stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניילון
היסטוריה

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא: תחביר, תרגמת.
אחרי מלחמת העולם הראשונה, חברת דופונט האמריקאית הפיקה אמוניה סינתטית וכימיקלים אחרים. דופונט החלה להתנסות ביצור של סיבי תאית ובסופו של דבר הצליחה לייצר סיב סינתטי. פיתוח הניילון של דופונט נמשך 11 שנים, החל מתחילת הפרויקט ב-1927 ועד להצגתו ביריד העולמי בניו יורק ב-1939 (אנ'). הפרויקט גדל, ופיתוחו נוהל על ידי מבנה ניהולי חדש, שהוצע על ידי צ'ארלס סטיין ב-1927. המודל הציע פיזור של צוותי מחקר, בו המחלקה הכימית תהיה מורכבת מכמה צוותים קטנים שיתמקדו ב"מחקר חלוצי" בכימיה ויובילו ל״יישומים מעשיים״. דופונט שכרה את וואלס היום קארותרס (Wallace Hume Carothers) כדי לנהל את הפרויקט. בתחילה הוא התמקד במחקר טהור, בבניית ובבדיקת התאוריות של הכימאי הגרמני הרמן סטודינגר (אנ') (Hermann Staudinger) . מחקרו של קארות'רס תרם רבות לשיפור הידע על פולימרים.
באביב 1930, קארות'רס וצוותו הצליחו לסנתז שני פולימרים חדשים. האחד היה ניאופרן, גומי סינתטי שהחליף במלחמה את הגומי הטבעי. השני היה יריעה לבנה וחזקה, שהפכה מאוחר יותר לניילון. לאחר תגליות אלו, צוותו של קארות'רס המיר את אופי המחקר שלו ממחקר טהור, שחקר פילמור כללי, למטרה ממוקדת יותר של מציאת "תהליך כימי אחד שיוביל ליישומים תעשייתיים".
הדוגמה הראשונה של ניילון (ניילון 6,6) הופקה על ידי וולאס קארות'רס בפברואר 1935, במכון המחקר "תחנת הניסויים של דופונט". לניילון זה היו את כל המאפיינים הרצויים של גמישות וכוח. עם זאת, הוא דרש תהליך ייצור תעשייתי מורכב. דופונט השיגה פטנט על הפולימר בספטמבר 1938, והפכה במהירות למונופול על ייצור הסיב.
היסטוריה > מקור השם ניילון

כאשר חברת דופונט הציגה את הפוליאמיד הראשון בעולם היא העניקה לו את השם המסחרי ניילון, שהוא שם מומצא וחסר משמעות, שבו הסיומת on נועדה להזכיר סיבים קיימים כמו cotton (כותנה) ו-rayon (זהורית). השם הפך במרוצת השנים לשם נרדף לפוליאמיד. כיום החברה מכנה את סדרת הפוליאמיד שלה בשם המסחרי זייטל.
אחת התאוריות באשר לשמו של הניילון קשורה לתחרות המאסיבית עם יצרני המשי במזרח הרחוק על שוק הסיבים. בפיתוחו הסופי של החומר ובגילוי התכונות המעניקות לו יתרון על המשי, פלט אחד המדענים בהתרגשות – Now You Lose, Old Nippons... ראשי התיבות של המשפט נבחרו כשמו החדש של החומר, והביעו את ההתרסה כנגד היפנים והמשי שאותו שיווקו. תאוריה אחרת על שמו של הניילון נובעת מראשי התיבות New York – London. על פי תאוריה זו אלו הן שתי הערים שבהן פותח ויוצר הניילון לראשונה, אולם נציג החברה שייצרה את הניילון הפריך במכתב משנת 1940 את המיתוס.
היסטוריה > שימושים היסטוריים ופיתוח הניילון

במשך מלחמת העולם השנייה, הניילון החליף את המשי במצנחי החיילים. הניילון שימש אז גם לייצור אוהלים, חבלים וכובעים, ועוד ציוד צבאי. הניילון גם שימש לייצור תחליף נייר באיכות גבוהה, שממנו יוצר שטר הדולר האמריקאי.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, יותר משמונים אחוזים מכלל הבדים היו מיוצרים מכותנה, ובדים סינתטיים היוו רק כעשרים אחוזים. באוגוסט 1945, בסוף המלחמה, סיבים סינתטיים, כולל ניילון, היוו כבר 25 אחוזים מהסיבים בשימוש.
ניילון היה החומר המהפכני ביותר בשנות השלושים, והיה החומר הסינתטי הטהור הראשון. הוא הוצג לראשונה על ידי חברת דופונט ביריד העולמי בניו יורק בשנת 1938. ב-1927 החלה החברה בפרויקט פיתוח סודי תחת השם "סיב 66" (Fiber 66). מנהל הפרויקט היה וולאס קרותרס. הוא נשכר על מנת להתעסק במחקר בלבד, אך למרות זאת הוא התעסק גם בישומים המעשיים של החומרים שיצר ובמבנה המולקולרי שלהם. הוא היה הראשון שעלה על דרך המלך ב"עיצוב מולקולרי" של חומרים.
עבודתו הובילה לפיתוח הניילון, המתאפיין בחוזקו וגמישותו. השימוש הראשון של הניילון היה במברשות השיניים, אך המטרה העיקרית שלמענה התבצע המחקר הייתה ייצור משי מלאכותי, ובמיוחד סיב שישמש לייצור גרביוני משי.
דופונט השקיעה 12 שנה והון של 27 מיליון דולר על מנת לזקק את הניילון ולפתח את שיטות היצור. אין זה מפתיע שיחד עם ההשקעה הרבה, דופונט לא היססה לשפוך הררי דולרים למסע הפרסום, תוך כדי הטבעת המושג "ניילומניה". הניילומניה הגיעה לקיצה בסוף 1941, כאשר אמריקה נכנסה למלחמת העולם השנייה. היצור הוסב מגרביונים למצנחים. אחרי המלחמה, דופונט חזרה למכור ניילון לציבור, תוך כדי השקת קמפיין חדש בשנת 1946 ויצירת "מהומות ניילון".
ניילון הוא עדיין אחד החומרים הפלאסטיים החשובים ביותר, ולא רק ביצור בגדים.
כימיה > ייצור הניילון

ניילון הוא פולימר שנוצר בתגובת דחיסה. רוב סוגי הניילונים נוצרים מתגובה של חומצה דיקרבוקסילית (למשל חומצה אדיפית) ודיאמין כך שהיחידה החוזרת מורכבת משני המונומרים לסירוגין במבנה ABAB. במקרה השני משתמשים במונומר אחד בעל קבוצה קרבוקסילית וקבוצה אמינית (מבנה AA) בדומה ליצירת פפטיד מחומצות אמינו. בשם הניילונים המספר מציין את מס' הפחמנים במונומר.
כימיה > סוגי ניילון > ניילון 66

מיוצר בדופונט מחומצה אדיפית והקסה אתילן אמין. בכל מונומר יש 6+6 פחמנים משני צידי האמיד ומכאן שמו. מכינים תערובת מונומרים ביחס מולרי 1:1 במים. בתגובת סתירה בין החומצה לאמין נוצר "מלח ניילון" המועבר לריאקטור בו מתבצעת הפולימריזציה בתהליך רציף או מנתי. התגובה מבוצעת בטמפרטורה של 285°C ויציאת המים דוחפת את התגובה לכיוון התוצר. החומר המותך יוצא כסיבים או כגרגרים.
כימיה > סוגי ניילון > ניילון 6

המונומר הוא טבעת קפרולקטם Caprolactam: מולקולה המכילה קבוצת חומצה וקבוצת אמין.
הטבעת נשברת בחימום ל 260°C באווירת חנקן ואז קבוצות החומצה והאמין יכולות להגיב ליצירת פולימר בעל 6 פחמנים בכל מונומר.
כימיה > סוגי ניילון > ניילון 12

מורכב מאמינו-חומצה לאורית או פולילאורילקטם (כשמו, בעל 12 פחמנים בכל מונומר). משמש בתעשיית הקוסמטיקה.
כימיה > תכונות הניילון

| --- | --- |
טמפרטורת עיבוד: 218-285

טמפרטורת התכה: 216-221

צפיפות: 1.10-1.17

מודול מתיחה: 0.7-3.5

מודול אלסטיות: 0.8-3.4

הולכת חום: 0.17-0.29

התפשטות בחום: 7.0-10.3

ספיגת מים: 0.25-3.0
שימושים

לניילון שימושים רבים ומגוונים מאוד, בזכות היותו חומר גמיש, זול, וחזק יחסית. בין השימושים:
סיבי ניילון לחבלים, רשתות דייג, שטיחים, מברשות שיניים ולמיתרי כלי נגינה.
ביגוד תחתון: גרביונים, גרבי ניילון, בגדי גוף
ביגוד עליון: מכנסיים, ג'קטים
כרית אוויר ובלונים
חלקי מכונות
מטריות
פקקים ומכלים
רכיבים חשמליים
סיבים לתעשיית הבניה (בטון, טיח, תערובות צמנטיות)
הערות שוליים

↑  מי המציא את הניילון?, באתר אאוריקה
↑  המילון האנגלי של אוקספורד, הערך Nylon.
1 2  איתי נבו, המצאה גאונית וטרגדיה אישית, באתר מכון דוידסון, ‏27 באוקטובר, 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541124005171  BnF: cb131782131 (data)  LCCN: sh85093523  NDL: 00567992 
מצנח העשוי מניילון

היחידה החוזרת בניילון 66
מולקולת Caprolactam: חומר המוצא לייצור ניילון 6
תגובות בתהליך הפולימריזציה ליצירת ניילון 6
חבל העשוי סיבי ניילון צבועים
איליה קפיטולינה

תוכנית איליה קפיטולינה. ארבעת שערי הניצחון של אדריאנוס מסומנים בירוק
'החרבת בית המקדש בירושלים' של פרנצ'סקו אייץ, מתאר את החורבן והביזה של בית המקדש השני בידי חיילים רומאים. שמן על קנבס, 1867
מטבע המציין את ייסוד COLonia AELia CAPITolina, ועליו חרישת גבולותיה, כמקובל בעולם הרומי, ובצד השני דמותו של אדריאנוס
צורת מטבע רומאי, המתאר את חרישת הר הבית
אַיְליה קָפּיטוֹלִינה (בלטינית: COLONIA ÆLIA CAPITOLINA) הייתה עיר רומית, שהוקמה בידי הקיסר הרומי אדריאנוס על חורבות ירושלים בסמוך לפרוץ מרד בר כוכבא, ייתכן כמניע מרכזי לפריצתו או כחלק מהעונש שהושת על יהודה לאחר המרד.
אטימולוגיה

השם 'איליה' נגזר משם משפחתו של אדריאנוס, ו'קפיטולינה' מבטא את שלושת האלים הקפיטוליניים (אנ') (כלומר: יופיטר, יונו ומינרווה) של רומא. 
השם המקוצר איליה (AELIA) המשיך לשמש, במקביל לשם 'ירושלים', לאורך רוב התקופה הביזנטית, ואף בראשית התקופה הערבית הקדומה כעדות הכיתוב על מטבעות ערביים בני התקופה.
מועד הקמת העיר

על פי שניים, פיענוח כתובת לאדריאנוס (ירושלים) בראשית המאה ה-21 לאחר שנמצאה מחציתה האבודה, 
וטקס חרישת העיר, סימון רחבת הר הבית, ניקוי הרחבה וחללי ההר בתשעה באב ג'תתצ"ב, 8 ביולי שנת 132, בעת ביקורו של אדריאנוס בירושלים סביב שנת 130 העיר הרומית טרם נבנתה. גם על פי עדותו של אוסביוס, העיר הוקמה רק בשנת 136, כעונש לאחר דיכוי מרד בר כוכבא.
על פי מחקר מוקדם יותר המסתמך על תמצית מעדותו של ההיסטוריון הרומי דיו קסיוס, הוקמה איליה קפיטולינה לפני מרד בר כוכבא, ואף שימשה עילה לפרוץ המרד בשנת 132. מטמוני מטבעות של איליה קפיטולינה יחד עם מטבעות בר כוכבא תרמו להשערה שהעיר הייתה קיימת בזמן המרד.
מעמד העיר לאחר חורבן בית שני

קיימות עדויות עמומות הנתונות לפרשנויות שונות הנוגעות למצבה של ירושלים בתקופה שבין חורבן בית שני בשנת 70 ועד ראשיתה של התקופה הביזנטית בארץ ישראל. יוסף בן מתתיהו מספר על התקופה שלאחר החורבן בספריו קדמוניות היהודים ומלחמת היהודים ברומאים; כן מופיע מעט מידע על ירושלים, בעיקר בתקופת איליה קפיטולינה, בכתביו של ההיסטוריון הרומי דיו קסיוס. הלה מספר על הקמת איליה קפיטולינה, וכן על הקמת מקדש יופיטר על הר הבית, דבר המשתקף במטבעות שנטבעו בעיר והשתמרו. רוב המידע על שלהי ימי איליה קפיטולינה, ערב התנצרותה של האימפריה הרומית והפיכתה לאימפריה הביזנטית, מובא בכתבים נוצריים, ובעיקר בכתבי ההיסטוריון ואב הכנסייה אוסביוס.
ליהודים הייתה באיליה קפיטולינה דריסת רגל מועטה בלבד, ובתנאים אלו עלתה ופרחה בה הקהילה הנוצרית, נושאת הדגל של הדת החדשה שעתידה לרשת בסופו של דבר את העיר בתום התקופה הרומית. קהילה זו החלה את דרכה ככת יהודית-נוצרית, ובהמשך כקהילת נוכרים-ערלים.
הנוצרים ראו בעצם חורבן ירושלים ובית המקדש השני מחד ובבניית איליה קפיטולינה מאידך, עדות לירידת קרנה של היהדות ולצדקתה של הנצרות, אף שהעיר הפגאנית הייתה אנטיתזה לנצרות, והאימפריה הרומית אף רדפה את הנוצרים.
איליה קפיטולינה איבדה ממעמדה החל מאמצע המאה השלישית לספירה, עם פינויו ההדרגתי של הלגיון העשירי פרטנסיס מבסיסו שבעיר. נראה כי רק בימי הקיסר קונסטנטינוס, בראשית התקופה הביזנטית, עלתה שוב קרנה כעיר קדושה לנצרות, והיא הפכה למרכז דתי חשוב בזכות הקמת כנסיית הקבר וכנסיות רבות אחרות.
המחקר ההיסטורי

הידע ההיסטורי על איליה קפיטולינה מצומצם. אף על פי שקיימים ממצאים ארכאולוגיים הם נמצאים במשורה - במיוחד על העיר במאה השנייה והשלישית לספירה, לגביהן אין כל מקור המתאר את תולדות העיר או מידע על תושביה והטופוגרפיה שלה.
המחקר ההיסטורי > מקורות היסטוריים

התקופה עד חורבן בית המקדש מתוארת היטב בידי יוסף בן מתתיהו. אך עם הפיכת יהודה לפרובינקיה רומית, הולך התיעוד ומידלדל ונסמך בעיקר על אמירות בתלמוד, שכמעט ואינן תורמות מידע היסטורי על העיר.
המקורות העיקריים והבעייתיים המכסים קטע קצר מהתקופה הרומית מסתפקים בפסקאות קצרות ומתמקדים בהקמת איליה קפיטולינה ובמרד בר כוכבא. המקור הראשון הוא החיבור "היסטוריה אוגוסטה" - אוסף ביוגרפיות של קיסרי רומא בין השנים 117–284 (מימי קיסרותו של אדריאנוס), שמחברן האמיתי וזמן חיבורן אינם ידועים. עם זאת ניתן להניח כי החיבור נכתב בסוף המאה ה-4 על ידי מחבר (או מחברים) המשתייך לחוגים הפגאניים של רומא; מהימנות הביוגרפיות מוטלת בספק, אך למרות זאת (עקב מיעוט במקורות אחרים) הן משמשות מקור ראשי לתולדות הקיסרות הרומית במאה השלישית לספירה. על פי היסטוריה אוגוסטה, הסיבה למרד בר כוכבא היא גזירת הקיסר אדריאנוס האוסרת את מצוות המילה. החוקר אהרן אופנהיימר קובע בצוותא עם פרופסור בנימין איזק, כי "היסטוריה אוגוסטה" היא מקור בלתי אמין והדברים המוזכרים בו אודות יהודים, כוונתם יותר לבדר, מאשר לתאר מהלכים היסטוריים אמיתיים.
מקור נוסף, המתמקד בייסוד איליה קפיטולינה מנקודת מבט רומית, הוא דיו קאסיוס קוקיאנוס (156 - סביבות 229) שהיה היסטוריון ואיש ציבור רומי. דיו פרסם תיאור היסטורי של רומא, בשמונים כרכים, שעליהם עבד במשך עשרים ושתיים שנים. ההיסטוריה בכרכים אלו הקיפה תקופה בת 983 שנים, והחלה מיום הגעתו של איניאס לאיטליה וייסודה של רומא עד שנת 229. משלושים ושישה הכרכים הראשונים נותרו אך שרידים מועטים. בין הכרך השלושים ושבעה לכרך החמישים וארבעה, העוסקים בתקופה שבין 65 לפנה"ס ובין 12 לפנה"ס, מצויים בידינו הכרכים בשלמותם. חשיבות מרובה יש לדיו קסיוס בהיסטוריוגרפיה של תולדות עם ישראל. הוא אחד המקורות היחידים שמהם ניתן ללמוד על מרד התפוצות ומרד בר כוכבא ובנוסף הוא מוסיף ידיעות ומאשש את כתבי יוסף בן מתתיהו הנוגעים למרד הגדול. דיו נוטה לדייק יותר כאשר הוא מתאר את היהדות ובניגוד להיסטוריונים לטינים ויוונים אחרים הוא לא נוקט עמדה לרעת היהודים ואינו מעיר הערות מעליבות על טיבה של הדת היהודית או של עם ישראל.
מקור נוסף הם כתביו של אוסביוס מקיסריה, (סביבות 275 – 30 במאי 339) (שכונה גם "אֵוסביוס פמפילי", קרי: "אוסביוס חברו של פמפילוס"), היה הארכיבישוף של קיסריה ונחשב לאבי ההיסטוריה הכנסייתית בשל חיבוריו, המתעדים את ההיסטוריה של הכנסייה הנוצרית המוקדמת. מהפעילות הספרותית הענפה של אוסביוס שרדו כתבים רבים יחסית. על אף שנחשד באריאניזם היה אוסביוס הכרחי לכנסייה בשל שיטת הכתיבה שלו; הציטוטים המדויקים שלו מהמקורות הראשוניים חסכו מיורשיו את המאמץ שבמחקר מקורי. שתי היצירות ההיסטוריות הגדולות של אוסביוס הן ה"כרוניקון" ו"היסטוריה כנסייתית". החיבור הראשון ("היסטוריה אוניברסלית"), מחולק לשני חלקים. החלק הראשון ("אנלים") הוא תקציר ההיסטוריה האוניברסלית מהמקורות, על פי לאומים. החלק השני ("קנונים כרונולוגיים") מסדר את החומר ההיסטורי בטורים מקבילים, כך שניתן יהיה לראות במקביל את ההתרחשויות במקומות שונים. כתביו מתארים קטעים מההיסטוריה של ירושלים הרומית ומתמקדים בתולדות ירושלים-איליה הנוצרית ומודרכים על ידי השקפתו המפורסמת כי האסונות שהיו מנת חלקה של האומה היהודית הם תוצאה של התפקיד שמילאו היהודים במותו של ישו.
המחקר ההיסטורי > ממצאים ארכאולוגיים

המחקר הארכאולוגי של ירושלים שהחל באופן מדעי במאה ה-19 נתקל בקשיים בחשיפת העיר הרומית שלא נחרבה, ולכן לא "קפאה בזמן" - אלא התמזגה אל תוך העיר הביזנטית. הנוצרים פירקו את המונומנטים והמאפיינים הפגניים של איליה קפיטולינה, והעיר הנוצרית הכחידה את השרידים ובלעה אותם, ולא נודע כי באו אל קרבה. בניגוד לכך, ממצאים רבים מהעיר הביזנטית נחשפו בחפירות בכל חלקי ירושלים, ואלה מאפשרים לשחזר את תוכנית העיר ואת המבנים העיקריים בה.
המחקר ההיסטורי > ממצאים ארכאולוגיים > מחקר נומיסמטי

בהיעדר ממצאים של ממש, מפיקים הארכאולוגים תמונה כוללת ממחקר נוּמִיסְמָטִי, שהחל עוד במאה ה-19. ב-1881 פרסם החוקר ואוצר מחלקת המטבעות של המוזיאון הבריטי, סר פרדריק מאדן, את מחקרו "היסטוריה של מטבעות יהודים וכסף בברית הישנה והחדשה". פרק שלם מוקדש בספרו למטבעות העיר הרומית ועל בסיס זה הושתתו מחקרים נוספים. באקדמיה הישראלית נחקרה תקופה זו בידי פרופסור יעקב משורר שפרסם מספר ספרים הסוקרים את הממצאים הנומיסמטיים באיליה קפיטולינה. על פי ניתוח מטבעות הקיסר אדריאנוס לרגל ביקורו בפרובינקיה יהודה (יודיאה), ובהשוואה למטבעות שנטבעו במהלך הביקור, קבע פרופסור משורר כי איליה קפיטולינה נוסדה בסמוך לביקור הקיסר, וייסודה הצית את מרד בר כוכבא.
במקביל לפרסום ספרו של יעקב משורר התגלו בירושלים כ-200 מטבעות שנטבעו החל מעל ידי אדריאנוס עד שנת 251, שאז נפסקה טביעת מטבעות באיליה קפיטולינה, ככל הנראה משום שמעמד העיר הידרדר לשפל. מהרצף הזה נעדרים קיסרים רומאיים ששלטו משנת 235 עד 249 והסיבה לכך אינה ידועה. המטבעה באיליה קפיטולינה נקשרה בשמו ובחסותו של האל דיוניסוס (בכחוס, או ליבר ברומא) שידוע כי היה חביב על אנשי צבא, ופולחנו היה פופולרי גם באיליה קפיטולינה. סמלים וחפצים הקשורים בפולחנו הפכו לסמלי המטבעה שלעיתים נוספו למטבעות, לדוגמה: דגמי צמחים, איצטרובל, קיסוס או מוטיבים הקשורים לגפן.
מטבעות רבים נמצאו עם סמלים וכתובות של הלגיון העשירי (פרטנסיס) ובכך ניתן סימוך נוסף לשפע הממצאים הקושרים את הלגיון לעיר; הדבר מצביע על כך שאוכלוסיית איליה קפיטולינה - והחיים הכלכליים בעיר - התבססו על תושבים שהיו חיילים ומשוחררי הלגיון. על גבי חלק מהמטבעות מופיעה האלה פורטונה שהייתה פטרונית העיר כשהיא אוחזת בנס הלגיון.
מטבע של אדריאנוס מתאר את יופיטר, שאף נתן את שמו לעיר, יושב במקדשו שבאיליה קפיטולינה; מטבע נוסף, מרובע, מתאר את האלה פורטונה יושבת במקדשה שנבנה בשנת 140. מטבעות אלה מעידים על חיי הדת בעיר. מטבעות אחרים מתארים את הזאבה הקפיטולינית המניקה את התאומים רומולוס ורמוס - סמל העיר רומא, ונושאים כיתוב בלטינית (בניגוד ליוונית שהייתה בעבר שפת המזרח התיכון). תיאורים אלה מעידים על מעמדה המיוחד של העיר שתושביה היו אזרחי רומא ובעלי מעמד מיוחד.
המחקר ההיסטורי > ממצאים ארכאולוגיים > מחקר אפיגרפי

המחקר האפיגרפי מירושלים בתקופה הרומית נאלץ אף הוא להתמודד עם דלות ממצאים המקשה על גיבוש תמונה כלשהי של העיר וחייה. הרושם הראשון המתקבל מניתוח הממצאים הוא מעבר חד בין ירושלים היהודית של תקופת בית שני, המשופעת בעשרות כתובות המשקפות עיר יהודית גדולה ותוססת, מרכז תרבותי ויעד לעלייה לרגל - לבין איליה קפיטולינה עד תקופת קונסטנטינוס, כשהממצאים המיוחסים לתקופה זו הם דלים ביותר ובתוך חוסר זה בולט היעדרן המוחלט של כתובות יהודיות-עבריות, עדות למהפך שעברה העיר. הכתובות עד ימי מרד בר כוכבא ספורות ולמעשה זוהו 2 שברי כתובות משימוש משני, אחת מהן על עמוד בחפירות באזור הר הבית שנחקקה לאחר המרד הגדול ומוקדשת לאספסיאנוס ולטיטוס על ידי מפקד הלגיון העשירי ששמו נמחק.
כתובת לאדריאנוס שנתגלתה בירושלים ב-2014 מקדמת את פתרון המחלוקת ההיסטוריוגרפית. על פי ניסוח הכתובת, ברור כי בזמן הכנתה, בשנת 130 לספירה (שנת ביקורו של אדריאנוס בירושלים) העיר עדיין איננה איליה קפיטולינה. עם זאת היא מעידה על כך ששנתיים לפני פרוץ המרד כבר נערכו בעיר עבודות בנייה מסיביות לרגל ביקור הקיסר. ייתכן, אם כן, כי המרד פרץ על רקע עבודות אלה, ברם החלטת אדריאנוס לשנות את שם העיר ולאסור על יהודים להיכנס אליה, הייתה חלק מצעדי הענישה בגינו.
ייסוד איליה קפיטולינה ומרד בר כוכבא אינם משתקפים בכתובות שנחשפו בעיר. רוב הכתובות מהתקופה הרומית נמצאו בחלק הצפון-מערבי של ירושלים, אך לא ברור בהיעדר מידע ממקורות מחקר אחרים מהי משמעות עובדה זו. הכתובות נחקקו בשפה הלטינית והשמות המוזכרים בהן הם שמות לטיניים, זאת בניגוד מוחלט לממצאים מהארץ וממקומות אחרים במזרח התיכון, אך בהתאמה לממצאים במפקדת הלגיון השלישי קירנאיקה, ששכנה בבוסרה שבעבר הירדן, בירת הפרובינקיה ערביה; הכתובות הרשמיות משם נכתבו בלטינית, בעוד הכתובות האזרחיות של האוכלוסייה המקומית שלא הושמדה ונעלמה - נכתבו ביוונית. הקבלה מעניינת נוספת קיימת מול העיר בעלבכ, בה לא חנה לגיון רומי, אך הייתה מרכז פולחן רומי לאלים הקפיטולינים, ובה התיישבו אזרחים רומים - חיילים משוחררים - וגם בה הייתה השפה הלטינית לשפה הראשית ולא רק הרשמית, עד לעליית הנצרות. מאפיין אחר של הכתובות המעטות שנחשפו הוא ההתייחסות לנושאים צבאיים, ונדירותן של כתובות אזרחיות, או של אנשים פרטיים. ממצאים אלה מעידים כי איליה קפיטולינה הייתה עיר רומית בעלת הרכב אוכלוסייה הומוגני למדי של אזרחים רומים, רובם אנשי צבא פעילים או בדימוס.
תולדות ירושלים בתקופה הרומית > המרד הגדול

המרד הגדול (66 – 73/74) היה הראשון מבין שלוש מרידות גדולות שמרד העם היהודי נגד האימפריה הרומית. המרד החל בשנת 66 לספירה, ובין גורמיו – אכזריות השלטון הרומי, סכסוכים בין יהודים ללא-יהודים ומתחים פנימיים בין הצדוקים לפרושים. לאחר הצלחות ראשוניות של המורדים, נשלחו אספסיאנוס ובנו טיטוס לדכא את המרד. שיאם של הקרבות היה בשנת 70 לספירה, משהטילו הרומאים מצור על ירושלים. המצור נמשך כחמישה חודשים; מאות אלפי אנשים נהרגו בעת המצור, אם ברעב ואם בחרב. בשלב הסופי של המאבק התבצרו המורדים בהר הבית, ולאחר שישה ימים של לחימה נואשת חדרו הרומאים דרך השערים אל המתחם. לאחר לחימה עזה, ביום תשעה באב ג' תת"ל (שנת 70 לספירה), פרצו אנשיו של טיטוס את החומה הפנימית, ושרפו את בית המקדש. מאות אלפי יהודים נהרגו בקרבות, רבים נמכרו לעבדות, מטעים נעקרו, שדות נשרפו ורבה הייתה הנטישה מאזור הקרבות. אדמות המורדים הופקעו, רובן הועברו לרכוש "הסנאט והעם הרומי" וחלקן היו ל"פטרימוניום" (רכוש פרטי של הקיסר).
יהודה שלאחר המרד שבה והייתה לפרובינקיה של הקיסר הרומי. מושל (לגאט) שישב בקיסריה שלט על הארץ, הלגיון העשירי פרטנסיס ישב בירושלים. בסיס הקבע שלו היה בשלושת המגדלים שנותרו בעיר - היפיקוס, מרים ופצאל. האוטונומיה המשפטית של היהודים בוטלה, ונשללו זכויותיהם החוקיות. מס מיוחד הוטל על היהודים - "המס היהודי" שהיה בגובה הסכום אותו שילמו היהודים בעת שהמקדש היה קיים על מנת להחזיק את המקדש, קרי - שתי דרכמות, שנועד להדגיש את ההשפלה וההשתעבדות. לחורבן ירושלים ובעיקר לנפילת המקדש הייתה משמעות מיוחדת, כיוון שהמקדש מילא פונקציות רבות: מעבר לתפקודו הדתי-פולחני היה המקדש גם מוקד פוליטי, כלכלי וחברתי, מכאן שחורבנו היה הרה אסון. חורבן המקדש ריסק בפועל גם את הנהגת העם המסורתית - את מעמד הכוהנים, את האצולה והצדוקים.
תולדות ירושלים בתקופה הרומית > תקופת בין המרידות

שאלת הנוכחות היהודית בירושלים ובמרחב הכפרי מסביבה היא שאלת מפתח בניסיון להעריך את החיים ביהודה לאחר חורבן הבית. ישנן כמה עדויות מהן ניתן להסיק כי במרחב הכפרי של ירושלים חיו יהודים.
פפירוס מורבעת 114 – בתעודה זו הלווה היה יהודי שהגיע ממקום כלשהו שהיה בטופרכיה המכונה "אורינה" (Orine, בעברית: "ההר") שהחליפה את טופארכיית "ירושלים", בעוד שהמלווה היה חייל מהלגיון העשירי פרטנסיס שישב ב"ירושלים". המסקנה המתבקשת היא שהלווה התגורר באחד הכפרים באורינה, כלומר בהרי ירושלים ("הטופרכיה ההררית"). התעודה מתוארכת לשנת 115 לספירה.
מחקר על עיר הקברים מסביב לירושלים - במחקר שערכו עמוס קלונר ובועז זיסו עולה כי בעשרים מערות נמצאו חפצים המצביעים על המשך הקבורה על ידי יהודים לאחר המרד הגדול, ולדעתם נראה כי היהודים המשיכו לקבור מתים מסביב לירושלים עד מרד בר כוכבא. פרופ' חנה כותן מסיקה ממחקר זה כי היהודים המשיכו לגור בירושלים ובאזור שסביב לה עד דיכוי מרד בר כוכבא. יובל שחר ערער על קביעתה של כותן וטען כי התעודה מצביעה אמנם על כך שיהודים חיו בטופארכיה Orine, אך אין לדעת עד איפה היא השתרעה; בנוסף הוא טען שיש להיזהר מהסקת מסקנות על פי תעודה אחת, ושהקבורה בירושלים יכולה להצביע על המשך קבורה בקברי אבות. לדעתו - היישוב היהודי במרחב ירושלים התרוקן כליל לאחר המרד הגדול.
היישוב הכפרי בשועפט - בשנת 2006 נחפר, תחת ניהולה של רחל בן נתן, אתר של יישוב יהודי בשועפט שהוקם לאחר מרד החורבן ביוזמת השלטונות הרומאיים, והממצאים מראים כי אזור ירושלים (באותו זמן Orine) לא התרוקן כליל מאוכלוסייה יהודית בעקבות החורבן. על פי העדויות הארכאולוגיות שנחשפו באתר ניכר כי אוכלוסיית המקום הייתה אוכלוסייה יהודית אמידה, וכי מדובר ביישוב היהודי הגדול ביותר מתקופה זו שנחשף בקרבת ירושלים. מכיוון שהמטבעות המאוחרים ביותר שזוהו הם מתקופת אדריאנוס ולא נמצאו באתר מטבעות בר כוכבא, הניחה החוקרת כי יישוב זה ננטש לפני מרד בר כוכבא.
תולדות ירושלים בתקופה הרומית > ירושלים הרומית - איליה קפיטולינה

בספר השישי של מלחמת היהודים מתאר יוסף בן מתתיהו כיצד חרבה ירושלים לחלוטין בידי הרומאים לאחר המצור; לפי הכתוב החרבת העיר הייתה מדיניות מכוונת, אך בן מתתיהו טוען כי שריפת בית המקדש השני נעשתה בניגוד לרצונו של טיטוס. בסיכומו של דבר נשארו על עומדם שלושת המגדלים של מצודת העיר: פצאל, היפיקוס, ומרים, וכן חומת העיר המערבית ששימשו כביצורים למחנה הלגיון. ירושלים התרוקנה מתושביה, הזקנים והלוחמים נרצחו, בני שבע עשרה נשלחו לעבדות במכרות או ללחום כגלדיאטורים בקרבות בזירה בינם לבין עצמם, או בינם לבין חיות טרף. ילדים בני פחות משבע עשרה נמכרו לעבדות. לשמירת השקט בפרובינקיה הבעייתית נשאר בירושלים הלגיון העשירי. על פי יוסף בן מתתיהו התמקם כל הלגיון בירושלים, אך ייתכן ויחידות שונות וכוחות עזר הוצבו בבסיסים אחרים ברחבי יהודה. אדמות באזור מוצא הועברו לידי שמונה מאות ותיקי הלגיון (טריארים) שהקימו במקום יישוב בשם "קולוניה אמאוס", שאזכורו נשמר בשם הערבי של המקום: קאלוניה. מעמדה של ירושלים לא השתנה - עד אותו זמן, ולא נאסר על יהודים להיכנס אליה או להתגורר בה.
תולדות ירושלים בתקופה הרומית > ירושלים הרומית - איליה קפיטולינה > הציפיות לבניין מחודש של בית המקדש

לפי חלק מהמקורות היהודים, בעת ביקורו של הקיסר אדריאנוס ביהודה בשנת 130, הוא הבטיח להקים את ירושלים מחורבותיה ולשוב ולבנות את בית המקדש. אין לדעת עד כמה התכוון הקיסר ברצינות לדבריו, ועד כמה שמעו היהודים מהרהורי לבם. יש האומרים כי השומרונים, ואף ראשי הנוצרים הראשונים, השתדלו מאוד אצל הקיסר שיימנע מבניית המקדש מחדש. כגודל התקווה שעורר אדריאנוס אצל היהודים - כך היה גודל מפח הנפש שלהם משהתברר כי הקיסר אינו מתכוון לבנות את ירושלים ואת בית המקדש. אדריאנוס עצמו לא היה מודע לעוצמת התקוות שעורר, ולעומק האכזבה שבאה בעקבותיהן. במטבע שהטביע נראה הקיסר מקריב קורבן על מזבח, כאשר לצדו אישה המסמלת את יהודה, וילדים המגישים לקיסר כפות תמרים, אות לשלום ולאחווה.
תולדות ירושלים בתקופה הרומית > ירושלים הרומית - איליה קפיטולינה > ייסודה של איליה קפיטולינה

העדות העיקרית לייסוד איליה מצויה בחיבורו של קסיוס דיו,
מלחמה לא קטנה ולא קצרה נגרמה כאשר ייסד אדריאנוס בירושלים עיר במקום זו שהוחרבה, אשר קרא לה איליה קפיטולינה, וכאשר הוא הקים במקום מקדש האלוהים, מקדש אחר לזאוס; כי היהודים נזדעזעו מכך שזרים מתיישבים בעירם, ושמקדשי נכר נבנים בה
כלומר - הקיסר החליט עוד בטרם פרץ מרד בר כוכבא, לייסד עיר חדשה על חורבות ירושלים. בעיר התיישבו לא-יהודים ונבנו בה מקדשים פגאניים, כולל באתר שבו עמד בית המקדש. פרופסור בנימין איזק טוען כי בניית העיר איליה נועדה בעצם לשרת את הלגיון ה-10 פרטנסיס שכבר חנה בה, ושיקום העיר החרבה כקולוניה הייתה צעד בכיוון הפיכתה לבסיס של חיילות הפרובינקיה. אימות לכך שהעיר נבנתה לאחר ביקור אדריאנוס ביהודה, הוא במכתב שכתב אדריאנוס בעת ביקורו בירושלים בשנת 130 לספירה, במכתב עדין נקראה העיר ירושלים ולא איליה קפיטולניה.
בשולי אירוע זה מופיעה דמותו של עקילס הגר, גר צדק שהתגייר עוד לפני מרד בר כוכבא, בתקופת התנאים; זהו מחבר תרגום עקילס של התורה ליוונית, שנעשה על דעת רבי יהושע ורבי אליעזר. לפי רוב הדעות, עקילס היה קרוב משפחתו של הקיסר הרומי אדריאנוס; לפי אפיפניוס, הקשר המשפחתי של עקילס עם אדריאנוס נבע מקשר נישואין בין משפחותיהם. אפיפניוס כותב עוד, כי עקילס נשלח לירושלים בשנה ה-12 לשלטון אדריאנוס (שנת 129/130) בהוראת הקיסר, בתפקיד רשמי, כדי לפקח על בניית העיר האלילית "איליה קפיטולינה" על חורבות ירושלים כקולוניה רומית, כולל הקמת מקדש אלילי על חורבות בית המקדש. במהלך אותה שליחות - לפי אפיפניוס - התוודע עקילס מקרוב ליהדות, ובהמשך התגייר.