רוזנות אנז'ו
היסטוריה > הפלנטג'נטים

מלכתחילה, ג'פרי פלנטג'נט ניסה להרוויח מנישואיו ולאחר מותו של חותנו הנרי הראשון (1 בדצמבר 1135), הניח את היסודות לכיבוש נורמנדי בסדרה של מסעות: בערך בסוף 1135 או תחילת 1136, הוא נכנס לארץ זו והצטרף מחדש לאשתו, הקיסרית מטילדה, שקיבלה את הכניעה של ארז'נטן, דומפון ואקסמס. לאחר שהוזעק בפתאומיות לאנז'ו על ידי מרד של הברונים שלו, הוא חזר לתפקיד בספטמבר 1136 עם צבא חזק, כולל בשורותיו גיום העשירי, דוכס אקוויטניה, ז'ופרואה השלישי, רוזן ונדום, וגיום טלבס, רוזן פונתיה. לאחר כמה הצלחות הוא נפצע ברגל במצור על לה סאפ (1 באוקטובר) ונסוג.
במאי 1137 הוא החל מסע חדש שבו הרס את מחוז אמואה (ליד אקסמס) ושרף את באזושה. ביוני 1138, בעזרת רוברט מגלוסטר, השיג ז'ופרואה את כניעתם של באייה וקאן; באוקטובר הוא הרס את האזור סביב פאלז; ולבסוף, במרץ 1141, כששמע על הצלחתה של אשתו באנגליה, הוא נכנס שוב לנורמנדי, תוך שהוא עורך תהלוכת ניצחון דרך המדינה. עיר אחר עיר נכנעה: בשנת 1141, Verneuil‏, Nonancourt‏, Lisieux‏, פאלז; בשנת 1142, מורטן, Saint-Hilaire‏, Pontorson; בשנת 1143, אווראנש, סן-לו, Cérences
, Coutances, שרבור; בתחילת 1144 הוא נכנס לרואן, וב-19 בינואר קיבל את הכתר הדוכסי בקתדרלה שלה. לבסוף, בשנת 1149, לאחר שריסק ניסיון מרד אחרון, הוא מסר את הדוכסות לבנו הנרי קצר הגלימה, שקיבל את ההסמכה בידי לואי השביעי, מלך צרפת.
כל אותו זמן שפולק הצעיר וז'ופרואה החתיך המשיכו במלאכת הרחבת רוזנות אנז'ו, הם לא הזניחו את חיזוק סמכותם בבית, שחוסר השליטה של הברונים היווה איום כלפיו. לגבי פולק הצעיר, אנו יודעים רק כמה עובדות ותאריכים בודדים: בערך ב-1109 דואה ול'איל בושאר נכבשו; ב-1112 הוטל מצור על בריסאק, ובערך באותו זמן רוסן אשיוואר מפרולי. בשנת 1114 הייתה מלחמה כללית נגד הברונים שמרדו; ובשנת 1118 פרצה התקוממות רעננה, שהופלה לאחר המצור על מונטבזון: בשנת 1123 מרד הלורד של דואה, ובשנת 1124 נכבשה מונטרייל-בלי לאחר מצור של תשעה שבועות. ז'ופרואה החתיך, עם האנרגיה הבלתי נלאית שלו, היה כשיר במיוחד לדכא את הקואליציות של הווסלים שלו, שהאימתנית שבהן פרצה ב-1129. בין המתקוממים היה Guy IV of Laval (צר'), ז'ירו השני ממונטרייל-בלי, הוויקונט של ת'ואר, הלורדים של מירבו, אמבואז, פרתני וסאבל. ז'ופרואה הצליח להכות אותם בזה אחר זה, הרס את המשמר של תואר וכבש את מירבו.
מרד נוסף נמחץ בשנת 1134 על ידי הרס קנד והשתלטות על L'Île Bouchard. בשנת 1136, בזמן שהרוזן היה בנורמנדי, Robert III de Sablé (צר') שם את עצמו בראש התנועה, וז'ופרואה הגיב בהשמדת בריולי וכבש את לה סוז; ורובר מסאבלה עצמו התחנן בענווה לחנינה בהשתדלות הבישוף של אנז'ה. בשנת 1139 כבש ז'ופרואה את מירבו, ובשנת 1142 את Champtoceaux, אך בשנת 1145 פרץ מרד חדש, הפעם בהנהגתו של אליא, אחיו של הרוזן עצמו, אשר, שוב בסיועו של רובר מסאבלה, תבע את רוזנות מיין. ז'ופרואה לקח את אליא בשבי, הכריח את רובר מסאבלה לסגת, והריח את הברונים האחרים להתנהג בהיגיון. בשנת 1147 הוא השמיד את דואה ובלסון. לבסוף בשנת 1150 הוא אותגר על ידי המרד של ז'ירו, לורד מונטרייל-בלי; במשך שנה הוא צר על המקום עד שנכנע, ולאחר מכן לקח את ז'ירו בשבי ושחרר אותו רק בתיווכו של מלך צרפת.
לפיכך, במותו של ז'ופרואה החתיך (7 בספטמבר 1151), בנו הנרי ירש אימפריה גדולה, חזקה ומגובשת, ואשר נישואיו עם אלינור מאקוויטניה (מאי 1152) הוסיפו לה את אקוויטניה.
לאחר מותו של המלך סטיבן, הוכר הנרי כמלך אנגליה (19 בדצמבר 1154), כפי שהוסכם בחוזה וולינגפורד. אבל אז אחיו ג'פרי, רוזן נאנט, שקיבל כנחלה את שלושת המבצרים של שינון, לודון ומירבו, ניסה לתפוס את אנז'ו, בתואנה שברצונו של אביהם, ג'פרי החתיך, שהירושה האבהית תעבור אליו, אם הנרי יצליח להשיג את הירושה האימהית. לשמע הדבר, הנרי, אף על פי שנשבע לקיים צוואה זו, השתחרר משבועתו על ידי האפיפיור, ומיהר לצעוד נגד אחיו, שממנו בראשית 1156 הצליח לכבוש את שינון ואת מירבו; וביולי הוא אילץ את ג'פרי לוותר אפילו על שלושת מבצריו בתמורה לפנסיה שנתית. מעתה ואילך הצליח הנרי לשמור על רוזנות אנז'ו כל חייו; שכן למרות שהוא העניק אותה בשנת 1168 לבנו הנרי, המלך הצעיר כשהאחרון הפך מבוגר מספיק כדי לשלוט בה, הוא סירב לחלוטין לאפשר לו ליהנות מכוחו. לאחר מותו של הנרי השני ב-1189 עברה הרוזנות, יחד עם שאר נחלותיו, לבנו ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה, אך עם מותו של האחרון ב-1199, ארתור מבריטני (נולד ב-1187) הגיש תביעה לירושה, שהייתה אמורה, לטענתו, ליפול לאביו ג'פרי, בנו הרביעי של הנרי השני, בהתאם למנהג לפיו "בנו של האח הבכור צריך לרשת את אבותיו של אביו". בעקבות כך הסתכסך עם ג'ון, מלך אנגליה, בנו הצעיר של הנרי השני, ונתמך על ידי פיליפ אוגוסט הצרפתי, ובסיוע גיום דה רושה, סנשאל מאנז'ו, הוא הצליח להיכנס לאנז'ה (18 באפריל 1199) ושם הוכר כרוזן של שלוש הרוזנויות של אנז'ו, מיין וטורן, שבגינן נשבע אמונים למלך צרפת. המלך ג'ון חזר במהרה וידו על העליונה, שכן פיליפ אוגוסט, נטש את ארתור בהסכם לה-גולה (22 במאי 1200), וג'ון עשה את דרכו אל אנז'ו; וב-18 ביוני 1200 הוכר כרוזן באנז'ה. בשנת 1202 הוא סירב להישבע אמונים לפיליפ אוגוסט, אשר כתוצאה מכך החרים את כל נחלותיו היבשתיות, כולל אנז'ו, שהוקצתה על ידי מלך צרפת לארתור. נראה כי תבוסתו של האחרון, שנפל בשבי במירבו ב-1 באוגוסט 1202, הבטיחה את הצלחתו של ג'ון, אך הוא ננטש על ידי גיום דה רושה, שב-1203 סייע לפיליפ אוגוסט להכניע את אנז'ו כולה. מאמץ אחרון מצד ג'ון להחזיק בו בעצמו בשנת 1214, הוביל לכיבוש אנז'ה (17 ביוני), אך הובס לבסוף בקרב לה רוש-או-מוין (2 ביולי), והרוזנות צורפה לכתר צרפת.
זמן קצר לאחר מכן היא הופרדה ממנה שוב, כאשר באוגוסט 1246 נתן אותה המלך לואי התשיעי כנחלה לאחיו שארל, רוזן פרובאנס, שהפך זמן קצר לאחר מכן למלך נאפולי וסיציליה. שארל הראשון מאנז'ו, שהיה שקוע במחוזות אחרים שלו, לא הקדיש מחשבה לאנז'ו, וגם לא בנו שארל השני, הצולע, שירש אותו ב-7 בינואר 1285. ב-16 באוגוסט 1290 השיא האחרון את בתו מרגריט, רוזנת אנז'ו לשארל, רוזן ולואה, בנו של פיליפ השלישי הנועז, ונתן לה את אנז'ו ומיין כנדוניה, בתמורה לתביעותיו של שארל מוולואה לממלכות אראגון וולנסיה ורוזנות ברצלונה. שארל מוולואה נכנס מיד לרוזנות אנז'ו, שאותה צירף פיליפ הרביעי היפה, בספטמבר 1297, לאצולת צרפת. ב-16 בדצמבר 1325, שארל מת, והותיר את אנז'ו לבנו הבכור פיליפ מוולואה, שעם התכרתו כמלך צרפת (פיליפ השישי) ב-1 באפריל 1328, אוחדה שוב רוזנות אנז'ו לכתר.