stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליצנות (יהדות)
בתנ"ך

במדרש, מכונה עמלק, שהיה הראשון להילחם בבני ישראל לאחר יציאת מצרים, כ"לץ". הסיבה לכך היא זלזולו של עמלק בניסים שעשה הקב"ה לעם ישראל בצאתם ממצרים. בשעה שכל העמים ראו את יד הבורא בקריעת ים סוף, וכפי המתואר בתורה כל עמי תבל נבהלו וחששו מאימתו של הקב"ה, עמלק היה היחיד שהעז פניו וקם למלחמה עם עם ישראל. חז"ל המשילו אותו לראשון שהעז לקפוץ לתוך אמבטיה רותחת, שאחריו באים השאר שחששו מלכתחילה. אף על פי שהוא בעצמו נכווה, כעת האמבטיה אינה רותחת כבתחילה ואחרים מעזים גם כן לקפוץ לתוכה.
בכמה מחטאיהם של עם ישראל בתקופת המסע אל ארץ ישראל, הואשם העם בליצנות. באחד המקרים עם ישראל התלוצצו על התופעה הניסית באכילת המן, כאשר היה המן נספג באיברים ולא היו נצרכים לנקביהם, היה אחד אומר לחברו:
"בחייך, ראית בימיך אדם נותן חיטים בריחיים ואינן נטחנות ויורדות? אף אנו אוכלין את המן ואינו יורד! אומר לו חבירו: "מתיירא אני שליום אחרון תנפח כריסי ותבקע מפני שאין אנו מוציאין אותו".
חז"ל ראו בשיחות אלו ליצנות, כלומר זלזול וחוסר אמון בנס שאירע להם. על פי חז"ל, תגובות כאלו הן שעמדו בבסיס חטא המתאוננים.
במחלוקת קורח על משה, חז"ל ייחסו לקורח כוח שכנוע רב-נגד משה, שהתבסס על ליצנות:
"ויקהל עליהם קרח - בדברי ליצנות. כל הלילה ההוא הלך אצל השבטים ופיתה אותם: "כסבורין אתם שעלי לבדי אני מקפיד? איני מקפיד אלא בשביל כולכם! אלו (=משה ואהרן) באין ונוטלין כל הגדולות, לו המלכות ולאחיו הכהונה! עד שנתפתו כולם".
במדרש תהלים פרק א, מתואר כיצד שכנע קורח את העם שמשה ואהרן נגועים בשחיתות, באמצעות ליצנות. קורח תיאר בפני העם סיפור מרגש על אלמנה ושתי בנותיה שהתגוררו בשכֵנותו, ומשה ואהרן מיררו את חייהן בדרישות מרובות ותבעו מהן מתנות כהונה כמו תרומות ומעשרות, בכור בהמה, זרוע לחיים וקיבה, ראשית הגז, וכן מגבילים את פעולותיהן באיסורים שונים, עד שהם מנשלים אותן מכל רכושן ומניחים את האלמנה בוכה עם בנותיה. את סיפורו מסיים קורח בתמיהה "האם כך ראוי לעשות לעלובה זאת? את כל זאת הם אלו שעושים, ותולים בקדוש ברוך הוא, כביכול הוא שציווה על כך!".
קורח למעשה השתמש במניפולציה רגשית, במטרה לעורר את זעם העם על משה ואהרן ולייחס להם שחיתות, בעוד שלמעשה הסיפור לא יכול היה להתרחש לעולם, שכן רוב המצוות המתוארות בסיפור חלות רק על יושבי ארץ ישראל ולא על האלמנה הדרה "בשכנותו של קורח", שחי בתקופת דור המדבר; בנוסף מנסה קורח להציג את מצוות התורה כאינטרסים אישיים של משה ואהרן ולא כציוויים של הקב"ה, משתמש בסיפורו בצירוף מקרים נדיר ביותר, ומתבל אותו בדמויות עשוקות של אלמנה צדיקה ושתי יתומות המנסות לפרנס את עצמן בכל מחיר מול תחבולותיהם האכזריות של משה ואהרן. מבחינת חז"ל, זוהי דוגמה לביקורת שמאחוריה עומדת ליצנות, ותו לא.
על פי רש"ר הירש, באומרו "איכה אשא לבדי טרחכם ומשאכם וריבכם", התלונן משה בין היתר על נטייתו של העם להתלוצץ על המנהיג במטרה לערער על סמכותו. לדבריו, אלמלא שמשה נהג להתעלם ממנה לחלוטין מתוך ענווה, ייתכן שהיו הליצנים משיגים את מטרתם.
בתנ"ך > הביקורת על הליצנות בספר משלי

אחד מנושאיו העיקריים של ספר משלי הוא הליצנות והאדם הלץ. ספר משלי מדגיש כי אמנם ניתן לחנך כל אדם ולהטותו אל דרך החכמה והתורה, אולם יוצא מכלל זה הוא הלץ; הלץ ילעג ויתלוצץ מכל תוכחה ודבר חכמה שייאמרו לו, ולפיכך אין תקווה להחזירו למוטב, ויש להתרחק ממנו ולא לנסות להוכיחו בדברי טעם. אי לכך מרבה הספר באזהרות דוגמת ”אַל תּוֹכַח לֵץ פֶּן יִשְׂנָאֶךָּ, הוֹכַח לְחָכָם וְיֶאֱהָבֶךָּ”, ומבאר שם ראב"ע: "אל תוכח לץ - כי הוא חכם בעיניו; הוכח לחכם ויאהבך, כי הוא חפץ בתיקון מידותיו, ואין מחזיק עצמו חכם. והם שני הפכים". באורח דומה ממליץ הספר: ”גָּרֵשׁ לֵץ וְיֵצֵא מָדוֹן, וְיִשְׁבֹּת דִּין וְקָלוֹן”.
הליצנות והחכמה מנוגדות זו לזו, והאוחז באחת מהן לא ישיג את השנייה: ”בִּקֶּשׁ לֵץ חָכְמָה וָאָיִן, וְדַעַת לְנָבוֹן נָקָל”, ופירש רש"י: "כשהוא צריך אל החכמה, אינו מוצאה בליבו"; וכדברי ראב"ע: "בעבור התעסקו בדבר ליצנות, לא יוכל לדעתה".
ליצנות נחשבת כדבר מושך, והמתחבר עם הלץ, עלול להפוך ללץ בעצמו: ”אִם לַלֵּצִים - הוּא יָלִיץ, וְלַעֲנָוִים יִתֶּן חֵן”; המתחבר ללצים יהפוך במהרה ללץ בעצמו, בעוד המתחבר לענווים ימצא חן בעיני הכל.
בגנות הליצנות

על פי המדרש, דברי תורה ודברי ליצנות אינם יכולים לשכון יחד בלבו של האדם:
"אם נכנס דבר של תורה ללב - יצא כנגדו דבר של ליצנות; נכנס ללב דבר של ליצנות - יצא כנגדו דבר של תורה".
דברים דומים כותב רבינו יונה בפירושו למשלי:
"ושתי המידות אשר הזכרנו, והן העסק בשיחה בטלה והליצנות, מרחיקות את האדם מן החכמה, כי אין החכמה נמצאת ביושבי קרנות ובאוהבי הבטלה, וכן לא תימָצא רק בלומדים במורא, ולא בליצנים המפירים יראה".
עוד נאמר בתלמוד:
"דרש רבי שמעון בן פזי, מאי דכתיב: 'אשרי האיש אשר לא הלך בעצת רשעים ובדרך חטאים לא עמד ובמושב לצים לא ישב' (תהלים א', א') - וכי מאחר שלא הלך, היכן עמד? ומאחר שלא עמד, היכן ישב? ומאחר שלא ישב, היכן לָץ? אלא לומר לך, שאם הלך - סופו לעמוד, ואם עמד - סופו לישב, ואם ישב - סופו ללוץ, ואם לָץ - עליו הכתוב אומר: 'אם חכמת - חכמת לך, ולצת - לבדך תשא'.
רמח"ל מתאר את הליצנות ככוח המאתגר את רכישת מעלת ה"זהירות" מן החטא. לדבריו, השקוע בשחוק ולצון הוא כטובע בים הגדול, שקשה מאוד לצאת מתוכו. השחוק "מאבד את לב האדם", והלץ חשוב כשיכור או שוטה, חסר יכולת לקבל הדרכה ולהחכים, ומועד ביותר לחטוא. כמו מגן המשוח בשמן ומסיט את החצים הנורים לעברו, כך הליצנות בפני התוכחה: בצחוק קטן ובליצנות אחת יסיר האדם ממנו התעוררות מוסרית רבה, לא מפני חולשת המסר או חסרון הבנה, "אלא מפני כוח הלצון ההורס כל ענייני המוסר והיראה".
העונש על ליצנות

ליצנות, לצד השקר, החנופה וסיפור לשון הרע, גורמת לאדם שלא יקבל פני שכינה. כלומר, שאף על פי שילמד תורה ויעשה מצוות רבות, ויזכה לעולם הבא, לא יזכה לראות את זיו השכינה. ויש אומרים, שזאת אף אם חזר על כך בתשובה, שבזכותה חטאו נמחל, אך עדיין איננו אהוב לפני הקב"ה.
בתלמוד החמירו בעונשו של הלץ ואמרו שכל המתלוצץ ייסורים באין עליו, מזונותיו מתמעטים, ולבסוף הוא נופל בגיהנום. במדרש נאמר כי "כל אדם שיש בו ליצנות אין דנים בגיהנום תחילה אלא הוא".
לדעת רמח"ל, הטעם שליצנות גורמת לייסורים הוא משום שזהו הגורם היחיד שעשוי לשבור את כוח הליצנות ולעורר את האדם לתשובה.
ליצנות גורמת לאדם להיות מתועב על ידי הקב"ה.
מושב לצים

ספר תהלים נפתח בפסוקים:
"אַשְׁרֵי הָאִישׁ אֲשֶׁר לֹא הָלַךְ בַּעֲצַת רְשָׁעִים, וּבְדֶרֶךְ חַטָּאִים לֹא עָמָד, וּבְמוֹשַׁב לֵצִים לֹא יָשָׁב; כִּי אִם בְּתוֹרַת ה' חֶפְצוֹ, וּבְתוֹרָתוֹ יֶהְגֶּה יוֹמָם וָלָיְלָה".
חז"ל התייחסו לאדם שאינו מלומד או עסוק ב"דרך ארץ", כלומר סחורה ויישוב ביתו, אלא מכלה את זמנו לריק, כמי שמושבו מושב לצים, מאחר שאין לו דבר אחר שבו יבלה את זמנו אלא הליצנות.
ליצנות מעבודה זרה

למרות חומרתה היתרה של הליצנות, במקרה אחד היא מותרת ואף רצויה. זוהי הליצנות מעבודה זרה. בתלמוד, מפרש רב נחמן את הפסוק בספר ישעיהו בו נאמר ”כָּרַע בֵּל, קֹרֵס נְבוֹ... קָרְסוּ כָרְעוּ יַחְדָּו, לֹא יָכְלוּ מַלֵּט מַשָּׂא” כלועג לאלילים בל ונבו. על פי פירוש רש"י, בדברי הנביא מסתתר דימוי של האלילים ככורעים על מושב בית הכיסא ומתאמצים להוציא את הפסולת שבבטנם, עד שהם מצליחים בכך. תיאור מזלזל ובוטה כל כך נחשב בדרך כלל לליצנות אסורה, ורק במקרה של עבודה זרה היא מותרת, מפני שהיא מסייעת להרחיק את האדם מעבודה זרה.
הוראה נוספת בהקשר זה מתירה ליהודי לסנן לעברו של עובד כוכבים "שקליה לעבודת כוכבים ואנחיה בשי"ן תי"ו שלו", כלומר – "טול את הפסל שלך ותחוב אותו בעגבותיך".
על פי רב נטרונאי גאון, ההיתר להתלוצץ מעבודה זרה כולל רק את גינויה וביזויה במטרה "להפחיתה ולהכהיתה", אך לא גידוף או ניבול פה.
יש המפרשים את נאומו של אליהו הנביא בהר הכרמל הלועג לנביאי הבעל ומעודד אותם לנסות ולעורר את אל הבעל לחיים "כי אלהים הוא, כי שיח וכי שיג לו, וכי דרך לו, אולי ישן הוא ויקץ", כליצנות מעבודה זרה.
בכלל הליצנות מעבודה זרה, אנו מוצאים כינויי גנאי לאישים, ספרים ופסלים שנחשבים לעבודה זרה. על פי מספר השערות, שמו של מבשר הנצרות, "ישו", שבתחילה לא הייתה לו משמעות מיוחדת, הפך ל"יש"ו", כראשי תיבות של "ימח שמו וזכרו". ספר הבשורות המרכזי של הברית החדשה, האבנגליון (שמשמעו ביוונית "מסר", או "בשורה"), כונה בלשון חז"ל "עון-גיליון", או "און-גיליון", שפירושם עוון מגולה, או אוון מגולה. את שמה של העבודה זרה "קילוס", החליפו חז"ל ל"מר-קוליס", מלשון מר – חילוף, קוליס – לעג וקלס.
בספרו "פחד יצחק" כתב הרב יצחק הוטנר כי ברור שבכלל היתר ליצנות מעבודה זרה נכללת אף ליצנות מכל פרטיו של צד הרע, ובוודאי שמותר להתלוצץ מכל משהו של רע ומכל בחינת עוול.
מנהגים רבים בשמחת הפורים בקהילות יהודיות כללו מעשי ליצנות כמו הצגות, נאומים או חיבורים שלעגו לשונאי ישראל, מהמן האגגי ועד גורמים אנטישמיים שבכל דור. כמה מהאחרונים כתבו להצדיק התנהגות זו בכך שהיא נכללת בליצנות מעבודה זרה.
רבי יהונתן אייבשיץ כותב, שמקור דינו של השולחן ערוך המתיר לזלזל ולהקל בכבוד דיין שהתמנה לתפקידו באמצעות שוחד בלבד, הוא מהדין של ליצנות מעבודה זרה. כך גם סבור החתם סופר.
ליצנות חיובית

בשונה מליצנות במובנה השלילי, היהדות מכירה בכוחה של הבדיחה, ההומור והמליצה לשמח את נפש האדם, ורואה אותם בדרך כלל בחיוב. בכמה מקומות הוזכר הצחוק בחיוב בתלמוד הבבלי. במסכת תענית ציין אליהו הנביא בפני רבי ברוקא חוזאה שני בדחנים שהיו מהלכים בשוק ומשמחים בני אדם שנראו להם עצובים, כבני העולם הבא. במסכת שבת מסופר כי רבה בר נחמני היה פותח כל שיעור בבדיחה, ורק לאחר שצחקו התלמידים, היה מתחיל ללמדם תורה.
עם זאת, חכמים מרבים להזהיר מפני שחוק יתר שעלול להביא לידי ליצנות ולידי עבירה. ככלל, התפיסה החיובית של הצחוק וההומור היא בעיקר כאשר הם מלווים מעשה מצווה או לימוד תורה, כך שאלו נעשים מתוך שמחה, ולא כשהם עומדים בפני עצמם, אז הם מועדים לגלוש לליצנות, לשון הרע והוללות.
וכך כותב הרמב"ם:
"כשאדם אוכל ושותה ושמח ברגל, לא ימשך ביין ובשחוק ובקלות ראש, ויאמר שכל מי שיוסיף בזה ירבה במצות שמחה, שהשכרות והשחוק הרבה וקלות הראש, אינה שמחה אלא הוללות וסכלות, ולא נצטוינו על ההוללות והסכלות, אלא על השמחה שיש בה עבודת יוצר הכל, שנאמר (דברים כ"ח) "תחת אשר לא עבדת את ה' אלהיך בשמחה ובטוב לבב (מרב כל)", הא למדת שהעבודה בשמחה, ואי אפשר לעבוד את השם לא מתוך שחוק ולא מתוך קלות ראש ולא מתוך שכרות".
במשנתו של רבי נחמן מברסלב ישנה התייחסות חיובית ל"מילי דשטותא", כלומר "לעשות עצמו כשוטה, ולעשות ענייני שטות וצחוק או קפיצות וריקודים, כדי לבוא לשמחה". לדעתו, פעולות אלה לא יובילו את האדם להוללות וליצנות, אלא לשמחה, ובלעדיהן, מרוב הצרות שעוברות על האדם, על פי רוב לא יוכל לשמח את עצמו כי אם על ידי שיעשה עצמו כשוטה.
ראו גם

הומור בתרבות היהודית
לקריאה נוספת

הערך "ליצנות" באנציקלופדיה תלמודית, כרך לו (ירושלים, ה'תשע"ו)
הערות שוליים

↑  שערי תשובה, חלק ג אות קעד ואילך.
↑  ראו פירושו למשלי פרק כ"א.
↑  פרק ג' משנה ב'.
↑  מסכת דרך ארץ, פרק ה' הלכה ה'.
↑  פורים, עניין א' אות ג'.
↑  בסוד ישרים, עמ' צ"ו.
↑  שמות רבה כ"ז, ו'.
↑  ספר שמות, פרק ט"ו, פסוקים י"ד–ט"ו.
↑  מדרש תנחומא, פרשת כי תצא סימן ט'.
↑  מדרש רבה נשא, פרשה ז', ד'.
↑  רש"י, בשם מדרש תנחומא ו'
↑  בפירושו לדברים א', י"ב.
↑  ספר משלי, פרק ט', פסוק ח'.
↑  ספר משלי, פרק כ"ב, פסוק י'.
↑  ספר משלי, פרק י"ד, פסוק ו'.
↑  ספר משלי, פרק ג', פסוק ל"ד.
↑  שיר השירים רבה, פרשה א'.
↑  בפרק י"ד, פסוק ו'.
↑  מסכת עבודה זרה י"ח, ב'.
↑  מסילת ישרים, פרק ה'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף ק"ג, עמוד א'.
↑  רבי מאיר אבולעפיה, יד רמה, סנהדרין ק"ג, א'.
↑  המבי"ט, בית אלקים, שער התשובה פרק א'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת עבודה זרה, דף י"ח, עמוד ב'.
↑  אוצר מדרשים (אייזנשטיין), בערך "רבי עקיבא".
↑  מסילת ישרים, פרק ה'.
↑  רש"י, משלי פרק כ"ד.
↑  ספר תהלים, פרק א', פסוקים א'–ב'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת קידושין, דף מ"א, עמוד א'.
1 2  תלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף כ"ה, עמוד ב'. וראו עוד שאילתות דרב אחאי גאון, פרשת יתרו שאילתא נ"ב.
↑  ספר ישעיהו, פרק מ"ו, פסוק א'.
↑  תשובות רב נטרונאי גאון, תשובות פרשניות סימן תקל"ז.
↑  ראו למשל: רבי אברהם אבולעפיה, מצרף לכסף (קישור באתר היברובוקס).
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף קט"ז, עמוד א'; וראו פירוש רבינו בחיי, דברים ז', כ"ו.
↑  תוספות, מסכת עבודה זרה, נ', א'.
↑  פחד יצחק, פורים, עניין א'.
↑  שבט יהודה לפורים, חותם המלך שחיבר החתם סופר גורל ע' אות כ"א.
↑  תומים, חושן משפט סימן י"ח, ד'.
↑  שו"ת חתם סופר חלק ו', ליקוטים סימן נ"ט.
↑  תלמוד בבלי, מסכת תענית, דף כ"ב, עמוד א'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ל', עמוד א'.
↑  משנה, מסכת אבות, פרק ג', משנה י"ג; שולחן ערוך, אורח חיים, סימן תק"ס, סעיף ה'.
↑  משנה תורה, הלכות יום טוב, פרק ו' הלכה כ'.
↑  ליקוטי מוהר"ן, חלק ב' תורה מ"ח.
↑  שיחות הר"ן אות כ'.
מועצת הפירות

סמל מועצת הפירות
מועצת הפירות הייתה מועצת ייצור שאיגדה את מגדלי הפירות הנשירים בישראל. המועצה הוקמה בשנת 1960 ומוזגה לתוך מועצת הצמחים בשנת 2003.
דיונים על הקמת מועצת הפירות התקיימו כבר בתחילת 1958. על פי התוכנית, מועצת הפירות כללה את ענפי ענבי המאכל, בננות, פירות סובטרופיים והפירות הנשירים. הקריאות להקמת המועצה התגברו לאחר שבקיץ 1959 היו בשוק עודפי יבול גדולים בפירות הקיץ. בלמרחב טענו שהקמת המועצה נדרשת כדי להעביר רווחים עודפים מהסוחרים אל היצרנים והצרכנים. ב-15 במאי 1960 הסמיכה הממשלה את שרי החקלאות והמסחר להרכיב את מועצת הפירות. בסוף 1960 חתם שר החקלאות על צו האוסר נטיעת עצי פרי ללא היתר ממועצת הפירות. במועצה היו 40 חברים, נציגי המגדלים, הסוחרים, הצרכנים (2 חברים) ומשרדי הממשלה הכלכליים.
יו"ר המועצה הראשון היה שלמה כנרתי שהיה גם סגן מנכ"ל משרד החקלאות. בשנות ה-60 וה-70 כיהן כמנהל המועצה, יוסף גורס ממעיין צבי. בשנת 1974, בהתאם לחוק מועצת הפירות שנכנס לתוקפו, מונה חיים מולכו ליו"ר המועצה. בשנת 1983 פרש יוסף גורס מתפקיד מנכ"ל המועצה ובמקומו מונה עזרא מאיר.
המועצה עסקה בחלוקת רישיונות לנטיעות חדשות, תוך מריבות בין גורמים שונים למי יינתנו הרישיונות. המועצה פעלה לאכוף את החלטותיה ופנתה לבית המשפט נגד חקלאים שנטעו ללא היתר.
המועצה ייצגה את מגדלי הפירות בפני הממשלה, בדרישה למשטר מיסוי נח לתוצרי פרי ולסיוע ממשלתי.
במשך שנים בקשה הממשלה להקטין את מספר מועצת הייצור. בשנת 1968 התקיים משא ומתן על איחוד המועצה עם מועצת הגפן. המועצה אוחדה בשנת 2003 עם מועצת הירקות והמועצה לשיווק פרי הדר להקמת מועצת הצמחים, והייתה לענף הפירות במועצה זו.
המועצה הוקמה כחברת מניות והפעילה סמכויות פיקוח על פי החוק לפיקוח על מצרכים ושירותים. אולם הפעלת סמכויות כפייה נתקלה בבעיות משפטיות ועל כן משרד החקלאות בקש לחוקק חוק מיוחד המסדיר את פעילות מועצות הייצור, ובהם מועצת הפירות. אולם גיבוש החוק נתקל בקשיים. בתחילת 1963 מחו אנשי התאחדות האיכרים נגד נוסח החוק בטענה שהוא ייטיב עם התעשיינים. בסוף 1969 התנגדו הסוחרים הסיטונאיים לחוק בטענה שהחוק המוצע יביא לנישולם. החוק חוקק סופית ביולי 1973.
הערות שוליים

↑  מועצות הייצור והשיווק של תוצרת חקלאית, על המשמר, 26 בפברואר 1958
↑  י. ויידלר, עודפי הפירות השנה מחייבים הקמת מועצות ייצור ושיווק, דבר, 4 בספטמבר 1959
↑  מועצה לייצור ושיווק פירות, למרחב, 16 בספטמבר 1959
↑  שרי החקלאות והמסחר ירכיבו מועצה לייצור ושיווק פירות, למרחב, 16 במאי 1960
↑  נטיעות עצי פרי וגפן - רק לפי רשיון מיוחד, על המשמר, 1 בדצמבר 1960
↑  "תחבולה נגד הורדת המחירים של פירות", מעריב, 29 בנובמבר 1960
↑  מועצת הפירות תפעל העונה להסדר השיווק, על המשמר, 8 ביולי 1960
↑  סילביה נדב, מי הכשיל הנטיעה בהתיישבות הצעירה, על המשמר, 25 בינואר 1961
↑  בפירות: שנה טובה לנוטע ולצרכן, על המשמר, 22 באוגוסט 1966
1 2  מועצת הפירות דורשת להגדיל הסיוע הממשלתי, דבר, 13 בספטמבר 1974
↑  חילופי גברי במועצת הפירות, דבר, 11 בינואר 1983
↑  חבל ההר מערער על ביצוע צוו הנטיעות, על המשמר, 19 בדצמבר 1960
↑  מועצת הפירות ויישובי ההר נגד היתר נטיעות חדשות, על המשמר, 20 בפברואר 1963
↑  מערערים על תכנון הנטיעה, על המשמר, 24 באוגוסט 1966
↑  מנחם רהט, רמות נפתלי נאבק על זכותו לטעת אגסים, מעריב, 6 בינואר 1972
↑  תביעה לביטול המס על מצים טבעיים, חרות, 22 במאי 1962
↑  מו"מ על איחוד מועצת הפירות ומועצת הגפן, הצופה, 11 ביולי 1968
↑  מציעים איחוד של המועצות לייצור ולשיווק בחקלאות, הצופה, 15 בנובמבר 1968
↑  בג"ץ 36/18 ארגון מגדלי הפירות בישראל נ' שר החקלאות ופיתוח הכפר, ניתן ב־27 בנובמבר 2018
↑  רוב היישובים החקלאיים בארץ יושבים על הקרקע שלא כחוק, דבר, 18 באוגוסט 1966
משרד החקלאות יגיש הצעות חוק נפרדות למועצות הייצור והשיווק, דבר, 26 בנובמבר 1967
↑  תביעה להחיש חקיקת חוק מועצת הפירות, דבר, 7 ביוני 1973
↑  החקלאים נגד חוק מועצת הפירות, חרות, 25 במרץ 1963
↑  סיטונאי הפירות והירקות יתנגדו לחוק מועצת הפירות, הצופה, 25 בנובמבר 1969
↑  חוק מועצת הפירות יאפשר הכוונת השיווק, דבר, 1 באוגוסט 1973
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310467305171
לקסיקון של ימי הביניים

תשעת כרכי ה"לקסיקון של ימי הביניים"
הלקסיקון של ימי הביניים (בגרמנית: Lexikon des Mittelalters; נהוג לצטטו בקיצור: LMA, LexMA) הוא אנציקלופדיה מקיפה בגרמנית על ההיסטוריה והתרבות של ימי הביניים.
הלקסיקון נכתב בידי מחברים מכל רחבי העולם והוא כולל 36,000 מאמרים המכונסים ב-9 כרכים, ומקיפים את ציר הזמן שבין שלהי העת העתיקה לשנת 1500, בתחומי האימפריה הביזנטית והעולם הערבי.
ששת הכרכים הראשונים של הלקסיקון יצאו לאור בהוצאת ארטמיס (ובהמשך ארטמיס & וינקלר) במינכן ובציריך. שלושת הכרכים האחרונים יצאו במינכן בהוצאת "LexMA" המפיקה את הלקסיקון. בנפרד, פרסמה חברת ברפולס (אנ'), גרסה דיגיטלית של הלקסיקון, המשווקת על גבי תקליטור.
ביקורת

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה ובנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מארי אוסמונד

| --- | --- |

 לידה:  13 באוקטובר 1959 (בת 64) אוגדן, ארצות הברית 
 שם לידה:  אוליב מארי אוסמונד
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1973 
 מקום לימודים:  American School of Correspondence 
 סוגה:  מוזיקת פופ, קאנטרי 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  פידל 
 www.marieosmond.com
 פרופיל ב-IMDb
 
אוליב מארי אוסמונד (באנגלית: Olive Marie Osmond; נולדה ב-13 באוקטובר 1959) היא זמרת, שחקנית, סופרת, פילנתרופית, מנחת אירוח וחברה בהרכב המוזיקלי האמריקאי האוסמונדס (אנ'). אף על פי שמעולם לא הייתה חלק מההרכב המוזיקלי של משפחתה, היא זכתה להצלחה כאמנית מוזיקת קאנטרי ופופ ומארחת תוכנית שונות בטלוויזיה בשנות ה-70 וה-80. השיר הידוע ביותר שלה הוא עיבוד מחודש לבלדת הפופ הקאנטרי "Paper Roses". מ-1976 עד 1979, היא ואחיה הזמר דוני אוסמונד הנחו את תוכנית הטלוויזיה דוני ומארי.
אלבום הבכורה שלה, Paper Roses, משנת 1973 הגיע למקום הראשון במצעד אלבומי הקאנטרי, והנפיק את הלהיט הבין-לאומי "Paper Roses", שהצליח להגיע למקום הראשון במצעד שירי הקאנטרי ומצעד השירים העכשוויים למבוגרים. כמו כן, הצליח להגיע בשיאו למקום החמישי במצעד הבילבורד הוט 100.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

Paper Roses (1973)
In My Little Corner of the World (1974)
Who's Sorry Now (1975)
This is the Way That I Feel (1977)
There's No Stopping Your Heart (1985)
I Only Wanted You (1986)
All in Love (1988)
Steppin' Stone (1989)
I Can Do This (2010)
Music Is Medicine (2016)
Unexpected (2021)
הערות שוליים

↑  Marie Osmond, Marie Osmond (באנגלית אמריקאית)
1 2 3  Marie Osmond, Billboard (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810606030905606  BIBSYS: 90055275  BNE: XX1261266  BnF: cb166629336 (data)  GND: 134899393  ISNI: 0000 0000 7823 8853  LCCN: n79115914  MusicBrainz: 5d8f1ebd-6b28-420a-ab15-75b9bc12f7d6  NKC: xx0077228  NLA: 35510437  NLK: KAC2019E1485  NTA: 100134505  SNAC: w65n3mvq  VIAF: 85807063   WorldCat (עם VIAF): 85807063
מבחן חוץ

מבחני חוץ הם מבחנים הנערכים ברוב סמינרי בית יעקב כתחליף לבחינות הבגרות של משרד החינוך הישראלי. מדי שנה נבחנות בבחינות אלה כ-4,500 בנות מכיתות י"א וי"ב, והציון משפיע על אפשרות הקבלה למסלולי כיתות י"ג-י"ד בסמינרים החרדים.
במשך שנים רבות לא הוכרו המבחנים כתחליף לבחינות הבגרות, ועל כן היו ציוניהם חסרי משמעות עבור מוסדות אקדמיים, אך ב־2012 החליט משרד החינוך להכיר במבחנים אלו כתחליף לבחינות בגרות ברמת 3 יחידות לימוד במספר מקצועות. עם זאת, עדיין נדרשת השלמה על מנת לעמוד בזכאות לתעודת בגרות.
רקע

רשת "בית יעקב" מתנהלת בישראל בחסות החינוך העצמאי, ומקבלת אוטונומיה באשר לתכנים הנלמדים במסגרתה. במהלך שנות ה-60 התקבלה החלטה על ידי ראשי הרשת (בהמלצת רבנים בציבור החרדי) כי התלמידות לא ייבחנו בבחינות הבגרות, בין השאר על מנת למנוע מהתלמידות להמשיך את לימודיהן במוסדות אקדמיים, וכן על מנת להפחית חשש להתערבות חיצונית בתכנים הנלמדים. למרות המדיניות העקרונית, במקצת תיכוני בית יעקב (כמו בחיפה ונתניה, למשל) ניגשו התלמידות לבחינות הבגרות באופן מלא, ובחלקם ניגשות התלמידות למבחני הבגרות באופן חלקי.
עם תחילת העשור השני של המאה ה-21, מתרחבת המגמה של שילוב מבחני הבגרות בסמינרי בית יעקב, לצד מבחני חוץ במקצועות אחרים.
בסמינרים רבים נערך מבחן בגרות בודד על יחידת חומר אחת כדי לחסום את האפשרות של התלמידות לפתוח תיק בגרויות אקסטרני.
המבחן

מבחני החוץ נערכים על ידי מכון הנרייטה סאלד בפיקוח משרד החינוך ובליווי נציג מהנהלת מוסדות בית יעקב במקצועות: היסטוריה כללית, היסטוריה יהודית (לפעמים נקראת תו"י - תולדות ישראל), מתמטיקה, אנגלית, דקדוק תחביר והבעה (כתיבת מאמרים והבנת הנקרא). בנוסף, רוב המוסדות מבצעים מבחן חוץ פנימי בפיוט, שאינו קשור למכון סאלד. אחוזי המעבר של הבחינות עומדים על כ־90%.
בעוד רמת הקושי של המבחנים במקצועות האנגלית והמתמטיקה נמוכה מבחינות הבגרות המקבילות, בשאר המקצועות הרמה משתווה ואף עולה עליהן[דרוש מקור].
רמת מבחני החוץ אינה מותאמת לרמת הלימוד בחלק המוסדות, שמלמדים את חומר הבחינה (בעיקר באנגלית ובמתמטיקה) ברמה גבוהה יותר מדרישות הבחינה[דרוש מקור]
ציון עובר במבחנים הוא 56, וציון זה הוא גם סף הקבלה למסלולי י"ג י"ד שמקנים תעודת הוראה, תעודת מה"ט או תעודות ממשרד התעשייה המסחר והתעסוקה.
ההכרה במבחנים כשווי ערך לבגרות

בפברואר 2011 הועלתה על ידי אורי וייס הצעה בעיתון "הארץ" המבקשת להכיר בתעודת הבגרות של בוגרות בית יעקב. באוגוסט 2011 הוגשה הצעת חוק בידי ח״כ ניסים זאב להכיר בה. במרץ 2012 הודיע שר החינוך גדעון סער כי מבחני החוץ יוכרו כ-11 יחידות בגרות (מתוך 21 יחידות הנדרשות עבור תעודת בגרות), על פי החלוקה הבאה: ממוצע ציוני המקצועות של היסטוריה כללית ותולדות ישראל יוכרו כבגרות בהיסטוריה כללית ברמת 2 יחידות, מבחן האנגלית יוכר כבגרות ברמת 3 יחידות, ציוני העברית יוכרו כ-2 נקודות בעברית. המבחן במתמטיקה יוכר רק כשני שאלוני בסיס (בשל היקף החומר נלמד, שהוא מועט מדי במבחן זה) ותידרש בחינת השלמה מרמת 2 יחידות ל-3 יחידות. החלטה זו חלה רטרואקטיבית על כל מי שנבחן במבחנים אלו החל מ-2002 (תשס"ב).
הכרה זו מקלה במידה רבה על השלמת תעודת הבגרות לבוגרות "בית יעקב", מה שמקל על פתיחת אופקי תעסוקה חדשים בפניהן, אך מאידך מטריד גורמים חרדיים שונים, זאת משום שלימודים אקדמיים עדיין מתקבלים בזרם המרכזי של הציבור החרדי בחשש.
הערות שוליים

↑  ההכרה ב'מבחני סאלד' • אז של מי באמת ההישג הגדול?, באתר בחדרי חרדים
↑  המבחן בדקדוק כולל ניקוד של בניינים ושמות עצם
↑  אורי וייס, כך מדירים חרדים, באתר הארץ, 21 בפברואר 2011.
יצחק נחשוני, החרדים מתקוטטים? שרנסקי 'מגייר' אלפים, באתר בחדרי חרדים, 23 בפברואר 2011
↑  איגוד הסמינרים: "בנות סמינר למכללות? פריצות באתר אנ"ש.
מוריס ולאמנק

| --- | --- |

 לידה:  4 באפריל 1876 פריז, צרפת 
 פטירה:  11 באוקטובר 1958 (בגיל 82) Rueil-la-Gadelière, אר ולואר, צרפת 
 תקופת הפעילות:  1891–1958 (כ־67 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  פוביזם, קוביזם 
 הושפע על ידי:  וינסנט ואן גוך, פול סזאן 
 יצירות ידועות:  Bords de Seine, בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 בן או בת זוג:  Berthe Combe (5 באפריל 1928–?) 
 צאצאים:  Madeleine Berly-Vlaminck, Godelieve de Vlaminck 
 
מוריס (דה) ולאמנק (בצרפתית: Maurice de Vlaminck;‏ 4 באפריל 1876 – 11 באוקטובר 1958) היה צייר צרפתי, מהבולטים בזרם הפוביזם.
ביוגרפיה

נולד בפריז למשפחה ממוצא פלמי שעסקה במוזיקה. בגיל 16 עזב את הבית ועבר להתגורר בשאטו. התפרנס תחילה כמכונאי ואחר-כך כרוכב מקצועני במרוצי אופניים והשלים הכנסה בהוראת נגינה. ב-1899 הוא החל לצייר בעקבות מחלת טיפוס שמנעה ממנו פעילות ספורטיבית. במקביל, הוא פגש באופן מקרי את אנדרה דרן ברכבת והשניים התיידדו והחלו לצייר ביחד.
כבר בתחילת דרכו כצייר הפגין ולאמנק את אופיו הסוער ובציורו מ-1900 – "הבר" אפשר לראות כבר קומפוזיציה נועזת ושימוש בצבע אשר לא היה מקובל לפני כן, כמו גם סימנים של האקספרסיוניזם שהופיע רק חמש שנים מאוחר יותר בגרמניה. ולאמנק הושפע עמוקות מואן גוך ודבר זה ניכר בכל ציוריו באותן שנים. לעומת חבריו הפוביסטים, ובמיוחד דרן ומאטיס שהתלבטו לגבי בעיות מושגיות ותאורטיות, לולאמנק לא היו ספקות לגבי דרכו האמנותית ובציוריו משתקף אופיו הנלהב והמרדני. בשנים 1904–1901, בזמן שמאטיס הפסיק לצייר בגלל בעיות כלכליות ודרן שירת בצבא, ולאמנק היה האמן היוצר הבולט בקבוצת הפוביסטים.
ב-1905, לאחר התערוכה ב"סלון הסתיו" שחשפה לראשונה את ציוריהם של הפוביסטים בפני מבקרי האמנות הפריזאים, ושבה הציג ולאמנק שמונה ציורים, הוא קבל חוזה מאספן האמנות אמברואז וולארד, דבר שאפשר לו לפרוש מעיסוקים אחרים ולהקדיש את עצמו לציור. בתקופה מסוימת הוא הצטרף לקוביזם, כשזה היה בשנותיו הראשונות, אך נטש את הזרם החדש וחזר לסגנונו הישן, הפעם עם השפעה חזקה של  סזאן.
ב-1914 הוא גויס לצבא והשתתף במלחמת העולם הראשונה אם כי לא נטל חלק פעיל בקרבות. 
בשנים שלאחר מכן, המשיך לצייר תוך כדי שהוא מבודד את עצמו מאמנים אחרים. הוא התנגד לזרמים המודרניים באמנות וטען שהם שקריים. הוא הוזמן על ידי השלטון הנאצי, לגרמניה של לפני מלחמת העולם השנייה, להשתתף במשלחת של ציירים צרפתיים שגינתה את מה שהנאצים כינו "אמנות מנוונת". לאחר סיום המלחמה הוא נעצר והואשם על ידי הצרפתים בשיתוף פעולה עם הנאצים בעקבות ביקור זה ורק אחרי מספר שנים זכה שוב לכבוד שהיה שמור לו מלכתחילה.
אפשר לראות בדרן, מאטיס וולאמנק את שלושת הציירים שהובילו את זרם הפוביזם. משלושתם, היה זה ולאמנק שציוריו ודמותו משקפים ביותר את הכינוי שנתנו לקבוצה fauves שמשמעותו היא "חיות פרא". כשהוא מחויב לאנרכיזם, סוער וגועש מבחינה רגשית ופיזית ועקשן בגישתו האנטי אינטלקטואלית, הוא צייר לא מתוך ניתוח אובייקטיבי, כי אם מתוך דחפים אימפולסיביים. בציוריו ניכרת האחיזה התקיפה וקסם מחוספס. הוא מעולם לא למד ציור בצורה מסודרת ובשעה שדרן, מאטיס והפוביסטים האחרים הגיעו לפוביזם דרך הניתוח תאורטי והנאו-אימפרסיוניזם של פול סיניאק, ולאמנק חיקה רק את ואן גוך שאת ציוריו ראה לראשונה ב-1901. גם התנגדותו המאוחרת לזרמים המודרניים, כמו הקוביזם למשל, נבעה בעיקרה מהתנגדותו לאמנות המגיעה מתוך התאוריה.