stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמיל לחוד
חייו הפוליטיים

לחוד שירת תחת פיקודו של הגנרל מישל עאון, בשנים האחרונות של מלחמת האזרחים הלבנונית. לאחר שהפסקת האש שהושגה בתיווכה של הליגה הערבית נכנסה לתוקפה, עבר לחוד למערב ביירות, שהייתה בשליטת סוריה. בשל קשריו הטובים של לחוד עם קצין סורי בכיר, עלי חמוד, הוצע לו, כנוצרי-מרוני, להתמנות למפקד הצבא של ממשלת לבנון שהוקמה במערב ביירות, על פי הסכם טאיף. לחוד קיבל את המינוי ושירת במספר תפקידים במסגרת צבא לבנון עד שהגיע לדרגת מפקד צבא לבנון בשנים 1989-1998. ב-1998 יזם לחוד את תיקון החוקה הלבנונית, שקבעה כי למפקד הצבא דרושה תקופת צינון של שלוש שנים בטרם יוכל להתמודד לנשיאות. ב-15 באוקטובר 1998 הוא נבחר לנשיא לבנון, לתקופה של שש שנים. בלחצה של סוריה, הצביע הפרלמנט הלבנוני על הארכת כהונתו ב-2004, לשלוש שנים נוספות. מהלך דומה נעשה גם במהלך כהונתו של קודמו בתפקיד אליאס הראווי. צעד זה של הפרלמנט הלבנוני, שההשפעה הסורית ניכרת בו בבירור, היה אחד הגורמים לקבלת החלטה 1559 של האו"ם, הקוראת לנסיגת כל הכוחות הזרים מלבנון.
חייו הפוליטיים > מתנגדים מבית

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה .  הסיבה היא: עכשוויזציה לפני שנתיים.
הקרדינל המרוני נסראללה בוטרוס ספיר והמנהיג הדרוזי וליד ג'ונבלאט היו ממתנגדיו הבולטים של לחוד. ראש ממשלתה לשעבר של לבנון רפיק אלחרירי, שנרצח בהתנקשות, פעל שנים ארוכות תחת חסות סורית, אך התעמת עם השלטון בדמשק על רקע הארכת כהונתו של לחוד, והתפטר מתפקידו במחאה. מתנגדיו של לחוד טענו כי היה שליט בובה שנשלט על ידי סוריה. עם תחילת הקדנציה של פואד סניורה כראש ממשלת לבנון חל פיחות רב במעמדו של לחוד, גורמים זרים ודיפלומטים מערביים נהגו להחרים אותו, ויכולתו לשלוט על תהליך קבלת ההחלטות בלבנון הצטמצמה מאוד, אף על פי שהחוקה הלבנונית מעמידה את תפקיד הנשיא המרוני מעל לתפקיד ראש הממשלה.
על פי "הניו יורק טיימס" אמיל לחוד נהג "להשתרע אחר הצהריים בבגד ים לצד הבריכה במועדון יארזה, כשהוא שקוע בקריאת המגזין פארי מאץ' ומחזיק מראת שיזוף". העיתון דיווח כי לחוד הכחיש האשמות לפיהן העדיף ללכת לשחות בזמן הלווייתו של אל-חרירי.
לאחר בחירות 2005 לפרלמנט ולראשות הממשלה בלבנון, זכו לרוב תומכיו של בנו של אל-חרירי, סעד אל-חרירי. הקואליציה ניסתה לקיים בחירות לנשיאות, כדי להדיח את לחוד הפרו-סורי. לחוד סירב לפנות את כסאו. לאחר משבר פוליטי סביב הקמת בין הדין הבינלאומי לשיפוט החשודים ברצח חרירי, פרשו השרים השיעים מהממשלה. לאחר קיפאון פוליטי של מספר חודשים הגיעו הצדדים להסכמה על כינוס הפרלמנט לשם עריכת בחירות לנשיאות ב-25 בספטמבר 2007, אולם בחירות אלה נדחו שוב ושוב בשל המשבר הפוליטי בלבנון. בסופו של דבר סיים לחוד את תקופת כהונתו ב-23 בנובמבר 2007, בלא שנבחר לו יורש. רק לאחר שישה חודשים נבחר להחליפו מפקד צבא לבנון, הגנרל מישל סולימאן.
אלווירה לינדו

| --- | --- |

 לידה:  23 בינואר 1962 (בת 62) קדיס, ספרד 
 שם לידה:  Elvira Lindo 
 מדינה:  ספרד 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מדריד, Instituto Isabel la Católica, Madrid 
 שפות היצירה:  ספרדית 
 בן או בת זוג:  אנטוניו מוניוס מולינה (1994–?) 
 פרסים והוקרה:  Spanish National Children and Youth Literature Award (1998)  מדליית אנדלוסיה (2008)  Premio Cervantes Chico (1999)  הבן האהוב של קדיס (2011)  Atlantida Prize (2009) 
 www.elviralindo.com/blog
 
אלווירה לינדו (בספרדית: Elvira Lindo; ‏ 23 בינואר 1962), קדיס היא עיתונאית וסופרת ספרדייה.
ביוגרפיה

בגיל 12 הגיעה עם הוריה למדריד אחרי שהמשפחה התגוררה בכמה מקומות בספרד קודם לכן. במדריד חייתה את רוב חייה הבוגרים. היא התחילה בלימודי עיתונאות באוניברסיטת קומפולטנס (Compultense) אך לא סיימה אותם משום שהתחילה ב-1981 לעבוד בטלוויזיה וברדיו כקריינית, שחקנית ותסריטאית. הרומן הראשון שלה היה מבוסס על גיבורים דמיוניים של תסכית ברדיו, הילד ממדריד מנוליטו גפוטס (Manolito Gafotas) שנעשה קלסיקה של ספרות ילדים ספרדית. יצאו שישה ספרים בסדרה על מנוליטו. בנוסף לכך היו שני סרטים על פי הסדרה שיצאו ב-1999 ו-2004 וכן סדרת טלוויזיה.
לינדו כתבה גם רומנים למבוגרים וכן מחזות. הרומן הראשון שלה "השכונה האחרת" (El otro barrio) יצא ב-1998 ויצא גם כסרט בבימויו של סלבדור גרסיה רואיס.
ב-1996 התחילה לעבוד בקולנוע. היא כתבה את התסריט לסרט "הלילה הראשון בחיי" (La primera noche de mi vida). היא שיתפה פעולה עם הבמאי מיגל אלבדלחו (Miguel Albadalejo) על עיבוד לקולנוע של מנוליטו גפוטס. היא גם עיבדה את ספרו של בעלה אנטוניו מוניוס מולינה, "ירח מלא" (Plenilunio) לקולנוע.
מאז שבעלה התמנה למנהל מכון סרוונטס בניו יורק חיה לינדו בניו יורק. היא כותבת, לעיתים קרובות, לעיתון הספרדי אל פאיס. כמו כן היא כותבת ככתבת עצמאית עבור כתבי עת ועיתונים אחרים.
פרסים

ב-1998 קיבלה לינדו את הפרס הארצי לספרות ילדים ונוער (Premio Nacional de Literatura Infantil y Juvenil) על ספרה Los trapos sucios de Manolito Gafotas. ב-2005 את פרס הספרייה הקטנה (Biblioteca Breve) על הרומן שלה למבוגרים "מילה אחת שלך" (Una palabra tuya).
תרגום לעברית

מילה אחת שלך. מספרדית - דלי רום. תל אביב:אחוזת בית, 2011.
ספרי הילדים שלה

Serie Manolito Gafotas
1994: Manolito Gafotas
1995: Pobre Manolito
1996: ¡Cómo molo!: (otra de Manolito Gafotas)
1997: Los trapos sucios de Manolito Gafotas
1998: Manolito on the road
1999: Yo y el Imbécil
2001: Manolito tiene un secreto
ספרי הילדים שלה > סדרת אוליביה

1996: Olivia y la carta a los Reyes Magos
1997: La abuela de Olivia se ha perdido
1997: Olivia no quiere bañarse
1997: Olivia no quiere ir al colegio
1997: Olivia no sabe perder
1997: Olivia y el fantasma
1997: Olivia tiene cosas que hacer
ספרי הילדים שלה > סיפורים אחרים

1999: Charanga y pandereta
2000: Bolinga
2000: Amigos del alma
2001: Fue una gran dibujante
ספרי הילדים שלה > רומנים למבוגרים

1998: El otro barrio
2002: Algo más inesperado que la muerte
2005: Una palabra tuya
2010: Lo que me queda por vivir
תיאטרון

1996: La ley de la selva
2004: La sorpresa del roscón
תסריטים

1998: Manolito Gafotas
1998: La primera noche de mi vida
2000: Ataque verbal
2000: Plenilunio
2000: El cielo abierto
2008: Una palabra tuya
2010: Lo que me queda por vivir
הערות שוליים

↑  http://www.elviralindo.com/biografia.html
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297013405171  PLWABN: 9810550924005606  BIBSYS: 4032167  BNE: XX1067661  BnF: cb13201369z (data)  CANTIC: a10113307  CiNii: DA11441959  GND: 122497562  ICCU: RAVV107571  ISNI: 0000 0001 2119 5351  LCCN: no97018426  NDL: 00999282  NKC: xx0181138  NLG: 78128  NLK: KAC200400052  NSK: 000782658  NTA: 181043564  RERO: 02-A005808543  SUDOC: 056547439  VIAF: 7531697   WorldCat (עם VIAF): 7531697
אמור (שיר)

| --- | --- |
 סינגל בביצוע אילנה אביטל
 מתוך האלבום לאהוב אותך
 יצא לאור:  1977
 שפה:  עברית
 אורך:  3:18
 חברת תקליטים:  הד ארצי 
 כתיבה:  שייקה פייקוב ודנה פייקוב
 לחן:  שייקה פייקוב
 הפקה:  שמעון שגיא
 
"אמור" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנה אביטל. את השיר הוציאה לאור בשנת 1977 חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה השביעית באלבום הבכורה של הזמרת, לאהוב אותך. ב-13 באוקטובר נכנס למצעד הפזמונים העבריים השבועי של רשת ג' במקום ה-17. ב-17 בנובמבר עלה למקום הרביעי – המיקום הגבוה ביותר שהגיע. לבסוף, ב-19 בינואר 1978 יצא מדירוג לאחר ארבעה-עשר שבועות צעידה רצופה.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | - |  |
|  ישראל | רשת ג' | 4 |  |
הערות שוליים

↑  לאהוב אותך באתר סטריאו ומונו
| אילנה אביטל |
| --- | --- |
אלבומי אולפן: לאהוב אותך • שלום חבר • זינוק • רגעים • בלי בושה • כיוונים נעלמים • ילד המחר • אותך... פעם שנייה • תוצרת צרפת • נוגעת באושר • הסיפור האמיתי
אלבומי אוסף: אוסף הזהב • סיכוי לאהבה
אלבומי רמיקס: Hey
סינגלים: "אותך" • "אמור" • "השיבה לי" • "שובי לים" • "פגישה ראשונה" • "לילה במדבר" • "מלכת הכיתה" • "‏כל שנה בסוף הקיץ" • "עוד ועוד" • "ירושלם" • "אבא אמא וארץ ישראל" • "רגעים" • "בזכות ימים כאלה" • "אור בקצה המנהרה" • "בוא אל החגיגה" • "די לי די" • "בלי בושה" • "אתה המלך" • "סוף הצד" • "ילד המחר" • "טוב שבאתם" • "יום חדש" • "עוד תראה אותי" • "ספק" • "תגיד שכן"
אלווירה פופסקו

| --- | --- |
פוסטר משנת 1925 מאת שארל ז'סמאר
פוסטר משנת 1925 מאת שארל ז'סמאר
 לידה:  10 במאי 1894 בוקרשט, ממלכת רומניה 
 פטירה:  11 בדצמבר 1993 (בגיל 99) הרובע השישה-עשר של פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 שם לידה:  Elvira Popescu 
 מדינה:  צרפת, רומניה 
 תקופת הפעילות:  מ-1910 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הלאומית למוזיקה בבוקרשט 
 בן או בת זוג:  יון מנולסקו-סטרונגה 
 פרסים והוקרה:  מפקדת בלגיון הכבוד 
 פרופיל ב-IMDb
 
אלווירה פופסקו
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
תיאטר מאריני בפריז, הכניסה לאולם פופסקו
אלווירה פופסקו (ברומנית: Elvira Popescu, בצרפתית: Elvire Popesco;‏ 10 במאי 1894 – 11 בדצמבר 1993) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע ובמאית רומנייה שפעלה ברומניה ובעיקר בצרפת. השחקן, הבמאי והמחזאי סאשה גיטרי אמר עליה: "היא איננה צרפתייה, אבל היא פריזאית". במהלך הקריירה ארוכת השנים שלה שיחקה במחזות רבים בעיקר מן ה"ז'אנר" הקרוי "קומדיית בולוואר" וכו'.
ובחמישים סרטים. כונתה, בין היתר, "נוטר דאם של התיאטרון "Notre Dame du Théâtre או "מלכת הבולוואר" La reine du boulevard..באמצעות נישואיה האחרונים הייתה לרוזנת דה פואה (De Foy).
קורות חייה > תחילת דרכה

נולדה בבוקרשט בדיוק בחג הלאומי של רומניה באותם הזמנים, 10 במאי, בשנת 1894.
הוכיחה כישרונות בימתיים מילדותה - זריזות ודיוק בדיקציה, כישרון חיקוי חריף ומשעשע, תנועות מלאות חן, הליכה אלגנטית. דוד שלה, השחקן יון ניקולסקו, עודד אותה לממש כישרונות אלה וללמוד את אמנות המשחק.
סיימה בהצטיינות את לימודיה ב"קונסרבטוריון" (האקדמיה) לאמנויות הבמה בבוקרשט אצל מורים כמו קונסטנטין נוטארה ואריסטיצה רומנסקו. בגיל 16 התקבלה לעבוד בתיאטרון הלאומי של בוקרשט. מהר זכתה לשחק בתפקידים ראשיים - כמו איליאנה במחזה "Înşir-te mărgărite" מאת ויקטור ייפטימיו (1912) או טופאנה ב"תשוקה האדומה" מאת מיכאיל סורבול.

בשנת 1914 כבר הייתה חברה קבועה בלהקת התיאטרון הלאומי. יחד עם עמיתיה יון מנולסקו ואלכסנדרו מיכאילסקו ייסדה בשנת 1919 את התיאטרון "אקסלסיור". כעבור שנתיים, ב-1921 הקימה וניהלה גם את "התיאטרון הקטן" ("תיאטרול מיק") בבוקרשט. בשנת 1912 הופיעה בסרט ראינוע פטריוטי רומני "עצמאות רומניה" בבימוי השחקן אריסטיד דמטריאדה ובהפקתו של גריגורה ברזיאנו. בשנת 1923 שיחקה בסרט רומני נוסף, "הצוענייה מחדר המיטות" בבימויו של אלפרד האלם.
אלווירה פופסקו נישאה שלוש פעמים. מנישואיה לבעלה הראשון, אורל אתנאססקו (1965-1890), נולדה בת, טטיאנה. כעבור שנים אחדות התגרשה פופסקו והתחתנה עם הפוליטיקאי הליברלי יון מנולסקו-סטרונגה (1889–1951) שכיהן, בין השאר, כשר התעשייה והמסחר בשנים 1934- 1935) (נפטר בכלא הקומוניסטי בסיגט בשנות החמישים). אחרי 13 שנים של חיים בצוותא עם המחזאי והשחקן לואי קולן די בוקאז', שהיה ידוע בשם העט "לואי ורני" (1893-1952) ממנו נפרדה זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. בעלה הרשמי השלישי היה הברון, אחר כך הרוזן, הצרפתי, מקסימיליאן סבסטיאן דה פואה (1900 - 1967). רכילויות סיפרו שבזמנו מלך רומניה פרדיננד הראשון התאהב בה נואשות.
קורות חייה > פעילותה בתיאטראות צרפת. הקשר עם לואי ורניי

החל משנת 1924 הפכה לאחת מהכוכבות המבוקשות של תיאטרון "קומדיות הבולוואר" הצרפתי תוך הצטיינות בתפקידים מלודרמטיים במחזות של לואי ורניי ("הדודנית שלי בוורשה", "טובאריש", 1933 בבימויו של ז'אק דיבאל), "מכונית התופת", 1954), אנרי ברנסטיין ("נינה", 1949) ואנדרה רוּסן ("לה מאמה", 1957 תפקיד שנכתב במיוחד בשבילה ושהיא שיחקה בו עד שנת 1974), "מגדת העתידות", (1971). ניצלה את חן שיערה הבלונדיני העדין ומבטאה האקזוטי בגילום תפקידים של אצילות זוהרות אך מרוּששות שהתגלגלו מרוסיה הרחוקה למרכז עיר האורות. למעשה המחזאי לואי ורניי Louis Verneuil היה זה שהתלהב מהמשחק שלה במחזה "התשוקה האדומה" (של המחזאי הרומני מיכאי סורבול) בתיאטרון דה ל'אוור (Théâtre de l'Oeuvre) בפריז.

וקרא לה לבוא לצרפת כדי שתחליף שחקנית שחלתה, בקומדיה שלו, "הדודנית שלי מוורשה" שהפכה לשוברת קופות. הופעתה הראשונה במחזה זה ב-22 בדצמבר 1923 ב"תיאטרון מישל" נחקקה בזיכרון מעריציה. פרט לתקופה של 13 שנים של שותפות לחיים, הקשר המקצועי והידידותי בין השניים נמשך כשלושה עשורים.
למעשה גם סרטיה המוצלחים ביותר היו העיבודים לפי מחזותיו של ורניי, ביניהם "הבגד הירוק" (1937).
ורניי לקה בדיכאון, אומרים שבעקבות פרידתו מפופסקו ב-1940, ובשנת 1952 שם קץ לחייו על ידי חתך בעורקי הצוואר, במלון "טרמינוס - סן לזאר" בפריז. החיטוטים של העיתונאים בפרשה הכאיבו לאלווירה פופסקו שעדיין שמרה לאורך השנים על רגשות מיוחדים למנוח. הוא ערך לפני מותו שלוש צוואות, כולן באוקטובר 1952, ובשתיים מהן הוריש לשחקנית את רוב נכסיו.
צוואה אחרת הייתה לטובת ידידה קודמת של המחזאי, קלר טמבור. בית דין שדן במימוש הצוואות פסק לטובת אלווירה פופסקו.
בין השנים 1956–1965 הייתה אלווירה פופסקו מנהלת שותפה של ה"תיאטר דה פארי" ואחר כך - החל מ-1965 - של ה"תיאטרון מריניי" (Théâtre Marigny)
היא פרשה סופית מהבמה בגיל 86, עקב מחלת פרקים, כשמשחקה האחרון היה ב"לה מאמה" מאת אנדרה רוסן.
על מסכי הקולנוע

בקולנוע זכתה בפחות הצלחה: שיחקה בסרטים רבים, רובם מבוססים על מחזות צרפתים:

כמו "הזרה" לפי מחזה של אלכסנדר דיומא הבן (1930), "הדודנית מוורשה" (לאוי ורניי) (1931), "אֶסֶבּ חבר בפרלמנט" לפי מחזה של טריסטן ברנאר, (1937) בבימוי אנדרה ברטומייה, "הנשיאה" של פרנאן ריוור (1938), "טריקוש וקאקולה" בבימוי של פייר קולומבייה, (1938), "הם היו תשעה רווקים"- של סאשה גיטרי,
"גן העדן האבוד", 1938.
הפסיקה לשחק בסרטים בשנת 1942, פרט להופעתה בקטעים של אוסטרליץ של אבל גאנס, 1959, וב"שמש מלאה" - של רנה קלמאן, 1959.
אשת סלון

בין השנים 1930 - 1988 הייתה לאלווירה פופסקו וילה מודרנית ביישוב מזי-סיר-סן (מחוז איוולין) על יד פריז (Mézy-sur-Seine). בווילה זאת ובסלון שלה בשדרות פוש בפריז הייתה מארחת את "כל המי ומי" של החברה עד לשנת 1985, לרבות ולרי ז'יסקאר ד'אסטן, ז'אק שיראק, פייר קרדן, המחזאי אנדרה רוסן, הבנקאי גי דה רוטשילד.

אלווירה פופסקו נפטרה בפריז בגיל 99 ב-11 בדצמבר 1993 והובאה לקבורה בבית הקברות פר לשז. בלווייתה ב-14 בדצמבר 1993 השתתף נשיא צרפת לשעבר, ז'יסקאר ד'אסטן.
פילמוגרפיה

1923 : La Jeune fille de la mansarde
בבימוי אלפרד האלם Ţigăncuşa de la iatac) Alfred Halm)
(בתרגום מרומנית: הצועניה מחדר המיטות)
1930 : L'Étrangère (האשה הזרה) בבימוי גסטון ראבל Gaston Ravel
(לפי מחזה של אלכסנדר דיומא הבן)
1931 :Ma cousine de Varsovie  הדודנית שלי מוורשה
בבימוי קרמין גאלון Carmine Gallone (לפי המחזה של לואי ורניי)
1932 : Sa meilleure cliente הטובה בלקוחותיו
בבימוי פייר קולומביה Pierre Colombier
1934 : Une femme chipée, במאי:פייר קולומביה
1935 : Dora Nelson דורה נלסון, במאי: רנה גיסאר René Guissart
1936 : Le Roi (המלך), במאי : פייר קולומביה (לפי מחזה של פלר וקאיאווה)
1936 : L'Homme du jour ,(איש היום)
במאי: ז'ולייאן דיביבייה Julien Duvivier
1936 : L'Amant de madame Vidal (המאהב של מאדאם וידל)
במאי: אנדרה ברטומייה André Berthomieu
1937 : La Maison d'en face, (הבית ממול)
במאי:כריסטיאן-ז'אק Christian-Jaque
1937 :  L'Habit vert  (הבגד הירוק)
במאי:רוז'ה רישבה Roger Richebé
1937 : Le Club des aristocrates (מועדון האריסטוקרטים)
במאי:פייר קולומביה
1937 : À Venise, une nuit (לילה בוונציה)
במאי: כריסטיאן-ז'אק
1938 : Tricoche et Cacolet (טריקוש וקאקולה), במאי:פייר קולומביה
1938 : La Présidente היושבת ראש, במאי:פרנאן ריוור (לפי מחזה מאת מוריס אנקן ופייר ובר)
1938 :  Éducation de prince  (חינוך הנסיך)
במאי: אלכסנדר אסוויי Alexander Esway (לפי מחזה מאת מוריס דונה)
1938 :  Eusèbe député אסב (אוסב), חבר בפרלמנט
במאי: אנדרה ברטומייה
1938 : Mon curé chez les riches  Jean Boyer
1939 : Le Veau gras Serge de Poligny (העגל השמן) לפי מחזה מאת ברנאר צימר
1939 : Le Bois sacré Léon Mathot Robert Bibal* 1939 : Derrière la façade  Georges Lacombe (1902-1990)|Georges Lacombe et Yves Mirande * 1939 :
Paradis perdu  Abel Gance (גן עדן האבוד)
1939 :  L'Héritier des Mondésir  Albert Valentin (יורשם של מונדזיר)
1939 : Ils étaient neuf célibataires  Sacha Guitry (הם היו תשעה רווקים - לפי מחזה של סשה גיטרי)
1940 :  Parade en sept nuits  Marc Allégret (מצעד בשבעה לילות)
1941 :  L'Âge d'or  Jean de Limur (עידן הזהב)
1941 :  Mademoiselle swing  Richard Pottier
1941 :  Le Valet maître  Paul Mesnier (המשרת אדון)
1942 :  Fou d'amour  Paul Mesnier (משוגע מאהבה)
1942 : Frédérica Jean Boyer (פרדריקה)
1942 : Le Voile bleu Jean Stelli (הצעיף הכחול)
1959 : Plein soleil René Clément (שמש מלא)
1959 : Austerlitz Abel Gance (אוסטרליץ)
פרסים ואותות כבוד

1970 עיטור לגיון הכבוד של צרפת
1987 פרס מולייר לתיאטרון - על מפעל חייה
1989 עיטור לגיון הכבוד בדרגת מפקד
הנצחה

אחד משני אולמות ה"תיאטרון מאריני - רובר הוסן" בפריז נקרא לזכרה "אולם פופסקו".
אולם הקולנוע של המכון הצרפתי בבוקרשט נקרא על שמה.
זן של ורדים אדומים - הגדל בגנים ציבוריים בז'נבה, קיבל את שמה
ביבליוגרפיה

Charles Ford - Elvire Popesco, reine du boulevard Paris, Editions France-Empire 1989,
Jean-Yves Conrad Paris, capitala... României, Iaşi, Editura Junimea, 2006
Jean-Loup Passek Dictionnaire Larousse du Cinéma, Larousse-Bordas, Paris 1998
הערות שוליים

↑  בולוואר=שדרות, בצרפתית. הכוונה לתיאטרון הבולוואר או ה"קומדיות של השדרה"
↑  דנה צ'ובאנו - התאבדות בגלל אלווירה פופסקו - בעיתון "ז'ורנאלול" ברשת, 1 במרץ 2004 גישה ב-15 בנובמבר 2011.
↑  דנה צ'ובאנו - שם
↑  ליברלי, במובן של חבר במפלגה הליברלית
↑  p. 144 (2006) J.Y.Conrad
↑  J.L.Passek ע' 601
↑  דנה צ'ובאנו - שם.
↑  דנה צ'ובאנו -שם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810533033605606  BIBSYS: 43129  BNE: XX1380852  BnF: cb121120260 (data)  GND: 118926608  ISNI: 0000 0001 2021 0257  LCCN: n92000602  NLG: 99721  NTA: 133862003  SNAC: w6mt1cvt  SUDOC: 029507014  VIAF: 12339055   WorldCat (עם VIAF): 12339055 
הווילה פול פוארה ביישוב מזי-סיר-סן, שהייתה שייכת לאלווירה פופסקו בין השנים 1930–1988
אמור (נהר)

| --- | --- |
נהר אמור באזור חברובסק
נהר אמור באזור חברובסק
 מידע כללי
 אורך:  4,416 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  9,819 מ"ק לשנייה
 אגן ניקוז:  1,855,000 קמ"ר
 מוצא:  גבול מחוז דורנוד וחנטי  בצפון מונגוליה
 יובלים:  נהר ארגון, Huma River, אמגון, סונגחווה, Bidzhan, Anyuy River, Tunguska, אוסורי, Emur He, Bira, Amazar, שילקה, זיה, Bureya, Limuri, Ulmin, Urusha River, Arkhara, Khingan, Raychikha, Zavitaya, Oldoy, Gur, Amurskaya Protoka, Gorin 
 שפך:  מצר הטטרים בים אוחוצק
 מדינות באגן הניקוז:  רוסיה, סין ומונגוליה
 
 אגן הניקוז של נהר אמור
 
אַמוּר (ברוסית: Амур; בסינית מפושטת: חֵיילונְג גְּ'יַאנְגּ, 黑龙江; בסינית מסורתית: 黑龍江; במונגולית: Хара-Мурэн), הוא נהר הזורם בצפון-מזרח אסיה וגובל במדינות רוסיה, סין ומונגוליה. יחד עם נהרות השילקה והאונון, אשר מהווים חלק ממקורותיו, הוא מגיע לאורך של כ-4,416 ק"מ.
הנהר, אשר נקרא Hēilóng Jiāng בסינית ("נהר הדרקון השחור") זורם מזרחה ונשפך למצר הטטרים (או ליתר דיוק לאַמוּר לימאן), הוא הנהר העשירי באורכו בעולם. הנהר מהווה את קו הגבול בין סין ובין רוסיה לאורך כ-2,300 ק"מ. זהו הגבול לאורך נהר הארוך ביותר בעולם. יחד עם מקורותיו, מגיע אגן הניקוז של האמור לשטח של 1,855,000 קמ"ר.
הנהר מפריד בין מנצ'וריה הפנימית, מצפון לו, השייכת לרוסיה, ובין מנצ'וריה החיצונית מדרומו, השייכת לסין. פרובינציית חיילונגג'יאנג הסינית מדרומו קרויה על שמו כמו גם מחוז אמור הגובל בו ברוסיה.
האימפריה הרוסית קיבלה שליטה על כל השטחים מצפון לנהר במסגרת חוזה אייגון (1858). רוסיה קיבלה גם את האדמות שממזרח לאוסורי והאמור התחתון במסגרת אספת פקין (1860). לאחר קבלת השליטה על שטחים אלו, הגיעו מתיישבים רוסים לאזור והקימו ערים כגון: בלגובשצ’נסק וחברובסק.
הנהר מהווה סמל וגורם גאופוליטי חשוב ביחסים בין רוסיה וסין. לנהר הייתה חשיבות גבוהה במיוחד בתקופה שלאחר השבר הפוליטי בין ברית המועצות וסין בשנות ה-60.
הגשר הקבוע הראשון על האמור (גשר חברובסק) הושלם בשנת 1916. הדבר איפשר לרכבות על המסילה הטרנס-סיבירית לעבור את הנהר לאורך כל השנה ללא צורך בשימוש במעבורות או במסילות זמניות שהונחו על הנהר כשהיה קפוא. בשנת 1941 התווספה גם מנהרה עם מסילה מתחת לנהר.
הדג הגדול ביותר החי בנהר הוא הקלוגה שאורכו מגיע עד 5.6 מטרים.
מקורות הנהר

נהר האוסורי – יורד מגבול קוריאה ומאזור ולדיווסטוק וזורם צפונה עד האמור. אורכו 855 ק"מ והוא מהווה גבול בין סין ובין רוסיה. בשפך האוסורי לאמור נמצאת העיר חברובסק, העיר הגדולה באגן הניקוז של האמור. בחברובסק נמצא גשר על האמור שאורכו הוא 2,146 מטר .
נהר הסונגחווה (סונגארי) – מקור המים הארוך ביותר של האמור. אורכו 1,840 ק"מ. יורד מגבול קוריאה וזורם צפונה. עובר בדרכו במחוז חיילונגג'יאנג ובסמוך לערים המנצ'וריות ג'יאמוסי וחרבין. מצפון למקום הישפכו אל האמור, נמצא האזור היהודי האוטונומי אשר בירתו היא בירוביג'ן.
נהר הזיה – יורד דרומה מהרי סטנובוי עד השפכו לאמור ליד העיר בלגובשצ'ינסק. אורכו הוא 1,208 ק"מ.
נהר הבוריה – יורד דרומה מהרי בוריה. אורכו 716 ק"מ.
נהר השילקה – נוצר משני נהרות אשר יוצאים מדרום להרי יבלונוי, האונון והאינגודה ואורכו 950 ק"מ.
נהר הארגון – יוצא מהרי חינגן הגדולים שבחבל מנצ'וריה. תחילה הוא פונה מערבה, אך ליד ימת דלאי נור הוא פונה צפונה ומהווה את הגבול בין רוסיה ובין סין עד השפכו לאמור. אורכו 1,275 ק"מ.
לאחר שקלט את כל יובליו, מגיעה ספיקת הנהר ל-9,819 מ"ק בשנייה.
שימוש בני האדם בנהר

שני גורמים מגבילים את השימוש בנהר לשיט אוניות. ראשית, שפך הנהר אל הים מצוי באזור צפוני והים בו קפוא במשך שישה חודשים בשנה. שנית, הנהר מפותל מאוד, דבר ההופך את התחבורה האווירית, ולעיתים גם את היבשתית, ליעילה יותר. בהתאם לכך, האמור ויובליו משמשים בעיקר להעברת עצים הנכרתים באזורים המיוערים הגובלים בנהר.
אנדראה גריטי

הקבר שלו בוונציה
אנדראה גריטי (באיטלקית: Andrea Gritti; 17 באפריל 1455 –  28 בדצמבר 1538) היה הדוכס ה-77 של ונציה. גריטי כיהן כדוג'ה מאז מינויו בשנת 1523 ועד פטירתו.
חייו

גריטי נולד בבארדולינו הסמוכה לוורונה. בצעירותו שהה זמן רב בקונסטנטינופוליס בה פעל לפיתוח הסחר של לה סרניסימה. בשנת 1499 נכלא גריטי בקונסטנטינופוליס על ידי השלטונות באשמת ריגול ונידון להוצאה להורג. בזכות חברותו עם אישים בכירים בממשל העות'מאני הומתק דינו, והוא שוחרר מכלאו כעבור מספר שנים.
בשנת 1509, לאחר ההפסד הוונציאני בקרב אנדאלו, בעקבותיו איבדה ונציה שטחים רבים בצפון איטליה, התמנה גריטי לתפקיד פרובדיטור - האחראי מטעם הרפובליקה על מפקדי הצבא השכירים, ובהוראת מועצת העשרה עמד בראש כוחות מקומיים אשר הביאו לבסוף לשחרורה של פדובה, החזרתה לשליטה וונציאנית, והגנתה מפני כוחותיו של מקסימיליאן הראשון קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1510, בעקבות מותו של ניקולו די פיטיליאנו, מונה גריטי למפקד הצבא הוונציאני. גריטי הגן על ונציה מפני הצבא הצרפתי ופיקד על הצבא הוונציאני במהלך מלחמת ליגת קמבריי. בשנת 1512 עמד בראש המשא ומתן עם פרנסואה הראשון, מלך צרפת, שהביאה לכך שוונציה עזבה את הליגה הקתולית ועברה לצידה של צרפת.
בשנת 1523 נבחר גריטי לדוג'ה. לאחר בחירתו חתם גריטי על הסכם עם קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובעקבותיו עזבה ונציה את המלחמות האיטלקיות. גריטי ניסה לשמור על הנייטרליות של ונציה, וקרא לקרל ולפרנסואה להפסיק את הלוחמה ביניהם ולהתגונן יחדיו מפני האימפריה העות'מאנית אשר כבשה באותה עת חלקים מהונגריה. בשנת 1537, בעקבות התקפת הסולטאן סולימאן הראשון על קורפו, פרצה מלחמה בין ונציה לבין האימפריה העות'מאנית.
גריטי הלך לעולמו בשנת 1538.
אלייזה טיילור

| --- | --- |

אלייזה בוונדרקון, 2016
 לידה:  24 באוקטובר 1989 (בת 34) מלבורן אוסטרליה אוסטרליה
 שם במה:  Eliza Jane Taylor 
 שם לידה:  Eliza Jane Taylor-Cotter 
 מדינה:  אוסטרליה 
 תקופת הפעילות:  מ-2003
 בן זוג:  בוב מורלי
 מספר צאצאים:  1
 פרופיל ב-IMDb
 
אלייזה ג'יין מורלי טיילור קוטר  (באנגלית: Eliza Jane morley Taylor-Cotter; נולדה ב-24 באוקטובר 1989) היא שחקנית אוסטרלית. ידועה בתפקידה כג'יין טימינס באופרת הסבון האוסטרלית "שכנים שכנים" (2005–2008), ובזכות תפקידה הראשי של קלארק גריפין בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "המאה" (2014–2020) ברשת The CW.
ביוגרפיה

טיילור נולדה במלבורן, אוסטרליה ויש לה שלושה אחים: שתי אחיות ואח אחד. אמהּ היא סופרת ומעצבת גרפית, ואביה החורג היה סטנדאפיסט, בעוד אביה הביולוגי הוא הבעלים של רשת בתי קפה ברחבי מלבורן.
קריירה > 2003–2013: תחילת קריירה ו"שכנים שכנים"

לאחר תפקיד ראשי ב"איי הפיראטים", היא כיכבה בתור רוזי ב"מועדון מסיבת פיג'מות" בשנת 2003. היא עברה לתוכניות לקהל מבוגר עם תפקיד אורח ב-Blue Heelers (אנ') בשנת 2003.
כמו שחקנים אוסטרליים אחרים, הפריצה הגדולה של טיילור הייתה באופרת הסבון האוסטרלית "שכנים שכנים" בשנת 2005. היא גילמה את ג'יין טימינס לאחר שהופיעה בעבר בתפקיד אורח בשנת 2003. ב-2007, נל פיני וסיאנו סמיט-מקפי, שמשחקות את ג'נל טימינס, אמה של טיילור, ואחותה ברי טימינס פרשו מהסדרה ועברו לעבוד על פרויקטים אחרים, מאוחר יותר באותה שנה, טיילור החליטה אף היא לעזוב את הסדרה כדי להמשיך לפרויקטים אחרים וקריירה בארצות הברית.
טיילור נסעה לממלכה המאוחדת בסוף נובמבר 2007, וב-1 בדצמבר 2007 היא הדליקה את אורות חג המולד של וויימות'. ב-19 בדצמבר. בשנת 2009, השתתפה בפרק של "All Saints" וצילמה סרט דרמה/קומדיה קצר שנקרא "The Laundromat". טיילור השתתפה בסרט האימה "6plots".
קריירה > 2014–היום: "המאה"

ב-1 במרץ 2013, הוכרז כי טיילור לוהקה לתפקיד הראשי של קלארק גריפין בסדרה החדשה הפוסט אפוקליפטית "המאה" של רשת The Cw. "לא עשיתי ממש אודישן. חייתי בלוס אנג'לס במשך כחודש וכרטיס האשראי שלי נגנב וכל הכסף שלי נלקח – הייתי מוכנה לארוז את התיקים שלי ולחזור לאוסטרליה, כי לא ידעתי איך אני הולכת לשרוד בלוס אנג'לס יותר. לאחר מכן קיבלתי טלפון מהסוכן שלי, שאודישן שעשיתי לפני חודשים נראה על ידי המפיקים של תוכנית הטלוויזיה שנקראת "המאה". הם רצו שאקרא לקריאה למחרת, אז קראתי את התסריט באותו לילה ואהבתי אותו. הלכתי לפגישה למחרת וקיבלתי את התפקיד. לפני שידעתי את זה הייתי על מטוס לוונקובר לצלם את הפיילוט וכל חיי השתנו" – טיילור הסבירה איך היא קיבלה את התפקיד, הסדרה שודרה לראשונה ביום רביעי, 19 במרץ 2014. על תפקידה ב"המאה", הייתה טיילור מועמדת לפרס שחקנית טלוויזיה במדע בדיוני או פנטזיה, בפרס בחירת הנוער 2016 וגם בשנת 2017.
בשנת 2017 שיחקה בסרט הדרמה המשטרתית "Thumper" ובהמשך השנה כיכבה בתפקיד הראשי בקומדיה הרומנטית של נטפליקס "ירושה בחג המולד" (אנ').
בשנת 2023 הצטרפה כדמות חוזרת לעונה השנייה של סדרת המדע-בדיוני "זינוק לאתמול" (אנ') המהווה גרסה מחודשת לסדרה באותו שם ששודרה בשנות התשעים ברשת NBC.