יהודה ושומרון
היסטוריה > ראשית המאה ה-20

בראשית המאה ה-20 שלטה האימפריה העות'מאנית בשטח שמוגדר כיום כיהודה ושומרון. רובם הגדול של תושבי האזור היו ערבים מוסלמים, רובם פלאחים ומקצתם בדואים (בעיקר במדבר יהודה) או עירוניים. היה גם מיעוט ערבי-נוצרי, בעיקר בבית לחם ורמאללה (בשתיהן היה אז רוב נוצרי) ובמספר כפרים סמוכים. בשתי ערים הייתה קהילה יהודית - ירושלים וחברון, ומהעם השומרוני נותרה רק קהילה אחת של כ-150 איש, שהתגוררה בשכם. מבחינה אדמיניסטרטיבית חבל יהודה, מישור החוף הדרומי והנגב היוו מחוז בפני עצמו בשם "מותצאריף ירושלים" (אנ'), ואילו השומרון היה בקצה הדרומי של וילאייט ביירות. באותם ימים כבר החלה התנועה הציונית להקים יישובים יהודיים בארץ ישראל, אך הם הוקמו בעיקר במישור החוף ובגליל, והניסיונות המעטים להתיישבות יהודית ביהודה ושומרון – ביריחו ב-1872, בנבי סמואל ב-1895 ובקלנדיה ב-1914 – כשלו כולם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה כבש הצבא הבריטי את האזור כחלק מהמערכה על ארץ ישראל: בנובמבר 1917 הבריטים הביסו את הצבא העות'מאני בקרב נבי סמואל, הם נכנסו לירושלים ב-11 בדצמבר, וב-1918 כבשו את בקעת הירדן, את בעל חצור ואת שכם. בוועידת סן רמו ב-1920 החליטו מדינות ההסכמה ליצור בשטחים שנכבשו מהעות'מאנים משטר מנדטים, שפירושו שהם ישלטו בשטחים האלו עד שיוכלו התושבים המקומיים לקיים שלטון עצמי. נקבע גם שבארץ ישראל יוקם בית לאומי לעם היהודי, אך לא הוחלט מה בדיוק יהיו גבולותיו. כך בא לעולם המנדט הבריטי על פלשתינה (א"י), שגבולותיו נמתחו מהים התיכון עד נהר הירדן (עבר הירדן הופרדה ממנו ב-1921), וכלל גם את שטחי יהודה ושומרון.
בתקופה הבריטית החלה להתפתח התנועה הלאומית הפלסטינית בקרב ערביי האזור. אגודות מוסלמיות-נוצריות הוקמו בירושלים, בשכם, בחברון וברמאללה. במקביל, הצליחו יהודים לייסד מספר יישובים ביהודה ושומרון: בתום המלחמה הוקם בשנית המושב ליד קלנדיה, שנקרא עטרות, ב-1925 נוסדה בסמוך לו המושבה נווה יעקב, וב-1927 נוסד מגדל עדר, הראשון ביישובי גוש עציון. במאורעות תרפ"ט (1929) ביצעו ערבים מחברון וסביבתה טבח ביהודי העיר, והניצולים נאלצו לעזוב את חברון מחשש לביטחונם; גם יהודי ירושלים נפגעו, ומגדל עדר ננטשה. ולמרות זאת, 36 משפחות יהודיות מחברון חזרו לעיר ב-1930, ב-1934 נוסד יישוב קבע בקליה, וב-1935 הוקם כפר עציון.
בשנת 1936 פרץ המרד הערבי הגדול. הציבור הערבי-פלסטיני התקומם נגד עליית יהודים לארץ והשלטון הבריטי הזר שאפשר אותה. המרד התחיל כחרם כלכלי על היישוב היהודי, אך במהרה קמו כנופיות פלסטיניות שביצעו פעולות טרור נגד יהודים ובריטים, נגד ערבים שנחשבו כבלתי-נאמנים למרד, ולעיתים גם זו נגד זו. השומרון, שאוכלוסייתו הייתה רובה ככולה ערבית ותנאי השטח ההרריים בו התאימו ללוחמת גרילה, היה מעוזן של הכנופיות, והשטח בין שלוש הערים שכם, ג'נין וטולכרם אף כונה "משולש הטרור" (Triangle of Terror). היישוב היהודי בחברון ובכפר עציון פונה בשנית. בשיא המרד אף הוקמו "בתי משפט של המרד", שדנו את העם לפי חוקי השריעה (וגחמות מפקדי הכנופיות). ב-1938 כבר מאסו פלסטינים רבים באלימות הכנופיות, והוקמו "כנופיות שלום" שהתנגדו למרד ושיתפו פעולה עם הבריטים. הצבא הבריטי קיבל גם תגבורת מחו"ל, ודיכא את המרד ביד חזקה, תוך שימוש נרחב בענישה קולקטיבית, והמחתרות היהודיות הפעילו אף הן טרור נגדי.
ב-1939, בתום המרד, הוקם הקיבוץ בית הערבה מצפון לקליה. ב-1943 חודש היישוב בכפר עציון, ובסמוך לו נבנו שלושה קיבוצים נוספים - משואות יצחק, עין צורים ורבדים. אך בסופו של דבר, ניסיונות ההתיישבות הציונית לא הניבו אלא מספר נקודות יהודיות בודדות, בלב אזור ערבי כמעט לחלוטין. מסיבה זאת בתוכנית החלוקה יועד שטח יהודה ושומרון למדינה הערבית, להוציא אזור קטן מסביב לירושלים שנועד להיות תחת שלטון בינלאומי.