הכיבוש הערבי של ארץ ישראל
מקורות היסטוריים > מקורות מוסלמיים

מקורות מוסלמיים מאידך מכילים מידע רב ומפורט ביותר הכולל תיאורים מפורטים להפליא של פרטים חלקם טפלים אך בעיקר סותרים אחד את השני. על פי ההיסטוריון שלמה דב גויטיין, המסורות האסלאמיות, המתייחסות לכיבוש ארץ ישראל וירושלים ואשר מוצגות כהיסטוריה, הן בעלות אופי ספרותי ובעלות זיקה לסיפורי עם. גויטיין מבטל לחלוטין את חשיבות הסיפורים האלו ומסביר זאת באומרו שהשינוי ההיסטורי הביא ליצירת אגדות וסיפורים דמיוניים. פרופסור משה שרון ממכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה העברית בירושלים מעלה במאמר "קרבות ההכרעה בכיבוש סוריה על ידי המוסלמים - רקעם ומקורותיהם מבט אחר" כי באותם מקרים שבהם נפגשו צבאות סדירים ביזנטיים עם הכוח המוסלמי הפולש, היו אלה מפגשים בין כוחות קטנים, שבדברי ההיסטוריונים המוסלמים קיבלו ממדי ענק של עשרות ואפילו מאות אלפי לוחמים. על פי פרופסור שרון הפרטים הנוגעים לכיבושה של סוריה לא תועדו בזמן אמת ונשכחו כליל, לאחר פרק זמן ארוך של לא פחות מ-100 שנים לאחר הכיבוש נכתבו תולדות המלחמה על ידי מספרים של סיפורי עם ומלקטי מסורות מוסלמיים ממקומות שונים. מספרי סיפורים אלו יצרו מארג של סיפורי עם על שלד של עובדות היסטוריות מעורפלות משקל יתר ניתן לתאולוגיה אסלאמית ובעיקר לתמיכת אללה בדת האמיתית, ולקשרים החברתיים והפוליטיים בחברה הערבית והאסלאמית. צד אחר ומניע נוסף ביצירת סיפורי העם הבדויים היה רצונם של בני משפחות האישים המוסלמיים לקבוע לעצמם מקומות מכובדים בתקופה ההרואית של יצירת האימפריה על ידי פרסום והאדרת מעשי גבורה של אבות אבותיהם. ההיסטוריונים המוסלמיים המאוחרים יותר אספו את סיפורי העם במטרה ליצור היסטוריה מוסלמית מסודרת והרואית המתאימה לאימפריה, והכניסו את הפרטים המתאימים אל תוך מסגרת, בה תועדו לכאורה תנועה מסודרת של צבא על פי תוכנית ותיאור של הטקטיקה והאסטרטגיה שיצרו את הבסיס האיתן לקיסרות האסלאם. הוא קובע כך:
”כל השאר, כל מעשי התוקף והגבורה, קרבות הענק ומלחמות השניים, שליטת הח'ליפים המרכזית, הנאומים תוצבי הלהבות, מעשי התרמית בשדה הקרב, חילופי דברים חכמים ומבריקים בין המוסלמים לבין אויביהם ובינם לבין עצמם, הנסים והנפלאות שקרו בקרבות, כל אלה ועוד שייכים לרפרטואר סיפורי העם”.
המקור המוסלמי הראשי לאירועים במהלכם נכבשה ארץ ישראל על ידי המוסלמים הם כתביו של ההיסטוריון המוסלמי ממוצא פרסי בן המאה ה-9 אחמד אל-בלאד'רי (ערבית: أحمد بن يحيى بن جابر البلاذري) שכתב יצירה מונומנטלית בשם "פתוח אלבלדאן" (فتوح البلدان, כיבוש הארצות), שבו מתוארת התפשטות האסלאם ובניית האימפריה המוסלמית. המאגד בתוכו עשרות מקורות משנה קדומים יותר, חלקם עומדים בסתירה אחד לשני ומחולקים לפי אזורים גאוגרפיים תוך ניסיון למיין ולדרג את המסורות על פי מהימנותם. ייתכן והמקור של חלק מרישומים אלו הוא במסורות ואפיגרפיות נוצריות קדומות.
היסטוריון מוסלמי נוסף מהמאה התשיעית שכתביו מתארים את הכיבוש האסלאמי של הלבנט הוא מוחמד אבן ג'ריר א-טברי, שעבודתו "ההיסטוריה של נביאים ומלכים" (ערבית: تاريخ الرسل والملوك) מתארת את ההיסטוריה מתחילת ימי העולם, על פי הקוראן, ועד לשנת 915 תוך שהוא מסתמך על מסורות עתיקות וסיפורים שנאספו ממקורות שונים.
מקור מוסלמי נוסף הוא ספרו של אחמד איבן עזאם, "כיתאב אל פתוח" ("ספר הכיבושים"), שנכתב במהלך המחצית השנייה של המאה ה-9, אך הספר מכיל לצד מידע שמקורו קדום סיפורים שחלקם מופרך מעיקרו. מקורות אלו של ההיסטוריוגרפיה המוסלמית הקדומה מייצגת סוגה השייכת לתחום הספרות בעיקרה שמטרתה הייתה לשעשע, ללמד דברי מוסר ודת לפאר את שם האלוהים והנביא ולעיתים גם לשרת מגמה פוליטית. מסורות אלו נוצרו על מנת לתת מענה למטרות רבות מלבד המטרה למסור עובדות היסטוריות כהווייתן. ספק אם בכלל ניתן היה לברר את העובדות ההיסטוריות בשעה שהמסורות נאספו והועלו על הכתב. עם זאת כתבים אלו הם עיקר החומר עליו מתבסס המחקר ההיסטורי של התקופה מאחר שמקורות אחרים מכילים מעט מאוד מידע אם בכלל.
התיאורים במקורות המוסלמים המציגים קרבות בסדרי גודל ענקיים אינו עולה בקנה אחד עם המציאות, רוב הצבא הביזנטי היה מרותק בהגנה על עיר הבירה קונסטנטינופול וגיוס חיילות שכירים היה מחוץ להישג ידו של הקיסר הביזנטי שקופתו דולדלה בשנים של עימותים לחיים ולמוות מול הצבאות הפרסים, סביר להניח כי העימותים המתוארים בהיסטוריה המוסלמית נוגעים לניסיונות של חיילות מצב מקומיים ייתכן שתוגברו בגדודים מאנטיוכיה או מרכזי שלטון אחרים ניסו לחסום את הפולשים בסדרת קרבות מוגבלים. מחקר המצוטט על ידי משה גיל מצביע על סיפור בסיסי ובו קווים החוזרים על עצמם בתיאור כיבושים של ערים שונות על ידי הצבא המוסלמי: בוגד המגלה את הנקודה החלשה בביצורי העיר, אוכלוסיית העיר עסוקה בפסטיבל או חגיגה דתית, המוסלמים פותחים את חומות העיר לצבא הממתין בחוץ. תיאורים אלו מופיעים בסיפורי כיבוש דמשק, קיסריה, בלביס (מצרים), פוסטאט (קהיר) וערים רבות אחרות. קווים חוזרים אלו מצביעים על יצירת אתוס אחיד המכיל אלמנטים מיתיים וגרעין של עובדות שנאספו ממקורות אחדים המקשה על יצירת כרונולוגיה ולוח זמנים היסטורי.