stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גדוד העמק
קרב משמר העמק ולאחריו > קרב משמר העמק > התקשורת הערבית מדווחת על ניצחון בקרב, 5–11 באפריל 1948

בניגוד מוחלט למצב בשטח, הרי התקשורת הערבית דיווחה כי קאוקג'י כבש בהצלחה את משמר העמק כבר ביום 4 באפריל, לאחר הפגזת הקיבוץ. למחרת, ביום 5 באפריל כתב העיתון "ע-דפאע" שהופיע ביפו, מפי "סופר מיוחד שליווה את הצבא": "צבא עיראק בפיקוד קאוקג'י כבש את המושבה משמר העמק והניף עליה דגל ערבי". ביום 6 באפריל התפרסם בעיתון "א-צריח" מאמר שגם לפיו כבשו את "המושבה", כלומר את קיבוץ משמר העמק, שאותו כינו בשמו של הכפר הערבי הסמוך, אבו שושה. המאמר פיאר בשפה נמלצת את הצלחתו של צבא ההצלה בפיקוד פאוזי קאוקג'י. וכך נכתב בו (בתרגום מערבית):
"המפקד אל-קאוקג'י התחיל בהתקפה כדי להעניש את ה'הגנה'. צבא ההצלה התקיף את אבו שושה (משמר העמק) בתותחים ובטנקים והרס אותה. ההתקפה הייתה מתוכננת תכנון צבאי בפיקודו של פאוזי אל-קאוקג'י. היא נועדה להעניש את המושבה השוכנת בין לג'ון וג'נין ושלא פעם התנכלה לערבים השלווים, טף וזקנים. בראש המתקיפים, שמנו 1,500 חיילים, עמדו מפקד צבא אל-קאדסיה קולונל מוחמד בק אל-מהדי ומוחמד בק צפא, אחד מקציני המטה הבכירים של צבא ההצלה. הלוחמים השתמשו בתותחי שדה, במרגמות, בתותחים הרריים, במקלעים, ולרשותם עמדה יחידה ממוכנת מצוידת בנשק ובמכשירי קשר. לפני ההתקפה הגדולה צרו החיילים על המושבה מכל עבר לפי שיטה צבאית מובהקת בצורת מלקחיים, ללכוד את תושבי המושבה הנחשבת לאחד המבצרים העזים של ה'הגנה' כרזרבה לכל הקטע הצפוני. וביום א' שעבר, בשעה 5:15 בערב, ולאחר שהסתיימו כל ההכנות, ניתנה פקודת האש."
"ההתקפה התחילה בהפגזה כבדה על המושבה וכל מבניה נהרסו. הם פוצצו את הגשר המקשר את המושבה עם העולם החיצוני והמפקד הכללי הכריז על עוצר בג'נין ובכבישיה וחלק מהכפרים כדי לאפשר ביצוע התוכנית כפי שנקבעה מראש. בראש המתנדבים לעזרה ראשונה עומדת בתו של פאוזי אל-קאוקג'י. צבא ההצלה התחיל בפעולה מערב יום אתמול ככל צבא אחר גדול ומוכן. אחרי שעה וחצי נפלה המושבה בידי כוחות ההצלה והדגל הערבי הונף על ידי המפקד פאוזי המנצח. גדוד אל-קאדסיה נכנס וכבש את המושבה. המפקד נתקבל בהפגנה על ידי התושבים בג'נין בדרכו חזרה למטהו".
גם "ע-דפאע" המשיך לדווח ביום 6 באפריל כי מאנשי משמר העמק נותרו בחיים רק המעטים שנמצאו במקלט תת-קרקעי מבטון.
ביום 8 באפריל, לעומת זאת, פרסם "ע-דפאע" ידיעה הסותרת את דיווחיו הקודמים: אולטימטום ששלח קאוקג'י לקיבוץ משמר העמק וכן הסבר לכך שהקיבוץ טרם נכבש. וכך נכתב (בתרגום מערבית): "עליכם להפסיק ההתנכלות לתחבורה הערבית. אם לא, תיהרס המושבה ויושמדו התושבים". בידיעה הוסבר עוד כי כוחות קאוקג'י לא נכנסו "למושבה" משום שחסו על הנשים והילדים, ומובאת קריאה לחברי משמר העמק: "אל תתגאו ואל תסמכו על שכניכם היהודים. אם גאוותכם תתגבר עליכם ואם תחדשו את התקפותיכם על התחבורה ועל הכפרים הערביים בסביבה, כי אז מכריז קאוקג'י כי ייצא להשמיד כליל את משקכם על תושביו".
אפילו ביום 11 באפריל, שעה שקאוקג'י כבר החל לשלוח קריאות בהולות לעזרה, פרסם העיתון הלבנוני "אש-שרק" כי "ועד הזקנים מסר את הכפר משמר העמק לידי צבא קאוקג'י".
קרב משמר העמק ולאחריו > קרב משמר העמק > הרקע והתוכנית להתקפת הנגד

ברקע להתקפת הנגד של ההגנה והפלמ"ח עמדו שלושה נתונים שסייעו מאד להצלחתה.
ראשית, "צבא ההצלה" תקף את הקיבוץ בחזית צרה, ולא איבטח כראוי את אגפיו. הדבר הקל על יצחק שדה ודן לנר לבצע את התמרון שתכנן מלכתחילה הסמג"ד אבינועם ולכבוש את ח' בית-ראס, ובכך לאיים על האגף המערבי של "צבא ההצלה".
שנית, הכוח שבפיקוד שדה נמנע מהתקפות ישירות על "צבא ההצלה" שהתרכז בעמק מנסי, ואשר היה לו יתרון בעוצמת האש. רוב ההתקפות של הגדוד הראשון ושל הכוחות האחרים נערכו בלילה, נתקלו בהתנגדות קלה בלבד, ונחלו הצלחה. לעומתו, "צבא ההצלה" ביצע את התקפותיו לאור יום, היה חשוף למארבים של לוחמי הגדוד, וספג אבידות כבדות ומכות מוראליות בפעולות אלה.
ושלישית, הגדוד הראשון הכיר היטב את האזור. המג"ד, הסמג"ד, מפקדי הפלוגות והמחלקות וחלק ניכר מהלוחמים התאמנו בעבר באזור במסגרת הקורסים השונים של הפלמ"ח וההגנה אשר נערכו בג'וערה. כך עולה למשל מדבריו של מפקד המחלקה פנחס זוסמן (סיקו), בראיון שנערך עימו: "את ג'וערה הכרתי, כל אבן קטנה, מכל הקורסים שהיו שמה. בעיקר מקורס המ"מים. ולא רק ג'וערה, כל הסביבה". למעשה, בגבעות דליית אל-רוחה ובחורשות משמר העמק פותחו תורות הלחימה של ה"הגנה" והפלמ"ח, כאשר תרגלו אותן באמצעות דגלים בצבעים שונים כתחליף לרובים ולמקלעים.
תוכנית הפעולה כללה אם כן איגוף נרחב, אם כי לא בהיקף אליו שאף יצחק שדה; השתלטות על שטחים שולטים כולל הכפרים הערבים עצמם; ניוד מהיר של הכוחות והצבת מארבים מול כוחות קאוקג'י בכל מקום בו נצפתה, או נחזתה מראש, תנועתם לשם התקפה. יצחק שדה המשיך ופיתח את תורת הלחימה אותה ייסד בפו"ש (פלוגות השדה), והתאים אותה לקנה המידה החדש והגדול יותר של לחימה מול צבא סדיר. דן לנר המג"ד יישם את ניסיונו בלחימה עם הפרטיזנים היוגוסלביים, אליהם הצטרף כאחד מצנחני היישוב, כנגד הצבא הסדיר הגרמני במלחמת העולם השנייה. זכרונותיהם של שני מפקדי פלוגות, שניהם לימים אלופים בצה"ל, יצחק חופי (חקה) וישעיהו (שייקה) גביש (אז שקלאר), משקפים היטב את גישתם של שדה ולנר:
יצחק חופי: "אצל דן לנר, שהיה מפקד הפעולה, היה לי אז המפגש הראשון עם יצחק שדה... הייתה לו כף יד של חוצב... שם את הלאפה שלו על מפה 1:100000 עם מרפק תקוע באיזה מקום, בוואדי מילק. עשה תנועה קשתית שכיסתה את כל השטח של הרמות בכביש ג'נין-חיפה עד מעבר לוואדי עארה. במערכת המושגים שלי זה נראה לי מאד גרנדיוזי... עד אז לא עסקנו בפעולות כיבוש בכלל... עשינו רק פשיטות".
ישעיהו גביש: "דן ראה את הקרבות בהיקפים האלה בשטחים הרריים [הכוונה לניסיון שרכש בלוחמת הפרטיזנים ביוגוסלביה], הוא ידע מה יכול לעשות גוף רגלי נייד קל רגליים מול צבאות סדירים. יצחק שדה חשב בגדול. הוא לא חשב במושגים של כיתת פו"ש. הוא הבין את הקפיצה, הוא הבין את המעבר למלחמה מול צבא גדול, של קאוקג'י. הוא היה שותף לדן, ויכול להיות שפעלו לפי מחשבה שהייתה מעבר למקובל".
קרב משמר העמק ולאחריו > קרב משמר העמק > תחילת התקפת הנגד, 8 באפריל 1948

התקפת הנגד החלה ב-8 באפריל 1948, כשג'וערה משמשת בסיס יציאה של הכוחות. בתחילת ההתקפה, שתי פלוגות מהגדוד הראשון כבשו את המשלטים מסביב למשמר העמק. פלוגה אחת כבשה מול התנגדות קלה את ח'רבת בית-ראס, שסומנה כזכור מראש בתור היעד הראשון להתקפת הנגד. בעקבותיה נעה פלוגת 'כרמלי' וכבשה ללא התנגדות את 'הר הגעש' (תל קוטא) ו'הר הגעש הקטן' הסמוך; הפלוגה שכבשה את ח'רבת בית-ראס התקדמה והחליפה את פלוגת כרמלי, ולאחר מכן הוחלפה על ידי מחלקה מ'כרמלי', וחברה לכוחות האחרים של הגדוד הראשון. פלוגות הגדוד הראשון כבשו גם את אל-ע'ובַּיָה א-פוֹקא, תוך גרימת אבידות רבות לאויב. בכפר זה הוחלפו כוחות הגדוד על ידי קורס המ"כים של 'גולני'. עם שחר הועברו שתי פלוגות הגדוד לקצה הדרומי של משמר העמק, תפסו משלטים ופוצצו גשר ליד מנסי. בד בבד, לנוכח ההצלחה בגזרה הדרומית, מחלקת חי"ש מ'כרמלי' תפסה את 'ההר הקירח' (כיום גבעת קיפוד, כ-1.5 ק"מ ממערב לקיבוץ).
קרב משמר העמק ולאחריו > קרב משמר העמק > תחילת התקפת הנגד, 8 באפריל 1948 > בלימת התקפת נגד ערבית, 9 באפריל 1948

בבוקר 9 באפריל, בשעה 08:00, החלה להגיע תגבורת לאויב, שהלכה וגדלה במשך היום, בין 400 ל-600 איש, במגמה לכבוש בחזרה את אל-ע'ובַּיָה א-פוֹקא ולתקוף שוב את משמר העמק. ההתקפה על כוח 'גולני' שבכפר הייתה עזה, והגיעה לעיתים עד לטווח השלכת רימונים. כוח 'גולני' ביקש לסגת, אך הבקשה לא נענתה. 'צבא ההצלה' גם הפגיז את הכפר בתותחים וכוח רגלי עשה דרכו במטרה לאגף את כוח 'גולני' שהחזיק בו. אלא שפלוגה אחת של הגדוד הראשון חסמה את הדרך מדרום לחורשת משמר העמק, המטירה אש על הכוח המאגף, ומנעה את התקדמותו. לפיכך הכוח הערבי לא הצליח לאגף את אל-ע'ובַּיָה א-פוֹקא, אלא התמקם ברכס שממזרח לח'רבת בית-ראס. כוח הגדוד הראשון נע לרכס הסמוך, והמשיך להטריד ביריות את הכוח הערבי. אולם הלחץ על אל-ע'ובַּיָה א-פוֹקא נמשך, ולפיכך נשלחה לשם פלוגת 'כרמלי' כתגבורת. בערב נסוג כוח 'צבא ההצלה' מן הרכס שתפס. כוחות 'גולני' שהגנו על אל-ע'ובַּיָה א-פוֹקא הרסו את מרבית בתי הכפר, אך נסוגו ממנו בלילה כיוון שאזל כוחם.
במקביל לקרב על אל-ע'ובַּיָה א-פוֹקא, הכוח על 'ההר הקירח', יחד עם כוח 'גולני' שבקיבוץ, כבשו את אבו שושה; לפנות ערב הם נטשו גם כפר זה, לאחר שהרסו חלק מבתיו.
עם לילה, כוחות החי"ש מחטיבת 'כרמלי' חזרו למשמר העמק, וכוחות הגדוד הראשון חזרו לג'וערה וסביבתה; באותו יום הגיע גם המג"ד דן לנר אל כוחות הגדוד, וחזר לפקד עליהם. במהלך הלחימה ביום זה כוחות הגדוד לקחו נשק שלל, ובשעת בדיקתו אירעה התפוצצות; הנשק הגדודי נהרג ותשעה אנשים נפצעו קל.
קרב משמר העמק ולאחריו > קרב משמר העמק > תחילת התקפת הנגד, 8 באפריל 1948 > 10–11 באפריל 1948

בצהרי 10 באפריל חזר 'צבא ההצלה' לירות על משמר העמק, תחילה אש מקלעים ובהמשך גם אש ארטילרית. כמו כן ירו גם על הכוחות שתפשו את ח'רבת בית-ראס. בשעות אחה"צ הוטל על פלוגת חי"ש של 'אלכסנדרוני' שהוכפפה לפיקוד הגדוד הראשון לתפוס שני משלטים דרומית לח'רבת בית-ראס. הפלוגה נתקלה ביריות ונאלצה לסגת. בקרבות סביב ח'רבת בית-ראס נגרמו ל'צבא ההצלה' אבידות. מאידך, לאחר שכוח 'ההגנה' עזב את אבו שושה, חזרו הערבים לכפר, ירו ממנו על הקיבוץ, וחסמו באש את הדרך לחיפה.
אל משמר העמק עצמה הגיעו 50 פועלי סולל בונה, והחלו בחיזוק הביצורים במקום.
ב-11 באפריל שריוניות 'צבא ההצלה' פגעו במשאיות שנסעו אל המשק מכיוון כפר ברוך. המשאיות נעצרו והתחמושת שעליהן נפרקה והובאה רגלית לקיבוץ. למרות זאת קאוקג'י הוטרד קשות ממצבו והזעיק עזרה מכוחותיו שבהרי ירושלים. הכוח בפיקודו של מאמון אל-ביטאר אכן הגיע והצטרף לקרבות החל מ-13 באפריל, עוד לפני השגת ההכרעה בהם. קאוקג'י גם שלח מברק נואש למפקד הגדוד הדרוזי בשפרעם והתחנן לעזרה: "הנני פונה אליכם, בני מערוף, אני במצוקה. אם לא תיחלצו לעזרתי – תלונתי לאלוהים".
קרב משמר העמק ולאחריו > קרב משמר העמק > תחילת התקפת הנגד, 8 באפריל 1948 > הכרעת המערכה, מליל 11–12 באפריל עד 15 באפריל

למרות תבוסותיו, קאוקג'י היה צפוי לתקוף שנית, בכוחות מוגברים, מכיוון ואדי עארה. מטה הגדוד החליט לטמון לו מארב, לרגע שיגיע לעמק מנסי והעיירה באותו שם.
וכך התנהל הקרב המכריע בו הוכרע קאוקג'י: במארב הגדודי, פלוגה אחת תפסה את המשלטים מעל הכפר מנסי; פלוגה שנייה תפסה את אזור תל אבו קוטה; פלוגה שלישית נשארה חבויה לרגלי ח'רבת בית-ראס והמתינה להתקדמות האויב לעברה; פלוגה רביעית כבשה את רוביה ואת נרגריה וגרמה אבידות קשות לאויב. האויב הסתער במשך יום אחד לא פחות מ-11 פעם ובכל פעם נסוג, תוך אבידות. לבסוף עלה כוח האויב על מארב הפלוגה השלישית והוכה קשות. לאויב היה כוח עדיף, הוא הסתייע בשבעה תותחים שמהם אחד הושמד, בשני משוריינים כבדים, במספר משוריינים קלים ובתגבורת שהגיעה מג'נין. 13 שעות ארך הקרב הזה עד שהאויב נסוג, אך בסך הכל שהו לוחמי הגדוד בשטח במשך 30 שעות רצופות.
קרב משמר העמק ולאחריו > קרב משמר העמק > הערכת הפעולה והשלכותיה על הגדוד

במערכה על משמר העמק לחם גדוד "העמק" כגדוד קרבי מתוגבר ביחידות חי"ש, ולא עוד כמטה מינהלה המסדר משימות ונותן למפקדי הפלוגות לבצע לפי שיקולם. לקרב זה לא היה אופי של פשיטה, או התקפה נקודתית המסתיימת במאמץ לילי אחד שלאחריו הכוח חוזר עם שחר לבסיס. מיפקדת הגדוד לא זו בלבד שיזמה ושלטה על מהלך הקרב והטילה משימות מבצעיות, אלא הפעילה גם מערך תחזוקה. הגדוד התנסה בלחימת יום, בהסתערות תחת אש, בספיגת הפגזות שחייבה התחפרות.
במערכה במשמר העמק חלה גם תפנית משמעותית במבנה הפיזי והחברתי של הגדוד. גדוד "העמק" נכנס למערכה ממבנה של הכשרות/מחלקות פזורות בקיבוצים, שבועיים אימונים ושבועיים עבודה. אמנם גם לאחר משמר העמק המשיכו כמעט כל ההכשרות לשמור על המסגרת החברתית, אך לא חזרו עוד לקיבוצים. חסל סדר שבועיים עבודה שקובע סדרן העבודה של המשק ושבועיים אימונים בפיקוד המ"מ. מעתה, מחלקות הגדוד אינן עוד מכלכלות את עצמן בעבודה, כלכלת הפלמ"ח היא על הנהגת היישוב, כצבא לכל דבר. הגדוד ישהה מעתה ועד סוף מלחמת העצמאות במרוכז בבסיסים קרובים לשדה המערכה, כנדרש לפי התפתחות המלחמה, הגם שלפי שעה הבסיסים היו גם הם בקיבוצים סמוכים לאתרי הפעולות. במלחמה, גם המסגרות של הכשרה מגויסת אינן עוד רלוונטיות מבחינה צבאית. גם לפני כן יצאו לפעולות רק הבנים הלוחמים ומעט מאד בנות. לא הייתה עוד הצדקה לכך שמ"מ יפקד על הכשרה שבה 10 עד 20 לוחמים בפועל. רק בהכשרות הגדולות היה מספר לוחמים שהצדיק קיום מחלקה. מחלקות לוחמות הורכבו גם מחברים של שתיים או שלוש הכשרות קטנות.
קרב משמר העמק ולאחריו > הכישלון בכיבוש זרעין

לאחר הניצחון על חילות קאוקג'י במשמר העמק וסביבתה לא חלפה הסכנה להתקפת יישובים בעמק יזרעאל, הזירה של גדוד "העמק" הקיפה את העמק כולו. במשך ימים אחדים הגדוד המשיך להתארגן בבסיסיו החדשים, כדי לחדש ציוד, להתחמש ולהתאמן בהפעלת סוגי נשק חדשים שקיבלו, הרובים הצ'כיים. וכן – לקבור את עשרת חלליו. הפצועים קשה אושפזו, הפצועים קל חזרו לתפקד וכבר הגיעה הפקודה לביצוע המשימה הבאה: כיבוש הכפר הערבי הגדול זרעין.
בליל 19 באפריל 1948 יצא הגדוד ממרחביה לכבוש את זרעין. וזה מה שקרה בהמשך, על פי עדויות מפקדים ולוחמים: הכוחות התגלו מוקדם, עוד בשטחי ההיערכות, וספגו מייד אש חזקה. אש הכוח לא הצליחה לשתק את אש האויב. טענה שחוזרת על עצמה: "קיבלנו 'סטנים' חדשים, לא היינו מרוצים מהם כי היו להם מעצורים רבים. אבל לקראת פעולה שכזו, בתוך בתים, היינו צריכים נשק היורה אש שוטפת וה'סטן' היה יעיל יותר מהרובה בלחימה מסוג זה".
פלוגה א' הצליחה לחדור לכפר וכבשה את מיבנה בית הספר. משם היא ניהלה קרב הגנה שבמהלכו נפגעו חלק מהלוחמים. שאר הפלוגות לא הצליחו במשימותיהן, בוצעה התקפת נגד ערבית, הגדוד לא הצליח לבצע את המשימה ונסוג בטרם יאיר עליו אור יום.
קרב משמר העמק ולאחריו > פעולות בעכו ובחיפה

ימים אחדים לאחר קרב זרעין קיבל הגדוד הוראה להתייצב בגליל המערבי לקראת פעולה בעכו. פלוגה א' בפיקוד יצחק חופי, חקה, ופלוגה ד' בפיקוד ישעיהו גביש, שייקה, פעלו במסגרת המצור שהטיל החי"ש על עכו. נותקו קווי הטלפון של העיר ונחסמו הדרכים מהכפרים הערביים שסיפקו את מזונה. החי"ש תקף בעבר את עכו ללא הצלחה, בשל סיוע ארטילרי שנתנו הבריטים לתושבי העיר הערבית ולמגיניה.
בלילה שבין 24 ל-25 באפריל חצתה פלוגה ד' דיונות וביצות, הגיעה לבית הקברות שממזרח לעיר והלוחמים התמקמו בין המצבות שהיוו עמדות ירי טובות. לוחמי הפלוגה ירו לעבר עכו ומעכו השיבו אש וכך עד לפנות בוקר. היה חשש שהפלוגה תישאר תקועה בין הביצות באור יום. המג"ד עקב אחר התפתחות הקרב ובהיותו מודע למצב שנוצר הורה על ניתוק מגע ושלח שני אוטובוסים שהחזירו את הכוחות לבסיסם.
דן לנר הגדיר את פעילות הגדוד הראשון בעכו כ"פשיטה", ולא הייתה מטרה לכבוש את העיר. זו נכנעה לבסוף לחטיבת כרמלי רק ב-18 במאי 1948, לאחר עזיבת הבריטים את ארץ ישראל ובתום קרב שנמשך 18 שעות. אותה שעה הגדוד הראשון לחם כבר בגליל העליון.
הגדוד הראשון במסגרת חטיבת יפתח

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הגדוד הראשון במסגרת חטיבת יפתח > ממבצע יפתח לחטיבת יפתח

בשלהי אפריל 1948 הגיע יגאל אלון לגליל וקיים דיון עם אורי יפה ומולה כהן, אז מפקד הגדוד השלישי. זאת לקראת 15 במאי, יום בו היו צפויים לפלוש לארץ צבאות לבנון וסוריה, במגמה לכבוש את צפת ואת כל יישובי הגליל המזרחי. מסקנות הדיון היו כי צפת וסביבתה הן השטח החיוני של אצבע הגליל, וסילוק הערבים מצפת ישנה את מאזן הכוחות במרחב לטובת היהודים; השתלטות על רכסי מלכיה ועל נבי יושע תחסום את ירידת הלבנונים למרכז עמק החולה; ואם יתוגברו ישובי עמק החולה הם יוכלו לעצור את התקדמות הצבא הסורי. למילוי משימות אלה הכרחי היה לקבל תגבור של גדוד חי"ר אחד, לכל הפחות, והמועמד הטבעי לכך היה הגדוד הראשון. בשובו לפיקוד העליון הציג יגאל אלון את התוכנית שהתגבשה לאור כל זאת. המטה הכללי אישר את התוכנית והטיל על אלון להוציאה אל הפועל כמפקד "מבצע יפתח" שמטרותיו: א. להוציא את עמדות המפתח מידי האויב. ב. להשתלט על עורקי התחבורה. ג. להיערך לבלימת הפלישה הצפויה ב-15 במאי 1948. נתקבלה גם ההמלצה להעלות את הגדוד הראשון לגליל בהקדם האפשרי, כדי להיות חלק מהכוחות של מבצע יפתח. הגדוד הראשון, הוא גדוד "העמק", והגדוד השלישי, הוא גדוד "הגליל", היו לגרעין שתוך זמן קצר ביותר יהיה לחטיבת יפתח.
הגדוד הראשון במסגרת חטיבת יפתח > ממבצע יפתח לחטיבת יפתח > העלייה לגליל

הגדוד הראשון יצא לגליל ב-2 במאי 1948. טור ממונע התפתל כנחש והנוסע ברכב שבאמצעיתו לא יכול לראות לא את ראשו ולא את זנבו. הייתה זו תחושה של עוצמה לחברי הכשרות שעד אז ראו מקרוב רק את שתיים-שלוש המחלקות שבסיסן בקיבוצים הסמוכים. גם הלוחמים במשמר העמק ובזרעין ראו עד אז רק את היחידות שלחמו בסמוך להם, ואילו כאן עלו במרוכז 926 לוחמות ולוחמים. ירוחם כהן, שהיה מראשי המסתערבים וקצין המודיעין של מטה הפלמ"ח, ערך במבצע סיור מודיעין באמצעות "טייסת הגליל". לאחר שמשלטים לאורך הדרך מגינוסר לראש פינה נתפסו כדי לאבטח את השיירה, הוא הטיל מן המטוס הודעה לדן לנר המג"ד: 'אפשר לנסוע באורות מלאים בלילה'. המטרה הייתה שהאויב יחשוב כי כוחות גדולים עולים לגליל.
הגדוד הראשון במסגרת חטיבת יפתח > ממבצע יפתח לחטיבת יפתח > במחנה פילון

לאחר הנסיעה הארוכה נכנסו אנשי הגדוד למחנה הצבאי ממול לראש פינה;, מחנה זה נעזב על ידי הבריטים חמישה ימים קודם לכן, ונתפס על ידי ה"הגנה". מייד המחנה קיבל שם חדש, "מחנה פילון", על שמו של פילון פרידמן, מ"מ בגדוד השלישי, שנפל עם לוחמיו ב-20 באפריל בהתקפה על נבי יושע. במחנה פילון נקבעו לראשונה נוהלי התנהגות במחנה צבאי: שליטה על התנועה בתוך המחנה, הצבת שוטרים גדודיים (ש"ג) ליד השער, ביקורת כניסה ויציאה באמצעות "פס", וכדומה.
הגדוד הראשון במסגרת חטיבת יפתח > מבצע מטאטא

למחרת הגעתם למחנה פילון כבר יצאו חלק מהלוחמים למשימה הראשונה שהוטלה על הגדוד הראשון בגליל במסגרת מבצע יפתח, משימה שכללה חיסול בסיסי אויב המתנכלים לדרכי התחבורה, והריסת מבנים העלולים להיות בסיסי אויב בשטח המחבר בין הגליל התחתון לגליל העליון. למשימה זו הוקצו פלוגה א' בפיקוד יצחק (חקה) חופי, חלק מפלוגה ב' בפיקוד אסף שמחוני, ופלוגה ד' בפיקוד שייקה גביש. הפעולה החלה בלילה שבין 3 ל-4 במאי 1948 ולמרות היקפה הסתיימה תוך יום. בשל מטרתה (שהושגה), ניקוי כל השטח שבין הכנרת לעמק החולה משני עברי הכביש מטבריה צפונה ועד הירדן מזרחה, נקראה הפעולה "מבצע מטאטא".
הגדוד הראשון במסגרת חטיבת יפתח > סיוע לכיבוש צפת

בשבוע שלאחר מבצע מטאטא נקרא הגדוד הראשון לסייע בכיבוש צפת, הבירה הערבית של הגליל. העיר הייתה מאוכלסת כ-12,000 ערבים ומיעוט של כ-2,000 יהודים שהתגוררו ברובע היהודי העתיק, חלקם הגדול זקנים. הכוח העיקרי שפעל בצפת היה הגדוד השלישי. החל ממבצע יפתח המשיכו שני הגדודים לפעול זה בצד זה עד סוף מלחמת העצמאות במסגרת חטיבת יפתח.
ההתקפה נקבעה ללילה שבין 9 ל-10 במאי 1948. המשימה שהוטלה על הגדוד הראשון הייתה: כוח של שתי פלוגות יטריד באש את הכפר עכברה במגמה לרתק כוחות אויב במקום, לחסום את דרכי הנסיגה של הלוחמים הערביים מצפת, ולשמש עתודה לגדוד השלישי אם יתקשה להשתלט על העיר. כמו כן נדרש הגדוד להעביר מחלקה אחת תחת פיקוד הגדוד השלישי. מיפקדת הגדוד קבעה כי פלוגה ב' בפיקוד אסף שמחוני ופלוגה ד' בפיקוד שייקה גביש, שתיהן בפיקוד הסמג"ד חיים אבינועם, יטרידו את עכברה וישמשו עתודה לכיבוש צפת; פלוגה א' תקצה מחלקה בפיקוד המ"מ סיקו זוסמן שתפעל תחת פיקוד הגדוד השלישי.
הכפר עכברה שוכן כשני ק"מ דרומית לצפת (מאוחר יותר הוכלל בשטח העירוני של צפת עצמה), בתוך ואדי עכברה שמתחבר לנחל לימון ומוקף משני צדדיו בגבעות ובמצוקים תלולים. השתלטות לוחמי הגדוד על עמדות מול עכברה נועדה לכך שיהיו בכוננות מיידית לתקוף את האויב בעורפו. צפת הערבית הייתה בחלק הדרומי של העיר ואילו הערבים לחמו נגד התקפת הגדוד השלישי שבאה מצפון וממערב. כוחות הגדוד ירו אש כבדה על הכפר, כולל אש תלולת מסלול, על מנת לערער את ביטחון הלוחמים הערבים בצפת עצמה, כך שירגישו מכותרים. תוך כדי הירי על עכברה שמעו לוחמי הגדוד הראשון את הדי הלחימה בצפת עצמה, אותה הרעיש הגדוד השלישי ב"דוידקה" ובמרגמות. לאחר שהעיר נכבשה נתקבלה הפקודה להתקפל.
המחלקה של פלוגה א' בפיקוד המ"מ סיקו זוסמן שהצטרפה לגדוד השלישי פעלה בשתי גזרות אחרות בצפת. תחילה נועדה המחלקה לתגבר את הכוח שכבש את "המצודה", אך זו כבר נכבשה בינתיים. לקראת צהרי 10 במאי נשלחו סיקו ואנשיו להשלים את כיבוש העיר על ידי תפיסת משטרת כנען, ששלטה על צפת ממרומי הר כנען. הכוח השתלט בזהירות על המצודה, שנתגלתה כריקה לאחר שמגיניה נמלטו ממנה; לעיני כל תושבי צפת וכוחות הגדוד השלישי הורידו לוחמי המחלקה את דגלם של הכוחות הערביים שהתנוסס מעל המצודה.
לאחר מכן המחלקה של סיקו חזרה לעיר והופנתה למשטרת צפת הקרובה לרובע היהודי, שאמנם נכבשה בידי הגדוד השלישי, אך על הגג היו עדיין כמה לוחמים ערביים. על פי השמועה נמצא ביניהם מפקד הכוח הסורי שבא לעזרת ערביי צפת, אדיב שישכלי, לימים נשיא סוריה. המחלקה לכדה כמה מהם אך רובם הצליחו להימלט, ובתוכם אדיב שישכלי אם אמנם נמצא שם.
יחידות הגדוד הראשון חזרו למחנה פילון ונערכו למערכה שתתחיל כעבור ארבעה ימים, עם סיום המנדט הבריטי ופלישתם הצפויה של צבאות ערב למדינה היהודית שתכונן באותו יום. במחנה פילון, בין המבצעים, נמשכו אימונים לאור לקחי הקרבות שהגדוד עבר.
הגדוד הראשון במסגרת חטיבת יפתח > קרב מלכיה הראשון

ב-13 במאי 1948, יומיים לפני תום המנדט הבריטי, ישבו אנשי הגדוד הראשון לפי פלוגות, ושמעו מה המשימה הלאומית המוטלת עליהם: מניעת הפלישה הצפויה של הצבא הלבנוני ברכס מלכיה, פלישה העלולה לנתק את אצבע הגליל מהמדינה היהודית העומדת לקום. כיבוש רכס מלכיה, הכפרים מלכיה וקדש (בערבית: אל-מלכיה וקדס) והמחנה הצבאי הסמוכים לגבול, היה אמור להיות מערכה מכריעה במבצע יפתח. הכוחות לא שיערו כי המערכה הזאת תימשך 15 יום שבהם ינהל הגדוד בין 14 ל-29 במאי מספר קרבות, חלקם עקובים מדם.
הגדוד הראשון במסגרת חטיבת יפתח > קרב מלכיה הראשון > רקע

כאמור לעיל, מלכתחילה תוכנן מבצע יפתח כך שאחרי כיבוש צפת ייתפס רכס מלכיה. על יגאל אלון, מפקד הפלמ"ח ומפקד מבצע יפתח, הופעל אותם ימים לחץ כדי שיקצה כוחות לתגבור יישובים, אך הוא היה נחוש בהחלטתו להפעיל את הגדוד הראשון במרוכז נגד האויב העיקרי שחנה במלכיה, על מנת לסכל את הפלישה שסברו כי תגיע, ובהתאם לתוכנית המקורית של מבצע יפתח. הרעיון המרכזי בתוכנית הקרב בגבול לבנון היה להשתלט על הר מלכיה ולחסום את דרכי הגישה לעמק החולה, שכן רכס מלכיה היה השטח החיוני בגזרה. שיאו, יותר מ-700 מטר מעל פני הים, השתרע על שטח באורך של כשלושה ק"מ: מכשול טבעי החוסם את התנועה בעמק קדש. במרכזו שכן מחנה צבאי שבנו הבריטים, צפונית לו ובמורדותיו השתרע הכפר מלכיה ובקצה הצפון מזרחי של הר מלכיה שכן תל קדש, שחסם את הגישה למצודת נבי יושע.
בין ההכנות בוצעו לראשונה סיורי אוויר, בהשתתפות מפקדי הפלוגות, במטוסי "טייסת הגליל" של הפלמ"ח. המ"פים לא היו מורגלים בקריאת השטח מן האוויר. חקה, מפקד פלוגה א', מספר: "המראנו ממחניים... אפילו לא 'פייפר', מטוס קטן מסוג אחר... קיבלתי תידרוך מירוחם כהן, קמ"ן יפתח... קיבלנו התרשמות... אחר כך כשעלינו ברגל אני זוכר [ששמתי לב] שמן האוויר לא הבחנתי בהפרשי הגובה הגדולים שישנם בשטח". ואילו הסמג"ד אבינועם סיפר שהמריא ב"פייפר" שממנו הוצאו המושבים ובמקומם היו בלוני גז עם מנגנוני הפעלה של חומר נפץ. הוא השליך שניים כאלה מעל מלכיה. עם זאת למפקדים לא היו צילומי אוויר וחסרו נתונים ברורים על עוצמת האויב. היה ידוע שהכוח שתקף בחודש אפריל את רמת נפתלי שוהה במחנה הצבאי ובקדש, אך הייתה תמונה מעורפלת לגבי יכולתו של צבא לבנון העלול לפלוש מעבר לגבול הבינלאומי. לדברי שייקה גביש ההנחה הייתה שהגדוד יקדים את הצבא הלבנוני בלילה או שניים, ישתלט על הכפר מלכיה ויתפוס את עמק קדש.
הגדוד הראשון במסגרת חטיבת יפתח > קרב מלכיה הראשון > התוכנית המפורטת והיציאה לקרב

התוכנית שגובשה לכיבוש מלכיה, קדש והמחנה הצבאי הייתה כלהלן:
פלוגה א' בפיקוד יצחק חופי תכבוש את הכפר מלכיה, תתארגן להגנה ותשלוט על כביש בלידה-סעסע.
פלוגה ב' בפיקוד אסף שמחוני תכבוש את הכפר קדש ותמנע תנועת האויב לעבר נבי יושע.
פלוגה ד' בפיקוד ישעיהו גביש תכבוש את המחנה הצבאי, תיערך להגנה ברכס מלכיה ותחסום תנועת אויב בקטע אחר של ציר סעסע-בלידה.
מיפקדת הגדוד (החפ"ק) תהיה באזור רמת נפתלי.
יום ה-ע' נקבע ל-14 במאי 1948 ושעת ה-ש' ל-03:00, לפני עלות השחר.
בצהרי 13 במאי הסתדרו הפלוגות ברחבת המסדרים של מחנה פילון. בתום המסדר עלו מחלקות הלוחמים לכלי הרכב שיובילו אותם לנקודה שממנה יעלו לרכס ברגל. מכלי הרכב בקעו קולות ששרו לראשונה את "בת שבע", השיר שחיבר חיים חפר ליום הולדתו השביעי של הפלמ"ח שיחול כעבור יומיים, ב-15 במאי. עם רדת החשיכה הגיעו לוחמי הגדוד לשטח הכינוס, במקום בו הוקם לימים המושב שדה אליעזר. שם נעשו ההכנות האחרונות לקראת הטיפוס במעלה נחל דישון להר מלכיה ויעדי הכיבוש.
בהינתן האות לתזוזה החלו הלוחמים לנוע ובשעה 20:00 דיווח מטה יפתח למטה הפלמ"ח: "הגדוד הראשון יצא לכבוש את מלכיה ולהרוס את קדש". עם היציאה, ערפל כבד ירד על נחל דישון והיקשה על ההליכה. הפרדות העמוסות נשק מסייע וציוד עיכבו את התנועה, מדי פעם נעמדו ולא זזו. בלית ברירה הוחלט להעמיס גם את הציוד שהן נשאו על גב הלוחמים, העמוסים בלאו הכי בציוד האישי והמחלקתי המחושב למספר ימים. יותר מ-10 ק"מ, בעלייה ובין טרשים הלכו האנשים בטור עורפי, ולפעמים התעכב כל הגדוד עד שהביאו את אלה שפיגרו; כמו כן היו טעויות בניווט. כשהתברר כי הגדוד לא יגיע ליעדיו בזמן, המג"ד דן לנר החליט לעצור את מסע ההתקרבות ולדחות את ההתקפה ב-24 שעות. הגדוד תפס מחסה מתצפית אויב ברכסים מדרום מערב לרמות נפתלי.
אותו יום שישי, 14 במאי 1948, ה' באייר תש"ח, נקראו כל הנותרים במחנה פילון למסדר שנערך בשעות אחר הצהריים המאוחרות, ובו השתתפו בעלי תפקידים לא-קרביים מפלוגת המפקדה, וכן הבנות (יותר מ-200). אחת מהן, תהילה, כתבה לימים: "במסדר משמיעים שתי הודעות חשובות: לפני כמה שעות, בתל אביב, דוד בן-גוריון הכריז על הקמת מדינת ישראל; והודעה שנייה – דרושים מתנדבים ומתנדבות להעפיל בלילה על ההר, עם ציוד ללוחמים... ההודעה השנייה הייתה באותו רגע חשובה יותר בעינינו ונדמה לי כי כולנו התנדבנו לסחוב ציוד ללוחמים, ביניהם חברינו...עם רדת החשיכה יצאנו לאיילת השחר ומשם לנקודה שממנה התחיל שביל שהעפיל על ההר... המטען די כבד על גבנו, הקוצים שורטים אותנו. העפלנו בחשיכה בין טרשים. הפסקות קצרות, והנה אנחנו במקום הריכוז של הלוחמים, סמוך מאד למקום בו מקץ כמה שעות יתחולל הקרב הנורא, שבו נפלו 24 מלוחמי הגדוד הראשון... אותו לילה, על ההר, ראינו אותם בפעם האחרונה... כעבור עוד יום נקראו הבנות לראש פינה כדי לזהות גופות החללים".
באותו יום, ב-14 במאי, הגיעו כוחות החטיבה הלבנונית בפיקודו עאדל שהאב סמוך לגבולה של ארץ ישראל והתפרסו במרחב שבין הכפרים בינת' ג'בל ועיתרון. בחטיבה הלבנונית היו שני גדודי חי"ר (השלישי והרביעי) ופלוגת שריון. בלילה שבין 14 ל-15 במאי, לאחר שפג תוקף המנדט ובמקביל לחידוש תנועת הגדוד הראשון, החלו כוחות החטיבה הלבנונית לנוע לעבר הגבול הבינלאומי. בראש הכוח נעה יחידת חלוץ: מחלקת משוריינים ופלוגת חי"ר.