stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ריכוז הפולחן

ערך זה עוסק בעקרון המופיע במקרא. אם התכוונתם לרפורמה המלכותית בה יושם העקרון, ראו .
חוק ריכוז הפולחן במקרא הוא חוק המופיע בספר דברים ובספר ויקרא המגביל את טקסי הפולחן לה' למקום יחיד:
וְהָיָה הַמָּקוֹם אֲשֶׁר יִבְחַר ה' אֱלֹהֵיכֶם בּוֹ לְשַׁכֵּן שְׁמוֹ שָׁם – שָׁמָּה תָבִיאוּ אֵת כָּל אֲשֶׁר אָנֹכִי מְצַוֶּה אֶתְכֶם; עוֹלֹתֵיכֶם וְזִבְחֵיכֶם, מַעְשְׂרֹתֵיכֶם וּתְרֻמַת יֶדְכֶם וְכֹל מִבְחַר נִדְרֵיכֶם אֲשֶׁר תִּדְּרוּ לַה'... הִשָּׁמֶר לְךָ פֶּן תַּעֲלֶה עֹלֹתֶיךָ בְּכָל מָקוֹם אֲשֶׁר תִּרְאֶה. כִּי אִם בַּמָּקוֹם אֲשֶׁר יִבְחַר ה' בְּאַחַד שְׁבָטֶיךָ – שָׁם תַּעֲלֶה עֹלֹתֶיךָ וְשָׁם תַּעֲשֶׂה כֹּל אֲשֶׁר אָנֹכִי מְצַוֶּךָּ.
לפי המקרא, מתקופת השופטים עד סוף ימי בית ראשון, רוב העם קיים פולחן במקומות רבים. גם רוב מלכי יהודה וישראל אפשרו פולחן לה' בבמות. במקרא מתוארים שלושה אירועים בהם החוק יושם: בספר יהושע, כאשר בני גד ובני ראובן בנו מזבח "גדול למראה", שבטי עבר הירדן המערבי חשבו שמדובר במקום פולחן ובאו להילחם עמם. אחר שנבחר מקום המקדש בירושלים, לפי המסופר במקרא, יישם מלך יהודה חזקיהו, ואחריו נינו יאשיהו במסגרת הרפורמה הדתית שהחיל לאחר מציאת ספר התורה על ידי חלקיהו בן שלום הכהן, בזמן תיקון בדק הבית שערך בבית המקדש. רפורמת יאשיהו נחשבת במחקר הרפורמה המשמעותית שהחילה לראשונה את ריכוז הפולחן.
לפי המתואר במקרא, עד לקיומו של חוק זה מותר היה לבני ישראל לנהל את טקסי הפולחן לפי הכתוב בחוק המזבח המופיע בספר שמות, ולפי המשנה, מסכת זבחים, פרק י"ד היתר הפולחן במזבחות פרטיים (במות) התבטל עם הקמת משכן שילה, חזר לתוקפו עם חורבן המשכן, אך בטל לצמיתות עם בחירת ה' בהר המוריה.
הקשר היסטורי

| --- | --- |
 :  ראו גם – רפורמת יאשיהו
הרקע ההיסטורי של יישום חוק ריכוז הפולחן החל בממלכת יהודה. חזקיהו מלך יהודה מתואר במקרא שהסיר את הבמות. טיהור מקומות הפולחן, הבמות, הביא לסופו של הפולחן בבמות, ולריכוזו במקום אחד, בירושלים. בנו של חזקיהו, מנשה, חזר ובנה את הבמות שאביו הרס. יאשיהו מלך יהודה, טימא את הבמות ברחבי הארץ והתיר את הפולחן בירושלים בלבד. על-פי המספר במקרא, בעת שיפוץ בית המקדש ("בדק הבית") בזמנו של יאשיהו, נמצא ספר תורה שחוקרים רבים (ובמרכזם דה וטה) רואים בו את ספר דברים או לפחות את חלקו, מה שמסביר את הרקע לחיקוק ולקבלת חוק ריכוז הפולחן באותה התקופה. לכן, הדעה המקובלת בבקורת המקרא רואה בתקופת יאשיהו את הזמן בו התגבש החוק.
מתקני הפולחן בישראל וביהודה בהן במות, הוקמו במקומות בהם היו מקדשים לאלים רבים. ריכוז הפולחן במקדש אחד נקשר בנרטיב המקראי בחיסול פולחן עמי כנען כדי שלא תתאפשר השפעתה של עבודת אלילים. עיקרה של הרפורמה הוא בהרס וטיהור הפולחן האלילי. ניתן לראות זאת בעיקר במעשיו של יאשיהו בעת הרפורמה שביצע. כך נפסקה עבודת האלילים, ועבודת ה' רוכזה בבית המקדש בירושלים.
עיקרי החוק

עיקר החוק בא לידי ביטוי באיסור על קיום פולחן של הקרבת קרבנות מחוץ למקום אחד מסוים – המקום אשר יבחר ה'. כמו כן, נקבע אותו מקום כמרכז שבו יתקיימו פעילויות דתיות נוספות – אכילת המעשר, חגיגת הפסח ושלושת הרגלים ומוקד הפניה לשופטים.
עיקרי החוק > המקום אשר יבחר ה'

לאורך ספר דברים, המזוהה במחקר המקרא בתור הספר שגרם ליישום החוק בתקופת יאשיהו, מוזכר כמה פעמים המקום בו יבחר ה': ”כִּי אִם אֶל הַמָּקוֹם אֲשֶׁר יִבְחַר ה' אֱלֹהֵיכֶם”, אבל לא מצוין מהו המקום. אם אכן נכתב הספר סמוך ליישום החוק בתקופת יאשיהו, הכוונה היא לירושלים אולם בתקופת המדבר הם עוד לא נכנסו לארץ, עוד לא כבשו את ירושלים לכן ה' אינו יכול לומר להם את שם המקום והוא רומז להם.[דרוש מקור]
השפעת החוק על חיי הדת

חוקרים רבים נדרשו לשאלה מדוע בחר המחוקק לחייב את האוכלוסייה לקיים את הטקסים הדתיים במקום מיוחד, אשר מרוחק ממרבית האוכלוסייה, מה גם שהדבר נראה כסותר לאחת מתפישות האלוהות הבולטות במקרא, שבה ה' הוא אל אוניברסלי. החוק גם השפיע על חיי הדת בארץ. המרחק השפיע על יחידים לקיים את המצווה, ורוב האוכלוסייה לא יכולה הייתה להגיע אל בית המקדש לעיתים קרובות יותר. החוק מנע מהעם את היכולת להקריב קורבנות הקשורים בין היתר בהיטהרות, אותם יכלו לקיים רק בבית המקדש.
לריכוז הפולחן נדרשה שחיטת חולין, בגלל הקושי בהגעה לבית המקדש לצורכי מאכל. בנוסף זבח הפסח היה לטקס דתי לכלל הציבור.
בהתאם לנאמר בחוק ריכוז הפולחן במקום אותו יבחר ה' הפכה העלייה לרגל לירושלים למצווה לצורכי הקרבת קורבן פסח, אך העלייה הוגבלה ליום אחד ורבים הגיעו כיחידים.
פרנסתם של עובדי הבמות נפגעה מרפורמת ריכוז הפולחן שיישם יאשיהו. הם לא הורשו לעבוד בבית המקדש בירושלים, אך בימי יאשיהו הובטחה פרנסתם של הלויים ועלו המעמדות הפולחניים – של הכוהנים והלוויים. כמו כן חיזק החוק את מעמדה של ירושלים ושל בית המקדש שבתוכה.
וַיָּבֵא אֶת כָּל הַכֹּהֲנִים מֵעָרֵי יְהוּדָה וַיְטַמֵּא אֶת הַבָּמוֹת אֲשֶׁר קִטְּרוּ שָׁמָּה הַכֹּהֲנִים מִגֶּבַע עַד בְּאֵר שָׁבַע וְנָתַץ אֶת בָּמוֹת הַשְּׁעָרִים אֲשֶׁר פֶּתַח שַׁעַר יְהוֹשֻׁעַ, שַׂר הָעִיר, אֲשֶׁר עַל שְׂמֹאול אִישׁ בְּשַׁעַר הָעִיר. אַךְ לֹא יַעֲלוּ כֹּהֲנֵי הַבָּמוֹת אֶל מִזְבַּח ה' בִּירוּשָׁלִָם כִּי אִם אָכְלוּ מַצּוֹת בְּתוֹךְ אֲחֵיהֶם.
מנגד טוען חוקר המקרא יחזקאל קויפמן כי הדחתם של עובדי הבמות (ראו לעיל, מלכים ב', כ"ג, ט') הייתה על רקע אישי.
יש הסוברים כי המונותאיזם נעשה נפוץ בזמן הרפורמות שהחילו חזקיהו ויאשיהו מלכי יהודה. מנגד יש הטוענים כי הסיבה לכך היא כיבוש ממלכת ישראל בידי אשור, אשר גרם לאוכלוסייה ממלכת ישראל לברוח ליהודה. אחרים טוענים כי ריכוז הפולחן היה אחד מעיקרי אמונתו של מחבר ספר מלכים. בעקבות רפורמת ריכוז הפולחן הפכה התפילה למרכיב חשוב בעבודת האל.
מניעים פוליטיים וכלכליים לחוק ריכוז הפולחן

צידוק שכלי לחוק מופיע כבר אצל פילון האלכסנדרוני.
יש הסוברים כי התועלת הרבה, שצמחה לשכבה העליונה של הנהגת העם והכוהנים בבית המקדש וההשפעה הרבה על אוכלוסיית הארץ, היא שהביאה ליישום החוק בזמנו של יאשיהו. כמו כן יש הטוענים כי המצב הכלכלי של אנשי הכהונה מעבר ליוקרה שנלוותה לכך הם מהגורמים להחלת החוק ביתר שאת. הצעדים בהם נקטו ליישם את החוק ובכללו טיהור מרכזי הבמות בחלקים שונים של ארץ ישראל הביאו חלקים רבים בשבט יהודה לתמוך במדיניות יאשיהו.
לעומת זאת ישנם נפגעים מחוק ריכוז הפולחן, הלויים וחלק מהכוהנים. המקרא מודע לכך ולכן לאחר חוק ריכוז הפולחן מוזכר שיש לדאוג ללוי: ”וּשְׂמַחְתֶּם לִפְנֵי ה' אֱלֹהֵיכֶם – אַתֶּם וּבְנֵיכֶם וּבְנֹתֵיכֶם וְעַבְדֵיכֶם וְאַמְהֹתֵיכֶם וְהַלֵּוִי אֲשֶׁר בְּשַׁעֲרֵיכֶם, כִּי אֵין לוֹ חֵלֶק וְנַחֲלָה אִתְּכֶם.”
כאשר מרכזים את כל הפולחן במקום אחד, כל הבמות מתבטלות והכוהנים שעבדו בכל הבמות האלו, רובם נשארו חסרי עבודה. אין להם נחלה להתקיים ממנה והם התקיימו מתרומות בעיקר שהביאו המתפללים למקדשים ולבמות ולכן ברגע שמבטלים זאת הם הנפגעים העיקריים.
בדתות ובתרבויות אחרות

בפרק זה אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפרק באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפרק בצורת הערות שוליים. (23 בדצמבר 2023)
תופעת ריכוז הפולחן היא תופעה שהייתה קיימת גם בתרבויות ובדתות קדומות. במקרים רבים היא כללה אף מיזוג פולחני שבו התמזגו אלים שונים לאל אחד. תהליכי סינקרטיזם פוליתאיסטי ומיזוג פולחן אלים ניכרים בכל תקופת המזרח הקדום, בדרך כלל, בעקבות שינויים גאו פוליטיים של השתלטות ערי ממלכה על ערים אחרות, צמיחתן ושקיעתן של ממלכות. כל שינוי גאו-פוליטי כזה, יצר גם שינוי במיתולוגיה ובפולחן באופן שיתאים למצב החדש. כך לדוגמה אל הסער האנטולי מוזג בשלבים מכמה אלים, עם הקמת הממלכה האכדית מוזגו האל אדד אם אישכור השומרי, האלה חבת של הדת החורית והחתית מוזגה מאלים שונים, סבכ מהמיתולוגיה המצרית מוזג עם הוריו, אתון מוזג בתקופת אחנתון משני אלים קדומים. יש הרואים גם במעשה המקראי של מגדל בבל בו ניסו ליצור מיזוג וריכוז פולחן בעזרת מבנה-על. חוקר המקרא יגאל בן-נון סבור כי אלוהי ישראל המקראי הוא למעשה איחוד של שני אלים נפרדים, יהוה ואל, שמקורם הגאוגרפי שונה.
בספרות הרבנית

לדעת האבן עזרא, אף על פי שנכתב ”וְשַׁבֵּר תְּשַׁבֵּר מַצֵּבֹתֵיהֶם”, הציווי כלל רק חובת הריסת מצבות עבור פולחן האלים הרבים. מצבות לעבודת ה' לא נאסרו.
הרב יהודה החסיד, שקיבל את התארוך המסורתי של ספר דברים, מסביר בפירושו על התורה את התופעה של חידוש החוק בימי חזקיהו בכך שאף על פי ששחיטת חולין הותרה כבר בספר דברים, עדיין העם החשיב זאת לטאבו דתי חמור, וכיוון שהיה מרוחק ממקום המקדש, שחט בבמות; גם בתקופה בה נאסרו הבמות, עדיין – מחמת טאבו זה – שחט העם בבמות, ונביאים והמלכים שתקו על כך, משום שחששו שאם יחדירו את איסור הבמות אל ההמון – יעבור העם להקריב את קרבנותיו אצל עגלי ירבעם, שהוא חטא חמור יותר; לאחר שגלו עשרת השבטים בטלו עגלי הזהב של ירבעם והחשש הראשון פג; לאור כך הפעיל חזקיהו את החוק במלואו.
ראו גם

רפורמת יאשיהו
שחוטי חוץ
בית המקדש הראשון
במות
הערות שוליים

↑  ספר יהושע, פרק כ"ב, פסוק י'
↑  ”מִזְבַּח אֲדָמָה תַּעֲשֶׂה לִּי וְזָבַחְתָּ עָלָיו אֶת עֹלֹתֶיךָ וְאֶת שְׁלָמֶיךָ, אֶת צֹאנְךָ וְאֶת בְּקָרֶךָ, בְּכָל הַמָּקוֹם אֲשֶׁר אַזְכִּיר אֶת שְׁמִי אָבוֹא אֵלֶיךָ וּבֵרַכְתִּיךָ.” (שמות, כ', כ')
↑  ספר מלכים ב', פרק י"ח, פסוק ד'
↑  דוד כהן-צמח, עולם התנ"ך: דברים, תל אביב, דוידזון עתי, 2002, עמ' 111.
↑  משה וינפלד, אנציקלופדיה מקראית, ערך תורה - מחקר התורה בעת החדשה, כרך ח', עמ' 495.
↑  דרוש מקור
↑  דוד כהן-צמח, עולם התנ"ך: דברים, תל אביב, דוידזון עתי, 2002, עמ' 112
↑  ספר דברים, פרק י"ב, פסוק ד'
↑  יעקב חיים טיגאי, מקרא לישראל: דברים - כרך ראשון א', א' – ט"ז, י"ז, ירושלים, מאגנס, 2016, עמ' 31
↑  יאירה אמית, היסטוריה ואידאולוגיה במקרא, תל אביב, משרד הביטחון, 1997, עמ' 45
↑  משה וינפלד, אנציקלופדיה מקראית, ערך תורה - מחקר התורה בעת החדשה, כרך ח', עמ' 499.
↑  יעקב מיליגרום, ויקרא:ספר הפולחן והמוסר, ירושלים, מוסד ביאליק, 2014, עמ' 279.
↑  חנוך רביב, החברה בממלכות ישראל ויהודה, ירושלים, מוסד ביאליק, 1993, עמ' 182
↑  משה וינפלד, אנציקלופדיה מקראית, ערך תורה - מחקר התורה בעת החדשה, כרך ח', עמ' 498.
↑  בנימין מזר, אנציקלופדיה מקראית, ערך ירושלים, כרך ג', עמ' 803.
↑  יחזקאל קויפמן, תולדות האמונה הישראלית: כרך א' , ירושלים, מוסד ביאליק, 1976, עמ' 111-110
↑  בוסתנאי עודד, גלות ישראל ויהודה באשור ובבבל (מאות ח–ו לפנה"ס), תל אביב, פרדס, 2010, עמ' 282
↑  אלכסנדר רופא, מבוא לספרות ההיסטורית שבמקרא, ירושלים, כרמל, 2001, עמ' 34
↑  בוסתנאי עודד, גלות ישראל ויהודה באשור ובבבל (מאות ח–ו לפנה"ס), ירושלים, פרדס, 2010, עמ' 315
↑  פילון האלכסנדרוני, על החוקים המיוחדים - א, 12, 67. פילון עצמו לא מזכיר כלל את מקדש חוניו בכתביו, ומספר על עצמו שכאשר רצה להקריב קרבן - עלה לירושלים. צבי וולפסון, פילון - יסודות הפילוסופיה הדתית היהודית, פרק י"ג, סעיף ג', תרגום משה מייזלש, מוסד הרב קוק, ירושלים תש"ל, כרך ב', עמ' 242.
↑  חנוך רביב, החברה בממלכות ישראל ויהודה, ירושלים, מוסד ביאליק, 1993, עמ' 181–184, 209-208
↑  יהודה קופרמן, הערות על ספורנו על התורה, פרק י"א, פסוק ו', הע' 17, ירושלים תשנ"ב, עמ' ס"ז.
↑  ספר שמות, פרק כ"ג, פסוק כ"ד
↑  גדעון חרלפ, אדריכל ,'מצבות עומדות לה''. הוצאה עצמית .
↑  גרשון ברין, "עיון בפירושי ר' יהודה החסיד לתורה", בתוך: סיני, כרך פ"ח, ירושלים תשמ"א, עמ' ט"ז.
במות פולחן. אתר ארכאולוגי בתל גזר
יאשיהו קורע את בגדיו עם גילוי ספר התורה. איור מעשה ידי יוליוס שנור פון קרולספלד.
קב (יחידת מידה)

קב היא מידת נפח קדומה ששימשה בעיקרה למדידת דברים יבשים כגון תבואה וכדומה. מידה זו נזכרת פעם אחת בתנ"ך בספר מלכים: "וַיְהִי רָעָב גָּדוֹל בְּשֹׁמְרוֹן וְהִנֵּה צָרִים עָלֶיהָ עַד הֱיוֹת רֹאשׁ־חֲמוֹר בִּשְׁמֹנִים כֶּסֶף וְרֹבַע הַקַּב חרי (ק' דִּב־) יוֹנִים בַּחֲמִשָּׁה־כָסֶף".
הקב הוא 4 לוגים שהם 24 ביצים, על פי נוסחת המרת המידות "כאסקל"ב יגוד"ו".
שיעור הקב במידות זמנינו

באחרונים נחלקו בגודל שיעור הקב במידות הנהוגות כיום. הדעה הרווחת היא כדעת הרב חיים נאה שקב הוא 1.38 ליטר, זאת לעומת דעת החזון איש שיעורו הוא 2.39 ליטר. לדעת הרמב"ם אלו 1.2 ליטר (1200 סמ"ק). לדעת כמה חוקרים הקב המסופוטמי היה קרוב מאוד לליטר (0.97 - 1.004).
שימושים בהלכה

טבילת עזרא - עזרא תיקן לבעלי קרי שיהיו טובלין, ולטבילה זו אין צריך מקווה 40 סאה, ודי בתשעה קבין.
בתהליך טהרת המת שופכים על גופו תשעה קבין מים בבת אחת (כ-12 - 22 ליטר מים). שלב זה הוא העיקרי והחשוב ביותר בטהרה.
מטבע לשון

מידת הקב הייתה נפוצה בזמן חז"ל בעיקר למדידת כמות קטנה ולכך שימשה בהשאלה למידה המורה על כמות קטנה, על אף שהיו מידות קטנות ממנה, ומחמת זה השתרשו כמה ניבים בתלמוד כגון:
'קב ונקי' - התנא רבי אליעזר בן יעקב כונה בפני התנאים כמי ש'משנתו קב ונקי', ופירש רש"י: "קב מדה קטנה כלומר במקומות מועטים הוא נזכר במשנה (או בברייתא), [אבל] נקי - בכל מקום שנזכר הלכה כמותו".
'רוצה אדם בקב שלו מתשעה קבין של חבירו' - אדם מעדיף דבר שעמל בו אפילו הוא מועט, מדבר שלא עמל בו אפילו הוא מרובה.
'בכל יום ויום בת קול יוצאת ואומרת כל העולם כולו ניזון בשביל חנינא בני, וחנינא בני די לו בקב חרובין מערב שבת לערב שבת'.
עוד אזכורים בתלמוד

בתלמוד בבלי, מסכת קידושין, דף מ"ט, עמוד ב' מוזכרים דברים רבים שמהם "עשרה קבין ירדו לעולם", כאשר מתוכם ישנו מקום, דבר או ישות שלקחו תשעה קבין. כך למשל, "עשרה קבין של יופי ירדו לעולם, תשעה נטלה ירושלים ואחד כל העולם כולו".
ראו גם

קב ונקי (ניב)מיזמי קרן ויקימדיה ערך מילוני בוויקימילון: קב
רשימת מידות, שיעורים ומשקלות בהלכה
הערות שוליים

↑  ספר מלכים ב', פרק ו', פסוק כ"ה
↑  אנציקלופדיה מקראית, כרך ד', עמ' 856
↑  תלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף מ"ט, עמוד ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא מציעא, דף ל"ח, עמוד א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף פ"ו, עמוד א'
| מידות, שיעורים ומשקלות בהלכה |
| --- | --- | --- |
| מידות אורך | אצבע • סיט • טפח • זרת • אמה • ריס • מיל • פרסה |  |
| מידות נפח | כור • לתך • איפה • סאה • הין • עשרון • קב • לוג • מלוא לוגמיו • רביעית • כביצה • ככותבת • כגרוגרת • כזית • משורה • קורטוב • כעדשה |  |
| מידות מטבעות | כיכר של קודש • כיכר של חול • מנה • דינר זהב • סלע • שקל • זוז (דינר כסף) • סלע מדינה (טרפעיק) • מעה • פונדיון • איסר • מסמס • קונטרק • פרוטה |  |
| מידות שטח | בית כור • בית לתך • בית סאה • בית קב • בית רובע |  |
| מידות זמן | חלק • שיתין נשמין • תוך כדי דיבור • כדי אכילת פרס • כדי הילוך • שעה זמנית • מעת לעת |  |
אלווארו אוברגון

גנרל אלווארו אוברגון סאלידו (בספרדית: Álvaro Obregón Salido;‏ 19 בפברואר 1880 – 17 ביולי 1928) היה גנרל במהפכה המקסיקנית, שהפך לנשיא ה-46 של מקסיקו בין 1920 ל-1924. אלווארו אוברגון היה הגנרל המרכזי שפיקד על כוחות המחנה החוקתי במהלך המהפכה המקסיקנית והנשיא הראשון של המדינה מאז המהפכה. פעילותו הפוליטית הייתה רבת השפעה על ההיסטוריה של מקסיקו והייתה הבסיס להקמתה של המפלגה המוסדית המהפכנית.
הוא תמך בהחלטתה של סונורה ללכת בעקבות מושל קואווילה ונוסטיאנו קאראנסה כמנהיג מהפכה נגד משטרו הדיקטטורי של ויקטוריאנו ורטה, שהשיב משטר דומה לזה של הרודן פורפיריו דיאס שהודח בשנת 1910 בפרוץ המהפכה המקסיקנית. קרנזה מינה את אוברגון למפקד הכוחות המהפכניים בצפון מערב מקסיקו ובשנת 1915 מינה אותו לשר המלחמה שלו. במהלך המאבק איבד אוברגון את ידו הימנית בקרב נגד "הדיוויזיה הצפונית" בפיקודו של פרנסיסקו "פנצ'ו" וייה. בשנת 1920 פתח אוברגון במרד נגד קאראנסה, בו נרצח קאראנסה. אוברגון זכה בבחירות שלאחר מכן בתמיכה מוחצת.
נשיאותו של אוברגון הייתה הנשיאות היציבה הראשונה מאז שהחלה המהפכה בשנת 1910. הוא פיקח על רפורמה חינוכית מסיבית, רפורמה מתונה בקרקעות וחוקי עבודה בחסות הקונפדרציה האזורית ההולכת ומתעצמת של עובדי מקסיקו. באוגוסט 1923 הוא חתם על אמנת בוקראלי שהבהירה את זכויות ממשלת מקסיקו וארצות הברית. אוברגון תרם לאופי הפדרלי של מקסיקו במהלך תקופת נשיאותו במסגרת הרפורמות. אינטרסים לנפט והביאו את ארצות הברית הכרה דיפלומטית לממשלתו. בשנים 1923–1924, שר האוצר של אוברגון, אדולפו דה לה ורטה, פתח במרד, בין השאר כדי למחות על אמנת בוקראלי; אוברגון חזר לשדה הקרב כדי לדכא את המרד. בניצחונו הוא נעזר בארצות הברית בנשק.
עוד בתקופת שלטונו של קאראנסה, קידם אוברגון את כתיבתה של חוקה מקסיקנית חדשה שהחליפה את חוקת 1857. החוקה החדשה שנכתבה בידי התנועה החוקתית בשנת 1917 עודנה משמשת בתור חוקת מקסיקו. לאורך תקופת נשיאותו פעל אוברגון לשיפור יחסי ארצות הברית–מקסיקו וקידם רפורמות ליברליות פנימיות שנעשו בידי הרשויות המקומיות ברחבי מקסיקו, בעיקר בדרום המדינה. בשנת 1924 הוחלף בנשיאות בידי פלוטארקו אליאס קאייס, ממשיכו הפוליטי ואביה של המפלגה המוסדית המהפכנית ששלטה במקסיקו עד שנת 2000. אוברגון נבחר לקדנציה נשיאותית שנייה בשנת 1928 אך נרצח בהתנקשות פוליטית במקסיקו סיטי לפני שהושבע לנשיא מחדש.
ביוגרפיה > שנותיו הראשונות וקריירה מוקדמת

אוברגון נולד בסיקוויסיבה, סונורה, בנו של פרנסיסקו אוברגון (אובראיין) וסנוביה סאלידו. פרנסיסקו אוברגון היה פעם בעל אחוזה משמעותית, אך שותפו העסקי תמך בקיסר מקסימיליאן במהלך ההתערבות הצרפתית במקסיקו (1861–1867), ואחוזת המשפחה הוחרמה על ידי הממשלה הליברלית בשנת 1867. פרנסיסקו אוברגון נפטר בשנת 1880, שנת הולדתו של אלווארו אוברגון. הילד גדל בעוני על ידי אמו ואחיותיו הגדולות קנוביה, מריה ורוזה.
בילדותו עבד אוברגון בחווה המשפחתית והתוודע לאנשי המאיו שעבדו שם גם הם. הוא למד בבית ספר שניהל אחיו חוסה בהואטאמבו וקיבל חינוך יסודי. את שנות ההתבגרות שלו עבד במגוון עבודות, לפני שמצא עבודה קבועה בשנת 1898 כמפעיל מחרטה בטחנת הסוכר שבבעלות דודיו האימהיים בנבולטו, סינלואה.
בשנת 1903 הוא התחתן עם רפוג'יו אוראה ובשנת 1904 הוא עזב את טחנת הסוכר כדי למכור נעליים מדלת לדלת, ואז להפוך לחקלאי דיירים. ב-1906 הוא היה מסוגל לקנות חווה קטנה משלו, בה גידל חומוס. השנה שלאחר מכן הייתה טרגית עבור אוברגון כשאשתו ושניים מילדיו מתו, והותירה אותו אלמן עם שני ילדים קטנים, שגדלו מעתה על ידי שלוש אחיותיו הגדולות. בשנת 1909 המציא אברגון קציר חומוס ובמהרה הקים חברה לייצור קצירנים אלה, עם קו הרכבה מודרני. שיווק בהצלחה את הקצירנים האלה לחקלאי חומוס ברחבי עמק המאיו.
ביוגרפיה > המהפכה המקסיקנית > המאבק במשטר ורטה

אוברגון החל בקריירה פוליטית ב-1911, כשנבחר לראש עיריית ואטאבאמפו. במהלך המהפכה המקסיקנית התנדב לצבא מקסיקו (1912), ותמך בנשיא פרנסיסקו מדרו במאבקו במרד בהנהגתו של פסקואל אורוסקו בצ'יוואווה. לאחר אירועי עשרת הימים הטראגיים בראשית 1913, שמדרו נרצח במהלכם, הציע את שירותיו כאיש צבא לממשלת סונורה שהתנגדה לשלטונו של הנשיא החדש והדיקטטורי, ויקטוריאנו ורטה. מנהיג ההתנגדות של קואווילה, ונוסטיאנו קאראנסה, מינה את אוברגון לעמוד בראש כוחותיו בצפון-מערב מקסיקו. קאראנסה פרסם את 'תוכנית גוואדלופה' שקבעה כי ורטה אינו אלא בוגד וקבעה את קאראנסה בתור מפקד המחנה המהפכני החוקתי שכלל את תומכיו מדרו ויצא למאבק ישיר נגד ורטה והצבא הפדרלי שבפיקודו. מפקדי כוחות מורדים כגון פנצ'ו וייה שהנהיג את "הדיוויזיה הצפונית", חתמו גם כן על התוכנית.
מכיוון שקאראנסה היה חסר אמון בפנצ'ו וייה, הוא רצה שאוברגון יציב את כוחותיו בין מקסיקו סיטי לוייה, כך שזה האחרון לא יהיה הראשון להגיע אל הבירה. בסוף יולי 1914, הצבא של אוברגון נפרס מחוץ למקסיקו סיטי, וייה וכוחותיו היו משותקים בצפון ליד טוראון, ואוברגון לא היה בטוח בכוונותיו של קאראנסה ברגע שבו וייה יובס. לכן, בין 14 באוגוסט לאמצע ספטמבר 1914, אוברגון ערך סדרה של פגישות עם וייה לניהול משא ומתן על הסדר בין המחנה החוקתי לבין מחנה "הדיוויזיה הצפונית". משא ומתן זה אפשר לאוברגון להגיע להסדר עם וייה, יריבו הפוטנציאלי, ללא שפיכות דמים. שני הגנרלים הגיעו להסכם טנטטיבי; שניהם דחקו בקאראנסה לקבל על עצמו את תואר הנשיא הזמני כדי לסיים את המצב החוקי המעורער בו לא הייתה לו סמכות סדירה. הסכם זה כלל גם קביעות שנועדו למנוע משני המפקדים הצבאיים ומקאראנסה להתקוטט אחד בשני על מעמדותיהם. וייה ואוברגון הסכימו גם לאמץ צעדים לחלוקה מחדש של קרקעות. קאראנסה לא קיבל תנאים אלה שנקבעו מאחורי גבו וקרא לכינוס ב-1 באוקטובר 1914.
ביוגרפיה > המהפכה המקסיקנית > פעילותו במלחמת האזרחים

ב-1914 תפס קאראנסה את השלטון, ובמהלך 1915 התפתח מאבק בינו לבין בני בריתו לשעבר פנצ'ו וייה ואמיליאנו ספאטה, מנהיג תנועת ה'ספאטיסטים' בדרום מקסיקו אשר הובילה את המאבק של עובדי האדמות המורעבים נגד האליטה הכלכלית והשלטונית ועבור חלוקת קרקעות ונחלות בצורה פרטית בין אזרחים. כאשר וייה החל להראות את חוסר שביעות רצונו מקאראנסה, אוברגון הזכיר לו שהוא חתם על תוכנית גוואדלופה. אולם ב-16 בספטמבר 1914, אוברגון היה בטוח למדי שקאראנסה ווייה עומדים להישאר בעלי ברית במשך זמן רב, והוא ביקר במחנה של וייה פעם נוספת. כשהגיע לשם, וייה האשים אותו שהוא בוגד והורה להעביר אותו אל מול כיתת יורים. אוברגון, באירוע שנודע בו בעצבים מברזל, הגן על עצמו בכך שקבע כי מותו רק יעזור לקאראנסה, ובמקביל היו גם גנרלים שפעלו תחת וייה שהתנגדו גם להוצאתו להורג. על כן הורשה אוברגון לשוב לדרכו. וייה ניסה מספר פעמים נוספות להתנקש בחייו של אוברגון וזאת ללא הצלחה, ניסיונות אלו הובילו לקרע בין השניים, שעד לפני כן נראו כבעלי אידיאלים מתאימים יותר מאשר אוברגון וקאראנסה.
אוברגון סייע לקאראנסה במהלך המאבק החדש עם וייה וספאטה, ובמהלך קרב סלאיה, באפריל אותה שנה, איבד את זרועו הימנית. ב-1915 מינה קאראנסה את אוברגון לשר המלחמה. אוברגון הוביל למודרניזציה של הכוחות המזוינים והפך אותם לכוח לחימה מקצועי. הוא הקים בית ספר להכשרת קצינים, בית ספר לרפואה צבאית וכן מחלקת תעופה שכללה בית ספר להכשרת טייסים. אוברגון גם העמיד את בתי חרושת לייצור התחמושת תחת שליטה צבאית. הצבא החוקתי המיומן החדש קיבל תמיכה צבאית מארצות הברית שהעבירה ארטילריה למאבקו נגד וייה. בתגובה, וייה ביצע פלישה צבאית לתוך ארצות הברית, פשט ובזז עם כוחותיו ולבסוף שב למקסיקו. המהלך הצבאי הוביל התערבות אמריקאית ישירה בתוך מקסיקו כאשר הצבא האמריקאי פלש דרך הגבול ונאבק בלוחמת הגרילה של וייה ו"הדיוויזיה הצפונית".
כמזכיר הצבא והצי, אוברגון נאלץ להגיע לתיאום עם ארצות הברית כאשר וייה פלש לקולומבוס, ניו מקסיקו. אוברגון נפגש עם הגנרל האמריקאי יו לנוקס סקוט ב-28 באפריל 1916 בסיודאד חוארס, מעבר לגבול ארצות הברית–מקסיקו, כדי לדון בנסיגת כוחות ארצות הברית ממקסיקו. קאראנסה הורה לאוברגון לקבל רק נסיגה מוחלטת של כוחות אמריקאים, לעומת זאת, סקוט לא הורשה לקבל נסיגה מוחלטת עד ללכידתו של וילה לפי ההוראות שניתנו לו מוושינגטון די. סי.. אוברגון וסקוט הגיעו להסכמה ב-3 במאי, ארצות הברית תסיר בהדרגה את כוחותיה וממשלת מקסיקו תיקח על עצמה את הרדיפה אחר וייה. קאראנסה הכחיש את קיומו של הסכם זה משום שהיה עלול לסייע לאוברגון בבחינה פוליטית.
בסוף 1916 נקרעה הברית בין אוברגון לקאראנסה, אך דבר זה לא התפרסם בפומבי. אוברגון, שהיה סוציאל-פרוגרסיבי באידיאלים שלו, קרא לקאראנסה לקדם ועידה חוקתית שתכתוב חוקה מקסיקנית פדרלית חדשה. קאראנסה חשד כי אוברגון שלח מטעמו את הצירים הרדיקליים ביותר לוועידה החוקתית ב-1917. במציאות, הצירים הקיצוניים ביותר בוועידה החוקתית לא היו, באופן מדוקדק, תומכי אוברגון; אוברגון היה יותר בעד אותם מאשר הם בעדו. חוקת 1917 קבעה מפת דרכים שאחריה יבואו הגורמים המהפכנים, חוקתים, סוציאליסטים ואחרים, ואילצה אותם ללחוץ על הרפורמות החברתיות שנקבעו לפי מסמך, כמו גם על רפורמה בקרקעות, זכויות עבודה והפרדת הדת מהמדינה. על חלק מנושאים אלו הבליג קאראנסה לאורך תקופת נשיאותו.
ביוגרפיה > פוליטיקה שלאחר המהפכה > פרישה ושיבה לפוליטיקה

אוברגון היה בעד שליטה אזרחית בממשלה, ובמאי 1917 הוא פרש מהצבא לאחר התבוסה הסופית של וייה ונסיגת משלחת העונשים של הגנרל האמריקאי ג'ון פרשינג. אוברגון חזר לפעילות חקלאית פרטית. החברה שיצר למכירת גידולים חקלאיים הוכיחה עצמה בתור עסק משתלם מאוד עבור הגנרל לשעבר; רק בשנת 1918 הוא הרוויח 50,000 דולר מייצוא יבול גרעיני חומוס של החברה. הקרקע הקטנה שהייתה ברשותו בסונורה גדלה מ-180 דונם ל-1,416. במהלך היעדרותו מהממשלה הלאומית טיפח אוברגון גם את תדמיתו הבינלאומית. עם סיום מלחמת העולם הראשונה הוא הבהיר כי העדפותיו הדיפלומטיות פנו אל מדינות ההסכמה ולא מעצמות המרכז. אוברגון התפטר מתפקידו כשר המלחמה ב-1917 כדי לבדל עצמו מקאראנסה ולהדגיש את מחויבותו לשליטה אזרחית בממשלה, אך גם בכדי להכין את הקרקע לקראת התמודדותו על הנשיאות ב-1920. קאראנסה, שחשש מהפופולריות של אוברגון, ניסה להביא למעצרו. בתגובה פתח אוברגון במרד, שבמהלכו נהרג קאראנסה. בששת החודשים שנותרו עד הבחירות כיהן אדולפו דה לה ורטה כנשיא. אוברגון נבחר ברוב גדול, והחל בכהונתו ב-1 בדצמבר אותה שנה.
ביוגרפיה > פוליטיקה שלאחר המהפכה > נשיא מקסיקו (1920 - 1924)

הצדדים הלוחמים ברחבי מקסיקו הגיעו להפסקת אש לקראת הבחירות ביולי 1920, ובספטמבר הוכרז כי אוברגון זכה עם 1,131,751 קולות, ואילו יריבו, אלפרדו רובלס דומינגז, קיבל 47,442 קולות בלבד. אוברגון נשא את שבועת הנשיאות בחצות ב-30 בנובמבר 1920. למדינה עדיין לא היו תשתית קבועה, ללא אמצעים כלכליים, וכמעט הייתה על פשיטת רגל. אוברגון הכחיד תחילה את המרידות שנותרו ברחבי המדינה. הייתה הערכה שגויה גם בקרב פוליטיקאים שאוברגון ינסה להתנקש בחייו של וייה. אוברגון גם ידע שעליו לצמצם את מספר אנשי הצבא כדי לחסוך כסף עבור האוצר הלאומי; אחוזו הכולל של הצבא מהתקציב הלאומי ירד מ-61% בשנת 1921 ל-36% בשנת 1923.
אוברגון הקים את משרד החינוך הציבורי לקידום תרבות לאומית, יזם פרויקטים ורפורמות חינוכיות, שמטרתם העיקרית הייתה להעשיר את חיי תושבי מקסיקו. בשנת 1921, משרד החינוך, תחת השר חוסה וסקונסלוס, פתח 1,000 בתי ספר כפריים ברחבי הארץ. בתקופת נשיאותו החזיר אוברגון דונם 1,315,228 של קרקעות לידיהם של 400,000 איכרים מהם נלקחו השטחים בידי משטרו הדיקטטורי של פורפיריו דיאס. אף על פי כן, בעלי אחוזות גדולות, כגון לואיז טרזאס שהיה בבעלות על 1,011,714 דונם, נותרו על כנן. אוברגון החזיר את המטבע המקסיקני לתקן הזהב והזמין משקיעים וחברות זרות להשקיע בתשתיות מקסיקניות, החיה את הכלכלה והגדיל את יצוא הנפט. אוברגון שמר על הסכם אוגוסט 1919 עם לואיס נפוליאון מורונס והקונפדרציה האזורית של העובדים המקסיקניים (CROM) ויצר את משרד העבודה, ואת משרד תעשייה ומסחר שנועד להיות ידידותי כלפי פועלים, חוק הסדרי עבודה חדש פורסם גם כן תחת חסותו. בבחינת יחסו את הכנסייה הקתולית, אוברגון בירך בשנת 1922 את האפיפיור פיוס האחד עשר, בין לבין בכדי לחזק את היחסים עם הקהילה הדתית.
אוברגון עודד אינטלקטואלים אמריקאים ואירופאים להגיע למקסיקו כדי לראות את המהפכה מקרוב. בשנת 1921 הזמין אוברגון קבוצה של ציורי קיר, כולל דייגו ריברה, לצבוע את קירותיהם של כמה בניינים ריקים כדי לספר את סיפור המהפכה. אוברגון כיהן כנשיא עד 1924, והבטיח שלא יבקש בחירה מחודשת מכיוון שהוא תומך בסעיף חוקת 1917 האוסר על שלטון במשך יותר מקדנציה אחת ברציפות. ב-1923 הודיע כי יתמוך בפלוטארקו אליאס קאייס בבחירות של 1924. בתגובה לכך פתח אדולפו דה לה ורטה, שכיהן עד אז כשר האוצר וראה עצמו כמועמד לנשיאות, במרד נגדו במדינות וראקרוס וחליסקו. אוברגון הפיל במהירות את המרד והוציא להורג רבים מבני בריתו הפוליטיים לשעבר. כאשר הסתיימה תקופת ממשלתו, עזב אוברגון את השלטון וחזר לסונורה במעבר סמכויות השלטון הסדיר הראשון מאז דיאס אשר סימל את סיום המהפכה.