stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של הרפובליקה העממית של סין
תקופת מאו > לין ביאו וכנופיית הארבעה

הפעילות של המשמר האדום ושאר הפעילות הקיצונית דעכה, והמצב הפוליטי בסין התייצב. לפי גרסת המפלגה הקומוניסטית, לין ביאו ניסה אז לבצע הפיכה צבאית בספטמבר 1971; הוא כביכול פיקד ממפקדתו בשאנגחאי על מבצע ההתנקשות במאו בזמן שהמנהיג נסע ברכבת שלו; לפי גרסה זו, כאשר לין ביאו שמע כי ההתקפה נכשלה עקב שינוי במסלול הרכבת, הוא ברח עם משפחתו במטוס צבאי, אך בדרכו לברית המועצות מטוסו נפל במונגוליה; לפי גרסה אחרת, הוא ברח מחשש שיהיה קורבן לטיהור פוליטי. מותו של לין לא פורסם, עת במפלגה החלו הדיונים על עתידה הפוליטי של סין. (תומכיו של לין ברחו מהמדינה, רובם להונג קונג).
לאחר תקרית לין ביאו, פקידים בכירים רבים שפוטרו בשנים 1966-1969 הוחזרו למעמדם. החשוב מבין אלה היה דנג שיאופינג, שהושב ב־1973, בשנת 1975 התקבל כחבר בפוליטביורו, ולאחר מכן מונה לסגן הנשיא. בתקופה זו מאו חיפש יורש שיחליף אותו בבוא הזמן. הוא בחר לבסוף בוואנג הונגוון, יליד שאנגחאי שהיה מקורב לאשתו ג'יאנג קינג, והעביר אותו מעמדה בשלטון המקומי לממשלה המרכזית.
המאבק האידאולוגי בין פקידי המפלגה הפרגמטיים לבין הקיצונים פרץ מחדש בסוף 1975. ג'יאנג קינג, וואנג הונגוון, ושניים אחרים שהיו מקורבים למהפכה התרבותית (שכונו לאחר מכן "כנופיית הארבעה") יצאו בקמפיין תקשורתי נגד דנג. בינואר 1976 מת מסרטן ראש הממשלה ג'ואו אנלאי, שהיה דמות פוליטית פופולרית. בעקבות מותו יצאו תושבי בייג'ינג ב-5 באפריל לכיכר טיין-אן-מן לקיים הפגנה ספונטנית לזכרו; מטרתם הייתה הבעת תמיכה בדנג ומחאה נגד כנופיית הארבעה. השלטונות דיכאו את ההפגנה והרגו לפחות 800 איש, אם כי ייתכן כי המספר היה גבוה בהרבה – עד 7000 הרוגים. דנג הואשם בפרוץ המהומות וכל סמכויותיו נלקחו ממנו, אך הוא עדיין נותר חבר מפלגה. הפגנה זו ודיכויה ידועים כאירועי טיין-אן-מן.
מורשתו של מאו

לפי גרסת המפלגה הקומוניסטית, המספר הגדול של ההרוגים בתקופת חיזוק השלטון לאחר מלחמת האזרחים הוא כאין וכאפס לעומת מספר מקרי המוות שנגרמו מהרעב, האנרכיה והמלחמה ששררו לפני עלייתם של הקומוניסטים לשלטון.
תומכיו של מאו מצביעים על כך, שלפני 1949 80 אחוזים מאזרחי סין לא ידעו קרוא וכתוב, ותוחלת החיים הייתה 35 שנים בלבד. עם מותו, רק 7 אחוזים לא ידעו קרוא וכתוב, ותוחלת החיים עלתה ליותר מ־70 שנה; בנוסף, אוכלוסייתה של סין גדלה מ-400 מיליון נפש עם תום מלחמת האזרחים עד ל־700 מיליון בשנת 1970. תחת שלטונו של מאו, בא הקץ ל"מאה שנות ההשפלה" של סין, והיא שבה למעמדה כמעצמה; מאו גם תיעש את סין במידה רבה. נכון לתחילת המאה ה-21, סין היא אחת מהמדינות עם שיעור הצמיחה הכלכלית הגדולה בעולם.
המבקרים יצביעו על כך כי גידול זהה בתוחלת החיים אירעו ב"נמרים" של מזרח אסיה, ובעיקר בטאיוואן, שנשלטה בידי מתנגדיו של מאו, הקומינטנג. ייתכן כי חלק מהצמיחה נבעה מהפסקת מצב המלחמה, כך שאפילו שלטון לא מתפקד היה מצליח להשיג תוצאות דומות. מעבר לכך, הניסיון של הנמרים והרפורמות של דנג קסיואפינג מראות כי המדיניות הכלכלית הריכוזית של מאו הביאה לכלכלה כושלת הרבה יותר מאשר זו המבוזרת.
מבקרים נוספים מותחים ביקורת על מאו דווקא מפני שהביא לצמיחה הדמוגרפית, בכך שעודד אותה תחת הסיסמה "יותר אנשים, יותר כוח"; עיקר הגידול באוכלוסייה התרחש בשנות ה-50 וה-60, תחת שלטונו של מאו, ובשנת 1970 מספר הנפשות הגיע, כאמור, ל-700 מיליון. הצמיחה הדמוגרפית המשיכה גם אחרי מותו של מאו.
בגלל מדיניותו שעודד את הילודה, השליטים שבאו אחריו נקטו במדיניות הילד האחד. הגבלה זו בדרך כלל התייחסו לאזורים עירוניים בעלי אוכלוסיית יתר, ואילו באזורים הכפריים ההגבלות היו פחות קשות. מאז שנות ה־90 הייתה הרפיה במדיניות תכנון הילודה בסין, בעיקר מכיוון שהאנשים שנולדו בשנות ה-60 כבר אינם בגיל הפוריות.
פרשנותו של מאו למרקסיזם-לניניזם וניסיונו להתאימהּ לניסיון הסיני, הוביל לגיבושהּ של מאואיזם; אידאולוגיה זו השפיעה על קומוניסטים רבים ברחבי העולם, בעיקר בתנועות המהפכניות בעולם השלישי, כמו הקמר רוז' בקמבודיה, ה"נתיב הזוהר" בפרו והמרקסיסטים בנפאל. באופן אירוני, סין עצמה התרחקה מאוד מהמאואיזם מאז מותו, ורוב חסידיו של מאו רואים את הרפורמות של דנג שיאופינג כבגידה במורשתו של מאו.
מאבקי כוח לאחר מותו של מאו

"הנווט הגדול" היה אחד מהתארים הרבים שמאו דזה-דונג זכה להם לאחר המהפכה התרבותית; הוא היה לסמל, בנוסף להיותו מנהיג. מאו מת ב־9 בספטמבר 1976. המדינה המתאבלת הושבתה לחלוטין במשך יותר משבוע. מאו היה ראש המפלגה הקומוניסטית הסינית יותר מארבעים שנה, ועמד בראש סין העממית עשרים ושבע שנה.
בשנותיו האחרונות, למאו כבר לא היה אמון גם בוואנג הונגוון, והקשר שלו לכנופיית הארבעה הגבירה את חוסר האמון ביניהם. הואה גואפנג, שבעת מותו של מאו היה השר לביטחון ציבורי וירש את זהאו אנליי כראש ממשלה, נהיה גם לראש הצבא ולראש המדינה. הצדקתו של הואה למהלך הייתה פתק בכתב ידו של מאו שבו היה כתוב, "כשאתה עושה דברים, אני רגוע". יחסית לשלושת היורשים המיועדים שהיו לפניו, הואה שרד לזמן הקצר ביותר. בתקופת שלטונו היה מאבק כוחות בין שלושה כוחות – כנופיית הארבעה, דנג שיאופינג והוא עצמו. באוקטובר, גנרלים ומנהיגי המפלגה קשרו נגד כנופיית הארבעה וניסו לסלק אותה מכל עמדת כוח. ג'יאנג קינג וחבריה הואשמו בפשעים שונים, כולל פעילות אנטי-מהפכנית, והועמדו למשפט. לבסוף כולם נשפטו לתקופה ארוכה בבית הסוהר, או במקרה של ג'יאנג קינג – מאסר עולם.
ב-1980 דנג שיאופינג הצליח להפוך למנהיג העליון של סין. הוא נמנע מלגנות את מאו ומורשתו, אך למעשה סטה מדרכו בצורה משמעותית. בכינוס השלישי של הוועידה ה-11 של המפלגה הקומוניסטית של סין דנג הכריז על מדיניות של רפורמות כלכליות ופתיחות ("גייגה קייפאנג"); במסגרת המדיניות, הממשלה ויתרה תחילה על חלק ממנגנוני השליטה באדמות החקלאיות שבכפרים, ולאחר מכן צמצמה את שליטתה במגזר התעשייתי. בעיניו של דנג, פיתוחה של תעשייה קלה היא הבסיס הכלכלי להתפתחותה של תעשייה כבדה. דנג יזם את הקמת האזורים כלכליים מיוחדים, שבהם משקיעים זרים יוכלו לפעול ללא פיקוח ממשלתי הדוק; באזורים אלה הונהגה למעשה כלכלה קפיטליסטית.
היסטוריה מאוחרת

לאחר התפרקות ברית המועצות בשנת 1991 וסוף המלחמה הקרה, השתנה האיזון בעולם בין המעצמות השונות, והיו שטענו שהעולם נמצא בפתחו של עידן חדש בו לא יתקיימו עוד מאבקי הכוח בין האידאולוגיות השונות בעולם, כחלק מתהליכי גלובליזציה שמקרבים בהדרגה את כל המדינות אל תפיסות דומות בנוגע לממשל וכלכלה. תהליכים אלו קרו במקביל להתחזקות כלכלית משמעותית של סין, ובקרב מדינות המערב הייתה תקווה שכחלק ממגמה עולמית של התקרבותן של מדינות רבות לכיוון הפלורליזם, ליברליזם והדמוקרטיה באותן השנים, תעבור סין תהליך דומה.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 התחזקו תקוות אלו על רקע תהליכים שונים שקרו בסין בהשפעת התרבות המערבית, ביניהם הסכמת השלטון לביקורת מקוונת כנגדו. בתקופת בחירתו של שי ג'ינפינג כמזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של סין בשנת 2013, ההערכות במערב היו ששי יכונן רפורמות שיהפכו את ממשלת סין ל"לממשלה מודרנית רזה, נקייה, שקופה ויעילה מאוד, הפועלת תחת שלטון החוק".
בפועל, שי הנהיג מדיניות הפוכה ממה שציפו לה במערב. שי שאף להפוך את סין למעצמה המובילה גישה נגדית לדמוקרטיה-הליברלית של המערב, ובכך שאף להיכנס אל תוך הוואקום שהותירה אחריה ברית המועצות כאלטרנטיבה אידאולוגית למערב. אמנם סין אימצה חלק מהרעיונות שבסיס הממשל הדמוקרטי כמו בחירות (שאינן חופשיות) או הסכמה מוגבלת למחאות כנגד הממשל, אך שאפה ליצור מודל טוטליטרי ולא ליברלי שיוכל להתאים לעולם הקפיטליסטי, והמתוקשר של המאה ה-21. גישה זו, המשלבת רעיונות דמוקרטיים מסוימים, אך דוחה את אבני היסוד של הדמוקרטיה כמו פלורליזם, חופש ביטוי וחלק מזכויות האדם, מקבלת לעיתים את הכינוי דמוקרטיה טוטליטרית או "דמוקטטורה".
חיזוק למסקנה בה סין מנסה למצב את עצמה כמובילת המודל העולמית של משטר טוטליטרי עדכני, עלה בדו"ח החירות המקוונת השנתי שפורסם בסוף שנת 2018 על ידי ארגון Freedom House (אנ'). הדו"ח התייחס באריכות להשפעתה השלילית של סין על חופש הביטוי העולמי וקבע כי: "בשנה שחלפה, ממשלת סין ארחה בכירים מעשרות מדינות לסמינרים בני שבועיים או שלושה שעסקו במערכת הצנזורה והמעקף המקיפה שלה". הדו"ח תיאר מקרים בהם מדינות השתמשו בתופעת הפייק ניוז כתירוץ כדי לחסום רשתות חברתיות או אתרי אינטרנט זרים, במטרה להתקרב בהדרגה למודל הסיני.
התחזקותה הפוליטית של סין הגיעה בד בבד עם הפיכתה למעצמה כלכלית מהמובילות בעולם. בשנת 2010 הפכה סין לצרכנית האנרגיה הגדולה בעולם, ובשנת 2014 הודיעה קרן המטבע הבינלאומית שכלכלת סין עקפה את כלכלת ארצות הברית במספר היבטים כמו שווי שירותים וסחורות.
הצמיחה הכלכלית המהירה של סין בעשורים אלו שינתה באופן דרמטי את החברה והסביבה בסין. לצד יציאה של רבים מעוני מוחלט, פערים בין המעמדות השונים בסין הקצינו באופן דרמטי. בנוסף, זיהום אוויר בסין של העשור השני של המאה ה-21 הוא החמור ביותר בעולם, וישנו מחסור במקורות מים נקיים, כנראה כתוצאה מהזרמת פסולת תעשייתית וביוב אל מקורות המים, ללא שום פיקוח ובקרה.
הערות שוליים

↑  סיכום מאמר: קץ ההיסטוריה / פרנסיס פוקויאמה
1 2 3  China’s new form of totalitarianism, BBC
↑  הבחירות הדמוקטטוריות הגדולות בעולם, באתר אפוק טיימס
↑  עומר כביר, מחקר: החירות המקוונת בירידה - והשינוי מזיק לדמוקרטיה העולמית, באתר כלכליסט, 1 בנובמבר 2018
↑  עקפה את ארה"ב: סין היא צרכנית האנרגיה הגדולה בעולם, באתר ynet, 20 ביולי 2010
↑  היסטוריה: סין עקפה את ארה"ב בתור הכלכלה הגדולה בעולם, באתר כלכליסט, 4 בדצמבר 2014
1 2  מתי דוד, סין בדרך למעצמת-על במאה ה-21 (ב), באתר News1 מחלקה ראשונה, 19 בספטמבר 2011
↑  http://www.globalissues.org/article/4/poverty-around-the-world#WorldBanksPovertyEste
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007285788805171  LCCN: sh85024123  NDL: 00573809
החברה הישראלית למדליות ולמטבעות

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1958–הווה (כ־67 שנים) 
 מיקום המטה:  נשר 
 ענפי תעשייה:  נומיסמטיקה 
  
 www.israelmint.com
 
לוגו החברה באנגלית
החברה הישראלית למדליות ולמטבעות התחילה את דרכה בשנת 1958 כגוף ממשלתי, בשנת 2008 הופרטה החברה על פי החלטת ממשלת ישראל ונרכשה על ידי חברת ג.ר.א.ס עיצובים ושילובים בע"מ. אז הוחלף שמה מ"החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות" - לשם הנוכחי.
המדליה הרשמית הראשונה של מדינת ישראל - חירות ישראל
משרד ראש הממשלה - לוגו יחידת מדליות ומטבעות ישראל
היסטוריה

בשנת 1958, במסגרת פעולותיה של הוועדה לאירועי שנת העשור לציון הקמת המדינה, הוכרז על הקמת מחלקה להנפקת מדליות (מדליונים). המדליה הראשונה שהונפקה הייתה מדליית "חירות ישראל" שעיצובה התבסס על המטבע הרומי "יהודה השבויה" שנטבע על ידי רומי לאחר חורבן הבית השני.
הנפקת המדליה הראשונה, על ידי ועדת העשור, זכתה להצלחה עצומה. לאור זאת החליט מנכ"ל משרד ראש הממשלה, טדי קולק, על הקמת "יחידת מדליות ומטבעות" במשרד ראש הממשלה. ליחידה עוצב סמל חדש המבוסס על המדליה הראשונה.
בעת הקמתה מנתה היחידה שמונה וחצי משרות. למנהל היחידה מונה לוי אברהמי (עד 1959 מפקד מח' ירושלים במשטרת ישראל).
בשנת 1961 החליט טדי קולק על הפיכת היחידה במשרדו לחברה ממשלתית. בריאיון עיתונאי אמר טדי קולק: "אחרי שבנק ישראל החליט להמשיך את הנפקת מטבעות הזיכרון מדי שנה נראה כי יחידה ממשלתית קטנה לא תוכל לעמוד בעומס ההפצה ולכן נרקם הרעיון של הקמת חברה ממשלתית עצמאית שתהיה מופקדת על שיווק מטבעות הזיכרון והמדליות ותדאג להגדיל את הכנסות המדינה מהנפקות אלה". בעקבות המלצתו אישרה ועדת השרים לענייני כלכלה את יסוד "החברה הישראלית למדליות ומטבעות בע"מ. סמל החברה החדשה עדיין מבוסס על מדליית השחרור. מנהל היחידה, לוי אברהמי, מונה להיות המנכ"ל הראשון. יו"ר החברה היה הד"ר יוסף מישן.
ב־1963 הוחלט על מספר שינויים, יצחק אבני מונה למנכ"ל ושם החברה שונה ל- החברה הממשלתית למדליות ומטבעות בע"מ . גם אומץ סמל חדש.
מטרותיה המקוריות של החברה הממשלתית למדליות ומטבעות בע"מ, כפי שנקבעו בפרוטוקול החברה, הן "להנציח אירועים היסטוריים ולאומיים, מפעלי מדע, תרבות ואמנות והישגים של מדינת ישראל, לציין אתרים, אישים ומנהיגים בעלי שעור קומה ולתת ביטוי אמנותי לאירועים מרכזיים בחיי המשפחה והפרט בישראל, ולהפיץ מוצרי נוי ואמנות של ישראל." בנוסף, החברה נקבעה כמפיץ של מטבעות זיכרון של "בנק ישראל".
בשנת 1978, לאחר 15 שנה בהנהלת יצחק אבני, הייתה החברה הממשלתית עם מצבת כח אדם של כ־60 עובדים. בנוסף על האמור, באותו זמן גם הגיע לשיאו סכסוך בין החברה הממשלתית לבין גוף השיווק העיקרי שלה – AINA (אגודה אמריקאית ישראלית לנומיסמטיקה).
בנקודת זמן זו החליט שר האוצר דאז, שמחה ארליך, שהגיעה העת לבצע שינוי וביוני 1978 מונה למנכ"ל אליעזר שילוני (שהודח מתפקיד נציב מס הכנסה). כהונתו של שילוני נמשכה עד ל-1993 (15 שנה) – כשבמהלך תקופה זו השתפר מאוד מצבה הכספי של החברה אך הבעיות המהותיות רק גברו והלכו.
במהלך השנים יוצרו על ידי החברה הממשלתית מעל עשרת אלפים פריטים שונים. בשיא פעילותה היו לחברה 5 סניפים ועוד כמה עשרות סוכנים מורשים בישראל ומחוצה לה.
בשנת 2002 מונה למנכ"ל החברה רואה החשבון רפאל יהודאי על ידי הדירקטוריון בראשות אברהם נתן. מאז החלה החברה בתהליך הבראה שהביא לשיפור ניכר בתוצאותיה התפעוליות ולשיפור בתזרים המזומנים. שיאו של תהליך ההבראה ושיפור התוצאות היה יישום החלטת הממשלה משנת 1992 להפרטת החברה.
בשנת 2008 נמכרה החברה הממשלתית לחברת ג.ר.א.ס (העוסקת בייצור ושיווק תכשיטים) והפכה לחברה פרטית.
עם שינוי הבעלות שונה שם החברה ל- "החברה הישראלית למדליות ולמטבעות". החברה פועלת תחת שני מותגים כאשר נוסף " The Holy Land Mint" לחברה הסכם לשיווק מטבעות מיוחדים של בנק ישראל. בנוסף להנפקת המדליות, החברה עוסקת בקידום האומנות הישראלית והיהודית באמצעות הפצת הדפסים אומנותיים על מדליות ומוצרים נוספים. החברה מייצרת מוצרי נוי, יודאיקה, תכשיטים ומפיצה מטבעות זיכרון של בנק ישראל. משרדי החברה ממוקמים בנשר, ויש לה מספר סניפים ברחבי הארץ.
פעילות החברה

מטרותיה המקוריות של החברה, כפי שנקבעו בתקנון לכשנוסדה, נותרו כשהיו ללא שינוי גם כשהחברה עברה לבעלות פרטית.
החברה פועלת במספר תחומי פעילות:
שיווק והפצה בלעדית של מטבעות זיכרון, מטבעות מיוחדים ופריטים נומיסמאטיים בהנפקת בנק ישראל
הנפקת מדליות ממלכתיות של מדינת ישראל ומדליות רשמיות למוסדות וארגונים
הנפקת מטילי זהב וכסף טהור החל מ-1- גרם ועד 1 ק"ג כמתנה ייחודית או השקעה לעתיד
עיצוב ויצור תכשיטים בשילוב מטבעות ומדליות - "עדיליון"
ייצור רפליקות (תעתיקים מדויקים) של מטבעות עתיקים הקשורים לארכאולוגיה בישראל כמו גם שיווק מטבעות עתיקים על פי רישיון רשות העתיקות
עיצוב יצור ושיווק מוצרי אומנות ישראלית ומתנות ישראליות מקוריות
הפצה בלעדית ומכירת מטבעות זיכרון בהנפקת בנק ישראל

לבנק ישראל נתונה הסמכות הבלעדית להנפיק מטבעות והילך חוקי בישראל (שטרי כסף, מעות, מטבעות זיכרון ומטבעות מיוחדים) באישור המועצה המנהלית והממשלה. הנגיד הוא שקובע את צורתם של מטבעות הזיכרון והמטבעות המיוחדים ולשם כך הוא נעזר בוועדה לתכנון שטרי כסף, מעות ומטבעות זיכרון.
בנק ישראל מנפיק על פי רוב חמישה מטבעות זיכרון חדשים בכל שנה ובכמויות מוגבלות, ארבעה מתוך החמישה מונפקים במסגרת של סדרות: "תמונות מן התנ"ך", "אתרי מורשת עולמית בישראל המוכרים על ידי אונסק"ו", "נופים בישראל", "ירושלים של זהב" (סדרת מטבעות בוליון זהב ישראלי) ומטבע זיכרון מיוחד מונפק כל שנה לקראת יום העצמאות והוא מוקדש לאחד ההישגים של מדינת ישראל.
לכבוד יום העצמאות ה-76, הנפיק הבנק ב-2024 מטבע בסימן "ישראל ביחד" והונפק בערכים של 10 שקלים, 2 שקלים ושקל אחד. עיצוב המטבע בא לבטא את האחדות בעם לאור מתקפת הטרור ב-7 באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל.
כל המטבעות מופצים בלעדית בהתאם לחוק בנק ישראל על ידי החברה הישראלית למדליות ולמטבעות אשר הוסמכה לכך על ידי שר האוצר.
הנפקת מטבעות זיכרון על ידי בנק ישראל בכסף וזהב

מטבעות הזיכרון מונפקים על ידי בנק ישראל במתכת יקרה כסף וזהב. מטבעות הכסף בעריך 1 שקל חדש וב-2 שקלים חדשים, מטבעות הזהב בעריך 5, 10 ו-20 שקלים חדשים.
לראשונה בשנת 2010, הנפיק בנק ישראל את מטבע "הבוליון הישראלי הראשון" בסדרה הנקראת "ירושלים של זהב".
מטבעות הבוליון בסדרה "ירושלים של זהב" מציגים אתרים מפורסמים בירושלים.
המטבעות מיוצרים בזהב טהור 9999. במשקל 1 אונקייה (31.1 גרם) בכמויות מרביות של 3,600 יח'. ערכם הנקוב 20 שקלים חדשים ומחירם משתנה כל יום בהתאם לתנודות במחיר הזהב העולמי.
הנפקת מדליות ממלכתיות

לחברה הישראלית למדליות ולמטבעות הזכויות הבלעדיות (שהוענקו מטעם ממשלת ישראל) להנפיק מדליות ממלכתיות של מדינת ישראל. מדליות הן יצירות אמנות זעירות המנציחות את ההיסטוריה של האומה והמדינה ובמדליות הממלכתיות מוטבע סמל המדינה באישור ועדת "הסמל והדגל". באמצעות מדליות ממלכתיות, מונצחים אירועים היסטוריים בארץ ובעולם, בהם לקחה ישראל חלק.
המדליה הראשונה של מדינת ישראל, מדליית "השחרור", הונפקה בשנת 1958, שנת העשור לישראל. מדליית "השחרור" נושאת מצד אחד תעתיק של אחד המטבעות "יהודה השבויה" הרומיים (שהוטבעו אחרי חורבן בית שני וניצחון הרומאים) אולם בצדה השני, מוטבעת אם הבנים השמחה, המרימה את ילדה, לצד חקלאי עברי הנוטע עץ. שניהם יחד מסמלים את תקומת העם היהודי בארץ ישראל. מאותה שנה ועד היום, הונפקו מדליות רבות המנציחות את תולדות מדינת ישראל.
במדליות מונצחים אישים ומנהיגים בולטים בתולדות העם היהודי והמדינה בהם: ראשי ממשלה, נשיאים, ראשי המטה הכללי של צה"ל ואישים יהודים שתרמו לאנושות. בסדרת "חכמי ישראל" מוצגים רבנים חשובים שהשפיעו על העם לדורותיו ובסדרת "סיפורי העם" מתוארים סיפורי עם יהודיים. עוד הוטבעו מדליות ליחידות הקרביות של צה"ל, למטוסים, לטנקים ולספינות שנכנסו לספרי ההיסטוריה של המדינה.
כיום קיימות מדליות אמנות חדשניות כגון: מדליות פיסוליות שמייצגות סיפורים מן התנ"ך, פסיפסים עתיקים בארץ ישראל ומדליות בשיבוץ ליתוגרפיות של יצירות אמנות צבעוניות ידועות.
הנפקת מטילי זהב וכסף להשקעה החל מ-1 גרם ועד 1 ק"ג

החל משנת 2012 מנפיקה החברה הישראלית למדליות ולמטבעות מטילי כסף וזהב טהור להשקעה. המטילים במשקלים שונים החל מ-1 גרם ועד 1 ק"ג בזהב טהור 999.9 נושאים מספר סידורי וארוזים באריזת ביטחון סגורה. על כל מטיל מוטבעת יונת השלום במעופה מעל חומת ירושלים.
בגב כל מטיל חתום "הולילנד מינט" (סמלה המסחרי של החברה), משקל הזהב ומספרו הסידורי של המטיל. הנתונים מופיעים במקביל על מארז הביטחון.
מטילי הזהב מיוצרים במשקלים הבאים : 1 גרם, 2.5 גרם, 5 גרם, 10 גרם, חצי אונקייה, אונקייה אחת ואחד ק"ג.
שיתוף עם רשות העתיקות

החברה הישראלית למדליות ולמטבעות מורשית למכור מטבעות עתיקים אותנטיים. במיזם משותף הנרקם עם רשות העתיקות, יצרה החברה הישראלית למדליות ולמטבעות רפליקות מדויקות של מטבעות עתיקים, כגון מטבעות עתיקים שנמצאו בקומראן ובמצדה (בהתאם לחוק האמריקאי, כל רפליקה נושא את המילה COPY כדי להימנע מספקות).
כמה מהנפקות בנק ישראל והחברה

| מטבע | סדרת מטבעות | מדליות ממלכתיות | מדליות להענקה רשמית | אסימוני ברכה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| מטבע יום העצמאות התשי"ח 1958 "מטבע העשור" | סדרת מטבעות בעובי מיוחד - הראשונה בסדרה: תשל"א | "השחרור", המדליה הראשונה, תשי"ח 1958 | "יובל חומה ומגדל" תשמ"ו 1986 | התשכ"ד - מטבע 1 אגורה |
| מטבע יום העצמאות תשי"ט 1959 "ושבו בנים לגבולם" | סדרת מטבעות רגילים ישראל תשמ"ב | "עשרים שנה למרד הגטאות" תשכ"ג 1963 | "מפעל הפיס" תש"ל 1970 | תשל"ז כח לישראל |
| מטבע מיוחד התשכ"ה 1964 "עשור לבנק ישראל" | סדרת מטבעות ישראל רגילים תשמ"ה בשקלים | "בית התפוצות" תשל"ח 1978 | "יער קנדה" תשל"ו 1976 |  |
| מטבע מיוחד "דוד בן-גוריון" התשל"ה 1974 |  | "עם ישראל חי" תשמ"ג 1982 |  |  |
יום העצמאות התשמ"ד 1984 "אחוות ישראל":
זכייה בפרסי יוקרה

מספר מטבעות ישראל זכו בפרסים בתחרויות מטבעות בינלאומיות בזכות עיצוביהם ונושאיהם:
"ארץ חמדה", מטבע יום העצמאות התשמ"ט (1989) בעיצוב רובן נוטלס, זכה בתואר "המטבע האמנותי ביותר" (תחרות Coin of the Year 1991)
"משה והלוחות" מטבע ה-10 בסדרת "תמונות מן התנ"ך", התשס"ה (2005) בעיצוב גדעון קייך, זכה בתואר "המטבע המעורר השראה" (תחרות Coin of the Year 2007)
"תל אביב, העיר הלבנה", המטבע הראשון בסדרת "אתרי מורשת עולמית", התשס"ו (2006) בעיצוב מאיר אשל, זכה בזכות עיצובו הארכיטקטוני המרשים, במקום השני בתחרות המטבעות "פלדיו" שנערכה בוויצ'נזה, איטליה, ב-2007
"וגר זאב עם כבש", מטבע ה-12 בסדרת "תמונות מן התנ"ך", התשס"ז (2007), בעיצוב אהרן שבו, זכה במקום שני בתחרות מטבעות הבינלאומית שנערכה בוויצ'נזה, איטליה, ב-2008
"60 שנה למדינה", מטבע יום העצמאות התשס"ח (2008) בעיצוב רובן נוטלס, זכה בתואר "המטבע האמנותי ביותר" (תחרות Coin of the Year 2010)
"יונה במעי הדג", מטבע ה-15 בסדרת "תמונות מן התנ"ך", התש"ע (2010) בעיצוב גדעון קייך ואהרן שבו, זכה במקום ראשון ובתואר "מטבע השנה" (תחרות Coin of the Year 2012)
"עכו", מטבע ה-3 בסדרת "אתרי מורשת עולמית", התש"ע (2010) בעיצוב משה פרג זכה בזכות עיצובו הארכיטקטוני, במקום שני בתחרות המטבעות "פלדיו" שנערכה בוויצ'נזה, איטליה, ב-2010
מטבע "התעמלות", התשע"א (2011) בעיצוב דוד הראל, זכה במקום ראשון בתחרות מטבעות הבינלאומית שנערכה בוויצ'נזה, איטליה ב-2012
"תל מגידו", מטבע ה-4 בסדרת "אתרי מורשת עולמית", התשע"ב (2012) בעיצוב אסנת אשל זכה בזכות הצגתו הארכיטקטונית באזכור מיוחד בתחרות המטבעות "פלדיו" שנערכה בוויצ'נזה, איטליה, ב-2013
הערות שוליים

↑  נסים לוי, יעל לוי, "רופאיה של ארץ-ישראל 1948-1799", איתי בחור - הוצאה לאור, זכרון יעקב, מהדורה שנייה, מרץ 2012, עמוד 283
↑  גד ליאור, בעקבות אירועי 7 באוקטובר: בנק ישראל מנפיק מטבעות זיכרון מיוחדים, באתר ynet, 8 במאי 2024
↑  ערן נבון, אחריו הבול: הכירו את מי שעיצב את הכסף של כולנו, באתר ישראל היום, 30 במאי 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263284805171  ISNI: 0000 0001 2170 4750  LCCN: n83128072  VIAF: 140757440   WorldCat (עם VIAF): 140757440 
חנות של החברה בקניון ממילא
סימפוניית האלפים

ריכרד שטראוס ב-1918
סימפוניית האָלפִּים או סימפוניה אלפינית (בגרמנית: Eine Alpensinfonie) היא פואמה סימפונית מאת ריכרד שטראוס (אופוס 64). על אף כותרתה, "סימפוניה", זוהי יצירה חד-פרקית הכוללת 22 נושאים המנוגנים בזה אחר זה ברצף ואינה עונה לכללי הצורה המוזיקלית של סימפוניה. היצירה בוצעה לראשונה בשנת 1915, אף שראשיתה כבר ב-1899. זוהי הפואמה הסימפונית האחרונה שנכתבה על ידי שטראוס, שהתפרסם ביצירה בסוגה זו, והגדולה שבהן הן מבחינת אורכה (ביצוע טיפוסי אורך כ-50 דקות) והן מבחינת מספר הנגנים (125 נגנים ב-33 סוגי כלי נגינה שונים, בהם כלים הנדירים בשימוש תזמורתי).
ההשראה וחיבור היצירה

שטראוס היה חובב טבע בכלל והרי האלפים בפרט. בנעוריו עסק בטיפוס הרים ובשנת 1908 אף רכש בית בעיירה גרמיש-פרטנקירכן שבבוואריה, הצופה אל נוף אלפיני. נוסף על כך היה שטראוס חובב של הפילוסוף פרידריך ניטשה ושל גישתו לטבע, שלה הטיף כתחליף לסגידה לאלוהים ולדת, רעיונות שהגיעו לשיאם בספרו האחרון של הפילוסוף, "אנטיכריסט" (1888). ב-1891 נפטר ידידו של שטראוס, הצייר קארל שטאפר-ברן (אנ'), ושטראוס ביקש לחבר לכבודו יצירה.
עם גורמי השראה אלה החל שטראוס ליצור ב-1899 את הפואמה הסימפונית תחת הכותרת Künstlertragödie ("טרגדיית האמן"), אך עד מהרה שינה את גישתו והחל ליצור סימפוניה בארבעה פרקים בשם Die Alpen ("האלפים"). היצירה נותרה בלתי גמורה, אך הפרק הראשון שלה הוא שהתפתח לסימפוניית האלפים. בשנת 1911, לאחר מותו של גוסטב מאהלר, שב שטראוס אל היצירה. שטראוס ביכה את מות חברו היהודי וכתב ביומנו, ברוח ניטשה, כי האומה הגרמנית תוכל להגיע להישגים כבירים רק אם תתנתק מכבלי הנצרות. לפיכך, קבע כי יקרא לסימפוניית האלפים שלו "אנטיכריסט", כיוון שהיא מייצגת "טיהור מוסרי באמצעות כוחו של האדם, שחרור דרך עבודה, פולחן של הטבע הנצחי, המפואר [ולא של אלוהים או פולחן דתי]" היצירה נועדה להיות בת שני פרקים ולהיקרא Der Antichrist: Eine Alpensinfonie ("האנטיכריסט: סימפוניית אלפים"), אך הפרק השני לא הושלם ולבסוף קרא שטראוס ליצירה בת הפרק היחיד Eine Alpensinfonie. ב-1 בנובמבר 1914 סיים המלחין את הטיוטה הסופית והחל במלאכת התזמור, שאותה השלים כעבור שלושה חודשים, ב-8 בפברואר 1915. היצירה הוקדשה לגראף ניקולאוס פון זיבאך (Nikolaus Graf von Seebach), מנהל האופרה הממלכתית הסקסונית של דרזדן.
ביצועים והקלטות

הופעת הבכורה של היצירה התקיימה ב-28 באוקטובר 1915 בברלין בניצוחו של שטראוס עצמו על התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן. בארצות הברית נוגנה היצירה לראשונה על ידי התזמורת הסימפונית של סינסינטי בניצוחו של ארנסט קונוואלד ב-25 באפריל 1916 ועל ידי תזמורת פילדלפיה בניצוחו של לאופולד סטוקובסקי ב-28 באפריל.
ההקלטה הראשונה של היצירה היא משנת 1925 בביצוע התזמורת הפילהרמונית של ברלין בניצוחו של אוסקר פריד (אנ'), אולם ההקלטה החשובה יותר לקביעת האופן בו דימה לעצמו המלחין כיצד היצירה צריכה להישמע היא הקלטת היצירה בניצוחו של שטראוס עצמו על התזמורת הממלכתית של בוואריה משנת 1941, המאופיינת בקצב מהיר יחסית ואורכת 45 דקות. הקלטת היצירה על ידי התזמורת הפילהרמונית של ברלין בניצוחו של הרברט פון קאראיין משנת 1980 (בחברת דויטשה גרמופון) היא ההוצאה הניסיונית הראשונה בפורמט הקומפקט דיסק.
תזמור

כלי נשיפה מעץ: 4 חלילי צד, 2 פיקולו, 3 אבובים, קרן אנגלית, הקלפון, 3 קלרינטים (1 ב-E♭ ו-2 ב-B♭), קלרינט בס, 4 בסונים, קונטרה-בסון
כלי נשיפה ממתכת: 8 קרנות יער, 4 טובה וגנריאנית, 4 חצוצרות, 4 טרומבונים, 2 טובה; מאחורי הקלעים: 12 קרנות, 12 חצוצרות, 2 טרומבונים
כלי הקשה: 2 מתופפי טימפני, תוף סנר, תוף בס גדול, מצילתיים, משולש, גונג, פעמון פרה, מכונת רוח, יריעה רועמת (יריעת פח שניתן לנער ולהשמיע קול רעם), גלוקנשפיל
כלי מקלדת: צ'לסטה, עוגב
כלי קשת: 2 נבלים, 36 כינורות (18 "כינור ראשון" ו-18 כינור שני), 12 ויולות, 10 צ'לי ו-8 קונטרבס
תוכנית הנושאים

היצירה מחולקת ל-22 קטעים מובחנים, המנוגנים ברצף ומתארים טיול של יום אחד בטבע האלפיני, שעיקרו עליה בהר וירידה ממנו, תוך השתנות מזג האוויר. הקטעים אינם ממוספרים בפרטיטורה, ומצוינים רק שמותיהם בגרמנית:
Nacht (לילה)
Sonnenaufgang (זריחה)
Der Anstieg (העלייה)
Eintritt in den Wald (כניסה ליער)
Wanderung neben dem Bache (טיול ליד הנחל)
Am Wasserfall (במַפָּל)
Erscheinung (הופעה)
Auf blumigen Wiesen (בכרי דשא פורחים)
Auf der Alm (באחו)
Durch Dickicht und Gestrüpp auf Irrwegen (דרך הסבך וטעייה בשבילים שגויים)
Auf dem Gletscher (בקרחון)
Gefahrvolle Augenblicke (רגעי פחד)
Auf dem Gipfel (בפסגה)
Vision (תצפית)
Nebel steigen auf (ערפל עולה)
Die Sonne verdüstert sich allmählich (השמש מתחילה להחשיך)
Elegie (שיר קינה)
Stille vor dem Sturm (שקט לפני הסערה)
Gewitter und Sturm, Abstieg (סופת רעמים וסערה, ירידה)
Sonnenuntergang (שקיעה)
Ausklang (רגיעה לקראת סיום)
Nacht (לילה)
הערות שוליים

↑  Daniel J. Wakin, A Walk Up the Wild Side of the Alps, The New York Times, April 13, 2012.
↑  Strauss's Alpine Symphony: which recording to own? (This article originally appeared in the 2017 Awards issue of Gramophone)
↑  How the CD was developed, באתר BBC
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007342918205171  BnF: cb139198988 (data)  GND: 300156235  LCCN: n82105300  MusicBrainz work: 21e81734-0ada-42ce-b1d2-fb5e9180dd79  VIAF: 215074692   WorldCat (עם VIAF): 215074692 
מראה מן העיירה גרמיש-פרטנקירכן
"הטייל מעל לים הערפילים", קספר דויד פרידריך