stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בוליביה
פוליטיקה ומשטר > דמוקרטיה וזכויות אדם > זכויות נשים ולהט"ב

| --- | --- |
 :  ראו גם – זכויות להט"ב בבוליביה
החוק בבוליביה מתקדם בהבטחת זכויותיהן של נשים, שוויון מגדרי, ייצוגן הפוליטי של נשים ומניעה של אלימות נגד נשים. בשנים 2014–2014 53% מהמושבים בבתי המחוקקים של בוליביה היו בידי נשים. בשנים 2020–2024, 46% מהמחוקקים ברמה הלאומית הן נשים. עם זאת, אלימות נגד נשים היא בעיה רווחת בבוליביה וקיים קושי להביא להלימה בין לשון החוק לבין המצב המעשי.
מחקר שהתפרסם ב-2022 מצא ש-42% מהנשים בגילים 15–49 חוו אלימות מצד בן זוג, הנתון הגבוה ביותר באמריקה הלטינית ובקריביים. הפלות אינן חוקיות בבוליביה, למעט מקרים של אונס, גילוי עריות, או סכנה לחיי האישה, אך גם במקרים אלה, נשים שבוחרות להפיל נתקלות לעיתים קרובות בסטיגמות ובאלימות.
פעילות מינית הומוסקסואלית מעולם לא הייתה מוגדרת כלא חוקית. בשנת 1832 נכנס לתוקף קודקס החוקים הראשון של בוליביה, שהתבסס ברובו על קודקס ספרדי מ-1822, ואשר לא הייתה בו התייחסות למין הומוסקסואלי. החוקה משנת 2009 אוסרת מצד אחד על אפליה על רקע נטייה מינית ומצד שני מגבילה נישואים לנישואים בין גבר לאישה. פסיקת בית משפט משנת 2020, שאושרה על ידי בית המשפט לחוקה בשנת 2022, חייבה את הממשלה להכיר באיחוד אזרחי בין בני זוג מאותו המין. מלבד החוקה, קיימים בבוליביה מספר חוקים שאוסרים על אפליה נגד להט"בים ומגדירים אותה כפשע שנאה. עם זאת, על פי דו"ח החירות בעולם, חוקים אלה כמעט אף פעם לא נאכפים, ולהט"בים נתקלים לעיתים קרובות באפליה.
פוליטיקה ומשטר > יחסי חוץ > יחסי בוליביה–ישראל

עד לתחילת שנת 2009, היו למדינת ישראל ולבוליביה יחסים דיפלומטיים מלאים, אולם בעקבות מבצע עופרת יצוקה החליטה בוליביה לנתקם. נשיא בוליביה אבו מוראלס מסר "בעקבות הפגיעה החמורה בחיי אדם, החליטה בוליביה לנתק את היחסים הדיפלומטיים עם ישראל". מוראלס נחשב כבן ברית של נשיא ונצואלה לשעבר, הוגו צ'אווס שגם החליט לנתק את יחסיה הדיפלומטים עם ישראל בעקבות המבצע.
ב-2010 הייצוא הישראלי לבוליביה עמד על כ-6 מיליון דולר, והיבוא מבוליביה לישראל על כ-3 מיליון דולר.
ב-2011 ניהל נשיא בוליביה אבו מוראלס פגישה ידידותית עם אחמד וחידי, שר ההגנה האיראני, שתכנן את הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בבואנוס איירס ב-1994, שבו נרצחו 85 איש ונפצעו 330 (וחידי מבוקש על ידי הרשויות בארגנטינה מאז הפיגועים). לאחר לחץ פוליטי משלל ארגונים יהודיים, התנצל נשיא בוליביה בפני הקהילה היהודית בארגנטינה.
ביולי 2014 הכריז אבו מוראלס נשיא בוליביה על ישראל כ"מדינת טרור" בעקבות פעילות צה"ל במבצע צוק איתן. עקב ההחלטה בוטל הפטור מוויזה שהיה נהוג בין המדינות, מאז הסכם שנחתם ביניהן ב-1972.
ב-28 בנובמבר 2019 הודיעה בוליביה כי תחדש את יחסיה עם ישראל לאחר הנתק הממושך.
ב-31 באוקטובר 2023 בעקבות מלחמת חרבות ברזל הודיעה ממשלת בוליביה על ניתוק יחסיה עם ישראל.
כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בוליביה היא אחת המדינות העניות באמריקה הדרומית. התמ"ג לנפש עומד על כ-5,500 דולר. המדינה חוותה משבר כלכלי קשה בשנת 1980, אך התאוששה בעקבות רפורמות שהובילו לירידה בשיעור העוני, אף שאלו עדיין גבוהים (54% ב-2007). ענפי התעשייה העיקריים הם כרייה, צורפות, נפט, מזון ומשקאות, טבק, מלאכת יד וטקסטיל. כ-40% מהיצוא מופנה לברזיל. המטבע נקרא "בוליביאנו".
במשך שנים רבות התבססה כלכלית המדינה במידה רבה על אוצר טבע שנמצא בסמוך לעיר פוטוסי: הר ענק העשיר במרבצי כסף, שכרייתם המסחרית הפכה את העיר פוטוסי לאחת מהערים הגדולות והעשירות באימפריה הספרדית. מאגרי הכסף הידלדלו עם השנים. הכרייה הממושכת, שבמקרים רבים נעשתה ללא פיקוח או מיפוי מסודרים, הביאה להתמוטטות של מנהרות בהר ולהיחלשות מבנהו הפנימי. המצב כיום הוא שהר הכסף נמצא בקריסה ולוע גדול נפער בו.
מאז שנבחר בשנת 2005, נשיא בוליביה, אבו מוראלס, מיישם מדיניות כלכלית סוציאליסטית דמוקרטית. מדיניותו כוללת הלאמה של משאבי טבע, חברות אנרגיה ותאגידים בתחומים שונים שהופרטו בעבר וחלוקה מחדש של העושר.
הכלכלה מבוססת בין היתר על ייצוא גז טבעי, אבץ, זהב, סויה ועוד.
כלכלה > אינדיקטורים כלכליים וחברתיים > צמיחה

בין 2006 ל-2018 צמח התוצר של בוליביה מדי שנה בקצב של 5.2% בממוצע, קצב שמציב את כלכלת בוליביה ככלכלה הצומחת ביותר בדרום אמריקה. התמ"ג של בוליביה גדל פי 4 משנת 2006 עד לשנת 2018 והתמ"ג לנפש גדל מ-1,000 דולר לנפש ב-2005 ל-3,900 דולר לנפש ב-2019.
לפני ההלאמות (לא רק של גז ונפט, אלא של טלקומוניקציה, מים, חשמל ומספר מכרות), תאגידים זרים כיסו כ-85% מהרווחים שהופקו מייצור גז טבעי. מוראלס הגדיל את נתח הרווח של המדינה מגז מכ-15% לפני נשיאותו לכ־80-90% כיום. בשנת 2005, לפני ההלאמה, הסתכמו הכנסות הגז הממשלתיות ב־0.6 מיליארד דולר; בשנת 2015 זה היה סכום גדול פי ארבעה, 2.6 מיליארד דולר – למעשה ירידה מ-4.5 מיליארד דולר בשנת 2014. בשנת 2015 כל הכנסות הגז והנפט הניבו 4 מיליארד דולר, המהווים כמעט מחצית מרווחי הייצוא של בוליביה.
ההלאמות בתחומי הטלקומניקציה, גז, חשמל ועוד סייעו לשיפור בשירות שניתן תוך כדי הוזלה משמעותית של המחירים והשקעה משמעותית בהפצת השירותים לכלל האוכלוסייה:
בעוד שב-2005 רק 25% מהבתים במרחב הכפרי היו מחוברים לחשמל, עד 2016 המספר זינק ל-66% מהבתים במרחב הכפרי שחוברו לחשמל על ידי חברת החשמל הממשלתית.
מספר משקי הבית עם חיבורי הגז עלה ב-835% מאז עלה מוראלס לשלטון.
מספר העיריות עם כיסוי הטלקומוניקציה (תקשורת) עלה מ-110 ב-2005 ל-324 מתוך 339 ב-2015. שוויה של חברת הטלקום אנטל שהולאמה בשנת 2008 גדל פי 3, מ-3.1 מיליארד דולר בעת ההלאמה ל-9.3 מיליארד דולר ב-2017.תעריפי השירות הוזלו בצורה משמעותית מאז שהולאמה החברה, למשל: התעריף לדקת שיחה ירד מ-1.8 דולר לדקה ב-2008 ל-0.67 דולר לדקה ב-2017. מחיר הגלישה באינטרנט ירד מ-97.5 דולר ב-2008 ל-10.5 דולר ב-2017.
יתרות הבנק המרכזי של בוליביה גדלו במידה ניכרת מ-1.174 מיליארד דולר (2005) לכ-8.008 מיליארד דולר ב-2018. האשראי הפרודוקטיבי גדל פי עשרה. 75% מסכומי ההשקעה הציבורית ממומנים ממשאבים פנימיים. עובדה זו מביאה כי לאחר ארבע עשרה שנים של עבודות חשובות בכל אזורי הארץ, החוב הציבורי החיצוני לטווח הבינוני והארוך מסתכם בכמעט עשרה מיליארד דולר, המהווה 23.6% מהתמ"ג.
למרות מחזור ההתרחבות החזק, האינפלציה צנחה בשנת 2019 לרמה של אחוז אחד בלבד בשנה, כיום 99% מהזיכויים ו-88% מהחיסכון הם במטבע הלאומי של בוליביה, בוליביאנו. בשנת 2005 היו הנתונים 7% ו-15% בהתאמה.
כלכלה > אינדיקטורים כלכליים וחברתיים > עוני, הכנסה ואי-שוויון

בבוליביה תחת שלטון מוראלס, העוני צנח מ-60.6% מהאוכלוסייה בשנת 2005 ל-33% בשנת 2018. העוני הקיצוני (אלה החיים פחות מ־1.25$ ליום) ירד מ-38% ב-2005 ל-16.8% ב-2018. ההכנסה גדלה פי קרוב ל-4 מ-80 דולר לחודש ב-2005 ל-305 דולר בחודש כיום. שכר המינימום הריאלי עלה מ-440 בוליביאנו לחודש ב-2005 ל-2000 בוליביאנו לחודש ב-2018 (מ-57$ עד 287$). האבטלה עומדת על פחות מ-4% ב-2018, הנמוכה ביותר באמריקה הלטינית, לעומת 8.5% בשנת 2005.
האוכלוסייה עם הכנסה שגדולה מההכנסה הממוצעת גדלה ל-62% מאזרחי בוליביה, אחוז דומה לזה עם הכנסה נמוכה בשנת 2005. 10% העשירים במדינה קיבלו אז פי 128 יותר מה 10% העניים ביותר. מדד ג'יני, המודד את אי השוויון בהכנסות, צנח מ-0.60 ל-0.44, קצב ההתקדמות הגדול ביותר בצמצום אי השוויון באמריקה הלטינית.
בוליביה השיגה כיסוי של מאה אחוז מהפנסיות לזקנים, הרבה מעל הממוצע האזורי (59%). 51.5% מאוכלוסיית בוליביה נהנים מתוכניות העברה ישירה כמו בונוס Renta Dignidad, בונוס על שם חואנה אזורדוי ובונוס על שם חואנסיטו פינטו המסייע בתשלום עבור חומרי לימוד או הובלת נערות ונערים בגיל בית הספר (עד השנה השנייה של בית הספר התיכון) על ידי חיזוק האפשרויות החינוכיות של תלמידים מאזורים מרוחקים ועם מעט משאבים, תוך הורדת סיכוי הנשירה מבית הספר והסכנה של עבודת ילדים.
כלכלה > אינדיקטורים כלכליים וחברתיים > בריאות וחינוך

שיעור האנאלפביתיות בבוליביה עמד על 13% עם כניסתו של אבו מוראלס לנשיא. לאחר קמפיין לימוד קרוא וכתוב המוני שהשתמש בתוכנית הלימוד של קובה, חונכו 850,000 בוליביאנים ועד שנת 2008 הוכרזה בוליביה כחפה מאנאלפביתיות. המדינה השנייה אחרי קובה באמריקה הלטינית מבחינת מימון החינוך. כיום קיימים במדינה 16,000 מוסדות חינוך, 4,500 מהם נבנו מאז 2006 בכספי תעשיית הגז המולאמת.
תוחלת החיים של הבוליביאנים בתקופת נשיאותו של מוראלס עלתה מ-64 שנים ל-71 שנים. זו בחלקה תוצאה של פעילותם של כמעט 700 חברי החטיבה הרפואית הקובנית העובדים במדינה ושל השיפור המשמעותי בגישה לבריאות במדינה. מבצע נס קובה איפשר גם ל-676,000 בוליביאנים להחזיר את ראייתם. יתרה מזאת, כ-5,000 בוליביאנים השיגו את התארים הרפואיים בקובה, וחזרו לארצם כדי לספק את שירותיהם. במדינה פועלים כיום 47 בתי חולים חדשים ולמעלה מ-3,000 מרכזי בריאות שנבנים.
משימת Juana Azurduy Bond תומכת בנשים הרות ותינוקות עד שנתיים ללא ביטוח בריאות. במקרה של העברה על תנאי, עם אופי פעולה חיובי, נדרשות 4 בקרות לפני הלידה, לידה מוסדית ובקרה לאחר לידה. ילדים מתחת לגיל שנתיים חייבים לבצע 12 בדיקות בריאות מקיפות דו-חודשיות, אשר כל אלה משפרים מאוד את תנאי הלידה הבסיסיים ואת שנות החיים הראשונות. מ-2006 עד 2018 התמותה בקרב ילדים מתחת לגיל חמש הופחתה ב-61%.
גאוגרפיה

בוליביה היא מדינה במערב דרום אמריקה אשר מוקפת יבשה. היא גובלת עם ברזיל בצפון ובמזרח, פרגוואי וארגנטינה בדרום, וצ'ילה ופרו במערב.
בוליביה ממוקמת ברכס הרי האנדים, כאשר הנקודה הגבוהה ביותר במדינה מגיעה לגובה של 6,542 מטר. מרכז המדינה מעוצב על ידי הרמה אלטיפלאנו, שם גרים מרבית הבוליביאנים. במזרח המדינה ישנה שפלה אשר מכוסה על ידי יערות הגשם של האמזוניה. מלה פאס יוצאת דרך היונגאס, המכונה גם "דרך המוות", המקשרת את הבירה עם צפון המדינה.
האקלים במדינה מגוון, ונכללים בה אזורי אקלים שונים בחלקיה השונים - אקלים אקלים צחיח וצחיח למחצה, סובטרופי, טרופי, ובאזורי ההרים ממוזג ואלפיני. כתוצאה מכך גם סוגי הצמחייה מגוונים - מדבר, סוואנה ויער גשם.
בדרום-מערב בוליביה ממוקם סאלאר דה אויוני (בספרדית: Salar de Uyuni), מדבר המלח הגדול בעולם. הנופים הייחודיים של המדבר הופכים אותו לאטרקציה תיירותית. מדבר נוסף, מדבר סלבדור דאלי, נקרא כך משום שנופיו מזכירים את הציורים של הצייר סלבדור דאלי.
בבוליביה יש מגוון של בעלי חיים כמו יגוארים, קופים, עצלנאים, פומות ומגוון של עופות כמו קונדור האנדים.
דמוגרפיה

במפקד האוכלוסין, ב-2019, נמנו 11.4 מיליון תושבים. במשך 50 השנים האחרונות צמחה אוכלוסייתה ביותר מפי 3, וקצב גידול האוכלוסייה גבוה (2.25%). תוחלת החיים אינה גבוהה – 68 לנשים ו-63 לגברים.
רוב האוכלוסייה בבוליביה היא ממוצא אמריקאי ילידי. חלקם של האמריקאים הילידים באוכלוסייה מוערך ב-56 עד 70 אחוזים, ורובם הגדול משתייכים לשתי הקבוצות הילידיות הגדולות, קצ'ואה (Quechua) ואיימרה (Aymara), ששורשיהן באינקה. עוד כ-30 קבוצות ילידיות קטנות יותר קיימות במדינה. החשובה בהן היא בני הגוארני, השוכנים בחלקה המזרחי.
כ-10 עד 15 אחוזים מן התושבים הם ממוצא אירופי. רובם ממוצא ספרדי, ומיעוטם צאצאי מהגרים מגרמניה, אוסטריה ומדינות אירופיות נוספות. כ-30 עד 40 אחוזים הם מסטיסים, בני תערובת של אירופים וילידים אמריקאים. כחצי אחוז מן התושבים הם ממוצא אפריקאי, וכן קיימים מיעוטים קטנים של צאצאי מהגרים מסין, מיפן, ומן המזרח התיכון.
כשני מיליון בוליביאנים חיים מחוץ לארצם הענייה. יעדי ההגירה העיקריים הם ארגנטינה, ספרד וארצות הברית.
הערים הגדולות הן במדינה הן סנטה קרוס (1,685,000) אל אלטו (993,000) והבירה לה פאס (897,000). בעבר הייתה לה פאס העיר הגדולה ביותר, אך קצב גידול האוכלוסייה באל אלטו וסנטה קרוס גבוה יותר.
דמוגרפיה > דת

התושבים הם ברובם הגדול נוצרים קתולים. כ-17% משתייכים לזרם הפרוטסטנטי, 1% דתות אחרות (יהדות, בודהיזם, בהאית והינדואיזם) ו-5% חסרי דת.
בבוליביה קהילה יהודית קטנה שמונה כיום[דרושה הבהרה] כ-500 יהודים, אף שלאחר מלחמת העולם השנייה היו בה כ-10,000 יהודים, לאחר שהגיעו אליה יהודים רבים ממזרח אירופה.
תרבות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
התרבות הבוליביאנית הושפעה רבות מתרבות האינקה ותרבויות אינדיאניות מקומיות נוספות.
פסטיבל ידוע שנערך בבוליביה הוא "קרנבל אורורו" ("El carnaval de Oruro").
ראו גם

איברו-אמריקה
לקריאה נוספת

Herbert S. Klein, A Concise History of Bolivia, 3rd Edition, (Cambridge University Press: 2021)
Rex A. Hudson and Dennis M. Hanratty (eds.), Bolivia: a country study, (Library of Congress Federal Research Division: 1991)
Waltraud W. Morales, A Brief History of Bolivia, (Lexington Associates: 2003)
ביאורים

↑  החוקות הן מהשנים: 1826, 1831, 1834, 1839, 1843, 1851, 1861, 1868, 1871, 1878, 1880, 1938, 1945, 1947, 1961, 1967, ו-2009. החוקה ה-16 עודכנה פעמיים, ב-1995 וב-2004, ויש שמחשיבים את התיקונים האלו ליצירת חוקות חדשות.
The Last of Us Part II

| --- | --- |

עטיפת המשחק
 כללי
 תאריך הוצאה:  פלייסטיישן 4 19 ביוני 2020 פלייסטיישן 5 19 בינואר 2024 Microsoft Windows 3 באפריל 2025
 סוגה:  משחק פעולה-הרפתקאות, משחק הישרדות-אימה
 פיתוח:  Naughty Dog
 הוצאה לאור:  Sony Computer Entertainment 
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית, איטלקית, פולנית, פורטוגזית, טורקית, ספרדית, צרפתית, גרמנית, רוסית, יוונית 
 הפצה:  Sony Computer Entertainment
 סדרה:  The Last of Us 
 דרישות תוכנה
 מנוע משחק:  Naughty Dog's proprietary game engine 
 מצבי משחק:  שחקן יחיד
 דירוג:  M (מגיל 18 ומעלה)
 פלטפורמות:  פלייסטיישן 4 פלייסטיישן 5 Microsoft Windows
 מדיה:  DVD הורדה דיגיטלית
 המשחק הקודם:  "The Last of Us"‏ (2013)
 
 אתר רשמי
 
The Last of Us Part II (בתרגום חופשי לעברית: האחרונים מבינינו: חלק 2) הוא משחק הרפתקאות-פעולה, שפותח על ידי חברת Naughty Dog ומופץ על ידי "Sony Computer Entertainment" באופן אקסקלוסיבי עבור פלייסטיישן 4. אירועי המשחק מתרחשים חמש שנים לאחר אירועי The Last of Us‏ (2013), ובמהלכו השחקן ייכנס לנעליה של אלי, כעת בת ה-19, היוצאת למסע נקמה אישי ברחבי ארצות הברית הפוסט-אפוקליפטית. המשחק מכיל מרכיבי אימה-הישרדות ומשוחק מנקודת המבט של אדם שלישי.
המשחק יצא לשוק ב-19 ביוני 2020, לאחר שהוא הוכרז בדצמבר 2016, אך יציאתו לשוק נדחתה פעמיים: בפעם הראשונה לטובת הליכי פיתוח נוספים שנועדו לשפר את חוויית המשחק, ובפעם השנייה בשל סוגיות לוגיסטיות שנבעו כתוצאה מהתפרצות מגפת הקורונה.
משחקיות

"The Last of Us Part II" הוא משחק אימה-הישרדות מסוגת פעולה-הרפתקאות המשוחק מנקודת המבט של אדם שלישי. במהלך המשחק, השחקן יוכל להשתמש בנשק חם, כלי נשק מאולתרים ובמכניקות התגנבות על מנת להתגונן מפני בני אדם עוינים ויצורים קניבליסטיים שנדבקו בזן מוטציה של פטריית קורדיפס. המשחקיות ב-"Part II" מציגות בצורה רחבה ומפורטת יותר גם את המשחקיות של המשחק הראשון, "The Last of Us". בין מכניקות המשחקיות החדשות, השחקן יוכל לחצות את הסביבה על ידי היכולת הגיע לנקודות תצפית גבוהות יותר באמצעות קפיצה וטיפוס תוך ניצול זריזותה של אלי, ולזחול על מנת להתחמק מאויבים. לאורך כל המשחק, לשחקן יהיה בן לוויה שאינו שחקן שיסייע להם, ובנוסף, חלקים גדולים מהמשחק יתקיימו בסיאטל, וושינגטון.
גם במשחק הנוכחי יופיע "מצב האזנה" מהמשחק הקודם, המאפשר לשחקנים לאתר אויבים באמצעות תחושת שמיעה מוגברת ומודעות מרחבית, המצוינים כקווי מתאר הנראים דרך קירות וחפצים. בנוסף, השחקן יוכל לאסוף חפצים ותוספות במטרה לשדרג את המיומנויות בעץ המיומנויות שלו. שלושת הענפים העיקריים של העץ הם הישרדות, יצירה והתגנבות - שדרוגי הישרדות ישפרו את הבריאות, את טווח מצב ההאזנה והזריקה למרחקים; שדרוגי יצירה יאפשרו לשדרג את כלי הנשק, ישפרו את המהירות בה אלי משתדרגת ויאפשרו לה ליצור פצצות עשן והלם; שדרוגי התגנבות ישפרו את מהירות התנועה במהלך הזחילה, את מהירות ההריגה במהלך מצב התגנבות ויאפשר לשחקן ליצור משתיקי קול לאקדחים. "Part II" יציג גם כלבי שמירה שיכולים לעקוב אחר ריחו של השחקן.
עלילה > רקע

המשחק מתקיים במערב ארצות הברית הפוסט-אפוקליפטית ומופיעות בו הרבה דמויות שהופיעו במשחק הקודם, שהבולטות ביותר בהן הם אלי (אשלי ג'ונסון), ג'ואל מילר (טרוי בייקר), אחיו טומי (ג'פרי פירס) ואשתו, מריה (אשלי סקוט). המשחק נפתח בעיירת ג'קסון, ויומינג, המנוהלת על ידי טומי. בין אירועי שני המשחקים, אלי מתיידדת עם דינה (שאנון וודוורד), נערה יהודייה, ובן זוגה לסירוגין, ג'סי (סטיבן צ'אנג). הם נתקלים בחזית לשחרור וושינגטון; שחבריו הבולטים כוללים את אבי (לורה ביילי), מל (אשלי ברץ'), נורה (צ'לסי טאברס), אוון (פטריק פוגיט), ומני (אלחנדרו אדדה), ואת מנהיגם, אייזק (ג'פרי רייט). לאורך המשחק, השחקן נכנס לנעליהן של אלי ואבי. המשחק מתרחש גם בסיאטל, וושינגטון, וסנטה ברברה, קליפורניה, שם אלי פוגשת את הסרפייטס, קבוצת קנאים דתיים, ואת הפתנים, קבוצת שודדים, בהתאמה. בנוסף, אבי מתיידדת עם שני סרפייטס לשעבר, יארה (ויקטוריה גרייס), ואחיה לב (איאן אלכסנדר), נער טרנסג'נדר.
פיתוח

אשלי ג'ונסון (מימין) וטרוי בייקר (משמאל) השבים לגלם את דמויתיהם של אלי וג'ואל.
פיתוחו של המשחק החל בשנת 2014, זמן קצר לאחר הפצת גרסת הרימאסטר של "The Last of Us". השחקנים טרוי בייקר ואשלי ג'ונסון שבים לגלם את דמויותיהם כג'ואל ואלי, בהתאמה. ניל דרוקמן שב לעבודתו על המשחק כבמאי הקריאייטיבי וכתסריטאי לאחר שעבד על "The Last of Us", אולם הפעם עלילת המשחק נכתבה שיתוף פעולה עם התסריטאי האלי גרוס. ברוס סטרלי, במאי המשחק המקורי, עזב את Naughty Dog בשנת 2017, ובמקומו נבחרו אנתוני ניומן וקורט מרגנאו לביים את "Part II"; ניומן שימש ככוריאוגרף הלחימה של "The Last of Us", ומרגנאו היה במאי המשחק "Uncharted: The Lost Legacy". המלחין גוסטבו סנטולוללה שב להלחין הפסקול עבור "Part II". התוכניות למצב מולטי-פלייר עבור המשחק בוטלו מכיוון שהמשאבים הועברו לשיפור היקפו. ב-Naughty Dog הצהירו כי "Part II" הוא המשחק הארוך ביותר שהם עבדו עליו.
ניל דרוקמן (מימין) וגוסטבו סנטולוללה (משמאל) שבו לעבוד על המשחק הנוכחי לאחר ששימשו כבמאי קריאייטיבי ומלחין הפסקול (בהתאמה) במשחק הקודם.
"Part II" הוכרז במהלך אירוע ה-"PlayStation Experience" שהתקיים בדצמבר 2016. הטריילר הראשון חשף את חזרתם של אלי וג'ואל, חמש שנים לאחר המשחק הראשון. הוצהר כי השחקן ייכנס לנעליה של אלי בת ה-19, לאחר שהיה ניתן לשחק אותה בחלק קטן מהמשחק הראשון, בו ג'ואל היה הדמות הראשית אותו השחקן שיחק. בעוד שהמשחק הראשון עסק בתמות של אהבה, דרוקמן הצהיר כי "Part II" יעסוק בתמות של שנאה. העבודה על לכידת התנועה החלה בשנת 2017.
זמן קצר לאחר הפצת המשחק "The Lost Legacy" באוגוסט 2017, הצוות שעבד על המשחק הראשון עבר לסייע בפיתוח "Part II", כלומר, האולפן כולו עבד עליו. הטריילר השני למשחק יצא באוקטובר 2017 כחלק משבוע המשחקים בפריז, ובמהלכו נחשפו ארבע דמויות חדשות: יארה (ויקטוריה גרייס), לב (איאן אלכסנדר), אמילי (אמילי סוואלו), ודמות ללא שם שגולמה על ידי לורה ביילי. דרוקמן הצהיר כי הדמויות "אינן נלוות למסע הבא של אלי וג'ואל". המשחק הוצג בכנס E3 2018 של סוני. טריילר נוסף הוצג ב-"State of Play", מצגת הנוגעת למשחקי פלייסטיישן עתידיים שהתקיים בספטמבר 2019.
באפריל 2020, בייקר הפציר בשחקנים להיכנס לעלילת המשחק בראש פתוח וחשף כי לג'ואל יהיה "תפקיד מרכזי" בעלילה, ובנוסף הצהיר שהוא לא בטוח אם השחקנים יאהבו את הנרטיב או ישנאו אותו, אך לא יישארו "אמביוולנטיים" לגביו.
הפצה

במקור, המשחק התעתד לצאת לשוק ב-21 בפברואר 2020, אך באוקטובר 2019, תאריך יציאתו לשוק נדחה ל-29 במאי 2020. סוני הכריזה על ארבע מהדורות: מהדורה רגילה, מיוחדת, אספנים ומהדורת אלי. המהדורות השונות מגיעות עם פריטי אספנים שונים כמו פריטים ויכולות לא נעולות, בנוסף לבונוס בהזמנת המשחק מראש.
ב-2 באפריל 2020, Naughty Dog הודיעה שפיתוח המשחק כמעט הושלם, אך תאריך יציאתו יידחה ללא הגבלת זמן בגלל בעיות לוגיסטיות שנגרמו כתוצאה מהתפרצות מגפת הקורונה.
ב-27 באפריל דלפו מספר קטעי וידאו ברשת, בהם נראו קטעים, משחקיות ופרטי עלילה. דרוקמן צייץ שהוא "שבור לב" עבור המעריצים וצוות הפיתוח, שהקדישו שנים על פיתוח המשחק. בהמשך אותו יום, הודיעה סוני שהמשחק יופץ לשוק ב-19 ביוני 2020. מספר ימים לאחר מכן הצהירה סוני כי היא זיהתה את המדליפים, וכי הם אינם קשורים לסוני או ל-Naughty Dog.
ביקורות > לפני יציאת המשחק לשוק

בעוד שהטריילר השני התקבל בביקורות חיוביות לרוב, הוא עורר ביקורת על האלימות המוצגת בו. נשיא "Sony Computer Entertainment" באירופה, ג'ים ראיין, הגן על הטריילר ואמר שהמשחק מיוצר על ידי מבוגרים ומיועד לאותו קהל. דרוקמן הסביר: "אנו מפיקים משחק על מעגל האלימות ואנחנו מצהירים על פעולות אלימות ועל ההשפעה שיש להם... [הרעיון] היה שהשחקן ירגיש דוחה בגלל חלק מהאלימות שהוא מבצע בעצמו."
הסצנה המוצגת במהלך פאנל המשחק בכנס E3 2018, במהלכה אלי מנשקת אישה אחרת, דינה, זכתה לשבחים על כך שיוצרי המשחק הצליחו להנפיש נשיקה - שנחשבת לעיתים קרובות כקשה להנפשה - בצורה לוהטת ואמינה. המבקרים גם שיבחו את הגרפיקה המשופרת, את הבינה המלאכותית של האויב ואת מכניקת הלחימה.
ביאורים

↑  מכונה גם The Last of Us II או The Last of Us 2
↑  אותו הפרס הוענק גם למשחקים "Cyberpunk 2077" ו-"Ghost of Tsushima".
אליעזר דורי

אליעזר דורי ב-1970
אליעזר דורי (דוסטרובסקי) (12 בדצמבר 1884 – 7 בדצמבר 1973) היה איש העלייה השנייה, מוותיקי חיפה, איש הסוכנות היהודית, פעיל ציבור בחיפה ויקיר העיר.
תולדות חייו

דורי נולד באודסה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית, למשפחה אמידה שעסקה בסחר בסוכר. לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה המשיך בלימודי הנדסת מכונות בפוליטכניק, הצטרף לארגוני הנוער היהודי במקום ונטל חלק פעיל בהגנה מפני גילויי האנטישמיות שפשטו באימפריה הרוסית בעת ההיא. ב-1904 עלה לארץ ישראל ובהמשך השתקע בחיפה והחל לעבוד בבית החרושת שמן. באביב 1911 נשא לאישה את שרה לבית ברקוביץ' מיבנאל שנמנתה עם מתיישבי החורן, וביתו הפך למרכז החיפאי לאנשי "השומר" ולעוברי אורח מהמושבות והיישובים בצפון.
דורי נאלץ לגייס כספים ושילם דמי כופר, על מנת להימנע מגיוס לצבא העות'מאני. בשנות מלחמת העולם הראשונה עבד בשירות הרכבות כטכנאי ובתקופה זו הצטרף למאיר דיזנגוף בארגון ובסיוע לנזקקים ולמגורשים שסבלו מפעולות הדיכוי של השלטונות העות'מאניים, בעיקר בשל פעולות "ועד הצירים". ב-1920 החל לעבוד בסוכנות היהודית, ולעסוק בעלייה מטעם ההסתדרות הציונית ובהמשך נתמנה למנהל לשכת העלייה של הסוכנות.
דורי רקם קשרים טובים הן עם האוכלוסייה הערבית והן עם השלטון המנדטורי ומצא שפה משותפת עם הפקידות הבכירה האזרחית והמשטרתית. יחסים אלו הקנו לו מעמד מיוחד מעל ומעבר לתפקידו ומשרתו והוא היה כתובת לפניות של מוסדות לעזרה בתחומים שונים כולל רכישת קרקעות בתקופת הספר הלבן, הברחת נשק בחפצי העולים, או הכנסתם של הפועלים היהודים הראשונים לנמל חיפה. קשרים טובים אלו היו גם מקור טוב למידע על הנעשה אצל השלטונות ואצל הערבים. בעיקר בתקופות משבר, פרעות ומהומות. בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה פעל לקליטת הפליטים שהגיעו לארץ מאירופה.
עם הקמת המדינה עבר אליעזר דורי לעבוד בשירות המדינה, ממנו פרש ב-1 באפריל 1953.
על שמו נקרא רחוב בחיפה.
משפחתו

אחיו הם הרופאים אריה דוסטרובסקי ואברהם דוסטרובסקי. מצד אביהם, היה דודם של הרמטכ"ל יעקב דורי, והאדריכל שלמה דורי.
ילדיו היו אלכס דורי, טוביה דורי  סגן נציב בתי הסוהר, אבינועם דורי סגן לשכת עורכי הדין בירושלים, ויוכבד קוברסקי שנישאה לשמואל קוברסקי מבכירי חברת "צים" (מנכ"ל חברת "הימה").
פנחס אברמוביץ

| --- | --- |

 לידה:  1909 מז'ייקיאי, ליטא 
 פטירה:  1986 (בגיל 77 בערך) 
 פרסים והוקרה:  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול 
 
פנחס אברמוביץ בסטודיו שלו
לוחית זיכרון לפנחס אברמוביץ ברח' קרני בתל אביב
פנחס אברמוביץ (1909 – יוני 1986) (Abramovic Pinhas) היה צייר נודע בתקופת היישוב ובימי המדינה. נמנה עם מייסדי קבוצת אופקים חדשים. היה מזכיר הקבוצה במשך כל שנות קיומה (1948 – 1963).
ביוגרפיה

פנחס אברמוביץ נולד ב-1909 במאזייק, האימפריה הרוסית (כיום בליטא). בשנת 1925 למד בבית הספר לאמנות בקובנה. עלה לארץ ישראל בשנת 1929. בשנים הראשונות בארץ היה פועל וחבר קיבוץ בית זרע.  בשנת 1932 עבר להתגורר בתל אביב ועבד שנתיים בסטודיו של יוסף זריצקי. 1934 התקבל כחבר באגודת הציירים. מ-1938 - 1941 היה פעיל בהגנה וב 1942 - 1943 שהה במצרים, עיראק ופרס מטעם הצבא הבריטי וכשחזר הטמיע בציורין איכויות צבע דקורטיביות מזרחיות ושילבן עם אסכולת פריס שכה השפיעה עליו בהיותו שם.  אברמוביץ צייר בטכניקות שונות, עבודות על נייר, רישום, ובצבעי מים. בעבודות על נייר הוא הצליח להתמודד עם צורות ואמצעי ביטוי חדשים, המראות אמן של צבע וקומפוזיציה אך גם אמן של רישום. חיבה מיוחדת הייתה לו לנופי הארץ והוא נהג לנסוע ולצייר בטבע.
אברמוביץ היה בין מייסדיה של קבוצת אופקים חדשים ומזכיר הקבוצה. בשלהי שנות השלושים יצא ל"השתלמות" מקצועית בפריז. הביקורים של הציירים היו קצרי מועד, אך אברמוביץ אהב את האווירה התוססת של פריז ונשאר שם כשנה וחצי. במהלך חייו חזר כמה פעמים לפריז שכה אהב.
בשנים 1952-1972 לימד ציור בסמינר הקיבוצים. והיה יו"ר אגודת הציירים והפסלים בסניף תל אביב בשנים 1981-1984 ונשיא כבוד של האגודה.  
השנים העוברות הייטיבו עם פנחס אברמוביץ. האיש שקנה לעצמו שם כמחנך מעולה בתחומי אמנות שונים (הדפס משי, קרמיקה ועוד), התפתח צעד אחר צעד כצייר חשוב שבדיו כמו רקומים ויוצרים שטיחים מזרחיים עשירים הכובשים את הדמיון. הוא שנמנה עם הצנועים באמני ישראל נחשב כיום לאחד המקוריים והבולטים בין בני החבורה המוכרת כ"אופקים חדשים". ידידו, הסופר יוסף אריכא, אמר עליו כי "התמדתו של אברמוביץ היא חלק בלתי-נפרד מכישרונו. הוא הולך ומתפתח ממש מול עינינו." [דרוש מקור] וכפי שציין אברמוביץ ביומן זכרונותיו שהשאיר: תמיד חיפשתי לחדש את עצמי ולשמור על ביטוי אישי. (מקור). אברמוביץ נפטר ביוני 1986 בתל אביב ממחלת לב קשה בהיותו בן 79.
פרסים

1966: פרס מונקו
1968: פרס דיזנגוף
1985: תואר של כבוד מאיגוד אמני פרנקפורט
1986: נשיא כבוד של אגודת הציירים והפסלים בישראל
ראו גם

אמנות ישראלית
אופקים חדשים
לקריאה נוספת

האמנות היהודית, בעריכת בצלאל ססיל רות
ארט 2000 - ספר אמני ישראל : ציירים ופסלים, הוצאת סטודיו חיט, 1993
פנחס אברמוביץ-ביטוי העצמי, בעריכת רון שפיגל, הוצאת דיגיטול, 2015
פנחס אברמוביץ'-עבודות על נייר, בעריכת גילה בלס, הוצאת קוראים, 2006
אופקים חדשים, בעריכת גילה בלס, הוצאת רשפים, 1980
אופקים חדשים, תולדות ההפשטה באמנות הישראלית, בעריכת גילה בלס, הוצאת מודן, 2014
יעקב אזולאי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1899 צפת
 פטירה:  2 במאי 1986 (בגיל 87 בערך) ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 תקופת כהונה:  ? – 2 במאי 1986 
 תקופת הפעילות:  ? – 2 במאי 1986 
 תפקידים בולטים:  שופט, עורך דין
 
יעקב אזולאי (1899 – 1986) היה עורך דין ושופט בימי המנדט הבריטי ובמדינת ישראל.