stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מסע הביגל (ספר)
תוכן – מקומות שבהם ביקר דרווין

למען הקריאה, פרקי הספר מסודרים גאוגרפית ולא ברצף כרונולוגי מדויק של מקומות שדרווין ביקר או ביקר שוב. הכותרות הראשיות (ולפעמים כותרות המשנה) של כל פרק נותנות מושג היכן ביקר אבל לא את הרצף המדויק. במסע השני של הביגל פורטו מסעותיו של דרווין. התוכן בספר מציין גם נושאים שנדונו בכל פרק, ואלה לא מוצגים כאן, לשם הפשטות. השמות והאיות הם אלה שדרווין השתמש בהם. הרשימה להלן מבוססת על כתב העת וההערות משנת 1839.
הקדמה
פרק א': סנטיאגו – איי כף ורדה (סלע פאולוס הקדוש, פרננדו די נורוניה, 20 בפברואר, באהיה או סן סלבדור, ברזיל, 29 בפברואר)
פרק ב': ריו דה ז'ניירו
פרק ג': מלדונאדו
פרק ד': מריו נגרו לבאיה בלנקה
פרק ה': באיה בלנקה
פרק ו': מבאיה בלנקה לבואנוס איירס
פרק VII: מבואנוס איירס לסנטה פה
פרק ח: בנדה אוריינטל
פרק ט': פטגוניה
פרק X: סנטה קרוז – פטגוניה
פרק XI: טיירה דל פואגו
פרק XII: איי פוקלנד
פרק י"ג: מצר מגלן
פרק י"ד: מרכז צ'ילה
פרק XV: איי צ'ילואה וצ'ונוס
פרק XVI: צ'ילואה וקונספסיון
פרק XVII: מעבר קורדילרה
פרק XVIII: צפון צ'ילה ופרו
פרק XIX: ארכיפלג גלאפגוס
פרק XX: טהיטי וניו זילנד
פרק XXI: אוסטרליה (ארץ ואן דימן)
פרק XXII: תצורות אלמוגים (איי קילינג או קוקוס)
פרק כ"ג: ממאוריציוס לאנגליה
במהדורה השנייה, Journal of Researches משנת 1845, אוחדו פרקים VIII ו-IX לפרק VIII על "בנדה אוריינטל ופטגוניה", ופרק IX כלל את "סנטה קרוז, פטגוניה ואיי פוקלנד". לאחר פרק X על טיירה דל פואגו, לפרק XI הייתה כותרת מתוקנת – "מצר מגלן – אקלים החופים הדרומיים". הפרקים הבאים מוספרו מחדש בהתאם. לפרק XIV ניתנה הכותרת המתוקנת "צ'ילואה וקונספסיון: רעידת אדמה גדולה", ולפרק XX הייתה הכותרת "אי קילינג: תצורות אלמוגים", כאשר הפרק המסכם XXI שומר על הכותרת "ממאוריציוס לאנגליה".
Fontanka.ru

| --- | --- |


תמונת הדף הראשי של האתר, 28 באפריל 2012
 סוג:  אתר חדשות
 תקופת הפעילות:  2000–הווה (כ־24 שנים)
 מייסדים:  אנדריי קונסטנטינוב אלכסנדר גורשקוב אנדריי פוטפנקו יבגני וישנקוב
 בעלות:  Azhur Media ‏(2000-2019) Hearst Shkulev Publishing (2019-ואילך)
 www.fontanka.ru
Fontanka.ru (ברוסית: Фонтанка.ру; מילולית: "פונטנקה.רו") הוא עיתון חדשות אלקטרוני רוסי פופולרי, שבסיסו בעיר סנקט פטרבורג, והוא פעיל מאז שנת 2000. על פי מערכת הניטור והניתוח לעיתונות Medialogia, בשנת 2018 העיתון היה אחד מאמצעי התקשורת האזורית המצוטטים ביותר.
מאז 2019 הוא שייך לבית ההוצאה לאור Azhur-Media, בעל המניות הגדול בו הוא איש העסקים ויקטור שקוליוב.
היסטוריה

הפרסום המקוון החברתי-פוליטי Fontanka.ru הוקם בשנת 2000 על ידי העיתונאים אנדריי קונסטנטינוב, אלכסנדר גורשקוב, אנדריי פוטפנקו ויבגני וישנקוב. מייסדת האתר הייתה סוכנות התחקירים העיתונאית "Azhur Media" (ידועה ברוסית כ-Агентство журналистских расследований, סוכנות החקירות העיתונאיות). העיתון קיבל את שמו על שם נהר פונטנקה, שלידו שוכנת מערכת האתר. האתר מפרסם חדשות יומיות מאז אוגוסט 2000.
באפריל 2013, נרכש האתר על ידי חברת ההחזקות השוודית Bonnier Business Press, שבאותה עת גם הייתה הבעלים של העיתון "פטרבורג העסקית". העסקה הוערכה ב-7.5 מיליון דולרים. אולם שנתיים לאחר מכן, לאחר שנחקק החוק להגבלת חלקם של בעלי המניות הזרים בתקשורת הרוסית, נאלצה החברה למכור מחדש את חלקה לבעלי מניות המיעוט: אנדריי קונסטנטינוב, יבגני וישנקוב, אנדריי פוטפנקו ואלכסנדר גורשקוב. בהמשך, קבוצת Fort גילתה עניין ברכישת האתר, לאחר שרכשה 80% ממניות העיתון "פטרבורג העסקית" בסוף 2015 מאותה Bonnier Business Press. התקשורת הרוסית דיווחה על הקשר של בעלי קבוצת Fort, מקסים לבצ'נקו ובוריס פאיקין להנהלת האתר ומייסדה אלכסנדר גורשקוב תיאר את מבנה החברה באופן הבא: "יש ארבעה מאיתנו וחברת מניות ידידותית".
Fontanka.ru ידועה בחקירותיה נגד שחיתות. בפרט, העיתון פרסם שוב ושוב חומרים אודות "מפעל הטרולים", המקושר לאיש העסקים יבגני פריגוז'ין. האתר גם כיסה את החוזים של משרד ההגנה, אותם סיכמו עם חברות הקשורות ככל הנראה לפריגוז'ין. לאחר הפרסום באוגוסט 2017 על חקירתו של דניס קורוטקוב על היווצרות קבוצת וגנר, החלה מתקפה על מערכת פונטנקה: המערכת הייתה מאוימת באלימות פיזית, בעלי האתר הואשמו בהונאה כלכלית ויחסים הומוסקסואליים. חודש לאחר מכן פרסם פונטנקה הודעה על גנבת כספת עם תכשיטים מבניין הנציג הנשיאותי למחוז הפדרלי הצפון-מערבי. בעיתון נובאיה גזטה דיווחו כי הנציג ניקולאי צוקנוב הביע אי שביעות רצון מהתנהלת הסגל הנשיאותי בשל מדיניות הפרסום. לאחר אירועים אלה, התרחבה הבריונות נגד האתר: בסתיו 2017, התקשורת הרוסית פרסמה מידע נרחב על ומייסדיו (וגם בבלוגים ב-LiveJournal ואתרים אחרים), פרטי בנק של האתר והחברה האחראית על האתר היו זמינים בפומבי, בעוד השירות הפדרלי לפיקוח על האינטרנט יזם ביקורת על האתר בחשד למעורבות של משקיעים זרים. לבסוף, ב-24 באוקטובר 2017 שרתי האתר הותקפו על תוכנת כופר בשם BadRbbit. לדברי אלכסנדר גורשקוב, זו הייתה התקפת האקרים ממוקדת.
התקשורת דיווחה על כוונתו של יבגני פריגוז'ין לרכוש נתח שליטה באתר, שעבורו החל מסוף אוקטובר לחץ על אנשים הקשורים לאתר. על פי The Bell, האינטרס של פריגוז'ין נבע מהבחירות הקרובות לתפקיד מושל סנקט פטרבורג ומערכת הבחירות של אלכסנדר בגלוב, בזכות השתתפותו בה קיווה איש העסקים לחזק את השפעתו הפוליטית. עם זאת, איש העסקים הכחיש מידע על עסקה ותוכניות לרכישת נתח באתר.
בינואר 2019 רכש איש העסקים ויקטור שקוליוב נתח מחברת Azhur Media (באמצעות חברת Hearst Shkulev Digital שבבעלותו) והפך לבעלים של האתר. ויקטור שקולב התכוון להגדיל את כמות התוכן הבידורי עבור הקהל הנשי, כמו גם לחזק את האוריינטציה האזורית של העיתון, אם כי הדגיש כי העסקה אינה קשורה לבחירת המושל. למנכ"ל החדש של המערכת מונה דמיטרי ויטקובסקי, שעבד בעבר כראש סוכנות הפרסום "אנטנה-טלסם".
פופולריות

Fontanka.ru הוא פרסום האינטרנט הגדול ביותר בסנט פטרבורג מבחינת סיקור הקהל. עוד בשנת 2006, על פי סקרים שערכה חברת המחקר גורטיס, האתר הפך למפורסם ביותר בקרב התקשורת המקומית. בתחילת שנות ה-2010 האתר היה המוביל באזור בתקשורת מבחינת הערות ומעורבות הקהל. על פי "Medialogia" ברבעון השני של שנת 2019, "פונטנקה" היא כלי התקשורת המצוטט ביותר בסנקט פטרבורג ובפרבריה, מהירה פי שניים מאתר Rosbalt, הנחשב לשני בפופולריות שלו במחוז. בנוסף, בשנת 2018 הוכר העורך הראשי של פונטנקה, אלכסנדר גורשקוב, כאדם המשפיע ביותר בשוק התקשורת בפטרבורג.
בזמן העסקה עם ויקטור שקולב בתחילת 2019, הנוכחות היומית של הפורטל, על פי העורך הראשי, עלתה ל-300 אלף מבקרים, מתוכם 65% מתושבי פטרבורג. על פי מדיסקופ באותה תקופה, הגרסה השולחנית של האתר נקראת מדי חודש על ידי 1.3 מיליון בני אדם בממוצע בגילאי 12 עד 64 שנים. על פי נתוני האתר עצמו, באוקטובר 2019 נצפתה תנועה של יותר מ-7.3 מיליון מבקרים באתר, כשמספר הצפיות באתר עולה על 41.9 מיליון.
בשנת 2019 פיודור פוגורלוב מונה לראש מחלקת הספורט של האתר.
אמילי שינדלר

| --- | --- |

אמילי שינדלר (2000)
 לידה:  22 באוקטובר 1907 אלט מולטיין, צ'כיה 
 פטירה:  5 באוקטובר 2001 (בגיל 93) שטראוסברג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה, אוסטריה 
 מקצוע:  סופרת, פעילת זכויות אדם, אוטוביוגרפית, לוחמת מחתרת 
 בן או בת זוג:  אוסקר שינדלר 
 מידע חסידת אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (24 ביוני 1993) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  אמילי שינדלר
 
אמילי שינדלר (בגרמנית: Emilie Schindler; ‏22 באוקטובר 1907 – 5 באוקטובר 2001) הייתה גרמנייה מחבל הסודטים שעם בעלה אוסקר שינדלר סייעה להציל את חייהם של כ-1,200 עד 1,700 יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי העסקתם במפעלי אמייל ותחמושת, כך שיהודים אלה זכו לחסינות מפני הנאצים כעובדים חיוניים למאמץ המלחמה הגרמני. היא הוכרה כחסידת אומות העולם על ידי ישראל באמצעות יד ושם ב-1994.
נעורים ונישואים

אמילי נולדה בכפר אלט מולטיין (אנ') שבאוסטריה-הונגריה (כיום בצ'כיה), לחקלאים יוסף ומרי פלצל (Pelzl). היה לה אח גדול, פרנץ.
אמילי ואוסקר שינדלר הכירו ב-1928, כשהגיע שינדלר לאלט מולטיין למכור מנועי חשמל לאביה. ב-6 במרץ 1928 נישאו השניים באכסניה בפאתי עירו של שינדלר, צוויטאו.
מלחמת העולם השנייה

בשנת 1938 הצטרף שינדלר לשורות המפלגה הנאצית ועבר לקרקוב בעוד אמילי נותרה בצוויטאו. שינדלר זכה לבעלות על מפעל כלי אמייל ושינה את שמו ל"תעשיית אמייל גרמנית" (Deutsche Emaillewaren-Fabrik), שם העסיק בעיקר עובדים יהודים, כי הם היו הזולים ביותר. עם זאת, במהרה התוודעו אמילי ואוסקר לזוועות הכיבוש הנאצי בפולין והחלו להגן על היהודים שעבדו בבית החרושת שלהם. בתחילה הצילו את העובדים על ידי מתן שוחד לשומרי אס-אס ובהמשך הציגו את עובדיהם בתור עובדים חיוניים לשם ייצור תחמושת עבור הרייך. כאשר התנאים החמירו וכספם הלך ואזל, מכרה אמילי את תכשיטיה כדי לקנות אוכל, בגדים ותרופות. היא טיפלה בחולים בסנטוריום סודי במפעל בברינליץ בעזרת ציוד רפואי שרכשה בשוק השחור.
בני הזוג שינדלר הצילו יותר מ-1,200 יהודים ממחנות ההשמדה. במאי 1945, כאשר הסובייטים כבשו את ברינליץ, עזבו בני הזוג את היהודים במפעל והסתתרו, מחשש מפני העמדה לדין עקב קשריו של אוסקר עם המפלגה הנאצית.
לאחר המלחמה

בני הזוג שינדלר נמלטו לבואנוס איירס בארגנטינה, עם עשרות מהיהודים שהציל שינדלר. ב-1949 הם התיישבו בחווה חקלאית ונתמכו כלכלית על ידי ארגון יהודי.
ב-1957 פשט אוסקר שינדלר רגל, נטש את אשתו וחזר לגרמניה, שם נפטר ב-1974. למרות שמעולם לא התגרשו, לא התראו שוב. בשנת 1993, במהלך ההפקה של הסרט "רשימת שינדלר", ביקרו אמילי שינדלר וחלק מהשורדים את קברו של אוסקר בירושלים; את שינדלר ליוותה קרוליין גודול, השחקנית שגילמה אותה בסרט.
שינדלר התגוררה בסן ויסנטה (אנ'), כ-40 ק"מ מדרום-מערב לבואנוס איירס. היא קיבלה פנסיה קטנה מישראל וגרמניה. שוטרים ארגנטינאים הוצבו 24 שעות ביממה כדי להגן עליה מפני קבוצות אנטישמיות קיצוניות.
מותה

ביולי 2001, במהלך ביקורה בברלין, אמרה שינדלר כי בקשתה האחרונה היא לבלות את שנותיה האחרונות בגרמניה, עקב געגועיה. היא מתה מהשפעות שבץ בבית חולים בשטראוסברג (אנ') ב-5 באוקטובר 2001. קרובתה היחידה הייתה אחיינית בבוואריה. היא קבורה בבית הקברות בוואלדקרייבורג (אנ') בגרמניה. על מצבתה נחרטו מילים מהמשנה, סנהדרין 4:5, Wer einen Menschen rettet, rettet die Ganze Welt ("כל המציל נפש אחת, כאילו הציל עולם ומלואו").
מורשת

שינדלר זכתה לאותות כבוד ממספר ארגונים יהודיים על מאמציה במהלך מלחמת העולם השנייה. במאי 1994 קיבלה את אות חסיד אומות העולם מיד ושם עם מיפ חיס שהסתירה את אנה פרנק ומשפחתה בהולנד בזמן המלחמה. ב-1995 עוטרה במסדר מאי, אות הכבוד הגבוה ביותר שניתן בארגנטינה לזרים שאינם ראשי מדינה. בהשראת חייה כתבה אריקה רוזנברג את הספר "במקום בו נפגשים אור וצל", שפורסם לראשונה בספרדית ב-1992, ולאחר מכן פורסם באנגלית ובגרמנית.
הערות שוליים

↑  Crowe 2004, p. 4.
↑  Crowe 2004, pp. 4–5.
↑  Crowe 2004, p. 6.
↑  Steinhouse 1994.
1 2 3 4 5  Bülow 2005.
↑  Crowe 2004, pp. 488, 494–495.
↑  Keneally 2008, p. 265.
1 2  Ebert 2002.
↑  Crowe 2004, p. 622.
↑  Emilie Schindler at Yad Vashem website
↑  Crowe 2004, p. 604.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007393164605171  PLWABN: 9810631000205606  BnF: cb15047590j (data)  GND: 119435500  ISNI: 0000 0003 6862 7937  LCCN: n96109144  NKC: jn20040511003  NTA: 182562263  SUDOC: 108813258  VIAF: 35266518   WorldCat (עם VIAF): 35266518 
המפעל של שינדלר בברינליץ בשנת 2004
ג'ו אסטיל

| --- | --- |

 לידה:  25 באפריל 1921 דונורה, ארצות הברית 
 פטירה:  9 בדצמבר 2010 (בגיל 89) סנטה רוזה, ארצות הברית 
 שם לידה:  Josephine Antoinette Vadala 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 
ג׳וזפין אנטואנט אסטיל (אנגלית: Josephine Antoinette Estill‏; 25 באפריל 1921 – 9 בדצמבר 2010) הייתה זמרת, מורה לפיתוח קול  וחוקרת קול אמריקאית. אסטיל ידועה בעיקר בזכות המחקר שלה ופיתוח שיטת ההדרכה הקולית של אסטיל, מתודה לפיתוח מיומנויות קוליות המבוססת על פירוק פיזיולוגי לגורמים, במטרה להשיג שליטה על מנגנונים ספציפיים בתהליך יצירת הקול.
ביוגרפיה

ג׳וזפין אנטואנט ואדאלה נולדה בדונורה, פנסילבניה, שבארצות הברית. היא שרה באופן מקצועי ברדיו בפיטסבורג בשנים 1939–1940, ובהוליווד ב־1940–1947. לאחר שהתחתנה עם תומאס אסטיל מקולורדו ספרינגס, ערכה במהלך שנת 1953 סיבוב הופעות של קונצרטי ליד באירופה כולל הופעות בהאג, אמסטרדם, קופנהגן, אוסלו, לונדון, ציריך, ז׳נבה ופריז. במשך 13 השנים הבאות הופיעה אסטיל כסולנית בקולורדו ספרינגס, קולורדו, עם מקהלת האקדמיה של חיל האוויר, התזמורת הסימפונית של קולורדו ספרינגס והאופרה של קולורדו ספרינגס
ב־1969 אסטיל סיימה לימודי תואר ראשון במדעי הרוח באוניברסיטת קולורדו, וב־1971 קיבלה תואר שני בחינוך למוזיקה מאוניברסיטת קייס ווסטרן ריזרב בקליבלנד, אוהיו. במהלך לימודיה באוניברסיטת קייס ווסטרן ריזרב, למדה אסטיל קורסי בחירה בנושאי קול וקלינאות תקשורת, וכך נחשפה לראשונה למדעי הקול.
בשנת 1972, מונתה אסטיל לשמש כמדריכה קולית במחלקת אף־אוזן־גרון, במרכז הרפואי אפסטייט שבסירקיוז, ניו יורק. בתפקיד זה, שמילאה עד לשנת 1979, עבדה אסטיל תחת ד״ר ריי קולטון, וד״ר דוד ברואר, שניים מחוקרי הקול המובילים בארצות הברית באותה תקופה. בתקופה זו החלה במחקר החלוצי שלה בנושא ”ששת איכויות הקול”: ”דיבור” (speech), ”פלסט” (falsetto), ”יבבה” (sob), ”טוואנג” (twang), ”אופרה” (opera) ו”צעקה” (belt). קולטון, ברואר ואסטיל הציגו מאמרים רבים על מחקריהם בכנסים בנושא ’טיפול בקול המקצועי’ של קרן הקול.
ב־1980–1984, נרשמה אסטיל לתוכנית לדוקטורט בדיבור ושמיעה באוניברסיטת ניו יורק. היא השלימה את כל חומרי הלימוד, אך עזבה מבלי להגיש את עבודת הדוקטורט.
תחומי העניין של אסטיל ומחקרי הקול שלה הובילו לפיתוח שיטת ההדרכה הקולית של אסטיל ובשנת 1991 ייסדה את חברת ’שיטות פיתוח הקול של אסטיל’ במטרה להגן על קניינה הרוחני ולהסדיר תהליך הסמכה אחיד של מדריכים.
ב־10 בספטמבר 2004 אוניברסיטת מזרח אנגליה העניקה לאסטיל תואר דוקטור לשם כבוד (LittD).
ב־9 בדצמבר 2010, אסטיל נפטרה בסנטה רוזה, קליפורניה.
מחקר

אסטיל חקרה תכונות שונות המקושרות לסגנונות שירה שונים באמצעים מדעיים ובסיוע מכשור וטכניקות רפואיות כדוגמת אֶלֶקְטְרוֹמִיוֹגְרַפְיַה, ניתוח אותות קול, צילומי רנטגן ואנדוסקופיה של בית הקול, מדידות אקוסטיות ושיטות דימות של מיתרי הקול כגון וידאוסטרובוסקופיה. מחקרה הוביל אותה לפיתוח סדרה של תרגילים קוליים לפיתוח השליטה של הזמר על מבנים קוליים וקבוצות שרירים מסוימות במערכת הקול.   הקלטות וידאו אנדוסקופיות שערכה אסטיל בגרונות של זמרים במהלך ביצוע הדגימו יכולות שליטה ספיציפיות על מנגנונים מסוימים בתהליך יצירת הקול. לדוגמה, טכניקת ’צחוק שקט’ הגורמת לנסיגה של המיתרים המדומים. תרגילים מסוג זה ועוד רבים אחרים נכללים בשיטת ההדרכה של אסטיל והם שינו את הבנת הטכניקות שבכלים אלה במהלך הדרכות קוליות קודם לכן.
ג'ו כל־כך מחוייבת לחשיפת מסתרי הקול שהיא הסכימה ש־12 מחטים יוכנסו לפיה, גרונה ומיתרי הקול שלה, וסירבה שירדימו אותה, כדי שהקריאות תהיינה מדוייקות. זאת הייתה הפעם הראשונה והיחידה שמחקר מעין זה התבצע.
השפעתה

אסטיל העבירה קורסים וסדנאות רבים אודות שיטתה בכל רחבי העולם. לדוגמה, היא הוזמנה להציג בלונדון בפני העמותה לחקר הקול ואיגוד הקול הבריטי ובקורסים שארגנה ג׳יליאן קייס. השפעתה של אסטיל ניכרת במיוחד בחוגי התיאטרון בבריטניה, שם זכו אומצו שיטותיה במהירות וזכו לפופולריות.
אני סבורה שאנו נבין את מלוא היקפו של מודל האימון של ג'ו... רק כשנכנס לעיצומו של המילניום הבא.
סופרים ומבצעים רבים הכירו באסטיל ובשיטתה, ששיפרה את עבודתם. ביניהם: ג׳יליאן קייס, דיירדר טראנדל (Deirdre Trundle),  מרי מקדונלד קלימק (Mary McDonald Klimek),  דונה סוטו־מורטיני (Donna Soto-Morettini),  ג׳ואן לאדר (Joan Lader),  לייזה אולסון (Lise Olson),  דיין צ׳לפין (Dane Chalfin) וקלי בלאקהרסט (Klea Blackhurst).
דיסקוגרפיה

על כנפי שיר (On Wings of Song) (2009)
לקריאה נוספת

"Back Pages". The Gazette. Cedar Rapids, Iowa. 2003-12-27. ISSN 1066-0291. אורכב מ-המקור ב-2012-11-04. נבדק ב-2010-08-15.
Everything the Traffic Will Allow (CD booklet). Klea Blackhurst. New York City, NY, United States: Lunch Money Productions J.V. 2002. p. 7.{{cite AV media notes}}:  תחזוקה - ציטוט: others in cite AV media (notes) (link)
Calvi, Nuala (2007-08-23). "The voice of reason". The Stage. London. p. 34. ISSN 0038-9099.
Chapman, Janice (2006). Singing and Teaching Singing: A Holistic Approach to Classical Voice. San Diego: Plural Publishing. ISBN 1-59756-015-4.
Colton, Raymond (2006). Understanding Voice Problems (3rd ed.). Philadelphia: Lippincott Williams & Wilkins. ISBN 0-7817-4239-0.
Halverson, Nathan (2010-12-31). "Obituary: Josephine Estill". The Press Democrat. Santa Rosa, California. p. B2. ISSN 0747-220X. אורכב מ-המקור ב-2012-03-22. נבדק ב-2011-01-01.
Harris, Tom; Harris, Sara; Rubin, John S;  et al., eds. (1998). The Voice Clinic Handbook. London: Whurr Publishers Ltd. ISBN 978-1-86156-034-6.
Houseman, Barbara (2002). Finding Your Voice: A Step-by-Step Guide For Actors. London: Nick Hern Books. ISBN 1-85459-659-4.
Kayes, Gillyanne (2000). Singing and the Actor (1st ed.). London: A & C Black. ISBN 0-7136-4888-0.
Kayes, Gillyanne (2004). Singing and the Actor (2nd ed.). London: A & C Black. ISBN 0-7136-6823-7.
McDonald Klimek, Mary (2008). "Using Twang".  In Behrman, Alison; Haskell, John (eds.). Exercises for Voice Therapy. San Diego: Plural Publishing. ISBN 978-1-59756-231-7.
Melton, Joan (2007). Singing in Musical Theatre: The Training of Singers and Actors (PDF). New York: Allworth Press. ISBN 978-1-58115-482-5. נבדק ב-2010-06-18.
Mountview Academy of Theatre Arts (2009). Prospectus 2009 (PDF). p. 101. נבדק ב-2010-06-19.(הקישור אינו פעיל)
Newham, Paul (1998). "Vocal Function and Structure". Therapeutic Voicework: Principles and Practice for the Use of Singing as a Therapy. Art Therapies Series. London: Jessica Kingsley Publishers. ISBN 978-1-85302-361-3. OCLC 38463908.
Olson, Lise (2001). "Some Personal Discoveries Regarding Vocal Use in Stage Combat".  In Dal Vera, Rocco (ed.). The Voice in Violence and Other Contemporary Issues in Professional Voice and Speech Training Presented by the Voice and Speech Review. Cincinnati: Voice and Speech Trainers Association, Inc. pp. 30–33. ISBN 978-1-55783-497-3.
Shewell, Christina (2009). Voice Work: Art and Science in Changing Voices. Wiley-Blackwell. ISBN 978-0-470-01992-4.
Soto-Morettini, Donna (2006). Popular Singing: A Practical Guide to: Pop, Jazz, Blues, Country and Gospel. London: A & C Black. ISBN 978-0-7136-7266-4.
Stoller, Amy (2003). Film, Broadcast & e-Media Coaching and Other Contemporary Issues in Professional Voice and Speech Training Presented by the Voice and Speech Review. Cincinnati: Voice and Speech Trainers Association. ISBN 1-55783-522-5.
Trundle, Deirdre (2005). Changing Voices: An Approach to Adolescent Voice Training. Milton Keynes: Voicesource Publishing. ISBN 1-905090-00-5.
University of East Anglia (2009). "Honorary Graduates of the University" (PDF). p. 4. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2009-10-02. נבדק ב-2010-06-19.
הערות שוליים

1 2 3 4  Harris et al. 1998, p. 171.
1 2 3  Chapman 2006, p. 256.
↑  Shewell 2009, p. 143.
↑  Houseman 2002, p. 11.
1 2  Calvi 2007.
1 2  Chapman 2006, p. 73.
↑  Shewell 2009, p. 335.
↑  Kayes 2004, p. 154.
↑  University of East Anglia 2009.
↑  Mountview Academy of Theatre Arts 2009.
↑  Halverson 2010.
↑  Newham 1998, p. 68.
↑  Shewell 2009, p. 337.
↑  Harris et al. 1998, p. 177.
↑  Colton 2006, p. 398.
↑  Melton 2007, p. 99.
↑  Kayes 2000, p. x.
↑  Kayes 2000, p. vii.
↑  Kayes 2004, p. v.
1 2  Soto-Morettini 2006, p. xv.
↑  Melton 2007, pp. 97–99.
↑  Trundle 2005.
↑  McDonald Klimek 2008, p. 95.
↑  Soto-Morettini 2006, pp. xvi–xvii.
↑  Melton 2007, p. 30.
↑  Olson 2001, p. 33.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 1535375967874  NTA: 434765155  VIAF: 2190159478184627990006   WorldCat (עם VIAF): 2190159478184627990006
לודוויג זיברט

| --- | --- |

 לידה:  17 באוקטובר 1874 לודוויגסהאפן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  1942 (בגיל 67 בערך) פרין אם קימיזה, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 השכלה:  אוניברסיטת מינכן 
 תפקיד:  חבר הרייכסטאג של גרמניה הנאצית  ראש עירייה 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית, המפלגה העממית 
 השקפה דתית:  לותרניזם 
 פרסים והוקרה:  אות הזהב המפלגתי 
 חתימה:   
 
לודוויג זיברט (בגרמנית: Ludwig Siebert 17 באוקטובר 1874 - 1 בנובמבר 1942) היה עורך דין גרמני ופוליטיקאי שהשתייך למפלגה הנאצית. כיהן כראש ממשלת בוואריה בגרמניה הנאצית מ-1933 עד 1942.
ראשית חייו

זיברט נולד בלודוויגסהאפן, בן למהנדס קטרים. הוא למד בגימנסיה במנהיים ולמד משפטים באוניברסיטת מינכן מ-1893 עד 1897. לאחר שעבר את הבחינה המשפטית בשנת 1900, עבד בשירות הציבורי כעורך דין בפרנקנטל (פפאלץ) והפך לתובע ציבורי בבאד דירקהיים ובנויסטאדט אן דר הארדט (היום, נוישטאדט אן דר ויינשטראסה). בין השנים 1905-1906 שימש כתובע ציבורי בפרת' שבפרנקוניה התיכונה. בשנת 1907 הפך לשופט בלינדאו שעל ימת קונסטנץ. כחבר במפלגת העם הבווארית (BVP), הצטרף למועצת העיר של רוטנבורג על הטאובר ושימש כראש העירייה משנת 1908 עד 1919. זיברט נבחר לראש עיריית לינדאו בשנת 1919 ולראש העיר העליון בשנת 1924.
קריירה במפלגה הנאצית

בבחירות לרייכסטאג ב-14 בספטמבר 1930, לינדאו הייתה העיר הגדולה היחידה בדרום בוואריה בה הפכו הנאצים למפלגה הגדולה ביותר, עם 22.1% מהקולות. בינואר 1931, עזב זיברט את ה-BVP והצטרף למפלגה הנאצית, והפך לראש העיר הנאצי הראשון בבוואריה. הנאצים ניצלו את ערכו התעמולתי של זיברט על ידי העסקתו כדובר ציבורי מטעמם במספר רב של פגישות ציבוריות ברחבי בוואריה. ב-27 בינואר 1931, נאם בפני קהל של 1,750 איש בלינדאו, המפגש הפוליטי הגדול ביותר שנרשם בעיר באותה תקופה.
ב-24 באפריל 1932 נבחר זיברט כחבר המפלגה הנאצית בלנדטאג הבווארי עד לפירוקו באוקטובר 1933. ב-10 במרץ 1933, במהלך ההשתלטות הנאצית על הממשל המדיני, מונה לנציג בוואריה לרייכסראַט עד שפוזר ב-14 בפברואר 1934. באותו יום מונה לקומיסר מדיני במשרד האוצר הבווארי בממשלתו של פרנץ ריטר פון אפ, הרייכסקומיסר שמונה על ידי הממשלה המרכזית. ב-16 במרץ מונה רשמית לשר האוצר במועצת השרים הזמנית שהוקמה על ידי אפ לאחר ההתפטרות הכפויה של ראש הממשלה היינריך הלד מ-BVP. ב-12 באפריל 1933, לאחר מינוי אפ כרייכסטאטהלטר של בוואריה, מונה זיברט להחליפו כראש ממשלה.
במאי 1933 חנך זיברט את פתיחת המוזיאון אוסטמארק בפסאו (מוזיאון אוברהאוס). הוא היה חבר באקדמיה למשפטים גרמניים של הנס פרנק מהישיבה הראשונה שלה ב-2 באוקטובר 1933. ב-12 בנובמבר 1933 נבחר כחבר הרייכסטאג מאזור הבחירה של בוואריה עילית ושוואביה ושימש עד מותו.
במרץ 1935, מונה סיברט לראש לשכת המדינה הבווארית ומ-28 בנובמבר 1936, חזר לכהן כשר הכלכלה. הוא יזם את מה שנקרא "תוכנית סיברט" למאבק באבטלה בבוואריה. התוכנית התבררה כבלתי מספקת ליצירת תעסוקה חדשה בשל חוסר תקציבים בממשלת בוואריה ותמיכה מהממשלה המרכזית בגרמניה. סיברט קיבל גם הוראות אישיות מאדולף היטלר לפקח על שיקום כל הטירות בגרמניה והיה מעורב במיוחד בשיקום העיירה ההיסטורית רוטנבורג אוב דר טאובר בין השנים 1937 ל-1941.
כשראש ממשלה, סיברט לא היה בעל הכוח והסמכות שהיו לקודמיו ברפובליקת ויימאר, שכן נאלץ לחלוק את הכוח עם אפ. בנוסף, לעיתים קרובות מצא את עצמו מתנגש עם אדולף וגנר, הגאולייטר במינכן ושר הפנים של בוואריה. וגנר ראה את עצמו כ"איש החזק" של הממשלה והיה נוטר טינה על כך שלא קיבל את התפקיד המוביל כראש ממשלה. כאחד מה"לוחמים הוותיקים" (Alter Kämpfer), לעיתים קרובות הצליח להשיג את תמיכתו של היטלר בסכסוכיו עם סיברט. סיברט, יחד עם אפ, היה נחות בשל חוסר במעמד חזק בהיררכיית המפלגה. בשל כך, התקשה להפעיל את סמכותו על פקידי מפלגה אחרים בבוואריה, במיוחד על גאולייטרים רבי עוצמה כמו יוליוס שטרייכר ויוזף בירקל שניהלו את הגאו שלהם באופן אוטונומי והיו מבוזים על ידי רשויות הממשלה. בנוסף, סיברט היה מוגבל בחוסר סמכות הפיקוד שלו על יחידות הפרמיליטריות של המפלגה בבוואריה, האס אה והאס אס, שנשלטו בקפידה על ידי ארנסט רהם (ויורשיו) והיינריך הימלר, בהתאמה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, הפך זיברט לחבר בוועדות ההגנה של הרייך עבור המחוזות הצבאיים VII ו-XIII, שכללו את בוואריה. כחבר באס אה, הועלה לדרגת גרופנפיהרר ב-9 בנובמבר 1933 ולדרגת אובר-גרופנפיהרר ב-9 בנובמבר 1938. ב-12 באפריל 1938, ביום השנה החמישי לכהונתו כראש ממשלת בוואריה, הוענק לו אות הזהב המפלגתי. הוא נפטר מהתקף לב ב-1 בנובמבר 1942 וזכה להלוויה ממלכתית מפוארת במינכן.
הערות שוליים

↑  "Archived copy" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-2007-10-19. נבדק ב-2008-05-06. {{cite web}}:  (עזרה) Reflections on German Culture and Leitkultur in Rothenburg ob der Tauber author: Joshua Hagen, accessed: 6 May 2008
↑  Oberbürgermeister (in German), Historisches Lexikon Bayerns, accessed: 6 May 2008.
↑  Anna Rosmus: Hitlers Nibelungen, Samples Grafenau 2015, pp. 69ff.
↑  "Ludwig Siebert". Reichstag Database. נבדק ב-14 בדצמבר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Joshua Hagen (2004) The Most German of Towns: Creating an Ideal Nazi Community in Rothenburg ob der Tauber, Annals of the Association of American Geographers.
↑  Patzwall, Klaus D. (2004). Das Goldene Parteiabzeichen und Seine Verleihungen Ehrenhalber, 1934-1944. Norderstedt: Patzwall. p. 87. ISBN 978-3-931-53350-2.
↑  "Castles in the Shadow of the Swastika". Open Society Archives. נבדק ב-14 בדצמבר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb170231089 (data)  GND: 117354902  ISNI: 0000 0000 2055 7253  LCCN: nb2019004018  NTA: 118607103  VIAF: 17997688   WorldCat (עם VIAF): 17997688 
זיברט במדי אס אה 1938
ג'רלד לאת'ברי

| --- | --- |

 לידה:  14 ביולי 1906 מארי, הודו הבריטית הודו הבריטית 
 פטירה:  16 במאי 1978 (בגיל 71) מורטימר, ברקשייר, הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  הצבא הבריטי  קולג' ולינגטון 
 בן או בת זוג:  ג'ין תין 
 צאצאים:  וירג'יניה קתרין לאת'ברי 
 השתייכות:  הצבא הבריטי צבא בריטניה
 תקופת הפעילות:  1926–1965 (כ־39 שנים)
 דרגה:   גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה המוטסת ה-16   מפקד מכללת המטה, קמברלי   מפקד פיקוד מזרח אפריקה   מפקד הפיקוד המזרחי
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה הפלישה לסיציליה  מבצע מרקט גארדן
 עיטורים
   אות השירות המצוין     מסדר האמבט (אביר הצלב הגדול)     מסדר האימפריה הבריטית     צלב השירות המצוין
 תפקידים אזרחיים
 מושל גיברלטר
 
גנרל סר ג'רלד ויליאם לאת'ברי, GCB‏, DSO‏, MBE (באנגלית: Sir Gerald William Lathbury‏; 14 ביולי 1906 – 16 במאי 1978) היה קצין בכיר בצבא הבריטי שלחם במהלך מלחמת העולם השנייה, שירת בהצטיינות עם הכוחות המוטסים של הצבא הבריטי, ופיקד על חטיבת הצנחנים הראשונה בסיציליה, איטליה והולנד. מאוחר יותר הוא הפך למושל גיברלטר מ-1965 עד 1969.