stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הירש גורדון

| --- | --- |

 לידה:  26 בנובמבר 1896 נאויאסיס דאוגלישקיס, ליטא 
 פטירה:  20 בינואר 1969 (בגיל 72) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  ישיבת וולוז'ין  ישיבת לידא  ישיבת כנסת ישראל (סלובודקה)  אוניברסיטת ייל 
 
הירש ליב גורדון (26 בנובמבר 1896, דוגאלישוק ליטא – 20 בינואר 1969, ניו יורק ארצות הברית) היה חניך ישיבות ליטא (וולוז'ין, סלבודקה ולידא), רופא, פסיכיאטר, נשיא הסתדרות הרופאים היהודים בארצות הברית, מומחה לכתב חרטומים, פובליציסט, איש חינוך, קצין גבוה בצי ארצות הברית, ובעל עשרה תארים אקדמאים, מתוכם שישה תוארי דוקטור.
קורות חייו

נולד בכ"א בכסלו ה'תרנ"ז, לרב אליהו גורדון ששימש ברבנות בווילנה ובניו יורק, ולמלכה לבית קצנלבוגן – צאצאית למשפחת המהר"ם מפדבא. אביו נתן לו את השם הירש לייב, על שמו של הנצי"ב מוולוז'ין שהיה רבו. בהיותו בן תשע שנים נשלח ללמוד בישיבת סלבודקה אצל רבי ברוך בר ליבוביץ. את לימודיו התורניים המשיך בישיבת לידא, אצל הרבנים יצחק יעקב ריינס ושלמה פוליצ'ק, ולאחר מכן בישיבת וולוז'ין אצל רבי רפאל שפירא.
מאוחר יותר למד בבית המדרש הגבוה לחכמת ישראל – ישיבתו של רב צעיר, באודסה, שם התגורר בחדר דל ועזוב, וסבל עוני ומחסור. באודסה למד מפיהם של רבי חיים טשרנוביץ (רב צעיר), המשורר חיים נחמן ביאליק, פרופ' יוסף קלוזנר, הרב ד"ר ישראל אברהם רבין, וחוקר התלמוד שלום (בן יחזקאל) אלבק.
בשנת 1914 סיים את לימודיו באודסה ונסע לארץ ישראל, שם עבד כפועל בפרדס בפתח תקווה. ולאחר מכן החל להשתלם בטכניון בחיפה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בהיותו נתין רוסי, גרשוהו השלטונות הטורקים למצרים, שם פגש את זאב ז'בוטינסקי ואת יוסף טרומפלדור. הוא הצטרף לגדוד הפרדות, ונלחם במערכת גליפולי ממערב למצרי הדרדנלים.
לאחר שפלוגתו התפזרה, נסע גורדון לאיטליה ושימש כמרצה, בבית המדרש לרבנים, בפירנצה, ובאוגוסט 1915, השתקע בארצות הברית. בארצות הברית חילק את זמנו לשלושה חלקים, ועסק בעיתונאות וחינוך יהודים, כמו כן למד באוניברסיטת ייל: שפות שמיות, תנ"ך וארכאולוגיה.
בשנת 1918 כאשר יצחק בן-צבי ודוד בן-גוריון, שגלו מהארץ בזמן המלחמה בפקודתו של ג'מאל פאשה, יזמו את הקמת הגדוד ה-39 (הגדוד העברי האמריקני) בפיקודו של הקולונל אליעזר מרגולין. הצטרף גם גורדון לגדוד, ועלה בעקבות כך לארץ ישראל בפעם השנייה. באפריל 1919 ערב חג הפסח, חנה הגדוד בשדות הכפר צרפנד אל-עמאר. לכבוד החג, נסעו רבים מן החיילים לערים שונות בארץ לסעוד את סעודת ליל הסדר, אצל משפחות שהסכימו לארחם. גורדון שם את פניו אל בני ברק, שם ערכו את הסדר רבי עקיבא וחבריו. לדבריו תמיד ראה את עצמו מתלמידיו של רבי עקיבא שהגיעו למקום עריכת הסדר, בזמן קריאת שמע של שחרית. תלמידיו של רבי עקיבא היו חיילים בצבא בר כוכבא, והוא גם כן חייל מתנדב שעלה מארצות הברית, להילחם ולשחרר את ארץ ישראל. גורדון אסף מספר חיילים והם החלו צועדים בחולות מתוך כוונה להגיע לבני ברק. בסופו של דבר הגיעו לראשון לציון, ונכנסו לעיר תוך שהם שרים שירי לכת צבאיים. הירש וחבריו קיימו את הסדר אצל אחת המשפחות, ששמחה לארחם.
במחנה צריפין היה באותם הימים תיאטרון צבאי, ועל במתו הועלתה הדרמה "נר תמיד" שנכתבה על ידי הירש.
בהמשך הוא חזר לארצות הברית ולמד רפואה באוניברסיטת ייל.
הערות שוליים

↑  מקור לעיר בה נולד
↑  הנצי"ב - רבי נפתלי צבי יהודה ברלין, כונה בפי מקורביו, רבי הירש ליב מוולוז'ין
↑  ”מַעֲשֶׂה בְּרַבִּי אֱלִיעֶזֶר וְרַבִּי יְהוֹשֻעַ וְרַבִּי אֶלְעָזָר בֶּן עֲזַרְיָה, וְרַבְּי עֲקִיבָא וְרַבִּי טַרְפוֹן, שֶהָיוּ מְסֻבִּין בִּבְנֵי בְרַק” (מתוך ההגדה)
↑  עמיהוד נחמני, צרור זכרונות על ד"ר הירש לייב גורדון ז"ל, הדאר, גיליון י"ג, ה'תשל"א, עמ' 204
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307182905171  PLWABN: 9810617974905606  CiNii: DA1735747X  GND: 1013646258  ISNI: 0000 0001 2277 9586  LCCN: n84805439  NLG: 221642  NTA: 133474836  VcBA: 495/23313  VIAF: 30955193   WorldCat (עם VIAF): 30955193 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "הירש גורדון".
הלמוט פולקמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 בפברואר 1889 דיבנהופן, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 פטירה:  21 באוגוסט 1940 (בגיל 51) ברלין, גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 מקום קבורה:  בית קברות היער דאהלם 
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1908–1940 (כ־32 שנים)
 דרגה:   גנרל חיל טייסי הקרב (לופטוואפה)
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-94
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
  צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה
 
הלמוט פולקמן (בגרמנית: Hellmuth Volkmann;‏ 28 בפברואר 1889 – 21 באוגוסט 1940) היה גנרל גרמני בלופטוואפה במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה

פולקמן נולד ב-28 בפברואר 1889 בדיבנהופן, שהייתה חלק מהקיסרות הגרמנית. בשנת 1908 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לגדוד ההנדסה ה-14 (באדן). עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא הוכשר כטייס, ושירת ביחידות שונות במהלך המלחמה. במהלך המלחמה הוא עוטר על פעולותיו בעיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
לאחר המלחמה נשאר פולקמן ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה שונים. בשנת 1932 הוא הועלה לדרגת אוברסט, ובשנת 1934 הוא הצטרף ללופטוואפה. ב-1 באוקטובר 1936 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-1 בנובמבר 1937 הוא מונה למפקד לגיון הקונדור במלחמת האזרחים בספרד. ב-1 באפריל 1938 הוא הועלה לדרגת גנרל לויטננט, וב-31 באוקטובר 1938 הוא סיים את תפקידו בספרד. בינואר 1939 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל טייסי הקרב, וב-1 באפריל אותה שנה הוא מונה למפקד בית הספר האווירי בברלין.
ב-25 בספטמבר 1939 מונה פולקמן למפקד הדיוויזיה ה-94 והוצבה תחת פיקוד הקורפוס ה-9 במסגרת הארמייה הראשונה בחזית המערבית. במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה לחמה הדיוויזיה כחלק מקורפוסים שונים במסגרת הארמייה השישית, ולאחר מכן נשארה בצרפת כחיל כיבוש.
ב-4 באוגוסט 1940 הוא נפצע קשה בתאונת דרכים וכעבור שבועיים, ב-21 באוגוסט, הוא מת בבית החולים בברלין.
המטבח האסטוני

המטבח האסטוני המסורתי מבוסס בעיקרו על בשר ותפוחי אדמה, ועל דגים באזורי החוף והאגמים. עם זאת, כיום הוא מושפע מהרבה מטבחים אחרים, כולל מגוון רחב של מאכלים בינלאומיים, עם מספר רב של תרומות מן המסורות של מדינות סמוכות.
במטבח האסטוני קיימות השפעות של המטבח הסקנדינבי, הגרמני, הרוסי, הלטבי, הליטאי ועוד. המאכלים האופייניים לאסטוניה הם לחם שיפון, בשר חזיר, תפוחי אדמה ומוצרי חלב. היסטורית, הרגלי האכילה באסטוניה היו תלויים בעונות השנה.
אחד מהמרכיבים המזוהים עם המטבח האסטוני הוא הקאמה, תערובת קלויה של קמח גרוס היטב משעורה, שיפון, שיבולת-שועל, וקמח אפונה.
מרקים

המרקים באופן מסורתי מהווים את הארוחה העיקרית. הם לרוב עשויים מציר בשר או עוף עם מגוון רחב של ירקות. המרקים לעיתים גם מעורבבים עם שמנת חמוצה, חלב ויוגורט.
צורה ייחודית של מרק אסטוני היא leivasupp ("מרק לחם"), שהוא סוג של מרק מתוק העשוי מלחם שחור ותפוחים, בדרך כלל מוגש עם שמנת חמוצה או קצפת, ולעיתים קרובות מוגש עם קינמון וסוכר.
מנה עיקרית

לחם שיפון שחור (rukkileib) מלווה כמעט כל מנה באסטוניה. האסטונים מעריכים את מגוון הסוגים השונים של לחם שחור מבוסס שיפון.
הערות שוליים

↑  Eesti Toit, www.eestitoit.ee
↑  אסטוניה על ידי מייקל לשפוך
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560227505171  LCCN: sh85031816  LNB: 000154315 
| מטבחים בעולם |
| --- | --- | --- |
| אוקיאניה | אוסטרליה • ניו זילנד |  |
| אירופה | אוסטריה • איסלנד • אירלנד • איטליה • אסטוניה • בלארוס • בולגריה • בלגיה • בריטניה (אנגליה • סקוטלנד) • גרמניה • הונגריה • הולנד • יוון • לוקסמבורג • ספרד • סקנדינביה (דנמרק • נורווגיה • שוודיה) • פולין • פורטוגל • צ'כיה • צרפת • רומניה • רוסיה • שווייץ |  |
| אמריקה | ארצות הברית • ארגנטינה • ברזיל • האיטי • ונצואלה • מקסיקו • פרו |  |
| אסיה | אינדונזיה • גאורגיה • הודו • וייטנאם • טורקיה • יפן • קוריאה • ירדן • ישראל • לבנון • מונגוליה • סוריה • סין • סינגפור • עיראק • פרס • קזחסטן • קטר • תאילנד • תימן |  |
| אפריקה | אריתראה • אתיופיה • דרום אפריקה • לוב • מדגסקר • מצרים • מרוקו • תוניסיה • גאנה |  |
| שונות | המטבח היהודי • מטבחי אמריקה הלטינית • המטבח המזרח-תיכוני • המטבח הים-תיכוני • המטבח האסייתי • המטבח ביוון העתיקה • מטבח ימי הביניים |  |
הירש לקרט

| --- | --- |

 לידה:  1879 האנושישוק, ליטא 
 הוצאה להורג:  28 במאי 1902 (יוליאני) (בגיל 23 בערך) וילנה, האימפריה הרוסית 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 מפלגה:  הבונד 
 
הירש לֶקֶרט (בכתיב יידי: לעקערט, ברוסית: Гирш Лекерт;‏ 1879? – 10 ביוני 1902) היה מהפכן וחבר ארגון "הבונד". הועלה לגרדום אחרי התנקשות כושלת בגוברנטור של וילנה.
ביוגרפיה

הירש לקרט נולד בעיירה אנישוק (Onuškis), מחוז טרקאי. היה חבר בתנועת "הבונד" בווילנה, שהוקמה בסוף המאה ה-19 והתחזקה מאוד בראשית המאה ה-20 ברחוב היהודי בעיר, ומנתה אז שמונים אלף יהודים. האימפריה הרוסית זועזעה אז תכופות ממעשי טרור של כנופיות סוציאליסטיות ואנרכיסטיות שונות, שקראו למהפכה והפלת המונרכיה. השלטון מינה מושל כללי חדש לגוברניה של פלך וילנה – ויקטור פון ואהל (אנ'), בן למשפחת אצולה גרמנית-בלטית. פון ואהל קנה את המוניטין שלו בדיכוי מרד ינואר 1863 בפולין הקונגרסאית, וכליברל שקצב מזון במחירי הפסד לעניים במהלך הרעב של 1891.
בהפגנת ענק של האחד במאי 1902 פרצו פרשיו הקוזקים של פון-ואהל אל תוך המפגינים, והצליפו בהמון בשוטים לחים. שמונה עשר איש, ממנהיגי ההפגנה, נעצרו בידי חייליו של פון ואהל ונענשו. העצורים הופשטו עירומים, הונחו על ספסלי עץ והצליפו בהם בשוטים הלחים עד עילפון. "הבונד" החליט לרצוח את פון ואהל בנקמה על ההשפלה. חבורה של בונדאים צעירים מרדו בהנהגה הרשמית, שקראה שלא לנקוט בצעדי טרור, והחליטו להתנקש בו ללא שהות. הירש לקרט, סנדלר מווילנה, התנדב להיות הרוצח. הוא הצטייד באקדח וארב למושל ביציאתו מהצגת הקרקס, אז ירה בו לקרט שתי יריות. פון ואהל נפצע קשה אך שרד; הוא חי עד 1915.
הירש לקרט נתפס על ידי המשטרה, עונה ונחקר, נשפט ונידון למוות. הוא נתלה בפומבי בווילנה. מאותה שעה הפך הירש לקרט הצעיר לאגדה: צעירים יהודים רבים במזרח אירופה העריצו את מעשהו. הוא היה גם לסמל קומוניסטי: ב-1927 הופק לזכרו סרט סובייטי בשם "הוד מעלתו" (Его превосходительство), בכיכוב יולי אונטרשלאק (השחקן שגילם את פון ואהל גילם גם את תפקיד רב העיר, בהדגשת הריאקציונריות המשותפת). משוררים כמו אברהם ליסין כתבו עליו שירים; אחרים, כמו אורי צבי גרינברג, הזכירו אותו כסמל למרד יהודי ("אני שונא את שלום הנכנעים"); מחזאים כמו ה. לייוויק כתבו עליו מחזות ("הירש לקרט: פואמה דרמטית"), והוא הפך לסמל ליהודי המתמרד, שאינו משלים עם גורל ההשפלה המיועד לו. דמותו של הירש לקרט הקרינה עד לפרטיזנים היהודים ביערות ליטא ובלארוס במלחמת העולם השנייה בעת השואה.
מנחם בגין הושפע מפרשת לקרט כשקיבל את ההחלטה בליל ההלקאות לפעול בנחישות נגד השלטונות הבריטיים כדי שיפסיקו להשית עונש משפיל כזה על אנשי אצ"ל. בתל אביב נקרא על שמו רחוב.
ראו גם

פנחס דשבסקי
שלום שוורצבארד
הרשל גרינשפן
הערות שוליים

↑  מנחם בגין, המרד, הוצאת "אחיאסף", 1978, עמ' 319
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306195905171  PLWABN: 9810594928105606  GND: 119119056  ISNI: 0000 0001 1589 3284  LCCN: nr99028189  NTA: 303616512  SELIBR: 230794  SNAC: w6sx6xd3  VIAF: 5734038   WorldCat (עם VIAF): 5734038
המטבח הבולגרי

מרק טרטור
לפתן תפוחים וריבס
המטבח הבולגרי (בבולגרית: българска кухня) הוא מטבח דרום-מזרח אירופאי טיפוסי. ביסודו הוא מטבח סלבי, עם השפעות של המטבח הטורקי, המטבח היווני והמטבח המזרח תיכוני. כמו כן, הוא מושפע במידה מועטה מהמטבח האיטלקי ומהמטבח ההונגרי. האקלים החם באופן יחסי והתנאים הגאוגרפים המתאימים מעניקים תנאי גידול מצוינים למגוון ירקות, תבלינים ופירות.
המטבח מפורסם בעיקר במגוון הסלטים העשירים שלו הנאכלים בכל אחת מהארוחות. המטבח הבולגרי עושה שימוש גם במגוון של מוצרי חלב.
מאפיין נוסף של המטבח הבולגרי הוא מגוון רב של מרקים קרים וחמים. דוגמה של מרק קר הוא הטרטור. המטבח כולל גם מאפים שונים כמו הבאניצה למשל.
כמו כן, קיימים בבולגריה יינות ומשקאות אלכוהולים מקומיים כמו ראקיה, מאסטיקה ומאנטה.
מאכלים בולגריים מסורתיים

שקמבה צ'ורבה (מרק קיבה)
גיבץ' (ירקות מאודים)
יוגורט ( "קיסאלו מליאקו")
טרטור (מרק קר)
מרק סרפד
סלט שופסקה
מוסקה
לחם סארמי
באניצה
סלאטקו
קבבצ'ה
בורמוליקוס (מהדורה מקומית למצה ברייט הפולני)
קוזונאק
מרק שעועית
פאפארה
ליאטיקה
ליוטניצה
נקניקים שטוחים:
סוג'וק
לוקאנקה
סיראן (גבינה מלוחה לבנה, בארץ ישנה וריאציה בשם גבינה בולגרית)
קשקבל (גבינה צהובה)
טיקווניק (עוגת דלעת)
קומפוט
עוגת גאראש
מקיצה
פרוג'ה
תבלינים

שארנה סול
משקאות בולגריים מסורתיים

יין בולגרי
מוורוד
פאמיד
גאמזה
יין מאלניק
ראקיה
מאסטיקה
מאנטה
בוזה
המכון לארכאולוגיה (הר הצופים)

המכון לארכאולוגיה, הממוקם בקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים שבירושלים, מהווה את מרכז המחקר לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית. המכון כפוף לפקולטה למדעי הרוח ובראשו עומד פרופסור עוזי ליבנר.
חקר הארכאולוגיה החל באוניברסיטה בשנת 1926, מיד לאחר היווסדה. עם זאת, המחלקה לארכאולוגיה הוקמה רק בשנת 1934 ולמעשה מהווה את המחלקה הוותיקה ביותר לארכאולוגיה בארץ. בנוסף על כך, המחלקה הייתה היחידה בארץ מסוגה עד להקמת המחלקה לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב בשנות ה-60. בזמן חלוקתה של ירושלים (1948–1967) המכון פעל במרכז העיר ובגבעת רם, וחזר להר הצופים לאחר מלחמת ששת הימים. באותה השנה ובעקבות שינויים ארגוניים, הפכה המחלקה למכון לארכאולוגיה.
ראו גם

רשות העתיקות
המכון לארכאולוגיה (אוניברסיטת תל אביב)
הזמן הוורוד

ערך זה עוסק בעיתון ישראלי לקהילת הלהט"ב. אם התכוונתם לסרט תיעודי ישראלי, ראו .
| --- | --- |

שער העיתון של גיליון 12, ועליו עופר ניסים
 סוג:  מגזין להט"ב
 פורמט:  ירחון חינמון
 בעלים:  אגודת הלהט"ב
 עורך ראשי:  יאיר קדר אורנה אושרי גדי ששון
 תאריכי הופעה:  1996–2008 (כ־12 שנים)
 שפה:  עברית
 
הזמן הוורוד היה עיתון לקהילת הלהט"ב בישראל, שהופץ אחת לחודש במתכונת חינמון. הגיליון הראשון של העיתון פורסם בספטמבר 1996, ומאז ובמשך כ-12 שנה כמעט ברציפות העיתון יצא לאור, עד לסגירתו בפברואר 2008.
היסטוריה > רקע

העיתון נוסד על ידי יאיר קדר, עורכו הראשון, כעיתון הגייז הראשון שמשלב בין ארבעת אגפי הקהילה - הומוסקסואלים, לסביות, ביסקסואלים וטרנס'נדרים, והוא ביטא קו פוליטי חצוף ונועז בתקופתו. כשעזב קדר את עריכת העיתון עקב נסיעה לחוץ לארץ הועבר העיתון לידי אגודת הלהט"ב, ואורנה אושרי התמנתה לעורכת. אחר כך בשנים 2002-1998 הוא נערך על ידי גדי ששון, שהתפטר מתפקידו לטובת הקמת "הזמן החדש" שנסגר לאחר מספר חודשי פעילות מועטים.
לאחר עזיבתו של ששון חדל העיתון לצאת לאור, ורק כעבור מספר חודשים חזר לפעילות תחת הוצאת אגודת הלהט"ב, בשיתוף עם רשת שוקן בשמו החדש: העיר בוורוד.
במחצית השנייה של שנות ה-90, שנים משמעותיות בתולדות הקהילה, שימש הזמן הוורוד כלי התקשורת העיקרי שלה. הוא ליווה מאבקים ציבוריים שונים, ביניהם המאבקים נגד ההתבטאויות הומופוביות של האישים עזר ויצמן, שהשווה בבית הספר הריאלי בין משכב זכר למשכב בהמה, וזכה בתגובה להפגנות אחדות עד שהתנצל, מאיר אריאל, שהתבטא נגד אורח החיים ההומוסקסואלי בראיון בידיעות אחרונות וזבולון המר, שמנע את שידורה של תוכנית הטלוויזיה לנוער "קלפים פתוחים" שהוקדשה לנוער גאה, עד ש"בג"ץ קלפים פתוחים" הביא אותו לשנות את החלטתו. כמו כן הוא ליווה את ניצחונה של הזמרת דנה אינטרנשיונל בתחרות האירוויזיון בשנת 1998 ואת מסע הבחירות של מיכל עדן, הנציגה הלסבית הראשונה במועצת עיריית תל אביב, שנבחרה למועצה בבחירות העירונית של 1998.
מעבר למאבקים הציבוריים אותם ליווה, היה לעיתון גם פן בידורי, במסגרתו הופיעו פינת רכילות, צילומי אופנה שונים ועוד. במסגרת זו נהג העיתון לערוך מדי שנה תחרות "גבר השנה". זוכי התחרות השתתפו בתחרויות יופי בינלאומיות להומואים שהתקיימו מסביב לעולם, כדוגמת תחרות "מר גיי העולמי" (אנ'). מאז סגירת המגזין אין לישראל נציגים בתחרויות כגון אלה.
בין הכותבים בעיתון היו גל אוחובסקי, אבנר ברנהיימר, עמליה זיו, ניצן הורוביץ, אורן קנר, אלון הגר, סמי דואניאס, שבי גטניו, גדי ששון, אייל גרוס, Ne-Tasha, יורם מלמד, רונן פארי, דנה אינטרנשיונל, גור רוזן, דנה אורלנד, דנה פלג, רמי הסמן, גדעון הירש, אילן שיינפלד, דן לחמן ואחרים.
היסטוריה > הקמה ופעילות

לצורך הקמת העיתון גויסו בהתנדבות אנשים מהאקדמיה, מחיי הלילה ומעיתון העיר. הדפסת העיתון נערכה בפורמט "טבלואיד" בנייר עיתון בצבעים. הוא הופץ לראשונה חינם בדוכני העיתונים ברחבי תל אביב והגדיל את חשיפתו לציבור ההומו לסבי. מאחר שהעיתון היה עצמאי ונטול מגבלות מימון של חברות מסחריות גדולות (הוא התפרנס מפרסומים של עסקים הפונים לחברי הציבור ההומו לסבי), או של ארגונים ממסדיים בעלי אינטרסים שונים, תכניו אופיינו בבוטות אידאולוגית ופוליטית שנעדרה בקודמיו.
בשנת 1999 נמכר העיתון ל-"אגודה לשמירת זכויות הפרט", אשר מינתה את אורנה אושרי מעצבת גרפית במקצועה לעורכת העיתון. העיתון נכרך ונדפס על נייר קשיח ומולבן אשר שיווה לו מראה מגזיני. כמו כן גויס מנהל מסחרי לעיתון אשר החל בשיווקו למפרסמים מקרב החברות הגדולות בשוק. לאחר שנה עזבה אושרי את תפקידה ומונה גדי ששון, ששימש עד אז צלם בעיתון. הרחבת מעגל המפרסמים בתקופה זו, מעבר לזה הקהילתי, הובילה לגידול במספר העמודים, להחלפת הכריכה בכריכת כרומו ולהגדלת תפוצת המגזין לכ-15,000 עותקים שחולקו חינם כמעט בכל הערים המרכזיות ברחבי הארץ. זאת בעיקר במקומות מפגש מרכזיים של הציבור ההומו לסבי ובדוכני עיתונים שונים.
מלבד זאת, העיתון החל לקשור קשרים מסחריים ומערכתיים עם גורמים שונים בשוק, כגון משרדי פרסום, משרדי יחסי ציבור ואמצעי תקשורת נוספים, אשר קירבו אותו לתודעת הציבור הרחב. עוד השתתף המגזין בארגון אירועים לציבור ההומו לסבי, אשר זכו לחשיפה בתקשורת הדומיננטית, כגון תחרות "גבר השנה" שנבנתה לפי פורמט תחרות מלכת היופי, תוך שיתוף גורמים מתעשיית האופנה והבידור בארץ.
היסטוריה > הקמה ופעילות > קשיי העיתון

בשנת 2004 נקלע המו"ל לקשיים כלכליים ובמשך חודשים ספורים יצא הזמן הוורוד תחת הכותרת הזמן החדש, בחסות החברה המסחרית "טלטאץ' תקשורת" ובשיתוף פעולה מסחרי עם
המקומון התל- אביבי "העיר". חזות העיתון שונתה ועיצובו דמה לאחד ממוספי עיתון העיר הן בגודל העיתון (שהוקטן לגודל A4) והן בפורמט ההדפסה, שהומר כולו לדפי כרומו.
בשנת 2005 חידשה האגודה בשיתוף העיר את הוצאת העיתון ועורכת מוספי המקומון מונתה אף לעורכת העיתון הקהילתי. בשנת 2008 רכש העיר את זכויות ההוצאה לאור והעיתון נדפס במשך שנתיים תחת השם העיר בוורוד. השינוי הוביל לשינוי תוכני העיתון, אשר לבשו אופי מסחרי והתמקדו בנושאי לייף סטייל, אופנה ויחסי ציבור וטורים מעטים אשר כוונו לקהל יעד הומו לסבי. כך איבד העיתון את אופיו הקהילתי האלטרנטיבי ועטה אופי שיווקי מסחרי אשר הפך אותו למגזין בידורי צרכני נוסף בשוק העיתונות הישראלי, עד שנסגר בשנת 2010 (קניאס, 2012).
היסטוריה > העיתון הקהילתי כאמצעי תקשורת אלטרנטיבי

ככל אמצעי תקשורת העיתון הקהילתי מורכב מתכנים כתובים ודימוים חזותיים, המגלמים בתוכם סמלים, מיתוסים, תפיסות וערכים בעלי תפקיד מרכזי בעיצוב זהותו, מגדרו ומיניותו של הפרט (קלנר, 2003: בתוך קניאס, 2012). צורות הפנייה הסמליות שבהן משתמשת העיתונות ההומו לסבית מושתתות על קודים תרבותיים ועל דימויים המסמנים את הנטייה החד מינית בתודעת הציבור ההומו לסבי. זאת בניגוד לרוב הדימויים בתקשורת הזרם המרכזי, המופקים על ידי הרוב הדומיננטי בחברה המורכב מגברים לבנים, הטרוסקסואלים ומכוונים אליו. כמו כן, רוב הדימויים ההומו לסביים המופיעים בתקשורת ההמונים הם בעלי אופי שלילי, מגוחך או מושחת.
הייצוג ההומו לסבי באמצעי תקשורת ההמוניים מועט ומעוות, ולכן שימש השיח העיתונאי הקהילתי שנים רבות ככלי היחיד שבאמצעותו הומואים ולסביות קיבלו אשרור חיובי למציאות חייהם ולתחושותיהם. תפקידו של העיתון הקהילתי כסוכן חברות לפעילות חברתית בארץ מקומות מפגש ובילוי עולה כבר בסיפורי חיים של הומואים ישראלים (קמה, 2003). הדר נמיר מדגישה את חשיבות תפקיד זה בשנות השמונים והתשעים בעיקר בקרב קוראים שהיו בארון או שגרו בפריפריה, אשר לא הייתה בה פעילות קהילתית: "היה בידוד נורא חזק. לא היה שום מודל לחיקוי. העיתון שימש קרש הצלה להומואים ולסביות, שלא הייתה להם כתובת לפנות" (ריאיון עם הדר נמיר, 27.12.2005).
היסטוריה > שיח האיידס בעיתון הזמן הוורוד

במחצית השנייה של שנות התשעים נקט הזמן הוורוד קו אידאולוגי רדיקלי ונאבק בדימוי המאיים של האיידס תוך שימוש בשיח חזותי המציב את מצוקת הקורבנות במרכז השיח העיתונאי. בתחילת שנות האלפיים, עם חילוף עורכי הזמן הוורוד ומסירתו לאגודת הלהט"ב, חלה תפנית בשיח האיידס שדגל בשעתוק הדימוי המאיים. זאת תוך שימוש באסטרטגיה המשלבת תיאור מפורט של הוויית הסבל והחרדה של הנשאים וליוויו בדימויים חזותיים שאפיינו את הייצוג התקשורתי הדומיננטי בעת פרוץ המחלה.
כתבות העיתון התמקדו בשאננות חברי הציבור המתנגדים לשימוש באמצעי מניעה בעקבות פיתוח קוקטייל תרופות המעכב את התפתחות הנגיף ופירטו את תופעות הלוואי והקשיים החברתיים של נטילת ה"קוקטייל". אם כן, אפשר להבחין בקו אידאולוגי אמביוולנטי העולה משיח האיידס בעיתון הזמן הוורוד. מחד גיסא יש סיקור מפורט של חוויות של נשאי הנגיף וקשייהם ומאידך גיסא אופיו המאיים של סיקור זה מטפח את הדימוי המסוכן של המחלה ונפגעיה ובכך שומר על גבולות
השיח הנורמטיבי בנושא. (קניאס, 2012).
כששר האוצר יעקב נאמן סירב, בשנת 1997, לתת תוספת תקציב למשרד הבריאות לשם מימון תרופות (הקוקטייל) לנשאי HIV, מהלך שגרר ביקורת בתקשורת, ובקרב הקהילה הלהטב"ית, הופיע על שער הזמן הוורוד דיוקנו של השר, משולב בעבודה של פייר וז'יל, בליווי הכותרת "למוות יש עוזר נאמן".
הזמן הוורוד (סרט)
נתיב נוסף
לקריאה נוספת

עמית קמה (2007) "הומואים/לסביות, תקשורת קהילתית של". אצל י. לימור, ח. אדוני, ור. מן (עורכים). לקסיקון לתקשורת (עמ' 140). תל אביב: ידיעות אחרונות
Kama, A. (2007). Israeli Gay Men’s Consumption of Lesbigay Media: “I’m Not Alone . . . in This Business”. In K. G. Barnhurst (Ed.), Media Queered: Visibility and its Discontents (pp. 125-142). New York: Peter Lang
הערות שוליים

↑  פרקי התוכנית "קלפים פתוחים", באתר הטלוויזיה החינוכית הישראלית
↑  במדים ותחתונים: חייל המארינס זכה בתואר "מר גיי ארה"ב", באתר ‏מאקו‏, 26 ביוני 2013
↑   הילו גלזר, נגועים: תולדות האיידס בישראל, באתר הארץ, 26 בנובמבר 2015
↑   עמליה זיו, על הולדתה של הספרה הציבורית הגאה בישראל, באתר הארץ, 15 ביוני 2021
| להט"ב בישראל |
| --- | --- | --- |
| היסטוריה | בג"ץ אל-על נגד דנילוביץ (1994) • בג"ץ ירוס-חקק נגד מנכ"ל משרד הבריאות (1997) • בג"ץ קלפים פתוחים (1997) • פסק דין ירוס-חקק נגד היועץ המשפטי לממשלה (2005) • בג"ץ יוסי בן-ארי נגד מנהל מינהל האוכלוסין במשרד הפנים (2006) • הרצח בברנוער (2009) • הרצח במצעד הגאווה בירושלים (2015) • בג"ץ ארד-פנקס נגד הוועדה לאישור הסכמים לנשיאת עוברים (2017) • מחאת הלהט"ב (2018) • בג"ץ שי גורטלר נגד שר הרווחה (2023) • מצעד הבהמות |  |
| מעמד אישי וחברתי | זכויות להט"ב בישראל • שירות במערכת הביטחון • נישואים של זוגות מאותו המין • פונדקאות •  הומופוביה |  |
| תרבות | מצעדי גאווה (אילת, חיפה, ירושלים, תל אביב) • TLVFest • טקס פרסי הנוער הגאה "איגי LOVE" • לסבית קטלנית |  |
| ארגונים ומוסדות | אגודת הלהט"ב • האחווה הסטודנטיאלית הגאה • איגי • אל"ף • אסוואת • בית גאה בבאר שבע • בית דרור • הבית הפתוח • בת קול • הו"ד • חברותא • חוש"ן • טרנסיות ישראל • יש עם מי לדבר • כביסה שחורה • כמוך • מעברים • סגול • העשירון האחר • הפורום החיפאי • פרויקט גילה • הצבעים שלנו • הקבוצה הירושלמית • קל"ף • שב"ל • שישה צבעים • תהל"ה • רבני קשת • בלה דואגת • פיות רדיקליות • אלקאוס • A Wider Bridge |  |
| מקומות | המרכז הגאה • יער הגאווה • תיאטרון הקהילה הגאה • גן העצמאות (ירושלים) • גן העצמאות (תל אביב) • האנדרטה לזכר ההומואים והלסביות שנרדפו בשואה • הברנוער |  |
| תקשורת | מגעים • GoGay • WDG • נתיב נוסף • קל"ף חזק • העיר בוורוד • הזמן הוורוד • פנדורה |  |
| ראו גם | פעילים למען זכויות להט"ב • להט"ב ויהדות |  |
לקטגוריה • לפורטל
שער העיתון, גיליון 3
הגימנסיון העברי במריאמפולה

| --- | --- |

 בית ספר תיכון
 השתייכות:  ציונים כלליים וצעירי ציון
 תקופת הפעילות:  יח באדר ב' תרע"ט. 1919 – 1940
 מייסדים:  ד"ר מקס מאיר, ד"ר אברהם לוינהרץ
 בעלי תפקידים
 מנהל:  ד"ר מקס מאיר (1919–1921; מייסד)   ד"ר אברהם לוינהרץ (1921–1926; מייסד)   ד"ר נח שפירא (1926–1931)  ד"ר זאב לובובסקי-ליבאי (1931–1933)  ד"ר לייפציגר (1933–1935)  טבחוביץ (1935–1940)
 מיקום
 מיקום:  מריאמפולה, ליטא
 
הגימנסיון העברי במארימפול היה הגימנסיה הראשונה שהוקמה בליטא, שבה שפת ההוראה בכל המקצועות הייתה עברית. הגימנסיה נוסדה בשנת 1919, לאחר מלחמת העולם הראשונה. היא הייתה בית הספר התיכון הראשון מחוץ לארץ ישראל, ששפת ההוראה בו בכל המקצועות היא עברית. הגימנסיון העברי במריאמפולה הלך בעקבות גימנסיה הרצליה, שבה הייתה עברית שפת ההוראה היחידה. מטרה נוספת הייתה חינוך יהודי ולאומי והכנת התלמידים לעליה לישראל. הגימנסיון העברי במריאמפולה שימש כמודל לבתי ספר יהודיים אחרים בליטא ומחוץ לליטא. הגימנסיון נסגר בשנת 1940, לאחר שהרוסים כבשו את ליטא.
היסטוריה של בית הספר > הכנות ליסוד בית הספר

ביוזמתם של ציונים כלליים וצעירי ציון הוקם ועד מכונן להקמת בית הספר. בין יוזמי הקמת הגימנסיון בלטו משה דוד היימן, שבביתו הוחלט על הקמת בית ספר והיה הגזבר הראשון, הרב אברהם דב פופל, הרב הראשי של מריאמפולה, שהיה יו"ר מועצת ההורים ויצחק קפלן, שבביתו התקיימו ישיבות יוזמי הגימנסיון.


שנים עשר חברי הוועד המכונן, התחלקו שווה בשווה בין שתי מפלגות אלה. תפקידו של הוועד המכונן היה להכין תשתית להקמת בית ספר, כלומר: הכנת צוות מחנכים וכלים להקמת בית ספר. בשנת 1918 הסמיך הוועד את שמואל גן, יליד מריאמפולה, שלמד במדינה אחרת, לחפש צוות חינוכי. גן נפגש בברלין בדצמבר 2018 עם ד"ר מקס מאיר, עורך העיתון "יידישע רונדשאו" וביקש ממנו לחפש מועמד לניהול בית הספר ומורים למקצועות הכלליים. לאחר שכמה מועמדים, שהוצעו על ידי ד"ר מאיר סרבו, הוצע לו לנהל את בית הספר והוא השיב בחיוב. ד"ר מאיר פגש את ד"ר אברהם לוינהרץ במשרדי ההסתדרות הציונית בברלין וצרף אותו. שניהם נסעו ביחד עם שמואל גן למריאמפולה בינואר 1919 ובעזרת הוועד המכונן, יסדו את בית הספר.
היסטוריה של בית הספר > לאחר ייסוד בית הספר

ב-10 בספטמבר 1919 קיבל הגימנסיון אישור רשמי ממיניסטריון ההשכלה הליטאי. על פי האישור, נכלל הגימנסיון ברשימת בתי הספר התיכוניים, הנתונים לפיקוחו של המיניסטריון. בחודשיים הראשונים לאחר קבלת האישור, קיבל הגימנסיון תמיכה כספית מהממשלה הליטאית. בגלל האישור על פיקוח ממשלתי תעודת הבגרות, שקיבלו הבוגרים, הייתה תעודה מוכרת, שאפשרה להם להתקבל לאוניברסיטאות בליטא ובמדינות אחרות באירופה. ב-15 השנים הראשונות התקיימו הלימודים בבניין שהיה מועדון קצינים בזמן הכיבוש הגרמני במלחמת העולם הראשונה. הבניין שופץ לצורך התאמתו לבית ספר.