stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מבצר
מערך ההגנה של מבצר טיפוסי

מטרתו הראשונה של מבצר היא לספק הגנה ליושביו, לרבות כנגד צבא האויב. לשם כך עליו לכלול ביצורים ומערכות הגנה שימנעו מהאויב לפרוץ פנימה. רוב מערכי ההגנה שפותחו עד המצאת התותחים הומצאו עוד בעת העתיקה, בתקופת שומר ואשור. מאז לוחמת המצור לא השתנתה הרבה, כאשר שיאים ברמת ההנדסה חלו בתקופת האימפריה הרומית ובשיא ימי הביניים.
להלן מערכי ההגנה שתוכננו לבלום פריצה של האויב:
מגדל העוז: זוהי מצודה שהייתה המבנה המרכזי של המבצר. בה חיו האדון ובני משפחתו (כשמדובר בטירה) או מפקד חיל המצב, בה נמצאו המשרדים, הנשקיה והמחסן ובמרתף היה הצינוק. המצודה הייתה לרוב מבוצרת בנפרד ממערכי ההגנה של המבצר וכללה מגדלים בצורים החולשים על מערכת ההגנה של המבצר. היא תוכננה כמבצר בתוך מבצר על מנת לאפשר להמשיך להגן גם אחרי שהחומה הראשונה נפרצה.
חומה גבוהה שנועדה למנוע את כניסת הפולשים ולספק עמדות ירי למגינים. החומה שימשה הן כגדר גבוהה וחזקה והן כמחסום בפני הקליעים של האויב. חומות מתוחכמות כללו "מרפסת" (Rampart) שעליה התייצבו המגינים והדפו את התוקפים. קשתים יכלו לטעון את הקשת שלהם כאשר הם מסתתרים מאחורי הבליטות הרבועות בחומה.
מגדלי שמירה וצריחים שהיו פזורים לאורך החומה ונועדו להקנות עמדות שליטה, ירי ותצפית עדיפות למגינים. מהצריחים יכלו המגינים לירות חצים על התוקפים ולשפוך זפת רותחת על החפרים שמנסים למוטט את החומה. הצריחים היו בדרך כלל גבוהים יותר מהחומה וכללו חדרים עם חרכי ירי שמהם היה אפשר לירות בבטחה אל עבר האויב הצר.
מגנן או באסטיון - קטע בולט בחומה, מעין חצי מגדל, שנועד לאפשר למגינים להגן על נקודות חולשה בחומה.
ביצורים מיוחדים למגדל השער, שכוללים מגדלים, תצפית עילית מעל השער, משיקולי עם שמן רותח ועמדות ירי על מי שנכנס בשער.
השער שהיה עשוי מברזל מחוזק וכלל לעיתים בנוסף לדלתות גם שער מתרומם - שבכה שאפשר להרימה ולהורידה.
חפיר יבש או מוצף במים שנועד למנוע מהתוקפים להגיע אל מרגלות החומה ולמוטט את יסודותיה.
גשר מתרומם - במבצרים וטירות עם חפיר, היה גשר מתרומם שניצב לפני השער. בעת סכנה, היה אפשר להרים את הגשר כך שהוא יכסה את השער. בכך מושג יתרון כפול: הגישה לשער נמנעת ואילו הגשר עצמו מספק שכבת הגנה נוספת לשער, דבר שמקשה את פריצתו באמצעות אייל ניגוח אחרי שהחפיר ממולא בחול ועפר.
שער סודי - שאפשר לכוחות הנצורים לצאת בסתר מן המבצר, אם לצורכי מילוט עצמי ואם לצורכי ארגון פשיטות בעורף מחנה הצרים על מנת לחבל במאמצי המצור.
מבצרים מסוימים כללו שני מערכי חומות ומגדלים, כך שאם אחד נופל - המגינים נסוגים אל החומה הפנימית וממשיכים להגן ממנה.
המבצר כלל גם שורה של מבנים לוגיסטיים, שנועדו לאפשר למבצר לעמוד מול מצור ממושך. מבנים אלה כללו:
מבנים נוספים ששימשו כנשקייה, מחסנים, אורוות ומגורים לחיילים.
סדנאות מלאכה ומטבח.
בורות מים - לאגירת מי גשמים למקרה של מצור ממושך.
מבצרים ומצודות בישראל

מבצרים עצמאיים:
הרודיון
טירת בלוואר (כוכב הירדן)
מבצר אנטיפטרוס
מבצר יחיעם
מבצר נמרוד ("קלעת נמרוד")
מבצר המלך בכפר מעיליא
מונפור
מבצר שוני
מגדל אפק
מצודת צפת
חומות ערים ומצודות עירוניות:
מגדל דוד וחומות ירושלים, ירושלים
חומת חברון
המצודה העות'מאנית וחומות עכו
חומות קיסריה
מצודת ארסוף (אפולוניה)
מבצרים בעולם

מצודת לונדון - טירה ומבצר מלכותי בלונדון ששימשה למטרות רבות
קראק דה שבלייה - מבצר צלבני גדול הבנוי כמצודה קונצנטרית, נמצא כיום בשטח סוריה.
הבסטיליה בפריז, שנבנתה כמצודה מרכזית בהגנת העיר ובהמשך הפכה לבית כלא שנהרס במהפכה הצרפתית.
העיר נאפולי כוללת שני מבצרים: קאסטל נואובו (מסכיו אנג'ואינו) וקאסטלו דל'אובו
העיר נַאפְפְּלִיוֹ שביוון כוללת שלושה מבצרים, הגדול שבהם - פלמידי על גבעה החולשת על העיר.
מבצר הבופור בלבנון - מבצר צלבני שימש גם כמוצב צה"ל ברצועת הביטחון.
מבצר סנט אלמו ומבצר סנט אנג'לו במלטה.
מצודת צלאח א-דין בסוריה
מבצר קניגשטיין בגרמניה
מצודת איף בצרפת
הקרמלין בקאזאן ברוסיה
מצודת הדייגים בהונגריה
ראו גם

גוסוקו
מצודת טגארט
הערות שוליים

↑  למשל: מצודת מגדל דוד המשולבת בחומות ירושלים מכונה באנגלית "The Citadel", כלומר: "המצודה".
↑  ראו תמונות של מצודת לונדון בוויקישיתוף.
↑  ראו תמונות של קראק דה שבלייה בוויקישיתוף.
↑  ראו תמונות:  מסכיו אנגינו וקסטלו דל'אובו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb15086573j (data)  GND: 4139778-2 
פורט בורטאנג' מהמאה ה-16 במחוז חרונינגן שבהולנד.
מצודת לונדון - Tower of London. טירה ומבצר בעל מערך ביצורים מרשים הכולל מגדל עוז, חומה כפולה, צריחים, מגדלי שער, ברביקן וחפיר.
מבצר נח'ל, עומאן
חפיר יבש באפולוניה
תצלום אווירי של כוכב הירדן מראה בבירור את תוכנית המבצר כמצודה קונצנטרית.
דגם של מגדל דוד, מצודה בחומות ירושלים הבנויה כמבצר קטן ומשולבת במערך הביצורים של העיר העתיקה בירושלים.
לודביק סבובודה

לודביק סבובודה (בצ'כית: Ludvík Svoboda;‏ 25 בנובמבר 1895 – 20 בספטמבר 1979) היה גנרל, מפקד יחידות צ'כוסלובקיות בצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה, נשיא צ'כוסלובקיה בין השנים 1968–1975.
ביוגרפיה > במלחמת העולם הראשונה

לודביק סבובודה נולד ב-25 בנובמבר 1895 בכפר רוזנטין Hroznatin שבדרום מזרח צ'כיה (אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית) למשפחת איכרים. פרוש השם סבובודה ברוסית על פי מילון אבניון הוא חופש, חירות.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית, ונשלח להילחם בחזית המזרחית. בשנת 1915 נפל סבובודה בשבי הצבא הרוסי. בשנת 1916, בעודו בשבי, התנדב לשרת בלגיון הצ'כוסלובקי, אשר אורגן על ידי הרוסים משבויי מלחמה צ'כים וסלובקים. במסגרת הכשרתו בלגיון עבר קורס קצינים והוענקה לו דרגת סגן משנה. במסגרת הלגיון לחם במערב אוקראינה נגד הצבא הגרמני והצבא האוסטרו-הונגרי.
ב-28 באוקטובר 1918 הצהירה הוועדה הלאומית בפראג על הקמת מדינה צ'כוסלובקית עצמאית – הרפובליקה הצ'כוסלובקית הראשונה.
בשנת 1918, לאחר חתימת חוזה ברסט-ליטובסק ויציאת רוסיה מהמלחמה, עזב הלגיון את החזית והחל במסע ארוך (בן כמעט שנתיים) חזרה לאירופה. בשנת 1920 חזר סבובודה בדרגת סרן לצ'כוסלובקיה יחד עם שאר חיילי הלגיון, כאשר בדרך הוא עבר את סיביר, המזרח הרחוק ויפן.
ביוגרפיה > בין המלחמות

לאחר חזרתו למולדת עבד סבובודה כשנתיים במשק של אביו, אך בשנת 1922 שב לשירות צבאי. הוא שירת בתפקידים פיקודיים ברגימנט חי"ר שהוצב באזור זקרפטיה בגבול עם הונגריה והתגורר בעיר אוזהורוד. בשנים 1931–1934 שימש מדריך באקדמיה צבאית בהרניצה. בשנת 1938 הועלה לדרגת קולונל (אלוף-משנה) והתמנה לתפקיד מפקד רגימנט חי"ר.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

לאחר שחרור צ'כוסלובקיה מהשלטון הגרמני, ב-4 באפריל 1945, מונה סבובודה לשר ההגנה של צ'כוסלובקיה על תקן של אישיות בלתי מפלגתית. בפברואר 1948, בעת תכנון ההפיכה הקומוניסטית בצ'כוסלובקיה, סירב סבובודה, שנודע כאיש שמאל ובעל קשרים עם המודיעין הסובייטי, לקחת חלק פעיל בהפיכה, אך מנגד נמנע מלהפעיל את הצבא נגד הקושרים וב-23 בפברואר 1948 התייצב בכנס של הקומוניסטים ובשלב זה גם הצטרף למפלגה הקומוניסטית.
באפריל 1950 הוא הוצא ממשרד ההגנה כדי לפנות מקום לחתנו של קלמנט גוטוולד ומונה לתפקיד סגן ראש הממשלה ויושב ראש מועצת הספורט הלאומית. לקראת סוף שנת 1951 במסגרת הטיהורים שערך הנשיא גוטוולד במפלגה הוא הודח גם מתפקידים אלו ולקראת סוף שנת 1952, הוא נעצר לתקופה קצרה. במשך כשלוש שנים עבד כמנהל חשבונות בקולחוז. בשנת 1954, ניקיטה חרושצ'וב ועמיתיו בהנהגת ברית המועצות לא שבעו נחת ממחליפו של סבובודה בתפקיד שר ההגנה, ובקשו להחזיר את סבובודה להנהגה. חרושצ'וב אמר למנהיגי צ'כוסלובקיה שברצונו לבקר את סבובודה כמי שלחם איתו יחד כנגד הנאצים והביקור התקיים למרות התנגדותם. זמן מה לאחר הביקור עזב סבובודה את הקולחוז והצטרף לארגון צבאי של מתנדבים. בשנים 1954–1964 היה סבובודה חבר באספה הלאומית ובמשך שנים רבות היה סגן יושב ראש איגוד הלוחמים האנטי-פשיסטיים. בשנים 1955–1958 היה מנהל האקדמיה הצבאית בפראג ולאחר מכן היה מנהל המכון להיסטוריה צבאית ובתקופה זאת כתב את ספרו "מבולזוק לפראג" על חלקו במלחמת העולם השנייה.
בעת האביב של פראג, ב-30 במרץ 1968 נבחר סבובודה, אשר נהנה מפופולריות רבה בשל היותו גיבור מלחמה, לנשיא צ'כוסלובקיה ברוב של 282 כנגד 6 באספה הלאומית של צ'כוסלובקיה. דו"ח של ה-CIA ציין שהיה לו מעט ניסיון פוליטי והוא נבחר כמועמד ביניים ללא התלהבות ציבורית שהיה אמור לשמש חותמת גומי. ההערכה הייתה שהוא נבחר כמועמד שיהיה מקובל גם על שלטונות מוסקבה וגם על דעת הליברלים בצ'כוסלובקיה.
סבובודה לא נעצר עם המנהיגים האחרים במהלך הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה, אלא ניסה להגיע עם ברית המועצות להסדר תוך הצגת עמדה פטריוטית ונטען שהוא הצליח להגיע לפשרות עם ברית המועצות. סבובודה סירב לקבל ממשלת בובות של ברית המועצות ודרש מליאוניד ברז'נייב שישחרר את חברי הממשלה שנעצרו וינהל שיחות עם אלכסנדר דובצ'ק וחברי ממשלתו. בשנת 1970 זכה בפרס לנין לשלום יחד עם שבעה אישים נוספים, ביניהם הכימאי האמריקאי ליינוס פולינג והעיתונאי השוודי ברטיל סוואנסטרום.
לודביק סבובודה המשיך לכהן בתפקיד נשיא צ'כוסלובקיה עד לשנת 1975, כאשר אולץ לפרוש בשל בעיות בריאותיות. הוא נפטר ב-20 בספטמבר 1979 בביתו בפראג.
סבובודה זכה לפופולריות רבה בקרב הצ'כים והסלובקים כאחד. בשנת 1978, תחת השלטון הקומוניסטי, הוא זכה במקום שני בסקר של הצ'כי הגדול בכל הזמנים. אך גם לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי ומחיקת הנצחתם של מנהיגים קומוניסטים בצ'כוסלובקיה, רחובות ברחבי צ'כיה וסלובקיה נקראו על שמו, ובשנת 2003 הוא היה במקום העשירי בסקר של הצ'כי הגדול בכל הזמנים. עם זאת, תפקודו ב-1948 וב-1968 שנוי במחלוקת. יש הרואים בו איש של פשרה שמנע שפיכות דמים ולא רצה עוד מלחמה, ולעומתם יש הרואים בו אדם שניצל את מעמדו הפופולרי כדי לפנות את הדרך להשתלטות קומוניסטית.
הערות שוליים

↑  אנדרי ורגה - יו'ר, הצהרה על הקמת מדינה צ'כוסלובקית עצמאית/, באתר מועדון ההיסטוריה הצבאית של סבובודה, ‏28/10/22 הטקסט כתוב כפי שהופיע ב-29.10.1918 במהדורת Lidove novin כרך 26 מספר 297
↑  https://www.kvhsvoboda.sk/dukla1944/profil#ludvik-svoboda, סבובודה, באתר מועדון ההיסטוריה הצבאית של סבובודה
↑  אהרון אנטונין רודני, באתר מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השניה
↑  Michal Gelbic, The Czechoslovak military units in the USSR, Czech Patriots
↑  אריך קולקה, היהודים בצבא סבובודה בברית המועצות, ישראל: תורגם מצ'כית על ידי דב קווסטלר, תשל"ז
↑  [https://iabsi.com/gen/public/military_post_dukla_soviet_offensive.htm Post-Dukla 1944 Soviet Offensive Operations

in Eastern Slovakia], Slovakia Genealogy Research Strategies
↑  Michal Gelbic, (The Czechoslovak military units in the USSR (19421-1945, MachinInternet Archiv-Wayback
↑  Nikita Sergeevich Khrushchev, Memoirs of Nikita Khrushchev: Statesman, 1953-1964, Penn State Press, volume 3, 2007, page 687, remark 34
↑  Nikita Sergeevich Khrushchev, Memoirs of Nikita Khrushchev: Statesman, 1953-1964, Penn State Press, volume 3, 2007, page 685
1 2 3 4  Ludvik Svoboda, web page of the president of Czech Republic
↑  גל מעצרים בצ'כוסלובקיה - נעצרו ששה מיניסטרים, דבר, 9 בדצמבר 1952
↑  גל מעצרים בצ'כוסלובקיה - נאסרו 6 מיניסטרים, באתר דבר, ‏9 דצמבר 1952
↑  Richard Felix Staar, Communist regimes in Eastern Europe, Hoover Press, 1982, page 94, remark 7
↑  Nikita Sergeevich Khrushchev, Memoirs of Nikita Khrushchev: Statesman, 1953-1964, Penn State Press, volume 3, 2007, page 683-686
↑  גנרל לודוויג סבובודה נבחר לנשיא צ'כוסלובקיה, דבר, 31 במרץ 1968
↑  גנראל סבובודה ייבחר לנשיא צ'כוסלובקיה, באתר דבר⁩, ‏29 מרץ 1968⁩
↑  גנראל סבובודה יבחר לנשיא צ'כוסלובקיה, דבר, 29 במרץ 1968
↑  CZECHOSLOVAK LEADERSHIP FACES UNCERTAIN FUTURE, Created: 11/29/1968, CIA report, pages 3, 6
↑  משלחת קומוניסטית למוסקבה-לחגיגות לנין, באתר מעריב, ‏17.4.1970
↑  Andrew Lawrence Roberts, From Good King Wenceslas to the Good Soldier Švejk, Central European University Press, 2005, page 61
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293003205171  PLWABN: 9810538087905606  BIBSYS: 90634385  BnF: cb123874890 (data)  CiNii: DA03907754  GND: 118620142  ISNI: 0000 0000 8097 6951  LCCN: no99058413  NARA: 10575028  NKC: jk01122045  NSK: 000047361  NTA: 067925774  RERO: 02-A003878398  SNAC: w64t7wn8  SUDOC: 032946759  VIAF: 18015181   WorldCat (עם VIAF): 18015181 
הנשיא לודביק סבובודה, מלווה בשר ההגנה מרטין דזור, סוקר את משמר הכבוד בשדה התעופה של ברטיסלאבה בשנת 1969
לאיוש קושוט

לאיוש קושוט
לאיוש קושוט (בהונגרית: Kossuth Lajos; ‏19 בספטמבר 1802- 20 במרץ 1894) היה מדינאי הונגרי רפורמיסט, ומנהיג מוביל במאבק ההונגרי לעצמאות באביב העמים, בשנת 1848. נחשב ל"אבי האומה" ההונגרית. כיהן באפריל-ספטמבר 1848 כשר האוצר, אחר כך באוקטובר 1848 - מאי 1849 כראש ממשלת הונגריה ובאפריל-אוגוסט 1849 כמושל-נשיא - "יושב ראש הוועד להגנה לאומית של הונגריה".
חייו > נעוריו ותחילת הקריירה

קושוט נולד בשנת 1802 במונוק, עיירה קטנה במחוז זמפלן בהונגריה, המבוגר מארבעה ילדים שנולדו למשפחת אצולה זעירה, בעלת אחוזה כפרית. אביו לסלו היה עורך דין בעל שורשים סלובקים ואמו, קרולינה ובר, ממוצא גרמני ציפסרי אך דוברת הונגרית, חינכה את הילדים על ברכי הדת הלותרנית. קושוט השלים את לימודיו במכללה הקלוויניסטית בשארושפטק, ולאחר מכן באוניברסיטת בודפשט (באותם הימים האוניברסיטה של פשט), ובגיל 19 החל לעסוק במשפטים במשרדו של אביו. לאחר שצבר פופולריות במחוזו עבר לפשט, על מנת לייצג את ענייניה של דוכסית בעלת אחוזה. לאחר זמן מה פוטר מכיוון שהשתמש בכספיה של הדוכסית לתשלום חוב הימורים.
חייו > הכניסה לפוליטיקה הארצית

לאחר פיטוריו, מונה קושוט לעוזרו של הרוזן הוניאדי ב"דיאט", הוא בית המחוקקים ההונגרי. מושבו של הדיאט היה בבירת הונגריה דאז, כיום בירתה של סלובקיה, היא בראטיסלבה, אשר נקראה אז פרסבורג. קושוט היה מנוע מלקחת חלק פעיל בדיונים, שכן רק האצולה הגבוהה הורשתה להצביע. בשנות השלושים של המאה ה-19 החל המאבק הלאומי ההונגרי לזהות לאומית במסגרת שלטון בית הבסבורג להתבטא באישיותם של מנהיגים כאישטוון סצ'ני ווסלני. חובותיו של קושוט כלפי הרוזן הוניאדי כללו דיווח על דיוני הדיאט בכתב, שכן מדיניות האוסטרים, בהנהגת הנסיך מטרניך הייתה הנהגת צנזורה קפדנית, ואיסור על פרסום דיוני הפרלמנט בדפוס, על מנת למנוע תסיסה בקרב ההמון. איכותם של דיווחיו של קושוט הביאו לפרסומם הנרחב בחוגים ליברליים, ולהפיכתם לעיתון פרלמנטרי רשמי, דבר שהביא להגברת השפעתו ושמו הטוב. על אף שלאחר זמן קצר אסר הצנזור על פרסום העיתון, המשיכה תפוצתו בעותקים הכתובים ביד.
ב-1836 פוזר הדיאט, וקושוט המשיך לכתוב מכתבים בהם תיאר את הדיונים במועצות המחוזות. מנהג זה נתן למועצות המחוזות השפעה לאומית. בטרם החל קושוט לפקוד את הדיונים, היו מועצות המחוזות מקיימות דיונים מבלי לדעת זו על החלטתה של זו. קושוט הביא לאחידות בדיונים, ולהקמת חזית ליברלית ורפורמיסטית אשר קיימה מדיניות אחידה במועצות אלו. לאחר שניסיונות לעצור את תפוצת מכתביו של קושוט כשלו, הוא נעצר במאי 1837, ביחד עם מנהיגים ליברלים נוספים. לאחר שבילה שנה בכלא בבודה (היא אחת משלוש הערים שאוחדו להקמת העיר בודפשט), נדון לארבע שנות מאסר נוספות. תנאי מאסרו הקשים פגמו בבריאותו, אך הוא הורשה לקרוא. בכלא רכש שליטה בשפה האנגלית מקריאה בכתבי ויליאם שייקספיר וזכה לביקורים מתרזה מסלני, ידידתו. שניהם סייעו בידו להימנע משבירה רוחנית בתנאי הכליאה הקשים.
המאסרים עוררו תסיסה ברחבי הממלכה. הדיאט התכנס שוב בשנת 1839, ודרש את שחרור האסירים, בטרם ייענה לדרישות כלשהן של הממשלה. מטרניך נאלץ להיכנע לדרישות, ושחרר את האסירים. קושוט יצא מן הכלא, ומיד נישא לתרזה מסלני, אשר הפכה לשותפה נאמנה לדרכו הפוליטית, ומסייעת בידו בכל מעשיו. הזוג נאלץ להינשא בנישואים אזרחיים שכן מסלני הייתה קתולית ולא נמצא כומר שאישר את הנישואין המעורבים. לבעיה אישית זו הייתה השפעה על דעותיו הליברליות של קושוט בעתיד, ולתמיכתו בהתרת נישואין מעורבים.
חייו > מנהיג פוליטי

לאחר שחרורו מן הכלא הפך קושוט לסמל לאומי. הוא הפך לעורך עיתון לאומי ליברלי בעל השפעה, אשר היה בעל תפוצה (ללא תקדים באותם הימים) של 7,000 עותקים. לאחר שהממשלה ייסדה עיתון מתחרה מטעמה, תרמה התחרות אך למוניטין של קושוט ולהתססת הוויכוח הפוליטי.
סצ'ני, הרפורמיסט הדגול, ומנהיג התנועה הליברלית בהונגריה בשנים אלו, הזהיר את קושוט כי רעיונותיו עלולים להביא למהפכה. קושוט לא שעה לאזהרה, והמשיך להטיף לרפורמות: ביטול הצמיתות, ביטול זכויות היתר הפיאודליות של האצילים ומיסויים של האצילים. מסוכנת במיוחד הייתה הטפתו להפרדה מאוסטריה. על אף שדרש את החירות לעם ההונגרי התעקש קושוט על עליונותם של המדיארים על תושביה הסלאבים של הונגריה, עיקשות שהייתה בבסיס נפילתו לבסוף.
בשנת 1844 פוטר קושוט מעריכת עיתונו לאחר ויכוח עם הבעלים על משכורתו. נראה כי בבסיס הוויכוח הייתה מזימה של הממשלה להמעיט את השפעתו. קושוט לא הצליח לקבל רישיון להקים עיתון משלו. בצר לו פנה אל מטרניך, שהציע לו להצטרף לשירות הממשלתי. קושוט סירב להצעה ובילה את שלוש השנים הבאות ללא משרה, כשהוא מטיף לרעיונותיו הפוליטיים.
בסתיו 1847, בתמיכת לאיוש בתיאני, נבחר לנציג בדיאט מטעם העיר פשט, והפך למנהיג הסיעה הליברלית הקיצונית. היה זה אופיו של קושוט, לפרוח בשעת משבר. כשרונותיו הדרמטיים לא יכלו לבוא לביטוי בזמני רגיעה, ולכן היה זה מטבעו להביא את העניינים למשבר, על מנת שכשרונותיו יוכלו לבוא לידי ביטוי במלואם, והוא יוכל לקבל את ההנהגה הלאומית.
חייו > מושל - נשיא של הונגריה

כאשר הגיע המשבר, מיצה אותו קושוט במלואו. ב-24 בפברואר 1848 הדיח העם הצרפתי את מלכו, וייסד את הרפובליקה השנייה. הצלחת ההפיכה הצרפתית גרמה למהומות דומות בווינה. ב-3 במרץ 1848 נשא קושוט נאום בו דרש ממשלה פרלמנטרית להונגריה, וממשלה חוקתית ליתר אוסטריה. הוא פנה לבית הבסבורג ו"לארכידוכס האהוב שלנו פרנץ יוזף" (אז בן 17 שנים ויורשו המיועד של הקיסר פרדיננד), להחזיר את התהילה העתיקה של שושלת הבסבורג, בכך שיתנו תוקף לתקוותיהם של העמים החופשיים בקיסרות. קושוט הפך למנהיג בקנה מידה אירופי. נאומו נקרא ברחובות וינה על ידי המון אשר גירש את מטרניך מן העיר ב-13 במרץ לגלות בלונדון. בתיאני, אשר הקים את הממשלה החדשה, מינה את קושוט לשר האוצר.
קושוט החל בארגון משאביה של הארץ, ייסד מטבע הונגרי נפרד, והשתמש בכל האמצעים שברשותו על מנת לעורר תודעה לאומית הונגרית. קושוט ייסד עיתון חדש, אשר נשא את שמו, ושטרי הכסף החדשים נשאו את חתימתו באופן בולט, כך שבתודעת האנשים היה קושוט מקושר עם המשטר החדש יותר מן הנשיא, או מן ה"פלטין" (בעל המשרה הרמה ביותר מטעם המשטר ההבסבורגי בהונגריה). בקיץ החלו הלחצים הן מן האוסטרים, כאשר החל בית הבסבורג להחזיר לעצמו את כוחו, והן מן המיעוטים הלאומיים בהונגריה גופא, הסרבים והקרואטים. בנאום שנשא ב-11 ביולי דרש מן האומה להתחמש אל מול הסכנות, ודרש הקמת צבא בן מאתיים אלף חיילים. הוא נענה בהתלהבות פרועה. כאשר צבאו של המנהיג הלאומי הקרואטי יוסיף ילאצ'יץ' צעד לעבר פשט בשליחות בית הבסבורג, עבר קושוט מעיר לעיר, כשהוא מלהיב את האנשים למלחמה. צבא הונגריה, ה"הונבד", הוא במידה רבה יצירתו של קושוט. לאחר התפטרותו של בתיאני, מונה קושוט לראש מועצת הביטחון ההונגרית, והפך במידה רבה לשליטה בפועל של הונגריה.
קושוט היה לשליט הונגריה ללא כל ניסיון צבאי. הוא נכשל בניהול המלחמה, ולא הצליח לשלוט במפקדי הצבאות. המצביא ההונגרי ארתור גרגאי במיוחד, סירב להישמע לרצונו של קושוט. במהלך החורף הבא נאבק קושוט כלפי גורמים מבית ומחוץ כאשר המאבק הצבאי הפך לגלוי, החל המאבק בתחילה לנטות כנגד ההונגרים. בסוף השנה נכבשה פשט על ידי האוסטרים, אשר סירבו לניסיונות גישור של נציג ארצות הברית, והממשלה וקושוט עברו לעיר דברצן. בשלב זה התפטר הקיסר פרדיננד לטובתו של פרנץ יוזף הצעיר, אשר החל את כהונתו בכך שהכריז על ביטול כל המחויבויות של הכתר לעם ההונגרי, אשר ניתנו לאחר מאורעות מרץ 1848, והוצאת קושוט וממשלתו אל מחוץ לחוק. אך ניצחונותיו של גרגאי הביאו לבסוף, ב-14 באפריל 1849 לשחרורה של הונגריה מהכיבוש האוסטרי, ולהצהרה על עצמאותה. צעד זה נעשה בניגוד מוחלט לדעותיהם של השמרנים, ושל אנשי הצבא ובראשם גרגאי. לעימותים פנימיים אלה חלק נכבד בנפילתו של קושוט לבסוף. המדינה העצמאית החדשה הפכה לרפובליקה, וקושוט הכריז על עצמו כמושל -נשיא.
בשל התבוסה ההבסבורגית נאלצו האוסטרים לקרוא לעזרתם את הצבא הרוסי, בהנהגת הצאר ניקולאי הראשון. פניות ההונגרים לעזרה ממעצמות המערב לא נענו, ושלושה ימים לאחר התבוסה בקרב ליד העיר טמשוואר, ב-9 באוגוסט 1849, התפטר קושוט לטובתו של גרגאי, על מנת שהגנרל הפופולרי יושיע את האומה. גרגאי נאלץ להיכנע לרוסים. האוסטרים חסו על חייו של גרגאי, אך הוציאו להורג שלושה עשר ממנהיגי המהפכה הלאומית ההונגרית, ובראשם את בתיאני.
חייו > גלות ומוות

קושוט הפך לפליט. הוא חצה את הגבול אל טורקיה והתקבל שם אצל הסולטאן בהכנסת אורחים. השלטונות הטורקיים סירבו להסגירו לאוסטרים. אשתו וילדיו הצטרפו אליו בגלותו. בספטמבר 1851 הורשה לו לעזוב את טורקיה על סיפונה של ספינת מלחמה אמריקנית. הוא נחת בתחילה במרסיי היכן שהתקבל על ידי ההמונים בהתלהבות, אך נפוליון השלישי אסר עליו להיכנס לתחומי צרפת גופא. לאחר מכן עבר דרך אנגליה בדרכו אל ארצות הברית.
בארצות הברית ניסה להשתקע, ואף זכה באהדת האמריקאים (כיום קרוי על שמו מחוז במדינת איווה), אך דווקא בקהילת הגולים ההונגרים התקבל בחוסר אהדה, ואולץ לשוב לבריטניה, שם שהה במשך שמונה שנים. במהלך מלחמת קרים ניסה להקים לגיון הונגרי שיילחם לצד אנגליה כנגד רוסיה, אך נכשל. את שארית חייו בילה באיטליה. הוא סירב להצטרף לגולים הונגרים אחרים, אשר בהנהגת המנהיג הימני המתון פרנץ דיאק נשאו ונתנו עם בית הבסבורג על הקמת הממלכה הדואלית, בה ניתנה להונגרים אוטונומיה. הוא נותר מחויב לעצמאות הונגרית מלאה. אף על פי שנבחר לדיאט בשנת 1867, לא לקח מעולם את מקומו. החוק משנת 1879 אשר שלל את אזרחות כל ההונגרים אשר שהו מחוץ לארץ במשך עשר שנים היווה מכה כואבת לקושוט. הוא מת בעיר טורינו ב-20 במרץ 1894. גווייתו נלקחה לבודפשט, והאומה ההונגרית כולה התאבלה על מותו. רבים רואים בו את הפטריוט ההונגרי הדגול ביותר.
הנצחה

זמן קצר אחרי דיכוי המרד נכתב שירו של קושוט שמספר שנים היה אסור לביצוע ברחבי המדינה. רק לאחר 1867 היה ניתן לשיר ולנגן אותו.
הנצחה > בארצות הברית

נקראו לפי שמו:
מחוז קושוט במדינת איווה. בבירת המחוז, אלגונה, איווה, הוצב פסל של קושוט בפני בית המשפט המחוזי.
העיירות קושוט, אוהיו וקושוט, מיסיסיפי
רחובות ברובע הברונקס, ניו יורק, בברוקלין, ניו יורק, ביוטיקה', ניו יורק, בקונקונקומה, ניו יורק, בבוהמיה, ניו יורק, בניוארק, ניו ג'רזי, בהיילדון, ניו גרזי, לפאייט, (אינדיאנה), ובקולומבוס, אוהיו.
פסל דיוקן של קושוט הוצב ברוטונדה של בניין הקפיטול בוושינגטון די. סי.. פסל שלו הוצב גם בניו יורק על יד קמפוס אוניברסיטת קולומביה
ביבליוגרפיה

Paul Lendvai Ungurii, Humanitas, Bucureşti 2013
הערות שוליים

↑  P.Lendvai 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274868805171  PLWABN: 9810640778705606  BIBSYS: 90748851  BNC: 000345074  BNE: XX5303033  BnF: cb11941153s (data)  CANTIC: a11212822  CiNii: DA07223513  GND: 118565702  ISNI: 0000 0001 2142 3000  LCCN: n50042689  NKC: jn19990004568  NLA: 35901170  NLG: 250687  NSK: 000085677  NTA: 070623856  RERO: 02-A003469655  SELIBR: 256855  SNAC: w6mw2kc3  SUDOC: 027350665  Trove: 1138067  VcBA: 495/71242  VIAF: 85933241   WorldCat (עם VIAF): 85933241 
פסלו של לאיוש קושוט
באורג'ן מומיש-אולי

| --- | --- |

 לידה:  24 בדצמבר 1910 אורק בלגה, נפת סיר-דאריה, מחוז טורקסטן, רוסיה הקיסרית
 פטירה:  10 ביוני 1982 (בגיל 71) אלמטי, ברה"מ 
 מדינה:  ברית המועצות 
 כינוי:  "לבן-הזקן"
 השכלה:  האקדמיה הצבאית של המטכ"ל של צבא רוסיה 
 השתייכות:  הצבא האדום
 תקופת הפעילות:  1932–1934   1936 – 1955
 דרגה:   פולקובניק
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד באוגדת הרובאים ה-316 מפקד אוגדת המשמר ה-9
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
 גיבור ברית המועצות גיבור העם הקזחי עיטור לנין עיטור הדגל האדום עיטור הכוכב האדום עיטור מלחמת המולדת מדליית הניצחון על גרמניה מדליית מגיני מוסקבה עיטור הדגל האדום של העמל  עיטור אות הכבוד מסדר ידידות העמים
 
באורג'ן מומיש-אולי (בקזחית: Бауыржан Момышұлы, בתעתיק לרוסית: Бауыржан Момышулы; ‏24 בדצמבר 1910 - 10 ביוני 1982) היה קצין צבא וסופר קזחי-סובייטי, הידוע בשל זכרונותיו מהקרב על מוסקבה שהועלו על הכתב בידי אלכסנדר בק בספרים "אנשי פאנפילוב", "ימים אחדים" ו"עתודתו של הגנרל פנפילוב".
ביוגרפיה > שנים מוקדמות

מומיש-אולי נולד באוֹרָק בַּלְגָה, כעת אאול נטוש, שהיה אז בספר האסיאתי של רוסיה הקיסרית וכיום במחוז ז'ואלי בדרום קזחסטן. הוא היה בן למשפחת רועים נוודים, אך מגיל שלוש-עשרה התגורר בפנימיות. לאחר שסיים את בית-הספר ב-1929 הוא הועסק כמורה, כמזכיר ועדה מחוזית, כעוזר תובע ואף כראש מחלקה בסוכנות התכנון הכלכלי של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית.
בנובמבר 1932, הוא נקרא לשירות חובה בן שנתיים בצבא האדום, במהלכו הוצב כצוער בחטיבת חיל הרגלים ההררי ה-14. עם שחרורו, סיים קורס בכלכלה בלנינגרד ושימש כיועץ בלשכה הקזחית של הבנק הלאומי הסובייטי לתעשייה ומסחר.
ב-25 במרץ 1936 שב מומיש-אולי לצבא, שם נותר בשני העשורים הבאים, והוצב כמפקד מחלקה בחטיבה ה-315 של הפיקוד הצבאי המרכז האסיאתי. לאחר שנה, הועברה יחידתו לסיביר.
אף על פי שלא נפגע בטיהורים הגדולים, במהלך 1937 נרשמה בתיקו האישי ההערה: "בלתי מהימן, בעל השקפה לאומנית קיצונית". הביוגרף של מומיש-אולי, מקמטס מירזאחמטוב, ייחס זאת לכך שהיה ידוע כי הוא קורא את עבודותיהם של סופרים שתמכו בתנועה הלאומית הקזחית.
ב-1939, נעשה למפקד יחידת התותחנים של אוגדת חיל הרגלים ה-105. בפברואר 1940, ניתן לו הפיקוד על גדוד הנ"ט העצמאי ה-202 בז'יטומיר. בינואר 1941, שב סגן מומיש-אולי למולדתו על מנת לשרת במנהל הגיוס של אלמא אטא. עם תחילת מבצע ברברוסה ב-22 ביוני, הוא הוצב כמפקד גדוד בחטיבה ה-1073 של אוגדת הרובאים ה-316, עוצבת מילואים שהוקמה בעיר תחת פיקודו של הגנרל מיור איוואן פאנפילוב.