מקס קלינגר
אמנות

חלק נכבד מהמוניטין של קלינגר קשור למחזורים וסדרות דפוסי שקע הרבים שלו, שהשפיעו על יוצרי הדפסים ואמנים רבים של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. קלינגר שילב במיומנות כמה אמצעי הדפסה כמו אקווטינטה, תחריט יבש ותצריב בלוח אחד, ותוך יצירת איכויות צורניות וטונאליות יוצאות דופן. הנושאים נעים בין סימבוליזם אזוטרי להיבטים אפלים יותר של ריאליזם. במחזור "חיים" (1884), קלינגר נחשב לרוב לאמן הגרמני הראשון שהתמודד עם זנות כבעיה חברתית, ועם הצביעות והעוולות בנוגע ליחס החברות לנושא. הסדרה עוקבת אחר נפילת אישה ממעמד הביניים לזנות: הריון, נטישה, ואז כשהיא נדחית על ידי החברה, היא יורדת למעמקי החיים העירוניים, כשהחברה המעודנת והאדישה לועגת לה. הסדרה "אהבה" (1887) הוקדשה לארנולד בקלין, אמן סימבוליסטי נוסף שקלינגר העריץ מאוד.
בסדרה, "פרפרזה על מציאת כפפה" (הודפסה ב-1881), התמונות התבססו על תמונות שהגיעו אל קלינגר בחלומות לאחר שמצאו כפפה במשטח החלקה על הקרח. באמצעי הלייטמוטיבי של כפפה - השייכת לאישה שאיננו רואים את פניה לעולם - קלינגר הקדים את המחקרים של פרויד וקראפט-אבינג על חפצי פטישיזם. במקרה זה, הכפפה הופכת לסמל לכמיהה הרומנטית של האמן, מוצאת את עצמה, בכל תמונה, בסיטואציות דרמטיות שונות, ומבצעת את התפקיד שאולי מצפים מהדמות האהובה עצמה למלא. סמיוטיקאים גם ראו בסמל הכפפה דוגמה של מסמן חלקלק, או מסמן ללא סימון - במקרה זה, זהות האישה שקלינגר מקפיד להסתיר. לוחות הציור מרמזים על מצבים פסיכולוגיים שונים או משברים קיומיים איתם מתמודד הגיבור של האומן (שמזכיר בצורה בולטת את קלינגר הצעיר).
בפריז החל קלינר לנסח את הטקסט הפולמוסי שלו ל"ציור ורישום", שפורסם בסופו של דבר ב-1891, ולאחר מכן הודפס מחדש מספר פעמים. לכתב היד היה תפוצה רחבה, כשמספר אמנים והיסטוריונים מאוחרים יותר התייחסו אליו, כולל ג'ורג'ו דה קיריקו שכינה את קלינגר "האמן המודרני פר אקסלנס". במסה הציג קלינגר את הטענה שלהדפסים ולאומנויות הגרפיקה יש תפקיד חדש ומשמעותי באומנויות, נבדל מהציור, והם מתאימים ביותר לניסויים סגנוניים ורעיוניים. כמו כן שההבדלים בין ריאליזם לנאו-אידיאליזם, כמו גם צורה ותוכן, היו ניתנים ליישוב, ושניהם היו אפשריים. נדונו גם מושגים של הגזאמטקונסטוורק, צורת אומנות חובקת כל, עם אחדות בין האומנויות (כגון ציור, פיסול, ספרות, שירה, מוזיקה וכו').
לקלינגר הייתה תשוקה בכל חייו למוזיקה, ואלמנטים מוזיקליים באים לידי ביטוי באמנות שלו. מחזורי ההדפס שלו קיבלו מספרי אופוס, הקשורים בדרך כלל לפרסומים מוזיקליים. הסדרה שלו "פנטזיות על ברהמס" (1894) נועדה להיות שילוב של מוזיקה, שירה ואומנויות חזותיות: לצפייה עם ביצוע של המוזיקה של המלחין, יצירת גזאמטקונסטוורק או "צורת אמנות חובקת הכל". קלינגר ייצר גם פסלים של בטהובן, ברהמס וליסט.
בהשראת דיווחים על גילויים ארכאולוגיים של שרידי פיסול עתיקים עשויים מאבנים צבעוניות שונות, קלינגר השתמש במגוון חומרים ברבים מפסליו. בבטהובן נעשה שימוש בתערובת של ארד, שנהב, אלבסטר וכמה סוגים של שיש. הוא חקר ומדד את מסכת המוות של בטהובן בווינה ונסע ללאס (אנ') שבדרום-מערב צרפת כדי לבחור באופן אישי את האלבסטר, ולהרי הפירנאים וסירה (או סירוס), ביוון כדי לבחור אבני שיש. אלזה אזנייף כתבה על התהליך המורכב והקשה באופן יוצא דופן הכרוך ביציקת כס הארד הגדול משעווה בספרה "Max Klinges Beethoven: Eine kunst-technische Studie" (בטהובן: מחקר אמנותי מעשי של מקס קלינג) שפורסם ב-1902. הפסל הוצג ב-1902. הפסל הוצג בשלב מוקדם יותר של התפתחות בפריז ב-1885 ואחר כך נדחה מתערוכות גדולות בברלין 1887 ו-1888. הוא פיתח מוניטין של כת עם השנים.
בטהובן היה המוטיב של התערוכה ה-14 של הזצסיון הווינאי ב-1902, והפסל של מקס קלינגר הובא לווינה כיצירה המרכזית. הזצסיון הווינאי קיווה לרכוש את הפסל אבל זה לא התממש. בראשות אלפרד רולר, האמן של הזצסיון יצר עבודות בנושא עבור הגלריות, ורולר והאדריכל יוזף הופמן (אנ') פיקחו על המיצב הכולל. בטהובן של קלינגר הותקן באולם המרכזי עם ציור הקיר 'לילה יורד' של אלפרד רולר על הקיר מאחוריו. אפריז בטהובן (אנ') המכובד של גוסטב קלימט הוצג בחדר סמוך. אפילו גוסטב מאהלר, שפרש לגמלאות, והביישן בדרך כלל שוכנע לעבד מוזיקה מהסימפוניה התשיעית של בטהובן לחצוצרות ולבצע חזרות עם הנגנים לקראת הפתיחה. התערוכה, שהוצגה בתוך האדריכלות הספציפית, עם הפסל, הציורים והמוזיקה, הוצעה בחלקה בהקשר של הגזאמטקונסטוורק. התערוכה זכתה לעיתונות נרחבת, ויצרה שערורייה. רוב הביקורות העוינות והשליליות הופנו כלפי גוסטב קלימט וציורי הקיר שלו. עם זאת, גם הפסל של קלינגר ספג ביקורת משלו, חלקם דחו אותו כקיטש, בעוד שאחרים נעלבו כשראו את בטהובן מיוצג עירום. אוגוסט רודן נכח בתערוכה ודווח כי חלף על פני הפסל של קלינגר ללא הערות, אם כי במועד מאוחר יותר אמר שאין לזה שום קשר לפיסול.
קלינגר אוזכר על ידי אמנים רבים (בעיקר ג'ורג'ו דה קיריקו) כמקשר מרכזי בין התנועה הסימבוליסטית של המאה ה-19 לבין תחילתה של התנועה המטאפיזית. עבודתו זכתה גם להערצה והשפיעה מעצבת על אמן מאוחר יותר כמו מקס ארנסט ואמנים סוריאליסטים אחרים. ההיסטוריון הולגר יאקוב-פריזן (Holger Jacob-Friesen) ממחיש ודן בפירוט בהשפעת הדפסיו של קלינגר על אמנים כמו פרנץ פון שטוק, קתה קולוויץ, אדוורד מונק, לוביס קורינת, אוטו גריינר (אנ'), אלפרד קובין, מקס סלפוגט, פאול קלה, ריכארד מילר, אוסקר קוקושקה, מקס בקמן, הורסט יאנסן (אנ'), וכן דה קיריקו וארנסט.
1879. Radierte Skizzen ("סקיצות צרובות"), Opus I, nos. 1-8.
1879. Rettungen Ovidischer Opper ("גאולת קורבנות אובידיוס") Opus II, nos. 1-13.
1880. Eva und die Zukunft ("חוה והעתיד"), Opus III, nos. 1-6.
1880, Amor und Psyche ("קופידון ופסיכה"), Opus V, book with 46 etchings
1881. Intermezzi ("אינטרמצו"), Opus IV, nos. 1-12.
1881. Paraphrase über den Fund eines Handschuhs ("פרפרזה על גילוי כפפה"), Opus VI, nos. 1-10.
1883. Vier Landschaften ("ארבעה נופים"), Opus VII, nos. 1-4.
1883. Dramen ("דרמות), Opus IX, nos. 1-10.
1884. Ein Leben ("חיים") Opus VIII, nos. 1-15.
1887. Eine Liebe ("אהבה"), Opus X, nos. 1-10.
1889. Vom Tode, Erster Theil ("על המוות, חלק ראשון") Opus XI, nos. 1-10.
1894. Brahmsphantasie ("פנטזיות ברהמס"), Opus XII, nos. 1-41.
1898-1910. Vom Tode, Zweiter Theil ("על המוות, חלק שני"), Opus XIII, nos. 1-12.