stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האם תרזה
תהליך הכרזתה כקדושה

בעקבות מותה של האם תרזה בשנת 1997, ההגמוניה הקדושה, המועצה בוותיקן המקבלת את ההחלטות בדבר הכרזה על אנשים כקדושים, החלה את תהליך הקאנוניזציה (הכרזה על קדושה) של תרזה. לפי חוקי הוותיקן, כדי שאדם כלשהו יהפוך לקדוש דרושה הוכחה ותיעוד על לפחות נס אחד שביצע. בשנת 2002, הוותיקן החליט כי הנס שביצעה תרזה הוא ריפוי אישה הודית, מוניקה בסרה (Monica Besra) שגידול סרטני היה בבטנה. לפי המסופר, האישה החזיקה את תמונתה של תרזה, ולדבריה 'זיק של אור' יצא מן התמונה אל בטנה, וריפא את הגידול.
בתחילה אמרה בסרה, כי הגידול הוסר בטיפול כירורגי בבית חולים מקומי. היא חזרה על גרסה זו אף בראיון שנתנה לטיים מגזין. לאחר מכן, שינתה בסרה את דעתה, ואמרה כי תמונתה של תרזה היא שריפאה אותה. בסיפור ה"נס" היו סתירות רבות. בית החולים עצמו סירב להגיב ולאשר האם אכן בוצע באישה ניתוח להסרת הגידול. בעלה של האישה אמר לבסוף כי תרזה היא שביצעה את הנס והצילה את אשתו, ושהוא ואשתו מודים לאלוהים ולאם תרזה על החסד הגדול שביצעה.
בכל הזמן עד להפיכתה של האם תרזה למבורכת וגם בזמן התהליך עצמו, היה קידושה של תרזה סוגיה מעוררת מחלוקת רבתי בהודו וכן בעולם הנוצרי כולו. לבסוף, בורכה תרזה רשמית ב-19 באוקטובר 2003, על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני תחת הכותרת 'האם תרזה המבורכת של כלכותה'.
ב-4 בספטמבר 2016, הכריז האפיפיור פרנציסקוס על הפיכתה לקדושה נוצרית.
דעותיה

האם תרזה דיברה לעיתים קרובות בנאומים או כנסים נגד הפלה מלאכותית ומניעת הריון בעיקר בפגישותיה עם משרדי ממשלה. בנאום שנשאה בעת קבלת פרס נובל, אמרה כי: "הפלה היא הרוע הגדול ביותר, והאויב הגדול ביותר של השלום... אם אמא מסוגלת להרוג את בנה או בתה, מה מונע ממנה להרוג את עצמה או כל אחד אחר מאיתנו? - שום דבר!".
ב-3 בפברואר 1994, באירוע שנערך בכנסייה, נאמה האם תרזה בפני הקהל בנושאי משפחה והפלה מלאכותית. "אני מבקשת מכולכם, אל תתנו יד לרצח ילדים. אני רוצה את הילדים האלה, תנו לי אותם.".
בעקבות מלחמת העצמאות של בנגלדש, נאנסו בעקביות מעל 450,000 נשים במזרח פקיסטן (בנגלדש של ימינו), ותינוקות רבים נרצחו. גם אז כשנשאלה תרזה התנגדה בתוקף להפלה של התינוקות, אף שלבטח ירצחו ויעונו. היא אמרה: "אני מתנגדת באופן נחרץ להפלות, משום שזהו רצח טהור".
דעתה של תרזה בענייני מניעת הריון והפלה מלאכותית הייתה זהה לדעה הרשמית של הוותיקן והנצרות הקתולית, שתכנון מוקדם היא הדרך היחידה המותרת למניעת הריון. רבים מבקרים את תרזה על התעקשותה חסרת הפשרות כנגד הפלות ומניעת הריון, אפילו במקומות שבהם התינוק שיוולד ימות באופן וודאי, כגון במלחמות גדולות, או במקומות בעלי התפוצצות אוכלוסין, למשל העיר כלכותה שבה פעלה.
לתרזה היו דעות נחרצות גם נגד גירושין. היא טענה כי צריך להפוך את הגירושין ללא חוקיים, והיא ניהלה קמפיין גדול אך לא מוצלח בשנת 1997 במטרה להפוך את הגירושין באירלנד ללא חוקיים. למרות זאת, יש שמאמינים שלבסוף שינתה את דעתה בעניין גירושים, כשאמרה בריאיון למגזין מסוים על הגירושין של הנסיך צ'ארלס והנסיכה דיאנה "טוב שזה נגמר. בכל מקרה אף אחד מהם לא היה מאושר".
אחת הציטטות הידועות המיוחסות לה גורסת כי כאשר נשאלה תרזה מדוע אין היא מגיעה להפגנות נגד המלחמה ענתה, עלינו לפעול בעד ולא נגד, עשו הפגנה בעד השלום ואבוא.
40 ממכתביה נדפסו תחת הכותרת "אמא תרזה: הפוך נא לאורי", ומהם עולה כי היא הייתה נתונה לעינויי נפש כתוצאה מספקות אמוניים.
ביקורת

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
עבודתה של האם תרזה נתקלה בביקורת, נטען שהיא ניצלה את מצוקת החולים כדי להמיר את דתם לנצרות-קתולית ושבחלק מהמימון שהיא השיגה נעשה שימוש למיסיון במקום שימוש לעזרה לעניים. טענות מסוג זה מופיעות בספרו של כריסטופר היצ'נס אודות האם תרזה, שפורסם ב-1995. טענות נוספות כגון היותה התורמת הגדולה למוסד הוותיקן והגנתה על עברייני מין הוצגו בסדרת הטלוויזיה "האמא תרזה - בשם האלוהים" אשר שודרה ב-2022.
כמו כן, נמתחה ביקורת על הסטנדרטים הרפואיים של מרפאות המסדר. נטען שאין בהם הפרדה בין החולים ובכך נפגעת בריאותם של חולים בעלי מחלות הניתנות לריפוי. כמו כן הועלו טענות כנגד רמת ההיגיינה הנמוכה הקיימת במרפאות.
הנצחה

בית הולדתה בסקופיה הפך למוזיאון המתאר את פועלה. נמל התעופה של טירנה נקרא על שמה וכן בית החולים בטירנה. במקדוניה נקרא על שמה הכביש המהיר היוצא מהבירה סקופיה.
ראו גם

איילין איגן
רוז דגדייל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 במרץ 1941 Honiton, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  18 במרץ 2024 (בגיל 82) דבלין, אירלנד 
 מדינה:  אירלנד 
 השכלה:  סנט אן קולג' (אוקספורד)  מכללת מאונט הוליוק  אוניברסיטת לונדון  Miss Ironside's School 
 
ברידג'ט רוז דגדייל (באנגלית: Bridget Rose Dugdale;‏ 25 במרץ 1941 – 18 במרץ 2024) הייתה בת למשפחה אריסטוקרטית אנגלית שמרדה בחינוכה והפכה לטרוריסטית בארגון הצבא האירי הרפובליקני (IRA). כחברת IRA היא השתתפה בהפצצת תחנה של כוח השיטור המלכותי של אלסטר באמצעות מסוק גנוב, פיתחה משגר רקטות וחומרי נפץ ולקחה חלק בגניבת יצירות אמנות בשווי שמונה מיליון לירות איריות.
ראשית חייה והשכלה

ברידג'ט דגדייל נולדה למשפחה אנגלית עשירה ב-1941. אביה היה מבעלי תאגיד הביטוח לוידס לונדון, בעלים של אחוזה מהמאה ה-14 בממברי שבמחוז דבון ובית בלונדון ליד בית האבות המלכותי צ'לסי. דגדייל למדה בבית ספר לבנות בקנזינגטון, במערב לונדון. היא הייתה תלמידה פופולרית ונערצת, לאחר השלמת השכלתה המוקדמת נשלחה ללמוד בבית ספר לבנות החברה הגבוהה להתמקצע בגינונים והליכות לקראת הצגתה בחברה. בקיץ 1958 היא הוצגה ביחד עם עוד 1,400 נשים צעירות מהאריסטוקרטיה בפני המלכה. נשף הבכורה שלה נערך ב-1959, כשדגדייל תיארה אותו כ"אחד מאותם אירועים פורנוגרפיים שעלותם שוות ערך למה שמקבלים 60 גמלאים זקנים בשישה חודשים".
ב-1959 החלה ללמוד פילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה בקולג' לנשים, קולג' סנט אן באוניברסיטת אוקספורד. העניין הגובר שלה ברעיונות פוליטיים סוציאליסטים פגע בציוניה. כמחאה על כך שנשים בוגרות תואר ראשון לא יכלו לתקבל למועדון הדיבייט, Oxford Union, היא וחברתה ג'ני גרוב פרצו למפגש המועדון כשהן חובשות פאות ולבושות בבגדי גברים. לאחר שסיימה את לימודיה באוקספורד נסעה לארצות הברית ללימודי תואר שני בפילוסופיה בקולג' מאונט הוליוק בדרום האדלי, מסצ'וסטס. היא כתבה תזה על לודוויג ויטגנשטיין. את לימודי הדוקטורט בכלכלה סיימה באוניברסיטת לונדון.
פעילות פוליטית מוקדמת

בתחילת שנות ה-70 גיבשה דגדייל את דעותיה הפוליטית בעקבות מרד הסטודנטים ב-1968 וביקור בקובה. בשנים אלו עבדה כאנליטיקאית במשרד ממשלתי. היא קיבלה הכנסה נכבדה מקרן נאמנות ומסרה את רובה לתוכניות נגד עוני באזור מגוריה, טוטנהאם, אזור עני בצפון מזרח לונדון. ב-1972 התפטרה מעבודתה, מכרה את ביתה בצ'לסי ועברה לדירה בטוטנהאם עם בן זוגה, וולטר היטון, שתיאר את עצמו כ"סוציאליסט מהפכני". היטון עבד כאיש ביטחון בבית דין צבאי והיה נציג ארגון עובדים. הוא היה נשוי ואב לשתי בנות, ונכלא בגין מספר עבירות קלות. דגדייל והיטון היו מעורבים בתנועת זכויות האזרח, ויחד ניהלו את סניף האיגוד בטוטנהאם. הזוג הזדהה עם התנועה לזכויות האזרח בצפון אירלנד, והם נסעו תכופות להשתתף בהפגנות.
ביוני 1973 נעצרו בני הזוג לאחר פריצה לבית משפחתה של דגדייל בדבון. לפי הדיווח המשטרתי, ציורים וכלי כסף בשווי של 82,000 פאונד נגנבו, והמשטרה טענה שההכנסות יועדו להישלח ל-IRA על ידי היטון. במשפטה טענה דגדייל שהשוד נכפה עליה וכפרה באשמה. אולם, היא השתמשה בדיון כבמה להוקיע את משפחתה והרקע שלה. אביה הופיע כעד מטעם התביעה ונחקר חקירה נגדית על ידי רוז, שאמרה לו בחקירתה: "אני אוהבת אותך, אבל שונאת את כל מה שאתה מייצג". בני הזוג נמצאו אשמים, מה שגרם לדגדייל להכריז: "כשמצאתם אותי אשמה הפכת אותי מסוררת אינטלקטואלית ללוחמת חירות. אני לא יכולה לחשוב על תואר טוב יותר". היטון נידון לשש שנות מאסר, ודגדייל קיבלה מאסר על תנאי לשנתיים כשהשופט יצא מנקודת הנחה שהסיכון שהיא תבצע מעשים פליליים נוספים כ"קטן ביותר".
חברות ב-IRA

לאחר המשפט נסעה דגדייל לאירלנד והצטרפה לתא פעילות (active service unit) של IRA שפעל לאורך הגבול בין צפון אירלנד לאירלנד. בינואר 1974 היא, ביחד עם חברי IRA נוספים, חטפו מסוק במחוז דניגול באירלנד. דגדייל ואיש מחתרת נוסף הטילו פצצות מאולתרות מהמסוק לכיוון תחנת שיטור המלכותי של אלסטר בסטרביין שבצפון אירלנד. שדגדייל, בשלב מאוחר יותר, כשנשאלה מה היה היום הטוב בחייה, ציינה את הפיגוע בסטרביין. הפצצות לא תפוצצו, ודגדייל הפכה למבוקשת בעקבות ניסיון ההפצצה ותמונתה מופיעה בתחנות משטרה ברחבי בריטניה ואירלנד. חודש לאחר מכן הוצא נגדה צו מעצר באשמת קשירת קשר להברחת נשק.
ב-26 באפריל 1974, דגדייל השתתפה בפשיטה על ביתו של סר אלפרד (בית ראסבורו), בן אצולה ופוליטיקאי מהמפלגה השמרנית. באחוזה היה אוסף אמנות גדול. דגדייל ושלושה חברי IRA נוספים פרצו לאחוזה, הכו בעזרת אקדחים את סר אלפרד ואשתו, ואזקו את בני הזוג. חברי ה-IRA גנבו 19 יצירות של הציירים הגדולים בשווי שמונה מיליון פאונד אירי (כ-20 מיליון דולר אמריקאי), כולל יצירות של גיינסבורו, רובנס, ורמיר וגויה. ציורו של ורמיר "הגברת כותבת מכתב עם המשרתת שלה" הוא אחת משתי יצירות של ורמיר שהיו אז בבעלות פרטית. בידיעה שלא יוכלו למכור את היצירות בשוק השחור, חברי ה-IRA דרשו כופר בגובה חצי מיליון לירות שטרלינג איריות והעברתן של האחיות מריאן ופרייס, שנכלאו בשל שורה של פיגועי מכונית תופת באנגליה, לכלא בצפון אירלנד. משטרת אירלנד החלה במצוד אחר דגדייל וחבריה, וב-4 במאי הם פשטו על בית שנשכר על ידי דגדייל בגלנדור, במחוז קורק, וגילו את כל 19 הציורים בתא המטען של מכונית. דגדייל נעצרה והואשמה בהפצצה מהמסוק ובגניבת אמנות.
כמו במשפטה הקודם, דגדייל הצהירה הצהרות פוליטיות בשלב הקראת האישומים בבית המשפט וקראה: "לבריטים יש צבא כיבוש בחלק קטן של אירלנד - אבל לא לזמן רב!". במהלך משפטה היא גינתה את בריטניה כ"אויב מטונף" והצהירה שממשלת דבלין אשמה ב"שיתוף פעולה בוגדני" עם אנגליה. ב-25 ביוני 1974 היא נידונה לתשע שנות מאסר, לאחר שהודתה באשמות ב"גאווה ובנקיון כפיים", והצדיעה באגרוף מונף לתומכיה שהגיעו לבית המשפט.
מאסר

דגדייל הייתה בהיריון כשנכלאה, וב-12 בדצמבר 1974 ילדה בן, בכלא לימריק. בן זוגה ואבי בנה, ביחד עם חבר מחתרת נוסף, חטפו תעשיין בריטי. הם התנו את שחררו בשחרור דגדייל ושני חברי IRA נוספים, אך השלטונות סירבו לעסקה. ב-7 בנובמבר איש עסקים שוחרר והחוטפים נעצרו. גלאגר נידון לעשרים שנות מאסר.
בשנת 1978 קיבלו גלאגר ודגדייל חופשה מיוחדת להינשא. החתונה התקיימה ב-24 בינואר 1978 בכלא לימריק.  דגדייל שוחררה מהכלא באוקטובר 1980.
לאחר השחרור מהכלא

לאחר שחרורה מהכלא דגדייל הייתה פעילה ביוזמות שונות. היא חזרה לדבלין, שם עבדה כמארגנת קהילה בניסיון לבלום את המספר העולה של סוחרי הרואין ברחובות העיר. היא לקחה חלק בקמפיין המחאה לתמיכה באסירים איריים רפובליקאים במהלך שביתת הרעב האירית ב-1981 והייתה פעילה במפלגת שין פיין.
היא המשיכה להכין חומרי נפץ ופצצות עבור ה-IRA ביחד עם ג'רי אדמס. הם פיתחו פצצות וכלי נשק. אחד מהם נקרא "משגר הביסקוויטים" משום שהשתמש בחבילת ביסקוויטים לספוג את ההדף. המשגר נבנה מכלים ביתיים וחלקים של מכונות חקלאיות. דגדייל ומונהאן פיתחו גם חומר נפץ חדש ששימש בהפצצות בצפון אירלנד ובלונדון, הרג שישה בני אדם ופצע יותר מ-100.
ב-2007 התבטאה בתמיכה בקמפיין שהתנגד לבניית צינור גז גולמי בלחץ גבוה דרך רוספורט על ידי חברת האנרגיה Shell, ואמרה שהחוזה של Shell אינו חוקי וצריך "לנהל משא ומתן מחודש בשם תושבי אירלנד".
בשנת 2011 קיבלה הוקרה באירוע השנתי של מתנדבי דבלין, אשר מדי שנה מודה לאדם על תרומתו לרפובליקניות האירית. בראיון לעיתון הרפובליקני An Phoblacht לפני האירוע, אמרה דגדייל שהיא מאמינה ש"ה-IRA השיג את המטרה העיקרית שלו, שהיא לגרום לאויב שלך לנהל איתך משא ומתן. הם עשו זאת במיומנות וביכולת מדהימה. ואני לא יכולה שלא לכבד את מה שנעשה במונחים של הסכם יום שישי הטוב." על מעורבותה ב-IRA הוסיפה: "עשיתי מה שרציתי לעשות. אני גאה שהייתי חלק מהתנועה הרפובליקנית, ואני מקווה שמילאתי את החלק הקטן מאוד שלי בהצלחת המאבק המזוין.
עד מותה התגוררה דגדייל בבית אבות בדבלין. היא נפטרה שם ב-18 במרץ 2024, בגיל 82.
בתרבות

בשנת 2012 היא הייתה הנושא לפרק בסדרה תיעודית ברשת TG4 בשם Mná an IRA (נשות ה-IRA).
בשנת 2022 יצאה לאור ביוגרפיה שלה בשם: Heiress, Rebel, Vigilante, Bomber.
ב-2024 סרט בשם בולטימור (Baltimore), עסק, בעיקר בתפקידה של דגדייל בפריצה וגנבת האמנות בבית רוסבורו ב-1974, בכיכובה של אימוג'ן פוטס בתפקיד דגדייל.
דברי ימי רומא

| --- | --- |

עטיפת הספר הרביעי בהוצאה העברית
 מידע כללי
 מאת:  תאודור מומזן 
 שפת המקור:  גרמנית 
 סוגה:  ספר היסטוריה 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1854 
 
דברי ימי רומא (בגרמנית: Römische Geschichte) היא סדרת ספרי היסטוריה הדנה ברומא העתיקה ומהווה את יצירתו המפורסמת ביותר של תאודור מומזן. הסדרה יצאה לאור בארבעה כרכים, בשפה הגרמנית, בין השנים 1854–1885.
שלושת הכרכים הראשונים של הסדרה מתארים את ההיסטוריה הרומית מהימים הראשונים של ההגירה הלטינית לאיטליה ועד לתקופת שלטונו של יוליוס קיסר. הכרך הרביעי מציג חתך היסטורי נרחב המתאר את הפרובינקיות הרומיות בתקופת רומא הקיסרית, מימי קיסר ועד ימי דיוקלטיאנוס. מומזן התכוון לכתוב כרך חמישי שיתאר את ההיסטוריה הרומית מימי קיסר והלאה, אך כרך זה מעולם לא יצא לאור.
מומזן כתב את הטיוטה של הכרך הראשון בין השנים 1851–1853 והיא יצאה לאור ב-1854. העבודה על הטיוטה של החלק השני הסתיימה בשנת 1855, אולם בשל גודלה היא פוצלה לשני חלקים, שהראשון מהם יצא לאור בסוף 1855 והשני יצא לאור באביב של שנת 1856. הכרך האחרון בסדרה יצא לאור בשנת 1885.
"דברי ימי רומא" נחשבת לאחת היצירות הקלאסיות הגדולות שבתחום הכתיבה ההיסטורית ומומזן זכה בפרס נובל לספרות על יצירה זו בשנת 1902. בהודעה לעיתונות שפרסמה האקדמיה השוודית, נומקה זכייתו במילים הבאות:
"בעבור היותו היוצר הגדול ביותר בתחום הכתיבה ההיסטורית, ובמיוחד בזכות עבודתו המונומנטלית "דברי ימי רומא".
תרגום לעברית

הספרים יצאו לאור בעברית לראשונה בהוצאת א' שטיבל בשנת תרצ"ה. מהדורה זאת כוללת למעשה רק את שלושת הכרכים הראשונים של מומזן. הסדרה תורגמה בידי צבי וויסלבסקי, דוד קלעי וצבי רודי, ונערכה בידי וויסלבסקי ופישל לחובר. מהדורה נוספת יצאה לאור בהוצאת מסדה בשנת תשכ"א-תשכ"ב. כחלק מההוצאה החדשה, נערך התרגום מחדש בידי אברהם שליט וחדוה בן-ישראל, ונוספו לשלושת הכרכים הראשונים גם הכרך הרביעי, "תקופת הקיסרים", שתורגם בידי עמנואל קופליביץ.
אמנת רומא

| --- | --- |

נציגי המדינות חותמים על אמנת רומא 1957. גבעת הקפיטול, רומא, איטליה.
 חותמים:  בלגיה, הולנד, לוקסמבורג, איטליה, צרפת, גרמניה המערבית 
 מקום יצירה:  רומא 
 תאריך יצירה:  25 במרץ 1957 
 
אמנת רומא 1957
אמנת רומא כוללת שני הסכמים שנחתמו בתאריך 25 במרץ 1957 בגבעת הקפיטול ברומא, האמנה להקמת הקהילה הכלכלית אירופית (EEC) והאמנה להקמת הקהילה האירופית לאנרגיה אטומית (הקרויה גם: EAEC או Euratom). הסכם זה נכנס לפועל בתאריך 1 בינואר 1958 והוא אחת משתי האמנות המשמעותיות ביותר בהיסטוריה של האיחוד האירופי (השנייה היא אמנת מאסטריכט שמהווה את הבסיס החוקתי להתנהלות האיחוד ומוסדותיו).
על האמנה חתמו נציגיהן של שש מדינות: גרמניה המערבית, צרפת, איטליה, בלגיה, הולנד ולוקסמבורג. זהו הסכם הייסוד שעל פיו הוקם השוק האירופי המשותף. חשיבותו היא בראש ובראשונה כלכלית, בכך שהביא להורדה הדדית של מכסים ולשיתוף פעולה כלכלי מוגבר בין המדינות החתומות, ואלו שהצטרפו לאחר מכן. אולם מעבר לכך נודעה לו חשיבות כאחד הצעדים הראשונים בדרך לאיחוד המדיני הכולל של רבות ממדינות אירופה – האיחוד האירופי.
מטרות ההסכמים הנוספות היו לשנות את תנאי המסחר והייצור בשטח שש המדינות החברות ולפעול למען איחוד פוליטי נוסף של אירופה וצמיחה כלכלית. על ידי הסכמי סחר רחבים ובעיקר הורדת מכסים, נוצר שוק משותף שהתבסס על ארבעה מאפיינים של חופש: חופש התנועה של סחורות, הון, שירותים ועבודה (אנשים). אלו הם עדיין המאפיינים המגדירים את השוק המודרני.
הסכמים אלו תוקנו והורחבו מספר פעמים: ב-1992 עם החתימה על אמנת מאסטריכט, ב-1997 באמנת אמסטרדם, וב-2002 באמנת ניס. כיום האמנה נקראת "האמנה על תפקודו של האיחוד האירופי", כפי שנקבע באמנת ליסבון ב-2009.
אמנת הקהילה הכלכלית הייתה ללא ספק החשובה מבין השתיים במובן של אינטגרציה אירופית, והיא ביססה את המבנה של האיחוד כפי שאנחנו מכירים אותו היום. על אמנה זו חתמו נציגיהן של שש מדינות, שעוד לפני האמנה חתמו על הסכם פריז ב-1952 שהקים את קהילת הפחם והפלדה, שהייתה ראשיתו של האיחוד האירופי כקהילה אירופית משותפת. קהילה זו הוקמה בשל הנחישות להקים ארגון משותף שהוא מעבר להסכמים זמניים למען השגת שלום קבוע ויכולת לבטל כל איום, ולמנוע התפתחות תנאים שיובילו למלחמה עולמית נוספת.
הסכמי רומא היו הצעד הכלכלי באינטגרציה האירופית שמחייב את כלכלות מדינות אירופה למטרות אלו.
בדומה למגילת העצמאות, גם הסכם רומא המקורי נחתם חגיגית על דף ריק, לאחר שהמדפיס הממשלתי האיטלקי לא סיפק במועד את המסמך, בן למעלה מאלף העמודים.
רקע היסטורי לחתימת האמנה

התהליך שהוביל לחתימת אמנת רומא התחיל בסירוב של המועצה הצרפתית לאשר את האמנה המקימה את קהילת הביטחון האירופית. אמנה זו שאפה להעביר סמכויות ביטחון משש המדינות החברות לנאט"ו, וגם למועצת השרים העל-לאומית. האספה של קהילת הפחם והפלדה האירופית קיבלה את המשימה ליצור טיוטה ב-1953 למערכת פדרלית אירופית שבמרכזה עומד פרלמנט דו-ביתי. מי שהובילו את המהלך ולקחו אחריות היו המדינות החלשות יותר, בלגיה בפרט. שר החוץ הבלגי פול-אנרי ספאק, לחץ על ז'אן מונה, נשיא הנציגות הגבוהה של קהילת הפחם והפלדה דאז, ליצור קהילת אנרגיה אטומית ב-1955. בנוסף שר החוץ ההולנדי ז'אן ווילאם ביין, הציע תוכנית איחוד מכסים שתוביל לאינטגרציה כלכלית מלאה בין שש המדינות החברות. ב-18 במאי 1955, הבלגים וההולנדים ניסחו עבור השותפים שלהם טיוטה שמציעה את שתי הרפורמות הללו. רעיון איחוד מכסים היה שנוי במחלוקת במיוחד.
רקע היסטורי לחתימת האמנה > ועידת מסינה

ב-1–2 ביוני 1955 התקיים כנס מסינה בעיר מסינה שבאיטליה שבו נכחו ששת שרי החוץ של המדינות החברות בקהילת הפחם והפלדה. ההצעות הבלגיות/הולנדיות היו מרכז השיח בכנס, ושימשו הזדמנות לדיונים בנוגע לנתיבי ההתפתחות השונים. מהר מאוד התגבשה ההסכמה על הקמת שוק אירופי משותף, אך צרפת התקשה לגייס תמיכה לרעיון קהילת האנרגיה האטומית. חוסר ההסכמה הובילה להחלטה שקבעה כי המדינות החברות בקהילת הפחם והפלדה מכירות בעובדה שהגיעה השעה לקדם את פרויקט האינטגרציה האזורית אבל ההתקדמות צריכה להתבצע תחילה בתחום הכלכלי.
הכרעות אלו היו הכרחיות אם אירופה מעוניינת לשמר את מקומה בעולם ולצבור השפעה ומוניטין, ולשפר בהדרגה את רמת החיים של התושבים שלה. בנוסף, ועידת מסינה הציעה כי שש המדינות ילמדו מה הדרך לבנות ארגון משותף, עם האחריות והאמצעים להבטיח פיתוח בדרכי שלום של אנרגיה אטומית. יצירת השוק המשותף לא תכיל הגבלות או תעריפים גבוהים על השוק הנוכחי ולא תגרור עלויות גבוהות נוספות. שרי החוץ הציעו להקים ועדה של מומחים מהמדינות החברות יחד עם גורמים פוליטיים שיכתבו דוח המגדיר את האתגרים המרכזיים העומדים בפני המדינות. פול אנרי ספאק נבחר ליו"ר הוועדה הבין-ממשלתית. שש המדינות החברות הזמינו את לונדון להשתתף בוועידה המכוננת, סימן לכך שהשאיפות הפדרליות ננטשו, מהידיעה שבריטניה לא תשתתף בארגון שאינו בין-ממשלתי מלא. ועידת מסינה הבהירה שלמרות הרצון לשיתוף פעולה והיתרונות באיחוד כלכלי, עדיין אין הסכמה בין החברות על מבנה מוסדי על-לאומי בעל עוצמה. נציג בריטניה היה פרופסור באוקספורד בעל פרופיל נמוך המראה עד כמה הבריטים היו חשדנים כלפי תהליכי מסינה. לאור זה ההשתתפות של בריטניה בוועדת ספאק הייתה קצרה. הבריטים חיוו דעה שלילית על האמנה, והביעו חוסר אמונה בכך שהיא תצא לפועל. ברגע שבריטניה יצא מהמסגרת, תהליך המשא ומתן הואץ. באוקטובר 1955 הוקמה ועדת פעולה שבה היו חברים פוליטיקאים בולטים משש המפלגות הליברליות-סוציאליסטיות הנוצריות של המדינות החברות.
רקע היסטורי לחתימת האמנה > דוח ספאק

הדוח המסכם של ועדת ספאק נכתב ברובו על ידי שותף קרוב מאוד של ז'אן מונה, פייר אורי, והוצג לשרי החוץ ב-21 באפריל 1956. למעשה, הכלכלה האירופית לאחר מלחמת העולם השנייה השתרכה מאחורי השחקניות בזירה הבין-לאומית ולא מיצתה את הפוטנציאל הכלכלי האדיר שלה. על ידי ניצול הכלכלות הלאומיות בעזרת שוק משותף ופיתוח אנרגיה אטומית משותפת, תוכל אירופה לעמוד בקצב ההתקדמות המהיר של כלכלת ארצות הברית שהיוותה מודל לחיקוי. הדוח כלל את כל ההמלצות המפורטות של הוועד על השוק המשותף וכלל מעל 80 עמודים של מלל. ספאק הציע להקים גוף שתפקידו יהיה לתאם ולהעריך את המיזמים של המדינות החברות בתחומים גרעיניים על ידי קביעת תקני בטיחות ונורמות. ההצעה עסקה במחקר ופיתוח משותף, וביצירת שוק משותף של טכנולוגיה ומוצרים, וכוח עבודה מומחה, כדי להבטיח גישה שוויונית. הוועדה לא נתנה כוח מסוים[דרושה הבהרה] לקהילה האטומית ולא ניסתה לדון בשימושים צבאיים באנרגיה – הדבר הוגדר כסוגיה פוליטית בלבד. דוח ספאק היווה בסיס למשא ומתן במהלך הוועידה של ששת שרי החוץ בוונציה במאי 1956. אין ספק שעבודתו של ספאק והדוח המפורט והקוהרנטי שלו אפשרו להפוך את החלום למציאות, ללא דרישה להעביר עצמאות ופעולות ריבונות של מדינות הלאום לאירופה.
רקע היסטורי לחתימת האמנה > הסתייגויות של מדינות האיחוד

המדינה העיקרית שהתנגדה למסקנות דוח ספאק הייתה צרפת. צרפת הייתה מוכנה לקבל את האירו-אטום כל עוד היא יכולה להמשיך במחקר הצבאי שלה. היא העלתה את שאלת המושבות שמעבר לים, שסיפקו לה מוצרים בסיסיים והיוו שוק למוצרים צרפתיים. נשאלה השאלה, האם גם התוצרים של אזורים אלו יצטרכו להתחלק בין השותפות. כתוצאה מכך, מנהיגיה התעקשו לתת העדפה לאירו-אטום, תוך כדי הצגת רשימת הסתייגויות רבות לשוק המשותף. גרמניה המערבית סירבה להשתתף, היא דגלה בוויתור קולקטיבי על פיתוח אנרגיה אטומית (על פי אמנת פריז 1954 לגרמניה אסור להתחמש בנשק גרעיני). בנוסף ממשלת גרמניה התעקשה ששתי האמנות ייחתמו יחדיו או ביחד או לא ייחתמו. המשא ומתן הבין-ממשלתי שספאק הוביל התחיל בבריסל בסוף יוני ונמשך עד ספטמבר 1956. מה שהוביל להמשך קיום המשא ומתן היה ההבנה כי ישנם יתרונות רבים להסכמים הללו גם אם מקבלים את דרישות צרפת.
מטרות הסכמי רומא

אמנת האירו-אטום יצרה את קהילת האטום האירופית שהציבה לעצמה מספר מטרות ספציפיות. היא שמה דגש על קידום המחקר ופיתוח של מידע טכנולוגי חדש. הקהילה יצרה תקני בטיחות אחידים בתעשיית הגרעין, הקימה מתקנים לפיתוח אנרגיה ומיסדה את ההשקעה במיזם הגרעין. על מנת לשמר את התנהלות הקהילה, האמנה הבטיחה אספקה שוטפת זמינה של אורניום לשותפים בה, ופיקוח על שימוש ראוי במוצרים אלו. הקהילה יצרה שוק משותף של מוצרים וציוד ובנתה קשרים עם מדינות נוספות וארגונים רלוונטיים.
לעומתה, האמנה להקמת הקהילה הכלכלית האירופית קבעה מטרות אחרות. בניית הבסיס לאיחוד אף קרוב יותר בין אנשי אירופה, להבטחת קדמה כלכלית וחברתית ולהפחתת פערים בין אזורים שונים בתוך השטח הכלול בהסכם. על ידי הקמה של שוק משותף וקרבה הדרגתית למדיניות הכלכלית של המדינות החברות, הקהילה תוכל לקדם את התפתחות הפעילות הכלכלית בהרחבה הדרגתית ומאוזנת. ההסכם יוביל ליצירת יציבות ועלייה ברמת החיים. על מנת להשיג מטרה זו, המדינות החברות הבטיחו לבנות איחוד מכסים ולבטל מכשולים בדרך לחופש תנועתי. הוחלט שלא להגדיר מדיניות מכסים חדשה, להפחית את המכסים בכל פעילות כלכלית. נוצר אזור כלכלי אחיד עם תחרות חופשית בין המדינות ומדיניות מסחר בין-לאומית משותפת ללא הגבלות. הקהילה הגדירה לעצמה יעד של 12 שנים למימוש איחוד המכסים, יעד שחולק ל-3 שלבים באורך 4 שנים כל אחד. איחוד המכסים הושג ביולי 1968, 18 חודשים לפני היעד האופטימי ביותר. הגבלות על מעבר ותנועה של הון גם כן בוטלו, עד מימוש שלב המעבר.
על פי דרישת צרפת ולמרות התנגדותה של גרמניה, שולבה באמנה הכלכלית הצהרת כוונות לגיבוש מדיניות חקלאות משותפת, דבר שנבע מאינטרס כלכלי צרפתי מובהק. לכל אחת מהחותמות היו אינטרסים מדינתיים שהיא פעלה לקדם, כגון פוטנציאל גרמני לרווח מתעשיות גרמניות, ודרישת איטליה לכלול באמנה הבעת מחויבות לצמצום פערי פיתוח. מטרת האמנה הכלכלית הייתה להגביר את אפקטיביות הייצור של החקלאות, ולהבטיח סטנדרטים הוגנים של הקהילה החקלאית. האמנה גיבשה את שש המדינות כגוש פוליטי משמעותי בצורה שקהילת הפחם והפלדה לא עשתה. הקמת הקהילה הכלכלית מתואר לעיתים קרובות כאבן הראשונה בדרך לאיחוד האירופי כפי שאנחנו מכירים אותו כיום.
מוסדות

הסכמי רומא הגדירו את יצירתם של ארבעה מוסדות שמהווים את המבנה העקרוני של האיחוד האירופי עד היום:
מועצת שרים (מועצת האיחוד האירופי) שתהיה אחראית על קבלת החלטות.
נציבות (הנציבות האירופית) של ממשלות נבחרות האחראית על אדמיניסטרציה ופיקוח על הפיתוח של הקהילה.
בית משפט משותף (בית הדין אירופי לצדק) לקהילות החדשות ולקהילת הפחם והפלדה שמשימתו תהיה לפקח על הפרות האמנה ולבקר את החלטות הנציבות.
אספה מייעצת משותפת לקהילות החדשות ולקהילת הפחם והפלדה שתפקידה יהיה לגנות את פעולות הנציבות.
ההרכב המוסדי של הקהילה הכלכלית שילב על-לאומיות יחד עם בין-ממשלתיות. הנהלת הקהילה הייתה הנציבות, שתשעת המשתתפים שלה היו מחויבים להיות עצמאים לחלוטין מהממשלות שמינו אותם. המדינות הגדולות יותר – צרפת, גרמניה ואיטליה – מינו שני משתתפים כל אחת, והמדינות הקטנות יותר – בלגיה לוקסמבורג והולנד – מינו משתתף אחד כל אחת. תפקיד הנציבות להציע חקיקה חדשה, לפקח על שמירת האמנה כרגולטור כלכלי, ולקיים תחת פיקוח של המועצה משא ומתן על יחסי סחר לאומיים. לבית הדין האירופי לצדק היה תפקיד פוטנציאלי משמעותי, לעומת תפקידו בקהילת הפחם והפלדה שבה הוא נתן ביקורת שיפוטית רק על הסמכות הגבוהה, תחת הקהילה הכלכלית לבית המשפט הייתה יכולת לפסוק על הפרות של האמנה על ידי המדינות החברות.
מועצת השרים הייתה מוסד המפתח של חקיקה תחת הקהילה הכלכלית. בהרבה מתחומי החקיקה, לפחות בשלב הראשון ההחלטות היו חייבות להתקבל פה אחד, בעיקר בתחום החקלאות. שאר ההחלטות התקבלו ברוב יחסי על פי גודל האוכלוסייה של המדינות (גרמניה, צרפת ואיטליה קיבלו 4 קולות כל אחת, בלגיה והולנד – 2 קולות כל אחת, ולוקסמבורג – קול אחד). כלומר, האמנה אומנם נתנה את כוח ההצעה למוסד על-לאומי והעניקה לו סמכות לביקורת שיפוטית, אך בכל זאת הפקידה את הסמכות הפוליטית באופן ישיר בידי המדינות החברות, הפועלות לרוב בהסכמה ובקונצנזוס (לגיטימציה). מוסדות הקהילה הושלמו על ידי האספה, שנציגיה נקבעו על ידי הפרלמנטים הלאומיים ומשימתם העיקרית הייתה לייצג את אזרחי אירופה. תפקידה המקורי של האספה, על פי האמנה המקורית, הוא היכולת להביא להתפטרותה של הנציבות, ברוב של שני שלישים. הקהילה האטומית הקימה נציבות של 9 משתתפים, מועצת שרים, אספה ובית משפט של צדק שהיה שותף לקהילת הפחם והפלדה.
בניגוד לאמנת הקהילה הכלכלית, אמנת האטום לא עברה שינויים משמעותיים והיא עדיין פועלת ורלוונטית. קהילה זו לא אוחדה עם האיחוד האירופי ולכן שומרת על זהות חוקית נפרדת, למרות ההשתתפות באותם מוסדות עם האיחוד. האמנה שנחתמה ב-2007 שינתה הוראות מסוימת באמנת האירו-אטום באמצעות "פרוטוקול מס 12 לתיקון האמנה להקמת הקהילה האירופית לאנרגיה אטומית". העניין באנרגיה גרעינית גבר בגלל הצורך להבטיח אספקה בטוחה של אנרגיה ודאגה משינוי אקלים.
בשנות השישים נחתמה אמנת המיזוג (אמנת בריסל) שאיחדה את המועצות של הקהילות האירופיות למועצה אחת ואת הנציבויות שלהן לנציבות אחת. כך נוצרה מסגרת מוסדית אחת לשְלוש הקהילות. לכן ניתן להסיק שעד אמנת רומא לא נוצר מודל מוסכם של מוסדות הקהילות, והאמנה הייתה שלב מכונן ביצירת מבנה והרכב מוסדי מוגדר.
חותמי ההסכם

הנציגים החותמים של המדינות החברות היו:
פול-אנרי ספאק והברון סנוּאָה אֶ דופואֶה, נציגי בלגיה
קונראד אדנאואר וולטר הלשטיין, בשם גרמניה המערבית
כריסטיאן פינו ומוריס פור, נציגי צרפת
אנטוניו סני וגאטנו מרטינו, נציגי איטליה
יוזף בך ולאמברט שאוס, נציגי לוקסמבורג
יוסף לונס ו-י. לינטהורסט הומאן, נציגי הולנד