כלכלת שוק חברתי
היסטוריה > גרמניה

הארכיטקטורה הרעיונית של כלכלת השוק החברתי נוצרה בעקבות התנסויות היסטוריות ותנאים מוקדמים פוליטיים ייחודיים: העיסוק של גרמניה בשאלה החברתית מאז סוף המאה ה-19, הביקורת על הקפיטליזם הליברלי שהתעוררה בעקבות השפל הגדול, יחד עם אנטי-טוטליטריות ואנטי-קולקטיביזם שהתחזקו בעקבות התוצאות האיומות של הרייך השלישי. כל אלה הובילו בסופו של דבר להתפתחות כלכלת השוק החברתי כאלטרנטיבה פוליטית-חברתית וכלכלית בת-קיימא בין הקצוות של קפיטליזם לסה פר ושל כלכלה מתוכננת קולקטיביסטית, לא כפשרה, אלא כשילוב של יעדים סותרים לכאורה, דהיינו הגדלת ההגשה של המדינה לביטחון סוציאלי - תוך שמירה על חירות הפרט.
המודל הגרמני של הקפיטליזם התפתח בעקבות הצורך להדוף את האיום הסוציאליסטי בגרמניה, הקנצלר אוטו פון ביסמרק היה הראשון ליישם מדיניות של רווחה ובריאות הציבור, הוא פיתח תוכנית שבה התעשייה והמדינה פועלות בשיתוף פעולה הדוק כדי לעורר צמיחה כלכלית על ידי מתן ביטחון רב יותר לעובדים. התוכנית של ביסמרק התרכזה באופן ישיר במתן תוכניות ביטוח סוציאלי שנועדו להגביר את הפרודוקטיביות ולמקד את תשומת הלב הפוליטית של העובדים הגרמנים בתמיכה בקייזר וילהלם הראשון. התוכנית כללה שירותי בריאות אוניברסליים, חינוך חובה, ביטוח מחלה, ביטוח תאונות, ביטוח אובדן כושר עבודה וקצבת פרישה, שאף אחד מהם לא היה קיים אז במידה רבה בשום מקום אחר בעולם.
לאחר קריסת הרייך השלישי הטוטליטרי עם המדיניות הכלכלית הנוטה למדינתנות והקורפורטיבית שלו, כלכלנים ואקדמאים בפרייבורג פיתחו את המסלול שהוביל לגישה הכלכלית החדשה. האסכולה הראשונה יצרה את האורדו-ליברליזם, שדגל בוויסות עצמי של כוחות השוק והתערבות עקיפה בלבד של המדינה. ואילו האסכולה השנייה דגלה בכלכלה המוסדרת על ידי מדינה חזקה באופן יחסי. מולר-ארמק לקח את המודל הזה לכדי גיבוש של הגישה החדשה, כשהוא לא מסתפק במודל בו המדינה קובעת אך ורק את המסגרת המוסדית ונמנעת בדרך כלל מהתערבות בשוק, אלא מדגיש את אחריותה של המדינה לשפר את מצב השוק באופן אקטיבי ובו זמנית לשאוף לאיזון חברתי. עם זאת, כדי שהגישה הזו תצליח, היא הייתה זקוקה גם לגב פוליטי.
כאן נכנס לתמונה לודוויג ארהארד, הוא מונה ב-2 במרץ 1948 לתפקיד מנהל המינהל לכלכלה והביא אתו את כלכלת השוק החברתי לפוליטיקה. ב-21 באפריל, הודיע ארהארד לפרלמנט על מדיניותו הכלכלית והציג את הרעיון של כלכלת שוק חברתי. קונראד אדנאואר, יו"ר ה-CDU באזור הכיבוש הבריטי, הזמין את ארהארד ליידע גם את חברי המפלגה על תפיסתו החברתית-כלכלית בוועידת המפלגה. לאחר מכן, פרסם צו כלכלי חדש הממזג את קידום התחרות החופשית באחריות החברתית של הממשל. ב-20 ביוני 1948, הפכו עקרונות כלכלת השוק החברתי בהם דגלה מפלגת ה-CDU לבסיס של המדיניות הכלכלית הגרמנית המודרנית.
לאחר שהמפלגה הנוצרית-סוציאלית בבוואריה (CSU) גם הביעה מחויבות לכלכלת שוק עם איזון חברתי, ושר הכלכלה הבווארי האנס זיידל (אנ'), תמך במודל הכלכלי הליברלי והחברתי של ארהארד בוועידת המפלגה של ה-CSU במאי 1949. אימצה ה-CDU את עקרונות הגישה כחלק מהמצע המפלגתי לקראת הבחירות הבאות, מה שסייע לאיחוד בין שתי המפלגות הגדולות, שהציגו תוכנית כלכלית סדורה, בניגוד למפלגה הוותיקה יותר, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD), בראשות הדוגל בתכנון כלכלי ובסוציאליזציה נרחבת קורט שומאכר, שלא הציגה תפיסה כלכלית משלה. בסופו של דבר, ב-14 באוגוסט 1949 נקראו כ-31 מיליון גרמנים להצביע לבונדסטאג הגרמני הראשון ולהכריע בין כלכלת השוק החברתי לבין כלכלה מבוקרת בסגנון ה-SPD. מבין בעלי זכות ההצבעה, 25 מיליון השתתפו בבחירות.
למרות שה-SPD הביאה 29.12% מהקולות וקיבלה 131 חברי פרלמנט, האיחוד הנוצרי הגיע ל-31% וקיבל 139 חברים בפרלמנט. הגידול המשמעותי ביותר היה של המפלגה הדמוקרטית החופשית שהפתיעה עם 11.9%, מאחר שדגלה בשוק חופשי. עם זאת, משקלה הרחב יותר של מפלגת האיחוד הנוצרי אפשר לה להכתיב את הקו הכלכלי החדש. בנוסף, יישום כלכלת השוק החברתי נהנה גם מגורמים מכריעים אחרים, לרבות אקלים פוליטי וחברתי נוח בגרמניה ומחוצה לה, המאבק הבין גושי שהתחולל באותה תקופה, הברית המייצבת בתוך גרמניה בין המפלגות השמרניות והליברליות, ואפילו ה-Grundgesetz (חוק היסוד) של הרפובליקה הפדרלית עצמה, שהדגיש את חירות הפרט וכבוד האדם.