stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קהילת יהודי ברלין
היסטוריה > בשנים 1900–1990 > הגירוש מברלין

בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בברלין כ-75,000 יהודים. מחודש מרץ 1941 הוטלו על היהודים חובת עבודה ומס גולגולת. באוקטובר 1941 היגרה מהעיר, ומגבולות גרמניה בכלל, הקבוצה האחרונה של 1,350 יהודים, והחל מ-23 באוקטובר 1941 הוטל איסור הגירת יהודים מהעיר בכלל מכל גבולות גרמניה. מ-1 בספטמבר 1941 היהודים חויבו לשאת את הטלאי הצהוב שחולק תמורת 10 פפנינג במשרדי הקהילה היהודית, וב-15 באפריל 1942 היהודים חויבו להדביק מגן דוד שחור על רקע לבן בכניסה לבתיהם. בערב יום הכיפורים ה'תש"ב, 1 באוקטובר 1941, החל מבצע מקיף להוצאת היהודים מברלין, ראשי הקהילה היהודית נדרשו להגיש רשימות של חברי הקהילה היהודית, רשימות של כל הרכוש היהודי הציבורי והפרטי בעיר ולהכין את בית הכנסת ברחוב לוונצוף למחנה איסוף ל-1,000 מגורשים. בהמשך גם בית האבות היהודי, בניין הקהילה ואגף שלם בבית החולים היהודי הפכו למחנות איסוף מגורשים. הגירוש הוסווה במבצע של פינוי דירות כולל רישום מוקפד ומפורט של הרכוש שהושאר (רשימות הרכוש שרדו את המלחמה). להבטחת הסדר והתייצבות במחנות האיסוף, הוקמה משטרת סדר יהודית. מאות יהודים התאבדו, ברחו למדינות שכנות ואחרים ירדו למחתרת, את רובם הגסטפו הצליח לאתר בעזרת שירות של מלשינים יהודים.
ב-18 באוקטובר 1941 יצא מברלין המשלוח הראשון ובו כ-1,000 יהודי ברלין אל גטו לודז' ומשם להשמדה. עד ל-20 בינואר 1942 בזמן ועידת ואנזה, גורשו להשמדה 10,000 מיהודי ברלין בתשעה משלוחים. ב-6 ביוני 1942 יצא המשלוח הראשון לגטו טרזיינשטט. ב-11 ביולי 1942 יצא המשלוח הראשון מברלין ישירות לאושוויץ. ביוני 1942 צומצמו היקף השירותים של הקהילה היהודית. נסגרו בתי ספר וחלק מסגל בתי הספר והקהילה גורש להשמדה. על פי הערכה במהלך שנת 1942 הצטמצם מספר היהודים בברלין מ-55,000 ל-33,000. ב-28 בינואר 1943 ציווה הגסטפו על חיסולה המשפטי של קהילת יהודי ברלין. בין התאריכים 26–27 בינואר 1943 גורשו לטרזיינשטט הפעילים המרכזיים של ההתאחדות הארצית של יהודי גרמניה בהם הרב ליאו בק. בפברואר 1943 הנאצים החלו לאסוף יהודים שהיו נשואים לבני זוג ארים. הללו נכלאו בבניין הקהילה היהודית ובאולם הקונצרטים לפני גירושם להשמדה, אך בעקבות מחאת נשותיהם האריות, במסגרת מחאת רוזנשטראסה, יוזף גבלס שחרר את המועמדים לגירוש. כל המשלוחים שיצאו מברלין בין החודשים מרץ-אפריל 1943 הגיעו ישירות מברלין לאושוויץ. ב-11 באפריל 1943 גבלס רשם ביומנו ששחרורה של ברלין מיהודיה הוא אחד מהישגיו הפוליטיים החשובים ביותר. ב-10 ביוני 1943 נסגרו משרדי הקהילה היהודית וכן שאר הארגונים היהודיים בברלין ועובדיהם נשלחו להשמדה. בתאריך זה ברלין בירת הרייך השלישי הוכרזה ל"יודנריין" (נקייה מיהודים).
היסטוריה > בשנים 1900–1990 > סוף מלחמת העולם השנייה

במהלך כל מלחמת העולם השנייה בית החולים היהודי ובית הקברות בוייסנזה המשיכו לפעול. הגירושים האחרונים מברלין יצאו לאושוויץ ב-5 בינואר 1945, בפברואר 1945 לזקסנהאוזן ולרוונסבריק וב-27 במרץ 1945 לטרזיינשטט.
סך הכל יצאו מברלין 63 משלוחים ובהם 35,000 יהודים למחנות המוות השונים ו-117משלוחים ובהם 15,000 יהודים למחנה טרזיינשטט. על פי הערכה שרדו בברלין כ-4,700 יהודים שהיו נשואים לבנות זוג אריות, כ-1,400 שרדו במחתרת וכ-1,900 חזרו ממחנות המוות.
העיר ברלין נכנעה לכוחות הסובייטיים בתחילת מאי 1945, וגרמניה כולה נכנעה ללא תנאי לכוחות בעלות הברית ב-7 במאי 1945.
ב-11 במאי 1945, עם שוך הקרבות בברלין, החלה ההתעוררות מחדש של חיי הקהילה היהודית בעיר, היה זה עניין טֶנְטָטִיבִי, משום שלאחר שואת יהודי ברלין ושל כלל יהדות גרמניה, העתיד של העם היהודי היה מאוד לא ברור. אך בהדרגה באותן שעות, הפך בית החולים היהודי, שהמשיך לפעול לאורך כל ימי המלחמה, למרכז העבודה הקהילתית של הקהילה היהודית. בבית הכנסת הקטן של בית החולים ערך רב צבאי סובייטי את אחת התפילות הראשונות שהתקיימו בברלין מאז תום המלחמה.
בשנת 1956 הוקמה מחדש קהילת יהודי ברלין, שהתפלגה מידית לקהילת יהודי ברלין המזרחית שמנתה כ-1,000 חברים וקהילת יהודי ברלין המערבית שמנתה 7,000 חברים. רוב חברי הקהילה החדשה היו יוצאי מחנות העקורים שהיו מפוזרים בגרמניה וילידי ארצות מזרח אירופה. היו גם כמה אלפי יהודים מבין הקהילה הוותיקה שחזרו לברלין מאמריקה ומארץ ישראל.
לאחר נפילת חומת ברלין ב-1989, בשנת 1990 התאחדו שתי הקהילות היהודיות בברלין המזרחית והמערבית. במאמץ לשנות את תדמיתה בעיני יהודים וישראלים, החלה ממשלת גרמניה בשיפוץ "בית הכנסת החדש" ובבניית מרכז קהילתי יהודי בסמוך אליו בסוף שנות ה-80. בגלריה היהודית הוצגו ציורים של אמנים יהודים שמקורם ברובם מברית המועצות לשעבר, וכן חפצי דת, ישנים וחדשים. בשנת 1998 הוחל בהפצת המגזין "יהודי ברלין" "Jewish Berlin" המופץ מדי חודש לחברי הקהילה היהודית בחינם ולאחרים בעלות 25 יורו בעבור מנוי שנתי. המגזין עוסק באירועים שהתרחשו בתוך הקהילה היהודית וברמה ארצית. בשנת 1999 נקבע שמקום מושבה של המועצה המרכזית של יהודי גרמניה יהיה בברלין. באותה שנה ממשלת גרמניה מימנה הכשרת רבנים וחזנים. המדרשה הראשונה מאז השואה הוקמה במכללת אברהם גייגר שבאוניברסיטת פוטסדאם. בשנת 2006 הוסמכו במכללה שלושה רבנים, בפעם הראשונה מאז מלחמת העולם השנייה. קנצלרית גרמניה, אנגלה מרקל, אמרה שהאירוע היה "מיוחד מכיוון שרבים לא האמינו שאחרי השואה החיים היהודיים יפרחו בגרמניה".
היסטוריה > המאה ה-21

ההגירה היהודית לברלין גברה בשנת 2005, במיוחד מכיוון יהודי ברית המועצות. כי בקיץ 2005 החליטו ממשלת גרמניה והמועצה המרכזית של היהודים בגרמניה לאפשר ליהודים להיכנס למדינה רק אם הם יהוו נכס לקהילה היהודית הקיימת. עד 2005, ממשלת גרמניה החשיבה מהגר כיהודי אם אביו של המהגר היה יהודי. בשנת 2006 הוחלט למקם את מטה הקהילה של יהודי ברלין במתחם בית הכנסת החדש (Neue Synagoge) ברחוב אוראניינבורגר, באותה שנה (2006) הוקם בברלין בית הכנסת הספרדי. משנת 2007 החלה לכהן רבה בקהילת יהודי ברלין הרפורמית.
נכון לשנת 2015 הקהילה היהודית בברלין מנתה 12,000 יהודים (מתוכם כ-8,200 חברים בקהילה היתר אינם חברים בקהילה) והיא הקהילה הגדולה ביותר בגרמניה. בהשוואה לקהילה היהודית שחיה בעיר בשנת 1933 שמנתה 172,000 יהודים לפני עליית הנאצים לשלטון, זו קהילה קטנה ביותר. אפילו בהוספת מספרם של הישראלים החילונים שחיו בעיר באותה שנה שעמד על 15,000 (הערכה בלבד ולא על פי מדגם, לטענת השגרירות הישראלית בגרמניה), הקהילה הייתה עדיין קטנה יחסית. לפי מחקרה של ד"ר דני קרנץ מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב החוקרת את ההגירה הישראלית לברלין, מספר הישראלים בשנת 2022 עמד על 25,000 ישראלים.
בתי כנסת

בשנת 1859 הצפיפות בקרב יהודי העיר הביאה לצורך לבנות את בית הכנסת החדש במטרה שישמש כבית הכנסת המרכזי של קהילת יהודי ברלין, בנוסף לבתי כנסת קטנים שהיו בעיר. בשנת 1866 נחנך בית הכנסת החדש ברחוב אוראניינבורגר (ליד בית החולים היהודי). המלך וילהלם הראשון הסכים לבנייתו, כל עוד הוא אינו גבוה יותר מקתדרלת הוהנצולרן הישנה. בית הכנסת שימש כבית הכנסת הראשי עד 1938, והיו בו 3,000 מושבים. הוא היה אחד מחמשת בתי הכנסת הגדולים בעולם במשך כמה עשורים.
בשנת 1880 עמדו לרשות הקהילה 16 בתי כנסת. שבעה לשמרנים (ללא עוגב) והשאר חדישים לקהילה הרפורמית.
בשנת 1904 החלו לבנות בית כנסת נוסף ברחוב רֶיְיקֶה שטראסה ברובע פרנצלאואר ברג, שנחנך בשנת 1909, שהיה בית הכנסת עם הכי הרבה חברים בגרמניה במאה ה-21. במקביל, נחנך בית כנסת נוסף בפסאו שטראסה.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 היו, לפי ההערכה, 115 בתי תפילה יהודיים. בבעלות הקהילה היהודית היו 17 בתי כנסת שכללו כ-25,000 מקומות ישיבה (לימים הנוראים נשכרו אולמות מיוחדים ומספר מקומות הישיבה הוכפל). התפילות נערכו בנוסח המסורתי ובנוסח הליברלי. הקהילה תמכה בעשרות אגודות דתיות ובכללן בתי תפילה ובתי מדרש חרדיים ובית כנסת ספרדי ("טורקי").
בליל הבדולח בין 10 ל-11 בנובמבר 1938 נשרפו או ניזוקו קשה 15 בתי כנסת בברלין. לאחר ליל הבדולח היהודים הורשו להתפלל רק בארבעה בתי כנסת. בניסיון השרפה של בית הכנסת החדש, קצין המשטרה העירוני ויליאם קרוטפלד הצליח לעצור את הפורעים כך שבית הכנסת לא נשרף כולו ובשנת 1940 חזרו להתפלל בו.
בתי קברות

עד הגירוש של יהודי ברלין בשנת 1510 יהודי העיר נקברו בבית הקברות העתיק שהיה ברובע שפנדו. עם הגירוש מהעיר נהרס בית הקברות. בספטמבר 1671, כשנוסדה הקהילה היהודית בברלין, כאשר כ-50 משפחות יהודיות מווינה הורשו להשתכן בברלין, הוקם בית קברות שנקרא בית הקברות הישן שהוקם ברובע מיטה (26 große Hamburger Straße), סמוך למיקומו ההיסטורי של שער שפנדאו. בית הקברות שימש את הקהילה היהודית משנת 1672 ועד 1827. אף על פי שהוחלט לסיים את הקבורה במקום היא נמשכה עד סוף המאה ה-19. הסיבה להפסקת הקבורה במקום נבעה מהעובדה שבנייני מגורים הקיפו את המתחם ולא ניתן היה להמשיך את הקבורה במקום. במהלך השואה הנאצים הרסו את בית הקברות.
בשנת 1869 התפצלה קהילת יהודי ברלין לעדת ישראל השמרנית, בזמן שהקהילה היהודית הכללית נטתה יותר ליהדות הרפורמית. עדת ישראל רכשה ב-1873 שטח לבית קברות משלה בשכונת וייסנזה. השימוש בבית הקברות היהודי בווייסנזה החל משנת 1880 ובית הקברות התפתח בהדרגה לבית הקברות היהודי הגדול באירופה, ובנוסף ניהלה בית חולים משלה ברחוב לותרינגר שטראסה.
אין הסבר לעובדה, שבית הקברות היהודי בווייסנזה נפגע פחות מבתי קברות אחרים באירופה במהלך השואה. אחת הסברות שהנאצים פשוט לא הספיקו לחסל אותו.
בתי קברות > בית הקברות Heerstrasse

במהלך חלוקת גרמניה בין מזרח למערב פוצלה הקהילה היהודית בברלין לחלק מזרחי ומערבי משנת 1953 ואילך. בשנת 1955 רכשה הקהילה היהודית המערבית חלקת חורש בשטח של 3.40 דונם ב-Scholzplatz כדי להקים עליו בית קברות חדש ליהודי ברלין המערבית. מאז 1956 ועד יוני 2003 נקברו במקום כ-5,000 נפטרים. בבית הקברות הוקמה אנדרטה המנציחה את הנרצחים בשואה בין השנים 1933-1945. ב-30 בספטמבר 1984 נטמנה מכולה עם אפר ממחנה ההשמדה אושוויץ מול האנדרטה.
נכון ל-2023 בברלין ארבעה בתי קברות יהודיים, מתוכם רק שניים פעילים.
רבני הקהילה

עד שנת 1860 הקפידו מנהיגי הקהילה על כך, שרבני הקהילה יהיו בני תורה ושומרי מסורת. אחרון הרבנים האלה היה ד"ר מיכאל זקש, (3 בספטמבר 1808 – 31 בינואר 1864). רבני הקהילה עד אמצע המאה ה-19 היו:
הרב יצחק בנימין וולף המכונה ליבמן
הרב שמעיה בֶּרֶנד
הרב אהרן בן בנימין וולף
רבי יחיאל מיכל חסיד
הרב משה אהרן מלבוב
הרב דוד פרנקל
הרב אהרן הירש
הרב צבי הירש לוין
הרב מאיר וייל
הרב יעקב יוסף אטינגר
הרב אלחנן רוזנשטיין
הרב מיכאל זקש
הרב הרפורמי יוסף אווב
הרב אברהם גייגר. בימיו התפצלה הקהילה והקומו קהילות מיעוט הרפורמית ואורתודוקסית
הרב עזריאל הילדסהיימר, רב קהילת את קהילת עדת ישראל האורתודוקסית
הרב יעקב פריימן
ארגונים ציבוריים וכלכליים

אחד הארגונים הציבוריים הראשונים שהוקמו על ידי הקהילה היהודית בברלין, היה בית החולים. בית החולים נוסד בשנת 1756 כ'בית המרפא היהודי', והיו בו 350 מיטות. הוא היה באותן שנים בית החולים היחיד בגרמניה שנוהל על ידי יהודים. בית החולים המשיך לפעול במהלך השואה בברלין אם כי בתנאים קשים ביותר. בין השנים (1941-1904) הוקם בית חולים נוסף על ידי עדת ישראל. בית חולים זה נסגר על ידי הנאצים במהלך השואה. במסגרת המערך הרפואי היהודי הפעילה הקהילה בית חולים לנכים, שתי מרפאות מקצועיות ומוסדות לעיוורים, חרשים וחולי נפש.
במהפכת אביב העמים בגרמניה 1848, יהודי ברלין לקחו חלק פעיל הן כלוחמים על הבריקדות והן כחברי משמר אזרחי, כעיתונאים, נואמים וכדומה. לאחר צו האמנציפציה שהעניק זכויות שוות לכל, חדרו יהודי ברלין לחיים המדיניים והחברתיים במספרים הולכים וגדלים, כגון בעיריית ברלין ובעיתונות. חמישית מהעיתונות הברלינאית הייתה בידי יהודים. ה"ברלינר טאגבלאט" וה"פוסישה צייטונג" שמוציאיהם ועורכיהם היו יהודים, נקראו מחוץ לגבולות גרמניה בתשומת לב מרובה. גם בספרות, בתיאטרון, במוזיקה ובציור תפסו יהודי ברלין מקום בולט. במקביל להצלחות אלה קמו תנועות אנטישמיות שהסיתו את ההמונים כנגד היהודים, כנגד הקפיטליזם, שליטי העיתונות ועוד כגון "התנועה הברלינאית" של אדולף שטקר.
ככל שעלתה חשיבותה של ברלין כמרכז של מסחר ותעשייה, הלך וגדל גם חלקם של היהודים בחיים הכלכליים בייחוד בבנקאות, בניהול חנויות כל-בו, במסחר התבואות והמתכת. בתעשיות הטקסטיל וההלבשה, בבנייה, בתעשיית הקטרים וקרונות הרכבת, בייצור בירה ועוד. לודוויד לווה עמד בראש בית החרושת הגדול לכלי נשק בברלין. יצרנית מוצרי החשמל AEG נוסדה בברלין על ידי המהנדס היהודי אמיל ראתנאו ובניו. בשנת 1861 עסקו במסחר 53.2% מיהודי ברלין, 17.3% בתעשייה ומלאכה.
באותה תקופה חלו תמורות בחיים היהודיים בעיר. ברלין שמשה כמרכז לארגונים יהודיים של כלל יהדות גרמניה. כגון "ברית הקהילות הגרמנית-ישראלית" (נוסדה ב-1869) "איגוד היהודים הגרמנים" (1940), "בני ברית" (1883), "אגודה מרכזית של אזרחים גרמניים בני דת משה" (1893), "חברת עזרה של יהודי גרמניה" (1901), בשנת 1902 נוסדה "ספריית הקהילה היהודית", "מרכז לעבודה סוציאלית" (1917) ועוד. הקשר לציונות, לארגונים כגון "חיבת ציון" "בני ברית" ופועלי ציון, מצד הארגונים הרפורמים היה קלוש עד עוין, אבל למרות זאת בכוח הארגונים השמרניים הצליחו להיכנס לוועד הקהילה גם ציונים. כמו כן הופיעו עיתונים וכתבי עת יהודיים שונים, כגון, בטאון הקהילה, שתפוצתו הגיעה ל-60,000 עותקים.
תקציבה של הקהילה בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 עמד על 10 מיליון מארק ( לעומת 500,000 מארק בשנת 1914. מספר משלמי המיסים לקהילה עמד על 70,000 בערך. בתחילת המאה ה-20 היוו היהודים 5% מאוכלוסיית העיר, אך הם שילמו יותר מ-30% ממסי העירייה. ב-1928 כ-30% מתקציב הקהילה הוקצו לצורכי דת, 12% לצורכי השכלה והכשרה מקצועית, 30% לרווחה וסעד והשאר לאחזקה ולמטרות אחרות. 60% מהתקציב הגיע ממיסים. בשנת 1925 היו 50% מהמפרנסים היהודים בברלין היו שכירים, מהם 80% פקידים, כ-185 פועלים וכ-2% היו נותני שירותים.
בסוף שנת 1923 קהילת יהודי ברלין זכתה לתמיכה כלכלית ממשלת גרמניה בזמן שהאינפלציה בגרמניה הייתה גבוהה ביותר. ללא תמיכה זו הקהילה לא הייתה יכולה להחזיק מעמד.
ארגונים ציבוריים וכלכליים > גופים כלכליים

מפעל הרמן גרסון בשם ready-to-wear buxs בסביבות 1850
Bankhaus Mendelssohn & Co, בית בנקאות פרטית של משפחת נדלסון, נוסד ב-1795
חנות הכלבו גרסון, חנות ready-to-wear, נוסדה ב-1848
Mosse Verlag, מו"ל עיתונים, נוסד ב-1870
אורנשטיין וקפל, משרד הנדסה שנוסד ב-1876
AEG, חברת מוצרי חשמל, נוסדה בשנת 1883
S. Fischer Verlag, הוצאת ספרים, נוסדה ב-1886
קאופהאוס דס וסטנס, חנות כלבו שנוסדה ב-1907
מוסדות חינוך

בשנת 1886 מנתה האוכלוסייה היהודית יותר מ-50,000, שהיוו 5% מהאוכלוסייה הכללית, מאידך, 20% מכלל תלמידי בתי הספר התיכוניים בעיר היו יהודים.
בראשית המאה העשרים הקהילה היהודית בברלין ניהלה רשת בתי ספר קהילתיים שכללה 15 גני ילדים, שבעה בתי ספר יסודיים, שניים בחטיבת הביניים ובית ספר תיכון אחד. לקהילת "עדת ישראל" היו בית ספר יסודי, בית ספר תיכון ובית ספר לבנות. מסוף שנות ה-20 למדו שביעית מכלל הילדים היהודים בבתי ספר יהודיים. בגלל חילוקי הדעות בין שמרנים לרפורמים ומחויבותה של הקהילה להעניק לילדיה שירותי חינוך כלליים היא תמכה ב-48 בתי ספר כלליים המלמדים שיעורי דת.
בברלין פעלו תנועות נוער, בתמיכת הזרמים הפוליטיים היהודיים השונים. הקהילה החזיקה בתי נוער ושלחה מדי שנה אלפי ילדים לנופש אל מחוץ לעיר. לבתי הנוער היהודיים היו אולמות התעמלות ומגרשי ספורט. ארגוני הספורט הבולטים היו ארגון בר כוכבא ואגודת מכבי העולמי שקמה בשנת 1921. מועדון ההתעמלות והספורט היהודי בר-כוכבא, ברלין, נוסד ב-1898, הוא היה מועדון הספורט היהודי הראשון בגרמניה.
לנוכח הצטמצמות הקהילה היהודים לאחר מלחמת העולם השנייה, מחלקת החינוך של הקהילה היהודית ומשרד החינוך הגרמני עסקו בקידום הנוער בכל הנושאים בשני בתי הספר היהודיים של הקהילה (בית הספר היינץ גלינסקי והתיכון היהודי) וכן במעון שברחוב בדלבריקשטראסה. בין היתר, המשרד לקידום נוער דואג לחתימת חוזים עם בתי ספר וצהרונים כלליים, בהתייחס לכל סיווגי אגרות הנדרשים.
קהילת יהודי ברלין בשנת 2023 > בתי כנסת

נכון לשנת 2023 קיימים בברלין שמונה בתי כנסת פעילים. בתי הכנסת הם:
בית הכנסת ריקר שטראסה, נחנך בשנת 1909 נפגע בליל הבדולח אך המשיך לפעול עד שנת 1940. בשנת 2005 נחנך בשנית. הוא פועל כבית כנסת קונסרבטיבי בסגנון ליברלי בעל 1,000 מקומות ישיבה. הוא נמצא בכתובת: Rykestraße 53, 10405 Berlin
בית הכנסת החדש (Neue Synagoge), נחנך בשנת 1866. הוא נבנה בסגנון של ארמון והיה אחד המבנים המפוארים ביותר בברלין במאה ה-19. בית הכנסת הוצת במהלך ליל הבדולח אך המבנה שרד. ב-1940 הוא הוחרם מהקהילה היהודית על ידי הנאצים. בשנת 1943 נפגע המקום קשות בהפצצות של בעלות הברית. לאחר נפילת חומת ברלין הוא נבנה מחדש ושוקם ונכון ל-2023 הוא משמש כמשכנה של הקהילה היהודית הקונסרבטיבית. הוא נמצא בכתובת: Oranienburger Str. 28-30, 10117 Berlin
בית הכנסת המרכזי של הקהילה האשכנזית אורתודוקסית של ברלין. מבנה בית הכנסת שימש במקור, לפני 1933, את ארגון בני ברית של הקהילה היהודית בברלין. מאוחר יותר שימש כבית ספר יהודי. ב־1942, לאחר גירוש היהודים, הנאצים השתלטו על המבנה. לאחר המלחמה חזר המבנה לידה של הקהילה היהודית בברלין. הוא נמצא בכתובת: Joachimstaler Str. 13, 10719 Berlin
בית הכנסת סוכת שלום, הוא בית כנסת רפורמי ליברלי מאוד. בעל אווירה חברותית, נינוחה ושוויון מלא בין גברים לנשים. נמצא בכתובת: Herbartstraße 26, 14057 Berlin
בית הכנסת פרנקלאופר Fraenkelufer, הוקם בין השנים 1913–1916 הוא שימש בעבר את הקהילה האורתודוקסית. בליל הבדולח בית הכנסת נהרס לחלוטין, אך הוא נבנה מחדש ונכון ל-2023 משמש כביתה של הקהילה הקונסרבטיבית. יש בו 2,000 מקומות ישיבה. נמצא בכתובת:Fraenkelufer 10, 10999 Berlin
בית כנסת הספרדי תפארת ישראל, הוא בית כנסת אורתודוקסי חדש יחסית שנפתח בשנת 2006 בעקבות ביקוש של הקהילה היהודית ממוצא ספרדי בעיר. הוא נמצא בכתובת: Passauer Str. 4, 10789 Berlin
בית הכנסת Pestalozzi הוא בית כנסת ליברלי הכולל עוגב ומקהלה מעורבת של גברים ונשים במערב העיר. הקהילה של בית הכנסת פיתחה מנהגים משל עצמה למשל לשיר את כל התפילות ויש שיתוף פעולה מלא של המקהלה בזמן התפילות. אף על פי שבית הכנסת נבנה לפני ליל הבדולח הוא נפגע אך לא נשרף כי הוא שכן בתוך חצר פנימית. כבר ב-1947 הוחל השיקום שלו. הוא נמצא בכתובת: Pestalozzistraße 14, 10625 Berlin
בית הכנסת קהל עדת ישראל, שוכן ברובע מיטה במרכז העיר והוא משמש את הקהילה האורתודוקסית הוותיקה של העיר מאז 1869. לאחר מלחמת העולם השנייה הקהילה הוקמה מחדש לאחר איחוד גרמניה בשנת 1989. בית הכנסת נמצא בכתובת: Brunnenstraße 33, 10115 Berlin
קהילת יהודי ברלין בשנת 2023 > בתי קברות, רבנים, חזנים ובתי מקוואות

קיימים ארבעה בתי קברות, בהם בית העלמין היהודי בשונהאוזר אלה רק שניים פעילים. קיימים 5 רבנים המתחלקים על פי הקהילות השונות, 7 חזנים ושלושה מקוואות.
קהילת יהודי ברלין בשנת 2023 > מרכזי חינוך יהודיים

מרכז מוזס מנדלסון ללימודי יהדות-אירופה (גר'), מכון המחקר בפוטסדם מאז 1992.
מכללת אברהם גייגר (גר'), סמינר לרבנים בפוטסדם משנת 1999.
טורו קולג' ברלין (גר'), אוניברסיטה פרטית מאז 2006.
מרכז חינוך יהודי חב"ד (גר') ברלין משנת 2007.
המרכז למדעי היהדות ברלין-ברנדנבורג (גר') מאז 2012.
הישראלים בברלין

נכון לשנת 2023 חיים בברלין בהערכה כ־25,000 ישראלים (המספר מבוסס על מחקרה של ד"ר דני קרנץ מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב החוקרת את ההגירה הישראלית לברלין), שהגיעו לעיר בשלושה גלים. רוב הישראלים הגיעו לעיר בגלים השני והשלישי מראשית המאה ה-21. מבחינה כמותית כמות הישראלים שהיגרו לברלין מהווה רק כ-2% מכלל המהגרים ממדינת ישראל. רוב המהגרים מישראל מהגרים למדינות דוברות אנגלית. בעיקר, המהגרים מישראל חיים בשבע ערים גדולות, מתוכן 5 בארצות הברית.
הגל הראשון של ישראלים הגיע לברלין עד שנת 2000, הם הגיעו על רקע רומנטי. מתוך היכרות עם בן זוג ממוצא גרמני לדוגמה התאהבות במתנדבים מגרמניה שהתנדבו בארץ בשנות ה-80,70 של המאה העשרים והמשיכו את חייהם כזוג בברלין. בגל זה הגיעו לעיר ישראלים בודדים מדי שנה, בסך הכול עד סוף המאה העשרים חיו בברלין כמה מאות ישראלים.
הגל השני הגיע לעיר בראשית המאה ה-21 במשך העשור הראשון של המאה מארבע סיבות עיקריות: 1. ביטחונית (ימי האינתיפדה השנייה). 2. ברלין כיעד תיירותי משכה אליה תיירים ישראלים שנחשפו לעיר והחליטו להישאר בה. 3. ברלין כשטח פורה להזדמנויות עסקיות בעסקי נדל"ן, בעיקר בנייה חדשה לאחר איחוד הגרמניות ומעבר בירה גרמניה מבון לברלין. המדובר בקבלני בנייה והפועלים הישראלים שלהם שהתיישבו בעיר לתקופות ארוכות. 4. ההקלות של נתנו על ידי האיחוד האירופי לישראלים לקבלת דרכונים אירופים מכוח זכות אבות.
הגל השלישי, התעורר בסביבות שנת 2014, בעקבות חשיפה בתקשורת הישראלית על פערי עלויות המחייה והמחירים בין תל אביב וברלין ובנוסף החשיפה אודות נוחות החיים בברלין. פוטנציאל הנוחות של ברלין מורכב מארבע סיבות: המיקום, הנוחות הכלכלית, סביבה אנושית פתוחה ומקבלת וסביבה אורבנית נוחה.
המאפיינים הדמוגרפים של הישראלים שהיגרו לברלין:-
עובדים שגויסו לעבוד בבניה על ידי חברות בנייה שבענף הנדל"ן, ישראלים שעבדו במוסדו ישראלים בגרמניה כעובדים מקומיים כגון מאבטחים ומזכירות
ישראלים שעובדים בתחום ההיטק שחברות גרמניות גייסו אותם לעבודה אצלן באמצעות הרשת החברתית לינקדאין
עובדים שעבדו בעבר בגרמניה מטעם מוסדות ממלכתיים ישראליים כגון דיפלומטים, שהחליטו להישאר בעיר לאחר תום העסקתם.
אנשי אקדמיה שעסקו בהוראה או במחקר שנשארו בברלין כי לא נמצאה להם משרה בישראל לחזור אליה.
מוזיקאים ואמנים מכל סוגי האמנויות, שמצאו שאין להם אפשרות להתפתח בישראל, מקצועית וכלכלית לעומת האפשרויות שנפתחו להם תוך כדי פעילות מברלין. כמוכן, אמנים שהתקשו להתפרנס בישראל. מעצם מיקומה של ברלין במרכז אירופה הקל על האמנים להגיע למדינות אירופאיות נוספות בקלות רבה יותר מאשר מישראל.
ראו גם

יהודי ברלין
יהדות גרמניה
המצב התרבותי בזמן אמפריית ויימאר
בית המדרש לרבנים בברלין
בית החולים היהודי בברלין
אקציית בתי החרושת
מחאת רוזנשטראסה
יהודי גרמניה הנאצית
לקריאה נוספת

שוקי שטאובר, ישראלים קהילה בהתפתחות, עורך מוטי פוגל, הוצאת ידיעות אחרונות, ספרי חמד, 2017. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
רוג'ר מורהאוז, ברלין במלחמה: חיים ומוות בבירתו של היטלר, 1945-1939, הוצאת דביר, 2012
שאול פרידלנדר, גרמניה הנאצית והיהודים: שנות הרדיפות, 1939-1933; תרגמה מאנגלית עתליה זילבר; ספרית אפקים, הוצאת עם עובד, תל אביב 1997.
אברהם ברקאי, תקווה וכיליון: עיונים בתולדות יהודי גרמניה במאות ה-19 וה-20, ירושלים: הוצאת מכון ליאו בק, תשס"ט 2009.
Andreas Nachama, Julius Schoeps, & 3 more, Jews in Berlin: A Comprehensive History of Jewish Life and Jewish Culture in the German Capital, published by Henschel in Germany, 2003, AMAZON ASIN: B01JKOQAJ6, Updated, 2016
Andreas Nachama, Ulrich Eckhardt: Jüdische Berliner. Leben nach der Shoa. Jaron, Berlin 2003, ISBN 3-89773-068-5.
Refuge in Hell: How Berlin's Jewish Hospital Outlasted the Nazis, Daniel B Silver, 2003
Berlin Museum (Hrsg.): Synagogen in Berlin – Zur Geschichte einer zerstörten Architektur. Teil 1: Die Gemeindesynagogen. Verlag Willmuth Arenhövel, Berlin 1983, ISBN 3-922912-04-4.
שער הגיהנום

ערך זה עוסק בבור באדמה ליד דרווזה. אם התכוונתם לפסלו של אוגוסט רודן, ראו .
| --- | --- |
צילום לילה של הבערה בשער הגיהנום, 20 באפריל 2010
צילום לילה של הבערה בשער הגיהנום, 20 באפריל 2010
 מדינה:  טורקמניסטן טורקמניסטן
 מיקום:  מחוז אהאל 
 קואורדינטות:  40°15′09″N 58°26′22″E﻿ / ﻿40.25263°N 58.43939°E﻿ / 40.25263; 58.43939
  (למפת טורקמניסטן מוגדלת) אשגבאט מרי טורקמנאבאט דשוגוז טג'ן טורקמנבאשי בלקנאבאט אבאדאן איראן אפגניסטן אוזבקיסטן קזחסטן קז. הים הכספי שער הגיהנום של דרווזה(למפת טורקמניסטן רגילה) אשגבאט מרי טורקמנאבאט דשוגוז טג'ן טורקמנבאשי בלקנאבאט אבאדאן איראן אפגניסטן אוזבקיסטן קזחסטן קז. הים הכספי שער הגיהנום של דרווזה
 
"שער הגיהנום" של דרווזה הוא בור בקוטר של כ-70 מטרים ובעומק 30 מטר ליד הכפר דרווזה שבטורקמניסטן, בתוכו בוערת אש ברצף מאז 1971.
האזור סביב דרווזה עשיר במרבצי גז טבעי. השנים המוקדמות של היסטוריית הבור אינם וודאיים. תיעוד רלוונטי נעדר מהארכיונים, מסווג או בלתי נגיש. כמה גאולוגים מקומיים טוענים שהקריסה לתוך מכתש נוצרה בשנות ה-1960. הוא הוצת רק בשנות ה-1980 כדי למנוע פליטה של גזים רעילים. אחרים מכריזים שהאתר נקדח על ידי מהנדסים סובייטיים בשנת 1971 כשדה נפט אבל קרס בתוך ימים תוך כדי יצירת המכתש כשהמהנדסים בוחרים להצית את המכתש כדי למנוע פליטת גזים רעילים אך הם הפחיתו בערכו של נפח הגז.
. לפי יחידת הסטטיסטיקה של מחלקת האנרגיה של ארצות הברית, לטורקמניסטן יש את מאגר הגז הטבעי השישי בגודלו בעולם.
התושבים שגרים סמוך לאתר העניקו לבור את שמו "שער הגיהנום", בשל האש, החום הרב ועצם היותו בור פעור באמצע המדבר.
בנובמבר 2013, החוקר ג'ורג' קורוניס (אנ') היה לאדם הראשון שירד לקרקעית בור שער הגיהנום, ואסף דוגמיות מהקרקע, שם נמצא כי הן מכילות אקסטרמופילים תרמופיליים השורדים בטמפרטורות גבוהות החיים בקרקעית. המשלחת בראשותו מומנה גם על ידי נשיונל ג'יאוגרפיק.
טורקמניסטן מתכננת לפתח ולהגביר את תפוקת הגז הטבעי. באפריל 2010 ביקר באתר נשיא טורקמניסטן גורבנגולי ברדימוחמדוב והורה לסגור את הבור או לנקוט בצעדים שיקטינו את השפעתו על פיתוח שדות גז אחרים בסביבה, אולם ללא הצלחה. בינואר 2022 שוב הודיע ברדימוחמדוב כי הוא מתכנן לכבות את השריפה, לאור הנזקים הסביבתיים שהיא גורמת.
ראו גם

יאנר דג
שער פלוטו
גז מתאן - המבעבע מאדמת הכבול שבעמק החולה
הערות שוליים

↑  Turkmenistan's "Door to Hell", Gadling.com
↑  אודות טורקמניסטן באתר הEIA
↑  אסור לפספס‏, באמת אסור לפספס: תמונות נדירות מ"שער הגיהנום" שבוער כבר 50 שנה, באתר וואלה, 3 באפריל 2019
↑  אודות מסע לקרקעית שער הגהנום
↑  אסור לפספס‏, נכנס ל"שער הגיהנום" שבוער ב-1,000 מעלות ומצא הוכחה לקיומים של חייזרים, באתר וואלה, 29 בדצמבר 2023
↑  נשיא טורקמניסטן הורה לכבות את האש ב"שער לגיהנום" שבוערת כבר 50 שנה, באתר וואלה, 9 בינואר 2022.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 3972154260694824480005   WorldCat (עם VIAF): 3972154260694824480005
יהודה בוטבול

יהודה בוטבול (נולד ב-25 ביוני 1981, כ"ג בסיוון ה'תשמ"א) הוא ראש עיריית אלעד.
ביוגרפיה

נולד וגדל בבני ברק לאריה ופנינה בוטבול. אמו פנינה, היא בתו של הרב אליהו אביטבול (שכיהן כרב במרוקווצרפת ולאחר שעלה לארץ כיהן כרב שכונה בנהריה וכיום בירושלים), בוטבול הינו גם דור שביעי למשורר רבי שלמה אביטבול. למד בתלמוד תורה "שתילי זיתים", בישיבה קטנה בית דוד הליטאית וישיבה גדולה מאור יצחק במושב חמד. כיהן כר"מ בישיבה לחינוך מיוחד באלעד. בעל תואר שני בייעוץ ארגוני מהקריה האקדמית אונו.
בבחירות למועצת אלעד באוקטובר 2018 קיבלה מפלגת ש"ס בראשות צוריאל קריספל חמישה מנדטים, ובוטבול לא נכנס למועצה. ביוני 2019, עם התפטרותו של קריספל מתפקידיו בעירייה, מונה בוטבול במקומו לסגן וממלא מקום ראש עיריית אלעד, וליו"ר סיעת ש"ס בעיר.