stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפצצת גשר בנהא
תכנון המבצע

ביומה השישי של המלחמה נפגש ראש ענף מבצעים מיוחדים במחלקת האיסוף של אמ"ן, סא"ל סמי נחמיאס עם סגן מפקד טייסת 201 איתן בן-אליהו ועם מפקד הכנף אל"ם עמוס לפידות. בפגישה נחמיאס ביקש לפגוע במטרת איכות בעומק מצרים שיכולה לתרום ללחימה בחזית המצרית. בפגישה נסקרה המטרה: גשר גדול שעליו עובר כביש מהיר בן שני נתיבים לכל כיוון וכן מסילת ברזל. הגשר ממוקם במרכז הדלתא של מצרים, מעט צפונית ליישוב בנהא. מטרת הפגיעה בגשר היא ניתוק כבל תקשורת מרכזי שמחובר לגשר ושמעביר תקשורת מסווגת בצורה פיזית (לא אלחוטית). ניתוק הכבל יאלץ את המצרים ליצור קשר צבאי באמצעות שידורים אלחוטיים ובכך להיחשף להאזנה של המודיעין הישראלי. הסיכון בביצוע המבצע נובע ממיקום המטרה בעומק הדלתא ומהקרבה שלה לשלושה בסיסים חשובים של חיל האוויר המצרי שבהם טייסות יירוט שנחשבות לטובות יותר בחיל האוויר המצרי. בנוסף, המטרה מצויה באזור הפעילות של שני בסיסים נוספים של חיל האוויר המצרי שבהם טייסות ירוט.
למבצע הוקצו שמונה מטוסי פנטום מטייסת 201: מבנה של ארבעה מטוסים חמושים בפצצות נועד להטיל את כולם ביעף אחד בשני מקומות מסוימים בגשר ומבנה של ארבעה מטוסים נועד ללוות את רביעיית ההפצצה, להגן עליה מפני מטוסי יירוט ולהעסיק את מטוסי הירוט המצריים אם יוזנקו במהלך ההפצצה כדי לאפשר לרבעיית ההפצצה לבצע את ההפצצה ללא הפרעה. באותו היום בשעות הצהריים נערך תדריך ל־16 אנשי הצוות שהקצו לביצוע המשימה. במהלך התדריך התריעו הטייסים על הסיכון הרב שבמיקום המטרה. אך עמדת ראש ענף מבצעים מיוחדים הייתה כי החשיבות של המבצע גבוהה מאוד ומצדיקה את הסיכון.
במהלך התדריך נתבקשו הטייסים להיזהר מעמודי חשמל בגובה של כ־ 300 רגל והתבקשו במידת האפשר להימנע מהטלת מכלי גחון שהיו בחסר בחיל האוויר.
הביצוע

את רביעיית התקיפה הוביל הטייס אמנון גוריון ואת רביעיית היירוט איתן בן אליהו. שמיניית המטוסים חדרו לשטח מצרים במסלול העובר מעל הים התיכון בגובה נמוך מאד ובדממת אלחוט. לאחר שחצו את קו החוף באזור פורט סעיד וחדרו אל הדלתא של מצרים החלו לקבל התרעות על מטוסי יירוט שממריאים לקראתם. לאחר תשע דקות של טיסה נמוכה מעל שטח הדלתא של מצרים הגיעו כמתוכנן בשעה 11:55 אל נקודת המשיכה לקראת ההפצצה. רבעיית ההפצצה משכה ושחררה את הפצצות שפגעו פגיעות טובות בשני חלקי גשר בנהא כמתוכנן. במהלך ההפצצה הטייסים הבחינו באוטובוס נוסע על פני הגשר שנופל ממנו בשל ההפצצה. לאחר ההפצצה פנו שתי הרביעיות צפונה חזרה מעל הדלתא המצרית לכוון הים התיכון. רביעיית התקיפה טסה במהירות מרבית ללא מבער של 540 קשר ורבעיית הירוט במהירות של 420 קשר תוך פתיחת מרחק בין הרביעיות. בעת הטיסה חזרה פנו אל רביעיית הירוט מטוסי מיג-21 רבים, צללו לעברם וניסו להפילם. רביעיית הירוט הישראלית ביצעה תמרוני התחמקות והזהירו זה את זה מפני מטוסים מצריים מאיימים. לאחר מספר התחמקויות נפגע מטוס פנטום מטיל ששיגר לעברו מטוס מיג. המטוס התרסק אל שדה חקלאי מעובד הטייס ככל הנראה הצליח לנטוש אך נהרג והנווט נותר במטוס והתרסק עמו על חלקה חקלאית. זמן קצר לאחר מכן נפגע מטוס פנטום נוסף והמשיך מטיסה קצרה כשהוא בוער. משהבחין צוות הפנטום באבדן השליטה בהגאים נטשו אותו הטייס קובי חיון והנווט אורי ארד וצנחו אל תוך כפר מצרי. בכפר עברו לינץ' שבו נפצעו ונתפסו בשבי. בהמשך קרב אוויר הופל מטוס מיג 21 אחד לפחות.
תוצאות המבצע

מיד לאחר המבצע התברר שהוא הצליח. ההפצצה ניתקה את כבל התקשורת המצרי, חייבה את המצרים לפרוץ לשידורים אלחוטיים ובכך שיפרה את איסוף המודיעין הצבאי (קומינט).
שני מטוסי פנטום ישראליים הופלו מעל אדמת מצרים, שני אנשי צוות אוויר נהרגו ושניים נישבו. מטוס מיג-21 מצרי אחד לפחות הופל בקרב האוויר.
לאחר ביצוע המבצע הושמעה ביקורת על סגן מפקד טייסת 201 שהוביל את רבעיית הליווי שבחר לעשות את הדרך חזרה במהירות נמוכה מדי של 450 קשר במטרה להפיל מטוסים מצריים בקרב אוויר ובכך חשף את המבנה לסיכון שאכן התממש בהפלת שני מטוסי הפנטום.
על אף המחיר הכבד של שני אנשי צוות אוויר הרוגים ושניים שבויים הוחשב המבצע למוצלח בשל משמעותו על איסוף המודיעין בחזית המלחמה המצרית.
ב- 16 באוקטובר, ארבעה ימים לאחר ביצוע המבצע פנתה יחידת המבצעים המיוחדים באמ"ן שוב לחיל האוויר בבקשה לנתק כבל תקשורת חשוב אחר בעומק מצרים סמוך לכביש סואץ-קהיר. המבצע בוצע בהצלחה וללא אבדות על ידי זוג מטוסי פנטום מטייסת 201.
לקריאה נוספת

אבירם ברקאי, "בשם שמים - טייסת האחת במלחמת יום הכיפורים", הוצאת דביר, 2013, עמ' 342–359
יצחק שטייגמן, מוכרחים להמשיך לנגן - חיל האוויר הישראלי במלחמת יום הכיפורים, מודן הוצאה לאור, 2023, הפרק "11 באוקטובר - תקיפת גשר בנהא הוכתרה בהצלחה, אך במחיר כבד", עמ' 355–358.
ג'יימס ויין

ג'יימס מור ויין (באנגלית: James Moore Wayne;‏ 1790- 5 ביולי 1867) היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1835 ועד למותו. קודם לכן הוא כיהן כראש עיריית סוואנה שבג'ורג'יה בשנים 1817–1819, וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ג'ורג'יה בשנים 1829–1835.
ראשית חייו

ג'יימס ויין נולד בסוואנה כבנם של ריצ'רד' ויין, שהגיע לצפון אמריקה ב-1760, ושל אליזבת לבית קליפורד, שאותה הוא נשא לאישה ב-1769. ב-1804, כאשר היה בן 14, נפטרה אמו. אחותו, מרי ויין, נישאה לריצ'רד סטיסס, והייתה סבתה הגדולה של ג'ולייט גורדון לאו (אנ'), מייסדת תנועת הצופות בארצות הברית.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים, המשיך ויין ללמוד בקולג' ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון), שם הוא סיים את לימודיו ב-1808. לאחר סיום לימודיו הוא למד משפטים בקריאה עצמית וב-1810 התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בסוואנה.
קריירה

בשנים 1812–1815, במהלך מלחמת 1812, שירת ויין בצבא ארצות הברית כקצין בחיל הפרשים של ג'ורג'יה. לאחר המלחמה ועד 1816 הוא היה חבר בית הנבחרים של ג'ורג'יה. בשנים 1817–1819 הוא כיהן כראש עיריית סוואנה, ולאחר מכן ועד 1824 הוא עסק בעריכת דין במגזר הפרטי.
לאחר מכן הוא כיהן כשופט, בתחילה בבית משפט השלום בסוואנה, בשנים 1819–1824, ולאחר מכן ועד 1829 כשופט בבית המשפט העליון של ג'ורג'יה. בשנים 1829–1835 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, כחבר בסיעתו של אנדרו ג'קסון.
ויין התפטר מחברותו בבית הנבחרים כדי להתמנות כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. הוא מונה לתפקיד על ידי ג'קסון ב-7 בינואר 1835 במקומו של ויליאם ג'ונסון שנפטר. ב-14 בינואר אושר המינוי על ידי הסנאט של ארצות הברית ובו ביום הוא הושבע לתפקיד. ויין כיהן על כס השיפוט עד למותו. הוא קידם את הסחר החופשי, התנגד לביצוע עבודות ציבוריות על ידי הקונגרס (למעט עבודות לשיפור נהרות ונמלים) והתנגד למתן הזיכיון לבנק השני של ארצות הברית (אנ').
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית

בעת כהונתו על כס השיפוט שמע ויין תיקים רבים שנגעו לעבדות, מיסוי ורפורמות. כאיש סיעתו של אנדרו ג'קסון, הסכים ויין עם הנשיא ג'קסון בנוגע לרעיונות להעמקת נהרות ונמלים, אך התנגד להרחבת הדרכים והתעלות. ויין גם הסכים עם ג'קסון בנוגע לחוק גירוש האינדיאנים (אנ') והאמין שהאדמות שהיו שייכות לאינדיאנים צריכות להיות שייכות למדינה. העובדה שוויין סירב לקבל את האינדיאנים כאומה עצמאית ואילץ אותם לעבור מערבה, הובילה לאהדה כלפיו בג'ורג'יה. ויין היה תומך האיחוד והתנגד להקמתה של קונפדרציית המדינות של אמריקה, על אף היותו בן ג'ורג'יה. בעוד שהוא עצמו נותר נאמן לאיחוד, בנו, הנרי ק. ויין, שירת כבריגדיר גנרל בצבא הקונפדרציה.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד

פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד נדון בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית וההחלטה נמסרה על פי רוב של 7 מול 2 ב-6 במרץ 1857, כשאת דעת הרוב כתב נשיא בית המשפט העליון רוג'ר טוני וויין כתב חוות דעת משלימה. בתיק זה, שהיווה נקודת ציון משפטית, התקבלה החלטה נגד העבד דרד סקוט, ובה נקבע שאפרו-אמריקאים, בין אם הם היו עבדים או בין אם הם היו חופשיים, לא נחשבו לאזרחים אמריקאים ולא יכלו לעתור לבית המשפט העליון. בפסק דין זה נקבע גם שפשרת מיזורי הייתה מנוגדת לחוקה, בטענה שהיא הפרה את  התיקון החמישי לחוקה, ולפיכך לא הייתה לממשלה הפדרלית את הסמכות לפקח על העבדות. אף על פי שבית המשפט סבר שפסיקתו תביא לידי סיום את שאלת העבדות, היא הגבירה את המתחים שהובילו ישירות לפריצתה של מלחמת האזרחים האמריקאית, שכתוצאה ממנה התקבל התיקון ה-13 לחוקה, שעל פיו בוטלה העבדות, ונחקקו חוק זכויות האזרח (אנ') של 1866 והתיקון ה-14 לחוקה, שהעניקו זכויות אזרח שוות לאפרו-אמריקאים.
בתיק דרד סקוט נגד סנדפורד כתב טוני שהחוקה ראתה באנשים ממוצא אפרו-אמריקאים כ"גזע נחות יותר, ובכלל בלתי ראויים להיות קשורים לגזע הלבן, בין אם בקשרים חברתיים ובין אם בקשרים פוליטיים. השחורים הם כה נחותים שאין להם זכויות שהאדם הלבן צריך בכלל להתחשב בהן". רוב החוקרים וההיסטוריונים רואים בהחלטה זו, שעמה הסכים ויין, כאחת ההחלטות הגרועות ביותר שהוציא בית המשפט העליון תחת ידו. ויין הביע את הסכמתו עם פסק הדין של טוני כאשר כתב: "אני מסכים לחלוטין עם דעתו של בית המשפט כפי שנכתבה ונקראה על ידי נשיא בית המשפט". הוא המשיך וכתב שהוא הביע את הסכמתו ב"הנחה שלבית המשפט הפדרלי הייתה את סמכות השיפוט במקרה", אך הוא נמנע מלהביע כל דעה בנוגע לסעיף שמונה של החוק מ-1820, שנודע כחוק פשרת מיזורי, ו"שישה מאיתנו הכריזו שהוא מנוגד לחוקה".
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > השקפותיו המשפטיות

ויין כיהן על כס השיפוט 32 שנים, אחת מתקופות הכהונה הארוכות ביותר מבין כל שופטי בית המשפט העליון. דעותיו היו עקביות וברבות מחוות דעתו הוא הביע את אמונתו בכוחם של מוסדות פדרליים כמו הקונגרס. הוא הביע את דעתו זו בפסק הדין דרד סקוט נגד סנדפורד, כשהוא תמך בדעתו של נשיא בית המשפט טוני לנוכח ביקורת קשה שנמתחה על פסק הדין על ידי רבים. עם פרוץ מלחמת האזרחים שקע ויין במשבר אישי וכספי. הוא בחר להישאר בבית המשפט בעוד שבנו עזב את צבא ארצות הברית כדי להילחם כגנרל בשורות צבא הקונפדרציה. אחד מעמיתיו, ג'ון קמפבל, פרש מכהונתו כדי להצטרף לקונפדרציה. עם זאת היה ויין תומך של האיחוד, החזיק בהשקפותיו הלאומיות, והאמין שלא היה שום בסיס חוקי לאף מדינה לפרוש ממנו. הוא גם חש שבהישארותו בבית המשפט הוא יוכל להמשיך ולספק תמיכה במטרות הדרום. הוא לא זכה לאהדה על החלטתו זו במדינת האם שלו, ג'ורג'יה, אך הוא התנגד נמרצות לפרישה ותמך בנשיא לינקולן בשאיפתו לשמור על שלמות האיחוד. לאחר סיום המלחמה הוא לא שכח את שורשיו הדרומיים ועמל קשות להגן על הדרום מפני צעדי ענישה מיותרים.
חיים אישיים

ב-1813 נשא ויין לאישה את מרי ג'ונסון קמפבל. הם היו הוריהם של שני ילדים שהגיעו לבגרות. בנם, הנרי קונסטנטין ויין, נשא לאישה את מרי לואיזה ניקול. אחותה של מרי, אליזבת ניקול סמית', הייתה רעייתו של גנרל אלכסנדר המילטון, נכדו של אלכסנדר המילטון, אחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית. בתם, מרי קמפבל ויין, נישאה לג'ון מק קוילר. נכדתם של מרי וג'ון, מרי "מאי" קרוליין קמפבל קוילר, נישאה לסר פיליפ גריי אגרטון, איש אצולה וצבא בריטי.
בשנים 1818–1821 בנה ויין מעון בסגנון העוצרות בסוואנה. ב-1831 הוא מכר את הבית לאחייניתו, שרה אנדרסון גורדון ולבעלה, ויליאם וושינגטון גורדון, שלמד משפטים בהדרכתו של ויין ובהמשך כיהן כראש עיריית סוואנה. נכדתם של שרה וויליאם הייתה ג'ולייט גורדון לאו, מייסדת תנועת הצופות בארצות הברית וכיום הבית הוא אתר היסטורי כמקום לידתה.
מותו

ג'יימס ויין נפטר ב-5 ביולי 1867 בוושינגטון די. סי. ונטמן בבית הקברות לאורל גרוב שבסוואנה. הוא היה אחרון השופטים שכיהנו תחת נשיאותו של ג'ון מרשל. במלחמת העולם השנייה נקראה על שמו אחת מאוניות ליברטי.
כדי למנוע מהנשיא אנדרו ג'ונסון מלמנות שופטים בבית המשפט העליון, העביר ב-1866 הקונגרס את חוק הסבבים השיפוטיים (Judicial Circuits Act), שעל פיו בוטלו שלושה מתוך עשרת המושבים בבית המשפט העליון עם התפנותם, וכך הופחת מספר השופטים לשבעה. כאשר נפטר ג'ון קאטרון ב-1865 לא מונה שופט במקומו, וכך גם כאשר נפטר ויין נותרו על כס השיפוט שמונה שופטים. ב-1869 העביר הקונגרס חוק שקבע שמספר שופטי בית המשפט העליון יעמוד על תשעה.
הערות שוליים

↑  Hall, Timothy L. (2001). Supreme Court Justices: A Biographical Dictionary. Infobase Publishing. pp. 86–89.
↑  Casey C. Sullivan, 13 Worst Supreme Court Decisions of All Time, FINDLAW, October 14, 2015
↑  Juliette Gordon Low Birthplace at Girl Scouts of the USA
↑  "Jones Construction, Brunswick GA". www.ShipbuildingHistory.com. 13 October 2010.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007386564205171  GND: 1137472618  LCCN: no90015050  SNAC: w6cn7tc9  US Congress: W000218  VIAF: 51248653   WorldCat (עם VIAF): 51248653
גן החיות שלנו

| --- | --- |

עטיפת DVD
 סוגה:  דרמה
 כותבים:  מאט צ'רמן
 בימוי:  אנדי דה אמוני סול מטסטיין
 שחקנים:  לי אינגלבי ליז וייט ראלף ליטל סטיבן קמפבל מור סופיה מיילס אמיליה קלארקסון הונור ניפסי פיטר וייט אן ריד
 ארץ מקור:  הממלכה המאוחדת
 שפות:  אנגלית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  6
 הפקה
 מפיק:  מרקוס וילסון
 מפיקים בפועל:  לוק אלקין קנטון אלן מתיו ג'סטיס אדם קמפ
 חברת הפקה:  Big Talk Productions
 הפצה:  BBC Worldwide
 מוזיקה:  ניק גרין
 שידור
 רשת שידור:  BBC One
 רשת שידור בישראל:  BBC Entertainment כאן 11
 תקופת שידור מקורית:  3 בספטמבר 2014 – 8 באוקטובר 2014
 קישורים חיצוניים
 אתר אינטרנט
 דף התוכנית ב-IMDb
גן החיות שלנו (באנגלית: Our Zoo) היא סדרת טלוויזיה בריטית של ערוץ BBC One, ששודרה מ-3 בספטמבר 2014 עד 8 באוקטובר אותה שנה. את הסדרה בת שישה פרקים כתב מאט צ'רמן וביים אנדי דה אמוני. זהו סיפורו של ג'ורג' מוטרסהד, ועל חלומו להקים גן חיות ללא כלובים, על בני משפחתו ועל מאבקם להקים את גן החיות של צ'סטר מול התנגדות תושבי המקום.
צוות השחקנים

לי אינגלבי – ג'ורג' מוטרסהד
ליז וייט – ליזי מוטרסהד
אן ריד – לוסי מוטרסהד
פיטר וייט – אלברט מוטרסהד
ראלף ליטל – בילי אטקינסון
סופיה מיילס – ליידי קתרין לונגמור
סטיבן קמפבל מור – הכומר אהרון וב
אמיליה קלארקסון – מיוריאל מוטרסהד
הונור ניפסי – ג'וּן מוטרסהד
ג'סיקה רנסום – גברת פולי פורד
הפקה

הסדרה "גן החיות שלנו" הוזמנה על ידי דני כהן ובן סטיבנסון עבור ערוץ BBC One. את הרעיון הציגו אנשי Aenon, חברת ההפקות בניהולו של אדם קמפ, בני חברת ההפקות Big Talk Productions. הצילומים נערכו בליברפול, כמו גם בוולטון הול שבוורינגטון ובאבני הול שבצ'ידל. כשה-BBC הודיע על כך שלא תהיה עונה שנייה לסדרה, הופתעו רבים מחובבי הסדרה. ב-10 בדצמבר 2014 פורסמה עצומת בעיתון צ'סטר כרוניקל בתקווה לחדש את הסדרה. אחרי יום אחד חתמו על העצומה יותר מ-1000 איש. למרות מאמצים אלה הסדרה לא חודשה לעונה נוספת.
הערות שוליים

↑  "Drama series to focus on battle to build Chester Zoo".
↑  Szalai, George (9 במאי 2013). "BBC Orders Drama Series Featuring Charles Dickens Characters". The Hollywood Reporter. נבדק ב-4 באפריל 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Chapman, Stephen (9 במאי 2013). "BBC One commissions Manchester bombing and Chester Zoo dramas". Prolific North. נבדק ב-4 באפריל 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Cast announced for new BBC One drama Our Zoo (w/t)". BBC. 24 במרץ 2014. נבדק ב-4 באפריל 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Davis, Laura (31 במרץ 2014). "In pictures: Meet the woman whose childhood at Chester Zoo inspired a new BBC drama". Liverpool Echo. נבדק ב-4 באפריל 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Morgan, David (28 במרץ 2014). "BBC drama about early days of Chester Zoo to be filmed at Walton Hall". This is Cheshire. נבדק ב-4 באפריל 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Davis, Matthew (23 באפריל 2014). "TV crew causes damage to grounds of historic Abney Hall". Manchester Evening News. נבדק ב-25 באוגוסט 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "BBC confirms no second series of Our Zoo (w/t)". BBC. 9 בדצמבר 2014. נבדק ב-30 באפריל 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  De Lucia, Carmella (10 בדצמבר 2014). ""Hundreds sign Chester Chronicle online petition to appeal for return of Our Zoo"". נבדק ב-27 בנובמבר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
גומרוס

| --- | --- |

גומרוס הקדוש בקלף תפילה הולנדי
 לידה:  717 בראבנט, כנראה
 פטירה:  774 (בגיל 57 בערך) ליר, בלגיה 
 חג:  11 באוקטובר
 פטרון של:  אנשי חצר, בוקרים, יצרני כפפות, הסובלים מבקעים (הרניות), אנשים פרודים, אנשים ללא ילדים, הסובלים מקשיי נישואין, חוטבי עצים
 
גומרוס (717–774) הוא קדוש נוצרי הידוע גם בשם גומר (בצרפתית: Gommaire ; באנגלית: Gommer). הוא לא ידע לקרוא ולכתוב ולא קיבל חינוך פורמלי. גומרוס שירת בחצרו של פפין הגוץ, ואחר כך שירת בצבאו של הלה בלומברדיה, סקסוניה וחבל אקיטן. הוא נחשב למקימה של העיר ליר בבלגיה של ימינו.
פפין שידך בין גומרוס לאשתו, אצילה בשם גוינמארי. השניים סבלו מקשיים בנישואין ולא היו להם ילדים. בהיעדרו, טפלה אשתו על משרתיו טענות שווא, ומנעה מהם את שכרם. בשובו הוא ניסה להתפייס עם אשתו ולפייס בינה לבין משרתיה, אך בסופו של דבר השניים נפרדו וגומרוס בחר בחיים של נזיר מתבודד בכפר קטן שנקרא ניבנסדונק.
מאוחר יותר, הקים עם רומולדוס את המנזר בלייר, שיהפוך מאוחר יותר לחלק מן העיר.
הערות שוליים

↑  Catholic online
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1143265882  NTA: 089598857  VIAF: 282482024   WorldCat (עם VIAF): 282482024
גן החשמל

| --- | --- |

 מידע כללי
 תאריך הקמה:  1922 
 אדריכל:  אריה קוץ
 בעלות:  עיריית תל אביב-יפו 
 נתונים ומידות
 שטח:  0.0045 קמ"ר
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:   תל אביב-יפו
 קואורדינטות:  32°03′41″N 34°46′30″E﻿ / ﻿32.06149°N 34.77509°E﻿ / 32.06149; 34.77509
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) גן החשמל(למפת תל אביב רגילה) גן החשמל(למפת גוש דן רגילה) גן החשמל(למפת גוש דן מוגדלת) גן החשמל  he גן החשמלhe גן החשמלמפת  דרום __ תל אביב (in English: Tel Aviv) ויפו (in English: Jaffa) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) מדרום: __ פארק אריאל שרון (in English: Ariel Sharon Park), __ חולון (in English: Holon), __ בת ים (in English: Bat Yam) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
גן החשמל, ובשמו הרשמי ההיסטורי: גינת השרון, הוא גן ציבורי בדרום תל אביב, בין הרחובות החשמל, ברזילי וליבונטין (לשעבר רחוב השרון), ששטחו 4.5 דונמים. הגן והרחוב הסמוך נקראים על שם תחנת הכוח הראשונה של תל אביב, שהוקמה בסמוך להם בשנת 1923 במסגרת חשמול תל אביב.
זהו הגן הציבורי השני שניטע בעיר, והגן הוותיק ביותר שעודו עומד על כנו (הראשון, גן גרוזנברג, הוסב לימים לחניון).
היסטוריה

ראשיתו של הגן עם הקמתה של שכונת רמת השרון ההיסטורית בתל אביב הקטנה בראשית שנות ה-20. הגן ניטע בלב השכונה בשנת 1925 על ידי מחלקת הנטיעות העירונית. היה זה גן עירוני נאה, ששימש למשחקי ילדים ולאירועים ציבוריים בשכונה. הוא חסה בצילם של עצי דקל וצאלון, שאפשרו לזוגות צעירים להתבודד בו, עד כי כונה בידי תושבי השכונה "גינת הנשיקות".
במהלך השנים שינתה השכונה את פניה; את דייריה האמידים החליפו משרדים ותעשייה זעירה, ורבים מהמבנים בה הוזנחו. גן החשמל הפך בהדרגה ממקום נעים ורומנטי למוקד של נרקומנים וזונות ממין זכר, רבים מהם קטינים.
בראשית המאה ה-21 עבר גן החשמל מתיחת פנים, ותוכנן מחדש בידי האדריכל אריה קוץ. העצים הוותיקים נעקרו לטובת מראה מואר יותר, המקשה על פעילות מפוקפקת כבעבר, ואת המדשאות החליפו רחבות מרוצפות. כן הוקם בו מגרש כדורסל קטן וגינת כלבים. מתחת לגן הוקם חניון תת-קרקעי. במקביל לשינוי הארכיטקטוני, התמקמו במתחם הסובב את גן החשמל מספר חנויות מעצבים, וכן הוקמו בו כמה מועדונים.
לא הכל היו שבעי רצון מהשינוי שעבר הגן. מבקרת האדריכלות אסתר זנדברג מתחה ביקורת על התכנון החדש, טענה כי "התוצאה האומללה דוקרת בלב ובעיניים" וכינתה אותו "אוקיינוסים של אריחי אקרשטיין, מטראז' היסטרי של קירות, קורות, מפלסים, פרגולות, טריבונות ופתחי אוורור כעורים, שורה מבהילה של גדרות, מעקות וספסלי ישיבה מתכתיים אכזריים, וערב רב של פרטי בנייה עילגים בביצוע ירוד." מתכנן הגן אמר בתגובה כי את הגן יש לבחון לאורך זמן, וכי העצים הצעירים שניטעו בו יגדלו עם הזמן. אחרים מתחו ביקורת על כך שהעירייה דוחקת מקרבה את תרבות השוליים.
תמונות היסטוריות

גינת השרון, 1938
הערות שוליים

↑  ורד לי, נערים וגברים שעובדים בזנות, מתקשים למצוא את הדרך החוצה. תיעוד, באתר הארץ, 7 באפריל 2011
↑  אסתר זנדברג, נורת אזהרה בגן החשמל, באתר הארץ, 23 בפברואר 2006
↑  יעל אלואיל, חשמל זורם בכפות ידיך, באתר nana10‏, 15 בדצמבר 2002.
הכנסת השביעית

| --- | --- |

 ממשלות:  הממשלה החמש עשרה
 תקופת כהונה:  17 בנובמבר 1969 – 21 בינואר 1974  (4 שנים)
 מערכת בחירות:  28 באוקטובר 1969
 הנהגה
 יו"ר הכנסת:  ראובן ברקת וישראל ישעיהו-שרעבי
 ראש הממשלה:  גולדה מאיר
 ראש האופוזיציה:  יצחק מאיר לוין, מנחם בגין
 הרכב הכנסת
 
 סיעות הקואליציה:  מספר חברי הקואליציה - 76   המערך (56)   מפד"ל (12)   ליברלים עצמאיים (4)   קידמה ופיתוח (2)   שיתוף ואחווה (2)
 מספר חברי הקואליציה:  76 / 120
 סיעות האופוזיציה:  מספר חברי האופוזיציה - 44   גח"ל (26)   אגודת ישראל (4)   הרשימה הממלכתית (4)   רק"ח (3)   העולם הזה - כוח חדש (2)   המרכז החופשי (2)   פועלי אגודת ישראל (2)   מק"י  (1)
 מספר חברי האופוזיציה:  44 / 120
 מפלגת השלטון:  המערך
 → הכנסת השישית הכנסת השמינית ← 
חברי הכנסת השביעית מאשרים את בחירתו של ראובן ברקת לתפקיד יו"ר הכנסת.
כהונתה של הכנסת השביעית החלה ב-17 בנובמבר 1969, בעקבות הבחירות שנערכו ב-28 באוקטובר אותה שנה. את ישיבתה הראשונה פתח נשיא המדינה זלמן שזר, ולאחר מכן העביר את ניהול הישיבה לזקן חברי הכנסת הנוכחים, יצחק מאיר לוין (זקן חברי הכנסת השביעית בפועל, היה דוד בן-גוריון, שבחר לא לנכוח בישיבת הפתיחה כדי להימנע מלנהל אותה. דוד בן-גוריון בכנסת זו, הוא עד היום נבחר הציבור המבוגר ביותר שהחל לכהן בתחילת כהונת כנסת - כהונתו בכנסת זו החלה בגיל 83). מיד אחר כך נבחר ראובן ברקת ליושב ראש הכנסת. לראשונה הוצעו שני מועמדים לתפקיד זה, ואולם בעוד שברקת נהנה מתמיכתם של 70 מחברי הכנסת (1 הצביע נגד ו-29 נמנעו), במועמדותו של חבר הכנסת אורי אבנרי תמכו רק שני חברי כנסת, בעוד ש-87 התנגדו ושלושה נמנעו.
הבחירות לכנסת השמינית היו אמורות להתקיים ב-30 באוקטובר 1973, ואולם בשל מלחמת יום הכיפורים, שפרצה ב-6 באוקטובר, נדחו הבחירות ל-31 בדצמבר, והכנסת כיהנה עד להשבעתה של הכנסת השמינית, ב-21 בינואר 1974, ובסך הכול תקופה של 4 שנים וחודשיים.
הרכב פוליטי > תוצאות הבחירות

אלה היו תוצאות הבחירות עם תחילת כהונתה של הכנסת השביעית:
| מפלגה | מושבים בכנסת |
| --- | --- |
המערך: 56
גח"ל: 26
מפד"ל: 12
אגודת ישראל: 4
ליברלים עצמאיים: 4
הרשימה הממלכתית: 4
רק"ח: 3
קידמה ופיתוח: 2
פועלי אגודת ישראל: 2
שיתוף ואחווה: 2
העולם הזה - כוח חדש: 2
המרכז החופשי: 2
מק"י: 1
בשלהי כהונתה של הכנסת השישית התמזגו המערך לאחדות פועלי ארץ ישראל (שכלל את מפא"י ואת אחדות העבודה - פועלי ציון), מפ"ם ורפ"י והקימו את סיעת המערך, שהתמודדה במשותף גם בבחירות לכנסת השביעית. המפלגה זכתה ב-56 מושבים, ההישג הגבוה ביותר אליו הגיעה מפלגה כלשהי בישראל. עם זאת, היה בהישג זה משום ירידה קלה בכוחו של המערך, שכן עם הקמתו, מנו חברי הסיעות שהרכיבו אותו 63 חברי כנסת.
ביתר המפלגות נרשמה תנודה קלה בלבד ביחס לתוצאות הבחירות לכנסת השישית. בכוחן של 7 מתוך 13 הסיעות שהרכיבו את הכנסת לא חל כל שינוי. גח"ל שמרה על כוחה וזכתה ב-26 מושבים, וכמוה גם אגודת ישראל (4), רק"ח (3), קידמה ופיתוח (2), פאג"י (2), שיתוף ואחווה (2) ומק"י (1). המפד"ל קיבלה עוד מושב ועלתה ל-12, סיעת העולם הזה - כוח חדש הכפילה את כוחה לשני מושבים, ואילו רשימת ליברלים עצמאיים ירדה במושב אחד, לארבעה.
שתי רשימות חדשות נבחרו בפעם הראשונה לכנסת השביעית. דוד בן-גוריון, שפרש מרפ"י עם הצטרפותה של המפלגה למערך, הקים את הרשימה הממלכתית. המפלגה קיבלה 4 מושבים בכנסת. שמואל תמיר, שקרא להחליף את מנחם בגין כמנהיג תנועת החרות נוכח כישלונותיו בבחירות, הקים מפלגה עצמאית, המרכז החופשי, שהתמודדה בנפרד מגח"ל, במסגרתה התמודדה תנועת החרות. מפלגת המרכז החופשי קיבלה שני מושבים.
הרכב פוליטי > הרכב קואליציוני

גולדה מאיר, שהייתה לראש הממשלה חודשים ספורים לפני הבחירות עקב פטירתו של לוי אשכול, לא התקשתה להרכיב ממשלה. בדומה לממשלת אשכול, שמאז תקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים הייתה ממשלת אחדות לאומית, הקימה גם מאיר ממשלה רחבה. סיעות הקואליציה מנו 102 חברי כנסת, מסיעות המערך, גח"ל, מפד"ל, ליברלים עצמאיים, קידמה ופיתוח ושיתוף ואחווה. גח"ל, שבממשלות האחדות הקודמות כיהנו שריה רק כשרים בלי תיק, קיבלה הפעם אחריות על משרדים ביצועיים, אף שיושב ראש המפלגה, מנחם בגין, העדיף להישאר שר בלי תיק.
כשמונה חודשים לאחר שהוקמה הממשלה' ב-6 באוגוסט 1970' פרשה ממנה גח"ל על רקע הסכמתה של מאיר לדון בתוכנית רוג'רס. הקואליציה נותרה רחבה ומנתה 76 חברי כנסת.
בשל דחיית הבחירות לכנסת השמינית, כהונתה של ממשלת ישראל החמש עשרה נמשכה 4 שנים ו-3 חודשים, יותר מכל ממשלה אחרת עד אז, שיא שנשבר על ידי הממשלה השלושים וארבע שכיהנה חמש שנים.
הרכב פוליטי > שינויים בהרכבי הסיעות במהלך כהונתה של הכנסת

דוד בן-גוריון, שעמד בראש הרשימה הממלכתית, התפטר מהכנסת ביוני 1970, ופרש מהחיים הפוליטיים. בעקבות פרישתו, פרש מהסיעה חבר הכנסת מאיר אביזוהר, שגרס שללא בן-גוריון אין טעם בקיומה של המפלגה, והקים סיעת יחיד. ב-1973 הצטרף אביזוהר למערך.
אבנר חי שאקי הקים אף הוא סיעת יחיד, לאחר שפרש מהמפד"ל. בבחירות לכנסת השמינית עמד שאקי בראש התנועה לשוויון חברתי.
שלום כהן, מסיעת "העולם הזה - כוח חדש", החל לפעול רבות בסוגיות עדתיות, למורת רוחו של יושב ראש המפלגה, אורי אבנרי. בעקבות הקרע בין השניים פרש כהן מהסיעה והקים אף הוא סיעת יחיד. בהמשך היה למזכ"ל הפנתרים השחורים.
אירועים מרכזיים

ב-28 ביולי 1970 מונה סיף א-דין א-זועבי לסגן יושב ראש הכנסת, והיה לחבר הכנסת הערבי-ישראלי הראשון שמכהן בתפקיד זה.
ב-5 באפריל 1972 נפטר יושב ראש הכנסת, ראובן ברקת. ב-9 במאי נבחר לתפקיד ישראל ישעיהו-שרעבי, שכיהן עד אז כיושב ראש ועדת הכנסת.
ב-10 באפריל 1973 בחרה הכנסת באפרים קציר לנשיאה הרביעי של מדינת ישראל. קציר נתמך בידי 66 מחברי הכנסת, בעוד שבאפרים אלימלך אורבך תמכו 41 חברי כנסת. תשעה חברי כנסת נוספים שלשלו פתק לבן.
ב-25 באוקטובר 1973, יום לאחר שהושגה הפסקת האש בין ישראל לבין סוריה ומצרים, חוקקה הכנסת בהליך בזק חוק לדחיית הבחירות, שנועדו להתקיים חמישה ימים לאחר מכן. הבחירות נדחו בחודשיים.
חקיקה

מהלך כהונתה של הכנסת השביעית, אישרה הכנסת 319 חוקים, מהם 279 ביוזמה ממשלתית (87.5%) והיתר ביוזמה פרטית.
חקיקה > חוקי יסוד

במהלך כהונתה של הכנסת השביעית לא נחקקו חוקי יסוד חדשים, אך חוק יסוד: הממשלה תוקן, ונקבעה בו תקופת צינון של 100 ימים לשופטים, דיינים וקציני צבא בטרם ניתן יהיה למנותם לשרים.