stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרמיקה סינית
טרמינולוגיה וקטגוריות

כלי הקדרות הסיניים הקדומים ביותר היו כלי חרס, אשר ייצורם המשיך לשימושים תועלתניים לכל אורך ההיסטוריה הסינית, אך שימש פחות לסחורה משובחת. כלי אבן, שנשרפו בטמפרטורות גבוהות יותר ואטימות למים באופן טבעי (לא ניתן לשרוט כלי אבן אפילו עם פלדה, זהו מוצר חימר קשה מאוד), פותחו מוקדם מאוד והמשיכו לשמש ככלי חרס משובחים באזורים רבים ברוב התקופות. קערות התה כלי ג'יאן וכלי ג'יזו שנעשו בתקופת שושלת סונג הן דוגמאות.
פורצלן, בהגדרה מערבית, הוא "מונח קיבוצי הכולל את כל כלי הקרמיקה הלבנים והשקופים, לא משנה באילו מרכיבים משתמשים להכנתו או לאיזה שימוש הוא משמש". המסורת הסינית מכירה בשתי קטגוריות עיקריות של קרמיקה: אש גבוהה (cí 瓷) ואש נמוכה (táo 陶), כך עושים, ללא כלי אבן, שבמסורת הסינית מקובצים בעיקר עם (ותורגמו כ-) פורצלן. ניתן להשתמש במונחים כגון "porcellaneous" או "קרוב לפורצלן" עבור כלי אבן בעלי מאפיינים דמויי פורצלן. ה"אר יה" (המילון הסיני העתיק ביותר הידוע, מעין אנציקלופדיה) הגדיר את הפורצלן (cí) כ"קדרות משובחות וקומפקטיות (táo)".
כלי חרס סיניים יכולים להיות מסווגים גם כצפוניים או דרומיים. סין מורכבת משתי מסות קרקע נפרדות ושונות מבחינה גאולוגית, המכונסות יחדיו על ידי נדידת היבשות ויוצרות צומת השוכן בין הנהרות הצהוב והיאנגצה ומכונה לפעמים הפרדה ננשאן - צ'ין-לינג. הגאולוגיה המנוגדת של הצפון והדרום הביאה להבדלים בחומרי הגלם הזמינים לייצור קרמיקה. במיוחד בצפון חסר פטונזה (כינוי היסטורי למגוון רחב של סלעים מיקוזיים או פלדספאתיים) או "אבן פורצלן", הדרושה לפורצלן בהגדרה המחמירה. סוגי כלים יכולים להיות מאתרי כבשנים נפוצים מאוד בצפון או בדרום סין, אך כמעט תמיד ניתן להבחין בין השניים, והשפעות על פני הפער הזה עשויות להשפיע על הצורה והקישוט, אך יתבססו על גופי חימר שונים מאוד. גם סוגי הכבשנים היו שונים, בעוד בצפון הדלק היה לרוב פחם, בניגוד לעצים בדרום, שהשפיעו לא פעם על הסחורה. לחומרים הדרומיים יש סיליקה (צורן דו-חמצני) גבוה, אלומינה נמוכה ותחמוצת אשלגן גבוהה, ההפך מהחומרים הצפוניים בכל מקרה. החומרים הצפוניים לרוב מתאימים מאוד לכלי אבן, כאשר בדרום יש אזורים רבים המתאימים מאוד לחרסינה.
חרסינה סינית מיוצרת בעיקר על ידי שילוב של החומרים הבאים:
קאולין - מרכיב חיוני המורכב ברובו ממינרל החימר קאוליניט.
אבן פורצלן - סלעי קבוצת הנציצים או סלע של פצלת השדה, הידועים היסטורית גם כפטונזה.
פלדספר שהיא פצלת השדה
קוורץ
היסטוריה

סוגים ספציפיים חשובים של כלי חרס, רבים מהם מגיעים מיותר מתקופה אחת, מטופלים בנפרד בחלקים למטה.
היסטוריה > חפצים מוקדמים

כלי חרס מלפני 20,000 שנה נמצאו באתר מערת שיאנרנדונג במחוז ג'יאנגשי, מה שהופך אותו לאחד החרסים המוקדמים ביותר שנמצאו עד כה. ממצא נוסף שדווח הוא מלפני 17,000 עד 18,000 שנים במערת יוצ'אניאן בדרום סין.
היסטוריה > שושלת האן, 206 לפנה"ס – 220 לספירה

לפי כמה הגדרות סיניות, החרסינה הראשונה נוצרה במחוז ג'ג'יאנג במהלך שושלת האן המזרחית. רסיסים שהתגלו באתרים ארכאולוגיים של כבשני האן המזרחי העריכו כי טמפרטורת השריפה בהם נעה בין 1200 לבין 1300 מעלות צלזיוס. עוד בשנת 1000 לפני הספירה, מה שנקרא "סחורה פורצלנית" או "מוצרי פרוטו פורצלן" נוצרו תוך שימוש לפחות בקאולין שנשרף בטמפרטורות גבוהות. הקו המפריד בין השניים לבין מוצרי חרסינה אמיתיים אינו ברור. ממצאים ארכאולוגיים דחפו את התאריכים הראשונים של הכלים כבר לשושלת האן (206 לפנה"ס - 220 לספירה).
היסטוריה > שושלות סוי וטאנג, 581–907 לספירה

בתקופת שושלת סווי ושושלת טאנג (608 עד 907 לספירה), הופק מגוון רחב של קרמיקה, בשריפה נמוכה וגבוהה. אלה כללו את כלי החרס המשובחים והמשמעותיים האחרונים שייוצרו בסין, בעיקר מוצרי סנקאי מזוגגים בעופרת (שלושה צבעים). רבים מדמויות הקברים התוססות הידועות של שושלת טאנג, שנועדו רק להצבה בקברי עילית קרובים לבירה בצפון, נמצאות בסנקאי, בעוד שאחרות אינן צבועות או צוירו על גבי החלקה.
היסטוריה > ליאו, סונג, שושלות שיה וג'ין המערביות, 907–1276

כלי החרס של שושלת סונג שמרו על יוקרה עצומה במסורת הסינית, במיוחד אלה של מה שנודע מאוחר יותר כ"חמשת הכבשנים הגדולים". הדגש האמנותי של כלי חרס סונג היה על אפקטים עדינים של זיגוג וצורות חינניות. עיטור אחר, במקום שהיה כזה, היה בעיקר בתבליט רדוד. בתחילה זה גולף בסכין, אך מאוחר יותר נעשה שימוש בתבניות, עם אובדן איכות אמנותית. ציור שימש בעיקר בכלי Cizhou הפופולריים. "מה שברור הוא שבתקופת סונג שנטתה לקיים את האסתטיקה של הקונפוציאניזם הקונבנציונלי, כחול זיגוג תחתי כלל לא היה פופולרי; האסתטיקה הקונפוציאנית הדגישה פשטות, והעיצובים הכחולים הזיגוגיים התחתונים נחשבו לקישוטיים מדי".
היסטוריה > שושלת יואן, 1271–1368

שושלת יואן המונגולית כפתה את תנועת האמנים מכל הסוגים ברחבי האימפריה המונגולית, אשר בקרמיקה הביאה השפעה סגנונית וטכנית גדולה מהעולם האסלאמי בצורת פורצלן כחול ולבן, עם ציור זיגוג תחתון בקובלט. זה תואר כ"חידוש הגדול האחרון בטכנולוגיה של הקרמיקה". הקרמיקה המשובחת ביותר הייתה מונוכרום, באמצעות אסתטיקה מאופקת עם צורות מושלמות ואפקטים של זיגוג עדינים, לעיתים קרובות על עיטור רדוד מגולף או יצוק לתוך פני השטח.
היסטוריה > שושלת מינג, 1368–1644

שושלת מינג ראתה תקופה יוצאת דופן של חדשנות בייצור קרמיקה. כבשנים חקרו טכניקות חדשות בעיצוב ובצורות, והראו עדיפות לצבע ולעיצוב צבוע, ופתיחות לצורות זרות. יונגלה, קיסר סין (1402–1424) היה סקרן במיוחד לגבי מדינות אחרות (כפי שמעידה על תמיכתו בסריס האדמירל ג'נג חה בחקירה המורחבת של האוקיינוס ההודי) ונהנה מצורות יוצאות דופן, רבות בהשראת עבודת מתכת אסלאמית. במהלך תקופת שואנדה (1426–1435), הוכנס חידוד טכני בהכנת הקובלט המשמש לקישוט כחול זיגוג תחתי.
היסטוריה > שושלת צ'ינג, 1644–1911

מלחמות האזרחים הארוכות שסימנו את המעבר ממינג לצ'ינג גרמו לנפילת ייצור במערכת הכבשנים הקיסריים, ואילצו את המנהלים למצוא שווקים חדשים. פורצלן המעבר של בערך 1620 עד 1680 (פורצלן מעבר הוא פורצלן Jingdezhen, המיוצר באזור הייצור העיקרי של הקרמיקה בסין, בשנים שלאחר המעבר ממינג לצ'ינג ולאחר מכן) ראה סגנון חדש בציור, בעיקר בכחול לבן, עם נושא חדש של נופים ודמויות שצוירו בחופשיות רבה, בהשאלה מדיות אחרות. בחלק המאוחר של התקופה גם אירופה הצטרפה לשוקי היצוא הקיימים.
תעשיית הקרמיקה תחת המינג > כבשנים אימפריאליים ופרטיים

הכבשן האימפריאלי הראשון הוקם בשנת השלושים וחמש של הונגוו. לפני כן, לא היו תקנות שיטתיות על ייצור הפורצלן בדרישת המדינה. החוק קבע שאם כמות הקרמיקה הדרושה תהיה גדולה, יתגייסו קדרים ויעבדו בכבשנים הקיסריים בנאנג'ינג. אם הכמות הייתה קטנה, ניתן היה לייצר את הקרמיקה בכבשנים פרטיים ב-Raozhou. בכל מקרה, פקידים מהמרכז הקיסרי נשלחו לפקח על הייצור. הפקידים היו אחראים על ביצוע תקציבים, הבטחת איכות ושליחת מוצרים בחזרה לחצר הקיסרית. כללים שונים לגבי סגנונות וגדלים של הקרמיקה הוצגו על ידי החצר הקיסרית והיה צורך להקפיד עליהם בכבשנים. לאחר 1403 נבנו כבשנים אימפריאליים, וביצעו את ייצור הפורצלן הקיסרי בקנה מידה גדול.
תעשיית הקרמיקה תחת המינג > החיים כקדר

בתחילת שושלת מינג, ניתן היה לחלק את האוכלוסייה לשלוש קטגוריות: צבא, בעלי מלאכה ואיכרים. בתוך שיטת בעלי המלאכה, רוב בעלי המלאכה היו מהשושלת הקיסרית הקודמת, שושלת יואן; אחרים היו אסירים או מובטלים. משקי בית של בעלי מלאכה נאלצו לעבוד במשך כל חייהם, ומעמדם היה תורשתי. במסגרת מערכת בעלי המלאכה היו שתי תת-קטגוריות: אומנים צבאיים, שהתמחו בייצור נשק; בעלי המלאכה הפשוטים, שעבדו בתעשיות שונות אחרות. קדרים ששתייכו לתת-הקטגוריה של זו האחרונה.
בתקופת מינג המוקדמת, בכל פעם שהחצר הקיסרית דרשה קרמיקה, כוח העבודה היה מגויס על ידי החצר בדרכים שונות. בדרך כלל, היו סוגים שונים של פועלים בכבשנים הקיסריים. רוב הקדרים נבחרו ממשקי הבית של בעלי המלאכה על ידי השלטון המקומי ושירתו בכבשנים הקיסריים שלושה חודשים בכל ארבע שנים בחינם; במקרים אחרים גויסו עובדים ממחוזות הסמוכים לכבשנים הקיסריים ושולמו באופן קבוע. בדרך כלל העובדים שגויסו שובצו למחלקות שונות.
המפעל הקיסרי חולק לעשרים ושלוש מחלקות, כאשר בכל מחלקה היו מנהלים ועובדים. מספר המנהלים היה בדרך כלל פחות מחמישה, ומספר העובדים היה בדרך כלל מעשרה עד עשרים.
הכנת הפורצלן לא הייתה מלאכה קלה. יותר ממחצית השריפות של כל כבשן הביאו לחתיכות מקולקלות והן נזרקו באזור ג'ינגדז'ן. התוצאה מכך הייתה היווצרות מזבלה ענקית של שברי חרסינה שקיימת עד היום. כאשר הכבשן היה בפעולה, היה חשוב לשלוט על האש, שבאופן אידיאלי הייתה אמורה לייצר טמפרטורה קבועה. הבחירה הנכונה, ההכנה, הצביעה, השריפה וההחלקה היו צריכים להתבצע בכל שלב של הייצור. התקנות על הקדרים שעבדו בכבשן הקיסרי היו חמורות. קדרים נענשו על עיכוב, הברחה, ייצור סחורות נחותות והתנהגות בלתי הולמת אחרת.
התיעוש של ייצור הפורצלן הסיני בתקופת שושלת מינג לא היה אפשרי ללא מערכת הפוסט-פרודקשן שהוקמה, שכיבדה את המדרגיות כמו גם את תקופות המחסור. מכירות קמעונאיות בודדות היו חשובות לכבשנים, אך להזמנות סיטונאיות הייתה חשיבות גבוהה עוד יותר. במציאות, הזמנות סיטונאיות היו עמוד השדרה של כלכלת תעשיית הפורצלן. אלמלא ההזמנות הללו שדרשו חודשים עד שנה של עבודה כדי להשלימן, הביקוש בהחלט היה בחסר.
זיופים ורפרודוקציות

לקדרים סיניים יש מסורת ארוכה של שאילת מאפיינים עיצוביים ודקורטיביים ממוצרים מוקדמים יותר. בעוד קרמיקה עם מאפיינים שהושאלו כך עלולה לפעמים להוות בעיות של מוצא, הם לא ייחשבו בדרך כלל כשעתוק או זיוף. עם זאת, זיופים ושחזורים נעשו גם פעמים רבות במהלך ההיסטוריה הארוכה של הקרמיקה הסינית וממשיכים להיעשות גם היום במספרים הולכים וגדלים.
אימות

הבדיקה הידועה ביותר היא מבחן הזהירה התרמית, או בדיקת TL, המשמשת בכמה סוגי קרמיקה כדי להעריך, באופן גס, את תאריך היציקה האחרון. תיארוך תרמי מבוצע על דגימות קטנות של חרס שנקדחו או נחתכו מגוף החתיכה, דבר שעלול להיות מסוכן ומעוות. מסיבה זו, הבדיקה משמשת רק לעיתים רחוקות לתיארוך קרמיקה בעציץ דק עם שריפה גבוהה. בדיקת TL לא יכולה לשמש כלל על סוגים מסוימים של קרמיקה, במיוחד פורצלן בשריפה גבוהה.
ראו גם

פורצלן קנטון (אנ') (פורצלן Jingdezhen מעוטר בקנטון לייצוא למערב)
ציור סיני (אנ')
כבשן Dangyangyu (אנ')
כבשן מערת הנמר (אנ') (אתר של חלק גדול מהכלים הרשמיים של כלי הסלאדון)
קרמיקה וייטנאמית (אנ')
מרטאבן (אנ')(כלי אבן סיניים מוערכים מאוד בסחר הימי הקדם-קולוניאלי של האי בדרום מזרח אסיה)
לקריאה נוספת

Ayers, J and Kerr, R., (2000), Blanc de Chine Porcelain from Dehua, Art Media Resources Ltd.
Brook, Timothy. The Confusions of Pleasure: Commerce and Culture in Ming China. Berkeley and Los Angeles: University of California Press, 1998. ISBN 0-520-22154-0.
Donnelly, P.J. (1969), Blanc de Chine, Faber and Faber, London
Fong, Wen C, and James C.Y. Watt. Possessing the Past: Treasures from the National Palace Museum Taipei. New York: The Metropolitan Museum of Art, 1996.
Gao, Lian. "The Tsun Sheng Pa Chien, AD 1591, by Kao Lien." Translated by Arthur Waley. Yearbook of Oriental Art and Culture, 1, (1924–25).
Kotz, Suzanne (ed.) (1989) Imperial Taste. Chinese Ceramics from the Percival David Foundation. Chronicle Books, San Francisco. ISBN 0-87701-612-7.
Li, Chu-tsing and James C.Y. Watt, eds. The Chinese scholar's studio: artistic life in the late Ming period. New York: Thames and Hudson, 1987.
Li, He, (1996). Chinese Ceramics. The New Standard Guide. Thames and Hudson, London. ISBN 0-500-23727-1.
Li, He and Michael Knight. Power and Glory: Court Art of China's Ming Dynasty. San Francisco: Asian Art Museum, 2008.
Moujian, S., (1986) An Encyclopedia of Chinese Art, p. 292.
Watt, James C.Y.;  et al. (2004). China: dawn of a golden age, 200–750 AD. New York: The Metropolitan Museum of Art. ISBN 1-58839-126-4.
חרקיב (מחוז)

מחוז חרקיב (באוקראינית: Харківська область) הוא אחד ממחוזות אוקראינה, שוכן בצפון-מזרח המדינה, ובירתו העיר חרקיב.
שטח המחוז כ-31 אלף קמ"ר, מדורג במקום הרביעי בגודלו, ומהווה 5.2% משטח המדינה. בשנת 2014 התגוררו במחוז 2,735,862 תושבים, נתון המדרג אותו במקום השלישי באוקראינה. למעלה ממחצית האוכלוסייה במחוז (1.4 מיליון), מתגוררת בעיר חרקיב, שהיא העיר השנייה בגודלה באוקראינה.
המחוז גובל בצפון ברוסיה, במזרח במחוז לוהנסק, ובדרום-מזרח במחוז דונצק, בדרום במחוז דניפרופטרובסק, במערב במחוז פולטבה ובצפון-מערב במחוז סומי.
חלוקה אדמיניסטרטיבית

מיולי 2020, לאחר יישום רפורמה במחוזות משנה של אוקראינה, מחוז חרקיב מחולק ל-7 מחוזות משנה כדלהלן:
| שם בעברית  | שם באוקראינית | שטח (קמ"ר) | אוכלוסייה 2020 | מרכז מנהלי |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| מחוז משנה איזיום | Ізюмський ‏ | 5906 | 181,600 | איזיום |
| מחוז משנה בוהודוחיב | Богодухівський   ‏ | 4508 | 128,400 | בוהודוחיב |
| מחוז משנה ברסטין | Берестинський ‏ | 4335 | 108,900 | ברסטין |
| מחוז משנה חרקיב | Харківський ‏ | 3225 | 1,762,800 | חרקיב |
| מחוז משנה לוזובה | Лозівськи́й ‏ | 4027 | 154,600 | לוזובה |
| מחוז משנה צ'והוייב | Чугуївський‏ | 4804 | 202,200 | צ'והוייב |
| מחוז משנה קופיאנסק | Куп'янський ‏ | 4613 | 137,200 | קופיאנסק |
יעקב כרוז

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 באפריל 1920
 פטירה:  29 בדצמבר 1993 (בגיל 73)
 מקום קבורה:  בית הקברות מורשה 
 תאריך עלייה:  1938
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:  השב"כ  המוסד
 תפקידים בשירות
 ראש האגף הערבי ראש אגף תבל המשנה לראש המוסד
 תפקידים אזרחיים
 ראש נציגות ישראל ביוון
 
יעקב כרוז (9 באפריל 1920 – 29 בדצמבר 1993) היה דיפלומט ואיש מערכת הביטחון הישראלית, כיהן כראש האגף הערבי בשירות הביטחון הכללי, מפקדו הראשון של אגף תבל וכמשנה לראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
ביוגרפיה > נעוריו

כרוז, בנם של שרלוטה שרה וויקטור גאלו קראוס, נולד בכפר גיאלו הסמוך לעיר קלוז' שבטרנסילבניה, בשם אמריקה ברומנית או אימרה בהונגרית. למד בגימנסיה הממשלתית הרומנית. ב-1938 עלה לארץ ישראל לאחר שהתקבל ללימודים באוניברסיטה העברית בירושלים. הוריו ואחותו הקטנה נספו בשואה, ואילו אחיו ואחותו הגדולים שרדו.
ביוגרפיה > פעילות בש"י ובמוסד לעלייה ב'

בתקופת מלחמת העולם השנייה עבד בצנזורה של דואר המנדט הבריטי ולאחר מכן שימש קריין בתחנת שידור בריטית ששידרה מירושלים שידורי תעמולה לעם ההונגרי. ב-1943 נשלח מטעם הבריטים לחלב שבסוריה כקצין קישור לכוחות הצרפתיים. היה חבר ארגון ההגנה, ובשובו לארץ ישראל מונה למזכיר מחוז ירושלים של הש"י. ב-1946 עבר קורס מודיעין בן שישה חודשים בו למד ערבית ועל דת האסלאם. ב-1947 נשלח מטעם הנהגת היישוב העברי כאיש המוסד לעלייה ב' לצרפת ולצפון אפריקה. הוא פעל באלג'יר להברחת יהודים ומתן היתרים לעלייתם לישראל וב-1948 מונה לראש הארגון בצפון אפריקה. הוא חזר בסוף השנה לישראל וחמישה חודשים אחר כך נשלח שוב לצפון אפריקה, הפעם לטריפולי. הוא ארגן את הפלגתה של אוניית העולים הראשונה לישראל מלוב. ביולי 1949 סיים את שליחותו ושב ארצה.
ביוגרפיה > בשב"כ

כרוז גויס על ידי יואל פלגי ואיסר הראל לשירות הביטחון הכללי ומונה למפקד מרחב תל אביב. ב-1951 מונה למפקד מרחב ירושלים וראש האגף הערבי בארגון. באותה שנה השתתף בקורס הבין-שירותי הראשון של קהילת המודיעין הישראלית. יחד עם שלמה הלל ומרדכי אלמוג היה חבר בוועדת חקירה שמינה ראובן שילוח לבדיקת הנסיבות שהביאו לנפילת רשת המודיעין בעיראק ולהוצאתם להורג של יוסף בצרי ושלום צאלח. ב-1952 נסע לארצות הברית ונטל חלק בקורס מקצועי שהעביר ה-CIA לאנשי קהילת המודיעין. בשובו חיבר מילון אנגלי-עברי למושגים בתחום המודיעין, הוא טבע מונחים חדשים בתחום בהם "מידור". בתפקידו האחרון בשירות הביטחון ארגן את תחום המסתערבים.
ביוגרפיה > במוסד

ב-1954 הושאל כרוז למוסד ונשלח לשגרירות ישראל בפריז, שם היה נציג כללי של המוסד באירופה וקצין קישור עם שירות הביטחון הצרפתי, בתקופה זו הוא סייע למנכ"ל משרד הביטחון שמעון פרס בהידוק הקשרים הביטחוניים צרפת ובהכנות למבצע קדש. הוא היה ממייסדי הקשר המחודש בין איראן לישראל. באפריל 1958 מונה על ידי איסר הראל להקים את אגף "תבל", האגף האחראי על הקשרים המודיעיניים והדיפלומטיים של המוסד, הוא גייס לצוות ההקמה בין השאר את דייב קמחי, יצחק בן ארי, נחום אדמוני ודוד ויטל. כמהלך כהונתו היה ממייסדי הקשר הביטחוני בין אתיופיה לישראל ב-1958 עת נסע יחד עם איסר הראל למפגש עם ראשי השירות החשאי האתיופי ועם היילה סלאסי, קיסר אתיופיה, היה ממתכנני מבצע חטיפת אייכמן והשתתף במבצע לאיתורו של הילד יוסל'ה שוחמכר. קידם את יחסי ישראל–מרוקו, בין השאר נפגש בחשאי עם המלך חסן השני פגישה שבמהלכה נרקמה עסקת מכירת נשק למרוקו דרך איראן וכן היה מעורב בהסכם להעברת נשק שלל ממלחמת סיני לכוחותיו של כמיל שמעון בלבנון, דרך איראן. כמו כן פיתח את הקשרים החשאיים עם טורקיה, סודאן ועם מדינות מערב אפריקה, כולל הקמת מטה המוסד באקרה בירת גאנה. ב-1961 סיים את כהונתו כראש תבל. נשלח שוב לפריז, והיה אחראי על פיתוח הקשרים עם השירותים החשאיים במערב אירופה.
בתחילת 1964 מונה על ידי ראש המוסד החדש מאיר עמית למשנה לראש המוסד. היחסים בין השניים התעכרו כשנקודת המפנה הייתה מינויו של איסר הראל, קודמו של עמית, ליועץ לענייני מודיעין וביטחון של ראש הממשלה. עמית ציין שכרוז שמר אמונים להראל ואילו כרוז ביקר את התנהלותו וחוסר מקצועיותו של עמית, ונטילת סמכויות ממנו. לאחר משבר ממושך בו היה מעורב ראש הממשלה, התפטר כרוז מתפקידו ביוני 1966.
ביוגרפיה > נציג ישראל ביוון ועיתונאי

ב-1968 מונה כרוז לראש הנציגות הדיפלומטית של ישראל ביוון וכיהן בתפקיד במשך כשנתיים. בתקופת כהונתו נחתם לראשונה הסכם תיירות בין המדינות שכלל ביטול חובת אשרות כניסה. כמו כן נחתמו הסכמים מסחריים, הבולט בהם הסכם להשבחת מטוסים יוונים בתעשייה האווירית.
לאחר פרישתו מהשירות הציבורי היה עיתונאי ופרשן לענייני ביטחון בידיעות אחרונות. ב-1976 פרסם את הספר "המודיעין הערבי: השירותים-החשאיים הערביים בפעולתם". לאחר מותו פרסמה בתו את האוטוביוגרפיה שלו האיש בעל שני הכובעים.
ביוגרפיה > חיים אישים

נישא לפלורה, ממנה התגרש לאחר מספר שנים. נישא בשנית, ליעל (ז'ולייט סבאון), אותה הכיר בעת שליחותו באלג'יר,  ולהם שני ילדים.
לקריאה נוספת

יעקב כרוז, האיש בעל שני הכובעים, הוצאת משרד הביטחון, 2002
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
↑  מאיר עמית, ראש בראש, מבט אישי על אירועים גדולים ופרשיות עלומות, הוצאת הד ארצי, 1999, עמ' 134
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007440865805171  BIBSYS: 2108897  BnF: cb12595015d (data)  ISNI: 0000 0003 9832 0063  NTA: 132142627  VIAF: 238439279   WorldCat (עם VIAF): 238439279
הושץ'

הושץ' (באוקראינית: Гоща, הושצ'ה; בפולנית: Hoszcza, הושצ'ה; ביידיש: האשטש) היא עיירה במחוז רובנו שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
התיעוד הראשון להושץ' הוא מהמאה ה-12, ובמאה ה-16 קיבלה זכויות עיר. העיירה יושבת על גדת נהר הורין, ושוכנת בסמוך לכביש רובנו-ז'יטומיר-קייב.
אנדרטה לזכר יהודי הקהילה שנרצחו בשואה. בבית העלמין קריית שאול
יהודי הושץ'

תחילה היו יהודי הושץ' כפופים לקהילת אוסטראה. בזמן פרעות ת"ח ות"ט נפגעה הקהילה בעיירה, אך בהמשך השתקמה. בשנות ה-60 של המאה ה-19 נמנו בעיירה כ-300 יהודים וכ-400 אוקראינים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה פונו יהודים רבים מהעיירה, ובמלחמת האזרחים הרוסית סבלו היהודים מהפרעות שהתחוללו אז. עם כניסת החיילים הפולנים לעיירה, התעללו אף הם ביהודיה.
בין מלחמות העולם התגברה בעיירה הפעילות הציונית, ופעלו בה בית ספר עברי ותנועות נוער ציוניות. בשנים אלה נמנו בעיירה 811 יהודים, מתוך 2,230 תושבים.
יהודי הושץ' > בשואה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו לעיירה פליטים יהודים מאזור רובנו. ב-29 ביוני 1941, לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, הופצצה העיירה בידי מטוסים גרמניים, ו-165 יהודים בה נהרגו. ב-4 ביולי נכנסו לעיירה הגרמנים, והחלו לחטוף יהודים בה לעבודות כפייה, תוך ביצוע מעשי רצח. עד מהרה צוו יהודי העיירה לענוד סרט זרוע עם מגן דוד, ומונה בעיירה יודנרט. בהמשך, הועברו יהודי העיירה לגטו פתוח.
באקציה ראשונה שביצעו שוטרים אוקראינים בעיירה, ב-20 במאי 1942, נרצחו בה כ-400 יהודים. באקציה שנייה שנערכה ב-25 בספטמבר 1942 נרצחו כ-350 יהודים. באקציה שלישית שנערכה ב-14 בנובמבר 1942 נרצחו 123 יהודים. כעשרים בעלי מקצוע יהודים שהושארו בעיירה נרצחו ב-17 ביולי 1943.
ב-18 בינואר 1944 שוחררה העיירה בידי הצבא האדום. מיהודי העיירה שרדו כעשרים איש אשר הסתתרו ביערות. בשל גילויי עוינות מצד האוקראינים המקומיים, לא שבו אלו להתגורר בעיירה.
מג'יק מייק

| --- | --- |

 בימוי:  סטיבן סודרברג 
 הופק בידי:  ניק ווצ'לר   גרגורי ג'ייקובס   צ'נינג טייטום
 תסריט:  רייד קרולין 
 עריכה:  סטיבן סודרברג 
 שחקנים ראשיים:  צ'נינג טייטום  אלכס פטיפר  קודי הורן  מאט בומר  אוליביה מאן  ג'ו מנגנלו  מתיו מקונוהיי
 צילום:  סטיבן סודרברג 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  האחים וורנר 
 חברה מפיצה:  Big Bang Media, האחים וורנר, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  29 ביוני 2012
 משך הקרנה:  111 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרטי סקספלוייטישן, סרט קומדיה, מלודרמה 
 מקום התרחשות:  פלורידה 
 תקציב:  7 מיליון דולר
 הכנסות:  167.2 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   magicmike
 סרט הבא:  מג'יק מייק XXL
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
מג'יק מייק (באנגלית: Magic Mike) הוא סרט דרמה אמריקאי בכיכובו של צ'נינג טייטום שבוים על ידי סטיבן סודרברג. גיבור הסרט הוא בחור בן 19 אשר נכנס לעולם החשפנות הגברי. התסריט מבוסס על סיפור חייו של טייטום. סרט ההמשך "מג'יק מייק XXL" (אנ'), יצא ב-1 ביולי 2015.
תקציר העלילה

מייק חולם להרוויח כסף בעסק משלו אבל מתגלגל מעבודה אחת לאחרת עד שהוא מגיע למועדון החשפנות של דאלאס. מייק מכיר את אדם בעבודת הקבלנות שלו ומציע לו להגיע ולעבוד במועדון של דאלאס. אדם מכיר את אחותו, ברוק, למייק והשניים מתחילים לצאת. אדם מתרגל לתהילה ומתחיל להשתמש בסמים. דאלאס רוצה להעביר את העסק למיאמי ומייק חושב על לעזוב, הוא מבקש הלוואה מהבנק ולאחר שהוא מסורב הוא מבין שאין לו ברירה אלא להישאר במועדון.
אדם ומייק מבצעים הופעה במסיבה של סטודנטיות ואדם מביא לשם שקית של אקסטזי, לאחר סיבוך עם החבר של אחת הבנות שם הם נאלצים לברוח בלי הסמים. ברוק כועסת על מייק על אורח חייו ועוזבת אותו. טוביאס מגיע לביתו של מייק כדי לפרוע את החוב שאדם חייב לו על הסמים וכדי שלא יפגע באדם, מייק משלם את החוב מהחסכונות שהיו לו כדי לפתוח עסק.
מייק מבין שדאלאס לא מעוניין בטובתו ועוזב את המועדון, דאלאס מחליט לקדם את אדם לתפקיד הראשי בהופעה. ברוק מגלה מה מייק עשה עבור אחיה ומקבלת אותו חזרה.
הדמויות

צ'נינג טייטום בתור מייקל "מג'יק מייק" ליין.
אלכס פטיפר בתור אדם "הילד".
קודי הורן (אנ') בתור ברוק, אחותו של אדם ובת זוגו של מייק.
מאט בומר בתור קן.
אוליביה מאן בתור ג'ואנה.
ג'ו מנגנלו בתור ריצ'י.
מתיו מקונוהיי בתור דאלאס.
אדם רודריגז בתור טיטו.
קווין נאש בתור טרזן.
גבריאל איגלסיאס בתור טוביאס.
מירצ'ה מונרו בתור אשתו של קן.
ריילי קיאו בתור נורה.
ונדי מקלנדון-קובי בתור טארה.
בטסי ברנדט בתור בנקר.
סרט המשך

ביולי 2012, חודש לאחר יציאת הסרט, אושר כי יהיה סרט המשך. צילומי הסרט החלו ב-2014, והוא יצא ב-1 ביולי 2015 תחת הכותרת "מג'יק מייק XXL".
ג'אנלואיג'י ג'למטי

| --- | --- |

 לידה:  11 בספטמבר 1945 רומא, ממלכת איטליה 
 פטירה:  11 באוגוסט 2021 (בגיל 75) מונטה קרלו, מונקו 
 מוקד פעילות:  מילאנו, רומא, סיינה 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'אנלואיג'י ג'למטי (באיטלקית: Gianluigi Gelmetti;‏ 11 בספטמבר 1945 – 11 באוגוסט 2021) היה מנצח איטלקי.
ביוגרפיה

ג'למטי נולד ברומא. למד ניצוח יחד עם עוד מנצחים מפורסמים, כמו סרג'יו צ'ליבידאקה, פרנקו פררה והנס סווארובסקי. ניצח לראשונה על תזמורת בגיל 16. הוא ניצח על תזמורת רדיו שטוטגרט בין השנים 1989–1998, ועל התזמורת הפילהרמונית של מונטה קרלו בין 1990–1992. בשנת 2001 התמנה למנצח הראשי של האופרה של רומא, תפקיד שמילא עד שנת 2011, ובין השנים 2004–2008 היה גם המנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של סידני.
נפטר ב-11 באוגוסט 2021 במונקו
.
הערות שוליים

↑  http://www.abc.net.au/7.30/content/2004/s1054335.htm
↑  "È morto il maestro Gianluigi Gelmetti, aveva 75 anni". La Repubblica. 11 באוגוסט 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: נוויל מרינר | מנצח ראשי, תזמורת רדיו שטוטגרט  1989 - 1998 | הבא: רוג'ר נורינגטון |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: לורנס פוסטר | מנהל מוזיקלי, התזמורת הפילהרמונית של מונטה קרלו  1990 - 1992 | הבא: ג'יימס דהפריסט |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אדו דה וארט | מנצח ראשי, התזמורת הסימפונית של סידני  2004 - 2008 | הבא: ולדימיר אשכנזי |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007446213205171  PLWABN: 9810677773305606  BnF: cb138943803 (data)  CiNii: DA08348478  GND: 123995132  ICCU: RAVV019955  ISNI: 0000 0000 8149 0638  LCCN: n84028928  LNB: 000343880  MusicBrainz: c9afd670-9a5d-464d-920b-94fa10d7c1dc  NLA: 35677223  SUDOC: 080495664  Trove: 1038224  VIAF: 69115560   WorldCat (עם VIAF): 69115560
יחסי וייטנאם–ישראל

| יחסי וייטנאם–ישראל |
| --- | --- |
וייטנאם: ישראל
   לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה   

וייטנאם: ישראל
שטח (בקילומטר רבוע)
331,210: 22,072
אוכלוסייה
101,243,289: 10,019,883
תמ"ג (במיליוני דולרים)
429,717: 509,901
תמ"ג לנפש (בדולרים)
4,244: 50,889
משטר
רפובליקה סוציאליסטית: דמוקרטיה פרלמנטרית

בין מדינת ישראל לרפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם שוררים יחסים דיפלומטיים מלאים נכון ל-2024. הקשרים הדיפלומטיים בין שתי המדינות מוסדו לראשונה ב-12 ביולי 1993. כיום יש לישראל שגרירות בהאנוי, ולווייטנאם שגרירות בתל אביב.
משנת 2023 קיים בין המדינות הסכם סחר חופשי.
שגריר ישראל בווייטנאם הוא ירון מאיר ושגריר וייטנאם בישראל הוא לאי דוק טראנג (שניהם מאז 2022).