stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוסר (הלכה)
תביעה ממונית של המוסר

דינו של מוסר שגרם לנזק ממוני, הוא ככל דינא דגרמי ועליו לשפות את הניזוק על הנזק שגרם לו, אף שלא הזיק בידיים, נחלקו השולחן ערוך והרמ"א האם היורשים גם חייבים לשלם על נזקי המוסר אם המוסר טרם עמד לדין.
דין מוסר במדינת ישראל

הדעה הרווחת היא, כי אין דין מוסר למי שמלשין על חברו במדינת ישראל, משום שהחוק במדינת ישראל אינו מעניש באופן לא מידתי מי שאינו פועל על פי החוק.
עם זאת, נראה שיש הסוברים כי דין מוסר חל גם כלפי מדינת ישראל בשל כך שמערכת המשפט לא דנה לפי דין תורה, ועלולה לענוש ולקנוס שלא לפי ההלכה. בקרב החרדים רווחת הדעה שאין לדווח למשטרה על פשע שביצע אדם, כי זוהי עבירה על דין מוסר. בתקשורת דווח כי חבר הכנסת החרדי יעקב ליצמן התחבט רבות והתייעץ עם רבנים לפי שדיווח על ההצבעה הכפולה של חבר הכנסת יחיאל חזן. לעיתים נעשה שימוש בכלי זה לניגוח במאבק פוליטי. כך למשל קרה כאשר שר התקשורת החרדי ממפלגת ש"ס אריאל אטיאס, החליט לסגור את תחנות הרדיו הפירטיות. בשל ביצוע החלטתו נתלו מודעות נאצה הקובעות כי חל עליו דין מוסר.
סוגיית מוסר עלתה לדיון ציבורי גם במגזר הדתי-לאומי בעת ביצוע תוכנית ההתנתקות. רבנים בציבור הדתי לאומי כרב משה צוריאל טענו כי סיוע בהעברת רכוש יהודי לידי ערבים, אף שהשלטון היהודי מצווה על כך, הוא בגדר של דין מוסר ואסור לעשותו. בניגוד לרב צוריאל שטען טענה כללית, הרב ישראל אריאל הצביע באופן קונקרטי על אנשים שיש להם אחריות בדבר, והוציא בשנת 2007 "פסק הלכה" של דין מוסר כנגד האלוף יאיר נוה, ששימש אז כאלוף פיקוד המרכז, בגין הוצאת צוי הרחקה כנגד פעילי ימין ביו"ש. בעקבות פסק ההלכה, הורה היועץ המשפטי לממשלה לפתוח בחקירה פלילית בסעיף הסתה לאלימות כנגד הגורמים המעורבים: הרב אריאל, הרב ישי באב"ד, מזכיר ועד רבני יש"ע ועוד. מנגד תקף הרב צפניה דרורי את הפסק באופן חריף,, באמרו: ”כל מי שפוסק דין מוֹסֵר, למפקד שמציל רבים מישראל - הֵחִיל על עצמו דין רודף”".
ראו גם

רודף
מורידין ולא מעלין
נוטלה

| --- | --- |


 
 מאכלים
 סוג:  ממרח אגוזי לוז, ממרח שוקולד 
 מוצא:  איטליה 
 יצרן:  פררו 
 תאריך יצירה:  1964 
 מרכיבים עיקריים:  שמן דקלים, חלב, לציטין, אבקת קקאו, סוכר, אגוז לוז, ונילין 
 
צנצנת נוטלה ונוטלה מרוחה על לחם, ברקע ניתן לראות חלב, אגוזי לוז ווניל.
נוּטֶלָה (באיטלקית: Nutella) הוא שם מותג של ממרח אגוזי לוז עם קקאו מתוצרת חברת המזון האיטלקית פררו.
הממרח יוצר לראשונה בשנות ה-40 של המאה ה-20. באותו זמן, ייצור שוקולד היה מוגבל עקב מלחמת העולם השנייה, דבר שהביא להכללת קרם אגוזים כמרכיב העיקרי בממרח, מה שמאפיין עד היום את נוטלה.
נוטלה מופצת כיום בכ-160 מדינות ברחבי העולם. ממרח הנוטלה מיוצר בשלוש ארצות: איטליה, קנדה ופולין.
ממרח נוטלה בגרסה הכשרה לפסח מיוצר באיטליה. החברה המייבאת את ממרח הנוטלה לישראל היא "פרימיום - חברה לדברי מתיקה ולמסחר בע"מ". לפני כן הייתה חברת ליימן שליסל היבואנית של נוטלה ושל כל מותגי פררו, אך ב-2016, לאחר כ-45 שנים רצופות, נלקח מליימן שליסל הזיכיון על ידי פררו העולמית.
היסטוריה

פייטרו פררו, המייסד והבעלים של חברת פררו, קנה אזור לגידול אגוזים באלבה, איטליה. מטרתו הייתה להפיק קרם אגוזים במקום שוקולד, כיוון שמחירו של השוקולד היה גבוה עקב מלחמת העולם השנייה. ב-1946 פיתח את תערובת ממרח השוקולד שלו, ומכר כמות של 300 קילוגרם של "פסטה ג'נדויה", שיוצרה מג'נדויה. החל מ-1951 התערובת נמכרה בשם Supercrema gianduja.
ב-1963, בנו של פייטרו, מיקלה פררו, מיתג מחדש את הממרח "Supercrema" עם כוונה לשווק אותו לשוק האירופי. הוא הציג את המוצר תחת השם "נוטלה" (שם שמקורו במילה האנגלית "nut", שפירושה אגוז), והלוגו עבר שינוי לקראת סוף אותה שנה ונשאר כפי שהוא עד ימינו. הצנצנת הראשונה של ממרח נוטלה עזבה את מפעל פררו שבאלבה ב-20 באפריל 1964. המוצר זכה להצלחה מיידית ונותר פופולרי. למעלה מ-200,000 טונות של ממרח נוטלה מיוצרים בשנה בממוצע.
רשת שיתוף הקבצים גנוטלה קרויה על שם הממרח.
הגייה

באיטלקית נהגה השם "נוּטֶלָה" עם דגש על ה"ל", שמייחד את ההגייה האיטלקית מההגייה העברית והאנגלית; ההגייה דומה גם ברוב השפות, לרבות האנגלית האמריקאית והעברית. לעומת זאת, בבריטניה נהגה השם "נָאטֶלָה".
ביקורת על תנאי העבודה בחוות לגידול אגוזי לוז

אגוזי הלוז מהווים מרכיב חשוב בייצור ממרח הנוטלה. מקורם של כ־70% מאגוזי הלוז בעולם בטורקיה המיוצרים בכ-600 אלף חוות זעירות.
בתחקיר שנערך על ידי הניו יורק טיימס פררו היא הקונה הגדולה ביותר של אגוזי הלוז הטורקיים, אבל היא לא מוכנה לחשוף את שמות החוות שמהן היא רוכשת את האגוזים, אף שחישוב פשוט מראה שהיא עובדת עם מרביתן.
בחוות רבות תנאי העבודה מחפירים ונצלניים הכוללים לדוגמה העסקת קטינים, העסקת פליטים סורים בתנאי ניצול ועוד.
בבדיקה של האיגוד העולמי להעסקה הוגנת (Fair Labor Association), שבחן את ענף אגוזי הלוז בטורקיה נאמר :"בשש שנות מעקב, לא מצאנו בכל טורקיה אפילו חווה אחת לגידול אגוזי לוז שהקפידה על כל עקרונות ההעסקה ההוגנת. אף לא אחת".
ראו גם

ממרח שוקולד השחר העולה
הערות שוליים

1 2   ניו יורק טיימס, בקצה שרשרת הייצור של נוטלה: פליטים סורים שמועסקים בתנאים קשים בטורקיה, באתר הארץ, 1 במאי 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007561522705171  GND: 4796923-4  LCCN: sh2004006965
מאיה שואף

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 במאי 1988  (בת 36) תל אביב, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2009
 עיסוק:  זמרת ושחקנית
 מקום לימודים:  בית הספר למשחק סטלה אדלר 
 פרופיל ב-IMDb
 
מאיה שואף (נולדה ב-1 במאי 1988) היא שחקנית וזמרת ישראלית.
ביוגרפיה

מאיה שואף נולדה וגדלה בתל אביב.
שואף שהייתה בלהקת צופי תל אביב עשתה את שירותה הצבאי כסולנית בלהקת מז"י.
שואף התחילה את דרכה במחזמר "היי סקול מיוזיקל" בגרסה הישראלית שעלה בשנת 2008 שם היא שיחקה את "שרפיי אוונס" תפקיד שבמקור מגולם על ידי השחקנית האמריקאית אשלי טיסדייל.
בשנת 2009 שיחקה בעונה השלישית של הטלנובלה "האלופה" בתפקיד דמותה של "דפי". במקביל לוהקה לשחק בסדרה "חצויה" של "HOT" לצידם של יון תומרקין, עמית פרקש וידידיה ויטל ושם שיחקה בתפקיד דמותה "זוהר גרין".ובהמשך השנה את "אלכס לוי", בתפקיד הראשי בסדרה של ערוץ הילדים "אלכס בעד ונגד" לצידם של אלון אבוטבול ומקס אולארצ'יק.
שואף השתתפה ב"לילה מטורף בפסטיגל" בשנת 2010 ביחד עם צביקה הדר אילנית לוי לי בירן עוז זהבי ואחרים. כמו כן באותה שנה המשיכה שואף לעונה השנייה של "חצויה".
בדצמבר 2011 עלתה העונה השלישית של חצויה "חצויה - הדבר האמיתי", שם שיחקה בתפקיד עצמה. בשנים 2014 –2015 גילמה את דמותה של "רותם" בסדרת הנעורים גאליס.
בשנת 2014 שיחקה בסדרת הדרמה "מתים לרגע" את "מיקי".
בשנת 2017 השתתפה בסדרת המתח "כדברא".
ב-2018 החלה לגלם בתיאטרון הבימה את נועה במחזמר "מיקה שלי" המבוסס על שירי יאיר רוזנבלום.
חיים אישיים

בשנת 2011 עברה להתגורר בניו יורק לצורך לימודי משחק בבית הספר למשחק של סטלה אדלר, ובשנת 2013 חזרה לישראל.
נשואה לזמר לורן פלד ומתגוררת במושב מגשימים.
הערות שוליים

↑  מאיה שואף - קראו על מאיה שואף בכוכבים של ביגי! - BIGI TV, באתר ביגי BIGI TV
↑  משה אבוטבול, פרסום ראשון: מאיה שואף מצטרפת ל"גאליס", באתר פרוגי, 6 בינואר 2014
ילדי טהראן

הנרייטה סאלד עם קבוצה מילדי טהראן
ילדי טהראן הוא הכינוי שניתן לקבוצת ילדים ניצולי השואה שהועברו מפולין לטהראן שבאיראן, ולאחר מכן הועלו לארץ ישראל בשנת 1943.
בברית המועצות ובאיראן

ילדי טהראן היו ילדים יהודים מפולין, שברחו עם משפחותיהם בפרוץ מלחמת העולם השנייה אל החבלים המזרחיים של פולין, שנתפסו על ידי הצבא האדום ב-19 בספטמבר 1939 בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב. חלק מהפליטים הוגלו על ידי הסובייטים מזרחה לסיביר ולברית המועצות האסייתית, וחלקם נסו לאזורים אלה עם פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות ב-22 ביוני 1941.
בשנת 1942, עם הקמת הצבא הפולני על אדמת ברית המועצות בפיקודו של גנרל ולדיסלב אנדרס, שכונה "צבא אנדרס", נספחו אליו אלפי פליטים ובהם הילדים.
עם הגיע צבא אנדרס ב-1942 לאיראן, שהייתה בשליטת הבריטים, הקימה הסוכנות היהודית בטהראן מחנה לילדי הקבוצה שנקרא "בית הילד היהודי", וריכזה בו 719 ילדים. הילדים שם סבלו ממחסור במזון. בינואר 1943, לאחר שהסוכנות היהודית השיגה רישיונות עלייה (סרטיפיקטים) משלטונות המנדט ואונייה מהרשויות באיראן, היא ארגנה, בסיוע מימון שהתקבל מיק"א, את עלייתם לארץ ישראל. מרביתם הגיעו דרך ירדן, וחלק אחר הגיע בדרך הים מקראצ'י (אז בהודו הבריטית) לפורט סעיד שבמצרים ומשם ברכבת לעתלית, ב-18 בפברואר 1943.
לרוב ילדי טהראן היה רק הורה אחד. על פי דיווחה של הנרייטה סאלד, 124 מתוכם היו יתומים מאב ומאם. לחלקם היו הורים שנשארו בברית-המועצות ומסרו אותם למנזרים ולבתי-יתומים פולניים, ומשם הם הגיעו לאיראן.
בארץ ישראל > בואם לארץ ישראל

ילדי טהראן הגיעו לארץ ישראל ב-18 בפברואר 1943, ערב פורים קטן תש"ג, לאחר שהסוכנות היהודית הצליחה להסדיר את קליטתם בארץ. נלוו אליהם כמה מבוגרים. הם הגיעו באונייה עד מצרים וברכבת עד עתלית. בדרך נערכו להם קבלות פנים בתחנות הרכבת ברחובות ובחדרה.
עיתון הצופה כתב בכותרת ראשית: "ושבו בנים לגבולם". השיירה כללה 1,228 נפש שהגיעו ב-12 קרונות שינה (פולמאן). קבלת פנים חגיגית נערכה להם בתחנת הרכבת העברית הראשונה שעצרו היא תחנת הרכבת ברחובות. הצופה כתב:
ממצרים, סחופי צער ודווי, הלומי אסון, יחפים ולבוש דל על בשרם - ראו הנאספים את המבשרים הראשונים של ההצלה. הילדים שלא באה תנומה לעיניהם כל הלילה, בציפיה לראות היהודי הראשון בארץ ישראל - פרצו בקריאות גיל, כשמנהל התחנה פנה אליהם בעברית. שאלו אותו : "אתה עברי" והוא ענה להם: "לא, אני יהודי" והם פרצו בצחוק. ילדה בת 13 הרבתה בבכי תוך געגועים להורים, אמרו לה ההורים עוד בחיים, היא השיבה שלא ייתכן שכן במו ידיה היא קברה אותם. היא ספרה שהנאצים נתנו לה ולאחיה אתים ולאחר שירו בהורים אמרו להם לכסות אותם.
קבלת פנים חגיגית נערכה להם בתחנת הרכבת עתלית. שם הילדים ירדו והועברו למחנה העולים במקום. לתחנת הרכבת בעתלית הגיעו תלמידי בתי ספר ובידיהם דגלים וכתובות וגם עגלות מלאות כל טוב, פירות ומגדנות. "כאשר הרכבת התקרבה לרציף, פרץ הקהל בתרועת גיל אדירה ושירת התקווה הרעידה את האוויר". שיירה ובה עשרות אוטובוסים של חברת "החבר" מחיפה העבירה בהתנדבות את העולים למחנה הקליטה לעולים.
הילדים סיפרו כי החיילים הבריטים דאגו לכל מחסורם בדרך, נתנו להם ארוחת בוקר ואפילו טיפלו בתינוק שנולד ברכבת.
בארץ ישראל > פולמוס קליטת ילדי טהראן

הגעתם של ילדי טהראן הביאה לוויכוח חריף בעניין קליטתם. לחלק מהילדים היו קרובי משפחה בישראל אשר ביקשו לגדלם, ורק לאחר מאמץ קיבלו את מבוקשם. עיקר הוויכוח היה בין גורמים דתיים לחילוניים על חינוך הילדים. הגורמים הדתיים, והרב הראשי לישראל ביניהם, דרשו שכל ילד יהודי שאין לו הורים יישלח למסגרת חינוכית דתית. לעומתם, גורמים חילוניים דרשו למסור את הילדים למסגרות חילוניות, ובפרט קיבוצים, באמרם ששם ישנם תנאים טובים יותר.
הנרייטה סאלד החליטה שילדים מעל גיל 14 יבחרו את המסגרת בעצמם, ולגבי ילדים מתחת לגיל 14 ייערך בירור לבדוק האם גדלו במשפחות דתיות בפולין. על מנת לברר עניין זה שוחחה סאלד אישית עם כ-400 מהילדים, ועוזרה, הנס בייט, שוחח עם השאר. לגבי הילדים הקטנים נעשה ניסיון לדלות פרטים כמו האם עשו אצלם קידוש והבדלה בבית. הילדות ידעו במקרים רבים לתאר את הכשרת הבשר.
על פי דיווח של הנרייטה סאלד, בסופו של דבר חולקו ילדי טהראן כדלהלן:
298 - במקומות חילוניים, 288 - במוסדות ויישובים של המזרחי. 38 - במוסדות של אגודת ישראל. 27 - אצל קרובי משפחה. 36 - במוסדות לגביהם הייתה מחלוקת האם הם דתיים או חילוניים. 15 - נמצאו בבית תינוקות. 17 - טרם שובצו בעת מתן הדיווח.
החרדים בארץ מחו על השמתם של הילדים במוסדות חילונים ואף במוסדות המזרחי מכיוון שרובם של הילדים גדלו, לטענתם, בבתים חרדים.
רשימת שמות הילדים, גילם ומקום הולדתם שהגיעו בקבוצה הגדולה הראשונה ב-18 בפברואר 1943 מופיעה בספר: "ילדי טהראן". באוגוסט 1943 הגיעה דרך היבשה קבוצה שנייה ואחרונה של ילדי טהראן שמנתה כ־131 ילדים. הרשימה מופיעה בארכיון המדינה .
על קליטתם הרפואית של "ילדי טהראן" היה אחראי הד"ר שמואל ספירו הרופא הראשי של עליית הנוער.
בארץ ישראל > במלחמת העצמאות

רבים מהבוגרים שבילדי טהראן לחמו במלחמת העצמאות, וכמה מהם נהרגו במלחמה. אחד מילדי טהראן, עמנואל לנדאו, נהרג במלחמת העצמאות בקרב נגד שיירה ערבית באזור הקריות שליד חיפה. נפילתו הייתה תוך גילוי גבורה עילאית והוא היה בין 12 מקבלי אות גיבור ישראל שהוענק ללוחמי מלחמת העצמאות בשנת 1949.
בין הנופלים האחרים מילדי טהראן: שלמה וגנר בקרב רמת יוחנן, זאב הולנד בשדה דב, חיים גרף בחיפה, דב גולומב בכיבוש כפר סבא, הדסה למפל בלטרון, אורי בר בדגניה א', חיה הורן בכפר עציון ויהודית יעקובוביץ ברמות נפתלי.
מאבקם המשפטי

בשנת 1997 הוכרו לראשונה ילדי טהראן כניצולי השואה על ידי מדינת ישראל. משמעות ההכרה היא שעד שנת 1997 לא זכו ילדי טהראן לפיצויים מהמדינה בהתאם להסכם השילומים שנחתם עם ממשלת גרמניה. בשנת 2004 התאגדו 217 מילדי טהראן ותבעו את המדינה במטרה לקבל את הפיצויים שטענו כי חייבים להם משנות ה-50. טענת המדינה הייתה, כי הפיצוי המגיע להם הוא קולקטיבי ואותו הם כבר קיבלו. באוגוסט 2012 פסק בית המשפט המחוזי בתל אביב כי כל אחד מ-217 התובעים זכאי לפיצוי אישי בסך 50,000 ש"ח. בינואר 2014 קיבל בית המשפט העליון את ערעור המדינה, וביטל את פסק הדין של בית המשפט המחוזי.
המשורר נתן אלתרמן כתב:
גם אחרי שירבו הם שנים ויזקינו
גם אחרי שהזמן ישנה תארם
ויעטרם קרחות וזקנים שילבינו
יקראו עדיין ילדי טהרן...
ילדי טהראן מפורסמים

חיים ארז - אלוף במילואים
אביגדור בן-גל ("יאנוש") - אלוף במילואים
אלכס גלעדי - איש טלוויזיה וחבר הוועד האולימפי הבינלאומי
הרב בן ציון רבינוביץ - האדמו"ר מביאלא
אברהם רייף - יו"ר לשכת סוכני הביטוח ונשיא כבוד
הרב פנחס שרייבר - לשעבר רבה של הקהילה החרדית באשדוד
הדסה למפל - ציירת ולוחמת פלמ"ח שנהרגה במלחמת העצמאות
בן-ציון תומר - משורר, סופר ומחזאי. מחזהו "ילדי הצל" עוסק בסיפורו של אחד מילדי טהראן.
אריה מינטקביץ - יו"ר לשעבר של הרשות לניירות הערך ויו"ר לשעבר של מועצת המנהלים של בנק דיסקונט
הרב יוסף גליקסברג - לשעבר רבה הראשי של גבעתיים
הרב יהושע רוזן - ר"מ בישיבת ירושלים לצעירים (ישל"צ), ובישיבת ניר בקריית ארבע.
רחל גרא, אמנית
זאב שוס - פרופ' אמריטוס למתמטיקה באוניברסיטת ת"א
ראו גם

ילדי הצל
ילדי סלבינו
ילדי בוכנוואלד
הוועדה לעליית הנוער הדתי
לקריאה נוספת

מאיר אהד, יזכור ל"ילדי טהראן", 1977
דבורה עומר, התחנה טהראן, הוצאת כתר, 1988
עורך: בן ציון תומר, אדום ולבן וריח תפוחי זהב, הוצאת הסוכנות היהודית לארץ ישראל, תשל"ב 1972
משה שנפלד, ילדי טהראן מאשימים, בני ברק תשל"א
נעמי מורגנשטרן, לא הספקתי להיות עצוב - סיפורו של מיילך קנר, הוצאת יד ושם 1996
גדית שמיר, ילדי טהראן, ירון גולן, 1989
רחל זייטלבך, מדמדומים לאור ראשון, סיפורו של שמעון קופפרשמידט, הוצאת ר' זייטלבך 2005
שמעון מלר, הרב מבריסק חלק ב', פרק העוסק בנושא
מיכל דקל, בני המזל, ידיעות ספרים, 2023.
הערות שוליים

↑  המולדת מקבלת בזרועות פתוחות את ילדי טהראן, הצופה, 19 בפברואר 1943
↑  ד"ר שמואל ספירו 1885 – 1960, ד"ר ספירו בנה את השרות הרפואי של עליית הנוער וכיהן כמנהלו עד לפרישתו לגמלאות ב-1957 משואה המכון ללימודי השואה, עליית הנוער: אישים
↑  עו"ד יונה וינדר, שואה ופיצויים: הגלגול המשפטי של ילדי טהראן, באתר ynet, 19 בינואר 2014
↑  רחל גרא היא הצברית היחידה מבין אלפי ילדי טהרן ישעיהו אביעם, מעריב, 12.7.1961
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007400837605171 
קבוצה של ילדי טהראן מחוץ לקרון רכבת בעתלית
קבוצה של ילדי טהראן ממתינה לרכבת בעתלית
קבלת הפנים בתחנת הרכבת בחדרה
שלט הנצחה לילדי טהראן ברחוב ילדי טהראן בפתח תקווה
בתי אבות שע"י ישיבת פוניבז'

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 בית יתומים
 תקופת הפעילות:  1943–הווה (כ־82 שנים)
 מייסדים:  רבי יוסף שלמה כהנמן
 בעלי תפקידים
 נשיא:  הרב אליעזר כהנמן
 מיקום
 מיקום:  בני ברק
 מדינה:  ישראל ישראל
בתי אבות (הוקם בי' בניסן ה'תש"ג, 15 באפריל 1943) הוא מוסד חינוך חרדי בבני ברק מייסודו של רבי יוסף שלמה כהנמן. תחילתו הייתה כבית יתומים לילדים ניצולי שואה שלא היו להם קרובי משפחה מקומיים וכדי להעניק להם מסגרת תומכת וחינוך חרדי, ובהמשך גם כפנימייה לילדי עולים. הראשון במוסדות פוניבז'.
רקע

במחצית השנייה של מלחמת העולם השנייה, בשנת תש"ג (1943) החלו להגיע לארץ ישראל ילדים ניצולי שואה, יתומים מהוריהם וללא קרובי משפחה מקומיים שידאגו להם. ילדים אלו הציפו את הצורך בהקמת מוסדות שיקלטו אותם וידאגו לצרכיהם. הרב מפוניבז' ראה צורך דחוף ומיוחד בייסוד מוסד חרדי לילדים, כדי שאלו יגדלו על ערכי התורה והיהדות.
הקמת "בתי אבות" הואצה מחשש היהדות החרדית לחילונם של ילדי טהראן על ידי עליית הנוער. אגודת ישראל פעלה להקמת ארגון שיפרוס חסותו על ילדים יתומים ניצולי שואה וידאג להם לחינוך חרדי. בט"ו בשבט ה'תש"ג הוקם "המפעל למען ילדי ישראל", והרב מפוניבז' שהיה חבר אגודת ישראל הקים את "בתי אבות".
היסטוריה

המוסד החל לפעול (ב-י' בניסן תש"ג) על הקרקעות שנרכשו לצורך הקמת ישיבת פוניבז' בצריף עץ שהוסב ממחסן למגורים, ולצידו נבנה מטבח אבן. הצריף הוכשר לתפוסה של 50 ילדים. הרב כהנמן לא קרא למוסד בית יתומים אלא בתי אבות כדי להדגיש שמדובר במסגרת חמימה וביתית. בשבת קודם פתיחת המוסד דרש הרב כהנמן בבית הכנסת הגדול בבני ברק על חובת הסיוע לניצולים; כך נודבו למוסד רהיטים, כריות, שמיכות, ביגוד ועוד. בשלב זה מנה המוסד 32 ילדים מילדי טהראן.
בשנת ה'תש"ד (1944) הוקם מבנה קבע בשם בתי אבות א'. המבנה כלל חדרי אוכל גדולים ואולם לבית כנסת, והיה בעל קיבולת של כמאה ילדים. את הכסף לבניית המבנה הראשון גייס הרב מפוניבז' מיהודי הארץ. כשנקרא לנאום בעצרת אזכרה לנרצחי השואה שהתקיימה בעשרה בטבת תש"ה בתל אביב, הכריז כי "קדושים הללו שנרצחו, הדבר שאנחנו יכולים לעשות בשבילם הוא להפוך לאבות ואמהות בעצמנו". המשתתפים תרמו 17,400 לירות שטרלינג, חלק מהסכום התקבל בשטרות התחייבות, ומנהל בנק אנגלו-פלשתינה ד"ר אהרן ברנט התנדב ופרט תמורתם כסף מזומן.
עליית הנוער סירבה לתמוך בתחילה במוסד, אולם לאחר זמן מה, שכנע הרב מפוניבז' את המנהלת הנרייטה סאלד בטיבו, והיא הסכימה לממן את החזקת המוסד בסכום חודשי של 2,000 לירות.
היסטוריה > התפתחות

עם תחילת גל העליות בשנות ה-50, החל המוסד להתרחב. בשנת ה'תש"י (1950) הונחה אבן הפינה לשני בתי אבות נוספים, ובשנת ה'תשי"א (1951) הונחו אבני פינה לשבעה בתי אבות נוספים. הרב מפוניבז' פעל להקמת קריית הילד, שכללה בסופו של דבר 11 בניינים, בנוסף לקריית הישיבה (ישיבת פוניבז') שהוקמה באותה תקופה.
בשנת ה'תשי"ב נחנך בית אבות לילדות, שנתרם על ידי ארגון נשים בארצות הברית. בתפקיד אם הבית שימשה גברת מונק. בשנת ה'תשי"ג נחנך מבנה נוסף בשם 'בתי אבות לוס אנג'לס', שנתרם על ידי יהודי לוס אנג'לס. מבנה זה כלל אולם בית מדרש לתפילה ולימוד, ואולמות ללימודים והרצאות. המבנים הכילו כ-500 ילדים. הנתונים מהשנים הבאות מראים את התפתחות המוסד:
ה'תש"ד–(1944): כ-26 ילדים
ה'תשי"א–(1951): כ-178 ילדים
ה'תשי"ז–(1957): כ-330 ילדים מתוכם 81 ילדות
את המימון לבניית בתי האבות השיג הרב מפוניבז' באמצעות אירועי התרמה שקיים ליהודים ברחבי העולם, בעיקר בארצות הברית. בתי האבות שנבנו נקראו על שם תורמיהם, וכללו שמות של קהילות יהודיות ותורמים מרחבי העולם.
עד שנת ה'תשנ"ז–(1997) עברו במוסד 10,000 חניכים.
מסוף שנות ה-90 פועל המוסד במתכונת מצומצמת יותר. חלק מהמבנים משמשים כפנימייה לנוער בסיכון, וחלקם משמשים את ישיבת פוניבז'.
היסטוריה > אוכלוסיית המוסד > ניצולי שואה

קבוצת הילדים הראשונה הייתה מילדי טהראן. למרות התנגדותו העקרונית של ארגון להעברת ילדים למוסדות חרדיים, שכנע  הרב מפונביז' את המנהלת למסור לטיפולו 32 מתוך 733 הילדים. ילדים אלו נקלטו בבתי אבות. שאר הילדים נשלחו למוסדות חינוך חילוניים ושל תנועת המזרחי.
בשנות ה-40 נקלטו בבתי אבות ילדים ניצולי שואה רבים שזרמו לארץ ממחנות העקורים באירופה.
בנוסף להקמת המוסדות, יצא הרב מפוניבז' למסע איתור ילדים ניצולים שהושארו בידי הוריהם במנזרים ובידי חסידי אומות העולם ברחבי העולם. במסע זה אותרו מספר ילדים.
היסטוריה > אוכלוסיית המוסד > עולים חדשים

בשנות ה-50, הורחב ייעודו של המוסד לקליטת ילדי עולים, בעיקר מעדות המזרח. זאת על רקע העלייה ההמונית של יהודים ממדינות ערב לישראל. הרב מפוניבז' החליט לפתוח את שערי "בתי אבות" בפני ילדים אלו, במטרה להעניק להם חינוך חרדי בהתאם לרצון הוריהם. החלטה זו באה כתגובה לפעילות עליית הנוער, שהפנתה את ילדי העולים למוסדות חינוך חילוניים, ולפעילות ארגונים חרדיים כמו יד לאחים שפעלו לכוון את הילדים למוסדות חרדיים. בנוסף, המוסד קלט גם ילדים ממשפחות במצוקה שהיו זקוקים לבית חם.
כדי לענות על הצורך הגובר, הקים הרב מפוניבז' בתי אבות נוספים.
דיווח משנת ה'תש"כ - (1960) מציין כי מתוך 320 ילדים בבתי האבות, כ-80 היו מעדות המזרח, כולל ילדים ממרוקו, עיראק, תימן ומדינות נוספות. כתוצאה מכך, השתנה ייעודו המקורי של בתי אבות מבית יתומים למוסד פנימייתי רחב יותר.
מאפייני המוסד

הרב כהנמן היה מעורה בטיפול בילדים והרבה להיות בחברתם, והנהיג יחס של כבוד והערכה כלפי הילדים, ונמנע מלקבל החלטות נגד רצונם. על הצוות היה מוטל להתמודד ברכות מול התנהגויות שהיו כתוצאה מסבל הילדים בשואה, כמו אגירת אוכל, פחד וחוסר אמון.
הרב דאג להשריש בילדים את החשיבות של לימוד התורה, והיה עורך סיומי מסכת מפוארים, בחלקם אף השתתף החזו"א. בשמחת תורה נהג למכור את אמירת פסוקי המזמורים בדפי גמרא. ומאז השתרש מנהג זה לכלל הישיבות.
הרב התאים את האווירה בבתי אבות לסגנון בתיהם של הילדים, והנהיג שמדי מוצאי שבת הילדים היו הולכים לטיש אצל האדמו"ר רבי אהרן רוקח מבעלזא (בליווי המדריך יונה צלר). זאת מכיוון שהילדים ברובם נולדו בבתים חסידיים בפולין, וכן נוסח התפילה היה ספרד.
מאפייני המוסד > הצוות

המנהל ואב הבית הראשון היה הרב אליהו מונק. אם הבית הייתה אשתו, הגברת ק. מונק. בני הזוג מונק התגוררו בבניין יחד עם התלמידים. הגברת מונק הייתה אחראית על הניקיון האישי ומצבם הגופני של הילדים.
צוות ההוראה והחינוך כלל את המדריכים והמורים הבאים: שלמה כהן, זלמן דרורי, חיים מנדל, יונה צלר, אברהם זית, כתריאל מוניץ, זעליג פרולסקי. אריה גרדנביץ וזוגתו.
לאחר פטירתו של הרב מונק בשנת תש"ט, מונה למנהל בנימין זאב דויטש (אביהם של הרב ברוך שמואל והרב אשר דויטש).
מאפייני המוסד > סדר היום

בתקופה הראשונה, בתי אבות פעל כבית יתומים הכולל מסגרת לימודית. לאחר זמן, החליט הרב מפוניבז' לשלוח את הילדים לתלמודי התורה בעיר, במטרה לשלב את הילדים ניצולי השואה עם שאר הילדים. סדר היום כלל לימודים בתלמודי תורה בבוקר, כאשר המרכזי שבהם היו תלמוד תורה "רבי עקיבא"-זכרון מאיר, וחזרה לבתי אבות אחר הצהריים.
טווח הגילאים בבתי אבות היה מגיל 6 עד 15. כאשר הילדים התבגרו, הם המשיכו לישיבות בהתאם להתאמתם האישית. אחת האפשרויות הייתה ישיבת פוניבז' לצעירים, שנפתחה באותן שנים (תשט"ו).
בוגרים מפורסמים

רבי פנחס שרייבר – רבה של הקהילה החרדית באשדוד
הרב יוסף גליקסברג – רבהּ הראשי של גבעתיים
ראו גם

בית לפליטות – עטרת בנות
בית היתומים של יאנוש קורצ'אק
לקריאה נוספת

סורסקי אהרון, הרב מפוניבז ב, בני ברק, תשנ״ט, עמ' קנו-קצח, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
הערות שוליים

↑  קול, שמואל, אחד בדורו – ב, תש"ל, עמ' 371
↑  עיריית בני ברק, ארבע שנות יצירה, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
↑  סורסקי, אהרן, הרב מפוניבז' – ב, תשנ"ט, עמ' קסב
↑  עיריית בני ברק, בני ברק ארבע שנות יצירה, תש"כ.
↑  אחד בדורו – ב, קול, שמואל, עמ' 390.
↑  קול, שמואל, אחד בדורו – ב, תש"ל, עמ' 366.
↑  קובץ, הנאמן – ט"ז, תש"י.
↑  קובץ, הנאמן – ל"ו, תשי"א.
↑  עיתון יומי של תנועת פועלי אגודת ישראל, שערים – תשכ"ט-תש"ל (5501–5600), תשכ"ט
↑  יוסף מאיר האס, אביהם של יתומים, המבשר תורני 302, באתר אוצר החכמה
↑  בני ברק ארבע שנות יצירה, עיריית בני ברק, תש"כ.
↑  קול, שמואל, אחד בדורו – ב, עמ' 401
↑  סורסקי, אהרן, הרב מפוניבז' ב, תשנ"ט
↑  קול, שמואל, אחד בדורו – ב, תש"ל.
↑  פנימיית בית הילד "בתי אבות" פונוביז, באתר 144
↑  שלמה טיקוצנסקי, הגדולים, עמ' 582.
↑  שנפלד, משה, ילדי טהרן מאשימים, תשל"א.
↑  שנפלד, משה, ילדי טהרן מאשימים, עמ' 123
↑  סורסקי, אהרן, הרב מפוניבז' ב, תשנ״ט
↑  יתד נאמן, מוסף שבת קודש - 38 - במדבר, תשס"ג.
↑  יעקבוביץ, יצחק יחיאל (אודותיו), דברי זכרון לזכרו של הרב זצ"ל, תש"פ, עמ' 39-40.
↑  המוסף התורני של עתון המבשר, המבשר תורני - 0302 (כי תבא), תשע"ד.
↑  קובץ, הנאמן - לו, תשי"א.
↑  קול, שמואל, אחד בדורו - ב, תש"ל, עמ' 402.
↑  סורסקי אהרון, הרב מפוניבז' ב, בני ברק, תשנ״ט, עמ' קנו
↑  ירחון לנוער ע"י מפעל תורה ודעת, שלהבת - 058, תשל"ה.
בטאון תנועת צא"י, דגלנו - שצח, תשנ"ו, עמ' 22
↑  אהרון סורסקי, הרב מפוניבז׳ ב, עמ' קצז
↑  קול, שמואל, קול, שמואל, תש"ל.
וינברג, שלמה זלמינא, דברים ערבים - ב, תשע"ח
↑  מאיר, יצחק, על חומותיך בני ברק - ב, תשנ"ג, עמ' 339
↑  קול, שמואל, אחד בדורו - ב, תש"ל.
↑  יתד נאמן, מוסף שבת קודש -  30 - במדבר (חג השבועות), תשע"ג.
↑  קול, שמואל, אחד בדורו - ב, תש"ל.
↑  קובץ לתורה וחסידות לחסידי בית ריז'ין, תפארת ישראל - מה, תשס"א.
↑  יתד נאמן, מוסף שבת קודש - 08 - וירא, תשנ"ח.
↑  סורסקי אהרון, הרב מפוניבז ב, עמ' קפז
↑  מכון ירושלים, מוריה - שמא-שמג (שנה כט ה-ז), תשס"ט.
↑  ירחון לעניני חינוך ספרות ומחשבה, בית יעקב - 180–181, תשל"ה, עמ' 11
↑  סורסקי אהרון, הרב מפוניבז׳, עמ' קצד
↑  אהרון סורסקי, הרב מפוניבז׳, עמ' קפ"ד
הרבנים הראשיים בהנחת אבן הפינה לבתי אבות, תש"ו
מגדל תפן

.
| --- | --- |

בניין המועצה בשטח המוזיאון הפתוח
 מדינה:  ישראל ישראל
 מחוז:  מחוז הצפון
 שטח:  2.7 קמ"ר
 קואורדינטות:  32°58′35″N 35°16′28″E﻿ / ﻿32.97646944°N 35.27450833°E﻿ / 32.97646944; 35.27450833 
 http://www.tefen.org.il/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הגליל המערבי מוגדלת) מגדל תפן(למפת הגליל המערבי רגילה) מגדל תפן(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מגדל תפן(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מגדל תפן  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מִגְדַּל תֶּפֶן היא מועצה מקומית תעשייתית בחבל תפן שבגליל, שבתחומה נמצאים רק מפעלי תעשייה. בשטח המועצה יש אזור תעשייה קלה ותעשיית היי־טק, גן תעשייה, המוזיאון הפתוח תפן, מרכז גשר לשיקום וגם מספר מסעדות.
שטח תחום השיפוט של המועצה משתרע על פני 2,700 דונם. נמצא כ־6 קילומטר ממעלות-תרשיחא וכ־17 קילומטר מכרמיאל, בין המושב לפידות מדרום ליישוב הקהילתי כפר ורדים מצפון, וכפרי דרוזים שנמצאים ממערב וממזרח לה.
ראש המועצה, החל מיולי 2023, הוא פאיז חנא.
גאוגרפיה

מגדל תפן גובלת בשלוש מועצות, מדרום מועצה אזורית מעלה יוסף, ממערב ומצפון מועצת יאנוח-ג'ת, ממזרח מצפון ומדרום מועצת כסרא-סמיע.
המועצה נמצאת דרומית לעיר מעלות-תרשיחא וצפונית לעיר כרמיאל בחבל תפן, באזור הררי שבו סלעים ונחלים רבים.