stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוברט אדוארד הרולד קרוסבי
הערות שוליים

↑  עבר הירדן יסופח לארץ ישראל?, דבר, 15 בפברואר 1926
↑  Appointments, פלסטיין בולטין, 19 ביוני 1925
הנציב ביריד השלישי, דבר, 15 באוקטובר 1926
Social and personal, פלסטיין בולטין, 5 ביולי 1927
↑  רעש גדול בארץ ישראל, דואר היום, 12 ביולי 1927
1 2  Edwin Herbert Samuel, A Lifetime in Jerusalem: The Memoirs of the Second Viscount Samuel, Transaction Publishers, 1970, page 83
↑  העדות הערבית לפני ועדת החקירה, דבר, 1 בדצמבר 1929
↑  עדות סגני המושלים בצפון ובדרום, דבר, 14 בנובמבר 1929
↑  זכויות הסוכנות היהודית, דואר היום, 17 בדצמבר 1929
↑  נציב מחוז הדרום במושבות יהודה, דואר היום, 8 בדצמבר 1931
↑  מושל מחוז שכם במקום מר קרוסבי, המשקיף, 13 בדצמבר 1943
↑  מי ומי, משמר, 18 בינואר 1945
דיוני המועצה לאספקה מלחמתית, משמר, 9 באפריל 1944
↑  פרוק המועצה הכלכלית המייעצת לימי המלחמה, המשקיף, 24 במאי 1946
↑  העובדים מאיימים בהשבתת, הצופה, 14 בפברואר 1946
↑  מדוע אין הממשלה מפרסמת את מסקנות הועדה בענייני המורים?, דבר, 29 במאי 1945
המערה בשלות החינוך טרם נגמרה, הצופה, 27 ביוני 1945
הממשלה גנזה מסקנות ועדת קרוסבי, המשקיף, 26 ביולי 1945
↑  הסוכנות לא תשתף פעולה עם הועדה לחקירת מכירת קרקעות ב"אזורים אסורים"?, המשקיף, 26 ביוני 1945
↑  שום יהודי לא הופיע, הצופה, 18 באוקטובר 1945
↑  שתי ועדות כבר חקרו עקיפת חוק הקרקעות, המשקיף, 31 במרץ 1946
↑  הרכב ועדות החקירה בשאלות הבניה, המשקיף, 21 בדצמבר 1945
↑  ד"ר ש. לוסטיג, הגנת הדיירים כיצד, דבר, 29 באוקטובר 1947
↑  יצאו לחופשה, המשקיף, 18 ביולי 1946
↑  שינויים בפקידות הגבוהה, הצופה, 3 באפריל 1947
↑  http://www.wikitree.com/wiki/Crosbie-197
↑  חלוקת פרס קרוסבי תש"ו, דבר, 6 בדצמבר 1945
↑  פרס חבר המועצות המקומיות, משמר, 29 בנובמבר 1946
↑  צרצ מרותק למיטתו - קרוסבי נהנה מהפנסיה, מעריב, 24 בינואר 1950
תומאס אורד-ליס

| --- | --- |

 לידה:  23 במאי 1877 אאכן, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  1 בדצמבר 1958 (בגיל 81) ולינגטון, ניו זילנד 
 תקופת הפעילות:  ? – 1 בדצמבר 1958 
 פרסים והוקרה:  צלב חיל האוויר  קצין במסדר האימפריה הבריטית 
 
תומאס אורד-ליס (באנגלית: Thomas Hans Orde-Lees;‏ 23 במאי 1877 – 1 בדצמבר 1958) היה חבר במשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית של ארנסט שקלטון בשנים 1914–1917, חלוץ בתחום הצניחה ואחד ממטפסי ההרים שאינם יפנים הראשונים, הידועים בכך שטיפסו על הר פוג'י בחורף.
ילדות ונעורים

תומאס הנס אורד-ליס נולד ב-23 במאי 1877, רשמית בזמן שהוריו בילו את חופשתם באאכן, שהייתה אותם ימים בפרוסיה. למעשה, היה בנם הלא-חוקי של תומאס אורד הייסטינגס ליס, לשעבר פרקליט ומפכ"ל המשטרה של נורת'המפטון, ועדה מרי פאטנדן (1852–1932), בתו של הכומר ג'ורג' אדווין פאטנדן, מנהל בית ספר. עדה נשלחה אל בית אחיו של תומאס באאכן ללדת שם.
משפחת ליס הייתה אמידה; הם גרו בבית המפכ"ל של נורת'המפטון עם משרתים רבים. אשתו של תומאס האב, גרייס ליס, הסכימה לגדל את תומאס הצעיר כבנה. היא מונתה לסנדקית לאחיינה של עדה, פרדריק ג'פרי ליס ג'ונסון (1880–1951), סידור שאיפשר לגרייס, עדה ותומאס האב להיפגש בקביעות. עדה נישאה לארתור ג'ון קולרידג' מאקארנס, עורך דין (בנו של ג'ון מאקארנס, הבישופ של אוקספורד ב-1890. לאחר מות תומאס האב בשנת 1924, עברה גרייס להתגורר עם ארתור ועדה מאקארנס בפיטרספילד. תומאס הבן נשאר בקשר עם אמו הביולוגית עד מותה ב-1932.
אורד-ליס למד במרלבורו קולג', באקדמיה המלכותית של הצי בגוספורט ובקולג' הצבאי המלכותי בסנדהרסט. הוא התגייס לחיל הנחתים המלכותי בדרגת סגן לוטננט בשנת 1895 וקודם לדרגת לוטננט ב-1 ביולי 1896, ולדרגת קפטן ב-16 באפריל 1902. בשנת 1900 הוצב בסין והשתתף בלחימה במרד הבוקסרים.
המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית

בשנת 1910 הגיש אורד-ליס בקשה להצטרף למשלחת טרה נובה של סקוט, אך נדחה. כאשר שקלטון ארגן את המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית, הוא החליט שדרוש לו נציג מן הצי המלכותי כדי לזכות בתמיכה פוליטית וצבאית למשלחת. אורד-ליס, שהיה גולש סקי ומומחה במנועים, התאים לדרישותיו, ואחרי ששקלטון פנה אל צ'רצ'יל לקבלת היתר, שוחרר אורד-ליס מן השירות הצבאי והורשה להצטרף למשלחת כמחסנאי.
על סיפון האונייה לא התיידד עם שאר אנשי הצוות; הליכותיו היו קדורניות ומתנשאות והוא לא ניסה להסוות את עצלנותו. אף על פי כן, אורד-ליס היה מחסנאי יעיל. הוא גילה עניין ער בכושר גופני ולקח עמו את אופניו במשלחת; אחרי שהאונייה נלכדה בקרח, נהג לצאת לטיולי רכיבה על הקרח. שקלטון פקד עליו לא לעזוב את האונייה ללא ליווי, אחרי שאיבד את דרכו בחיפוש מזון ונתקל בכלב ים נמרי צמא-דם. צעקותיו הזעיקו את פרנק ויילד (סגנו של שקלטון) מן האוהל, והוא ירה בכלב הים הנמרי כשזה היה במרחק 9 מטרים מאורד-ליס.
כשהאנדיורנס נמחצה בקרח ים דחוס, לקח שקלטון את שלוש סירות ההצלה והוביל את אנשיו על פני הקרח אל מים פתוחים, שם שייטו בסירות אל אי הפיל. אורד-ליס נשלח ל"דאדלי דוקר" בפיקודו של פרנק וורסלי, אבל לא היטה שכם יחד עם שאר האנשים כשסופה עזה איימה להטביע את הסירה הקטנה. עם זאת, כשרגליו של ליונל גרינסטריט קפאו, היה זה אורד-ליס שפתח את חולצתו והניח את כפות רגליו הקפואות של גרינסטריט על בטנו, עד שהתחושה חזרה אליהן. על אף פקודות מוורסלי, התכנס אורד-ליס בשק השינה שלו במקום לעזור בחתירה, אף כי כשהסירה עמדה בסכנת טביעה, התייצב מיד לתרום את חלקו בשאיבת מים ארוכה ומאמצת כדי למנוע מן הסירה לשקוע.
אחרי שהסירות הגיעו לאי הפיל, הפליגו שקלטון ועמו חמישה אנשים אל ג'ורג'יה הדרומית בג'יימס קיירד, להזעיק עזרה. לשאר האנשים, בהם אורד-ליס, לא נותר אלא לעשות כמיטב יכולתם לשרוד במחסה שתי הסירות הנותרות, הפוכות ומחוזקות באבנים ומוארות בעששיות של שומן כלבי-ים. הם חולצו לבסוף ב-30 באוגוסט 1916. על חלקו במשלחת קיבל אורד-ליס את מדליית הקוטב מכסף.
אחרי המשלחת > צנחן

כשאורד-ליס שב לאנגליה, הייתה מלחמת העולם הראשונה בעיצומה. אורד-ליס, שנשא עכשיו דרגת רב-סרן מעוטר, חזר לשירות פעיל עם הנחתים המלכותיים, ב-12 בנובמבר 1916. אחרי שירות בחזית המערבית בחיל הבלונים של צבא בריטניה, השיג אורד-ליס ב-1 באוגוסט 1917, בעזרת שקלטון, מקום בחיל האוויר המלכותי, שם היה למליץ יושר נלהב לשימוש במצנחים. הוא קפץ מטאוור ברידג' אל תוך נהר התמזה כדי להוכיח את יעילותם. ועדה עם אורד-ליס כמזכיר הוקמה לבחינת השימוש במצנחים לטייסים. הוא עוטר בצלב חיל האוויר ברשימת תוארי הכבוד של 1919 והתמנה לקצין מסדר האימפריה הבריטית ב-10 באוקטובר. אחרי המלחמה התפטר אורד-ליס מתפקידו ב-25 באפריל 1919, על פי השמועה, כדי להימנע ממשפט צבאי בגין מעורבותו בקורס צניחה של נשים בחסות הדיילי מייל. הוא היגר ליפן, שם לימד טכניקות צניחה לחיל האוויר הקיסרי של יפן.
יפן: הר פוג'י

ביפן נודע אורד-ליס בעיקר בטיפוס בעונת החורף על הר פוג'י. לאחר ניסיון כושל בינואר 1922, העפילו אורד-ליס וחברו לטיפוס ה. ס. קריספ בהצלחה על פסגת הר הגעש המפורסם ב-12 בפברואר 1922.
אחרי הפסקת אימוני הצניחה שלו, המשיך אורד-ליס לחיות בטוקיו. הוא עבד זמן-מה ככתב של הטיימס, וזה הביא למינוי בשגרירות הבריטית. לאחר שאשתו הראשונה מתה, נישא בשנית לאישה יפנית מקומית, היסאקו הויה. כמעט 20 שנה עסק בהוראת אנגלית ובקריאת החדשות באנגלית ברדיו היפני.
יפן: הר פוג'י > ניו זילנד

כשיפן נכנסה למלחמת העולם השנייה ב-1941, הורשה אורד-ליס, שהיה תושב זר ואזרח מדינת אויב, לעזוב עם משפחתו; הם עברו לוולינגטון, ניו זילנד, שם קיבל ארוד-ליס עבודת כפיים בבית ספר בהתכתבות, אף כי שמועות אמרו, שהוא עסק בביון למען ממשלת בריטניה. אחרי המלחמה, כתב טור קבוע לילדים בנושא מסעות בעיתון "צלב הדרום" ועזר לארגן את המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים.
אורד-ליס מת ב-1 בדצמבר 1958 אחרי שאושפז בבית חולים פסיכיאטרי מחמת דמנציה. הוא קבור בבית הקברות קרורי בוולינגטון, סמוך לחברו לצוות באונייה "אנדיורנס", הארי מקניש.
הערות שוליים

↑  אלפרד לנסינג, "אנדיורנס", תרגום: מרינה גרוס לרנר, עמ' הוצאת ידיעות אחרונות 2013, עמ' 84–86
↑  Kim Heacox, "Shackleton. The Antarctic Challenge", National Geographic, Washington DC. p.111
↑  "אנדיורנס", עמ' 166–175
↑  "Lifestory of Lieutenant Colonel (Retd.) Thomas Orde Hans Lees at Lives of the First World War" תומאס אורד הנס ליס ב"חיים במלחמת העולם הראשונה"
↑  כתב העת של "החברה הניו זילנדית לאנטארקטיקה", כרך 23 מס' 4, עמ' 68, 2005
↑  "ROYAL AIR FORCE HISTORICAL SOCIETY JOURNAL, #37" מוזיאון חיל האוויר המלכותי, כתב העת של החברה ההיסטורית מס' 37 2006, עמ' 28
↑  אתר מאה הרים: על וסביב ניהון היאקומריצן, 11 בינואר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1089327935  ISNI: 0000 0000 4340 3177  LCCN: nb2003050002  NDL: 00745165  NLA: 35260441  NTA: 261831186  SNAC: w6sv28n5  SUDOC: 079998348  Trove: 886668  VIAF: 31508408   WorldCat (עם VIAF): 31508408
קבוצת הלסינקי

| --- | --- |

 פעילות:  1976-2023
 מדינה:  רוסיה 
 מטה הארגון:  מוסקבה, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מייסדים:  יורי אורלוב 
 תקופת הפעילות:  1976 – 25 בינואר 2023 (כ־47 שנים) 
 www.mhg.ru
 
קבוצת הלסינקי (ברוסית: Московская Хельсинкская группа, МХГ) הוא ארגון זכויות האדם הוותיק ברוסיה. הארגון הוקם על ידי יורי אורלוב ב-12 במאי 1976 ופעל עד לשנת 1982. הוא הוקם מחדש בשנת 1989.
פעילות בתקופת ברית המועצות

בעקבות הסכמי הלסינקי דיסידנטים סובייטים החליטו להקים ארגון שיבדוק איך הממשל הסובייטי מקיים את התחייבויותיו בהתאם להסכם. לצורך כך הארגון היה צריך לאסוף נתונים על הפרות זכויות האדם בברית המועצות ולהעביר אותם לידיעת מדינות חתומות על ההסכם. על הקמת הארגון הוכרז במסיבת עיתונאים שהתקיימה בדירתו של אנדריי סחרוב. במהלך ההקמה בארגון נכללו 11 חברים:
יורי אורלוב, היו"ר. נעצר בשנת 1977. בשנת 1986 גורש מברית המועצות והתמנה לפרופסור באוניברסיטת קורנל.
ליודמילה אלכסייבה. עזבה לארצות הברית בשנת 1977.
אלכסנדר גינזבורג. נעצר בשנת 1977.
פיוטר גריגורנקו. בשנת 1977 נסע לארצות הברית ואזרחותו נשללה.
נתן שרנסקי. נעצר בשנת 1977.
ויטלי רובין. בשנת 1976 קיבל הרשאה לעלות לישראל. התמנה לפרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1981 נהרג בתאונת דרכים.
ילנה בונר, אשתו של אנדריי סחרוב. בשנת 1980 גורשה עם בעלה לניז'ני נובגורוד.
אנטולי מרצ'נקו. נעצר בשנת 1981. בשנת 1986, בהיותו בכלא הכריז על שביתת רעב ונפטר זמן קצר לאחר הפסקתה.
אלכסנדר קורצ'ק בלחץ השלטונות בשנת 1977 הפסיק שיתוף פעולה עם הקבוצה.
מיכאיל ברנשטם. עזב לארצות הברית בשנת 1979.
מלבה לנדה. נעצרה בשנת 1980
תוך זמן קצר הוקמו קבוצות עם מטרה זהה באוקראינה, ליטא, גאורגיה וארמניה. פעילות ארגונים אלו הופסקה בלחץ הק.ג.ב תוך זמן קצר וחברי הקבוצות נשלחו לתקופות מאסר שונות.
במהלך תקופת פעילותה הקבוצה הייתה מקבלות הודעות על הפרות זכויות האדם מאזרחים וחברי הקבוצה היו יוצאים לסיורי שטח. תוצאות הבדיקות פורסמו ב-195 סקרים. הסקרים הועברו לשלטונות ברית המועצות, שגרירויות מדינות החתומות על הסכמי הלסינקי והוקראו במסיבות עיתונאים. בשנת 1977 הוקמה ועדה לחקר שימוש בפסיכיאטריה למטרות פוליטיות בברית המועצות.
מאז ההקמה חברי הארגון היו תחת לחץ מתמיד של הק.ג.ב ובשנת 1982 הודיעו על הפסקת פעילותם. באותה שנה הקבוצה כללה רק 3 חברים כאשר נגד אחד מהם כבר נפתחה חקירה והשנייה הייתה ילנה בונר שהוגלתה לניז'ני נובגורוד.
הקמה מחודשת של הארגון

בשנת 1989 בעקבות תחילת מדיניות הפרסטרויקה פעילות הקבוצה חודשה. יושב ראש החדש הייתה לריסה בוגורז שכיהנה בתפקיד זה עד לשנת 1994. אחריה היה קרוניד לוברסקי ומשנת 1996 בתפקיד היו"ר מכהנת ליודמילה אלכסייבה.
הקבוצה הודיעה על כך שמקבלת מימון מגורמים הנמצאים מחוץ לגבולות רוסיה.
הקבוצה פרסמה מספר רב של פרסומים בהקשר למצב שמירות זכויות האדם ברוסיה. בשנת 2003 הארגון הוציא הודעת גינוי לתחילת מלחמת עיראק. בשנת 2009 לראשונה ברוסיה פורסם דוח מפורט על מצב להט"ב במדינה.
בשנת 2006 הארגון הואשם בקבלת תמיכה מארגוני ביון בריטיים. ליודמילה אלכסייבה פנתה לבית המשפט אך הבקשה לא הועלתה לדיון והחלטה זו אושרה גם בבית המשפט העליון של רוסיה.
סכסוך הטפילד-מק'קוי

משפחת הטפילד ב-1897
סכסוך הטפילד-מק'קוי היה סכסוך משפחות מפורסם בשנים 1863 עד 1891, בין שתי משפחות שחיו בסמיכות על גבול וירג'יניה המערבית וקנטקי לאורך נהר טאג פורק, יובל משנה של נהר אוהיו. הסכסוך גבה לאורך השנים את חייהם של 12 אנשים. 7 בני משפחת מק'קוי, 4 בני משפחת הטפילד ועוזר שריף.
משפחת הטפילד שחיה בווירג'יניה המערבית הונהגה על ידי ויליאם אנדרסון הטפילד שכונה "Devil Anse Hatfield" ומשפחת מק'קוי שחיה בקנטקי הונהגה על ידי רנדולף מק'קוי. המעורבים בסכסוך משתי המשפחות היו צאצאים של אפרים הטפילד שנולד ב-1765 וויליאם מק'קוי שנולד ב-1750.
הסכסוך נכנס ללקסיקון הפולקלור האמריקאי כמטונימיה לכל סכסוך מר עם סממנים של כבוד המשפחה, צדק ונקמה.
תולדות הסכסוך

הסכסוך האלים החל עם מותו של אסא הרמון מק'קוי שחזר ממלחמת האזרחים האמריקאית ונרצח על ידי כנופיה של יוצאי צבא הקונפדרציה. ויליאם הטפילד היה בתחילה חשוד ברצח אך מאוחר יותר הוכח כי שכב חולה בביתו. רוב החוקרים סבורים כי דודו, חבר הכנופיה ג'ים ואנס, ביצע את הרצח.
בתרבות

ב-2012 שודרה מיני סדרת הטלוויזיה "הטפילדס ומקויס" של ערוץ ההיסטוריה העוסקת בסכסוך. ביל פקסטון גילם את ראש משפחת מקוי רנדולף מקוי לצידו של קווין קוסטנר שגילם את ראש משפחת הטפילד ויליאם אנדרסון הטפילד.
שרמן מינטון

שרמן "שיי" מינטון (באנגלית: Sherman "Shay" Minton;‏ 20 באוקטובר 1890 –  9 באפריל 1965) היה סנאטור מטעם אינדיאנה ושופט בית המשפט העליון של ארצות הברית. היה חבר המפלגה הדמוקרטית.
לאחר שלמד בקולג' ובבית ספר למשפטים, שירת מינטון כקצין בדרגת קפטן בצבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה, ולאחר מכן ניהל קריירה משפטית ופוליטית. ב-1930, לאחר ניסיונות רבים להיבחר, ולאחר ששימש כמנהיג אזורי ב"לגיון האמריקאי" (American Legion), הוא התמנה כמפקח להתייעלות בממשלו של מושל אינדיאנה, פול מקנאט. ארבע שנים לאחר מכן נבחר מינטון לסנאט של ארצות הברית. במהלך מסע הבחירות שלו לסנאט הוא הגן על צעדי החקיקה של הניו דיל בסדרה של נאומים שבהם הוא טען שאין זה הכרחי לפעול על פי חוקת ארצות הברית במהלך השפל הגדול. המערכה של מינטון זכתה לגינויים מצד מתנגדיו הפוליטיים, והוא ספג ביקורת קשה על אחד מנאומיו שנודע בשם נאום "אינך יכול לאכול את החוקה". כחלק מקואליציית הניו דיל, תמך מינטון בסנאט בתוכנית הרפורמה הבלתי מוצלחת של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, והיה אחד התומכים המרכזיים של רוזוולט בסנאט.
לאחר שלא עלה בידו להיבחר מחדש לסנאט ב-1940, מינה רוזוולט את מינטון כשופט בבית המשפט הפדרלי השביעי לערעורים. לאחר מותו של רוזוולט, מינה אותו הנשיא החדש הארי טרומן, שפיתח יחסי ידידות קרובים עם מינטון במהלך התקופה בה הם כיהנו יחדיו בסנאט, כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. ב-4 באוקטובר 1949 אישרה מליאת הסנאט את מינויו ברוב של 48 תומכים ו-16 מתנגדים (על המתנגדים נמנו 15 רפובליקנים ודמוקרט אחד, הסנאטור הארי פ. בירד מווירג'יניה). מינטון כיהן בבית המשפט העליון שבע שנים. כתומך של הריסון השיפוטי, הוא היה תומך קבוע של דעות הרוב בבית המשפט במהלך שנותיו הראשונות על כס השיפוט. לאחר שהשופטים שמונו על ידי הנשיא דווייט אייזנהאואר שינו את מאזן הכוחות בבית המשפט, הוא היה איש דעת המיעוט באופן קבוע. ב-1956 נאלץ מינטון לפרוש בשל בריאותו הרופפת. לאחר מכן ועד למותו ב-1965 הוא נסע ברחבי אירופה ובארצות הברית והרצה במסגרות רבות.
היסטוריונים מציינים את הניגוד הבלתי רגיל בין תפקידו כסנאטור ליברלי בהשקפתו המפלגתית לבין עמדתו כשופט שמרן. הם מייחסים את השינוי בעמדתו כתגובה למערכת היחסים בין הסנאטורים תומכי הניו דיל לבין בית המשפט העליון שבשנות ה-30 היה שמרן, ופסק נגד רבים מצעדי החקיקה של הניו דיל כבלתי תואמים את החוקה. כאשר מונה מינטון כשופט, הפך הסנאט ליותר שמרני, ובית המשפט הפך ליותר אקטיביסט, שינויים שגרמו לו לתמוך בעמדות המיעוט של השמרנים. לעיתים קרובות הוא היה משכין השלום ויוצר הקונצנזוס בבית המשפט במהלך התקופה בה שופטי בית המשפט היו מפולגים ביניהם. באופן כללי הוא נהג לפסוק לטובת החוק והסדר על פני שיקולים של חירות כחלק מהפירוש הרחב שהוא נתן לסמכויות הממשלה. פסיקות אלו והשפעתן המוגבלת הובילו כמה היסטוריונים להתייחס באופן שלילי לקריירה השיפוטית שלו. היסטוריונים אחרים משבחים את מחויבותו הגדולה של מינטון לעקרונותיו השיפוטיים.
ראשית חייו > רקע משפחתי

שרמן מינטון נולד בעיירה ג'ורג'טאון שבאינדיאנה לג'ון איוון ולאמה ליברס מינטון. הוא היה השלישי מבין חמשת ילדי המשפחה וכונה "שיי" בשל אי יכולתו של אחיו הקטן להגות כראוי את השם "שרמן". סבו של מינטון מצד אביו, ג'ונתן מינטון, נהרג במלחמת האזרחים האמריקאית ואביו של מינטון גדל לבדו. הוריו של מינטון נישאו ב-1883.
מינטון רכש את השכלתו הבסיסית בבית ספר בו היו שני חדרים בג'ורג'טאון, עד להגיעו לכיתה ח'. כבר מגיל צעיר הוא נחשף לפוליטיקה. אביו לקח אותו לכמה עצרות פוליטיות, כולל הנאום שנשא ב-1895 מנהיג המפלגה הדמוקרטית ויליאם ג'נינגס ברייאן. אביו של מינטון היה פועל יום בקו הרכבת המהיר ניו אולבני וסנט לואיס. ב-1898 איבד האב את כושר עבודתו בעקבות מכת חום שלקה בה בעת עבודתו. משמעות הדבר שהאב לא יכול היה לעבוד, והמשפחה ירדה מנכסיה והייתה תלויה ביבול הדל של החווה הקטנה שהייתה בבעלותה. ב-1899 לקתה אמו של מינטון בסרטן השד. רופא נודד ניסה להסיר את הגידולים מגופה באפריל 1900 וביצע את הניתוח כשהיא שכבה על שולחן האוכל של המשפחה, אך במהלך ההליך היא נפטרה. מותה של אמו היה מכה נפשית לשרמן מינטון. לאחר מכן הוא סירב להגיע לתפילות בכנסייה ודיבר נגד האל, שאותו הוא האשים במותה של אמו. בדצמבר 1901 נישא אביו של מינטון בשנית לשרה מונטגיו.
כאשר גדל מינטון הוא החל להסתבך בצרות עם אנשים בשכונת מגוריו. ב-1904 הוא נעצר על כך שלא ציית לצו שאסר על רוכבי אופניים לרכב על המדרכה. הוא הובא בפני שופט שלום ונקנס בסכום של שלושה דולר. לתקרית זו הייתה בהמשך השפעה על שינוי נקודת המבט שלו על החיים ועוררה בו את הרצון להיות עורך דין. כדי להשיג מטרה זו, וכדי לעזור בפרנסת משפחתו, הוא נסע עם אחיו הגדול הרברט לפורט וורת', טקסס כדי לעבוד בחברת סוויפט לאריזת בשר. אביו ואחיו הקטנים הצטרפו אליהם עד מהרה לאחר שהכנסתם של מינטון ושל אחיו הייתה מספקת כדי לכסות את הוצאותיהם. לאחר שחסך מספיק כסף כדי שהמשפחה תעבור לבית חדש, השאיר מינטון את משפחתו בטקסס ושב לאינדיאנה כדי ללמוד בבית ספר תיכון.
ראשית חייו > לימודים

ב-1905, כשהיה בן 14, החל מינטון את לימודיו בבית הספר התיכון אדוארדסוויל. בשנה שלאחר מכן התמזג בית הספר עם בית הספר התיכון ניו אולבני. שם הוא היה חבר בנבחרות הפוטבול, הכדורסל והריצה של בית הספר. הוא הקים את מועדון הדיבייטינג הראשון של בית הספר, שזכה בכמה פרסים. הוא עבד במרכז חנויות מקומי ובחופשות הקיץ הוא שב לפורט וורת' כדי לעבוד במפעל הבשר. בפברואר 1908 הוא הורחק לזמן מה מבית הספר לאחר שביצע מעשה קונדס. מנהל בית הספר, צ'ארלס אלן פרוסר, התיר למינטון לשוב ללימודים לאחר ששבוע לאחר מכן הוא התנצל באופן פומבי בפני כל תלמידי בית הספר ומוריו. בשנת לימודיו האחרונה בבית הספר החל מינטון לצאת עם גרטרוד גורץ, והשניים נשארו בקשרי מכתבים כאשר הוא יצא ללימודים בקולג'. ב-1910 סיים מינטון את לימודיו כמצטיין בכיתתו.
מינטון התכוון להמשיך את לימודיו בקולג'. בקיץ 1910 הוא עבד כאיש מכירות של חברת סוויפט באזור פורט וורת' כדי לממן את לימודיו. הוא שב לאינדיאנה ובספטמבר 1911 החל את לימודיו באוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון. הוא למד במספיק קורסים כך שעלה בידו להשלים את חובותיו לשלוש השנים הראשונות ללימודיו תוך שנתיים. על אף עומס הלימודים, הוא הצטרף לנבחרות הבייסבול והדיבייטינג של המוסד, והשתתף בפעילות מועדון ג'קסון, ארגון שהיה בעל זיקה למפלגה הדמוקרטית. לשנותיו בקולג' הייתה השפעה רבה על הקריירה הפוליטית שלו בהמשך. הוא התיידד עם מי שלימים היה מושל אינדיאנה פול מקנאט, עם מי שלימים היה מועמד לנשיאות ונדל וילקי, ועם אישים נוספים בעלי השפעה במדינה. בשנת לימודיו השנייה בקולג' אזל כספו, אך הוא לא יכול היה לשוב לטקסס כדי להרוויח כספים נוספים בשל לימודיו. הוא התגורר במעונות של אחוות פי-דלתא-תטא והתקיים בעיקר מפירות יער ומשאריות לחם וחלב מהקפיטריה של האוניברסיטה. ב-1913 הוא סיים את לימודיו כמצטיין בכיתתו. ב-1915 הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון. בתקופת לימודיו בבית הספר למשפטים הוא היה חבר בנבחרת הפוטבול של האוניברסיטה.
מינטון היה ראשון בכיתתו. הישגו זה אפשר לו לשמש כספרן בבית הספר למשפטים. בעבודתו זו שולמה לו משכורת נאה שאפשרה לו לחיות בתנאים נוחים יותר בשנתיים האחרונות ללימודיו. ב-1915 הוא סיים את לימודי המשפטים, ושוב כמצטיין בכיתתו, וזכה במלגה לשנה אחת להשלמת לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל, שם הוא קיבל תואר שני במשפטים. בלימודיו בייל התמקד מינטון בלימוד משפט חוקתי ונכח בהרצאותיו של נשיא ארצות הברית לשעבר ולימים נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ויליאם הווארד טאפט. עבודת הגמר שלו לתואר השני הייתה "תאוריית הפעולה" (Theory of the Action). לדבריו של טאפט, עבודת הגמר של מינטון הייתה בין הטובות שהוא קרא מעודו. מינטון ולואיס פאוול הם שני שופטי בית המשפט העליון היחידים שקיבלו תואר מוסמך במשפטים. מינטון המשיך לשפר את אומנות הדיבור שלו בייל. הוא זכה בפרס מועדון ויילנד לנאום בציבור ללא הכנה, וסייע לארגן את החברה לסיוע משפטי של האוניברסיטה.
ראשית חייו > קריירה משפטית ומלחמת העולם הראשונה

במאי 1916 שב מינטון לניו אולבני, שם הוא פתח משרד עורכי דין חדש וחידש את קשריו עם גרטרוד גורץ. הוא לקח על עצמו מספר תיקים משפטיים וצבר ניסיון בעבודות פרו בונו כסיוע לתובע המחוזי המקומי. הוא הצטרף לארגון התרבות צ'טאווקווה (Chautauqua) ונסע לכמה ערים כדי לשאת נאומים. במהלך סבבי ההרצאות שלו הוא פגש את ויליאם ג'נינגס ברייאן, שייעץ לו בנושאים פוליטיים, והיווה עבורו השראה לשקול קריירה בשירות הציבורי.
ב-1917, זמן קצר לאחר שארצות הברית הכריזה מלחמה על גרמניה ונכנסה למלחמת העולם הראשונה, התגייס מינטון לצבא ארצות הברית. הוא החל קורס קצינים בפורט בנג'מין הריסון שבאינדיאנה מתוך תקווה לקבל מינוי של קצין, אך הוא לא היה בין אלו שמונו כקצינים. באוגוסט הוא קיבל חופשה קצרה. הוא שב לניו אולבני, שם הוא נשא את גרטרוד גריץ לאישה ב-11 באוגוסט. בספטמבר הוא שב לבסיסו וביקש לעבור מחדש את הקורס, מתוך תקווה שהפעם יוכל לקבל את המינוי. לאחר שסיים את ההכשרה הוא קיבל מינוי לדרגת קפטן. הדיוויזיה ה-84 של חיל המשלוח של ארצות הברית, שאליה השתייך מינטון, נשלחה ביולי 1918 לצרפת. מינטון ויחידתו שירתו בחזית המערבית בוורדן ובסואסון ובהמשך הגנו על קווי אספקה בבלגיה. במשך רוב שירותו במלחמה, הייתה היחידה של מינטון אחראית על תצפיות על הדרכים כדי להבטיח מעבר בטוח של אנשים וציוד אל קווי החזית. בקרב של ממש הוא לא השתתף.
כאשר הגיע הנשיא וודרו וילסון לועידת השלום בפריז ב-1919, היה מינטון אחראי על חוליית האבטחה ששמרה על אולם הדיונים, ומינטון נפגש עמו. לאחר המלחמה המשיך מינטון לשרת לזמן קצר בצבא הכיבוש בגרמניה ובאוגוסט 1919 הוא שוחרר מן השירות. הוא בחר להישאר בפריז במשך כמה חודשים כדי ללמוד את המשפט הרומי, משפט בינלאומי, משפט אזרחי ותורת המשפט בסורבון. במרץ 1920 הוא שב לביתו. הראשון מבין ילדי משפחת מינטון, שרמן א. מינטון הבן, נולד בעת שהותו באירופה. ב-1923 נולדה בתו אן-מרי, ובנו השני, ג'ון, נולד ב-1925.
קריירה פוליטית

לאחר שובו פתח מינטון מחדש את משרד עורכי הדין שלו והחליט להיכנס לפוליטיקה. הוא התמודד על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה השלישי של אינדיאנה אך הפסיד בבחירות המקדימות, על אף מסע בחירות משמעותי ועברו הצבאי. הוא הפסיד לג'ון יואינג, שקיבל 6,502 קולות מול 3,170 קולות שהצביעו עבורו והיה השני מבין חמישה מועמדים. לאחר ההפסד הוא הצטרף לזמן קצר למשרד עורכי הדין מאינדיאנה "סטונסנבורג ווית'רס", שני עורכי דין שהיו פעילים בפוליטיקה, ולאחר מכן עבר למיאמי, פלורידה, שם הוא הצטרף למשרד עורכי דין אחר, "שאטס ובאוון". בינואר 1928 הוא עזב את מיאמי ושב ל"סטונסנבורג ווית'רס". הוא ניסה לזכות במועמדות המפלגה הדמוקרטית לקונגרס ב-1930, אך הובס שוב, הפעם על ידי יושב הראש לשעבר של המפלגה באינדיאנה, יוג'ין ב. קרואו.
בשנה שלאחר מהן היה מינטון למפקד המקומי של "הלגיון האמריקאי" (American Legion). ארגון זה היה פעיל אז מאוד באינדיאנה ומספר חבריו היה רב, ומינטון עשה שימוש במעמדו כדי לעודד את התמיכה בסדר היום של המפלגה הדמוקרטית. פול מקנאט היה המפקד הלאומי של הלגיון, והשניים נעשו בעלי ברית פוליטיים. ב-1930, כאשר נבחר מקנאט כמושל אינדיאנה, הוא הציע למינטון את התפקיד החדש של ראש הנציבות להתייעלות. בתפקידו זה אכף מינטון בהצלחה תקנות שצמצמו את הוצאות המדינה על טלפונים בסכום כולל של 525,000 דולר. קיצוצים אלו זכו לכיסוי נרחב בתקשורת, ומינטון זכה לשבחים על הצלחתו.
קריירה פוליטית > בחירתו לסנאט

בזכות הפופולריות שלו בהנהגת המפלגה במהלך שתי שנות היותו נציב ההתייעלות, קיבל מינטון מהם עידוד להתמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית ב-1934. בוועידה המדינתית של המפלגה הדמוקרטית הוא התמודד מול ארל פיטרס, יושב הראש לשעבר של המפלגה באינדיאנה. עם תמיכתו של מקנאט, זכה מינטון במועמדות בסבב ההצבעה השלישי, בו הצביעו בעדו 827 צירים מול ה-586 שהצביעו לפיטרס.
באוגוסט 1934 פתח מינטון במסע בחירות ברחבי המדינה ונשא נאומים לקידום הניו דיל. הוא האשים את הרפובליקנים על המצב עקב השפל הגדול. יריבו, הסנאטור הרפובליקני המכהן, ארתור ריימונד רובינסון, האשים את מינטון על כך שגילם את סנטה קלאוס כאשר ניסה לתת לכולם "מתנות". הוא גם מתח ביקורת על תמיכתו של מינטון בניו דיל, שרובינסון והרפובליקנים ראו בו כמנוגד לחוקה. סיסמת מסע הבחירות הראשונית של מינטון הייתה "אינך יכול להציע לאדם רעב לאכול את החוקה", סיסמה שהוא חשף בעימות שנערך עם רובינסון ב-11 באוגוסט בעיירה קורידון. הוא המשיך להשתמש בסיסמה, וב-11 בספטמבר הוא נשא את הנאום הידוע שלו, שכונה נאום "אינך יכול לאכול את החוקה" (You Cannot Eat the Constitution), ושבו הוא סיכם את הצרכים הדחופים של ההמונים שיגברו על הצורך לתמוך בחוקה. הנאום חזר למינטון כבומרנג והודפס בעיתונים רבים. מתנגדיו בכל רחבי המדינה הגדירו את הערותיו של מינטון כבוגדניות. מינטון חדל להשתמש בסיסמה והסביר את עמדתו שוב תוך שימוש במונחים אחרים, אך מתנגדיו המשיכו לרדוף אחריו על הנושא. הרפובליקנים גם הלינו על המושל הפופולרי מקנאט על תהליכי הארגון מחדש של הממשל, ומקנאט נעשה יותר ויותר מעורב בבחירות. עם מעורבותה הישירה יותר של המפלגה בנעשה באינדיאנה, ניצח מינטון בבחירות לאחר שזכה ב-52 אחוזים מקולות הבוחרים.