שיגעון הג'ין
ביקורת חברתית

בעוד שהממשל ורבים בציבור עודדו בתחילה את צריכת הג'ין, התרחבות התופעה, התרבות השיכורים בעיר והדאגה לגבי המצב המוסרי של ההמונים הובילו לשינוי הטון ולקריאות להחזרת הפיקוח על ייצור וצריכה של משקאות אלכוהוליים. כתביו של דניאל דפו, שלעיתים קרובות כתב עבור מי שהסכים לשלם, מדגימים היטב את מגוון הדעות בדעת הקהל המכובד. בתחילה כתב דפו פמפלט שהמליץ לפרלמנט לעודד את תעשיית זיקוק הג'ין באנגליה. "אני צופה," הוא כתב בשנת 1726, "שאנשים רבים עשויים בבורותם להאשים את עידוד תעשיית הזיקוק של משקאות אלכוהולים באי-המוסריות, ובמיוחד בשיכרות של תקופה זו; כך הם הופכים את הריבוי של הרעה החולה הזו לנימוק כנגד העידוד שיש לתת לעסקי הזיקוק כענף מסחרי; כאילו עידוד המזקקות, כמוהו כמו עידוד של שיכרות. ואילו אנו מדברים על עסקים אלו כענף מסחרי מועיל, בעל תרומה חיובית לציבור, לעניים, ולאומה כולה". שנה לאחר מכן, בכרך השני של The English Tradesman, השמיע דפו עמדה שונה: "סוחרי המים החזקים... צריכים להרגיש מעט כאב", שכן "חלקם בהרס המוסר של האנשים, וכן בהרס בריאותם, הוא גדול מכדי שיוכלו להימלט מביקורת".
מוקד הביקורת על הפופולריות של הג'ין היו נשים ועניים, זאת על אף שגברים ונשים מכל המעמדות שתו את המשקה. נשים רבות הגיעו בגפן ללונדון, בחיפוש אחר עבודה ונישואים; נשים רווקות שמצאו מקור הכנסה היו חופשיות יחסית בשעות הפנאי שלהן; וחנויות הג'ין, בניגוד לבתי הבירה, הסכימו לקבל נשים כאורחות או עובדות המקום. נשים נשואות שתו אלכוהול, אך לרוב הן נדרשו לעשות זאת במתינות, בביתן. התופעה של צריכת אלכוהול בקרב נשים נראתה לרבים כמנוגדת לקוד ההתנהגות הנדרש מהן. בני התקופה האמינו שייעודן של נשים הוא להיות רעיות ואמהות, ושתייה מוגזמת של אלכוהול נתפסה כמנוגדת לטבען.
בעיתונים, בפמפלטים ובקריקטורות שהודפסו בעיר החלו להופיע סיפורים רבים על נשים ששותות עצמן למוות או לכדי חרפה. הקריקטורה המפורסמת ביותר מהתקופה, "ג'ין ליין" (משעול הג'ין) של ויליאם הוגארת, מציגה אישה שיכורה ומוזנחת שלא שמה לב שבנה התינוק נופל מהמדרגות שעליהן היא ישובה. הוגארת ככל הנראה קיבל השראה מעשרות פרסומים שהדגישו את חלקן של הנשים בשיגעון הג'ין.
הסיפורים שהופיעו בעיתונים על נשים שיכורות היו לעיתים קרובות סנסציוניים ומוגזמים. לדוגמה, The Gentleman's Magazine פרסם מספר כתבות על נשים ששתו כל כך הרבה ג'ין שלבסוף הן חוו "בעירה ספונטנית". גבירה אחת, לפי כתבה מ-1731, הפכה מחציתה לאפר ומחציתה לגחלים. הסיפור פורסם בסופו של דבר גם בכתב העת של החברה המלכותית. אולם, מרבית הכתבות והפרסומים התייחסו לנשים שבעקבות השתייה זנחו את חובתן כלפי בעליהן וילדיהן. לדוגמה, העיתונים פרסמו סיפור על אישה שבשיכרותה שרפה בטעות את בנה באח הבוערת. דו"חות רשמיים וכתבות בעיתונים היו ביקורתיים גם כלפי נשים ששתו בהנקה או בהריון. חלק מהדאגה למצב הילדים נבעה מתופעה רחבה יותר של עלייה בתמותת ילדים. במאה ה-18 תמותת ילדים הגיעה לשיא, וכמעט שני שלישים מכלל הילדים בלונדון מתו לפני גיל 5. בשנת 1726 פרסם הקולג' המלכותי לרופאים דו"ח שדחק בפרלמנט להגביל מכירה של משקאות אלכוהוליים, בין השאר משום ששתיית ג'ין גורמת לילודה של תינוקות חלושים ולוקים בהפרעות (מאוחר יותר צוטט דו"ח זה כדוגמה להתייחסות מוקדמת לתסמונת אלכוהול עוברית). לפי ג'יימס ניקולס, "הדימוי של הילד החולני הפך לנדבך מרכזי של הספרות נגד ג'ין במאה ה-18".
הפגיעה בילדים נתפסה לא רק כהתעללות והזנחה של הילדים עצמם, אלא גם כסכנה לאומה ולכוח העבודה של המעמדות הנמוכים. מבקרים הביעו דאגה ששתייה בקרב נשים הרות או מניקות יוצרת נטייה לשתיית ג'ין בקרב הילדים; שהשתייה גורמת לאובדן תיאבון לאוכל מזין; ושכתוצאה מכך נוצר דור שאינו כשיר לעבודה. כך לדוגמה, התריע דניאל דפו בשנת 1728 ש"אלה שמכחישים שבני המעמד הנמוך הם ההכרחיים ביותר בגוף הפוליטי, סותרים את התבונה ואת הניסיון עצמו, שכן הם שימושיים ביותר כשהם יצרניים, ומזיקים באותה מידה כשהם עצלנים"; אך בעקבות השפעת הג'ין על עובדים וילדים, "ניתן לצפות, תוך פחות מעידן, לדור של דקיקי גפיים".
דאגה נוספת שהביעו מבקרי הג'ין היא שהשתייה בקרב העניים והעובדים גורמת להם להיות מפונקים ולהעדיף מותרות על פני מוצרי יסוד הכרחיים. מבקרים שמרנים חששו שהמשקה גורם לשבירת המחיצות המסורתיות בין המעמדות בעיר. לדוגמה, בחיבור שיועד לדחוק במחוקקים להגביר את הפיקוח על מכירת הג'ין, שאל הבישוף תומאס וילסון (אנ'), "האם אין זה ידוע לשמצה שמותרות ואקסטרווגנטיות מעולם לא היו בולטות כבהווה, בקרב העובדים, ואפילו בקרב החלק העלוב ביותר של המין האנושי? במקום לשמוח בחלקם עם בירה או אייל שבושלו בבית... חייבים הם כעת לשתות תה או אלכוהול מזוקק במחיר גבוה פי שישה; וזאת מבלי להתייחס לכך שמשקאות אלה מרפים את ידם ומתישים את גופם, כך שהם לא יכולים יותר לסבול את הקשיים, שבעזרת הדיאטה הקודמת שלהם היו קלים עבורם". עם זאת, הנטייה של הטיפה המרה לטשטש את הבדלי המעמדות לא הייתה נושא לביקורת בלבד; בפואמה "ג'נבה", שחגגה את הג'ין ואת ביטול אחד החוקים שניסו להסדיר את צריכת הג'ין, נכתב:
מה יכול להקנות כזו נחמה לבני אנוש

כמו הלגימה העוצמתית הזו, שמשווה את הכל

את הדרגות השונות בעולם נעדר השוויון?

הפלבאי העני, מורם על ידי הג'ין,

מדמה עצמו למלך, או יותר
המקור באנגלית
What can impart such Solace to Mankind,

As this most pow'rful Dram, which levels all

The diff'rent Ranks in this unequal World?

The poor Plebeian, elevate by Gin,

Fancies himself a King, or happy more;