stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הבחירות לכנסת האחת עשרה
לאחר הבחירות

התמונה שהצטיירה במוצאי יום הבחירות היא של קיפאון שבו אין גוש היכול להרכיב ממשלה בעצמו. הליכוד ירד בכוחו במידה ניכרת, מ-48 מנדטים ל-41 מנדטים, ולא יכול היה להרכיב ממשלת ימין-דתיים ללא תמיכתו של מאיר כהנא (תמיכה שלא באה בחשבון), אך גם המערך לא יכול היה להרכיב ממשלה ללא תמיכת הרשימה המתקדמת וחד"ש. המפלגות הדתיות שמרו על נאמנותן לליכוד, וסירבו להיעתר לפניות להקים ממשלה צרה עם המערך. הליכוד ניסה להציע לעזר ויצמן סגנות ראש הממשלה ואת תיק הביטחון, אולם ויצמן סירב לכך והמליץ על פרס לראשות הממשלה. לבסוף, על פרס המליצו 60 חברי כנסת להרכבת הממשלה (המערך, יחד, רצ, שינוי, חד"ש, הרשימה המתקדמת ואומץ) בעוד שעל שמיר המליצו 54 (הליכוד, התחייה, ש"ס, אגודת ישראל ומורשה), כשהמפד"ל ואבוחצירא תומכים בממשלת אחדות וכהנא לא הוזמן לבית הנשיא.
הרכבת הממשלה הוטלה על פרס אולם הוא לא הצליח להשיג רוב לממשלה בראשותו. המפד"ל היו מוכנים להצטרף אליו כדי שתיק הדתות לא יעבור אל ש"ס, אולם פרס לא הצליח למצוא עוד סיעה שתתמוך במועמדותו וכך תשבור את התלות שלו במפלגות הערביות. לאחר התערבותו האישית חסרת התקדים של נשיא המדינה חיים הרצוג ובתמיכת עזר ויצמן, נמצא הפתרון — "רוטציה". שמעון פרס ישמש כראש ממשלה במשך שנתיים, שלאחריהן יוחלף ביצחק שמיר. יצחק רבין מונה לשר הביטחון למשך כל התקופה, ויצחק מודעי נקבע כשר האוצר (אך פוטר בהמשך בשל סכסוך עם שמעון פרס). אל הממשלה הצטרפו המפלגות יחד, המפד"ל, אגודת ישראל, ש"ס, מורשה, שינוי ואומץ. בממשלה תמכו 97 חברי כנסת. ממשלת האחדות שהוקמה על בסיס זה שרדה את מלוא תקופת כהונתה. בעקבות הקמת ממשלת האחדות פרשה מפ"ם מן המערך. ויצמן הצטרף למערך על מנת שמפלגה זו תישאר הגדולה ביותר, וכיהן כחבר כנסת מטעם המערך במהלך השנים הבאות.
הממשלה שהוקמה עתידה הייתה להתמודד עם כמה מן הבעיות הקשות ביותר בהיסטוריה של המדינה. הבולטות שבהן היו שיקום הכלכלה והמאבק באינפלציה, סיום מלחמת לבנון ופרוץ האינתיפאדה הראשונה. הממשלה נסוגה כעבור זמן לא רב מקו אל-אוואלי לעבר קו שכונה "רצועת הביטחון", וקיצצה באופן חריף בתקציב הממשלה, כך שהאינפלציה צנחה במהירות רבה. בנוסף, הממשלה התמודדה עם פרשת קו 300, פרויקט הלביא, ומבצע משה להעלאת יהודי אתיופיה לישראל.
הרכב ממשלת האחדות מנע שינוי מהותי בתחום המדיני, במיוחד ביחס לפלסטינים. ניסיונותיו של שמעון פרס להגיע באמצעות הסכם לונדון מול חוסיין מלך ירדן, העלו חרס עקב התנגדות הליכוד.
הערות שוליים

↑  הודעה בדבר התקשרויות בין רשימות מועמדים, ילקוט הפרסומים 3073, 9 ביולי 1984, עמ' 2839
↑  נחום רקובר "המשפט העברי בפסיקת בתי המשפט בישראל", בהוצאת ספרית המשפט העברי, משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל (תשמ"ט-1988), כרך ראשון עמ' 218-228: שמירה על זכות הנכרי הגר בארץ. אתר דעת
↑  הכנסת האחת־עשרה, באתר הכנסת
משפחה ערבית, אזרחי ישראל המשתתפים בבחירות המדינה באום אל פחם ב-23 ביולי 1984.
דוכסות מילאנו

דוכסות מילאנו (במילאנזית: Ducaa de Milan; באיטלקית: Ducato di Milano) הייתה ישות מדינית בין 1395 ל-1797. בראש הדוכסות ניצב דוכס מילאנו, ומילאנו הייתה בירתה והעיר הגדולה ביותר בה. שטח הדוכסות השתנה לאורך ההיסטוריה שלה. בשיאה השתרעה כמעט על פני כל לומברדיה ופיימונטה וערים מרוחקות כאסיזי, לוקה ופיזה נמצאו תחת השפעתה. במשך שנות המלחמות האיטלקיות במאה ה-16 עברה מיד ליד בין האימפריה הרומית הקדושה, בית הבסבורג וצרפת.
היסטוריה

מאז המאה ה-11 הייתה מילאנו עיר חופשית. בשנת 1277 החל שלטון בית ויסקונטי.
בשנת 1395 רכש שליט מילאנו, ג'אן גלאצו ויסקונטי, את תואר הדוכס מאת ונצסלאוס, מלך הרומאים ב-100,000 פלורינים. הדבר הקנה לו את הגנת האימפריה הרומית הקדושה מפני צבאות שכנותיו, מדינת האפיפיור והרפובליקה של ונציה. ויסקונטי הרחיב את שטחי הדוכסות וכלל בהם את ערי הליגה הלומברדית לשעבר ושטחים נוספים.
מותו של פיליפו מריה ויסקונטי ללא יורש זכר הטיל את הדוכסות לסכסוך ירושה ולהקמת רפובליקה קצרת-ימים (הרפובליקה האמברוזית בין 1447 ל-1450). ב-1450 ביקש סנאט הרפובליקה מהמצביא וחתנו של ויסקונטי, פרנצ'סקו ספורצה, לשוב לעיר וליטול את הדוכסות. בעוד הוא קיבל הכרה מהערים השכנות כדוכס מילאנו, הוא לא קיבל הכרה כזו מאת קיסר האימפריה הרומית הקדושה. רק ב-1492 הוכר בנו, לודוביקו ספורצה כדוכס על ידי מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. דוכסים אלה לבית ספורצה היו לשליטים המפוארים ביותר של הדוכסות ועסקו במפעלי בנייה רחבי היקף ובמדיניות שחתרה לשלום ולאיחוד ערי-המדינה של חצי האי האפניני.
עידן השלום בא אל קיצו ב-1499 עם פלישת לואי השנים עשר, מלך צרפת לדוכסות. המלך ראה עצמו יורש הדוכסות עקב היותו נכדה של ולנטינה ויסקונטי, בתו של ג'אן גלאצו. צרפת שלטה בדוכסות עד 1512 אז עברה הדוכסות לידי שווייץ, שהעמידה בראש הדוכסות את מסימיליאנו ספורצה. ב-1515 שבו הצרפתים בראשות פרנסואה הראשון, מלך צרפת וכבשו את הדוכסות בקרב מאריניאנו (Marignano; ‏ 14 בספטמבר 1515). ב-1521 כבש בית הבסבורג (שליט אוסטריה וספרד) את הדוכסות והעמיד בראשה את אחיו של מסימיליאנו, פרנצ'סקו ספורצה השני, שהיה לדוכס מילאנו האחרון מבית ספורצה.
ב-1535, כאשר פרנצ'סקו ספורצה השני נפטר ללא יורש עלתה שוב שאלת הירושה כאשר הן קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והן פרנסואה הראשון, מלך צרפת טוענים לזכות על הדוכסות. כחלק מהנסיון לפתור את השאלה נלקחו מהדוכסות שטחיה מדרום לנהר הפו, שהפכו לדוכסות פארמה כפייף של בנו הלא חוקי של האפיפיור פאולוס השלישי, פייר לואיג'י פרנזה, דוכס פארמה. עם מותו של קרל החמישי עברה הדוכסות לשלטונו של פליפה השני, מלך ספרד. זכותה של ספרד על הדוכסות הוכרה לבסוף על ידי צרפת במסגרת שלום קאטו-קמברזי שסיים את המלחמות האיטלקיות.
במהלך מלחמת הירושה הספרדית (1701–1714) עברה הדוכסות מידי ספרד לידי אוסטריה. סיפוח הדוכסות לאוסטריה נחתם בחוזה באדן ב-7 בספטמבר 1714. ב-1796 נכבשה הדוכסות על ידי נפוליאון בונפרטה. שנה לאחר מכן חדלה להתקיים עם סיפוחה בהסכם קמפו פורמיו ל"רפובליקה הטרנס-אלפינית" שצורפה תוך מספר חודשים לרפובליקה האיטלקית.
קונגרס וינה יצר את ממלכת לומברדיה-ונציה ושטחי הדוכסות הפכו לחלק מממלכה זו, שהריבון שלה היה קיסר אוסטריה. ממלכה זו חדלה להתקיים עם איחוד איטליה ויצירת ממלכת איטליה ב-1866.
דגל הדוכסות

דגל הדוכסות מורכב מסמל בית ויסקונטי, ה-biscione, נחש בולע נער ו-capo dell'impero: נשר אימפריאלי גרמני שחור על רקע מוזהב המסמל זיקה לאימפריה הרומית הקדושה.
לקריאה נוספת

Jane Black, Absolutism in Renaissance Milan: Plenitude of Power under the Visconti and the Sforza 1329-1535, Oxford University Press, 2009 ISBN 978-0199565290
חוק שירותי תעופה

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  29 במאי 2012
 תאריך חקיקה עברי:  ח' בסיוון תשע"ב
 גוף מחוקק:  הכנסת השמונה עשרה
 תומכים:  35
 מתנגדים:  0
 חוברת פרסום:  ספר החוקים 2360, עמ' 414
 הצעת חוק:  פרטית
 משרד ממונה:  משרד התחבורה
 מספר תיקונים:  5
 נוסח מלא:  חוק שירותי תעופה (פיצוי וסיוע בשל ביטול טיסה או שינוי בתנאיה), התשע"ב-2012
 
חוק שירותי תעופה (פיצוי וסיוע בשל ביטול טיסה או שינוי בתנאיה), התשע"ב-2012 הוא חוק ישראלי המחייב את חברת התעופה להסדיר את זכויות הנוסעים בעת ביטול טיסה, עיכוב טיסה ודחיית טיסה מצד חברות התעופה. החוק מקביל לזה שהתקין האיחוד האירופי בשנת 2004 שקובע את פיצוי שמגיע לנוסעים במקרה של סירוב טיסה, ביטול טיסה או עיכוב בהמראה. החוק נחקק בשנת 2012, ומאז עודכן מספר פעמים.
אישור החוק יצר סדר ביחסים בין חברות התעופה לנוסעים ואף הוריד משמעותית את כמות ההונאות שנגרמו לנוסעים מצד חברות התעופה במקרים אלו.
רקע לחוק

חוק שירותי התעופה מכונה גם "חוק אחמד טיבי" על שם אחד מיוזמי החוק - חבר הכנסת אחמד טיבי. טרם חקיקתו של "חוק טיבי" הפיצויים לנוסע בעקבות ביטול, עיכוב או דחיית טיסה היו מזעריים, ולעיתים נוצר מצב שלחברת התעופה השתלם להודיע על ביטול טיסה מאשר לקיימה בפועל.
החוק חל על כל טיסה הממריאה ונוחתת בישראל, לרבות המקרים שבהם קיימות חניות ביניים. בנוסף החוק חל גם על חברות תעופה זרות.
עיקרי החוק > ביטול טיסה

בסעיף זה החוק קובע כי נוסע שהונפק לו כרטיס טיסה או נדחתה טיסתו בשמונה שעות או יותר, זכאי להטבות:
שירותי סיוע – מדובר בשירותים המוענקים לנוסעים ששוהים בנמל התעופה. שירותים אלה כוללים מזון ומשקאות, בהתאם לזמן המתנה, אירוח בבית מלון אם נדרשת שהייה של לילה אחד או יותר, שירותי הסעות מנמל התעופה לבית המלון, שתי שיחות טלפון ומשלוח הודעה באמצעות פקסימיליה או דוא"ל, לפי בחירת הנוסע.
השבת תמורה או כרטיס טיסה חלופי, לפי בחירת הנוסע.
פיצוי כספי.
בהתאם למרחק וליעד הטיסה, כמפורט להלן:
| --- | --- |
מרחק הטיסה: סכום הפיצוי
עד 2,000 ק"מ: 1,440 ש"ח
עד 4,500 ק"מ: 2,310 ש"ח
מעל 4,500 ק"מ: 3,460 ש"ח
חברת התעופה לא תהיה חייבת בפיצוי כספי במקרים הבאים:
טיסה אשר בוטלה בשל נסיבות מיוחדות שלא היו בשליטת החברה (כוח עליון).
הטיסה בוטלה בשל שביתה.
הטיסה בוטלה כדי להימנע מחילול שבת או חג.
עיקרי החוק > דחיית טיסה

במקרים של דחיית טיסה חוק שירותי התעופה מסייג את הפיצוי לנוסע.
עיכוב של שעתיים או פחות אינו מזכה את הנוסע בכל פיצוי או הטבה.
עיכוב טיסה העולה על שעתיים מזכה את הנוסע במזון, משקאות ואמצעי תקשורת.
עיכוב טיסה העולה על חמש שעות אך פחות משמונה שעות מזכה את הנוסע במזון, משקאות, שירותי תקשורת, השבת התמורה ששולמה עבור כרטיס הטיסה או כרטיס טיסה חלופי (לפי בחירתו).
עיכוב טיסה העולה על שמונה שעות נחשב לביטול טיסה.
עיקרי החוק > מקרים חריגים לחוק במקרים של ביטול טיסה

קיימים מספר חריגים הפוטרים את חברת התעופה מלשלם פיצוי כספי מכוח "חוק אחמד טיבי" (אך אינם פוטרים את חברת התעופה מחובתה לספק את יתר ההטבות או תשלום פיצויים ללא הוכחת נזק במקרה שבו הטבות אלה לא מסופקות לנוסעים).
אם נמסרה הודעה לבעל הכרטיס לפחות 14 ימים לפני מועד הטיסה המפורט בכרטיס הטיסה, לא יהיה זכאי הנוסע לפיצוי כלשהו.
הנוסע לא יהיה זכאי לפיצוי אם חברת התעופה הודיעה על ביטול הטיסה בפרק זמן שבין 7–14 ימים, כל עוד הוצעה לנוסע טיסה חלופית שמועד המראתה הוא לכל היותר שעתיים לפני מועד הטיסה הנקוב בכרטיס הטיסה, ומועד הנחיתה הוא לא יאוחר מארבע שעות לאחר המועד המקורי.
הנוסע לא יהיה זכאי לפיצוי אם הטיסה בוטלה בפרק זמן הנמוך משבעה ימים לפני מועד הטיסה הנקוב בכרטיס הטיסה, והוצעה לנוסע טיסה חלופית שמועד המראתה הוא לכל היותר שעה לפני מועד הטיסה הנקוב בכרטיס הטיסה, ומועד הנחיתה לא יאוחר משעתיים מהמועד המקורי.
קיימים מקרים חריגים נוספים השוללים את הפיצוי מנוסע שטיסתו בוטלה. מקרים אלה מתייחסים לנסיבות מיוחדות שאינן בשליטת חברת התעופה, כגון: ביטול טיסה עקב שביתה, הטיסה בוטלה על מנת למנוע חילול שבת, כוח עליון וכדומה.
בכל מקרה שבו חברת התעופה מודיעה על ביטול טיסה (גם אם מדובר בחריגים המוזכרים לעיל), עליה להציג בפני הנוסע חלופות להגעה ליעדו הסופי. חברת התעופה איננה יכולה להתנער מהנוסע ולהשאיר אותו “תקוע” במקום כלשהו.
ההבדל בין החוק בישראל לבין התקנות האירופיות

חוק שירותי תעופה נחקק בישראל בהתבסס על התקנות האירופיות החלות בנושא זה באירופה משנת 2004, הנקראות Regulation (EC) No 261/2004. כך אף נכתב במסגרת דברי ההסבר להצעת חוק שירותי תעופה "הוראות דומות להוראות החוק המוצע קבועות בתקנות שהתקין האיחוד האירופי בשנת 2004, שעניינן פיצוי וסיוע לנוסעים במקרה של סירוב להטיס בטיסה, ביטול טיסה או עיכוב בהמראה...".
עם זאת, קיימים מספר שינויים בין החוק בישראל לבין התקנות האירופיות, כאשר השינוי המרכזי שבהם הוא - שבמסגרת החוק הישראלי טיסה שבוטלה המזכה את הנוסעים בפיצוי כספי הנה במקרים של - ביטול טיסה, או במקרים של עיכוב בהמראת הטיסה בשמונה שעות ומעלה, ולעומת זאת, במסגרת התקנות האירופיות במקרים של - ביטול טיסה, או במקרים של עיכוב בנחיתת הטיסה (ולא בהמראה), ובעיכוב של שלוש שעות ומעלה (להבדיל משמונה שעות).
התקנות האירופיות רלוונטיות לטיסות בשני המקרים הבאים:
לטיסות שהמריאו ממדינה השייכת לאיחוד האירופי.
לטיסות שהופעלו על ידי חברות תעופה השייכות למדיניות מהאיחוד האירופי.
שינוי נוסף בין חוק שירותי תעופה לבין התקנות האירופיות הוא בשיעור הפיצוי הכספי ומרחק הטיסה. שכן, הפיצוי הכספי במסגרת התקנות נע בין 250 יורו (בטיסות שהמרחק שלהן הוא עד 1,500 ק"מ) ועד 600 יורו (לטיסות שהמרחק הוא מעל 3,500 ק"מ). לעומת זאת בחוק בישראל הפיצוי נע בין 1,300 ש"ח (לטיסות שהמרחק הוא עד 2,000 ק"מ), ועד ל-3,130 ש"ח (לטיסות שהמרחק הוא מעל 4,500 ק"מ).
הערות שוליים

1 2 3  חברת אל על, חוק שירותי תעופה - פיצוי וסיוע בשל ביטול טיסה או שינוי בתנאיה
↑  חוק שירותי תעופה ותקנותיו, באתר רשות התעופה האזרחית, ‏29 במאי 2012
↑  שאלות ותשובות: ביטולי טיסות במהלך מלחמת "חרבות ברזל", באתר דין - עורכי דין ומידע משפטי בישראל, ‏23 באוקטובר 2023
↑  חוק שירותי התעופה - שאלות ותשובות, באתר המועצה הישראלית לצרכנות
↑  פיצוי במקרה של טיסה שהתבטלה, באתר כל זכות
חוק הגבלת הפרסומת והשיווק של משקאות אלכוהוליים

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  30 בינואר 2012
 תאריך חקיקה עברי:  ו' בשבט תשע"ב
 גוף מחוקק:  הכנסת השמונה עשרה
 תומכים:  23
 מתנגדים:  0
 חוברת פרסום:  ספר החוקים 2335, עמ' 159
 הצעת חוק:  פרטית
 משרד ממונה:  משרד הבריאות
 נוסח מלא:  חוק הגבלת הפרסומת והשיווק של משקאות אלכוהוליים, התשע״ב–2012
 
חוק הגבלת הפרסומת והשיווק של משקאות אלכוהוליים, התשע״ב–2012 הוא חוק ישראלי שמטרתו היא צמצום צריכת משקאות אלכוהוליים בכלל ובקרב בני נוער בפרט. החוק חוקק ב־2012, והוא מגביל ואוסר פרסום של משקאות אלכוהוליים בתנאים מסוימים אצל היבואנים והמשווקים לשם צמצום צריכת משקאות אלכוהוליים.
הרקע לחוק

קיימות שתי גישות בכל הקשור לפרסום ולשיווק של משקאות אלכוהוליים בכלל, ולצעירים בפרט, המתבססות על מחקרים ועל סקרים של חוקרים. גישה אחת, המקובלת על יצרני המשקאות האלכוהוליים ועל מי שמתפרנסים מהתעשייה, היא שאלכוהול הוא מוצר חוקי ולכן יש לאפשר פרסום חוקי שלו. להגבלות על פרסום משקאות אלכוהוליים יש השפעה שלילית על שוק האלכוהול ועל שוק הפרסום. לפי גישה זו, פרסום אלכוהול אינו גורם להגברת צריכת האלכוהול אלא רק מנתב את הצרכנים לשתות משקאות מסוג מסוים.
הגישה השנייה, גישתם של החוגים המתנגדים לפרסום, היא שאומנם אלכוהול הוא מוצר חוקי אך גם מוצר בעל פוטנציאל רב לגרום נזקים בריאותיים. פרסום משקאות אלכוהוליים מטרתו להגביר את צריכת האלכוהול בקרב מי שנוהגים לשתות, וכן "לגייס" צרכני אלכוהול חדשים ובכך להגדיל את נפח המכירות. לפי גישה זו, פרסום משקאות אלכוהוליים משפיע על היחס לשתיית אלכוהול, ובסופו של דבר מעודד ומגביר צריכה של משקאות כאלה, בייחוד בקרב צעירים.
עיקרי החוק

איסור פרסום משקאות אלכוהוליים על שלטי חוצות
איסור פרסום או מתנה
עיקרי החוק > הגבלת פרסום

פרסום למשקה משכר יכול להכיל רק את הפרטים הבאים, כולם או חלקם:
שם של המשקה המשכר
סמליל של המשקה המשכר
שם היצרן של המשקה המשכר
סמליל של היצרן של המשקה המשכר
אריזת המשקה המשכר ומקום מכירתו
מקום ייצור המשקה המשכר ותמונות המקום
אחוז האלכוהול במשקה המשכר
קיומה של תעודת הכשר למשקה המשכר
תחרות שבה השתתף המשקה המשכר, לרבות ציון, דירוג וסוג זכייה בתחרות
מחיר המשקה המשכר
שנת הייצור של המשקה המשכר
פרטי מידע נוספים שקבע השר, אם הפרסום נעשה בכתב עת מקצועי שעניינו משקאות משכרים והשר אישר לעניין זה.
עונשים

אדם יחיד אשר יעבור על אחד מעיקרי החוק צפוי לקנס בסך עד 75,300 ₪, או לעונש מאסר למעלה משנה אבל לא יותר משלוש שנים. תאגיד העובר על החוק צפוי לקנס בסך עד 226,000 ₪ או עונש מאסר לבעלים של למעלה משלוש שנים.
אזהרות

אזהרה למשקה משכר חזק (מעל 15.5% כוהל בנפח) - "אזהרה: צריכה מופרזת של אלכוהול מסכנת חיים ומזיקה לבריאות!".
אזהרה למשקה משכר -"אזהרה: מכיל אלכוהול – מומלץ להימנע משתייה מופרזת".
תוצאות החוק

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הערות שוליים

↑  אורלי אלמגור לוטן, מגבלות על מכירה ועל צריכה של משקאות אלכוהוליים - סקירה משווה, באתר הכנסת - מרכז המידע והמחקר
↑  חוק הגבלת שיווק משקאות אלכוהוליים
חוק המרכז למורשת יהדות אתיופיה

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  1 באפריל 2012
 תאריך חקיקה עברי:  ט' בניסן תשע"ב
 גוף מחוקק:  הכנסת השמונה עשרה
 תומכים:  9
 מתנגדים:  0
 חוברת פרסום:  ספר החוקים 2352, עמ' 323
 הצעת חוק:  פרטית
 משרד ממונה:  משרד התרבות והספורט
 מספר תיקונים:  1
 נוסח מלא:  חוק המרכז למורשת יהדות אתיופיה, התשע"ב-2012
 
חוק המרכז למורשת יהדות אתיופיה, התשע"ב-2012 בא במטרה להקים מרכז מורשת שינציח וישמר את מורשת יהדות אתיופיה בעבר ובהווה. משכנו הקבוע של המרכז למורשת יהדות אתיופיה יהיה בירושלים. ירושלים הייתי שזורה עמוק בתפילת, בשירה, בסגירה ובכיסופים אליה לאורך ההיסטוריה של יהודי אתיופיה זהו טבעי שהמרכז יקום בירושלים (ירוסלם). המדינה ביקשה להעביר את הפעילות ואת ענייני התקציב של המרכז מיוזמות פרטיות של עמותות ונדבנים לאחריות המדינה. המרכז נמצא בתהליך איסוף חומרים היסטוריים אודות מורשת יהודי אתיופיה.
התאגיד הסטטוטורי מכוח חוק - "המרכז מורשת יהדות אתיופיה", יהווה גוף ידע ממלכתי ומרכזי, לחקר תרבותה ומורשתה של קהילת יהודי אתיופיה בישראל. הגוף יהווה בית תרבותי ומרכזי למוסדות, גופים, עמותות ויזמים פרטיים העוסקים בתרבות יהודי אתיופיה ברמה המקומית, הארצית והלאומית, תוך שיתוף פעולה הדוק עם כולם יחד. המרכז ישתלב ביחידת המורשת של מינהל תרבות במשרד התרבות והספורט, ויכלול בין היתר מכון מחקר וארכיון. המרכז למורשת יהדות אתיופיה, יהיה מוסד עדכני ומתקדם, שתפקידו להוות השראה ומקור לסנכרון בין תרבות אורלית עשירה ועתיקת יומין של יהדות אתיופיה על גווניה, לבין התרבות האוריינית והטכנולוגית של ישראל כיום. המרכז לא רק יפגיש בין העבר וההווה, אלא יאפשר הזדמנות ליצירת אייקונים, אובייקטים ותכני תרבות חדשים, שנועדו להוסיף משמעות מעשירה ומשלימה לתרבות הישראלית הקיימת. מקום הקבע של המרכז יהיה בירושלים, המקום הטבעי לקהילה שכל מאווייה הופנו לירוסלם (ירושלים).
רקע לחוק

מאז עלתה של הודי אתיופיה לארץ ישראל היה לה חזון להקמת ולבניית מרכז תרבותי וממלכתי מטעם המדינה ובאחריותה. הממשלה החליטה להקים את המרכז במחצית השנייה של שנות ה-90 וזאת בעקבות לחץ אשר לו היו שותפים כל הארגונים הפועלים למען יהודי אתיופיה. למרות התערבות הארגונים החלטת הממשלה לא מומשה. רק בשנת 2012, חוקקה הממשלה את חוק המרכז למורשת יהדות אתיופיה. המשמעות של החוק הייתה העברת הפעילות וענייני התקציב של המרכז מיוזמות פרטיות של עמותות ונדבנים לאחריות המדינה. מדובר בתאגיד ממלכתי עליו המדינה לוקחת אחריות ומממנת אותו באופן זהה לשאר עשרות המוסדות התרבותיים הקיימים בישראל. המרכז ישמש כארכיון להנצחת מורשתה ותרבותה של יהדות אתיופיה, וכן כמכון מחקר ובית מדרש לידע אקטיבי ואקטואלי. זאת במטרה להנחיל את הזיכרון הפרטי והקולקטיבי, זהותה, מורשתה, ותרבותה של יהדות אתיופיה לדורות הבאים, וכן להפוך את תרבותם של יהודי אתיופיה לנחלת הכלל כחלק ממסורת ישראל ותרבותה על כל גווניה.
כמו כן תכליתו של המרכז היא להשפיע על תרבות החברה וזהותה, בין אם זה עבור אנשי הקהילה ובין אם זה עבור כל אזרח אחר. דהיינו, המרכז יהווה מעין תיווך בין התרבות ההיסטורית העתיקה של הקהילה לבין המתחולל ומתרחש בימינו אנו, כך שלא ייווצר מצב של נתק בין ההיסטוריה של העם היהודי לבין ההיסטוריה של יהודי אתיופיה. מיד לאחר כניסת החוק לספר החוקים של מדינת ישראל נבחרה מועצה אשר בראשה עומדת ד"ר שמחה גתהון, וכן הוקמה מועצה ציבורית על ידי שרת התרבות והספורט המורכבת מנציגי משרדי הממשלה. הוחלט כי מינוי המנכ"ל למרכז יאושר על ידי השרה ועל ידי ועדת המינויים במשרד המשפטים. כמו כן נקבע כי מקום הקבע של המרכז יהיה בירושלים.
עיקרי החוק

כאמור "התאגיד הממלכתי - המרכז למורשת יהדות אתיופיה" נחשב כתאגיד המבוקר על ידי הממשלה. התאגיד נועד להקים מרכז לחקר מורשתה של יהדות אתיופיה אשר יכלול מכון וארכיון לשימור המידע הקיים וכמו כן גם מידע חדש. במסגרת החוק ממונה מועצה אשר תפקידה לפקח על המרכז לבקר אותו.
תפקידי המועצה הם: לקבוע את מדיניותו הכללית של המרכז ולהתוות את קווי הפעולה שלו, כמו כן לאשר את תקציב המרכז ואת תוכנית העבודה השנתית שלו וכן לקבל דוחות על פעילות המרכז ממנהל המרכז, לפקח על ביצוע פעילות המרכז ולהגיש לשר אחת לשנה דו"ח פעילות. כמו כן המועצה דנה בפעילותו ובסדרו התקין של המרכז ובין היתר ממנה את הנהלת המרכז. המועצה מורכבת מנציגים מטעם הציבור ואליהם מתווספים גם נציגים מטעם משרדי הממשלה הרלוונטיים לנושא.
אם המועצה לא תמלא את תפקידה, רשאי שר התרבות המדע והספורט להורות על פיזורה ולמנות מועצה חדשה.
מנהל המרכז ימונה על ידי המועצה לתקופה של חמש שנים, וניתן למנותו מחדש באישור השר לתקופת כהונה אחת נוספת. תפקידיו של המנהל הם: לנהל את המרכז – המכון והארכיון. כמו כן ליישם את החלטות המועצה. בנוסף, להכין תוכנית עבודה שנתית ותקציב שנתי ולהגישו למועצה אחת לשנה.
לפי החלטת הממשלה, המרכז כולל מכון וארכיון. המכון יפעל להעמקת הידע ולהעשרתו בכל הקשור לתחומי ההיסטוריה, דברי הימים, הדת, המשפט והתרבות של יהדות אתיופיה. כמו כן המכון יקיים פעילויות אקדמיות לקידום מטרות אלו הכוללות קבוצות מחקר, סמינרי מחקר, הרצאות פומביות וכנסים בהשתתפות חוקרים. בנוסף המכון יקיים ויפעיל ספריית מחקר ועיון ויפרסם מחקרים בתחומי פעילותו, לעומת זאת הארכיון יהיה חלק מהגנז"ך שיטפל בחומר ארכיוני הנוגע ישירות ליהדות אתיופיה.
קשיים במימוש החוק

החוק להקמת "המרכז למורשת יהדות אתיופיה" נחקק כבר בשנת 2012. בהמשך לחקיקה צצו קשיים בהקמת המרכז, מכיוון שלא מונה מנכ"ל ונוצרה בעיית תקציב.
עד 2017 לא הוקם המרכז בעקבות קשיים תקציביים ומנהלתיים, אף על פי שעיריית ירושלים ערכה טקס הנחת אבן פינה. רק לאחר כניסת מנכ"ל המרכז לתפקידו נפתח המרכז בפתח תקווה ולא בירושלים, כפי שנקבע לפני כן.
בשנת 2014 תוקצב המרכז בסכום של כ-3.5 מיליון ש"ח שמהם נוצלו בפועל 47 אלף ש"ח בלבד. בשנת 2015 תוקצב המרכז בסכום של כ-3.6 מיליון ש"ח שמהם נוצלו 113 אלף ש"ח בלבד, כלומר התקציב נוצל באופן חלקי קטן מאוד וזאת משום שהמועצה לא איישה את משרת המנכ"ל, כפי שנקבע בחוק.
כתוצאה מבעיות התקציב נוצר מחסור של כ-500 אלף ש"ח להקמת המרכז, הדבר כמעט הוביל לאיבוד המגרש עליו אמור היה להיבנות המרכז.
בשנת 2015 מונה המנכ"ל, והדבר השפיע משמעותית על ניצול התקציבים שהוקצו להקמת המרכז. בסופו של התהליך לאחר המאמצים הוקם "המרכז למורשת יהדות אתיופיה" ונפתח בספטמבר 2017 בפתח תקווה ובערים נוספות, אך לא בירושלים. המרכז מוגדר כמוסד ללא כוונת רווח.
הערות שוליים

1 2  המרכז למורשת יהדות אתיופיה, באתר משרד התרבות והספורט (ארכיון)
1 2 3 4  סחבת בת ארבע שנים בהקמת מרכז מורשת יהדות אתיופיה, באתר הכנסת
חוק איסור נהיגה ברכב בחוף ים

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  17 במרץ 1997
 תאריך חקיקה עברי:  ח' באדר ב' תשנ"ז
 גוף מחוקק:  הכנסת הארבע עשרה
 תומכים:  15
 מתנגדים:  0
 חוברת פרסום:  ספר החוקים 1615, עמ' 84
 הצעת חוק:  פרטית
 משרד ממונה:  משרד הפנים
 מספר תיקונים:  5
 נוסח מלא:  חוק איסור נהיגה ברכב בחוף הים, התשנ״ז–1997
 
חוק איסור נהיגה ברכב בחוף הים, התשנ״ז–1997 הוא חוק ישראלי שהתקבל בכנסת ב-10 במרץ 1997. החוק אוסר על נהיגה ברכב ברצועת קרקע שנמצאת 100 מטרים מנקודת גאות המים שבחוף.
לחוק מטרות בטיחותיות וסביבתיות, והן, לפתור בצורה מיידית את בעיית סיכון חיי אדם ושלמות גופם של הנופשים בחופי ישראל, הנובעת מנהיגת כלי-רכב בחופים, ובנוסף, שמירה על ערכי החי, הצומח והסביבה הטבעית בחופי הארץ, אשר ניזוקים באופן קשה – ולעיתים בלתי הפיך – כתוצאה מתופעה זו.
היסטוריית החוק

החוק נחקק בתשנ"ז, 1997.
בין השנים 2007–2009, נעשו ניסיונות להעביר את האחריות לאכיפת החוק ממשרד הפנים למשרד להגנת הסביבה. בכנסת ה-17 גם הוגשה הצעה לתיקון החוק. לפי "דו"ח חופי ישראל 2007" של החברה להגנת הטבע, הניסיונות שהיו לאכוף את החוק הזה, נפסקו, והנהגים ממשיכים להשתולל בחופים, לסכן את הרוחצים ולפגוע בסביבה החופית.
ביוני 2009 נכנס לתוקפו חוק הרשויות המקומיות (אכיפה סביבתית – סמכויות פקחים), התשס"ח-2008. לפי חוק זה, ראשי רשויות מקומיות יכולים להסמיך פקחים ברשויות לאכוף חוקים מסוימים, ביניהם את חוק איסור נהיגה ברכב בחוף הים.
בשנים 2010–2011 תוקן החוק על מנת לאפשר אכיפה יעילה. עיקר האכיפה הוא בהעברת האחריות להימצאות הרכב בחוף על בעל הרכב. במסגרת תיקון זה התאפשרה העברת סמכות האכיפה גם לרשויות המקומיות וגם למפקחי המשרד להגנת הסביבה.
בכנסת ה-20, התשע"ו–2015, הוצע תיקון לחוק, ונוסף לו סעיף 7 ג' לחוק, הנקרא "סמכות בית המשפט לאסור שימוש ברכב". תוספת זו עוסקת בסמכות בית המשפט לאסור שימוש ברכב ששימש לנסיעה בחוף. תיקון זה נובע מן הנתונים של משטרת התנועה והרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, המצביעים על כך שבמקרים רבים, ממשיכים נהגים לנהוג על אף שרישיונם נפסל. הם מזלזלים בצורה בוטה בחוק ובחיי אדם. תיקון זה מבטא את ההכרה בחומרתה ובהשלכותיה המזיקות של עבירת הנהיגה בחוף הים.
הצעות חוק זהות הונחו על שולחן הכנסת התשע-עשרה על ידי חבר הכנסת רונן הופמן וקבוצת חברי הכנסת וכן על שולחן הכנסת העשרים על ידי חבר הכנסת מיקי לוי.
הגדרות החוק

"חוף הים" -
(1) רצועת קרקע, ברוחב של 100 מטרים, לאורך הים מנקודת גאות המים שבחוף.
(2) ברצועת קרקע שבה מצוי מקום רחצה מוכרז, כל התחום, אף אם הוא חורג מרוחב של 100 מטרים, למעט דרכים שהוסדרו על פי חיקוק וחניונים.
"ים" - ים התיכון, ים סוף, ים המלח, ים כנרת.
"רכב" - כמשמעותו בפקודת התעבורה, טרקטורון, ג'יפ או רכב שדה בדומה לו ואופנוע.
"השר" - שר הפנים.
רק אנשים בעלי תפקידים מסוימים מורשים לנהוג בחוף ים למטרות מסוימות כמו לצורך שמירה על ביטחון הציבור ועל ביטחון המדינה, לצורך משימות שיטור, לצורך פיקוח והצלה, לצורך שירותים בתחום רשות מקומית ומחוצה לה וכו'.
אכיפת החוק ומפקחיו

לפי משרד הפנים, נכון לתשנ"ז-1997, הוסמכו לאכוף את החוק כ-400 פקחים מעובדי הרשויות המקומיות, רשות הטבע והגנים ומנהלת הכנרת.
האנשים הרשאים להסמיך מפקחים לצורך אכיפת החוק הם שר הפנים והשר לאיכות הסביבה, והגופים: מינהל מקרקעי ישראל והקרן הקיימת לישראל, רשות הגנים הלאומיים ורשות שמורות הטבע, רשויות נחל, רשות העתיקות. כדי להתמנות למפקח יש לעבור הכשרה מתאימה שקבעו שר הפנים והשר לאיכות הסביבה.
למפקחים שהוסמכו ישנן סמכויות רבות, כגון: לדרוש מהחשוד כעובר על החוק להזדהות, להיכנס למקום בו התבצעה העבירה או שבו מצוי הרכב או האדם שביצע את העבירה, כדי לגלות את העבירה. למפקח סמכויות חקירה ויכולת לבקש צו חיפוש מבית המשפט, וכו'. המפקח מוסמך להעניש את העבריין על ידי הטלת קנס או פסילת רישיון הנהיגה לתקופה של 30 ימים, אם עבר על החוק באופן שמסכן חיי אדם או גורם פגיעה לסביבה.
שר הפנים ממונה על ביצוע חוק זה והוא רשאי להתקין תקנות בכל הנוגע לביצועו, ובלבד שתקנות בעניינים שהשר לאיכות הסביבה, השר לביטחון פנים או שר התחבורה ממונים עליהם - יותקנו בהסכמתם.