stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה חיים חריף
ביאורים והרחבות

↑  באספה של ועד ארבע ארצות שהתקיימה בירוסלב בשנה ההיא, אף השתתף רבי יעקב יהושע כרבה של לבוב בעוד רבי משה חיים לא הוזמן כלל. בעקבות כך פנו בני לבוב לשלטונות בתלונה על כך שרבי יהושע מופיע שלא כדין כרב הקהילה בעירם, ורק הודות להשתדלות הרופא אברהם יצחק חזק עלה בידו להינצל מהעמדה לדין ולשוב לבוטשאטש.
↑  לאחר פטירתו בגיל צעיר, נישאה לרבי משה רוקח מזלוטשוב בנו של רבי אלעזר רוקח.
הערות שוליים

↑  לפי מיי הריטג' נולד בשנת ת"י, ונפטר בשנת תק"א.
↑  הרב יוסף נחמיה הכהן קוואדראט, די 'הייליגע ברידער' רייצעס הי"ד, שערי ציון, תשע"ב, עמ' 66-79.
↑  רמז לראשי התיבות של שמו של רבי משה חיים; "חיים בן לייזר."
↑  רבי צבי הירש הורוויץ, כתבי הגאונים, פיוטרקוב תרפ"ח, עמ' 28, באתר אוצר החכמה.
↑  לפי רבי צבי הירש הורוביץ נפטר בסביבות תקי"ד. רבי צבי יחזקאל מיכלזון פינות הבית, פיוטרקוב תרפ"ה, עמ' 38.
↑  הרב יוסף נחמיה הכהן קוואדראט, די 'הייליגע ברידער' רייצעס הי"ד, שערי ציון, תשע"ב, עמ' 66-79
↑  שם משפחתו גלרנטר הוא תרגום של הכינוי חריף - מקור השם גלרנטר באתר בית התפוצות.
משה אליהו גונדה

| --- | --- |

משה אליהו גונדה-1970
 לידה:  29 בספטמבר 1910 מאקו, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  9 בפברואר 1985 (בגיל 74) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  הונגריה, ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת דברצן 
 שפות היצירה:  עברית ישראלית, הונגרית 
 
משה אליהו גונדה (במקור גוטליב, בהונגרית: Gonda László; מאקו, 29 בספטמבר 1910 – תל אביב, 9 בפברואר 1985) היה היסטוריון, סופר ואיש חינוך הונגרי-ישראלי.
קורות חיים > משפחתו

אביו של משה אליהו גונדה, ד"ר יוסף גונדה, היה מורה בגימנסיה הריאלית המקומית בעיר מאקו בדרום הונגריה. אמו רגינה הייתה בתו של אדולף פרנקל, ראש האיחוד האורתודוקסי בהונגריה. בשנת 1922 סולק אביו ממשרתו על ידי המשטר הלאומני-פשיסטי-אנטישמי שהוקם בהונגריה בעקבות תבוסתה במלחמת העולם הראשונה, והמשפחה עקרה לעיר דברצן בה מצא האב עבודה בגימנסיה היהודית שהוקמה זה מכבר. בגיל 17, בכיתה י', הלך אביו של משה אליהו לעולמו. קשיי כלכלה וצרכי פרנסה הובילו את משה הצעיר לשנות את כוונתו ללמוד אמנות והוא התקבל לאוניברסיטת דברצן כדי להיות למורה כאביו. בעת לימודיו הכיר את קאטי הונוואלד מבודפשט ובשנת 1935, בתום לימודיהם הם נישאו בבודפשט. לאחר ירח הדבש, חזר הזוג לדברצן ושניהם התקבלו כמורים בגימנסיה היהודית המקומית וכמדריכים בפנימייה שנלוותה אליה.
בין השנים 1935–1942 היה משה אליהו מורה בגימנסיה היהודית הריאלית בדברצן ולימד היסטוריה ולטינית. בין המורים שלימדו יחד איתו היו לאסלו קרדוש (היסטריון ספרות) לימים, קארוי קרפטי מתאבק ומאמן בעל שם עולמי וכן הצייר והגרפיקאי מיקלוש אדלר ואנדרה ואדאס.
קורות חיים > בתקופת המלחמה עד לעלייה

בדצמבר 1942 גויס גונדה למחנות שרות העבודה (עבודת הכפייה ליהודים בפלוגת עבודה, שסופחו לצבא ההונגרי) הוא נשלח עם הארמייה ההונגרית השנייה, אשר לחמה במזרח לצד הצבא הגרמני, לאוקראינה. רק בסתיו 1944 ניצל גונדה בחזית מסוכנת זו, באופן אירוני, כתוצאה מפציעה קשה שנגרמה ממוקש שריסק את שתי כפות רגליו. ככוח עזר ליחידות הצבא ההונגרי, הוא הוחזר לבודפשט לבית חולים צבאי. משם הוברח לבית החולים היהודי בגטו. לאחר המלחמה וההחלמה מהפציעה הקשה הוא נשאר בבודפשט ועבד כמורה בגימנסיה היהודית המקומית. הגימנסיה פורקה אז לחטיבה עליונה (ט' – י"ב) ולתחתונה. הוא התמנה למנהל החטיבה התחתונה. לאחר שהגימנסיה אוחדה עם בית הספר הממלכתי הכללי הוא ניהל את המוסד המאוחד – עד עלייתו ארצה בשנת 1951.
קורות חיים > אחרי העלייה לישראל

לאחר תלאות בישראל, מגורים בנחלת יהודה וירושלים התיישב גונדה בנתניה. הוא עבד כמורה בבית ספר יסודי, ונזקק לשנים אחדות ולנסיעות למרחקים עד שחזר ללמד בתיכון. אל יעדו הסופי הגיע רק לקראת שנות ה-60, כשהחל לעבוד כמורה במכינות הפדגוגיות של הסמינר בנתניה (לימים תיכון עירוני שרת), שם לימד עד ליציאתו לגמלאות. לקראת סוף שנות הששים, לאחר שחייו נעשו נוחים יותר, החל לעסוק שוב באהבתו האמיתית – מחקר היסטורי. התוצר הראשון של עבודה זאת היה הספר הדו-לשוני (בהונגרית ובעברית) "מאה שנות יהדות דברצן". מונוגרפיה זאת שפורסמה ב־1970 משמשת גם כיד זיכרון לקהילה שנכחדה, אבל היא מהווה גם עבודה מדעית מובהקת שמבוססת על מחקר מקורי ולא רק ספר זיכרונות כמו שהוציאו קהילות יהודיות רבות אחרות. באותן שנים היה לו חלק חשוב בייסודה ובהחזקתה של "החברה לחקר תולדות יהדות הונגריה", הפועלת בישראל. כהכרת תודה על פעילותו כהיסטוריון וכמארגן מדעי, זכה לאסלו גונדה ב־1975 בפרס נורדאו.
כתביו

יהדות בהונגריה 1526–1945, (מו"ל סאזווג, בודפשט, 1992)
מאה שנות יהדות בדרצן. לזכר יהודי דברצן והסביבה שמתו מות קדושים. (תל אביב, אחרי 1966)
משה אליהו גונדה : מדיניות הסובלנות הדתית של יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
הספרייה הלאומית: כתבי משה אליהו גונדה
יהודי הונגריה: מחקרים היסטוריים. חברי המערכת: משה אליהו גונדה, '. יוסף כהן, יהודה מרטון.
פרסים

פרס נורדאו (1975)
לקריאה נוספת

לקסיקון ביוגרפי הונגרי (בהונגרית) Magyar életrajzi lexikon IV: 1978–1991 (A–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6422-X
אנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובניו. משה אליהו (לאסלו) גונדה
הערות שוליים

↑  לאסלו גונדה (בהונגרית). המוזיאון הספרותי פטפי.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261826705171  BnF: cb123295180 (data)  ISNI: 0000 0000 7832 4030  LCCN: no2016047804  VIAF: 17293916   WorldCat (עם VIAF): 17293916
אבן מיל

אבן מיל משנות שלטונו של דומיטיאנוס, הוצבה במקור בשנת 83, התגלתה מדרום לאכזיב על כביש אנטיוכיה-עכו; תרגום הכתובת:
"אימפרטור קיסר דומיטיאנוס, בנו של אספסיאנוס האלוהי, אוגוסטוס, פונטיפקס מקסימוס, בעל הסמכות הטריבונית, אימפרטור: בשלישית, אבי המולדת, קונסול בתשיעית, שחרר ממיסים [הוקם על ידי] קווינטוס רופוס קליאון, טריבון ופרופקטור של העם הרומאי, המייל ה-204"
שרידי אבן המיל המוזהבת בפורום רומאנום
ירושלים במפת מידבא – העמוד בצד שמאל באמצע
אבן מיל בוויילס
אבני מיל (לטינית: Milliarium) הן אבנים לסימון מרחקים אשר הונחו לאורך הדרכים של האימפריה הרומית. שליטי האימפריה הביזנטית המשיכו בנוהל זה. 
עמודי הדרכים ברפובליקה ציינו את המרחק מתחילת הדרך, בדרך כלל מעיר ראשית. אבני המיל הן למעשה עמודי אבן בגובה של 1.80 מטר, הנראים כגליל העשוי לרוב מאבן אחת. אבני המיל שימשו כתמרורים עליהם היו כתובות בלטינית, שציינו את המרחק מהעיר הקרובה, תאריך הצבת האבן לאורך הדרך, תיאור סלילת הדרך והקדשה לקיסר השליט באותה עת.
אבני הדרך הוצבו לאורך הדרכים כך שלאחר כל אלף צעדים כפולים נקבע מקומה של אבן. כתוצאה מכך המרחקים בין אבנים לא היו אחידים. לגיון שצעד בעזוז קבע מרחק גדול מלגיון תשוש. ב-29 לספירה נעשה ניסיון לסטנדרטיזציה מסוימת של מרחקים, שהוביל לכך שאורך המיל היה מוגדר באופן מדויק יותר ונע סביב 1,481 מטרים.
ההיסטוריון הרומאי פלוטרכוס מייחס את רעיון הצבת אבני המיל לגאיוס סמפרוניוס גרקכוס, פוליטיקאי נודע מהמאה ה-2 לפנה"ס.
בלשוננו משמש הביטוי העברי אבן דרך, כמו גם בשפות אחרות (למשל Milestone), בהשאלה כשם נרדף לנקודת ציון משמעותית בהתפתחות אנשים וארגונים וכן לשלב בתוכנית או בתהליך המסמן התקדמות.
אבן המיל המוזהבת

בשנת 20 לפנה"ס קבע אוגוסטוס קיסר את אבן המיל המוזהבת (Miliarium Aureum) ברומא, כנקודת ייחוס למדידת מרחקים בכל הדרכים. האבן עמדה במקום המפגש של שלוש דרכים מרכזיות, הייתה בצורת גליל, שגובהו 2.5 מטרים וקוטרו 1.2 מטרים, מצופה ארד ועליו היו חקוקות שמות הערים המרכזיות באימפריה הרומית והמרחקים אליהם. בשנת 1835, בעת סלילת דרך חדשה, התגלה החלק התחתון של האבן, אך המיקום המקורי המדויק שלה איננו ידוע כיום. החלק התחתון של האבן מוצב כיום בפורום רומאנום, סמוך למקדש סטורנוס. למעשה, אבן המיל המוזהבת לא הייתה אבן דרך של ממש אלא מונומנט מסוג קילומטר אפס המקובל בימינו.
לפי שאאף (Schaaf) מתייחס המשפט העתיק: "כל הדרכים מובילות לרומא" לאבן המיל המוזהבת, שכן זו הנקודה בה נפגשות כל הדרכים המובילות לעיר.
בארץ ישראל

בדרכים הרומיות בארץ ישראל נמצאו מאות רבות של אבני מיל, שהוצבו במרחקים אחידים של כ-2,000 צעדים זו מזו. אבני המיל בארץ ישראל היו עשויות בדרך כלל אבן גיר בגובה 150 ס"מ עד 250 ס"מ. הן נמצאו בריכוזים, לעיתים של עשר אבנים ויותר: אבן אחת הנציחה את סלילת הכביש ואילו אבנים אחרות ציינו את שמות הקיסרים אשר בימיהם נערכו התיקונים והשיפוצים.
צורת אבני המיל הייתה אחידה: בסיס ריבועי ומעליו גליל, שקצותיו מעוטרים לפעמים בכרכוב. על הגליל הייתה חקוקה כתובת מודגשת בצבע אדום.
לרוב הכתובות שני חלקים:
החלק הרשמי – שמו ותוארו של הקיסר שבימיו נסלל או תוקן הכביש וזאת בשפה הלטינית.
החלק התכליתי – המרחק מעיר המוצא ולעיתים גם לעיר היעד. החל מימי הדריאנוס חלק מהכתובות נכתבו ביוונית – שהייתה השפה המדוברת.
על פי חז"ל: "משל למסילה שלא היה בה מילין והיו בני אדם הולכין וטועין בה, אמר המלך לשלטון שלו קבע בה מילין שיהיו בני אדם רואין את המילין"
בתקופה הערבית בארץ ישראל הציבו שליטי בית אומיה אבני מיל ברחבי הארץ. נשמרו אבנים הנושאות את שמו של  עבד אל-מלכ בן מרואן (685–705). שלש אבנים בדרך משפלת החוף לירושלים, כשאחת מהם נמצאה בקרבת שער הגיא שתי אבנים בדרך ליריחו, ושתיים נוספות בחורבות היישוב הקדום "פיק" שבדרום רמת הגולן.
בארץ ישראל > אבן המיל בשער שכם

בּאבּ אל-עמוד הוא שמו של שער שכם בירושלים. כאן הייתה אבן מיל מפורסמת, אף היא "אבן מיל של זהב", ממנה מדדו את המרחק מירושלים לכל רחבי הארץ. דמותה מופיעה במפת מידבא. בכיכר רחבה, מול השער עמד עמוד ניצחון רומי, ממנו מדדו את המרחק אל ערים אחרות. עמוד זה לא שרד. בשל העמוד נקרא שם השער עד ימינו בערבית "בּאבּ אל-עמוד".
בארץ ישראל > אבן מיל בקרבת שדה נחום

בקרבת שדה נחום, בדרך הרומית מבית שאן למגידו, נמצאה אבן מיל משנת 325. האבן נמצאת כיום במוזיאון רוקפלר. גובהה 2.10 מטר, ועל גבה טיוח על גבי כתובת יותר קדומה. נכתב עליה בצבע אדום המידע להלן :
Flavio Valerio Constatino
Pio Felici. Invicto Augusto
Et Flavio Clavido Constatino
Et Flavio Ivilio Constatino
Nobillissimiss Caesaribvs
"לפלביום ואלריוס קונסטנטינוס, החסיד, המאושר, האוגוסטוס הבלתי-מנוצח, לפלביוס קלאודיוס קונסטנטינוס, לפלביוס יוליוס קונסטנטינוס, הקיסרים האצילים ביותר"
בעת החדשה > במדינת ישראל

שלטון המנדט הבריטי הביא למודרניזציה בסימון הכבישים ושילוטם, והשיטה שהנהיגו הייתה נהוגה עד לשנות ה-70 של המאה ה-20. מספור כבישים בישראל החל בשנות ה-50 של המאה ה-20. בשנת 1979 הונהגה שיטת מספור כבישים חדשה, שבה סוּוְגו הכבישים הבינעירוניים לשלוש קטגוריות: כבישים ארציים, שקיבלו מספר חד-ספרתי או דו-ספרתי; כבישים אזוריים, שקיבלו מספר תלת-ספרתי; וכבישים מקומיים, שקיבלו מספר ארבע-ספרתי. נוסף על כבישים אלו, קיימים הכבישים שבתוך הערים והיישובים, הכבישים העירוניים, שאינם מקבלים מספר, ונקראים בשמות הרחובות שבהם הם עוברים. בדצמבר 2018 פרסם משרד התחבורה כי הוא מתכוון להוציא לפועל תוכנית לשינוי ולעדכון של סימון הכבישים בישראל, כך שיותאם למצב רשת הכבישים הנוכחי, כולל פיצולם של כבישים לכמה קטעי כביש שיקבלו מספרים שונים. בנוסף, כבישים רבים חסרי מספר, המשמשים ככבישי גישה ליישובים קטנים יקבלו מספר בעל ארבע ספרות, ויסווגו ככבישים מקומיים. על פי התוכנית, עם שינוי הסימון בכל קטע כביש, יבוצע עדכון ביישומוני הניווט כדי למנוע בלבול ממשתמשי הדרך. בדרכים נקבעו שלטים קטנים הקרויים "מתגים" שמחליפים, הלכה למעשה את אבני הדרך המסורתיות ומיועדים להקל על ההתמצאות בכבישים, ולאפשר שפה משותפת לתיאור מיקומים בכבישים. המתגים הם שלטים קטנים בצידי הכביש, המציינים את המרחק מנקודת התחלתו של הכביש ועד לנקודה שבה הם מוצבים, כאשר נקודת התחלתו של הכביש נקבעת לקצהו המערבי בכבישי רוחב, ולקצהו הדרומי בכבישי אורך. השלטים כוללים גם חץ עולה או יורד: אם החץ עולה, התקדמות בכיוון הנסיעה הנוכחי, תלך ותגדיל את המרחק מנקודת התחלתו של הכביש; ואם החץ יורד, התקדמות בכיוון הנסיעה הנוכחי, תלך ותקטין את המרחק מנקודת התחלתו של הכביש. במרבית הכבישים מוצבים מתגים בכל קילומטר, למעט במקומות בהם אין אפשרות להציבם (למשל, באמצע צומת גדול). בחלק מן הכבישים מוצבים מתגים בכל חצי קילומטר (לדוגמה, בכביש 431) או אף בכל 100 מטר (כמו בחלקים מסוימים של כביש 70). צבע המתגים מותאם לאופי הכביש (כחול – מהיר, אדום – ארצי, ירוק – אזורי). בכביש מקומי לא יוצבו לרוב מתגים, בשל אורכו הקצר.
ראו גם

הרמה
קילומטר אפס
תמרור
אמנה בדבר תמרורים ואותות בדרכים
הערות שוליים

↑  אלף צעדים בלטינית: mille passus;‏ mille – "אלף", ומכאן נגזרה המלה "מיל" ליחידת מרחק
↑  . 1,000 history-of-the-nautical-mile
↑  (ילקוט שמעוני דברים, שופטים, תתק"ז)
↑  ושמורה במוזיאון הלובר בפאריס, לפי זאב וילנאי אריאל (אנציקלופדיה) עמוד 36
↑  מקור: מדריך ארץ ישראל של זאב וילנאי
↑  עופר פטרסבורג, תתחילו לחשב מסלול מחדש, באתר ynet, 17 בדצמבר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533989705171  GND: 4038439-1  HDS: 012815  LCCN: sh85085117 
מתג על כביש 90, סמוך לכפר גלעדי, המציין 473 ק"מ מתחילתו של הכביש. החץ הקטן כלפי מעלה מסמן שהנסיעה בצד זה של הכביש היא בכיוון העולה של מניית הקילומטרים, כלומר, מדרום לצפון
היחידה המרכזית

שוטרי ימ"ר חוף
היחידה המרכזית היא יחידת חקירות ומודיעין אשר פועלת ברמת המחוזות השונים במשטרת ישראל. בכל מחוז קיים ימ"ר שתפקידו לטפל בפשיעה החמורה בתחום המחוז. עבירות ופשעים חמורים עוברים מרמת התחנות לרמת הימ"ר על פי החלטת מפקד המחוז, ראש אגף החקירות והמודיעין והמפכ"ל. בראש כל ימ"ר מחוזי עומד קצין בדרגת ניצב־משנה.
תפקידי הימ"ר

יחידות הימ"ר אמונות על:
טיפול בארגוני פשיעה ועבריינים בכירים.
טיפול בפשעים חמורים ובעברות מוסר (סחר בנשים, בתי בושת, הימורים לא חוקיים ועוד).
חקירת מקרים של פשיעה סדרתית.
מאבק בסמים – תפיסת סוחרי סמים ויבואני סמים, ומיגור השימוש בסמים בקרב בני נוער.
טיפול באירועים ובנושאים מיוחדים או חריגים, בהתאם להנחיות מפקד המחוז.
איסוף מידע מודיעיני בעברות ובנושאים שבטיפול היחידה.
תקיפה כלכלית של יעדי היחידה.
מבנה הימ"ר

היחידות מורכבות מחוקרים, בלשים, אנשי מודיעין ואמצעים טכנולוגיים לביצוע המשימה. מרבית תיקי החקירה שמתנהלים בימ"ר מסווגים ברמת סודי וסודי ביותר. רק לאחר "פיצוח" והגשת כתב אישום החקירה מדווחת לאמצעי התקשורת. אנשי הימ"ר מפעילים סוכנים סמויים בקרב סוחרי סמים ועוקבים אחרי בלדרים שמייבאים לישראל סמים ואמל"ח. היחידות המרכזיות המחוזיות גם שותפות לפעילות למניעת פח"ע. היחידה המרכזית מהווה ראש חץ בפעילות כנגד הפשיעה החמורה בארץ ולעיתים קרובות מוצאים בה השוטרים את עצמם בעימות ישיר בינם לבין העבריינים בהם הם מטפלים. היחידה המרכזית מהווה למעשה יחידת עילית של המחוז ונותנת מענה למפקד המחוז בתופעות בעייתיות.
פריסה גאוגרפית

במשטרת ישראל קיימות יחידות הימ"ר הבאות:
ימ"ר תל אביב - הימ"ר הראשון שהוקם (כונתה בעבר "המדור המרכזי" ומכאן כינוי שוטריה, "מדורניקים").
ימ"ר מרכז
ימ"ר חוף
ימ"ר צפון
ימ"ר ירושלים
ימ"ר ש"י
ימ"ר נגב
ימ"ר לכיש
בשנת 2005 פורק ימ"ר דרום בעקבות פרשת האחים פריניאן והוקמו במקומו שני ימרי"ם מרחביים.
במשמר הגבול קיימים ימרי"ם מרחביים המטפלים בפשיעה החקלאית.
גלריה

פעילות היחידה המרכזית
ראו גם

פרשת מותו של אהוביה סנדק
מנחת קרני

מנחת קרני (ידוע גם כ"שדה התעופה בעזה") היה שדה תעופה ובהמשך מנחת תעופה בדרום מזרח העיר עזה, כ-6 קילומטרים מצפון מערב לקיבוץ עלומים ובסמוך למעבר קרני שבמערב הנגב, בשנים 1924 עד 1937 פעל במקום שדה התעופה הבינלאומי הראשון של ארץ-ישראל.
היסטוריה

בסוף 1917 נערכו קרב עזה השלישי בין הצבא הבריטי לבין צבא האימפריה העות'מאנית בתמיכתו של צבא הקיסרות הגרמנית בסמוך לעיר עזה. בעוד הטורקים נאלצים לסגת לאחור, הצליחו להכשיר הבריטים הבאים ממצרים מנחתים סמוכים לקו החזית עבור מטוסיהם ביניהם מנחת קרני ששימש קודם את חיל האוויר של צבא האימפריה העות'מאנית ולאחר תום מלחמת העולם הראשונה שימש המנחת כנקודת ביניים לטיסות בין בריטניה להודו הבריטית ולטיסות בין קהיר לבגדאד ואף טיסות לאמסטרדם מהעיר עזה. החברות שפעלו בשדה היו אימפיריאל איירווייז ו־KLM. בשלב מסוים התגבר הצורך בשדרוג השדה על מנת שיתאים גם למטוסים גדולים יותר ובעקבות כך פורסם מכרז לשדרוג השדה בו זכתה החברה "סולל בונה" ותנועת המטוסים בשדה גברה.
ב־1926 הוציאה ממשלת המנדט מכרז להקמת שדה תעופה מודרני במקום, בו זכתה חברת סולל בונה. המכרז הוצא בעקבות תכונית להקמת קו תעופה קבוע לונדון־קהיר־עזה־בגדאד־בצרה־קראצ'י, שהופעל לראשונה בדצמבר 1926. השדה כלל מסלול באורך 300 מטר וברוחב 100 מטר, ונמסר בסוף ינואר 1927.
באוגוסט 1927 נחת בשדה התעופה פייסל הראשון, מלך עיראק לאחר ביקור בארץ ישראל.
פעילות השדה דעכה והדבר הגיע למצב בו פרסם הנציב העליון לארץ-ישראל, ארתור ווקופ, הודעה בה נכתב כי "בזמן האחרון עמד הנציב העליון על הצורך בהקמת אווירודרום אזרחי במקום יותר מרכזי מאשר בעזה, או במגרשי תעופה אחרים שהוקצו לתעופה אזרחית. נבחר והוכן מגרש מתאים - 2.5 ק"מ צפונית ללוד, והוא ישמש באופן זמני כמגרש תעופה, החל מיום 26 באפריל בצהריים", לימים יהפוך שדה התעופה החדש שיקום בלוד לנמל התעופה בן-גוריון שמתפקד כנמל התעופה הראשי של מדינת ישראל.
ב־1931 הוחלט על ביטול העצירה בשדה בקו להודו, והתעופה הועברה למטוס ימי שנחת בכנרת ועברו למטוס רגיל שיצא מצמח.
על אף פתיחתו של שדה התעופה בלוד לא דעכה לגמרי פעילות השדה, כך למשל ב-1936, כאשר נוסדה חברת התעופה העברית הראשונה בארץ-ישראל - "אווירון", היא ניהלה משא-ומתן להטסת ערבים עשירים תושבי הארץ למכה על מנת לקיים את מצוות החאג'. הטיסות תוכננו לצאת משדה התעופה בעזה אך לבסוף תוכניות אלו לא יצאו לפועל.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימש השדה את טייסות 33, 45, 127, 208, 318 ו-451 של חיל האוויר המלכותי והיה בו גם אזור אחסון לתחמושת. במהלך מלחמת העצמאות נערך באזור המנחת "מבצע פרעה", בו חטיבת הנגב פעלה כנגד הכוחות המצריים באזור המנחת.
בשנות הממשל המצרי ברצועת עזה היה השדה בשימושו של כוח האו"ם ששכן ברצועת עזה ומטוסיו נחתו בשדה על מנת להקל על העברת אספקה לחיילי הכוח. במהלך תקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים, האו"ם נענה לדרישת נאצר לפינוי כוחות האו"ם מסיני ורצועת עזה. לאחר תום מלחמת ששת הימים וכיבוש הרצועה על ידי ישראל הופעל השדה בשנית ושימש בעיקר מטוסים קלים של חיל האוויר, המנחת קיבל את שמו החדש "מנחת קרני" על שם בית אריזה לפרי הדר שהוקם במקום ב-1967 על ידי היזם והפרדסן יוסף קרני מכפר יונה (גם מעבר קרני שיוקם כמה שנים לאחר מכן בסמוך למנחת - קיבל את שמו מסיבה זהה).
ב-1968 מצאו מספר יזמים ישראליים בשטח המנחת סדרה של אלפי פגזים שככל הנראה ננטשו על ידי הצבא המצרי לאחר שנסוג במלחמת ששת הימים, לבסוף פונו הפגזים ואף שופץ במעט המנחת על מנת שיכול לשמש גם לאימון טייסים של חיל האוויר. פעילות המנחת הופסקה בשנת 1992, כאשר הוקם מעבר קרני.
הערות שוליים

↑  מפת האזור עם סימון מסלול הנחיתה (באנגלית), גליון Gaza 1:100,000, בהוצאת מחלקת המדידות המנדטורית, 1947, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
1 2 3  דן ארקין, ‏אנו מעיפים אוירונים הצונחים בעזה, בטאון חיל האוויר 169, מאי 1989, באתר הספרייה הדיגיטלית להיסטוריה ומורשת חיל האוויר
| נמלי תעופה ומנחתים אזרחיים בישראל |
| --- | --- | --- |
| נמלי תעופה בין-לאומיים | חיפה • בן-גוריון • רמון |  |
| שדות תעופה | ראש פינה • הרצליה |  |
| מנחתים | קריית שמונה • פיק • שמרת • אסיף • מגידו • הבונים • עין שמר • תנובות • ראשון לציון • בר-יהודה • ערד • באר שבע • שדה בוקר • קציעות • מצפה רמון • מישר • ספיר • קדמה |  |
| לא פעילים | דלתון • ציקלון • עטרות • דימונה • עובדה (צבאי בלבד) • יטבתה |  |
| נהרסו או פונו | בצת • שדה דב • קרני • קטיף • נווה זוהר • אילת |  |
| מנחתים מאולתרים | מנחת עמק המצלבה • מנחת גבעת שאול |  |
סתריה

| --- | --- |
בית הכנסת של המושב
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: המרכז
מועצה אזורית: גזר
גובה ממוצע: ‎80 מטר
תאריך ייסוד: 1949
תנועה מיישבת: תנועת המושבים
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 1,097 תושבים
    - מתוכם, תושבי ישראל: 1,090 תושבי ישראל
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) סִתְרִיַה(למפת גוש דן רגילה) סִתְרִיַה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום סִתְרִיַה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום סִתְרִיַה31°53′25″N 34°50′41″E﻿ / ﻿31.8902692904435°N 34.8446379690568°E﻿ / 31.8902692904435; 34.8446379690568  heמפת היישובים של מועצה אזורית גזר באדום - סתריה בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 9 מתוך 10
http://www.sitriyya.co.il
רחוב טיפוסי ביישוב, 2007
סִתְרִיַה הוא מושב בשפלה, מועצה אזורית גזר, מחוז המרכז. צפון מזרחית לעיר רחובות, דרומית לעיר רמלה ומערבית לקיבוץ נען. סמוך לכביש 40, כביש 431, כביש 6 וכביש 1, ובסמיכות לערים ראשון לציון ומודיעין. שטחו המוניציפלי 3,200 דונמים והוא משויך לתנועת המושבים.
אטימולוגיה

שם היישוב סמלי בהוראה שאולה, בעקבות הכתוב בספר תהילים: "סתרי ומגני אתה לדבריך יחלתי". ומכאן הפרוש: "תחת חסות ה'" (סתר=חסות יה=ה',).
בנוסף, נשמר בשם המושב דמיון לשמו של שבט בדואי ששכן במקום עד מלחמת העצמאות, סטריה (السطرية). משמעות "אל-סטר" (السطر) בערבית - "קו, חצייה, ושליטה" - לשבט סטריה השם סימל את קו דרכם ואת בתיהם הייחודיים באורכם.
ההיסטוריה של אזור המושב

היישוב הוקם בל"ג בעומר (ב-17 במאי) בשנת 1949 על ידי 95 משפחות עולים מרומניה ופולין שעלו לארץ ממחנות המעצר בקפריסין. במהלך השנים הצטרפו לתושבי היישוב עולים מהונגריה ותושבי הארץ.
המושב הוקם על אדמות אבו אלפדל (أبو الفضل), היישוב של שבט א-סטריה. בבקעה מקומית המשתרעת בין נען במזרח לבין גבעה שנקראה אז "תל אל-בטיח" ובמערב עד כביש בילו-רמלה (כביש 40).
הקרקע באזור המושב וסביבתו עשירה וטובה מסוג חמרה חולית. לפי שם הגבעה "תל אל בטיח" סביר להניח כי בעבר גידלו במקום אבטיחים. לאורך השנים היו באזור הכפר מטעים שונים: לפני קום המדינה, משמשים וגפנים ומאז בעיקר הדרים.
המושב היום

המושב מונה כיום (2022) כ-250 משפחות. כמחצית מהן בעלות משקים חקלאיים, ומחציתן באזור ה"הרחבה". במושב פועלים שני גני ילדים, שני פעוטונים, ובית הספר היסודי קהילתי "גוונים". במושב גם שבט צופים המונה מעל לכ- 80 חניכים ומדריכים. חקלאי המושב מתפרנסים - בין היתר - מגידול פרחים, הדרים, לולים, מטעי זיתים, פסיפלורה, יקב בוטיק, וחוות סוסים.
היישוב הבדואי באזור

בדואים הגיעו לאזור באר יעקב לקראת מלחמת העולם הראשונה, התמקמו במרחב והגדילו את מספרם לאחר המלחמה, ועסקו בבינוי המחנות הבריטיים, ובהמשך התפרנסו מפרדסי היהודים בסביבה.
הבדואים שהגיעו לסביבת באר יעקב נס ציונה של היום, נודעו בשמות שונים אך ההנחה היא כי רובם היו בני חמולות משבטים קרובים:
שבט הבדול (מסורת יהודית גורסת כי מוצאו הקדום של שבט זה הוא יהודי ושמו נלקח מהמילה "נבדל" המציינת את היותו נבדל מאחיו).
אבו אל-פאדל היא חמולה נוספת המוזכרת באותה תקופה, ממנו מסתעף השם ערב א-סטריה.
דוראן, שבט נוסף על שמו נקראת חירבת דוראן כיום בסביבות נס ציונה רחובות.
פלג אחד מהבדואים בערב א-סטריה היה עוין ליישובים היהודים בסביבה, בעוד פלג אחר, בהנהגת שיח' חסן אבו ח'טאב, ביקש לחיות בשלום עם ישובי היהודים בסביבה. למרות שחלק מבני השבט עבדו במטעי היהודים, אחרים מקרבם עסקו בשוד וביזה באזור רחובות נס ציונה. זו הסיבה[דרוש מקור] שהם הקדימו וברחו כבר בתחילת הקרבות במלחמת השחרור. תושבי הכפר ברחו לאזור יריחו והתמקמו שם במחנה פליטים. במלחמת ששת הימים עקרו שוב והתמקמו בפאתי רבת עמון שם הם מתגוררים עד היום וככל הנראה זכו באזרחות ירדנית בשל מוצאם הבדואי.[דרוש מקור]
תולדות האזור כפי שמשתקפים במפות ותצלומי אוויר

מקורות מיפוי וצילומי אוויר שבוצעו במאה ה-19 ועד מלחמת העולם השנייה מציגים את פריסת ההתיישבות באזור.
אזור הכפר נסקר על ידי תשעה מקורות מיפוי וצילום אווירי החל מ-1880, מפת ה-PEF של הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל, ועד 1944 ובהם תצלומי אוויר של הטייסת הבווארית ה-304 בזמן מלחמת העולם הראשונה וכן של הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.. נסקרו גם מפות מדויקות (בקנה מידה של 1:20,000).
ממקורות הצילום והמיפוי עולה התמונה הבאה:
משנת 1880 ועד שנת 1942 לא היה קיים באזור הכפר אף לא מבנה אחד. בין שנת 1942 ועד 1944 הופיעו שלוש קבוצות של מבנים באזור הכפר,
בסה"כ 44 מבנים הפזורים בין המטעים אך אינם מהווים מבנה של כפר מגובש (הכולל "קסבה" - מרכז עתיק).
הבדואים מבאר יעקב שעבדו בסביבה החלו להתנחל בין המטעים משנת 1942 בתופעה המוכרת באותם ימים של התבססות כפר חדש. זהו תהליך מזורז של בנייה מפוזרת שבהמשכו החלו לצוץ מסביב "חושות" לינה, שהיו עתידות להפוך למבנים ברבות הימים.
מלחמת השחרור קטעה תהליך זה.
הכפר הבדואי הצעיר ננטש וחרב, והעולים החדשים שהקימו את המושב הגיעו אליו כשנה אחרי המלחמה.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
1 2  סתריה, באתר מועצה אזורית גזר
↑  עמנואל הראובני, לקסיקון ארץ ישראל, הוצאת חמד, 2001,עמ' 725
↑  בית ספר יסודי "גוונים", באתר מועצה אזורית גזר
↑  סטריה באתר ההגנה
↑  ספר "מבט ועוד מבט" עמוד 176 ב קדר, הוצאת יד בן צבי
↑  טייסת 304 הבווארית 1918 תצלומים 614, 520, תצלום אוויר בריטי 10.12.44 גיחה 680
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007590414405171 
עבודות קרמיקה של חוה סמואל על קיר "בית יובל" (בית העם) בסתריה
קריית חינוך נען-סתריה - "מעיין", "גוונים", "שחקים" ו"איתן" הכוללים 3 בתי ספר יסודי ותיכון אחד המשרתים את יישובי מועצה אזורית גזר
ניתוב קרניים

דוגמה ניתוב קרניים שבה יש דמיון רב למציאות
ניתוב קרניים או התוויית קרניים (באנגלית: Ray Tracing) הוא אלגוריתם בגרפיקה ממוחשבת ובפיזיקה. בגרפיקה ממוחשבת הוא משמש לחישוב תאורה לתמונת תלת-ממד שנוצרה באמצעות מחשב.
בפיזיקה ניתוב קרניים משמש לסימולציה של תופעות גלים כגון אור, קרינה אלקטרומגנטית, אקוסטיקה ועוד. באופטיקה, משתמשים בניתוב קרניים לתכנון של עדשות.
גרפיקה ממוחשבת

באלגוריתם זה עוקבים אחרי קרני האור היוצאות ממקורות האור דרך ההשתקפויות שלהם על האובייקטים בסצנה ועד הגעתם אל המצלמה הווירטואלית.
בפועל הניתוב נעשה באופן הפוך: מאחר שאין עניין בחישוב התאורה לכל נקודת תצפית אפשרית אלא מתעניינים רק בתמונה שתראה במצלמה, עוקבים אחרי הקרניים כאילו הן יוצאות מהמצלמה, דרך העצמים בסצנה, ועד למקורות האור. בכך הופך האלגוריתם ל"תלוי מבט", כלומר תוצאת החישוב תלויה בנקודת המבט, שהיא הנקודה בה ממוקמת המצלמה הווירטואלית. דוגמה לאלגוריתם אחר למידול תאורה כוללת לסצנה שאינו תלוי מבט הוא Radiosity.