stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי ארצות הברית – מלזיה
ראו גם

יחסי החוץ של ארצות הברית
יחסי ארצות הברית–ברוניי
יחסי ארצות הברית–סינגפור
הים הבלטי

| --- | --- |
תמונת לווין של הים הבלטי בחורף
תמונת לווין של הים הבלטי בחורף
 מידע כללי
 על שם:  מזרח, מערב 
 מיקום:  בצפון מזרח אירופה, חצי האי הסקנדינבי
 סוג:  ים בין-יבשתי
 ים של:  האוקיינוס האטלנטי, מחובר בשני מיצרים לים הצפוני
 מידות
 שטח:  420,000 קמ"ר
 עומק מרבי:  463 מטר
 ‏עומק ממוצע:  55 מטר
 מידע נוסף
 מליחות:  פחות מ-1%
 נהר מזין:  Ångermanälven, רקניץ, Rīva River, Parsęta, Leniwka, סלופיה, טראבה, סלצה, וארנו, Wieprza, Laajoki, Łeba, אודר, ניימן, Łupawa, Pasłęka, ונטה, Šventoji, אורה, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מדינות באגן הניקוז:  שוודיה, ליטא, פולין, גרמניה, לטביה, רוסיה, אסטוניה, פינלנד, דנמרק 
 ערים
 איים
 קואורדינטות:  58°N 20°E﻿ / ﻿58°N 20°E﻿ / 58; 20
  (למפת הים הבלטי מוגדלת) נורווגיה שוודיה פינלנד רוסיה אסטוניה לטביה ליטא בלארוס רוסיה פולין גרמניה דנמרק המפרץ הפיני המפרץ הבוטני  האוקיינוס האטלנטי הים הבלטי(למפת הים הבלטי רגילה) נורווגיה שוודיה פינלנד רוסיה אסטוניה לטביה ליטא בלארוס רוסיה פולין גרמניה דנמרק המפרץ הפיני המפרץ הבוטני  האוקיינוס האטלנטי הים הבלטי
 
הים הבלטי נמצא בצפון מזרח אירופה, ונתחם על ידי חצי האי הסקנדינבי, חופיהן הצפוניים של מדינות מזרח ומרכז אירופה וכן על ידי האיים הדניים. הים הבלטי מתנקז לים הצפוני דרך המצרים הדניים – מצר ארסונד (בשוודית: Öresund, בדנית: Øresund), החגורה הגדולה (בדנית: Storebælt) (אנ'), והחגורה הקטנה (בדנית: Lillebælt) (אנ'). הים הבלטי מקושר לים הלבן דרך תעלת בלומורקנאל, ולים הצפוני דרך תעלת קיל (Kiel).
מקור השם

אדם מברמן (Adam von Bremen) היה הראשון אשר נתן לים הבלטי את שמו, ככל הנראה על שם האי הצפוני "בלטיה" הנזכר אף בכתבי קסנופון. כמו כן ישנה אפשרות שמקור השם הוא מהמילה הגרמנית Belt, הכינוי שניתן בעבר למצרים הדניים. יש הטוענים כי מקור השם הוא לטיני, Balteus ("חגורה").
המדינות הבלטיות קיבלו כינוי זה על שם הים הבלטי (ולא להפך).
היווצרות

הים הבלטי הוא ים צעיר מאוד באופן יחסי, ולידתו מתוארכת לעידן הקרח האחרון. משהתרוממה הקרקע, שקודם לכן נלחצה כלפי מטה על ידי שכבות הקרח, התחבר הים הבלטי בערוצים שונים לים הצפוני-האוקיינוס האטלנטי וכן לים הלבן-הים הארקטי. לים הבלטי שתי לשונות-ים: המפרץ הפיני והמפרץ הבוטני. תהליך התרוממות הקרקע באזור הים הבלטי עודו בעיצומו: במקומות אחדים, ובמיוחד באזור המפרץ הבוטני, עולים פני הקרקע בקצב של מטר אחד כל מאה שנה.
היסטוריה

בתקופת האימפריה הרומית נודע הים הבלטי כ-Mare Suebicom או Mare Sarmaticum, על שם השבטים השוואבים והסרמטים. ההיסטוריון הרומאי טקיטוס תיאר בחיבוריו "גרמאניה" ו"חיי אגריקולה" משנת 98 לספירה את הים בחודשי האביב, עת נמסה שכבת הקרח וקרחונים צפו על פני המים.
החל מתקופת הויקינגים כינו הסקנדינבים את הים בשם "האגם המזרחי" (Austmarr). שם קדום יותר, גרנדוויק (Grandvik), מלמד על כך שהוויקינגים העריכו בצדק כי הים הבלטי אינו אלא לשון ים גדולה של האוקיינוס האטלנטי.
לצד שפע דגים, בים הבלטי קיימים מצבורי ענבר, ובמיוחד בחופיו הדרומיים. המדינות שלחוף הים הבלטי היו עשירות בעץ, סיבי בד, פרוות, ברזל, כסף ומלח, ולכן הים היה אזור מסחר פורה החל מהתקופה הרומית.
בימי הביניים המוקדמים, לחמו הוויקינגים הסקנדינבים בפומרנים הסלאבים על השליטה בים הבלטי. הוויקינגים השתמשו בנהרותיה של רוסיה כדי להתקדם עד לאזור הים השחור ודרום רוסיה.
פינלנד והמדינות הבלטיות היו האחרונות באירופה שקיבלו עליהן את הנצרות במסגרת מסעי הצלב הצפוניים: הראשון, שערכו השוודים במאה ה-12, והשני, שערכו הגרמנים במאה ה-13. האבירים הטבטונים הגרמנים לחמו בדנים ובשוודים ותפסו את השליטה במדינות הבלטיות, שעה שיסודותיה של רוסיה הונחו בנובגורוד.
לאורך המאה ה-16 ואף בראשית המאה ה-17 לחמו פולין, דנמרק ושוודיה אלו באלו במלחמות ה-Dominium Maris Baltici (שליטה בים הבלטי). בסופו של דבר, הוכרע המאבק לטובתה של האימפריה השוודית, שהצליחה לספח לתחומה את הים כולו.
במאה ה-18 היו רוסיה ופרוסיה למעצמות הימיות המרכזיות. הצאר הרוסי, פטר הגדול, הכיר בחשיבותו האסטרטגית של הים הבלטי והחליט להקים את בירתו החדשה, סנקט פטרבורג, על שפך נהר הנווה (Neva) שבקצהו המזרחי של המפרץ הפיני. המסחר באזור הבלטי הוסיף להיות פורה, ואף התרחב לאזור הים הצפוני: צייהן של אנגליה והולנד נזקקו למשאביהן של המדינות הבלטיות.
במהלך מלחמת קרים הפגיז צי משותף של בריטניה וצרפת מטרות רוסיות בים הבלטי, ביניהן סוויבורג (Sveaborg), קרונסטאד (Kronstadt) ובומרסונד (Bomarsund). לאחר איחוד גרמניה בשנת 1871 היה חופו הדרומי של הים הבלטי גרמני לחלוטין. הים הבלטי ידע פעילות צבאית גם במהלך מלחמת העולם הראשונה. עם שובה של פולין למערכת הבינלאומית בתום המלחמה, הפכו נמליה בגדנסק (Gdansk) ובגדיניה (Gdynia) לנמלים המובילים בים הבלטי.
במהלך מלחמת העולם השנייה כבשה גרמניה הנאצית את פולין ואת המדינות הבלטיות, וחידשה אגב כך את שליטתה בחופו הדרומי של הים הבלטי וכן בחלקים גדולים של חופו המזרחי. בשנת 1945 הפך הים הבלטי לאתר קבורה המוני לנוסעיהן של ספינות פליטים גרמניות שעה שנמלטו מפרוסיה המזרחית הנצורה בידי הצבא האדום, וטובעו על ידי צוללות סובייטיות. נכון ל-2004, הטבעתן של הספינות וילהלם גוסטלוף (Wilhelm Gustloff) (כ-9,000 בני אדם לערך טבעו למוות), גויה (Goya) (בין 6,000 ל-7,000 נספו) ושטויבן (Steuben) (כ-4,500) נותרה בבחינת האסון הימי הכבד ביותר בתולדות האנושות.
במאי 2004 עבר הים הבלטי לחסותו הכמעט מוחלטת של האיחוד האירופי, כאשר פולין והמדינות הבלטיות הצטרפו לארגון באופן רשמי. כך נותרו העיר סנקט פטרבורג והמובלעת הרוסית קלינינגרד האזורים הבודדים בסביבת הים הבלטי שאינם תחת חסות האיחוד האירופי.
תת-חלוקה גאוגרפית

חלקו הצפוני של הים הבלטי ידוע בתור המפרץ הבוטני. דרומית לו נמצא ים אולנד (Ålandsjön). המפרץ הפיני מקשר את הים הבלטי עם סנקט פטרבורג. צפון הים הבלטי משתרע בין אזור סטוקהולם, דרום-מערב פינלנד ואסטוניה. מפרץ ריגה ממוקם בין ריגה לבין האי סארמאה. מפרץ גדנסק ממוקם ממזרח לחצי האי הל. וממערב לקלינינגרד. מפרץ פומרניה ממוקם מצפון לאיים אוזדום (Usedom) ווולין (Wolin), ממזרח לריגן (Rügen). אגן בורנהולם (Bornholm) הוא האזור הנמצא ממזרח לבורנהולם, והנושק לאיים הדניים פלסטר (Falster) וזילנד. בין פלסטר והחוף הגרמני נמצאים מפרץ מקלנבורג (Mecklenburg) ומפרץ ליבק (Lübeck). הנקודה המערבית ביותר בים הבלטי היא מפרץ קיל (Kiel), דרכו מתחבר הים הבלטי לים הצפוני.
ביולוגיה

הים הבלטי רדוד מאוד, עומקו הממוצע הוא 57 מטר, ועומקו המרבי עומד על 459 מטר. העובדה שהמצרים הדניים צרים למדי מונעת תחלופת מים סדירה עם מימיו הקרים של האוקיינוס האטלנטי. עם זאת, קצב זרימת הנהרות השונים לים הבלטי הוא גבוה. כתוצאה מכך, רמת המליחות של הים הבלטי נעה בין מי ים לבין מים מתוקים. המליחות הנמוכה של הים הבלטי, כמו גם העובדה שלא מתרחשת בו גאות, הביאה להתפתחות אבולוציונית שונה במקצת של כמה מהמינים החיים בים, לעומת מקביליהם החיים באוקיינוס האטלנטי. כך, למשל, קיים שוני בין דג ההרינג החי בים הבלטי לבין ההרינג האטלנטי.
רוב המדינות המקיפות את הים הבלטי עוסקות בחקלאות, ולכן מתנקזות אליו כמויות רבות של דשנים. כתוצאה מכך, בכל קיץ ישנו ריבוי המוני של אצות בסביבת הים הבלטי.
התחממות מי הים

מי הים הבלטי רדודים יחסית ולכן רגישים יותר לשינויים בסביבה ובאקלים. בשל שינויי האקלים שמחמירים בשנים האחרונות, התחממו מי הים הבלטי בקצב כפול בהשוואה לאוקיינוסים שבכדור הארץ. על פי מדידות שנערכו, טמפרטורת מי הים הבלטי הממוצעת עלתה בשתי מעלות צלזיוס במהלך 30 השנים שחלפו מאז 1994.
כלכלה

בניית גשר ארסונד אדיר הממדים מעל מצר ארסונד הגבילה את התנועה בים הבלטי לכלי שיט בינוניים בלבד. בינתיים, הים הבלטי הוא ערוץ הסחר המרכזי לייצוא נפט רוסי. מדינות רבות חוששות מכך[דרוש מקור], שכן בהיעדר תחלופת מים סדירה עלולה דליפת נפט להמיט אסון על הים ועל המינים המיוחדים החיים בו. הדבר מדאיג במיוחד את תעשיות התיירות באזור.
מדינות הגובלות בים הבלטי

אסטוניה אסטוניה
גרמניה גרמניה
דנמרק דנמרק
ליטא ליטא
לטביה לטביה
פולין פולין
פינלנד פינלנד
רוסיה רוסיה
שוודיה שוודיה
איים וארכיפלגים בולטים

אולנד אולנד – Åland Islands (פינלנד, אוטונומיה)
בורנהולם – Bornholm (דנמרק)
גוטלנד – Gotland (שוודיה)
היילואוטו – Hailuoto (פינלנד)
היומאה – Hiiumaa (אסטוניה)
האי אלנד – Öland (שוודיה)
ריגן – Rügen (גרמניה)
סארמאה – Saaremaa (אסטוניה)
הארכיפלג של סטוקהולם (שוודיה)
אוזדום – Usedom (מחולק בין גרמניה ופולין)
וולאסארט – Valassaaret (פינלנד)
וולין – Wolin (פולין)
ערים

| --- | --- |
 ערי-החוף הגדולות ביותר: סנקט פטרבורג – Санкт-Петербу́рг (רוסיה) 4,700,000 תושבים  סטוקהולם רבתי – Stockholm (שוודיה) 1,823,210 תושבים  קופנהגן רבתי – Copenhagen (דנמרק) 1,211,500 תושבים  טרוימיאסטו (אנ') – Trójmiasto (פולין) 1,035,000 תושבים  הלסינקי רבתי – Helsinki (פינלנד) 980,000 תושבים  ריגה – Riga (לטביה) 760,000 תושבים  שצ'צ'ין – Szczecin (פולין) 413,600 תושבים  טאלין – Tallinn (אסטוניה) 401,774 תושבים  קלינינגרד – Kaliningrad (רוסיה) 400,000 תושבים  מאלמה – Malmö (שוודיה) 259,579 תושבים  קיל – Kiel (גרמניה) 250,000 תושבים  ליבק – Lübeck (גרמניה) 216,100 תושבים  רוסטוק – Rostock (גרמניה) 212,700 תושבים  קליפדה – Klaipeda (ליטא) 194,400 תושבים  טורקו – Turku (פינלנד) 175,000 תושבים:  ערי-נמל חשובות: סווינוצ'י – Swinoujscie (פולין) 50,000 תושבים  ונטספילס – Ventspils (לטביה) 44,000 תושבים  בלטיסק – Baltiysk (רוסיה) 20,000 תושבים  האנקו – Hanko (פינלנד) 10,000 תושבים
ראו גם

המדינות הבלטיות
הערות שוליים

↑  , יוגב ישראלי, דגל אדום: התחממות הים הבלטי שעלולה להפוך לכדור שלג עולמי, באתר ynet, 14 ביולי 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282300805171  PLWABN: 9810611400105606  BNE: XX4744126  BnF: cb119608996 (data)  GND: 4044107-6  LCCN: sh85011368  NARA: 10045450  NDL: 00560538  NKC: ge134046  NSK: 000574485  SELIBR: 161023  SUDOC: 02760487X  VcBA: 497/33575  VIAF: 316431537   WorldCat (עם VIAF): 316431537
יחסי ארצות הברית – קמבודיה

| יחסי ארצות הברית – קמבודיה |
| --- | --- |
ארצות הברית: קמבודיה


ארצות הברית: קמבודיה
שטח (בקילומטר רבוע)
9,833,517: 181,035
אוכלוסייה
346,514,652: 17,761,718
תמ"ג (במיליוני דולרים)
27,360,935: 31,773
תמ"ג לנפש (בדולרים)
78,960: 1,789

ברק אובמה בקמבודיה.
היחסים הדו-צדדיים בין ארצות הברית וממלכת קמבודיה, היו מתוחים במהלך המלחמה הקרה, אולם התחזקו במידה ניכרת בתקופה המודרנית. ארצות הברית תומכת במאמצים בקמבודיה למאבק בטרור, לבנות מוסדות דמוקרטיים, לקדם זכויות אדם, לטפח פיתוח כלכלי, לחסל את השחיתות, להשיג את מלוא האחריות האפשרית לאמריקנים החסרים מתקופת מלחמת וייטנאם ולהעמיד לדין את האחראים ביותר בגין הפרות של המשפט ההומניטרי הבינלאומי שבוצעו תחת משטר הקמר רוז'.
על פי סקר גאלופ 2011, 68% מקמבודים מאשרים את תפקידה של ארצות הברית, תחת ממשל אובמה, עם 7% הסתייגויות, הדעה החיובית ביותר עבור כל מדינה פסיפית באסיה שנסקרה. בסקר גאלופ 2012, 62% מהקמבודים אישרו את מנהיגות ארצות הברית, עם 8% של הסתייגויות. ביקורו של הנשיא ברק אובמה בפנום פן בשנת 2012 הפך לביקור ההיסטורי הראשון של נשיא ארצות הברית בקמבודיה.
היסטוריה

בין השנים 1955 ו-1963, ארצות הברית סיפקה סיוע כספי בסך 409.6 מיליון דולר וסיוע צבאי בסך 83.7 מיליון דולר. סיוע זה שימש בעיקר כדי לתקן את הנזק שנגרם על ידי מלחמת הודו-סין הראשונה, לתמוך בכוחות הביטחון הפנימיים, ולבנות כביש של כל מזג אוויר לנמל סיהאנוקוויל, אשר נתן לקמבודיה את הגישה הישירה הראשונה שלה לים ואת הגישה לתחום הדרום-מערבי. היחסים התדרדרו בתחילת שנות השישים. היחסים הדיפלומטיים נותקו על ידי קמבודיה במאי 1965, אך הוקמו מחדש ב-2 ביולי 1969. היחסים האמריקניים נמשכו לאחר כינונה של הרפובליקה הקהמרית עד לפינוי של ארצות הברית ב-12 באפריל 1975.
במהלך מלחמת 75–1970, ארצות הברית סיפקה 1.18 מיליארד דולר לסיוע צבאי לכוחות הממשלה במאבקם נגד הקמר רוז', וסייעה לה כספית בסכום בהיקף של כ-503 מיליון דולר. ארצות הברית גינתה את אופייה הברוטלי של משטר הקמר רוז' בין השנים 1975-1979. עם זאת, העובדה כי משטר זה הופל במלחמת קמבודיה-וייטנאם על ידי וייטנאם, אשר נחשבה ארצות הברית בעיניה כמעצמה עוינת, הובילה לגינוי של ארצות הברית על הפלישה הווייטנאמית. ארצות הברית הכירה בממשלת הקואליציה הדמוקרטית של קמפוצ'ה (שכללה את הקמר רוז') כממשלה הלגיטימית של קמבודיה. בן קירנן טען כי ארצות הברית הציעה תמיכה חומרית לקמר רוז' לאחר הפלישה הווייטנאמית. מקורות אחרים ערערו על הטענות הללו, ותיארו קרבות נרחבים בין הכוחות הנתמכים על ידי ארצות הברית של חזית השחרור הלאומי של הקמר וה"קמר רוז".
בד בבד למאמצים אלה, תמכה ארצות הברית במאמציה של ASEAN בשנות ה-80 להגיע להסדר מדיני לבעיה הקמבודית שתכלול את הקמר רוז' בממשלה. הדבר הושלם ב-23 באוקטובר 1991, כאשר ועידת פריז חזרה לחתום על הסדר כולל.
משלחת ארצות הברית בפנום פן נפתחה ב-11 בנובמבר 1991, בראשות הדיפלומט צ'ארלס ה. טווינינג, הבן, המיועד לנציג המיוחד של ארצות הברית למועצה הלאומית. ב-3 בינואר 1992 הרחיבה ארצות הברית את האמברגו שלה נגד קמבודיה, ובכך נרמול היחסים הכלכליים עם המדינה. כאשר הוקמה ממשלת קמבודיה שנבחרה בחופשיות ב-24 בספטמבר 1993, הקימו ארצות הברית וממלכת קמבודיה מיד יחסים דיפלומטיים מלאים. משלחת ארצות הברית שודרגה לשגרירות ארצות הברית, ובחודש מאי 1994 מונה טווינינג לשגריר ארצות הברית. לאחר הלחימה בין הפלגים בשנת 1997 והמזימות המשפטיות של הון סן כדי להדיח את ראש הממשלה ראנארדה, השעתה ארצות הברית את הסיוע הדו-צדדי לממשלת קמבודיה. במקביל, פונו מקמבודיה אזרחים אמריקאים רבים וגורמים אחרים, ובשבועות ובחודשים שלאחר מכן נמלטו לתאילנד יותר מ-40,000 פליטים קמבודים. אירועי 1997 הותירה גם שורה ארוכה של הפרות זכויות אדם שטרם נחקרו, כולל עשרות מקרי רצח ללא משפט. מאז 1997 ועד כה, הסיוע האמריקני לאנשים הקמבודים ניתן בעיקר באמצעות ארגונים לא ממשלתיים, אשר פורחים בקמבודיה.
גלריה

השגרירות הקמבודית בוושינגטון.
השגרירות האמריקנית בפנום פן.
הנשיא ג'ון קנדי עם הנסיך נורודום סיאנוק בניו יורק בספטמבר 1961.
הגברת הראשונה לשעבר ז'קלין קנדי עם המלכה סיסובאת קוסמאק והנסיך נורודום סיאנוק ב-1967.
הנסיך נורודום סיאנוק והנשיא רונלד רייגן ב-1988.
מזכירת המדינה, הילרי קלינטון, עם שר החוץ הור נמונג במחלקת המדינה, וושינגטון, קליפורניה.
ראש הממשלה הון לוחץ את ידה של מזכירת המדינה הילרי קלינטון לפני פגישתם בפנום פן; 11 ביולי 2012.
מזכיר המדינה ג'ון קרי עם ראש הממשלה הון סן ב-26 בינואר 2016.
השגריר חם הנג מציג את אישורי הנשיא ברק אובמה בבית הלבן ב-20 במאי 2009.
הנשיא ברק אובמה מתקבל בברכה על ידי ראש הממשלה הון סן בארמון השלום בפנום פן, 19 בנובמבר 2012.
הנשיא ברק אובמה מבקר את שגרירות ארצות הברית בפנום פן.
קצינים של חיל הים המלכותי הקמבודי צופים ברבעי טיסה במהלך תרגיל הימי הקמבודי-אמריקאי 2011.
ייצוג

השגריר האמריקאי לקמבודיה הוא ויליאם א. היידט.
השגרירות האמריקאית בקמבודיה נמצאת בפנום פן, על יד ואט פנום. שגרירות זו היא אחת מן השגרירויות הגדולות ביותר הממוקמות בפנום פן.
ראו גם

יחסי החוץ של ארצות הברית
יחסי החוץ של קמבודיה
גנאיוס פאפיריוס קארבו (קונסול 113 לפנה"ס)

גנאיוס פאפיריוס קארבו (לטינית: Gnaeus Papirius Carbo) היה קונסול רומאי שחי במחצית השנייה של המאה ה-2 לפנה"ס.
ביוגרפיה

לא הרבה ידוע על חייו של קארבו. קארבו היה בן לאחת ממשפחות האצולה של רומא וכמה מבני משפחתו, כגון גאיוס פאפיריוס קארבו, החזיקו במשרות חשובות ברפובליקה הרומית במהלך המאות ה-2 וה-1 לפנה"ס.
קארבו נבחר למשרת הקונסול בשנת 113 לפנה"ס. רעו לקונסולט היה גאיוס קאיקיליוס מטלוס קאפראריוס, בן למשפחת המטלים רבת העוצמה. קארבו נשלח לאזור נוריקום שם חנו הקימברים, שבט גרמאני שנדד דרומה מאזור חצי האי יוטלנד ואיים על הטאוריסקים, בני בריתה של רומא. קארבו תפס עמדת הגנה חזקה על ההרים שבסביבות מחנה הקימברים ודרש מהם לסגת מארץ הטאוריסקים.
הקימברים נענו לדרישתו של קרבו ונסוגו, וקארבו שלח להם מורי דרך להדריך אותם בנתיבים שיצאו מארץ האטרוסקים. למעשה תכנן קארבו להוביל את הצבא הקימברי למארב והורה למדריכים להוביל את הקימברים לנקודה בה הוא ארב להם עם צבאו. פרופסור מ. קארי משער שקארבו קיווה לניצחון קל על הקימברים כיוון שאלו היו "המון מטופל בשיירת מטענים גדולה".
לרוע מזלו של קראבו, התרמית התגלתה על ידי הקימברים. קראבו איבד את יתרון ההפתעה וקרב פרץ בין שני הצדדים בסביבות נוריה או, לפי קארי, ליובליאנה. צבאו של קארבו ספג מפלה צורבת ומרביתו הושמד. לא ברור מה עלה בגורלו של קארבו ואם הוא נהרג בקרב, נשבה או הצליח להימלט. לפי טקיטוס, שנחשב למקור מהימן ביותר, קארבו הוכה בשדה הקרב או נפל בשבי הקימברים.
היה אשר היה גורלו של קארבו, תבוסתו סימנה את פתיחתה של מלחמת הקימברים והטווטונים והיא היוותה את הנדבך הראשון בשרשרת של תבוסות רומיות משפילות לקימברים, שרשרת שנקטעה רק על ידי גאיוס מריוס בסוף המאה ה-1 לפנה"ס.
לקריאה נוספת

תאודור מומזן, "דברי ימי רומא", כרך א', עמ' 390–391, הוצאת מסדה, תשכ"א.
הערות שוליים

↑  מ. קארי, דברי ימי רומא, עד סוף תקופת קונסטאנטינוס, תרגם ק. כצנלסון, הוצאת ש. פרידמן, תל אביב, עמ' 307.
↑  שם
↑  טקיטוס, גרמניה, מופיע בעברית ב"דברי הימים", תרגמה שרה דבורצקי, מוסד ביאליק, 1965, עמ' 271.
יחסי בהוטן–סין

| יחסי בהוטן–סין |
| --- | --- |
בהוטן: הרפובליקה העממית של סין


בהוטן: סין
שטח (בקילומטר רבוע)
38,394: 9,596,967.75
אוכלוסייה
794,558: 1,417,420,624
תמ"ג (במיליוני דולרים)
2,898: 17,794,782
תמ"ג לנפש (בדולרים)
3,648: 12,554
משטר
מונרכיה: רפובליקה עממית

היחסים הדו-צדדיים בין ממלכת בהוטן לבין הרפובליקה העממית של סין יחסית מתוחים והמדינות אינן מקיימות יחסים דיפלומטיים רשמיים. סין חולקת גבול משותף עם צפון בהוטן, סכסוכים על הגבול של 470 ק"מ וסכסוכים טריטוריאליים הם מקור לסכסוך פוטנציאלי. מאז שנות ה-80 קיימו ממשלות מדינות אלה באופן קבוע שיחות בנושאי גבול וביטחון שנועדו להפחית את המתחים.
היסטוריה

לאורך כל תולדותיה, היו לבהוטן קשרים תרבותיים, היסטוריים, דתיים וכלכליים קרובים עם טיבט. היחסים עם טיבט הפכו מתוחים כאשר בהוטן התייצבה לצד האימפריה הבריטית במלחמתה עם טיבט. כניסתם של חיילים סיניים לטיבט בשנת 1951 גרמה למתח ניכר עם בהוטן, שחששה מהתוקפנות של סין. הגבול עם סין מעולם לא הוכר רשמית, וההתקוממויות הפופולריות בטיבט נגד סין הקומוניסטית בשנת 1959, ובריחת הדלאי לאמה להודו הפכו את ההגנה מסין לעדיפות עליונה עבור בהוטן. ההערכה היא כי למעלה מ-6,000 טיבטים ברחו לבהוטן וקיבלו מקלט מדיני.
סוגיית הגבולות

הצבא הסיני כבש שמונה מובלעות במערב טיבט תחת שלטון בהוטני. בשנת 1961 פרסמה סין מפה עם מתווה שונה של קו הגבול המסורתי, שהראה כי חלק מהשטחים של בהוטן, נפאל והמדינה ההודית - סיקים שייכים לסין. פלישתם של חיילים סינים ורועים טיבטיים לשטח בהוטאני גרמה גם למתיחות בבהוטן. בהוטן סגרה את גבולותיה ויצרה קשרים צבאיים נרחבים עם הודו. במהלך מלחמת הודו–סין בשנת 1962, הרשויות הבהוטניות אפשרו את תנועת הכוחות ההודים דרך שטחה של בהוטן. עם זאת, התבוסה של הודו עוררה את החשש ביכולתה של הודו להגן על בהוטן. לפיכך ביחסיה עם הודו דבקה בהוטן במדיניות נייטרלית. על פי הצהרה רשמית של מלך בהוטן בפרלמנט, ישנן ארבע טריטוריות שנויות במחלוקת בין בהוטן לסין. השטח השנוי במחלוקת משתרע על שטח של יותר מ-270 קמ"ר.
פיתוח מערכת יחסים

עד שנות ה-70 ייצגה הודו את האינטרסים של בהוטן במשא ומתן עם סין. בהיותה חבר באומות המאוחדות בשנת 1971, התחילה בהוטן לעבור מסלול אחר במדיניות החוץ שלה. באו"ם הצביעה בהוטן בעד סין ותמכה במדיניות "סין המאוחדת". בשנת 1974 הוזמן שגריר סין בהודו לבהוטן להשתתף באירועים לרגל הכתרתו של המלך ג'יגמה סינגייה ואנגצ'וק. בשנת 1983 נערך בניו יורק משא ומתן בין שרי החוץ של בהוטן וסין, בהם דנו בכינון יחסים דו-צדדיים. בשנת 1984 החלו בהוטן וסין במשא ומתן ישיר שנתי על סוגיית הגבולות.
בשנת 1998 חתמו בהוטן וסין על הסכם לשלום ושלווה בגבול. זה היה ההסכם הדו-צדדי הראשון בין שתי המדינות. בהתאם לאמנה, סין אישרה מחדש את כיבודה לריבונותה ולשלמות הטריטוריאלית של בהוטן, ושני הצדדים הסכימו לבנות יחסים על בסיס "חמשת העקרונות של דו קיום בשלום". עם זאת, סין, בניגוד להסכם 1998, החלה בבניית כבישים בשטחים שבמחלוקת. העיתון הבהוטני קינסל כתב כי סין יכולה להשתמש בכבישים לצורך תביעות נוספות בשטחי הגבול. בשנת 2002 הגישה סין ראיות לטענות בשטחים שבמחלוקת, לאחר שהושג משא ומתן על הסכם ביניים.
יחסי בולגריה–לטביה

| יחסי בולגריה–לטביה |
| --- | --- |
בולגריה: לטביה


בולגריה: לטביה
שטח (בקילומטר רבוע)
110,879: 64,589
אוכלוסייה
6,732,250: 1,861,063
תמ"ג (במיליוני דולרים)
101,584: 43,627
תמ"ג לנפש (בדולרים)
15,089: 23,442
משטר
רפובליקה

יחסי בולגריה–לטביה הם יחסי החוץ בין בולגריה ללטביה.
סקירה כללית

ממלכת בולגריה כוננה יחסים דיפלומטיים עם לטביה ב-24 במאי 1922, ובשנת 2022 ציינו שתי המדינות 100 שנים לכינון היחסים הדיפלומטיים ביניהן. שתי המדינות חזרו וכוננו יחסים דיפלומטיים ב-10 בספטמבר 1991, לאחר פירוק ברית המועצות. ב-8 במאי 2006 נפתחה קונסוליית כבוד בולגרית בריגה. ב-12 ביוני 2013 נערכה פגישה דו-צדדית של נשיא לטביה אנדריס ברזיניש עם נשיא בולגריה רוסן פלבנלייב במסגרת פסגת הנשיאים של מרכז אירופה. כיום, שתי המדינות חברות מלאות באיחוד האירופי ובנאט"ו.
נציגויות דיפלומטיות

בולגריה מיוצגת בלטביה באמצעות שגרירותה בוורשה ,פולין, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בריגה.
לטביה מיוצגת בבולגריה באמצעות שגרירותה בוורשה, פולין, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בסופיה.
אלכסנדרה החשמונאית (השלישית)

אלכסנדרה החשמונאית (מכונה השלישית כדי להבדילה מן האחרות; ? – 31 לפנה"ס?) הייתה מנהיגה מבית חשמונאי. היא הנהיגה מובלעת מורדת קטנה סביב מבצר הורקניה, שעמדה בפני חילות הורדוס קרוב לשש שנים.
אלכסנדרה הייתה בתו של אריסטובולוס השני, ואחותם של אלכסנדר השני והמלך החשמונאי האחרון ביהודה, מתתיהו אנטיגונוס השני. יוסף בן מתתיהו מזכיר אותה פעמיים בחיבורו "מלחמת היהודים". הוא מספר כי לאחר שאלכסנדר הוצא להורג, שלח תלמי בן מנאיוס (אנ'), שליט כלקיס, את בנו פיליפיון לאשקלון להביא את אחיו של אלכסנדר – אנטיגונוס, אלכסנדרה ואחות נוספת, כדי שיהיו תחת חסותו. פיליפיון חטף אותם מאמם, הביאם לאביו ולאחר שחשק באלכסנדרה נשא אותה לאשה. אביו המית אותו בשל כך ונשא את אלכסנדרה לאשה בעצמו.
יוסף בן מתתיהו מדווח בקיצור רב על התבצרותה של "אחות אנטיגנוס", אך אינו מציין את שמה ולא ברור במי משתי האחיות מדובר. ישראל שצמן מציין כי "שם אחותו של אנטיגונוס אינו ידוע", בעוד קנת אטקינסון סבור כי מדובר באלכסנדרה. היא גייסה את תומכיו של אחיה אנטיגונוס - שהודח על ידי הורדוס, נלקח בשבי, והוצא להורג באנטיוכיה בפקודת מרקוס אנטוניוס - והשתלטה על הורקניה המרוחקת במדבר. קנת אטקינסון העריך כי הדבר אירע ב-37 לפנה"ס, שנת הוצאתו להורג של אנטיגונוס. היא משלה במקום עד סמוך לקרב אקטיום ב-31 לפנה"ס; באותה עת, נדרש הורדוס לשלוח את צבאו לעזרתם של מרקוס אנטוניוס וקלאופטרה נגד אוקטביאנוס, אך נאלץ לצאת להורקניה במקום, כדי לדכא את המורדת. סביר להניח שאלכסנדרה הוצאה להורג לאחר תבוסתה. כרוב מוחלט של ההיסטוריונים, העריך אטקינסון כי היה מדובר באמתלה בלבד מצד הורדוס, כדי לא להשתתף בעימות ולהסתכן בבחירת צד מפסיד. אך הוא כתב שאם הדבר בכל זאת נכון, הרי שאלכסנדרה אולי שינתה את ההיסטוריה, שכן הורדוס היה עשוי להטות את הכף נגד אוקטביאנוס באקטיום.
לא ידוע עליה דבר מלבד פרטים אלה, ויוסף בן מתתיהו לא כתב דבר אודותיה בחיבורו "קדמוניות היהודים". על אף שלמרותה סרה נחלה קטנה בלבד, הייתה אלכסנדרה המנהיגה העצמאית האחרונה מבין החשמונאים.
הערות שוליים

↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים ברומאים, ספר ראשון, פרק 9, פסקה ב, סעיפים 185–186. יוסף לא מציין במפורש את מי נשא פיליפיון לאשה, אלא רק שהתאהב ב"אחת משתי האחיות" (תרגום אולמן, עמ' 121–122). ישראל שצמן מציין בהערה (עמ' 122) כי "הטקסט אינו ברור, אבל הכוונה לאלכסנדרה".
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים ברומאים, ספר ראשון, פרק 19, פסקה א, סעיף 364.
↑  תרגום אולמן, עמ' 154, הערה לסעיף 364.
↑  "Kenneth Atkinson, The Hasmoneans and Their Neighbors, p. 154: "This woman, named Alexandra (III), is to be distinguished from the daughter of Hyrcanus, Alexandra (II). See further Günther 2012; Kokkinos 1998: 114–15
↑  Kenneth Atkinson, The Hasmoneans and Their Neighbors: New Historical Reconstructions from the Dead Sea Scrolls and Classical Sources. Bloomsbury, 2018. עמ' 154.
דאסו ברגואה סופר אטנדר

סופר אטנדר של הצי הצרפתי, 1988
סופר אטנדר מחובר למעוט על סיפון נושאת המטוסים שארל דה גול, 2007
דאסו בריגה סופר אטנדר (בצרפתית: Dassault-Breguet Super Étendard, "דגל קרב") הוא מטוס תקיפה וקרב מתוצרת צרפת, המתוכנן לפעול מנושאות מטוסים. המטוס תוכנן על ידי חברת דאסו-ברגואה עבור הצי הצרפתי, והוא פיתוח של מטוס קודם, אטנדר IV (אנ'). אב הטיפוס של המטוס המריא לראשונה ב-1974, ונכנס לשירות הצי הצרפתי ביוני 1978. מטוסי סופר אטנדר של הצי הצרפתי השתתפו בכמה עימותים, ובהם מלחמת פוקלנד,  מלחמת קוסובו, מלחמת אפגניסטן והתקיפה הצבאית הבינלאומית בלוב (2011).
המטוס הופעל גם על ידי ארגנטינה ועיראק, שגם הן הפעילו את המטוס בעימותים שונים. מטוסי סופר אטנדר עיראקיים תקפו מכליות ואוניות משא במפרץ הפרסי במהלך מלחמת איראן–עיראק. המטוס התפרסם במיוחד במהלך מלחמת פוקלנד, כאשר מטוסים של הצי הארגנטינאי שיגרו טילי אקסוסט שהביאו להטבעת אוניות של הצי המלכותי הבריטי.
נכון לשנת 2013, מצויים מטוסי סופר אטנדר בשירות צרפת וארגנטינה. הצי הצרפתי החליף את המטוסים במטוסי דאסו ראפאל ב-2016.