היסטוריה של גרמניה במאה ה-18
המהפכה הצרפתית 1789–1815

התגובה הגרמנית למהפכה הצרפתית הייתה מעורבת בהתחלה. אינטלקטואלים גרמנים חגגו את המהפכה, בתקווה לראות את ניצחון התבונה והנאורות. חצרות המלוכה בווינה ובברלין גינו את הדחת המלך וההפצה המאיימת של מושגי חירות, שוויון ואחווה. עד 1793, הוצאתו להורג של המלך הצרפתי ותחילת הטרור אכזבו את ה-Bildungsbürgertum (מעמדות הביניים המשכילים). הרפורמים אמרו שהפתרון הוא להאמין ביכולתם של הגרמנים לתקן את החוקים והמוסדות שלהם בדרכי שלום.
אירופה ספגה שני עשורים של מלחמה סביב מאמציה של צרפת להפיץ את האידיאלים המהפכניים שלה, כמו גם לספח את בלגיה והגדה השמאלית של הריין לצרפת ולהקים משטרי בובות בהולנד, גרמניה ואיטליה. הרפובליקניות הגלויה והחריפה של המהפכנים הצרפתים הובילה לכריתת ברית הגנה בין אוסטריה ופרוסיה ב-7 בפברואר 1792. הברית גם הכריזה שכל הפרה של גבולות האימפריה על ידי צרפת תהיה סיבה למלחמה. הקיצוניים בקרב המהפכנים הצרפתים ראו במלחמה הזדמנות להביס את יריביהם מבית ולהביך את המלך, שאשתו האוסטרית, מארי אנטואנט, הייתה אחותו של הקיסר לאופולד השני. הם דרשו מאוסטריה לא רק להתפרק מנשקה אלא לנטוש את כל הבריתות המכוונות נגד צרפת. עם סירובו של לאופולד השני, הכריזה צרפת מלחמה על אוסטריה ופרוסיה ב-20 באפריל. אוסטריה ופרוסיה פלשו אז לצרפת, אך הובסו בקרב ואלמי (1792). ארצות גרמניה ראו צבאות צועדים קדימה ואחורה, והביאו הרס (אם כי בקנה מידה נמוך בהרבה ממלחמת שלושים השנה, כמעט מאתיים שנה קודם לכן), אך גם הביאו רעיונות חדשים של חירות וזכויות אזרח לעם. פרוסיה ואוסטריה סיימו את מלחמותיהן הכושלות עם צרפת אך (עם רוסיה) חילקו את פולין ביניהן ב-1793 וב-1795. הצרפתים השתלטו על חבל הריין, הטילו רפורמות בסגנון צרפתי, ביטלו את הפיאודליזם, קבעו חוקות, קידמו את חופש הדת, נתנו זכויות ליהודים, פתחו את הבירוקרטיה לאזרחים רגילים בעלי כישרון ואילצו את האצולה לחלוק את השלטון עם מעמד הביניים העולה. נפוליאון הקים את ממלכת וסטפאליה (1807–1813) כמדינה לדוגמה. רפורמות אלו התגלו ברובן כקבועות והפכו את החלקים המערביים של גרמניה למודרניים. כאשר הצרפתים ניסו לכפות את השפה הצרפתית, ההתנגדות הגרמנית גברה בעוצמה. קואליציה שנייה של בריטניה, רוסיה ואוסטריה תקפה אז את צרפת אך נכשלה. נפוליאון ביסס שליטה ישירה או עקיפה על רוב מערב אירופה, כולל המדינות הגרמניות מלבד פרוסיה ואוסטריה. האימפריה הרומית הקדושה הישנה הייתה לא יותר מפארסה; נפוליאון פשוט ביטל אותה ב-1806 תוך יצירת מדינות חדשות בשליטתו. בגרמניה הקים נפוליאון את "הקונפדרציה של הריין", שכללה את רוב המדינות הגרמניות מלבד פרוסיה ואוסטריה.
פרוסיה ניסתה להישאר נייטרלית תוך הטלת פיקוח הדוק על התנגדות, אך עם עלייה חדה של הלאומיות הגרמנית, האומה הקטנה טעתה ביציאה למלחמה עם נפוליאון ב-1806. כלכלתה הייתה חלשה, המנהיגות שלה ירודה, והצבא הפרוסי שהיה אדיר בעבר נותר קליפה חלולה. נפוליאון ריסק אותו בקלות בקרב ינה (1806). נפוליאון כבש את ברלין, ופרוסיה שילמה ביוקר. פרוסיה איבדה את השטחים שנרכשו לאחרונה במערב גרמניה, צבאה הצטמצם ל-42,000 איש, לא הותר סחר עם בריטניה, וברלין נאלצה לשלם לפריז פיצויים כבדים ולממן את צבא הכיבוש הצרפתי. סקסוניה החליפה צד כדי לתמוך בנפוליאון ולהצטרף לקונפדרציה של הריין; הנסיך הבוחר שלה זכה בתואר מלך וקיבל שטח מפולין שנלקח מפרוסיה.
לאחר פלישתו הכושלת של נפוליאון לרוסיה ב-1812, כולל מותם של גרמנים רבים בצבא הפלישה שלו, הצטרפה פרוסיה לרוסיה. קרבות גדולים התנהלו בסדר מהיר, וכאשר אוסטריה החליפה צד כדי להתנגד לנפוליאון מצבו הפך לקשה ביותר. הוא הובס בקרב לייפציג בסוף 1813, והאימפריה שלו התפרקה במהירות. בזו אחר זו עברו מדינות גרמניה לקואליציה נגד נפוליאון, אך הוא דחה את תנאי השלום. בעקבות כך, צבאות בעלות הברית פלשו לצרפת בתחילת 1814, עד מהרה פריז נפלה, ובאפריל נפוליאון נכנע. הוא חזר ל-100 ימים ב-1815, אך לבסוף הובס על ידי הצבאות הבריטיים והגרמנים בווטרלו. פרוסיה הייתה המנצחת הגדולה בקונגרס וינה, והשיגה שטחים נרחבים.