שואת יהודי אלבניה
תחת הכיבוש האיטלקי, בשנים 1939–1943

ב-25 במרץ 1939 הציב מוסוליני אולטימטום לזוגו הראשון, מלך אלבניה, בדרישה שיקבל על אלבניה חסות צבאית איטלקית. כאשר המלך סירב להיכנע לאולטימטום, פלשו האיטלקים לאלבניה ב-7 באפריל 1939 והדיחו אותו. השנאה שרחשו רוב האלבנים למלך זוגו, שנמלט על נפשו מיד עם תחילת המלחמה, גרמה לכך שלאוכלוסייה המקומית היה פשוט יותר להסתגל לשלטון הכיבוש האיטלקי.
לאחר מכן, הקימו האיטלקים מחדש את המדינה האלבנית והפכו אותה לשטח חסות של ממלכת איטליה. מאוחר יותר הם הקימו משטר מקומי בראשות בעל הקרקע הגדול ביותר באלבניה ששיתף איתם פעולה, שפקט ורלצ'י (אנ'). הוקמה "האספה הלאומית" האלבנית, אשר הצביעה במהרה על איחוד כלכלי ופוליטי מלא של אלבניה עם ממלכת איטליה, תחת ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה. תחת הנהגתו של המשנה למלך, פרנצ'סקו יאקומוני, חוקק הממשל האיטלקי חוקים שאסרו על הגירת יהודים לאלבניה, והורו על גירוש כל היהודים הזרים במדינה. כחודש לאחר תחילת הכיבוש האיטלקי, הוקמה המפלגה הפשיסטית האלבנית. המפלגה חוקקה חוקים שמנעו מן היהודים להצטרף אליה, ואסרה עליהם לעסוק במקצועות כגון חינוך. המפלגה הייתה שלוחה של המפלגה הפשיסטית האיטלקית, וחבריה נדרשו להישבע שבועת נאמנות למוסוליני. כל האלבנים שעבדו בממשל נדרשו להצטרף, והמפלגה הפכה למפלגה החוקית היחידה במדינה.
לאלבניה סופחו רוב קוסובו וחלק ממקדוניה המערבית, שהופרדה מיוגוסלביה לאחר פלישת הכוחות הגרמנים ב-1941. האלבנים בקוסובו קידמו בברכה את הכיבוש האיטלקי. באופן רשמי שלטה איטליה בקוסובו, אך בפועל ניהלו אלבנים את האזור. הם עודדו את פתיחתם של בתי ספר אלבניים, שהיו אסורים תחת שלטון יוגוסלביה. כמו כן, הם קיבלו אזרחות אלבנית על ידי השלטונות האיטלקים, והורשו להניף את הדגל האלבני. איטליה החזיקה בקוסובו ומקדוניה האלבניות עשרות אלפי חיילים ושוטרים.
לאחר הפלישה ליוגוסלביה, באפריל 1941, גדלה הקהילה היהודית באלבניה. בשל מצבם הטוב יחסית של יהודים שחיו תחת שלטון איטלקי, יהודי הארצות השכנות תחת כיבוש גרמני ראו באלבניה מקום מקלט. כ-2,000 יהודים נמלטו לאלבניה ומצאו בה מקלט במהלך שנות המלחמה. יהודים ממקדוניה ומצפון סרביה, וכן פליטים יהודים מגרמניה, מאוסטריה ומפולין, הגיעו לקוסובו שבשליטת איטליה, והתיישבו בעיקר בעיירות פרישטינה, פריזרן ואורושביץ'. כ-1,000 פליטים יהודים הצליחו להימלט לאלבניה. פליטים אלה לא חוו רדיפות, כפי שחוו יהודים בשטחים שבשליטה גרמנית, בין היתר, משום שהאיטלקים הכירו בחשיבות הכלכלית של יהודים אלה. עם זאת, האיטלקים עצרו כ-150 פליטים יהודים והעבירו אותם לעיירה בראט באלבניה, שם ניתנה להם הזדמנות לעבוד כדי להרוויח כסף. כמו כן, נעצרו 192 יהודים ממפרץ קוטור במונטנגרו, שהיה מסופח לאיטליה, והועברו למחנות ריכוז נאציים. האוכלוסייה המקומית של אלבניה גוננה מאוד על הפליטים היהודים. רבים מהם הועברו לנמל על הים האדריאטי, שממנו יכלו להגיע לאיטליה. יהודים אחרים התחבאו בכפרים הרריים נידחים וחלקם הצטרפו לתנועות התנגדות ברחבי הארץ.
במדינות השכנות, הוביל הכיבוש הגרמני לחיסול כמעט מוחלט של הקהילות היהודיות. באלבניה גורל היהודים היה שונה. רבים מאוד באלבניה התגייסו להצלת היהודים (על אף, כמובן, ששודדים מקומיים גם רצחו יהודים וגנבו את רכושם במספר מקרים). ה"בסה", קוד הכבוד המסורתי, הניע רבים לראות את מחויבותם לשלום שכניהם כנדר שלא ניתן להפר. "בֶסה", שפירושו "לקיים הבטחה", נחשב לקוד אתי כמעט מקודש, ויש בו מרכיב מרכזי של הכנסת אורחים ללא תנאי: "ביתו של האלבני שייך לאורח ולאלוהים". המשפחות האלבניות שהסתירו יהודים, תוך סיכון ניכר, פעלו בין היתר מתוך מחויבות לקוד וראיית ההצלה כפעולה הנדרשת מכבודם.
לכן, אלבנים רבים בחרו להסתיר יהודים בבתיהם, ולעיתים גם להנפיק להם תעודות זהות מזויפות עם שמות מוסלמיים. בשלב זה רוב היהודים שחיו במדינה היו פליטים ממדינות אחרות ולא יהודים ממוצא אלבני, ולכן המסתתרים אף קיבלו בגדים אלבניים מסורתיים כדי שישתלבו טוב יותר באוכלוסייה המקומית. ילדים יהודים המשיכו להגיע לבתי-הספר בשמות בדויים, בעוד שהמבוגרים הוחבאו. אלבניה הייתה המדינה היחידה שנמצאה תחת שלטון גרמני בתקופת המלחמה שמספר היהודים בה גדל.
בוועידת ואנזה, שהתקיימה ב-20 בינואר 1942, העריכו הנאצים כי באלבניה יש 200 יהודים. באותו חודש נכלאו היהודים על ידי האיטלקים במחנה פרישטינה. הם חששו שימסרו אותם לגרמנים, אך המפקד האיטלקי של המחנה הבטיח להם שזה לא יקרה. ב-14 במרץ 1942 הקיפו כוחות איטלקיים את המחנה ואסרו את היהודים ששהו בו. כ-51 יהודים (כולם פליטים ממדינות מרכז אירופה) הועברו לידי הגרמנים. חלקם נשלחו מחנה הריכוז סיימישטה, בו נרצחו בגז ובירי. אחרים, יחד עם שבויים סרבים, נלקחו למחנה בבראט, בו הם הוחזקו עד כניעת איטליה. לפי ההערכות, כ-500 יהודים נאסרו במחנות בבראט, בקרויה ובקוואייה (Kavajë) במהלך הכיבוש האיטלקי.