סדרת דרמה המשכית
היסטוריה והתפתחות

הפיתוחים הטכנולוגיים בהקרנת המדיה שהתפתחו במאה ה־20 במדינות המפותחות יצרו מצב חסר תקדים בו לרוב האוכלוסייה יש גישה קבועה לדרמה, מעבר לאירועים חגיגיים יוצאי דופן. התפתחות זו יצרה סוג חדש של דרמה, כזה המתמקד באירועים יומיומיים ומשתלב עם חיי השגרה של הצופים.
תעשיית הטלוויזיה כולה, ובתוכה תעשיית הדרמה הטלוויזיונית – צמחה תחת השפעה עצומה של התרבות האמריקאית, כאשר ארצות הברית הייתה בית לסדרות רבות שזכו להצלחה בינלאומית.
פורמט הטלוויזיה הסדרתית המוכר כיום מקורו[דרוש מקור] בתוכניות רדיו: אופרות סבון בנות 15 דקות ותוכניות הרפתקאות לילדים. תוכנית בשם "The Smith Family", ששודרה על בסיס יומי באמצע שנות ה-20 נחשבה ל"אבי-סבהּ של אופרות הסבון", ואילו תוכנית אחרת בשם "The Guiding Light" ("האור המנחה") שהחלה כתסכית רדיו בשנת 1937 והמשיכה עד 2009 בשידורה הטלוויזיוני, תוך שהיא מחזיקה בתואר "הסדרה הארוכה ביותר" לפי ספר השיאים של גינס (מעל 15,000 פרקים). כמה מן הדמויות באופרות הסבון תוארו כנושאות סבל ממושך, לרוב כתוצאה מהנושאים החברתיים והסוציו-אקונומיים של תקופתן[דרוש מקור]. בעשורים הראשונים של הדרמות הטלוויזיוניות, אופרות הסבון היו הדרמות ה"המשכיות" ביותר, כלומר, הייתה זו הסוגה העיקרית בה היה על הצופים לזכור פרטים משמעותיים מפרק אחד למשנהו, בעוד שבמרבית הדרמות ההמשכיות האחרות קצב ההתקדמות בין הפרקים היה איטי בהרבה.
באמצע שנות ה־50 החלה תקופת מעבר בתעשיית הטלוויזיה, שמכונה גם "תור הזהב של הטלוויזיה". התעשייה שקודם לכן הייתה מרוכזת ברובה בניו יורק והפיקה יצירות המתבססות על יצירות תיאטרון מקומיות, התפשטה למקומות נוספים, ובראשם לוס אנג'לס, וירידה במחירי הטלוויזיה הגבירה את התפוצה של טלוויזיות בציבור הרחב. סדרות הדרמה הפופולריות של אותה תקופה היו ברובן "בידוריות" מאוד, ונעו בין דרמות עמוסות אקשן או קומדיות אוטופיות שהתייחסו באופן זניח ביותר לסוגיות אקטואליות, ושימשו במידת מה לאסקפיזם, ותוכננו באופן מכוון כך שיעסקו בתכנים שלא יעוררו התנגדות בציבור. התגברות מגמה זו, של שמרנות לגבי התוכן הייתה בין הגורמים המיוחסים לסיום תקופת "תור הזהב". תת-סוגה של הדרמה הקומית שצברה תאוצה באותה עת הייתה קומדיית המצבים, במיוחד כאלו שהציגו משפחות שמרניות מאושרות בחיי פרוורים, דוגמת "Father Knows Best" (אנ') ו"Leave It to Beaver" (אנ'). באותה תקופה היו גם יצירות שנחשבו מוערכות יותר, אם כי סדרות הדרמה המוערכות יותר המזוהות עם תקופה זו לא היו המשכיות, אלא אנתולוגיות, בהן כל פרק עוסק בעלילה שונה.
בשנות ה־60 דרמות רבות הציגו משפחות בחיים כפריים, בהם חיים "אנשים פשוטים", בניגוד לתחכום שאפיין דמויות עירוניות רבות. מסדרות אלו הדרמה־הקומית "המופע של אנדי גריפית'" זכתה להצלחה הגדולה ביותר בתקופתה. עם זאת, תקופה זו המשיכה את המגמה של עשורי הדרמה הראשונים, ובה מקובל להציג גרסה פשוטה ומרוככת יותר של החיים, באופן המתעלם מתסיסתן של מחלוקות חברתיות שהיו על הפרק בשיח הציבורי. תקופה זו שהתאפיינה במינון גבוה של תוכניות בידור ואסקפיזם, גם בדרמות וגם מחוצה להן, החלה את זיהויה של הטלוויזיה האמריקאית בקרב אנשי רוח שונים ככזו המכוונת ל"מכנה המשותף הנמוך ביותר". ביקורת זו נתנה רוח גבית לניסיונות של מספר יוצרים לפתח לצד המגמה השלטת גם דרמות המשכיות שכן ניסו לעסוק במידת מה בנושאים חברתיים אקטואליים דוגמת "מר נובק" (אנ'), "בן קייסי" (אנ') או "השעה האחת עשרה" (אנ'), אולם העיסוק בנושאים שנויים במחלוקת עורר לעיתים ביקורת על סדרות אלו.
החל מסוף שנות ה־60 ותחילת שנות ה־70 כמות רבה יותר של דרמות החלו לעסוק גם בנושאים חברתיים ואקטואליים. סדרות המזוהות עם שינוי מגמה זו הן בין היתר "מ.א.ש", "הכל נשאר במשפחה" ו"המופע של מרי טיילר מור". בהמשך שנות ה־70 החלה מגמה הפוכה, של דרמות תקופתיות אשר אינן עוסקות בעניינים אקטואליים בני זמנם אלא באלו של העשורים הקודמים, דוגמת "בית קטן בערבה" ו"לוורן ושירלי". הסדרות מתקופה זו החלו גם להציג מאפיינים ליברליים יותר בהקשר של הצגת מיניות בטלוויזיה, למשל בסדרות "אי האשליות" (אנ') ו"שלושה בדירה אחת". בנוסף, בתקופה זו זכו להצלחה גם מיני־סדרות, דוגמת "שורשים" שהצלחה קידמה את הצלחתו של הפורמט. בתקופה זו זכתה להצלחה רבה גם "דאלאס", שעשתה שימוש תדיר יחסית בקליף האנגרים, מה שהגביר את המודעות לשימוש במכניקה זו, והשפיעה על הסדרות בעשור שלאחר מכן.
בשנות ה-80 עלתה לשידור "בלוז לכחולי המדים", הנחשבת לעיתים כסדרה שהחלה את הדיון האקדמי לגבי חשיבותן האמנותית של סדרות הדרמה, שעד אז נחשבו, לצד שאר התוכן הטלוויזיוני כאמנות "ירודה" עם משקל גבוה של שיקולים מסחריים וניסיון לכוון ל"מכנה המשותף רחב". על אף שהסדרה הופקה לערוץ המסחרי NBC, היא הייתה יוצאת דופן לתקופתה בתכניה הפלורליסטים, בביקורת שהפנתה כלפי הממסד ואף בגיוון אתני של השחקנים. הצלחתה של "בלוז לכחולי המדים" עוררה גל של דרמות השואפות להיות איכותיות יותר. בשנים שלאחר הסדרה החלו חוקרי תרבות לדון בהתגבשותה של תת-סוגה מובחנת הנחשבת ל"דרמה איכותית", המתקבלת לרוב כ"אמנות גבוהה" – כזו השואפת להתעלם משיקולים מסחריים ונוצרת, כאידיאל, תוך מחשבה על שיקולי היצירה בלבד. מי שמזוהה לעיתים עם ראשית תקופה זו היא רשת HBO שניסתה לבדל את עצמה כחברה שיוצרת סדרות טלוויזיה באיכות קולנועית. חברות אחרות דוגמת נטפליקס והולו המשיכו לפתח את תת-סוגה זו עם הפקות נוספות.