stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היפוקרטס
מורשתו > אגדות

החיים קצרים המה, האמנות ארוכה, ההזדמנות בת-חלוף, הניסיון בוגדני, השיפוט קשה.
מבין הסיפורים אודות חייו, רבים הם אלה שאינם משקפים את המציאות כל עיקר, ככל הנראה, בשל חוסר תאימותם לתיעוד ההיסטורי, ובגין דמיונם או זהותם לסיפורים שבמוקדם עמדו דמויות אחרות כגון אבן סינא וסוקרטס. בשל כך, נראה כי מקורם אינו אלא באגדות-עם כלשהן. אפילו במרוצת שנות חייו, שמעו של היפוקרטס יצא למרחקים ושמועות על נסים רפואיים פרחו כפטריות אחרי הגשם. כך למשל, סייע היפוקרטס לכאורה להחלמתם של תושבי אתונה, האתונאים, בעת המגפה שפקדה את העיר, וזאת על ידי הצתת שריפות ענק ששימשו בתור "קוטלות-מזיקים" ושימוש בטיפולים משונים אחרים. לרשותנו עומד סיפור המתאר כיצד ריפא היפוקרטס את פרקידס, מלך מקדוניה, מ"חוליי האהבה". אין בקרב סיפורים אלה ולו אחד שזכה לאימות כלשהו מטעם היסטוריונים ועל כן נראה שאין מנוס מלקבוע כי הם לא התרחשו מעולם. אפילו הדבש מכוורת הדבורים מעל מצבתו תואר כבעל כוחות ריפוי טמירים ומיוחדים.
אגדה אחרת מגוללת את סיפור דחייתו של היפוקרטס את בקשתו הרשמית של ארטקסרקס, מלך פרס, לבקרו בחצרו. מהימנותו של סיפור זה התקבלה על ידי כותבי חיבורים עתיקים אך נדחתה על ידי כמה היסטוריונים בני-זמננו, וכיום היא שנויה במחלוקת. מסיפור אחר אנו למדים כי דמוקריטוס נחשב למטורף בשל הרגלו לצחוק לכול, ושלחוהו משום כך אל היפוקרטס על מנת שהלה ירפאו. היפוקרטס, מצדו, איבחן אותו כבעל אישיות עולזת ותו לא, ומאז זכה דמוקריטוס לכינוי "הפילוסוף הגועה בצחוק".
אולם, לא כל הסיפורים על אודותיו האירו את דיוקנו באור חיובי. באחד מסיפורי האגדה, נאלץ היפוקרטס לנוס על נפשו לאחר שהצית באש מקדש-החלמה ביוון. סוראנוס איש אפסוס, מקור סיפור זה, מספר כי היה זה אחד ממקדשי קנידוס. ברם, מאות שנים מאוחר יותר, כתב הבלשן היווני-ביזנטי יואנס צצס, כי היפוקרטס כילה באש את מקדשו שלו, המקדש של קוס, בשערו כי הוא עשה כן כדי לשמור על המונופולין שלו על הידע הרפואי. תיאור זה סותר במידה רבה את ההערכות המסורתיות לאישיותו של היפוקרטס. אגדות אחרות מגוללות את הסיפור על כיצד הצליחו להקים מן המתים את אחיינו של אוגוסטוס; מעשה-גבורה זה בא לידי גמר לכאורה על ידי הצבת פסלו של היפוקרטס ויסוד פרופסורה לזכרו ברומא.
מורשתו > פירושים לכתביו

נכתבו כמה פירושים לכתבי היפוקרטס, המפורסם שביניהם הוא חיבורו של הרמב"ם: פירוש לפרקי אבוקרט (היפוקרטס בפי הרמב"ם). בהקדמתו לפירוש, הרמב"ם נותן את גישתו הכללית לסיבות מוצדקות לכתיבת פירושים לחיבורים שקדמוהו, שם הוא מונה 4 סיבות שונות המצדיקות כתיבת פירוש לספר (חלקם מעידות על מעלת החיבור ומחברו וחלקם על חסרונות החיבור או מחברו) ומסביר איזו מהסיבות הביאה אותו לכתוב פירוש לכתבי היפוקרטס.
מורשתו > הנצחה

תסמינים וסימנים קליניים רבים נקראו על שם היפוקרטס, משום שהוא נחשב לאדם הראשון שהעלה את תיאורם על הכתב. "פרצוף היפוקרטי" הוא השינוי בתווי הפנים לאחר מוות, חולי ממושך, יציאות רבות, רעב ארוך וכדומה. הִתאלות, דפורמציה של האצבעות והציפורניים, נודעת גם בשם "אצבעות היפוקרטיות". "טלטול היפוקרטי" הוא צליל האוושה של הידרופנאומותוראקס. "מושב היפוקרטי" ו"תחבושת ראש היפוקרטית" הם שני מכשירים שנקראו על שמו. "הקורפוס ההיפוקרטי" ו"שבועת היפוקרטס" קרויים על שמו אף הם. "משקה ההיפוקראס" נחשב גם כן לפרי המצאתו של היפוקרטס. "ריסוס סארדוניוס", עווית מושהית של הפנים, מוכרת גם בתור "החיוך ההיפוקרטי".
בעת החדשה נקרא על שמו מכתש על הירח – ה"היפוקרטס". "המוזיאון ההיפוקרטי", מוזיאון השוכן באי קוס, מוקדש לו. "הפרויקט ההיפוקרטי" הוא תוכנת מחשב של המרכז הרפואי של אוניברסיטת ניו יורק, שתכליתה קידום החינוך באמצעות שימוש בטכנולוגיה. ואילו "פרויקט היפוקרטס" (ראשי-תיבות של "HIgh PerfOrmance Computing for Robot-AssisTEd Surgery") אינו אלא מאמץ של בית הספר למדעי המחשב באוניברסיטת קרנגי מלון והמרכז הרפואי שיידסייד, "לפתח תכנון מתקדם, סימולציות וטכנולוגיות ישימות בעבור הדור הבא של הרובוטים המנתחים בסיוע-מחשב".
גנאלוגיה

הגנאלוגיה האגדתית של היפוקרטס מעמיקה שורשים עד לאסקפליוס מצד אביו ולהרקולס מצד אמו. על-פי "כיליאדס" של יואנס צצס, דירוג סוסה-סטרדניץ (שיטת מספור גנאלוגית על שם הכימאי הגרמני פרידריך קקולה פון סטרדניץ) שלו הוא כדלהלן:
1. היפוקרטס II. "אבי הרפואה"
2. הרקלידס
4. היפוקרטס I
8. גנוסידיצוס
16. נברוס
32. סוסטראטוס III
64. תאודורוס II
128. סוסטארוס, II
256. תדורוס
512. קלאומיטאדס
1024. קריסאמיס
2048. דארדאנוס
4096. סוסטאטוס
8192. היפולוכוס
16384. פודאליריוס
32768. אסקלפיוס
לקריאה נוספת

Adams, Francis (translator) [1891] (1994), Works by Hippocrates, The Internet Classics Archive: Daniel C. Stevenson, Web Atomics © 1994–2000.
Jori, Alberto (1996), Medicina e medici nell'antica Grecia. Saggio sul 'Perì téchnes' ippocratico, Bologna (Italy): il Mulino.
Kalopothakes, M. D. (1857), An essay on Hippocrates, Philadelphia: King and Baird Printers.
Lopez, Francesco (2004), Il pensiero olistico di Ippocrate. Percorsi di ragionamento e testimonianze. Vol. I, Cosenza (Italy): Edizioni Pubblisfera.
Pliny the Elder, Natural History: Book XXIX., translated by John Bostock. See original text in Perseus program.
Smith, Wesley D. (1979), Hippocratic Tradition, Cornell Univ Pr, ISBN 0801412099
מוריי ברומברג, ד"ר ג'יי גרין, ד"ר בראתר ק. ג'יימס, רוברט ליפטון, מאה אנשי מדע, תל אביב: הוצאת הדר, 1967, עמ' 27–30
ויליאם ביינום, היסטוריה של המדע לצעירים מכל הגילים, עמ' 49-33
ביאורים

↑  מְאֲרוֹת - ביחיד מְאֲרָה,  קְלָלָה, גִּדּוּף, נָאֲצָה. איחול וביטוי שאיפה למאורעות רעים שייקרו למי שמוטלת עליו הקללה.
הערות שוליים

↑  ה"מטריה מדיקה" של דיוסקורידס (Dioscorides), באתר courses.md.huji.ac.il
↑  Nuland 1988, p. 4
↑  Britannica 2006
↑  Garrison 1966, p. 92–93
↑  Nuland 1988, p. 7
↑  Adams 1891, p. 19
1 2 3  Margotta 1968, p. 66
1 2 3 4 5 6  Martí-Ibáñez 1961, p. 86–87
↑  Plato 380 B.C.
↑  Adams 1891, p. 4
↑  Jones 1868, p. 11
↑  Nuland 1988, p. 8–9
1 2 3  Garrison 1966, p. 93–94
1 2  Adams 1891, p. 15
↑  Margotta 1968, p. 67
↑  Leff & Leff 1956, p. 51
↑  Jones 1868, p. 12–13
1 2  Garrison 1966, p. 99
↑  Boylan 2006
↑  Jones 1868, p. 46,48,59
1 2 3  Margotta 1968, p. 73
1 2  Garrison 1966, p. 98
↑  Singer & Underwood 1962, p. 35
1 2 3 4  Encyclopedia Britannica 1911
↑  ראה באריכות במאמרה של חנה כשר בנושא ב: מכלול תשע"ו
| --- | --- |
ערך טוב: 
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262754305171  PLWABN: 9810681102805606  BIBSYS: 90154711  BNE: XX932328  BnF: cb119075525 (data)  CANTIC: a10475424  CiNii: DA00204339  GND: 11855140X  ICCU: CFIV006486  ISNI: 0000 0003 9365 8022  LCCN: n79005643  LNB: 000006751  NDL: 00443405  NKC: jn19981001461  NLA: 35196951  NLG: 19256  NLK: KAC199634403  NSK: 000051770  NTA: 068614640  RERO: 02-A000080439  RSL: 000035188  SELIBR: 190903  SNAC: w6vc2ws6  SUDOC: 027324885  TDVİA: hipokrat  Trove: 860853  ULAN: 500103049  VcBA: 495/14342  VIAF: 287984736   WorldCat (עם VIAF): 287984736 
אסקלפיון על האי קוס שלחופי אסיה הקטנה
איור של "המושב ההיפוקרטי" ממהדורה ביזנטית לספרו של גלנוס
מספר מכשירי ניתוח מיוון העתיקה, בהם אזמלי-מנתחים. הרפואה ההיפוקרטית עשתה בהם שימוש מושכל.
התאלות האצבעות כתוצאה מיתר לחץ דם ריאתי, תוארה לראשונה בידי היפוקרטס
כתב-יד ביזנטי של השבועה, בן המאה השתים-עשרה
ציור של היפוקרטס וגלנוס מן המאה השתים-עשרה
תחריט בן המאה התשע-עשרה על-פי הסגנון הרומאי
עצו של היפוקרטס, תחתיו לכאורה עבד
דיוקנו של היפוקרטס על רצפת האסקלפיון של קוס
טוהו

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בטוקיו (9602)  Fukuoka Stock Exchange (9602) 
 מייסדים:  איצ'יזו קובאישי 
 תקופת הפעילות:  8 באוגוסט 1932 – הווה (92 שנים) 
 חברות בנות:  TOHO Studios Co., Ltd.  Toho Entertainment  Toho Stage Craft  International Television Films  Tokyo Rakutenchi  Science Saru  Toho Cinemas  Toho-Towa  Toho Animation Studio  בפסקה זו 3 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 מיקום המטה:  Toho Hibiya Building 
 ענפי תעשייה:  תעשיית הסרטים 
 מוצרים עיקריים:  סרט 
  
 www.toho.co.jp
 
חברת טוהו (東宝株式会社; ברומאג'י: Tōhō Kabushiki-gaisha) היא אולפן קולנוע יפני. מרכזה נמצא בצ'ייודה, רובע של טוקיו. החברה ידועה במערב בעיקר בזכות הסרטים של אקירה קורוסאווה, ובזכות הסרטים של סטודיו ג'יבלי, שמופצים באמצעות טוהו. היצירה המפורסמת ביותר של האולפנים במערב היא גודזילה.
היסטוריה

טוהו הוקמה על ידי חברת הרכבות היפנית הפרטית האנקיו בשנת 1932, בשם "חברת התיאטרון טוקיו טאקאראזוקה" (東京宝塚劇場株式会社). החברה ניהלה רבים מתיאטרוני הקבוקי בטוקיו.
לאחר שייצאו בהצלחה מספר סרטים לארצות הברית במהלך שנות החמישים, פתחה החברה בית קולנוע בלוס אנג'לס, כדי להציג את סרטיה מבלי למכור אותם למפיץ אחר. בית הקולנוע היה ידוע כקולנוע טוהו מסוף שנות השישים עד שנות השבעים. 
לחברה היה קולנוע גם בסן פרנסיסקו, ובשנת 1963 היא פתחה בית קולנוע נוסף בניו יורק.
סרטים מרכזיים שהחברה הפיקה או הפיצה

| --- | --- |
 שנות ה-30 של המאה ה-20 פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.   שנות ה-40 של המאה ה-20 פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.   שנות ה-50 של המאה ה-20 שבעת הסמוראים (1954)  גודזילה (1954)  המבצר הנסתר (1958) שנות ה-60 של המאה ה-20 יוג'ימבו (1961)  מוטרה (1961)  סנג'ורו (1962)  קינג קונג נגד גודזילה (1962)  השמדת כל המפלצות (1968) שנות ה-70 של המאה ה-20 פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.   בית שנות ה-80 של המאה ה-20 קבר הגחליליות (1988)  אקירה(אנ') (1988)  השכן הקסום שלי טוטורו (1988)  כוח החלל המלכותי: הכנפיים של הונאמיסה (1987) שנות ה-90 של המאה ה-20 חלומות (1990)  חזיר באוויר (1992)  הנסיכה מונונוקי (1997)  פוקימון: הסרט הראשון (1998)  רינגו (1998)  רינגו 2(אנ') (1999)  פוקימון 2000: כוחו של האחד (1999) העשור הראשון של המאה ה-21 פוקימון 3: סודו של האנון (2000)  מטרופוליס (2001)  המסע המופלא (2001)  אינויאשה (2001-2004)  פוקימון לנצח (2002)  בייבלייד (2002)  גיבורי פוקימון (2002)  פוקימון: ג'יראצ'י מגשים המשאלות (2003)  הטירה הנעה (2004)  נארוטו הסרט: עימות נינג'ה בארץ השלג (2004)  פוקימון: דיאוקסיס הגורלי (2004)  נארוטו הסרט: אגדת האבן של גלאל(אנ') (2005)  פוקימון: לוקאריו והמסתורין של מיו (2005)  שיר של קשת וענן (2006)  פוקימון ריינג'ר ומקדש הים (2006)  הקוסם מארץ ים (2006)  פוקימון: עלייתו של דארקראי (2007)  פוקימון: גיראטינה ולוחם השמיים (2008)  פוניו על הצוק ליד הים (2008)  אמאלפי: תגמוליה של האלה (2009)  פוקימון: ארקאוס ותכשיט החיים (2009):  העשור השני של המאה ה-21 וידויים (2010)  פוקימון: זורוארק שליט האשליות (2010)  הלקחנים – עולמה הסודי של ארייטי (2010)  פוקימון הסרט: ויקטיני והגיבורים השחור והלבן: זקרום ורשיראם (2011)  תצפית על גבעת הפרגים (2011)  פוקימון הסרט: קיורם נגד חרב הצדק (2012)  ילדי הזאב אמה ויוקי (2012)  פוקימון הסרט: ג'נסקט והאגדה שהתעוררה (2013)  הרוח העולה (2013)  פוקימון הסרט: דיאנסי וגולם ההרס (2014)  כשמארני הייתה שם (2014)  דורימון: תמיד לצידך (2014)  האחרון: נארוטו הסרט(אנ') (2014)  כיתת ההתנקשות(אנ') (2015)  פוקימון: הופה והתנגשות העידנים (2015)  בורוטו: נארוטו הסרט (2015)  פוקימון: וולקניון והפלא המכני (2016)  השם שלך (2016)  פוקימון הסרט: אני בוחר בך! (2017)  פוקימון הסרט: הכוח של כולנו (2018)  גונדאלה (2019)  פוקימון: מיוטו מכה שנית - התפתחות (2019)  ילדת מזג האוויר (2019) שנות ה-20 של המאה ה-21 קוטל השדים: רכבת האינסוף (2020)  דורימון: תמיד לצידך 2 (2020)  פוקימון הסרט: סודות הג'ונגל (2020)  ג'וג'וטסו קאיסן 0 (2021)  דורימון: מלחמת הכוכבים הקטנה של נוביטה 2021 (2022)  סוזומה (2022)  הילד והאנפה (2023)  גודזילה מינוס אחד (2023)
סדרות אנימה

בל וסבסטיאן (1981-1982)
הימים של מידורי (2004)
בית הכנסת של מושב זקנים

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 אדריכל:  יהודה מגידוביץ' 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות אקלקטית 
 
 קואורדינטות:  32°03′57″N 34°46′20″E﻿ / ﻿32.06581389°N 34.77219444°E﻿ / 32.06581389; 34.77219444
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) בית הכנסת של מושב זקנים(למפת תל אביב רגילה) בית הכנסת של מושב זקנים(למפת גוש דן רגילה) בית הכנסת של מושב זקנים(למפת גוש דן מוגדלת) בית הכנסת של מושב זקנים  he בית הכנסת של מושב זקניםhe בית הכנסת של מושב זקניםמפת  מרכז __ תל אביב [‌למפה דינמית של גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק, __ רמת גן, __ גבעתיים ממערב: הים התיכון tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
חזית בית הכנסת
בית הכנסת של מושב זקנים הוא בית כנסת הממוקם ברחוב אלנבי 89 בתל אביב-יפו.
בית הכנסת שייך לבית אבות "מושב זקנים" - עמותה שנוסדה בשנת 1910 על ידי זרח ברנט. בשנת 1926 הונחה אבן הפינה למבנה בית הכנסת שתוכנן על ידי יהודה מגידוביץ' בסגנון אקלקטי מתון. בחזית הבניין שני טורי מדרגות קטנים המובילים אל דלת הכניסה הקבועה בתוך קשת גדולה. סביב הדלת נבנה משקוף מפואר הכולל שני עמודים (המזכירים את יכין ובועז), בעלי כותרות מגולפות בדמות פרחי לוטוס הנושאים כרכוב המעוטר בלוחות קרמיקה. בתוך הכרכוב קבועה לונטה ובה הכתובת "אל תשליכנו לעת זקנה". משני צידי המשקוף קבועים שני פסי קרמיקה אשר נעשו לפי עיצובו של זאב רבן. האחד מעוטר בסמלי גלגל המזלות וחודשי השנה, והשני מתאר את שנים עשר השבטים ושבעת המינים. פנים בית הכנסת מעוטר באריחים בדוגמת גפנים.
כיום המבנה, שהוכרז כמבנה לשימור, סגור.
הצתת מסגד אל-אקצא

מאמצי הכיבוי של השרפה
ביקור בכירי המדינה במסגד אל-אקצא, מיד לאחר ההצתה: מימין לשמאל (שורה ראשונה): רחבעם זאבי, רה"מ גולדה מאיר וסגן ראש הממשלה, יגאל אלון. מאחורי גולדה ואלון: שר המשטרה, אליהו ששון. ממש מאחורה: המזכיר המדיני של רה"מ מאיר, שמחה דיניץ
ביקור הבכירים. משמאל לימין: תת-אלוף רפאל ורדי, שר הביטחון משה דיין וסגן ראש הממשלה, יגאל אלון
ועדת החקירה לנסיבות ההצתה במסגד אל-אקצא. פרופ' מיכאל ארדון, ראש עיירית נצרת מוסה כתילי, השופט יואל זוסמן, השופט מוחמד נימר אל-הווארי ופרופ' ארנולד ויניקור
ועדת החקירה מגישה את ממצאיה לראשת הממשלה גולדה מאיר
חבר השופטים במשפט רוהאן - מימין לשמאל: יהודה כהן, צבי עלי בקר ומשה גולן
סנגורו של רוהאן, יצחק טוניק יושב הכי רחוק ולצידו עוזרו דוד ליבאי
הצתת מסגד אל-אקצא היא אירוע שהתרחש ב-21 באוגוסט 1969, ובו מייקל רוהאן, צעיר נוצרי אוסטרלי, הצית את מסגד אל-אקצא וגרם לו נזקים.
ההצתה

ב-21 באוגוסט 1969, בערך בשעה 7 בבוקר, לפני פתיחת המתחם למבקרים ומתפללים, נכנס מייקל דניס רוהאן, צעיר נוצרי אוסטרלי, למסגד אל אקצה, בהסכמת שומר הוואקף איברהים חילוואני, עמו תיאם מראש את הביקור המוקדם. הוא נכנס להיכל התפילה והניח על מדרגות המינבר (בימת הדרשן) צעיף טבול בחומר דליק, ומתחת למדרגות מכלי בנזין ונפט כשקצהו השני של הצעיף מונח עליהם. הוא הצית את הצעיף ויצא במהירות מהמתחם. האש התפשטה במהירות עקב חומר דליק למניעת ריקבון שנמרח על תקרת העץ של המסגד מספר חודשים קודם לכן במסגרת עבודות תחזוקה.
עשן השריפה התמר מעל למסגד ונראה למרחוק. בתוך זמן קצר הגיעו למקום 16 רכבי כיבוי אש ממערב ירושלים. מכבי אש נוספים הגיעו מרמאללה, מחברון ומשכם. המון ערבי תקף את הכבאים הישראלים והכה אותם. אנשי הוואקף וחברי המועצה הערבית העליונה שהיו במקום, סירבו למנוע את תקיפת הכבאים. האש כובתה סופית לקראת הצהריים.
בשריפה נפגע חלק ניכר מהריהוט במסגד, והמינבר במסגד אל-אקצא, שאותו תרם צלאח א-דין, נשרף כליל.
המעצר והמשפט

הסברה הראשונה של חוקרי משטרת ירושלים הייתה שהשריפה נגרמה מקצר חשמלי. אולם למחרת ההצתה, ובעקבות עדותו של שומר המתחם, נעצר רוהאן בקיבוץ משמר השרון. בחדר מלון "ריבולי" בירושלים, בו שהה טרם ההצתה, נמצאו מעט סמרטוטים טבולים בנפט. הוא נחקר, הודה ונכלא תחת שמירה מיוחדת בבית המעצר של משטרת ירושלים. השמירה המוגברת נועדה להכשיל פגיעות בו מצד מוסלמים זועמים או התאבדות, מחשש שמותו בנסיבות כאלה עלול להוביל לתאוריית קשר שתכתים את שמה של ישראל.
רוהאן הועמד למשפט בבית המשפט המחוזי בירושלים, בפני הרכב בראשות נשיא בית המשפט צבי עלי בקר. הוא נאשם בעבירת הבער על פי פקודת החוק הפלילי, 1936 ועבירת פגיעה במקום קדוש לפי חוק השמירה על המקומות הקדושים. את מדינת ישראל ייצגו במשפט היועץ המשפטי לממשלה מאיר שמגר, פרקליט המדינה גבריאל בך וסגנו יונה בלטמן. כסנגורו של רוהאן שימש עורך הדין יצחק טוניק. תחילה כפר רוהאן בעובדות כתב האישום, אולם לאחר שנשמעו שני העדים הראשונים, הודיע כי הוא חוזר בו מכפירתו ברוב העובדות וכי יטען להגנתו לחוסר אחריות פלילית מחמת חוסר שפיות. למרות זאת החליט בית המשפט שלא לקבל את הודאתו כראיה במשפט, מן הנימוק כי ההודאה מקוטעת, והתביעה הביאה את מלוא מסכת ראיותיה, 46 עדים, כדי להוכיח את מעשיו של רוהאן. על יסוד ראיות התביעה קבע בית המשפט כי רוהאן ביצע שני מעשי הצתה במסגד אל-אקצא - ניסיון הצתה כושל ב-11 באוגוסט 1969, וניסיון הצתה שהצליח ב-21 באוגוסט.
בעת הדיונים בבית המשפט הופיעו מטעם הסניגוריה שלושה פסיכיאטרים כעדים מומחים, בהם פסיכיאטרית שטיפלה ברוהאן בעת אשפוזו בבית חולים פסיכיאטרי באוסטרליה. מטעם ההגנה בדק את הנאשם גם פרופסור טרבור גיבנס (TCN Gibbens) מאנגליה, מומחה בפסיכיאטריה משפטית ואשר קבע כי רוהאן לוקה ב"סכיזופרניה עם תעתועי שווא פאראנוידים ותעתועי גדלות". מטעם המדינה הופיעו שני פסיכיאטרים מומחים נוספים. כל המומחים הסכימו לאבחנתו של פרופ' גיבנס ולפיה רוהאן חולה בסכיזופרניה פרנואידית. ב-30 בדצמבר 1969 הוקראה הכרעת דינו בבית המשפט. בסיכום הכרעת הדין קבע בית המשפט:
1. שהנאשם הוא אדם מופרע בנפשו;

2. בשעת ביצוע מעשי הפשע הנידונים היה הנאשם חולה במידה חמורה במחלת-נפש המוגדרת כסכיזופרניה-פאראנואידית;

3. בעקבות מחלה זו סבל הנאשם מתעתועי שווא ואלה השתלטו על אורח חייו והביאוהו ליצור לעצמו עולם ערכים מסולף;

4. בשעת ביצוע מעשיו היה הנאשם נתון במצב פסיכוטי קשה ופעל לא מתוך שימוש ברצונו החופשי;

5. הנאשם ביצע את מעשיו תחת לחץ של דחף פתלוגי שלא יכול היה להשתלט עליו ולא היה מסוגל להימנע מביצוע מעשיו הפליליים;

6. דחף זה, שבהשפעתו פעל הנאשם, נבע ממחלת-נפש.
על כן אין הנאשם בר-עונשין לגבי המעשים הנידונים שביצע כאמור.
לאחר שבית המשפט קבע כי רוהאן היה עדיין חולה נפש בעת מתן הכרעת הדין, הוא ציווה על אשפוזו בבית חולים פסיכיאטרי. מאוחר יותר גורש מישראל לארצו שם המשיך באשפוז פסיכיאטרי עד מותו. רוהאן שלקה בסינדרום ירושלים, שהוא סוג של התקף מאני, טען שעשה את המעשה בעקבות צו אלוהי ובהתאם לכתוב בספר זכריה. הוא חשב שהמעשה יסייע ליהודים לבנות מחדש את בית המקדש ובכך יאפשר לישו הנוצרי לשוב כמשיח ולשלוט בעולם במשך אלף שנה.
בעקבות השריפה

כבר ביום ההצתה מינתה ראש ממשלת ישראל, גולדה מאיר, ועדה לחקירת נסיבות ההצתה. בראשות הוועדה עמד שופט בית המשפט העליון, יואל זוסמן, והשתתפו בה פרופ' מיכאל ארדון, השופט מוחמד נימר אל-הווארי, ראש עיריית נצרת מוסא כתילי ופרופ' ארנולד ויניקור, הוועדה הגישה את מסקנותיה בספטמבר 1969.
בסמוך להצתה שררה אי-בהירות באשר לנסיבותיה. חוקרי השריפה הישראלים סברו תחילה שהיא נגרמה מקצר חשמלי ולא מהצתה. צעירים ערביים הכריזו שראו את המציתים "בעלי חזות יהודית" שנמלטו מהמקום. ראשי הוואקף טענו בהתחלה שהמצית נכנס דרך שער המוגרבים שעליו שמרו חיילי צה"ל. ראש עיריית ירושלים, טדי קולק, הפריך את הטענה במסיבת עיתונאים שבה ציין שההצתה אירעה זמן רב לפני השעה שבה נפתח שער המוגרבים.
ההצתה עוררה סערה בעולם המוסלמי. גמאל עבד אל נאצר, נשיא מצרים, פייסל, מלך ערב הסעודית ומנהיגים בפקיסטן, ירדן, אלג'יריה, תוניסיה ואיראן קראו לג'יהאד נגד ישראל בעקבות השריפה. לכידתו המהירה של המצית תרמה להרגעת הרוחות.
בספטמבר 1969 התקבלה החלטה 271 של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות, בה נאמר: "המועצה מתאבלת על הנזק הרב שנגרם מההצתה. המועצה קובעת כי המעשה המתועב רק מדגיש את הצורך של ישראל לכבד את החלטות האו"ם הקודמות, ומגנה את ישראל על כך שלא עשתה זאת." ההחלטה התקבלה ללא התנגדויות. ארצות הברית ועוד שלוש מדינות נמנעו.
אחרי ההצתה הייתה מחלוקת במועצה המוסלמית העליונה, בין המדינאים בהם אנוואר נוסייבה שר ההגנה הירדני לשעבר ואלחטיב שהיה מושל ירושלים בזמן הכיבוש הירדני - שדרשו להשאיר את המסגד חרב כדי להפיק תועלת פוליטית נגד ישראל. לעומת אנשי הדת שבמועצה שרצו להחזיר את המצב לקדמותו. המסגד שוקם באיטיות רבה, לאורך כ-40 שנה, מתוך מאמץ לשחזר במדויק את הריהוט שאבד בשריפה, ובו המינבר ההיסטורי שנתרם על ידי צלאח א-דין. המשימה המורכבת של שחזור מלאכת מחשבת יחידה במינה של שיבוצים ופיתוחי עץ אגוז ובניית הבמה והצבתה מחדש במקומה היו כרוכים במאבקים ובתסבוכות רבות. הירדנים הם שיזמו הקמת צוות לשחזור הבמה שכלל מומחים ממצרים, טורקיה, אינדונזיה ומדינות אירופה שאספו רישומים עתיקים. ד"ר מחמוד אל-בלביסי, מהמחלקה לאמנות אסלאמית באוניברסיטת אל-בלקה שבסאלט, צפונית לעמאן בירדן, הכין וריכז את התרשימים.
הטלוויזיה הפלסטינית המשיכה לטעון, בשנים 2000 ו-2010, שההצתה נעשתה ביוזמת ממשלת ישראל. בדומה טען גם האייתוללה רוחאללה ח'ומייני, שנה לאחר השריפה ותשע שנים לפני המהפכה האסלאמית שהנהיג באיראן, בדרשה שנשא בנג'ף שבעיראק ונכנסה לאחר-מכן לספרו המרכזי "הממשלה האסלאמית".
לקריאה נוספת

דין וחשבון של הוועדה בעניין נסיבות השריפה במסגד אל-אקצה. יו"ר – יואל זוסמן. משרד ראש הממשלה, 1969
פרקליטות המדינה - תיקים בעלי עניין ציבורי: דניס מקריל רוהאן(הקישור אינו פעיל, 1.6.2020) (פריט בגנזך המדינה)
הערות שוליים

↑  יוסף צוריאל,'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'השומר התיר לרוהאן להיכנס למסגד בשעות האסורות לביקור כדי שיצלם, מעריב, 2 בספטמבר 1969
1 2  נדב שרגאי, הר המריבה, כתר הוצאה לאור, 1995 (להלן הר המריבה), עמוד 40
1 2  הר המריבה נדב שרגאי, בהוצאת "כתר הוצאה לאור" ירושלים 1995, עמוד 40
1 2  הדליקה במסגד "אל אקצה", דבר, 22 באוגוסט 1969
1 2  מסגד אל אקצה, באתר העיר העתיקה - ירושלים
↑  יוסף צוריאל,'"`UNIQ--nowiki-00000008-QINU`"'פעולה מזהירה של המשטרה: תוך יממה נעצר החשוד בהצתה, מעריב, 24 באוגוסט 1969
↑  יוסף צוריאל,'"`UNIQ--nowiki-0000000A-QINU`"'החשוד בהצתת "אל אקצה" עשה ניסיון קודם להעלותו באש, אך לא הצליח במזימתו, מעריב, 24 באוגוסט 1969
↑  ת"פ (ירושלים) 173/69 מדינת ישראל נ' דניס מייקל רוהאן. פסקים מחוזיים, ס"ח 344-373
↑  עמ' 363 לפסה"ד
↑  T C N Gibbens. British Medical Journal, 1983;287: 1636
↑  עמ' 364 לפסה"ד
↑  Holy Spirits. The Sydney Morning Herald, 6/10/1995
↑  מונתה ועדת חקירה, דבר, 22 באוגוסט 1969
↑  מסירת הדו"ח, דבר, 25 בספטמבר 1969
↑  נחום ברנע,'"`UNIQ--nowiki-00000016-QINU`"'החוקרים סבורים: הדליקה במסגד "אל אקצה" נגרמה על ידי קצר ולא בשל הצתה מכוונת, דבר, 22 באוגוסט 1969
↑  הר המריבה, עמוד 41
↑  הר המריבה, עמוד 40
↑  הר המריבה, עמוד 42
↑  שרי החוץ של הליגה הערבית מתכנסים; נאצר קורא למלחמה; פייצל לגיהאד, מעריב, 24 באוגוסט 1969
↑  י. גואל,'"`UNIQ--nowiki-0000001C-QINU`"'התפיסה המהירה של החשוד בהצתה ציננה להט הדיפלומטים המוסלמים באו"ם, מעריב, 24 באוגוסט 1969
↑  Resolution 271 (1969), באתר האו"ם, ‏15 בספטמבר 1969'"`UNIQ--nowiki-0000001E-QINU`"'(באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-0000001F-QINU`"'.
↑  עלילה של הרשות הפלסטינית: ישראל ניסתה לשרוף את מסגד אל-אקצא ב-1969 באתר "מבט לתקשורת הפלסטינית"
↑  ועדת אל-אקצה המשיכה בשמיעת עדויות: מיקל רוהאן הובא בטעות בפני הוועדה, הצופה, 4 בספטמבר 1969
קרנון אריך

| קרנון אריך |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
משפחה:: קרנוניים
סוג:: קרנון
מין:: קרנון אריך
שם מדעי
 Parablennius gattorugine ‏לינאוס, 1758

קרנון אריך (שם מדעי: Parablennius gattorugine) הוא מין של דג גרם ימי ממשפחת הקרנוניים והסוג קרנון (אנ'). קרנון זה חי בצפון מזרח האוקיינוס האטלנטי במים רדודים מול מערב אירופה, הים התיכון וצפון אפריקה.
תיאור

קרנון זה הוא אחד המינים הגדולים ביותר במשפחתו. אורכו של קרנון זה 5 עד 12 סנטימטרים אך יכול להגיע גם לגודל של עד 18 ואף 30 סנטימטרים. צבעו של הקרנון חום עד צהוב ולעיתים ירקרק עם 7 פסים כהים שמתחילים מסנפיר הגב ונגמרים בבטן. הקרנון בעל סנפיר בטן בקדמת הגוף. לקרנון אין שיניים בלסת העליונה. החלק העליון של העיניים הוא בצבע חום לעומת החלק התחתון שצבעו לבן. הצבע של הזכרים בעונת הרבייה הוא חום שוקולד והם בעלי בלוטות שדומות לפקעת מעל עמוד השדרה. סנפיר הגב עובר לאורך הגוף ומחולק לשני חצאים. החלק הקדמי של סנפיר הגב מכיל את הקרניים הקוצניות ואילו החלק האחורי מכיל את הקרניים הרכות. בסנפיר הגב יש 13 עד 14 קוצים ו–18 עד 19 קרניים. בסנפיר השת יש עד 20 קרניים. בסנפיר החזה יש עד 14 קרניים ואילו בסנפיר הבטן יש 3 קרניים. קרנון זה פעיל בעיקר בעלות השחר ובשעות הערב. לקרנון זה יש שיניים חדות דמויות מסרק ובהן הוא משתמש כדי לגרד בעלי חיים קטנים מקרקעית הים. הקרנון ניזון מחסרי חוליות זעירים כמו סרטנאים וגם מאצות.
רבייה

עונת הרבייה היא באביב בחודשים מרץ עד מאי. לזכר יש טריטוריה שבה מתרבות כמה נקבות. הזכר שומר על הביצים עד שהן בוקעות. הזכרים מגנים על הטריטוריות שלהם מפני זכרים אחרים ולעיתים קרובות הם נלחמים זה בזה. מעריכים כי הבלוטות של הזכרים מושכות את הנקבות וגם עוזרות להגן על הביצים מפני טורפים. הביצים נדבקות למצע בקרקעית הים. הזכרים מזדווגים עם מספר נקבות.
אזור מחיה ותפוצה

קרנון זה נפוץ באוקיינוס האטלנטי ובים התיכון מחופי ישראל והמזרח התיכון דרך חופי מרוקו עד לצרפת, פורטוגל, אירלנד, ספרד, אירלנד ובריטניה וגם בים השחור.
קרנון זה נפוץ בחופים המערביים והדרומיים של בריטניה ונעדר מחופי הים הצפוני אם כי נצפה גם בחופי סקוטלנד ואיי שטלנד.
קרנון זה חי במים רדודים בעומק 3 עד 32 מטר ונצפה לעיתים בשפל בבריכות סלעים שבחוף הים.
שימור

מצב השימור של קרנון זה על פי הרשימה האדומה של IUCN הוא ללא חשש.
קרנון זה תואר למדע ב-1758 על ידי החוקר השוודי קארולוס לינאוס.