stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עונת 2009/2010 בליג 1
טבלת הליגה

| מיקום | קבוצה | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה | הפרש שערים | נקודות | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | מרסיי | 38 | 23 | 9 | 6 | 69 | 36 | 33+ | 78 | העפלה לשלב הבתים בליגת האלופות |
| 2 | ליון | 38 | 20 | 12 | 6 | 64 | 38 | 26+ | 72 | העפלה לשלב הבתים בליגת האלופות |
| 3 | אוסר | 38 | 20 | 11 | 7 | 42 | 29 | 13+ | 71 | העפלה לשלב הפלייאוף בליגת האלופות |
| 4 | ליל | 38 | 21 | 7 | 10 | 72 | 40 | 32+ | 70 | העפלה לשלב הפלייאוף בליגה האירופית |
| 5 | מונפלייה | 38 | 20 | 9 | 9 | 50 | 40 | 10+ | 69 | העפלה לשלב המוקדמות השלישי בליגה האירופית |
| 6 | בורדו | 38 | 19 | 7 | 12 | 58 | 40 | 18+ | 64 |  |
| 7 | לוריאן | 38 | 16 | 10 | 12 | 54 | 42 | 12+ | 58 |  |
| 8 | מונקו | 38 | 15 | 10 | 13 | 39 | 45 | 6− | 55 |  |
| 9 | רן | 38 | 14 | 11 | 13 | 52 | 41 | 11+ | 53 |  |
| 10 | ואלנסיין | 38 | 14 | 10 | 14 | 50 | 50 | 0 | 52 |  |
| 11 | לאנס | 38 | 12 | 12 | 14 | 40 | 44 | 4− | 48 |  |
| 12 | נאנסי | 38 | 13 | 9 | 16 | 46 | 53 | 7− | 48 |  |
| 13 | פריז סן ז'רמן | 38 | 12 | 11 | 15 | 50 | 46 | 4+ | 47 | העפלה לשלב הפלייאוף בליגה האירופית |
| 14 | טולוז | 38 | 12 | 11 | 15 | 36 | 36 | 0 | 47 |  |
| 15 | ניס | 38 | 11 | 11 | 16 | 41 | 57 | 16− | 44 |  |
| 16 | סושו | 38 | 11 | 8 | 19 | 28 | 52 | 24− | 41 |  |
| 17 | סנט אטיין | 38 | 10 | 10 | 18 | 27 | 45 | 18− | 40 |  |
| 18 | לה מאן | 38 | 8 | 8 | 22 | 36 | 59 | 23− | 32 | ירידה לליג 2 |
| 19 | בולון | 38 | 7 | 10 | 21 | 31 | 62 | 31− | 31 | ירידה לליג 2 |
| 20 | גרנובל | 38 | 5 | 8 | 25 | 31 | 61 | 30− | 23 | ירידה לליג 2 |
סטטיסטיקות > מלכי השערים

| מיקום | שחקן | קבוצה | שערים |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | סנגל מאמאדו ניאנג | מרסיי | 18 |
| 2 | צרפת קווין גאמיירו | לוריאן | 17 |
| 3 | ארגנטינה ליסנדרו לופס | ליון | 15 |
| 3 | טורקיה מבלוט ארדינץ' | פריז סן ז'רמן | 15 |
| 5 | פולין אירנאוש ילן | אוסר | 14 |
| 5 | ברזיל ננה | מונקו | 14 |
| 5 | צרפת לואיק רמי | ניס | 14 |
| 8 | חוף השנהב ז'רביניו | ליל | 13 |
| 8 | צרפת פייר-אלן פראו | ליל | 13 |
| 8 | צרפת יוהאן קבאי | ליל | 13 |
| 8 | גאנה אסמואה ג'יאן | רן | 13 |
הערות שוליים

↑  Ligue 1 2009/2010 - 38. Round, worldfootball.net, ‏2025-01-17 (באנגלית)
↑  Ligue 1 2009/2010 - Top Scorer, worldfootball.net, ‏2025-01-17 (באנגלית)
| עונות בליגה הלאומית של צרפת ובליג 1 |
| --- | --- | --- |
| ליגה לאומית | 1932/1933 • 1933/1934 • 1934/1935 • 1935/1936 • 1936/1937 • 1937/1938 • 1938/1939 • 1945/1946 • 1946/1947 • 1947/1948 • 1948/1949 • 1949/1950 • 1950/1951 • 1951/1952 • 1952/1953 • 1953/1954 • 1954/1955 • 1955/1956 • 1956/1957 • 1957/1958 • 1958/1959 • 1959/1960 • 1960/1961 • 1961/1962 • 1962/1963 • 1963/1964 • 1964/1965 • 1965/1966 • 1966/1967 • 1967/1968 • 1968/1969 • 1969/1970 • 1970/1971 |  |
| Division 1 | 1971/1972 • 1972/1973 • 1973/1974 • 1974/1975 • 1975/1976 • 1976/1977 • 1977/1978 • 1978/1979 • 1979/1980 • 1980/1981 • 1981/1982 • 1982/1983 • 1983/1984 • 1984/1985 • 1985/1986 • 1986/1987 • 1987/1988 • 1988/1989 • 1989/1990 • 1990/1991 • 1991/1992 • 1992/1993 • 1993/1994 • 1994/1995 • 1995/1996 • 1996/1997 • 1997/1998 • 1998/1999 • 1999/2000 • 2000/2001 • 2001/2002 |  |
| ליג 1 | 2002/2003 • 2003/2004 • 2004/2005 • 2005/2006 • 2006/2007 • 2007/2008 • 2008/2009 • 2009/2010 • 2010/2011 • 2011/2012 • 2012/2013 • 2013/2014 • 2014/2015 • 2015/2016 • 2016/2017 • 2017/2018 • 2018/2019 • 2019/2020 • 2020/2021 • 2021/2022 • 2022/2023 • 2023/2024 • 2024/2025 |  |
מחנות המעצר בקפריסין

| --- | --- |

דגם של אחד ממחנות המעצר בקפריסין
 מידע כללי
 סוג:  מחנה מעצר 
 מדינה:  קפריסין 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1946
 תאריך פתיחה רשמי:  1946 
 תאריך פירוק:  1949 
 
עצירים יהודים ממתינים לביקורה של גולדה מאיר במחנות בקפריסין, 11 בנובמבר 1947
שגרה במחנה מעצר בקפריסין, אפריל 1948
מחנה מעצר בקפריסין, 1946, ארכיון ההגנה
מחנות החורף בקפריסין
שחזור של מחנה מעצר בקפריסין במוזיאון ההגנה
מחנות המעצר בקפריסין היו מחנות הסגר שהקימה ממשלת בריטניה בקפריסין לצורך כליאת המעפילים המגיעים לארץ ישראל. המחנות פעלו החל מאוגוסט 1946 ועד פברואר 1949.
רקע להקמת המחנות

לאחר תום מלחמת העולם השנייה חידשו ביתר שאת ארגון "ההגנה" והנהגת היישוב את הבריחה, מסע השורדים אל חופי הים, שם חיכו האוניות, וההעפלה, המסע בים אל חופי ארץ ישראל של היהודים ששהו במחנות העקורים באירופה. ממשלת בריטניה, שהייתה נחושה ליישם את מדיניות הספר הלבן של הגבלת העלייה לארץ ישראל, חיפשה דרכים למנוע את ההעפלה. באוקטובר 1945 הציע מפקד כוחות בריטניה במזרח התיכון לעצור אניות מעפילים גדולות בדרכן לארץ ישראל ולהוביל אותן לקפריסין. לעומתו, הדיפלומט הבריטי ג'ורג' ויליאם רנדל הציע להחזיר את המעפילים למקומות מהם הגיעו, כצעד שירתיע מעפילים נוספים. אולם, הנציב העליון, אלן גורדון קנינגהם טען שמדובר בצעדים מוגזמים, לאור ההיקף הדל עד אז של ההעפלה, שניתן היה פשוט לקזזה ממכסת הסרטיפיקטים. פקידי המנדט הבריטי גם חששו מתגובת היישוב היהודי לגירוש המעפילים ובמיוחד במקרה של אסון כמו שאירע לסטרומה ולפאטריה. בפברואר 1946 הציעו ראשי הצבא הבריטי במזרח התיכון לגרש את המעפילים לארצות מהן באו ולצורך כך לכלוא אותם באופן זמני בקפריסין. משרד המושבות התנגד למהלך זה ובמקום זאת הציע לכלוא את המעפילים בארץ ישראל ולשחרר אותם כנגד סרטיפיקטים מהמכסה החודשית. מושל קפריסין הביע גם הוא התנגדות לכליאת מעפילים באי.
בקיץ 1946 הגיעה ההעפלה לממדים כאלו שכבר לא יכלה בריטניה לקזז ממכסת הסרטיפיקטים. בהיעדר מקום במחנה המעצר בעתלית, שלטונות המנדט היו משחררים מעפילים על חשבון סרטיפיקטים שהוקצבו שלושה חודשים קדימה, וההנחה הייתה שהכליאה אינה אפקטיבית. בנוסף, בעקבות השבת השחורה ביוני 1946, הרגישו שלטונות המנדט שגירוש המעפילים לא יוכל להרע את היחסים עם היישוב היהודי הרבה יותר משהיו ממילא. בעקבות פיצוץ מלון המלך דוד, הוחלט כצעד מרתיע לשבור את רוחם של המעפילים על ידי הרחקתם מארץ ישראל. האי קפריסין, שהיה גם הוא תחת שלטון בריטי, נבחר כמקום מתאים לכליאת המעפילים שנתפסו, בגלל קרבתו לארץ ישראל, ומעפילים הועברו אליו החל מאוגוסט 1946.
קפריסין שימשה עוד במהלך המלחמה לאירוח פליטים, בהם יהודים. לאחר טביעת האונייה "ויטרול" והסירה "דורה" ניתן לניצולים לשהות בקפריסין.
מעפילים שהופנו לקפריסין

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בסך הכל גורשו לקפריסין מעל 52,000 מעפילים שהגיעו לחופי ארץ ישראל ב-39 ספינות, והועברו לשם מחיפה באוניות גירוש בריטיות, פרט לכ-15,500 מעפילי האוניות פאן יורק ופאן קרסנט, שכונו "הפאנים", שהופנו ישירות, ומעל 700 ניצולי טביעת ה'רפ"ח", שהועברו על ידי אוניות מלחמה בריטיות. כמה עשרות פצועים במאבק עם הבריטים ונשים עם תינוקות או לקראת לידה הושארו בחיפה.
הספינות הראשונות שנוסעיהן גורשו לקפריסין היו יגור – 759מעפילים – והנרייטה סולד – 546 מעפילים. הם גורשו ב-13 באוגוסט 1946 באונייה "אמפייר רייוול" (Empire Rival) מדגם ליברטי ושוכנו במחנה אוהלים מספר 55 במפרץ קראולוס מצפון לפמגוסטה.
ב-18 באוגוסט 1946 גורשו 604 מעפילי כתריאל יפה ו-790 מעפילי כ"ג יורדי הסירה. מכאן ואילך כל המעפילים שנתפסו על ידי הבריטים גורשו לקפריסין, בעיקר באמצעות האונייה אושן ויגור (Ocean Vigour)
חלקם הגדול של המעפילים שגורשו לקפריסין היו מיוצאי רומניה, פולין, הונגריה וצ'כיה. בין מעפילי הנרייטה סולד היו כשלוש מאות מעפילים מיוון, באונייה בונים ולוחמים היו כ-1,000 יוצאי בולגריה בפאנים היו עוד כ-400 מעפילים מקהילה זו. מעל 2,000 יוצאי צפון אפריקה, מהם כשמונה מאות מעפילי יהודה הלוי ומעפילי שיבת ציון ,שהפליגו מאלג'יר, והאחרים בספינות שונות, בעיקר מצרפת .
בספטמבר ואוקטובר 1946 גורשו 1,024 מעפילי ארבע חירויות, 611 מעפילי פלמ"ח ו-806 מעפילי ברכה פולד, שהפליגו מאיטליה. בתחילת נובמבר 1946 גורשו 1,252 מעפילי אוניית לטרון, שהגיעה מצרפת, ובסוף אוקטובר גורשו 3,845 מעפילי כנסת ישראל, רובם יוצאי רומניה והונגריה, שהפליגו מיוגוסלביה. בפברואר 1947, גורשו 647 מעפילי לנגב ו-796 מהמעפיל האלמוני", שהגיעו מצרפת, ו-1,398 מעפילי חיים ארלוזורוב שקרוב למחציתם עלו משוודיה והאחרים באיטליה. במרץ גורשו 600 מעפילי בן הכט - ספינת בית"ר מצרפת וכ-700 מתוך 823 מעפילי שבתאי לוזינסקי, שפרצה את המצור והנחיתה מעפילים בחוף ניצנים. הבריטים שלחו לקפריסין מעל 150 מבני היישוב ואנשי הפלמ"ח שסייעו בהורדה, והזדהו בחקירה כמעפילים. בסוף מרץ גורשו 1,568 מעפילי אוניית מולדת, ובאמצע אפריל גורשו 2,461 ממעפילי תיאודור הרצל ו-768 ממעפילי שאר ישוב. במאי גורשו 1,414 מעפילי התקוה ו-1,457 מעפילי מורדי הגטאות. ביולי גורשו 685 מעפילי י"ד גבורי גשר הזיו שבאו מאיטליה - לפניה יהודה הלוי - 397 מעפילים, ואחריה שיבת ציון 411 מעפילים - כולם מצפון אפריקה. בספטמבר 1947 גורשו 434 מעפילי אף על פי כן ובאוקטובר גורשו 1,388 ממעפילי אוניית גאולה ו-2,664 ממדינת היהודים. מעפילי שתי אוניות אלו הובאו ברכבות מכל רחבי רומניה והפליגו מנמל בורגאס בבולגריה. בנובמבר ודצמבר גורשו 793 ממעפילי קדימה, 893 ממעפילי לא תפחידונו –בהם כ-200 תינוקות – ו-680 ממעפילי כ"ט בנובמבר.
בסוף דצמבר 1947, הופנו הפאנים, אוניות המעפילים "עצמאות" ו"קיבוץ גלויות", שהפליגו עם כ-15,500 מעפילים ביחד מנמל בורגס שבבולגריה, ישירות לנמל פמגוסטה בקפריסין. הפאנים יורטו על ידי הצי בריטי בנמל המוצא שלהן. שליחתם ישירות לקפריסין תואמה עם ההגנה ודוד בן-גוריון, מתוך כוונה למנוע שפיכות דמים.
מתחילת שנת 1948 עד סיום המנדט הבריטי גורשו 274 מעפילי ל"ה גיבורי גוש עציון, 670 מירושלים הנצורה, 699 מלקוממיות, 1,002 מבונים ולוחמים, 786 מיחיעם, 799 מטירת צבי ו-550 מנחשון-הקסטל.
הליך פינוי המחנות

עם ההכרזה על הקמת מדינת ישראל במאי 1948 היו במחנות קפריסין כ-24,000 מעפילים שהיו משוכנעים כי תוך ימים ספורים תבואנה ספינות שתיקחנה אותם לישראל. הסוכנות היהודית ביצעה הכנות לקליטת העולים, ולאור סירוב הבריטים להביא את העצורים באוניות בריטיות, היה על הסוכנות לארגן אוניות להבאת העולים. משעברו שבועיים והעלייה לא החלה, פנו עצורי קפריסין לאו"ם בדרישה ללחוץ על בריטניה לשחררם וב-7 ביוני קיימו שביתת רעב של יום אחד. לבסוף החלה העלייה מקפריסין בתחילת יולי 1948. שתי אוניות גדולות, "עצמאות" ו"קיבוץ גלויות", הביאו מקפריסין מעל ל-4,100 עולים, אולם על מנת שלא לסייע לישראל במלחמת העצמאות, אסרו הבריטים על עליית הגברים בגילאי גיוס, 18–45. בין השלטונות הבריטיים לבין העצורים התנהל מאבק סביב הדרישה לאפשר עליית אבותיהם של 170 תינוקות יחד עם התינוקות. למרות הסירוב הראשוני של הבריטים, העלייה אושרה לבסוף.
במחנות בקפריסין נותרו בסוף יולי 1948 כ-11,000 עולים שלא הורשו לעלות. המתווך פולקה ברנדוט הציע בתחילת אוגוסט 1948 שישראל תקלוט 100,000 פליטים פלסטינים והוא ישפיע על בריטניה לשחרר את עצורי קפריסין. העצורים פנו לדעת הקהל בישראל ובעולם, איימו בשביתת רעב ופנו לערכאות משפטיות. ב-17 בספטמבר 1948 פורסם בקפריסין חוק חדש שנועד להכשיר את המשך החזקת העצורים במחנות. בדצמבר 1948 הוסכם על מתן רשות ל-300 בחורי ישיבה לעלות לישראל, אולם הדבר התעכב בגלל רצונם של הבריטים להיות בטוחים שאכן בחורי הישיבה לא יתגייסו לצבא. בסוף דצמבר 1948 הגישו עצורי קפריסין תביעת הביאס קורפוס כנגד השלטונות. בסוף ינואר 1949, במקביל להכרה הבריטית במדינת ישראל, שוחררו שארית עצורי קפריסין והועלו לישראל.
בפברואר 1949 הסתיים באופן רשמי פינוי המחנות שבקפריסין וזה היה גם המועד בו עזבו אחרוני השליחים הארץ-ישראלים, אם כי היו משפחות ובודדים שהתעכבו, בעיקר בשל סיבות בריאותיות או מפני שהיו להם תינוקות רכים, עד נובמבר 1949.
הנצחה

במקומות אחדים בקפריסין הוקמו אתרי הוקרה לסיוע של בני קפריסין לעצורים במחנות. בכניסה לנמל לרנקה נקבע לוח "לאות תודה והוקרה בשם העם היהודי לידידים הקפריסאים הרבים אשר עודדו וסייעו ל-52,384 הפליטים היהודים אשר היו עצורים במחנות שהקימו הבריטים באי". שלט ברוח דומה נקבע בכפר קסילוטימבו. בניקוסיה הוצב לוח "לכבוד 2,200 הילדים שנולדו בקפריסין להורים ניצולי שואה בשנים 1946-1949". בלרנקה הוקם אתר הנצחה סמוך לבניין הקהילה היהודית ובו מוצג הצריף האחרון שהועתק מהמחנות ובו מוצגים עדויות. הקהילה בשלבי הקמת מוזיאון העפלה בקפריסין.
163 מעפילים מתו במחנות ונקברו באי. ב-1970 הועלו עצמותיהם לקבורה בחיפה.
ארגון מעפילי קפריסין שהחל פעילותו ב-2016 פועל למען הנצחת המעפילים ותומכיהם והנחלת מורשתם, גיבוש קהילה של כלל המעפילים, המסייעים להם ובני משפחותיהם. פועל להעלאת המודעות הציבורית לנושא ההעפלה ומחנות קפריסין כולל במדיה ובאינטרנט וכולל מפגשי הנחלה והנצחה בבתי ספר ובמפגשים עם קבוצות אוכלוסייה שונות.
ראו גם

גולי מחנות המעצר בקפריסין
ארגון מעפילי קפריסין
גולי מאוריציוס
שארית הפליטה
מחנות העקורים
לקריאה נוספת

דוד שערי, גירוש קפריסין 1946-1949: ההעפלה, המחנות וחברת המעפילים, ירושלים : הוצאת הספרייה הציונית, 1981
מנחם אורן, להתחיל אחרת, לחיות אחרת: תנועות הנוער במחנות המעפילים בקפריסין 1948-1946, יד טבנקין, 1984
מנחם אורן, מנגד תראה את הארץ: חינוך נוער בקפריסין, הוצאת הקיבוץ המאוחד ובית לוחמי הגטאות, 1985
נחום בוגנר, אי הגירוש, מחנות המעפילים בקפריסין 1946–1948, תל אביב : הוצאת עם עובד, 1991
דוד שערי, מאפייני חברת המעפילים במחנות הגירוש בקפריסין בתוך משואה כרך כ"ה 1997
מנחם ויינשטיין, ציונות דתית בשולי ארץ ישראל, תנועת תורה ועבודה במחנות המעצר בקפריסין, הוצאת בית העדות בניר גלים, 2001
דורית וייס, שליחות בלבן, שירותי הבריאות לעולים במחנות המעצר הבריטים, הוצאת רסלינג, 2022
הדוור (1997)

| --- | --- |

 מבוסס על:  The Postman 
 בימוי:  קווין קוסטנר 
 הופק בידי:  האחים וורנר, ג'ים וילסון, סטיב טיש, קווין קוסטנר 
 תסריט:  אריק רות', בריאן הלגלנד, דייוויד ברין 
 עריכה:  פיטר בוייל 
 מוזיקה:  ג'יימס ניוטון הווארד 
 צילום:  סטיבן פ. וינדון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  13 בפברואר 1998 
 משך הקרנה:  177 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מדע בדיוני, סרט פוסט-אפוקליפטי, סרט מבוסס יצירה ספרותית, סרט דיסטופי, סרט רומנטי, סרט פעולה, סרט דרמה, סרט הרפתקאות 
 מקום התרחשות:  אורגון 
 הכנסות באתר מוג'ו:   postman
 פרסים:  פרס פטל הזהב לבמאי הגרוע (קווין קוסטנר)  פרס פטל הזהב לתסריט הגרוע (אריק רות', בריאן הלגלנד)  פרס פטל הזהב - הסרט הגרוע ביותר (קווין קוסטנר, האחים וורנר, ג'ים וילסון, סטיב טיש)  פרס פטל הזהב - השחקן הגרוע ביותר (קווין קוסטנר)  פרס פטל הזהב לשיר המקורי הגרוע ביותר  פרס פטל הזהב לשיר המקורי הגרוע ביותר (ג'ונו מנסון, Maria Machado) 
 דף הסרט ב־IMDb
 
הדוור (באנגלית: The Postman) הוא סרט הרפתקאות פוסט אפוקליפטי אמריקאי משנת 1997, שהופק ובוים על ידי קווין קוסטנר שגם מגלם את התפקיד הראשי. התסריט נכתב על ידי אריק רות' ובריאן הלגילנד, בהתבסס על ספרו של דייוויד ברין משנת 1985 באותו השם. בסרט השתתפו גם ויל פטון, לרנז טייט, אוליביה ויליאמס, ג'יימס רוסו וטום פטי.
הסרט מציג גרסה פוסט-אפוקליפטית עתידית של ארצות הברית בשנת 2013, חמש עשרה שנים לאחר התרחשותו של אירוע אפוקליפטי, שאופיו לא צוין במפורש. אירוע זה הותיר השפעה עצומה על התרבות האנושית והוביל לאובדן מרבית סממני הטכנולוגיה, כאשר בתקופה המתוארת בסרט, שטחה של ארצות הברית לשעבר נשלט ברובו על ידי גנרלים, הפועלים למטרת רווח אישי, תוך שעבוד האוכלוסייה המקומית.
הסרט מספר את סיפורו של נווד חסר שם (אותו מגלם קוסטנר) אשר נתקל במקרה בגווייה ישנה הלבושה במדי דוור בשירות הדואר של ארצות הברית. בהמשך, אותו הנווד מוביל, בעקבות רצף אירועים לא מכוונים, לסוף שלטונם הרודני של הגנרלים, ולהקמתה מחדש של "ארצות הברית של אמריקה" בשטחי ארצות הברית לשעבר.
הסרט יצא לאור במהלך חג המולד של 1997, בהפקת האחים וורנר.
שחקנים ודמויות

| שם השחקן/ית | שם הדמות |
| --- | --- |
קווין קוסטנר: הנווד
ויל פאטון: גנרל בית לחם
לרנז טייט: לינקולן מרקורי
אוליביה ויליאמס: אבי
ג'יימס רוסו: קפטן איידהו
טום פטי: ראש העיר
דניאל פון ברגן: שריף בריסקו
סקוט באירסטו: לוק
ג'ובני ריביסי: בנדיט 20
רוברטה מקסוול: אירנה מארץ'
ג'ו סנטוס: קולונל גטי
רון מקלרטי: ג'ורג' הזקן
בריאן אנתוני וילסון: וודי
פגי ליפטון: אלן מארץ'
רקס לין: מרסר
שון האטסי: בילי
ראיין הרסט: אדי מארץ'
צ'ארלס אסטן: מייקל
טאי אונאל: דרו
טום באוור: לארי
ביקורות

לאחר יציאתו לאקרנים, הסרט זכה לביקורות שליליות באופן גורף. באתר דירוגי הסרטים Rotten Tomatoes, הסרט זכה לציון ממוצע של 3.8 מתוך 10 מצד הצופים, ולדירוג כולל של 9% "טריות" בלבד. באתר Metacritic, הסרט זכה לדירוג של 29 מתוך 100, בהתבסס על 14 ביקורות.
ביקורות > מכירת כרטיסים

במקביל לביקורות השליליות, הסרט גם כשל מבחינה מסחרית, כאשר בארבעת הימים הראשונים לאחר יציאתו לאור, הסרט גרף רק כ-5.3 מיליון דולר במסגרת 2,207 הקרנות. הסרט, שעלות הפקתו הייתה כ-80 מיליון דולר, הניב הכנסות של פחות מ-18 מיליון דולר, ובכך כיסה פחות מרבע מעלות הפקתו.
בהמשך, הסרט גם יצא על גבי קלטת וידאו וב-DVD ב-9 ביוני 1998, ועל גבי דיסק Blu-ray ב-8 בספטמבר 2009.
פרסים ומועמדויות

| פרס | הנושא | מועמד | התוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| פרס סאטורן | סרט המדע הבדיוני הטוב ביותר |  | מועמדות |
| פרס סאטורן | שחקן המשנה הטוב ביותר | ויל פטון | מועמדות |
| פרס סאטורן | השחקן הטוב ביותר | קווין קוסטנר | מועמדות |
| פרס פטל הזהב | השחקן הגרוע ביותר | קווין קוסטנר | זכייה |
| פרס פטל הזהב | הבמאי הגרוע ביותר | קווין קוסטנר | זכייה |
| פרס פטל הזהב | הסרט הגרוע ביותר | קווין קוסטנר, סטיב טיש, ג'ים וילסון | זכייה |
| פרס פטל הזהב | התסריט הגרוע ביותר. | אריק רות' ובריאן הלגילנד, על בסיס ספר מאת דייוויד ברין | זכייה |
| פרס פטל הזהב | השיר המקורי הגרוע ביותר | כל השירים | זכייה |
הערות שוליים

↑  "The Postman review". Rotten Tomatoes. נבדק ב-8 בספטמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "'Titanic's' Voyage Is Steaming Ahead". Los Angeles Times. נבדק ב-3 ביוני 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "The Postman (1997)". Box Office Mojo. 23 בינואר 1998. נבדק ב-27 בינואר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
| פרס פטל הזהב לסרט הגרוע ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1980–1999 | אי אפשר לעצור את המוזיקה (1980) ‏•‏‏ אמא יקרה (1981) ‏•‏‏ אינצ'ון (1982) ‏•‏‏ הגברת הבודדה (1983) ‏•‏‏ בולרו (1984) ‏•‏‏ רמבו: משחק הדמים 2 (1985) ‏•‏‏ הווארד הברווז / תחת ירח דובדבן (1986) ‏•‏‏ ליאונרד חלק 6 (1987) ‏•‏‏ קוקטייל (1988) ‏•‏‏ מסע בין כוכבים 5: הגבול האחרון (1989) ‏•‏‏ ההרפתקאות של פורד פיירליין / תשוקה אחרת (1990) ‏•‏‏ הדסון הוק (1991) ‏•‏‏ ניצוץ באפילה (1992) ‏•‏‏ הצעה מגונה (1993) ‏•‏‏ צבע הלילה (1994) ‏•‏‏ נערות שעשועים (1995) ‏•‏‏ סטריפטיז (1996) ‏•‏‏ הדוור (1997) ‏•‏‏ לשרוף את הוליווד (1998) ‏•‏‏ פרוע על המערב (1999) |  |
| 2000–2019 | הקרב על כדור הארץ (2000) ‏•‏‏ אחי איך דפקו אותך (2001) ‏•‏‏ סחף חושים (2002) ‏•‏‏ אהבה מחוץ לחוק (2003) ‏•‏‏ אישה חתול (2004) ‏•‏‏ אהבה מלוכלכת (2005) ‏•‏‏ אינסטינקט בסיסי 2 (2006) ‏•‏‏ אני יודעת מי הרג אותי (2007) ‏•‏‏ גורו האהבה (2008) ‏•‏‏ רובוטריקים 2: הנקמה (2009) ‏•‏‏ איירבנדר (2010) ‏•‏‏ ג'ק וג'יל (2011) ‏•‏‏ דמדומים 4: שחר מפציע - חלק 2 (2012) ‏•‏‏ סרט 43 (2013) ‏•‏‏ מצילים את חג המולד (2014) ‏•‏‏ ארבעה מופלאים / חמישים גוונים של אפור (2015) ‏•‏‏ אמריקה של הילרי: ההיסטוריה הסודית של המפלגה הדמוקרטית (2016) ‏•‏‏ אמוג'י: הסרט (2017) ‏•‏‏ הולמס & ווטסון (2018) ‏•‏‏ קאטס (2019) |  |
| 2020–הווה | הוכחה ממשית (2020/21) ‏•‏‏ דיאנה: המחזמר (2021) ‏•‏‏ בלונדינית (2022) ‏•‏‏ פו הדב: דם ודבש (2023) |  |
פוליטיקאי עצמאי

פוליטיקאי עצמאי או פוליטיקאי ללא שיוך מפלגתי הוא פוליטיקאי אשר אינו מזוהה עם שום מפלגה.
ישנן סיבות רבות לכך שפוליטיקאי עשוי להתמודד כעצמאי. לחלק מהפוליטיקאים ישנן דעות פוליטיות שאינן מתיישרות עם המצע של מפלגה כלשהי, ולכן בוחרים שלא להזדהות איתן. חלק מהפוליטיקאים העצמאיים עשויים להיות קשורים למפלגה, אולי כחברים בה לשעבר, או שיש להם דעות שתואמות אותן, אך בוחרים שלא להתמודד בשמה, או שאינם יכולים לעשות זאת מכיוון שהמפלגה בחרה במועמד אחר. אחרים עשויים להשתייך או לתמוך במפלגה ברמה הלאומית, אך סבורים שהם לא צריכים לייצג אותה באופן רשמי (ובכך להיות כפופים למדיניותה).
בהתמודדות לתפקיד ציבורי, עצמאים בוחרים לעיתים להקים מפלגה או ברית עם עצמאים אחרים, ועשויים לרשום רשמית את מפלגתם או בריתם. גם במקום בו משתמשים במילה "עצמאי", בריתות משותפות כאלה נחשבות למפלגה, במיוחד אם ישנו ארגון אשר צריך לאשר את המועמדים "העצמאיים".
אוסטרליה

מאז 1990 היו עד חמישה עצמאיים בכל פרלמנט אוסטרלי. חלק גדול מהעצמאים היו חברים בעבר באחת מארבע המפלגות העיקריות של אוסטרליה, מפלגת הלייבור האוסטרלית, המפלגה הליברלית של אוסטרליה, מפלגת הירוקים האוסטרלים או המפלגה הלאומית של אוסטרליה. בשנת 2013 מפלגה בשם העצמאים האוסטרלים נרשמה בוועדת הבחירות האוסטרלית.
בפירוק הפרלמנט לפני הבחירות הפדרליות בשנת 2019, היו ארבעה פוליטיקאים עצמאיים בבית הנבחרים האוסטרלי: אנדרו וילקי, קתי מקגוואן, קרין פלפס וג'וליה בנקס. מתוכם, וילקי היה מועמד בעבר במפלגת הירוקים, מקגוואן היה במפלגה הליברלית, ובנקס נבחרה לפרלמנט כחברה במפלגה הליברלית לפני שהתפטרה מהמפלגה בנובמבר 2018. בבחירות 2019 נבחר וילקי מחדש לפרלמנט כעצמאי, בזמן שמקגוואן פרש, וגם פלפס וגם בנקס איבדו את מקומם. עם זאת, שני עצמאיים חדשים נכנסו לפרלמנט: זאלי סטגל והלן היינס.
איטליה

ראשי הממשלה האיטלקיים, קרלו אזגליו צ'יאמפי (1993–1994), למברטו דיני (אנ') (1995–1996), ג'וליאנו אמאטו (אנ') (2000–2001), מריו מונטי (2011–2013) וג'וזפה קונטה (2018 – 2021) היו עצמאיים כשכיהנו בתפקיד. צ'יאמפי היה גם נשיא איטליה בין 1999 ל-2006. הנשיא סרג'ו מטרלה, על אף היותו חבר לשעבר במפלגה הדמוקרטית-נוצרית ושל המפלגה הדמוקרטית, הוא נבחר לנשיא בשנת 2015 כמועמד עצמאי.
איסלנד

נשיא איסלנד הנוכחי, גודני יוהאנסון, הוא פוליטיקאי עצמאי.
אירלנד

באירלנד, פוליטיקאי עצמאי היה חלק משמעותי בנוף הפרלמנטרי מאז הקמת המדינה. בבחירות המוקדמות לפרלמנט האירי עצמאיים היוו 7% מהמושבים בשנת 1922, 8.5% בשנת 1923, 10.5% בשנת 1927 ו-9% בשנת 1932, עם השנים ועם התפתחות הפוליטיקה במדינה, מעטים היו הפוליטיקאים העצמאיים.
לאחר הבחירות באירלנד בשנת 2016 היו בדאל אירן 19 ט"דים עצמאיים (צירים פרלמנטריים), המהווים כ-12% מכלל הצירים.
אזרבייג'ן

באספה הלאומית של אזרבייג'ן, פוליטיקאי עצמאי הוא דבר מקובל וישנם חברים רבים עצמאיים באספה.
ארצות הברית > נשיא

ג'ורג' וושינגטון הוא הנשיא היחיד שנבחר כעצמאי עד כה.
ג'ון טיילר הודח מהמפלגה הוויגית בספטמבר 1841 ונותר עצמאי למשך שארית נשיאותו. מאוחר יותר הצטרף למפלגה הדמוקרטית.
מאז 1900, מועמדים בולטים שהתמודדו כעצמאים לנשיאות ארצות הברית כללו את חבר הקונגרס ג'ון אנדרסון בשנת 1980, את היזם המיליארדר רוס פרו ב-1992 ו-1996, את מועמד מפלגת הירוקים לשעבר ראלף ניידר בבחירות 1996 ו-2000 ואת המועמד השמרני מתנועת "לעולם לא טראמפ" (אנ') אוון מקמלין בשנת 2016. מתוך כל המועמדים העצמאיים מאז וושינגטון, פרו קיבל את התוצאה הטובה ביותר, כשזכה ב-19% אחוזים מקולות הבוחרים בבחירות 1992. בנוסף, מקמלין קיבל 21 אחוזים מהקולות במדינת מולדתו יוטה, אך זכה לתמיכה נמוכה בשאר חלקי המדינה. הסנאטור העצמאי ברני סנדרס התמודד בבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הדמוקרטית ב-2016 וב-2020, אך בסופו של דבר פרש מהמירוץ.
ארצות הברית > מושל

אילינוי, מיין, אורגון, רוד איילנד, טקסס, אלסקה ומינסוטה בחרו במועמדים עצמאיים למושלים.
בשנת 1971, הסנאטור של וירג'יניה, הנרי האוול, דמוקרט לשעבר, נבחר לתפקיד סגן המושל כעצמאי. שנתיים לאחר מכן הוא התמודד לתפקיד המושל כעצמאי, אך הפסיד ב-15,000 קולות.
בשנת 2010 עזב מושל פלורידה, צ'ארלי כריסט את המפלגה הרפובליקנית והפך לעצמאי (לימים הפך לדמוקרט).
ארצות הברית > קונגרס – בית הנבחרים והסנאט

במהלך ההיסטוריה נבחרו מספר פוליטיקאים עצמאיים לסנאט של ארצות הברית. דוגמאות בולטות כוללות דייוויד דייוויס של אילינוי במאה ה-19, ואת הארי פ בירד ג'וניור (אנ') של וירג'יניה במאה ה-20. אחדים נבחרו כחברי מפלגה אך הפכו לעצמאיים במהלך כהונתם. (מבלי להיבחר ככאלה), דוגמאות לכך הם וויין מורס (אנ') של אורגון, סנטור נברסקה, ג'ורג' וו. נוריס (אנ') נבחר לארבע קדנציות כרפובליקני לפני שהפך לעצמאי. הסנאטור של ורמונט, ג'ים ג'פורדס, עזב את המפלגה הרפובליקנית על מנת להיות עצמאי בשנת 2001. מעברו של ג'פורדס לעצמאי היה משמעותי מכיוון שהוא העביר את הרכב הסנאט מ-50-50 בין הרפובליקנים לדמוקרטים ל-49 רפובליקנים, 50 דמוקרטים ועצמאי אחד. ג'פורדס הסכים להצביע לשליטה דמוקרטית בסנאט בתמורה למינויו ליו"ר ועדת הסביבה והעבודות הציבוריות של הסנאט, והדמוקרטים החזיקו את השליטה בסנאט עד לבחירות בקונגרס בשנת 2002, אז חזרו הרפובליקנים להיות הרוב. בדצמבר 2022 הסנאטורית קירסטן סינמה מאריזונה הודיעה פרישתה מהמפלגה הדמוקרטית ועל הפיכתה לסנאטורית עצמאית.
בולגריה

נשיא בולגריה רומן ראדב הוא עצמאי עם תמיכה מן המפלגה הסוציאליסטית הבולגרית. ראדב נבחר לנשיאות בבחירות 2016.
ברזיל

פוליטיקאים עצמאיים אינם רשאים להתמודד לכהונה בברזיל. החוקה משנת 1988 קובעת כי המתמודדים לפרלמנט מחויבים להיות משויכים למפלגה כלשהי. עם זאת, התיקון להצעה לחוקה שהביא הסנטור העצמאי חוסה רגוף, מאפשרת כהונה לעצמאי אשר מקבל לפחות 1% מקולות הבוחרים.
הממלכה המאוחדת > בית הנבחרים

לפני המאה העשרים היה מקובל למדי להיות פוליטיקאי עצמאי בממלכה, ועצמאיים נבחרו לבית הנבחרים של הממלכה המאוחדת, אך מאז 1945 הדבר נמוג כמעט לחלוטין.
העיתונאי מרטין בל נבחר בבחירות הכלליות של 1997 ובכך היה לעצמאי הראשון שנבחר לבית הנבחרים מאז 1951.
שני חברי פרלמנט עצמאיים נבחרו בבחירות 2005. בבחירות 2010, 2015 ו-2017 נבחר עצמאי אחד בלבד.
היו גם מספר מקרים בהם נבחר פוליטיקאי דרך מפלגה ובשלב מסוים עזב את המפלגה או הודח והפכו לעצמאים. דוגמאות לכך אפשר למצוא בפרלמנט 2010–2015 אשר כללו את מייק הנקוק (אנ') (לשעבר דמוקרט ליברלי), אריק ג'ויס (אנ') (לשעבר הלייבור) ונדין דורריס (אנ').
הממלכה המאוחדת > בית הלורדים

בבית הלורדים ישנם עצמאיים רבים, רבים אינם קשורים למפלגה כלשהי, בעוד שהשאר משתייכים למפלגה בה הם משתייכים גם בקרוס בנצ'רס.
הממלכה המאוחדת > הפרלמנט הסקוטי, האספה הוולשית והאסיפה הצפון אירית

בבחירות לפרלמנט הסקוטי ב-2003 נבחרו שלושה חברי פרלמנט עצמאיים. דניס קנבאן, ז'אן טרנר ומרגו מקדונלד. בשנת 2004 קמפבל מרטין עזב את המפלגה הלאומית הסקוטית והפך לעצמאי, ובשנת 2005 בריאן מונטית' עזב את המפלגה השמרנית ונעשה עצמאי.
גאורגיה

סלומה זוראבישווילי זכתה בבחירות לנשיאות גאורגיה בשנת 2018 כמועמדת עצמאית, והפכה לאישה הראשונה שמכהנת בתפקיד.