stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לוריס איטי סונדלי
מאפיינים

לוריס זה מגיע לאורך 27–38 ס"מ ולמשקל 599–685 גרם והוא בעל פרווה חומה-אדמונית עד זהובה עם פס כהה על עורפו וגבו ופנים בהירות עם "מסיכה" בצבע הגוף בין העיניים לאף שסביבתו לבנה. החוטם דק וורוד והעיניים גדולות ביותר וכתומות כהות. הוא בעל אוזניים זקורות ואפורות וכפות גדולות. מתחת לבית השחי שלו ישנם בלוטות המייצרות ארס, תכונה נדירה ביותר אצל יונקים.
הלוריס הוא פרימט איטי שוכן עצים הפעיל בלילה אז הוא יוצא לשוטט ולחפש מזון של צוף פרחים, פירות, וגומי עצים וכן חסרי חוליות גדולים כמו עשים, חגבים, גמלי שלמה, עכבישים וטרף דומה ולעיתים גם חולייתנים קטנים. הלוריס הורג את טרפו באמצעות הארס שהוא מייצר ומלקק בכפות רגליו.
בין טורפיו של הלוריס בטבע מצויים עיט נצי מצויץ, פיתון מרושת ואף אורנגאוטן סומטרי תועד כטורף שלו לעיתים. האיום העיקרי על הלוריס הוא האדם, הצד אותו לרפואה עממית, הורס את סביבתו וסוחר בלוריסים כחיות מחמד.
הערות שוליים

↑  לוריס איטי סונדלי באתר הרשימה האדומה של IUCN
שלמה ריסקין

| --- | --- |

 לידה:  28 במאי 1940 (בן 84) כ' באייר ה'ת"ש ברוקלין
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת ניו יורק  האקדמיה התלמודית מרשה שטרן  ישיבת רבינו יצחק אלחנן  ישיבה יוניברסיטי  ישיבה קולג' 
 מקום מגורים:  ניו יורק, אפרת 
 השתייכות:  אורתודוקסיה מודרנית
 מעסיק:  ישיבה יוניברסיטי 
 רבותיו:  הרב יוסף דוב סולובייצ'יק
 חיבוריו:  The New Passover Haggadah, Torah Lights, אור תורה, יד לאשה, שיח שולחן
 פרסים והוקרה:  דוקטור לשם כבוד מישיבה יוניברסיטי (2006) 
 
הרב שלמה הכהן ריסקין (נולד בכ' באייר ה'ת"ש, 28 במאי 1940; באנגלית: Shlomo Riskin) הוא הרב לשעבר של המועצה המקומית אפרת ומייסד מוסדות אור תורה סטון. מרבני האורתודוקסיה המודרנית שבציונות הדתית.
ביוגרפיה

שלמה (סטיבן) נולד בברוקלין שבניו יורק. למד בישיבה יוניברסיטי וקיבל הסמכה לרבנות מהרב יוסף דוב סולובייצ'יק. בשנים 1963–1977 לימד תנ"ך ותלמוד בישיבה יוניברסיטי ושימש רב של בית הכנסת לינקולן סקוור, הסמוך למרכז לינקולן שבמנהטן. בשנת 1975, הוא הקים, יחד עם הרב פנחס באק, את הישיבה התיכונית "מתיבתא אור תורה" בריברדייל שבניו יורק.
משנות 1964 היה פעיל במחאה למען יהדות ברית המועצות, לצד יעקב בירנבאום. הוא רתם לעניין את קהילתו. בסתיו 1970 נסע בעקבות בקשה של הרבי מלובביץ' וראש נתיב נחמיה לבנון לברית המועצות, כדי להקים ישיבות ואולפנים מחתרתיים ללימוד עברית. בשהותו שם שמע על משפטי לנינגרד שהתנהלו באותה עת נגד מי שניסו לחטוף מטוס כדי לברוח מברית המועצות. הוא הקליט את דיווחיהם. לאחר ששב לארצות הברית תורגמו ההקלטות ופורסמו. פרשה זו סייעה לדחיפת 'תיקון ג'קסון-ואניק' שהתנה שיפור ביחסים הכלכליים בין ארצות הברית וברית המועצות בהקלת הרדיפות מעל היהודים.
בשנת 1983 עלה ארצה יחד עם מספר משפחות מקהילתו בניו-יורק כדי להתיישב באפרת שבגוש עציון. למן היווסדה ועד 2020 כיהן הרב ריסקין כרבה של אפרת. ייסד את מוסדות "אור תורה סטון", הכוללים את אולפנת "נווה חנה" שבגוש עציון, הישיבה התיכונית "נווה שמואל", התיכון "דרך אבות" שבאפרת, מדרשת לינדנבאום, עמותת יד לאישה, מכון עמיאל, המכון להכשרת טוענות רבניות, כולל תורת יוסף וישיבת מחנים. הוסמך לרבנות עיר על ידי הרבנים שלמה גורן, אברהם שפירא, שלום משאש, שאול ישראלי ויצחק קוליץ.
בשנת תשמ"ד (1984) העניקה לו מועצת הרבנות הראשית כושר לרבנות עיר. כשלושים שנה לאחר מכן, בקיץ תשע"ה (2015), כאשר הגיע הרב ריסקין לגיל 75, העמידה מועצת הרבנות הראשית קשיים בפני הארכת כהונתו, לאחר שחלק מחבריה הביעו ביקורת על עמדותיו הליברליות. לאחר שהיועץ המשפטי של הרבנות הבהיר כי הנימוק הרלוונטי היחיד המאפשר סיום כהונה בגיל זה הוא מצבו הבריאותי של הרב, האריכה המועצה את כהונתו תוך שהיא מביעה מורת רוח מעמדותיו.
בשנת 2018 הוענק לו פרס בוני ציון בתחום החינוך. בתחילת חורף ה'תשע"ט פרש מתפקידו כנשיא מוסדות אור תורה סטון ומינה למחליפו את הרב ד"ר קנת ברנדר. בשנת 2020 פרש לגמלאות והפסיק את כהונתו כרב היישוב אפרת.
חיים פרטיים

נשוי לוויקי ולהם ארבעה ילדים.
אידאולוגיה

בציבור הדתי-לאומי נחשבת השקפת עולמו של הרב ריסקין פתוחה וחדשנית. הוא מגדיר את עצמו כפמיניסט, "אך עם הגבולות של ההלכה". הרב ריסקין הקים את ארגון יד לאישה המסייע לעגונות ולמסורבות גט ויזם את שילובן של נשים כטוענות רבניות בבתי הדין הרבניים. בשנת 2015 היה הרב האורתודוקסי המקומי הראשון שמינה אישה לתפקיד רבני רשמי למחצה של "מנהיגה רוחנית".
הרב ריסקין מנהל את המרכז להבנה ושיתוף פעולה יהודי-נוצרי באפרת, בשותפות עם הכומר האוונגליסטי ג'ון הייגי מטקסס. במסגרת פעילות המרכז הושקה במרץ 2015 יוזמת "יום הלל" שבה מוזמן העולם הנוצרי לדקלם את תפילת ההלל (תהילים קי"ג-קי"ח) ביום העצמאות של ישראל, עם העם היהודי.
ספריו

The New Passover Haggadah
סדרת Torah Lights
סדרת אור תורה: על חיים, אהבה ומשפחה בספר בראשית, ידיעות ספרים, 2008; על חירות, התגלות וייעוד בספר שמות, 2010; על הקרבה קדושה ושתיקה בספר ויקרא, 2011; על מעבר, מחלוקת ומנהיגות בספר במדבר, 2012; על מורשה היסטוריה ובית בספר דברים, 2013;
יד לאשה - האשה והגירושין ע"פ ההלכה, ספרי מגיד, 2008
שיח שולחן - זמירות, תפילות וטקסים מסביב לשולחן ובחיק המשפחה, ספרי מגיד, 2009
ציוני דרך: זיכרונות וסיפורים בדרך לציון, ידיעות ספרים, תל אביב 2012
ספרים לכבודו
חכמה לשלמה : מאמרים לכבוד הרב ד"ר שלמה ריסקין / מאת עמיתיו ותלמידיו הנכבדים ; עורכים: ברוך סטרמן וג'ודי טאובס סטרמן. ירושלים: מגיד; [אפרת]: אור תורה סטון, 2021.
הערות שוליים

↑  הרב שלמה ריסקין, 'ציוני דרך', עמ' 199-202.
↑  הרב הראשי לישראל - שלמה גורן - רב' (1) - ענייני הרבנות הראשית - כרך ב' 1982, באתר ארכיון המדינה, עמ' 155
↑  לשכת הרב הראשי - פרוטוקול של מועצת הרבנות הראשית (חשון תשמ"ג - תמוז תשמ"ד), באתר ארכיון המדינה, עמ' 54, 63
↑  קובי נחשוני, סוף לסאגה: הרבנות האריכה כהונת הרב שלמה ריסקין, באתר ynet, 29 ביוני 2015
↑  עדו בן פורת, הוכרזו הזוכים בפרס "בוני-ציון", באתר ערוץ 7, 2 במאי 2018, אוחזר 8 במאי 2018
↑  צביקה קליין, "אם התורה היא 'הסחורה', תמיד תמצא את מקומך", מקור ראשון, ז' בכסליו ה'תשע"ט
↑
רוני שוב, "זכר ונקבה ברא אותם", מקור ראשון, דיוקן 582, 3 באוקטובר 2008, עמ' 20—24.
↑   יאיר אטינגר, לא רבנית ולא רבה: ג'ני רוזנפלד מקווה לראות נשים משתלבות בתפקידי הנהגה דתית, באתר הארץ, 13 בפברואר 2015
↑  The Center for Jewish-Christian Understanding and Cooperation - CJCUC
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267290505171  BnF: cb161691612 (data)  GND: 132066769  ISNI: 0000 0000 7850 8155  LCCN: n82054157  NKC: xx0175404  SNAC: w63565d6  SUDOC: 095147543  VIAF: 23482145   WorldCat (עם VIAF): 23482145 
הרב שלמה ריסקין באירוע יום הלל השנתי ביום העצמאות, גוש עציון, 12 במאי 2016
הרב שלמה ריסקין נפגש עם האפיפיור פרנציסקוס ברומא, 26 באוקטובר 2016
אליפות העולם בכדורסל בכיסאות גלגלים

| --- | --- |
 ענף:  כדורסל בכיסאות גלגלים
 תאריך ייסוד:  1973
 ארגון מפעיל:  פדרציית הכדורסל בכיסאות גלגלים הבינלאומית
 
אליפות העולם בכדורסל בכיסאות גלגלים היא תחרות כדורסל בכיסאות גלגלים בינלאומית הנערכת מטעם פדרציית הכדורסל בכיסאות גלגלים הבינלאומית, ומפגישה נבחרות כדורסל בכיסאות גלגלים לאומיות המתחרות זו בזו. האליפות נערכת אחת לארבע שנים, ובאותה השנה מתקיימות הן אליפות לגברים והן אליפות לנשים.
היסטוריה

אליפות העולם הראשונה התקיימה בשנת 1973. האליפות, אשר טרם נחשבה לרשמית, נערכה בבלגיה וזכתה בה נבחרתה של בריטניה, במדיה שיחק פיליפ קרייבן, לימים נשיא הוועד הפאראלימפי הבינלאומי. בשנת 1975 התקיימה בבלגיה האליפות הרשמית הראשונה ובה זכתה נבחרת ישראל בכדורסל בכיסאות גלגלים כשניצחה בגמר הטורניר את נבחרת ארצות הברית בתוצאה 47-50.
זאק וודס

| --- | --- |

וודס, 2016
 לידה:  25 בספטמבר 1984 (בן 40) ארצות הברית טרנטון, ניו ג'רזי, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2004
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ניו יורק  Upright Citizens Brigade Theatre  תיכון פנסרי  בית ספר גאלאטין 
 פרופיל ב-IMDb
 
זאק וודס (באנגלית: Zach Woods; נולד ב-25 בספטמבר 1984) הוא שחקן וקומיקאי אמריקאי-יהודי. התפרסם מתפקידו בקומדיה המוקומנטרית "המשרד".
ביוגרפיה

וודס נולד בטרנטון, ניו ג'רזי שבארצות הברית למשפחה יהודית בעיקרה, אם כי סבו מצד אימו היה נוצרי-לותרני. אביו פסיכיאטר מוסמך ועובד רווחה שמתמחה בטיפול קליני, ואימו היא אחות. לו אח גדול ואחות קטנה. הוא גדל ביארדלי, פנסילבניה.
בוגר אוניברסיטת ניו יורק (NYU).
החל את דרכו המקצועית בהופעות אלתורים בגיל 16 עם קבוצה שנקראה "הסנדקים" וכללה בין השאר גם את בובי מויניהן.
בשנת 2022 לוהק לעונה השנייה של הסדרה הקומית "אפטר פארטי" של אפל TV פלוס.
פילמוגרפיה נבחרת > קולנוע

"In The Loop" ("בסוד העניינים") (2009)
"החבר'ה האחרים" (2010)
"עלמות במצוקה" (2011)
"מכסחות השדים" (2016)
"Mascots"‏ (2016)
"העיתון" (2017)
"אנגרי בירדס - הסרט 2" (2019) - דיבוב
"סיבוב בפירנצה" ‏(2022)
פילמוגרפיה נבחרת > טלוויזיה

המשרד (2013-2010)
הליגה (2015-2012)
ויפ (2014-2013)
האישה הטובה (2016-2013)
קרול שואו (2014)
"Playing House"‏ (2017-2014)
עמק הסיליקון (2019-2014)
היסטוריה שתויה (2015)
אנימלס (2016)
דברים טובים יותר (2016)
פה גדול (2018-2017) - דיבוב
אווניו 5 (2020)
In the Know‏ (2024) - דיבוב
פרס הלוי

.
| --- | --- |
 תיאור:  פרס תיאטרון ישראלי
 מדינה:  ישראל 
 הגוף המעניק:  עיריית תל אביב-יפו 
 תקופת הפרס:  1956–הווה (כ־68 שנים) 
 נקרא על שם:  משה הלוי 
 אתר רשמי
 
פרס משה הלוי לאמנות הבמה הוא פרס לתיאטרון מטעם עיריית תל אביב-יפו המוענק משנת 1956 בהתאם להחלטת מועצת העיר משנת 1954. תחילה נקרא הפרס פרס רמח"ל לאמנות הבמה, ע"ש ר' משה חיים לוצאטו (רמח"ל), מראשוני המחזאים העבריים, אולם כעבור זמן קצר הושמט שמו בלחץ התנגדות מצד החוגים הדתיים, והפרס נקרא פרס לאמנות הבמה (בסתמי), עד שבשנת 1980 עודכן שמו ונקבע כי הוא יינתן לזכרו של במאי התיאטרון ומייסד תיאטרון "האהל" משה הלוי, כהוקרה על שייחד את חייו לפיתוח תודעת התיאטרון בישראל.
הפרס ניתן למספר יוצרים ואמנים מדי כמה שנים.
זוכים

| שנה | זוכים | הערה |
| --- | --- | --- |
| 1956 | דוד ורדי, אהרן מסקין, מאיר מרגלית, חנה מרון, אורנה פורת, שמעון פינקל |  |
| 1958 | תיאטרון הבימה | פרס יובל במלאת 40 שנה להצגותיו |
| 1960 | זלמן לביוש, יוסף מילוא, תמרה רובינס |  |
| 1966 | שמואל בונים, אברהם בן-יוסף, יהושע ברטונוב, זיגמונט טורקוב, צבי פרידלנד | טורקוב - פרס כבוד |
| 1969 | מרים ברנשטיין-כהן, צוותא | צוותא - על עידוד המחזאות והניסיונות התיאטרליים |
| 1971 | נסים אלוני, נולה צ'לטון |  |
| 1973 | אברהם חלפי, תיאטרון לילדים ולנוער | תיאטרון לילדים - על פעילותו החשובה ורבת התועלת |
| 1977 | חנה מרון, ליא קניג |  |
| 1980 | עדנה פלידל, תיאטרון החאן | תיאטרון החאן - על ההצגה "רשומון" |
| 1984 | מכרם ח'ורי, שרה לוי-תנאי, אילן רונן | לוי תנאי - פרס כבוד |
| 1988 | יוסי גרבר, הארכיון הישראלי לתיאטרון ומנהלו שמעון לב-ארי,   שלישיית הגשש החיוור - גברי בנאי, שייקה לוי, ישראל פוליאקוב |  |
| 1992 | רנה ירושלמי, ניסן נתיב, חנן שניר |  |
| 1996 | אבי-יונה בואנו, אלי סיני, אלכס פלג | בואנו - ציון לשבח |
| 2001 | יוסף כרמון, נעמי פולני | פרס על מפעל חיים |
| 2006 | הלל מיטלפונקט, עדנה שביט |  |
הערות שוליים

↑  י. בר-לוי, לאן נעלם רמח"ל? (לאחר הענקת פרס תל-אביב לתיאטרון "הבימה"), דבר, 17 באוקטובר 1958, המשך.
↑  ששה שחקנים יזכו בפרס רמח"ל: הזוכים: ד. ורדי, מ. מרגלית, א. מסקין, ח. מרון, א. פורת, וש. פינקל, דבר, 1 ביולי 1956; פרס רמח"ל של עירית ת"א הוענק לששה אמני התיאטרון העברי, דבר, 8 ביולי 1956; הוענק "פרס רמח"ל לאמנות הבמה", חרות, 8 ביולי 1956.
↑  "הבימה" חוגגת 40 שנה ליסודה, דבר, 8 באוקטובר 1958.
↑  שש., שלושה בעלי פרס רמח"ל, דבר, 5 באוגוסט 1960; חולק ופרסי עירית תל־אביב לאמנות הבמה: חתני הפרס: ת. רובינס, לביוש ומילוא, דבר, 7 באוגוסט 1960.
↑  פרידלנד, בונים וטורקוב – חתני פרס הבמה של עיריית ת"א, דבר, 11 באוקטובר 1966; פרידלנד, ש. בונים וטורקוב – חתני 'פרס הבמה' של עירית ת"א, מעריב, 11 באוקטובר 1966; מחר יחולק פרס תל־אביב לתיאטרון, דבר, 6 בדצמבר 1966.
↑  פרס לאמנות הבמה למ. ברנשטיין-כהן ול"צוותא", דבר, 27 במאי 1969; פרס אמנות הבמה למרים ברנשטיין-כהן ול"צוותא", דבר, 28 במאי 1969.
↑  תשעה פרסים של עיריית תל־אביב, דבר, 14 במאי 1973; חולקו פרסי תל־אביב, דבר, 22 במאי 1973; הוענקו פרסי עירית ת"א, דבר, 22 במאי 1973.
↑  חנה מרון וליאה קניג כלות פרס לאמנות הבמה, דבר, 24 במרץ 1977; פרס אמנות הבמה לחנה מרון וליא קניג, דבר, 30 במרץ 1977.
↑  פרס הלוי לעדנה פלידל ול"חאן", דבר, 28 בנובמבר 1980
↑  חדשות נענע, פרס על מפעל חיים לנעמי פולני ויוסף כרמון, באתר nana10‏, 27 ביוני 2001(הקישור אינו פעיל, 11 בפברואר 2023)
↑  ציפי שוחט, פרס להלל מיטלפונקט ועדנה שביט, באתר הארץ, 6 בספטמבר 2006; ציפי שוחט, עכבר העיר אונליין, הלל מיטלפונקט ועדנה שביט זכו בפרס עיריית תל אביב לאמנויות הבמה, באתר הארץ, 26 ביולי 2006; מרב יודילוביץ', פרסי משה הלוי יוענקו להלל מיטלפונקט לעדנה שביט, באתר ynet, 26 ביולי 2006
| פרסי עיריית תל אביב-יפו |
| --- | --- | --- |
| כללי | יקיר העיר תל אביב-יפו |  |
| אדריכלות | פרס רוקח לאדריכלות • פרס קרוון לאדריכלות גנים ונוף |  |
| חינוך וספורט | פרס דב הוז לספורט • פרס לעובדים בתחום החינוך העברי |  |
| עיתונות | פרס דוש לקריקטורה • פרס סוקולוב לעיתונות הכתובה והאלקטרונית |  |
| מדעים | פרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים • פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית • פרס נפתלי למדעי הכלכלה והחברה |  |
| ספרות | פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת • פרס הרב קוק לספרות תורנית • פרס ביאליק לספרות יפה ולחכמת ישראל • פרס איינהורן לחקר הלשון והספרות הרפואית העברית • פרס הרב עובדיה יוסף לכתיבה הלכתית • פרס מנדלי מוכר ספרים לספרות בלשון יידיש |  |
| אמנות | פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול • פרס משה הלוי לאמנות הבימה • פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה • פרס אנגל ליצירה מוזיקלית ולמחקר המוזיקה העברית |  |
חסן עז א-דין

| --- | --- |

 לידה:  1963 (בן 61 בערך) לבנון 
 מדינה:  לבנון 
 
חסן עז א-דין (בערבית: حسن عز الدين; נולד ב-1963) הוא טרוריסט לבנוני מארגון החזבאללה. הוא מבוקש על ידי ממשלת ארצות הברית בעקבות חטיפת טיסה 847 של TWA בשנת 1985.
חטיפת טיסה 847 של TWA

ב-14 ביוני 1985 נחטפה טיסה 847 של TWA בטיסה מאתונה לרומא, ומשם ללונדון. החטיפה, בראשות עימאד מורנייה, נועדה לשחרר את קבוצת אל דעווה, בראשות מוסטפא בדר א-דין, אשר הייתה כלואה בכווית. במהלך החטיפה נרצח צוללן מהצי האמריקני. המטוס הוסט לעבר המזרח התיכון, ותחנתו הראשונה הייתה נמל התעופה של ביירות, שם שהה מספר שעות. בתמורה לתדלוק המטוס הורשו 19 נוסעים לעזוב. אחר הצהריים המשיך המטוס לכיוון אלג'יר שבצפון אפריקה, שם שוחררו 20 נוסעים במהלך חניה של חמש שעות, לפני שהמטוס חזר לביירות בליל שישי.
ב-5 באפריל 1989 חטפה קבוצת לבנונים שיעים את טיסה 422, במטוס בואינג 747 של חברת התעופה הכוויתית כווית איירווייז, שהיה בדרכו מבנגקוק לכווית, על 111 הנוסעים ואנשי הצוות. במטוס היו גם בני המשפחה המלכותית הכוויתית. החוטפים הורו לטוס למשהד שבצפון-מערב איראן, שם הצטרף אליהם עימאד מורנייה. בחטיפה השתתפו 6 או 7 חוטפים, ובראשם עמד חסן עז א-דין. מאוחר יותר הוטס המטוס ללרנקה שבקפריסין, שם נורו שני נוסעים כוויתים, וגופותיהם הושלכו אל מסלול ההמראה.
ב-10 באוקטובר 2001 נוסף עז א-דין, יחד עם שני חוטפים נוספים, לרשימת הטרוריסטים המבוקשים ביותר של ה-FBI שפרסם נשיא ארצות הברית בוש. פרס בגובה 5 מיליון דולר יוענק לכל מי שימסור מידע שיוביל ללכידתו. ה-FBI מאמין כי הוא נמצא בלבנון.
הערות שוליים

↑  Greenwald, John, Sam Allis, and David S. Jackson, Terrorism Nightmare on Flight 422. TIME, Monday 25 April 1988. Retrieved on 4 March 2009
↑  פרופיל של ז-א-דין באתר המבוקשים ביותר של ה-FBI
מוטי לרנר

| --- | --- |

לרנר, 2007
 לידה:  16 בספטמבר 1949 (בן 75) זכרון יעקב, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 פרופיל ב-IMDb
 
מוטי לרנר (נולד ב-16 בספטמבר 1949) הוא מחזאי ותסריטאי ישראלי.
ביוגרפיה

נולד בזכרון יעקב. בשנים 1967‏ - 1970 למד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים 1970–1973 שירת בצה"ל. לאחר מלחמת יום כיפור חזר ללמוד מתמטיקה באוניברסיטה העברית והשתתף בפעולות המחאה נגד ממשלת גולדה מאיר.
ב-1975 החל ללמוד בחוג לתיאטרון באוניברסיטה העברית ואחר כך בבתי ספר לתיאטרון באנגליה ובארצות הברית. בשנים 1977–1978 הקים וניהל את תיאטרון "מדוגה" שפעל במסגרת תיאטרון ירושלים והעלה בו מופעים ניסיוניים והצגות רחוב. בשנים 1978–1984 היה דרמטורג ובמאי בתיאטרון החאן בירושלים. מ-1984 כותב מחזות וסרטים. מ-1986 מלמד כתיבת מחזות בבית הספר לדרמה בסמינר הקיבוצים. בשנים 1992–2007 לימד כתיבת מחזות פוליטיים באוניברסיטת תל אביב. היה פרופסור אורח במספר אוניברסיטאות מחוץ לישראל: באוניברסיטת אוקספורד, באוניברסיטת דיוק בצפון קרוליינה, בנוקס קולג' באילינוי, ובאוניברסיטת נהרו בניו דלהי.
בשנת 1994 זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
בשנת 2014 זכה בפרס מפעל הפיס לאמנויות על שם לנדאו.
ביום העצמאות של שנת 2020 הדליק מוטי לרנר משואה בטקס הדלקת משואות אלטרנטיבי.
נשוי ואב לשלושה. מתגורר ברמת השרון.
תחומי פעילות

בשנות השמונים והתשעים הציבו אותו מחזותיו "קסטנר" (שעסק במשפט קסטנר), "חבלי משיח" ו"פולארד" וסדרות הדרמה הדוקומנטריות משפט קסטנר וקו-300 במרכז העשייה התיאטרונית והטלוויזיונית בישראל ועוררו דיון ציבורי בנושאים שונים, כגון השואה, ההתנחלויות, האתוס המוסרי של החברה בישראל, יחסי ישראל ויהודי התפוצות. במחצית השנייה של שנות ה-90 החריפה הביקורת הפוליטית במחזותיו, והתאטרונים נמנעו מהצגת מחזות אלה, שרובם הוצגו בחו"ל ("רצח יצחק", "בנדיקטוס", "פאולוס", "אחרי המלחמה"). מחזהו "ההודאה" שהוצג בתיאטרון J בוושינגטון ב-2014 עורר ויכוח ציבורי סוער, שבסופו פוטר מנהל התיאטרון. ב-2013 העלה החוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב את המחזה "רצח יצחק", תיאטרון החאן הירושלמי העלה את "דוחקי הקץ", תיאטרון באר שבע העלה את "חבלי משיח", וב-2016 הוצג המחזה "ההודאה" בבימויו של סיני פתר ובכיכובו של עודד קוטלר.
פרשות

חלק ממחזותיו של לרנר הביאו למחלוקת ציבורית שהגיעה לעיתים אף לפתחו של בית המשפט.
פרשות > פרשת חנה סנש

ב-7 ביולי 1994, ערב שידור הסדרה "משפט קסטנר" בערוץ 1 פנו משפחת סנש וגופים נוספים לבג"ץ בעתירה למנוע שידור קטע מן הפרק השני בו מטיח ד"ר קסטנר בקתרינה סנש, אמה של הצנחנית חנה סנש כי בתה נשברה בחקירה על ידי הגסטפו ההונגרי והסגירה את שני הצנחנים שיצאו עימה למסע: פרץ גולדשטיין ויואל פלגי. טענת העותרים הייתה כי הקטע שקרי וכי הקרנתו תפגע בכבודה ובשמה הטוב של חנה סנש וברגשות הציבור בכללותו. בית המשפט קבע כי אין בסיס היסטורי לדברים הללו והם אינם אמת, אך התיר את הקרנת הסדרה ברוב קולות. לאחר הכרעתו פנה נשיא בית המשפט העליון, השופט אהרן ברק, אל מנכ"ל רשות השידור וביקשו שלא לשדר את הקטע מעורר המחלוקת. רשות השידור הפעילה לחץ כבד על הבמאי והתסריטאי ובסופו של דבר הקטע האמור לא שודר. ב-24 ביולי 1999 פרסם בג"ץ את נימוקיו (בג"ץ 6126/94, 6143/94) ולרנר השיב במאמר ב"הארץ" ב-5 ביולי 1999 שכותרתו "לא מדובר בפרי דמיוני" בו טען שהאפשרות שחנה סנש נשברה בחקירה אינה בלתי סבירה וכי הועלתה שלושים שנה לפני כתיבת התסריט בספרם של יואל והאנזי ברנד, "השטן והנפש" (1964).
פרשות > פרשת פולארד

גם לקראת העלאת המחזה "פולארד" בתיאטרון הקאמרי התנהל מאבק משפטי לביטולה של ההצגה, והיועץ המשפט של משרד הביטחון אליקים רובינשטיין פנה לתיאטרון הקאמרי וטען שהעלאתה תגרום נזק למעורבים בפרשה. התיאטרון לא קיבל בקשות אלו.
פרשות > רצח יצחק

בדצמבר 1999 הועלה בתיאטרון העירוני בעיר היילברון שבגרמניה המחזה "רצח יצחק" העוסק ברצח יצחק רבין. הושמעו טענות נגד המחזאי שהמחזה הוא "אנטישמי" ואף התקיים דיון במליאת הכנסת בו דרשו מספר חברי כנסת מן הממשלה לפנות לממשלת גרמניה בבקשה להוריד את ההצגה מהבמה. שר התרבות מתן וילנאי דחה את הדרישה.
פרשות > שונות

במלחמת חרבות ברזל אמר לרנר כי הוא "הולך ומאבד את הרצון להשתייך למדינה שהורגת 11 אלף ילדים", והשווה בין הרג ילדים פלסטינים ברצועת עזה לצורה בה אדולף אייכמן פעל בשואה.
מחזות והפקות טלוויזיה > ספרי מחזות

קסטנר: אור עם, 1988
חבלי משיח: אור עם, תשמ"ח, 2009, 1988
אלזה: אור עם, 1990
משפט קסטנר: רשות השידור ואור וצל 1994
פולארד: אור עם, 1995
סתיו ימיו: אור עם, 1996
אהבה קשה: המכון למחזאות ישראלית, 2003
הנאהבים והנעימים: המכון למחזאות ישראלית, 2004
שבעה מחזות, (מלכות חולפת, רצח יצחק, בחשכה, בסוף הלילה, ההודאה, אהבה קשה ובנדיקטוס): אסף מחזות, החוג לתיאטרון, אוניברסיטת תל אביב וספרא, בית ההוצאה לאור של איגוד כללי של סופרים בישראל, 2009
ההודאה: בהוצאת תיאטרון יפו
אחרי המלחמה: הוצאה עצמית - הוצאה לאור, 2019
לשיטתו של צ'כוב - מחשבות על כתיבת הדוד וניה: מכון מופת, 2011
תכלית המחזאי, מכון מופת, 2015, 168 עמודים.
הערות שוליים

↑  הזוכים בפרס לאמנויות ולמדעים ע"ש לנדאו 2014, באתר של מפעל הפיס
↑   יוטיוב, טקס הדלקת משואות אלטרנטיבי, 28 באפריל 2020
↑  במבי שלג, החופש להיות אנטישמי, באתר nrg‏, 6 בדצמבר 1999
↑  ישי פרידמן, המחזאי מוטי לרנר השווה בין מפעל הרצח של אדולף אייכמן לצה"ל, באתר ערוץ 14, ‏16/01/24
↑  ידיעות אחרונות, שעות אחרונות, 24 שעות, עמ' 22, 9 באוקטובר 2011
↑  http://www.washingtonpost.com/lifestyle/style/wrenching-israeli-drama-the-admission-premieres-at-theater-j/2014/03/26/528a3bea-b50d-11e3-bab2-b9602293021d_story.html
↑  Peter Marks, ‘After the War,’ about an Israeli musician, shows there’s no country for bold men, The Washington Post, March 29, 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297964005171  PLWABN: 9810596348605606  BnF: cb15055016g (data)  GND: 141819839  ISNI: 0000 0001 1904 7296  LCCN: nr88007256  SUDOC: 188869352  VIAF: 5215538   WorldCat (עם VIAF): 5215538
פרדריק ג'יימסון

| --- | --- |

 לידה:  14 באפריל 1934 קליבלנד, ארצות הברית 
 פטירה:  22 בספטמבר 2024 (בגיל 90) דרהאם, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ייל, קולג' הוורפורד, Moorestown Friends School 
 מנחה לדוקטורט:  אריך אוארבך 
 מוסדות:  אוניברסיטת דיוק 
 מונחה לדוקטורט:  קים סטנלי רובינסון 
 תחומי עניין:  ביקורת ספרות, תאוריה פוליטית, פילוסופיה, מרקסיזם 
 עיסוק:  עורך, פוליטיקאי, מסאי, פילוסוף, מורה, חוקר ספרות, political analyst, עיתונאי, מבקר ספרות, חוקר מדע המדינה, סוציולוג, סופר, פרופסור, מרצה באוניברסיטה 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 יצירות ידועות:  Raymond Chandler 
 פרסים והוקרה:  פרס הולברג (2008) William Riley Parker Prize (1971) מדליית וילבור קרוס (2013) פרס פילגרים (2006) מלגת גוגנהיים פרס טרומן קפוטה לביקורת ספרות 
 
פרדריק ג'יימסון (באנגלית: Fredric Jameson;‏ 14 באפריל 1934 – 22 בספטמבר 2024) היה מרקסיסט, מבקר ספרות ותאורטיקן של ספרות. עבודותיו הידועות ביותר של ג'יימסון כוללות את "הלא-מודע הפוליטי", "פוסטמודרניזם: ההגיון התרבותי של הקפיטליזם המאוחר" ו"Marxism and Form". הוא פרסם עשרות ספרים על פוליטיקה, תרבות וספרות. הנאו-מרקסיזם של ג'יימסון, עם הדגש שהוא שם על טוטאליות חברתית והיסטורית, מושפע רבות מהפילוסופיה של הגל, דרך עבודתו של ג'רג' לוקאץ' בהגות פוליטית מרקסיסטית וספרותית. היה ידוע גם כתאורטיקן של פוסטמודרניזם, כתיאור של המצב ההיסטורי הנוכחי בסוף המאה העשרים, אם כי ג'יימסון עצמו לא היה "פוסטמודרניסט".
ג'יימסון היה זוכה פרס הולברג לשנת 2008.
ספריו בעברית

הלא-מודע הפוליטי, רסלינג, 2004.
פוסטמודרניזם או ההיגיון התרבותי של הקפיטליזם המאוחר, רסלינג, 2008.
המפנה התרבותי, רסלינג, 2009.
שמועה

שמועה היא ידיעה לא-מאומתת המועברת באופן לא-פורמלי בתחומי חברה מסוימת. שמועה נוצרת כאשר לא קיימת מערכת תקשורת מדויקת, מלאה או אמינה מספיק בנוגע למידע המועבר.
המאפיין החשוב ביותר של שמועה הוא היותה ניתנת לעיוות בהתאם לנטיות הפרטים המעבירים אותה. לרוב נפוצות שמועות בנושאים ובמצבים טעוני-רגש, גורם המגביר את סילוף השמועה.
שמועה היא אחת מדרכי התקשורת בחברת המון. הדרך הבסיסית להפצתן של שמועות היא העברתן מפה לאוזן, וגם בדרך זו זוכה שמועה מרגשת לתפוצה רחבה. ניצול אמצעי התקשורת להפצתה של שמועה מגביר את מהירות הפצתה. בין שלל האפשרויות שפתח האינטרנט, נכללת גם היכולת להפצה נרחבת ובלתי מבוקרת של שמועות. הוצאת צו איסור פרסום, שמטרתו מניעת חשיפתו של מידע מסוים, גורמת לעיתים לגל שמועות המופצות ברשתות החברתיות.
ב-2016 נערך בישראל ניסוי שהדגים כיצד סיפורים מפוברקים זוכים לאמון ולתפוצה רחבה ברשתות החברתיות.
ביידיש, מוכרת המילה "שמועסן" - במובן - לשוחח. ואין לה כל קשר למילה "שמועה". מקור המילה "שמועסן", במילה הארמית שמעתא - סוגיה בתלמוד משמעות המילה "שמועתן" בארמית - לדבר על סוגייא, לדון בסוגייא.