stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
העורב והכד

משל העורב והכד, מאת מילו וינטר, 1919
משל העורב והכד מאת איזופוס הוא סיפור על עורב צמא שמוצא פתרון יצירתי לבעיית חוסר נגישות המים על ידי הוספת אבנים לכד. המשל ממחיש רעיונות של יצירתיות, סבלנות והתמדה. הגרסאות השונות של המשל מדגישות את הצורך בחשיבה יצירתית, בהתמדה וביכולת ניתוח בעיות. מחקרים מדעיים עדכניים תומכים בנכונות המשל ומעידים על היכולת של עורבים להבין ולפתור בעיות בדרכים יצירתיות.
המשל

עורב צמא מחפש מים לשתות. הוא מוצא כד זכוכית, אך המים שבתוך הכד נמוכים מדי ולא ניתן להגיע אליהם באמצעות המקור שלו. במקום להתייאש, העורב מתחיל לחשוב על פתרון לבעיה. הוא מבחין בכמה אבנים קטנות שמפוזרות לידו. העורב אוסף את האבנים אחת אחת ומניח אותן בתוך הכד, עד שהמים עולים גבוה מספיק כדי להגיע אליהם ולשתות מהם. באמצעות המאמץ המתמשך והמחשבה היצירתית שלו, העורב מצליח לשתות מהמים ולהרוות את צמאונו.
המשל > גרסאות למוסר ההשכל

לאורך השנים נפוצו מספר גרסאות למוסר ההשכל של המשל:
תשומת לב לפתרונות יצירתיים: המסר העיקרי של המשל הוא לחשוב באופן יצירתי ולנקוט יוזמה כאשר נתקלים בקושי. במקום להתייאש, עלינו לחפש דרכים חדשות לפתרון בעיות.
סבלנות והתמדה: המשל מדגיש את חשיבות הסבלנות וההתמדה, שכן העורב המשיך לנסות עד שמצא פתרון לבעיה שלו.
היכולת לנתח בעיות: המשל מלמד את החשיבות של ניתוח בעיות בצורה מעמיקה, במקום להסתפק בפתרונות שטחיים.
משפטים שהיו נפוצים כמוסר ההשכל של המשל כוללים את "הצורך הוא אם ההמצאה" וכן "כשיש רצון, יש דרך".
היסטוריה

המשל "העורב והכד" הוא אחד מהמשלים הידועים ביותר של איזופוס, הסופר היווני, שחי במאה השישית לפני הספירה. איזופוס כתב סדרה של משלים שבהם דמויות שונות מייצגות תכנים מוסריים ולקחים לחיים. המשל של העורב והכד נחשב לאחת היצירות המרכזיות בעבודתו של איזופוס ונעשה בו שימוש לאורך ההיסטוריה כדי להעביר מסרים מוסריים לילדים ומבוגרים כאחד.
במדע

משל העורב והכד מאת איזופוס מציג דוגמה מובהקת לשימוש בכלים בטבע. מדעית, התנהגות זו נצפתה בקרב מיני עורבים, במיוחד העורב הקלדוני (New Caledonian crow) והעורב המערבי (Common raven). ניסויים הוכיחו שעורבים אלו מסוגלים להבין את עקרון הדחיקה של נוזלים ולהשתמש באבנים כדי להעלות את מפלס המים בכלי ולהגיע למזון צף. התנהגות זו מדגימה את האינטליגנציה הגבוהה של העורבים ואת יכולתם לפתור בעיות מורכבות. עם זאת, לא כל מיני העורבים מראים את אותה יכולת.
העורב והכד, וצלב הולר
הקונגרס הציוני העולמי השלישי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מיקום:  בזל 
 מדינה:  שווייץ שווייץ
 תאריכים:  15 באוגוסט 1899 – 18 באוגוסט 1899 (4 ימים) 
 
הקונגרס הציוני העולמי השלישי, התקיים ב-15 - 18 באוגוסט 1899, בעיר בזל שבשווייץ.
בראש הקונגרס ישב מנהיג התנועה הציונית ד"ר בנימין זאב הרצל. השתתפו בו, בין השאר, נחמן סירקין, חיים ויצמן ויהודה ליב מוצקין. נבחר "ועד פועל" שחבריו היו י' יאסינובסקי, זאב טיומקין, פרופ' עמנואל מנדלשטאם, ד"ר יחיאל צ'לנוב, מנחם אוסישקין, פרופ' צבי בלקובסקי, הרב שמואל יעקב רבינוביץ, ד"ר שלמה בנדרסקי, ד"ר צבי ברוק, אביגדור יעקובסון, ד"ר ישראל ילסקי וד"ר י' ברנשטיין-כהן.
המשלחת הציונית לארץ ישראל (מימין לשמאל: יוסף זיידנר, משה שנירר, בנימין זאב הרצל, דוד וולפסון ומקס בודנהיימר), 1898
עד לקונגרס השלישי נפגשה משלחת ציונית ובראשה בנימין זאב הרצל, עם קיסר גרמניה וילהלם השני, ועם הסולטאן העות'מאני באיסטנבול. ונערך ביקור המשלחת הציונית בארץ ישראל. מאמצים אלו לא נשאו פרי מדיני מעשי, אבל היו בעלי משמעות רבה למעמדה הבינלאומי של התנועה הציונית.
החל בקונגרס השלישי, הוענקה זכות בחירה לנשים לקונגרס הציוני העולמי.
דיוני הקונגרס עסקו במוסדות וארגונים של התנועה הציונית, אשר הוחל בהקמתם בשני הקונגרסים הראשונים, בהם:
הוכן תקנון ההסתדרות הציונית.
אוצר התיישבות היהודים – הבנק של התנועה הציונית. הוחלט כי כספיו יושקעו אך ורק בארץ ישראל ובסוריה.
הקמת אוניברסיטה עברית בארץ ישראל.
הצירים דנו רבות על ענייני התרבות העברית החדשה ועל מקומה של הדת היהודית בחברה החדשה שתתכונן בארץ ישראל. אולם הרצל ביקש למקד את הדיונים של הקונגרס בהישגי התנועה הציונית בזירה המדינית בין הקונגרסים.
ציוני רוסיה היו רוב הפעילים בקונגרס ומוסדותיו. הם הודיעו על היקף תרומתם הפיננסית לתנועה הציונית: "מ-300,000 מניות הבנק נאספו 200,000 אצלנו; אנו מונים 818 אגודות ב-617 ערים לעומת 373 אשתקד".
לקריאה נוספת

אריה צנציפר (רפאלי), פעמי הגאולה, תל אביב: נ. טברסקי, 1951, עמ' 110.
יוסף קלוזנר, הקונגרס הציוני השלישי, אודסה: אחיאסף, תר"ס-תרס"א.
מיכאל היימן (עורך), מפתח השמות והעניינים לפרוטוקולים של הקונגרס הציוני השלישי, באזל, 18-15 באוגוסט 1899, (הוכן בידי מנפרד וינקלר ומשה שרף), תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, המכון לחקר הציונות על שם חיים ויצמן, 1967.
הערות שוליים

↑  תום שגב, ימי הכלניות : ארץ ישראל בתקופת המנדט, עמ' 175-174.
↑  ציטטה אצל: אריה צנציפר (רפאלי), פעמי הגאולה, תל אביב: הוצאת נ. טברסקי, 1951, עמ' 110.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007370410505171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ציונות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
העיר הקיסרית החופשית בזאנסון

| --- | --- |


 ממשל
 עיר בירה:  בזאנסון
 היסטוריה
 תאריכי הקמה:  1180 
 תאריכי פירוק:  1654 
 ישות קודמת:   רוזנות בורגונדי
 ישות יורשת:   העיר החופשית בזאנסון
 
העיר הקיסרית החופשית בזאנסון (בגרמנית: Freie Reichsstadt Bisanz) הייתה עיר אימפריאלית חופשית בעלת שליטה עצמית שהייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה. בירתה הייתה בזאנסון.
מ-1184 עד 1654 הייתה העיר בזאנסון עיר קיסרית חופשית כפי שמראה הסמל עד היום ונקראה ביזאנץ. העיר הופרדה לראשונה מהממשל של רוזנות בורגונדי בשנת 1034 בתור נסיך-בישוף, מדינה כנסייתית באימפריה הרומית הקדושה. העיר נשלטה על ידי הנסיכות-ארכיבישופות של בזאנסון, אם כי מאוחר יותר רוב כוחו הועבר למועצה בתוך העיר. העיר הקיסרית החופשית כללה רק את העיר בזאנסון שהייתה מוקפת הפראנש-קונטה, כך שבמשך חלק גדול מהזמן היא נשלטה על ידי אלו ששלטו בגישה על פני הארץ שמסביב, תחילה על ידי הדוכסים של בורגונדי, ולאחר מכן על ידי ההבסבורגים. לבסוף, היא איבדה את מעמדה הקיסרי אך נותרה עיר חופשית.
היסטוריה > קבלת עצמאות

בזאנסון הפכה לחלק מהאימפריה הרומית הקדושה בשנת 1034, יחד עם שאר פראנש-קונטה.
ב-1184 הפכה העיר לארכיבישופות של בזאנסון, וקיבלה אוטונומיה כעיר קיסרית חופשית תחת קיסר האימפריה הרומית הקדושה. הארכיבישוף של בזאנסון הועלה לנסיך האימפריה הרומית הקדושה ב-1288. הבישופים הקודמים, כגון איג הקדוש הראשון, כונו נסיכי האימפריה. הקשר ההדוק לאימפריה בא לידי ביטוי בסמל העיר.
ב-1290, לאחר מאה שנים של לחימה בכוחם של הארכיבישופים, הכיר הקיסר בעצמאותה של בזאנסון.
באוגוסט 1336, הדוכס מבורגונדי ניסה לכבוש את בזאנסון לאחר מחלוקת עם הכמורה של פראנש-קונטה. הדוכס שלח 9,000 חיילים שהקימו מחנה בסן-פרז'ה, ליד פלאנואז. הדוכס נטש את המצור לאחר מספר חודשים.
העיר נקלעה למספר מחלוקות עם הארכיבישוף שלה וביקשה את עזרתם של מספר מגינים חיצוניים, או קפטנים, כגון פיליפ הטוב. במאה ה-15, בזאנסון נכנסה להשפעתם של דוכסי בורגונדי, למרות שמעולם לא הכירה בריבונותם.
היסטוריה > שליטה הבסבורגית

לאחר נישואיה של מארי, דוכסית בורגונדיה למקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1477, העיר הייתה למעשה נחלה הבסבורגית. בשנת 1519, הפך קרל החמישי, מלך ספרד, לקיסר האימפריה הרומית הקדושה. זה הפך אותו לאדון פראנש-קונטה ובזאנסון, שהייתה אז עיר גרמנית פרנקופונית. בזאנסון התייחסו להבסבורגים כמגינים שלהם באותו אופן שבו התייחסו בעבר לדוכסי בורגונדי.
בשנת 1526 קיבלה העיר את הזכות להטביע מטבעות, אותם המשיכה להטביע עד 1673. עם זאת, כל המטבעות נשאו את שמו של קרל החמישי.
כשקרל החמישי התפטר בשנת 1555, הוא העניק את פראנש-קונטה לבנו, פליפה השני, מלך ספרד. בזאנסון נותרה עיר קיסרית חופשית בחסותו של מלך ספרד. ב-1575, בעקבות מותו של שארל התשיעי, מלך צרפת, ניסו ההוגנוטים לכבוש את בזאנסון על מנת להפוך אותה למעוז, ובעקבות כך העיר נאלצה לקבל חיל מצב ספרדי להגנה - ירידה חשובה במעמדה העצמאי.
בשנת 1598, פליפה השני נתן את המחוז לבתו בשל נישואיה לארכידוכס אוסטרי. העיר נותרה רשמית חלק מהאימפריה עד לוויתור שלה מאוסטריה לספרד, יחד עם פראנש-קונטה, בשלום וסטפאליה ב-1648. העיר איבדה את מעמדה כעיר חופשית בשנת 1651 כפיצוי על אבידות אחרות שספגו הספרדים במלחמת שלושים השנים. לאחר התנגדות מסוימת ההסכם אושר לבסוף על ידי בזאנסון ב-1654, למרות שבזאנסון שמרה על רמה גבוהה של אוטונומיה פנימית.
היסטוריה > מחלוקות עם צרפת

בשנת 1667, לואי הארבעה עשר, מלך צרפת תבע את פראנש-קונטה כתוצאה מנישואיו למריה תרסה, נסיכת ספרד. במסגרת מלחמת השחרור הגיעו כוחות צרפתים לאזור ב-1668. בזאנסון ניסתה לטעון שהיא נייטרלית בכל פעולות איבה שכן היא עיר קיסרית חופשית של האימפריה הרומית הקדושה, דבר שהמפקד הצרפתי הנסיך דה קונדה דחה כארכאי. הצרפתים הסכימו לתנאי כניעה נדיבים מאוד עם שלטונות העיירה שכללו את העברת האוניברסיטה מדול הסוררת לידיהם. היו גם שמועות כי ייתכן שהפרלמנט האזורי יועבר מדול. העירייה גם קבעה שיישארו להם שריד של שבר של תכריכי טורינו ושלא יהיה לפרוטסטנטים חופש דת באותו אופן כמו שהיה להם אז בשאר צרפת.
בזמן שהייתה בידי צרפת, המהנדס הצבאי המפורסם וובאן ביקר בעיר וערך תוכניות לביצורה. הסכם אקס לה שאפל החזיר את העיר לספרד תוך מספר חודשים בתמורה לעיר פרנקנטל.
הספרדים בנו את נקודת המרכז המרכזית של הגנות העיר, "לה סיטאדל", והציבו אותה על מונט סנט אטיין, שסוגר את צוואר העיקול בנהר המקיף את העיר העתיקה. בבנייתם הם עקבו אחר התוכניות של וובאן.
מזמן זה ואילך צמח פלג פרו-צרפתי גדול בקרב חלק מהעיר.
היסטוריה > כניעה לצרפתים

העיר הייתה אמורה לאבד סופית את האוטונומיה שלה כתוצאה ממלחמת הולנד–צרפת שהחלה ב-1672, שבה הבסבורגים ניצבו לצד ההולנדים וכך היו אמורים לאבד את השליטה בפראנש-קונטה ובבזאנסון. לאחר מצור על העיר, כוחות צרפתים כבשו את העיר ב-1674, למרות שהסכימו לאפשר לבזאנסון לשמור על זכויות היתר שלה.
בשנת 1676, השלטונות הצרפתיים פיטרו את שלטונות העיר, צורת השלטון הדמוקרטית של בזאנסון. במקומו הוקם בית משפט מקומי. כחלק מהעסקה הפכה העיר למרכז האדמיניסטרטיבי של פראנש-קונטה, כאשר הפרלמנט של בזאנסון ניהל את האזור, והחליף את הפרלמנט של דול. השליטה הצרפתית אושרה ב-1678 על ידי הסכמי ניימכן.
מוסדות השלטון

לבזאנסון הייתה צורת ממשל דמוקרטית למדי, בניגוד לרוב הערים הקיסריות החופשיות, שהפכו בהדרגה לאוליגרכיות. הממשלה כללה עשרים ושמונה חברי מועצה שנבחרו מדי שנה על ידי שבע הקהילות. אלה, בתורם, בחרו ארבעה-עשר נגידים, שעסקו בענייני היום-יום. עיקר ענייני העיר טופלו על ידי חברי מועצה וגם נגידים שישבו יחד. הייתה גם הוראה לאספה כללית של אזרחים במקרים חשובים מאוד.
למגן, תחילה הדוכסים של בורגונדי ולאחר מכן להבסבורגים האוסטריים והספרדים הייתה הזכות למנות נשיא למושלים ומפקד לחיילים ששמרו על הסוללות. אלה מעולם לא הוכרו כריבונים, למרות שהם עדיין טענו שהם עיר חופשית.
הערות שוליים

1 2 3  ערך זה כולל קטעים מתורגמים מהערך Besançon מהמהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה, הנמצאת כיום בנחלת הכלל‏
הקונגרס הציוני העולמי הרביעי

בנימין זאב הרצל
הקונגרס הציוני הרביעי התקיים בלונדון בימים 13 – 16 באוגוסט 1900.
בראש הקונגרס ישב מנהיג התנועה הציונית ד"ר בנימין זאב הרצל.
הרצל הגיע לעיר שבוע לפני פתיחת הקונגרס ונתקף צמרמורות קשות וחום גבוה, והיה נתון בהזיות. ביום פתיחת הקונגרס ב-13 באוגוסט, נשא את נאום הפתיחה, בו אמר: "אנגליה הגדולה, אנגליה החופשית, אנגליה השליטה על כל הימים – היא תבין אותנו ואת מטרתנו". היה זה הקונגרס הציוני הגדול והמאורגן ביותר עד אז. השתתפו בו כ-400 צירים, כמעט מחצית מהם מעיירות תחום המושב הרוסי.
בקונגרס השתתפו, בין השאר, נחום סוקולוב, מנחם שינקין, ד"ר הלל יפה, פרופ' עמנואל מנדלשטאם, ד"ר חיים ויצמן והרב יצחק יעקב ריינס. לכבוד הקונגרס חובר "שיר החלוץ" מאת יוסף אברהם.
גורלן של קהילות ישראל ברחבי העולם היו במרכז תשומת הלב של באי הקונגרס.
מצבה של יהדות רומניה והרדיפות האנטישמיות מהן סבלה העסיקו את צירי הקונגרס ואורחיו.
ערב הקונגרס שלח הרצל "קול קורא" אל יהדות צפון אפריקה וקרא להצטרפותה אל התנועה הציונית בשפות עברית, ערבית, לאדינו וצרפתית.
צירי הקונגרס ואורחיו עסקו בשתי שאלות עיקריות: האחת, ההתפתחויות בזירה המדינית; והשנייה, שאלת התרבות העברית החדשה בארץ ישראל.
המיקום של הקונגרס בבירת הממלכה המאוחדת נבחר כדי להשפיע על ממשלת בריטניה ודעת הקהל בממלכה המאוחדת, מתוך כוונה להשפיע עליה לעזור לתנועה הציונית להקצות שטחים באזורים הנתונים לשליטתה והקרובים לארץ ישראל.
שאלת התרבות, בחברה היהודית שתתכונן בארץ ישראל, הייתה מנושאי הדיון העיקריים בקונגרס. אנשי המזרחי ובראשם הרב יצחק יעקב ריינס, עמדו על כך שהתנועה הציונית לא תקבע בעניינים אלו, ותעסוק בסוגיות ופעולות מדיניות והתיישבותיות בלבד.
 הקונגרס הכריז על תחרות חיבור המנון עברי לאומי, שלבסוף לא יצאה לפועל.
מצבם של 532 משפחות הפועלים במושבות העבריות, מיעוט קטן ויצרני בקרב היישוב היהודי הקטן, שמנה אז כחמישים אלף נפש, הועלה לדיון ולמודעותם של הצירים; קיומם של הפועלים ומשפחותיהם "היה בסכנה לרגל העברת המושבות (מאפוטרופסותו) של הנדיב ליק"א" באותה שנה.
לקריאה נוספת

אריה צנציפר (רפאלי), פעמי הגאולה, תל אביב: הוצאת נ. טברסקי, 1951, עמ' 111.
מיכאל היימן (עורך), מפתח השמות והעניינים לפרוטוקול של הקונגרס הציוני הרביעי, לונדון 13–16 באוגוסט 1900, (הוכן בידי מנפרד וינקלר ומשה שרף), תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, המכון לחקר הציונות על שם חיים ויצמן, 1967.
הערות שוליים

↑  עמוס אילון, הרצל, עמ' 358.
↑  שיר החלוץ, באתר הספרייה הלאומית.
↑  קול קורא של הרצל אל יהדות צפון אפריקה, ב'האתר הרשמי של יהדות תוניסיה'.
↑  אריה צנציפר (רפאלי), פעמי הגאולה, תל אביב: הוצאת נ. טברסקי, 1951, עמ' 111.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007370410105171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ציונות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המהפכה הסרבית

המהפכה הסרבית (בסרבית קירילית: Српска револуција) הייתה התקוממות עממית סרבית בת מספר שלבים צבאיים, שהתרחשה בשנים 1804–1817 נגד השלטון העות'מאני והסתיימה בהקמת נסיכות סרביה, ודחיקה בפועל של העות'מאנים מהשטחים המהווים את מרכז סרביה המודרנית ובטבורם הבירה בלגרד. ב-1835 הוסדר מעמדה המשפטי של הנסיכות כיישות וסאלית של האימפריה העות'מאנית ופורסמה חוקה לנסיכות. מועד זה נחשב לסיום השלב המדיני של המהפכה.
רקע

ב-1521 הכריעו העות'מאנים בראשות סולימאן הראשון את הישות הסרבית וכבשו את בלגרד. כישלון המצור השני על וינה במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) סימל את תהליך שקיעתה של האימפריה. המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1788–1791), שבמהלכה נכבשה שוב בלגרד על ידי האוסטרים, הובילה לתפישת האימפריה העות'אנית כמעצמה שהולכת ומתנוונת. בנוסף, מנגנון השלטון המקומי היה מנותק ממרכז הכוח בקונסטנטינופול ולא פעם נקט צעדים עצמאיים תוך התעמרות באוכלוסייה הסרבית. מעת לעת מרדו כוחות שונים מקרב היניצ'רים בשלטון המרכזי, ובמהלך המרידה עשו שמות באוכלוסייה האזרחית. ב-1804 רצחו כוחות מקרב הדאחיה 150 נכבדים סרביים, והאירוע הוליד מרד סרבי נגד הכוחות העות'מאניים.
המרד הסרבי הראשון

את המרד הסרבי הראשון הוביל ג'ורג'ה פטרוביץ' שכונה "קאראג'ורג'ה", והוא החל בתגובה לפעולתם של כוחות הדאחיה. בראשית המרד מנו כוחות המורדים 30,000 לוחמים, ובהמשך עלה מספרם ל-40,000. בתמיכת האימפריה הרוסית תבע קאראג'ורג'ה זכויות לממשל עצמי במסגרת האימפריה העות'מאנית. בהמשך, מעודד מהצלחותיו, הטילו כוחותיו מצור על בלגרד, ובדצמבר 1806 כבשו את העיר. קאראג'ורג'ה הכריז על בלגרד כבירת הישות הסרבית החדשה. העות'מאנים הסכימו לחתום על הסכם שלום עם הסרבים, אך אלו כרתו ברית עם הרוסים נגד העות'מאנים ובעלי בריתם הצרפתים. המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812), שהסתיימה בחתימת הסכם בוקרשט, הובילה למתן זכויות אוטונומיות לסרבים. עם זאת, נאלצו הרוסים להקצות כוחות רבים ללחימה בצבאו של נפוליאון והעות'מאנים ניצלו את שעת הכושר, וב-1813 תקפו את אזור סרביה, והשתלטו מחדש על בלגרד. קאראג'ורג'ה נמלט לשטחי ממלכת הבסבורג וכעבור מספר שנים נרצח.
המרד של חאג'י פרודאן

חאג'י פרודאן (1825-1760) היה ממפקדי המרד הסרבי הראשון. ב-27 בספטמבר 1814, לאחר כיבושה מחדש של בלגרד על ידי העות'מאנים, הוביל פרודאן מרד נגד העות'מאנים, שמרכזו היה באזור סמדרבו. המרד שנמשך עד 30 בדצמבר 1814 נחל כישלון חרוץ. העות'מאנים הביסו את כוחותיו של פרודאן והוא נמלט לשטחי אוסטריה. בהמשך, נטל חלק במלחמת העצמאות היוונית. העות'מאנים הגיבו בצעדים נוקשים נגד האוכלוסייה הסרבית. הטילו מסים חדשים וגבוהים, וכן שלחו גברים סרביים לעבודות כפייה. צעדים אלו הגבירו מאוד את התסיסה של האוכלוסייה, והובילו לפרוץ המרד הסרבי השני.
המרד הסרבי השני

ב-23 באפריל 1815 פרץ המרד הסרבי השני, שבראשו עמד מילוש אוברנוביץ', ובמהלכו עלה בידי כוחותיו של אוברנוביץ' להשתלט על אזור בלגרד. להבדיל מהמרד הראשון, מחד הסרבים לא הוציאו להורג שבויים עות'מאנים, ומאידך העות'מאנים לא פגעו באוכלוסייה האזרחית. ברקע, התנהל קונגרס וינה שהעצים את הדיפלומטיה על פני הלוחמה. תבוסתו של נפוליאון עוררה חשש אצל השער הנשגב, והעות'מאנים החלו במשא ומתן עם אוברנוביץ' ונציגיו. רציחתו של קאראג'ורג'ה, שעסק בארגון מרד נוסף נגד העות'מאנים על ידי שליחיו של אוברנוביץ', חיזקה את האמון של העות'מאנים בהסכם המתגבש. ב-1817 הכירו העות'מאנים בנסיכות סרביה כיישות סוזרנית של האימפריה העות'מאנית, וב-1833 כיישות וסאלית של האימפריה. ב-1835 פורסמה חוקה לנסיכות ומועד זה נחשב לסיום השלב המדיני-משפטי של המהפכה הסרבית.
השלכות האירועים על יהודי סרביה

לאורך שנות שלטונם, התייחסו העות'מאנים לנתיניהם היהודים כמיעוט תורם ונאמן לסולטאן. גישה זו הובילה לא אחת ליחס מועדף ליהודים על פני הנוצרים. וכך לתפישתם של הסרבים, נוצרה זהות בין היהודים והעות'מאנים ובני הקהילה היהודית נחשבו כ"עושי דברם" של העות'מאנים. עם זאת, היה שוני מהותי בין גישת בית אוברנוביץ' המכלילה והפלורליסטית לגישת בית קאראג'ורג'ביץ' הלאומנית והנוקשה.
בפרוץ המרד הסרבי הראשון, תקפו כוחותיו של קאראג'ורג'ה שכללו לא מעט פורעי חוק עיירות וכפרים ברחבי סרביה, תוך שהם טובחים בתושבים טורקים ויהודים. עשרות רבות של פליטים יהודים הגיעו לבלגרד. ב-12 בדצמבר נכבשה בלגרד וכוחותיו של קאראג'ורג'ה ביצעו פוגרום בשכונה היהודית. בוצעו מעשי ביזה, נרצחו מספר יהודים ואחרים נחטפו למטרות כופר נפש. בינואר 1807, לאחר ששולם סכום נכבד שוחררו 182 נשים, ילדים וקשישים והורשו לעזוב את בלגרד לזמון. אחרים שבו לשכונה היהודית. ב-7 במרץ 1807, התחולל שוב פוגרום ביהודי בלגרד ובאוכלוסייה הטורקית שנמשך יומיים. עשרות נרצחו ורבים הוכרחו להמיר את דתם לנצרות. בהמשך, גורשו מהעיר מאות יהודים והם עברו לערי בולגריה, בוסניה ולשטחי אוסטריה. המטה הכללי של קאראג'ורג'ה לא הכחיש את הפגישה המשמעותית ביהודי בלגרד וציין שהדבר בוצע משום שהיהודים היו "סוכנים עות'מאניים".
ב-1813, לאחר כיבושה מחדש של בלגרד על ידי העות'מאנים חלה הטבה מסוימת במצבם של יהודי בלגרד, ורבים שבו לעיר. עם זאת, הממשל העות'מאני היה נוקשה מבעבר גם כלפי נתיניו היהודים ובני הקהילה הוכרחו להקצות כספים ועובדים לשיפוץ מצודת בלגרד. לאחר המרד הסרבי השני ועלייתו לשלטון של מילוש אוברנוביץ' החל "תור זהב" קצר ימים בחיי יהודי סרביה ככלל ויהודי בלגרד בפרט. אוברנוביץ' העניק ליהודי נסיכות סרביה שוויון זכויות שכלל חופש תנועה, חופש מסחר וחופש מגורים.
הערות שוליים

↑  ג'ני לבל, עד הפתרון הסופי, היהודים בבלגראד 1541–1942, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006, עמודים 153-97.
הסימפוניה הפנטסטית

הסימפוניה הפנטסטית (Symphonie Fantastique), אופוס 14 היא סימפוניה שנכתבה על ידי המלחין הצרפתי הקטור ברליוז בשנת 1830, והיא היצירה המוכרת ביותר של מלחין זה.
הקטור ברליוז
כמו כן, היא נחשבת לאחת היצירות החשובות ביותר של התקופה הרומנטית המוקדמת, ומבוצעת תכופות בקונצרטים ברחבי העולם.
מבנה

הסימפוניה כתובה כיצירת מוזיקה תוכניתית. היא מספרת את סיפורו של אמן צעיר ורגיש - ברליוז עצמו - הרואה בדמיונו מראות שונים תחת השפעת אופיום. ביצירה חמישה פרקים, מבנה אשר נחשב לבלתי רגיל באותה תקופה (ראו: סונאטה), וכל פרק מייצג חיזיון שונה:
Rêveries - Passions (חלומות וייסורים)
Un bal (נשף)
Scène aux champs (תמונה בשדות)
Marche au supplice (הצעידה אל הגרדום)
Songe d'une nuit de sabbat (חלום על שבת של מכשפות)
המוטיב המרכזי (idée fixe) חוזר בכל אחד מהפרקים בצורה שונה, ומייצג את אהבתו הנכזבת של האמן.
מבנה > פרק ראשון: Rêveries - Passions

הסימפוניה נפתחת בקטע איטי, אשר מוביל אל המוטיב המרכזי (בתיבה מס' 71 - ראו תווים למטה). לאחר פיתוחים סוערים של המוטיב, הפרק נגמר כפי שהתחיל, במנגינה איטית. פרק זה הוא קיצוני במבנהו ההרמוני, והמלחין "מטייל" בסולמות רבים לפני שהוא חוזר בסופו של דבר לסולם המקורי. צורת כתיבה זו דומה לצורת הסונאטה של היצירות הקלאסיות המוקדמות יותר, אך נחשבה לחידוש בזמנה. לכל אורך הפרק מוצגים מוטיבים ומלודיות בצורה פשטנית. ניתן להשוות זאת למוטיבים של בטהובן - רעיונות שהיו יכולים להתפתח עוד, לו המלחין היה בוחר לעשות זאת. סיבה אפשרית היא שברליוז נמנע מכתיבת מלודיות סימטריות שהיו אז באופנה, וחיפש כאלה שהיו "כה עזות בכל תו ותו, שההרמוניה המסורתית לא יכלה להן" (ציטוט מאת רוברט שומאן, מלחין בן זמנו של ברליוז).
מבנה > פרק שני: Un bal

פרק זה מנוגד לחלוטין באופיו לפרק הראשון, וכתוב בסגנון ואלס ובצורה דומה לרונדו. מנגינת הוואלס נגזרת בתחילה מהמוטיב המרכזי, אך מבצעת בו שינויים רבים בהמשך. הפרק מכיל מנגינות עולות ויורדות רבות. אף על פי שמבקר אחד כינה את הפרק "המוני" בזמנו, כוונתו של המלחין הייתה לתאר דמות בודדת וגלמודה בתוך השמחה והעליזות של הנשף. המוטיב המרכזי קיים בתיבות 120–162 בצורתו המלאה, ובתיבות 302–319 בצורה מקוצרת יותר.
מבנה > פרק שלישי: Scène aux champs

הפרק השלישי נפתח עם דיאלוג בין הקרן האנגלית, המייצגת את האמן, לבין האבוב (הנמצא רחוק מהבמה) המייצג את אהובתו. זהו הפרק האמצעי וגם המרכזי בסימפוניה, והוא מהווה מעבר בין הדמיון וההזיה בפרקים הקודמים לסיוט בפרקים הבאים. המוטיב המרכזי מופיע בתיבות 90–102, בעיצומה של אפיזודה סוערת, ולאחר מכן שוב באווירה רגועה יותר בתיבות 150–154. בסיום ישנה חזרה למנגינת הקרן האנגלית והאבוב שפותחת את הפרק הפעם בלי האבוב, מה שמייצג את בדידותו של הגיבור, האמן וכישלונו עם אהובתו. בסיום ניתן גם לשמוע שימוש חדשני לזמנו בטימפני - ארבעה נגנים המנגנים על שני סטים של טימפני, ומדמים צליל של רעם מרוחק.
מבנה > פרק רביעי: Marche au supplice

פרק זה, שברליוז טען שנכתב במהלך לילה יחיד (אך למעשה נלקח מפרויקט קודם בלתי גמור - האופרה "Les Francs Juges"), מלא בקרנות עוצמתיות ומנגינות מהירות, אשר יופיעו לאחר מכן גם בפרק החמישי. הפרק כתוב בסגנון מארש ומייצג חלום, בו האמן מוצא להורג באשמת רצח אהובתו. ניתן לשמוע בפרק זה גרסאות מעוותות של המוטיב המרכזי, תוך שימוש בטכניקת התיזמור המעולה של ברליוז: פיציקטו במיתרים, סטקטו בכלי הנשיפה מעץ, אקורדים בכלי הנשיפה ממתכת ומכה יחידה וחזקה על כלי הקשה - כל אלה יוצרים סדרה מיוחדת ובלתי רגילה של צבעים צליליים. סצנת ההוצאה להורג נגמרת באקורד סול מינור יחיד בפורטיסימו, המייצג את המכה הסופית: נפילת הדלת מתחת לגרדום, או אולי נפילת הגליוטינה על ראשו. מיד לפני המכה הסופית, ניתן לשמוע תזכורת קטנה למוטיב המרכזי, המנוגן סולו על ידי הקלרינט, ומייצג את מחשבתו האחרונה של האמן לפני מותו: הזיכרון של אהובתו (תיבה 165). אך המחשבה נקטעת בצורה פתאומית כאשר האמן מת. לאחר המכה הסופית ניתן לשמוע את צהלות הניצחון של הקהל שחזה בהוצאה להורג, המיוצגות על ידי אקורד סול מז'ור המנוגן באמצעות כל הכלים, נגינת טימפני רועמת וטרמולו בכלי ההקשה השונים.
מבנה > פרק חמישי: Songe d'une nuit de sabbat

פרק זה הוא החופשי ביותר מבין כל פרקי הסימפוניה, ונחשב לחדשני מאוד בתקופתו - הוא מגיע בתעוזתו מעבר לכל מה שנעשה במוזיקה תזמורתית עד אז. הוא מבוצע לעיתים בנפרד, כיצירה העומדת בפני עצמה. הפתיחה הסהרורית מייצגת את הרוחות הצועדות על אדמת בית הקברות. המוטיב המרכזי מופיע לרגע בצורה ריקודית מעוותת במקצת בתיבות 21–28, שוב בקלרינט סולו, אך אובד ומיטשטש באקורד פורטיסימו רועם. בהמשך ניתן לשמוע את צלצול פעמוני הכנסייה (תיבה 102 והלאה), פרודיה על שיר כנסייה ידוע (Dies Irae) בתיבות 127–221, ופוגה בתיבות 241–347 שנועדה לייצג, כפי שהודה ברליוז לאחר מכן, אורגיה רחבת היקף ("שבת של מכשפות"). ניתן לשמוע שימוש באפקטים רבים (כולל Col Legno, נגינה על כלי הקשת עם העץ במקום עם השערות של הקשת) המייצגים את ביעבוע הקדרות של המכשפות ואת זרמי הרוח. הסיום גם הוא מיוחד: ברליוז משלב את מנגינת ה-Dies Irae הקודרת עם הפוגה הפרועה של שבת המכשפות.
גרסאות

היצירה הולחנה, כאמור, בשנת 1830 ובוצעה לראשונה בדצמבר של אותה שנה. במהלך השנים הבאות ערך אותה ברליוז ושינה בה חלקים נרחבים. הגרסה שאנו מכירים פורסמה רק ב-1845.
כמו כן, הסיפור עליו מבוססת הסימפוניה השתנה גם הוא במהלך השנים והגרסה הסופית המתוארת למעלה נקבעה בשנת 1855.
בשנת 1831 הלחין ברליוז יצירה עבור קריין ותזמורת בשם Lelio, אשר מהווה המשך לסימפוניה הפנטסטית, אך היא לא זכתה לפופולריות רבה.
חשיבות

בסימפוניה הפנטסטית נעשה שימוש נרחב ברעיון המוטיב המרכזי - מלודיה אחת שחוזרת על עצמה בכל פרק ופרק. ברליוז קרא למלודיה הזו idée fixe (צרפתית: "רעיון קבוע"). שיטה זו כבר הייתה בשימוש בעבר על ידי קרל מריה פון ובר, אשר השתמש באופרות שלו במלודיות חוזרות כדי לציין דמויות או אובייקטים מסוימים. דוגמאות מאוחרות יותר ניתן למצוא למשל אצל רוברט שומאן, סזר פרנק וריכרד וגנר.
חשיבות נוספת ניתן למצוא בשימוש האגרסיבי של ברליוז בכלי התזמורת, אשר אפילו אויביו העידו שהיה גאוני - גם מבחינת גודל והיקף, וגם בפירוט המדויק של ההוראות לנגנים: מתי להשתמש במקלות מסוגים שונים על התופים, מתי להרכיב או לפרק משתיקים וכו' - הכול כתוב בפירוש בפרטיטורה. היבט זה של היצירה היווה נושא מרכזי למחקר מאז ועד היום.
ליאונרד ברנשטיין הגדיר את הסימפוניה כיצירה המוזיקלית הפסיכדלית הראשונה, בגלל אופייה ההזייתי הדומה לחלום, ובגלל הסברה שברליוז הלחין לפחות חלק מהיצירה תחת השפעת אופיום.
תיזמור

הסימפוניה כתובה עבור תזמורת המורכבת מפיקולו, 2 חלילים (חליל שני מכפיל את הפיקולו), 2 קלרינטים (קלרינט ראשון מכפיל קלרינט במי-במול), 2 אבובים (אבוב שני מכפיל קרן אנגלית), 4 בסונים, 4 קרנות צרפתיות, 2 חצוצרות, 2 קורנטים, 3 טרומבונים, 2 טובות (בזמנו של ברליוז, טרם המצאת הטובה, התפקיד נוגן על אופיקלאידה) 2 זוגות טימפני, תוף סנר, תוף בס, מצילות, פעמוני צ'יימס בדו ובסול, 2 נבלים וכלי קשת.
הארייט סמיתסון

ב-11 בספטמבר 1827 התאהב ברליוז בשחקנית אנגלייה בשם הארייט סמיתסון לאחר שצפה בביצוע של המחזה "המלט" מאת שקספיר, בו שיחקה בתפקיד אופליה. מכתבי האהבה הרבים ששלח אליה לא זכו לתשובה, ולבסוף עזבה השחקנית את פריז. בעקבות זאת, כתב ברליוז את הסימפוניה כדי להביע את אהבתו הנכזבת. הארייט לא נכחה בפרמיירה של הסימפוניה, ב-5 בדצמבר 1830 בפריז, אך בשנת 1832 היא שמעה את היצירה והבינה שהיא הייתה ההשראה מאחוריה. לבסוף נפגשו השניים ונישאו ב-3 באוקטובר 1833. נישואיהם לא היו מאושרים, ורק כעבור 9 שנים הם התגרשו, בין השאר בגלל מחסום השפה שהפריד ביניהם.