stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עובדיה יוסף
יחסו למדינת ישראל ולאזרחיה > יחסו למערכת החוק

הרב יוסף התנגד להליכה לבתי המשפט הישראלים, מאחר שאינם דנים על פי דין תורה. התנגדותו תואמת את עמדת הרבנות החרדית בישראל וגם זו של חלק מרבני הציונות הדתית (דוגמת הרב הרצוג והרב יעקב אריאל) הרואה בהליכה למערכת המשפט הישראלית איסור מדאורייתא. הרב יוסף כתב:
הרב יוסף פסק שהכלל דינא דמלכותא דינא נותן תוקף לחלק מחוקי המדינה, כגון החוקים המחייבים בתשלום מיסים והמגנים על זכויות יוצרים.
בפברואר 1999 התבטא הרב יוסף נגד בית המשפט העליון: ”אלו קוראים את עצמם בית משפט עליון? לא שווים. בבית משפט תחתון צריך לשים אותם. הם, בשבילם ברא את כל הייסורים שבעולם. כל מה שישראל סובלים, רק בשביל הרשעים האלה. ריקים ופוחזים. שיפחה כי תירש גבירתה. מה הם יודעים? ילד שלנו בן 7–8 שנה יודע ללמוד יותר טוב מהם ללמוד תורה. אלה שמו אותם בבית משפט עליון. מי בחר בהם, מי עשה אותם שופטים, אלא שר המשפטים, צר ואויב הוא אהב אותם והוא המליץ שצריכים לבוא אצל הנשיא והנשיא שם אותם שופטים. מה, עשו בחירות? מי אמר שהעם רוצה כאלה שופטים רשעים כאלה. כולם סוררים ומורים. אין להם לא דת ולא דין. כולם בועלי נידות. כולם מחללי שבת. אלה יהיו השופטים שלנו? עבדים משלו בנו”.
בעקבות התבטאות זו עתרה התנועה למען איכות השלטון בישראל לבג"ץ, בתביעה שיורה להעמיד לדין את הרב יוסף. בג"ץ דחה את העתירה בהסתמכו על עקרון חופש הביטוי, אך מתח ביקורת על דבריו של הרב יוסף. הנשיא אהרן ברק כתב בפסק דינו: ”דבריו של הרב עובדיה יוסף, קשים הם. תוכנם של הדברים פוגע. הוא פוגע במעמדו של הרב עובדיה יוסף עצמו. הוא פוגע באמון ציבור תומכיו בבית המשפט. לא כך מתבטא גדול בתורה ומנהיג פוליטי. לא זהו המסר שדיין לשעבר – המבין והיודע את מורכבותו של התפקיד השיפוטי – צריך להעביר לקהל המתדיינים”.
באוגוסט 2009, בעקבות הרשעתו של השר שלמה בניזרי, תקף הרב יוסף את שופטיו של בניזרי, ואמר ”צר לנו מאוד על משפט העוול שנעשה לידידנו רב הפעלים, שעוסק בכל ימיו בלהרביץ תורה ולהאדירה. אוי לנו שיש לנו בית משפט מעוות כזה. אין להם לא דת, לא דין, לא מאמינים בשום דבר”.
חיים אישיים

אחיו, נעים, ואליהו עובדיה, היו חברים באצ"ל.
ב-1944 נישא למרגלית (ה'תרפ"ז, 1927 – י"ט באב ה'תשנ"ד, 27 ביולי 1994), לבית פטאל. נולדה בחלב, סוריה.
חיים אישיים > ילדיו

בתו עדינה בר-שלום הקימה את המכללה החרדית ירושלים. בעלה, הרב עזרא בר-שלום, היה חבר בית הדין הרבני הגדול.
בנו הרב יעקב יוסף שנפטר בחייו, היה ראש ישיבת "חזון יעקב" ורב שכונת גבעת משה-גוש 80 וחבר כנסת מטעם מפלגת תנועת ש"ס הספרדית.
בתו מלכה ששון עוסקת בחינוך. הייתה נשואה לרב מאיר ששון, שכיהן כרב ההסתדרות.
בנו הרב אברהם יוסף היה הרב הראשי הספרדי של חולון וחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל.
בתו יפה כהן שימשה מנהלת הלשכה של אריה דרעי בהיותו שר הפנים, ולאחר מכן סגנית ממונה של ראש מועצת אלעד. הייתה נשואה לרב שלום כהן, רב שכונות טלביה ורסקו בירושלים עד לגירושיה. נישאה בשנית לאמנון ניקריטין והתגרשה גם ממנו.
בנו הרב יצחק יוסף, הראשון לציון, נשיא מועצת הרבנות הראשית לשעבר, מחבר ספרי "ילקוט יוסף" ובזמן היותו רב ראשי כיהן גם כנשיא ישיבת ״פורת יוסף״.
בתו רבקה הייתה נציגת ש"ס בהסתדרות. נשואה לרב יעקב צ'יקוטאי, רב העיר מודיעין-מכבים-רעות ולשעבר רב ההסתדרות.
בתו שרה – תאומתה של רבקה, ציירת. נשואה לרב מרדכי טולידאנו, ראש בית מדרש "יביע אומר" ואב בית דין בירושלים.
בנו הרב דוד יוסף – הראשון לציון ונשיא מועצת הרבנות הראשית, ראש כולל "יחוה דעת", מחבר ספרי הלכה ברורה, ונשיא ישיבת ״פורת יוסף״. בעבר כיהן גם כרבה של שכונת הר נוף וחבר מועצת חכמי התורה של ש"ס.
בתו לאה נשואה לרב אהרון בוטבול, רב אזורי חבל מודיעין ומגיש תוכנית ברדיו קול ברמה ומגיד שיעור בבית הכנסת ברוכוב ברחוב ישראל אהרן פישל.
בנו הרב משה יוסף – ראש מכון "מאור ישראל" וראש בד"צ "בית יוסף". נשוי ליהודית.
ספריו

שו"ת יביע אומר – ספר השו"ת המרכזי של הרב יוסף (אחד עשר כרכים). בשנת תשס"ט יצא כרך מפתחות לעשרת החלקים הראשונים. עליו זכה בפרס הרב טולידאנו לספרות תורנית לשנת תשל"ח.
שו"ת יחוה דעת – שאלות ותשובות שנשאל הרב בקול ישראל (שישה כרכים), מהדורה חדשה בתוספת חלק שביעי יצא לאור בשנת תש"פ.
חזון עובדיה – על הלכות המועדים (פסח וההגדה, סוכות, יו"ט, ארבע תעניות, חנוכה, פורים, ימים נוראים), פרוזבול, תרומות ומעשרות, אבלות (ג' כרכים), שבת (ו' כרכים). 19 כרכים סך הכול.
שו"ת חזון עובדיה – תשובות העוסקות בדיני ליל הסדר, ומקיפות יסודות הלכתיים רבים. נדפס לראשונה בשנת תשי"ב. בשנת תשנ"א יצא בשנית עם הרחבות ובהוספות רבות (2 כרכים). בשנת תשע"ח הופיע מחדש בכרך אחד, בתוספת גליונות וכתבי יד המחבר, ובשילוב קונטרס "דברי ריבות", שנכתב על ידי המחבר להשיב על טענות והשגות הבבלים אשר ערערו על הספר, בעקבות מחלוקתו עם הבן איש חי.
קול סיני – ספר ליקוטי הלכות שפורסם בירחון קול סיני.
קונטרס יביע אומר – העוסק במסכת הוריות (הודפס גם בסוף ספר יחוה דעת חלק ו').
לוית חן – השגות על ספר משנה ברורה על הלכות שבת על סדר השו"ע.
טהרת הבית – שלושה כרכים על הלכות נידה וטבילה (יוצא לאור מחדש בשנת תשע"ט בתוספת גליונות וכתבי יד).
מאור ישראל – שני כרכים, על הש"ס, כולל ביאורים וחידושים על סדר מועד ומסכת ברכות.
מאור ישראל – טבעת המלך – על משנה תורה להרמב"ם (חידושים על ספרי המדע, אהבה וזמנים, וכן על הלכות מאכלות אסורות).
מאור ישראל – דרושים – דרשות העוסקות במועדי השנה ובאירועים נוספים
הליכות עולם – הערות והשגות על ספר ההלכה "בן איש חי" של הרב יוסף חיים מבגדאד (שמונה כרכים).
ענף עץ אבות – על פרקי אבות (יצא במהדורה שנייה עם תוספות בשנת תשפ"א).
כרך מפתחות לספריו (תשפ"א).
ספריו > ספרים אחרים

כף החיים – הרב יוסף השלים את כתיבת הספר (חלק יורה דעה מסימן קיז אות יג עד סימן קיט) על פי בקשת הרב משה סופר בנו של המחבר הרב יעקב חיים סופר.
משא עובדיה – ספר שנערך ויצא לאור על ידי מוסד הרב קוק. הספר מכיל את נאומיו במשך ארבעים וחמש שנה, בכנסים במוסד הרב קוק.
פיתוחי חותם – ספר מפתחות על פי סדר השו"ע לכל ספרי הרב עובדיה יוסף שנתחבר על ידי בית המדרש הספרדי בניו יורק, כעת יצאו שני ספרים, אחד הלכות שבת ואחד הלכות איסור והיתר.
מעיין אומר – סדרת ספרים ובהם תשובות קצרות לשאלות בעל פה. נכתבו על ידי מזכירו האישי במשך 22 שנה, הרב יהודה נקי, 16 כרכים.
משנת יוסף – תמצית שיעוריו של הרב כפי שנאמרו על ידו מדי מוצ"ש בבית הכנסת היזדים בשנים תש”ס–תשס”ד, 5 כרכים.
משוש תבל – אוסף מאוצרו של הרב על סדר פרשיות השבוע, 5 כרכים.
יפה ללב (הרב רחמים נסים יצחק פלאג'י) – בשנת תשע"ז נסדר הספר מחדש ונכלל בו הערות מגליונות היפה ללב של הרב עובדיה יוסף.
קיצור שו"ע הרב עובדיה (ג"ח), קיצור שו"ע חזון עובדיה – שבת (ב"ח) ומועדים (תשפ"א), שלחן יוסף (א"ח).
דרך המלך – משאות קודש – שיעורים ודברי חיזוק שנמסרו מפי הרב.
מנהגי הראש"ל – מנהגים והנהגות, הלכות והליכות, 2 כרכים.
בית היין – שיעורים בהלכה ובאגדה, שני כרכים (חנוכה; אלול וימים נוראים).
משיעורי מרן הראש"ל שיעוריו במוצאי שבת מתמוז תשנ"ה–תשנ"ט. ד' כרכים. נערך על ידי הרב פנחס פרץ.
הכרך הראשון מסדרת הספרים ילקוט יוסף (תשל"א) כלל בעיקר תשובות ופסקים שכתב שטרם התפרסמו. הרב יוסף בעצמו התייחס לספר זה כספר שלו.
מעיין יוסף – מוסרי הראשון לציון. נלווה אליו מכתבים ומאמרים של הרב.
הרב אליהו שטרית הוא זה שהגיה ועזר בעריכת ספרי הרב שו"ת יביע אומר הכרכים האחרונים ועוד כתבי הרב.
ספריו > ספרים שנערכו על פי פסקיו

ילקוט יוסף פסקי דינים – מאת בנו הרב יצחק יוסף (לימים הרב הראשי לישראל). בסדרה, הכוללת 41 כרכים, מובאים רבים מפסקי הרב עובדיה.
בנו של הרב עובדיה, הרב דוד יוסף, הקים מכון להוצאת ספרי הלכה על פי פסקי אביו, כשהוא עורכם הראשי. במכון יצאו:
הלכה ברורה – כעין משנה ברורה, י"ט כרכים
תורת המועדים – אוצר הלכות ומנהגי מועדי ישראל, ה' כרכים
תורת הטהרה – הלכות טהרת המשפחה לפי פסקי אביו מספר טהרת הבית.
עיקרי המשמרת – נדה – לקט פסקי הלכות טהרת המשפחה מכל ספריו.
אורחות מרן – עדויות על הנהגותיו של אביו, לפי סדר השולחן ערוך (תשע"ו).
קונטרס ציוני יוסף המלקט את כל פסקיו מספריו על סדר השולחן ערוך, אור ודרך (שולב בתוך מהדורת שולחן ערוך – אוצרות ספרד).
מעדני המלך, חלק א': סיפורים מקורות חייו בלשון שסיפרם בשיעוריו, תשע"א. חלק ב': השקפה מוסר והלכות לנשים, מתוך שיחותיו. חלק ג': מוסר, והדרכה ללומדי תורה, תשע"ג
בתרבות

דמותו של הרב עובדיה עומדת במרכז תעמולת הבחירות של מפלגת ש"ס וברבים מזמריריה. עשרות שירים נכתבו עליו, בחייו, בעת חוליו האחרון ולאחר פטירתו. בין הבולטים שבהם יעקב שוואקי ("מרן שלי", 2016), עמיר בניון ("אבא ורב"), עוזיה צדוק (כוכב מאיר), איציק אשל (שר ישראל).
לקריאה נוספת

יואב פלד (עורך), ש"ס – אתגר הישראליות, הוצאת ידיעות אחרונות, 2001
רונן קדם ושאול מייזליש, הרב עובדיה, הוצאת ידיעות אחרונות, 2002
ניצן חן ואנשיל פפר, מרן – עובדיה יוסף, הביוגרפיה, הוצאת כתר, 2004
צבי אלוש ויוסי אליטוב, בן פורת יוסף – חייו, משנתו ומהלכיו הפוליטיים של הרב עובדיה יוסף, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2004
בנימין לאו, ממרן עד מרן – משנתו ההלכתית של הרב עובדיה יוסף, הוצאת ידיעות אחרונות, 2005
אביעזר רביצקי (עורך), ש"ס – היבטים תרבותיים ורעיוניים, הוצאת עם עובד, 2006
חיים שיין, מדינת היהודים: שלב הסיכומים – הרב עובדיה יוסף והנשיא אהרן ברק, שערי משפט, 2006
אריאל פיקאר, משנתו של הרב עובדיה יוסף בעידן של תמורות, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2007
הרב יעקב צדקה, פוסק הדור – פרקי חיים וסיפורים בתוספת תמונות וקטעי עיתונות, עמותת 'קול יהודה', תשע"ב
הרב יעקב ששון (נכדו), אביר הרועים, ביוגרפיה מקיפה וניתוח השקפתו של הרב, הוצאה עצמית, 2012; חלק שני: "כתוב חזון", הוצאת מאור ישראל, ירושלים, 2014; חלק שלישי: "בית מידות", הוצאה עצמית, ירושלים, 2021
אבי בן-ישראל, מרן פאר הדור-רבן של ישראל, תשע"ג, 2013
הרב יוסף סופר, שר התורה, הוצאת מלכות דוד פנחס ראובן, בני ברק, תשע"ד, 2014
הרב דוד מנחם, מרן הפייטן: קבע את נוסח השירה המזרחית, באתר ynet, 13 באוקטובר 2013
הרב משה סופר, המנהיג, פרקי מופת – תרפ"א–תשע"ד, ביוגרפיה מלווה בתמונות, מסמכים ויומנים אישיים, שני כרכים, תשע"ב–תשע"ד, 2014
אליהו שטרית, רבנו, יומן אישי שכתב הרב שטרית במשך שנות עבודתו עם הרב יוסף בתפקידו כעורך ספריו, 2014
אבישי בן חיים, מרן הרב עובדיה יוסף – מנהיג בין הלכה וקבלה, בין פוליטיקה למיסטיקה, הוצאת כרמל, תשע"ח 2018
הרב אליהו שטרית, פנקסים מחדר הלימוד, יומן המתאר אירועים בחייו של הרב יוסף בשנים תשנ"ו–תשע"ד
איתמר אדלשטיין בשיתוף רבקה צ'קוטאי, בית יוסף, הרב עובדיה יוסף – הסיפור שלא סופר, הוצאת ידיעות ספרים, תשפ"ב 2022
הערות שוליים

שלט הנצחה לרב עובדיה יוסף מול הבניין בשדרות רוטשילד 96 בו התגורר בשנים שכיהן כרב הראשי של תל אביב-יפו
הרב עובדיה משתתף בטקס הכתרת בנו, הרב יצחק יוסף, לראשון לציון. תשרי ה'תשע"ד, כחודש לפני פטירתו, מימין הרב שלום כהן הרב אליהו בקשי דורון הראשון לציון הרב צבי חקק משמשו של הרב עובדיה יוסף. משמאל, נשיא המדינה דאז שמעון פרס
עקיבא אלדר

| --- | --- |

עקיבא אלדר, 2014
 לידה:  27 בנובמבר 1945 (בן 79) חיפה, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תקופת הפעילות:  מ-1974
 עיסוק:  עיתונאי פובליציסט
 מעסיק:  הארץ
 
עקיבא אלדר (נולד ב-27 בנובמבר 1945) הוא עיתונאי ופובליציסט ישראלי. בעברו כתב אלדר בעיתון "הארץ" והיה חבר בהנהלת מערכת העיתון.
ביוגרפיה

עקיבא אלדר הוא בן למשפחה ציונית שעלתה לישראל מפולין בשנות השלושים. הוריו, ישראל וציפורה אנגלרד, השתקעו בחיפה, שם נולד וגדל. למד בבית הספר היסודי ליאו בק ובתיכון בבית הספר הריאלי. עשה חלק משירותו הצבאי בממשל הצבאי בגליל. לאחר שחרורו החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים. בוגר תואר ראשון בפסיכולוגיה ומדעי המדינה וכן למד כלכלה. בתקופת לימודיו (1968–1970) שימש קצין מטה לסטטיסטיקה במפקדת יהודה ושומרון והיה אחראי למספר סקרים בשטחים, בהם סקר החקלאות הראשון שנעשה בשטחים. באותה תקופה נבחר ליו"ר ארגון הסטודנטים לכלכלה ומנהל עסקים (אייאס"ק) שעוסק בין השאר בחילופי סטודנטים. בשנים 1972–1973 שימש עוזר לדובר ראש עיריית ירושלים טדי קולק. בשנת 1974 החל לעבוד בקול ישראל תוך כדי לימוד בקורס כתבים ועורכים. שימש כתב לעניינים מוניציפליים ופליליים וכן ערך והגיש יומני חדשות.
אלדר עבר לעיתון הארץ ב-1978, ושימש ככתב בשורת נושאים – לענייני פלילים, לענייני ירושלים, רשות השידור, דתיים וחרדים. בקיץ 1983 מונה לכתב מדיני, תפקיד שבו שימש עשר שנים, וחשף, בין היתר, את הסכמתה של סוריה להשתתף בוועידת מדריד ב-1991. במחצית השנייה של שנות ה-80 מונה לחבר הנהלת העיתון וכתב מאמרי מערכת. בשנת 1993 מונה לכתב הארץ בוושינגטון, תפקיד שבו שימש במשך שלוש שנים. באותה תקופה הופיע בתוכניות אירוח כמו נייטליין, תוכניתו של צ'ארלי רוז, מקניל-לרר ועוד.
מאז שובו ארצה החל לכתוב טור שבועי ומאמרי מערכת וכן מאמרי פרשנות וראיונות. בין השאר היה העיתונאי הישראלי האחרון שראיין את יאסר ערפאת. כמו כן ראיין את עבדאללה מלך ירדן, את קרלוס מנם נשיא ארגנטינה, את ג'ימי קרטר נשיא ארצות הברית לשעבר, את מזכ"לי האו"ם בוטרוס בוטרוס ראלי, קופי אנאן ובאן קי-מון, את נשיא הרשות הפלסטינית אבו מאזן, וכן את שרי החוץ של צרפת, ספרד וירדן ואת מזכיר הליגה הערבית עמר מוסא. אלדר חשף את נוסח הצעת הנשיא ביל קלינטון להסכם שלום בין ישראל לסוריה, שהוגשה בינואר 2000 לראש הממשלה אהוד ברק ולשר החוץ הסורי פארוק א-שרע בוועידת שפרדסטאון. בשנת 2004 פרסם תחקיר עיתונאי מקיף על ועידת קמפ דייוויד ואירועי האינתיפאדה השנייה, שבו כתב שראשי קהילת המודיעין ערערו על התזה שלפיה ערפאת תכנן את המהומות ולא התכוון להגיע להסדר.
אלדר הוא אורח קבוע בתוכניות טלוויזיה של CNN ,BBC, אל ג'זירה וכן בתחנות רדיו בארצות הברית, באירופה ובישראל. ב-1994 סייע לאבא אבן בהכנת סדרת הטלוויזיה "Israel: A Nation is Born" ששודרה בתחנות טלוויזיה ברחבי העולם. כמו כן יעץ לחיים יבין בהכנת סדרת הטלוויזיה "ארץ המתנחלים" ששודרה בערוץ 2. הִרצה בחוגים לתקשורת באוניברסיטת תל אביב ובמרכז הבינתחומי הרצליה.
מאמריו התפרסמו בכמה כתבי עת מקצועיים, בין השאר מאמר בנושא סיקור הטרור בכתב העת של אוניברסיטת קולומביה ומאמר בספר "אור לגויים? מדיניות החוץ של ישראל וזכויות אדם" שערכה דפנה שרפמן. הוא מפרסם מאמרים בעיתונות העולמית כמו הניו יורק טיימס, לוס אנג'לס טיימס, The Nation, וושינגטון טיימס, לה מונד דיפלומטיק, ובעיתונים בספרד וביפן.
אלדר משתתף בכנסים בין-לאומיים ובקבוצות עבודה משותפות עם פלסטינים באירופה מטעם ארגוני שלום לגיבוש הבנות בנושאי ירושלים, פליטים, אסטרטגיית משא ומתן וחינוך לשלום.
ב-13 בנובמבר 2012, בהגיעו לגיל פרישה, פרסם את טורו האחרון בעיתון הארץ, טור פרידה שהקדיש ל"רשע הכיבוש".
נשוי לד"ר דורית אלדר, חוקרת ומרצה לעבודה סוציאלית ומחברת הספר "בוחרות בחיים", על נשים מוכות בישראל. אב לבן ושתי בנות. מתגורר בעיר ימים בנתניה.
דעותיו

אלדר תומך בפתרון של שתי מדינות לשני עמים, בהגדרת ישראל כמדינת היהודים ומדינת כל אזרחיה, בהסדר ברוח יוזמת השלום הערבית אך ללא מימוש זכות שיבה לפליטים. הוא מאמין שהשלום הוא המפתח לביטחון, דוגל בחלוקת ירושלים ובעמדות עיר עמים, תומך בהפרדת דת ומדינה, בשוויון לכל הזרמים ביהדות, ובצמצום פערים בין חלשים לחזקים.
אלדר מאמין ש"הכיבוש לא רק פוגע בשכנים הפלסטינים שעמם נגזר עלינו לחיות, אלא גם משחית אותנו", בהתייחסו ליהודים תושבי ישראל. לדעתו, לא ניתן לשמור לאורך שנים על צביונה היהודי של ישראל וגם לקיים משטר דמוקרטי שוויוני, ולהגביר את המאמצים לשלב את ערביי ישראל בחיי החברה והכלכלה, אך גם לאפשר להם אוטונומיה תרבותית. במאמר בהגרדיאן הבריטי ב-14 בדצמבר 2010, הזהיר מהצהרתו של סאיב עריקאת על מימוש זכות השיבה, שמשמעותה המעשית חיסול מדינת ישראל כמדינת העם היהודי: "עריקאת אינו יכול לומר בתום לב שהדבר 'לא יביא למשבר קיומי עבור ישראל', שכן הוא רומז שבעבור הזמן, ישראל תיעלם ולא תהיה עוד מולדת ליהודים, שכן מעבר לנקודה מסוימת יהיו היהודים מיעוט בגבולות שלפני 1967."
אלדר סבור שהשלום עם מצרים הוכיח שסיוע כלכלי של המערב מצמצם את האינטרס של מדינות ערב להפר את השלום ולפתוח במלחמה עם ישראל. הרחבת מעגל השלום תסייע לדעתו לארצות הברית ללחוץ על איראן להצטרף להסכם (שיכלול את ישראל) של מזרח תיכון נקי מנשק להשמדה המונית.
אלדר סבור שעוצמתה של ישראל תלויה ברכישת השכלה, לא פחות ואולי אף יותר מאשר ברכש ביטחוני. הוא מאמין שיש לחייב את מערכת החינוך החרדית לצרף לתוכנית הלימודים לימודי אנגלית ומתמטיקה, ושהמגזר החילוני לא יוכל לאורך ימים לפרנס מאות אלפי תלמידי ישיבות מרובי ילדים[דרוש מקור].
ביחס לתופעת ההסתננות מאפריקה לישראל, הוא תופס את המסתננים לא כמהגרי עבודה לא חוקיים, אלא כשווי ערך במצוקתם לפליטים היהודים מאירופה ערב מלחמת העולם השנייה. בתור שכאלו מאמין אלדר כי יש לאפשר את כניסתם לישראל ולאשרר את זכויות אזרחי ישראל. הוא מתנגד חריף למדיניות הממשלתית בהתמודדות עם תופעת ההסתננויות לישראל[דרוש מקור].
ביחס לתנועת ה-BDS כתב כי על שוחרי שלום ופיוס לא לתמוך בה, מאחר שהוא סבור כי פעילי התנועה אינם רוצים בשלום עם מדינת ישראל, אלא בהחלפתה עם מדינה אחת לא יהודית מהים עד הירדן.
תביעה משפטית

אלדר הפסיד בתביעה על לשון הרע שהגיש נגדו אריה קינג על שהציג אותו כמי שאמר שהוא יאכלס שכונה במזרח ירושלים עם או בלי אישור, אף על פי שבמקור הוא אמר שהוא יאכלס את השכונה גם אם היא לא תחובר לרשת החשמל. בעקבות זאת, חויבו אלדר ועיתון הארץ בתשלום פיצויים של 8,000 ש"ח, על ידי השופט נעם סולברג. כאשר שמו של סולברג עלה כמועמד לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה כתב עליו אלדר: "הפרשנות שלו לחופש הביטוי הפכה את סולברג, שהתמחה בחוק לשון הרע, לאימת התקשורת" וציין: "כותב שורות אלה היה אחד מקורבנותיו".
פרסים והכרה

2007 – פרס על שם אליאב סרטאווי Middle East Award, שהוענק לאלדר בטקס באוניברסיטת קולומביה מטעם ארגון – Search for Common Ground – ארגון בין-לאומי לקידום שלום ופיוס. הפרס ניתן לו ביחד עם העיתונאי הערבי סלאמה נעמת בזכות חילופי מכתבים בין השניים שפורסמו ב"הארץ" באנגלית, בעיתון הפלסטיני אל-קודס וכן בבולטימור סאן ובאתרי אינטרנט רבים בשפה הערבית.
2006 – אלדר נבחר לאחד העיתונאים המשפיעים בעולם בסקר שערך העיתון Financial Times.
ספריו

מארב ירושלמי: המהלכים להעברת שגרירות ארצות הברית לבירה
זהו ספרו הראשון של אלדר. הספר ראה אור במסגרת מכון ירושלים לחקר ישראל בשנת 2002, ונכתב בצוותא עם נמרוד גורן, שהיה חוקר במכון. הספר דן ביחסי ארצות הברית–ישראל–הקהילה היהודית, ומשתמש במקרה הבוחן של סוגיית העברת השגרירות האמריקאית לירושלים כדי להמחיש את יחסי הגומלין ביניהן.
אדוני הארץ: המתנחלים ומדינת ישראל 1967–2004
ספר זה כתב אלדר ביחד עם עדית זרטל והוא ראה אור בשנת 2004 בהוצאת כנרת (זמורה-ביתן-דביר). הספר הופיע ברשימת רבי-המכר בישראל ויצא לאור באנגלית, גרמנית וערבית. הספר סוקר את תולדות תנועת ההתנחלות מראשיתה. התזה המרכזית של הספר היא שמיעוט קטן של מתנחלים והממסד הישראלי שמשרתם מרצון, נהפכו אדונים לגורלה של המדינה. הספר מצביע על היחסים הסימביוטיים בין המתנחלים לחברה הישראלית לגווניה.
הערות שוליים

↑  עקיבא אלדר, בחרדה, לא בייאוש, באתר הארץ, 13 בנובמבר 2012
↑  Carlo Strenger and Akiva Eldar, "Palestinians' future is in their hands". The Gurdian. December 14, 2010
↑   עקיבא אלדר, מוטב לשוחרי שלום ופיוס להתרחק מה־BDS, באתר הארץ, 25 ביולי 2021
↑  אריה קינג נגד הוצאת עיתון הארץ בע"מ, א 006112/03, פסק דין שניתן ב-2 ביוני 2005, אתר נבו
↑  עקיבא אלדר, המאבק על תפקיד היועץ המשפטי לממשלה ; נעם סולברג - מועמדות שהיא הצעה מגונה, באתר הארץ, 15 בנובמבר 2009
↑  Common Ground Awards 2007, Search for Common Ground
↑  שירות "הארץ", פרס עיתונות במזרח התיכון לעיתונאי "הארץ" עקיבא אלדר, באתר הארץ, 4 באוקטובר 2007
↑  "Views of the world". Financial Times. May 19, 2006
↑  עקיבא אלדר ונמרוד גורן, מארב ירושלמי: מהלכים להעברת שגרירות ארצות הברית לבירה, באתר מכון ירושלים למחקרי מדיניות, 2002.
↑  איתמר רבינוביץ, זו שלנו וזו גם כן, באתר הארץ, 4 באוגוסט 2003
↑  ראובן פדהצור, איש אינו יוצא נקי, באתר הארץ, 16 בפברואר 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299771505171  BnF: cb14618648j (data)  GND: 133635635  ISNI: 0000 0000 6656 212X  LCCN: no2004017316  NKC: zmp2014820076  NTA: 313941165  RERO: 02-A013827994  SNAC: w64q9wjn  SUDOC: 11825684X  VIAF: 2723836   WorldCat (עם VIAF): 2723836
רב ששת

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־3 
 פטירה:  המאה ה־4 
 תקופת הפעילות:  שני–שלישי לאמוראי בבל
 השתייכות:  בית מדרש בשילחי שעל החידקל
 תלמידיו:  רבא, רב עמרם, רב הונא בר יהודה
 בני דורו:  רב נחמן, רב חסדא
 
רב ששת היה אמורא בבלי בדור השני והשלישי (מאות 3–4 לספירה), חברו של רב נחמן ובר-הפלוגתא שלו. היה עיוור ומפורסם בחסידותו, שלא היה הולך ארבע אמות ללא תפילין.
ביוגרפיה

רב ששת נולד בבבל. בניגוד לאמוראים רבים שנולדו לאב או סב תלמידי חכמים, הוא נולד למשפחה רגילה, ואביו לא היה חכם בתורה, את חכמתו בתורה השיג על ידי עמלו. את תורתו קיבל מרב הונא, וכן מרב ירמיה בר אבא. הוא היה סגי נהור. הוא התגורר בשלחי. התפרנס כסבל.
ביוגרפיה > עוורונו

רב ששת היה עוור. על פי המקובל רב ששת עצמו עוור את עצמו במו ידיו, מפני שחפץ ללכת בדרכו של רב שלא הוציא את עיניו מארבע אמותיו, וזו הייתה הדרך היחידה שבה יכול היה לקיים את קבלתו זו. ייתכן שהדבר קשור גם לכך שרב ששת הקפיד ביותר על איסור ראיית דברים אסורים, הוא עצמו אמר: "מפני מה מנה הכתוב תכשיטין שבחוץ עם תכשיטין שבפנים? לומר לך כל המסתכל באצבע קטנה של אשה כאילו מסתכל במקום התורפה!". בנוסף, מכיוון שרב ששת נודע בבקיאותו המיוחדת עד שחזר על כל תלמודו מדי שלושים יום הוא היה יכול לאפשר לעצמו עוורון, מכיוון שממילא לא היה זקוק לעיין בניירות כתובים כל שהן[דרוש מקור].
יחסו לעיוורון מורכב: מצד אחד הוא התווכח עם מין שלעג לו על כך שיצא לקבל את פני המלך למרות עוורונו והוכיח לו כי הוא יודע היטב - בדרכים משלו - את המתרחש, הוא ידע להבחין ללא מראית עין מתי עבר המלך, ומצד שני הוא סובר שאף על פי שהעוור יודע, בדרכים משלו ועל ידי סימנים, מי הוא האדם העומד לפניו, אין ידיעה כזו נחשבת לידיעה גמורה. הוא מסביר את המשנה האומרת ”הכל כשרין להביא את הגט חוץ מחרש שוטה וקטן וסומא ועובד כוכבים” בנימוק ”לפי שאינו יודע ממי נוטלו ולמי נותנו”, בניגוד לגישתו של אמורא אחר, גם הוא סגי נהור, - רב יוסף המקשה על דבריו: ”היאך סומא מותר באשתו? היאך בני אדם מותרים בנשותיהם בלילה? אלא בטביעות עינא דקלא הכא נמי בטביעות עינא דקלא” - כלומר גם "טביעות עין דקלא" זיהוי האדם על ידי קולו - נחשב לידיעה.
בתלמוד הירושלמי מובא שרבי זעירא אמר שאין לסמוך על יחוס השמועות שמסר של רב ששת שכן ייתכן שטעה בזיהוי קולו של האומרה.
אף על פי שהיה עוור - שפסול לפי רוב הדעות ההלכתיות לשמש כדיין, הוא ורב יוסף שהיה גם הוא עוור שימשו כדיינים (במסכת בבא בתרא מתואר, למשל, מעשה שבו פסק בסכסוך משפטי בין האחים מר עוקבא בר חמא ורמי בר חמא, ובמסכת גיטין מסופר כי כפה אדם לגרש את אשתו), ויש שהסבירו כי הם נתקבלו על ידי העם כדיינים מרצון ומכאן כוחם ההלכתי לדון, אך ייתכן גם שמדובר בתקופה של לפני שנתעוורו.
ביוגרפיה > צאצאים

מכיוון שרב הונא היה מאריך בדרשותיו ושיעוריו בתלמוד, רבים מתלמידיו, בינם רב ששת, התאפקו מלצאת לצרכיהם בשעת השיעור, ונעשו עקרים, ולא יכלו להוליד עוד. מסיבה זו, לרב ששת לא היה בן זכר, ולחבריו שדחקו אותו להתחתן שוב, כדי לקיים את מצוות פריה ורבייה שהיא - בן ובת, הוא התחמק בתשובה האומרת שנכדיו, בני בתו שילת, נחשבים לבניו.
שיטת הלימוד שלו

על פי אגרת רב שרירא גאון, יסד בית מדרש בשילחי שעל החידקל.
שיטת הלימוד שלו > בקיאות

היה בקי גדול במשניות ובברייתות, והיה חוזר על כל תלמודו מידי שלושים יום. רב נחמן חברו מעיד עליו ששנה הלכות, ספרא, ספרי, תוספתא וכל התלמוד.
מסופר על רב יצחק בריה דרב יהודה, שהיה תלמידו של רמי בר חמא, שנחשב לתלמיד חכם חריף, ועל כל שאלה שנשאל היה עונה על פי ההיגיון ("מסברה"), ולא בהסתמך על מקורות קודמים לו ("מברייתא"), בשונה מרב ששת שהיה עונה תמיד בהסתמך על המקורות הקודמים לו. הלך מחשבה זה של רמי בר חמא גרם לרב יצחק לנטוש את הלימודים אצלו, ולעבור ללמוד אצל רב ששת, בנימוק שסברא ניתן להפריך אך רב ששת משיב לשאלות שמופנות אליו ממשניות וברייתות שאותן לא ניתן להפריך.
שיטת הלימוד שלו > התנגדות לשיטת הפלפול

רב ששת התנגד מאוד לשיטת הפלפול של ישיבת פומבדיתא, ובתגובה לפירוש דחוק למשנה על ידי תלמידו רב עמרם, אמר לו: "שמא מפומבדיתא אתה, שמכניסים פיל לתוך קופו של מחט?". בשל כך, תלמידים רבים העדיפו את הלימוד אצלו.
להלכה, נפסק שבמחלוקותיו עם רב נחמן חברו, הלכה כרב ששת בענייני איסור והיתר.
רבותיו

כאמור, על רבותיו נמנה רב הונא ונראה כי הוא נחשב לתלמידו המובהק, ואף הוכרח לקיים את ציווייו. אודות כך מסופר, כי רב ענן שלח לרב הונא מכתב (בבקשה להגבות לנערה נדוניה מעשירית הנכסים) כשאת רב הונא הוא קורא בתואר "הונא חברי". רב הונא, שהיה גדול הדור סבר שמדובר בפגיעה בכבוד התורה, ושלח את רב ששת שישב לפניו לומר לרב ענן בלשון זה: ענן ענן, מי יושב בבית הקרואים בבית האבל? הוא הזהיר את רב ששת שאם לא יאמר לו כך, הוא יהא בשמתא. רב ששת הוכרח ללכת לרב ענן ולמסור לו את הדברים, אך הקדים לפניו: מר (אתה) רבי, אך רב הונא הוא רבו של רבי (רבו של רב ענן) והוא ציווה עלי לומר כך - ואם לא אהיה בשמתא ואז מסר לו את דבר השליחות. החל רב ענן למר עוקבא בבקשה להסביר לו את פשר הדברים, ומר עוקבא הסביר לו כי רב הונא רמז לו, שאין ראוי לרב שאינו יודע את ההלכה מי יושב בראש הקרואים בבית האבל לקרוא לרב הונא הגדול ממנו בתורה בשם "הונא חברי" וזו הייתה כוונת רב הונא.