stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרל קאוטסקי
ביוגרפיה

קאוטסקי נולד בפראג, ולמד היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת וינה ב-1874. ב-1875 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של אוסטריה. בין 1885 ל-1890 חי בלונדון, היכן שהפך לידידו הקרוב של פרידריך אנגלס. ב-1891 היה בין כותבי "תוכנית ארפורט", מצעה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD). יחד עמו השתתפו בכתיבת המצע גם אוגוסט בבל ואדוארד ברנשטיין.
לאחר מות אנגלס ב-1895 היה קאוטסקי לאחד התאורטיקנים המובילים של הסוציאליזם, והוביל זרם שמאלי ב-SPD אותה הנהיג בבל. הוא נשאר בשורות המפלגה כאשר רוזה לוקסמבורג והאגף השמאלי של המפלגה פרשו ממנה בשל תמיכתה בעמדה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה, אך בשנת 1917 הצטרף לאדוארד ברנשטיין והוגו האזה שפרשו על מנת להקים את "המפלגה הסוציאליסטית הבלתי תלויה", בה היה חבר עד 1919. ב-1922 שב והצטרף ל-SPD.
ב-1882 ייסד קאוטסקי את כתב העת "די נויה צייט" (Die Neue Zeit – 'הזמן החדש'), שאותו המשיך לערוך עד לשנת 1917. כן כתב ספר "הדרך אל העוצמה" (Der Weg zur Macht) בשנת 1909. הוא התעניין מאוד בחקר הדת כתופעה היסטורית, ופרסם בשנת 1908 את הספר "יסודות הנצרות" (Der Ursprung des Christentums).
לנין תיאר את קאוטסקי בספרו "המהפכה הפרולטרית והרנגאט קאוטסקי" כבוגד באינטרס מעמד הפועלים, זאת משום שקאוטסקי חשב שהמדינה הבורגנית "תגווע" וכך תקום מדינה סוציאליסטית. כמו כן, טען לנין שקאוטסקי מסרס את המרקסיזם עד כדי הפיכתו לחסר כל משמעות. קאוטסקי, מצידו, ביקר את לנין במסה משנת 1934 בשם "מרקסיזם ובולשביזם: דמוקרטיה ודיקטטורה" בה קבע כי "הבולשביקים תחת הנהגת לנין הצליחו לשלוט בכוחות המזוינים בפטרוגרד ולאחר מכן במוסקבה, וכך הניחו את היסודות לדיקטטורה חדשה, במקום הדיקטטורה הצאריסטית הישנה"
ב-1914 פרסם את ספרו "גזע ויהדות", שבו קיבל את הסטראוטיפ היהודי השלילי של מרקס וייחס ליהודים סגידה להון ואהבת מסחר. הוא טען שעם התמוטטות הקפיטליזם תיעלם היהדות, אך בינתיים דרש מהיהודים להפטר מדתם ולהצטרף למאבק הפרולטרי.
קאוטסקי חי בברלין ברובע פרידנאו במשך שנים רבות. אשתו, לואיז קאוטסקי, הייתה חברה קרובה של רוזה לוקסמבורג, שחיה אף היא בפרידנאו. כיום ישנו שלט זיכרון בבית בזאארשטארסה 14 שבו חי הזוג. קאוטסקי מת בגלות באמסטרדם בגיל 84.
מספריו

השאלה האגרארית, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1941.
תנועות קומוניסטיות בימי הביניים מרחביה: ספריית פועלים, הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1949.
התפיסה המאטריאליסטית של ההיסטוריה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1949.
משנתו הכלכלית של קארל מארכס: מוסברת ומפורשת, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1956.
קוואנזה

ערך זה עוסק בחג הנהוג בקרב אפריקנים-אמריקנים בארצות הברית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 סוג:  חג 
 סיבה:  אפרו-אמריקאים 
 
אישה אפרו-אמריקאית מדליקה נרות על שולחן המעוטר לחג הקוואנזה
הקוואנזה (באנגלית: Kwanzaa) הוא חג אזרחי בן שבעה ימים שנחוג בקרב האפריקנים-אמריקנים בארצות הברית ובקנדה, ומטרתו לכבד את המורשת והתרבות האפריקנית. החג מצוין על ידי הדלקת נרות בקינרה והוא נחוג אחת לשנה מ-26 בדצמבר עד 1 בינואר. החג הומצא על ידי ד"ר רון "מאולנה" קארנגה (באנגלית: Ron "Maulana" Karenga) ונחוג לראשונה ב-1966.
מרבית האפרו-אמריקאים חוגגים את חג המולד בנוסף לקוואנזה, באותה עת.
מקור השם קוואנזה

השם קוואנזה לקוח מהביטוי בסווהילית "matunda ya kwanza" שמשמעותו היא הביכורים. ד"ר קארנגה עשה בחירה מכוונת בשפה הסווהילית, שפה מזרח אפריקנית, בשם החג כדי להמחיש את הקשר של החג לפאן אפריקניות במיוחד בשנות ה-60 של המאה ה-20, בהם החלה התעוררות תרבותית-לאומית בקרב האפריקנים-אמריקנים.
היסטוריה

קארנגה יצר את חג הקוואנזה ב-1966 כחג האפריקני-אמריקני הספציפי הראשון, על אף שהחג האפריקני-אמריקני ההיסטורי "יום החופש" נחוג כבר מסוף המאה ה-19.
קארנגה אמר כי המטרה של החג היא "....לתת לשחורים אלטרנטיבה לחגים הקיימים ולתת לשחורים את האפשרות לחגוג את עצמם בשם עצמם ואת ההיסטוריה, במקום פשוט לחקות את המנהגים של החברה הדומיננטית".
שורשי החג נעוצים בתנועה השחורה-לאומית משנות השישים של המאה ה-20, והוא נקבע כאמצעי לעזור לאפריקנים-אמריקנים להתחבר מחדש לתרבות, להיסטוריה ולמסורת האפריקנית על ידי התאגדות סביב לימודי המסורת האפריקנית וערכים הומניסטים גלובליים.
חג הקוואנזה קיבל תמיכה רצינית והדבר התבטא על ידי השקת בול לכבוד חג הקוואנזה בשנת 1997 בלוס אנג'לס, קליפורניה. בשנת 2004 הושק בול שני לכבוד חג הקוואנזה, הבול נוצר על ידי האומן דניאל מיטר. הבול מציג שבע דמויות בחלוקים צבעוניים כסמל לשבעת העקרונות של חג הקוואנזה.
במהלך השנים הראשונות לחג, ד"ר קארנגה הצהיר כי מטרת החג היא להוות אלטרנטיבה לחג המולד, ש"ישו היה פסיכופת" ושהנצרות היא דת "לבנה" ששחורים צריכים להתרחק ממנה. למרות זאת, כשהקוואנזה צברה פופולריות, קארנגה שינה את אמרותיו כדי לא להרחיק נוצרים מהחג והצהיר כי "הקוואנזה לא נוצרה לתת לאנשים אלטרנטיבה לדת שלהם ולחגיהם הדתיים."
כיום רבים מהחוגגים של קוואנזה חוגגים את חגיהם הדתיים בנוסף לחג זה, ולפעמים אף במקביל לו, למרות המטרה הראשונית של קארנגה.
עקרונות החג

קארנגה קבע את "שבעת עקרונות הקוואנזה" (בכתב לטיני: Nguzo Saba או במקור Nguzu Saba), הוא טען כי הם מבוססים על פילוסופיה קהילתנית אפריקנית.
כל יום בחג הקוואנזה מוקדש לעיקרון שונה, שמשמעותם:
אחדות (Umoja): היום הראשון מוקדש לחתירה לאחדות ולשימורה במשפחה, בקהילה, באומה ובגזע האפריקני.
הגדרה עצמית (Kujichagulia): היום השני מוקדש לניסיון של החוגג להגדיר עצמו, לכנות את עצמו, לדבר בשם עצמו וליצור לעצמו.
עבודה שיתופית ואחריות (Ujima): היום השלישי מוקדש לבניה ולשימור הקהילה האפריקנית-אמריקנית ביחד, להקשיב לבעיות החברים בקהילה, להתייחס לבעיותיהם כאל כלל הקהילה ולפתור אותם בשיתופיות.
כלכלה קואופרטיבית (Ujamaa): היום הרביעי מוקדש לבניה ושימור של חנויות, בתי מלאכה ועסקים אחרים של בני הקהילה, ולהנות מרווחיהם בשיתופיות.
המטרה (Nia): ביום החמישי יש לקבוע את בנייתה ופיתוחה של הקהילה האפריקנית-אמריקנית כמטרה שיתופית על-מנת להחזירה לעברה המפואר.
יצירתיות (Kuumba): ביום השישי על החוגגים לעשות את המיטב שביכולתם על מנת לשפר את הקהילה ולהפוך אותה ליפה יותר ומועילה יותר.
אמונה (Imani): היום השביעי מוקדש לאמונה בכל הלב בעם האפריקני, בהוריהם, במוריהם, במנהיגיהם ובצדקת הניצחון והמאבק האפריקני.
פופולריות

בברכה הנשיאותית לכבוד חג הקוואנזה בשנת 2004 אמר הנשיא ג'ורג' בוש הבן: "במהלך קוואנזה מיליונים של אפריקנים-אמריקנים ואנשים ממוצא אפריקני מתאספים כדי לחגוג את מסורתם ושושלתם. חגיגות הקוואנזה נותנות אפשרות להתמקד בחשיבות המשפחה, הקהילה ההיסטוריה, ולהרהר על ה-Nguzo Saba או שבעת העקרונות של התרבות האפריקאית. הערכים האלה מדגישים: אחדות, הגדרה עצמית, עבודה משותפת ואחריות, כלכלה קואופרטיבית, מטרה, יצירתיות ואמונה."
סקר מ-2004 העלה ש-1.6% מהנשאלים תכננו לחגוג את הקוואנזה. ביחס כללי לאוכלוסייה האמריקאית הנתון אומר כי 4.7 מיליון אמריקאים התכוננו לחגוג את הקוואנזה ב-2004. בנאום מ-2006 קארנגה העריך כי 28 מיליון אנשים חוגגים את הקוואנזה, בנוסף הוא תמיד טען כי החג נחוג בכל רחבי העולם, לעומתו גורמים אחרים מעריכים כי מספר החוגגים עומד על 12 מיליון. בישראל החג אינו פופולרי כלל והוא כמעט ולא נחוג.
מנהגי החג

לקראת הטקסים, משפחות החוגגות את הקוואנזה מקשטות את ביתן בחפצי אומנות, בבגדים אפריקנים צבעוניים ובפירות טריים המכבדים את האידיאליזם האפריקני. במהלך הטקסים נוהגים החוגגים לשלב את הילדים ואת הדור הצעיר לצד כיבוד אבותיהם, ולחלוק בנסך על ידי גביע (Kikombe cha Umoja) המועבר בין החוגגים (בדומה לקידוש היהודי).
טקסי הקוואנזה כוללים תופים אפריקאים, משקאות אלכוהוליים, קריאה ב"התחייבות האפריקנית", הרהור במשמעות הצבעים הכלל-אפריקניים, עריכת שיחות בנושא העיקרון של היום או בנושא ההיסטוריה האפריקנית, טקס הדלקת נרות בקינרה, מופע אומנותי ולבסוף עריכת סעודה.
נהוג לברך ב"חג קוואנזה שמח", ב"Habari Gani" (מה חדש בסווהילית) או ב"Joyous Kwanzaa".
בהתחלה נמנעו החוגגים מלערבב את עקרונות הקוואנזה עם חגים אחרים מתוך מחשבה כי ערבוב זה מהווה פגיעה בעיקרון ההגדרה העצמית ועל ידי כך תפגע שלמות החג, אך כיום המצב שונה ומשפחות רבות חוגגות את החג ביחד עם חגים אחרים כמו חג המולד. ובכך ניתנת לאפריקנים-אמריקנים אפשרות להכניס סממנים אתניים ייחודיים לחגיהם הדתיים.
בכל שנה נערך טקס "רוח הקוואנזה" (The spirit of kwanzaa) במרכז ג'ון קנדי לאומנויות הבמה שכולל מופעי ריקוד מודרני ואפריקני, שירה פואטית ומופעי שירה.
ביקורת כלפי החג

ישנה ביקורת קשה כלפי הקוואנזה, המקוריות שלה, הרלוונטיות שלה להיסטוריה ולתרבות האפריקנית-אמריקנית, והמניעים של יוצר החג קארנגה.
חלק מהביקורת מופנית כלפי העובדה כי זה לא חג אפריקני מסורתי. אף דובר הבית הלבן, טוני סנאו, יצא בהצהרה כי "אין חלק בקוואנזה שאינו מזויף", כי השימוש בסווהילית הוא שימוש מוטעה: הרי העבדים ברובם באו ממערב אפריקה וסווהילית היא שפה מזרח אפריקנית, וכי עקרונות החג הם יותר מרקסיסטיים במקום אפריקניים כמו ה-Ujima (עבודה שיתופית ואחריות).
גם אפריקנים-אמריקניים הצטרפו לביקורות בטענה כי מטרת החג היא להרחיק אותם מחגיהם הדתיים.
הנר השחור

הנר השחור הוא סרט דוקומנטרי מאת אם. קיי. אסאנטה ג'וניור ובהשתתפות הקריינית מאיה אנג'לו. הסרט נוצר ב-2008 והוא עוסק בחג הקוואנזה. זה היה הסרט הראשון שהציג את החג בקולנוע והוא משתמש בחג כאמצעי לחגוג את החוויה האפריקנית-אמריקנית.
הדמיון ליהדות

בין חג הקוואנזה לבין היהדות בכלל וחנוכה בפרט ישנו דמיון רב: ראשית, התקופה בה נחוג החג היא קרובה ביותר לתקופת החנוכה ומשך החג קרוב למשך חג החנוכה (שבעה ימים לעומת שמונה). שנית, טקס הנסך של החג מזכיר את טקס הקידוש היהודי, ושלישית, טקס הדלקת שבעת הנרות בקינרה (כל יום מודלק נר נוסף) מזכיר את טקס הדלקת הנרות בחנוכייה. בעיני החוגגים דמיון זה הוא מקרי בלבד ואינו זוכה ליחס מיוחד.
ראו גם

קינרה
חנוכה
אפרו אמריקאים
קוליו

| --- | --- |
קוליו
 לידה:  1 באוגוסט 1963 מונסן, פנסילבניה, ארצות הברית
 פטירה:  28 בספטמבר 2022 (בגיל 59) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 שם לידה:  ארטיס ליאון אייבי ג'וניור
 שם במה:  Coolio 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1987–2022 (כ־35 שנים) 
 מקום לימודים:  Compton College 
 עיסוק:  ראפר
 סוגה:  ראפ
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 חברת תקליטים:  טומי בוי רקורדס, האחים וורנר רקורדס, Allied Artists Music Group 
 מספר צאצאים:  6 
 פרסים והוקרה:  פרס גראמי להופעת סולו של ראפ (1996) 
 http://coolio.name
 פרופיל ב-IMDb
 
ארטיס ליאון אייבי ג'וניור (באנגלית: Artis Leon Ivey Jr.; 1 באוגוסט 1963 – 28 בספטמבר 2022), שנודע בשם הבמה שלו קוליו (Coolio), היה ראפר ושחקן אמריקאי.
ביוגרפיה

אייבי נולד במונסן (אנ') שבפנסילבניה, וגדל בקומפטון שבדרום מחוז לוס אנג'לס בקליפורניה. בתיכון, כינו את אייבי "בו".
בגיל 17, הואשם קוליו בגנבה וריצה מספר חודשים בכלא.
קריירה

קוליו החל את הקריירה שלו בלהקת הראפ WC and the Maad Circle.
ב-1994, עזב את והלהקה ועבד על אלבום בכורה שלו, "It Takes a Thief" שיצא ב-19 ביולי אותה שנה. אלבום זה מכר מיליון עותקים רק בארצות הברית וזכה למעמד של אלבום פלטינה.
ב-1995 הוציא סינגל שנקרא Gangsta's Paradise (גן עדן של גנגסטרים). השיר שולב בפסקול בסרט סיכון מחושב והפך לסינגל הנמכר ביותר בשנת 1995. בנוסף הוא הקליט את הפסקול לסרט קלולס. אלבומו השני של קוליו שנשא את שם הסינגל Gangsta's Paradise הגיע למעמד של פלטינה מרובעת, והכיל את הלהיט "Sumpin New".
ב-1997 יצא אלבומו "My Soul" והגיע למקום ה-39 במצעד בילבורד.

שני האלבומים הבאים שלו: "El Cool Magnifico" ו"The Return of the Gangsta" הצליחו פחות מקודמיהם.
ב-2004 יצא אלבום האוסף שלו, "Coolio and Friends" (קוליו וחברים).
ב-28 באוקטובר 2008 יצא האלבום "Steal Hear".
ב-2009 יצא האלבום: "From the Bottom 2 the Top".
קריירה > סגנון עבודתו

הסגנון החיובי והעדר אלימות העניקו לו פופולריות בקרב מבוגרים וילדים.
קריירה > קריירת משחק

בשנת 1996 השתתף בקומדיה "אלוהים היקר" של הבמאי גארי מרשל. בשנת 2000 שיחק בסרט vהפרודיה "Shriek If You Know What I Did Last Friday the 13th". בשנת 2001 שיחק בסרט הדרמה "בושם", לצד מישל ויליאמס וג'ף גולדבלום. בשנת 2002, ביצע אייבי הופעת אורח בסדרה "מכושפות", השתתף בתוכנית "אפקט הפחד" וביצע דיבוב אורח בסדרת האנימציה "הלם סטטי". בשנת 2003, הוא השתתף בסרטים "דרקולה 3000" ובגרסת הבמאי של "דרדוויל". ב-2005 השתתף כאורח בסדרה "ג'ואי".
פרסים והוקרה

ב-1996 זכה קוליו בפרס גראמי בקטגוריית "הופעת הראפר של השנה". בנוסף הוא היה מועמד בקטגוריית "אלבום השנה".
חיים אישיים

לקוליו שישה ילדים. אחיו מליק עובד כשחקן וכראפר.
ב-8 במרץ 2009 נעצר קוליו בחשד להחזקת סם מסוג קראק, שנתגלה על גופו במהלך בדיקה ביטחונית.
ב-28 בספטמבר 2022 מת קוליו בעת שביקר חבר בלוס אנג'לס, ככל הנראה מדום לב.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

1994: It Takes a Thief
1995: Gangsta's Paradise
1997: My Soul
2001: Coolio.com
2002: El Cool Magnifico
2006: The Return of the Gangsta
2008: Steal Hear
2009: From the Bottom 2 the Top
דיסקוגרפיה > אלבומים שיתופיים

1991: Ain't a Damn Thang Changed עם WC ו-Maad Circle
דיסקוגרפיה > אלבומי אוסף

2001: Very Best
2001: Fantastic Voyage: The Greatest Hits
2004: "Coolio and Friends"
הערות שוליים

↑  דורון פרידמן, אבל בעולם המוזיקה: הראפר קוליו ("Gangsta’s Paradise") מת בגיל 59, באתר ישראל היום, 28 בספטמבר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007324752105171  PLWABN: 9810545747305606  BIBSYS: 1014621  BNE: XX1679179  BnF: cb13975421v (data)  GND: 134890221  ISNI: 0000 0000 7839 3298  LCCN: n94123850  MusicBrainz: cc30e630-8c75-4d78-b205-8e2edc6bdaa7  NKC: xx0043195  NLK: KAC201907231  RERO: 02-A003133424  SUDOC: 162356447  VIAF: 44492869   WorldCat (עם VIAF): 44492869
קונסטנטין סטואילוב

ביתו של קונסטנטין סטואילוב בפלובדיב
קונסטנטין קונסטנטינוב סטואילוב (בבולגרית: Константин Константинов Стоилов;‏ 5 באוקטובר 1853, פלובדיב, האימפריה העות'מאנית – 23 במרץ 1901, סופיה, נסיכות בולגריה) היה פוליטיקאי בולגרי אשר כיהן ארבע פעמים כשר החוץ והדתות, שלוש פעמים כשר המשפטים, פעמיים כראש הממשלה וכן כשר האוצר ושר הפנים של נסיכות בולגריה ונחשב ביחד עם יריבו הגדול סטפן סטאמבולוב לאחד מהאבות המכוננים של המערכת השלטונית בבולגריה המודרנית.
ראשית הקריירה

סטואילוב נולד בפלובדיב ואת השכלתו התיכונית רכש במכללת רוברט באיסטנבול. בהמשך, למד באוניברסיטת היידלברג והוסמך כדוקטור למשפטים. ב-1879 עם שובו לבולגריה, מונה לשופט בסופיה ובפלובדיב. סטואילוב הצטרף למערכת הפוליטית, הפך לאחד ממנהיגי המפלגה השמרנית הבולגרית ומילא תפקידי שר בממשלותיהם של לאוניד סובולב ודראגן צאנקוב. הוא לחם במהלך מלחמת בולגריה–סרביה (1885) כמפקד מחלקה. לאחר ההפיכה הצבאית שהובילה להדחתו הזמנית של אלכסנדר בטנברג, נסיך בולגריה תמך במאמציו של סטפן סטאמבולוב לייצב את המשטר, וב-1887 כיהן לתקופה קצרה כראש ממשלת הנסיכות. בהמשך, מונה לחבר משלחת האיתור הבולגרית שיצאה לאירופה לחפש מועמד שיחליף את בטנברג אשר ויתר על כסאו.
ראש הממשלה

סטואילוב שהיה פרו מלוכני ופרגמטי ביחסו לאימפריה הרוסית, הפך למתנגדו של ראש הממשלה סטאמבולוב אשר פעל לקיצוץ סמכויותיו של הנסיך פרדיננד ונקט קו אנטי רוסי מובהק. הוא היה ממקימי מפלגת העם של בולגריה וב-31 במאי 1894, עם התפטרותו של סטאמבולוב מונה סטואילוב לראש ממשלת הנסיכות וכיהן בתפקידו עד ראשית 1899. במהלך כהונתו זו, כיהן לתקופה קצרה כשר הפנים ומפברואר 1896 ועד סיום כהונתו כיהן גם כשר החוץ והדתות. בתקופת כהונתו של סטואילוב זכתה הנסיכות לפריחה כלכלית והוא הוביל יוזמות לפיתוח התעשייה בבולגריה. סטואילוב נאלץ להתפטר לאחר שחל פילוג במפלגת העם הבולגרית והקואליציה שבראשותו התפרקה. הנסיך פרדיננד הטיל את מלאכת הרכבת הממשלה החדשה על דימיטר גרקוב. קונסטנטין סטואילוב נפטר ב-1901 מדלקת ריאות והוא בן 47 שנים. הוא היה נשוי ואב ל-5 ילדים.
סטואילוב והקהילה היהודית

כהונותיו השונות של קונסטנטין סטואילוב בתפקידי שר וראש ממשלה, השיקו לתהליך התארגנותה ועיצובה של הקהילה היהודית בבולגריה שלאחר תום השלטון העות'מאני. תהליך שחרור בולגריה מעול העות'מאנים לווה בגל אנטישמיות, אשר חלקו לובה על ידי כוחות צבא האימפריה הרוסית שהביאו עימם לבולגריה את האנטישמיות הדתית המסורתית, וחלקו נגרם משום שמקצת מהאוכלוסייה הבולגרית ראה בבני הקהילה היהודית משתפי פעולה עם העות'מאנים בשל היחס הליברלי לו זכו היהודים לעומת הנוצרים. הן בסוגיית גיבוש מוסדות הקהילה היהודית והן בסוגיית מיצוב היחס לבניה כאזרחים נאמנים ושווי זכויות בבולגריה, היה לסטואילוב תפקיד חשוב.
החל מ-1884 ביקשו ראשי הקהילה היהודית בבולגריה לסיים את כהונתו של הרב הראשי גבריאל אלמושנינו ולמנות רב משכיל וצעיר מאחת מקהילות אירופה. ראשי השלטון בבולגריה סירבו לבקשת ראשי הקהילה למינוי רב חיצוני. ב-1885 התפטר הרב אלמוזנינו ומספר חודשים לאחר מכן התמנה סטואילוב לתפקיד שר הדתות. הוא אישר את בקשתם של ראשי הקהילה למנות רב שיגיע מחוץ לבולגריה. בעקבות אישורו הורכבה משלחת איתור שנשלחה לאירופה וב-1887 מונה הרב ד"ר שמעון דנקוביץ לתפקיד הרב הראשי ליהודי בולגריה. במהלך הסיור קיבלו חברי המשלחת את הצעתו של הרב צדוק כהן מצרפת לנהל את הקהילה באמצעות קונסיסטוריה.
ב-1891 התחוללה בעיר וראצה עלילת דם. שלושה יהודים, יוחנן בן-בסט, אימו שרה וחיים לוי, הואשמו ברצח ילדה נוצרייה בת 8 שנים בדקירות סכין ושימוש בדמה למטרות פולחן. עוד הואשמה בסיוע לרצח אחת מבני הקהילה הנוצרית. האירוע עורר סערה בבולגריה והיה חשש כבד מפוגרומים בבני קהילות יהודיות בערי השדה. ראש הממשלה סטפן סטאמבולוב הורה להעביר את מקום המשפט מווראצה לגורנה אוריאחוביצה. קונסטנטין סטואילוב מונה לסניגור ובתפקידו זה, הצליח להוכיח את חפות הנאשמים ולהוביל לזיכויים המוחלט. ביוני 1894 הועמד לדין בסופיה, בהנחיית הממשלה הבולגרית, עורך כתב עת אנטישמי בו נכתב שיהודי העיר חטפו ילד נוצרי והשתמשו בדמו לצורכי פולחן. המשפט עורר הדים רבים והעורך נדון ל-4 חודשי מאסר. ב-29 בינואר 1897 נועדה משלחת של ראשי הקהילה היהודית בבולגריה לפגישה משותפת עם ראש הממשלה סטואילוב וראש הכנסייה הבולגרית וביקשה מהם לפעול להפסקת התעמולה האנטישמית בדבר שימוש בדם של נוצרים לצורכי פולחן. בעקבות הפגישה הוציא הסינוד הבולגרי הודעה לכל הכמרים בבולגריה שטפילת אשמה זו על היהודים אין לה יסוד וסימוכין בדת היהודית וכי חובה עליהם להביא את הדברים לידיעת כל המאמינים.
הערות שוליים

↑  חיים קשלס, היהודים בבולגריה בעשרים השנים הראשונות לאחר שחרורה מעול העותומנים (1878-1898), בתוך:אנציקלופדיה של גלויות – יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 69.
↑  חיים קשלס, היהודים בבולגריה בעשרים השנים הראשונות לאחר שחרורה מעול העותומנים (1878-1898), עמודים 83-84.
| ראשי ממשלת בולגריה |
| --- | --- | --- |
| נסיכות וממלכת בולגריה (1878-1946) | טודור בורמוב • קלמנט טרנובסקי • דראגן צאנקוב • פטקו קרבלוב • יוהאן קזימיר ארנרוט • אלכסנדר באטנברג • לאוניד סובולב • דראגן צאנקוב • פטקו קרבלוב • קלמנט טרנובסקי • פטקו קרבלוב • וסיל רדוסלאבוב • קונסטנטין סטואילוב • סטפן סטאמבולוב •  קונסטנטין סטואילוב • דימיטר גרקוב • טודור איבנצ'וב • ראצ'ו פטרוב • פטקו קרבלוב • סטויאן דאנב • ראצ'ו פטרוב • דימיטר פטקוב • דימיטר סטאנצ'וב • פטר גודב • אלכסנדר מלינוב • איוון גשוב • סטויאן דאנב • וסיל רדוסלאבוב • אלכסנדר מלינוב •  תאודור תאודורוב • אלכסנדר סטמבוליסקי • אלכסנדר צאנקוב • אנדריי ליאפצ'ב • אלכסנדר מלינוב • ניקולה מושאנוב • קימון גאורגייב • פנצ'ו זלאטב • אנדריי טושב • גאורגי קיוסאיבנוב • בוגדאן פילוב • דוברי בוז'ילוב • איוון בגריאנוב • קונסטנטין מוראבייב • קימון גאורגייב |          |
| הרפובליקה העממית הבולגרית | קימון גאורגייב • גאורגי דימיטרוב • וסיל קולארוב • וולקו צ'רבנקוב • אנטון יוגוב • טודור ז'יבקוב • סטאנקו טודורוב • גרישה פיליפוב • גאורגי אטנסוב • אנדריי לוקאנוב |          |
| בולגריה (מאז 1990) | אנדריי לוקאנוב • דימיטר פופוב • פיליפ דימיטרוב • ליובן ברוב • רנטה אינג'ובה • ז'אן וידנוב • סטפן סופיאנסקי • איוואן קוסטוב • סימאון סקסקובורגותסקי • סרגיי סטאנישב • בויקו בוריסוב • מארין רייקוב • פלמן אורשרסקי • גאורגי בליזנאשקי • בויקו בוריסוב • אוגניאן גרג'יקוב • בויקו בוריסוב • סטפן יאנב • קיריל פטקוב • גלב דונב • ניקולאי דנקוב • דימיטר גלבצ'ב |          |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: וסיל רדוסלאבוב | ראש ממשלת נסיכות בולגריה  10 ביולי 1887 – 1 בספטמבר 1887 | הבא: סטפן סטאמבולוב |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: סטפן סטאמבולוב | ראש ממשלת נסיכות בולגריה  31 במאי 1894 – 30 בינואר 1899 | הבא: דימיטר גרקוב |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: קונסטנטין יירצ'ק | שר החוץ והדתות של נסיכות בולגריה  13 ביולי 1881 – 11 באוגוסט 1881 | הבא: גאורגי וולקוביץ' |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: גאורגי וולקוביץ' | שר החוץ והדתות של נסיכות בולגריה  26 בינואר 1883 – 15 במרץ 1883 | הבא: קיריאק צאנקוב |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: חריסטו סטויאנוב | שר החוץ והדתות של נסיכות בולגריה  24 באוגוסט 1886 – 28 באוגוסט 1886 | הבא: גריגור נאצ'וביץ' |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: גריגור נאצ'וביץ' | שר החוץ והדתות של נסיכות בולגריה  22 בפברואר 1896 – 30 בינואר 1899 | הבא: דימיטר גרקוב |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301104205171  PLWABN: 9811301697105606  BnF: cb157749259 (data)  CiNii: DA1208372X  GND: 11940057X  ISNI: 0000 0000 8109 3245  LCCN: n85293433  NKC: jx20070206005  NTA: 15541660X  SUDOC: 17225454X  VIAF: 29862836   WorldCat (עם VIAF): 29862836
קרב שדה גרובניק

מצודה קרואטית שהמונגולים נכשלו ב-1242 בניסיונם לכבוש אותה
קרב שדה גרובניק היה קרב, שהתנהל בשנת 1242, בין כוח מונגולי, בפיקודו של קאדאן ובין צבא קרואטי. הקרב התנהל בשדה גרובניק, בקרבת רייקה, שבקרואטיה והסתיים בניצחון מוחץ של הקרואטים.
המונגולים, בפיקודו של קאדאן, נשלחו על ידי באטו ח'אן לרדוף אחר בלה הרביעי, מלך הונגריה, שנמלט מפניהם. הם חיפשו אחריו אך לא מצאו אותו, כי הוא נמלט בינתיים לאי צ'יובו. בדרכם שטפו המונגולים את זגרב, את חבל ליקה ואת דלמטיה וניסו ללא הצלחה לכבוש את מבצר וינודול. צבא קרואטי הנחיל להם תבוסה בקרב שדה גרובניק ומשם המשיכו המונגולים לספליט ושם הגיע אליהם ההודעה על מותו של הח'אן הגדול, אוגדיי חאן, בשורה שגרמה להם לפנות את האזור ולשוב למולדתם.
יש היסטוריונים המטילים ספק לגבי קיום הקרב ותוצאותיו.
בשנת 1842, שש מאות שנים לאחר הקרב, כתב המשורר היווני-קרואטי דמטריוס דימיטריו פואמה רומנטית על הקרב.
רוברטו בונאנו

רוברטו אוסקר בונאנו (בספרדית: Roberto Oscar Bonano; נולד ב-24 בינואר 1970 ברוסאריו, ארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי.
בונאנו ערך את הופעת הבכורה המקצוענית שלו במדי רוסאריו סנטרל ב-23 בפברואר 1992 במשחק קבוצתו מול הורקאן. הוא שחק בקבוצה 4 עונות בהן ערך 110 הופעות בליגה וזכה עימה בגביע קונמבול ב-1995.
ב-1996 הוחתם בונאנו על ידי קבוצת הפאר הארגנטינאית ריבר פלייט במדיה שיחק עד שנת 2001. בונאנו זכה עם הקבוצה ב-5 אליפויות, בגביע ליברטדורס ובגביע סופרקופה סודאמריקנה. הוא ניהל יריבות קשה עם חוסה לואיס צ'ילאברט ששימש באותן שנים כשוערה של ולס סארספילד. צ'ילאברט הבקיע נגד בונאנו במשחק נבחרתו ואילו בונאנו כבש נגדו בבעיטת פנדל במהלך משחק ליגה. שני השוערים לא הסתירו את סלידתם אחד מהשני בתקשורת. בעונותיו האחרונות ניהל תחרות על המקום בהרכב עם פרנקו קוסטנסו.
ב-2001 הצטרף בונאנו לברצלונה אך לא הצליח לתפוס מקום קבוע בהרכב הקבוצה, מולו התחרו שוערים כמו ויקטור ואלדס הצעיר והטורקי רושטו. אחרי שנתיים בקבוצה עבר לשחק בריאל מורסיה לעונה אחת.
ב-2004 הצטרף לדפורטיבו אלאבס, הוא נאלץ להילחם על המקום בהרכב פעם נוספת עם פרנקו קוסטנזו. עונה לאחר מכן עזב קוסטנזו את הקבוצה עם ירידתה לליגה השנייה ובונאנו שימש כשוער הראשון עד פרישתו.
בונאנו ערך 13 הופעות במדי נבחרת ארגנטינה, רובם במסגרת מוקדמות מונדיאל 2002. הוא שימש כשוער השני של הנבחרת במהלך מונדיאל 2002.
תארים

רוסאריו סנטרל
גביע קונמבול - 1995
ריבר פלייט
אליפות ארגנטינה - 5 (אפרטורה 1996, קלאוסורה 1997, אפרטורה 1997, אפרטורה 1999, קלאוסורה 2000)
גביע ליברטדורס - 1996
סופרקופה סודאמריקנה - 1997
קרל קהלר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 בספטמבר 1856 לינץ, אוסטריה 
 פטירה:  18 באפריל 1906 (בגיל 49) סן פרנסיסקו, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנות יפה, מינכן 
 
"חתולי בית בסלון"
"מאהביה של אשתי", 1891
קרל קהלר, (בגרמנית: Karl Kahler;‏ 12 בספטמבר 1856 – 18 באפריל 1906), היה צייר ז'אנר וחיות אוסטרי, הידוע במיוחד בזכות ציורי החתולים שלו.
ביוגרפיה

קהלר נולד בלינץ. החל מ-19 באוקטובר 1874 למד באקדמיה לאמנויות יפות במינכן, אצל לודוויג פון לופץ ווילהלם לינדנשמיט הצעיר. לאחר סיום לימודיו באקדמיה, בילה זמן מה בפריז, לפני שהתיישב במינכן.
בין השנים 1881–1888 הציג את עבודותיו בברלין, מינכן ווינה. בשנת 1885 היגר לאוסטרליה ועבד עד 1890 במלבורן, שם צייר שלוש תמונות של גביע מלבורן. באחד הציורים הללו, "The Betting Ring", כל אדם בקהל הוא דיוקן אישי.
בהמשך היגר לארצות הברית. בשנת 1891, בהזמנתה של קייט בירדל ג'ונסון, הוא צייר את התמונה "המאהבים של אשתי" המתארת 42 חתולים, שהפכה ידועה מאוד. לאחר שהתפרסמה תמונה זו, הוא התפרסם יותר ויותר בזכות ציורי החתולים שלו.
קהלר מת בגיל 49 שנים ברעידת האדמה בסן פרנסיסקו ב-1906.
יצירות נבחרות

Die Theaterloge (Die Königin der Saison), 1881
Odaliske, 1882
Zwei Damen mit Hund
The Betting Ring
The Cup Day, 1887
The Derby Day, 1887
My Wife's Lovers, 1891 (oil on canvas, 177.8 × 258.4 cm)
הערות שוליים

↑  Alan McCulloch: Encyclopedia of Australian Art. 2nd edition. Hutchinson, Richmond, Victoria 1969, p. 301.
↑  Sotheby's, retrieved 8 December 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  DAAO: karl-kahler  GND: 101293540X  PIC: 309352  RKD: 221736  Trove: 1484191  ULAN: 500149087  VIAF: 171439266   WorldCat (עם VIAF): 171439266
רוברטו ארלט

| --- | --- |

 לידה:  26 באפריל 1900 בואנוס איירס, ארגנטינה 
 פטירה:  26 ביולי 1942 (בגיל 42) בואנוס איירס, ארגנטינה 
 שם לידה:  Roberto Emilio Godofredo Arlt 
 מדינה:  ארגנטינה 
 מקום קבורה:  בית הקברות לה צ'קריטה 
 שפות היצירה:  ספרדית 
 יצירות בולטות:  Mad Toy, The seven madmen 
 צאצאים:  Mirta Arlt 
 
רוברטו ארלט (בספרדית: Roberto Arlt; ‏2 באפריל 1900 – 26 ביולי 1942) היה עיתונאי, סופר ומחזאי ארגנטינאי. בעל מדור קבוע בעיתון "אל מונדו", וממבשרי הניו ג'ורנליזם בדרום אמריקה.
רומנים

El diario de un morfinómano (1920) (יומנו של מורפימניאק)
El juguete rabioso (1926) (הצעצוע הזועם)
Los siete locos (1929) (השבעה המטורפים)
Los lanzallamas (1931) (הלהבורים)
El amor brujo (1932) (אשף האהבה)
קתרין הארדוויק

| --- | --- |

קתרין הארדוויק בשנת 2009
 לידה:  21 באוקטובר 1955 (בת 68) קמרון, טקסס, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1992 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס  בית הספר לתאטרון, סרטים וטלוויזיה של UCLA  McAllen High School 
 http://www.catherinehardwicke.com
 פרופיל ב-IMDb
 
קתרין הארדוויק (באנגלית: Catherine Hardwicke; נולדה ב-21 באוקטובר 1955) היא במאית קולנוע אמריקאית.