דוד פרסקו
קורות חיים > התנגדותו לציונות

בניגוד למרבית אישי הציבור והעיתונאים היהודים בטורקיה, פרסקו היה קנאי בלאומיותו הטורקית, והוביל קו התנגדות לתנועה הציונית בעיתונו "איל טיימפו". את התנגדותו נימק לרוב כדאגה לשלום יהודי האימפריה העות'מאנית, בשל ההתנגדות של זו האחרונה לתנועה הציוניות.
על פי ההיסטוריון משה דוד גאון, כשביקר בנימין זאב הרצל בקושטא, לא חשש פרסקו להתנגד לביקורו, והביע זאת בפומבי. עם זאת, מקור אחר מציין כי פרסקו דווקא היה זה שסידר להרצל את הפגישה עם עבדול חמיד השני, סולטאן טורקיה.
בסוף שנת 1909 הוציא לאור בקושטא חוברת שם "Le Sionisme" בצרפתית, וריכז בה את מאמריו האנטי ציוניים, שפרסם קודם לכן ב"איל טיימפו". החוברת זכתה לתפוצה רבה באלפי עותקים, והופצה אף בין פקידי ממשלה וצירי הפרלמנט הטורקי.
התנועה הציונית לא ראתה בעין טובה את ההתנגדות שהוביל פרסקו כנגדה בעיתון "איל טיימפו" שבעריכתו, ובחודש נובמבר 1908, הציעה לו התנועה תשלום חודשי קבוע, תמורת מספר תנאים שסוכמו איתו בנוכחות עדים: על פרסקו להתחייב לפרסם בעיתונו מאמרים התומכים בהכנסת היהודים לארץ ישראל ולמדינות שבשליטת האימפריה העות'מאנית, ובעד השפה העברית. תחילה התנגד פרסקו, בשל רצונו להשאיר את העיתון חופשי, ואחד מהמשתתפים בדיונים מולו אף ציין כי "אי אפשר לחשוד אותו שהמכר ימכור עבור כסף". בעת המשא ומתן, הבהיר כי הוא רוחש אהדה לציונות, אך מתנגד לדרך שבה היא פועלת. דבריו עשו רושם, ולבסוף הגיעו שני הצדדים להסכמה. החל מרגע חתימת ההסכם, שמר פרסקו על התנאים, פרסם מאמרים שנמסרו לו על ידי התנועה הציונית, ונמנע מכתיבת מאמרים כנגד התנועה.
בחודש יולי של אותה השנה, החל פרסקו לחזור ולפרסם בהדרגה מאמרים כנגד התנועה הציונית, והתשלום שקיבל בוטל. כששאל פרסקו את אחד מחברי התנועה לפשר הפסקת התשלום, נענה כי אין ברצונה לתמוך בעיתון המתנגד לדרכה. לאחר כחודשיים של משא ומתן נוסף, חודשה התמיכה בסוף חודש ספטמבר בתנאים שלהלן: פרסקו יצהיר כי הוא אוהד את הציונות וכל מאמרי העיתון שבעריכתו יהיו בעד הציונות, וכן יתחייב לא לפרסם בעיתון מכתבים שיישלחו אליו על ידי אישים המתנגדים לציונות. מספר ימים לאחר ההסכם, פורסם בעיתון מאמר של נחום סוקולוב בעד התנועה הציונית, ופרסקו פרסם לצידו הערות משלו. התנהלותו של פרסקו בניגוד לסיכומים גררה תגובות נזעמות בטורקיה ובקרב אנשי התנועה הציונית בעולם. בתגובה לטענות כנגדו, כתב פרסקו בחודש נובמבר 1909 מאמר התגוננות, והסביר בו את התקרית מנקודת מבטו, וציין כי כוונותיו בהתנגדותו לציונות באות מרצונו למנוע מהיהודים ליפול אל "תהום רבה", תוך כדי שהתאונן על אלו שכינוהו "אנטישמי".
התנגדותו לציונות משכה אליו ביקורת והתנגדות עזה גם בעיתונות העברית, כדוגמת הצבי והחרות, שהרבו לכתוב מאמרים המביעים התנגדות לדעותיו ולפעילותו בקרב יהודי טורקיה, וכינו אותו "מלשן". כך באחד ממאמריו, כתב אברהם אלמליח כי "מקור הרעה" כנגד הציונות היה בראשי הקהילה היהודית בטורקיה, ובחלק גדול מעיתוניה, בראשותו של פרסקו ועיתונו. בחודש דצמבר 1910 דיווח עיתון החרות כי "המלשן הפנימי הגדול, דוד פרסקו" הכריז כי בכוונתו להוציא לאור שני עיתונים אנטי-ציוניים בטורקית ובצרפתית, בנוסף על העיתון שבעריכתו. על פי הדיווח, פרסקו מצידו הצהיר כי הרבה ידידים הבטיחו לסייע לו בכך. בנובמבר 1911 העיתונאי לוסיאן שיוטו כתב בעיתון "ל'אורור" מאמר כנגד פרסקו, בו תיאר אותו כ"נבל הגדול ביותר" ו"חצוף", ובתגובה לכך פרסקו לא נשאר חייב ותבע אותו לבית המשפט.
בטלגרמה, שעליה חתם פרסקו יחד עם הרב חיים נחום אפנדי, ונשלחה מאיזמיר לראש הווזירים חאקי פחה בשנת 1911, נכתב: "אנחנו היהודים העות'מאנים נאמנים (...) למלכות העות'מאנית (...) אנו מביעים תודה לרום מעלת כבודו בעד הטובות (...) ובכל תוקף אנו מרחיקים מעלינו את מחשבות הציונים והגות-לבם. נשבעים (...) כי נכונים אנחנו לחגור את כל כחותינו ולהילחם (...) נגד כל תנועה, שאינה מתאימה לטובת מולדתנו האהובה". מכתב זה עורר את זעמו של אלתר דרויאנוב, שהגיב על כך במאמר לעיתון העולם.
משה דוד גאון, שפגש את פרסקו בקושטא בשנת 1923, כתב עליו תקופת מה לפני המפגש עמו מאמר המתנגד לדעותיו, ומגדיר אותו כאדם המזיק לחברה, למרות היותו אדם משכיל. כשגאון נפגש עמו לבסוף באולם לשכת בני ברית בקושטא, חשש שפרסקו ילשין עליו לממשל הטורקי, כ"נקמה" על מאמרו עליו. אולם פרסקו, בחמימות יתר הזמינו לשבת ולשוחח איתו, ובהזדמנות זו התוודה בפניו אודות התנגדותו לציונות:
למה אכחד? עודני מחזיק בתומתי ובהכרתי, כי הרעיון הציוני מיוסד על כנפי רוח, ואין בו משום פתרון עולמי לעם היהודי הנרדף, כדברי מחולליו ונושאיו. אצטער, כי על בכוונה טובה הרפיתי ידיו של המנהיג היהודי (...), המהולל ובעל המעוף, ד"ר תאודור הרצל, בבואו להתראות עם השולטן, על האכזבה (...) אשר הנחלתי לו בראשית מצעדיו, וזאת ציינתי באחד מפרקי זכרונותי מתוך כאב. אולם חובת אזרח טורקי עותומאני, הנאמן (...) לארץ מגוריו, וכיוצר דעת קהל, נאלצתי לחוות דעתי בגלוי. חששתי, פן יבולע לאחי תושבי תוגרמא בהיותם נלכדים (...) בתעתועי הזמן, בהגררם אחרי דמיונות שווא (...), מה שיכל היה להזיק באין ספק לארץ ישראל וליושביה היהודים, שנחשבה בפרק הזמן ההוא לאחד מחבלי הממלכה. לכן אין להשתומם ולתמוה, אם עודני נלחם על דעותי הצודקות (...) ובהגיעי לנקודה של ריב המפלגות בתנועה, השואפת לקומם ארץ מחרבותיה, להחיותה משממת הדורות, בעת שהמנהיגים הנם אנשים הבהולים על ממון, וכל כוחם ומרצם מופנה לדברים של מה בכך, בלי שפעולותם תהיה מלווה הוד, מעוף כובש של גאולה אמיתית, קנאה וגאווה והתרוממות נפש, חלחלה תאחזני. ואהפך לאיש אובד עצות.
בהזמדנות מסוימת, הסביר פרסקו לרב ברוך מיטרני את התנגדותו לציונות:
אם הממשלה תחייך רק חיוך קל לציונים, אהיה ראשון התומכים בהם. אולם בינתיים הם והשלטונות חלוקים בדעתם, ואני חושש מפניהם. ראיתי כיצד שחטו את הארמנים. דרוש להם, לטורקים, שעיר לעזאזל. בנוצרים הם חוששים לפגוע, והציונים משסים אותם בנו.