stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מעבר טאפטס
היסטוריה > מקור השם

שמו של המעבר ניתן לו על ידי דוקטור רוברט ניקולס (Robert Nichols) ממשלחת החקר האנטארקטית רון.
המעבר נקרא על שמה של אוניברסיטת טאפטס במדפורד במדינת מסצ'וסטס, שבארצות הברית.
ניקולס היה ראש מחלקת הגאולוגיה באוניברסיטת טאפטס, בטרם הצטרף למשלחת החקר.
ראו גם

מעבר האפנר
מעבר ויסל
מעבר קינו
מעבר גייטווי
מעבר סניק
הערות שוליים

1 2  גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית
1 2 3 4 5 6  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  מידע גאוגרפי
מפרץ טרפסי (אנטארקטיקה)

ערך זה עוסק במפרץ בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  מפרץ 
 מידע נוסף
 קואורדינטות:  63°27′58″S 56°57′58″W﻿ / ﻿63.466°S 56.966°W﻿ / -63.466; -56.966
  (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהמפרץ טרפסי(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהמפרץ טרפסי(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומימפרץ טרפסי(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומימפרץ טרפסי
 
מפרץ טרפסי או מפרץ קוריינטס (באנגלית: Trepassey Bay; בספרדית: באיה קוריינטס: Bahía Corrientes) הוא מפרץ הממוקם בצידו הצפון-מזרחי של חצי האי טאבארין, שבקצה המזרחי של חצי האי טריניטי, שבקצה הצפון מזרחי של חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
רוחב פתחו של המפרץ 1.2 קילומטרים.
המפרץ ממוקם 5 קילומטרים דרומית-מזרחית למפרץ התקווה.
היסטוריה > גילוי ומיפוי המפרץ

המפרץ מופה לראשונה על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
לאחר מכן, בשנת 1947, מופה מהספינה טרפסי על ידי  רב-חובלים (מאסטר)  אי. ברדן (E. Burden).
המפרץ מופה שוב בשנת 1955 על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
היסטוריה > מקור השם

שמו של המפרץ ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
המפרץ נקרא על שם הספינה טרפסי, אשר שימשה כספינת סיוע לתחנת המחקר במפרץ התקווה בעונות המחקר (קיץ אנטארקטי) בשנים 1946, 1947. כמו כן הספינה שימשה למיפוי המצר האנטארקטי בעונת 1947.
מצדה (אקדח)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אקדח
 מדינה מייצרת:  ישראל ישראל
 יצרן:  תעשיות נשק לישראל
 מידע טכני
 משקל מלא:  650 גרם
מצדה (נמכר בארצות הברית בשם MASADA) הוא אקדח שהוצג והועבר לייצור בשנת 2017 על ידי חברת תעשיות נשק לישראל. המצדה הוא אקדח חצי אוטומטי, ירי נוקר ובעל מפחית רתע. האקדח מיועד לצרכים של כוחות הביטחון, צבא ומשטרה, ולצורכי הגנה עצמית אזרחית. האקדח מגיע בארבעה צבעים (אפור, ירוק, שחור וחום).
נתונים טכניים

המצדה נחשב כנשק מתחרה לנשק הגלוק האוסטרי – בו משתמשים כוחות הביטחון בישראל. הנשק מגיע בקליבר 9 מ"מ (9X19) והוא עם גוף פולימרי ומנגנון ירי סטרייקר (ירי נוקר), והוא פותח על מנת לספק פתרון לשדה הקרב המודרני. הוא מתאפיין בציר קנה נמוך לתחושת רתע מופחת. מנגנוני האקדח מתאימים ליורה ימני או יורה שמאלי. מחסניות הנשק מכילות 17 כדורים. גוף האקדח מיוצר מפולימר מחוזק בסיבי פיברגלס. למצדה בית מנגנון הדק מודולרי מפלדה הניתן להסרה. כוח סחיטת ההדק של הוא 2.5–3.0 ק"ג.
למצדה גרסה נוספת שנקראת MASADA S (מצדה סלים – Slim) שהוא אקדח מיקרו קומפקט עם קיבולת כדורים גבוהה (של 13), בו ניתן לירות עם מחסניות של האקדח הוותיק יריחו.
מדינות משתמשות

הפיליפינים הפיליפינים – המשטרה הלאומית של הפיליפינים
הודו הודו – יחידת מרקוס
ממלכת אפירוס

| --- | --- |

 מפת אפירוס 
 ממשל
 משטר:  מונרכיה (330–231 לפנה"ס)   רפובליקה פדרלית (231–167 לפנה"ס)
 שפה נפוצה:  יוונית צפון-מערבית
 עיר בירה:  פסארון (330–295 לפנה"ס)   אמפראקיה (295–224 לפנה"ס)   פואנייס (224–167 לפנה"ס)
 היסטוריה
 הקמה:   
 תאריך הקמה:  330 לפנה"ס
 פירוק:   
 תאריך פירוק:  167 לפנה"ס
 ישות יורשת:  מקדוניה (מחוז רומי)
 שליטים בולטים:  האייקידיס (330–313 לפנה"ס)   פירוס (307–302 לפנה"ס), (297–272 לפנה"ס)   נאופטולמוס השני (302–297 לפנה"ס)
 דמוגרפיה
 דת:  דת יוון העתיקה
 כלכלה
 מטבע:  דראכמא אפירוטית
 
ממלכת אפירוס (ביוונית דורית: πειρος, ביוונית אטית: Ἤπειρος) הייתה ממלכה יוונית עתיקה באזור אפירוס שבבלקן (כיום מחולק השטח בין יוון המודרנית לאלבניה). הממלכה גבלה בליגה האיטולית מדרום, בתסליה ובמוקדון ממזרח ובשבטים האיליריים מצפון. במשך רוב שנות קיומה לא הייתה לממלכה השפעה רבה על הפוליטיקה היוונית, פרט לתקופה קצרה בין השנים 280-275 לפנה"ס בתקופת שלטון פירוס הראשון. בתקופה זו הייתה אפירוס הממלכה החזקה בעולם היווני, ואף יצאה למסע מלחמה לא מוצלח כנגד הרפובליקה הרומית וקרתגו.
בירת הממלכה הייתה אמבראקיה. הממלכה התפרקה והפכה לרפובליקה במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-3 לפנה"ס.
היסטוריה > היסטוריה מוקדמת

אפירוס הוא אזור גאוגרפי בבלקן, הנחלק כיום בין יוון ואלבניה. לפחות מאז התקופה הנאוליתית, התיישבו ימאים לאורך חופי אפירוס, ובעומק הארץ התיישבו רועים וציידים שהביאו עמם את השפה היוונית העתיקה. מבני קבורה ואתרים דתיים מאותה תקופה מלמדים על קשר בין תושביה הקדומים של אפירוס לתרבות המיקנית. בסוף האלף ה-2 לפנה"ס, עקב פלישת הדורים, נדדו התושבים המקוריים אל פנים היבשת אל תוך יוון עצמה, ובאפירוס הופיעו שלושה שבטים עיקריים: הכאונים (Χάονες) בצפון-מערב הארץ, המולוסים (Μολοσσοί) במרכז והתספרוטים (Θεσπρωτοί) בדרום.
המולוסים הפכו בהדרגה לשבט הדומיננטי מבין השלושה. בשבט זה שלטה השושלת האייקדית, שנקראה על שם איאקוס שעל פי המסורת היה אביה. במשך מאות שנים נותרה אפירוס אזור פריפריה שולי בעולם היווני, ובעיני תוקידידס היו בניה "ברברים". בשנת 370 לפנה"ס לערך הצליחו המולוסים להתגבר על השבטים היריבים ולהפוך לאדוני הארץ. הם כרתו ברית הגנה עם מוקדון כנגד פלישות האיליריים. בשנת 359 לפנה"ס השיא המלך המולוטי אריבאס את אחייניתו אולימפיאס, בתו של המלך הקודם נאופטלמוס עם פיליפוס השני, מלך מוקדון. לאחר מותו של אריבאס, הוכתר אחיה של אולימפיאס, אלכסנדר הראשון כמלך אפירוס. אולימפיאס ילדה לפיליפוס את אלכסנדר הגדול, וכן את הנסיכה קלאופטרה אשר נישאה לאלכסנדר מלך אפירוס. בתקופת מלחמותיו של אלכסנדר הגדול, כבר הייתה אפירוס חזקה דיה, עד שאלכסנדר מלך אפירוס יצא למסע מלחמה לערי המדינה היווניות בחצי האי האפניני (יוון הגדולה), במטרה לסייע להן נגד הרפובליקה הרומית שנתמכה בידי שבטים איטליים מקומיים. ב-331 לפנה"ס אלכסנדר הובס ונהרג בקרב פנדוסיה בידי קואליציה של הלוקאנים והברוטיים.
היסטוריה > תקופת פירוס

בשנים הבאות התחזקה אפירוס, ובד בבד התחזק שלטון המולוסים על שאר השבטים. בעקבות מותו של אלכסנדר עלה לשלטון בן דודו אייאקדס. אייאקדס התערב במלחמות הדיאדוכים לצד פוליפרכון ונגד קסנדרוס. בשנת 316 לפנה"ס הודח אייאקדס מהשלטון בידי בני עמו, שלא חפצו להתערב במלחמות לא להם. הארץ נכבשה בידי קסנדרוס, אולם בשנת 313 לפנה"ס התמרדו האפירוטים כנגד חייליו המוקדונים של קסנדרוס, והכתירו מחדש את אייאקדס. זה האחרון הובס בקרב ונהרג, ואחיו הגדול אלקטס השני אשר גורש בזמנו מהארץ, נקרא לחזור וליטול את הכתר. ב-312 לפנה"ס הגיע אלקטס להסכם עם קסנדרוס, אולם בני עמו ראו בכך בגידה, הרגו אותו ואת שני בניו והכתירו למלך את פירוס, בנו הצעיר של אייאקדס.
בשנת 302 לפנה"ס הגלה קסנדרוס את פירוס, ונאופטלמוס השני, בנו של אלכסנדר הראשון ואחיינו של אלכסנדר הגדול, עלה לשלטון. פירוס התגייס לצבאו של דמטריוס פוליורקטס, אולם מאוחר יותר הועבר לאלכסנדריה כבן ערובה של תלמי הראשון, במסגרת הסכם השלום שנערך בין תלמי לדמטריוס בשנת 298 או 299 לפנה"ס. פירוס הצליח להתחבב מאוד על תלמי אשר השיא לו את בתו המאומצת אנטיגונה, בתה של ברניקי הראשונה. שנה לאחר מכן הופיע פירוס באפירוס מלווה בחיילים מצריים ובכסף רב. בתחילה הסכים למלוך בשותפות עם נאופטלמוס, אולם בהמשך דאג לרציחתו של זה ושלט כמלך יחיד.
פירוס הביא את אפירוס לשיא גדולתה ותפארתה. הוא אף חש חזק מספיק להתערב במלחמת ירושה שפרצה במוקדון עקב מותו של פיליפוס הרביעי, מלך מוקדון שהיה חשוך בנים. שני אחיו של פיליפוס, אנטיפטרוס הראשון ואלכסנדר החמישי פתחו במלחמה על הכתר, ואלכסנדר הזעיק את פירוס לעזרתו. בתמורה לסיפוח מספר חבלי ארץ ממוקדון לאפירוס, סייע פירוס לאלכסנדר להביס את אנטיפטרוס. הדיאדוך ליסימכוס ניסה להתערב לטובת אנטיפטרוס, אולם נכשל. פירוס חש עצמו חזק יותר מכל שליט הלניסטי אחר, וכאשר בשנת 281 לפנה"ס פרצה מלחמה בין טאראנטום לרפובליקה הרומית, מיהר פירוס להתערב לטובת טאראנטום. הוא יצא לחצי האי האיטלקי עם חיל משלוח גדול, שכלל גם פילי מלחמה, ופתח את מלחמת פירוס. פירוס הביס את הרומאים בקרב הרקלאה ובקרב אסקולום, אולם אבדותיו בקרבות היו כה כבדות, עד שהנחילו את המושג "ניצחון פירוס". לאחר מכן החליט פירוס לצאת למסע לסיציליה, כדי לעזור לערים היווניות שם כנגד קרתגו. הוא הנחיל לקרתגים תבוסות כואבות, אולם בשל בגידת הערים היווניות בעלות בריתו, הוא עזב את סיציליה וחזר לאיטליה.
פירוס התנגש עם הרומאים פעם נוספת בשנת 275 לפנה"ס בקרב בנבנטום, שהסתיים בתיקו טקטי, ובניצחון אסטרטגי לרומאים. פירוס השאיר חיל מצב קטן בטאראנטום ונסוג מחצי האי האיטלקי. המלחמה ניקזה את כל משאביו של פירוס, והוא היה זקוק לעוד כסף כדי לשמור על שלטונו. הוא הכריז מלחמה על אנטיגונוס השני גונאטס, מלך מוקדון, ופלש לממלכת מוקדון. בשנת 274 לפנה"ס הביס את המוקדונים בקרב נהר אאוס, ואנטיגונוס נטש את עיר הבירה פלה ונמלט לסלוניקי, שם היה מוגן. בעקבות הקרב הצליח פירוס להשתלט על רוב מוקדון ותסליה והכריז על עצמו כמלך מוקדון. ממניעים מורכבים, החליט פירוס להרחיב את מסע המלחמה שלו לעבר חצי האי הפלופונסי. הוא צר על ספרטה במשך שלושה ימים, ובמהלכם שלח אנטיגונוס חיילים לסייע לספרטנים הנצורים. בנו הבכור של פירוס, תלמי, נהרג בקרב. כדי למצוא מוצא של כבוד מהתסבוכת, החליט פירוס להתערב בסכסוך בין סיעות יריבות בארגוס. בינתיים ניצל אנטיגונוס את היעדרותו של פירוס, והשתלט מחדש על כל מוקדון. כאשר הגיע פירוס אל ארגוס הוא התאכזב לגלות את צבא מוקדון ממתין לו על הגבעות הסמוכות. התפתח קרב אכזרי, שבמהלכו נהרג פירוס, על פי המסורת בידי אבן שהשליכה עליו אשה.
היסטוריה > אחרית הממלכה

עם מות פירוס (שנת 272 לפנה"ס), עלה לשלטון בנו אלכסנדר השני. אלכסנדר טעה והתערב במלחמה הכרמונידית בין אתונה, ספרטה ומצרים מחד, למוקדון של אנטיגונוס גונאטס מאידך. בעידודו של תלמי השני מלך מצרים פלש אלכסנדר אל מוקדון דרך מעלה הנהר אאוס. אנטיגונוס סב על עקביו צפונה, והפריש גיס בפיקוד בנו דמטריוס למערכה מול אלכסנדר. לאחר מכן חזר דרומה ליוון. דמטריוס הנחיל לאלכסנדר מפלה מוחצת, וזה ביקש הסכם שלום. בניגוד לשאר אויביו מיצה אנטיגונוס את הדין עם אפירוס ונטל ממנה מספר חבלי ארץ חשובים באזור האגן העליון של נהר אאוס. השפלה זו גרמה לערעור מצבה הפנימי של אפירוס. פרט למולוסים, שאר השבטים האפירוטים לא היו מרוצים מבזבזנותו ומסעות המלחמה של פירוס, אביו של אלכסנדר, שהקשו על האוצר. בנוסף על כך התעוררו בממלכה גורמים שדרשו להפוך את אפירוס ממונרכיה לרפובליקה.
כשחזר אלכסנדר לאפירוס התמרדו הרפובליקנים, והוא נמלט לאקרנאניה. אפירוס הפכה לרפובליקה למשך זמן קצר, אלא שאז האקרנאנים, בסיוע המלוכנים האפירוטים וייתכן שגם הליגה האיטולית, הצליחו להחזיר את אלכסנדר לכס המלכות. עם פעולותיו בשנות מלכותו האחרונות נמנית חתימת חוזה עם הליגה האיטולית, שבמסגרתו חולקו ערי אקרנאניה בינו לבין האיטולים. אם כי לאחר מותו, האיטולים הפרו את החוזה. הוא מלך עד מותו בשנת 242 לפנה"ס. עם מותו של אלכסנדר היו שני בניו, פירוס השני ותלמי עדיין צעירים, ואשתו אולימפיאס השנייה, אשר הייתה גם אחותו למחצה, שימשה כעוצרת עבורם.
מצב הממלכה התערער עוד יותר, ורק המולוסים נותרו נאמנים לבית המלוכה. בשנת 239 לפנה"ס פרצה מלחמה בין אפירוס לאיטולים, ואלו האחרונים תקפו את נחלותיה של אפירוס בצפון אקרנאניה. אולימפיאס התקשתה לנהל את המלחמה בצורה יעילה, ומהומות פרצו בבירה אמבארקיה. בצר לה, החלה אולימפיאס לכרות בריתות בניסיון להציל את שלטונה. היא חיתנה את בתה פתיה עם דמטריוס השני איטוליקוס, מלך מוקדון, ואת הנסיכה נראיס השיאה לגלון, בנו של היירון השני טיראן סירקוסאי. בריתות אלו עשויות היו לספק לאולימפיאס עזרה רבה, אולם לא כך היה. מלך מוקדון אכן הכריז מלחמה על האיטולים, אולם התעניין יותר בסיפוח שטחים חדשים לארצו מאשר בהצלת ממלכת אפירוס המתפוררת. פירוס נהרג במהלך מעשי האיבה, ותלמי מת ממחלה במהלך מהומות שפרצו בעיר הבירה. על פי יוסטינוס, אולימפיאס מתה מרוב צער. נכדתה דידמאיה השנייה תפסה את ההנהגה על שרידי הארץ.
מיד עם עלייתה לשלטון בממלכה המפוררת, הצליחה דידמאיה להשתלט שוב על עיר הבירה אמבראקיה, שהייתה נתונה בידי המורדים הרפובליקנים, והסכימה לחוס על חיי המורדים בתנאי שהם "יכירו בזכויות התורשתיות שלה". על פי פוליאינוס, מנהיגי המורדים הסכימו "בלי להתבונן כלל בהסכמתם". דידמאיה שלטה בפועל באמבראקיה בלבד, בעוד הרפובליקנים מנהלים את שאר הארץ. הסיוע שקיבלה ממוקדון היה מועט, והיא נרצחה במקדש ארטמיס בתאריך לא ברור. פאוסניאס מספר שדידמאיה "מסרה את השלטון לעם כשהייתה על סף המוות". על שרידי הממלכה הוקמה הליגה האפירוטית, שהתקיימה כישות עצמאית קטנה יותר מהממלכה המקורית, עד שנכבשה בידי רומא בתום המלחמה המוקדונית השלישית בשנת 168 לפנה"ס.
ראו גם

נסיכות אפירוס
לקריאה נוספת

דוד גולן, תולדות העולם ההלניסטי, ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, מהדורה ראשונה תשמ"ג, מהדורה שנייה תשמ"ז
Antoniadis, Vyron (2016). Tabula Imperii Romani : J 34 - Athens : Epirus. Athens: Academy of Athens. ISBN 978-960-404-308-8.
Boardman, John; Hammond, Nicholas Geoffrey Lemprière (1982) [1925]. The Cambridge Ancient History, Volume 3, Part 3: The Expansion of the Greek World, Eighth to Sixth Centuries B.C. Cambridge, UK: Cambridge University Press. ISBN 0-521-23447-6.
Borza, Eugene N. (1992). In the Shadow of Olympus: The Emergence of Macedon. Princeton, NJ: Princeton University Press. ISBN 0-691-00880-9.
Cameron, Alan (2004). Greek Mythography in the Roman World. New York and Oxford: Oxford University Press. ISBN 0-19-517121-7.
Hammond, Nicholas Geoffrey Lemprière (1967). Epirus: The Geography, the Ancient Remains, the History and the Topography of Epirus and Adjacent Areas. Oxford, UK: The Clarendon Press.
Hammond, Nicholas Geoffrey Lemprière (1998). Philip of Macedon. London, UK: Duckworth. ISBN 0-7156-2829-1.
Lewis, D. M.; Boardman, John (1994). The Cambridge Ancient History, Volume 6: The Fourth Century BC. Cambridge, UK: Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-23348-4.
McHenry, Robert (2003). The New Encyclopædia Britannica (15th ed.). Chicago, IL: Encyclopædia Britannica, Inc. ISBN 978-0-85-229961-6.
Minahan, James (2002). Encyclopedia of the Stateless Nations: Ethnic and National Groups around the World. Westport, CT: Greenwood Press. ISBN 0-313-31617-1.
Tandy, David W. (2001). Prehistory and History: Ethnicity, Class and Political Economy. Montréal, Québec, Canada: Black Rose Books Limited. ISBN 1-55164-188-7.
Roisman, Joseph; Worthington, Ian (2010). A Companion to Ancient Macedonia. New York: John Wiley and Sons. ISBN 1-4051-7936-8.
Walbank, Frank William (1984) [1928]. The Cambridge Ancient History, Volume 7, Part 1: The Hellenistic World. Cambridge, UK: Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-23445-0.
Walbank, Frank William (1989). The Cambridge Ancient History, Volume 7, Part 2: The Rise of Rome to 220 BC. Cambridge, UK: Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-23446-7.
הערות שוליים

1 2  אפירוס, באנציקלופדיה בריטניקה
↑  פלוטרכוס, "חיי פירוס", 4.
↑  פאוסניאס, "תיאורה של יוון", 1.11.5.
↑  יוסטינוס, ספר שישה עשר, 1. אם כי ראו גרסה שונה מעט פאוסניאס, "תיאורה של יוון, 9.7.3.
↑  פלוטרכוס, "חיי פירוס", 6.
↑  ראו לדוגמה פלוטרכוס, "חיי פירוס", 26. פאוסניאס, "תיאורה של יוון", 3.6.3.
↑  גולן, עמ' 149.
↑  גולן, עמ' 150.
↑  יוסטינוס, ספר עשרים ושישה, 2.
↑  Smith, Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology, "Alexander Ii", 1873
↑  יוסטינוס, ספר עשרים ושישה, 3.
↑  פוליביוס, ספר שני, 45. וגם ספר תשיעי, 34.
1 2 3  יוסטינוס, ספר עשרים ושמונה, 1.
↑  גולן, עמ' 350, הערה 138.
1 2  גולן, עמ' 350.
↑  גולן, עמ' 350-351.
↑  יוסטינוס, ספר עשרים ושמונה, 2.
1 2  פוליאינוס, "סטראטגמטה", ספר שמיני, 52.
↑  גולן, עמ' 160.
↑  פאוסניאס, "תיאורה של יוון", 4.35.3.
מטבע מאפירוס
פירוס
מפה המתארת את מהלכי מלחמת פירוס
מפרץ בלמונט

| --- | --- |

מפרץ בלמונט. מבט מהפארק המדינתי מייסון נק
 מידע כללי
 מיקום:  האוקיינוס האטלנטי 
 סוג:  מפרץ 
 מידע נוסף
 מדינות באגן הניקוז:  ארצות הברית 
 קואורדינטות:  38°39′27″N 77°12′14″W﻿ / ﻿38.657365°N 77.20376°W﻿ / 38.657365; -77.20376
  (למפת וירג'יניה מוגדלת) ריצ'מונד וירג'יניה ביץ' נורפוק אלכסנדריה רואנוק לינצ'בורג וושינגטון מרילנד וירג'יניה המערבית  קנטקי טנסי קרוליינה הצפונית האוק. האט. מפרץ בלמונט(למפת וירג'יניה רגילה) ריצ'מונד וירג'יניה ביץ' נורפוק אלכסנדריה רואנוק לינצ'בורג וושינגטון מרילנד וירג'יניה המערבית  קנטקי טנסי קרוליינה הצפונית האוק. האט. מפרץ בלמונט
 
מפרץ בלמונט (באנגלית: Belmont Bay) הוא מפרץ הממוקם לחוף האוקיינוס האטלנטי בשפך נהר אוקוקוון, במדינת וירג'יניה שבארצות הברית.
המפרץ ממוקם בין מחוז פיירפקס, ומחוז הנסיך ויליאם.
לחופי המפרץ מצויים שמורת הטבע הלאומית אליזבת הרטוול מייסון נק, והפארק המדינתי מייסון נק שבמחוז פיירפקס, ושמורת הטבע הלאומית נהר אוקוקוון שבמחוז הנסיך ויליאם.
המפרץ נקרא על שם מבנה בשם זהה שנבנה במקום בשנת 1730 על ידי קטסבי קוק - אשר כיהן כפקיד המחוזי של בית המשפט של מחוז הנסיך ויליאם באותה עת.
מפרקתניים

| מפרקתניים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
מחלקה:: דגי סחוס
על־סדרה:: דמויי כריש
סדרה:: זנבתנאים
משפחה:: מפרקתניים
שם מדעי
 Ginglymostomatidae ‏גיל, 1862
מפרקתניים[דרוש מקור] (שם מדעי: Ginglymostomatidae) היא משפחת כרישים בעלת 3 סוגים מסדרת הזנבתנאים.
לבני קבוצה זו סנפירים שטוחים הנראים כמו גפיים וראשים מרובעים עם זיפים בקצוות הפה. גופם אפור עד חום ואורכו עד 4.5 מטרים.
כרישים אלה חיים בקרבה לקרקעית הים וניזונים בעיקר מחסרי חוליות בעלי גוף קשה כמו סרטנים וצדפות וגם מדגים. שיניהם חזקות עוזרות להם למעוף את טרפם.
כרישים אלה משריצים ולדות חיים.
סוגים

מפרקתן (Ginglymostoma) בו 2 מינים, בהם מפרקתן הבינים
סוג ומין יחיד זְנַבְתָּן חֲלֻדִּי (Nebrius ferrugineus)
סוג ומין יחיד מפרקתן קצר זנב (Pseudoginglymostoma brevicaudatum)
מעבר זלוגוש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע נוסף
 קואורדינטות:  64°05′12″S 62°03′20″W﻿ / ﻿64.0867°S 62.0556°W﻿ / -64.0867; -62.0556
  (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהמעבר זלוגוש(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהמעבר זלוגוש(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומימעבר זלוגוש(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומימעבר זלוגוש
 
מעבר זלוגוש (באנגלית: Zlogosh Passage; בבולגרית: проток Злогош) הוא מצר ים בין האי דייוויס שמדרום למעבר, לבין נקודת שבו, שבאי לייז' שמצפון למצר, בארכיפלג פאלמר שבאנטארקטיקה.
רוחבו של מצר הים 320 מטרים.
המצר מחבר בין מפרץ בוקה לבין מצר ז'רלאש.
מעבר נוסף המקשר בין שני גופי מים אלה הוא מעבר סומר.
היסטוריה > מיפוי המעבר

המצר מופה לראשונה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1978.
היסטוריה > מקור השם

המעבר נקרא על שם הכפר זלוגוש שבמערב בולגריה.
לקריאה נוספת

הגאזט האנטארקטי הבולגרי (בבולגרית)
הערות שוליים

↑  גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של בולגריה
1 2 3 4 5  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  מידע גאוגרפי על מעבר סומר
| איים בארכיפלג פאלמר |
| --- | --- | --- |
| איים | אבוט • אולין • אומגה • אטא • אלפא • אלקה • אונוור • אפסילון • בראבנט • בוב • גאנד • גלארוס • דייוויס • דינק • דלתא • דרים • הארי • וינצקה • טאוור • למדא • לייז' • לקוואנט • פמפה |  |
| קבוצות איים | איי אומיקרון • איי טטראד • איי כריסטיאניה • איי מלכיור • איי סיגמא • איי פאי • איי פסי |  |
| איונים | סלע גריינדר |  |
האי בראבאנט, מבט מכיוון צפון מזרח לעבר האי. מימין ניתן לראות את האי אונוור, וברקע את חצי האי האנטארקטי; את הרי סולוואי, ניתן לראות משמאל, בצד הרחוק של האי.
ממון

ערך זה עוסק בשד נוצרי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
"ההערצה של ממון" ציור מ-1909 של אוולין דה מורגן
ממון הוא מלאך או שד המתואר בכתבים נוצריים החל מהמאות הראשונות לספירה. ממון נקשר לרדיפת בצע וחמדנות, משבעת החטאים בנצרות אשר העונש עליהם הוא מיתה.
מקור

מבחינה אטימולוגית המילה "ממון" באה מהשפה הארמית ('ממונא'), ופירושה "עושר" או "הון אישי". באותה משמעות, הושאלה המילה גם לעברית וגם ליוונית (mammonas).
בברית החדשה מופיעה קביעתו הרטורית הבאה של ישו:  "לא יוכל איש לעבד שני אדנים כי ישנא את-האחד ויאהב את האחר או ידבק באחד ויבזה את-האחר לא תוכלו עבוד את-האלהים ואת-הממון". (הבשורה על פי מתי, פרק ו' פסוק כד).  המונח הארמי מופיע כצורתו (Μαμωνᾶς) בתעתיק היווני של פסוק זה, ואפשר ומשום כך פורש הפסוק הזה בידי קוראים מאוחרים (שאינם דוברי ארמית או עברית) כאילו המדובר על ישות רוחנית המקבילה לישות האלוהית.
תכונות

ממון מזכיר בתיאורו את פלוטוס, אל העושר והכסף במיתולוגיה היוונית ואת האל הרומאי דיס-פאטר וייתכן שהוא מבוסס עליהם. חיזוק לסברה זו הוא תיאורו של פלוטוס בקומדיה האלוהית בה הוא מופיע כשד דמוי זאב - הזאבים היו מקושרים בימי הביניים לתאוות בצע. תומאס אקווינס תיאר בצורה מטאפורית את השד ממון כ"נישא מהגיהנום מעלה אל הארץ בבואו למלא את לב האדמה בתאוות בצע וחמדנות".
מנחם עצמון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1944 (בן 80 בערך) תל אביב
 מדינה:  ישראל
 מקום מגורים:  תל אביב
 כינויים נוספים:  מנטה
 מקצוע:  איש עסקים
 
מנחם (מנטה) עצמון (נולד ב-1944) הוא איש עסקים ישראלי ופעיל פוליטי ששימש כגזבר הליכוד בשנות ה-80 של המאה ה-20.
הורשע במרמה בנסיבות מחמירות בפרשת החשבוניות הפיקטיביות בליכוד. עצמון נעצר לחקירה גם ב"פרשת רוגוזין", בה הורשע בשוחד השופט לשעבר דן כהן.
ביוגרפיה

עצמון נולד בתל אביב להורים שהיו בעלי חנות רהיטים מצליחה ברחוב הרצל. למד בבית הספר כרמל ולאחר מכן בתיכון עירוני א'. את שירותו הצבאי עשה ביחידה עורפית של חיל האוויר. למד ראיית חשבון ומדע המדינה בשלוחת האוניברסיטה העברית בתל אביב, והיה יושב ראש אגודת הסטודנטים בשלוחה.
לאחר סיום לימודיו פתח משרד ראיית חשבון שאחד הלקוחות הראשונים שלו היה משרד התחבורה. כאשר קיבל חוזה לשמש כמבקר חיצוני של הקואופרטיבים לתחבורה בישראל. במסגרת החוזה יצר קשרים עם שר התחבורה עזר ויצמן. כשנאלץ ויצמן לפרוש ממשרד התחבורה בשנת 1970 בגלל פרישת גח"ל מהממשלה, ומונה ליו"ר החברה הימית להובלת פרי, הצטרף אליו עצמון בתפקיד חשב. במרץ 1973 היה מעורב בהקמת חברת "אלול טכנולוגיות", יחד עם ויצמן וחברו מתקופת הלימודים בתיכון עירוני א' מיכאל אלבין. שותפים אחרים בחברה היו דוד קוליץ ויצחק אלמוג. אלול עסקה בייצוגן של חברות ביטחוניות אמריקניות בישראל. ויצמן מכר את החזקותיו באלול בספטמבר 1974 לאחר שביקש לחזור לפעילות פוליטית ובעקבות תלונה שהשתמש בקשריו לקבלת עמלה על מכירת טילים נגד טנקים לצה"ל. גם אלבין ועצמון מכרו את חלקם בחברה.
במסגרת עבודתו בחברה הימית להובלת פרי עבר לגור בציריך ואחר כך בלונדון, שם נחשף לעולם הפיננסים הבינלאומי. הוא הסתכסך עם מילה ברנר ויעקב מרידור בעלי השליטה בחברה, לאחר שהחברה נקלע לקשיים, והם פיטרו אותו, אך לאחר שנה חזר בתפקיד סמנכ"ל כספים. בסוף 1977 נכנסה החברה להליכי פירוק אך עצמון נשאר בלונדון ועסק בניהול עסקאות מימון בענף הספנות.
ב-1978 חזר לישראל והיה שותף לעסקאות שיזם חברו מיכאל אלבין ב"קבוצת אייזנברג" של איש העסקים שאול אייזנברג, היה שותף ברכישת הבנק הממשלתי שהופרט בנק הספנות ורכישת השליטה בחברת "קיסריה מקרקעין ונופש". בשנת 1980 היה מעורב בהשלטות על תאגיד הטקסטיל האמריקני "יונייטד מרצ'נד", יחד עם עצמון, עוזי רסקין ויונתן זוכוביצקי, כולם חבריו לספסל הלימודים בתיכון עירוני א' בתל אביב. במקביל הצטרפו אלבין ועצמון למפלגה הליברלית, וחברו לפלג בראשותו של אברהם שריר. בלחץ הקבוצה נבחרה שרה דורון לשרה. אלבין ועצמון שימשו בהתנדבות כגזברי קמפיין הליכוד בבחירות לכנסת האחת עשרה בשנת 1984.
בשנת 1984 מונה כמנכ"ל משותף של החברה לישראל ובשנת 1985 היה מעומד לתפקיד יושב ראש חברה הספנות צים. לאחר מותו של חברו ושותפו מיכאל אלבין, תבעה את עצמון גליה אלבין אלמנתו, בטענה שנישל אותה מכספים שהיו שייכים לבעלה המנוח.
ביוגרפיה > פרשת החשבוניות הפיקטיביות בליכוד

במהלך מערכת הבחירות לכנסת השתים עשרה בשנת 1988 שימש כגזבר מטעם המפלגה הליברלית יחד עם אהוד אולמרט שהיה גזבר מטעם תנועת החרות. לצורך מימון מערכת הבחירות הוקמה, כשלושה חודשים לפני הבחירות, "העמותה לניצחון הליכוד בבחירות 1988". באוגוסט 1988 הקים מרדכי יהל, איש מפלגת הליכוד שהיה כפוף לגזברים אולמרט ועצמון, את החברה פרטית "ב.מ.י. שחר תקשורת בע"מ". יהל השתמש בכספים שהתקבלו בחברה זו (כמיליון ש"ח) להוצאות של הליכוד במערכת הבחירות. הם גייסו תרומות מתאגידים למפלגת הליכוד, בניגוד להוראות חוק מימון מפלגות. התרומות הופקדו בחשבונות של בשם "ב.מ.י. שחר תקשורת בע"מ" וניתנו עבורן חשבוניות מס ששיקפו, באורח כוזב, תקבול עבור שירותי פרסום. לתרומות לא היה ביטוי בספרי החשבונות של הליכוד אף-על-פי שהן שימשו, בפועל, למימון הוצאות של הליכוד במערכת הבחירות. התרומות הללו ומערכת הנהלת החשבונות הכרוכה בהם לא נכללו בדו"ח שהוגש על ידי הליכוד למשרד מבקר המדינה. מכיוון שלחברות שתרמו הונפקו חשבוניות הם גם יכלו לקזז את התרומה כהוצאה מוכרת לצורכי מס. עצמון הורשע בפרשה ונידון למאסר על תנאי.
ביוגרפיה > פרשת רוגוזין > רכישת נמל רוסטוק בגרמניה

בין העסקאות שנחקרו ב"פרשת רוגוזין" הייתה עסקה שבמסגרתה רכשו ב-1997 הראל ועצמון את הבעלות על הנמל בעיר רוסטוק שבגרמניה, במסגרת תהליך ההפרטה שלו. נמל רוסטוק, היה הנמל הגדול והחשוב של מזרח גרמניה לחוף הים הבלטי. הרכישה כללה את הזיכיון להפעלת הנמל ומאות דונמים לפיתוח עתידי סביבו, עם פוטנציאל לפיתוח פעילות נדל"ן ענפה. לצורך הרכישה גייסה חברת "רוגוזין" מימון בהנפקת איגרות חוב ובמסגרת העסקה קיבלו הראל ועצמון הלוואה של 17 מיליון מארק מ"רוגוזין", ונקבע כי רוגוזין תקבל אופציה לרכישת 25% מהנמל תמורת הוויתור על החזר ההלוואה. בסופו של התהליך קיבלה רוגוזין 25% מהנמל ואילו הראל ועצמון קיבלו 75% ממנו. חברת הנמל עצמה גם הנפיקה ב-1999 איגרות חוב בבורסה של לוקסמבורג. כך שהראל ועצמון קיבלו את השליטה בנמל רוסטוק באמצעות המימון של רוגוזין, בעוד שהחברה נותרה בעלת מניות מיעוט על אף שהשקיעה בנמל מכספה, ואילו הראל ועצמון לא השקיעו מכספם. עצמון שימש כיושב ראש חברת הנמל וניסה ללא הצלחה להנפיק אותה בבורסה של לונדון בשנת 2006. לבסוף מכר את הנמל ברווח ניכר בשנת 2012.