stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האמנה האנגלו-אירית
הערות שוליים

↑  השלום האירלנדי, דואר היום, 8 בדצמבר 1921
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009631488805171  LCCN: n86096926   WorldCat (עם LCCN): n86-096926 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אמנות והסכמים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
My Number One

"My Number One" (בעברית: "מספר אחד שלי") הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת היוונייה-שוודית הלנה פפאריזו. את השיר כתבה נטליה גרמאנו לצד מאנוס פסלטקיס וכריסטוס דאנטיס, שגם הפיק את השיר. לאחר זכייתו באירוויזיון 2005, שנערך בעיר קייב, אוקראינה, הפך השיר ללהיט ברחבי אירופה.
"My Number One" היה השיר היווני הראשון שניצח בתחרות הזמר של האירוויזיון. את השיר אפיינו מספר רב של סגנונות מוזיקליים, המזוהים עם המוזיקה היוונית. עיבוד השיר כולל צלילי בוזוקי ולירה. מילות השיר מחזקות את הקשר הרומנטי של הזמרת יחד עם בחיר לבה, תוך שמכנה אותו כ"מספר האחד שלי" ו"האוצר היחיד בבעלותי".
רקע

"My Number One" נכתב על ידי מאנוס פסלטקיס, נטליה גרמאנו וכריסטוס דאנטיס, שגם הפיק את השיר. תחילה, קיבל דאנטיס את זכויות היוצרים על הפקת השיר. אולם ב-2013, תבע פסלטקיס את דאנטיס, וזכויות היוצרים הועברו לפסלטקיס.
אחר יציאת השיר בגרסה האנגלית, הקליטה פפאריזו גרסה שוודית לשיר. השיר נכלל בגרסה המחודשת של אלבום הבכורה שלה, Protereotita. עם מכירות של למעלה מ-90,000 עותקים ברחבי המדינה, העניק איגוד תעשיית ההקלטות היווני לשיר תואר פלטינה כפולה.
בתחילת 2006, יחד עם "Mambo!", יצא השיר לאור בארצות הברית. ב-22 באוגוסט פרסמה פפאריזו תקליטור הכולל את "My Number One" ועשרה רמיקסים שונים. ב-4 ביוני יצא התקליטור גם להורדה דיגיטלית.
תחרות הזמר של האירוויזיון > תהליך בחירת השיר

בשנת 2005 הכריז תאגיד השידור היווני כי פפאריזו נבחרה לייצג את מדינתה באירוויזיון הקרוב. לאחר חשיפת הנציג, נשלחו מאות שירים אל התאגיד. ועדה שהואמנה על ניפוי השירים בחרה ארבעה שירים ("My Number One",‏ "OK",‏ "Let's Get Wild" ו-"The Light in Our Soul"), אותם תבצע פפאריזו בקדם לבחירת השיר היווני לאירוויזיון. השיר "The Light in Our Soul" נפסל כיוון שהודלף ברחבי האינטרנט כמה ימים לפני הקדם.
ב-2 במרץ 2005 זכה "My Number One" בקדם עם 66.47 אחוזי הצבעה, ונבחר לייצג את יוון באירוויזיון. קליפ השיר צולם תוך יום אחד במוזיאון המדע והטכנולוגיה של סלוניקי.
| גמר - 2 במרץ 2005> סדר | גמר - 2 במרץ 2005> שיר | גמר - 2 במרץ 2005> כותבים | גמר - 2 במרץ 2005> אחוז הצבעה | גמר - 2 במרץ 2005> מקום | גמר - 2 במרץ 2005>  | גמר - 2 במרץ 2005>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | "My Number One" | מאנוס פסלטקיס, נטליה גרמאנו, כריסטוס דאנטיס | 66.47% | 1 |  |  |
| 2 | "OK" | כריסטודולוס סיגאנוס & ולנטינו | 24.55% | 2 |  |  |
| 3 | "Let's Get Wild" | דאגלס קאר | 8.98% | 3 |  |  |
תחרות הזמר של האירוויזיון > באירוויזיון

מכיוון שבאירוויזיון 2004 סיימה יוון במקום השלישי, פפאריזו העפילה לגמר האירוויזיון העוקב באופן אוטומטי. השיר שובץ במקום ה-19 בסדר ההופעות, לפני רוסיה ואחרי קרואטיה. במהלך הופעתה ביצעה פפאריזו מספר צעדי ריקוד יוונים מסורתיים, לצד ארבעה רקדנים. בפזמון השני של השיר ארבעת הרקדנים השתטחו על רצפת הבמה בצורה של הספרה 1. לאחר ההצבעה, הוכרז השיר כזוכה עם 230 נקודות. עם ההכרזה, יצאו המונים אל רחובות אתונה ורקדו לצלילי השיר.
לאחר התחרות, הגיע השיר בתחרות היובל של האירוויזיון למקום הרביעי.
הצלחה מסחרית

קדם לתחרות האירוויזיון, הצליח השיר ביוון ובמדינות הסמוכות לה. לאחר ניצחונו בתחרות, ניצב השיר במקום הראשון במצעדי הסינגלים של יוון ושל שוודיה, ואף הוענק לו תואר זהב בשתי המדינות. הצלחת הסינגל שלובה בגרסת הרמיקס של כריס פנאגי, שהפך ללהיט מועדונים ברחבי אירופה. בארצות הברית, הגיע השיר למקום הראשון במצעד שירי הדאנס קלאב ולמקום ה-25 במצעד שירי הדאנס של הבילבורד.
רשימת השמעה

הגרסה הבינלאומית
"My Number One" ‏– 2:58
"I Don't Want You Here Anymore" ‏– 4:09
הגרסה הגרמנית
"My Number One" ‏– 2:58
"I Don't Want You Here Anymore" ‏– 4:09
"O.K" ‏– 2:58
הגרסה השוודית
"My Number One" ‏– 2:58
"My Number One" ‏– 2:58 (גרסה אינסטרומנטלית)
הערות שוליים

↑  My number one – Helena Paparizou
↑  Greek court judgement against credited composer of ‘My Number One’
↑  My Number One
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: f91889a5-0bf5-47cf-bdcd-369faa3208d4
המחאה בעקבות מלחמת יום הכיפורים

גולדה מאיר ומשה דיין בטקס בחיל-הים
המחאה בעקבות מלחמת יום הכיפורים, הייתה מחאה שהחלה בפברואר 1974, שלושה חודשים אחרי סיום מלחמת יום הכיפורים, אך בזמן שעדיין התקיימו קרבות בעצימות נמוכה מול צבאות מצרים וסוריה. את המחאה הוביל קצין המילואים מוטי אשכנזי. אשכנזי החל במחאה לאחר שחרורו משירות המילואים, ודרש את התפטרותו של שר הביטחון משה דיין. בהמשך הצטרפו לאשכנזי אלפי מפגינים נוספים, והמחאה התרחבה וקראה גם להתפטרותה של ראש הממשלה גולדה מאיר.
לאחר פרסום דו"ח הביניים של ועדת אגרנט ב-1 באפריל 1974, שהטילה את האחריות על הדרג הצבאי בלבד, וזיכתה את ראשת-הממשלה ושר הביטחון, התפטר הרמטכ"ל דוד אלעזר. המחאה התעצמה, ותרמה להתפטרותה של גולדה מאיר כעבור 10 ימים. לחץ המחאה וההאשמות כנגד שרים בכירים נוספים, גרמו לכך שאף אחד מהשרים הבכירים בתקופת המלחמה לא הסכים להחליף את גולדה ולהתמנות לראש-ממשלה. בסופו של דבר נבחר ליו"ר המפלגה יצחק רבין שלא היה חבר בממשלה בתקופת המלחמה ולא היה מעורב במהלכיה. דיין נשאר בתפקידו גם לאחר התפטרות גולדה מאיר ופעולות המחאה כנגדו נמשכו במהלך תקופת הרכבת הממשלה החדשה. עם השלמת תהליך הרכבת הממשלה על-ידי יצחק רבין, נאלץ גם דיין לסיים את תפקידו, וכך גם שרי האוצר והחוץ, פנחס ספיר ואבא אבן, ובכך הגיעה המחאה העיקרית לסיומה. בהמשך ניסה אשכנזי לחדש את המחאה בדרישות נוספות לפיזור הממשלה החדשה וקיום בחירות, אולם ניסיונות אלה לא הניבו הצטרפות ציבורית משמעותית.
רקע

ב-26 באוקטובר 1973 הסתיימה באופן רשמי מלחמת יום הכיפורים שפרצה ב-6 באוקטובר 1973. פתיחת המלחמה על-ידי סוריה ומצרים הפתיעה את ישראל וגרמה לאבדות כבדות בימים הראשונים ולנפילת מאות חיילים בשבי. לאחר ההלם הראשוני הצליח צה"ל לבלום את המתקפה בשתי החזיתות ולסיים את המלחמה כשידו על העליונה. בחזית המצרית הושגה הפסקת אש בסוף ינואר 1974 ואילו בחזית הסורית נמשכה מלחמת התשה בעצימות נמוכה עד מאי 1974.
במלחמה נהרגו 2,700 חיילים ישראלים ובסיומה נותרו 304 חיילים בשבי מצרים, סוריה ולבנון. שר הביטחון משה דיין אמר בסיום המלחמה כי יהיה מוכן להקמת ועדה חיצונית שתבדוק את אירועי היום הראשון במלחמה, אולם הוא ממליץ כי הוועדה תוקם רק במועד מאוחר יותר. אמירה זאת התפרשה כרצון לדחות את החקירה ולמנוע חקירה מקיפה יותר שתעסוק גם בכשלי הממשלה. ב-21 בנובמבר 1973 החליטה המשלה על הקמת ועדת חקירה ממלכתית בראשות השופט שמעון אגרנט, נשיא בית-המשפט העליון לשעבר. המנדט של ועדת החקירה היה רחב יותר מההצעה הראשונה של דיין, אולם גם בהחלטת הממשלה הוסמכה הוועדה לחקירה מוגבלת שתתייחס אך ורק להכנות צה"ל למלחמה ולשלושת ימי הלחימה הראשונים.
לפני פרוץ המלחמה היו אמורות להתקיים בחירות לכנסת השמינית ב-30 באוקטובר 1973, כתוצאה מהמלחמה נדחו הבחירות ל-31 בדצמבר 1973. מפלגת העבודה החליטה ברוב גדול כי בראש המפלגה תעמוד שוב גולדה מאיר ואילו משה דיין הוצב במקום ה-4 והוצג כמועמד להמשיך בתפקיד שר הביטחון. בעקבות בחירתה אמרה גולדה כי אין צורך שתתפטר מראשות-הממשלה מכיוון שכעת הציבור יוכל להחליט בבחירות. הבחירות התקיימו בעת שמאות אלפי חיילי מילואים עדיין היו מגויסים ובשתי החזיתות התקיימה לחימה בעצימות נמוכה, עד למועד הבחירות רק חלק קטן משבויי המלחמה חזרו.
בבחירות ניצח "המערך" (מפלגת "העבודה"), אולם ניכר שינוי משמעותי בתוצאות בהשוואה לכנסת הקודמת. "המערך" נחלש מ-56 מנדטים ל-51 ואילו ה"ליכוד" התחזק מ-26 מנדטים ל-39. בגלל הרוב הקטן התקשתה גולדה מאיר להקים קואליציה חדשה והמשא ומתן הקואליציוני ארך זמן רב. בסוף ינואר הושג הסכם על קווי שביתת הנשק מול מצרים וב-27 בינואר 1974 החל שחרור נרחב של חיילי מילואים מהחזית הדרומית.
בתקשורת זכה דיין בתקופה הראשונה לאהדה והגנה כאשר הדורשים את הדחתו הואשמו שדרישתם יוצרת תחושת ניצחון אצל הערבים ופוגעת בחוסן הלאומי. בהמשך הועלו טענות כי הדורשים את החלפתו מעוניינים להקדים את פרסום מסקנות ועדת החקירה, מפני שהם חוששים כי היא תקבע שגולדה ודיין תיפקדו בצורה תקינה ויתגלה כי האשמים במחדל הם דמויות אחרות. ב-27 בינואר 1974 הושג הסכם שביתת נשק שסיים סופית את הקרבות בדרום והוצג כהצלחה גדולה של דיין וגולדה, מתנגדיו הואשמו בכך שהם לא מעוניינים להכיר בניצחון הישראלי במלחמה מחשש שהדבר ישלול את תביעתם להדחתו.
המחאה ותגובת הממשלה

זמן קצר לאחר שחרור חיילי המילואים מהדרום, החל קצין המילואים, מוטי אשכנזי בהפגנת יחיד מול משרד ראש-הממשלה. אשכנזי סיים שירות מילואים של 3 חודשים ושבוע והיה מפקד המוצב היחיד, מוצב בודפשט, שלא נפל במתקפה המצרית בקו בר-לב. אשכנזי התחיל את המחאה בשביתת רעב של 48 שעות בדרישה משר הביטחון משה דיין להתפטר כדי "לממש את עקרון האחריות המיניסטריאלית". בימים הראשונים הפגין אשכנזי לבדו, לדבריו בימים הראשונים היו רבים שקיללו אותו וירקו לעברו. אולם תוך מספר ימים הצטרפו לאשכנזי מפגינים רבים, רוב המצטרפים היו חיילי מילואים שהשתחררו.
למרות התגברות המחאה והצטרפותם של אלפים למוטי אשכנזי הודיע משה דיין כי איננו חושב להתפטר, בישיבת המפלגה הועלו טענות כנגד חברי-הכנסת מהמפלגה שביקרו במאהל המפגינים. כאשר המחאה התרחבה הוזמן אשכנזי לפגישה בביתו של דיין. בפגישה אמר לו שר הביטחון: "לא אתה נתת לי את המנדט ולא לך אני צריך להחזירו!". ב-17 בפברואר 1974 התקיימה הפגנה גדולה של אלפי תומכים בהדחת דיין, המשתתפים היו חיילי מילואים, משפחות שכולות, משפחות השבויים והנעדרים ואזרחים שהגיעו לתמוך. בהפגנה הודיע אשכנזי כי מתחילים באיסוף חתימות אזרחים להדחת דיין מתפקיד שר הביטחון. כנגד ההפגנה להדחת דיין הייתה הפגנה קטנה יותר של משוחררי מילואים, פעילי מפלגה שהביעו תמיכה בדיין. בין שתי קבוצות המפגינים היו חילופי האשמות, כאשר כל קבוצה טענה שהקבוצה היריבה מאורגנת על-ידי פוליטיקאים. בישיבת סיעת ה"מערך" למחרת ההפגנה האשימו חברי-כנסת כי את אשכנזי מפעילים פוליטיקאים שרוצים להדיח את דיין. כמו-כן הואשמו המפגינים שהם מבקשים להפוך את דיין ל"שעיר לעזאזל" ובכך להסיר את האשמה מאחראים אחרים.
בתקופה זאת עדיין לא הצליחה גולדה מאיר להרכיב קואליציה, בשל הרוב הקטן בו זכתה בבחירות. יומיים אחרי ההפגנה הגדולה הודיע דיין כי לא יהיה חבר בממשלה הבאה, מוטי אשכנזי פרסם תגובה בה טען כי הודעת דיין היא תכסיס שנועד להפסיק את המחאה ולפיכך המחאה תימשך עד הרכבת הממשלה החדשה ללא דיין. הודעתו של דיין לא פתרה את הבעיה במשא ומתן הקואליציוני, ראשת-הממשלה גולדה מאיר קראה לו בשבועות הבאים מספר פעמים לחזור בו ולהמשיך בתפקיד שר הביטחון. לבסוף הודיע דיין כי לאור המצב הביטחוני המורכב הוא נענה לבקשתה של גולדה ויסכים לכהן כשר ביטחון בממשלה החדשה.
בעקבות הודעת דיין נסללה הדרך להקמת ממשלה ברוב קטן, אנשי המחאה הודיעו כי בכוונתם להגביר את פעולות המחאה וכי ידרשו גם את הדחתה של גולדה מראשות-הממשלה. ב-24 במרץ 1974 הכריזו כל ארגוני המחאה שהם מתאחדים למאבק משותף בו יקראו לראשי המדינה לקחת אחריות על מלחמת יום-כיפור ותוצאותיה. את המחאה המשותפת הובילו מוטי אשכנזי ואסא קדמוני, קצין צה"ל שזכה בעיטור הגבורה במלחמה. באותו יום הושק אירוע המחאה המשותף הראשון, ארגוני המחאה הכריזו על "יום האחריות הציבורית" לציון 5 חודשים לסיום המלחמה. לעצרת הגיעו עשרות אלפי משתתפים, הנואמים בהפגנה קראו להפקת לקחים מהירה מכשלי המלחמה לטובת סילוק האחראים ותחילת תהליך של תיקון ושינוי בחברה הישראלית.
דו"ח הביניים של ועדת אגרנט והשפעותיו

ב-3 באפריל 1974 הוגש דו"ח הביניים של ועדת אגרנט. הוועדה המליצה על סיום תפקידו של הרמטכ"ל, דדו אלעזר וכן של ראש אמ"ן, האלוף אלי זעירא ושלושה מעוזריו תא"ל אריה שלו, סא"ל יונה בנדמן וסא"ל דוד גדליה קמ"ן פיקוד דרום. לגבי אלוף פיקוד דרום, שמואל גונן (גורודיש) המליצה הוועדה כי יושעה מתפקידו עד הגשת הדו"ח הסופי, אולם עדיין לא קבעה מסקנה סופית לגביו. לעומת זאת קבעה הוועדה כי תפקודו של הדרג המדיני היה תקין, גולדה מאיר זכתה למחמאות על תפקודה ואילו לגבי שר הביטחון, משה דיין קבעה הוועדה כי תפקודו היה סביר. מייד עם פרסום הדו"ח הגיש הרמטכ"ל את התפטרותו לממשלה, אך בה בעת הצהיר כי נעשה לו עוול וכי שר הביטחון סירב לבקשתו לגיוס מוקדם של מילואים, מה שיכול היה לצמצם מאד את נזקי ההפתעה בימים הראשונים.
מסקנות הוועדה והטלת האשמה על אנשי הצבא בלבד עוררו זעם גדול בציבור. הרמטכ"ל המודח, דוד (דדו) אלעזר הודיע כי בכוונתו לצאת למערכה ציבורית נגד מסקנות הוועדה, טענתו העיקרית הייתה כי הוועדה התעלמה מהחלטת שר הביטחון בנושא גיוס המילואים. הטענות בציבור כנגד דו"ח הביניים היו כה קשות, עד כי חברי ועדת אגרנט שקלו להפסיק את עבודתם מבלי להשלים את הדו"ח הסופי. מייד לאחר פרסום הדו"ח הציע דיין לכל הקצינים המודחים תפקידים חלופיים בצבא. ראש אמ"ן המודח אלי זעירא קיבל הצעה להישאר בצבא בתפקיד אחר, לאלוף פיקוד הדרום שמואל גונן (גורודיש) הוצע לצאת ללימודים ואילו הקצינים המודחים בדרגות הנמוכות יותר שובצו בתוך יומיים לתפקידים חדשים. הפעולות האלה נתפסו כ"הפרד ומשול" שממבצע שר הביטחון במטרה לבודד את הרמטכ"ל המודח ולהפריד בינו לבין הקצינים האחרים.
ב-5 באפריל 1974, יומיים לאחר פרסום הדו"ח התארגנה קבוצת של 10 שרים וחברי-כנסת מה"מערך" והודיעה כי היא תומכת בהתפטרותו של דיין מהממשלה. להתארגנות הח"כים מה"מערך" הצטרפה מפלגת מפ"ם השותפה לקואליציה ובכך איבדה הממשלה את הרוב בכנסת. לתמיכה בהדחת דיין הצטרפו חברי "המשמרת הצעירה" של מפלגת "העבודה" וכן 75 נציגי קיבוצים שנחשבו לחלק מבסיס התמיכה של המפלגה. הטענה הייתה כי דיין הממונה על הרמטכ"ל והצבא נושא ב"אחריות מיניסטריאלית" והוא שותף מלא לאחריותם ולכן עליו להתפטר ולאפשר את תיקון המערכת. למרות הלחצים סירב דיין להתפטר והודיע כי יהיה מוכן להתפטר רק אם הממשלה כולה תתפטר ויוכרזו בחירות חדשות.
התפטרות גולדה מאיר והדחת משה דיין

ב-11 באפריל 1974, תשעה ימים אחרי פרסום דוח ועדת אגרנט שהעניק שבחים לתפקודה, הודיעה ראשת הממשלה גולדה מאיר כי היא מתפטרת מתפקידה. בהודעתה לחברי המפלגה אמרה: "אני מתפטרת....איני מסוגלת לשאת בעול הזה...אני מבקשת לא לנסות לשכנע אותי". עם התפטרותה מהתפקיד, הפכה הממשלה לממשלת מעבר ונותרו שתי אפשרויות בפני חבריה - בחירת מחליף וכינון ממשלה חדשה באותו הרכב או הליכה לבחירות.
משה דיין האשים את חברי המפלגה כי חתרו נגדו ונגד גולדה והביא לנפילת הממשלה, לטענתו ההפגנות והתקשורת לא השפיעו עליה, אולם קבוצת חברי המפלגה שתבעו את פיטוריו שברו את רוחה. דיין חזר על כך שאינו מתכוון להתפטר לאחר שוועדת החקירה קבעה שאינו אשם. בעקבות דבריו הודיעה מפלגת מפ"ם השותפה בקואליציה כי לא תתמוך בממשלה החדשה אם דיין יישאר בתפקיד שר הביטחון, המשמעות הייתה שלא ניתן יהיה להרכיב קואליציה חדשה. באותו היום נערכה עצרת המונים שדרשה בהובלת תנועת המחאה שדרשה כי דיין והאחראים הנוספים לא יכללו בממשלה החדשה, לארגוני המחאה הצטרפו בפעם הראשונה קבוצות של צעירי ה"ליכוד" והמפד"ל וכן ארגוני סטודנטים.
התפטרותה של גולדה מאיר יצרה מחלוקת במפלגת השלטון האם יש ללכת לבחירות חדשות או למנות מחליף ולנסות ולהקים קואליציה חדשה בכנסת הקיימת. בישיבת המפלגה הוחלט לנסות ולהקים קואליציה חדשה ללא בחירות, מבחינת חברי המפלגה המועמד המוביל לראשות-הממשלה היה שר האוצר, פנחס ספיר, אולם ספיר סירב מפני שחשש כי הלחץ הציבורי יופנה כלפיו והשיב לחברי המפלגה כי יש לחזור אל הציבור וללכת לבחירות חדשות. אחרי ספיר סירבו לפניות חברי המפלגה גם שר החוץ אבא אבן ושר המשפטים חיים צדוק. בעקבות סירובם של ספיר, אבן וצדוק לקחת את התפקיד, הוחלט על בחירות מיידיות לראשות המפלגה, בבחירות התמודדו יצחק רבין ושמעון פרס שלא השתייכו לצמרת המפלגה ולא נתפסו כשותפים למחדל של מלחמת יום הכיפורים. בבחירות ניצח רבין שזכה לתמיכת רוב וותיקי המפלגה, בעוד שבפרס תמכו דיין ואנשי מפלגת רפ"י, מייד לאחר זכייתו בראשות המפלגה החל רבין בהרכבת הממשלה החדשה.
במהלך תקופת המשא ומתן הקואליציוני נמשכה המחאה, ב-9 במאי 1974 קיימה תנועת המחאה עצרת גדולה ובה דרשו מרבין כי לא יכלול בממשלת אף אחד משרי "ממשלת המחדל" שכיהנה לפני המלחמה ובמהלכה. בראש רשימת השרים הוצב שמו של משה דיין, אך אליו נוספו שמותיהם של שישה שרים נוספים, ביניהם שר האוצר פנחס ספיר ושר החוץ אבא אבן. המפגינים הצהירו כי אם השרים הללו יתעקשו לקחת חלק בממשלה הם יטילו "מצור לא אלים" סביב בתיהם ולא ירפו עד שהללו יממשו את אחריותם.
לאחר המחאה

ב-3 ביוני 1974 לאחר משא ומתן קואליציוני ממושך הושבעה ממשלתו הראשונה של יצחק רבין ברוב דחוק של 61 ח"כים. משה דיין לא נכלל בממשלה, את מקומו כשר הביטחון תפס שמעון פרס, בנוסף לדיין לא נכללו בממשלה החדשה שר האוצר פנחס ספיר ושר החוץ אבא אבן. בכך סיימו את תפקידם ארבעת בעלי התפקידים הבכירים ביותר בממשלה שכיהנה בתקופת המלחמה.
עם השבעת הממשלה החדשה תנועת המחאה סיימה בפועל את תפקידה על-אף שמוטי אשכנזי ניסה בשנים הבאות לחדש את פעולתה מספר פעמים בדרישות נוספות לקיום בחירות חדשות ולפתיחה מחודש של דיוני ועדת אגרנט.
התפטרותה של גולדה והקמת הממשלה החדשה בראשות רבין וללא משה דיין איפשרו ל"מערך" להישאר בשלטון ל-3 שנים נוספות, עד התפטרותו של רבין בגלל פרשת חשבון הדולרים. בבחירות ב-1977 הובסה מפלגת "העבודה" בראשות שמעון פרס והודחה מהשלטון בפעם הראשונה מאז קום המדינה על-ידי ה"ליכוד" בראשות מנחם בגין. בבחירות 1977 זכה ה"ליכוד" ב-43 מנדטים לעומת 32 מנדטים שקיבל "המערך". יש הטוענים כי תוצאות הבחירות היו המשך מגמת השינוי שהחלה בבחירות אחרי מלחמת יום-הכיפורים, אז ירד כוחו של "המערך" מ-56 ל-51 ואילו "הליכוד" התחזק מ-26 ל-39. בבחירות 77' הושלם המהפך כאשר "המערך" ירד מ-51 ל-32 ואילו "הליכוד" עלה מ-39 ל-43. רוב המצביעים שעזבו את "המערך" לא הצביעו ל"ליכוד" אלא למפלגת ד"ש, מפלגת מרכז שהתמודדה לראשונה בבחירות אלה וזכתה ב-15 מנדטים.
לקריאה נוספת

משה לבנה, ישראל שלנו, תנועת המחאה לאחר מלחמת יום הכיפורים, סיפור מחאת הדור האבוד, הוצאת אפי מלצר, 2019
החלטה 1373 של מועצת הביטחון של האו"ם

| --- | --- |

 תאריך:  28 בספטמבר 2001
 ישיבה מספר:  4,385
 קוד:  S/RES/1373 (מסמך)
 נושא:  איום הטרור על הביטחון הלאומי
 סיכום הצבעה:  15 הצביעו בעד 0 הצביעו נגד 0 נמנעו 
 תוצאה:  ההחלטה אומצה בפה אחד
 הרכב מועצת הביטחון
 חברות קבועות:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין צרפת צרפת רוסיה רוסיה הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת ארצות הברית ארצות הברית
 חברות לא קבועות:  בנגלדש בנגלדש קולומביה קולומביה אירלנד אירלנד ג'מייקה ג'מייקה מאלי מאלי מאוריציוס מאוריציוס נורווגיה נורווגיה סינגפור סינגפור תוניסיה תוניסיה אוקראינה אוקראינה
 
החלטה 1373 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה במועצת הביטחון של האומות המאוחדות בתאריך 28 בספטמבר 2001 לאחר פיגועי 11 בספטמבר (אסון התאומים) בארצות הברית. ההחלטה קוראת למדינות החברות באומות המאוחדות לשתף פעולה במלחמה הבין-לאומית בטרור, המטילה אימה על הביטחון הבין-לאומי והשלום העולמי ומתייחסת למימון טרור והקפאת נכסי טרור. זו החלטת מועצת הביטחון הראשונה שהיא בעלת מעמד מחייב כלפי כלל חברות האו"ם ותוכנה הוא נורמות כלליות ולא טיפול בעניין ספציפי.
הרקע להחלטה

לאור ריבוי אירועי הטרור בעולם במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20, החלה להתגבש ההבנה כי על הקהילה הבין-לאומית לפעול לשם מתן מענה ברמה הבין-לאומית לאיום הטרור על הביטחון הבין-לאומי, מענה זה כלל ניסיון לאמץ חקיקה וכלים משותפים שיסייעו במאבק הקהילה בטרור, בדגש על מימונו. בדצמבר 1999 הוחלט לראשונה באומות המאוחדות על יצירת האמנה בדבר מימון טרור, באמנה זו הוגדר מהי עבירת מימון טרור ונקבעו כלים אקטיביים לשימוש המדינות החתומות על האמנה לשם גילוי וסיכול מימון הטרור. כמו כן, הועברו במועצת הביטחון של האומות המאוחדות שורת החלטות הנוגעות להקפאת נכסים ומקורות פיננסיים של גופי טרור לדוגמת החלטה 1267 (1999) והחלטה 1333 (2000).
הצורך בשיתוף פעולה בין-לאומי בכל הנוגע למאבק בטרור לצד ההבנה כי הטרור מהווה סכנה ממשית לביטחון הבין-לאומי והשלום העולמי התעצם בעקבות פיגועי 11 בספטמבר 2001 – אירוע הטרור הגדול והקטלני ביותר שידע העולם עד אז. כשבועיים לאחר הפיגועים, ב-28 בספטמבר 2001, התכנסה מועצת הביטחון של האומות המאוחדות והעבירה את החלטה 1373 שקראה לשיתוף פעולה בין-לאומי ארוך תווך ללא קשר תלות במקום או בזמן.
עיקרי החלטה 1373

החלטה 1373 אומצה תחת פרק VII של מגילת האו"ם, העוסק באכיפת השלום והביטחון הבין-לאומיים. החלטה תחת פרק זה מחייבת את כלל המדינות החברות באומות המאוחדות, כולל הקניית יכולות אכיפה אם החלטה זו לא תמומש. החלטה 1373 קוראת למדינות החברות באומות המאוחדות (כלל מדינות העולם הרשמיות) לשתף פעולה במלחמה הבין-לאומית בטרור תוך התייחסות למימון טרור והקפאת נכסי טרור. ייחודה בכך שהיא עוסקת במאבק הבינלאומי בטרור בכללותו ולא מתייחסת למצב ספציפי, כך שאינה מוגבלת בזמן ובמקום.
ההחלטה קובעת כי על כל המדינות:
למנוע מימון טרור ולהיאבק בו
להגדיר בחוק כי העברת/גיוס כספים, במישרין או בעקיפין, לביצוע מעשי טרור הם עבירה פלילית ולהבהיר כי החקיקה תיאכף.
להקפיא באופן מידי מקורות ומשאבים מכל סוג שהוא שנועדו למימון טרור, בין אם אלו שייכים לטרוריסט המבצע, למארגן הפיגוע או למי מסייעניו, ללא תלות במקור המשאבים.
לוודא כי כל מעורב במימון, תכנון, ביצוע או תמיכה בטרור יועמד לדין בגין עבירה פלילית חמורה.
למנוע ממי מהמעורבים בפעילות טרור, במישרין או בעקיפין, לפעול משטח מדינתן לשם מימוש מטרות הטרור.
לסייע ככל האפשר ולשתף פעולה עם מדינות אחרות בהליכים פליליים הנוגעים למימון טרור, לרבות סיוע בקבלת ראיות רלוונטיות.
הגברת האכיפה האפקטיבית במעברי גבולות ושימוש באמצעים למניעת זיוף תעודות זהות ומסמכי נסיעה במטרה למנוע את תנועתם של טרוריסטים.
לצורך יישום ואכיפת ההחלטה, מוגדר בהחלטה על הקמת ועדה ייעודית שתורכב מנציגי כל חברות מועצת הביטחון (5 המדינות הקבועות + 10 המדינות המתחלפות) שתפקח על יישום ההחלטה במדינות העולם. כמו כן, ההחלטה קוראת לכלל המדינות להצטרף לאמנות הבין-לאומיות הנוגעות לטרור, בדגש על האמנה בדבר מימון טרור (1999).
עיקרי החלטה 1373 > הוועדה לסיכול טרור – CTC – Counter Terrorism Committee

הוועדה לסיכול טרור, ה-(CTC (Counter Terrorism Committee, הוקמה מתוקף סעיף 6 בהחלטה 1373. ההחלטה קובעת כי הוועדה תורכב מנציגים מכל המדינות החברות במועצת הביטחון של האומות המאוחדות ומומחים חיצוניים, אלו יפקחו על יישום ההחלטה במדינות. על-מנת לעשות כן, נקבע בהחלטה כי המדינות החברות באומות המאוחדות מחויבות בדיווח תקופתי לוועדה (לפי לוח זמנים שפורסם בהמשך להחלטה) בו מפורטת התקדמותן ביישום ההחלטה, החל מהרובד המדיני וחקיקת חוקים פנים מדינתיים ועד הצעדים הטקטיים שבוצעו בתקופת זמן הדיווח לשם אכיפתה. בנוסף להיות הוועדה גוף מפקח, היא גם מספקת כלי עזר וסיוע למדינות שרוצות עזרה במימוש והחלת ההחלטה בצורה טובה יותר. בין כלים אלה ניתן לראות מאגר מידע שיתופי המכיל מידע רלוונטי שהגיע ממדינות רבות וארגונים בין-לאומיים (לדוגמת האינטרפול, ה-ICAO וה-FATF), מסמכים, דו״חות, החלטות ועוד באתר אינטרנט ייעודי של הוועדה.
במשך הזמן הסתבר במועצת הביטחון כי הוועדה חסרת סמכות מספקת לביצוע עבודתה כראוי ובשנת 2004 התקבלה החלטה 1535 שהרחיבה את סמכויות הוועדה, דבר שאפשר פיקוח אפקטיבי יותר על מימוש החלטה 1373 במדינות החברות באומות המאוחדות. גם לאחר הרחבת סמכויות הוועדה למניעת וסיכול טרור, הוועדה אינה מטילה סנקציות. ביכולתה להגיב על דוחות המדינות ולהגיע אליהן פיזית, אך הערותיה אינן מתפרסמות. כמו כן, היא רשאית לדרוש הבהרות או מידע נוסף, אך האחריות ליישום ההחלטה היא לא של הוועדה אלא על כל מדינה ומדינה.
עיקרי החלטה 1373 > המשכיות אכיפת ההחלטה והחלטות נוספות הנוגעות למימון טרור

פרט להחלטה 1535 שמרחיבה את סמכויות הוועדה למניעת וסיכול הטרור, העבירה מועצת הביטחון החלטות נוספות הנוגעות לפעולות טרור בכללותן והן למימונן, כשרובן נשענות על החלטה 1373 ומיושמות על ידי הוועדה למניעת וסיכול טרור.
בין ההחלטות המרחיבות את החלטה 1373 ניתן למנות את:
אמנת האומות המאוחדות בדבר מימון טרור (1999) – האמנה אמנם הועברה באומות המאוחדות בטרם החלטה 1373 של מועצת הביטחון, אך מעט מדינות חתמו עליה בטרם ההחלטה ולכן זו לא נכנסה לתוקף. לאחר החלטה 1373 וקריאתה להצטרפות לאמנה, אכן נרשמה הצטרפות נרחבת לאמנה וזו נכנסה לתוקף.
החלטה 1456 (2003) – החלטה המתקפת את החלטה 1373 לפי התייחסות לשיקולי זכויות אדם והדין הבין-לאומי.
החלטה 1566 (2004) – החלטה המגדירה את הטרור בכללותו ומרחיבה את האכיפה.
החלטה 1634 (2005) – ההחלטה לגינוי טרור ושימוש בכל האמצעים הדרושים לשם מאבק בטרור.
כמו כן מפיצה הוועדה, בשם מועצת הביטחון, תיקוף להנחיות הנוגעות לסיכול טרור ומימונו על בסיס החלטה 1373 והחלטות המעטפת הנוספות, התיקוף האחרון פורסם באוגוסט 2017.
השלכות על ישראל וחוקים רלוונטיים

מדינת ישראל חברה באומות המאוחדות, ומחויבת בהחלטה 1373 . במסגרת חובת הדיווח לוועדה למניעת וסיכול טרור, הגישה ישראל כחמישה דו"חות. בדיווחיה עדכנה ישראל על הליכי חקיקת חוק איסור מימון הטרור, התשס״ה-2005 ואישורו הסופי וכן על צעדים נוספים שנקטה כחלק מהמאמץ לסיכול מימון הטרור באמצעים משפטיים ולא-משפטיים כאחד.
חוק איסור מימון הטרור מסדיר את החקיקה הקיימת בישראל בנוגע לטרור ומימונו ומגדיר שלל הגדרות פורמליות הנוגעות לטרור בכללותו ומתקף את הענישה לכל אחת מהעבירות הנוגעות למימון טרור. בין ההגדרות: מיהו פעיל טרור, מהו ארגון טרור, מהו מעשה טרור, מהי פעילות הנחשבת כפעילות המממנת טרור ומהו תהליך מימון הטרור. במרוצת השנים החוק עודכן מספר פעמים עד שלבסוף בוטל על ידי חקיקת חוק המאבק בטרור, התשע״ו-2016.
ראו גם

המלחמה העולמית בטרור
מלחמה בטרור
מדינות המממנות טרור
טרור
טרור אסלאמי
גרילה
פרשת קאדי