סיפורי סתיו צבעי שלכת
עלילה

בספר מספר סיפורים. העמדה הפוליטית של שמוש באה לידי ביטוי באופן מובהק בסיפור "שוב בביירות", שבו הוא מתאר את סבלם של הלבנונים משכניהם הישראלים.
בנו של המספר לא הכיר את עליי שם שהה המספר בתקופת מלחמת העצמאות. בקטע חי וקצרצר הוא מתאר בצורה ברורה את הפער המסוכן הזה: "עליי, פרץ מפי, בלי מחשבה: 'וואלאק, זה חלום של מקום! פעם אספר...' והוא קטע אותי ברוגזה 'אתה והחלומות שלך, אבא! אתה והסיפורים! זה ח'רא של מקום. זה גיהנום!' ולשמע שתיקתי הוסיף כאילו הסבר 'זה ג'האנאם, תאמין לי. אבל אף מילה לאמא!' אף מילה למורגנשטרן - הבטחתי לו, מנסה לצחוק; ולהצחיק" (עמ' 43).
בקטע הזה מתאר שמוש את געגועיו לבית-הכנסת שהכיר בעליי, אל הידוריו, אל מלון תל אביב, ששינה את שמו ל"פרחי לבנון", עם טאלייה וכנאפה וריחות לחמא בעג'ין. איזה זיכרונות נפלאים עולים במוחו, זכרונות של ריח וטעם. שמוש מפנה אותנו למקורות. בכוונה תחילה הוא מבקר את הישראלי שהחליף בעצת הרופאים את "אכֹול ושתֹה" ב"ראֹה וקנֹה". ונוגע בנקודה כואבת של "ארדוף אשיג אחלק שלל. תמלאמו נפשי. תורישמו ידי". מכאן עולה החשש ששמוש בכתיבתו רומז עליו, יש במדינה שני עמים - עם שרוצה שלום ללא אלימות ועם שרוצה שלום אך אינו בוחל באלימות ובכיבוש. ויש משהו שצריך לקחת בחשבון, כאשר עושים חשבון נפש, בעניין ההלכה שמאפשרת ומאשרת רצח.
לדבריו, משהו צריך להשתנות ביהדות, במקורות. כדי למנוע את הספק. לא יעזור שיעמדו אנשים בחוצות ויצעקו ויזעקו עד לב השמים שדתנו והדת המוסלמית הן דתות של אחווה ואהבה. זה הרי לא ישנה את ההלכה ואת המקורות המתירים לרצוח ולתת לרוצחים מחסה. יש שלנות את הדעות  וההנחיות ביהדות ובאסלם, באותן נקודות העוסקות ברצח מי שאינם מאמינים באלוהים.
שמוש איננו מתעלם מהתרבות והמסורת היהודית, להפך. בסיפור "מעשה אבות", הוא מציג את האמונה באלוהים ובחסדו כמרכיב מרכזי. זהו סיפור המזכיר את מחקרו וספרו של שמוש בשם "הכתר". בספר מתוארת הדרך בה תרבות עוברת מאב לבנו, כולל התנהגות עם נשים ובתקווה לתמיכת האל הבלתי-נראית. כיצד הכיסוי עם חמש ח'אמסות, אחת בכל פינה ואחת בלב המעגל האמצעי, עובר מדור לדור ככלי של תרבות, והופך להיות קמע לחיים טובים ובריאים, ונשמר גם בתהליך כואב של התבוללות החלבים במקסיקו.
שמוש מרחיק לכת ביכולתו לכבד את המסורת ואת התרבות היהודית. בסיפור "אחד שעלה" הוא נוגע בעלייתו לגדולה של אחד שנחשב עלוב - מחכמי ארם-צובא היה ודרכו הצנועה בירושלים. כיצד החל ככבשה שחורה בחלב אשר בסוריה, כיצד עבר מדורי גיהנום שם וכיצד מצא את דרכו משם לירושלים, אל הכותל. אל לימודי הקדושה, העמקתם ודבריו שהיו כה ערבים לאוזני כל שומעיו.
במיוחד בא הדבר לידי ביטוי בסיפור: "קרבן" הלא הוא מרדוך הקורבן הראשון של האינתיפאדה. שמוש מתאר בעדינות ובחמלה את מהלך חייו של האיש, על קשייו וניצחונותיו, על סבלו והצלחותיו, על אשתו הטבחית ונשותיו המסעירות, הוא גורר את הקורא להזדהות עם התרבות המזרחית על מאכליה, ומטעמיה הססגוניים, הבגדים המסורתיים והמנהגים . אך  דבריו של המצרי, המתנפל על הפלסטיני, בדרך מקהיר לאלכסנדריה, מבטאים את העמדה הפוליטית הברורה של שמוש. "אתם הפלסטינים עוד מעיזים לדבר?! - התנפל עליו המצרי - שלושים שנה אכלנו את כל הח'רא בגללכם ואתם לא נקפתם אצבע. בניתם בתים יפים בכפרים והתעשרתם בנסיכויות המפרץ, כשאנחנו שיעבדנו את הכלכלה ואת העתיד שלנו בידי הרוסים, רק כדי לקבל נשק ולהילחם את מלחמותיכם. ומה הייתה תרומתכם שלכם? אפס! ליקקתם לישראלים את התחת וליקקתם ממדינות ערב את כל הדבש, בעוד אנחנו יוצאים למלחמות לא לנו וחיים בעוני ובמחסור. אתה שם משתכר בחודש מה שאני משתכר בשנה. הגיע היום שתיקחו את גורלכם בידיכם. לא נשפוך עוד את דמנו במקומכם. אם אין לכם נשק, הילחמו באגרופים. אם אין לכם פגזים הילחמו באבנים. אז מה אם אתם חלשים? לציונים לא היו אווירונים ולא היו טנקים כשהם רמסו אתכם וגרשו את האנגלים. אז תפסיקו כבר לבכות ותראו לעולם שאתם מוכנים למות עבורה".
שמוש מתאר כיצד בשנת 1987 שמע, מאחר שהוא דובר ערבית, על תחילת האינתיפדה הראשונה . ואינו מתעלם מן האלימות בדבריו של המצרי ומן האלימות הערבית והיהודית בכלל. הוא חושש מפני המחר ומבקר את הביטחון המופרז של הישראלים, את השאננות המיותרת. הסיפור זה הוא סמן נוסף לשאיפתו לשינוי יסודי בתפיסות הביטחוניסטיות היהירות. שמוש קורא לנו להתרפק על התרבות המזרחית-ערבית-יהודית, אך לא להתעלם מצרכיה הפוליטיים של החברה הערבית והמזרחית בקרבה אנו חיים. לשמור על אדמתנו, אך לא לאבד את העשתונות ולדעת שיש בתרבות שלנו, כמה רעיונות אכזריים שיש לעקרם מן השורש, ויפה שעה אחת קודם, לפני שיהיה מאוחר.