stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפארק הלאומי מרצ'יסון פולס
בעלי החיים בפארק

בתחומי הפארק חיים 76 מיני יונקים, ובהם פילים, תאואים, אריות, נמרים, היפופוטמים, ג'ירפים, אנטילופות כמו קובוסים שחורי-רגל, בובאלים אייליים, אוריבים וקובוסי מים, חזירי יבלות, ופרימטים כמו בבוני זית, קולובוסים, פרשים אדומים ואף שימפנזים.
הפארק הוא גם משכנם של 451 מיני עופות, בהם מנעלנים, אנפות גוליית, עגורי כתר לבן-לחיים, אנפיות סוף, יקאנות אפריקניות, חרטומנים, קלאואים קרקעיים, טוראקיים, אורגיים, פרפורים עקודים ושלדגים ענקים.
בנוסף, חיים תנינים במימי הנילוס, אגם אלברט והנהרות הנוספים הזורמים בפארק.
אתרים מרכזיים

מפלי מרצ'יסון, שנתנו לפארק את שמו. גובהם של המפלים 43 מטרים, ורוחבם 7 מטרים בלבד, דרכם מתנקז נהר הנילוס. עוצמת המים במפלים מגיעה לכדי 300 מ"ק בשנייה.
נהר הנילוס עצמו. השיט בנהר מאפשר צפייה בתנינים, בהיפופוטמים, בעופות המים ובבעלי החיים הבאים לשתות ממימי הנהר.
שפך הנילוס לאגם אלברט. אזור השפך עשיר בעופות מים, בהם המנעלן הנדיר.
שבילי בוליגי. השבילים, שאורכם בין 120 ל-170 ק"מ, עוברים דרך סוואנה, עצי שיטה ויערות, והם האזור הפופולרי ביותר לספארי בפארק.
פראה (Paraa; מילולית: בית ההיפופוטם) הוא המרכז האדמיניסטרטיבי של הפארק, וממנו יוצאים טיולי הספארי והמעבורות המשייטות בנהר. באזור פראה מספר מקומות לינה.
מפלי קארומה, בצדו הצפון-מזרחי של הפארק.
יער קנייו פבידי (Kaniyo Pabidi). היער מצוי בחלקו הדרומי של הפארק, ובו ניתן לצפות בפרימטים שונים, בהם שימפנזים, לצד יונקים המצויים גם בסוואנה, וכן ציפורי יער.
יער רבונגו (Rabongo), יער קטן ששטחו 4 קמ"ר בלבד, אך עשיר בציפורים.
גפני (קרוליינה הדרומית)

| --- | --- |
מראה בעיר
מראה בעיר
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  קרוליינה הדרומית קרוליינה הדרומית
 מחוז:  צ'רוקי
 ראש העיר:  לימן דאוקינס השלישי
 תאריך ייסוד:  1872 
 שטח:  20.4 קמ"ר
 גובה:  245 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  12,764 (1 באפריל 2020)
 קואורדינטות:  35°04′19″N 81°39′11″W﻿ / ﻿35.071944444444°N 81.653055555556°W﻿ / 35.071944444444; -81.653055555556 
 https://www.cityofgaffney-sc.gov/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה גפני(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה גפני(למפת קרוליינה הדרומית רגילה) צ'ארלסטון קולומביה רוק היל גרינוויל פלורנס מירטל ביץ' קרוליינה הצפונית ג'ורג'יה האוקיינוס האטלנטיגפני(למפת קרוליינה הדרומית מוגדלת) צ'ארלסטון קולומביה רוק היל גרינוויל פלורנס מירטל ביץ' קרוליינה הצפונית ג'ורג'יה האוקיינוס האטלנטיגפני  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
גפני (באנגלית: Gaffney) היא עיר בצפון קרוליינה הדרומית. העיר משמשת כבירתו של מחוז צ'רוקי, ובשנת 2010 התגוררו בה כ-12,400 תושבים. העיר ממתגת את עצמה כבירת האפרסקים של קרוליינה הדרומית.
היסטוריה

בשנת 1804 הגיע למקום בו שוכנת כיום העיירה מהגר אירי בשם מייקל א. גפני, והקים פונדק בשם "Gaffney's Cross Roads" ("צומת הדרכים של גפני"). המיקום נבחר בשל סמיכותו לשתי דרכים חשובות, האחת הובילה מהאזור ההררי של קרוליינה הצפונית לצ'ארלסטון והשנייה משארלוט למדינת ג'ורג'יה.
האזור סביב הפונדק התפתח, וב-1872 כבר נודע בשם גפני סיטי (Gaffney City). במפקד האוכלוסין הראשון בו נכללה, ב-1880, התגוררו בה כ-400 תושבים. ב-1897 הוקם מחוז צ'רוקי, וגפני הייתה לבירתו. לאורך המאה ה-20 שימשה כמרכז לייצור טקסטיל, שהיה הענף המרכזי בדרום קרוליינה עד שנות ה-80. בנוסף, התפתח בסביבתה ענף גידול האפרסקים. אף שאוכלוסיית העיר עצמה גדלה רק מעט, מיקומה המרכזי משך אליה בתי עסק רבים שקבעו בה את משכנם.
גפני נודעה גם בשל שני רוצחים סדרתיים שפעלו בה. ב-1968 רצח לי רוי מרטין, שנודע בכינוי "החונק מגפני", ארבע נשים. ב-2009 פעל בעיר פטריק טרייסי בוריס, שבמשך שישה ימים ירה למוות בחמישה קורבנות אקראיים. בוריס עצמו מצא את מותו בחילופי יריות עם המשטרה.
אתרים מרכזיים

ב-1981 נחנך בסמוך לגפני מגדל מים בגובה כ-45 מטרים. פרנסי העיר שאפו להקים מבנה ייחודי, והוא נבנה בצורת אפרסק, המייצג את הענף החקלאי המוביל במחוז. המגדל בעל המראה הלא שגרתי, שזכה לשם פיצ'ואיד (Peachoid), הפך למוקד משיכה לתיירים.
ב-2008 נפתח בעיר המוזיאון לאמנות ולהיסטוריה של מחוז צ'רוקי, בבניין היסטורי ששימש כבית ספר.
בתרבות הפופולרית

גיבור סדרת הטלוויזיה "בית הקלפים", פרנק אנדרווד, הוא תושב העיר ונציג המחוז בבית הנבחרים של ארצות הברית. אנדרווד מבקר בעיירה באחד הפרקים (אף שהסצנות צולמו בהאבר די גרייס שבמרילנד), וגם לפיצ'ואיד תפקיד מרכזי בעלילה, הגם שחלק מהדמויות מתייחסות אליו בגיחוך, ומשוות את מראהו לישבן גדול.
ג'בהת פתח א-שאם

ג'בהת פתח א-שאם, הידוע גם בשמו הקודם, גַ'בְּהַת א-נוּסְרָה, היה ארגון טרור אסלאמיסטי-סוני בסוריה שהשתלב בהיאת תחריר א-שאם ב־2017.
היסטוריה

באוגוסט 2011 יצאו שבעה אנשי אל-קאעדה בעיראק לסוריה בהובלת אחמד א-שרע תחת הוראותיו של מנהיג הארגון אבו בכר אל-בגדאדי להקים סניף של הארגון בסוריה הארגון נוסד בשם ג'בהת א-נוסרה לאהל א-שאם ("חזית הסיוע לעם הסורי") בינואר 2012, כסניף סורי של אל-קאעדה בעיראק שהצטרף לכוחות הלוחמים במלחמת האזרחים בסוריה. רבים מחברי הארגון הם סורים שהיו חלק מהרשת של אבו מוסעב א-זרקאווי שנלחמה בכוחות האמריקניים בעיראק. הם נשארו בעיראק לאחר נסיגת הכוחות האמריקניים, אך עם פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה ב-2011, שלח ארגון "המדינה האסלאמית בעיראק" מוג'אהדין סורים ומומחים עיראקים אחדים לסוריה. מספר פגישות נערכו בין אוקטובר 2011 לבין ינואר 2012 במחוז ריף דמשק וחומס ובהן נקבעו מטרות הקבוצה.
ג'בהת א-נוסרה פרסמה את ההצהרה הפומבית הראשונה שלה ב-24 בינואר 2012, ובה קראו למאבק מזוין נגד ממשלת סוריה. שר החוץ העיראקי הושְיָאר זיבארי (אנ') אמר כי חברים בארגון אל-קאעדה בעיראק עברו לסוריה, שממנה קיבלו בעבר לוחמים ונשק, כדי להצטרף לא-נוסרה. הם נחשבים לטובים ביותר ולמאומנים ביותר מתוך רוב לוחמי המורדים בסוריה. הארגון סירב להשתתף בשיחות להפסקת אש בסוריה.
הפעולה המבצעית הראשונה של הארגון בוצעה בדצמבר 2011, כאשר שני מחבלים מתאבדים פוצצו עצמם במתקנים של המודיעין הסורי בפרברי דמשק.
במאי 2013 נעצרו בטורקיה חברים בג'בהת א-נוסרה, ומאוחר יותר הואשמו בניסיון להשיג חומרים כימיים לייצור סארין.
באפריל 2013 הכריז אבו בכר אל-בגדאדי, מנהיג אל-קאעדה בעיראק, על מיזוג שני הארגונים לארגון המדינה האסלאמית בעיראק ובלבנט. יממה לאחר מכן הכריז א-שרע נאמנות ישירה לאל-קאעדה ולאיימן א-זוואהירי. במאי 2013 הכריז א-זוואהירי על הפרדה בין שני הארגונים, שנועדו לשמש כשלוחות נפרדות של אל-קאעדה. ההחלטה הביאה את אל-בגדאדי להכריז על הקמת המדינה האסלאמית ועל עצמו בח'ליף, כשהוא מתנתק מאל-קאעדה.
באוגוסט 2013 הכריז שר הביטחון משה יעלון על ארגון זה כהתאחדות בלתי מותרת. עם זאת, היו פרסומים על שיתוף פעולה בין ישראל לבין ג'בהת א-נוסרה, ועל כך שפצועים חברי הארגון קיבלו טיפול רפואי בישראל. בסביבות שנת 2014 סוכל פיגוע שתכנן הארגון נגד ישראל, ובאוקטובר 2015 הכריזה ממשלת ישראל על הארגון כארגון טרור.
נכון לשנת 2016, עיקר פעילות הארגון הייתה ברמת הגולן הסורית, הרי קלמון בגבול סוריה-לבנון, מרכז סוריה (חלב וחומס), וצפון סוריה (מחוז אידליב ומחוז לטקיה וכן סמוך לגבול הטורקי), כחלק מקואליציית ג'יש אל-חרמון.
ב־28 ביולי 2016 הכריז מנהיג הארגון, אחמד א-שרע, על הקמת מסגרת חדשה בשם "ג'בהת פתח א-שאם". להודעה קדמו הודעות תמיכה של א־זוואהירי וסגנו אחמד חסן אבו אל-ח'יר (אנ'). הקמת המסגרת נועדה לטשטש את זיהויו כארגון טרור אנטי-מערבי בעיני מדינות המערב, הפועלות בסוריה במסגרת מלחמת האזרחים, ובכך להפסיק את הפצצת אנשי הארגון על ידי חילות האוויר שלהן. לצד זאת, נועד המהלך לחזק את קשרי הארגון עם ארגונים סוריים אחרים בעלי ממד אסלאמי מתון יותר ולא סלפי.
בינואר 2017 התאחד הארגון עם ארגונים נוספים ליצירת היאת תחריר א-שאם, הארגון לשחרור הלבנט.
אידאולוגיה

קבוצה זו מורכבת מלוחמי ג'יהאד אסלאמיים סונים. מטרת הארגון היא להפיל את שלטונו של בשאר אל-אסד, להקים מדינה אסלאמית הכפופה לחוקי השריעה, ולהחזיר את הח'ליפות.
חברי הקבוצה מואשמים בתקיפת קבוצות דתיות שאינם מוסלמים סונים ובעיקר מוסלמים עלווים. חברי הקבוצה התייחסו לארצות הברית ולישראל כאויבי האסלאם, והזהירו מפני התערבות מערבית בסוריה. חברים סורים בקבוצה טוענים שהם נלחמים רק נגד ממשלת אסד ולא יתקפו את מדינות המערב. ארצות הברית האשימה את הקבוצה בקשר לסניף אל-קאעדה בעיראק. באפריל 2013 פרסם אבו בכר אל-בגדאדי, מנהיג אל-קאעדה בעיראק הצהרה המאשרת את הקשר הזה. למחרת נשבע מנהיג ג'בהת א־נוסרה אחמד חוסיין א-שרע אמונים למנהיג אל־קאעדה איימן א־זוואהירי, וביוני 2013 הכריז על ביטול האיחוד בין הארגונים.
יחסים עם ארגונים אחרים

למרות החיכוך בין ג'בהת א-נוסרה לבין ארגוני מורדים אחרים ובמיוחד הצבא הסורי החופשי, א-שרע שיתף פעולה לעיתים קרובות עם ארגוני מורדים מתונים נגד הצבא הסורי. הארגונים שאיתם ג'בהת א-נוסרה משתף פעולה באופן קבוע הם אחראר א-שאם ולגיון שאם, והשלושה מהווים את הכוח העיקרי בברית צבא פתח הכיבושים. קיים גם שיתוף פעולה גדול יחסית עם קבוצת החזית האסלאמית ובמיוחד עם הכוח החזק בה, צבא האסלאם (ג'יש אל-אסלאם), וכן עם ארגונים אחרים. מלבד ההתנגדות לדאעש, ג'בהת א-נוסרה בראשות א-שרע נלחם נגד ארגון חזבאללה ונגד מיליציות שיעיות מעיראק, וכן נגד היחידות להגנת העם הכורדיות ונגד צבא ח'אלד בן אל-וליד, שלוחת דאעש ברמת הגולן.
היחס לארגון במערב

הארגון הוגדר כארגון טרור על ידי האו"ם וארצות הברית בדצמבר 2012, על ידי אוסטרליה ביוני 2013, על ידי בריטניה ביולי 2013, ובטורקיה בינואר 2014. גורמים מערביים סברו שיש לתמוך בג'בהת א-נוסרה שכן בפועל הם אינם נלחמים נגד המערב, והתמיכה בהם תוכל להחליש את כוחה של המדינה האסלאמית. למרות השמועות שהארגון נתמך על ידי סעודיה, קטר או טורקיה, א-שרע הכחיש את טענות אלה וטען שכל הנשק שבידי הארגון מקורו בשלל שנלקח מהצבא הסורי.
באוגוסט 2013 הכריז שר הביטחון, משה יעלון, על הארגון כהתאחדות בלתי מותרת. עם זאת, היו פרסומים שדיברו על שיתוף פעולה בין ישראל לבין ג'בהת א-נוסרה, ועל כך שפצועים חברי הארגון קיבלו טיפול רפואי בישראל, במסגרת "שכנות טובה". באוקטובר 2015 הכריזה עליו ממשלת ישראל כארגון טרור.
ביאורים

↑  בערבית: جبهة فتح الشام, בתעתיק מדויק: ג'בהת פתח אלשאם, בתרגום לעברית: "החזית לכיבוש סוריה הגדולה".
↑  בערבית: جبهة النصرة لأهل الشام, בתעתיק מדויק: ג'בהת אלנצרה לאהל אלשאם, בתרגום לעברית: "חזית העזרה (או הסיוע, התמיכה, ההצלה) לעם הסורי".
הערות שוליים

↑  הודעה חדשה של ג'בהת אל-נצרה: לאחר הפעולות הביטחוניות בדמשק (מאורכב), 11 בנובמבר 2012
1 2  רועי קייס, החזית כבר כאן: החברים של אל-קאעידה בסוריה, באתר ynet, 12 בדצמבר 2012
↑  http://www.hurriyetdailynews.com/images/Documents/F199BC38846F4E72B083A4222B568E7F.pdf
1 2  גורמי הכוח בסוריה לאחר הפלת משטר אלאסד - מורה נבוכים, באתר מרכז המידע למודיעין ולטרור, 13 בדצמבר 2024
1 2  מחלוקת חריפה בין המטה לשחרור אלשאם לבין אלקאעדה, באתר מרכז המידע למודיעין ולטרור, 6 בדצמבר 2017
↑  ילקוט הפרסומים 6667
↑  כתבה מאת יוסי מלמן
↑    אלכס פישמן, הכאוס והבונוס, באתר "ידיעות אחרונות", 22 ביוני 2017
↑  יאיר קראוס, ביה"ח זיו צריך לבחור: ישראלים או פליטים סורים, באתר nrg‏, 4 בדצמבר 2014
↑  יואב לימור, מה השתנה: כשמנהיג המורדים בסוריה תכנן פיגוע בישראל, באתר ישראל היום, 26 בדצמבר 2024
↑  דניאל סיריוטי, שלמה צזנה, עכשיו זה רשמי: דאעש הוכרז כארגון טרור, באתר ישראל היום, 25 באוקטובר 2015
↑  מתנתקים מאל-קאעדה: ארגון ג'בהת א-נוסרה יפעל מעתה תחת שם חדש, באתר וואלה, 28 ביולי 2016
↑  הקמת חזית פתח אלשאם במקום ארגון ג’בהת אלנצרה, שלוחת אלקאעדה בסוריה: רקע, סיבות ומשמעויות, באתר מרכז המידע למודיעין ולטרור, 5 באוגוסט 2016
↑  ראנם איברהים, ‏קשה לצפייה: חיסול האימאם המקורב לאסד בדמשק, באתר ‏מאקו‏, 9 באפריל 2013
↑  הכרזה על התאחדות בלתי מותרת, י"פ 6667 מיום 3 באוקטובר 2013
↑  כתבה מאת יוסי מלמן
↑  דיווח: ישראל מספקת ציוד צבאי ל"ג'בהת א-נוסרה"
↑  יאיר קראוס, ביה"ח זיו צריך לבחור: ישראלים או פליטים סורים, באתר nrg‏, 4 בדצמבר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007398591005171  LCCN: n2018010369  VIAF: 5208148269698605230004   WorldCat (עם VIAF): 5208148269698605230004 
דגלו הקודם של הארגון (2012–2016)
כיכר סעד אללה אל-ג'אברי לאחר הפיגוע ב-3 באוקטובר 2012
מוזיקה יהודית

טקסי שאיבת המים מבריכת השילוח וניסוכם נערכו מדי שנה בבית המקדש בסוכות, שלפי המסורת, הוא החג בו נידון העולם לגשמים. הטקסים לוו בחגיגה מוזיקלית עממית רבת רושם. המוני העם היו מתכנסים בהר הבית כדי לשמוע את הלויים מנגנים "בכינורות ובנבלים ובמצילתיים ובכל כלי שיר בלא מספר", ולראות את זקני העם "מרקדים ואבוקות של אש בידם" ("שמחת בית השואבה", ציור מים מאת דפנה לבנון)
מוזיקה יהודית היא המורשת המוזיקלית של העם היהודי לדורותיו, כוללת הן מוזיקה ליטורגית והן מוזיקה אמנותית ופופולרית, וכן מגוון קצבים וצלילים שהושפעו מתרבויות מוזיקליות שונות לאורך תקופה של 3,000 שנה, החל מהתרבות המזרח תיכונית העתיקה, ובהמשך בתרבויות השונות בארצות התפוצה שבהן היה העם היהודי מפוזר במשך כ-2,000 שנה, ועד הקמת מדינת ישראל וימינו אלה. בשלהי המאה ה-19, החל מפעל כינוס ושימור חומרי ורעיוני של המסורות המוזיקליות בשל החשש שבחלוף הדורות והתמורות הן יאבדו.
הגדרה

ההגדרה המעשית ביותר ל"מוזיקה יהודית" היא ככל הנראה זו שהוצעה על ידי קורט זאקס: "מוזיקה שנוצרת על ידי יהודים, עבור יהודים, וכיהודים". עם זאת, מוזיקה זו לא קורצה מחומר אחיד ועברה שינויים לאורך ההיסטוריה: היהודים בפזורה באו במגע עם מגוון רחב של סגנונות מוזיקליים שבחלקם אף היו שונים באופן מהותי מהמסורת היהודית (למשל באירופה).
השאלה מה מגדיר מוזיקה כיהודית הייתה נתונה במחלוקת בין חוקרים במיוחד בכל הנוגע ליצירות מוזיקה קלאסית מערבית. קיומה של מוזיקה יהודית כזו נחקרה ביתר שאת כתגובה למאמרו האנטישמי של ריכרד וגנר, "היהדות במוזיקה". לחלק מהיצירות הללו הוצמדו קונוטציות "יהודיות" מתוך כוונה מפורשת של המלחינים או באמצעות פרשנות המבקרים והציבור, אף שרוב המלחינים ממוצא יהודי במאה ה-19 הלחינו מוזיקה שלא יכלה להיחשב כיהודית בכל מובן שהוא, לא בעיני הביקורת ולא בעיני המלחינים עצמם. כך לדוגמה, ז'אק אופנבך, מלחין אופרות ואופרטות מהשורה הראשונה במאה ה-19, היה בנו של חזן וגדל באווירה של מוזיקה יהודית מסורתית, אבל המוזיקה שהלחין נעדרת מאפייני סגנון יהודיים, ואף הוא עצמו לא החשיב את יצירתו כיהודית. גם פליקס מנדלסון, נכדו של הפילוסוף היהודי משה מנדלסון, המשיך לראות עצמו כיהודי על אף הטבלתו לנצרות בגיל שבע, אולם אין ביצירתו מאפיין יהודי. "מוזיקה הנכתבת על ידי יהודים אינה בהכרח מוזיקה יהודית", כתב אריק ורנר (Eric Werner) ב-1938 במאמר חלוצי בנושא בכתב העת Musica Hebraica ("מוזיקה עברית", דהיינו "יהודית").
במהלך המאה ה-20 התפתחו שלוש גישות מרכזיות בחקר המוזיקה היהודית. גישה אחת רואה במזמורים, מנגינות או לחנים יהודיים עממיים כקובעת את "יהדותה" של היצירה. הגישה הסוציולוגית נותנת משקל לחיי קהילה יהודית (כגון יהדות מזרח אירופה) או להשפעתה של ריבונות מדינית (כגון מדינת ישראל) יהודית שמתוכם נוצרה המוזיקה. לבסוף, הגישה הגנטית-פסיכולוגית מזהה תכונות מוזיקליות מסוימות כנובעות מ"הנשמה היהודית הפנימית".
נדידות ועירוב של סגנונות מוזיקליים (900–1700) > בגלות ימי הביניים

מאמצע המאה ה-10, עם שקיעת מוסד הגאונות בבבל ולאחר השלמת מערכת הסימנים של טעמי המקרא, החלה תקופה חדשה במוזיקה היהודית. המוזיקה החלה להיבחן בהיבטיה הפילוסופיים והאסתטיים. התפתחויות אלה צמחו במקביל לאירועים ושינויים פוליטיים חשובים במזרח התיכון. הכיבוש האסלאמי באזור המזרח התיכון הוביל לפתיחות יחסית בקהילות היהודיות המקומיות. האמנות והמדע לא היו עוד מוגבלים לדוגמות דתיות מסוימות, והיהודים השתלבו בתרבות השלטת. המונח "מוזיקה" לא היה קיים באוצר המילים העברי עד אשר הופיע לראשונה בצורה הערבית - mūsīqī, בעיקר במובן של מדע המוזיקה; 'חכמת המוזיקה' ומאוחר יותר גם 'חכמת הניגון'. המונח תיאר את תפיסת המדע על המוזיקה ואת תאוריית המוזיקה.
הייתה זו האמנות הרביעית בהיררכיית הקוּאַדְרִיוְיוּם - ארבע האומנויות הגבוהות, כפי שכתב דונש בן לברט (990-920), תלמידו של סעדיה גאון, בספרו 'פירוש לספר יצירה': "וזהו מדע המוזיקה, והוא הנכבד ביותר בארבעת המדעים המדויקים והאחרון בכולם". בן לברט היה זה שהכניס לראשונה את משקל השירה הערבית לשירה העברית. המשוררים הערביים השתמשו במשקל היוונים הקדמונים, המבוסס על הבחנה בין תנועות קצרות לארוכות, בניגוד לשפה העברית שבה אין הבדל אורך בין התנועות, רק באיכותן. המשורר קבע אפוא לראשונה את השווא נע והחטפים במקום התנועות הקצרות. גם הרמב"ם, שנולד בספרד במאה ה-12, היה בין הרבנים המעטים שהתייחסו מפורשות למוזיקה בהערכה, וכתב כי על המתפלל להיות "מתענג בלבו ובשפתיו... ולא יסור מהנעים קולות ערבים".
מוזיקאים יהודים כתבו והלחינו שירים בארצות מגוריהם ובשפת המקום גם מחוץ לספרד. זיסקינד פון טרימברג, סופר משלים במאה ה-13, היה פעיל בחצר הבישוף של וירצבורג. כבר בתקופת האימפריה הרומית, הצטרפו היהודים ללודים (להטוטנים ושחקנים), אליהם יכלו להצטרף מוזיקאים מכל מוצא. לאורך הדורות השתייכו הלהטוטנים והזמרים לקבוצת שוליים מבחינה סוציאלית, ומשום כך מוצא יהודי לא היווה מכשול. לעיתים הם שירתו כמוזיקאים בחצר הח'ליף או האמיר המוסלמים, המלך הנוצרי, הבישוף או האביר.
נדידות ועירוב של סגנונות מוזיקליים (900–1700) > יהודי ספרד במזרח ובמערב

לאחר גירוש יהודי ספרד בשנת 1492 ושש שנים מאוחר יותר גם מפורטוגל, היגרו רבים מהם לאזורי השליטה של האימפריה העות'מאנית. העיר צפת הפכה למרכז התנועה המיסטית (הקבלה) בהנהגתו הרוחנית של רבי יצחק לוריא. בהשפעת המקובלים הוכנס לתפילת ליל שבת של הקהילות היהודיות ברחבי העולם הפיוט "לכה דודי לקראת כלה", המלווה בשישה מזמורי תהילים מקדימים – כמניין ששת ימי המעשה – ובשני פסוקי תהילים מסכמים. בין יתר הפיוטים החשובים שחוברו בצפת נמנים הפיוטים ידיד נפש ויה ריבון עלם.
יהודי ספרד שמרו אמנם את שפת הלדינו גם לאחר הגירוש אך קלטו השפעות רבות של מוזיקה מזרחית, במיוחד הטורקית. כך לדוגמה היה המשורר היהודי מצפת ישראל נג'ארה (1555 – 1625) הראשון שהלחין שירים לפי מערכת מקאמות טורקיים/ערביים. בעקבות המסורת של יהדות ספרד התפתחו מקאמות מיוחדות: מקאמה חגיגית לקריאת התורה, אחת שמחה לשמחת תורה ולחתונות, ואחת עצובה להלוויות ולתשעה באב, ומקאמה מיוחדת נוספת לאירועי ברית מילה כביטוי חיבה לילד. הקהילה היהודית של חלב הייתה זאת ששמרה באופן קפדני ביותר על חוקי מערכת המקאמות. אחרי מותו של ישראל נג'ארה גברה תרומתם של המוזיקאים היהודים על המוזיקה העממית: הנוסע הטורקי אווליה צ'לבי מתאר מצעד גילדות בשנה 1638 כאשר 300 נגנים יהודים, כולל רקדנים, ליצנים ולהטוטנים יהודים נוספים צועדים בפני הסולטאן מוראט הרביעי.
יהודי ספרד התיישבו גם באירופה הנוצרית, כולל בערים איון, ליבורנו, רומא, לונדון ואמסטרדם. אמסטרדם הייתה מרכז חשוב למוזיקה היהודית במאה ה-18. הסופר הספרדי דניאל לוי דה באריוס (1635–1701), אשר חי באמסטרדם של 1674, מתאר את המהגרים החדשים כמצטיינים בנגינה על כינור, נבל, וחליל. בתקופה זו חוברו הצגות לפורים וקנטטות לשמחת תורה ולאירועים חגיגיים אחרים. בין היוצרים הידועים באמסטרדם היה המלחין אברהם קסרס, שחי במחצית הראשונה של המאה ה-18. במאות ה-17 וה-18 חוברו גם יצירות מוזיקליות רבות באיטליה. היצירות נוגנו באירועים של הקהילה האשכנזית של יהדות קזאלה מונפראטו, בעיקר לרגל ליל השימורים של הושענא רבה. תופעה זו, של מוזיקה כשפה סדורה הכתובה בתווים, מולחנת, מודפסת ומובאת לפני נגנים וזמרים מקצועיים לאימון והופעה לפני קהל, והנשמעת כמו מוזיקה מערבית הכתובה על פי עקרונות תקופתיים וסגנוניים של התקופה בה היא הולחנה, ספגה לא מעט ביקורת, העלתה מחלוקות רבות בקרב הקהילות היהודיות בהן היא בוצעה. ראו עוד בערך מוזיקה יהודית אמנותית.
נדידות ועירוב של סגנונות מוזיקליים (900–1700) > בתקופת ההומניזם והרנסאנס

ההומניסטים של המאה ה-16 נטשו את הדוגמות של ימי הביניים, וחיפשו במקום זאת מגע ישיר עם הקלאסיקה העתיקה בשפת המקור. זה כלל גם את העיסוק במקרא ומאוחר יותר בכלל הספרות בעברית. האוכלוסייה היהודית במדינת טוסקנה הושפעה באופן מיוחד מרוח הרנסאנס. הרופא ר' אברהם בן דוד פורטה ליאונה (1542–1612) ממנטובה, מתעכב באריכות בספרו "שלטי גיבורים" על שירת הלויים וטיב כלי הנגינה שלהם. מלומדים נוצרים חשובים החשיבו חיבור זה כ"מקור" למוזיקה יהודית, במיוחד לאחר שהופיע בתרגום ללטינית בשנת 1767.
על רקע זה פרחו בערים רבות בצפון איטליה, במיוחד בחצר הדוכס גונזגה, חיי מוזיקה תוססים שאמנים יהודים מקהילת מנטובה נטלו בה חלק משמעותי. החשוב ביותר מבין יוצרי התקופה היה שלמה רוסי (1550-1630), שהיה בין הראשונים לכתוב סונטות. רוסי פרסם גם קובץ ייחודי של מוזיקה ליטורגית יהודית בשם "השירים אשר לשלמה", שנכתבו במסורת הרנסאנס והמדריגל עם מילים מהמקורות היהודיים המושרות בעברית. יצירות אלה היו מנותקות כמעט לחלוטין ממסורת הפיוט היהודי, והיוו התפתחות חסרת תקדים במוזיקה של בית הכנסת מאז האיסור על ליווי התפילה בבתי כנסת במוזיקה פוליפונית. עם זאת, ההשתלבות של יהודי איטליה במוזיקה האמנותית האירופית באה לקיצה המהיר כתוצאה מהמצור על מנטובה בידי כוחות השושלת ההבסבורגית ומגפת הדבר שפרצה שם בשנת 1630.
מסביב לתקופת האמנציפציה ולאחריה

תהליך ההתמערבות של המוזיקה היהודית האשכנזית התחיל דווקא בשולי החברה היהודית. במאה ה-18 היו אלו הכלייזמרים, שהיו במקור מוזיקאים נודדים מקצועיים, אשר פרטו על לאוטה או הופיעו כשלישיית מיתרים, בדרך כלל עם שני כינורות וגמבה אחת. בערים הגדולות כגון פראג ופרנקפורט הם הופיעו כדי לכבד את שליטיהם הנוצרים בתהלוכות טקסיות (1678, 1716 ו-1741) ובאירועים חגיגיים.
במהלך המאה ה-17 התפשט בקרב חוגים יהודיים במערב אירופה הנוהג ללמד את הילדים, במיוחד בנות, מוזיקה ווקאלית ואינסטרומנטלית. כך למשל מדווחת גליקל מהמלין בספר זיכרונותיה שאחותה הייתה נגנית צ'מבלו טובה. לאורך המאה ה-18 התחזקה המגמה, כפי שניתן ללמוד מכתיבתה של רחל וארנהאגן כי "החינוך המוזיקלי שלי כלל לא פחות מאשר המוזיקה של סבסטיאן באך והאסכולה המוזיקלית של אותה תקופה." פאירה פון גלדרן, אמו של היינריך היינה, נאלצה להסתיר את החליל שלה מעיני אביה האדוק. שרה לוי, בתו של הבנקאי דניאל איציג וסבתא-רבה של פליקס מנדלסון, הייתה תלמידתו האחרונה והנאמנה של וילהלם פרידמן באך ובאמצעותה נשמרו רבים מכתבי היד שלו.
תנאי החיים הצפופים ביישובים היהודיים ובגטאות הפכו במהלך המחצית השנייה של המאה ה-18 לבלתי נסבלים כמעט. ההתמודדות של יהודי אירופה עם הרדיפות הרבות והלחץ הגובר באה לידי ביטוי בשתי דרכים מנוגדות, שכל אחת הובילה בדרכה לכיוונים חדשים במוזיקה היהודית: מחד גיסא טיפח משה מנדלסון את רעיון ההשתלבות בחייה הרוחניים של החברה החיצונית (ההשכלה), ומאידך גיסא התמקדה תנועת החסידות של הבעש"ט וממשיכי דרכו בפיתוח של מערכת ערכים פנימיים, שלה גם חיבור מסוים עם אסקפיזם רוחני.
מסביב לתקופת האמנציפציה ולאחריה > הניגון החסידי

הניגונים החסידיים נוצרו כחלק מהרעיון כי ניתן באמצעות ערכים רוחניים לשחרר את הנשמה מהגשמיות שגורם הגוף, ובכך להשיג קיום נשגב יותר. שלא כמו השירה המפותחת של תור הזהב בספרד מאות שנים קודם לכן, שיצרה טקסטים עצמאיים, הנעימות החסידיות היו לרוב נטולות מילים אף שלעיתים הוצמדו למילים קיימות מהמקורות. הן ביטאו מנעד רחב של רגשות וסגנונות, מצער ודאגה עמוקה עד לשמחה קיצונית, ממצב רוח מדיטטיבי עד כדי התרוממות רוח אקסטטית, וממבנה מלודי רב משמעות עד לתבנית פתוחה או בנאליות רדודה. סוג זה של שירה, בשילוב עם שיטות רוחניות עתיקות כגון, כוונה, ריכוז, צום ותנועות קצובות של הגוף, פותח בעיקר בהתוועדויות של תלמידי הבעש"ט בעיירה מעזריטש לאחר מותו. בין התומכים העיקריים במנגינות אלה היה רבי שניאור זלמן מלאדי, מייסד תנועת חב"ד, שמיוחסת לו האמרה: "במזריטש נודעו לי שלושה דברים: מהו הקב"ה, מה הם יהודים, ומהו ניגון".
חלק מן המנגינות האלה הושפעו מאוד מהמוזיקה העממית הסלאבית, אולם כולן עשו שימוש בשטייגערים מסוימים (ראו לעיל). האימוץ של מנגינות מהסביבה הלא יהודית הוסבר בדרך כלל כאופן של גאולת "ניצוצות הקדושה" בשירים, שהיו שבויים בידי "כוחות הטומאה", כפי שבא הרעיון לידי ביטוי באמרתו של רבי נחמן מברסלב: "כי מכל הדברים צועק כבוד ה' יתברך אפילו מסיפורי הגויים ומניגוניהם". גם רבי לוי יצחק מברדיצ'ב, מגדולי האדמו"רים החסידיים במאה ה-18, פיתח שירים יהודיים ועממיים ויצק לתוכם תכנים חסידיים, לעיתים תוך הוספת מילים ביידיש לפיוטים עתיקים בלשון הקודש כגון אום אני חומה, שהעניקו לטקסט נימה מרוככת ומעודדת. אחד משיריו שהשתמרו הוא "דודלע" (באוקראינית: חליל), עיבוד למנגינת רועים עממית.
את המנגינות נהוג לשיר בין היתר במהלך התוועדויות, אירועים משפחתיים, וכן במהלך הטיש, בהובלת האדמו"ר. חלק מהאדמו"רים נוהגים לשיר אותם בעצמם, בעוד אחרים מנווטים את שירת החסידים במחוות גוף עדינות, כאשר ההתרגשות מגיעה לשיאה כשהאדמו"ר קם או מוחא בכפיו. הסגנונות המוזיקליים בניגון החסידי כוללים בין היתר מנגינות ריקוד קצרות (כגון אלו הנפוצות בחסידויות ברסלב (ניגוני ברסלב) וקרלין); מארשים (גור, ויזניץ, ומודז'יץ); וכן יצירות ארוכות המורכבות מקצבי נגינה מגוונים. חלק מניגוני חסידויות ויז'ניץ ובעלז (ניגוני בעלז) דומים ליצירות חזנות, והם מושרים על ידי "קפלייה" (מקהלה), לפעמים לאורך אוסטינטו. בחלק מהקהילות, כגון בויאן, ליובאוויטש (ניגוני חב"ד) וסלונים, מאופיינת השירה הציבורית בעלייה הדרגתית וממושכת לגובה, שמגיעה במקרים מסוימים לממדים מרשימים.
הניגונים החסידיים החלו להיחקר בתחילת המאה ה-20, על ידי משלחת בראשותו של המחזאי ש. אנ-סקי שהקליטה ניגונים באמצעות פונוגרף בעיירות ברוסיה ובאוקראינה בשנים 1912–1914. ההקלטות נשמרו במוזיאון לאתנוגרפיה בסנט פטרבורג ברוסיה וכן בספרייה המרכזית בקייב שבאוקראינה. לאחר הקמת מדינת ישראל החלו חוקרי המרכז לחקר המוזיקה היהודית באוניברסיטה העברית בירושלים באיסוף הניגונים, השמורים כיום במאגר הספרייה הלאומית המכיל כ-4,000 הקלטות.