stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האחווה הפרה-רפאליטית
שנים ראשונות > מחלוקות פומביות > התקפות על האחווה

בשלישי ובשביעי לחודש מאי 1851, פרסם עיתון הטיימס סקירה של התערוכה השנתית של "האקדמיה המלכותית" שהכילה ביקורת חריפה על ציורי הפרה-רפאליטים. הביקורות היו אנונימיות וביקרו את חברי האחווה על זניחת חוקי הפרספקטיבה והתאורה והאשימו אותם במנייריזם של עידנים קדומים. התמקדותם בימי-הביניים הותקפה בשל המבט אחורנית, או חוסר ההסתכלות קדימה, ומסירותם הגדולה לפרטים גונתה ככיעור לא נעים לעין. בביקורת של השביעי למאי נכתב בין היתר:
מצער הדבר, שאמנים צעירים אלה נודעים לשמצה מחמת התמכרותם לסגנון מיושן, פרספקטיבה שגויה וצבע גס של מראה עתיק מימים עברו. איננו רוצים לראות...פרצופים צבים כמועדים לשבץ או מצומקים עד היותם לשלדים; צבע שאול מצנצנות של בית מרקחת והבעה מאולצת לכדי קריקטורה. התאהבות עיוורת ומורבידית כזו, המקריבה אמת, יופי ורגש אמיתי על מזבח של אקסצנטריות גרידא, אינה ראויה לחנינה במשפט הציבור.
הציור "ישו בבית הוריו" של מיליי, עורר כעס אצל הסופר צ'ארלס דיקנס, אשר ראה בו חילול קודש. הוא התייחס אל האחווה בביטול גמור ובלעג מלא הומור וטען שמריה של מיליי מכוערת ביותר. מיליי דווקא השתמש בגיסתו, מרי הודג'קינסון (Mary Hodgkinson), כמודל למריה בציור זה. עוד טען דיקנס, שמיליי גרם למשפחה הקדושה להיראות כעניים אלכוהוליסטים המאמצים תנוחות ימיביניימיות:
בקדמת אותה נגריה ישנו ילד דוחה, עקום-צוואר, מתייפח, אדום-שיער, בכותונת-לילה; נראה כי הילד נדקר בידו ממקלו של ילד נוסף, עימו שיחק בביב סמוך, והוא מרים אותה לתשומת-לבה של אישה כורעת, כה איומה בכיעורה, כך (בהנחה שאפשרי הדבר שיצור אנושי כלשהו יוכל להתקיים לרגע עם גרוגרת נקועה) שתבלוט משאר החבורה כמפלצת, בקברט הנתעב ביותר בצרפת, או בחנות לממכר ג'ין העלובה ביותר באנגליה. שני נגרים כמעט עירומים, מאסטר ועוזרו, בני-לוויה ראויים לאותה נקבה נעימה, עובדים באומנותם; ילד, עם מעט טעם של אנושיות בו, נכנס עם כלי-מים; ואין איש נותן דעתו על אישה זקנה, מוכתמת בטבק הרחה, שנראית כאילו טעתה בין חנות זו לבין הטבקאי השכן, ועודנה מחכה בדלפק ללא תקווה לקניית חצי אונקייה מן התערובת האהובה עליה. בכל מקום שאפשר להביע כיעור של פנים, של איבר או של גישה, הדבר בא לידי ביטוי.
בהמשך ביקורתו, מביע דיקנס ציניות רבה על כך שציור זה מוצג בשנה השמונים ושבע של התערוכה השנתית של האקדמיה, אבל מודה שמיליי מוכשר באומנותו ושצייר את נסורת העץ בצורה נהדרת. למרות זאת, הוא מציין שטוב יהיה אם האקדמיה תבין את הסיכון שבשימת כל המשקל רק על הגימור – ישנם גם "טעם" ו"הגינות", טען דיקנס.
כהערה להתנגדותם של הפרה-רפאליטים להשתמש בחוקי הפרספקטיבה, דיקנס ממשיך בלעגו לאחווה וממציא בהומור רב את האחווה "הפרה-ניוטוניאנית" שבה חברים אלה המתנגדים להיותם כבולים לחוקי הכבידה ואת "האחווה הפרה-גלילאואית" של אלה המסרבים להסתובב סביב השמש.
שנים ראשונות > מחלוקות פומביות > הגנות על האחווה

לעומת זאת, האחווה מצאה תמיכה אצל המבקר ג'ון ראסקין שפיאר את המסירות הפרה-רפאליטית לטבע ואת דחייתם של השיטות הקונבנציונליות לבניית קומפוזיציה. ראסקין, למרות שהתעקש על אי מעורבותו בקבוצה, שלח לעיתון "הטיימס" שני מכתבים להגנתם בגלל מה שראה כביקורת חמורה מדי ושלא במקומה. במכתב הראשון שפורסם ב-13 במאי, הוא מבקש להגן על הדיוק הפרה-רפאליטי ואומר שהטיפול שלהם בפרספקטיבה ותיאור הפרטים שלהם הוא מצוין ושלא היה באמנות דבר כה שלם כתמונות שלהם מאז אלברכט דירר. למרות שלא היה לו נוח עם השם "פרה-רפאליטים", ראסקין התנגד לטענה שאמנים אלה מחקים את אמנות העבר, וטען שהם אך ורק מחפשים לשחרר עצמם מהקונבנציות של עשיית ציור אקדמי. במכתב השני ב-26 במאי, הוא מעלה מספר ביקורות על העבודות אבל כבדיקה יותר רצינית של סגולותיהם וחסרונותיהם.
ראסקין המשיך לתמוך בפרה-רפאליטים גם מבחינה פיננסית וגם בכתביו. בהרצאה שנשא באדינבורו בשמונה-עשרה בנובמבר 1853 הוא הגן על האחווה ואמר:
לפרה-רפאליטיזם יש אך ורק עקרון אחד, זה של אמת אבסולוטית, בלתי-מתפשרת בכל מעשיה, המושגת על ידי עיבוד שמקורו בטבע, ואך ורק בטבע, עד לפרט הזעיר ביותר. כל רקע של נוף פרה-רפאליטי מצויר, עד למשיחת המכחול האחרונה, באוויר הפתוח, מהדבר עצמו. כל דמות פרה-רפאליטית, לא משנה עד כמה מתוכננת הבעתה, היא דיוקן נאמן למציאות של איזה שהוא אדם חי. כל אביזר זעיר מצויר באופן דומה. אחת העילות העיקריות להתנגדות האלימה שגילו אמנים אחרים בהתקיפם את האסכולה הפרה-רפאליטית הן העלויות האדירות בעבודה ובהקפדה, ששיטה כזו דורשת מן האמנים המאמצים אותה, בסתירה לרשלנות ולסגנון הפגום המקובלים כיום. ...שימו לב, שההתנגדות העיקרית שהם מעלים היא ליופי המזויף הזה, שהאטרקטיביות שלו פיתתה אנשים לשכוח, או לתעב, את האיכות האצילית יותר של כנות: וכדי להתרחק מהשפעתו המדיחה של היופי הזה, הם מאופיינים, כאיש אחד, בהיעדר מוחלט של רגישות לצורות הפופולריות והרגילות של חינניות אמנותית.
שנים ראשונות > פירוקה של האחווה הפרה-רפאליטית

לאחר התפרצות המחלוקות קולינסון עזב את האחווה, שמצידה התדיינה בשאלה האם יש להחליפו באמן זה או אחר. אך לכאורה, חברי האחווה לא הצליחו להגיע להחלטה ומרגע זה והלאה האחווה התפרקה. למרות זאת, השפעתה המשיכה להיות מורגשת. אמנים אלה ואחרים שעבדו בסגנון זה, הלכו כעת לפי עקרונות האחווה למרות שלא חתמו יותר על העבודות בראשי התיבות .P.R.B.
התפתחויות מאוחרות והשפעה

דגש על תרבות ימי הביניים היה למעשה מנוגד למספר עקרונות בסיסיים של ריאליזם המדגישים התבוננות "עצמאית" יותר על הטבע. בשלביה הראשונים, האחווה הפרה-רפאליטית האמינה ששני אינטרסים אלה הם קונסיסטנטיים אחד עם השני. אך כמה שנים מאוחר יותר התנועה הפרה-רפאליטית התפצלה לשני כיוונים שונים. הצד הריאליסטי הובל על ידי האנט ומיליי, והצד הימיביניימי הובל על ידי דנטה רוזטי וממשיכי דרכו, אדוארד ברן-ג'ונס וויליאם מוריס. הפיצול הזה מעולם לא היה אבסולוטי, משום ששני הצדדים צידדו בכך שאמנות היא בסופו של דבר, רוחנית בטבעה ובהעמידם את האידיאליזם שלהם לעומת הריאליזם המטריאליסטי המקושר לגוסטב קורבה והאימפרסיוניסטים.
אמנים שהושפעו מהאחווה כוללים את ג'ון ויליאם ווטרהאוס, גוסטב מורו, אוולין דה מורגן, אוסקר ויילד, הנרי פיץ' רובינסון ורבים אחרים. פורד מאדוקס בראון המקושר אל האחווה מרגעיה הראשוניים, נחשב כמאמץ של העקרונות הפרה-רפאליטיים.
התפתחויות מאוחרות והשפעה > במאה התשע-עשרה

לאחר 1856, דנטה גבריאל רוזטי הפך לדמות מעוררת השראה של הענף הימיביניימי של התנועה. הוא השפיע רבות על חברו ויליאם מוריס ואף הצטרף כשותף לחברה שהלה הקים: Morris, Marshall, Faulkner & Co. מאדוקס בראון וברן-ג'ונס הפכו אף הם לשותפים. דרך החברה של מוריס, האידיאלים הפרה-רפאליטיים השפיעו על מעצבי פנים ואדריכלים רבים, בעוררם עניין בעיצובים ימיביניימיים. הדבר הוביל ישירות לתנועת האמנויות והאומנויות בראשות ויליאם מוריס. ויליאם הולמן האנט לקח חלק בתנועה בעיצוב, דרך חברת "דלה רוביה פוטרי" (Della Robbia Pottery).
כאמור, לאחר 1850, גם האנט וגם מיליי פנו מחיקוי ישיר של אמנות ימי הביניים. שניהם הדגישו כעת את האספקטים הריאליסטיים והמדעיים של התנועה, למרות שהאנט המשיך לטעון בעד המשמעות הרוחנית של האמנות ובעד רצונו לפייס בין דת ומדע על ידי התבוננות דקדקנית ולימוד של מקומות במצרים וב"ארץ ישראל זאת על-מנת להיות "נאמן" כמה שיכל לציוריו העוסקים בנושאים תנ"כיים. ההשראה לחלק מציורים אלה באה מלימודי התלמוד שלו, כמו בציורו "השעיר המשתלח לעזאזל" (The Scapegoat) אותו צייר בארץ ישראל. לעומתו, מיליי נטש את הפרה-רפאליטיזם אחרי 1860, באמצו סגנון תחת השפעתו של סר ג'ושוע ריינולדס. ויליאם מוריס ואחרים יצאו נגד היפוך עקרונות זה.
התפתחויות מאוחרות והשפעה > במאה העשרים

התנועה הפרה-רפאליטית השפיעה רבות על עבודתם של אמנים בריטים רבים היישר לתוך המאה העשרים. מאוחר יותר, דנטה רוזטי נחשב כאמן שהקדים את התנועה הרחבה יותר של הסימבוליזם האירופאי.
למוזיאון וגלריית האמנות של ברמינגהאם יש אוסף מכובד של יצירות מאת ברן-ג'ונס והפרה-רפאליטים, שאחדים טוענים, שהשפיעו על ג'.ר.ר. טולקין הצעיר, שלאחר מכן ילך ויכתוב את "ההוביט" ואת "שר הטבעות" תחת השפעה שניזונה מן הסצנות המיתולוגיות המתוארות בעבודות אלה.
במאה העשרים, אידיאלים אמנותיים השתנו ואמנות עברה מייצוג המציאות. העניין בפרה-רפאליטים פחת, אך מאז שנות השבעים ישנה התעניינות מחודשת בתנועה. "אחוות הרורליסטיים" (Brotherhood of Ruralists) ביססו את מטרותיהם על הפרה-רפאליטיזם וגם ה"סטקיסטיים" (Stuckists) שאבו מהם השראה.
התפתחויות מאוחרות והשפעה > ביקורת פמיניסטית

במהלך השנים האחרונות הביקורת הפמיניסטית החלה להתמקד, בין היתר, בדרכי הייצוג של נשים בדימויים הפרה-רפאליטים. נאמר ונטען שברבים מן הציורים, ייצוג הנשים הוא של אובייקטים מיניים, קורבנות, נשים מסרסות, מכשפות, או שדות. לדוגמה, על הציור "ליידי לילית" (Lady Lilith; ‏ 1868-1869), של דנטה גבריאל רוזטי, נאמר שהאישה לילית היא מצד אחד מייצגת אובייקט מיני, כאשר שמלתה נראית כעומדת להיות מופשלת ממנה. אך מצד שני, בנוסף לסמלי המוות והנרקיסיזם, לילית כאן אדישה למבט המציץ, אפופה בסמלי סירוס, מעדיפה להסתכל על עצמה ולשחק באדישות בכוחה במקום להיות כנועה לגבר. לכן, בין היתר, היא כאן על תקן של מכשפה ומהווה סכנה כאישה.
ביקורות נוספות הובעו על היחס של הציירים הפרה-רפאליטים אל המודליסטיות שציירו.
רשימת אמנים > האחווה הפרה-רפאליטית

דנטה גבריאל רוזטי (Dante Gabriel Rossetti; צייר, משורר)
ויליאם הולמן האנט (William Holman Hunt; צייר)
ג'ון אוורט מיליי (John Everett Millais; צייר)
ג'יימס קולינסון (James Collinson; צייר)
ויליאם מייקל רוזטי (William Michael Rossetti; מבקר)
פרדריק ג'ורג' סטפנס (Frederic George Stephens; מבקר)
תומאס וולנר (Thomas Woolner; פסל, משורר)
דנטה גבריאל רוזטי - "ילדותה של הבתולה מריה" (1849)
דנטה גבריאל רוזטי - ‏"Ecce Ancilla Domini" ‏1850
דנטה גבריאל רוזטי - ‏"Beata Beatrix" ‏1864-1870
דנטה גבריאל רוזטי - "אליזבת סידאל מציירת" (1852)
ג'ון אוורט מיליי - ‏"Mariana in the Moated Grange"‏
ג'ון אוורט מיליי - "נערה עיוורת" (1856
ג'ון אוורט מיליי - רישום של מייקל רוזטי (1849)
ויליאם הולמן האנט - "קלאודיו ואיזבלה" (1850)
ויליאם הולמן האנט - ‏"The Hireling Shepherd"‏ (1851)
ג'יימס קולינסון - ‏"The Renunciation of St. Elizabeth of Hungary" ‏ (1850)
תומאס וולנר - כיכר אלברט, מנצ'סטר, פסל של הבישוף של מנצ'סטר ג'יימס פרייזר, (1888)
רשימת אמנים > אנשים המקושרים לפרה-רפאליטיזם

פורד מדוקס בראון (Ford Madox Brown; צייר)
אדוארד ברן-ג'ונס (Edward Burne-Jones; צייר)
כריסטינה רוזטי (Christina Rossetti; משוררת)
ויליאם מוריס (William Morris; מעצב, מחבר)
ג'ון ראסקין (John Ruskin; מבקר)
אליזבת סידל (ציירת, משוררת, מודליסטית)
צ'ארלס אלסטון קולינס (Charles Allston Collins; צייר)
ג'יין מוריס (‏Jane Morris; מודליסטית)
אפי גריי (Effie Gray; מודליסטית)
אנני מילר (Annie Miller; מודליסטית)
הנרי פיץ' רובינסון (Henry Peach Robinson; צלם)
ג'וליה מרגרט קמרון (Julia Margaret Cameron; צלמת)
ג'ון ויליאם גודוורד (John William Godward; צייר)
ג'ון ויליאם ווטרהאוס (John William Waterhouse; צייר)
אדוארד רוברט יוז (צייר)
גוסטב מורו (Gustave Moreau; צייר)
אוולין דה מורגן (Evelyn De Morgan; ציירת)
לורנס אלמה-טדמה (צייר)
פורד מאדוקס בראון - "עבודה" (1851-1863
פורד מאדוקס בראון - "רומיאו ויוליה" (1867, צבעי מים)
אדוארד ברן-ג'ונס - ‏"The Beguiling of Merlin"‏ (1874)
אדוארד ברן-ג'ונס - ‏"The Knight's Farewell"‏ (1858, דיו על וולום)
אדוארד ברן-ג'ונס וויליאם מוריס - ‏"David's Charge to Solomon"‏ (1882, כנסייתה טריניטי בבוסטון)
ג'ון ויליאם גודוורד - "כוהנת" (1894)
ג'ון ויליאם גודוורד‏ - "Sweet Nothings" ‏ (1904)
אוולין דה מורגן - "מדיאה"
ויליאם מוריס - פרט משטיח‏"Redcar"‏ (1881-1885)
ג'ון ויליאם ווטרהאוס‏ - "Circe Offering the Cup to Odysseus"‏ (1891)
האהובה, דנטה גבריאל רוזטי
ג'ון ויליאם ווטרהאוס‏ - "Magic Circle" ‏ (1886)
אוספים

ישנם אוספים גדולים של עבודות פרה-רפאליטיות ב"גלריית טייט" (Tate Gallery), מוזיאון ויקטוריה ואלברט (Victoria and Albert Museum), גלריית האמנות של מנצ'סטר, (Manchester Art Gallery), גלריית "ליידי לוור" (Lady Lever Art Gallery), גלריית "ווקר" בליברפול (Walker Art Gallery), ובמוזיאון של ברמינגהאם (Birmingham Museum & Art Gallery). כמו כן, במוזאון האמנות של דלאוור (The Delaware Art Museum) יש את האוסף הגדול ביותר של יצירות פרה-רפאליטיות, מחוץ לגבולות בריטניה.
אנדרו לויד ובר הוא אספן נלהב של עבודות פרה-רפאליטיות ובשנת 2003 הוצגו שלוש-מאות עבודות מהאוסף שלו בתערוכה גדולה ב"אקדמיה המלכותית" (Royal Academy).
ראו גם

אמנות גותית
הרנסאנס הצפוני
ימי הביניים
מנייריזם
רנסאנס
אליזבת סידל
לקריאה נוספת

Barringer, Tim, Reading the Pre-Raphaelites, New Haven, Yale University Press, Connecticut, 1998.
Bate, P.H., The English Pre-Raphaelite painters : their associates and successors, AMS Press, New-York, 1972.
Marsh, J. and Nunn, P.G, Pre-Raphaelite women artists, Thames & Hudson, London, 1998.
הערות שוליים

↑  Van Dyke, John, C., A Text-Book of the History of Painting, Longmans Green and Co., New-York, 1909, p.256.
↑  Rossetti, W. M., "Introduction" to The Germ: Thoughts towards Nature in Poetry, Literature and Art Rossetti. D. G. (Editor), London, 1901, p.7.
↑  מתוך הערך "Pre-Raphaelite Brotherhood" בוויקיפדיה בשפה האנגלית.
↑  Rossetti, W. M.,Ibid.
↑  השיר של רוזטי
↑  Davis, Randall, Six Centiries of Painting, T. C. & E. C. Jack, London, p.320.
↑  Anonymous, "The Times", 7 May 1851 ‏ ,taken from  ‏Harrison, C., Wood, P. & Gaiger J. (Editors), Art in Theory 1815-1900, Blackwell, Oxford, UK, 1998, p. 441.
↑  ‏ Dickens, Charles. "Old Lamps for New Ones." Household Words 12 (15 Jun. 1850),p. 12-14, ‏ מצוטט מתוך:Harrison, C., Wood, P. & Gaiger J. (Editors), Ibid, p.436.
↑  Harrison, C., Wood, P. & Gaiger J. (Editors), Ibid, pp.442-446.
↑  ‏Ruskin, John, Lectures on Architecture and Painting Delivered at Edinburgh in November 1853, National Library Association, New-York & Chicago, pp.120-121.
↑  Van Dyke, Ibid, p.256.
↑  עוד על הציור באתר מוזיאון ליברפול.
↑  Bucher, Gregory, "Review of Matthew Dickerson. Following Gandalf. Epic Battles and Moral Victory in The Lord of the Rings", Journal of Religion & Society, 2004. אזכור של הנושא ניתן למצוא כאן:
↑  Dante Gabriel Rossetti's painting "Lady Lilith", feminism.eserver.org מתוך מאמרים עם ביבליוגרפיה באתר
| זרמים באמנות |
| --- | --- | --- |
| אמנות העת העתיקה | יוון העתיקה • רומא העתיקה • מצרים העתיקה • הסהר הפורה |  |
| אמנות ימי הביניים | אמנות מרובינגית • אמנות קרולינגית • אמנות רומנסקית • אמנות גותית • ביזנטיון |  |
| הרנסאנס | מנייריזם |  |
| אמנות מזרחית | אמנות סינית • אמנות יפנית |  |
| אמנות העת החדשה | בארוק • רוקוקו |  |
| אמנות מודרנית | נאו-קלאסיציזם • רומנטיציזם • פרה-רפאליטים • אר נובו • אר דקו • ריאליזם (אמנות) • פוינטיליזם • אימפרסיוניזם • פוסט-אימפרסיוניזם • נאו-אימפרסיוניזם |  |
| אמנות המאה ה-20 וה-21 | אמנות מופשטת • קוביזם • אקספרסיוניזם • פוטוריזם • קונסטרוקטיביזם • סוריאליזם • אקספרסיוניזם מופשט • פוביזם • פופ ארט • אופ ארט • נאו-גאו • דאדא • אסתטיקת יחסים |  |
פורטל האמנות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266882605171  GND: 4175547-9  ISNI: 0000 0000 9993 5375  LCCN: n79055680  NDL: 00569247  NKC: kn20050427019  VIAF: 148445290   WorldCat (עם VIAF): 148445290 
ג'ון אוורט מיליי - אופליה (1851–1852).
ג'ון אוורט מיליי - "ישו בבית הוריו" (1850).
ויליאם הולמן האנט - "שעיר לעזאזל" (The Scapegoat ‏; 1854).
דנטה גבריאל רוזטי - "ליידי לילית".
פונשל

פוּנשָל (בפורטוגזית: Funchal) היא העיר הראשית באיי מדיירה של פורטוגל. היא משמשת גם כבירת מחוז מדיירה והיא העיר הגדולה במחוז, עם אוכלוסייה של 111,892 תושבים.
גאוגרפיה

יחד עם הישויות העירוניות הסמוכות לה - קמרה דה לובוס, סנטה קרוס, מנישו וריביירה בראבה, גרים באזור פונשל 150,000 תושבים. היא נחשבת לעיר הפורטוגלית המאוכלסת ביותר מחוץ ליבשת אירופה בה נמצאת פורטוגל. פונשל ממוקמת במקום ייחודי על האי: "אמפיתיאטרון" טבעי מקיף את העיר, עם מדרונות קלים בתחילת נמל העיר שמתנשאים לגובה של 1,200 מטר.
סביבת העיר מציבה לה מקלט טבעי והיא שמשכה את המתיישבים הראשונים להתמקם באזור. פונשל עיר קוסמופוליטית ונופה העירוני נודע בזכות הפארקים הרבים שנמצאים בשטחה. בעיר ישנם הרבה מלונות, כולל מלונות מהדרגה הגבוהה ביותר. פונשל היא בירת מחוז מדיירה במשך יותר מחמש מאות שנים, ושמה נגזר כנראה בגלל שבסביבתה ישנו שפע של גידולי שומר (פונשו בפורטוגזית).
העיר נוסדה על ידי ז'ואו גונסלווש זארקו בשנת 1421, וקיבלה את התואר "עיר" בשנת 1508 על ידי מנואל הראשון, מלך פורטוגל. בתחילת המאה ה-15, מגלה הארצות הפורטוגלי אנטוניו פרננדש היה שליטה של העיר. במהלך המאה ה-16 פונשל נחשבה ליעד עצירה חשוב בין האינדים לעולם החדש. היא שימשה גם בתור שער הכניסה לסוכר ויין למדיירה.
נמלה של העיר פונשל הוא הנמל העמוס והעסוק ביותר באי מדיירה.
נמל התעופה כריסטיאנו רונאלדו שנקרא גם נמל התעופה פונשל, ממוקם במזרח העיר. ב-23 ביולי 2016 שונה השם הרשמי מ-"נמל התעופה מדיירה", לשמו של כוכב הכדורגל יליד העיר כריסטיאנו רונאלדו.
ערים תאומות

גיברלטר גיברלטר, גיברלטר
ג'רזי סנט הלייר, ג'רזי
ארצות הברית הונולולו, הוואי, ארצות הברית
ארצות הברית אוקלנד, קליפורניה, ארצות הברית
ארצות הברית ניו בדפורד, מסצ'וסטס, ארצות הברית
ישראל הרצליה, ישראל
שווייץ לוצרן, שווייץ
גרמניה לייכלינגן (אנ'), גרמניה
דרום אפריקה קייפטאון, דרום אפריקה
ברזיל סנטוס, סאו פאולו, ברזיל
אוסטרליה מאריקוויל (אנ'), ניו סאות' ויילס, אוסטרליה
פופוליזם

ערך זה עוסק ברטוריקה. אם התכוונתם למפלגה אמריקאית, ראו .
הרטוריקה של "99%" (העם) נגד "1%" (האליטה) ממחישה שתנועת כיבוש וול סטריט היא תנועה חברתית פופוליסטית.
כפי שהוגדר על ידי תרשים נולאן, הפופוליזם (והטוטליטריות) נמצא בחלק השמאלי התחתון כאשר מערכת הצירים היא חופש אישי כפונקציה של חופש כלכלי. עם כוון השעון, נמצאים השמאל, הליברטריאניזם  והימין.
פּוֹפּוּליזם (בעברית, על פי האקדמיה ללשון העברית: הֲמוֹנָאוּת) הוא סגנון בפוליטיקה, המנסה לרכוש את אהדת ותמיכת הציבור מתוך הדגשת רעיון "העם" כקבוצה אותנטית והומוגנית, והניגוד בינו ובין גורמים חיצוניים שאינם נמנים עם "העם האמיתי", למשל מיעוטים, מהגרים, מחנה פוליטי נגדי או קבוצות אליטה בעלות הון והשפעה. הפופוליזם מזוהה לעיתים קרובות עם עמדות אנטי-ממסדיות. פופוליזם אינו אידאולוגיה, אלא הוא אוסף של טקטיקות פוליטיות ורטוריות שמטרתן לצבור ולשמר כוח פוליטי[דרוש מקור]. לכן ניתן ליישמו בהקשר של אג'נדות פוליטיות שונות.
מאפיינים > פופוליזם מכיל ופופוליזם מדיר

פופוליזם מכיל הוא פופוליזם שמבקש לכלול את "העם" המקופח לכאורה בחברה הכללית, ולהשוות את זכויותיו לאלו של האליטות המקפחת לכאורה. לעומתו, פופוליזם מדיר מבקש לכלול בחברה את "העם" בלבד, ולהדיר מתוכה את האליטות ואת הגורמים בחברה שלכאורה אינם נמנים עם "העם האמיתי".
הפערים בין פופוליזם מכיל לפופוליזם מדיר מתמקדים בשלושה היבטים:
ההיבט החומרי – אופן החלוקה של משאבים כספיים ואחרים בין קבוצות בחברה. פופוליזם מכיל יטען ש"העם" הוא מקופח וסובל מאפליה מתמשכת, ויפעל לשוויון במשאבים המוקצים לו. פופוליזם מדיר יפעל למנוע מקבוצות מסוימות באוכלוסייה גישה למשאבים לאומיים, למשל משרות ותקציבי רווחה.
ההיבט הפוליטי – מידת ההשתתפות והאותנטיות של הייצוג של קבוצות בחברה במערכת הפוליטית. במרבית המקרים, פופוליזם מכיל יטען ש"העם" אומנם בעל זכות בחירה, אבל דוכא פוליטית על ידי האליטות וסבל מהתעלמות, ולכן לא אימץ זהות פוליטית משל עצמו ואינו זוכה לייצוג הולם. פופוליזם מדיר יפעל כדי להחריג מהמשחק הפוליטי קבוצות באוכלוסייה שמוצגות כחיצוניות ל"עם", ובאופן הזה להגדיל את הכוח הפוליטי של העם, ויחד איתו של הגוף הפוליטי הפופוליסטי שמציג את עצמו כנציג האותנטי היחיד של "העם".
ההיבט החברתי/סמלי – אופן ההגדרה של "העם". פופוליזם מדיר מגדיר את "העם" בלי להתייחס לקבוצות מסוימות בחברה, למאפיינים ולערכים שלהן. באופן הזה הוא מעודד את הדרת הקבוצות הללו מהחברה. בדומה, גם הגדרה של קבוצות אליטה-לכאורה מדירה אותן מהגדרת "העם". לעומת זאת, פופוליזם מכיל מגדיר את החברה באופן רחב, אך טוען שהקבוצות המקופחות שאותו הוא מייצג, "העם" האמיתי, הוחרגו מההגדרה החברתית ושיש לכלול אותן מחדש בהגדרה.
לכאורה, ניתן למצוא דמיון בין פופוליזם מכיל לבין מגוון אידאולוגיות פוליטיות של קבוצות מיעוט. מה שמייחד את הפופוליזם הוא הקיטוב שהוא מגדיר ומעודד בין שני 'מחנות' באוכלוסייה, שאחד מהם טהור והאחר דורסני, הראייה הפשטנית של כל אחד מהמחנות הללו כהומוגני ובעל מטרה משותפת, והאדרת התנועה הפופוליסטית כנציגה האותנטית היחידה של בני המחנה ה'טהור'.
מאפיינים > סוגי פופוליזם

פופוליזם הוא סגנון פוליטי, ואינו אידאולוגיה[דרוש מקור]. כיום נהוג להעריך את הסגנון הרטורי של תנועה פוליטית על הציר שבין אידיאליזם, סגנון שמתמקד בקידום תפיסות רעיוניות מסוימות, לבין פופוליזם, סגנון שמתמקד בדיכוטומיה בין אלו המחזיקים באידאולוגיה מסוימת ואלו שלא. עם זאת, הרטוריקה הפופוליסטית מתבססת על אידאולוגיה או אידאולוגיה-לכאורה, ועל בסיס זה נהוג להבחין בין שלושה סוגי פופוליזם:
פופליזם ימני/תרבותי – הפונה אל רגשות לאומיים בקרב קבוצות תרבותיות, דתיות או אתניות בציבור, שמוגדרים כ"עם" האותנטי, ומציפות פחד וטינה כלפי קבוצות בעלות מאפיינים אחרים תרבותיים, דתיים או אתניים, שמוצגים כגורמים שאינם שייכים ל"עם" ומאיימים על הזהות ועל התרבות של "העם". במרבית המקרים, פופוליזם ימני נוטה להיות פופוליזם מדיר, שכן הוא קורא להחריג מהחברה את הגורמים החברתיים שלכאורה אינם שייכים לעם, ולחלוקת משאבים שמעדיפה את "העם האמיתי". פופוליזם ימני נפוץ, למשל, באירופה.
פופוליזם שמאלי/סוציו-אקונומי – הפונה אל רגשות קיפוח סוציו-אקונומיים בקרב קבוצות בציבור, שמוגדרות כ"עם" האותנטי, ויוצא נגד קבוצות בעלות מאפיינים של אליטות עסקיות וכלכליות, שמוצגים כגורמים חיצוניים ל"עם" ששוללים מ"העם" את זכויותיו הכלכליות והמעמדיות. במרבית המקרים, פופוליזם שמאלי נוטה להיות פופוליזם מכיל, שכן הוא קורא להשוות את הזכויות הסוציו-אקונומיות של ציבורים שהוא מציג כמקופחים-לכאורה. פופוליזם שמאלי נפוץ יחסית במדינות אמריקה הלטינית.
פופוליזם אנטי-ממסדי – הפונה אל רגשות קיפוח בקרב קבוצות בציבור, שמוגדרות כ"עם" האותנטי, ויוצא נגד פוליטיקאים בעמדה של כוח, בעלי משרות ציבוריות ומובילי דעת קהל, שהם לכאורה קבוצות אליטה מושחתות, אשר מונעות מאינטרסים צרים, ומשתמשות בכוחן הממסדי על מנת למנוע מ"העם" לקבל את הזכויות והמשאבים המגיעים לו. למרות שרטוריקה אנטי-ממסדית ואנטי-אליטות נפוצה מאוד גם בפופוליזם ימני וגם בפופוליזם שמאלי, היא מופיעה לפעמים גם כרטוריקה בפני עצמה, ולא בשילוב עם אידאולוגיה חברתית או סוציו-אקונומית.
פופוליזם במאה ה-21

הפופוליזם הפך נפוץ יותר ויותר בשנים האחרונות עם עלייתם של מנהיגים פופוליסטיים כמו דונלד טראמפ בארצות הברית, ויקטור אורבן בהונגריה, נרנדרה מודי בהודו וטאיפ ארדואן בטורקיה.
על פי מחקר של מכון טוני בלייר, במהלך עשרים השנים הראשונות של המאה ה-21 היו 33 מדינות שמנהיג פופוליסטי נבחר בהן בבחירות דמוקרטיות ועמד בראש המדינה במשך תקופה כלשהי. מתוכן 11 במזרח אירופה (פולין, הונגריה, צ'כיה, סלובקיה, סלובניה, רומניה, סרביה, בלרוס, בולגריה, מקדוניה), 9 באמריקה הלטינית (ברזיל, ארגנטינה, מקסיקו, ונצואלה, אקוודור, פרו, בוליביה, פרגוואי, ניקרגואה), 6 באזור אסיה-פסיפיק (יפן, הודו, סרי לנקה, הפיליפינים, טאיוואן, תאילנד), 3 בעולם המערבי (ארצות הברית, איטליה ויוון), 2 באפריקה (זמביה ודרום אפריקה), ו-2 במזרח התיכון (טורקיה וישראל).
מספר המדינות שבראשן עומד שליט פופוליסט זינק מ-4–8 מדינות בתחילת המאה לטווח חסר תקדים קודם לכן של 11–20 מדינות כאלו בו-זמנית. בשנים 2012–2013 ובשנת 2020 היה מספר המנהיגים מסוג זה בשיא של 19–20 מדינות. בשנת 2018 הנהיגו מנהיגים פופוליסטיים מדינות שייצרו קרוב לשליש מהתוצר הלאומי הגולמי העולמי. נכון לשנת 2023, נרשמה ירידה במספר הנהיגים הפופוליסטיים המכהנים, והיו 11 כאלו בשלטון: מטאוש מורבייצקי בפולין, ויקטור אורבן בהונגריה, אלכסנדר ווצ'יץ' בסרביה, אלכסנדר לוקשנקו בבלרוס, אנדרס אוברדור במקסיקו, ניקולאס מדורו בוונצואלה, דניאל אורטגה בניקרגואה, נרנדרה מודי בהודו, ג'ורג'ה מלוני באיטליה, טאיפ ארדואן בטורקיה, ובנימין נתניהו בישראל. הירידה הזאת עלולה להיות זמנית, שכן במדינות שבהן נבחרו בעבר מנהיגים פופוליסטיים, יש נטייה לבחור בהם שוב.
מבחינת הנרטיב הפופוליסטי, בתחילת המאה ה-21 כ-67% מהמשטרים הפופוליסטיים נקטו בנרטיב אנטי-ממסדי. העלייה החדה בפופוליזם בשנים שלאחר מכן הייתה בעיקר בנרטיבים התרבותי/ימני והסוציו-אקונומי/שמאלי, וכל אחד מהם היה הנרטיב העיקרי של כ-40% מהמשטרים הפופוליסטיים. לקראת שנות העשרים של המאה, הנרטיב התרבותי/ימני הפך להיות הנפוץ ביותר, ונוקטים בו כ-65% מהמשטרים הפופוליסטיים המכהנים.
השלכות של שלטון פופוליסטי > פופוליזם וליברליזם

הליברליזם, בהיותו אידאולוגיה המאדירה את הפרט, דוחק זהויות קבוצתיות (כגון זהות לאומית), ומאפשר הקצנה של דעות אנטי-פטריוטיות ואנטי לאומיות. את הווקום הזהותי מנצל ההפופוליזם, שמעלה על נס את "העם" ואת ערכיו. בכך הוא מבסס את התפיסה שיש ערכים אחידים, שהם הנכונים והמוסריים, ושכל מיעוט שאינו מחזיק בהם אינו מוסרי ואינו נמנה עם "העם". כלומר, בנרטיב הפופוליסטי מיעוט בעל דעות שונות אינו קול לגיטימי, ולכן אינו זכאי לשוויון זכויות או להגנה של החוק. תפיסה זו מנוגדת לתפיסה הליברלית, שמכירה בחברה רבגונית והטרוגנית, שבה כל קבוצה יכולה לחיות את חייה כרצונה, לפי אמונתה וערכיה. כתוצאה מכך, תנועות פופוליסטיות – מהשמאל ומהימין כאחד – הן במקרים רבים אנטי-ליברליות, לפחות כלפי קבוצות אוכלוסייה מסוימות, ותחת שלטון פופוליסטי יש שחיקה הדרגתית של זכויות ליברליות. בהתאם, משטרים של פופוליזם ימני נוטים להתנגד לחוקה, שמעגנת את זכויות המיעוט גם כאשר המיעוט אינו נמצא בשלטון, ונוטים להעלות על נס אידאולוגיה של רובנות.