stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון סטיוארט (קומיקס)
ביוגרפיה בדיונית > מלחמת חיל סינסטרו

בחוברת הספיישל שהחלה את אירועי מלחמת חיל סינסטרו, חיל הפקחים הירוקים מותקף ביד בדוביאן, צלף סרטני מרובה רגליים מחיל סינסטרו שמסוגל לצלוף במטרה מתוך אוכל-שמשות אדום ממרחק של שלושה סקטורים. לאחר שבדוביאן יורה בכמה מחברי החיל, סטוארט יוצר רובה צלפים מטבעת הכוח, מאתר אותו וצולף בו. משום שחוקי החיל באותם ימים אוסרים על הריגתן של ישויות תבונתיות, בדוביאן שורד את הירי, ונראה מאוחר יותר באירוע הקרוסאובר הלילה האפל ביותר. סטוארט וגאי גרדנר נלכדים בידי ליסה דראק ונלקחים לכוכב קווארד, אך ניצלים בידי ג'ורדן. כאשר הם חוזרים לעולמם, הם מגלים שחיל סינסטרו וציידי האדם השתלטו על כדור הארץ.
מתוך מאמץ לשחרר את קייל ריינר מאחיזתו של פאראלקס, סטוארט פוקד על גרדנר להשיב את הציור התלוי בביתה של אימו, בו נראה ילד המתהלך בשדות. ג'ורדן משתמש בציור זה ובכוחותיהם המשולבים כדי לעזור לריינר להתגבר על הפחד ולשחרר את עצמו מאחיזתו של פאראלקס. לאחר שישות הפחד נכלאת בסוללות הכוח של ארבעת הפקחים הירוקים, גרדנר מציע שהם ישתמשו בספינת המלחמה המאסיבית "עולם המלחמה" כרימון יד ענק, מה שפוצע את אנטי-מוניטור.
סטוארט עד להדבקתו של גרדנר בידי הווירוס התבונתי דספוטליס, ומבקש מסוראניק נאטו לעזור לו. היא משתמשת בווירוס התבונתי של החיל, ליזל פון, לצורך ריפויו. או אז, שומרי היקום פונים אל סטוארט בהצעה להפוך לאחד מחברי אלפא לנטרן, מחלקה חדשה שנועדה לשמש כחקירות פנימיות של החיל. אולם, סטוארט מעוניין לדעת יותר על הנבואות הסודיות שבספר של אואה, והוא מסרב להצעה, לאכזבתם של שומרי היקום.
מתגלה כי סטוארט שירת בחיל הנחתים האמריקני כצלף לפני שהפך לארכיטקט. בתקופה זו, סטוארט הכיר את ג'ורדן הצעיר בעת שהיה בחיל האוויר האמריקני ולפני ששניהם הפכו לפקחים ירוקים. במהלך סיפור "זעמם של הפקחים האדומים", סטוארט הוא אחד השומרים שמלווים את סינסטרו לקורוגר לעמוד בפני גזר דין. אולם, הם נתקלים במארב של חיל סינסטרו ושל חיל הפקחים האדומים בראשותו של אטרוסיטוס. הפקחים הירוקים נותרים למות בחלל בשעה שאטרוסיטוס לוכד את סינסטרו, אך הם ניצלים בידי סיינט ווקר מחיל הפקחים הכחולים. למרות זאת, סטוארט נדבק בזעם של הפקחים האדומים. סיינט ווקר יוצר מבנה אנרגטי כחול של קאטמה טוי, שמרפאה ומרגיעה אותו. באותו סיפור, הנבלה פאטאליטי - השורדת היחידה של כוכב זנשי - הופכת לחברת כוכבות הספיר, ופוקדת על טבעת הכוח שלה למצוא את סטוארט. כשהיא מוצאת אותו היא אומרת לו שהיא סולחת לו ומייעצת לו לסלוח לעצמו על מעשיו.
לפני אירועי "הלילה האפל ביותר", ג'ון סטוארט הופיע בסדרת טריניטי (השילוש הקדוש של יקום DC) של סופרמן, באטמן ווונדר וומן.
ביוגרפיה בדיונית > הלילה האפל ביותר

כשסטוארט מבקר את המקום בו עמד כוכב הלכת זנשי, אלפי טבעות כוח שחורות עפות מסביב למסלולו הקודם ויוצרות אותו מחדש יש מאין. או אז, הכוכב עצמו מדבר אל סטוארט ואומר לו שהוא יכול לעזור לו להציל אותם. סטוארט יורד לקרקעית הכוכב, שם הוא פוגש בקאטמה טוי ושאר תושבי הכוכב, שהפכו לפקחים שחורים. כשהוא נלחם בכולם, קאטמה מנסה להחלישו בתואנה כי הוא אחראי להשמדת הכוכב. אולם, בהיזכרו בדבריה של פאטאליטי, סטוארט אומר שהוא אינו אחראי ונלחם בהם עד חורמה. בהימלטו, סטוארט שם לב שהכוכב עושה את דרכו לכיוון כדור הארץ, כמו גם כל פקח שחור שקיים ביקום, והוא מזהיר את ג'ורדן מפני האיום המתקרב. הוא ניצל בהמשך על ידי כוחותיהם המשולבים של חילות הפקחים כולם, שהגיעו לכדור הארץ להילחם בפקחים השחורים.
בתחילת אירועי "היום הבהיר ביותר", סטוארט נראה על אואה כשהוא מפקח על בנייתו מחדש בעקבות התקפתם של הפקחים השחורים. הוא מוזמן להיכל השומרים ומצוות לבודיקה במשימה לכוכב הרובוטי גרנדה, עולם ביתו של הפקח הירוק סטל. התקשורת לכוכב הופסקה בחטף, וסטל ואוכלוסיית הכוכב נעדרים. סטוארט מסכים ועוזב עם בודיקה.
כוחות ויכולות

טבעת הכוח של סטוארט מעניקה לו כוחות כמו לשאר חברי חיל הפקחים הירוקים, בין היתר גם יכולת תעופה וחסינות. הטבעת היא נשק המשתמש בכוח הרצון, והיא מוגבלת רק על ידי מגבלות דמיונו של העונד אותה. כמו לשאר חברי החיל, אישיותו של סטוארט מעצבת את יצירותיה של הטבעת, ומעניקה להם צורה ארכיטקטונית ומוצקה. בחוברת Green Lantern Vol.4 #26 מצוין, כי כוח רצונו של סטוארט עובר את גבולות טבעת הכוח שלו (בזמן שהוא ניסה ליצור כוכב לכת שלם מאפס), הישג שלא תואר עד לאותה נקודה.
כנחת לשעבר, סטוארט מיומן בשיטות לוחמה והוא צלף מיומן.
הערות שוליים

↑  Top 100 Comic Book Heroes: #55 - John Stewart
הגדות קטלוניה

הגדות קטלוניה הן כתבי יד מאויירים של הגדה של פסח שנכתבו בקטלוניה שבספרד במאה ה-14.
יהדות קטלוניה

ההתיישבות היהודית בקטלוניה התחילה כבר בתקופת האימפריה הרומית. קהילות ברצלונה וז'ירונה התחילו להיווצר במאה העשירית לספירה ובמאה ה-12 היו קיימים בקטלוניה חמישה מרכזים יהודיים: ברצלונה, גז'ירונה, ליידה, טורטוסה ופרפיניין (אזור בשליטה צרפתית). היהודים עסקו בחקלאות, מסחר, ניהול, רפואה ומדעים. במחצית הראשונה של המאה ה-13 חיו בקטלוניה בין 10,000 ל-12,000 יהודים שהיוו ארבעה עד שבעה אחוזים מהאוכלוסייה הכללית. הקהילות הצטמצמו מאוד לאחר מגפת המוות השחור שפקדה את קטלוניה בשנת 1348, והפרעות של שנת 1391 ונכחדה כליל לאחר גירוש יהודי ספרד בשנת 1492.
כתיבת ההגדות

יצירת כתב יד מאוייר של הגדה היא תהליך מאוד יקר. ההגדות הוזמנו על ידי יהודים עשירים לשימושם הפרטי. בהיעדר קולופון אין אפשרות לדעת את זהותם של המזמינים, הסופרים והמאיירים, או את מקום ותאריך יצירת ההגדה. רכיבי עיטור מסוימים, כגון ארבעה פסים אדומים על רקע זהב המזכירים את השלט ההראלדי של רוזן ברצלונה ושל בית המלוכה של אראגון, העלו את ההשערה שהגדת קאופמן, והגדת ברצלונה נוצרו בעיר ברצלונה או לכל הפחות בממלכת ארגון. עיטור המצא בהגדת ברצלונה מזכיר את השלט ההראלתי של העיר ברצלונה.
הגדת האחות דומה מבחינה איקונוגרפית להגדת הזהב, (מכאן שמה – אחות לאגדת הזהב), הגדת האח דומה מבחינה איקונגרפית להגדת ריילנדס ((מכאן שמה – אח לאגדת ריילנדס) וגם בהגדת ששון אפשר למצוא אלמנטים דומים לשתי הגדות אלה. הגדת סרייבו, הגדת בולוניה – מודנה והגדת פראטו דומות מבחינת סגנון ושתי הראשונות גם מבחינה איקונוגרפית.
מבנה הספר

גודל ספרי ההגדה אינו אחיד כאשר הממוצע הוא 24X19ס"מ . גם מספר הדפים בספרים משתנה כאשר הגדת האחות היא הקצרה ביותר (51 דפים) והגדת ששון הארוכה ביותר (336 דפים).
הטקסטים השונים בהגדה: הטקסט המרכזי, הערות, פיוטים בגוף הטקסט ובסוף
סוגי הכתב

ההגדות נכתבו בכתב הספרדי המרובע שהתפשט בחצי האי האיברי המתאפיין במשיכות אנכיות בעובי שווה, ונטיה שמאלה לכיוון הכתיבה העברית. בהגדת ששון, הגדת פראטו והגדת הזהב אפשר למצוא השלמות בכתב אשכנזי מרובע.
איורים ועיטורים > איורים

סגנון גוטי קטלאני עם השפעה טוסקאנית המורגשת בעיקר בתיאור המבנים.
מיוחד להגדות הספרדיות ובכלל זה באגדות קטלוניה הוא ריכוז מחזור סיפורי התנ"ך בסדרת דפים בראשית הספר, במרכזו, או בסופו כאשר ציורים המופיעים בשולי הדף מעטים מאות.
בנוסף למחזור סיפורי התנ"ך, ההגדה כוללת איורים הקשורים קשר ישיר לטקסט, אשר מתארים את ההכנות לחג, את טקסי החג ומנהגי הסדר ודמויות ומחזות הנזכרים בטקסט הכתוב כמו ארבעת הבנים, רבן גמליאל ורבני בני-ברק, וכמובן את סיפור יציאת מצרים.
ההגדות קטלוניה מהוות מקור מידע חשוב על חיי היהודים בבית ובבית הכנסת. מהתמונות ניתן לעמוד על מבנה בית הכנסת וריהוטו, מהלך החיים של היהודי, מלידתו, מילתו וחתונתו ועד מותו וקבורתו, חיי המשפחה, מעמד האשה וחינוך הילדים, הבית היהודי, ריהוטו וחפציו, מנהגי ההג, הלבוש.
איורים ועיטורים > עיטורים

קישוט נוסף שהוא ייחודי לכתבי היד היהודיים הינו עיטור מלות הפתיחה שמקביל לעיטור האות הראשונה בכתב היד הלועזי. מילות הפתיחה תופסות לעיתים חלק גדול מהדף ואף את כולו. מלבד מלות הפתיחה מופיעים עיטורים כאלה גם לשם הדגשה של מילים מיוחדות, כמו "פסח", "מצה", ו"מרור", או למשל העיטור החוזר של המילה "אילו" בפיוט הנודע דיינו.
השוואה בין האיורים בהגדות > ארבעה הבנים

| שם ההגדה | תיאור | תמונה |
| --- | --- | --- |
| הגדת ששון | "הבן הרשע" מצויר כדמות אצילית עם חרב ובגדים מהודרים, מה שמרמז על עוצמה ומרדנות. תנוחתו מייצגת התנגדות – הוא עומד בצורה לעומתית עם ראש מופנה לצד השני.הצבעים העיקריים הם אדום וזהב, מה שמעניק לו חזות של עוצמה אך גם של סכנה. |  |
| הגדת ברצלונה | הבן הרשע מוצג בצורה יותר פשוטה ופחות דרמטית. נראה שהוא מדבר, אך לא בהכרח במבט מזלזל או מאיים. הדמות ממוקמת לצד שאר הבנים, ללא הבדלה מיוחדת. |  |
| הגדת קאופמן | איור הבנים מציג קו יותר סכמטי, עם פחות פרטים בדמויות. הדמויות קרובות זו לזו, מה שמקטין את הדגש על הבן הרשע. |  |
| הגדת פראטו | "הבן הרשע" נראה כדמות מעט קריקטוריסטית עם עיניים מוגזמות ומבט חשדן. תנוחת גוף מעט מקובצת, בדימיון לכך שהוא בדריכות. |  |
| הגדת ריילנדס | הבן הרשע מצויר בצבעים כהים יותר משאר הדמויות, רמז לשליליות. |  |
ראו גם

הגדת שאלתיאל או הגדת האח
הגדת האחות
הגדת ברצלונה
הגדת הזהב
הגדת גרציאנו
הגדת ריילנדס
הגדת מוקטה
הגדת ששון
הגדת סרייבו
הגדת מודנה–בולוניה
הגדת קאופמן
הגדת קיימברידג'
הגדת פובלט
הגדת פראטו
הגדה היספנית-מורסקית
הערות שוליים

↑  Catalonia - jewish heritage, history, synagogues, museums, areas and sites to visit, JGuide Europe (באנגלית)
↑  מוזיאון ההיסטוריה של ברצלונה, הגדות ברצלונה. הפאר היהודי בגוטיקה הקטלאנית
1 2  Alba Barcelo Plana, La il·lustració dels cicles bíblics en les haggadot catalanes del període gòtic: un estudi iconogràfic
↑  The Passover Haggadah, www.jewishvirtuallibrary.org
↑  העיטור והאיור בכתבי היד היהודיים, באתר lib.cet.ac.il
↑  שלומית לדרמן,
 מה אפשר ללמוד מן האמנות היהודית על כיסוי-הראש לגברים
| הגדות של פסח |
| --- | --- | --- |
| המאה ה-9 | סדר רב עמרם גאון |  |
| המאה ה-10 | סידור רב סעדיה גאון |  |
| המאה ה-11 | הגדה של פסח מגניזת קהיר |  |
| המאה ה-14 | הגדת הזהב (קטלוניה) • הגדת שאלתיאל (קטלוניה) • הגדת ריילנדס (קטלוניה) • הגדת ראשי הציפורים (גרמניה) • הגדת פובלט (קטלוניה) • הגדת סרייבו (קטלוניה) • הגדת וולף (צרפת) • הגדת קאופמן (קטלוניה) • הגדת האחות (קטלוניה) • הגדת ברצלונה (קטלוניה) • הגדה היספנית-מורסקית • הגדת פראטו (קטלוניה) • הגדת ששון (קטלוניה או דרום צרפת) • הגדת מודנה־בולוניה (קטלוניה) • הגדת גרציאנו (קטלוניה) • הגדת מוקטה (קטלוניה) • הגדת קיימברידג' (קטלוניה) • הגדת לומברד |  |
| המאה ה-15 | הגדת רוטשילד (צפון איטליה) • הגדת נירנברג הראשונה (גרמניה) • הגדת נירנברג השנייה (גרמניה) • הגדת וושינגטון (גרמניה) • הגדת דרמשטאדט • הגדת ארנה מיכאל (גרמניה) • סידור הרבי מרוז'ין (מזרח אירופה) • הגדת פארמה • הגדת יהודה (גרמניה) • סידור גאליקו (איטליה) • הגדת וואדי אל חגארה (וואדי אל חגארה) • הגדת לונדון של יואל בן שמעון • הגדת סינסינטי הראשונה • הגדת חילק ובילק • הגדת טגרנזי (גרמניה או אוסטריה) • הגדת ריילנדס האשכנזית |  |
| המאה ה-16 | הגדת פראג (פראג) • הגדת מנטובה (איטליה) • הגדת פריסול • הגדת מחזור רומא (בולוניה) |  |
| המאה ה-17 | הגדת ונציה (איטליה) • הגדת אמסטרדם (הולנד) |  |
| המאה ה-18 | הגדת המבורג • הגדת סינסינטי השנייה • הגדת לייפניק |  |
| המאה ה-19 | הגדת ניו יורק |  |
| המאה ה-20 | הגדת שיק (פולין) • הגדת פרחי (מצרים) • הגדת מקסוול האוס (ארצות הברית) • הגדת הרבי מחב"ד • הגדת הגדוד השלישי של הפלמ"ח (ישראל) |  |
| הגדות שונות | הגדה קיבוצית לפסח • הגדות קטלוניה |  |
רחוב דיזנגוף

| --- | --- |
מסיבת רחוב ב-2004. מבט מרחוב טשרניחובסקי לכיוון צפון
מסיבת רחוב ב-2004. מבט מרחוב טשרניחובסקי לכיוון צפון
 מידע כללי
 על שם:  מאיר דיזנגוף, ראש עיריית תל אביב הראשון
 אורך:  5 ק"מ 
 מיקום
 עיר:  תל אביב-יפו
 רובע:  3
 שכונה:  הצפון הישן, מרכז העיר
 
 קואורדינטות:  32°04′50″N 34°46′26″E﻿ / ﻿32.08053889°N 34.77376667°E﻿ / 32.08053889; 34.77376667
  מפת מיקום  מפה מפורטת  תבנית:לשוניות2  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
רחוב דיזנגוף בתל אביב, 1965. צילום: דן הדני
בית קפה ברחוב
רחוב דיזנגוף לעת ערב עמוס במבלים. יולי 2019
רחוב דיזנגוף הוא רחוב מרכזי בתל אביב שנקרא על שמו של מאיר דיזנגוף, ראש עיריית תל אביב הראשון.
רחוב דיזנגוף הוא ציר אורכי העובר ברובו מדרום לצפון וציר רוחבי בחלקו הדרומי. הוא מתחיל בפינת הרחוב אבן גבירול ומסתיים בנמל תל אביב ברחוב התערוכה ומקביל ברובו לרחוב בן-יהודה. הרחוב הוא אחד מן הרחובות המרכזיים והחשובים ביותר בתל אביב ובעל תפקיד חשוב בהתפתחות העיר. הרחוב התפתח כציר תחבורה חשוב המקשר כציר מסחר מרכזי אורכי כחלק מתוכנית גדס שנעשתה בסוף שנות ה-20.
מהלך הרחוב

הרחוב מתחיל במפגשו עם רחוב אבן גבירול. בעת הקמת הרחוב בשנות השלושים, קצהו המערבי של שרונה. משם לאורך של כחצי קילומטר, עד למפגשו עם רחוב המלך ג'ורג' הוא משמש כרחוב למגורים בלבד. למעט הפאות הצפוניות של היכל התרבות ובית הלנה רובינשטיין השוכנות בחלק זה.
לאחר שהוא חוצה את רחוב המלך ג'ורג' שוכן בו הדיזנגוף סנטר. מרכז הקניות הראשון בישראל, ובין הגדולים והייחודיים בה, שנחנך ב-1977 על חורבות שכונת הצריפים נורדיה. החלק מרחוב טשרניחובסקי ועד לרחוב ארלוזורוב, נחשב ללב הרחוב בעבר בהווה. ובהם מקומות בילוי וחנויות המושכות אליהם תיירי פנים וחוץ. המוקדים העיקריים בקטע זה הם כיכר דיזנגוף ופסאז' הוד בו שכן בעבר תיאטרון הקאמרי וכיום מאכלס את תיאטרון בית לסין.
החלק הצפוני של הרחוב מרחוב ארלוזורוב ועד נמל תל אביב, גם כולל חלק מסחרי, אך אופיו יותר מקומי ומשמש לצד בן יהודה הצמוד כמרכז מסחרי לחלק זה של תל אביב. בחלקו הצפוני שכנה בעבר תחנת לב תל אביב של משטרת ישראל, והיה ידוע בעשור הראשון של המאה ה-21 כמוקד של חנויות לשמלות כלה.
היסטוריה

רחוב דיזנגוף הוא מרכז תרבותי חשוב ונודע בעבר כמעוז הבוהמה הישראלית. בשנת 1934 כבר היה הרחוב מבוסס ושימש כדרך מסחרית ראשית שהובילה ממרכז העיר ליריד המזרח שהתקיים ליד שפך הירקון. הרחוב נודע בזכות חנויות האופנה היוקרתיות ובתי הקפה שבו. אחד מבתי הקפה המפורסמים ביותר הוא "כסית", שבו נהגו לשבת סופרים, משוררים ואמנים כגון נתן אלתרמן, חיים גורי, משה שמיר, חנה רובינא ויוסף זריצקי. בתי קפה נוספים היו "אררט", "קפה פְרַק", "קפה רוול", "שלג הלבנון" ו"קליפורניה", שגם בהם נהגו לשבת אנשי בוהמה תל אביביים. מקום מפגש נוסף של אמנים ואנשי תרבות היה בגלריה לאמנות כ"ץ - הגלריה הראשונה בתל אביב, ששכנה ברחוב דיזנגוף 97. כיכר צינה דיזנגוף היה הלב של הרחוב והיווה במידה רבה את מרכז העיר הלבנה של תל אביב.
הרחוב כמרכז תרבותי הגיע לשיאו בשנות השישים והשבעים בתקופת הזוהר של הרחוב אף הומצאה מילת הסלנג "להזדנגף" שפירושה "לטייל ולבלות בבתי הקפה של דיזנגוף". בסוף שנות ה-60 פעלה בתל אביב להקת פיקוד דיזנגוף ששאלה את שמו של הרחוב לפרפרזה על שמות הלהקות הצבאיות. רחוב דיזנגוף גם היה נושא מרכזי בעשייה התרבותית הישראלית בתחום הספרות והקולנוע. הסרט "דיזנגוף 99" משנת 1979 מתאר את אורח החיים סביב רחוב זה ואף הפך עם השנים לסרט פולחן ישראלי.
בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 נסגר רחוב דיזנגוף לתנועה בשבתות והפך מדי שבת למדרחוב. נוהג זה נמשך עד לשנות התשעים.
בשנות ה-80 חל פיחות במרכזיותו של הרחוב בעיקר בגלל הגירה שלילית מאזור מרכז תל אביב ותחרות רבה מצד קניונים ומרכזים מסחריים באזורים אחרים בתל אביב ומחוצה לה. ישנן טענות רבות כי גם בניית דיזנגוף סנטר ב-1977 וכן הגבהת ושינוי כיכר דיזנגוף לאחר מכן תרמו משמעותית לירידת תהילתו של רחוב בתי הקפה. באמצע שנות ה-90 התרחשו שני פיגועי התאבדות רצחניים ברחוב - הפיגוע בקו 5 ב-19 באוקטובר 1994 שבו נרצחו 22 אנשים והפיגוע מול דיזנגוף סנטר ב-4 במרץ 1996 שבו נרצחו 13 אנשים. אחרי המקרים נבנו אנדרטאות לזכר הנפגעים במקומות בהם אירעו הפיגועים.
באמצע העשור השני של המאה ה-21 חזר זוהרו של הרחוב. בעיקר בזכות ברים רבים אשר נפתחו לאורכו והופכים אותו לשוקק חיים בעיקר לאורך שעות הערב. שיאו של התהליך הוא הנמכה חזרה של כיכר דיזנגוף שהושלמה בשנת 2018. באפריל 2022, כחלק מגל הטרור בשנה זאת, התרחש פיגוע נוסף ברחוב, בו נרצחו 3 אנשים ונפצעו שישה.
אתרים לאורך הרחוב (מצפון לדרום)

בית המהנדס
מרכז באוהאוס
בניין תיאטרון בית ליסין (לשעבר הקאמרי) ופסאז' הוד (שנודע גם כ"פסאז' דיזנגוף")
כיכר צינה דיזנגוף
דיזנגוף סנטר
ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו
גן יעקב
היכל התרבות (פינת רחוב הוברמן)
עיריית תל אביב הציבה שתי לוחיות זיכרון של לח"י ברחוב דיזנגוף:
דיזנגוף 30 - לוחית זיכרון לשני אנשי לח"י שנהרגו בבית זה מיריות שוטרים בריטיים ב-27 בינואר 1942.
דיזנגוף 221 - לוחית זיכרון ללוחם לח"י שנהרג מיריות שוטרים בריטיים ליד תחנת המשטרה ב-4 בנובמבר 1947. בבניין זה התגורר המשורר אלכסנדר פן.
ראו גם

תוכנית גדס
הצפון הישן
קו 5
הערות שוליים

↑  ד"ר מעוז עזריהו, עלייתו ושקיעתו של רחוב דיזנגוף, מתוך "פנים- תרבות חברה וחינוך" (גיליון 13, מאי 2000). באתר של הסתדרות המורים.
↑  סופרת „למרחב”, איך ליפות את תל־אביב? סגירת רח' דיזנגוף לרכב בשבת, למרחב, 18 במרץ 1971.
↑  רחוב דיזנגוף ייהפך בשבתות למדרחוב, מעריב⁩ 12 נובמבר 1974⁩; מוצאי שבת ברחוב דיזנגוף, מעריב⁩ 19 דצמבר 1978⁩.
רחוב דיזנגוף במבט לצפון, 2011
כיכר דיזנגוף הישנה
בית סדקין, דיזנגוף 332 (1939)
רחוב דיזנגוף במפגש עם כיכר צינה דיזנגוף
ראסנשאנדה

ראסנשאנדה (בגרמנית: Rassenschande. מילולית: "זיהום הגזע") או בלוטשאנדה (בגרמנית: Blutschande; ‏האזנהקובץ:De-Blutschande.ogg‏Ⓘ‏, מילולית: "זיהום הדם"), הוא כינוי גנאי שהיה בשימוש בגרמניה הנאצית לצורך ציון נישואי תערובת בין בני הגזע הארי לבין מי שאינם ארים, בהם יהודים. המונח שימש כבסיס למדיניות הגזע של המשטר הנאצי בגרמניה. מדיניות זו יושמה בחקיקה, שבמסגרתה נדרשו עובדים במגזר הציבורי (כולל מורים) וחברי המפלגה הנאצית להנפיק תעודת ארי.
לאחר מכן, מ-1935, עם חקיקת חוקי נירנברג, נאסר על ארים ולא ארים, בהם יהודים, לקיים יחסי מין וקשרי נישואין אלה עם אלה. מכיוון שיהודים שהתנצרו עדיין נחשבו יהודים לפי תורת הגזע, נאסרו גם נישואיהם של גרמנים ארים עם יהודים שהתנצרו או נוצרים שאחד מאבותיהם עד דור שלישי היה יהודי. מערכת החינוך של גרמניה הנאצית הכניסה לספרי הלימוד ולתוכנית הלימודים את המונח "ראסנשאנדה" כדי לפעול נגד נישואי תערובת בגרמניה. הסרט "היהודי זיס", שהופק והוקרן בגרמניה ב-1940, היה חלק מגל תעמולה זה.
בשנות מלחמת העולם השנייה נאסרו בחוק, במסגרת תפיסת ה"ראסנשאנדה", קשרי נישואין או יחסי מין בין מיליוני עובדי הכפייה שהובאו לגרמניה, בעיקר ממזרח אירופה, לבין גרמנים שנחשבו "ממוצא ארי". לכך היו גם סיבות אידיאלוגיות וסיבות מעשיות. הסיבה האידאולוגית הייתה נטועה ברצון הנאצי למנוע נישואי תערובת ולמנוע מה שכונה בפי הנאצים "דילול הדם" ו"הפחתת איכותו של הגזע הארי". הסיבה המעשית הייתה כניסתן להריון של פועלות כפייה רבות ממזרח אירופה בחוות ובמפעלים בגרמניה, דבר שהפחית את כושר העבודה שלהן וגרם ללידת ילדים שנחשבו "מעורבי גזע" ופגעו בטוהר הגזע הארי ובחוסנו של הגזע, לפי מונחי תורת הגזע.
ראו גם

מישלינג
איגניקה נאצית
שיקגו

ערך זה עוסק בעיר שיקגו. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
שיקגו (באנגלית: Chicago ‏האזנהקובץ:En-Chicago.ogg‏Ⓘ‏) היא העיר השלישית בגודלה (בכמות האוכלוסייה) בארצות הברית, והגדולה ביותר במדינת אילינוי. העיר היא מושב המחוז של מחוז קוק. נכון לשנת 2020, חיים בעיר כ-2.7 מיליון תושבים. המטרופולין של שיקגו (המכונה גם שיקגולנד) מתפרס על פני שבעה מחוזות של אילינוי וכן על פני מחוז אחד של אינדיאנה ומחוז אחד של ויסקונסין. מטרופולין זה נחשב לשלישי בגודלו בארצות הברית כולה, ונכון לשנת 2020, חיו בו מעל ל-9.6 מיליון תושבים. שיקגו ממוקמת על גדת ימת מישיגן ומשמשת מרכז אקדמי, תחבורתי, תעשייתי, תרבותי ומסחרי חשוב.
היסטוריה > המתיישבים הראשונים באזור

במהלך המאה ה-17 הגיעו לאזור בני השבט האינדיאני הפוטאוואטמי (Potawatomis). הם קראו לאזור אשר מסביב לשפך נהר שיקגו ולנהר עצמו בשם "שקאוגו" (באיות צרפתי: Checaugou) על שם צמחי השום (מסוג Allium tricoccum) אשר גדלו באותה העת בשפע בחבל ארץ זה.
אזור שיקגו שימש בהמשך העת החדשה כנקודת מעבר עבור אינדיאנים, חוקרים ומיסיונרים בין קנדה לבין אגן נהר המיסיסיפי. רבים מאנשים אלה היו קנדים צרפתים ולכן רבים משמות המקומות באזור, כולל שמה של שיקגו עצמה, מאויתים כיום על פי כללי הכתיב הצרפתיים. העובדה כי אזור שיקגו חיבר בין נהר שיקגו (אשר זרם במקור לתוך ימת מישיגן) ונהר דפליינס (אשר זורם לתוך נהר המיסיסיפי), משך את תשומת לבם של החוקרים שטיילו באזור משום שסברו כי לאזור פוטנציאל רב כמרכז תחבורה. האישים הבולטים שעברו באזור זה במהלך המאה ה-17 כוללים את:
החוקרים הקנדיים צרפתים לואיס ז'ולייה וז'אק מארקט, אשר עברו בשנת 1673 באזור בו תוקם בהמשך שיקגו בדרכם לקוויבק.
הכומר קלוד אלואז (Calude Allouez) אשר הגיע אל האזור בשנת 1677 במטרה לנצר את השבטים האינדיאניים המקומיים.
מגלה הארצות הצרפתי רנה-רובר קוואלייה, אדון לה-סאל אשר עבר דרך האזור בו תוקם בהמשך שיקגו בשנת 1682 בדרכו לנהר המיסיסיפי.
מסדר ישועים צרפתי הגיע אל האזור בו תוקם בהמשך שיקגו בשנת 1696 וייסד במקום מיסיון במטרה לנצר את השבטים האינדיאניים המקומיים (המיסיון ננטש ארבע שנים מאוחר יותר).
ההתיישבות הראשונה באזור החלה בשנת 1779, עם הקמת מושבת סחר פרוות על ידי הסוחר הקוויבקי ז'אן-בטיסט פואן דו סאבל (Jean Baptiste Pointe du Sable).
לאחר לחימה ממושכת של צבא ארצות הברית בשבטים האינדיאנים, לבסוף בשנת 1795 בעקבות ההפסד של הכוחות האינדיאנים בקרב העצים הגדועים (Battle of Fallen Timbers) במסגרת אמנת גרינוויל (Treaty of Greenville) אולצו שבטי האינדיאנים להעביר את השליטה על חלקים נרחבים מהאזור בו תוקם העיר שיקגו לשימוש צבא ארצות הברית ובמקום הוקם מוצב צבאי. האינדיאנים קיבלו בתמורה סחורות בעלות של 20,000 דולרים, כגון שמיכות, כלי עבודה ובעלי חיים.
שבטים אינדיאנים שונים נותרו עדיין באזורים בהם הוקמו בהמשך פרוורים של העיר שיקגו, כמו האזור בו הוקמו פרוורי החוף הצפוני של שיקגו. הם פונו ממרבית אזורים אלה בהמשך, בעיקר בעקבות הסכמי מכירת קרקעות שונים.
היסטוריה > המאה ה-19 - צמיחתה של העיר

בשנת 1803 הקים צבא ארצות הברית את מצודת דירבורן (Fort Dearborn) על גדתו הדרומית של נהר שיקגו. במלחמת 1812 נערך הטבח במצודת דירבורן והמצודה נהרסה כליל.
בשנת 1816 נחתמה "אמנת סנט לואיס" (Treaty of St. Louis) בין צבא ארצות הברית לשבטים האינדיאנים אשר ישבו באזור אילינוי ומילווקי בו הופקעו כל האדמות האינדיאניות באזורים הללו מידיהם של השבטים האינדיאנים בתמורה לסחורות בעלות 1,000 דולרים. בעקבות ההסכם הוקמה מצודת דירבורן מחדש.
ב-12 באוגוסט 1833 נוסדה העיירה שיקגו כאשר אוכלוסייתה מנתה באותה העת 350 תושבים בלבד. בשנת 1836 החלה בניית תעלת אילינוי ומישיגן (Illinois and Michigan Canal). עם תחילת הבנייה נהרו לשיקגו כמות גדולה של פועלים אשר הגדילה את אוכלוסיית העיר באופן משמעותי. בשל כך, בשנת 1837 הוכרזה שיקגו כעיירה[דרושה הבהרה] כאשר אוכלוסייתה מנתה באותה העת 4,170 תושבים. בשנת 1848 נפתחה תעלת אילינוי ומישיגן (Illinois and Michigan Canal) אשר אפשרה הובלה ימית מאזור הימות הגדולות דרך שיקגו אל נהר מיסיסיפי ואל מפרץ מקסיקו. כמו כן, באותה השנה הושלמה גם הבנייה של מסילת הברזל הראשונה לשיקגו אשר קישרה את שיקגו אל העיר ניו יורק.
בשנת 1851 הקצתה העיר לחברת הרכבות של אילינוי (Illinois Central Railroad) שטחי קרקע לצורך הקמת מסילת רכבת. בהמשך הוקמו מסילות ברזל רבות אשר התפרשו משיקגו לכל עבר ועד מהרה שיקגו הפכה למרכז הרכבות של ארצות הברית. מפעל הפלדה הראשון בעיר הוקם בשנת 1857. בעקבות הביקוש לעובדים בתעשייה וברכבות החלו לעבור אל העיר מהגרים רבים. בשנת 1860 מנתה אוכלוסייתה של העיר 109,260 תושבים.
בפברואר 1856 אושרה תוכנית לבניית תיעול של מערכת ביוב בשיקגו. בעקבות כך, ביוב ושפכים תעשייתיים הוזרמו לתוך ימת מישיגן וזיהמו את מקור המים העיקרי של העיר.
פועלי התעשייה בעיר החלו להתארגן כבר בשנות ה-60 של המאה ה-19, ובמשך 50 השנים הבאות פרצו בשיקגו שביתות ומחאות שרבות מהן היו אלימות ודוכאו בברוטליות על ידי המשטרה. שביתת פולמן, שביתת פועלים אלימה שהחלה בחברת הרכבות של ג'ורג' פולמן בשנת 1894, הופסקה באמצעות התערבות אלימה וצו משפטי, שהוציא למעשה את השביתות בארצות הברית אל מחוץ לחוק, למשך 30 השנה הבאות.
ב-8 באוקטובר 1871 פרצה השרפה הגדולה של שיקגו - שרפת ענק אשר החריבה קרוב לשליש משטחי העיר, כולל את כל מרכז העסקים הראשי של העיר. כמו כן, רבים נספו כתוצאה מהשריפה הגדולה וכ-90,000 תושבים נותרו מחוסרי בית. השריפה איפשרה את בנייתה של העיר מחדש בהתאם לתוכנית ארכיטקטונית ואילצה בנייה מהירה, טובה וזולה. צעד זה העניק לעיר צביון מיוחד וקידם את האדריכלות והנדסת הבניין המודרנית. במהלך בניית העיר מחדש, נבנה בשנת 1884 גורד השחקים הראשון בעולם (בניין ביטוח הבית).
בשנת 1893 התקיימה התערוכה העולמית של שיקגו (ה"קולומביאנית", "World's Columbian Exposition") אשר נערך לרגל 400 שנה לגלוי אמריקה בו הוצגו חידושים הנדסיים רבים כמו הגלגל הענק הראשון בהיסטוריה. היריד משך אליו כ-27.5 מיליון מבקרים ונחשב ליריד בעל ההשפעה הגדולה ביותר בהיסטוריה. היריד שינה את תדמיתה של שיקגו מעיר שולית לעיר חשובה ובהרבה בנייני ציבור בעיר מוצגים עד היום תמונות מאותו יריד.
בשנת 1897 הושלמה בנייתה של מסילת הרכבת העילית במרכז העיר אשר תחמה את גבולות מרכז העיר ואפשרה נסיעה יומיומית נוחה בין מרכז העיר לאזור הפרוורים.
גאוגרפיה > טופוגרפיה

המטרופולין של שיקגו נמצא בצפון מזרח מדינת אילינוי, על שפת ימת מישיגן. המטרופולין משתרע על שבעה מחוזות של מדינת אילינוי מחוז אחד של מדינת ויסקונסין ומחוז אחד של אינדיאנה. גבול המטרופולין קרוב למדינת מישיגן.
תחום עיריית שיקגו נכלל כמעט כולו במחוז קוק שבאילינוי. חלק קטן מתחום עיריית שיקגו הוא חלק משטח נמל התעופה הבינלאומי "שיקגו או'הייר" (O'Hare), שנמצא במחוז דופייג'.
קרבתה של שיקגו לימת מישיגן גורמת ללחות גבוהה בקיץ ולנשיבת רוחות עזות בחורף, ולכן ידועה העיר גם כ"עיר הרוחות" (The Windy City). מטרופולין שיקגו בנויה באזור מישורי שטוח כמעט לחלוטין, שהיה בעבר שטח ביצות. שטח זה קשה לניקוז ומתחת למטרופולין יש מערכת תעלות סבוכה ובריכות תת-קרקעיות למניעת שיטפונות.
החלק המזרחי של המטרופולין של שיקגו מצוי באגני הניקוז של נחלים שונים הזורמים אל ימת מישיגן. ימת מישיגן מתנקזת דרך נהר שיקגו אל נהר מיסיסיפי. חלקים אחרים של המטרופולין מצויים באגני הניקוז של נהר אילינוי ונהר דס פלנס שגם הם יובלים של נהר מיסיסיפי.
שטח העיר 606.1 קמ"ר מתוכם 588.3 קמ"ר שטחי יבשה, ו-17.8 קמ"ר מקווי מים (2.94%).