קואלה
מאפיינים

הקואלה נפוצה בטבע ביבשת אוסטרליה בלבד, בעיקר במזרח היבשת, באזורים שבין צפון קווינסלנד לדרום מערב ויקטוריה; היא חיה באזורים של חורשות האקליפטוס, והיא היונק היחיד בעולם הניזון מעלי האקליפטוס. הקואלות מבלות את מרבית זמנן, כ-18 שעות ביממה, בשינה. בשאר הזמן הן תרות אחר מזון.
לקואלה פרווה פלומתית ורכה, רובה בצבע אפור,על כל גופה; פרטי תת-המין הצפוני מעט גדולים יותר ופרוותם ארוכה במעט וכהה במעט מזו של פרטי תת-המין הדרומי. אזור הבטן, הלסת התחתונה והאוזניים לבנות. אפה של הקואלה גדול יחסית ושחור, וצורתו כעין אליפסה. תת-המין הצפוני מעט גדול מתת המין הדרומי, כך שמשקלו של פרט בוגר נע מחמישה ק"ג לנקבה דרומית ועד ל-15 ק"ג לזכר צפוני. אורכו של פרט בוגר הוא כ-70 סנטימטרים. לקואלה אין זנב. קיימות קואלות לבנות, אך הן נדירות ביותר והן אינן לבקניות. בשל פרוותן הלבנה הן רגישות לקרני השמש ובעלות סבירות גבוהה יותר לחלות בסרטן. הקואלה ניחנה בפרווה היעילה ביותר מבין חיות הכיס, העמידה מאוד מפני רוחות וגשם. שכן, באזורים בהם חיה הקואלה יורדות בממוצע כמויות גשם של 1,100–1,400 מ"מ בשנה. פרוותה של הקואלה מבודדת את גופה מפני נזקי החום והקור, ואף מחזירה את קרינת השמש בחלקה הפנימי, ובכך היא מאפשרת לה להתמודד עם הקיץ האוסטרלי שעשוי להגיע גם ל-50 מעלות צלזיוס.
לקואלה טפרים חזקים מעוקלים וחדים המותאמים היטב לטיפוס על עצי האקליפטוס. בכפות ידיה של הקואלה יש שני "אגודלים" המאפשרים לה אחיזה טובה גם בענפים קטנים. לאחיזה זו מסייעים ככל הנראה גם הרכסים ("טביעות האצבע") שיש לאצבעות הקואלה בדומה לאדם ולפרימטים. פלג גופה העליון החסון, ושרירי גפיה העליונים, תורמים יחדיו גם הם ליכולות הטיפוס והאחיזה שלה. מבנה האגן של הקואלה, והאחיזה החזקה של טפריה בעץ מאפשרים לה לישון על העץ ללא חשש מנפילה.
האקליפטוס הוא גם מזונה היחיד של הקואלה; עלי האקליפטוס שכ-50 אחוזים מהם מים, מספקים לקואלה את המזון והמים להם היא זקוקה לקיומה. הקואלה מעדיפה עלים צעירים של מספר מיני אקליפטוס מסוימים, ועל כן היא נודדת בין עצים שונים בעונות השנה השונות בחיפוש אחר מזון. הקואלה אינה צורכת נוזלים על ידי שתייה, אלא במקרי קיצון של בצורת או שריפה.
בהתחשב בכך שגם בלא הפרעה הקואלה בררנית מאוד וניזונה רק ממזון מצומצם מסוג אחד, ובעקבות בירוא יערות לצורכי תעשייה, הצטמצמו עד מאוד אזורי התפוצה שלה באוסטרליה, ונעשים מאמצים לשימור האקליפטוסים, בהם תלויות הקואלות באופן מוחלט לתזונה ולמגורים.

בראשית המאה ה-20 חלה ירידה משמעותית במספר הקואלות בשל מחלות וציד. החל משנת 1936 חל איסור לצוד קואלות באוסטרליה על פי חוק, ואף הוקצו לה שמורות המגינות עליה מפני האדם.
נקבת הקואלה ממליטה אחת לשנתיים גור יחיד, אותו היא נושאת בכיסה, כיתר חיות הכיס, במשך שישה חודשים. עם תום תקופה זו, מטפס הגור על גבה של אמו ונשאר צמוד לגבה עד לגיל שנה לערך. תהליך הרבייה מתרחש בקיץ בלבד. משום שתזונתן כה דלה בקלוריות, נקבת הקואלה אינה מסוגלת להשקיע אנרגיה גם בהנקה וגם בחימום גופה במקביל. בקרב היונקים תהליך ההנקה הוא בעל הדרישה הגבוהה ביותר, על כן, התהליך מתרחש בקיץ בלבד.
לקואלה נולד ולד אחד בכל היריון (לעיתים נדירות נולדים תאומים), הנקרא גם "ג'ואי". ההיריון אורך כ-35 יום, ובסופו יוצא הג'ואי מן הרחם כשמשקלו שני גרם וזוחל אל כיס אמו. בכיס, הג'ואי נצמד לאחת משתי הפטמות המתנפחות המקבעות אותו במקומו, וכך הוא משלים את התפתחותו במשך חצי שנה. הג'ואי יוצא לראשונה מכיס אימו בגיל שישה או שבעה חודשים, כאשר משקלו נע בין 300 ל-500 גרם. בשלב התפתחות זה, האם מייצרת עבור הג'ואי מעין תרכובת צואתית למאכל (פאפ) האמורה לסייע למערכת העיכול שלו להתרגל לתזונת האקליפטוס החדשה. את התרכובת הוא צורך במשך חודש וזו מספקת לו מקור משלים לחלבון בזמן המעבר מההנקה לדיאטת עלים. לאורך תהליך התבגרותה נעזרת הקואלה הצעירה באמה לתמיכה, ובגיל 12 חודשים היא נגמלת לחלוטין מעזרה זו. בגיל 12 חודשים משקלו מגיע ל-2.5 ק"ג. אורכה של קואלה בוגרת מגיע ל-60 עד 85 ס"מ, ומשקלה מגיע עד 15 ק"ג.
נקבות הקואלה מתחילות להתרבות בגיל שנתיים, ואילו הזכרים מתחילים להתרבות בגיל שלוש. עונת הרבייה שלהם מתרחשת בין החודשים אוקטובר לינואר (הקיץ האוסטרלי). הקואלה ממליטה פעם אחת ולפעמים אף פעמיים בעונה זו. הקואלה לא עוברת מטמורפוזה. הקואלה מטפלת בצאצאיה; לאחר שהגיחה לראשונה מכיס אמה, נצמדת הקואלה הצעירה לגבה של אמה עד שהיא בערך בת שנה. כשהיא מתקרבת לגיל חצי שנה, כאשר נכנסת האם להיריון שוב, הקשר שלה עם צאצאיה הקודמים מתנתק לצמיתות. האם אף עשויה לנהוג כלפיהם באגרסיביות. הקואלות חיות כ-15 שנה בממוצע.
בטבע אורך החיים הממוצע של הקואלה הוא 10–14 שנים. הזכרים פגיעים יותר משום שהם מרבים לנדוד מהנקבות ונחשפים יותר לאויבים כגון כלבים ופגיעת מכוניות. כמו כן שיניה של הקואלה נשחקות בעת לעיסת עלי האקליפטוס אך אינן גדלות מחדש כך שלבסוף הקואלה מתה מחוסר תזונה. בשבי ניתן להאכיל את הקואלה בעלי אקליפטוס רכים וטריים והקואלה מאריכה ימים לכדי 18–20 שנים. הקואלה הנקבה הזקנה ביותר שתועדה חיה 23 שנים, הקואלה הזכר הזקן ביותר חי 22 שנים.
הקואלה היא הרביבורית, משום שהיא ניזונה מעלי אקליפטוס בלבד. היא נטרפת בעיקר על ידי כלבי הדינגו וכלבי הבית, אשר גורמים ל-43% משיעור התמותה שלה. היא גם עשויה לסבול מסוגים שונים של טפילים; מספר מיני זחלים אשר התגלו חיים בגופה, גורמים לה לבעיות שונות, ביניהן פגיעה במחזור הדם ובכבד. כמו יונקים רבים אחרים, הקואלה היא הטרוטרופית; כלומר, ניזונה מצריכה של תרכובות אורגניות על מנת להתקיים.
בישראל הוחזקו בעבר ארבעה פרטים של קואלה בגן גורו אשר למרגלות הגלבוע. שתי נקבות - סינדי ומינדי, אותן קיבל הגן לאחר מאמצים מרובים בשנת 2000, והזכרים דיג'ירידו ומיילו, שהגיעו מאוחר יותר בזה אחר זה. רביית קואלות לא צלחה בישראל, וב-2018 מת האחרון שבהם.
בשל מראן הילדותי, האף והעיניים הגדולות, הפרווה הרכה וציציות השער באוזניים, מופיעות לעיתים קרובות הקואלות בתרבות הפופולרית, בפרט בסדרות מצוירות ובספרי ילדים, כדמויות נחמדות ומלבבות.