stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קדמוניות היהודים
הערות שוליים

↑  הספר נזכר בשני ספריו האחרים: חיי יוסף, פרק 76: "הנה נתתי בידך את כל ספרי קדמוניות"; נגד אפיון, מאמר שני, פרק יב: "כל זה ידוע לכל קוראי ספרי על דבר הקדמוניות".
1 2  תרגום ליזה אולמן למלחמת היהודים ברומאים, מבוא מאת יונתן פרייס, עמ' 25.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר ראשון, הקדמה, פרק ב, סעיפים 9-5.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 14, פרק א, פסקה א, סעיף 2.
↑  אברהם שליט, מבוא ל„קדמוניות היהודים”, עמ' LXI-LX ו-LXIII
↑  אברהם שליט, מבוא ל„קדמוניות היהודים”, עמ' XXVI-XXI.
↑  ורד נעם וטל אילן, בין יוספוס לחז"ל: האגדות האבודות של ימי בית שני, ירושלים תשע"ז
↑  מנחם שטרן, מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, התעודות בספרות היהודית של תקופת הבית השני, עמ' 372.
↑  קדמוניות היהודים, ספר 12, סעיפים 147–153.
↑  ישראל שצמן, תולדות התקופה ההלניסטית, האוניברסיטה הפתוחה, יחידה 8, עמ' 125.
↑  דוד פלוסר, יוספוס פלביוס, אוניברסיטה משודרת, עמ' 56.
1 2 3 4  הד הלחש: לאמינותו של עדות יוסף בן מתתיהו על יוחנן המטביל, מאמרה של קלייר ק' רוטשילד עמוד 273. בתוך הספר מחילה, המרה והטבלה: סוף התקופה העתיקה, יהדות ונצרות קדומים, עורכים דוד הלהולם, תור ווג ואחרים. הוצאת וולטר דה גרויטר, שנת 2011, ברלין ובוסטון. מסת"ב 978-3-11-024751-0 (באנגלית)
↑  הברית החדשה המבוארת - ט.י. קלונץ ואחרים, מסת"ב 978-0-9778737-1-5
↑  המהדורה המקוונת בתוכנת אקורדנס, מאת ריק בנט, 30 בנובמבר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263513605171  PLWABN: 9810539559205606  BNE: XX2812579  BnF: cb121371397 (data)  GND: 4295010-7  LCCN: n85086733  NDL: 01183876  NLA: 35820045  SUDOC: 028959019  VcBA: 492/15024  VIAF: 251904339   WorldCat (עם VIAF): 251904339
הסכם ריבנטרופ–מולוטוב

| --- | --- |

יואכים פון ריבנטרופ לוחץ ידיים עם ויאצ'סלב מולוטוב
 חותמים:  גרמניה הנאצית יואכים פון ריבנטרופ ברית המועצות ויאצ'סלב מולוטוב
 מקום חתימה:  ברית המועצות מוסקבה, ברית המועצות
 מקום יצירה:  מוסקבה 
 תאריך יצירה:  23 באוגוסט 1939 
 תאריך כניסה לתוקף:  23 באוגוסט 1939 
 תאריך ביטול:  22 ביוני 1941
 שפות:  גרמנית, רוסית 
 
ריבנטרופ וסטלין, 23 אוגוסט 1939
הסכם רִיבֶּנְטְרוֹפּ–מוֹלוֹטוֹב או הסכם האי-תוקפנות הנאצי-סובייטי הוא הסכם בין ברית המועצות לבין גרמניה הנאצית, שנחתם במוסקבה ערב מלחמת העולם השנייה. ההסכם כלל שני חלקים: החלק הראשון היה חוזה כלכלי בהיקף כספי של 200 מיליון רייכסמארק, שנחתם ב-19 באוגוסט 1939, לפיו התחייבה גרמניה למכור ציוד, מכונות ומוצרים לברית המועצות, תמורת אספקת מצרכי מזון וחומרי גלם. החלק השני שנחתם ב-23 באוגוסט 1939 היה הסכם אי-תוקפנות בין שתי המדינות לתקופה של 10 שנים, לפיו הן התחייבו שלא לתקוף זו את זו, ולא לסייע לאחרים לעשות זאת. בנוסף לשני החלקים הגלויים, כלל ההסכם נספח סודי, שעסק בחלוקת תחומי ההשפעה של שתי המדינות במזרח אירופה. נציגי שתי המדינות לחתימה על ההסכם היו שר החוץ הגרמני, יואכים פון ריבנטרופ, ושר החוץ הסובייטי, ויאצ'סלב מולוטוב.
ההסכם הופר על ידי גרמניה הנאצית פחות משנתיים לאחר חתימתו, עם פתיחתו של מבצע ברברוסה – הפלישה לברית המועצות ב-22 ביוני 1941.
הנספחים הסודיים

ההסכם הרשמי לווה בנספח סודי שנחתם יחד אתו, ובהמשך התווספו לנספח שני תיקונים ושינויים שנחתמו ב־28 בספטמבר 1939 וב-10 בינואר 1941. נספחים אלה כללו כדלקמן:
חלוקת אירופה המזרחית לאזורי ההשפעה של שתי המדינות: לטביה, חלקים מליטא, אסטוניה ואזור מולדובה השייך לרומניה יכללו בתחום ההשפעה של ברית המועצות. בשלב ראשון חלקים מליטא היו אמורים להישאר תחת השפעה גרמנית, אולם בהסכם של 1941 גרמניה ויתרה על השפעתה באזור תמורת פיצוי כספי.
הסכמה על חלוקת שטחי פולין בין שתי המדינות.
הוסכם על פינלנד כשייכת לאזור ההשפעה של ברית המועצות.
הרקע והמניעים להסכם > רקע

תוצאות מלחמת העולם הראשונה היו הרסניות בעיקר לרפובליקת ויימאר אך גם לברית המועצות שנאלצה לחתום ב-1918 על חוזה ברסט-ליטובסק שכלל ויתור על שטחים נרחבים במערבה. באפריל 1922 שתי המדינות חתמו על הסכם ראפאלו שכלל ויתור על תביעות הדדיות, ובהמשך, בשנת 1926 על הסכם ברלין שהבטיח את הנייטרליות שלהן במקרה שאחת מהן תותקף. אולם עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה בתחילת שנות ה-30 הגבירה את המתח בין שתי המדינות ובין גרמניה למדינות הסלאביות לאור האידאולוגיה הגזענית הנאצית, שבין השאר קישרה בין הקומוניזם ליהדות. בהמשך, מלחמת האזרחים בספרד בשנת 1936 הפכה לזירה נוספת של התנגשות בין שתי המדינות כשכל אחת מהן תמכה בצד אחר של המלחמה, וחתימתו של הסכם אנטי-קומינטרן בין גרמניה הנאצית ובין האימפריה היפנית ב-25 בנובמבר 1936 אליו הצטרפה איטליה הפשיסטית ב-1937 הגבירה גם היא את המתיחות בין שתי המדינות.
בשלב זה מגמות התוקפנות וההשתלטות של השלטון הנאצי עברו מרטוריקה לפעולה. ב-12 במרץ 1938 אוסטריה סופחה לגרמניה כחלק מהאנשלוס והפכה למחוז ברייך הגרמני. פעולה זו הביאה להתעצמות כוחה של גרמניה עם השתלטותה על המשאבים, התעשייה והחימוש האוסטריים והיוותה בסיס להמשך כיבושיה. אף על פי שאיחוד בין אוסטריה לגרמניה נאסר בהסכם ורסאי, מדינות המערב לא מנעו את הסיפוח בתקווה שהיטלר יסתפק בסיפוח אוסטריה ולא ישתלט בכוח על שטחים נוספים. אולם מיד לאחר האנשלוס החל היטלר לדרוש מצ'כוסלובקיה את חבל הסודטים, ובקיץ 1938 הורה לוורמאכט להתכונן לפלישה אליו. בריטניה וצרפת שוב נכנעו לדרישותיו והחבל סופח לגרמניה בעקבות הסכם מינכן, שנחתם ב-29 בספטמבר 1938. במרץ 1939 החל הליך של חלוקת וכיבוש צ'כוסלבקיה על ידי שכנותיה בהנהגת גרמניה, ובשלב זה היה ברור לצדדים השונים כי למרות הסכם אי התוקפנות שנחתם בין גרמניה לפולין ב-1934 (אנ'), המטרה הבאה של היטלר במזרח אירופה היא פולין, ואכן עוד באוקטובר 1938 שר החוץ הגרמני יואכים פון ריבנטרופ העלה בפני השגריר הפולני בגרמניה את הדרישה למסירת העיר החופשית דנציג לידי גרמניה. במהלך אוגוסט 1939 הגיעו הדברים לידי משבר והיטלר הצהיר כי פניו למלחמה. בשלב זה נעשה ניסיון של הרגע האחרון ליצור ברית בין ברית המועצות, בריטניה וצרפת כנגד האיום הגרמני, אולם השיחות שהתקיימו בין נציגי בריטניה וצרפת לבין ראשי הצבא האדום במוסקבה ב-11–21 באוגוסט 1939, ימים מספר לפני חתימת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, נכשלו. היסטוריונים מייחסים את הכישלון לחששה של פולין מפני כניסת הצבא הסובייטי לשטחה, גם אם לצורך מלחמה באיום הגרמני, ולחולשתם של נציגי בריטניה וצרפת. התוצאה המיידית של כישלון זה הייתה חתימת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. היטלר, שלא חשש ממדינות המערב, אך חשש מתגובת ברית המועצות לה גבול משותף עם פולין, לא תקף לפני שנחתם ההסכם שאיפשר את ביצוע תוכניתו לכיבושה של פולין.
הרקע והמניעים להסכם > מניעים

יוסיף סטלין, שליט ברית המועצות, חשש מההתעצמות הצבאית של גרמניה הנאצית, והעריך שברית המועצות זקוקה לפרק זמן ממושך, כדי לבנות מחדש את הצבא הסובייטי, שנחלש בעקבות הטיהורים הגדולים שהוא ערך בצמרת הפיקוד שלו החל מ-1937, ועדיין לא היה מוכן להתמודד עם הצבא הנאצי כשווה מול שווים. הוא חשב שההסכם יעניק לברית המועצות את פסק הזמן שנדרש לארגון ולחימוש מחדש של צבאה. מעבר לחוסר המוכנות הצבאי, סטלין, שחזה באוזלת ידם של מעצמות המערב לאחר האנשלוס של אוסטריה, סיפוח חבל הסודטים וכיבוש צ'כוסלובקיה על ידי הנאצים, לא סמך על שיתוף הפעולה שלהם במלחמה נגד גרמניה, בין השאר, על רקע היחסים הרעועים שלהן עם ברית המועצות עקב חששן מהפיכה קומוניסטית. הוא חשד, שהסכם מינכן נועד להפנות את שאיפות ההתפשטות של הנאצים מזרחה, כלפי ברית המועצות, והחליט לנקוט בצעד נגדי. שיקול נוסף היה הרצון להרחיב את גבולות ברית המועצות מערבה, הן כדי למחוק את תוצאות הסכם ברסט-ליטובסק והסכם ריגה, שנכפו על ההנהגה הסובייטית זמן קצר לאחר המהפכה הבולשביקית, והן כדי ליצור אזור חיץ רחב ככל האפשר בין ברית המועצות לגרמניה הנאצית, למקרה של מתקפה גרמנית. עם זאת, לצד האינטרסים האסטרטגיים ברור כי לשני המשטרים הללו היה מכנה משותף ברור למדי. לא בכדי שלח סטלין להיטלר בתחילת המלחמה טלגרף בזו הלשון: "ידידותנו דבוקה על ידי מלט של דם. חזקה היא ותימשך לאורך ימים".
אדולף היטלר מצידו רצה להבטיח שיוכל לפלוש לפולין מבלי שיתקל בהתנגדות של ברית המועצות. כמו כן ההסכם הבטיח להיטלר את החזית המזרחית ואיפשר לו להפנות את כוחותיו לעבר המערב ללא חשש ממתקפה סובייטית במזרח. הוא שיער שהסכם עם ברית המועצות יחליש את ערנותה, ובמקרה של סכסוך עמה, כיבוש פולין יאפשר שיפור עמדות אסטרטגי כלפיה. בנוסף לכך היטלר רצה למנוע הסכם של המערב וברית המועצות נגדו, שיסבך את גרמניה במלחמה בשתי חזיתות.
בעקבות ההסכם

ב-1 בספטמבר 1939, שבוע ימים בלבד לאחר החתימה על ההסכם, גרמניה החלה במתקפה על פולין וב-17 בספטמבר ברית המועצות הצטרפה. עד 6 באוקטובר פולין נכבשה כולה על ידי שתיהן. פעולה זו מציינת את פתיחתה של מלחמת העולם השנייה באירופה, לאחר שבריטניה וצרפת מימשו את התחייבותן בברית ההגנה שלהם עם פולין והכריזו מלחמה על גרמניה ב-3 בספטמבר 1939. במקביל, ב-30 בנובמבר 1939, ברית המועצות תקפה את פינלנד (וזאת שבוע לאחר מבצע דגל כוזב במסגרתו הפציצה ברית המועצות כפר סובייטי והאשימה את פינלנד בההפצצה וזאת כדי לספק לעצמה עילה למלחמה), ולאחר ארבעה חודשי קרבות סיפחה אליה חלקים ממנה. בנוסף, תחת ההגנה שהקנה לה ההסכם, בקיץ 1940 ברית המועצות הבטיחה את שליטתה והשפעתה על ארצות מזרח אירופה, המדינות הבלטיות וחלקים מצפון רומניה.
גילוי הנספחים הסודיים

העותק המקורי של הנספחים הסודיים הושמד כנראה על ידי ההפצצות על גרמניה, אולם כל המסמכים הסודיים של משרד החוץ הגרמני החל משנת 1933 צולמו על מיקרופילם. עם נפילתה של גרמניה, צילומים אלה נשמרו על ידי אחד מעובדי משרד החוץ הגרמני ולאחר המלחמה נמסרו לידי הבריטים והאמריקאים בתמורה למתן חנינה לאותו עובד. מידע על קיומם של הנספחים הסודיים ועל תוכנם הגיע לציבור לראשונה במהלך משפטי נירנברג במסגרת מידע שנמסר על ידי אחד מעורכי הדין הגרמנים שהיה מעורב בכתיבתם. הנספחים תורגמו לאנגלית, ופורסמו לראשונה בעמודו הראשון של ה-"St. Louis Post-Dispatch" – עיתון מקומי של סנט לואיס שכתבו היה הראשון להשיג את המידע, בתאריך 22 במאי 1946. בהמשך, הנספחים פורסמו גם בעיתונות הבריטית. לאחר פרסום רשמי של אוסף המסמכים הקשורים ליחסים בין הנאצים לסובייטים בשנים 1939–1941 על ידי משרד החוץ האמריקאי בשנת 1948 ההסכם ונספחיו זכו לתהודה בעיתונות הבינלאומית ושמשו כמכשיר תעמולה במלחמה הקרה.
למרות פרסומים אלה, ברית המועצות שמרה עד שנת 1989 על מדיניות של הכחשת הנספחים הסודיים. בדצמבר 1989, ועדה שמונתה על ידי מיכאיל גורבצ'וב אישרה את קיומם של הנספחים והציגה אותם בפני ועידת נציגי העם הסובייטי, שפרסמה גינוי שלהם. בעקבות זאת שני צדדי ההסכם הצהירו על ביטולם הרטרואקטיבי של הנספחים.
באוגוסט 2009, במאמר שפורסם בעיתונות הפולנית, ראש הממשלה הרוסי ולדימיר פוטין גינה את ההסכם ונספחיו כ"לא מוסרי" אך מאוחר יותר, ב-2014 ו-2015, הגן עליו כרע שהיה הכרחי לאור העובדה שברית המועצות באותו שלב הייתה בודדה במערכה מול גרמניה".
ראו גם

חוזה הידידות הגרמני-טורקי
יחסי גרמניה–רוסיה
המגעים לצירוף ברית המועצות למדינות הציר
פלישת גרמניה הנאצית לפולין
לקריאה נוספת

יהושע אלכסנדר שטנגל, מלחמת העולם השנייה – מלחמת השמדה, הוצאת ביתן, 1985 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  ברית אי התקפה בין רוסיה לגרמניה, דבר, 24 באוגוסט 1939
↑  הסכם ריבנטרופ מולוטוב, באתר יד ושם – מרכז מידע אודות השואה
↑  German-Soviet Nonaggression Pact, Encyclopaedia Britannica
↑  שלמה אבינרי, שלמה אבינרי | מה שלא נאמר בגדאנסק, באתר הארץ, 14 בספטמבר 2009
↑    Nick Holdsworth, ‏Stalin 'planned to send a million troops to stop Hitler if Britain and France agreed pact', The Telegraph, 18 October 2008
↑  German-Soviet Nonaggression Pact, history.com, ‏June 7, 2019
↑  יוסף קרוק, תחת דגלן של שלוש מהפכות – כרך ב', תל אביב, מחברות לספרות, 1970, עמ' 519.
↑  [https://avalon.law.yale.edu/20th_century/nstp.asp N A Z I – S O V I E T
R E LAT I O N S
1939–1941], ‏1948
↑  Putin condemns Nazi-Soviet pact, BBC News, ‏31.8.2009
↑    Tom Parfitt, ‏Vladimir Putin says there was nothing wrong with Soviet Union's pact with Adolf Hitler's Nazi Germany, The Telegraph, 6 November 2014
↑  Timothy Snyder, Putin’s New Nostalgia, The NY Review of Books, ‏10.11.2014
↑  Anna Dolgov, Putin Defends Ribbentrop-Molotov Pact in Press Conference with Merkel, The Moscow Times, ‏11.5.2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007315760305171  PLWABN: 9810664784005606  BIBSYS: 1542227316945  GND: 4011957-9  LCCN: n82060360  NDL: 00577064  NKC: unn2007415075  SELIBR: 399527  VIAF: 217158755   WorldCat (עם VIAF): 217158755 
מולוטוב חותם על ההסכם (מאחוריו נראים ריבנטרופ וסטלין)
לחצו על התרשים להגדלה
שנת הדרקון (סרט)

| --- | --- |

 מבוסס על:  "שנת הדרקון" מאת רוברט דיילי
 בימוי:  מייקל צ'ימינו 
 הופק בידי:  דינו דה-לורנטיס 
 תסריט:  מייקל צ'ימינו, אוליבר סטון 
 עריכה:  נואל בויסון 
 שחקנים ראשיים:  מיקי רורק   ג'ון לון   איראנה קואיזומי   ריימונד ג'יי ברי
 מוזיקה:  דייוויד מנספילד 
 צילום:  אלכס תומסון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  מטרו גולדווין מאייר 
 חברה מפיצה:  מטרו גולדווין מאייר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  16 באוגוסט 1985
 משך הקרנה:  129 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פשע, סרט דרמה, סרט מתח, סרט פעולה, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  ניו יורק 
 תקציב:  24,000,000 דולר
 הכנסות:  18,707,466 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   yearofthedragon
 דף הסרט ב־IMDb
 
שנת הדרקון (באנגלית: Year Of The Dragon) הוא סרט פשע אמריקאי משנת 1985. הסרט בוים על ידי מייקל צ'ימינו, ונכתב על ידי צ'ימינו ביחד עם אוליבר סטון על בסיס רומן של רוברט דיילי הנושא את אותו השם.
הסרט מתרחש בצ'יינה טאון, ניו יורק ועוסק בנושא הפשע המאורגן והיחסים הבין-גזעיים בארצות הברית.
עלילה

סטנלי וייט (רורק) הוא שוטר מעוטר ויוצא צבא אשר שירת במלחמת וייטנאם. בתור קפטן המשטרה החדש בצ'יינה טאון, הוא מחליט לחסל את הפשע המאורגן ואת המאפיה הסינית הפעילה מאוד במקום.
וייט מסתכסך עם ראש הטריאדה המקומית החדש ג'ואי טאי (לון), אשר התקדם בסולם הדרגות בצורה מושחתת ואלימה. ביחד, הם שוברים את הסטטוס-קוו אשר שורר בין המשטרה לבין הפשע המאורגן, למורת רוחם של פקידי המשטרה ושל ראשי ארגוני הפשע הוותיקים.
במקביל, וייט הנשוי יוצר קשר רומנטי עם טרייסי צו, כתבת פלילים ממוצא אסיאתי (קואיזומי), ומנצל אותה למען מימוש מטרותיו. וייט מפתח במהלך הסרט אובססיה, אשר מתעצמת עם הרג אשתו ועמיתיו. בסיום הסרט, בניסיון לחשוף עסקת סמים בהיקפים גדולים מאוד, וייט נקלע לקרב יריות עם טאי ולבסוף הורג אותו. סצנת הסיום מתרחשת בהלווייתו של טאי, וייט הפצוע מגיע לשם ומתחיל לעצור בפזיזות את אנשי המאפיה הקשישים. בעוד שההמון מתנפל עליו ומגדף אותו, הוא מתעלם לחלוטין ומנשק את צו.
ביקורת

הסרט קיבל ביקורות מעורבות. וינסנט קנבי מהניו יורק טיימס כתב על הסרט : ”הסרט רחוק שנות אור מלהיות קלסיקה, אך הוא לא מתיימר להיות יותר ממה שהוא — סרט גנגסטרים מיוצר בקפידה שלא משעמם לרגע, המורכב מחריגה בהתנהגות, שפה ומאפקטים חזותיים אשר לבסוף יוצרים השפעה היפנוטית משלהם”, בעוד שג'נט מסלין גם היא מהטיימס, גינתה את: ”חוסר התחושה, הסיבה והמשכיות הנרטיב” וציינה שמשחקה של קואיזומי היה גרוע במיוחד.
הסרט קיבל ממוצע של 60% באתר Rotten Tomatoes. קוונטין טרנטינו ציין את הסרט כאחד מהאהובים עליו ביותר.
הערות שוליים

↑   "שנת הדרקון", במסד הנתונים Box Office Mojo (באנגלית)
1 2  מאיר שניצר, שנאתו לצהוב - מייקל צ'ימינו חוזר עם "שנת הדרקון", חדשות, 13 בדצמבר 1985
↑  וינסנט קנבי, "Film View: After Heaven's Gate, Dragon doesn't look bad", הניו יורק טיימס, 25 באוגוסט 1985
↑  ג'נט מסלין, "Film: Year of the Dragon, Cimino in Chinatown", ניו יורק טיימס, 16 באוגוסט 1985
↑  Year of the Dragon (1985), באתר Rotten Tomatoes
ז'וזף גליאני

| --- | --- |
צילום מ-1910
צילום מ-1910
 לידה:  24 באפריל 1849 סנט ביאט, צרפת 
 פטירה:  27 במאי 1916 (בגיל 67) ורסאי, צרפת 
 מקום קבורה:  Alphonse-Karr cemetery 
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  Prytanée National Militaire  האקדמיה הצבאית סן-סיר 
 השתייכות:  צבא צרפת 
 תקופת הפעילות:  מ-1868 
 דרגה:  גנרל דיוויזיה 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת צרפת-פרוסיה  מלחמת העולם הראשונה 
 עיטורים
 צלב גדול של לגיון הכבוד  מרשל צרפת  סנדק לקידום בית הספר הצבאי המיוחד בסיינט קייר 
 
ז'וזף גליאני (1914)
ז'וזף גליאני (בצרפתית: Joseph Gallieni‏; 24 באפריל 1849 – 27 במאי 1916) היה גנרל צרפתי שנודע בעיקר בזכות תרומתו המכרעת בהצלחת הצבא הצרפתי במלחמת העולם הראשונה בקרב הראשון על המארן ב-ספטמבר 1914.
ביוגרפיה

גליאני נולד בסנט ביאט בדרום צרפת ולאחר שלמד בפנימייה צבאית בלה פלש ואקדמיה צבאית בסנט-סיר, השתתף כקצין צעיר במלחמת צרפת–פרוסיה. הוא השתתף במשלחות צבאיות באפריקה. לאחר שירות באי מרטיניק, הוא שימש כמושל במושבות של צרפת כמו סודאן הצרפתית (כיום- מאלי), שם הצליח בדיכוי מרד מקומי. בשנים 1892–1896 שימש כמפקד צבאי בהודו-סין ולאחר מכן במדגסקר, גם שם גם הצליח בדיכוי מרד.
ב-1911 הוצע לו תפקיד של מפקד הצבא הצרפתי אולם הוא דחה זאת בגלל גילו ומצב בריאותו והציע במקומו את ז'וזף ז'ופר. באפריל 1914 הוא פרש מהשירות הצבאי.
באוגוסט 1914 הוא נקרא שנית לשירות צבאי ונתמנה למושל הצבאי של פריז וממונה על הגנת העיר.
בתחילת ספטמבר 1914 התקרב הצבא הגרמני לפריז בסביבות נהר המארן. גליאני הבחין בפרצה בין הארמיות הגרמנית ושלח 6000 חיילי מילואים לתגבר את הארמייה הצרפתית השישית להתקפת נגד בנקודת התורפה של הגרמנים. לשם כך גייס 600 מוניות בפריז שהעבירו את הלוחמים לחזית הקרובה. ההתקפה שהחלה ב-8 בספטמבר 1914 הרחיבה את הפרצה בין הארמיות הגרמניות והגרמנים נסוגו.
עד היום לא ברורה תרומת המוניות של גליאני במה שכונה "הנס על המארן", אבל "צבא המוניות" שלו, הפך למיתוס והעלה את מורל הצבא הצרפתי.
באוקטובר 1915 הוא מונה לשר המלחמה. במרץ 1916 הוא התפטר מסיבות בריאותיות. חילוקי הדעות בינו לבין ז'ופר בדבר הטקטיקות בקרב ורדן פגעו בבריאותו והוא נפטר חודשיים לאחר מכך.
ב-1921 הוענקה לו לאחר מותו דרגת מרשל של צרפת.
מכתב השמיניות

ערך זה עוסק בערך זה עוסק במכתב השמיניות משנת 1943 שנכתב על ידי חברי תנועות הנוער במטרה לעודד גיוס נוער לפלמ"ח או לצבא הבריטי. אם התכוונתם למכתב השמיניסטים שקורא לבוגרי י"ב לסרב להתגייס לצה"ל, ראו .
מכתב השמיניות הוא כרוז שנכתב בשנת 1943 על ידי חברי המחנות העולים והצופים בארץ ישראל וקרא לתלמידי כיתות י"ב לעזוב את לימודיהם ולהתגייס לצבא הבריטי או לפלמ"ח.
באוקטובר 1942, על רקע התקרבותו של צבאו של רומל לארץ ישראל, והתפרסמות הידיעות על השואה ביישוב, תנועת המחנות העולים החליטה על גיוס כלל הכשרותיה לפלמ"ח והייתה שקועה בוויכוח פנימי על שאלת הפסקת לימודי השמיניות של חניכיה. בשלב הראשון הוחלט כי בטרם קבלת החלטה דרושה הכנה חינוכית וארגונית. התגבשו גרעינים במסגרת שנקראה "החוג העולה" שהכשירה אותם לקראת גיוס - אולם רק בתום תקופת הלימודים. לא רק הלחץ מבחוץ על ידי ההורים והמורים השפיע על החניכים בשאלת עזיבת הלימודים, גם בין החברים עצמם היו התלבטויות האם ויתור על תעודת הבגרות הוא מעשה נכון.
ב-22 ביוני 1942 פרסמו מוסדות היישוב צו גיוס כללי, לכל הרווקים והנשואים בלי ילדים עד גיל 45. הצו נתן אפשרות בחירה בין גיוס לצבא הבריטי לבין גיוס לפלמ"ח. בצו נכלל 'סעיף מיוחד' שפטר את תלמידי בתי הספר הלומדים לבגרויות מחובת הגיוס. סעיף זה למעשה הבדיל בין הנוער העובד, שחויב על פי הצו לעזוב את מקומות עבודתו ולהתגייס ובין הנוער הלומד שהמשיך את לימודיו כרגיל. תנועת הנוער העובד התנגדה לסעיף מפלה זה. גם בתנועות הנוער הלומד, ובייחוד בתנועת המחנות העולים התגבשה תנועה של חניכים שקראו להפסקה מיידית של הלימודים וגיוס שכבת י"ב לפלמ"ח.
בשנת 1943 התארגנה קבוצת תלמידי הכיתה השמינית (י"ב) מתנועות הנוער הצופים והמחנות העולים וכתבו כרוז שכונה "מכתב השמיניות". הכרוז פנה אל מוסדות היישוב, בקריאה לבטל את 'הסעיף המיוחד' בצו הגיוס הכללי שפוטר את הנוער הלומד משירות, ואל הנוער עצמו בקריאה לעזוב את ספסל הלימודים על דעת עצמו ולצאת לגיוס לפלמ"ח, לצבא הבריטי או להתיישבות. במכתב מציינים הנערים כי תעודת הבגרות של הנוער צריכה להיכתב בעשיית ההיסטוריה, דהיינו בהתגייסות למערכה על ארץ ישראל.
כותבי המכתב הצהירו כי כדוגמה אישית בכוונתם לעזוב את ספסל הלימודים ולהתכונן בהכשרה בקיבוץ אשדות יעקב לקראת גיוסם המלא לפלמ"ח.
בין השאר פורסם המכתב בביטאון המחנות העולים "במבחן".
תוצאות המכתב

למכתב היה ערך ציבורי וחינוכי יותר מאשר מעשי. רק מעטים מבין כותביו אכן התגייסו לפלמ"ח, אולם הוא עורר דיון סוער ביישוב ובתנועות הנוער (ובתנועת המחנות העולים בפרט). בתחילה נראה היה כי מאות תלמידי תנועות הנוער הלומדות (המחנות העולים, הצופים, השומר הצעיר, וגורדוניה) ייענו לקריאה, יעזבו את לימודיהם וייתגייסו. אולם המכתב נתקל בהתנגדות עזה של מורים והורים ואף של מוסדות היישוב. חברי הצופים נסוגו מהרעיון בעקבות הלחץ שהופעל עליהם. תנועות הנוער גורדוניה והשומר הצעיר קראו להפעיל לחץ על המוסדות לקיצור שנת הלימודים, אולם התנגדו לעזיבת הלימודים לאלתר. רק חלק מחברי המחנות העולים בחרו לצאת להכשרה באשדות יעקב ולהתגייס לפלמ"ח במרץ 1943. תנועת המחנות העולים המשיכה במאבקה לשכנע את שאר תנועות הנוער החלוציות לארגן במשותף את הפסקת שנת הלימודים תש"ד שעמדה בפתח. תנועת הנוער היחידה שאכן תמכה במאבקה הייתה תנועת הנוער העובד.
חברי המחנות העולים שהתגייסו בעקבות המכתב, נשלחו לפלוגה ו' של הפלמ"ח, בלא שסוכמו תנאים מסודרים לגיוסם בין התנועה לפלמ"ח. בפלוגה זו היה ריכוז גבוה של מגויסים יוצאי התנועה, חלקם מקיבוץ בית הערבה, וכולם כונסו למחלקה בקיבוץ דפנה. בפלוגה היה תקן רק לכיתת בנות אחת ולכן לא כל בנות הקבוצה גויסו. חברי הקבוצה המגויסים ולא מגויסים גרו בתחילה במשותף בקיבוץ, אולם במהרה פוצל השיכון. בספטמבר 1943 מנתה ההכשרה 20 מגויסים ו-16 לא-מגויסים. אולם כעבור זמן מה הועברה הפלוגה לאזור עין חרוד, והבלתי מגויסים לא הורשו להצטרף אליה וחזרו אל הערים. "קבוצת דפנה" הייתה ההכשרה המגויסת הראשונה של המחנות העולים לפלמ"ח, וכן ההכשרה המגויסת הראשונה של תנועות הנוער הלומד. כמו גם ההכשרות המגויסות של הנוער העובד באותה תקופה שבטרם חתימת "הסכם ההכשרות" בין הפלמ"ח לתנועות הנוער, הייתה הקבוצה תלויה עד מאוד בהלך רוחם של המפקדים בפלוגה אליה גויסה. מן הנתק שנוצר בין חברי ההכשרה לבין התנועה בתקופת השירות, נתקבלו בתנועה מסקנות שהנחו אותה במשא ומתן בשנת 1944 על חתימת הסכם ההכשרות בין תנועות הנוער לבין הפלמ"ח שהסדיר את חלוקת האחריות הארגונית והחינוכית וייצב את ההכשרות המגויסות של תנועות הנוער כמשאב העיקרי לגיוס לפלמ"ח. בחודשים שלאחר גיוסה של הכשרת דפנה התגייסו הכשרות נוספות של המחנות העולים, ואף הכשרות משותפות למחנות העולים ולנוער העובד.
מכתב השמיניות נלמד עד היום בתנועות הנוער כדוגמה הן לקשר בין תנועות הנוער למערכת הביטחון ולגיוס, והן להגשמת ערכים בפועל.
בשנת 2009 (שנת לימודים תש"ע) פרסמו קבוצת תלמידי י"ב עצומה תחת הכותרת "מכתב השמיניות 2009", שאמור היה להוות מעיין אלטרנטיבה למכתב השמיניסטים הקורא להשתמטות מגיוס. כותבי המכתב הצהירו כי בכוונתם להתגייס לצה"ל וקראו בו להתגייסות.
לקריאה נוספת

תנועות הנוער 1920-1960, הוצאת יד יצחק בן צבי. (מאמרים: "'לנשק ולמשק - תנועות הנוער והפלמ"ח" מאת שי קיפניס, ו"תנועות הנוער ובית-הספר" מאת יובל דרור).
מוטי שלם, צבא מחפש משמעות, משרד הביטחון – ההוצאה לאור.
יצחק כפכפי, שנות המחנות העולים - כרך ב'
הערות שוליים

↑  תנועות הנוער 1920-1960, הוצאת יד יצחק בן צבי, עמ' 155
↑  תנועות הנוער 1920-1960, הוצאת יד יצחק בן צבי, עמ' 157
מפלגת הדעווה האסלאמית

| --- | --- |

סמל מפלגת הדעווה
 מדינה:  עיראק
 שם רשמי:  מפלגת הדעווה האסלאמית
 מנהיגים:  נורי אל-מאלכי 
 תקופת הפעילות:  1958–הווה (כ־67 שנים)
 אפיון:  מפלגה דתית שיעית
 מטה:  נאסריה
 
 www.islamicdawaparty.org
 
מפלגת הדעווה האסלאמית (בערבית: حزب الدعوة الاسلامية; תעתיק מדויק: חזב אלדעוה אלאסלאמיה) היא תנועה פוליטית, אסלאמית שיעית הפועלת בעיראק. אחד ממנהיגיה הבולטים היה מוחמד באקר א-סדר, אשר תרם רבות בהקמתה והתגבשותה של המפלגה. בעבר היה מרכז המפלגה בעיר נג'ף בעיראק, אך כיום נמצא מרכז המפלגה בעיר נאסריה. מטרתה העיקרית של המפלגה בהקמתה הייתה ליצור מפלגה אסלאמית שיעית שתשקף את האמונה האסלאמית ותחזיר את העם אל הדת. המפלגה מבססת את האידאולוגיה שלה על דת האסלאם ורואה בחוקי השריעה קו מנחה, אך עם זאת נאלצה בעבר וגם כיום למצוא פשרות אשר יישבו בין החתירה לשימוש טהור בחוקי השריעה כציר מרכזי בחקיקה ובחיי היומיום במדינה, לבין ניהול המדינה כמדינה דמוקרטית פלורליסטית בפועל, דבר אשר מאלץ אותה להתפשר על חלקים באידאולוגיה השיעית ובחוקי השריעה המנחים אותה. ראשיתה של הזירה הפוליטית השיעית בעיראק טמונה במפלגת הדעווה, וכיום היא עדיין נחשבת לאחת המפלגות הגדולות בעיראק ובראשה עומד נורי אל-מאלכי, ראש ממשלת עיראק לשעבר.
רקע היסטורי

ישנם מספר אירועים וגורמים שהביאו להקמתה של המפלגה ובשל כך יש קושי בזיהוי שנת ההקמה הרשמית שלה בין אירועים אלה ניתן להזכיר את רפורמת המדרסות של 1930 והירידה בכמות התלמידים בחווזה שבנג'ף מ-6000 תלמידים לכ-2000, שמתוכם רק כ-326 עיראקים. בנוסף על כל אלה ניתן למנות גם את ההתנגדות הפוליטית של החווזה ללאומיות הערבית ולתנועות השמאל שהיו פעילות בעיראק ושלטו בה.
הקמת המפלגה והתגבשותה
מפלגת הדעווה הוקמה סביב 1957 במטרה לקדם אידאולוגיות ואמונות אסלאמיות שיעיות, להילחם בחילוניות ולהחזיר את העם העיראקי אל ערכי האסלאם. המפלגה התנגדה לשלטון הבעת' העיראקי שהיה שלטון סוני שדגל בלאומיות פאן-ערבית, והיה מבוסס על רעיונות סוציאליסטיים-חילוניים ועל הלאומיות הערבית.
בראשית דרכה התבססה המפלגה על תמיכת עולמא ואנשי-דת שיעים צעירים. מוחמד באקר א-סדר, שהיה מוכר כהוגה דעות, תאולוג ותאורטיקן פוליטי מוביל, התפתח במפלגה והפך במהירות לחבר המוביל בה. א-סדר הוא שהניח את היסודות למפלגה ולאידאולוגיה שלה, בהתבסס על "וילאית אל-אומה" (ממשל העם). בכתביו ביקש א-סדר להציג את האסלאם כחלופה להשפעות הזרות של הליברליזם והקומוניזם, תוך שהוא קובע את תפקידם של אנשי הדת השיעים במנהיגות הפוליטית. בינת אל-הודא, אחותו של א-סדר, הייתה דמות מפתח נשית במפלגת הדעווה. היא הייתה פעילה במפלגה ובמסגרת פעילותה ארגנה בעצמה קבוצת לימוד אסלאם לנשים אדוקות.