ועידת אנאפוליס
הצעות הצדדים

הצעות הצדדים התבססו על מתווה פתרון המבוסס על החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם עם חילופי שטחים. בעוד שמבחינת הפלסטינים השטחים הרלוונטיים כללו את כלל הגדה המערבית ועזה (כל שטחי ארץ ישראל המנדטורית מחוץ לקו הירוק), ישראל ביקשה להתחשב גם בגבולות בני הגנה ובעובדות דמוגרפיות שנוצרו מתחילת המלחמה.
סוגיית הטריטוריה
ישראל הציעה חילופי שטחים של 6.5% משטחי הגדה המערבית, כאשר המסדרון שיחבר בין הגדה המערבית לרצועת עזה ייחשב כ-0.7% מהשטח, מתוך הנחה שכך יוכל אבו מאזן להציג זאת כחילופי שטחים ביחס של 1:1, הגם שבפועל גודל המסדרון היבשתי קטן פי עשרה. ההיגיון מאחורי ההצעה הישראלית נעוץ היה בחשיבות הרבה של מסדרון זה עבור הפלסטינים.
באופן רשמי, הפלסטינים הציעו חילופי שטחים ביחס של 1.9% משטחי הגדה המערבית, אך בכמה הזדמנות התברר כי הם מוכנים להגיע גם ל-4%, בתנאי שההסכם יזכה לתמיכה פלסטינית במשאל עם.
אף שהצדדים הגיעו למשא ומתן עם מפות, הם לא השאירו אותן אצל הצד השני, ואבו מאזן נאלץ לשחזר את המפה של אולמרט על מפית.
סוגיית ירושלים
הפלסטינים ביקשו לקבל ריבונות באגן הקדוש והיו נכונים להכיר בריבונות ישראל בשכונות היהודיות כפי שהוסכם במשא ומתן בטאבה, אך זאת להוציא את שכונת הר חומה - שנבנתה לאחר הסכמי אוסלו. עוד הציעו הפלסטינים שהרובע היהודי, חצי מהרובע הארמני והכותל המערבי יישארו בריבונות ישראלית. לעומת זאת, ישראל ביקשה לשמור על ריבונותה בכל השכונות היהודיות ואף על בית צפאפא שנחצה במלחמת העצמאות ואוחד מחדש לאחר מלחמת ששת הימים. ביחס לאגן הקדוש וליתר השכונות הערביות בתוך גדר ההפרדה, הציעה ישראל שאף צד לא יוותר על טענותיו, ושלמשך תקופה אלה ינוהלו באופן משותף ישראלי-פלסטיני, בחסות בינלאומית של ועדה המורכבת מחמש חברות: ישראל, פלסטין, ארצות-הברית, ירדן וערב הסעודית.
ביטחון
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
פליטים
בסוגיית הפליטים היו פערים גדולים בין הצדדים, וזאת נוכח הנרטיב הפלסטיני המייחס לישראל אחריות בלעדית מוסרית ומשפטית לבעיית הפליטים והנצחתה. ישראל סירבה לדרישה לקבלת פליטים פלסטינים ונמנעה מלהכיר בטענתם לזכות השיבה. מנגד, אבו מאזן גרס שאין לו אפשרות לוותר על זכות השיבה, ויש להגיע לפתרון "צודק ומוסכם" בהקשר הזה. תחילה הציעו הפלסטינים מתווה לפיו ישראל תקלוט 10,000 פליטים מדי שנה למשך עשר שנים, ובהמשך הסכימו להתפשר על 80,000. ישראל מצדה טענה כי היא מוכנה לקבל כמה אלפים בודדים כמחווה הומניטרית, אך גרסה כי אף אם ישנה זכות שיבה, הרי שעם הקמת המדינה הפלסטינית ניתן לממשה בתחומיה.
ההצעה הפלסטינית הלמה את גישת אבו מאזן כפי שביטא ב-2008 ש"יהיה זה בלתי הגיוני לבקש מישראל לקלוט חמישה מיליון פליטים או אפילו מיליון פליטים [...] משמעות הדבר תהיה סופה של מדינת ישראל". כמו-כן, מספר הפליטים המוצע (100,000) התבסס על סקרים פנימיים בקרב הציבור הפלסטיני, שלימדו על נכונות להסתפק במספר זה כפשרה סמלית.
ביוזמת ארצות הברית, הוצע כי יוקם מנגנון פיצוי בינלאומי לפליטים הפלסטינים, שיהיה אחראי על שיקום כלכלי שלהם וסיוע בקליטתם במדינות ערב בהם נקלטו. עוד הסכימו הצדדים כי לאחר יישום הפתרון תפורק סוכנות האו"ם לפליטים פלסטיניים UNRWA.
בין הצדדים נתגלעו גם מחלוקות לגבי ההכרה בסבל ובעוולות הכרוכות בבעיית הפליטים הפלסטינית, כאשר הפלסטינים תבעו הכרה באחריות מוסרית משפטית ובסבל הפלסטיני, ואילו ישראל הסכימה להכיר בסבל בלבד. כמו-כן, ישראל תבעה פיצוי לפי מפתח פליטות בלבד, במסגרת הסדר כולל ובו יפוצו גם יהודים שגורשו ממדינות ערב. עוד דרשו הפלסטינים מישראל להכיר באחריות כוללת לפיצוי על נזקי הפליטות, אך ישראל סירבה לקבל זאת וניאותה להעביר סכום קבוע ומוסכם לקרן הפיצוי הבינלאומית שתוקם.