stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יערה פלציג

| --- | --- |

פלציג בצילומים לסרט "השוטר"
 לידה:  28 באוגוסט 1988 (בת 36) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2009
 מקום לימודים:  בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה 
 פרופיל ב-IMDb
 
יערה פלציג בסרט "השוטר"
יערה פלציג בסרט "השוטר"
יערה פלציג ומיכאל מושונוב בסרט "השוטר"
יערה פֶּלציג (נולדה ב-28 באוגוסט 1988) היא שחקנית תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע ישראלית.
פילמוגרפיה > תיאטרון

| הצגת בכורה | הצגה | תפקיד | תיאטרון | מחזאי | במאי |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2018 | מסביב לעולם בשמונים יום | שרלוט | תיאטרון השעה | יעל טילמן ויובל ברגר | יעל טילמן |
| 2017 | שקשוקה ושוד הלימונים הגדול | אפי | תיאטרון אורנה פורת | שירילי דשא ורועי שגב | שירילי דשא |
| 2015 | משחקים בחצר האחורית | דבורי, התובעת | תיאטרון אורנה פורת | עדנה מזי"א | נועם שמואל |
| 2015 | גיבורה | לויניה | תיאטרון אורנה פורת | צביה הוברמן | צביה הוברמן |
| 2014 | הדייג ודג הזהב | הילדה | תיאטרון השעה | אפרים קישון | יעל טילמן |
| 2011 | לקפוץ מעל העננים | אלונה | תיאטרון הנפש | חגית בודנקין | אסנת זיביל |
| 2011 | אם יש גן עדן | הודיה | תיאטרון הבימה | דפנה אנגל | משה קפטן |
| 2011 | מונוגמיה | רותם | תיאטרון הבימה | סטלה פילי | רמי הויברגר |
| 2010 | כשהאנייה שוקעת | המיליונרית | תיאטרון צוותא | זאב שצקי | דניאלה מיכאלי |
| 2010 | קרום | דופה | סטודיו למשחק ניסן נתיב | חנוך לוין | יובל זמיר |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | ערוץ | במאי |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2019 | מזל טוב את אבא | גיא | ערוץ טדי | אסף גורדון |
| 2015 | חשודה | נופר צור | ערוץ 10 | בני פרדמן |
| 2014 | משפחה טובה | שירלי | ערוץ 1 | אלון זינגמן |
| 2014 | עממיות | רננה | רשת, ערוץ 2 | נאור ציון |
| 2014 | זגורי אימפריה | שחר | HOT3 | רני סער (עונה 1), מאור זגורי (עונה 2) |
| 2010–2011 | אליפים | דנה | ערוץ הילדים בYes הטלוויזיה בלוויין, טדי הפקות | אורן שקדי |
| 2009 | סרוגים | בחורה | yes stars ישראלי, Yes stars Drama HD ורשת ערוץ 2 | אבוט-ברקאי הפקות, טליסמה הפקות |
| 2009 | חטופים | חיילת של חיים | קשת ערוץ 2 | גידי רף |
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | מפיק | במאי |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2016 | ירח בבית 12 | לני | דוד מנדיל | דורית חכים |
| 2015 | התאבדות | נופר | שחר צפניה | בני פרדמן |
| 2012 | לא בתל אביב | אנה | איתי תמיר, לילה סרטים | נוני גפן |
| 2011 | השוטר | שירה | איתי תמיר, לילה סרטים | נדב לפיד |
| 2011 | בין השמשות | תמר | אסף אמיר, נורמה הפקות | אלון זינגמן |
הערות שוליים

↑  טל לוין, עכבר העיר, "מונוגמיה": עוד פעם אחת על קריסת מעמד הביניים, באתר הארץ, 2 באוגוסט 2011
↑  איתן בר יוסף, עכבר העיר, "אם יש גן עדן": עדיף לצפות ב"בופור", באתר הארץ, 7 ביולי 2011
↑  נירית אנדרמן, ליצור סרט ראשון כנגד כל הסיכויים, באתר הארץ, 14 ביוני 2012
↑  אדוה לנציאנו, עכבר העיר, "לא בתל אביב": אוונגארד כחול (שחור) לבן, באתר הארץ, 18 בדצמבר 2012
↑  נירית אנדרמן, הסרט "לא בתל אביב" התקבל לפסטיבל לוקרנו, באתר הארץ, 11 ביולי 2012
↑  נירית אנדרמן, הסרט "לא בתל אביב" נרכש להפצה מסחרית בצרפת, באתר הארץ, 11 בדצמבר 2012
↑  הגר בוחבוט , עכבר העיר, יערה פלציג: "אני תמיד אשחק אשכנזיה", באתר הארץ, 21 בנובמבר 2014
↑  הגר בוחבוט, עכבר העיר, משפחה טובה: יש תמורה לאגרה, באתר הארץ, 13 בנובמבר 2014
↑   איתי שטרן, הפקת ענק של נטפליקס בישראל: טוב לתל אביב, פחות טוב להפקות המקור, באתר הארץ, 22 בפברואר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007418945805171  GND: 1067994726  ISNI: 0000 0004 0895 0799  LCCN: n2019032103  NKC: xx0174434  SUDOC: 168722178  VIAF: 301840088   WorldCat (עם VIAF): 301840088
1958 בברית המועצות

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| «««  1957   1956  1955 | דגל רוסיה | 1958  בברית המועצות |  »»»  1959   1960  1961 |
כל ערכי השנים בברית המועצות אירועים בולטים בעולם ב-1958 לוח שנה של שנת 1958
1958 בברית המועצות הייתה שנה בה נחגגה השנה ה-41 למהפכת אוקטובר.
הנהגה

ראש הממשלה - ניקולאי בולגנין (עד 27 במרץ), ניקיטה חרושצ'וב מ-27 במרץ.
יושב ראש הסובייט העליון של ברית המועצות - קלימנט וורושילוב
המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית - ניקיטה חרושצ'וב.
אירועים בולטים > ללא מועד

תחילת מערכה נגד הענקת פרס נובל לספרות לבוריס פסטרנק. בהרבה נאומים הושמעו טענות "לא קראתי את הספר אך מגנה מה שכתוב בה". הרומן הוכרז "אנטי-סובייטי" ומחברו הוצא מאיגוד הסופרים של ברית המועצות. עקב כל זאת, נאלץ פסטרנק לוותר על הפרס
צמצום משמעותי של נוכחות צבאית סובייטית ברומניה
הוקמה להקת "אוררא" - להקה גאורגית שהייתה מאוד פופולרית בברית המועצות במהלך שנות ה-60 ושנות ה-70.
תחילת ייצור חשמל בתחנות כוח גרעינית "סיבירסקי" במחוז טומסק. בייעוד העיקרי של המתקן היה ייצור פלוטוניום.
אירועים בולטים > אירועי תרבות

החל משנת 1957 הירחון הפופולרי "האקרן הסובייטי" ערך סקר להענקת תואר סרט השנה. בשנה זו הזוכים היו:
סרט השנה: "אידיאוט" (של איוואן פירייב), "בן אדם הייקר לי" (של יוסף חייפיץ), "קומוניסט" (של יולי רייזמן)
להלן מקבלי פרס לנין בתחום התרבות:
מיכאיל אניקושין עבור פסל של אלכסנדר פושקין בלנינגרד
צוות תיאטרון על שם פושקין בלנינגרד עבור מחזה "הטרגדיה האופטימיסטית"
ווכטנג צ'אבוקיאני עבור הצגת בלט "אוטלו" בתיאטרון לבלט בטביליסי.
דמיטרי שוסטקוביץ' עבור סימפוניה מס' 11
נולדו

20 באפריל – ויאצ'סלב פטיסוב - ספורטאי הוקי קרח סובייטי ורוסי
21 ביוני – סרגיי סוביאנין - ראש העיר של מוסקבה
21 ביוני – סרגיי פדלקה, קוסמונאוט רוסי
27 באוגוסט – סרגיי קריקאליוב, קוסמונאוט סובייטי
1 בספטמבר – סרגיי גרמש - שחקן רוסי
21 באוקטובר – אנדריי גיים - פיזיקאי רוסי, חתן פרס נובל
2 בדצמבר – ולדימיר פרפנוביץ' ספורטאי סובייטי זכה ב-3 מדליות אולימפיות (מהם 3 זהב)
נפטרו

15 בינואר – יבגני שוורץ, סופר ומחזאי סובייטי ממוצא יהודי (נולד ב-1897)
22 ביולי – מיכאיל זושצ'נקו, סופר סובייטי (נולד ב-1899)
20 בדצמבר – פיודור גלדקוב, סופר סובייטי, (נולד ב-1883)
15 במאי: שיגור מוצלח של החללית ספוטניק-3.
ג'בל הארון

| --- | --- |

ג'בל הארון משמאל. מימין הכפר טייבה
 מידע כללי
 גובה:  1,396 מ' 
 מדינה:  ירדן ירדן
 מיקום:  ליד פטרה, ירדן
 רכס הרים:  הרי העברים 
 קואורדינטות:  30°19′01″N 35°24′25″E﻿ / ﻿30.317°N 35.407°E﻿ / 30.317; 35.407
  (למפת ירדן מוגדלת) עמאן אירביד סלט ג'רש זרקא טפילה כרכ מידבא מעאן עקבה סוריה לבנון ע י ר א ק  ערב הסעודית  ישראלג'בל הארון(למפת ירדן רגילה) עמאן אירביד סלט ג'רש זרקא טפילה כרכ מידבא מעאן עקבה סוריה לבנון ע י ר א ק  ערב הסעודית  ישראלג'בל הארון
 
בית התפילה על פסגת ג'בל הארון - הר אהרון, מהמאה ה-14
פנים הקבר
גַּ'בֶּל הָארוּן (בערבית: جبل نبي هارون - ג'בל נבּי הָארוּן - "הר אהרון הנביא") הוא הר בדרום-מערב ירדן הסמוך לעיר ולאתר הקדום פטרה, על-פי מסורות שונות בהר זה נקבר אהרון הכהן. ההר מתנשא לגובה של 1,350 מטרים מעל פני הים ופסגתו מהווה תצפית מצוינת על סביבתו.
ההר תלול וסלעי בתחתיתו, כשבהמשכו כלפי מעלה מתגלה מישור מסוים ובאמצעו מזדקר גוש סלעי ענק. מבנהו הכולל הקנה לו את הכינוי הור ההר, שמזוהה עם דפוסים טופוגרפיים דומים בסביבותיה של ארץ ישראל.
קבר אהרון הכהן

ג'בל הארון זוהה כמקום קבורתו של אהרן הכהן כבר בעת העתיקה. זיהוי זה נזכר לראשונה בספר קדמוניות היהודים (ד, ד) ולאחר מכן באונומסטיקון של אוסביוס (עמ' 176).  שבטים בדואים המתגוררים באזור זיהו את המקום כהור ההר ובנו בו מצבה ומבנה מקורה שבראשו כיפה בפסגתו של ההר. בצד המבנה מדרגות המגיעות אל הגג, שמשמש נקודת תצפית על הסביבה. בתוך המבנה אף נמצא ספר מבקרים שבו יכולים פוקדי המקום לכתוב את רשמיהם. ג'בל הארון מושך אליו מטיילים ישראלים ואחרים הבאים להתפלל ולתייר במקום.
בדצמבר 2019 חודשה הגישה ליהודים לקבר.
הגישה להר ולקבר

בשל מיקומו וגובהו הלא נוחים של ההר לא קיימת אליו גישה בכלי רכב, וזו מתבצעת באמצעות חמורים היוצאים מאתר הסלע האדום (פטרה) כשכל כיוון אורך כשעתיים וחצי. בחלקו העליון של ההר, הסמוך לקבר, עולים רגלית במאות מדרגות החצובות בסלע עד ההגעה אל אתר הקבר עצמו.
הסתייגויות

יש המבקרים את ההנחה כי ג'בל הארון הוא אכן מקום קבורתו של אהרון הכהן, שני קווי הביקורת המרכזיים הם:
חישוב מיקום שגוי: הטיעון המרכזי הוא כי לפי תיאורי התנ"ך על מסעות בני ישראל אין כל אסמכתא כי ג'בל הארון הוא הור-ההר; כמו כן יש אף הטוענים כי מיקומו של ג'בל הארון סותר לגמרי את תוואי מסעם של בני ישראל.
זיהוי מבני לא מספק: הטיעון המרכזי הוא כי אין די במבנהו הצורני של ההר כדי להוכיח את זיהויו כהור ההר, המחזיקים בדעה זו טוענים כי קיימים מבנים טופוגרפיים דומים במקומות נוספים ועל כן יש להטיל ספק בקביעה אודות מהימנות זיהויו של ג'בל הארון כל עוד לא נבדקו שאר המקומות. טיעון נוסף המועלה על ידי מצדדי עמדה זו, הוא שברבות העיתים עשויים להתרחש שינויים גאולוגיים בהרים (כגון שחיקה ובליה) עד כדי יצירת מבנים התואמים את תצורת הור ההר, מה שמעלה את התמיהה האם ג'בל הארון אינו אחד ממקרים אלו.
ראו גם

הור ההר
הערות שוליים

↑  הרב יוסף ליברמן, ספר משנת יוסף, חלק א עמ' קמ"ג.
↑  ירדן תפתח מחדש את קבר אהרן הכהן, באתר כיפה, ‏2019-12-02
שני לנדן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 בספטמבר 1991 (בת 33)
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 ספורט
 ענף ספורט:  אתלטיקה
 הישגים
 שיאים אישיים:  800 מטר: 2:02.59 דקות (2024) שיא ישראל
 
שני לנדן (נולדה ב-12 בספטמבר 1991) היא אתלטית ישראלית. שיאנית ישראל הנוכחית (2024) בריצת 800 מטר. את שיאה קבעה לנדן בתחרות שנערכה באוסלו ב-18 ביוני 2024.
לנדן נולדה בקליפורניה שבארצות הברית למשפחה שהיגרה מישראל בעקבות עבודה. היא למדה באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס והשתייכה לקבוצה הריצה של האוניברסיטה. עם סיום לימודיה עלתה לישראל והצטרפה למועדון הריצה של א.ס. רמתה שרון והמאמנת זהבה שמואלי. במהלך שנותיה בארץ הייתה 10 פעמים אלופת ישראל - שבע פעמים בריצת 800 מטר ושלוש פעמים ב-400 מטר. בסוף מאי 2024 קבעה זמן של 2:04.61 בריצה זהה באוסלו, וזה היווה שיא אישי שלה.
לנדן מתגוררת בקלייטון, פרבר של מלבורן שבאוסטרליהֿ, שם היא לומדת לדוקטורט במכון למחקר רפואי הדסון
בית"ר פרובנס

| --- | --- |

 בימוי:  אורי ענבר 
 הופק בידי:  עינת ביקל אורי סבג מריה פלדמן
 תסריט:  יובל פרידמן 
 עריכה:  יוסף גרינפלד
 שחקנים ראשיים:  זאב רווח איתי תורג'מן
 מוזיקה:  שם טוב לוי
 צילום:  דרור מורה 
 מדינה:  ישראל 
 הקרנת בכורה:  19 בדצמבר 2002
 משך הקרנה:  85 דקות
 שפת הסרט:  עברית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
בית"ר פרובנס הוא סרט קולנוע ישראלי עלילתי, שיצא לאקרנים בשנת 2002 עם זאב רווח ואיתי תורג'מן בתפקידים הראשיים.
את הסרט ביים אורי ענבר, על פי תסריט של יובל פרידמן.
עלילה

הסרט מספר על קבוצת הכדורגל של העיירה הדמיונית גבעת צורים, בית"ר גבעת צורים מליגה ג', שמצליחה להשתחל לשמינית גמר גביע המדינה בכדורגל. הקבוצה הוגרלה לשחק נגד מכבי תל אביב. העלילה מתמקדת בעשרת הימים שבין ההגרלה לבין הגעתה ההיסטורית של מכבי תל אביב ליישוב הקטן. מנהל הקבוצה שבתאי (זאב רווח), שחקן עבר שנזרק ממכבי תל אביב לאחר פציעה, מנסה להעמיד קבוצה מכובדת, ולשם כך הוא שואל שחקן רכש ברזילאי לשבועיים מקבוצת הפועל עכו. העניינים מסתבכים כאשר השחקן נפצע ושבתאי צריך להשיג כסף כדי לפצות את פליקס, הבעלים של עכו. על מנת שלא יצטרך למכור את המלון אותו הוא מנהל בעיירה, האפשרות היחידה של שבתאי היא מכירת החלוץ הצעיר והמוכשר להפליא של המועדון, שלומי חזי (איתי תורג'מן). שלומי חולם לשחק במכבי תל אביב שמצדה מביעה עניין בשחקן, אך שבתאי מסרב למכור אותו למכבי בגלל המשקעים הרגשיים שנותרו לו מתקופתו כשחקן שם ומעדיף לתת אותו לעכו בתמורה למחיקת החוב. שלומי מאוכזב מאד משבתאי (שמהווה דמות אב עבור שלומי שהתייתם מאביו בגיל צעיר) ומודיע לו שלא יתייצב למשחק מול מכבי.
סיפור משני שנכלל בסרט הוא סיפורה של חווה, שהתגרשה משוקי, אחד משחקני המועדון לאחר נישואים כושלים. מוטי, חברו הטוב ביותר (שהוא גם שחקן במועדון) מתחיל איתה, דבר שגורם לחיכוכים בין השניים. סיפור נוסף הוא סיפורו של יהודה אלוש, שחקן מבוגר ומנהל בית קפה בעיירה, שכמעט אף פעם אינו משותף במשחקי הקבוצה ולמרות זאת מסרב לפרוש, למרות הפצרותיה של בתו שרית (דאנה איבגי).
בינתיים שלומי ממשיך בסירובו להגיע למשחק, אך יהודה מספר לו על שבתאי והעוול שנעשה לו על ידי מכבי תל אביב ושלומי, שלא הכיר את הסיפור, משתכנע לעלות לשחק. במשחק עצמו מנצחת מכבי תל אביב, אך שלומי משאיר רושם טוב ואף כובש שער ניחומים לזכות גבעת צורים (לאחר בישול של יהודה, שסוף-סוף קיבל הזדמנות משבתאי והפגין יכולות מרשימות במיוחד). בסיום המשחק אמור שלומי לנסוע עם פליקס לעכו על מנת לחתום בקבוצה, אך שבתאי מודיע לפליקס שבמקום זה הוא ייתן לו את בית המלון ובכך ישלם לו את חובו. לאחר מכן מודיע שבתאי לשמעון, מנהלה של מכבי תל אביב, שהוא מוכן למכור את שלומי למכבי.
בסיום הסרט נראה שלומי עורך את הופעת הבכורה שלו במדי מכבי תל אביב באצטדיון בלומפילד כאשר שבתאי הנרגש צופה בו מהיציע.
שחקנים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
זאב רווח: שבתאי קאסודס
איתי תורג'מן: שלומי חזי
דוד (דייב) בנבניסטי: יודה (יהודה) אלוש
אלי אלטוניו: שוקי
ג'יזל סילבר: חווה
משה פולקנפליק: מוטי
ולדימיר פרידמן: פליקס
דאנה איבגי: שרית
רפי תבור: שמעון סודרי
מוטי חביב: עצמו (שדרן כדורגל)
מוטל'ה שפיגלר: עצמו (פרשן כדורגל)
דני ענבר: עצמו (כתב ספורט)
טל בנין: עצמו (קפטן מכבי תל אביב)
טל פרידמן: כרוז הקבוצה
סלבה ביברגל: רופא הקבוצה
הרמן עמר: שחקן בקבוצה
מפלגת נשים לשלום

תקופת מלחמת העולם הראשונה - אישה אמריקאית מפגינה בעד השלום.
מפלגת נשים לשלום הייתה ארגון אמריקאי שוחר שלום. הארגון הוקם באופן רשמי בינואר 1915 במהלכה של מלחמת העולם הראשונה. כ-3,000 נשים השתתפו באירוע הקמת המפלגה וקראו להרחבת זכות ההצבעה לנשים ולכינוס ועידה של המדינות הנייטרליות לגישור בין הממשלות היריבות עד לסיום המלחמה. ארגון זה נחשב בתור ארגון השלום האמריקאי הראשון שעשה שימוש בטקטיקות פעולה ישירות, כגון הפגנות ציבוריות. מאוחר יותר בשנת 1915, מפלגת נשים לשלום הפכה לסניף האמריקאי של הוועדה הבינלאומית של נשים למען שלום קבוע - ארגון בינלאומי אשר מאוחר יותר שינה את שמו ל"ליגת נשים בינלאומית לשלום וחירות".
חלוצי השלום האמריקאים

בתקופה שקדמה להקמתה של מפלגת נשים לשלום, שלושת הארגונים הפציפיסטיים האמריקאים המובילים ברמה הלאומית, היו למעשה ארגונים שמרניים למדי. אותם ארגונים תפסו את משימתם הראשית, כתנועת שלום, בשמירה על היציבות, הסדר והרחבת המוסדות האמריקאים הנכבדים.
חברת השלום האמריקאית (ה-BBC), שהוקמה ב-שנת 1828, הייתה הוותיקה ביותר מבין תנועות שלום שהיו קיימות בעבר. ארגון זה התאפיין בניתוק מהעם ונוהל על ידי האצולה והמעמד הגבוה, כמו אליהוא רוט שהיה סגן נשיא ארצות הברית. פעילות הארגון הוקדשה להדגשת חוסר ההתאמה בין המלחמה לדת הנצרות ונראה שפעילותו נותרה דלה ובלתי יעילה. עד לתקופתה של מלחמת העולם הראשונה, מעמדו של ארגון זה ירד בהשוואה לקרן קרנגי לשלום בינלאומי. קרן זו (קרנגי) נוסדה על ידי התעשיין אנדרו קרנגי בשנת 1910 עם תרומה של 10 מיליון דולר. הקרן הפכה ביעילות לבית הוצאה לאור אקדמאי עבור תנועת השלום. הפעילות התמקדה במחקר אקדמי נגד מלחמות ובאה לידי ביטוי בעיקר בטקסטים כתובים ופחות בדוברות בעל-פה.
השלישי מבין ארגוני השלום האמריקאים החלוצים בעשור הראשון של המאה ה-20, היה הקרן לשלום עולמי (World Peace Foundation - WPF), שהוקמה בשנת 1909 על ידי המיליונר אדווין ג'יין בשם "בית הספר הבינלאומי לשלום של אדווין ג'יין". ארגון זה הוקם עם תרומה של מיליון דולר, ושינה את שמו לשם הרשמי כעבור שנתיים בשנת 1911. בדומה לדפוס הפעילות של קרן קרנגי, הקרן לשלום עולמי (WPF) מיקדה את פעילותה בעיקר למחקרים אקדמאים ופרסומם, על-מנת לנסות להשפיע על מקבלי ההחלטות ברעיונותיהם, במקום לעורר את רגשותיהם של האזרחים מן השורה.
בדומה לעולם העסקים הגדולים של היום, תנועות השלום הראשונות של ארצות הברית התאפיינו במנהלים מועטים, רובם ככולם גברים, ללא נשים כלל, ושאבו את מרבית כוחם והיקף השפעתם מכוחו של הכסף בלבד. בסופו של דבר, תנועות השלום האמריקאיות היו חלק מהממסד הפוליטי של אותם ימים ולא התאפיינו במעשים חתרניים הנוגדים את מדיניות מקבלי ההחלטות.
מצעד נשים לשלום

אף כי הקמתו הרשמית של הארגון לא נמשכה ארבעה חודשים, שורשי מפלגת נשים לשלום החלו לצמוח במצעד מחאה של 1500 נשים בניו יורק ב-29 באוגוסט 1914. "מצעד נשים לשלום" התארגן פחות מחודש לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ויצא לפועל כתהלוכה שקטה בשדרה החמישית, כאשר הסמל המלווה אותה הוא כרזה לבנה שעליה יונה מול קהל קודר ואפל הממלא את הרחובות.
יושבת ראש ועדת מצעד נשים לשלום הייתה פאני גאריסון וילארד בת ה-70, פעילת שלום ותיקה. בנה, אוסוולד גאריסון וילארד, נזכר מאוחר יותר בדבריה:
"לא היו להקות והופעות; הייתה דממת מוות והקהל הרחב התבונן במצעד באהדה, הערכה והזדהות עם רוח הצועדים. גם הנשיא הביע את תמיכתו ואהדתו המוחלטת עבור המארגנים, עם הצהרותיו הפומביות כבר בימי המלחמה הראשונים. הוא היה מרוצה במיוחד מהחלטה של המפגינים שלא לשאת דגלים מלבד דגל השלום ולא לשאת נאומים בסיום המצעד, אך כן לחלק עלוני מידע קצרים לכל המבקש(...) הדממה, הכבוד, השמלות השחורות של הצועדים (אלה שלא היו להן שמלות שחורות עטו רצועות זרוע שחורות), רצינות ההמונים - כל אלו יצרו השפעה עמוקה על המתבונן."
מצעד נשים לשלום סימן את השינוי של שיטות הפעולה של תנועות השלום. ארגוני שלום אמריקאים ותיקים יותר הגבילו עצמם לעבודה מאחורי הקלעים, וניסו להשפיע על המדיניות באמצעות הערוצים הפוליטיים שהיו מקובלים. מהצד השני, מצעד השלום עשה שימוש בפעולה ישירה (הפגנה פומבית) בניסיון להשיג תמיכה עממית בשלום, זאת בדומה לארגוני העבודה שנלחמו למען מדיניות ויישובים שחשובים להם. על ידי השינוי הטקטי הזה, מצעד נשים לשלום והארגון שצמח ממנו - מפלגת נשים לשלום - סימן למעשה את תחילתן של תנועות השלום המודרניות.
בעקבות הצעדה, פאני גאריסון וילארד שאפה להפוך את הארגון הזמני שהוקם לקבוצה קבועה שתקיים את המצעד באופן תדיר. וילארד קראה לאחת מיריבותיה הוותיקות בתנועות הנשים, קארי צ'פמן קאט - נשיאת המועצה הבין-לאומית של זכות ההצבעה לנשים, כדי לסייע לה בעניין זה. קאט, שותפה לשעבר של סוזן ב. אנתוני, הייתה מקובעת על המאבק לזכותה של האישה להצביע ולא ראתה בצעדת הנשים לשלום כלי בעל סיכויים סבירים לשינוי בתחושות הציבור או המדיניות הלאומית. מצד שני, קאט החזיקה ברעיון שתנועת זכות ההצבעה לנשים תוכל לזכות בתמיכה ולחזק את מעמדה אם תקבל על עצמה תפקיד משמעותי במאבק החשוב של סיום מרחץ הדמים האירופי.
באמצע דצמבר 1914 קאט שוכנעה לבסוף להירתם לפרויקט ולהשקיע את מלוא מאמציה בהקמת ארגון השלום הנשי הלאומי. היא כתבה לאחת החלוצות שעבדה בהתיישבות האמריקאית - ג'יין אדמס, מביתה בשיקגו, וניסתה לשכנע אותה להגיע ולעמוד בראש הארגון שמתחיל לקרום עור וגידים. אדמס האמינה זה מכבר ביחסי גומלין הדוקים בין שלום בין-לאומי ורפורמות לקידום ערך חיי-אדם, לבין זכותן של הנשים להצביע, והביע תמיכתה ברעיון של תנועה לאומית של נשים שמטרתה קידום השלום. זהו השלב שבוא נקבע באופן רשמי שמו של הארגון החדש - מפלגת נשים לשלום.
כנס היווסדותו של הארגון

מפלגת נשים לשלום הוקמה בכנס מאורגן שנערך בוושינגטון בתשעה בינואר, 1915. בכנס השתתפו מעל ל-100 נשים נבחרות המייצגות ארגוני נשים מכל רחבי ארצות הברית. במהלך הכנס נבחרה ג'יין אדמס לנשיאת הארגון החדש, וניתן לה הכוח לבחור את המזכירה ואת הגזברית עבור הארגון, אשר בסיסו יהיה בעיר שיקגו – עיר מגוריה של אדמס. החברות בארגון החדש הייתה פתוחה לכל הקבוצות שמוכנות להגדיר את עצמן כחלק מ"מעגל השלום", ובנוסף לכל אישה המשלמת דולר אחד כדמי חברות שנתיים. בתפקידים הבכירים הוצבו לוסייה איימס מיד כמזכירה ראשית, הארייט פ. תומאס בתור מזכירה בכירה, סופיה פ. ברקינריג' כגזברית ואליזבת גלנדאור אוונס כמתאמת פעולות ראשית.
בכנס אושרה תוכנית פעולה הקוראת לכינוס מיידי של כל המדינות הנייטרליות המעוניינות בשלום באופן מיידי, בהגבלת החימוש, בהתנגדות מאורגנת נגד המיליטריזם באמריקה, בתהליכי דמוקרטיזציה של מדיניות החוץ, בהסרת המניע הכלכלי במלחמה והרחבת זכות הבחירה עבור נשים. הזכות של נשים להצביע נתפסה על ידי נשי הארגון כגורם בלתי נפרד שיביא לקידום השלום, טיעון זה מבוסס על ההנחה כי נשים מטבען נטו יותר (לעומת גברים) לקידוש הערך חיי אדם. המועצה המייסדת גם אישרה את "תוכנית בונה שלום", אשר עיקרה מתמקד בדרישה מהממשל האמריקאי לכנס ועידה של מדינות נייטרליות ובנוסף להכריז כי גם הארגון עצמו יכנס ועידה לא רשמית של שוחרי שלום מכל העולם כדי לקבוע דרכי פעולה. על מנת להבטיח כי המלחמה הנוכחית אינה רק הקדמה לאחת נוספת, התוכנית קוראת לשלום מלא שאינו מבוסס על העברות שטחים ללא רצון משותף של שני הצדדים, נגד פיצויים שאינם עולים בקנה אחד עם החוק הבינלאומי ולא להסכמים בין מדינות ללא אישורם על ידי רוב בפרלמנט.
מפגש הסיכום של הכנס נערך באולם האירועים החדש של מלון ווילארד ביום ראשון, 10 בינואר, והיה מלא עד אפס מקום. כ-500 נשים שהיו מעוניינות להשתתף נאלצו להישאר בחוץ בשל חוסר מקום. הנואמת המרכזית במפגש הייתה ג'יין אדמס. בנוסף נאמו פמיניסטיות אקטיביסטיות ממדינות נוספות בעולם, כגון אמליין פת'יק-לוורנס מאנגליה, רוזיקה שווימר מהונגריה ועוד נוספות.
קונגרס הנשים הבינלאומי ב-1915

המלחמה המתמשכת באירופה אילצה לבטל את הוועידה המתוכננת של "הכנס הבינלאומי לזכות ההצבעה של הנשים", שהייתה אמורה להתכנס בברלין בשנת 1915. ביטול הכנס בגרמניה נתן הזדמנות לתנועת נשים לשלום לקיים כנס בינלאומי משלהן, וקראה לכל ארגוני הנשים להשתתף בוועידה שתתקיים בהולנד הנייטרלית. ג'יין אדמס, נשיאת מפלגת נשים לשלום, והטוענת לכתר "האישה החשובה והמשפיעה ביותר באמריקה", הוזמנה לעמוד בראש הוועידה.
באפריל 1915, עלו 47 נשים, רבות מתוכן חברות מפלגת נשים לשלום, יחד עם נציגות של ארגונים אחרים, על ספינת ההפלגה ההולנדית "גב' נורדאם" (MS Noordam) למסע המסוכן להאג. בין אלו שעברו את המסע במים הסוערים היו העובדת הסוציאלית גרייס אבוט, חוקרת המגפות אליס המילטון וזוכת פרס נובל לשלום - אמילי גרין באלץ'.
המסע לא היה נטול מחלוקות. למרות המעמד הנייטרלי הרשמי של ארצות הברית, בחר הנשיא לשעבר תאודור רוזוולט להכריז על שליחות הנשים כ"מטופשת וחסרת בסיס", וכינה את הנשים המשתתפות כ"פחדניות המבקשות שלום בלי להתחשב בצדק". הנשים האמריקניות לא נרתעו, והפליגו חרף הסכנה עם כרזה בצבעי כחול-לבן שהכינו בעצמן ונשאה עליה את המילה היחידה: "שלום". המסע נעצר במשך ארבעה ימים בתעלה האנגלית על ידי הצי המלכותי, אבל בסופו של דבר הורשה להמשיך להאג. הספינה הגיעה בקושי רב במועד המתוכנן לתחילת הוועידה (בת שלושת הימים) בערב 28 באפריל 1915. על אף ניסיונותיה של בריטניה לשלול את דרכוניהן של הנשים שהיו על הספינה - פעולה שהייתה מונעת מהן להשתתף בוועידה, האירוע היה גדוש במשתתפים. 1,366 נציגות רשמיות השתתפו בוועידה ובנוסף היו מעל ל-2,000 מבקרים.
הקונגרס גיבש שורה של החלטות ובנו תוכניות מפורטות לשלום ולצדק עולמי, הקוראות לפירוק כללי מנשק ולסילוק מניע הרווח הכלכלי באמצעות ייצור נשק, והדגשת היתרונות של הסחר החופשי וחופש ניווט בים הפתוח. בנוסף, התקבלה החלטה הקוראת לתהליך גישור מתמשך בין מדינות מסוכסכות על ידי ועידה של מדינות נייטרליות, אך בסופו של דבר לא יצאה אל הפועל. מאוחר יותר, משלחת בראשות ג'יין אדמס נשלחה לבירות של המעצמות הלוחמות, אך גם היא הוכיחה את עצמה כבלתי יעילה.
לפני סיום הוועידה, הקונגרס הקים ארגון בינלאומי חדש בשם "הוועידה הבינלאומית של נשים למען שלום קבוע". מפלגת נשים לשלום ראתה את עצמה בתור השלוחה האמריקאית של ארגון זה. בשנת 1921 השם שונה ל"ליגת הנשים הבינלאומית לשלום וחירות" ונשאר כך עד לסיום הפעילות של הארגון.
מורשת

ארכיון הרשומות של מפלגת נשים לשלום משנת 1915 עד 1920 נמצא במכללת סווארת'מור, פנסילבניה, ארצות הברית, כחלק מאוסף מיוחד תחת הנושא שלום.
ראו גם

נשים עושות שלום (תנועה ישראלית)
לקריאה נוספת

Year Book of the Woman's Peace Party, 1916
Lucia Ames Mead (1916). What young people ought to know about war and peace. Boston: New England Pub. Co.
מרי לואיז Degen, ההיסטוריה של האישה מפלגת נשים לשלום. בולטימור: ג'ון הופקינס, לחץ על, 1939.
הארייט היימן אלונסו, שלום כ"בעיה של נשים": תנועת שלום עולמי, זכויות נשים. סירקיוז, ניו יורק: סירקיוז University Press, 1993.
Barbara J. Steinson (1995). "Woman's Peace Party".  In Anne Cipriano Venzon (ed.). United States in the First World War: An Encyclopedia. Taylor & Francis.
הערות שוליים

1 2 3  C. Roland Marchand, The American Peace Movement and Social Reform, 1898-1918. Princeton, NJ: Princeton University Press, 1972; pg. 182.
1 2  Marchand, The American Peace Movement and Social Reform, 1898-1918, pg. 5.
1 2  Marchand, The American Peace Movement and Social Reform, 1898-1918, pg. 101.
1 2  Marchand, The American Peace Movement and Social Reform, 1898-1918, pg. 102.
1 2  Marchand, The American Peace Movement and Social Reform, 1898-1918, pp. 100-101.
↑  The words are those of Frederick Lynch, 1911, cited in Marchand, The American Peace Movement and Social Reform, 1898-1918, pg. 99.
1 2  Marchand, The American Peace Movement and Social Reform, 1898-1918, pg. 189.
↑  Oswald Garrison Villard, Fighting Years: A Memoir. New York: Harcourt, Brace and Co., 1939; pg. 247.
1 2  Marchand, The American Peace Movement and Social Reform, 1898-1918, pg. 183.
↑  Harriet Hyman Alonso (1993). "Partial Chronology of the Metropolitan New York Branch of WILPF". Peace As a Women's Issue: A History of the U.S. Movement for World Peace and Women's Rights. Syracuse University Press. ISBN 978-0-8156-0269-9.
↑  Marchand, The American Peace Movement and Social Reform, 1898-1918, pp. 189-190.
↑  Marchand, The American Peace Movement and Social Reform, 1898-1918, pg. 191.
1 2 3  Marchand, The American Peace Movement and Social Reform, 1898-1918, pg. 193.
↑  "A Woman's Peace Party Full Fledged for Action," The Survey, vol. 33, no. 17 (January 23, 1915), pp. 433-434.
1 2  Eleanor Barr, "Woman's Peace Party, 1915-20 Finding Aid: Historical Introduction," Women's International League for Peace and Freedom Collection DG043, Swarthmore College Library, Swarthmore, PA.
↑  Marchand, The American Peace Movement and Social Reform, 1898-1918, pg. 186.
1 2 3 4 5 6  Dee Garrison, Mary Heaton Vorse: The Life of an American Insurgent. Philadelphia: Temple University Press, 1989; pg. 88.
↑  Harriet Hyman Alonso, Peace as a Women's Issue: A History of the US Movement for World Peace and Women's Rights. Syracuse, NY: Syracuse University Press, 1993; pg. 66.
1 2  Garrison, Mary Heaton Vorse, pg. 91.
1 2 3  Garrison, Mary Heaton Vorse, pg. 92.
↑  Finding Aid for the Woman's Peace Party Collection, 1915-1920, Swarthmore College Peace Collection DG043, Swarthmore, PA.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007334544805171  LCCN: n50081263  VIAF: 124131108   WorldCat (עם VIAF): 124131108 
פאני גאריסון ווילארד, יושבת ראש ועדת מצעד נשים לשלום באוגוסט 1914, ומייסדת מפלגת נשים לשלום.
נציגות של קונגרס הנשים הבינלאומי למען השלום והחופש באפריל 1915. צולם על סיפונה של ספינת "גב' נורדם" (MS Noordam) עם השלט "שלום" בכחול-לבן.