stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלאיה הבריטית
ריכוזיות (1890–1910)

כדי לייעל את הממשל של המדינות המלאיות, ובמיוחד כדי להגן ולפתח עוד את הסחר הרווחי בכריית בדיל ובגומי, בריטניה ביקשה לבסס ולרכז את השליטה על ידי איחוד ארבע המדינות הרציפות של סלנגור, פרק, נגרי סמבילן ופאהאנג לכדי ישות חדשה, המדינות המלאיות המאוחדות (FMS), עם קואלה לומפור כבירתה. התושבים הכלליים ניהלו את הפדרציה אך התפשרו בכך שאיפשרו לסולטאנים לשמור על סמכויות מוגבלות כסמכות על מנהגי האסלאם והמלאים. חקיקה מודרנית הוצגה עם הקמת המועצה הפדרלית. למרות שלסולטנים היה פחות כוח מאשר לעמיתיהם במדינות מלאיות הבלתי מאוחדות, ה-FMS נהנה מדרגה גבוהה בהרבה של מודרניזציה. הפדרליזציה הביאה גם תועלת באמצעות פיתוח כלכלי שיתופי, כפי שהוכח בתקופה המוקדמת יותר, כאשר פאהאנג פותחה באמצעות פדרליזם פיסקאלי, תוך שימוש בכספי תשלום השוויון פיסקאלי שנגזרו מההכנסות של סלנגור ופרק.
לעומת זאת, המדינות המלאיות הבלתי-מאוחדות שמרו על עצמאותן כמעט, היה להן יותר אוטונומיה, ובמקום לקבל נציג שלטון הן נדרשו לקבל רק יועץ בריטי, למרות שבמציאות הן עדיין היו מחויבות באמנה לקבל את העצה. הבריטים ביצעו הרבה פחות ניצול כלכלי ברחבי ה-UFMS, שכן הם רצו בעיקר לשמור על מדינות ה-UFMS הללו בקו; פוטנציאל כלכלי מוגבל במדינות אלה הרתיע את הבריטים מהתערבות פוליטית נוספת ברחבי ה-UFMS. פרליס, קדה, קלנטן וטרנגנו נכנעו על ידי סיאם לאחר החוזה האנגלו-סיאמי של 1909. ג'והור העצמאית, בינתיים, נאלצה למסור את סינגפור לבריטים מוקדם יותר. למרות המאמץ הפוליטי של הסולטן, הוא נאלץ לקבל יועץ ב-1914, והפך למדינה המלאית האחרונה שאיבדה את ריבונותה (אם כי המעורבות הבריטית בג'והור החלה כבר ב-1885).
לתקופה זו של גיבוש איטי של הכוח לממשלה ריכוזית ופשרה - הסולטאנים שומרים על שלטונם אך לא שולטים במדינותיהם - תהיה השפעה רבה על הדרך המאוחרת לגיבוש הלאום. זה סימן למעשה את המעבר של הרעיון של מדינות מלאיות מאוסף של ארצות נפרדות הנשלטות על ידי שליטים פיאודליים שונים משלהן, לעבר פדרציה עם מונרכיה חוקתית בסגנון וסטמינסטר. זה הפך למודל המקובל עבור פדרציית מלאיה ובסופו של דבר עבור מלזיה.
עד 1910 הבריטים הקימו שבע ישויות פוליטיות בחצי האי המלאי - מושבות המצרים, המדינות המלאיות המאוחדות ומדינות החסות העצמאיות של פרליס, קדה, קלנטן, טרנגנו וג'והור. למלחמת העולם הראשונה הייתה השפעה מוגבלת על מלאיה, עם אירועים בולטים כולל קרב פננג ומרד קלנטן.
ביזור (שנות ה-20)

המדיניות הבריטית בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 הייתה הריכוזיות של המדינות המלאיות המאוחדות (FMS), שבראשה עמד הנציב העליון, שהיה גם מושל מושבות המצרים. כל ארבעת הנציגים הבריטיים, היו אחראים לנציג הכללי בבירת ה-FMS קואלה לומפור, שבתורו דיווח לנציב העליון. מחלקות ממשלתיות קריטיות נאלצו להתייצב למטה הפדרלי שלהן בקואלה לומפור. בינתיים, המדינות המלאיות הבלתי מאוחדות (UMS) החלו לקבל יועצים בריטיים אך הם נותרו עצמאיים יותר מה-FMS.
עם זאת, ב-1909, הנציב העליון סר ג'ון אנדרסון הביע דאגה לגבי ריכוזיות יתר, שהייתה דחיקה לשוליים של סולטנים מקומיים הרחק מקביעת מדיניות. לבריטים הייתה מדיניות פרו-מלאית רשמית והמנהלים הקולוניאליים היו זהירים בפיתוח אמון הדדי עם הסולטאנים המלאים. עם זאת, הריכוזיות הרסה את האמון, שחלק מהפקידים הבריטיים הרגישו שחשוב להחזיר לו. הדבר הוביל להקמת המועצה הפדרלית, שהסולטאנים היו חברים בה יחד עם נציגים מהממשלה הקולוניאלית וחברי הקהילות הלא מלאיות. אולם הקמת המועצה לא הצליחה לחלק סמכויות ליחידים ש-FMS קבעה. ניסיון נוסף לביזור כפי שבוצע ב-1925 על ידי סר לורנס גילמארד, הנציב העליון מ-1920 עד 1927, שנקרא ויכוח הביזור של 1925–1927. במהלך שנות ה-20, הבריטים החלו גם בהעדפה מתקנת עבור המלזים בשירות הציבורי של FMS כדי לפתות עוד יותר את ה-UFMS להצטרף לפדרציה על ידי הוכחה שלמלאים יהיה תפקיד בניהול הממשלה. בעוד שהמלאים תמכו בהצעה משום שהיא תעניק להם יותר סמכויות, טענו נגדה סוחרים סינים ובעלי מטעים בריטים, מחשש שהביזור ישפיע קשות על היעילות ומאמץ איטי בבניית מדינה מודרנית מאוחדת. הנציב העליון הבא, סר ססיל קלמנטי, שהגיע מהונג קונג ב-1930, דחף חזק יותר לביזור, מתוך אמונה שזה יפתה את UMS להצטרף ל-FMS, וייצור איחוד מלאי. הוא חזה שאל האיחוד יצטרפו בסופו של דבר גם מושבות המצרים וכן בורנאו הבריטית.
שפל כלכלי (שנות ה-30)

במהלך שנות ה-30, כלכלת העולם הייתה בשפל. בשל השילוב של כלכלת מלאיה בשרשרת האספקה העולמית, מלאיה לא נמלטה מהשפל.
מלחמת העולם השנייה (1941–1945)

מלחמת העולם הראשונה לא השפיעה ישירות על מלאיה, מלבד התכתשות ימית בין הסיירת הגרמנית SMS אמדן והסיירת הרוסית ז'מצ'וג מול חופי ג'ורג' טאון, במה שנודע כקרב פנאנג.
מלחמת העולם השנייה כילתה את המדינה. יפן פלשה למלאיה ב-1941, כחלק מהמתקפה המתואמת שהחלה בפרל הארבור. מלאיה וסינגפור היו תחת כיבוש יפני מ-1942 עד 1945. יפן תגמלה את סיאם על שיתוף הפעולה שלה בתקופה זו בכך שהעניקה לה את המדינות פרליס, קדה, קלנטן וטרנגנו. שאר חלקי מלאיה נשלטו כמושבה אחת מסינגפור.
לאחר כניעתה של יפן בתום מלחמת העולם השנייה, מלאיה וסינגפור הושמו תחת המינהל הצבאי הבריטי.
דה-קולוניזציה (1945–1963)

בתוך שנה לאחר מלחמת העולם השנייה, הממשל הרופף של מלאיה הבריטית התגבש סופית עם הקמת האיחוד המלאי ב-1 באפריל 1946. סינגפור, לעומת זאת, לא נכללה ונחשבה למושבת כתר בפני עצמה. האיחוד החדש התקבל בהתנגדות עזה מהמלאים המקומיים. האופוזיציה נסבה סביב שני נושאים: דרישות אזרחות רופפות וצמצום כוחם של השליטים המלאים. בשל הלחץ שהופעל, האיחוד הוחלף בפדרציית מלאיה ב-31 בינואר 1948. הפדרציה השיגה עצמאות ב-31 באוגוסט 1957. ב-16 בספטמבר 1963 הפדרציה הפכה למלזיה, על ידי הכנסה לפדרציה של סינגפור (שלטון עצמי מאז 1959), סארוואק וצפון בורנאו (סבה) כמדינות חדשות. סינגפור גורשה מהפדרציה ב-9 באוגוסט 1965.
1888 המפה הגרמנית של סינגפור
בול דואר של מושבות המצרים משנת 1883
הלחצים הבריטיים והצרפתים אילצו את סיאם לוותר על תביעותיה הטריטוריאליות על הודו-סין ועל חצי האי המלאי, כפי שמתואר במפה זו של האבדות הטריטוריאליות של תאילנד.
ראג'ה עבדאללה, לימים סולטן פרק
קואלה לומפור 1884 בקירוב. יישוב הכרייה, שנוסד ב-1859, יגדל ויחליף את העיירה קלאנג כבירת סלנגור ב-1880, ומאוחר יותר תוגדר כבירות של המדינות המלאיות המאוחדות, פדרציית מלאיה ומלזיה.
דגל נגרי סמבילן
התפתחותה של מלזיה
ג'ורג' טאון, בירת פננג. מעבר לתעלה הצפונית נראה באטרוורת', ביבשת המכונה Seberang Perai, לשעבר מחוז ולסלי.
דגל פדרציית המדינות המלאיות (1895–1946)
קואלה לומפור בסביבות 1900. כבירת המדינות המלאיות המאוחדות החדשות שהוקמו, עבר האזור פיתוח מואץ עם בניית תשתיות חדשות, משרדי ממשלה ומבני מסחר ומגורים; שיעורי התפתחות דומים ייראו גם בעיירות ובערים ברחבי המדינות המלאיות המאוחדות.
מלאיה ב-1922.
המדינות המלאיות הבלתי-מאוחדות בכחול המדינות המלאיות המאוחדות בצהוב
מושבות המצרים הבריטיים באדום
הפגנה נגד האיחוד המלאי על ידי מלאים
שחר גוטמן

| --- | --- |

 לידה:  8 בפברואר 1996 (בת 28) ראש העין
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2016
 עיסוק:  זמרת-יוצרת, מלחינה, פזמונאית
 סוגה:  אינדי, ג'אז, פולק
 סוג קול:  אלט
 שפה מועדפת:  עברית, אנגלית
 כלי נגינה:  גיטרה
 חברת תקליטים:  קמע, נענע דיסק
 שיתופי פעולה בולטים:  יהוא ירון, האחיות ג'משיד, רוני בר הדס
 
שחר גוטמן (נולדה ב-8 בפברואר 1996) היא זמרת-יוצרת, מלחינה ופזמונאית ישראלית.
ביוגרפיה

גוטמן נולדה ב-8 בפברואר 1996 בראש העין למירי ואייל גוטמן העוסקים בנדל"ן. כשהייתה בגיל 4 עברה המשפחה למודיעין. בזמן לימודיה בתיכון עירוני א' בעיר, הופיעה עם הרכב בכמה מועדונים. גוטמן למדה מוזיקה בקונסרבטוריון הישראלי למוסיקה תל אביב. בגיל 16 אובחנה גוטמן בפיברומיאלגיה.
קריירה

בשנת 2016 החלה להופיע עם שירים שכתבה במועדונים ברחבי הארץ בהם לבונטין 7, תיאטרון החאן בירושלים, האוזןבר ובר גיורא.
בשנת 2018 יצא הסינגל הראשון "מחר אהיה יפה" מתוך האלבום "הגוף הזה". הסינגל השני "ביום שאחרי קשה", יצא בינואר 2019. השירים הושמע בתחנות רדיו רבות בהן כאן 88, כאן גימל ורדיו תל אביב. הסינגל השלישי מתוך אלבומה, "פיבי" יצא במאי אותה שנה. בשיר נוגעת גוטמן במחלת הפיברומיאלגיה שבה אובחנה גוטמן בילדותה, והאלבום עוסק בהתמודדות שלה עם המחלה. הסינגל הרביעי מתוך האלבום, "אור באופל" מתוך יצא ביולי 2019.
האלבום בהפקת יהוא ירון יצא באותו חודש בלייבל "קמע". את כל שיריו כתבה והלחינה גוטמן למעט שני שירים שנכתבו על ידי יונה וולך ואברהם חלפי.
בשנת 2020 החלה גוטמן להקליט את אלבומה השני "ואת שיר" שהופק מוזיקלית על ידי גוטמן וג'וי שכטר מפיק מוזיקלי ומעבד. האלבום הוקלט עם תזמורת בת חמישים נגנים בבודפשט. את שירי האלבום כתבה והלחינה גוטמן. שירי האלבום תורגמו לאנגלית על ידי גוטמן ואמירה לאופר. הסינגל הראשון מתוך האלבום, "זה מספק" יצא באוקטובר 2021. השיר הושמע בתחנות רדיו רבות. הסינגל השני "אין עוד אחת כמוני" יצא בפברואר 2022. האלבום יצא בחודש אוגוסט 2022 תחת הלייבל נענע דיסק.
תוך כדי תהליך הפקת האלבום צולם סרט תיעודי של הבמאית הראל בן-מלך, בשם "מעמידים פנים". הסרט מלווה את גוטמן בתהליך הפקת האלבום ומספר דרכו את סיפורם של צעירים רבים המשלבים עבודה ויצירה. הסרט עתיד לצאת לקראת סוף השנה.
חיים אישיים

גוטמן מתגוררת בתל אביב.
דיסקוגרפיה

הגוף הזה (2019)
ואת שיר (2022)
הערות שוליים

↑  לאחר כל החורבן /// ראיון עם שחר גוטמן + בכורה לסינגל "פיבי" - Columbus Music Magazine, באתר Columbus Music Magazine, ‏באפריל 2019
↑  שחר גוטמן בבלוג המוזיקה של שירה כרמל
↑  יובל אראל‏, פס קול שבועי 15.02.2022, בבלוג של יובל אראל, מגזין מוזיקה ותרבות, 15 בפברואר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 298664739   WorldCat (עם VIAF): 298664739
נוף הגליל

ערך זה עוסק בעיר בגליל התחתון שנקראה עד יוני 2019 בשם "נצרת עלית". אם התכוונתם למועצה אזורית בשם זה, ראו .
סמליל ממותג של העיר, בשימוש משלהי 2020
נוֹף הַגָּלִיל (בערבית: نوف هچليل) היא עיר מעורבת בגליל התחתון ובמחוז הצפון בישראל. היא הוכרזה כעיר בשנת 1974, לאחר שהייתה מועצה מקומית החל מ-1963. עד יוני 2019 נקראה העיר בשם נָצְרַת עִלִּית (نتسرات عيليت) – בשל סמיכותה לעיר ההיסטורית נצרת. נוף הגליל היא עיר מעורבת ולפי הלמ"ס נכון לסוף שנת 2022 – כ-52% מתושביה הם יהודים, לצד מיעוטים של כ-19.8% ערבים-נוצרים ושל כ-12.4% ערבים-מוסלמים.
העיר נמצאת בחלקו המזרחי והגבוה של רכס הרי נצרת, צפונית ומזרחית לעיר נצרת, רכס ארוך המזדקר מתוך הגליל התחתון השטוח, בגובה של כ-500 מ' מעל לפני הים. שיא גובהה של העיר הוא 573 מ', באזור הר יונה ("ג'אבל סיח'").
היסטוריה

ב-18 באוקטובר 1953 הכין ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון תוכנית ביטחונית, שאחד החשובים בסעיפיה, היה סעיף 15: "יהוד הגליל ונצרת".
הקמתה של העיר החלה בדצמבר 1956, על פי חזונו של בן-גוריון. העיר, שנקראה בתחילה "קריית נצרת", והחל מ-1959 "נצרת עילית", נבנתה כעיירת פיתוח ויושבו בה עולים מארצות שונות. העיר נבנתה ברובה על אדמות שהופקעו מערביי הסביבה, ביוזמתו של מרדכי שטנר שהיה אחראי על נכסי הנפקדים, דבר שגרם לחיכוכים.
בשנת 1974 הוכרזה נצרת עילית כעיר. עם השנים השתנה אופייה הדמוגרפי של העיר. העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות התשעים הכפילה את אוכלוסיית העיר וכיום היא נחשבת לאחד ממרכזי "התרבות הרוסית" בישראל. בנוסף, עברו אליה הרבה תושבים מהעיר נצרת הסמוכה. העיר נמצאת על גבול האזור המטרופוליני של נצרת, שהוא גוש של אוכלוסייה ערבית שמרכזו בעיר נצרת, אך מחובר ברצף טריטוריאלי ליישובים ערבים נוספים כיפיע, עילוט, משהד, ריינה וכפר כנא. המתח בין היהודים והערבים התפרץ באלימות של בני מיעוטים באירועי אוקטובר 2000.
חזון מקימי העיר היה להפוך אותה לעיר המחוז, שתהווה מרכז לכל תושבי הגליל. לכן נבנו בה משרדי הממשלה במחוז הצפוני: פרקליטות מחוז הצפון, הסניגוריה הציבורית, לשכת מרשם המקרקעין, מחוז הצפון במשרד הפנים, מחוז הצפון ברשות מקרקעי ישראל, מחוז הצפון במשרד החינוך ועוד. רבים מן המשרדים ממוקמים ב"קריית הממשלה" על שם יצחק רבין, בה מצוי גם מבנה היכל המשפט, שבנייתו הסתיימה בשנת 1999, המכיל את בית המשפט המחוזי, בית הדין האזורי לעבודה ובית משפט השלום.
מאז שנות ה-70 התקיימה הגירה של ערבים לעיר. במאה ה-21 משפחות רבות מהמגזר היהודי נטשו את העיר.
באפריל 2017 אושרה תוכנית המתאר לעיר, במסגרתה יוקמו 12 אלף יחידות דיור חדשות ו-3,000 חדרי מלון, וישודרגו תשתיות התחבורה בעיר ואף הגישה לאזור התעשייה ציפורית.
בעשור השני של המאה ה-21 החלו להיקלט בעיר עשרות משפחות עולים מקרב בני המנשה.
בדצמבר 2020 הודיע צה"ל רשמית על הקמת שכונה חדשה למשרתי צבא קבע בנוף הגליל.
במהלך מבצע חיצי הצפון ב-2024 הופעלו בעיר אזעקות מדי פעם עקב ירי טילים מלבנון וחשש לחדירת כלי טיס עוינים. אם כי בתדירות פחותה יותר מאשר בחיפה, בקריות, עכו נהריה ואזור הגליל שהופגזו באופן יום יומי.
היסטוריה > החלפת השם

כבר בעת הקמת העיר הסתייג בן-גוריון מהשם "נצרת עילית", בגלל הקשר שיש לו עם הנצרות, הוא הציע להחליף את השם ל"קרת" – מילה מקראית שמשמעותה עיר גדולה, אך השינוי לא יצא לפועל.
בנובמבר 2018 הודיע ראש העיר, רונן פלוט, כי בכוונתו לשנות את שם העיר, כדי שלא יימשך הבלבול עם נצרת. העירייה קראה לציבור להציע שמות לעיר. לבסוף, מתוך חמש הצעות נבחרות (נוף עילית, נוף הגליל, נופי עילית, נווה עילית וקריית הגליל), נבחר השם "נוף הגליל". השם החדש אושר בוועדת השמות הממשלתית במרץ 2019,‏ ובמועצת העירייה ביוני 2019. בנוסף התקיים משאל בין התושבים לאישור השם החדש. במשאל השתתפו כ־10,000 תושבים שמהווים כ־18% מבעלי זכות הבחירה, וכ-80% מהם הצביעו בעד שינוי שם העיר. ב-21 ביוני 2019 שונה השם רשמית ל"נוף הגליל".
דמוגרפיה > אוכלוסייה

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף אוקטובר 2024 (אומדן), מתגוררים בנוף הגליל 46,324 תושבים (מקום 50 בדירוג רשויות מקומיות בישראל).  אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשפ"ב (2021-‏2022) היה 78.9%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת 2021 היה 8,967 ש"ח (ממוצע ארצי: 11,330 ש"ח).

להלן גרף התפתחות האוכלוסייה ביישוב:
דמוגרפיה > דתות ומוצאות אתניים

הרב ישעיהו הרצל משמש כרבה הראשי של העיר.
על פי הלמ"ס נכון לסוף 2022, אוכלוסיית העיר היא מעורבת ומורכבת מ:
יהודים 52%
ערבים 28.6%:
נוצרים 19.8%
מוסלמים 12.4%
"אחרים": 15.3%
כלכלה

נוף הגליל, בהיותה עיר מחוז לגליל, משמשת מרכז תעשייה, מסחר ושירותים ליישובי הסביבה. התעשייה מהווה תשתית מרכזית – הן בנפח שהיא תופסת בכלכלת העיר ובחייה והן במיקומה, שכן חלק מאזורי התעשייה, שהוקמו בעבר מחוץ לעיר, נמצאים היום בסמיכות לשכונות מגורים של העיר שגדלה.
בעיר יש חמישה אזורי תעשייה; אזורי התעשייה א', ב' ו-ג', אזור תעשייה הר יונה ואזור התעשייה ציפורית שמצפון לעיר. כמאה מפעלים שונים ממוקמים ופועלים באזורי התעשייה.
בשנת 1957 הוקם מפעל צ.ד. לייצור שוקולד וממתקים. מאוחר יותר נקנתה החברה והמפעל עמה על ידי עלית. המפעל מעסיק כ-600 עובדים תושבי העיר והסביבה (נכון לשנת 2008). קיים בעיר קניון, שוק עירוני במבנה מקורה ומספר של מרכזים מסחריים.
תוכנית "נצרת 2000" אשר הוכנה לרגל ביקורו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני, בנצרת הסמוכה, תכננה ליצור באזור תשתית תיירותית לבואם של תיירים רבים. שני בתי מלון מפוארים נבנו בגבול העיר, אך כפי הנראה בשל הירידה בתיירות בעקבות מהומות אוקטובר 2000 אחד המלונות נסגר, שימש תקופה מסוימת בתור מתקן כליאה לעובדים זרים, הוחזר לפעילות ומשמש בעיקר לכנסים והשתלמויות של ועדי עובדים ואילו השני מתפקד כמלון אך בצורה חלקית וחלק ניכר ממנו מאוכלס על ידי משרדי מינהל מקרקעי ישראל.
תרבות, חינוך, תיירות וספורט

בעיר מערכת חינוך מפותחת, וכן המכללה הטכנולוגית נוף הגליל המשמשת כבית ספר להנדסאים. בעיר פועלים מוסדות חינוך של כמה קהילות בהם קהילה גדולה של חסידות חב"ד, משנת תשנ"ו רבה הראשי של העיר הוא הרב ישעיהו הרצל מחסידות חב"ד. בשנת 2010 נפתחו בעיר ישיבה תיכונית, ישיבת ההסדר נוף הגליל, שני גרעינים תורניים הגרעין של תורת החיים וגרעין של ישיבת ההסדר ומכינה קדם צבאית בשם תבור. כמו כן נוסד בעיר קיבוץ משעול, כקיבוץ עירוני המגדיר את עצמו כקיבוץ-קבוצות-מחנכים, ומשתייך לקבוצות הבחירה של תנועת המחנות העולים. בעיר פועלת גם תנועת הצופים בשכונת הר יונה - "שבט איריס", וכן גם תנועות הנוער הדתיות אריאל ובני עקיבא. בעיר פועלת תוכנית תלמ"א- התוכנית הלאומית למצוינות באנגלית, המביאה כ־60 מורים מארצות הברית לישראל למשך הקיץ כדי שילמדו אנגלית בבתי הספר. בנוסף פועלים בעיר רשת המרכזים הקהילתיים המרכזים את הפעילות העירונית בתחום החינוך הבלתי פורמלי וניצול שעות הפנאי. הרשת, על שש שלוחותיה, הפרוסות ברחבי העיר, מציעה מגוון רחב של פעילות חוגית, חברתית, קהילתית ותרבותית לתושבי העיר – ילדים, נוער ומבוגרים.
לצד 16 בתי הספר המשרתים את התלמידים היהודים, לא פועל בעיר ולו בית ספר אחד ערבי, והתלמידים הערבים לומדים בבתי ספר פרטיים בנצרת. בשנת 2021 דחה בית המשפט העליון עתירה בנושא שהגישו הורים.
קבוצת הכדורגל של העיר, הפועל נוף הגליל, משחקת בליגה הלאומית. קבוצת הכדורסל של העיר, הפועל נעם העמק עילית, משחקת בליגה הארצית.
עיריית נוף הגליל מקפידה לשמור על שטחים ירוקים, ועל ייעור. בסמוך לעיר נמצא "יער צ'רצ'יל" (אשר הכסף לנטיעתו נתרם על ידי יהודי בריטניה לזכרו של וינסטון צ'רצ'יל). היער המשתרע במורד ההר בין נוף הגליל לעמק יזרעאל מספק נקודות לצפייה בנוף העמק.
תרבות, חינוך, תיירות וספורט > מרכזים קהילתיים

בעיר פועל מרכז הצעירים, הפונה לחיילים, חיילים משוחררים, זוגות צעירים וסטודנטים בגילאים 18–35 ומציע ייעוץ והכוונה ללימודים, סיוע במציאת עבודה וכן סדנאות וקורסים שונים.
בעיר פועל גם מרכז יוניסטרים – עמותה לפיתוח מנהיגות חברתית ועסקית בקרב בני נוער.
תרבות, חינוך, תיירות וספורט > קרן קולנוע אזורית

בשנת 2019 הוקמה קרן הקולנוע הצפונית הפועלת מתוך העיר נוף הגליל. הקרן נתמכת על ידי משרד התרבות והוקמה כמיזם של עמותת "מרכז תרבות נוף הגליל" ופועל רבות להפקת יצירה קולנועית ישראלית מקורית, מתוך אמונה כי תמיכה ביצירה קולנועית מקומית, אשר משמיעה את קולם של היוצרים שחיים בפריפריה, תקדם מעורבות חברתית גדולה יותר, וחיבור עז ומשמעותי יותר בין חלקי החברה ותיתן מקום ראוי ומשמעותי יותר בסדר היום הציבורי ליצירות שעד כה לא קיבלו ביטוי הולם בקולנוע הישראלי.
פרויקט הקולנוע הגלילי זוכה להשקיע משאביו בקידום יצירה מקומית, משמש בית עבור יצירות קולנועיות של יוצרים מהגליל, או כאלה המתרחשות באזור הגליל, לתת מקום לאמירות חברתיות ותרבותיות תוך הקפדה מהותית על איכות היצירה על כל מרכיביה. התמיכה של פרויקט הקולנוע הגלילי באה לידי ביטוי בקרנות, תמיכות תקציביות, סדנאות, והעשרה במגוון תכנים שיאפשרו קידום יוצרים מהפריפריה בכלל ומהגליל בפרט.
תחבורה ציבורית

על התחבורה העירונית בעיר אחראית חברת שירותי אוטובוסים מאוחדים נצרת. על עיקר התחבורה הבינעירונית אחראית חברת הנסיעות והתיירות נצרת, בנוסף חברת אגד מפעילה קווים בינעירוניים לירושלים, תל אביב-יפו, עכו, חדרה וחברת סופרבוס מפעילה קווים לעפולה ובפרט לתחנת הרכבת בעיר.
בעיר מופעלת תחבורה ציבורית במהלך השבת: מספר קווים עירוניים מופעלים במתכונת מצומצמת וכל הקווים הנוסעים לעיר הסמוכה נצרת, ועוברים בחלקי העיר, פועלים במתכונת רגילה. בנוסף, קו 332 (מופעל על ידי "נסיעות ותיירות נצרת") המקשר את נוף הגליל לחיפה פועל ביום שבת החל משעות הבוקר המוקדמות. גם קו 342 מקשר בין נוף הגליל לחיפה, ומגיע למרכזית המפרץ. כמו כן גם קו 955 המקשר בין נוף הגליל לירושלים.
פרויקט הרכבת הקלה מתחנת מרכזית המפרץ נמצא בשלב ההקמה בפועל, תוואי הרכבת בנוף הגליל יעבור בתחנות: הר יונה וקריית הממשלה, וימשיך לעיר נצרת. הרכבת תקשר את הערים לעיר חיפה ולכל רשת הרכבת בארץ. הפרויקט נעשה ונבנה על ידי חברת יפה נוף.
שכונות

נכון לשנת 2017 קיימות בעיר כארבע-עשרה שכונות מגורים והן:
רמות גולדה מאיר
שכונת בנה-ביתך
שכונת נוף יזרעאל
שכונת זאב
שכונת הכרמים
שכונת פנחס ספיר
שכונת לוי אשכול
שכונת גבעת ברק
שכונת שלום
שכונת דרומית
שכונת בן-גוריון
שכונת צפונית (בתוכה מרכז מסחרי דקל "רסקו")
הר יונה ג'
הר יונה ד'
ואחת בשלבי תכנון:
שכונת קדמת תבור
ראשי עירייה

את תפקיד ראש המועצה הראשון וראש העיר הראשון מילא מרדכי אלון. מנחם אריאב עמד בראש העירייה מ-1977 ועד פרישתו בשנת 2008. בבחירות 2008 נבחר שמעון גפסו. בשנת 2013 הושעה גפסו מתפקידו עקב חשדות לפלילים. הוא נבחר מחדש לראשות העירייה, אך עקב השעייתו נבחר אלכסנדר גדלקין שהיה ממלא-מקומו לתפקיד ראש העיר. בפברואר 2015 הורשע גפסו בלקיחת שוחד, וב-26 באפריל 2015 נדון לשישה חודשי עבודות שירות וקנס של 20 אלף ש"ח. השופט לא הטיל קלון על גפסו ולכן הוא חזר לתפקידו כראש העיר. בהמשך הגיע גפסו להסכמה על יציאה לחופשה עד תום ההליכים המשפטיים נגדו. במקומו נכנס נתנאל טוויטו לתפקיד ראש העיר. ב-9 בדצמבר 2015 זוכה גפסו מהמשפט השני שהתנהל נגדו, ועל כן היה יכול לחזור לראשות העירייה. ב-31 במרץ 2016 דחה בית המשפט העליון את ערעורו של גפסו, וקיבל את ערעורה של הפרקליטות, ופסק כי היה קלון במעשיו, וגזר עליו 6 חודשי מאסר בפועל. ב-3 ביולי 2016 החל גפסו לרצות את מאסרו בכלא חרמון.
ב-7 ביוני 2016 נבחר לראשונה רונן פלוט לשמש כראש העיר.
ערים תאומות

ארגנטינה טוקומאן, ארגנטינה
אוסטריה קלגנפורט, אוסטריה
אוקראינה צ'רנוביץ, אוקראינה
אוקראינה אומן, אוקראינה
גרמניה לברקוזן, גרמניה
הונגריה גיור, הונגריה
צרפת סנט אטיין, צרפת
סרביה קיקינדה, סרביה
רומניה אלבה יוליה, רומניה
רוסיה בירוביג'ן, רוסיה
התקוממות העבדים בניו יורק, 1712

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  התקוממות עבדים 
 מדינה:  קונפדרציית המדינות של אמריקה 
 מיקום:  פרובינציית ניו יורק 
 מספר משתתפים:  70 
 תאריך:  6 באפריל 1712 
 נפגעים
 הרוגים:  9 
 
מרד העבדים של ניו יורק ב-1712 היה התקוממות במחוז הבריטי של ניו יורק של 23 עבדים אפרו-אמריקאים. במהלך המרד העבדים הרגו תשעה לבנים ופצעו שישה נוספים. בעקבות המרד כ-70 שחורים נעצרו ונכלאו. 27 מתוכם הועמדו למשפט, ו-21 הורשעו והוצאו להורג.
מהלך האירועים > רקע

בתחילת המאה ה-18, הייתה בניו יורק אחת מאוכלוסיות העבדים הגדולות ביותר בכל מושבותיה של אנגליה. העבדות בניו יורק הייתה שונה מהמושבות האחרות כיוון שלא היו בניו יורק מטעים גדולים. העבדים גרו זה ליד זה, מה שהקל על התקשורת ביניהם. הם גם עבדו לעיתים קרובות בסמוך לשחורים חופשיים, מצב שלא היה קיים במרבית המטעים. עקב כך עבדים בעיר יכלו לתכנן תוכניות בקלות רבה יותר מאשר במחוזות אחרים.
האירועים שהובילו כנראה למרד כוללים את הירידה בחופש ובמעמד כאשר המושבה החליפה ידיים מהולנדית לבריטית. תחת השלטון ההולנדי, לעבדים המשוחררים היו זכויות משפטיות מסוימות, כמו הזכות לבעלות על אדמות והזכות להינשא. לאחר שהבריטים השתלטו על ניו אמסטרדם בשנת 1664, והפכו אותה לניו יורק, הם חוקקו חוקים שהגבילו את זכויות העבדים המשוחררים. שוק העבדים שנבנה ליד וול סטריט נבנה על מנת להתאים את הגידול[דרושה הבהרה] של ייבוא העבדים על ידי החברה האפריקנית המלכותית. בתחילת המאה ה-18, 20 אחוזים מהאוכלוסייה היו עבדים שחורים משועבדים[דרושה הבהרה]. הממשלה הקולוניאלית הגבילה את הקבוצה הזו מבחינה חברתית בכמה צעדים: דרישה מהעבדים לבקש אשרת מעבר אם עליהם לנסוע יותר מקילומטר מביתם; נישואין נמנעו; הם לא יכלו להתאסף בקבוצות של יותר משלושה אנשים; והם הופרדו בכנסייה.
מהלך האירועים > ההתקוממות

בליל ה-6 באפריל 1712, התאספה חבורת עבדים והעלו באש בניין ליד ברודוויי כאשר המתיישבים הלבנים ניסו לכבות את האש התנפלו עליהם השחורים המשועבדים, חמושים באקדחים, גלימות וחרבות, ולאחר מכן ברחו.
תוצאות ההתקוממות

לאחר ההתקוממות נעצרו ונכלאו 70 שחורים. מתוכם 27 הועמדו למשפט, ו-21 מהם הורשעו ונידונו למוות. 20 נשרפו למוות ואילו אחד הוצא להורג בגלגל שבירה. באותה תקופה דרך זו לא הייתה בשימוש על לבנים. חומרת העונש הייתה תגובה לפחדם של הלבנים מפני התקוממות עבדים נוספת.
לאחר המרד, החוקים הקולוניאליים המסדירים את חייהם של העבדים השחורים וההודים בניו יורק נעשו מגבילים יותר. נאסר על העבדים להחזיק בנשק, והימורים הוצאו מחוץ לחוק. פשעים אחרים, כגון נזק לרכוש, אונס ותכנון לרצח, עונשם שונה לעונש מוות. לשחורים חופשיים הותר להחזיק בקרקעות.
הערות שוליים

↑  התקוממות העבדים של 1712, באתר MAAP, ‏26-11-2016
1 2  ניו יורק: אירועי 1712, ‏05-01-2008
↑  פטר ר. קריסטוף, העבדים לשעבר של ניו אמסטרדם
↑  "ניו יורק מדיה", LLC, 1992, עמ' 80. (באנגלית)
↑  אירועי ניו יורק 1712, באתר The Slave Robelliton (ארכיון)
חינוך בלתי פורמלי

חינוך בלתי פורמלי הוא תפיסה חינוכית שהתפתחה בתחילה בארגוני חינוך וקהילה חוץ־בית־ספריים, הפועלים בדרך כלל בשעות אחר־הצהריים והערב. לימים אומצה בחלקה האפשרות לקיום פעילות בלתי פורמלית המתקיימת בתוך בתי הספר.
בבסיסה של תפיסת החינוך הבלתי פורמלי טבועה ההנחה שניתן ורצוי לממש מטרות חינוכיות וחברתיות בסיוע עקרונות, תכנים, ארגונים וכלים בעלי רמת מיסוד גמישה, המשוחררים מכללי המבנה הקיים בדרך כלל בבית הספר.
מוסד בלתי פורמלי עשוי להיות תנועת נוער, מועדון נוער, מתנ"ס (מרכז תרבות, נוער וספורט), קידום נוער, מרכז התנדבות, מועצות נוער וכו'; אין הכוונה לחוגים שונים, שעיקרם בהקניית ידע או מיומנות, ואין להם עניין ישיר בחינוך.
דמות המחנך הבלתי פורמלי קרויה מדריך נוער (ובקיצור "מדריך"), והוא אחראי על קבוצה של חניכים. הצורה הקלאסית לקיום הפעילות היא הפעולה, גם אם קיימות צורות רבות נוספות (טיול, ערב תרבות וכו'). הדגש בפעילות החינוך הבלתי פורמלי הוא לרוב על פעילות חברתית-ערכית, כלומר: הדינמיקה הקבוצתית והקניית ערכים, ופחות על העברת מידע.
לרב המדריך אינו מבוגר בהרבה מגיל חניכיו בהשוואה למקובל בבתי הספר, כך שהחברה הנוצרת סביב החינוך הבלתי פורמלי היא חברת נוער: חברה שהנוער בה אחראי על חלק גדול מעיצובה האקטיבי בפועל.
בנוסף לחינוך הבלתי פורמלי שפועל מחוץ לכותלי בית הספר, ישנה גם פעילות של חינוך בלתי פורמלי בתוך מסגרת בית הספר, הכוללת ריכוז חברתי, חוגי העשרה, מועצת תלמידים, הפסקה פעילה, טיולים וכדומה.
בימינו יש מודעות רבה לחינוך הבלתי פורמלי, ולחשיבות השילוב בינו לבין החינוך הפורמלי.
בית הספר הארצי לעובדי חינוך ונוער ("סמינר שיין") הוא המוסד המשמש כמרכז ארצי לחינוך הבלתי פורמלי מטעם משרד החינוך של מדינת ישראל.