אלוהויות במצרים העתיקה
יחסי גומלין עם בני אדם > התערבות בחיי אדם

אלים מצריים היו מעורבים בחיי האדם כמו גם בסדר הכללי של הטבע. השפעה אלוהית זו חלה בעיקר על מצרים, שכן באופן מסורתי האמינו שעמים זרים נמצאים מחוץ לסדר האלוהי. בממלכה החדשה, כאשר אומות אחרות היו תחת שליטה מצרית, נאמר כי זרים היו תחת שלטונו טוב הלב של אל השמש באותו אופן שבו היו המצרים.
על תחות, כמפקח על הזמן, נאמר שהקצה תוחלת חיים קבועה הן לבני האדם והן לאלים. על אלים אחרים נאמר גם שהם שולטים באורך חיי האדם, כולל מֶסְחֵ'נֶת (Meskhenet) ורֵנֵנֶת (Renenutet), ששתיהן עמדו בראש הליך הלידה, ושָאִי (Shai), כהאנשת הגורל. לפיכך, הזמן ואופן המוות היו המשמעות העיקרית של מושג הגורל המצרי, אם כי במידה מסוימת אלוהויות אלו שלטו גם באירועים אחרים בחיים. מספר כתבים מתייחסים לאלים המשפיעים על החלטות אנושיות או מעוררות השראה, הפועלים דרך "ליבו" של אדם - מקום מושבו של הרגש והאינטלקט באמונה המצרית. המצרים אף האמינו שאלוהויות גם נותנות פקודות, מדריכות את המלך בניהול ממלכתו ומסדירות את ניהול מקדשיהן. כתבים מצריים כמעט ואינם מזכירים פקודות ישירות שניתנו לאנשים פרטיים, ופקודות אלו מעולם לא התפתחו למערכת של קודים מוסריים שנכפו על ידי אלוהויות. המוסר במצרים העתיקה התבסס על המושג ה"מאעת", שכאשר יושם על החברה האנושית, פירושו היה שכולם צריכים לחיות בצורה מסודרת שלא תפריע לרווחתם של אנשים אחרים. מכיוון שהאלוהויות היו מקיימות את המאעת, המוסר היה קשור אליהם. לדוגמה, האלים שפטו את צדקתם המוסרית של בני האדם לאחר המוות, ועל ידי הממלכה החדשה, פסק דין של חפות בדין זה היה הכרחי כדי להתקבל לעולם הבא. אולם באופן כללי, המוסר התבסס על דרכים מעשיות לקיים את המאעת בחיי היומיום, ולא על כללים נוקשים שהאלים קבעו.
לבני האדם הייתה בחירה חופשית להתעלם מההדרכה האלוהית ומההתנהגות הנדרשת על-ידי המאעת, אך על ידי כך יכלו להביא על עצמם עונש אלוהי. אלוהות הטילה עונש זה באמצעות ה"בה" (ba) שלה, הכוח שהביא לידי ביטוי את כוחו של האל בעולם האנושי. אסונות טבע ומחלות אנושיות נתפסו כעבודה של "באס" (bas) אלוהי זועם. לעומת זאת, האלים יכלו לרפא אנשים צדיקים ממחלה ואף להאריך את תוחלת חייהם. שני סוגי ההתערבות הללו יוצגו בסופו של דבר על ידי אלוהויות: שד (Shed (deity)), שהופיע בממלכה החדשה כדי לייצג את ההצלה האלוהית מפגיעה, ופטבה (Petbe), אל אפוטרופי מהתקופה המאוחרת של ההיסטוריה המצרית, אשר האמינו כי נוקם על עוולות.
כתבים מצריים נוקטים בדעות שונות לגבי האם האלים אחראים כאשר בני אדם סובלים שלא בצדק. חוסר המזל נתפס לעיתים קרובות כתוצר של ה"איספט" (אנ'), הפרעה קוסמית הפוכה מה"מאעת", ולכן האלים לא היו אשמים בגרימת אירועים מרושעים. אפשר להאשים מספר אלוהויות שהיו קשורות קשר הדוק לאיספט, כמו סת', באי-סדר בעולם מבלי להטיל אשמה על האלים האחרים. חלק מהכתבים אכן מאשימים את האלוהויות בגרימת אומללות אנושית, בעוד שאחרים נותנים תיאודיציות להגנת האלים. החל בממלכה התיכונה, מספר כתבים חיברו את סוגיית הרוע בעולם עם מיתוס שבו האל הבורא נלחם במרד אנושי נגד שלטונו ולאחר מכן נסוג מהאדמה. בגלל התנהגות אנושית זו, הבורא מרוחק מהיצירה שלו, ומאפשר לסבל להתקיים. כתבי הממלכה החדשה אינם מפקפקים בטבעם הצודק של האלים באותה עוצמה כמו אלה של הממלכה התיכונה. הם מדגישים את היחסים הישירים והאישיים של בני האדם עם אלוהויות ואת כוחם של האלים להתערב באירועים אנושיים. בני האדם בעידן הזה האמינו באלים ספציפיים וקיוו שיעזרו ויגנו עליהם במהלך חייהם. כתוצאה מכך, שמירה על האידיאלים של מאעת הפכה פחות חשובה מאשר לזכות בחסדי האלים כדרך להבטיח חיים טובים. אפילו הפרעונים נתפסו כתלויים בעזרה אלוהית, ולאחר שהממלכה החדשה הגיעה לקיצה, הממשלה הושפעה יותר ויותר מאורקלים המעבירים את רצון האלים.