stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המשרד לפעילויות ומורשת תרבותית (איטליה)

| --- | --- |


ארמון קולג'יו רומנו - מטה המשרד ברומא
 מידע כללי
 מדינה:  איטליה 
 תחום שיפוט:  איטליה 
 סוכנות אם:  ממשלת איטליה 
 סוכנות בת:  University Library of Naples 
 תאריך הקמה:  1974 
 מטה מרכזי:  קולג'יו רומנו 
 תקציב:  EUR 1.6 מיליארד (2013)
 www.cultura.gov.it
 קואורדינטות:  41°53′52″N 12°28′50″E﻿ / ﻿41.897836111111°N 12.480447222222°E﻿ / 41.897836111111; 12.480447222222
 he
 
מתחם מונומנטלי סן מישלה ריפה
המשרד לפעילויות ומורשת תרבותית (באיטלקית: Ministero per i Beni e le Attività Culturali, בראשי תיבות: MiBAC) הוא משרד התרבות של הרפובליקה האיטלקית. המטה ממוקם בארמון קולג'יו רומנו ההיסטורי (דרך דל קולג'יו רומנו 27, במרכז רומא). משנת 2013 עד 2018 שמו הרשמי היה המשרד לפעילויות, מורשת תרבותית ותיירות. הוא הוקם לראשונה בשנת 1974 כמשרד לנכסי תרבות וסביבה (באיטלקית: Ministero per i Beni Culturali ed Ambientali) והועברו לאחריותו תפקידים שהיו בעבר בעיקר תחת משרד החינוך ציבורי (במיוחד בניהול עתיקות מהעת העתיקה האמנויות, האקדמיות והספריות). המשרד ניהל גם תפקידים שהיו בעבר אצל משרד הפנים (בעיקר ניהול ארכיוני המדינה) ושל נשיא מועצת השרים (ניהול ארכיונים ממוחשבים ופיזור מונומנטים תרבותיים).
ב-20 באוקטובר 1998 המשרד הפך למשרד לפעילויות ומורשת תרבותית, Ministero per i Beni e le Attività Culturali ויחד עם תפקידי המשרד הישן נוספה לו האחריות לקידום זירות ספורט ומופעים.
המשרד עוסק בעיקר בתרבות, במיגון ושימור אתרים אמנותיים ורכוש, נוף ותיירות. בשנת 2009 עבר המבנה הארגוני של המשרד שינויים משמעותיים (צו 91/2009): תיאום תפקידי השרים עדיין מופקד בידי מזכ"ל, המנהלות הכלליות צומצמו מתשע לשמונה, עם עיצוב חלקי של תחומי אחריותו. שמונה המנהלות הכלליות ממשיכות להיות נתמכות טכנית על ידי גופים מדעיים ברמה גבוהה (בעיקר מכונים מרכזיים).
שמות רשמיים

1974–1998: Ministero per i beni culturali e ambientali (המשרד למורשת תרבותית וסביבה)
1998–2013: Ministero per i beni e le attività culturali (המשרד לפעילויות ומורשת תרבותית)
2013–2018: Ministero dei beni e delle attività culturali e del turismo (המשרד למורשת תרבותית, פעילויות ותיירות)
מאז 2018: Ministero per i beni e le attività culturali (המשרד למורשת תרבותית ופעילויות)
הנסיך היגשיקוני

הנסיך היגשיקוני
הנסיך (נרוהיקו) היגשיקוני (ביפנית: 東久邇 稔彦 וגם: 東久邇宮 稔彦王;‏ 3 בדצמבר 1887 - 26 בינואר 1990) היה ראש הממשלה ה-43 של יפן בין ה-17 באוגוסט 1945 עד ה-9 באוקטובר 1945, תקופה של 54 ימים. הוא היה דודו מדרגה שנייה של הירוהיטו והחבר היחיד במשפחת הקיסר היפני שעמד בראש קבינט מדיני. הקדנציה שלו היא הקצרה ביותר מבין ראשי ממשלת יפן.
ביוגרפיה > נעוריו ותחילת דרכו

הנסיך נרוהיקו נולד בקיוטו, והיה הבן התשיעי של הנסיך קוני אסהיקו ושל טראו אוטקו. אביו, הנסיך אסהיקו, היה בנו של הנסיך פושימי קוניאי, ראש משפחת פושימי-נו-מיה ה-20. אביו היה גם המבוגר מבין ענף שיהוקה, אחד הענפים של השושלת הקיסרית שממנה ניתן לבחור קיסר בהיעדר יורש ישיר. הנסיך נרוהיקו היה אחיו החורג של הנסיך קוני קוניושי, אביה של הקיסרית קוג'ון העתידה לבוא, אשתו של הקיסר הירוהיטו. אחיו החורגים האחרים, הנסיך אסאקה יסוהיקו, הנסיך נשימוטו מורימסה והנסיך קיה קונינורי, כולם יצרו ענפים חדשים במשפחה הקיסרית בזמן תקופת מהיג'י.
ביוגרפיה > נישואים ומשפחה

הקיסר מהיג'י העניק לנסיך נרוהיקו את הכינוי "היגשיקוני נו מיה" (הנסיך היגשיקוני) ואת הרשות להתחיל ענף חדש במשפחה הקיסרית ב-3 בנובמבר 1906. הנסיך היגשיקוני נישא לביתו התשיעית של הקיסר מהיג'י, הנסיכה טושיקו (11 במאי 1896 - 5 במרץ 1978), ב-18 במאי 1915. לזוג היו ארבעה בנים:
הנסיך מוריהירו מן היגשיקוני (מר היגשיקוני מוריהירו מאוקטובר 1947) (6 במאי 1916 - 1 בפברואר 1969), נישא לנסיכה שיגקו (9 בדצמבר 1925 - 23 ביוני 1961), בתו הבכורה של הקיסר הירוהיטו והקיסרית קוז'ון.
הנסיך מורומסה (1917 - 1 בספטמבר 1923), נהרג ברעידת האדמה הגדולה קנטו.
הנסיך אקיצון (נולד ב-13 במאי 1920), התנכר לתואר הקיסרי.
הנסיך טושיהיקו (נולד ב-24 במרץ 1929), התנכר לתואר הקיסרי, עבר להתגורר בברזיל ב-1950.
ביוגרפיה > הקריירה הצבאית ותקופת הכהונה בתור ראש ממשלה

לפני הקדנציה הקצרה שלו, היה היגשיקוני קצין בצבא הקבע. לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה הקיסרית הצבאית (1908) ובמכללה הצבאית (1914), עבר ללמוד במכללה הצבאית העליונה (École Supérieure de Guerre) בפריז בין השנים 1920-1922. בחזרתו ליפן, הגיע בסופו של דבר לדרגת גנרל, לאחר ששירת בזה אחר זה כמפקד חטיבת חיל רגלים החמישית (1930-1934), המחלקה הצבאית הרביעית (1934-1937), אגף התעופה הצבאית (1937-1938) והצבא השני בסין (1938-1939). היגשיקוני היה לחבר במועצת המלחמה העליונה משנת 1939, ושירת כמפקד פיקוד הגנה לאומית בין השנים 1941 ל-1944. הוא שיתף פעולה עם מספר אצילים ואחרים מהמשפחה הקיסרית על מנת לסלק את הידקי טוג'ו מראשות הממשלה לאר נפילת סייפן ב-1944.
הקיסר הירוהיטו מינה את היגשיקוני לראשות הממשלה ב-16 באוגוסט 1945, במקומו של האדמירל קנטרו סוזוקי. לממשלת היגשיקוני היו שתי מטרות: האחת, להבטיח הפסקה של כל פעולות האיבה של כוחות הצבא היפנים; והשנייה, להרגיע את העם היפני כי המוסד הקיסרי עודנו מוגן. היגשיקוני התפטר באוקטובר עקב חילוקי דעות עם כוחות הכיבוש האמריקאים בקשר לביטולו של חוק שימור השלום משנת 1925.
ביוגרפיה > החיים כאזרח מן השורה

היגשיקוני איבד את תואר הנסיכות ואת החברות במשפחה הקיסרית כתוצאה מרפורמה של צבא הכיבוש האמריקאי על משק הבית הקיסרי. כאזרח מן השורה, הוא הפעיל מספר עסקים קמעוניים לא מוצלחים ושירת זמן קצר ככומר ראשי במסדר דתי חדש, היגשיקוני-קיו, אשר הוחרם לאחר מכן על ידי שלטונות הכיבוש האמריקאים. הנסיך לשעבר היה לראש-כבוד האיחוד הבינלאומי לאמנויות לחימה (IMAF) ב-1957, נשיא-כבוד התאחדות כלבי הרועים היפניים וכמה ארגונים אחרים. ב-1958, היגשיקוני הוציא לאור יומני מלחמה משלו תחת השם "יומן המלחמה של חבר במשפחה הקיסרית".
הוא הוציא לאור אוטוביוגרפיה, "זיכרונותיו של היגשיקוני", ב-1968. הנסיך לשעבר היגשיקוני נרוהיקו נפטר בטוקיו ב-20 בינואר 1990 בגיל 102. הוא האריך ימים מאשתו, שניים מבניו, כל אחיו ואחיותיו, ואחיינו, הירוהיטו. היגשיקוני זכור בעיקר כראש הממשלה הראשון שלאחר מלחמה.
המשרד לפיתוח ושיתוף כלכלי (גרמניה)

| --- | --- |
סמליל המשרד לפיתוח ושיתוף כלכלי

בניין מטה המשרד לפיתוח ושיתוף כלכלי בבון
 מידע כללי
 מדינה:  גרמניה 
 תחום שיפוט:  גרמניה 
 תאריך הקמה:  14 בספטמבר 1961 
 מטה מרכזי:  Bundeskanzleramt Bonn 
 עובדים:  1,000 (נכון ל־2020) 
 www.bmz.de
 
המשרד לפיתוח ושיתוף כלכלי (בגרמנית: Das Bundesministerium für wirtschaftliche Zusammenarbeit und Entwicklung, בקיצור BMZ) הוא משרד פדרלי בגרמניה. המטה המרכזי של המשרד ממוקם בבון עם מטה משני בבירת גרמניה ברלין.
המשרד, שנוסד בשנת 1961, פועל לפיתוח כלכלי בתוך גרמניה ויצירת שותפויות כלכליות עם ארצות אחרות. המשרד משתף פעולה עם ארגונים בינלאומיים העוסקים בפיתוח ובהם קרן המטבע הבינלאומית, הבנק העולמי והאו"ם. ממשלת גרמניה מתכוונת להעלות את היעילות של מדיניות הפיתוח הגרמנית בהתאם להצהרת פריז על יעילות הסיוע, באמצעות חלוקת עבודה בינלאומית ברורה ותיאום טוב עם תורמים אחרים. בעתיד, גרמניה תרכז את שיתוף הפעולה בכ-60 מדינות שותפות. ה-BMZ ימשיך להעניק למדינות אחרות תמיכה במסגרת תוכניות אזוריות או תוכניות העוסקות במגזרים ספציפיים. ב-17 מדינות, התוכניות השוטפות יושלמו כמתוכנן וסיום שיתוף הפעולה הפיתוח הדו-צדדי.
במשרד עובדים כ-1,100 איש, ותקציבו בשנת 2020 היה כ-12.4 מיליארד אירו.
המשרד אחראי על פעילות KfW, בנק ממשלתי שמקדם ונותן מימון לפרויקטי פיתוח ברחבי העולם. כמו כן המשרד אחראי על GIZ - סוכנות ממשלתית למתן עזרה לפיתוח, מימון תוכניות לימוד, הפעלת רשת חברתית פורטל הבוגרים של גרמניה וכו'.
הערות שוליים

↑  Federal Ministry for Economic Cooperation and Development, Germany, www.who.int
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007594804105171  BnF: cb16561323t (data)  GND: 2129514-1  ISNI: 0000 0004 0555 7449  LCCN: n94038656  SUDOC: 122073258  VIAF: 244910249   WorldCat (עם VIAF): 244910249
היסטוריה של מקאו

חורבות קתדרלת סאו פאולו. ציור מהמאה ה-19 של ג'ורג' צ'ינרי (1852-1774).
ההיסטוריה של מקאו משתרעת על לפחות כ-6,000 שנים, אבל הפרק החשוב ביותר בתולדותיה התחיל עם הגעתם של הפורטוגזים למקום ב-1557. הפורטוגזים שלטו בפועל במקאו במשך 442 שנים, תחילה כתחנת מסחר, ואחר כך כטריטוריה פורטוגזית. במשך מרבית תקופה זו הייתה מקאו אחד המרכזים העיקריים למסחר בין סין לאירופה ומקום מפגש חשוב בין תרבות המערב לתרבות סין. ב-1999 הועבר המקום לשלטונה של הרפובליקה העממית של סין כאזור מנהלי מיוחד. מקאו הייתה הקולוניה האירופית האחרונה באסיה.
היסטוריה מוקדמת

ההיסטוריה האנושית של מקאו מתחילה לפני כ-6,000 שנים, וכוללת תרבויות ותקופות התיישבות שונות ומגוונות. עדויות ליישובים ולתרבויות של בני אדם המתוארכים לתקופה שלפני 4,000 עד 6,000 שנים נתגלו בחצי האי מקאו, וכלי חרס צבועים בשחור המתוארכים לפני 5,000 שנים נתגלו באי קולואן.
במשך השנים התחלפה האחריות המנהלית על האזור שהוא כיום מקאו. בתקופת שושלת צ'ין (206-221 לפנה"ס) היה חצי האי בתחום השיפוט של נפת פָּאנְיוּ, נָאנְהָאי שבמחוז גואנגדונג. בתקופת שושלת ג'ין (420-265 לספירה) הוא היה בתחום השיפוט של נציבות דוֹנְגְגְווָאן, ובשושלות ששלטו בסין אחר כך התחלפה השליטה המנהלית על האזור לסירוגין בין נָאנְהָאי לדוֹנְגְגְווָאן. ב-1152, במהלך שושלת סונג (1279-960), הועברה האחריות המנהלית על חצי האי לידי נפת שְׂיָאנְגְשָׁאן ("הר ריחני") החדשה (כיום נפת ג'וֹנְגְשָׁאן).
מאז המאה ה-5 השתמשו ספינות סוחר שעשו דרכן בין דרום-מזרח אסיה וגואנגג'ואו באתר כנקודת עצירה לשם אספקת מזון ומים או לשם מחסה מסערות. התושבים הראשונים שעליהם קיים מידע הם כ-50,000 איש שנמלטו למקאו בתקופת שושלת סונג הדרומית עקב פלישת המונגולים ב-1277. במקום זה הם הקימו כמה יישובים והגנו עליהם בהצלחה. היישוב המרכזי מתקופת זו הוא הכפר וָאנְגְשְׂיָה (סינית מפושטת: 望厦条约, בפין-יין: Wàngxià קרוי גם מונג הא - Mong-Há) ובו המקדש העתיק ביותר באזור, מקדש בודהיסטי המוקדש לגואן יין (שמה הסיני של אלת הרחמים בבודהיזם). הסינים כינו את חצי האי ואת האיים מדרום לו אָומֶן (סינית 澳門, בפין-יין: Àomén), מילולית "שערי המפרץ". מאוחר יותר, בתקופת שושלת מינג (1644-1368) היגרו דייגים למקאו ממקומות שונים בגואנגדונג ופוג'יין ובנו בקצה חצי האי את מקדש א-מה שבו התפללו לשיט בטוח. הראשונים שחשבו להקים מרכז סחר במקאו עבור המחוזות הדרומיים היו מבני הקבוצה האתנית של ההוקלו, אבל מקאו לא התפתחה כיישוב מרכזי עד הגעת הפורטוגזים במאה ה-16.
תור הזהב של מקאו

לאחר שההיאחזות הפורטוגזית במקאו הפכה ליישוב קבע התקבצו במקום סוחרים סינים ופורטוגזים רבים, אם כי האוכלוסייה הפורטוגזית ביישוב הייתה תמיד במיעוט (רק כ-900 איש ב-1583, ורק 1,200 מתוך אוכלוסייה של 26,000 ב-1640). המושבה הפכה במהירות לצומת חשוב בהתפתחות המסחר הפורטוגזי בשלושה צירי מסחר עיקריים: מקאו-מלאקה-גואה-ליסבון, גואנגג'ואו-מקאו-נגסאקי ומקאו-מנילה-מקסיקו. נתיב הסחר גואנגג'ואו-מקאו-נגסאקי היה רווחי במיוחד. הפורטוגזים פעלו בו כמתווכים, כשהם משנעים משי סיני ליפן וכסף יפני לסין, ומקבלים עמלה גבוהה במיוחד עבור השירות. הרווח מנתיב זה גדל עוד יותר לאחר שהסינים העניקו בעקיפין לפורטוגזים מונופול עליו ב-1547, באוסרם על סוחרים סינים לסחור ישירות עם יפן בשל פעילות פיראטים סינים ויפנים.
תור הזהב של מקאו חפף לתקופת קיומה של אוניה פרסונלית בין הכתר הספרדי לפורטוגזי המכונה "האיחוד האיברי", בין 1580 ל-1640. בהמלצת יועציו לא שינה המלך הספרדי פליפה השני את תנאי המושבה ואפשר את המשך הסחר בינה לבין מנילה הספרדית ובינה לבין סין. ב-1583 הוקם ביוזמת הבישוף של מקאו גוף מוניציפלי המכונה כיום ליאל סנאדו (הסנאט הנאמן), שמטרתו הייתה לנהל את היישוב ולייצג את התושבים מול השלטונות הספרדיים. ב-1587 קידם פליפה את מעמד המושבה מ"התיישבות או נמל בשם האלוהים" ל"עיר בשם האלוהים" (Cidade do Nome de Deus de Macau).
בעקבות האיחוד האיברי בין ספרד לפורטוגל, הפכו המושבות הפורטוגזיות מעבר לים ליעד להתקפות של הולנד, שהייתה נתונה במאבק ממושך על עצמאותה מספרד באותה תקופה, תקופת מלחמת שמונים השנים. לאחר הקמת חברת הודו המזרחית ההולנדית ב-1602, ניסו ההולנדים לכבוש את מקאו ללא הצלחה כמה פעמים, כשניסיון הפלישה העיקרי נבלם ביוני 1622, כאשר 150 מגינים הצליחו להדוף 800 תוקפים שרובם נהרגו או נפלו בשבי. יום הניצחון על ההולנדים נחגג כל שנה ב-24 ביוני, עד העברת השלטון במקאו לסין. אחת הפעולות הראשונות של דון פרנסישקו דה מָשְקָרֶנִיאָש (Dom Francisco de Mascarenhas), המושל הרשמי הראשון של מקאו (1626-1623) שהגיע שנה אחר כך, הייתה לחזק את ההגנות של העיר, שכללו את בניית מצודת גיאה. הסינים, שהתנגדו קודם לכן לכל ניסיון לבנות ביצורים במקאו, מתוך חשש שאלו מהווים סימן ליישוב קבע, הסירו את התנגדותם בשל ההתקפה ההולנדית.
תור הזהב של מקאו > פעילות דתית

מלבד היותה מרכז מסחר חשוב, הייתה מקאו מרכז לפעילותם של מיסיונרים קתולים, שראו ביישוב שער אל האוכלוסיות הגדולות של יפן וסין שאותן שאפו לנצר. הישועים הגיעו לראשונה בשנות ה-60 של המאה ה-16 והדומיניקנים הגיעו בשנות ה-80. שני המסדרים בנו במקום כנסיות ובתי ספר, כשהבולטים שבהם היו הקתדרלה של סאו פאולו (São Paulo) הישועית וכנסיית סאו דומינגוש (São Domingos) הדומיניקנית. ב-23 בינואר 1576 הורה האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר על יצירת הדיוקסיה של מקאו, ובלשיור קרניירו לייטאו (Belchior Carneiro Leitão) מונה לתפקיד הבישוף הראשון. הבישוף הורה לבנות את בית החולים הראשון במקאו, "בית חולים לעניים" (Hospital dos Pobres) ששמו שונה אחר כך ל"בית החולים על שם רפאל הקדוש" ("Hospital de São Rafael"), מוסד צדקה ("Santa Casa da Misericórdia"), בית חולים למצורעים ובתי ספר.
מקאו הייתה הבסיס לפעילות המיסיונרית של הישועים ביפן ובסין. האב הישועי האיטלקי אלסנדרו ואלינאנו הקים במקאו ב-1571 את הקולג' על שם סאו פאולו שהכשיר כמרים ומיסיונרים אירופאים, ומתנצרים מיפן ומסין. בנוסף לקולג' הקימו הישועים במקאו במאה ה-18 סמינריון על שם סאו ג'וזה (São José). שני המוסדות אינם קיימים עוד. הקולג' נשרף ב-1835 והסמינריון נסגר מחוסר ביקוש.
על מנת לחדור לסין הורה ואלינאנו לאב הישועי האיטלקי מיקלה רוג'רי שהגיע למקאו ב-1579 ללמוד מנדרינית, ניב השפה הסינית שבו דיברו הפקידים והמשכילים בכל רחבי האימפריה של סין. תוך כדי כך, ובהיותו מודע לכך שיבואו אחרים בעקבותיו, הקים רוג'רי במקאו את "שֶׁנְגמָאֶרדִינְג גִ'ינְגְיְוֵּ'אן" (בית סט. מרטין), בית הספר הראשון ללימוד סינית על ידי זרים. ב-1581 הורה ואלינאנו לאב הישועי האיטלקי מטאו ריצ'י להצטרף לרוג'רי, והשניים, שקיבלו רשות להיכנס לסין, התיישבו בג'אוצ'ינג, אז עיר הבירה האדמיניסטרטיבית של גואנגדונג. רוג'רי נקרא בסופו של דבר לחזור, אבל ריצ'י הצליח לאחר מאמצים רבים להגיע לבייג'ינג ב-1601, ואף שלא הצליח להיפגש עם ואן-לי קיסר סין, הוא הצליח להקים מיסיון מצליח בכמה ערים בסין. ריצ'י מת ב-1610, אבל בעקבותיו הגיעו מיסיונרים ישועים נודעים אחרים כאדם של (Johann Adam Schall von Bell) הגרמני ופרדיננד פרביסט (Ferdinand Verbiest) הפלמי, שהצליחו להתברג בחצר הקיסר הסיני (פרביסט שימש האסטרונום המלכותי של הקיסר קאנגשי). בדרכם לסין עברו כל המיסיונרים דרך מקאו, ואדם של הספיק להשתתף בהדיפת ההתקפה ההולנדית על מקאו ב-1622 ולקח בשבי קפיטן הולנדי. המיסיונרים הצליחו באמצעות השפעתם על הקיסר להשיג הקלות למקאו מדרישות מחמירות שניסו להטיל פקידי הממשל בגואנגג'ואו על מקאו.
אפקט הונג קונג

לאחר שסין מסרה את הונג קונג לבריטים ב-1842 התערער עוד יותר מעמדה של מקאו כמרכז סחר אזורי מרכזי, משום שספינות הסוחר הגדולות העדיפו לעגון במימיו העמוקים של נמל ויקטוריה שבהונג קונג.
אפקט הונג קונג > ההשפעה המדינית

במאמץ לעצור את ההידרדרות במצבה של מקאו הכריזה פורטוגל ב-1845 על מקאו נמל חופשי. עד 1849 שילמה פורטוגל דמי שכירות לסין בגין מקאו. באותה שנה הכריזה פורטוגל על עצמאות המושבה מסין, סגרה את בית המכס הסיני במושבה, גרשה את הפקידים והחיילים הסינים מתחומי היישוב, והטילה מיסים על התושבים הסינים. הממשל הסיני, שנחלש בעקבות מלחמת האופיום הראשונה, לא יכול היה להגיב ישירות על הכרזה זו, ותגובתו הייתה עקיפה. ב-22 באוגוסט 1849 נרצח מושל מקאו, ז'ואאו פריירה דו אמארל (João Maria Ferreira do Amaral) וידו הימנית וראשו נכרתו. במקאו התרוצצו שמועות כי הסינים מתכוונים לתקוף את המושבה וכי הם ריכזו לשם כך כוחות במצודת בָּאישָׁאלִינְג הסמוכה. בתגובה יצא סגן צעיר ממוצא אירואסייתי בשם ויסנטה ניקולאו דה משקיטה (Vicente Nicolau de Mesquita) ותקף בראש כוח קטן של חיילים פורטוגזים את המצודה וכבש אותה. שני האישים הפכו לגיבורים בנרטיב של תושבי המושבה ממוצא פורטוגזי, וב-1940, כאשר סין הייתה שקועה עמוק במלחמת סין–יפן השנייה, הוצבו במקאו פסליהם מארד כהתרסה כנגד התביעה הסינית להחזרת הריבונות על המקום.
באותה שנה השתלטה פורטוגל גם על האי וָאנְדְזָאי שמצפון למקאו, אך מסרה אותו בחזרה לסין ב-1887. לעומת זאת השתלטו הפורטוגזים על טייפה (בג'יוטפינג Tam5 Zai2, בפין-יין Dàngzǎi) וקולואן (בג'יוטפינג Lou6 Waan4 ובפין יין Lùhuán), שני איים השוכנים דרומית למקאו, בין 1851 ו-1864. מקאו ומזרח טימור אוחדו שוב כמחוז מעבר לים של פורטוגל תחת גואה ב-1883. הפרוטוקול המסדיר את היחסים בין סין לפורטוגל (שנחתם בליסבון ב-26 במרץ 1887) וחוזה בייג'ינג ("Tratado de Amizade e Comércio entre a China e Portugal", בעברית - "חוזה ידידות ומסחר בין סין לפורטוגל", שנחתם בבייג'ינג ב-1 בדצמבר 1887) אישרו את "השליטה והממשל הנצחיים" של פורטוגל על מקאו (תחת התחייבות פורטוגל בחוזה "שלא להעביר את מקאו והשטחים הנלווים לה לריבונות אחרת בלא הסכמת סין"). טייפה וקולואן נמסרו אף הם לפורטוגל, אך קו הגבול עם סין לא שורטט. האי הקטן "אילהה ורדה" (Ilha Verde פורטוגזית "האי הירוק", בסינית 青洲 בפין יין Qīngzhōu) מצפון מערב לחצי האי נכלל בטריטוריה של מקאו ב-1890, ועד שנת 1923 הפך חלק מחצי האי בעקבות מיזם של ייבוש הים.
הפורטוגזים השתלטו ב-1938 לתקופה קצרה על האיים שהם כינו לפּה (Lapa בסינית וָאנְדְזָאי), דום ז'ואאו (Dom João, בסינית שְׂיָאו חֶנְגְצִ'ין) ומונטניה (Montanha, שפירושה "הר" בפורטוגזית. בסינית דָה חֶנְגְצִ'ין). אלא שהיפנים שכבשו את האזור ב-1941 לא הכירו בריבונות פורטוגזית על האיים וגרשו מהם את הפורטוגזים. עם סיום המלחמה הוחזרו האיים לריבונות סין והם כיום בתחום השיפוט של הנציבות העירונית ג'וּהָאי.
אפקט הונג קונג > ההשפעה הכלכלית

באמצע המאה ה-19 הייתה מקאו שרויה במשבר כלכלי. כמעט כל הסחר הימי שהתבצע עד אז דרך הנמל הרדוד שלה עבר לנמל המים העמוקים שפעל במושבה הבריטית החדשה הונג קונג שהוקמה בצד השני של הדלתה של נהר הפנינה. על מנת לשרוד נקט הממשל במקאו בשני צעדים. האחד, ריכוז המסחר במונופולים שניתן היה לגבות מהם מסים. מאמצע המאה ה-19 נקבע מונופול לכל ענף כלכלי. כך למשל היו מונופולים על מכירת דגים, בשר חזיר, מלח וכו'. הצעד השני היה התמחות בענפים כלכליים שלא פעלו בהונג קונג ובקנטון השכנות. מקאו התבססה על שלושה ענפים עיקריים, המסחר בעובדים זרים (קולים, בפועל עבדות בשם אחר), המסחר באופיום וענף ההימורים. בשל לחץ ציבורי הופסק המסחר בעובדים זרים, ולכן מ-1860 ועד 1900 התמקדה המושבה במסחר באופיום ובהימורים. שני ענפים אלו היוו ב-1910 70% מהכנסות הממשל המקומי. בלחץ בינלאומי הופסק המסחר באופיום במאי 1946, אבל ההימורים ממשיכים להיות גם כיום נדבך כלכלי חשוב מאוד בכלכלת מקאו ואחד המעסיקים הגדולים ביותר של תושבי מקאו.
בתקופה זו החלה לפעול תעשייה קלה. במקאו קמו בתי חרושת לתה, לגפרורים, לזיקוקין די-נור, לטבק ולצמנט. מגזר זה של הכלכלה של מקאו היה שולי עד שנות ה-70 של המאה ה-20 ואז חלה בו התפתחות והתרחבות רבה. גם ענף המסחר עם סין, אף שהצטמצם מאוד בהשפעת הונג קונג, לא נעלם לחלוטין. סוחרים, סינים ברובם, המשיכו לסחור עם מקומות שונים בסין ובדרום-מזרח אסיה כשמקאו משמשת תחנת ביניים. גם בחלק מפעילויות סחר אלו, למשל ייבוא, מכירה וייצוא של נפט קבע הממשל במונופול את החברה הפרטית הזכאית לעסוק בפעילות זו.
אפקט הונג קונג > ההשפעה הכלכלית > סחר עבדים

מ-1848 ועד תחילת שנות ה-70 של המאה ה-19 הייתה מקאו ידועה לשמצה כנמל המוצא בסחר הקולים (לכאורה עובדים בשכר, בפועל עבדות בשם אחר) מדרום סין. רובם נחטפו ממחוז גואנגדונג והוסעו באוניות דחוסות לקובה, לפרו ולנמלים אחרים באמריקה הדרומית על מנת לעבוד במטעים או במכרות. רבים מתו בדרך לשם בשל תת תזונה או מחלות.  ה"דיאה דל מאר" (Dea del Mar) שהפליגה ממקאו לנמל קלאו בפרו ב-1865 כשעל סיפונה 550 סינים הגיעה לטהיטי כשרק 162 מתוכם עדיין בחיים.
אפקט הונג קונג > ההשפעה הכלכלית > הימורים

בתרבות הסינית מקובל מאוד לשחק משחקי לוח, דוגמת מה-ג'ונג, תמורת כסף; יותר מכך, אצל חלק מהסינים נחשב רק משחק שבו כסף מחליף ידיים כמשחק "אמיתי". עם זאת קיימת אצל הסינים דיכוטומיה בין הגדרת עיסוק במשחק חברתי, גם אם הוא מלווה בהפסד כספי ניכר, כ"משחק" (waan2 בג'וטפינג), מונח בעל משמעות חיובית המציין פעילות חברתית רצויה, לבין הגדרת העיסוק כ"הימור" (do2), מונח בעל משמעות שלילית המתאר התמכרות להימורים עד כדי פגיעה בחובותיו של האדם כלפי חבריו ומשפחתו. בשל הפופולריות של משחקי מזל אצל הסינים הייתה פעילות של הימורים נפוצה בסין, אם כי השלטונות ראו פעילות זו בעין רעה ולעיתים קרובות אסרו עליה. במקאו, כבכל סין, היו ההימורים נפוצים, אלא שבמקאו, שלא כמו בסין, ראו בהימורים קרש הצלה כלכלי. לכן התיר המושל איזידורו פרנסישקו גימראינש (Isidoro Francisco Guimarães) את פעילות הימורים באופן רשמי החל משנת 1847. באמצע המאה ה-19 פעלו בתי הימורים רבים של המשחק פאן-טאן, משחק מזל שיש לו דמיון מסוים לרולטה. כמו כן היו כמה משחקים שבהם הימרו הסינים על תוצאות של קרבות תרנגולים, קרבות צרצרים, ואירועים פומביים, אבל משחק החשוב ביותר בתחום זה היה ההימור השנתי על המועמדים שיזכו בבחינות הקיסריות.
היחס למשחקי המזל היה כמו לענפים כלכליים אחרים, וגם בהם קבע הממשל מונופולים. כך למשל נקבעו מונופולים על משחק הפאן-טאן ועל הלוטו הסיני. דווח כי מעל ל-200 בתי הימורים נדרשו לשלם מס הימורים לממשל. הזיכיון הראשון למונופול בהקמה ותפעול של בתי קזינו בסגנון מערבי ניתן לחברת טָאי שִׂינְג (בפורטוגזית: Companhia Tai Hing) ביוני 1934. המונופול הועבר ב-1961 לחברת STDM.‏ המונופול על בתי הקזינו נשבר עם קבלת הריבונות הסינית על מקאו ונכון ל-2010 פועלות במקאו מספר חברות בתי קזינו, כאשר ב-2007 עברה מקאו את לאס וגאס בהכנסות מהימורים.
המאה ה-20 > מטבע מקומי

ב-1901 החליט הממשל המקומי ליצור מטבע רשמי ואישר ל"בנק הלאומי שמעבר לים" או BNU (ראשי תיבות שמו בפורטוגזית - Banco Nacional Ultramarino) להנפיק שטרות תחת השם "פאטאקה" (Pataca) ובקיצור MOP - ראשי תיבות "פאטאקה של מקאו". השטרות הראשונים נכנסו למחזור ב-1906 ו-1907. אף שה-BNU אינו קיים יותר, לאחר שהתמזג עם בנק פורטוגזי אחר ב-2001, ממשיך סניף הבנק במקאו להיות אחראי על הנפקת השטרות. משנת 1995, כהכנה לקראת העברת הריבונות על מקאו לסין, אחראי גם הבנק הגדול ביותר בסין (Bank of China) להנפקת המטבע של מקאו בשותפות עם BNU.
המאה ה-20 > מלחמת העולם השנייה

שלא כמקרה מזרח טימור, שלמרות שהייתה שייכת לפורטוגל נכבשה במלחמת העולם השנייה על ידי היפנים ב-1942 יחד עם החלק המערבי שבשליטת הולנד, כיבדו היפנים את הנייטרליות הפורטוגזית במקאו, אך עד גבול מסוים. עקב כך נהנתה מקאו מתקופה קצרה של שגשוג כלכלי כנמל הנייטרלי היחיד בדרום סין, לאחר שהיפנים השתלטו על גואנגג'ואו והונג קונג. באוגוסט 1943 תפסו כוחות יפניים את ספינת הקיטור הבריטית "סיאן" (Sian) במקאו והרגו כ-20 שומרים. חודש אחר כך הם תבעו קבלת "יועצים" יפניים כתחליף להשתלטות צבאית. התוצאה הייתה שמקאו הפכה למדינת חסות של היפנים. השלטון היפני במקאו הסתיים עם תום המלחמה, באוגוסט 1945.
המאה ה-20 > התרחבות

בתחילת המאה ה-20, לאחר שהשתלטה על שני איים נוספים, השתרעה המושבה של מקאו על שטח של 11.6 קמ"ר שהתחלקו בין חצי האי מקאו (3.4 קמ"ר כולל "אילהה ורדה"), טייפה (2.3 קמ"ר) וקולואן (5.9 קמ"ר).
לקראת סוף המאה ה-20 הגדילה מקאו את שטחה היבשתי באמצעות סדרה של מיזמים של ייבוש הים ובין השאר ביצעה סדרה של עבודות עפר במצר היבשה שבין טייפה לקולואן ויצרה את אזור קוטאי (Cotai). עבודות אלו הגדילו את שטחה היבשתי של מקאו ליותר מפי שניים ונכון ל-2010 משתרע האזור המנהלי המיוחד של מקאו על 28.6 קמ"ר, הכוללים את חצי האי מקאו (9.3 קמ"ר), טייפה (6.5 קמ"ר), קולואן (7.6 קמ"ר) וקוטאי (5.2 קמ"ר).