יהדות פלובדיב
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה > תקופת המלחמה

בינואר 1940 הוחל על בני הקהילה החוק להגנת האומה, שדמה מאוד במתכונתו לחוקי נירנברג. בני הקהילה נדרשו לענוד טלאי צהוב והוטלו מגבלות העסקה ולימודים על יהודי העיר. הון בבעלות יהודית הופקד בחשבונות בנק חסומים. בהמשך נלקחו הגברים בגילאי 20–46 לעבודות כפייה. הופסקה הפעילות הפוליטית ובכלל זה פעילות התנועה הציונית. ב-1 במרץ 1941 הצטרפה בולגריה להסכם התלת-צדדי ובו ביום נכנס הצבא הגרמני לממלכה ללא התנגדות.
ב-22 בפברואר 1943 חתם אלכסנדר בלב, ראש הקומיסריון לענייני יהודים, הסכם בשם ממשלת בולגריה עם תיאודור דנקר, נציג גרמניה הנאצית, במסגרתו הסכימו הבולגרים לגרש 20,000 יהודים מאזורי תראקיה ומקדוניה ל"שטחים הגרמניים במזרח". באזורים אלו נמצאו בעת ההיא 11,343 יהודים "בלבד", והממשלה הבולגרית, בידיעת המלך, החליטה להשלים את המכסה מקרב יהודי "בולגריה הישנה". משרד הפנים הבולגרי ערך רשימות ובהן מכסות מגורשים מערי בולגריה השונות. ברישומי משרד הפנים נכללו לפי גרסה אחת 841 יהודים מפלובדיב שיועדו לגירוש ב-10 במרץ ולפי גרסה אחרת 497.
ב-9 במרץ, בשעות הבוקר, פקדו שוטרים את בתי בני הקהילה היהודית בעיר והורו להם להכין חבילות בגדים לקראת גירושם עם שני פריטי לבוש מכל סוג. אחר הצהריים הוטל עוצר בעיר. ב-10 במרץ אחר חצות פשטה המשטרה הבולגרית על אזור מאראשה ובתוכו שכונת אורטה-מיזאר בו התגוררו מרבית יהודי העיר. בני הקהילה נעצרו והובלו אל בית הספר היסודי היהודי.
עורך הדין הבולגרי נדקו קאבלשקוב, בן העיר פלובדיב, תיאר את מראות האקציה שבוצעה בעיר:
”ראיתי קשישים תשושי כח ונשים זקנות אשר בקושי התנהלו לאיטן. אבות עם תרמילים על הגב ושבידיהם פעוטיהם, נשים בהריון עם מזוודות ביד, אימהות עמוסות חבילות מלבושים ושמיכות ותינוקות בידיהן, או רצות אנה ואנה אחר ילדיהן המייבבים. בהלה איומה, חרדה ויאוש אחזו בכל האנשים הללו. דמעות, אנחות ובכי. תמונה קורעת לבבות”.
למרות המכסה הרשמית שהופיעה ברישומי משרד הפנים הבולגרי, עצרה המשטרה הבולגרית את מרבית בני הקהילה. יהודי פלובדיב נדחסו בחצר בית הספר מתוך ידיעה ברורה על מותם הקרב, שכן זה חודשים ארוכים הגיעו לבולגריה ידיעות על השמדת היהודים בשטחים הכבושים על ידי הנאצים. אחד מרבני הקהילה ארגן קריאת "שמע ישראל" המונית. בשעות הבוקר המוקדמות פרץ ראש הכנסייה בעיר המטרופוליט קיריל את מחסומי המשטרה ונכנס לחצר בית הספר. קיריל נאם בפני בני הקהילה והבטיח להם שילחם למענם והם לא יגורשו. בהמשך הצהיר בפני מפקד המשטרה שישכב על פסי הרכבת וימנע מהרכבות לצאת את העיר.
בצהרי 10 במרץ הגיעה הודעת ביטול הגירוש למפקד המשטרה בעיר והוא פתח את שערי בית הספר. בתחילה חשבו בני הקהילה כי הם מובלים אל תחנת הרכבת לצורך גירושם. האירוע לווה בזעקות שבר ומהומה המונית. מאוחר יותר נמסרה ההודעה על ביטול הגירוש ובני הקהילה פרצו בצהלות שמחה. רבים מהם רצו ברחובות העיר בקריאות שמחה "ניצלנו ניצלנו".
ממשלת בולגריה המשיכה בתוכניותיה לגירוש היהודים וב-24 במאי 1943 גורשו יהודי סופיה לערי השדה. בתחילת יולי 1943 נעצרו כ-500 יהודים, מנהיגי קהילה, רבנים ופעילים, מן הערים פלובדיב, פאזארדז'יק ורוסה, וביחד עם חלק ממגורשי סופיה, נשלחו לשלושה מחנות ריכוז שהפעיל הצבא הבולגרי: בסומוביט וקאייליקה שליד פלבן וצ'כלרה שליד צ'ירפאן. כמה מאות מעצורי מחנה צ'כלרה בני העיר סופיה, מצאו מחסה לאחר שחרורם בקרב בני קהילת פלובדיב והם שוכנו במבני ציבור ובבתי התושבים. באוגוסט 1943 מת המלך בוריס השלישי ולאחר מותו פסקו ניסיונות הגירוש. עצורי מחנה הריכוז קאייליקה, מרבית המגורשים ואלפי עובדי הכפייה שוחררו ב-9 בספטמבר 1944, עם כיבוש בולגריה על ידי הצבא האדום. לאחר הכיבוש פסקו רדיפות היהודים.
במהלך המלחמה הצטרפו 40 מבני הקהילה לשורות הפרטיזנים. 25 לוחמים בני העיר פלובדיב נפלו בקרבות ובכלל זה בפלוגת הפרטיזנים ע"ש איבאנוב שכל לוחמיה כותרו, סירבו להיכנע ונפלו בקרב מול הגרמנים והמשטרה הבולגרית בפברואר 1944.
לזכר הצלת יהודי פלובדיב הוצב ב-1993 פסל מנורת קנים בגן ציבורי ליד בית הכנסת בשכונת אורטה-מיזאר ולידו כיתוב בעברית, בולגרית ואנגלית: "לכל אלו שסייעו בהצלתנו, ב-10 במארס 1943, מהקהילה היהודית אסירת התודה של פלובדיב".