stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בארטלי קראם
במדינת ישראל

קראם הגיע לישראל ב-9 בספטמבר 1948, בעת ההפוגה השנייה במלחמת העצמאות. הוא התאכסן במלון-פנסיון "קטה דן", שהיה מקובל על הנהגת היישוב בתקופת טרום המדינה ובימיה הראשונים (בסמוך לו הוקם לאחר זמן מלון "דן תל אביב"). לקראם נתלווה בביקורו הסופר ועיתונאי ג'רולד פרנק. כמי שפעל בנחישות לקבלת ההחלטה של ועדת האו"ם בדבר עלייתם של העקורים לארץ ישראל, הייתה פגישתו הראשונה של קראם בישראל עם שר הקליטה משה שפירא. ב-11 בספטמבר 1948 ערך קראם מסיבת עיתונאים בירושלים. הוא פתח את דבריו בהצהירו כי לדעתו אין חילוקי דעות בין הדמוקרטים לרפובליקנים בארצות הברית בנוגע למדינת ישראל. שתי המפלגות תומכות לדבריו בהפיכת הכרת ארצות הברית בישראל מהכרה "דה פקטו" להכרה "דה יורה", במתן הלוואה אמריקאית לישראל ובקבלתה של ישראל כחברה באו"ם. יחד עם זאת יש לדבריו מספר פקידים במחלקת המדינה ובמחלקות אחרות של הממשל התומכים במדיניותו האנטי ישראלית של שר החוץ הבריטי ארנסט בווין. על התרשמותו האישית ממדינת ישראל, אמר כי הוא חש בהתקדמות ראויה לציון מן המצב ששרר בארץ בעת היותו בה בשנת 1946 כחבר ועדת האו"ם. לדבריו "יש תחושה של חופש למרות שהארץ נתונה במלחמה קשה".
בביקורו בירושלים נלווה אליו ג'רולד פרנק. השניים וכן עיתונאית נוספת יצאו לסיור בג'יפ בדרך בורמה, כשהמדריך שלהם, שנהג בג'יפ, היה סגן-אלוף משה פרלמן, אז מנהל הלשכה לעיתונאי חוץ, ולאחר מכן דובר צה"ל הראשון. בדרך ביקרו גם את כוחות גדוד "בית חורון", הלוחמים בקו המגע בדרום העיר. במוצב הפיקוד ב"מיס קרי" קיבלו הסברים ממפקד הגזרה, סרן צבי צלנר, לוחם הקומנדו הבריטי בעברו. קראם נתקבל בירושלים על ידי המושל הצבאי של העיר ד"ר דב יוסף ולאחר מכן נפגש עם סגן-אלוף משה דיין, מפקד "חטיבת עציוני" ומפקד כוחות צה"ל בירושלים.
שיא ביקורו של קראם בישראל היה ב-13 בספטמבר 1948, במסדר החגיגי של חטיבת גבעתי שנערך ברחובות. במסדר השתתפו אלפי חיילים על נשקם וכלי רכבם. על כתף שמאל של כל חייל התנוסס, לראשונה, תג היחידה של גבעתי, חרב ומשני צידיה עלי צבר. על בימת הכבוד ניצבו ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון, מפקד החטיבה סגן-אלוף שמעון אבידן, הרמטכ"ל רב-אלוף יעקב דורי והאלופים יגאל ידין ויגאל אלון. קראם זכה לכבוד להתלוות אל בן-גוריון בדרכו לרחובות.
ב-15 בספטמבר 1948 נשא קראם דברים בפני ועדת עורכי העיתונים בארוחת ערב חגיגית שערכו למענו.
בשובו לארצות הברית ממסעו לישראל הופיע קראם בעצרת תמיכה במדינת ישראל בשיקגו ופתח את דבריו במילים: Fellow-Americans, Mazal Tov - רעי האמריקאים, מזל טוב (בעברית). בעיתונות התפרשה מחווה זו כאמירה של קראם כי אין סתירה בין הנאמנות לארצות הברית לבין התמיכה בישראל.
באוקטובר 1948 נערכו התייעצויות בין הנשיא טרומן לבין מזכיר המדינה ג'ורג' מרשל, שהיה מן המתנגדים להקמת מדינת ישראל ומשהוקמה התנגד להכרת ארצות הברית בה, לשם קביעת המשך מדיניותה של ארצות הברית כלפי מדינת ישראל. במאמר מערכת שפרסם קראם ב"ניו יורק סטאר" לגבי שיחות אלה, שהוכתר בכותרת "מזימה נגד הנשיא טרומן", נקב קראם ברשימה של נסיגות שהציעה מחלקת המדינה ממדיניותו של הנשיא כלפי מדינת ישראל, חלקן שבוצעו וחלקן שנדחו. קראם דרש במאמרו שהנשיא טרומן יכתיב את מדיניותו למחלקת המדינה. "מר מרשל הוא ראש מטה טוב, אבל בגיבוש מדיניות הוא טועה באופן טרגי", כתב קראם במאמרו. עוד כתב כי הצלחתו של הנשיא טרומן בבחירות הקרבות לנשיאות ארצות הברית תלויה בכך שימלא התחייביותיו כלפי ישראל.
בשנים שלאחר מכן ביקר קראם פעמים נוספות אחדות בישראל.
"העשרה של הוליווד"

בראשית 1949, לאחר סגירת ה"סטאר", חזר קראם לעסוק בעריכת דין. היה זה בשיא תקופת פעילותו של הסנטור ג'וזף מקארתי כיושב ראש ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי אמריקנית, פעילות שקיבלה את הכינוי "ציד מכשפות". התקופה הייתה תקופת המלחמה הקרה, והסנטור מקארתי רכב על גל האיבה והחשדנות כלפי ברית המועצות והקומוניזם, וזימן לחקירה אנשי שם ובהם אמנים רבים ואנשי תרבות.
קבוצה של עשרה ידוענים מאנשי תעשיית הקולנוע, תסריטאים במאים ומפיקים, זומנו אף הם בשנת 1947 לחקירה בפני הוועדה. הקבוצה שקיבלה את הכינוי "העשרה של הוליווד" כללה בין היתר את אדוארד דמיטריק, שביים את הסרטים "כפירי אריות" על פי ספרו של אירווין שו ו"המרד על הקיין" לפי ספרו של הרמן ווק, וזכור בישראל כמי שביים בשנת 1953 את הסרט "עושה הלהטים" (The juggler), בכיכובו של קירק דאגלס, המתאר את קורותיו של ניצול השואה, שצולם כולו בישראל. כן נכלל בקבוצה דלטון טרמבו שלימים כתב את התסריט לסרט "אקסודוס" לפי ספרו של לאון יוריס.
קראם, כעורך דין צמרת, שנהג לייצג אנשים ידועי שם, קיבל עליו עוד בשנת 1947, לפני שנטל פסק זמן מעריכת דין בשל עיסוקיו הציבוריים בעניין ארץ ישראל ובעיתונות, לייצג, יחד עם חמישה עורכי דין אחרים, את אנשי הקבוצה. בעשותו כן נקלע קראם, שלא במתכוון, לצרות, ה-FBI סיווג אותו כ"חתרן", האזין לשיחות הטלפון שלו ופתח את מכתביו. בהדרגה איבד קראם את רוב לקוחותיו. הכנסותיו פחתו והוא נכנס ללחצים נפשיים. בדצמבר 1959 שם קראם קץ לחייו בבולעו כמות גדולה של תרופות תוך כדי שתיית משקה אלכוהולי. בן 59 שנים היה במותו.
בתו

בתו של קראם היא הסופרת פטרישיה בוסוורת' (Patricia Bosworth), ילידת 1933. בספרה "כל מה שלבך הקטן חפץ - סיפורה של משפחה אמריקאית" All What your little heart desires - An American family story, שראה אור בשנת 1997, היא העלתה על הכתב את תולדות משפחתה וקורות החיים של אביה. בספרה היא חושפת כי משיכתו של אביה למאבקים ציבוריים ושאיפתו לזכות בשכר טרחה גבוה הרחיקו אותו ממשפחתו. יחד עם זאת הייתה לדבריה סתירה באישיותו: ככל ששאף לממון הוא בז לחשיבותו ולצורך בצבירתו. הוא אהב ממון ואת המעמד החברתי שהממון מקנה לו, אך אהב גם לבזבזו ללא הבחנה. לדברי הבת, היה אביה חסר פרוטה במותו, בהשאירו לאשתו רק דמי ביטוח חיים בסך 100,000 דולר, אך סכום חובותיו במותו היה גבוה מזה.
ספרו

Behind the silken curtain, a personal account of Anglo-American diplomacy in Palestine and the Middle East, Simon and Schuster, 1947
תרגום: יצחק אברהם עבאדי, מאחורי פרגוד המשי - פרשת השליחות של הוועדה האנגלו אמריקנית על ארץ ישראל, ירושלים: הוצאת אחיאסף, תש"ז/ 1947
מברק מבארטלי קראם אל קלארק קליפורד בבית הלבן, שבו תוקף קראם את מזכיר המדינה ג'ורג' מרשל
ברנהארד לזנר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 בדצמבר 1890 Fürstenberg (Oder), הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  28 באוגוסט 1952 (בגיל 61) קלן, גרמניה המערבית 
 מדינה:  גרמניה 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית 
 
ברנהארד לזנר (בגרמנית: Bernhard Lösener;‏ 27 בדצמבר 1890, פירסטנברג על האודר (גר')‏ – 28 באוגוסט 1952, קלן), היה עורך דין ומומחה ליהודים במשרד הפנים של הרייך. יחד עם וילהלם שטוקרט, הוא סייע לנסח את חוקי נירנברג, שבין השאר שללו מיהודי גרמניה את זכויותיהם.
לדברי כריסטופר בראונינג, חלק גדול מהמחקר ההיסטורי לגבי חוקי נירנברג מסתמך על הצהרותיו של לזנר, שאומצו על ידי המחקר באופן בלתי ביקורתי.
ראשית חייו

לזנר היה בנם של פקידים. בין 1909 ל-1913 למד לזנר משפטים בדגש על תאוריה משפטית (אנ') באוניברסיטת טיבינגן והיה חבר באגודת הסטודנטים Tübinger Burschenschaft Derendingia (גר'). לאחר שירותו הצבאי קיבל תואר דוקטור בשנת 1920, עבר בחינה לשירות המדינה ב-1922 והצטרף לרשות המכס. בתחילה עבד במשרד המכס של מדינת ברנדנבורג. ב-1929 הפך לראש משרד המכס בגלאץ (Glatz). ב-1930 הצטרף למפלגה הנאצית. ב-1931 היה ראש משרד המכס בניסה, שאז השתייכה לגרמניה.
ראשית חייו > בתקופת המשטר הנאצי

באפריל 1933 החל לזנר לעבוד במשרד הפנים של הרייך. שם היה בין מנסחיהם של חוקי נירנברג באוגוסט 1935. עמו ניסחו את החוקים הממונים וילהלם שטוקרט והנס גלובקה. בשנים 1936 ו-1937 ניסח חוקים נוספים הנוגעים לנושאי גזע. לאחר מכן הועסק ב"מכון הרייך לתולדות גרמניה החדשה" (Reichsinstitut für Geschichte des neuen Deutschlands) בוועדה המייעצת ובמחלקת המחקר בנוגע ל"שאלה היהודית".
בזכרונותיו, "לחוקק את השואה", תיאר לזנר שגילה אירוע בו הועברו כאלף יהודים גרמנים ברכבת ליער רומבולה בריגה, לטביה, שם נרצחו בירי יחד עם 25,000 יהודים מלטביה. לזנר כתב שלא היה מודע לאף פקודה להוציא להורג את יהודי גרמניה וחש אי נחת מההוצאות להורג. הוא דן באירוע עם שטוקרט והדבר גרם למתח ביניהם. שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1944, על פי רשימות שעשה לזנר, הוא נעצר בשל הבעת אהדה ליהודי גרמניה ובטענה שתמך במחתרת האנטי-נאצית.
לזנר זקף לזכותו את הפטור שניתן למישלינגה - גרמנים עם סבא יהודי או שניים - מהגדרה כיהודי. הוא טען כי סיווג אנשים כיהודים יחזק את מאגר הגנים היהודי על ידי החדרת דם ארי, וכן יעלה לצבא 45,000 חיילים. מכיוון שרוב "המישלינגה" לא גורשו במהלך המלחמה, ייתכן שהסיווג שלהם לא כיהודים אלא כבני תערובת הציל עד 107,000 גרמנים ממוצא יהודי מהיפגעות בשואה.
ראשית חייו > לאחר נפילת הרייך השלישי

במשפטי נירנברג מסר לזנר עדות על הדיון שקיים עם שטוקרט בנוגע לטבח יער רומבולה בשנת 1941. עדות זו סתרה את טענתו של שטוקרט כי לא היה מודע להוצאתם להורג של יהודים לפני ועידת ואנזה בשנת 1942.
ראו גם

רוצח מכתבה
הערות שוליים

↑  Peter Longerich. Holocaust: The Nazi Persecution and Murder of the Jews. Oxford University Press. 2010. Pgs 121-122.
↑  Karl Schleunes. The Twisted Road to Auschwitz: Nazi Policy towards German Jews, 1933-39. University of Illinois Press, Urbana. 1970.
↑  The Reich Ministry of the Interior and the Jewish Code. The records of Dr. Bernhard Losener: As a race officer at the Reich Ministry of the Interior. In: Quarterly Journal of Contemporary History 9 (1961), S. 310 / Cornelia Essner: The "Nuremberg Laws" or the management of racial fanaticism 1933-1945. Paderborn & Munich 2002, ISBN 3-50672260-3, p 115
↑  Nelson, Robert, "Revolution and Genocide, University of Chicago Press, 1992, p 324
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264700805171  PLWABN: 9810673785305606  GND: 122898427  ISNI: 0000 0000 3832 698X  LCCN: n2001057373  NTA: 236129546  SUDOC: 079417434  VIAF: 40272188   WorldCat (עם VIAF): 40272188
בג"ץ אדם נגד הכנסת

| --- | --- |

 מידע החלטה
 ערכאה:  בית המשפט העליון
 תאריך החלטה:  16 בספטמבר 2013
 החלטה
 קבלת העתירה – על דעת כל תשעת שופטי ההרכב נקבע שתקופת משמורת של שלוש שנים, כאמור בחוק למניעת הסתננות, אינה חוקתית בשל כך שהיא עומדת בסתירה לחוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו.
 חברי המותב
 חברי המותב:  הנשיא אשר גרוניס, המשנָה לנשיא מרים נאור, עדנה ארבל, סלים ג'ובראן, אסתר חיות, יורם דנציגר, ניל הנדל, עוזי פוגלמן, יצחק עמית.
 דעות בפסק הדין
 דעת רוב:  לבטל את סעיף 30א לחוק למניעת הסתננות, ועד לקביעת הסדר חוקי אחר על ידי הכנסת יבוא במקום ההסדר שבתיקון כאמור ההסדר הקיים לפי חוק הכניסה לישראל
 דעות נוספות:  דעת מיעוט: השופט הנדל מבקש לבטל רק את סעיף 30א(ג)(3) לחוק המסתננים, ולהורות על בטלות סעיף 30א(ג) כולו. אך די בביטול זה, ואין צורך בביטול הוראת השעה כולה.
 
בג"ץ אדם נגד הכנסת עוסק בחוקתיות של תיקון מספר 3 לחוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט), התשי"ד–1954, שהעניק סמכויות נרחבות לממונה על המעברים בהקשר של כליאת אדם ללא משפט, כחלק מניסיון המדינה לפתור את בעיית ההסתננות מאפריקה לישראל. בית המשפט קבע שהתיקון אינו חוקתי כיוון שאף אם תכליתו ראויה והאמצעים להגשמתה רציונליים, הרי שאמצעים אלו פוגעים בפרט מעבר להכרח הנדרש ומכל מקום פוגעים בו באופן שאינו מידתי.
רקע

ההסתננות מאפריקה לישראל החלה באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 והתרחבה במידה ניכרת החל משנת 2007. לפי נתוני רשות האוכלוסין וההגירה, נכון לאפריל 2013 נכנסו לישראל כ-65,000 אנשים באורח בלתי חוקי דרך גבול ישראל-מצרים, ומתוכם כ-55,000 עודם בישראל. כ-17,000 מתוכם הסתננו בשנת 2011. בעקבות זאת, בשנת 2012 חוקק תיקון מספר 3 לחוק למניעת הסתננות. בנוסף הקימה המדינה את גדר הגבול ישראל-מצרים, ובנתה מתקן שהייה עבור המסתננים באזור כלא קציעות שבנגב.
במהלך 2012 ובמיוחד בסופה וב-2013 חלה ירידה ניכרת במספר המסתננים, ירידה שיוחסה לצעדים אלה. קיימת מחלוקת בשאלה מהו הגורם העיקרי (הגדר או התיקון לחוק).
רקע > עיקרי התיקון

התיקון החיל את ההגדרה "מסתנן" על כל מי שנכנס לישראל שלא דרך תחנת גבול ואינו תושב ישראל, וכך אפשר את החזקתם במשמורת של המסתננים (כלומר, את כליאתם).
סעיף 30א לתיקון קבע שממונה ביקורת הגבולות רשאי לשחרר מסתנן בערובה מטעמים הומניטריים שפורטו בחוק, או אם שוכנע כי מתקיים אחד מאלה:
"חלפו שלושה חודשים מהמועד שבו הגיש המסתנן בקשה לקבלת אשרה ורישיון לישיבה בישראל לפי חוק הכניסה לישראל, וטרם החל הטיפול בבקשה".
"חלפו תשעה חודשים מהמועד שבו הגיש המסתנן בקשה כאמור בפסקה (1) וטרם ניתנה החלטה בבקשה" (בשתי פסקאות אלה מדובר גם על בקשה להכרה כפליט לפי האמנה בדבר מעמדם של פליטים)
"חלפו שלוש שנים מיום תחילת החזקתו של המסתנן במשמורת".
סייג: "לא ישוחרר מסתנן בערובה אם שוכנע ממונה ביקורת הגבולות כי התקיים תנאי מהתנאים המפורטים להלן:
גירושו מישראל נמנע או מתעכב בשל העדר שיתוף פעולה מלא מצדו, לרבות לעניין הבהרת זהותו או הסדרת הליכי גירושו מישראל;
יש בשחרורו כדי לסכן את ביטחון המדינה, את שלום הציבור או את בריאות הציבור;
הוגשה לממונה ביקורת הגבולות חוות דעת מאת גורמי הביטחון המוסמכים שלפיה במדינת מושבו או באזור מגוריו של המסתנן מתבצעת פעילות העלולה לסכן את ביטחון מדינת ישראל או אזרחיה."
תוצאת התיקון הייתה שרוב המסתננים שנכנסו לישראל החל מיוני 2012 נכלאו למשך שלוש שנים (בעיקר במתקן הכליאה "סהרונים") במקום 60 ימי הכליאה המרביים בחוק הכניסה לישראל, ועילות השחרור במועד מוקדם יותר היו בפועל מצומצמות. כמו כן, הביא התיקון לכך שגם מסתננים שעברו עבירה פלילית, נחקרו או הואשמו ביחס אליה נכלאו על פי חוק זה (וזאת על פי נוהל שקבע היועץ המשפטי לממשלה).
בעקבות תיקון זה עתרו לבג"ץ מספר אזרחי אריתריאה, שבעת הגשת העתירה הוחזקו במשמורת על פי התיקון לחוק, ועמותות הפועלות למען זכויות אדם: א.ס.ף – ארגון סיוע לפליטים ומבקשי מקלט בישראל, מוקד סיוע לעובדים זרים, האגודה לזכויות האזרח בישראל, קו לעובד, המרכז לקידום פליטים אפריקאים.
בג"ץ, בהרכב מורחב של תשעה שופטי בית המשפט העליון, דן בשאלת חוקתיותו של ההסדר.
הדיון בבג"ץ > טענות הצדדים > טענות העותרים

העותרים טענו שהתיקון פוגע באחת מזכויות היסוד החשובות ביותר – הזכות לחירות. תכליתו היחידה של התיקון לחוק היא הרתעת מסתננים בעתיד, ותכלית זו סותרת את העיקרון הבסיסי במשפט הישראלי ובמשפט הבין-לאומי לפיו אין להחזיק אדם במעצר כאשר לא מתקיים הליך גירוש אפקטיבי. תכלית הרתעתית שקולה לענישה, ובאופן זה החוק מאפשר עוקף את ההגנות של המשפט הפלילי אשר אינן מתקיימות בהליך המנהלי. גם אם הרתעה מקדמת אינטרס חברתי רצוי, הרי לא מתקבל על הדעת שקידום אינטרסים חברתיים יתבטא בדריסת זכויות אדם בסיסיות, דוגמת מעצר ללא משפט, לזמן רב כל כך. עוד טענו העותרים, שהתיקון אינו עומד במבחני המידתיות שבפסקת ההגבלה בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. נוכח עוצמת הפגיעה בזכות לחירות, נדרשת הקפדה יתרה בבחינת עילת המידתיות. אין קשר הדוק בין האמצעי, קרי המעצר, לבין המטרה שהוא אמור לשרת, שהיא בלימת זרם המסתננים. הירידה במספר הנכנסים לישראל ללא היתר דרך גבול ישראל–מצרים נובעת מטעמים שונים, ובהם בניית גדר הגבול החדשה, תגבור כוחות הביטחון המצריים בסיני, וחסימה זמנית של נתיב הכניסה לאירופה בשל הסכם החזרה בין לוב לאיטליה. בהיעדר קשר רציונלי בין האמצעי לבין המטרה, דינו של החוק להיפסל.
הדיון בבג"ץ > טענות הצדדים > טענות המדינה

לדברי המדינה,
התיקון אינו פוגע בזכות החוקתית של המסתננים לחופש התנועה, כיוון שלאדם שחודר לגבולות המדינה באופן לא חוקי לא עומדת הזכות לחופש תנועה, ואכן, סעיף 6 לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו מעניק את זכות הכניסה לישראל רק לאזרח ישראל. אף על פי שהזכות לחירות נפגעת, הפגיעה מקיימת את תנאיה של פסקת ההגבלה.
תנאי החזקתם של המסתננים במשמורת מעוגנים במפורש בתיקון לחוק. לתיקון יש שתי תכליות מרכזיות: בלימת תופעת ההסתננות ומניעת השתקעותם של מסתננים אשר כבר נמצאים בתחום המדינה.
הפגיעה בזכות לחירות עומדת במבחני המידתיות. היא עומדת במבחן הראשון, מבחן הקשר הרציונלי בין האמצעי למטרה, כיוון שחלה ירידה חדה בכמות המסתננים בחודשים שלאחר תחילת יישום הוראת השעה. הפגיעה עומדת במבחן השני, מבחן "הפגיעה הפחותה", כיוון שבקביעת מדיניות בתחום ההגירה שמור למדינה ולמחוקק מתחם תמרון חוקתי רחב. על מנת להגשים את התכליות בדבר בלימת תופעת ההסתננות, לצד מניעת השתקעותם של המסתננים בערי ישראל, לא די היה בהקמת הגדר לבדה לאורכו של הגבול, אלא נדרש היה להעמיד בצידה אמצעים נוספים, ובמרכזם הגבלת חירותו האישית של המסתנן. הפגיעה עומדת גם במבחן המידתיות במובן הצר כיוון שהיא נתונה בכל שלב לביקורת שיפוטית, של בית הדין לביקורת משמורת ושל בתי הדין המנהליים ועתירות מנהליות. בנוסף לכך ישנן עילות שחרור מטעמים הומניטאריים מיוחדים ועילות הנוגעות למסתננים שהגישו בקשה לקבלת אשרה ורישיון ישיבה בישראל..
פסק דין > חוות דעת הרוב

בית המשפט קבע, בחוות דעת הרוב מפי השופטת עדנה ארבל, כי אין ספק שנפגעו הזכויות לחירות ולתנועה. לגבי זכות התנועה של מי שנכנס שלא כדין, יש שאלה אם היא עומדת למי שנכנס למדינה שלא כדין, נוכח הוראת האמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות משנת 1966, אשר קובעת שזכות התנועה עומדת למי שנמצא בתוך המדינה כדין: "Everyone lawfully within the territory of a state shall, within that territory, have the right to liberty of movement and freedom to choose his residence".
בית המשפט קיבל את עמדת המדינה שלחוק יש שתי תכליות, האחת, מניעת השתקעות, היא תכלית ראויה להגבלת זכויות, כיוון שלמדינה נתונה הזכות לקבוע מדיניות הגירה. אשר לתכלית השנייה, שהיא בלימת תופעת ההסתננות, קבע בית המשפט שהניסוח בלימה מסתיר בתוכו את התכלית האמיתית שהיא בעצם הרתעה. בית המשפט הדגיש שאין להשתמש באדם כאמצעי להשגת תכלית אחרת ומשום כך רעיון ההרתעה כשלעצמו לא עומד במבחן התכלית הראויה. עם זאת בית המשפט הותיר בצריך עיון את האפשרות שכאשר המדינה מצויה במצב קיצוני בו ההרתעה היא חיונית לקיומה של המדינה, ניתן יהיה להצדיק תכלית זו. תנאי לכך הוא שהמטרה העיקרית בהגבלה על הזכות אינה הרתעת אחרים אלא קשורה באופן ישיר למסתנן עצמו ולכן גם אם נלווה אליו אפקט של הרתעה אין זה כשלעצמו מפיל את התכלית הראויה. בית המשפט המשיך בבדיקת החוקתיות על פי מבחן המידתיות מתוך נכונות להניח שתכלית התיקון ראויה.
בעניין המידתיות קבע בית המשפט שאין קשר רציונלי בין היישום הנוכחי של הוראת החוק לבין מניעת השתקעותם של מסתננים, בהתחשב במספר המועט של הנתונים במשמורת (1,750) לעומת מספר המסתננים שאינם במשמורת (כ-55,000). אף אם ניתן לקבל את הקשר בין האמצעי למטרה כרציונלי, הרי שהמדינה לא הראתה שמיצתה את השימוש באמצעים אלטרנטיביים שפגיעתם פחותה. מכל מקום, כליאת המסתננים ושלילת חירותם לתקופה ארוכה היא פגיעה אנושה ולא מידתית בזכויותיהם לחירות, לקניין, לפרטיות, ובזכות לעשות בחירות שונות ומגוונות בכל רגע ורגע מחייהם. לכך נלווית אף הפגיעה הקשה בכבודו של המסתנן כאדם. תקופת המשמורת העומדת על שלוש שנים, בהנחה שלא מתקיימת עילת שחרור מוקדמת יותר, היא תקופה ארוכה ומשמעותית ביותר.
המסקנה היא כי הוראת סעיף 30א (ג)(3) לחוק למניעת הסתננות אף אינה עומדת במבחן המידתיות הצר, ויש להכריז על היותה בלתי חוקתית.
בין דעות השופטים שהצטרפו לחוות דעתה של השופטת ארבל מעניין לציין את דעתו של הנשיא אשר גרוניס. בין היתר, הנשיא גרוניס היה מוכן להניח כי גם הרתעה של מסתננים פוטנציאליים היא מטרה ראויה בנסיבות מסוימות. בנוסף לכך, בניגוד לשופטים ארבל ופוגלמן, לגישתו של הנשיא ספק רב אם אמצעים אחרים ימנעו את השתקעותם של המסתננים בארץ. הנשיא גרוניס סבר שהפגיעה בחירות אינה מידתית בגלל משך ההחזקה במשמורת, שאינו מידתי במובן הצר של המושג. מבחינתו, אין מקום לחוק בנוסחו הנוכחי נוכח הירידה המשמעותית בכמות המסתננים. אך אם חלילה יחול שינוי מהותי ותחזור התופעה של כניסת מסתננים במספרים גדולים, יהא צורך לחשוב מחדש על הסוגיה, אם הכנסת תחוקק שוב חוק דומה. לדבריו, גם בנסיבות הקיימות אין מניעה לחוקק חוק חדש שיתיר החזקה במשמורת במשך תקופה קצרה באופן משמעותי משלוש שנים.
פסק דין > חוות דעת מיעוט

השופט ניל הנדל, בדעת מיעוט, סבר שדי בביטול סעיף 30א (ג)(3) לחוק ובעקבותיו ולהורות על בטלות סעיף 30א (ג) כולו, אשר הוראותיו נגזרות מן הרף המקסימלי של שלוש השנים. אך אין צורך בביטול הוראת השעה כולה כפי שהוצע בדעת הרוב. שני טעמים לדבר. הראשון, יש ביתר חלקי החוק מרכיבים חיוביים כגון עילות השחרור שאינן תלויות בזמן. השני, דרך זו תחייב את המחוקק להתרכז בעיקר – קביעת רף עליון שונה להחזקה במשמורת – בתוך 90 הימים שנקבעו לכך. התקופה שנותרה עד תום הוראת השעה – 15 חודשים – תעניק למחוקק זמן למחשבה ולהתבוננות ביישום הוראת השעה בשטח, ומכאן לקביעת חלופה ראויה.
פסק דין > ההחלטה

על דעת כל תשעת שופטי ההרכב נקבע שתקופת משמורת של שלוש שנים, כאמור בחוק למניעת הסתננות, אינה חוקתית כיוון שהיא עומדת בסתירה לחוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו.
הוחלט בדעת רוב של שמונה שופטים לבטל את סעיף 30א לחוק למניעת הסתננות, ועד לקביעת הסדר חוקי אחר על ידי הכנסת יבוא במקום ההסדר שבתיקון כאמור ההסדר הקיים לפי חוק הכניסה לישראל. עילת השחרור הקבועה בסעיף 13ו (א)(4) לחוק הכניסה לישראל לא תחול לפרק זמן של 90 ימים מיום מתן פסק דין זה לצורך התארגנות של הרשויות לבחינה פרטנית של המסתננים השוהים במשמורת בהתאם להסדרי חוק הכניסה לישראל.
השלכות פסק הדין

פסק דין זה גרם לסערה פוליטית. מצד אחד היו שמתחו ביקורת על התערבות בית המשפט בחקיקה הפרלמנטרית, ומצד שני היו שבירכו על החלטת בית המשפט ועל ההקפדה על כך שזכויות אדם ייפגעו רק לתכלית ראויה ובאופן מידתי. בעקבות פסק הדין נחקק תיקון מספר 4 לחוק למניעת הסתננות. תיקון זה קיצר את תקופת הכליאה מ-3 שנים לשנה אחת, והחיל את הכליאה רק על מסתננים שייכנסו לישראל מאותו יום ואילך; ובנוסף, הוא אפשר להחזיק כל מסתנן שלא ניתן לגרשו במתקן כליאה פתוח (מתקן חולות), ללא הגבלת זמן. נגד תיקון מספר 4 הוגשה עתירה נוספת (בג"ץ 8425/13) בדרישה לבטלו, בטענה שגם תיקון זה אינו חוקתי ואינו עומד בעקרונות שהתוו שופטי בית המשפט העליון. ב-22 בספטמבר 2014 פסק בג"ץ כי גם תיקון זה אינו חוקתי וביטלו, והורה לסגור את מתקן "חולות".
לקריאה נוספת

ענת בן דור ואפרת בן זאב, "החוק למניעת הסתננות: סיפוריהם של עורכי הדין ומבקשי המקלט", בספר סיפורי משפט – מאחורי הקלעים של פסקי הדין ששינו את פני החברה הישראלית, הוצאת עם עובד, 2021, עמ' 231–246.
הערות שוליים

↑  בג"ץ 7146/12 נג'ט סרג' אדם ואח' נ' הכנסת ואח', ניתן ב־16 בספטמבר 2013
↑  נתוני זרים בישראל, באתר של רשות האוכלוסין וההגירה
↑  התנועה למשילות ודמוקרטיה: "ההכרעה הערכית בדבר ערכיה של מדינת ישראל, התכלית הראויה והמידתיות, צריכה להיות בידי נבחרי הציבור. צר לנו שבית המשפט בחר להציב את עצמו כנגד הכרעת הציבור".
↑  בג"ץ 7385/13 זרי גבריסלאסי ואח' נ' הכנסת ואח', ניתן ב־22 בספטמבר 2014
אביאל מגנזי ועומרי אפרים, מתקן חולות ייסגר, אסור לכלוא מסתננים לשנה, באתר ynet, 22 בספטמבר 2014
גזה רוהיים

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 בספטמבר 1891 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  7 ביוני 1953 (בגיל 61) ניו יורק, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  אתנולוגיה, פסיכואנליזה 
 מוסדות:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 
גזה רוהיים (בהונגרית: Róheim Géza;‏ 12 בספטמבר 1891, בודפשט – 7 ביוני 1953, ניו יורק, ניו יורק) היה אתנוגרף יהודי-הונגרי, החוקר האתנוגרפי של אוסטרליה, גינאה החדשה, מקסיקו, דמות מפורסמת בעולם האתנוגרפיה במגמה הפסיכואנליטית.
ביוגרפיה

רוהיים סיים את לימודיו בבית הספר היסודי והתיכון בבודפשט ונרשם לאוניברסיטה למדעים. הוא המשיך את לימודיו בברלין ולייפציג, שם היו מוריו האתנוגרפים הידועים באותה תקופה, פליקס לושן, קרל וולה, ופול ארנרייך. לאחר חזרתו להונגריה סיים דוקטורט בבודפשט בשנת 1914 בגאוגרפיה, בתולדות עמי המזרח ובפילולוגיה אנגלית. במהלך מלחמת העולם הראשונה (1914–1918) עבד במלגה בספריית סצ'יני. מאוחר יותר עבר למחלקה האתנוגרפית במוזיאון הלאומי של הונגריה, שם עסק באתנוגרפיה. בשנים המוקדמות של שנות ה-20 של המאה ה-20 עסק בהרחבה בתורתו של הנוירולוג היהודי-אוסטרי זיגמונד פרויד, בפסיכואנליזה, ויישום את התאוריה שלו בתחום האנתרופולוגיה. רוהיים יצא למסע לימודים ארוך כדי לחקור נושא זה. הוא היגר לארצות הברית בשנת 1938 בגיל 47.
רוהיים החל את סיור הלימודים העיקרי הראשון שלו באתרופולוגיה בשנת 1928. כיוון שנושא מחקריו היה קשור קשר הדוק לפרוידיאניזם, הוצאות המשלחת כוסו על ידי הנסיכה היוונית מארי בונפרטה, שהאמינה בפרויד. גם אשתו של גזה רוהיים נלוותה למסע. בדרכם לאוסטרליה עצרו תחילה בג'יבוטי למשך חודש ימים וצפו שם בשבטים הסומלים. הם הגיעו לאוסטרליה בפברואר 1929, שם בילו תקופה ארוכה יותר בין שבטי ארנדה ולורטיה שהתגוררו באזור משימתם במיסיון הרמנסבורג במרכז היבשת. לאחר סיום עבודתם נסעו לאדלייד בנובמבר 1929, משם לפורט מורסבי, מקום מושבה של פפואה גינאה החדשה, שהייתה אז בניהול אוסטרליה. משם הפליגו לאי לנורמנבי, אי בארכיפלג ד'אנטריסקו בגינאה החדשה, שם חקרו את חיי העם המלנזי במשך שנה.
בארצות הברית בילו חודשיים בעיר יומה ליד הגבול המקסיקני עם אינדיאנים אמריקאים מקומיים. הם חזרו לבודפשט באפריל 1931. המסע העיקרי הבא שלו היה רק לאחר מלחמת העולם השנייה (1945), כשהוא כבר גר דרך קבע באמריקה. הפעם ביקר את האינדיאנים של נאוואחו שגרו במקסיקו לצורך מחקר פסיכואנליטי. בסיום מסעות המחקר שלו התיישב רוהיים בניו יורק ועבד על "חומרי הגלם" של מחקריו. עבודתו המחקרית המגוונת מצוינת בלמעלה מ-150 מחקרים ובעשרות ספרים, כולל עבודות בגאוגרפיה, אנתרופולוגיה, דת ופסיכולוגיה. לדברי האנתרופולוג ההונגרי טיבור בודרוגי, "גזה רוהיים הוא החוקר הבולט והמפורסם ביותר בעולם במגמה הפסיכואנליטית של האתנוגרפיה".
כותרת אחד מספריו האתנוגרפיים של רוהיים הוא הצ'ורונגה; לפי האמונה האבוריג'ינית האוסטרלית התעברות הנשים ולידת הילדים נובעים מצ'ורונגה.
לקריאה נוספת

Devereux, G.: G. R. American Anthropologist, 1953;
Verebélyi K.: R. G. Ethnographia, 1977;
Zinser, H.: Mythos und Arbeit: Studien über psychoanalytische Mytheninterpretation am Beispiel der Untersuchungen Géza Róheims, Wiesbaden: B. Heymann, 1977. ISBN 3880550298
Bodrogi Tibor: R. G. Messzi népek magyar kutatói, II., Bp., 1978;
Impéri D.(=Balázs D.): Geográfiától a pszichoanalitikáig. R. G. Földrajzi Múzeum Tan. 10., 1991.
לקסיקון יהודי הונגרי Magyar zsidó lexikon. Szerk. Ujvári Péter. Budapest: Magyar zsidó lexikon. 1929
Roger Dadoun: Géza Róheim et l'essor de l'anthropologie psychanalytique; Payot, Paris, 1972 (Petite bibliothèque Payot)
Roger Dadoun–Claude Mettra: Au-delà des portes du rêve. Entretiens sur l'anthropologie onirique de Géza Róheim; Payot, Paris, 1977 (Petite bibliothèque Payot)
Verebélyi Kincső: Róheim Géza; Akadémiai, Bp., 1990 (A múlt magyar tudósai)
הערות שוליים

↑  ‏הלקסיקון ההונגרי לקורות חיים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309624805171  BIBSYS: 90372431  BNE: XX825197  BnF: cb11922409z (data)  CiNii: DA0075018X  GND: 118602187  ISNI: 0000 0001 2101 1874  LCCN: n50046881  LNB: 000274787  NDL: 00453532  NKC: jo20181000372  NLA: 58771642  NLK: KAC201626982  NSK: 000016721  NTA: 071091823  RERO: 02-A003775672  SUDOC: 027106268  Trove: 960482  VIAF: 49230839   WorldCat (עם VIAF): 49230839