stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שיי פטריק קורמק
ביוגרפיה בדיונית > החיפוש אחר פיסות עדן

כחודשיים לאחר מכן, המתנקש אדוולה מאיי הודו המערבית הגיע לאחוזת דבנפורט כדי לדווח לאכילס על רעידת אדמה שהשמידה את פורט-או-פרנס לאחר שהמתנקש ונדרדי נכח במקום כדי לחפש אחר פיסות עדן. לאחר שאדוולה עוזב, אכילס מיידע את שיי שהטמפלרים גנבו שתי פיסות עדן שהיו שייכות לציוויליזציה הראשונה מאחוות המתנקשים של סן-דומנג - תיבת הקדומים וכתב יד וויניץ'. עקב כך, שיי קיבל הוראה להשיג חזרה את שתי פיסות העדן, בעוד ליאם קיבל הוראה להשגיח עליו בתור קצין הלוגיסטיקה שלו. במהלך המסע, שיי התלונן על כך שאכילס לא האמין בו, אך ליאם הרגיעו ואמר שאם יצליח במשימה, הוא יוכיח את ערכו לאחוות המתנקשים. בדרכם לאנטיקוסטי, הם משדרגים את ספינת המוריגן לאחר שליאם הבחין בסקונר בריטי שהותקף בידי ספינות מלחמה צרפתיות. כמו כן, נודע להם מהמתנקש והמרגל הצרפתי לה-צ'אסר (הצייד) שלורנס וושינגטון השיג לרשותו את שתי פיסות העדן. בחודשים הבאים, שיי וליאם מחפשים אחר פיסות העדן אך ללא הועיל. במהלך זמן זה, אשתו של אכילס ובנו קונור מתו מטיפוס הבטן, ושיי חווה לראשונה עד כמה אובדן אישי השפיע על המנטור שלו.
בסופו של דבר, לאחר שהכוחות הבריטים והצרפתים עמדו בפני סכנת מלחמה בקולוניות, שיי גילה את מיקומן של פיסות עדן בחזקתו של הטמפלר ג'יימס וורדרופ בפורט פרדריק. הוא הסתנן לתוך המצודה, התנקש בחייו של וורדרופ והצליח להשיג לידיו את תיבת הקדומים ואת כתב היד. הפעלתן של פיסות העדן חשפה הולוגרמה שהראתה את מיקומם של מספר מקדשים עתיקים של האיסו. שיי מגלה שאחד מאותם מקדשים נמצא בליסבון, פורטוגל. בעקבות הוראתו של אכילס, שיי עזב לכיוון ליסבון יחד עם ספינת "המוריגן", ובמקדש עצמו גרם בשוגג לרעידת אדמה בליסבון כשניסה להסיר את הממצא העתיק מהמקדש. שיי נמלט בעור שיניו מהמקדש לפני שהתמוטט ועשה את דרכו לנמל בעוד הבניינים מסביבו הושמדו בידי רעידת האדמה, שהרגה אלפי בני אדם והותירה רבים מהם מחוסרי בית. המזל האיר לשיי פנים והוא הצליח לזנק לתוך המים, להגיע לספינתו ולהפליג חזרה לשלוש עשרה המושבות.
ביוגרפיה בדיונית > נטישת האחווה

שיי נותר אכול אשמה ואמונתו במסדר המתנקשים התנפצה. עם חזרתו לאחוזת דבנפורט, הוא הסתער לתוך האחוזה והאשים את אכילס בכך ששלח אותו ביודעין לליסבון להיות השליח הלא מודע של חורבנה. הופ נדהמה מהאישום ונעלבה בשם המנטור שלה שהחורבן היה מתוכנן מראש. שיי החליט למנוע מהמתנקשים למצוא מקדשים נוספים וניסה לגנוב את כתב היד. הוא נקלע לעימות עם אכילס, שהאשים אותו בבגידה, בעוד שיי התעקש שהוא מנסה לכפר על עוונותיו. כשאכילס טען שכתב היד מחזיק ב"עתיד העולם כולו", שיי טעה לחשוב שהמנטור שלו התכוון שזכותו להכתיב את עתיד האנושות מתוך אלטרואיזם כוזב. בזעמו, אכילס פלט לעברו שמדובר ב"אחריות" אך לא הצליח להעביר את המסר שהתכוון לשמור על פיסות העדן מפני שימוש לרעה, ושזו הייתה האמנה רבת השנים של המתנקשים. בתגובה, שיי האשים אותו שהמתנקשים מונעים בידי שיכרון כוח, ושעליו למצוא דרך לעצור אותם. הייתה זו נקודת השבירה של אכילס, שהסתער לעבר שיי, ובמאבק שהתחולל, שיי נדחף אל מחוץ לאחוזה דרך החלון.
שיי שרד את הנפילה, אך הספיק לשמוע את אכילס פוקד על המתנקשים לעצור אותו. פקודה זו הגיעה לאוזניו של גוטייה, שקפץ על ההזדמנות להרוג את שיי ובעזרת ספינת המלחמה שלו הפציץ את קו החוף מרחוק. המתנקשים החלו לרדוף אחרי שיי ברחבי אדמות אחוזת דבנפורט, עד אשר כיתרו אותו במרומו של צוק המשקיף על המפרץ. ליאם והופ ביקשו ממנו לשמוע להגיון ולהחזיר את כתב היד, אך תחינותיהם נפלו על אוזניים ערלות בעוד שיי התכוון לזנק לעבר מימי האוקיינוס. גוטייה ירה לעברו ופגע בכתפו, ושיי נפל למים מבלי לראות מי היה זה שירה לעברו והניח שחברו ליאם עשה זאת.
ביוגרפיה בדיונית > מפגש עם הטמפלרים

המתנקשים חשבו ששיי מת מהנפילה ושכתב היד אבד, אך למעשה שיי מחוסר ההכרה והפצוע נמצא בידי אנשיו של הטמפלר ג'ורג' מונרו, שהעביר אותו להשגחתם של בארי וקסידי פיניגן בניו יורק. לאחר החלמתו, שיי הודה לבני הזוג פיניגן על כך שעזרו לו. אולם, ביתם נפרץ בידי כנופיית פושעים מקומית שביקשה לסחוט אותם. למרות פציעותיו, שיי נחלץ לעזרתם והביס את הפושעים. מאחר שבגדיו של שיי נהרסו כתוצאה מהנפילה, קסידי העניקה לו תלבושת שהייתה שייכת לבנם המת, בעוד בארי החזיר לו את נשקיו. לפני שעזב אותם, שיי שאל לגבי כתב היד, אך בארי ציין בפניו שכשהגיע אליהם הוא לא החזיק ברשותו ספר שכזה. שיי הסיק מכך שכתב היד כנראה נותר במצולות האטלנטי. הוא מגלה שהכנופיה שתקפה את בני הזוג פיניגן הטילה אימה גם על התושבים האחרים של המחוז, והחליט לשים לזה סוף. אחרי שחקר אחד מחברי הכנופיה, הוא גילה את מקום מחבואם והסתנן לתוכו. הוא השמיד את דגל הכנופיה והרג את מנהיגה, בכך גירש את הפושעים מהמחוז והשיב את הסדר על כנו.
מעט לאחר מכן, ג'ורג' מונרו פגש את שיי והציג את עצמו בפניו כחבר של בני הזוג פיניגן. הוא הודה לו על כך שפתר את איום הכנופיות, מאחר שהתכוון לעשות זאת בעצמו. הוא גילה לו שבנם של בני הזוג "עבד" עבורו והסביר לו בקצרה את הפילוסופיה של הטמפלרים. למרות שמונרו לא הסגיר את נאמנותו האמיתית, שיי כבר חשד שמונרו היה טמפלר.
כששיי חזר לבית פיניגן כדי לשוחח עם מונרו על מהלכו הבא במאבק נגד הכנופיות, הקולונל ביקש ממנו עזרה להציל את בן בריתו הטמפלר כריסטופר גיסט, שהוחזק שבוי בפורט ארסנל. שיי מנע מהפושעים להוציאו להורג ובעזרתו של גיסט הביס את כולם וקבע את מפקדתם כבסיסו החדש. לאחר מכן הוא גם גילה שספינתו הקודמת עוגנת בקרבת מקום. גיסט הציע לו להחזיר לעצמו את השליטה בה, ועזר לו לחסל את אנשי הכנופיה שנשארו באזור, כמו גם את המתנקשים שכרתו עמם ברית. גיסט אסף את בני בריתו בשכונה כדי לשמש כאנשי צוות בספינה, והציע את עצמו לתפקיד קצין הלוגיסטיקה של שיי. עם צוותו החדש, שיי שייט לאולבני כדי להיפגש עם מונרו, שגילה לשיי ולגיסט על מצודה צרפתית שמאיימת על שלום האזור. אחרי שפשט על מחסן סמוך כדי לצייד את ספינתו בציוד הכרחי, שיי התקיף את המצודה והשמיד את הגנותיה. הוא עשה את דרכו לחדר המלחמה, שם מצא את המרגל הצרפתי לה-צ'אסר מחכה לו חמוש. אולם, למרות חוסר נכונותו של שיי להרוג את לה-צ'אסר, הוא לא יכל להרשות למבריח להודיע למתנקשים על כך ששרד, והשניים נלחמו בדן-קרב עד לניצחונו של שיי. בנשימתו האחרונה, לה-צ'אסר הודיע לשיי שסיפק לכנופיות ניו יורק גז רעיל, שבו המתנקשים התכוונו להשתמש נגד השלטונות הקולוניאלים. שיי החליט לעצור את הפושעים ועשה את דרכו חזרה לעיר. בפגישתם הבאה, מונרו וגיסט הסכימו שפעולותיו של שיי הצילו חיים רבים, והקבוצה נפגשה עם טמפלרים נוספים כדי לחגוג את ניצחונם. במשך השנה הבאה, שיי המשיך לעזור לטמפלרים והוכיח את מידת ראויתו להצטרף למסדר הטמפלרים.
ביוגרפיה בדיונית > המצור על פורט ויליאם הנרי

באוגוסט 1757, שיי קיבל חבילה ממונרו ובתוכה כתב היד וויניץ' ומכתב ממנו שמסביר שמונרו היה מודע לנאמנותו הקודמת של שיי למסדר המתנקשים מהרגע שבו אנשיו הצילו אותו. הוא סיפר לו גם על משימתו מראש מסדר הטמפלרים לפענח את כתב היד, דבר שנכשל בו וקיווה כי שיי יוכל לעזור לו בכך. שיי הגיע לפורט ויליאם הנרי כדי לעזור למונרו במשימה. המצודה עמדה בסכנה מפני ברית בין הצבא הצרפתי לבין העמים הילידים של ערבות צפון מזרח קנדה, האבנאקי, שהמתנקש קסגואהזה היה מתוכם. שיי נחלץ לעזרתו של מונרו ואנשיו, ועזר לפנות אותם אל מחוץ לפורט ויליאם הנרי. קסגואהזה התעמת עם שיי בחוף וזעם על כך שזה האחרון שרד וחבר לטמפלרים. זמן מה לאחר מכן, שיי חזר לאולבני ומצא שהעיר נמצאת תחת מצור הצבא הצרפתי ובני בריתם הילידים. שיי עשה את דרכו ברחבי העיר עד שהגיע למצודה בעוד מונרו הדף גל של תוקפים. שיי הבחין בקסגואהזה בשנית, והשניים נלחמו עד שזה האחרון נפצע באורח אנוש. לפני מותו, קסגואהזה בז לשיי על כך שעבר לצד הטמפלרים, שהם יפסידו בסופו של דבר, ושליאם כבר הרג את מונרו במצור על פורט ויליאם הנרי. שיי חשש לחייו של מונרו והזעיק את אנשיו מהמזח לפני שרץ חזרה למצודה הבוערת וחילץ את מונרו הפצוע. ברגעיו האחרונים, מונרו אמר לשיי שליאם לקח את כתב היד, הסיר את טבעת הטמפלרים שלו והעניק אותה לשיי, בהאמינו ששיי ימשיך את דרכו.
ביוגרפיה בדיונית > ציד המתנקשים

בשנת 1758, שיי חזר לפורט ארסנל בניו יורק והתקבל לתוך מסדר הטמפלרים בידי ראש המסדר, היית'ם קנוויי, כאשר נכחו במקום הטמפלרים כריסטופר גיסט, ג'ק ויקס, ויליאם ג'ונסון וצ'ארלס לי. לאחר מכן, שיי הודיע להיית'ם על כוונתם של המתנקשים לחפש אחר מקדשי האיסו, ולדעתו אכילס יסכן חיים של חפים מפשע בעקבות החיפוש חסר הזהירות שלו אחר פיסות עדן. ביוני של אותה שנה, שיי ערך מסע לכיוון הצפון-אטלנטי כדי להיפגש עם הקפטן של הצי המלכותי הבריטי, ג'יימס קוק, וניתן לו החופש לפקד על אוניית הוד מלכותו פמברוק (1757) כדי לעצור את התקדמות הצי הצרפתי במצור על מצודת לואיסבורג. במהלך הקרב הימי, אדוולה עזר לצרפתים עם אוניית הבריג שלו, "האקספרטו קרדה", להוביל כמה מספינות הירי נגד הפמברוק. שיי לקח את עצתו של גיסט להתמקד בספינות הירי, ואיפשר ל"אקספרטו קרדה" להתחמק בדיוק כשהצי הבריטי הגיע להילחם בכוחות הצרפתים.
בעקבות ניצחונם של הבריטים בלואיסבורג, הטמפלרים יכלו להתמקד כעת במרדף אחרי המתנקשים, והחלו עם אדוולה. לאחר מספר חודשים, שיי והיית'ם איתרו את המתנקש בריבר ואלי ואחרי עימות קצר אילצו אותו לעגון את האקספרטו קרדה לחופשי וילה קררה. השניים נפרדו, כאשר היית'ם בחר להסיח את דעתו של אדוולה בעוד שיי התקרב מאחוריו והתנקש בו. באוקטובר 1759, שיי ריגל אחר פגישה בנמל ניו יורק בין המתנקשים הקולוניאלים שנותרו, ולמד על תוכניתם לשכפל את ניסוייו של פרנקלין על תיבת הקדומים ובכך לאתר מקדשי איסו נוספים. שיי היה נחוש לעצור אותם, ועבד במשותף עם ג'ק ויקס כדי לשבור את שליטתה של הופ ג'נסן בפשע המאורגן שבעיר. כדי להשלים את המשימה בדרך חשאית, הצמד גנב מדי כנופיות וביימו מעשה שוד של מחנה צבאי כדי לתת לצבא הבריטי סיבה ללחום בפושעים. אחרי השוד המוצלח, שיי נפגש עם היית'ם, שתיחקר את אחד מאנשיה של הופ כדי לגלות את מיקום האחוזה שלה. באותו רגע, האחוזה שלה הותקפה בידי כוחות בריטים. שיי ניצל את המצב והסתנן לתוך האחוזה. הוא חזה בניסיון מוצלח של המתנקשים להעתיק את ניסוייו של פרנקלין על תיבת הקדומים. הוא מנסה לעזוב את האחוזה עם התיבה ועם כתב היד, אך הופ יורה לעברו, מסירה ממנו את מסיכת הגז ומשחררת לתוך החדר אדים רעילים. שיי ניווט בזהירות בחדר כדי להתחמק מהשפעות הגז הרעיל, ולאחר שיצא מחוץ לאחוזה איתר את הופ, שירתה בו חץ רעיל שהחל להשפיע על קצב הלב שלו. בין השניים התפתח מרדף ברחבי העיר, שבסופו שיי הרג אותה ולקח מגופתה את הנוגדן, לא לפני שהיא אמרה לו שהסיחה את דעתו והרוויחה למתנקשים מספיק זמן כדי להימלט ולארגן משלחת למציאת מקדש האיסו שאותר בידי תיבת הקדומים.
בתחילת 1760, שיי הוציא את "המוריגן" למימי הצפון-אטלנטי ונפגש עם קפטן קוק כדי לאתר את מיקומו של גוטייה. להצעתו של קוק, שיי הסתנן לתוך המצודה שבאי אנטיקוסטי כדי לגנוב את המפות של גוטייה ולגלות להיכן מיועדת המשלחת של המתנקשים. שיי נמלט מהמצודה יחד עם המפות ומסר אותן לקוק על סיפון המוריגן, שיכל לאתר את מיקומו של גוטייה. אוניית "המוריגן" הותקפה בידי צי הספינות של גוטייה בזמן סופת שלגים, אך שיי הצליח להטביע את אוניות המלחמה. הוא עלה על סיפון אונייתו של גוטייה וניהל איתו דו-קרב עד שפצע אותו אנושות. ברגעיו האחרונים, המתנקש הקניט אותו ואמר לו ששימש כפיתיון עבור ליאם ואכילס, שכבר עשו את דרכם למקדש האיסו שממוקם באזור הארקטי. לאחר מותו של גוטייה, שיי וגיסט נתנו את המפות לקוק, ששאל אם השניים שייכים לקבוצה גדולה יותר, אך טעה לחשוב שהם עובדים תחת הוראותיו של ג'ורג' השני, מלך בריטניה מאשר ארגון סודי. שיי אמר לקפטן שממוניו ייצרו איתו קשר בנוגע למימון מסעות עתידיים, והשניים נפרדו לדרכם.
ביוגרפיה בדיונית > העימות הסופי באזור הארקטי

שיי דיווח את ממצאיו להיית'ם, שהצטרף אליו למסעו למקדש הארקטי כדי לעצור את משלחת המתנקשים. בהשאירם את גיסט מאחור על סיפון "המוריגן", השניים ניווטו דרך מערות הקרח וטיפלו בחברי הכנופיה שליוותה את אכילס וליאם במסעם. בהעמיקם לתוך המערות, גשר מקרח התמוטט עליהם והפריד ביניהם. היית'ם היה צריך למצוא דרך אחרת לתוך המקדש. שיי עשה את דרכו דרך מנגנוני ההגנה של המקדש, ובסופו של דבר הגיע ללב ליבו של המקדש. היית'ם הצטרף אליו, והשניים התעמתו עם אכילס וליאם, שמצאו את הממצא העתיק של המקדש, שדומה לאותו אחד ששיי מצא בליסבון. בעוד אכילס הודה שטעה לגבי העתיקות, ליאם גינה את שיי על כך שבגד באחווה. בתגובה, שיי האשים את ליאם בכך שירה בו בגבו באחוזת דבנפורט, אך ליאם ציין שלה ורנדריי הוא זה שירה. הוא התכוון לירות בשיי, אך אכילס ריסן אותו.
אחרי מאבק קצר ביניהם, ליאם נפל על הממצא העתיק, מה שגרם להפרעה במקדש ולהתפרצותה של רעידת אדמה. שיי רדף אחרי ליאם דרך המערות המתמוטטות, בעוד היית'ם עקב אחרי אכילס אל מחוץ למקדש. לבסוף, כאשר שני החברים לשעבר נלחמו אחד בשני, המצוק מתחתם קרס והם צללו לקרח בקרקעית. שיי השתמש בליאם כדי לבלום את נפילתו, מה שפצע את ליאם באופן אנוש. בנשימתו האחרונה, ליאם פקפק בנכונותו של שיי לבגוד בכל מי שהכיר והצטרף לטמפלרים, ושיי ענה בתגובה שהוא עשה זאת כדי להציל את העולם. כששמע זאת, ליאם ענה בסרקזם שהוא מקווה שהעולם שהטמפלרים ירצו לבנות יהיה יותר טוב. עם מות חברו, שיי חלק למתנקש כבוד אחרון כאשר משך את הברדס מעל ראשו. הוא מצא את כתב היד על גופתו ועשה את דרכו חזרה להיית'ם ולאכילס. שיי מצא את המסטר הגדול של הטמפלרים ואת המנטור של המתנקשים באמצעו של דו-קרב, כאשר היית'ם גבר על אכילס, פירק אותו מנשקו ועמד להנחית את המכה הניצחת. שיי התערב ושיכנע את היית'ם לחוס על חייו של אכילס, באומרו שהמנטור אינו מהווה עוד איום כעת כשכל מאמיניו מתים, ושהוא יוכל להזהיר מתנקשים אחרים לגבי הסכנות שאורבות במקדשי האיסו. היית'ם הסכים עם דבריו של שיי, אך כדי להבטיח שאכילס לעולם לא יוכל לפעול שוב בשטח, גרם לנכותו על ידי ירייה בשוק הימנית שלו.
מאוחר יותר על סיפון "המוריגן", היית'ם אמר לשיי שגיסט והאחרים יבטיחו את חיסולם של יתר חברי אחוות המתנקשים בקולוניות. הוא נתן לשיי משימה להשיג חזרה את תיבת הקדומים, שנשלחה בידי האחווה לאירופה. כששיי העיר שייקח שנים למצוא אותה, היית'ם טען שהדבר ייקח חיים שלמים ושאל אותו אם יעמוד באתגר. הטמפלר הניד בראשו לחיוב ויצא למשימתו החדשה.
ביוגרפיה בדיונית > המסע לפריז

כ-16 שנים לאחר תחילת משימתו, שיי הצליח לאתר את מיקומה של תיבת הקדומים בפריז, צרפת בדצמבר 1776. הוא גילה שהמתנקשים המקומיים החזיקו בה והשאירו אותה לביטחון אצל חבר האחווה צ'ארלס דוריאן במהלך פגישתם בארמון ורסאי. כדי לקבל גישה לארמון, שיי פנה לבנג'מין פרנקלין, שבאותה תקופה שימש כשגריר ארצות הברית לצרפת. שיי הסתנן לארמון וכאשר הסתיימה הפגישה בין המתנקשים, שיי התקרב אליו מבין קהל האנשים ודקר אותו עם הלהב הנסתר שלו. צ'ארלס הגוסס זיהה את שיי והכריז שהמתנקשים של קונור והמהפכה האמריקאית סיכלו את תוכניותיהם של הטמפלרים בעולם החדש. בתגובה, שיי אמר שמסדר הטמפלרים יכול לארגן מהפכה משל עצמו כדי להשיב את מאזן הכוח על כנו. הוא נמלט מהארמון בעוד צ'ארלס מת מפצעיו.
ביוגרפיה בדיונית > שנותיו האחרונות

אחרי שהשיג את תיבת הקדומים, שיי המשיך לערוך מסעות ברחבי העולם בחיפוש אחר ממצאים עתיקים נוספים של האיסו עבור מסדר הטמפלרים. בשלב מסוים נולד לו בן, שאותו חינך בדרכי הטמפלרים, כפי שהוא עשה עם נכדו קאג'ל. הוא לימד אותם להתמקצע ביכולות הריצה החופשית וראיית הנץ אותה ירשו ממנו, וגם העביר לרשותם את רובה האוויר שלו. שיי נשאר בצד הטמפלרים עד למותו ומעולם לא בגד במסדר.
קבלה וביקורות

גילום דמותו של שיי פטריק קורמק בידי סטיבן פיובסאן קיבל ביקורות מעורבות מהמבקרים, והדמות מופיעה במספר רשימות המדרגות את הדמויות הטובות ביותר בסדרת המשחקים. מרשל הונורוף ממגזין Tom's Guide חשב שפיובסאן גילם את הדמות בצורה משכנעת ביותר כמחושבת ובעלת קונפליקטים עם עצמה. מצד שני, המבטא האירי בו השתמש פיובסאן משך ביקורת, לרוב מפרסומים איריים.
ביקורת רבה הופנתה כלפי אפיון הדמות ואנושיותה. אנדי קלי ממגזין PC Gamer שיבח את דמותו של שיי ותיאר אותו כקשוח וחסר רחמים שמסרב להיטפל לחלשים ומראה מדי פעם רחמים, ושיותר דמויות ראשיות פגומות כמוהו צריכות להופיע בסדרת המשחקים. מיץ' דייר ממגזין IGN מציין שבשעה שהמשחק "Rogue" הוא האפל והאכזרי ביותר בכל סדרת המשחקים, הדמות הראשית איננה מאופיינת כסוציופת מרושע כמו שציפה, ויש לו שאיפות, חרטות, פחדים ואישיות מקורקעת שהופכת אותו לדמות מרתקת. לדבריו, שיי הוא דמות נגישה שניתן להבין לרוחה, וזאת בהשוואה לפרוטגוניסטים אחרים בסדרה, ושהנפילה שלו מחן היא איטית יותר משציפה - מה שתורם לכך ששינוי הנאמנות שלו משכנע יותר. הוא מסיים את דבריו באומרו שהעובדה שגורמת לו אי-נוחות היא שהמתנקש אותו הוא מוצא למעניין ביותר הוא גם זה שצד אחר חבריו לשעבר והורג אותם. ביקורת המגזין Softpedia הסכימה על מורכבותה של הדמות, ושיש לה אישיות ממשית ודילמות מוסריות עמוקות בצורה שאי אפשר להאשים את מעשיו למרות שהסדרה תיארה את מאבק המתנקשים בטמפלרים רק דרך עיניהם של המתנקשים עד כה.
מחקר שנערך בידי מגזין Gamingbolt בספטמבר 2020 ברטרוספקטיבה לאחור, נאמר שעדיין מרתק לחזות בטרנספורמציה של שיי ממתנקש צעיר לטמפלר בכיר. לדבריו, הסיפור של שיי - של הקונפליקט הפנימי עם חבריו הקודמים, ראיית הדברים מנקודת מבט שונה ויצירת קשריו עם בני בריתו החדשים - ראוי למקום מיוחד בסדרת אססינס קריד.
אישטוואן בוצ'קאי

אישטוואן בוצ'קאי קישמאריאי (בהונגרית: Bocskai István, בגרמנית: Stefan Bocskay, ‏ 1 בינואר 1557 קלוז' (קולוז'וואר) - 29 בדצמבר 1606 קושיצה (קאשה)) היה שליט טרנסילבניה בשנים 1605–1606. הוא היה אציל הונגרי קלוויניסטי (רפורמי) שהרים את נס המרד נגד ניסיון ההבסבורגים האוסטרים לכפות על הונגריה באופן אקסקלוסיבי את הדת הרומית קתולית. לשם כך כרת בסופו של דבר ברית עם האימפריה העות'מאנית, יריבתו לשעבר במלחמה הארוכה, ובעזרת לוחמיו ההיידוקים הצליח לסחוט מהארכידוכס האוסטרי מתיאס את ההסכמה לחופש האמונה, קתולית ופרוטסטנטית כאחד, בקרב תושבי הונגריה וטרנסילבניה. הסכמה זו קיבלה תוקף בחוזה וינה בשנת 1606.
כאחד מפטרוני הרפורמציה הפרוטסטנטית, הונצח זכרו על ידי הצבת פסלו ב"חומת הרפורמה" בז'נבה.
תואר

כנסיך טרנסילבניה:
Stephanus Bochkay de Kismaria, Princeps Transsylvaniae, Partium Regni Hungariae Dominus et Siculorum Comes
(סטפאנוס בוצ'קאי מקישמריה, נסיך טרנסילבניה, שליט של אוזרי (פרטיום) ממלכת הונגריה ורוזן הסקלרים)
רקע משפחתי

אישטוואן בוצ'קאי נולד בשנת 1557, בעיר קלוז' כילדם השישי של ג'רג' בוצ'קאי ושל קריסטינה לבית שויוק.
אביו היה בן למשפחה מן האצולה הבינונית, בעל אחוזות במחוז ביהאר בחבל פרטיום. בני המשפחה נחשבו לפי המסורת מצאצאיהם של בני באקשה, ממרעיו של ארפאד. השם בוצ'קאי הקשור לטופונים ההונגרי בוצ'קה או בוצ'קו Bocskó (ראו היישובים בוצ'קו ונאג'בוצ'קו Nagybocskó באוקראינית ביצ'קיב, וליקי ביצ'קיב, בימינו בחלק האוקראיני של חבל מרמורש או טרנסקרפטיה) מקורו ככל הנראה במילה סלאבית שמשמעותה "פר".
למשפחת בוצ'קאי היו אחוזות ומבצר במאות ה-14–15 ביישוב קישמאריה Kismarja במחוז ביהר (בימינו בהונגריה, קרוב לגבול עם רומניה) ומכאן שמה המלא, בוצ'קאי-קישמאריאי. על יסוד מסורות מקומיות, טוענים עד היום בני היישוב בגאווה שאישטוואן בוצ'קאי נולד באחוזת המשפחה שם ולא בקולוז'וואר. האיש עצמו החשיב את קישמאריה ל"אדמת הוריו". לדעת היסטוריונים משפחת בוצ'קאי עזבה את קישמאריה אחרי מות המלך יאנוש סאפויאי בשנת 1540 והתלוו לאלמנתו, המלכה איזבלה, בשבי בקולוז'וואר. האב, ג'רג' בוצ'קאי קישמאריאי, נמנה עם תומכיו של הארכידוכס פרדיננד שירש את כתר מלכי הונגריה אחרי מותו של יאנוש סאפויאי.
האם, קריסטינה לבית שויוק לצ'קיי הייתה בת של רב-משרתים של יאנוש סאפויאי. אחרי שהמלכה איזבלה ופמלייתה התשחררו מן הבי, עברה משפחת בוצ'קאי לווינה, בחצר של פרדיננד הראשון, שהפך לקיסר האימפריה הרומית הקדושה. ג'יירג' בוצ'קאי התמנה למזכיר של הקנצלריה של פרדיננד. אחרי מות פרדיננד בשנת 1564 האריך לו הקיסר מקסילימיליאן את כהונתו.
שנות חייו המוקדמות

הוא גדל והתחנך עד שנת 1574 בחצרות הבסבורגיות בווינה ופראג. כנער חניך הועסק בקנצלריה של האימפריה.
בשובו לטרנסילבניה, שהה בחצר של אישטוואן באטורי. כשזה נבחר בשנת 1576 למלך פולין, קרישטוף באטורי, שהיה גם גיסו של בוצ'קאי (בעל אחותו, ארז'בט לבית בוצק'אי) עלה על כס שליטי טרנסילבניה תחת חסותו של מלך פולין ששמר לעצמו את התואר "נסיך טרנסילבניה". אם בהתחלה הרחיקה אותו משפחת באטורי מהעניינים המדיניים, במשך הזמן נשא האציל הצעיר חן בעיני גיסו, קרישטוף באטורי, והיה לאחד ממקורביו.
כשנפטרו בשנת 1582 הווייבוד קרישטוף ואשתו, בנם ז'יגמונד באטורי, שהיה בן 9, התמנה לווייבוד של טרנסילבניה תחת חסותה של מועצת עוצרים. בוצ'קאי הפך, באישורו של מלך אישטוואן באטורי, לאחד המורים של ז'יגמונד.
בשנת 1583 התחתן בוצ'קאי עם קאטה הג'מאשי, אלמנתו של טמאש ורקוץ' ונישואים אלה הוסיפו לו אחוזות רבות ומעמד.
לאחר מותו של אישטוואן באטורי בשנת 1585 התמנה יאנוש גיצי למושל טרנסילבניה, והתעורר סכסוך על עמדות השפעה בינו לאצילים אחרים, ובין בוצ'קאי לכמה מבני באטורי, שביקשו לחזק את מעמד האצולה ולגרש את הישועים מחצר השליט.
המרד בהבסבורגים

אחרי תקופת השלטון הקצרה של מיכאל האמיץ בטרנסילבניה, העלתה התערבות צבאית הבסבורגית את שלטון הטרור בראשות הגנרל ג'וגר'ו בסטה. משטר זה שהתלווה ברדיפות נגד הפרוטסטנטים. בתקופה זו סבלה הארץ ממחסור במזון, הוצאות להורג סדרתיות ומגפות. בוצ'קאי מחה נגד הרודנות, אך האוסטרים הגלו אותו לפראג, בה נשאר למשך שנתיים.
מאוכזב ממדיניות ההבסבורגים, חזר בוצ'קאי לאחוזותיו בחבל ביהר. באותם ימים התוודע לאציל הפרוטסטנטי גאבור בתלן, ושניהם הגיעו למסקנה שיש למרוד בהבסבורגים בסיוע העות'מאנים. התכתבותם התגלתה על ידי הגנרל האוסטרי ג'קומו ברביאנו, רוזן בלגיויוזו, מפקד מבצר קאשה שיצא בראש כמה אלפי חיילים לעצור את בוצ'קאי בביתו. רבה הייתה הפתעת ברביאנו כשרבים מחייליו, שהיו איכרים הונגרים שכירי חרב, הידועים בשם "היידו" (Hajduk) ופרוטסטנטים בדתם, מרדו ועברו לצדו של בוצ'קאי. המרד שלהם ב-15 באוקטובר 1604 והקרבות באלמושד (במחוז ביהר, בימינו ברפובליקה ההונגרית) ובדיוסיג (ביהר-דיוסג, בימינו במחוז ביהור, בשטח רומניה) גרמו לנסיגת הגנרל האוסטרי לנאג'ווארד ואחר כך בחזרה לכיוון קאשה. שם נכח ברביאנו לדעת ששערי המבצר נעולים בפניו ושרוב כוחותיו ערקו לאויב ושנותר עם חמישים לוחמים בלבד.
בנוסף להיידוק, גם אזרחים פרוטסטנטים רבים, שסבלו מהמדיניות הריכוזית המופרזת וחוסר הסובלנות ברוח הקונטרה-רפורמציה של ההבסבורגים, העדיפו את המחנה של בוצ'קאי ובתלן. בוצ'אקי נכנס לקאשה עטור תהילה בראש ההיידוק שלו, והתקבל בכבוד על ידי בתלן, שמסר לו חרב וצו מינוי כנסיך טרנסילבניה שנשלח לו על ידי הסולטאן אהמט הראשון. בהמשך הגיעו גם תגבורות טורקיות וטטריות.
המושל ג'ורג'ו בסטה הפסיק את העימות עם העות'מאנים באזור אסטרגום כדי לפנות נגד המורדים. היו לו מספר הצלחות באושגיאן ובאדלן, אבל לא עלה בידו לכבוש את קאשה. בדצמבר 1605 הורה בסטה על נסיגה. כל המבצרים שממזרח לטיסה, מלבד נאג'ווארד, עברו לצדו של בוצ'קאי, ונגד הקיסר.
נסיך טרנסילבניה. ההסכמים עם אוסטריה

ב-21 בפברואר 1605 בניאראדסרדה (ברומנית: ניירוקריה ניראז'ולוי) נבחר אישטוואן בוצ'קאי לנסיך טרנסילבניה, בחירה שאושרה גם על ידי הדיאטה שהתכנסה בסרנץ'. עד סוף השנה השתלט בוצ'קאי, בתמיכת סקלרים, על כל טרנסילבניה ועל כל חלקי הונגריה שלא היו בשליטה עות'מאנית ישירה, כולל אלו בצפון-מערב שבשליטה אוסטרית ואילץ את הארכידוכס מתיאס מאוסטריה לפתוח איתו במשא ומתן.
בנובמבר 1606 שלח הסולטאן לבוצ'קאי כתר מפואר שנוצר בפרס ומקושט באבנים טובות מרהיבות עין, על מנת שישמש תחת חסותו ל"מלך הונגריה המרכזית". בוצ'קאי לא הסכים לשאת תואר זה, אך נהנה מפירות הברית עם העות'מאנים.
ב-12 בדצמבר 1605 העניק בוצ'קאי ל-9,524 היידוק תוארי אצולה, חילק להם אדמות בצפון מחוז סבולץ' ונתן להם גם פריבילגיות כלכליות כמו הקלות מיסים. על מנת להציל את המחוזות ההונגריים של האימפריה ההבסבורגית, התעלם הארכידוכס מתיאס מאחיו הבלתי יציב, הקיסר רודולף השני, פתח במשא ומתן עם בוצ'קאי וחתם איתו על חוזה וינה ב-23 ביוני 1606. הסכם שלום זה ערב לכל הזכויות והפריבילגיות של ההונגרים בטרנסילבניה ובהונגריה המלכותית כאחד. החצר האוסטרית הכירה בבוצ'קאי כנסיך טרנסילבניה ובזכות טרנסילבניה לבחור באופן עצמאי את נסיכיה. אוסטריה ויתרה על מבצר טוקאי ועל המחוזות ברג, סטמר ואוגוצ'ה בתנאי שיוחזרו אליה לאחר מותו של בוצ'קאי אם לא יהיו לו ילדים. במקביל, ביישוב שנמצא בשפך הנחל ז'יטבה, בסלובקיה של ימינו, נחתם הסכם ז'יטבטורוק בין הארכידוכס של אוסטריה ובני בריתו בקואליציה הנוצרית ובין הסולטאן אהמט הראשון. הסכם זה אישר את תנאי חוזה וינה.
מותו הפתאומי

בוצ'קאי עצמו לא שרד אלא חודשים ספורים לאחר ניצחונו הדיפלומטי המזהיר, וב-29 בדצמבר 1606 נפטר בקאשה (קושיצה) באופן פתאומי, ככל הנראה לאחר שהורעל על ידי הקנצלר של טרנסילבניה, מיהאי קאטאי. הרוצח המשוער נשחט לחתיכות על ידי נאמני הנסיך בכיכר המרכזית של העיר. בוצ'קאי הובא לקבורה בפברואר 1607 באלבה יוליה.
הנצחה

פסל של אישטוואן בוצ'קאי ניצב באנדרטת הרפורמה הנוצרית בז'נבה.
הערות שוליים

↑  ראו אילן היוחסין
↑  2011 ,.Béla Köpeczi et al עמודים 743-744
↑  2011 ,.Béla Köpeczi et al עמודים 746-747
↑  2011 ,.Béla Köpeczi et al עמוד 749
↑  2011 ,.Béla Köpeczi et al עמוד 750
↑  2011 ,.Béla Köpeczi et al עמוד 751
↑  B.Köpeczi et al 2011 עמוד 758
↑  B.Köpeczi et al 2011 עמוד 758-759
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007380874305171  PLWABN: 9810694838105606  BnF: cb119883604 (data)  GND: 118512242  ISNI: 0000 0001 2027 7144  LCCN: n82019791  NKC: jx20080204001  NTA: 238884627  SUDOC: 140259090  VcBA: 495/369739  VIAF: 67256501   WorldCat (עם VIAF): 67256501 
הבית בעיר קלוז' שבו ככל הנראה נולד בשנת 1557 אישטוואן בוצ'קאי. הבניין נבנה במאה ה-14 על ידי משפחת אפל, ונודע לימים כבית בוצ'קאי או בית הלטאי. כתובתו הנוכחית - ברחוב מאטיי קורווין מס' 4 והוא מאכסן בימינו את האוניברסיטה ההונגרית הטרנסילבנית "סאפיינציה"
הכתר של אישטוואן בוצ'קאי - מתנת הסולטאן אהמט הראשון, 1605, במוזיאון לתולדות האמנות בווינה
יוסף איתאי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 בינואר 1917 וירוביטיצה, קרואטיה 
 פטירה:  1 ביוני 1998 (בגיל 81) גת, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  גת 
 מקום מגורים:  גת 
 
יוסף איתאי (במקור – יושקו אינדיג) (30 בינואר 1917 בוורוביטיצה, יוגוסלביה – 1 ביוני 1998), היה מדריך נוער בשומר הצעיר, שהציל קבוצה של ילדים יהודים ממוצא גרמני, אוסטרי ויוגוסלבי מרדיפות הנאצים בתקופת מלחמת העולם השנייה, על ידי סיוע בהברחתם מיוגוסלביה לאיטליה, שם שהו כשנה בווילה אמה, בסיוע דלאסם. לאחר פלישת גרמניה הנאצית לאיטליה בספטמבר 1943, ברח עם הילדים לשווייץ, שם שהו עד לסיום המלחמה. לאחר המלחמה, עלה עם הילדים לארץ ישראל, והתגורר בקיבוץ גת.