stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תקופת הצרות
השלכות תקופת הצרות

התקופה הסתיימה תוך אבדות טריטוריאליות קשות לרוסיה הצארית. אזור סמולנסק אבד לעשרות שנים וחלק משמעותי במזרח חבל קרליה עבר לשוודיה. רוב אוכלוסיית קרליה עזבה ועברה לשטחים פנימיים של רוסיה. רוסיה איבדה את המוצא למפרץ הפיני. השוודים עזבו את נובגורוד רק בשנת 1617 והותירו אחריהם עיר הרוסה.
כלכלת המדינה סבלה קשות. השטח המעובד באזורים רבים קטן פי 20 ומספר האיכרים קטן פי 4. על-פי הערכות, אף במחצית המאה ה-17 האוכלוסייה במספר אזורים ראשיים הייתה קטנה מזו שהייתה במחצית המאה ה-16.
תיאור בתרבות

במשך השנים הופקו סרטים רבים על התקופה ועל דמותו של בוריס גודונוב, כמו סדרת הטלוויזיה "גודונוב".
ב-2007 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "1612" שזכה להצלחה מסחרית. ב-2015 הופק סרט אנימציה על התקופה בשם "המצודה: מגן וחרב", בהפקת אולפני ההנפשה מלניצה ו-CTB Films.
באפריל 2024, אולפני Cyberia Nova הפיצו את משחק התפקידים Smuta שפותח במשך שנתיים בתמיכת ממשלת רוסיה ואף הוא מתמקד בהיסטוריה של תקופת הצרות. במקביל לפיתוח המשחק, הבמאי דז'אניק פאיזייב נשכר לעבוד על סדרת טלוויזיה שעלילתה תתרחש בתקופת הצרות.
שחרור מוסקבה על ידי דמיטרי פוז'ארסקי
דגל האיחוד הערבי

| --- | --- |

 יחס אורך/גובה:  1:2
 קבלת מעמד רשמי:  1958 
 מוטיבים עיצוביים:  שלושה פסים אופקיים שחור-ירוק-לבן בתוספת משולש אדום צמוד לתורן. הצבעים הם צבעי הלאומיות הכלל-ערבית
 
דגל האיחוד הערבי היה דגלה הלאומי של האיחוד הערבי. בשנת 1958, בתגובה לאיחודן של סוריה ומצרים במסגרת הרפובליקה הערבית המאוחדת (רע"ם או קע"ם), הקימו שתי הממלכות ההאשמיות עיראק וירדן את האיחוד הערבי, קונפדרציה של שתי המדינות. לפי הסעיף השביעי של ועידת הפדרציה, דגל המרד הערבי היה אמור להיות הדגל הרשמי של האיחוד. האיחוד נמשך פחות משישה חודשים, והופסק לאחר ההפיכה בעיראק ביולי 1958.
הדגל כמעט זהה לדגל הפלסטיני, אך המשולש האדום בדגל האיחוד הערבי יותר כהה מהמשולש האדום בדגל הפלסטיני.
ראו גם

דגל עיראק
דגל ירדן
הערות שוליים

↑  نص اتفاق الاتحاد العربي، موسوعة المقاتل (אורכב 03.05.2017 בארכיון Wayback Machine)
↑  الاتحاد العربي الهاشمي بين العراق والاردن 14 شباط - فبراير 1958، جريدة الحقيقة في 26 نوفمبر 2016 (אורכב 07.03.2020 בארכיון Wayback Machine)
ערך זה הוא קצרמרבנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דגל דומיניקה

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל לאומי ודגל ימי לאומי
 יחס אורך/גובה:  1:2
 הונף לראשונה:  3 בנובמבר 1978
 קבלת מעמד רשמי:  3 בנובמבר 1978 
 מוטיבים עיצוביים:  שדה, צלב, רונדל, כוכב בעל 5 קודקודים, אימפריאל אמזונה 
 
דגל דומיניקה אומץ ב-3 בנובמבר 1978 ועבר מספר שינויים קלים במהלך השנים.
לדגל רקע ירוק. בעיגול אדום במרכז הדגל מופיע תוכי מסוג אמזונה מלכותית (שחזהו וציצתו בצבע סגול, כך שדגל זה הוא אחד משלושת הדגלים היחידים שבהם יש צבע סגול, יחד עם דגל ניקרגואה ודגל אל סלוודור) המוקף בעשרה כוכבים ירוקים (המסמלים את עשרת המחוזות של האי). מן המרכז יוצאים ארבעה פסים, שלכל אחד מהם שלושה צבעים (צהוב, שחור ולבן) לכל אחד מן הכיוונים האופקיים והאנכיים.
בגרסה המקורית התוכי פנה ימינה (שונה בשנת 1988). כמו כן, סדר הפסים שונה (בשנת 1981).
ראו גם

סמל דומיניקה
המנון דומיניקה
דגל נשיא רוסיה

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל רשמי או רגיל, בצדו הקדמי
 הונף לראשונה:  5 באוגוסט 1996
 קבלת מעמד רשמי:  2009
 מוטיבים עיצוביים:  סמל המדינה מוקף בצבעי הדגל
 שם המעצב:  יבגני אוחנאליוב
דגל נשיא רוסיה הוא דגלו האישי של נשיא רוסיה הנושא את סמל המדינה של הנשר הדו-ראשי על רקע הטריקולור הרוסי וצבעי הלאומיות הסלאבית. הדגל הוצג בשנת 1996 והפך לדגל המפקד העליון בשנת 2009 והוא מופיע לעיתים קרובות בתמונות רשמיות של הנשיא ומונף על ספינות הצי כשהנשיא נמצא על סיפונן, הדגל משמש הן כדגל הנשיא והן כדגל המפקד העליון.
הדגל מונף תדיר מעל מעונות הרשמיים ורכביו של הנשיא, כמו גם מעל ארמון הסנאט בקרמלין כשהנשיא שוהה בו. הדגל לעולם אינו מונף בחצי התורן ואינו קודם לדגל הלאומי בסדר החשיבות.
ראו גם

דגל נשיא ארצות הברית
דגל רוסיה
אוסטרלופיתקוס

| אוֹסְטְרָלוֹפִּיתֶקוּס |
| --- | --- |
 שחזור גולגולת של אפרנסיס במוזיאון האדם, סן דייגו
תקופה
פליוקן-פליסטוקן, 3.9–1.7 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פרימטים
תת־סדרה:: בעלי אף יבש
משפחה:: הומינידיים
תת־משפחה:: הומיננאים
שבט:: הומיניניים
תת־שבט:: הומינינים
סוג:: אוסטרלופיתקוס
מינים
 אוסטרלופיתקוס אפרנסיס אוסטרלופיתקוס אפריקנוס אוסטרלופיתקוס אנמנסיס אוסטרלופיתקוס בהרלגזלי אוסטרלופיתקוס גרהי אוסטרלופיתקוס סדיבה בעבר אף הוגדרו המינים הבאים בני הסוג פרנתרופוס כשייכים לאוסטרלופיתקוס: פרנתרופוס אתיופיקוס פרנתרופוס רובוסטוס פרנתרופוס בויזאי
שם מדעי
 Australopithecus ‏דארט, 1925
תחום תפוצה
הסוג נכחד. אתרי מציאת שרידים: צ'אד, אתיופיה, קניה, טנזניה ודרום אפריקה

אוֹסְטְרָלוֹפִּיתֶקוּס (שם מדעי: Australopithecus; "פיתקוס" מיוונית: πίθηκος, קוף-אדם, "אוסטרלו" מלטינית: australis, דרומי) הוא סוג של הומינין שהתפתח מקופי אדם הדומים לשימפנזה, ומילא תפקיד מפתח באבולוציה של האדם. הסוג אוסטרלופיתקוס כולל מספר מינים נכחדים שחיו באזורים שונים של מזרח ודרום אפריקה במהלך תקופת הפליוקן, כארבעה עד שני מיליון שנה לפני זמננו. האוסטרלופיתקוס מוכר כיום משרידים מאובנים וכלי אבן שהותיר. חלק מהמינים שסווגו בעבר כאוסטרלופיתקוס מסווגים היום תחת הסוג פָּרָנְתְרוֹפּוּס. לאוסטרלופיתקוס היה מוח בנפח דומה לזה של קופי אדם וקומתו הייתה זקופה - דבר שהקל עליו את ההילוך על שתיים בדומה לאדם.
טקסונומיה ומורפולוגיה

המאפיין של כל מיני האוסטרלופיתקנים הוא הצירוף הייחודי של הליכה על שתיים בקומה זקופה יחסית, בדומה לאדם, עם מוח בגודל של מוח השימפנזה (נפח גולגולת של 380 עד 530 סמ"ק בבוגר) הקטן משמעותית מזה של מוח האדם (1,200 עד 1,800 סמ"ק באדם המודרני). מבחינה זו האוסטרלופיתקנים מהווים שלב ביניים מובהק בין קופי אדם והאדם, ומדגימים כי ההזדקפות על הרגליים האחוריות קדמה באבולוציה של משפחת האדם לגידול בנפח המוח. את ההליכה הזקופה של האוסטרלופיתקנים ניתן להסיק ממאפייני שלד רבים, בין השאר צורת כף הרגל כמעט אנושית עם בוהן קרוב לשאר האצבעות, מבנה אגן דמוי קערה אופקית בדומה לזה של האדם, והעמדה של החיבור לעמוד השדרה (foranum magnum) בבסיס הגולגולת כמו באדם, ולא באחורי הגולגולת כמו בקופי האדם ושאר יונקים הולכי-על-ארבע. באוסטרלופיתקנים הזרועות שוות בערך באורכן לרגליים, וגם בכך הם תופסים עמדת ביניים בין קופי האדם, שאצלם הזרועות ארוכות יותר, לאדם שאצלו הרגליים ארוכות יותר. יחס זה כמו מאפייני שלד אחרים רומז שהאוסטרלופיתקנים עדיין הרבו לטפס על עצים במקביל להליכה על הקרקע.
על פי שרידיהם המאובנים ניתן לסווג מיני אוסטרלופיתקנים לשתי קבוצות עיקריות: האוסטרלופיתקנים ה"חינניים" (gracile) והאוסטרלופיתקנים ה"חסונים" (robust). האוסטרלופיתקנים החינניים היו נמוכי קומה (100 עד 140 ס"מ בבוגר) בעלי מבנה גוף עדין (משקל מ-30 עד 60 ק"ג) ולסת מפותחת רק במקצת. דוגמאות מובהקות למינים כאלו הם אוסטרלופיתקוס אפרנסיס ואוסטרלופיתקוס אפריקנוס. האוסטרלופיתקנים החסונים היו גדולי גוף (עד 80 ק"ג) והתאפיינו במיוחד בלסת תחתונה מסיבית, שיניים גדולות ורחבות, ורכס סגיטלי - מעין "כרבולת" של עצם המשמשת מאחז לשרירי לעיסה מפותחים - בראש הגולגולת. דוגמאות אופייניות הם אוסטרלופיתקוס רובוסטוס ואוסטרלופיתקוס בויזאי. בגלל הבדלים אלו יש טקסונומים המעדיפים להפריד את האוסטרלופיתקנים החסונים לסוג נפרד, פרנתרופוס (שם מדעי: Paranthropus; מיוונית: "לצד האדם"). לפי סיווג זה ייקראו שני המינים האחרונים פרנתרופוס רובוסטוס ופרנתרופוס בויזאי.
בית גידול ואורח חיים

כיוון שצפייה ישירה באורח החיים של יצורים נכחדים אינה אפשרית, ניתן להעלות ניחושים מושכלים על ידי חקירה מעמיקה של השרידים ולעיתים אף לאשר תחזיות באמצעות תצפיות ספציפיות. לדוגמה, סביר שאוסטרלופיתקנים לא נטו לזוגיות מונוגמית כמו בני אדם, אלא חיו בחבורות יותר פתוחות שבהן זכר שליט הזדווג עם מספר נקבות. ניתן להסיק זאת מדו-צורתיות מינית (דימורפיזם - ההבדל בין גודל הגוף של הזכרים והנקבות) מודגשת במאובני אוסטרלופיתקוס בדומה לדו-צורתיות מינית מודגשת אצל פרימטים לא מונוגמיים כמו שימפנזות וגורילות. אצל יונקים מונוגמיים ובפרט פרימטים מונוגמים, כמו בני אדם וגיבונים, הבדלי הגודל בין זכרים לנקבות מתונים יותר.
בית גידול ואורח חיים > בית גידול

בניגוד לקופי אדם מודרניים, בית הגידול של האוסטרלופיתקנים לא היה יער גשם טרופי אלא ערבה וסוואנה. ניתן לקבוע זאת על סמך אבקני צמחים מאובנים שנמצאו באותן שכבות עם מאובני אוסטרלופיתקנים. ממצא זה תואם את השינוי האקלימי שחל בתקופת המיוקן לאקלים קר ויבש יותר. נראה ששינוי זה גרם להקטנת שטחי היער הטרופי והעניק יתרון לקופי אדם הולכי-על-שתיים שיכלו לנצל שטחים פתוחים יותר. סביר כי בדומה לפרימטים שוכני סוואנה כיום, כמו קופי בבון, אוסטרלופיתקנים בילו את שנת הלילה על עצים בסוואנה ומצאו בהם מקלט מפני אריות וצבועים, ואולם על-מנת להיזון היה עליהם להסתכן ולרדת אל השטחים הפתוחים.
בית גידול ואורח חיים > תזונה

חוסר בהירות שורר עדיין לגבי מרכיבי התזונה של אוסטרלופיתקנים. על פי יחסי האיזוטופים פחמן-12 ופחמן-13 בעצמות ובשיניים של בעלי חיים ניתן לבדוק אם הם ניזונו בעיקר מצמחים המשתמשים יותר במסלול הפוטוסינתטי C3, האופייני לפירות ועלים, או יותר במסלול הפוטוסינתטי C4, האופייני לעשב. בבדיקת מאובני אוסטרלופיתקנים נמצא בבירור כי הפחמן שבהם הגיע ממסלול C4, בהתאמה יפה לבית גידול בסוואנה ולא ביער טרופי, ואולם לא ניתן לקבוע איזה חלק מהפחמן הגיע ישירות מאכילת עשב, היינו תפריט צמחוני, ואיזה חלק הגיע מאכילת בעלי-חיים שאכלו את העשב, כלומר טריפה או אולי אכילת נבלות. גם בדיקת תבניות שחיקה מיקרוסקופיות (dental microwear) על שיני אוסטרלופיתקנים עדיין לא הביאה להכרעה בשאלה זו. מרבית האנתרופולוגים היום מעריכים שהאוסטרלופיתקנים ה"חינניים" היו אוכלי-כול בדומה לשימפנזים ובני-אדם, אך ייתכן שהלסתות והשיניים הגדולות של בני הסוג פרנתרופוס מעידות על התאמה ללעיסת מזון צמחי קשה, אולי זרעים או אגוזים.
בית גידול ואורח חיים > סיתות כלי אבן

במשך זמן רב לא נמצאו מאובני אוסטרלופיתקוס בהקשר ברור עם כלי אבן מסותתים, והסברה המקובלת הייתה שסיתות אבן הוא נחלתם הבלעדית של מיני הסוג אדם, בעלי המוח הגדול יותר. שם המין של הומו הביליס (כלומר "האדם המיומן") אף נטבע לציון יכולתו לייצר את כלי האבן של התרבות האולדובאית, הנקראת על שם ערוץ אולדובאי בטנזניה ששם הם נמצאו לראשונה. ואולם בשנים 1992–1994 גילו האנתרופולוג האתיופי סילשי סמאו ועמיתיו כלי אבן בטכניקה אולדובאית גם בעפר שבאתיופיה, תיארכו אותם לגיל של כ-2.6 מיליון שנה לפני זמננו, ואף קישרו אותם עם עצמות השייכות כנראה לאוסטרלופיתקנים. המאובנים העתיקים ביותר שהתגלו מן הסוג אדם מתוארכים לגיל של כשני מיליון שנה בלבד לפני זמננו (להוציא לסת עליונה יחידה המתוארכת לגיל של 2.33 מיליון שנה), ולכן במשך כמה מאות אלפי שנים האוסטרלופיתקנים הם המועמדים הידועים היחידים להכין כלים אלו. בנוסף הסתבר שהכנת כלים אולדובאים דורשת פחות אינטליגנציה ממה שחשבו בתחילה, שכן האבנים המסותתות שנמצאו הן לאו-דווקא הכלים עצמם, אלא הליבות שמהן התיז הסתת נתזי אבן חדים (ייצור נתזים נחשב כמצריך פחות אינטליגנציה מאשר סיתות של ליבה משום שהוא אינו דורש מהסתת לעבוד על פי תמונה מנטלית של הכלי אליו הוא שואף להגיע). המומחה לכלי אבן ניקולס טות אף הצליח ללמד קוף אדם – השימפנזה הננסי המפורסם קאנזי – לייצר נתזי אבן חדים בטכניקה האולדובאית ולהשתמש בהם. גם הזיהוי הברור של התרבות האולדובאית עם הומו האביליס והומו ארקטוס אינו שולל את האפשרות שאוסטרלופיתקנים השתמשו בה, משום שלאורך חלק ניכר מהפרהיסטוריה של כלי אבן השתמשו בכל תרבות יותר ממין אחד של הומינידים.
בין אם אוסטרלופיתקנים סיתתו אבנים ובין אם לא, סביר שהם השתמשו גם בכלים שאינם מותירים שרידים, כמו אבנים לא מסותתות ואולי אף בכלי עץ מעובדים כמו מקלות חפירה מחודדים וחניתות עץ פרימיטיביות, כפי ששימפנזים לפעמים עושים כיום בבית הגידול הטבעי שלהם.
אבולוציה

אחת הסוגיות המרכזיות הנוגעות לסוג אוסטרלופיתקוס היא האם הוא מהווה את "החוליה החסרה" בין קוף האדם לאדם. עד מחצית המאה ה-20 בערך חיפשו אנתרופולוגים ופלאונטולוגים באינטנסיביות את החוליה החסרה, כלומר את מאובן המעבר בין קוף האדם לאדם. ואולם בעשרות השנים האחרונות השתרשה תפיסת האבולוציה כ"שיח" מסועף ולא כ"סולם" המוביל ליניארית מיצורים פשוטים יותר אל "פאר היצירה" - האדם המודרני. בתפיסת השיח הצבעה על יצור יחיד כעל החוליה החסרה היא חסרת טעם למדי, ואכן ביטוי זה כבר אינו משמש יותר בספרות המדעית (להבדיל מהתקשורת הפופולרית). עץ המאובנים של משפחת האדם בכלל והסוג אוסטרלופיתקוס בפרט הוא דוגמה טובה לתפיסת השיח - הוא כה מסועף עד כי ייתכן שלעולם לא יהיה ניתן לשרטט אותו בביטחון מלא ולהתחקות במדויק אחרי השרשרת המפותלת של מינים שהובילה בסופו של דבר לאדם המודרני. אך אין ספק שהסוג אוסטרלופיתקוס מילא תפקיד מרכזי בשיח זה, ושמיני אוסטרלופיתקוס מסוימים, בעיקר הקדומים יותר כמו אפרנסיס, אנאמנסיס וראמידוס, היו קרובים מאוד, אם לא זהים, לאבות הקדמונים הישירים של המין האנושי.
באמצעות השוואות מולקולריות בין גנום האדם המודרני לגנום השימפנזה ניתן לקבוע שהאב הקדמון המשותף שלהם חי כחמישה עד שישה מיליוני שנה לפני זמננו. המאובנים הקדומים ביותר שניתן לסווגם בוודאות כאוסטרלופיתקנים מתוארכים בשיטות רדיומטריות לכארבעה מיליון שנה לפני זמננו. מצד אחד הם דומים מאוד למאובני הומינידים שקדמו להם: סוגים פחות מוכרים כמו אורורין, סהלאנתרופוס וארדיפיתקוס, העתיקים מספיק כדי להיות מועמדים לאב הקדמון המשותף של השימפנזה והאדם. מצד שני אותם מיני אוסטרלופיתקנים דומים מאוד למינים המוקדמים יותר של סוג האדם - הומו הביליס והומו ארקטוס.
ניתוח מאפייני השלד של מיני אוסטרלופיתקוס ופרנתרופוס מראה שהמינים ה"חסונים", הגדולים יותר ובעלי מערכת הלעיסה המפותחת יותר, הם ברובם גם מאוחרים יותר, שני מיליון שנים לפני זמננו ואף פחות מזה, וחיו במקביל למינים הראשונים של הסוג הומו. לכן התפיסה המקובלת היום היא שמיני אוסטרלופיתקוס ובעיקר פרנתרופוס מהווים ענף (או אולי מספר ענפים) שהתפתח במקביל לענף האדם ולבסוף נכחד כולו. מינים מתמחים אלו פיתחו את החלק התחתון של הגולגולת ומערכת הלעיסה, בניגוד למיני האדם שפיתחו את נפח המוח. אחד או יותר ממיני אוסטרלופיתקוס העתיקים יותר והקרובים לנקודת הפיצול בין הענפים הם אלו שקרוב לוודאי היו אבות ישירים של המין האנושי.
תולדות התגליות > ריימונד דארט: גילוי האוסטרלופיתקנים הראשונים

השם אוסטרלופיתקוס נטבע על ידי האנטומאי האוסטרלי ריימונד דארט אשר גילה את המאובנים הראשונים מהמין אפריקנוס בשנת 1924 בטאונג שבדרום אפריקה. המפורסם מביניהם היה גולגולת של פרט צעיר שנודע בכינוי "הילד מטאונג". ממצאים אלו היו האישורים הראשונים לחשיבותה המרכזית של יבשת אפריקה באבולוציה של האדם, כפי שחזה צ'ארלס דרווין בגלל מוצאם האפריקני של השימפנזה והגורילה.
דארט טען שאפריקנוס הוא ה"חוליה החסרה" בין קוף האדם לאדם, אך באותה תקופה נשמר מעמד זה לאיש פילטדאון הבריטי. רק בשנת 1953 נחשף איש פילטדאון כזיוף ואז התקבלה עמדת דארט על מרבית האנתרופולוגים שהחשיבו את אפריקנוס במשך כמה עשרות שנים כאב הישיר של סוג האדם.
מאובני אפריקנוס התגלו בשלושה אתרים נוספים בדרום אפריקה, הכוללים כמה עשרות פרטים ממין זה.
כיום יש הנוטים לראות את אפריקנוס כענף צדדי יחסית בשושלת האדם, בעיקר בשל ריחוקו הגאוגרפי מריכוז מאובני הסוג אדם במזרח אפריקה ובעקבות גילויים של מועמדים סבירים יותר.
תולדות התגליות > ברום ומשפחת ליקי: גילוי האוסטרלופיתקנים החסונים

בשנת 1938 חפר הרופא הסקוטי רוברט ברום בדרום אפריקה בחיפוש אחר מאובני אפריקנוס, ובמקומם גילה את המאובנים הראשונים מהמין הגדול והחסון יותר פרנתרופוס רובוסטוס (הידוע לחלופין כאוסטרלופיתקוס רובוסטוס). רובוסטוס התגלה מאז בארבעה אתרים בדרום אפריקה, ובאחד מהם נחשפו לא פחות מ-130 פרטים שונים ממערה יחידה. התיארוך של רובוסטוס לאותה תקופה ובאותו אזור כמו אפריקנוס העיד לראשונה על המבנה המסועף (דמוי "שיח" ולא "סולם") של שושלת האדם. ברום עצמו כבר העלה את הסברה שרובוסטוס הוא ענף צדדי בשיח זה, וזאת עקב ההתמחות של הגולגולת והלסת שלו אשר אינן אופייניות לא לקופי אדם ולא לאדם.
בשנת 1959 נתגלה מין גדול-גוף וקיצוני באנטומיה שלו אפילו יותר, פרנתרופוס בויזאי (הידוע גם כאוסטרלופיתקוס בויזאי) בערוץ אולדובאי בטנזניה על ידי מרי ליקי, רעייתו של האנתרופולוג הבריטי לואיס ליקי וחוקרת מאובנים חשובה בפני עצמה.  
פרט מפורסם אחר מהמין בויזאי התגלה ב- 1969 בקובי פורה שבקניה על ידי בנם של מרי ולואיס, ריצ'רד ליקי.
את הקשר ההדוק של משפחת ליקי לאוסטרלופיתקנים משלימה רעייתו של ריצ'רד מייב ליקי, אשר בשנת 1968 גילתה מאובנים של מין נוסף, פרנתרופוס אתיופיקוס, באתיופיה.
תולדות התגליות > ג'והנסון וגילוי אפרנסיס

בשנת 1974 חפר האנתרופולוג האמריקני דונלד ג'והנסון בהאדאר שבמשולש עפר באתיופיה, וגילה שם את המאובן המפורסם ביותר באבולוציה של האדם - נקבה צעירה שזכתה לכינוי "לוסי" ושויכה על ידי ג'והנסון למין חדש: אוסטרלופיתקוס אפרנסיס. בשל תיארוכו המוקדם משל אפריקנוס, מיקומו הגאוגרפי במזרח אפריקה והמאפיינים הכלליים יותר של השלד שלו מקובל כיום אפרנסיס כקרוב יותר מאפריקנוס לשושלת המובילה לאדם, וייתכן שהוא אף ממוקם ישירות על שושלת זאת. פרטים רבים נוספים נמצאו ממין זה: בשנת 1992 התגלתה באתיופיה הגולגולת השלמה הראשונה של אפרנסיס AL 444 במשלחת חפירות שבה השתתף בין השאר הפלאונטולוג הישראלי יואל רק, וב- 2006 זכה שלד במצב השתמרות מעולה של ילדת אפרנסיס כבת שלוש שנים לכינוי סלאם (שלום באתיופית) ולכיסוי נרחב במגזין נשיונל ג'יאוגרפיק. גם העקבות המאובנים באפר געשי שהתגלו על ידי מרי ליקי בלייטולי שבטנזניה בשנת 1976 משויכים בדרך כלל למין אפרנסיס.
דגל פורט סאמטר

דגל פורט סאמטר אשר הונף על המצודה
שחזור דיגיטלי של הדגל
דגל פורט סאמטר היה גרסה של דגל ארצות הברית אשר הונף על חומות פורט סאמטר בתחילתה של מלחמת האזרחים האמריקנית. עיצובו של הדגל היה עיצוב ייחודי שכן הכוכבים שבקנטון הדגל עוצבו בצורת יהלום ומנו 33 כוכבים, מספר המדינות אשר היו חברות באיחוד טרם פרישת מדינות הדרום.
הדגל אשר הונף בפתחו של הנמל הדרומי פגע ברגשותיהם של בני קרוליינה הדרומית וכל מדינות הקונפדרציה שכן הקונפדרציה האמינה בעצמאותה ולא יכלה להשלים עם דגל זר המונף בפתחו של אחד מנמליה החשובים ביותר.
ירית הפתיחה של המלחמה הייתה במצור בן מספר חודשים אותו הניחו כוחות הדרום על המצודה אשר שכנה במבואותיו של נמל צ'ארלסטון, מפקד צבא הקונפדרציה שהיה מוצב באזור, בריגדיר גנרל פ.ג.ט. בורגארד קרא לחיילי המבצר להיכנע, אך למרות קריאות חוזרות ונשנות התעלמו מגיניו מהקריאה.
ב-12 באפריל 1861, פתחו סוללות תותחים של צבא הדרום באש על המבצר. התותחים ירו על המבצר 36 שעות ברציפות. חיל המצב השיב אש לא יעילה. ב-13 באפריל נכנע המבצר ופונה. איש לא נפגע במהלך ההפגזה על המוצב, אך כאשר הורד הדגל ונורה מטח כבוד, נהרג חייל אחד ואחר נפצע אנושות מהתפוצצות באחד מהתותחים. חיילי המוצב הורשו לחזור לצפון, ומפקד המוצב, מייג'ור רוברט אנדרסון לקח עמו את הדגל, שהפך לסמל פטריוטי במהלך המלחמה.
אנדרסון הביא עמו את הדגל לניו יורק לאחר פינוי המצודה, ובעת עצרת המונית בכיכר היוניון בניו יורק הניף את הדגל - הייתה זאת העצרת הגדולה ביותר שנערכה באמריקה הצפונית עד לאותה עת. לאחר העצרת, המשיך הדגל לנדוד בערים ובעיירות של מדינות הצפון כסמל פטריוטי אשר נרכש שוב ושוב במכירות פומביות ונתרם בחזרה לאומה לאחר הזכייה בו.
ב-14 באפריל 1865, 4 שנים לאחר כניעתה של המצודה והורדתו מראש התורן, וכחלק מחגיגות הניצחון של האיחוד במלחמה, הגיע אנדרסון, אז כבר מייג'ור גנרל, והניף את הדגל על חורבות המצודה.
הדגל שמור עד היום במוזיאון שבמבצר.
הערות שוליים

↑  ברוס קאטון, מלחמת האזרחים האמריקנית, הוצאת מערכות, עמ' 77
דגל הדואליות הקנדית

| --- | --- |

 כינוי:  דגל האחדות הקנדית
 כינויים נוספים:  הדגל הקנדי המחודש
 הונף לראשונה:  1995
 מוטיבים עיצוביים:  דגל קנדה בתוספת שני פסים כחולים מימין ומשמאל לפס הקנדי
דגל הדואליות הקנדית (הידוע גם כדגל האחדות הקנדית או הדגל הקנדי המחודש) הוא דגל לא רשמי של שוללי פרישת מחוז קוובק מהאיחוד, אשר הונף במקור על מנת לציין את האחדות הקנדית במהלך משאל העם של קוויבק (1995).
הדגל מורכב מדגל קנדה, דגל עלה המייפל הלאומי, שלפסים האדומים שלו נוספו שני פסים כחולים, צבעו המרכזי של דגל קוויבק, ביחס המייצג את כמות דוברי הצרפתית לעומת דוברי האנגלית בקנדה.
סמליותם של הפסים הכחולים עודפת לדעת רבים, שכן הצבע הלבן בדגל הקנדי מסמל את צבעם של מלכי צרפת ושובץ בדגל לשם ייצוגה של האוכלוסייה הצרפתית הקנדית. יתרה מכך, סמל עלה עץ האדר שימש לראשונה כסמלם של אגודת יוחנן המטביל.
הערות שוליים

↑  דגלים קנדיים נוספים באתר דגלי העולם
↑  דגל הדואליות הקנדית באתר הדואליות הקנדית
ערך זה הוא קצרמרבנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אסתרקה

אסתרקה, בציור מסביבות שנת 1839 מאת לקלר
המלך קז'ימייז הגדול מבקר אצל אסתרקה, ציור מאת ולדיסלב לושצ'קביץ'
'על פי האגדה, אסתרקה או בשמה המלא אסתרקה מלאך (בפולנית: Esterka או Esterka Małach, המאה ה-14), הייתה המאהבת היהודיה של קז'ימייז' השלישי, מלך פולין, אשר שלט בשנים 1333–1370 וכינויו היה "קז'ימייז' (קזימיר) הגדול". אסתרקה נודעה ביופיה. חלק מחייה התגוררה בעיר קז'ימייז' על יד קרקוב.
כרוניקנים בני התקופה, דיברו על הקשר המשמעותי שבין אסתרקה ובין המלך הפולני, כעל עובדה ואמת היסטורית, אולם היסטוריונים מטילים ספק בקיומו של קשר כזה, תוך אזכור הדמיון הרב של הסיפור לסיפור על אהבתם של אסתר המלכה והמלך הפרסי אחשוורוש שמופיע במגילת אסתר. הסיפור של אסתרקה נחשב ל"אגדה אימיטטיבית", שהומצאה לפי הדגם התנ"כי.
האגדה > כרוניקות

האזכור הראשון של הסיפור מופיע בכרוניקה של הבישוף יאן דלוגוש (1480-1415), פחות ממאה שנה אחרי מותו של קז'ימייז' הגדול. לפי מסורות אחדות, אסתרקה הייתה בתו של חייט עני בשם רפאל, מן היישוב אופוצ'נו; לפי אחרים היא הייתה נכדה של סוחר ורופא מאופוצ'נו והיא עצמה, כדברי דלוגוש, "ידעה הרבה מסודות הרפואה".
בשורות המוקדשות לשנת 1386 ציין דלוגוש, שלא היה ידוע כאוהד יהודים, כי אסתרקה השפיעה לטובת עמה על מדיניות המלך הפולני.
«Ad preces quoque praefatae Ester judeae et concubinae, exorbitantes praerogativas et libertates per litteras singulis judaeis in regno Poloniae habitantibus, quae falso scriptae ab aliquibus insimulabantur, et quibus divina majestas contumeliatur et offenditur, concessit, quarum factor olidus etiam in hane diem perseverat»
לבקשת הפילגש שלו היהודייה האהובה, אסתר, העניק (קז'ימייז' הגדול) על ידי תעודה מיוחדת במינה זכויות וחרויות מופלגות ליהודים החיים בממלכת פולין. הועלה חשד כי היא מבוססת על זיוף בידי אנשים מסוימים, ובאופן המחלל ופוגע בהוד האלהי, מעשם המסריח משפיע עד עצם היום הזה.
גם הכרוניקן מרצ'ין ביילסקי כתב בספרו "Kronika wszystkiego świata" ("כרוניקת העולם כולו") שקז'ימייז' הגדול "אהב בסתר את הצ'כית רוקחצ'אנקה" שהיה לה יופי נדיר, אולם אחר כך דחה אותה ולקח את אסתרקה היהודייה במקומה.
gdzie Kazimierz chował miłośnicę z Czech Rokiczankę, która była niepospolitej cudowności, ale nią potem wzgardził, a Esterkę Żydówkę na jej miejsce wziął
לפי מחברים מאוחרים יותר, פרשת האהבה הזאת התרחשה בזמן שקז'ימייז' היה נשוי לאדלאידה מהסן. קודם לכן עזב המלך את קריסטינה רוקיצ'אנה הצ'כית אחרי שגילה שיש לה סקביאס (למלך היו ארבע נשים במהלך שלטונו). אמרו שמתוך הקשר עם המלך נולדו לאסתרקה 4 ילדים: שני בנים - פּלקה (Pełka) וניימייז'ה (Niemierza) ושתי בנות ששמותיהן אינם ידועים. נאמר גם שבעוד הבנים גודלו בדת הקתולית של אביהם, הבנות שמרו את דת אמן - היהדות.
במקורות יהודים מוזכרת אגדת אסתרקה לראשונה בספר "צמח דוד (1595) של דוד גנז:
(בשנת) ק"ל קזימירוס מלך פולין לקח לו לפילגש נערה יהודייה ושמה אסתר, בתולה יפת תואר אשר אין דוגמתה בכל הארץ ותהי לו לאישה ימים רבים, וייטב למלך בעבורה ליהודים טובות גדולות. והיא השתדלה מן המלך ליהודים כתבי חסד וחירות
האגדה > יישובים הקשורים לפי המסורות לאסתרקה

פרט לאופוצ'נו, גם על ערים או עיירות אחרות במרכזה או דרומה של פולין נטען שהן מקום הולדתה של אסתרקה או קשורות לסיפורה: למשל ראדום, סנדומייז', סקאווינה (אנ'), קז'ימייז' דולני, נייפולומיצה (אנ'), פשדבוז', ז'שוב, סטופניצה, וישליצה, צ'כוב ובוחוטניצה. יש שסברו שמפני שהמלך הקים בשבילה מובלעת יהודית בקזימייז', בסמוך לקרקוב הבירה, ייתכן כי אסתרקה נולדה בקרקוב.
קטע אחר של הסיפור מספר שהמלך בנה עבור אסתרקה טירה קטנה בבוחוטניצה, מצפון לקרקוב, שהייתה מחוברת לטירת ואוול על ידי מנהרה תת-קרקעית. לפי מסורות אחרות המלך בנה לאסתרקה באמצע המאה ה-14 ארמונות בקז'ימייז' דולני ובלובזוב, אז כפר בסמוך לקרקוב ובימינו חלק מן העיר. הארמון המלכותי בלובזוב קיים גם בימינו.
המסורת העממית מיחסת בית ברחוב קרקובסקה 46 בקז'ימייז', בימינו בקרקוב, למשפחתה של אסתרקה והוא נקרא על כן "הבית של אסתרקה" (Dom Esterki), שבו פועלת החל משנת 1986 שלוחה של המוזיאון האתנוגרפי של קרקוב.
במקורות אחדים אסתרקה מוצגת כאשתו של המלך שחיה איתו בארמון ואוול, למרות שהשניים לא היו נשואים מעולם והיא לא הוכרזה למלכה. אסתרקה אחראית, לא רק בעיני דלוגוש, אלא גם לדעתם של סופרים אחרים, להרחבת זכויות היתר שהיהודים זכו להם בימי שלטונו של קז'ימייז' הגדול.
הנצחה

אתרים שונים, רחובות ואנדרטאות בפולין נקראו על שם אסתרקה.
אחד מהם הוא מקטע חומה שנותר מטירה עתיקה אשר בנייתה מיוחסת לקז'ימייז' בעיר קאליש. ישנן אגדות המספרות שרוח הרפאים של אסתרקה נוהגת לפקוד את המקום בלילות בעודה ממתינה לאהובה.
בית אסתרקה - ברחוב קרקובסקה 46 בקז'ימייז' בקרקוב. בתים הרקויים "בית אסתרקה" קיימים גם בראדום, בז'שוב ובאופוצ'נו (ברחוב קושצ'ושקו 15, על יד הארמון המלכותי)
רחוב אסתרקה - בקרקוב
עד לשנות ה-1950 בפארק המקיף את הארמון המלכותי בקרקוב היה קיים קורגן שנקרא "הקורגן של אסתרקה".
דמותה של אסתרקה במדיה האמנותית > ספרות

מיתוס הרומן ה"מזרחי" בין היהודיה למלך הפולני עורר אמוציות לא רק בקרב האנטישמים למיניהם אלא גם אצל סופרים ומשוררים חשובים, פולנים ויהודים:
ההקשר הרומנטי מוזכר בפואמה היתולית של איגנצי קרשיצקי "Myszejda" (עכבריה) (1775)
Trunkiem się wielkie dusze upodlały: Leszków i Mieszków on na złe przemienił. Bolesław, z męztwa okrzykniony Śmiały, Miodem Kijowskim cnoty wykorzenił. Poległ na uczcie Przemysław wspaniały, Gdy się w Rogoźnie do kufla nie lenił. Kazimierz — wielki! a przecie kwaterką Łykał miód smaczny w Łobzowie z Esterką.
בטקסט מצוינת ההשפעה הרעה של שתיית אלכוהול על מלכי פולין וגיבוריה, ומוזכר בהקשר זה גם המלך קז'ימייז' ששתה בלובזוב משקה "דבש טעים" בחברתה של אסתרקה.
קיים באופוצ'נו גם שיר-עם הנקרא " „Kazimierz Wielki spijał miodek u Esterki". - "קז'ימייז' שתה דבש אצל אסתרקה".
יוזף איגנצי קרשבסקי - בספר השישי "אסתרה" לסיפורו ההיסטורי "מלך האיכרים"
אלכסנדר ברוניקובסקי ברומן בשני כרכים "קז'ימייז' הגדול ואסתרקה" (1828)
פליקס ברנטוביץ' - ב"Nałęcz. Romans z dziejów polskich", (נלנץ'.רומן אהבה מתולדותיה של פולין) (1828)
טדאוש בולהרין - הנובלה "אסתרקה" (1829)
קרל אמיל פרנצוז - הקטע Esterka, die Königin ("אסתרקה המלכה") ב-Die Juden von Barnow ("יהודי ברנוב") (1877)
יצחק בן־משה רומש - "הספר של אסתר השנייה" (1883)
שמואל יוסף עגנון - "הלב והעינים", בתוך: אלו ואלו, שוקן, עמ': שס – שסא.
שמואל יעקב אימבר - בפואמה "אסתרקע" (1911)