לוחמה ימית במלחמת העולם הראשונה
טכנולוגיה > אוניות מערכה

מלחמת העולם הראשונה הייתה נקודת השיא של אוניות המערכה. אוניות אלו היו מרכזם של ציי המלחמה הגדולים: הן היו האוניות הגדולות ביותר בכל צי, בעלות החימוש הכבד ביותר והמיגון הטוב ביותר. כאמור, ב-1906 השיקה בריטניה דגם מהפכני של אוניית מערכה. אונייה זו נקראה "אה"מ דרדנוט", והיא היוותה זינוק טכנולוגי משמעותי; אונייה זו הציבה רף טכנולוגי, שעל פיו נבנו כל אוניות המערכה מכאן ולהבא.
ייחודה היה בסוללת החימוש הכבד שלה: אוניות המערכה שקדמו ל"דרדנוט" (ושנקראו לימים פרה-דרדנוט) נשאו ארבעה תותחים עיקריים בקוטר 12 אינץ' (305 מ"מ) ועוד סוללת תותחים משניים בקוטר קטן יותר, בין 8 ל-10 אינץ' (203 - 254 מ"מ). ב"דרדנוט", לעומתן, ויתרו המתכננים כמעט על כל החימוש המשני, והאונייה נשאה סוללה של 10 תותחי 12 אינץ' - חימוש כבד בהרבה מכל מה שהיה מקובל עד אז. כל אוניות המערכה שנבנו לאחר "דרדנוט" אימצו סידור תותחים כזה, והקוטר הלך וגדל; במהלך המלחמה הותקנו באוניות מערכה חדישות תותחים בקוטר 13.5 אינץ' (343 מ"מ) ואף בקוטר 15 אינץ' (381 מ"מ).
חידוש נוסף שהביאה "דרדנוט" היה מנועיה החדישים. לראשונה הונעה אונייה באמצעות מנועי טורבינה. מנועים אלה איפשרו ל"דרדנוט" לפתח מהירות רבה מזו של קודמותיה: אוניות המערכה פרה-דרדנוט הגיעו למהירות שנעה בין 12 ל-17 קשר (בין 22 ל-31.5 קמ"ש), ואילו "דרדנוט" הגיעה למהירות 20 קשר (37 קמ"ש). אוניות מערכה שנבנו כמה שנים מאוחר יותר הצליחו להגיע למהירות 24 קשר (44 קמ"ש). בשנים שלקראת המלחמה החל מעבר משימוש בפחם כדלק, לנפט ותוצריו. נפט יעיל יותר מפחם בהפקת אנרגיה: אותו נפח של דלק נוזלי מייצר 40% אנרגיה יותר מנפח דומה של פחם. הדבר אפשר את הגדלת הטווח של האוניות, ותכנון פנימי נוח יותר. יתרון נוסף היה בהקטנת העשן שפלטו ארובות האוניות.
"דרדנוט" חידשה עוד הוספת מערכות תצפית וירי מהפכניות: הירי נעשה באמצעות מרכז בקרת אש אחד (Director), ובו מערכת בקרת אש מיוצבת, בין השאר בעזרת גירוסקופ. שיפור בקרת האש הביא לשיפור משמעותי מאוד ברמת הירי ובטווח. אוניות המערכה שנבנו לפני תחילת המאה ה-20 היו בעלות טווח יעיל של כ-1,800 מטרים; ל"דרדנוט" היה טווח גדול פי 4, כ-7,300 מטרים, ולאוניות שנבנו אחריה היה טווח יעיל של יותר מ-9,000 מטרים. בקרבות הימיים במלחמת העולם הסתבר שטווחי הירי היו אף הרבה מעבר לכך, וירי לטווח 15,000 מטרים היה אפשרי בהחלט.
המהפך שחוללה ה"דרדנוט" היה כה גדול, עד ששמה הפך לכינוי לכל אוניית מערכה שנבנתה מאז והלאה, על פי כללים אלה. מעבר למרוץ החימוש שהציתה, הניעה "דרדנוט" גם מרוץ טכנולוגי; ההתקדמות הטכנולוגית הייתה כה מהירה, עד שבמלחמת העולם, כבר נחשבה "דרדנוט" מיושנת.
הבריטים והגרמנים נחלקו ביניהם על העקרונות החשובים בבניית אוניות מערכה. באוניות המערכה היו שלושה מרכיבים עיקריים: מיגון, מהירות וחימוש. מיגון כבד משמעו משקל רב יותר, שיבוא על חשבון מהירותה של האונייה וקוטר החימוש שלה. בהתאם, ככל שקוטר החימוש גדול יותר, יהיה משקלו רב יותר, ויבוא על חשבון משקל המיגון שניתן לשאת. אדמירל ג'קי פישר, לורד הים הראשון ואחת הדמויות הבולטות והחשובות בהפיכתו לכוח מודרני ועוצמתי, העדיף מהירות וחימוש על פני המיגון; לדעתו, חימוש בעל קוטר גדול יותר יאפשר פגיעה קשה יותר באוניות האויב, ואילו מהירות תאפשר לאונייה לנתק מגע מאוניות אויב עדיפות. אבי הצי הגרמני, אלפרד פון טירפיץ, ראה כמטרת העל את שרידותה של האונייה, ולכן העדיף מיגון כבד על פני חימוש כבד. תפיסות שונות אלו הביאו לכך שהאוניות הבריטיות נשאו תותחים בקוטר גדול מזה של האוניות הגרמניות - אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת נשאו תותחים בקוטר 15 אינץ' (381 מ"מ), לעומת תותחים בקוטר 12 אינץ' (305 מ"מ) שנשאו אוניות המערכה מסדרת קניג הגרמניות. הקוטר הרחב יותר אפשר ירי של פגז גדול יותר לטווח רחוק יותר. לעומת זאת, האוניות הגרמניות היו בעלות יכולת שרידות גבוהה בהרבה, ובקרב יוטלנד הוכיחו את יכולתן לספוג פגיעות קשות ולשוב לנמל. יתרון נוסף של האוניות הגרמניות היו מערכות תצפית ובקרת אש משופרות, ונהלים טובים יותר לטיפול בתחמושת באוניות. הכשל הבריטי בנקודה זו הביא לכמה אסונות בקרב יוטלנד.