התאבדות בישראל

בישראל מתאבדים בממוצע כ-500 אנשים מדי שנה.
בשנת 2020 נרשמו 437 התאבדויות ו-428 בשנת 2019. בתקופה זו שיעור ההתאבדות עמד על כ-10.4 ל-100,000 נפש לגברים ו-2.7 לנשים. בשנת 2020 עלה השיעור לגברים בגיל 15-24 ב-13% ובגיל 65 ומעלה ב-11% ולנשים עלה ב-32% בגיל 45-64 בהשוואה לממוצע 2017-2019. מאז 2013 השיעור בגיל 15-24 ירד ב-33% לבנות וב-24% לבנים. שיעור ההתאבדות בישראל לגיל מדורג במקום השלישי הנמוך לגברים והשישי הנמוך לנשים לעומת 33 מדינות מערביות.
מספר ניסיונות ההתאבדות גדול פי עשרה ויותר משיעור ההתאבדויות בפועל. על פי משרד הבריאות, בשנים 2004–2010 נרשמו כ-5,200 ביקורים בחדר מיון עקב ניסיונות התאבדות בממוצע בשנה – כ-3,100 נשים וכ-2,100 גברים. בשנת 2022, נרשמו 6,861 פניות למיון בבבתי החולים הכלליים עקב ניסיונות התאבדות, 2,559 גברים ו-4,302 נשים. בקרב צעירים בגילאי 15–24 שיעור הניסיונות גדול פי כמה וכמה. ההערכה היא שמספר ניסיונות ההתאבדות בגילאים האלה גדול פי 100–200 ממספר ההתאבדויות, ורק על מקצתם מגיע דיווח לרשויות. שיעור ניסיונות ההתאבדות ירד בקרב בני הנוער בגיל 15–17 ועלה בשאר הגילים בשנים. 2007-2009 לשנים בהשוואה 2016-2018.
בשנים 2001–2016 נרשמו כ-400 התאבדויות בישראל מדי שנה, רובן של גברים, ובהן שיעור גבוה (כ-30%) של עולים חדשים. אחוז המתאבדים של גברים גרושים הוא פי שבעה מאחוז המתאבדים של גברים רווקים יש המקשרים זאת לאפליה נגד גברים. אחוז המתאבדים בישראל נמוך משמעותית ביחס לממוצע במדינות אירופה, ונמצא במגמת ירידה. ישראל שנייה בשיעור הנשים (1.6 למאה אלף איש, אחרי יוון – 0.9), ושלישית בשיעור הגברים (9.1, אחרי יוון – 5.2, ואיטליה – 8.7). עם זאת, בקרב גברים בגילאי 15–29, השיעור נמוך אך במעט מהממוצע האירופי (10.1, לעומת ממוצע 12.3 באיחוד האירופי). האחוז נשמר נמוך לאורך השנים, מלבד קפיצה קלה באמצע שנות ה-70. כשליש מהמתאבדים הצעירים הם מהמגזר הערבי. בשנים 2018–2022 התאבדו 24 ילדים מתחת לגיל 14.אוכלוסייה נוספת שבה יש מועדות לאובדנות היא עולי אתיופיה.
על פי נתוני משרד הבריאות, שיטת ההתאבדות הנפוצה ביותר הייתה תלייה או חנק, ולאחר מכן נשק לסוגיו, קפיצה מגובה, ולאחר מכן הרעלה ומינון יתר של תרופות, לפי סדר זה. בקרב המנסים להתאבד, גבוה הרבה יותר שיעור הנוטלים מינון יתר של תרופות.
הגוף המטפל בנושא במשרד הבריאות הוא המועצה הלאומית למניעת אובדנות, בראשות פרופ' גיל זלצמן. הצידוק העיקרי במדינת ישראל לחוק טיפול בחולי נפש הוא מניעת הסכנה שמהווה לעצמו אדם הלוקה בנפשו. מלבד הערך שבהצלת המתאבד עצמו, להתערבות החיצונית חשיבות נוספת, שכן למעשה ההתאבדות השלכות קשות על סביבתו של המתאבד, שבאופן טבעי נותרת להתמודד עם משא כבד של רגשות אשמה.
במשך השנים התפרסמו מספר פרשיות שבהם התאבדו אישים בכירים בישראל, לרוב בעקבות לחץ כלכלי או משפטי שפגע בשמם, ולעיתים היו מעורבים גם צדדים משפחתיים או מיניים. נמצא כי לרבים מהמתאבדים בישראל היו מחלות המחזקות נטיות דיכאוניות אובדניות (כמו צליאק וסוכרת), או נטילת סמים ומזון המעודדים נטייה זו. ההתאבדויות הידועות מסוג זה היו של דודו טופז, זוהר ארגוב, חיים ולדר, יהודה משי זהב ואברהם עופר. היו גם כמה מקרים בהם המתאבדים רצחו אחרים כנקמה או עונש, ואחר כך נטלו את חייהם עצמם. החוק במדינת ישראל מחייב תשלום תגמולי ביטוח חיים למוטבי המתאבד, אם ההתאבדות אירעה יותר משנה לאחר רכישת הביטוח. לגבי ביטוח תאונות הכולל רכיב פיצוי על מוות נקבע בדעת רוב על ידי בית המשפט העליון שאין חובה לשלם פיצוי בגין התאבדות, שכן ההתאבדות איננה תאונה.
בתחילתה של מלחמת חרבות ברזל התרחשה חרושת שמועות על עלייה בתופעת אובדנות, שמועה שהופרכה על ידי משרד הבריאות כחודשיים וחצי אחרי תחילת המלחמה.