaniestatistika‏, 14 בינואר 2015
האורז המר

| --- | --- |
כרזת הסרט האורז המר
כרזת הסרט האורז המר
 בימוי:  ג'וזפה דה סנטיס 
 הופק בידי:  דינו דה-לורנטיס 
 תסריט:  Corrado Alvaro, איבו פרילי, קרלו ליזני, ג'וזפה דה סנטיס, ג'יאני פוצ'יני 
 עריכה:  גבריאלה וריאלה
 שחקנים ראשיים:  סילבנה מנגנו ויטוריו גסמן ראף ואלונה  דוריס דאולינג
 מוזיקה:  גופרדו פטראסי 
 צילום:  אוטלו מארטלי 
 מדינה:  איטליה 
 חברת הפקה:  Lux Film 
 חברה מפיצה:  Lux Film Distributing Corporation
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1949
 משך הקרנה:  108 דק' 
 שפת הסרט:  איטלקית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  איטליה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
האורז המר (באיטלקית: Riso amaro) הוא סרט דרמה איטלקי משנת 1949 בהפקתו של דינו דה לורנטיס ובימויו של ג'וזפה דה סאנטיס, עם סילבנה מנגנו, ויטוריו גסמן, ראף ואלונה ודוריס דאולינג (אנ') בתפקידים הראשיים.
הסרט צולם בשחור-לבן והוא שייך לסוגת הנאו-ריאליזם האיטלקי. הוא היה מועמד לפרס אוסקר לסיפור הטוב ביותר (אנ').
העלילה מתרחשת בחווה חקלאית לגידול אורז בעמק הפו במחוז פיימונטה בצפון איטליה. מדי חודש מאי מגיעות למקום מאות בחורות מעיירות שונות ומעיסוקים שונים כדי לעבוד 40 יום בעבודה קשה ובתנאי מחיה קשים של שתילת אורז. בנוסף לשכר הן מקבלות ק"ג אורז על כל יום עבודה. הקריין בסרט אומר כי עבודה קשה ומדויקת כזאת מתאימה רק לנשים.
בסרט יש סצנות רבות בהן נראות הבחורות העומדות כפופות בתוך המים ושותלות אורז תחת השמש הקופחת וגם בגשם שוטף כדי לא להפסיד ימי עבודה ולפגוע בשכרן.
תקציר העלילה

אל הרכבת בעיר עולות מאות בחורות בדרכן לחוות האורז הגדולה. ביניהן נמצאת סילבנה (סילבנה מנגנו), צעירה יפהפייה ושופעת בעלת אופי חם ומתפרץ.
למקום מגיעים זוג צעירים הנמלטים מהמשטרה לאחר שוד שרשרת יהלומים שביצעו בבית מלון. הצעיר הוא ולטר (ויטוריו גסמן) ובת זוגו פרנצ'סקה (דוריס דאולינג). השוטרים רודפים אחרי ולטר בעוד שפרנצ'סקה עולה לרכבת ונפגשת עם סילבנה. לפרנצ'סקה אין אישור עבודה והיא נחשבת ללא חוקית ומועמדת לגירוש. סילבנה וחברותיה מארגנות שביתת מחאה כדי להשאיר אותן ומצליחות בכך.
סילבנה ופרנצ'סקה מכירות חייל העומד לפני שחרור בשם מרקו (ראף ואלונה). מרקו נמשך לסילבנה אבל היא מתייחסת אליו בקרירות.
פרנצ'סקה מראה לסילבנה את השרשרת היקרה וזאת לוקחת אותו ממנה בלי רשות, עונדת על צוארה ויוצאת לרקוד בערב לתשואות כולם. מרקו מגיע למקום ופרנצ'סקה מספרת לו על הענק הגנוב. בינתיים מגיע ולטר למקום. הוא נמשך לריקוד הארוטי של סילבנה ומתחיל לרקוד אתה לקצב של האנשים. מרקו מפסיק את הריקוד וקורע את השרשרת מסילבנה. זה מביא להתנגשות אלימה עם ולטר.
ולטר העבריין כובש את ליבה של סילבנה והיא נכנעת לו ומוכנה למלא את כל בקשותיו. ולטר מתגורר באסם ומתכנן עם כמה נהגים לגנוב כמות גדולה של אורז.
הוא מצווה על סילבנה להציף את שדות האורז כדי שכולם יהיו עסוקים בעצירת השיטפון והוא יוכל לצאת עם המשאיות הטעונות באורז גנוב.
פרנצ'סקה ומרקו מגיעים לאסם כדי למנוע את הגנבה. ולטר פוצע את מרקו בסכין ופרנצ'סקה יורה עליו באקדחו של מרקו ופוצעת אותו. ולטר מוסר את אקדחו לסילבנה ופוקד עליה להרוג את פרנצ'סקה ומרקו אבל היא לא מסוגלת. היא זורקת את המחרוזת לפרנצ'סקה ומבקשת שתעזוב אותם תמורת זאת אבל אז פרנצ'סקה מגלה לה שהמחרוזת מזויפת וכי ולטר ידע מכך וניצל אותה. סילבנה יורה והורגת את ולטר ואחר כך עולה למגדל האסם ומשליכה עצמה מגובה רב.
בסצנה האחרונה זורות העובדות אורז על גופתה של סילבנה ואחר כך עוזבות את החווה. חלק מהן תחזורנה שוב לחווה בשנה הבאה.
גנייזנו

קתדרלת גנייזנו
גניֶיזנוֹ (בפולנית: ‏Gnieznoקובץ:Pl-Gniezno.ogg‏Ⓘ‏; בגרמנית: Gnesen, בפי היהודים: גניזן, גניזא או גניזען) היא עיר במערב-מרכז פולין, 50 ק"מ מזרחית לפוזנן. בירת פולין במחצית הראשונה של מאה ה-11. הארכיבישוף של גנייזנו הוא הפרימאט של פולין (Prymas Polski), כלומר ראש הכנסייה הקתולית הפולנית.