בוכנוואלד
אחרי מלחמת העולם השנייה > שימור במחנה והנצחת הקורבנות

שחזור ושימור המחנה הושפעו רבות מן העובדה, שבמחנה בוכנוואלד נכלאו אסירים פוליטיים רבים יחסית למחנות אחרים. אסירים אלה, ששרדו את המחנה, הניחו כבסיס להנצחה את רדיפתם הפוליטית ואת התנגדותם למשטר הנאצי; הם ראו עצמם כמי שזכותם ליטול חלק מרכזי בתהליך עיצוב הזיכרון.
מחנה בוכנוואלד היה בין הראשונים ששוחררו על ידי בעלות הברית. המחנה זכה לסיקור נרחב בתקשורת – בעיתונות, בצילומים וביומני קולנוע. הייתה זו אחת החשיפות הראשונות של הציבור המערבי לזוועות המשטר בגרמניה הנאצית. מפקד הארמייה השלישית, הגנרל ג'ורג' פטון, הכריח כ-2,000 מתושבי העיר ויימאר לצעוד חמישה קילומטרים עד למחנה, כדי לראות את הזוועות.
מעבר לתיעוד המצולם והקולנועי, אספה יחידת מודיעין של יחידת לוחמה פסיכולוגית בצבא ארצות הברית עדויות רבות של אסירים. בימים הראשונים לשחרור נאספו כ-150 עדויות של אסירים, בעיקר כאלה שמילאו תפקידים שונים במחנה והיו יכולים לספק תמונה רחבה על הנעשה במחנה. העדויות נאספו מאוחר יותר על ידי אסיר לשעבר במחנה, אויגן קוגון, שהיה מוציא לאור באוסטריה; אוסף העדויות יצא לאור ב-1946.
ביולי 1949, לפני פירוק מחנה המעצר הסובייטי, ולפני הקמתה של גרמניה המזרחית, המליץ משרד המידע של השלטון הצבאי הסובייטי, על הקמת מוזיאון לאומי בבוכנוואלד. הצעה זו לא יצאה אל הפועל; הדגש עבר להנצחת ההתנגדות של פעילי המפלגה הקומוניסטית הגרמנית, ובראשם יו"ר המפלגה, ארנסט תלמאן, שנרצח במחנה. ההחלטה הייתה להרוס את כל מבני המחנה, למעט המשרפה, בה נרצח תלמאן, מבנה השער ומגדלי השמירה המזרחי והמערבי, היו אמורים להיוותר על כנם. הוחלט גם על ייעור מחדש של כל שטח המחנה.
מטרת הרס המבנים לא הייתה למחות את זכרו של מחנה המעצר הסובייטי; המטרה הייתה להדגיש את ההתנגדות ואת ההישרדות של האסירים במחנה, ואת ניצחון הרעיון שבו דגלו. על אף שרעיון הייעור לא בוצע, יותר מ-50% משטח המחנה הוזנח; בשטח הנותר הותקנה שורה ארוכה של לוחיות זיכרון, ובהן מידע על התנגדות האסירים מן המפלגה הקומוניסטית, על מאבקם המשותף והסולידריות ביניהם, בהנהגתו של תלמאן. הצגה פשטנית זו של המאורעות הועצמה על ידי התצוגות שהותקנו במחנה מ-1954 והלאה.
ב-14 בספטמבר 1958 הוקדש לבסוף אתר ההנצחה הלאומי בבוכנוואלד. אתר הזיכרון עוצב בסגנון הריאליזם הסוציאליסטי, והדגיש את המאבק הקומוניסטי נגד הפאשיזם, את הסולידריות הבינלאומית נגדו, ואת הניצחון הסובייטי על הפאשיזם, ניצחון שטרם הסתיים. המבקר באתר היה אמור להשתכנע בצדקת המאבק הקומוניסטי ובצורך לערנות ולדריכות אידאולוגית. ובכך, שימש האתר ומורשתו בעיקר לתעמולה סובייטית. נעשו בו מעט שינויים במשך השנים, למעט שינויים בתשתית האתר ועדכון התצוגות.
באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 החלו לעלות שאלות לגבי אופייה של ההנצחה באתר. הסתבר שהדור הצעיר אינו מתרשם מן המסרים שהועברו באתר. מעבר לכך, הועלו טענות על כך שההנצחה באתר מתעלמת מאוכלוסיות אחדות שהיו במחנה, כמו יהודים, צוענים, הומוסקסואלים ועדי יהוה; טענות נוספות היו על התעלמות ההנצחה מנושאים שלא היו נוחים לקו הרשמי של גרמניה המזרחית, כמו הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. טענות אלה לא הגיעו לכלל יישום או שינוי מעשי באתר. נושא נוסף שממנו התעלמו הוא קיומו של מחנה המעצר הסובייטי באתר, ומן האסירים הרבים שנרצחו בו.
לאחר נפילת גרמניה המזרחית, ב-1990, הוחל בחשיבה מחודשת על התפיסה הציבורית של האתר. בספטמבר 1991 הוצגו קווי יסוד חדשים לעיצוב האתר, על ידי ועדה שמונתה בידי משרד המדע של ממשלת תורינגיה. התפיסה החדשה שהוצגה גרסה, שעל האתר להנציח את מחנה הריכוז הנאצי ואת מחנה המעצר הסובייטי, כאשר מחנה הריכוז הנאצי הוא הנושא העיקרי, והנצחת שני המחנות תהיה נפרדת.
האתר החדש מתבסס על המחקר העדכני, ומציג גם את הרקע להקמת אתר הזיכרון הקומוניסטי שקדם לו.
באתר המחנה נמצאות אנדרטאות שונות לזכר של אסירים שנרצחו בו, בכלל ובקבוצות, מוזיאון קבוע, הנמצא בצריפי המחנה, ומבנה לתצוגות מתחלפות, הנמצא במבנה ששימש לקנטינה בעבר. חלק ממסילת הרכבת למחנה שוחזר, כחלק ממצגי הזיכרון.