stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אסף מסרר
קורות חיים

אסף מסרר נולד בווילנה, ליטא. מ-1919 עד 1921 למד בלט בבית הספר לבלט של בלט בולשוי בהדרכת מיכאיל מורדקין. עם סיום לימודיו הצטרף ללהקת הבולשוי, והפך רקדן סולו מצליח, ולימים רקדן הסולו הראשי בלהקה, עד שפרש בשנת 1954.
עיקר מורשתו של מסרר היא ככוריאוגרף וכמורה. בתיאטרון הבולשוי כיהן הן ככוריאוגרף הבית והן כמנהל בלט.
ספרו "שיעורים בבלט קלאסי" הוא ספר עיון מעמיק בטכניקת בלט, ועודו משמש להדרכה.
מסרר היה אחיהם של בלרינות וכוריאוגרפיות שולמית מסרר ורחל מסרר. דודם של רקדני בלט מאיה פליסצקאיה ואלכסנדר פליסצקי.  הוא היה נשוי לכוכבת הקולנוע האילם אנֶל סוּדָקֶבִיץ'. בנם, בוריס מסרר, הוא תפאורן ומעצב במה עטור פרסים.
פרסים ועיטורים

אמן העם של רוסיה הסובייטית (1951)
אמן דגול של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הלטבית (1953)
אמן העם של ברית המועצות (1976)
פרס סטלין דרגה שנייה (1941)
פרס סטלין דרגה ראשונה (1947)
מסדר דגל העבודה האדום (1937, 1951, 1973)
מסדר אחוות העמים (1984)
אליזבת אן ביילי סיטון

| --- | --- |

 לידה:  28 באוגוסט 1774 ניו יורק, האימפריה הבריטית בריטניה
 פטירה:  4 בינואר 1821 (בגיל 46) מרילנד, ארצות הברית ארצות הברית
 קדוש עבור:  הכנסייה הקתולית
 ביאטיפיקציה:  17 במרץ 1963 על ידי יוחנן העשרים ושלושה
 קאנוניזציה:  14 בספטמבר 1975 על ידי פאולוס השישי
 חג:  4 בינואר
 פטרונית של:  יורדי הים
אליזבת אן ביילי סיטון או אליזבת הקדושה (28 באוגוסט 1774 – 4 בינואר 1821) הייתה האישה האמריקאית הראשונה שעברה הליך קנוניזציה (הכרזה על אדם מת כקדוש) בכנסייה הקתולית.
היא הקימה את האקדמיה הקתולית הראשונה באמיצבורג מרילנד, אשר הייתה מיועדת לנשים, ומאוחר יותר יסדה את קהילת "אחיות החסד" קהילת האחיות הדתיות הראשונה.
ביוגרפיה

סיטון נולדה בניו יורק כשנתיים לפני המהפכה האמריקאית, והיא בתם השנייה של דר' ריצ'רד ביילי וקתרין צ'רלטון, בני משפחות ממעמד סוציו אקונומי גבוה, אשר היגרו לאמריקה מיבשת אירופה. אביה ממוצא צרפתי והוא שימש כקצין הבריאות הראשי של נמלי ניו יורק, והוא היה הפרופסור הראשון שקיבל תואר פרופסור מאוניברסיטת קולומביה. אמה הייתה ביתו של כומר אנגלי ששירת כרקטור של כנסיית סנט אנדרו בסטטן איילנד במשך כ-30 שנים, שלימים הפכה לכנסייה האפיסקופלית, שם החלה אליזבת את התקרבותה לדת הנוצרית.
ב 1777 כשהייתה בת שלוש, נפטרה אמה של אליזבת', ככל הנראה כתוצאה מסיבוכים בלידתה של אחותה הקטנה קת'רין שנקראה על שם אימה ונפטרה גם כן כשנה מאוחר יותר.
אביה של אליזבת' נישא בשנית לשרלוט אמיליה ברקלי. בין אליזבת' לאמה החורגת היו יחסים קרובים, ברקלי הייתה פעילה חברתית בכנסייה אליה השתייכה, ולעיתים קרובות לקחה אליזבת' חלק בפעילויות הצדקה בהם לקחה חלק ברקלי. לזוג נולדו חמישה ילדים נוספים, אך נישואיהם הסתיימו בפרידה. במהלך תקופת הגירושים נתקו אמה ואחיה החורגים של אליזבת' את הקשר איתה ועם אחותה הגדולה, אביה נסע ללמוד לימודי רפואה מתקדמים בלונדון ואליזבת' ואחותה נשארו בניו יורק והתגוררו עם בני משפחתם.
את התקופה הזאת תיעדה אליזבת' ביומניה והגדירה אותם כ"תקופת חושך בחייה" בהם הדגישה את תחושת הפרידה מאמה השנייה ואת תחושת האובדן על קשריה עם אחיה החורגים. ביומנים אלו כתבה אליזבת' גם על תחביביה כגון טבע, מוזיקה ושירה, נגינה על פסנתר, רכיבה על סוסים ועוד. כמו כן ביומנים אלו כתבה אליזבת' על שאיפותיה הדתיות, היא ציינה שמות של יצירות ספרותיות שקראה ואהבה ואף השתמשה ביומנים אלו להתבוננות פנימית באישיותה, כך שביומניה ניתן לפגוש לא מעט תכנים העוסקים באישיותה.
ב־25 בינואר 1794 נישאה לאיש העסקים ויליאם סיטון אשר עסק בסחר ימי, ולזוג נולדו חמישה ילדים. בשנת 1803 נפטר ויליאם בעקבות מחלת השחפת בליבורנו, איטליה. לאחר חזרתה מאיטליה לניו יורק, הצטרפה לקהילה הקתולית הצעירה, שכן רק שנים אחדות לפני - כן הוסרו ההגבלות על הכנסייה הקתולית בארצות הברית, ועל אף שמרבית הסובבים ניתקו קשרים עם המצטרפים לכנסייה הקתולית.
בשנת 1809 נענתה אליזבת' להזמנתו של הכומר מת'יו אורבין ועברה להתגורר במרילנד, מספר חודשים לאחר מכן היא הקימה את בית הספר "סנט ג'וזף" שהיה לאקדמיה הראשונה לנשים קתוליות בארצות הברית.
לאחר הקמת האקדמיה היא כונתה "האם סיטון", והמשיכה את פועלה בכנסייה הקתולית באירועי צדקה ותרומה. כשנה לאחר מכן, היא הקימה את ארגון "אחיות החסד", ארגון נזירות אשר רכשו השכלה בסיעוד ופעלו בהתנדבות בקהילה ובבתי החולים. היא ראתה את הארגון כחלק מקהילת "סנט וינסט דה פול" בצרפת, שעל בסיס רעיונותיה פיתחה אליזבת' את משנתה הדתית, ואף ראה עצמה חלק מקהילה זאת, אך לא יכלה להצטרף אליה באופן רשמי בעקבות האמברגו שהוטל על צרפת במסגרת המלחמות הנפוליאוניות. בשנת 1810 הקימה עם הארגון את בית היתומים הראשון באמיסבורג.
בשנת 1821, בגיל 46, נפטרה אליזבת' ממחלת השחפת. כיום היא קבורה בהיכל הלאומי "סנט אליזבת' אן סיטון" באמיצבורג, מרילנד.
בשנת 1830, הקימו הנזירות אשר היו חברות בארגון "אחיות החסד" את בית היתומים ובית הספר הראשונים באזור מערב מיסיסיפי, ואת בית החולים הראשון בסנט לואיס שנקרא על שמה.
מורשת

כיום, שש קהילות קתוליות מייחסות לעצמן שורשים לארגון "אחיות החסד" אשר ייסדה באמיצבורג, בנוסף לקהילה המקורית. כלל הקהילות מאורגנות תחת ארגון "Vincentian" והן ממוקמות בניו יורק, סנסנטי, אוהיו, הליפקס, ניו ג'רזי ופנסילבניה.
קהילת אחיות החסד ממשיכה את פעילויותיה כפי שראתה ברוחה סיטון, ואף הצטרפה באופן רשמי למסדר "סנט וינסט דה פול" והן כפופות אליהם מבחינה רעיונית.
בית הספר "האם סיטון באמיסבורג" הוא המוסד אשר ממשיך היום את פעילותה של האקדמיה אשר הקימה והוא ממוקם פחות מקילומטר ממקומה המקורי של האקדמיה והוא ממומן באמצעות תרומות.
ב 1856 הוקמה על ידי הבישוף של ניוארק וארגון אחיות החסד, ג'יימס רוזוולט ביילי, בן דודו של הנשיא תאודור רוזוולט אוניברסיטת סיטון הול, על שם דודתו. האוניברסיטה פועלת בפנסילבניה עד היום, והיא תחת חסותן של ארגון אחיות החסד.
בשנת 1975 נחנך בלאס פינאס, הפיליפינים בית ספר על שמה, הפועל תחת משנתה הדתית והוא בית הספר הקתולי הגדול ביותר בעיר, כמו כן מספר רב של בתי ספר נקראים על שמה ברחבי ארצות הברית ומספר מבנים באוניברסיטאות שונות נקראים על שמה.
הליך הקנוניזציה

ב־17 במרץ 1963, הכריז האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה על אליזבת' כמבורכת, וב - 14 בספטמבר 1975, היא הוכרזה כקדושה על ידי האפיפיור פאולוס השלישי בטקס פומבי בכיכר פטרוס הקדוש, בקריית הוותיקן.
גם האפיפיור שם דגש על היותה האמריקאית הראשונה שהוכרזה כקדושה "מתוך כוונה לכבד את קרקעות הלאום מהן היא צמחה..."
היום הקדוש לזכרה נקבע ל-4 בינואר, והוא "יום אליזבת' הקדושה". היא הוכרזה כקדוש הפטרון של יורדי הים.
לקריאה נוספת

קורות חייה המלאים של הקדושה אליזבת' אן ביילי סטון
הערות שוליים

1 2  Catholic Online, St. Elizabeth Ann Seton - Saints & Angels - Catholic Online, Catholic Online
1 2 3  CATHOLIC ENCYCLOPEDIA: St. Elizabeth Ann Seton, www.newadvent.org
↑  home, www.mothersetonschool.org
↑  http://www.ess.edu.ph/index.php/school-history, www.ess.edu.ph (ארכיון)
↑  St. Elizabeth Ann Seton Catholic Church | Parishes Online, www.parishesonline.com (ארכיון)
↑  History - St. Elizabeth Ann Seton Catholic Church, www.seaseton.org (ארכיון)
↑  "Saint Elizabeth Ann Seton". Franciscan Media. 2016-01-04. נבדק ב-2016-10-17.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279011705171  PLWABN: 9810653788805606  BIBSYS: 6014265  BNE: XX4421914  BnF: cb12108662r (data)  GND: 119132982  ICCU: UM1V021129  ISNI: 0000 0000 6299 2843  LCCN: n81097179  NLA: 35756947  NLK: KAC200901620  NTA: 090912691  SNAC: w6cc1q1j  SUDOC: 029464706  Trove: 1073520  VcBA: 495/8706  VIAF: 44328630   WorldCat (עם VIAF): 44328630
קיריל לברוב

| --- | --- |

 לידה:  15 בספטמבר 1925 סנקט פטרבורג, ברה"מ 
 פטירה:  27 באפריל 2007 (בגיל 81) סנקט פטרבורג, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות בוגוסלובסקואה 
 שם לידה:  Кирилл Юрьевич Лавров 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1950 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
קיריל לברוב (מימין) בשנת 2005
קיריל לברוב (ברוסית: Кирилл Лавров; ‏15 בספטמבר 1925 – 27 באפריל 2007) היה שחקן תיאטרון וקולנוע רוסי וסובייטי. הוא זכה בפרס ברית המועצות ובשנת 1972 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות. על פעילותו בתחום התיאטרון והקולנוע הוא קיבל מספר עיטורים כולל עיטור לנין, עיטור הדגל האדום של העמל, וכן תואר גיבור העמל הסוציאליסטי בשנת 1985.
משפחתו וצעירותו

קיריל לברוב נולד בלנינגרד למשפחה מבוססת. הוריו היו שחקני תיאטרון, סבו שהיה מנהל גימנזיה בתקופת האימפריה הרוסית ועזב את המדינה לאחר מהפכת אוקטובר. בשנת 1937 לאור סכנות של הטיהורים הגדולים, הוריו של לברוב עזבו את העיר ועברו לקייב בו המשיכו לשחק בתיאטרון המקומי. קיריל לברוב נשאר בלנינגרד עם סבתו. בתחילת מלחמת העולם השנייה הם פונו מהעיר לסיביר. קיריל לברוב עבד תחילה בחקלאות ואחר כך כפועל ייצור במפעל לייצור נשק. בתחילת 1943 הוא התנדב לצבא האדום. לאחר סיום בית הספר לטכנאי חיל האוויר הוא הועבר ליחידה שפעלה בחזית נגד יפן. עד שנת 1950 שירת בחיל האוויר הסובייטי באיי קוריל. בהיותו בצבא החל לשחק בתיאטרון לחובבים.
קריירה כשחקן

לאחר שחרורו מהצבא, הוא לא היה יכול להתקבל לבית הספר למשחק, כי באופן פורמלי לא הייתה לו תעודה על סיום בית הספר. הוא נסע לקייב, התקבל לתיאטרון בו עבד אביו והחל ללמוד משחק תוך כדי העבודה. במשך חמש שנים למד משחק מאביו ותוך עזרה צמודה מהמנהל האמנותי של התיאטרון, קונסטנטין חוחלוב. כאשר חוחלוב הועבר ללנינגרד, הוא הציע ללברוב לעבור ביחד איתו. בשנת 1956 החל לברוב לשחק בתיאטרון הדרמה הגדול בלנינגרד תחת גאורגי טובסטונוגוב. הוא שיחק בתיאטרון זה עד לשנת 1989. לאחר פטירת טובסטונוגוב הוא מונה למנהלו האמנותי של התיאטרון וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 2007.
במקביל לעבודה בתיאטרון שיחק לברוב בסרטים. תפקידים ידועים במיוחד היו בסרט "חיים ומתים" (1966) ו"האחים קרמזוב" על פי פיודור דוסטויבסקי. סרט זה, שצולם ב-3 פרקים, התחיל איוואן פירייב שסיים רק את הפרק הראשון, ולאחר פטירתו, לברוב ביחד עם מיכאיל אוליאנוב ביימו את הפרקים הנוספים.
בשנות ה-2000 שיחק לברוב במספר סדרות טלוויזיה. בין תפקידיו הנודעים היו פונטיוס פילאטוס ב"האמן ומרגריטה" ושדרן רדיו בסדרה "לנינגרד". הופיע גם בתפקיד משני במיני-סדרה ההיסטורית קזארוזה. השתתף גם בעונה הראשונה של הסדרה הפופולרית "פטרבורג העבריינית". בסך הכול השתתף ב-74 סרטים.
מת בשנת 2007 בגיל 81 בסנקט פטרבורג.
פרסים

פרס ברית המועצות
מדליה להנצחת 40 שנים לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941־1945
מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין
מדליה להנצחת 20 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945
אמן העם של אוקראינה
אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית
פרס לנין
אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית
פרס האחים וסילייב של הרפובליקה הסובייטית הרוסית
מדליה להנצחת 30 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945
מדליה להנצחת 50 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות
אזרח כבוד של סנקט פטרבורג
פרס נשיא הפדרציה הרוסית
מדליה לציון 30 שנים לייסוד צבא היבשה והצי של ברית המועצות
Jubilee Medal "30 Years of the Victory over militaristic Japan"
מדליה לציון 60 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות
מדליה להנצחת 70 שנה לכוחות המזוינים של ברית המועצות
מסכת הזהב
מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945
מדליה להנצחת 60 שנים לניצחון במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945
גיבור העמל הסוציאליסטי
עיטור מהפכת אוקטובר
מדליה להנצחת 300 שנים לייסוד סנקט פטרבורג
מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945
עיטור לנין
מדליית הניצחון על יפן
מדליה להנצחת 50 שנים לניצחון במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945
עיטור אות הכבוד
העיטור על השירות למען המולדת דרגה שנייה
עיטור הדגל האדום של העמל
מדליית ותיק העמל
אמן העם של ברית המועצות
דרגה שנייה במסדר המלחמה הפטריוטית
עיטור מסדר המולדת דרגה שלישית
עיטור ההצטיינות למען המולדת דרגה רביעית
תעודת ההערכה של ממשלת הפדרציה הרוסית
אדיתה פייכה

| --- | --- |

 לידה:  31 ביולי 1937 (בת 87) Noyelles-sous-Lens, צרפת 
 שם לידה:  Édith-Marie Pierha 
 מוקד פעילות:  צרפת, ברית המועצות, פולין, רוסיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1955 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת סנקט פטרבורג, הפקולטה לפילולוגיה באוניברסיטת סנקט פטרבורג 
 סוגה:  מוזיקת פופ 
 סוג קול:  קונטרה אלט, סופרן 
 שפה מועדפת:  רוסית, פולנית, צרפתית, גרמנית 
 חברת תקליטים:  מלודיה 
 בן או בת זוג:  Aleksandr Bronevitsky (1956–1976) 
 צאצאים:  Ilona Bronevitskaya 
 פרסים והוקרה:  עיטור הידידות (רוסיה) (19 בינואר 2013)  אובציה (1996, 2008)  האמנית העממית של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (1976)  Hungarian Golden Cross (2012)  דרך האמנות - לשלום והבנה הדדית (2013)  מדליה על גבורת העמל (1988)  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית (1968)  עיטור ההצטיינות למען המולדת דרגה רביעית (30 ביולי 1997)  עיטור הידידות בין העמים (1980)  עיטור הדגל האדום של העמל (1987)  האמנית העממית של ברית המועצות (1988)  עיטור מסדר המולדת דרגה שלישית (10 באוגוסט 2007)  מסדר "מפתח הידידות"  אזרחות כבוד של אובלסט קמרובו  מסדר ההצטיינות של הרפובליקה ההונגרית  צלב ההצטיינות  Order For Merit in Culture and Art  העיטור על השירות למען המולדת דרגה שנייה  מדליה להנצחת 300 שנים לייסוד סנקט פטרבורג  Medal "To a Warrior-Internationalist from the Grateful Afghan People"  מדליית ותיק העמל  מדליית הכבוד של סנקט פטרבורג  אזרח כבוד של סנקט פטרבורג  Order of friendship of peoples  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 edyta.ru
 פרופיל ב-IMDb
 
אדיתה פייכה (ברוסית: Эдита Пьеха; ‏נולדה ב-31 ביולי 1937) היא זמרת אסטרדה ושחקנית קולנוע סובייטית ורוסייה. בשנת 1988 הוענק לה תואר אמנית העם של ברית המועצות. על פעילותה בתחום השירה קיבלה מספר עיטורים סובייטיים ורוסיים וכן עיטור פולני.
קורות חיים

אדיתה פייכה נולדה בצרפת למשפחת מהגרים מפולין. בשנת 1941 מת אביה וכעבור שלוש שנים מת גם אחיה הבכור (1944). בשנת 1946 חזרה המשפחה לפולין. הם התיישבו באזור שלזיה ופייכה החלה ללמוד פולנית ושרה במקהלה.
פייכה רצתה להיות מורה ובמסגרת חילופי תלמידים בשנת 1955 היא הגיעה ללנינגרד. באותה שנה לא הייתה קבלה במכון למורים ולכן היא התקבלה לאוניברסיטת סנקט פטרבורג, לפקולטה לפילוסופיה, אותה סיימה בשנות ה-60.
בליל השנה האזרחית החדשה היא הופיעה ביחד עם להקת סטודנטים כשהיא שרה בפולנית. ההצלחה הייתה גדולה והיא המשיכה לשיר בלהקה בניהולו של אלכסנדר ברונביצקי (בעלה לעתיד). בשנת 1956 הלהקה נהפכה למקצועית ובהצעת פייכה היא קיבלה את השם "דרוז'בה" (חברות). כבר באותה שנה הלהקה הקליטה את שיריה הראשונים עם אדיתה פייכה בתור זמרת הלהקה. בשנת 1957 הם זכו לפרס בתחרות שירה בינלאומית שנערכה במסגרת פסטיבל הנוער והסטודנטים השישי.
בשנת 1959 הלהקה פוזרה על ידי השלטונות בטענות שהם מגזימים בשימוש בג'אז, לזמרת הראשית יש מבטא כבד והופעתם אינה הולמת מוזיקאים סובייטים. אומנם תוך זמן קצר הלהקה קיבלה אישור לחדש את פעילותה. הלהקה התקיימה במשך 20 שנים, עד לשנת 1976. באותה שנה אדיתה פייכה התגרשה מאלכסנדר ברונביצקי ועזבה את הלהקה.
במהלך שנות ה-60 היא שיחקה במספר סרטי קולנוע.
במשך שנות ה-70 וה-80 אדיתה פייכה הייתה בין הזמרות הידועות של ברית המועצות לצד סופיה רוטרו ואלה פוגצ'ובה. היא שיתפה פעולה עם מלחינים כמו מארק פרדקין, אוסקר פלצמן, אנדריי פטרוב, אלכסנדרה פחמוטובה והמשורר רוברט רוז'דסטבנסקי.
היא הקליטה מעל ל-20 תקליטים.
בשנת 1967 אדיתה פייכה קיבלה אזרחות סובייטית, דבר שאיפשר לה להתחיל להופיע מחוץ לגבולות המדינה. בסך הכול פייכה הופיעה ב-40 מדינות בעולם ופעמיים נתנה הופעות על במת אולם אולימפיה בפריז. מכיוון שפייכה שולטת במספר שפות (צרפתית, גרמנית ופולנית) לא הייתה לה בעיה לשיר בשפות אחרות ולא רק רוסית, דבר שהיה נדיר בקרב זמרי ברית המועצות.
בשנת 1997 ובשנת 2007 היא הופיעה בהופעת יחיד מיוחדת בסנקט פטרבורג לכבוד יום הולדתה. למרות גילה היא ממשיכה להופיע ולשיר גם בשנת 2013.
על חייה של הזמרת צולמו כמה סרטים תיעודיים.
בתה מאלכסנדר ברונביצקי, גם היא זמרת ושחקנית. הנכד סטס פייכה הוא זמר פופולרי מאוד ברוסיה.
שאנגחאי שנחווה

שאנגחאי גרינלנד שֶׁנְחְווָה (במנדרינית: 上海绿地申花足球俱乐部) הוא מועדון כדורגל סיני המשחק בליגת העל הסינית מהעיר שאנגחאי. המועדון נמצא בבעלותם של קבוצת גרינלנד. הקבוצה המשחק את משחקייה ביתיים באצטדיון הונגקו המכיל 33,060 מקומות.
היסטוריה

המועדון הוקם באוקטובר 1951 כמועדון חובבים. בשנת 1993, הפכה הליגה הסינית לליגה מקצועית והמועדון הפך גם הוא למועדון מקצועי. בשנת 1995 זכה המועדון באליפות הראשונה שלו כמועדון מקצועי. בשנת 1998 המועדון זכה בגביע הראשון שלו.
בשנת 2003 המועדון זכה באליפות השנייה שלו, אך בשנת 2011 התגלתה פרשת שחיתות לפייה שיחדו ראשי המועדון את השופט ששפט במשחק ההכתרה של המועדון, עקב כך ב-19 בפברואר 2013 נשללה האליפות מהמועדון.
ב-31 בינואר 2014 רכשה קבוצת גרינלנד את המועדון.
ב-2023 זכתה בגביע וב-2024 זכתה גם בסופרקאפ, בעונה שבה המאמן הרוסי לאוניד סלוצקי הוביל אותה לסגנות אליפות, לראשונה מאז 2008.
תארים

זכייה (3): 1961, 1962, 1995, 2003
זכייה (6): 1956, 1991, 1998, 2017, 2019, 2023
זכייה (3): 1995, 1998, 2001, 2024
זכייה (1): 2007
זכייה (1): 1986
הערות שוליים

↑  התאחדות הכדורגל הסינית נאבקת בשחיתות
לאוניד קוגן

| --- | --- |

 לידה:  14 בנובמבר 1924 יקטרינוסלב, ברה"מ 
 פטירה:  17 בדצמבר 1982 (בגיל 58) מיטישצ'י, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מוקד פעילות:  ברית המועצות 
 מקום לימודים:  בית הספר המרכזי למוזיקה במוסקבה, הקונסרבטוריון של מוסקבה 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  רוסית 
 כלי נגינה:  כינור 
 בן או בת זוג:  Elizabeth Gilels 
 צאצאים:  פאבל קוגן 
 פרסים והוקרה:  עיטור לנין  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית  עיטור הדגל האדום של העמל  אמן העם של ברית המועצות  פרס לנין 
 פרופיל ב-IMDb
 
לאוניד בוריסוביץ' קוגן (ברוסית: Леонид Борисович Коган;‏ 14 בנובמבר 1924 - 17 בנובמבר 1982) היה כנר וירטואוז רוסי-יהודי.
לאוניד קוגן
קוגן היה בין הכנרים הסובייטיים המפורסמים ביותר. יחד עם דוד אויסטרך ואדוארד גראץ', ליאוניד קוגן הוא אחד מטובי מייצגיה של מסורת הכינור הרוסית-יהודית. קוגן התרחק מפרסום וכתוצאה מכך עמדה הקריירה שלו בצל זו של חברו הטוב דוד אויסטרך, שזכה לקידום נמרץ מצד השלטונות הסובייטיים.
חיים וקריירה

קוגן נולד בדנייפרופטרובסק, אוקראינה, בן לצלם, שהיה כנר חובב. מאחר שקוגן גילה כבר בגיל צעיר עניין וכישרון לנגינה בכינור, עברה המשפחה למוסקבה, שם היה יכול ללמוד. בגיל עשר למד אצל הכנר אברהם ימפולסקי ובבית הספר המרכזי למוזיקה במוסקבה ואחר המשיך ללמוד בקונסרבטוריון של מוסקבה (1943 - 1948), שם גם השתלם בלימודי המשך בשנים 1948 - 1951.
בגיל 17, עדיין כתלמיד, יצא למסע קונצרטים בכל רחבי ברית המועצות. הוא גם זכה בפרס ראשון בפסטיבל הנוער העולמי בפראג. בשנת 1951 זכה בפרס ראשון בתחרות המלכה אליזבת בבריסל, בביצוע מזהיר של 
הקונצ'רטו הראשון של פגניני, שכלל פרשנות יוצאת דופן לקדנצה של סורה.
הופעת הבכורה הרשמית שלו הייתה בשנת 1941, כאשר ניגן את הקונצ'רטו של ברהמס עם הפילהרמונית של מוסקבה באולם המופעים של הקונסרבטוריון המוסקבאי.
סיורי הסולו שלו בעולם הביאוהו אל פריז ולונדון בשנת 1955, ואחרי כן אל דרום אמריקה וארצות הברית בשנים הבאות. הרפרטואר של קוגן הקיף יותר מ-18 קונצ'רטי ומספר מלחינים מודרניים הקדישו לו קונצ'רטי.
בשנת 1952 התחיל ללמד בקונסרבטוריון של מוסקבה. בשנת 1980 הוזמן ללמד באקדמיה קיאניה בסיינה, איטליה.
השלטונות הסובייטיים העניקו ללאוניד קוגן עיטור כבוד בשנת 1955, את התואר "אמן העם של ברית המועצות" בשנת 1964 ואת פרס לנין בשנת 1965.
קוגן נשא לאישה את יליזווטה גיללס (אחותו של הפסנתרן המפורסם אמיל גיללס), גם היא כנרת קונצרטים. בנו, פאבל קוגן, יליד 1952, היה לכנר ומנצח מפורסם.
קוגן מת מהתקף לב כשהיה ברכבת בין ירוסלבל למוסקבה, בדרכו לקונצרט שבו היה צריך להופיע עם בנו פאבל, בשנת 1982.
טכניקה

קוגן נחשב לאחד מגדולי הנגנים הטכניים והפרשנים. סגנונו נחשב למודרני יותר ובה בשעה פחות מובהק בצביונו משל בני דורו, כמו אויסטרך. נגינתו תוארה כרזה, גרמית ותוקפנית, בעלת ויבראטו מהיר וטהור יותר. הוא שמר על צליל שווה ומלא על כל המיתרים ובכל הפוזיציות, ללא דעיכה בפוזיציות הגבוהות. אולי כתוצאה מן הטכניקה של זרוע ימין שלו, לא הניח למיתר סול להישמע רך ועדין שלא לצורך.
כלי נגינה

קוגן החזיק ברשותו שני כינורות גוארנרי דל ג'זו, כינור קולין לשעבר משנת 1726 וכינור בורמסטר לשעבר משנת 1733. הוא ניגן בקשתות צרפתיות שבנה דומיניק פקאטה. ברור, ששום כלי כזה לא היה מעולם ב"בעלותו" של קוגן. כינור כזה שווה כיום מעל 4 מיליון דולר. כלים בסדר גודל כזה הושאלו כולם על ידי ממשלת ברית המועצות לנגנים נבחרים, להשתמש בהם לזמן מה. (זאת מפי כנר קונצרטים רוסי).
הקלטות

קוגן הקים שלישייה עם הפסנתרן אמיל גיללס והצ'לן מסטיסלב רוסטרופוביץ' והקליט עמה את שלישיית הארכידוכס של בטהובן, את השלישייה ברה מינור של שומאן, שלישיות של צייקובסקי ושל קמיל סן-סאנס, את שלישיית הקרן של ברהמס ואת הרביעייה בדו מינור של פורה. בהמשך הקים קוגן שלישייה אחרת עם המנצח סווטלאנוב כפסנתרן והצ'לן לוזאנוב. קוגן היה הכנר הסובייטי הראשון שניגן והקליט את הקונצ'רטו לכינור של אלבן ברג. חברת ארלקינו הקליטה יותר מ-30 אלבומים שלו.
ארקדי רייקין

| --- | --- |

ארקדי רייקין בשנת 1980
 לידה:  11 באוקטובר 1911 (יוליאני) ריגה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  17 בדצמבר 1987 (בגיל 76) מוסקבה, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 סוגה מועדפת:  reprise 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 תקופת הפעילות:  מ-1935 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות התיאטרון בסנקט פטרבורג (1935) 
 בן או בת זוג:  Ruth Raykina-Ioffe 
 צאצאים:  קונסטנטין רייקין, Catherine Raikina 
 פרסים והוקרה:  פרס לנין (1980)  אמן העם של ברית המועצות (1968)  מדליה על הגנת הקווקז  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית  עיטור הידידות בין העמים  עיטור הדגל האדום של העמל  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה דרגה ראשונה  דרגה שנייה במסדר המלחמה הפטריוטית  עיטור לנין  גיבור העמל הסוציאליסטי  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
ארקדי (אהרון) רייקין (ברוסית: Аркадий Райкин; ‏ (ב-24 באוקטובר 1911, ריגה – 17 בדצמבר 1987 מוסקבה) היה אמן סטנד-אפ סובייטי יהודי בעל תוארים האמן העממי של ברית המועצות (1968), גיבור העמל הסוציאליסטי וחתן פרס לנין (1980). הפופולריות שלו בברית המועצות הייתה חסרת תקדים.
קורות חיים

ארקדי רייקין נולד בריגה למשפחת סוחר יהודי. במהלך מלחמת העולם הראשונה המשפחה עזבה את העיר והחל משנת 1922 התגוררה בפטרוגרד. בשנת 1929 רייקין החל לעבוד במעבדה במפעל כימי.
בשנת 1935 רייקין סיים לימודים בבית הספר למשחק בו למד בניגוד לרצון הוריו. לאחר סיום לימודי משחק הוא התחיל לעבוד בתיאטרון בלנינגרד. בשנת 1938 השחקן הצעיר הצטלם לשני סרטי קולנוע. לפעילות זו על הבמה ובקולנוע לא הייתה לו הצלחה יתרה.
בשנת 1939 הוא זכה בתחרות סטנד-אפ במוסקבה. באותה שנה רייקין עבר לתיאטרון סאטירי בלנינגרד והחל להנחות הופעות. כעבור שלוש שנים רייקין מונה למנהל האמנותי של התיאטרון הסאטירי בו עבד. במהלך מלחמת העולם השנייה רייקן הרבה להופיע בפני החיילים בקרבת החזית ותרם את ההכנסות מההופעות למאמץ המלחמתי.
לאחר מלחמת העולם השנייה רייקין המשיך את עבודתו בתיאטרון הסאטירי בלנינגרד. במקביל הוא הופיע ברדיו וטלוויזיה. הופעות סטנד-אפ שלו זכו לפופולריות עצומה ברחבי ברית המועצות. פופולריים במיוחד היו קטעים בהם הוא הופיע בדמויות שונות תוך החלפתם תוך זמן קצר. בהופעותיו הייתה סאטירה על הבירוקרטיה הסובייטית ואורח החיים בברית המועצות, ולמרות זאת השלטונות נתנו לו להמשיך בקו הסאטירי והוא לא הוענש.
החל משנות ה-50 התיאטרון של רייקין הופיע במדינות הגוש הסובייטי. בכל ההופעות רייקין למד את התרגום למדינה בה ביקר והתאים את הסטנד-אפ לתרבות המקומית. בשנת 1965 רייקין נסע ללונדון בה הופיע בטלוויזיה, בBBC. במהלך סדרת הופעות באודסה רייקין הכיר את השחקנים והסופרים הצעירים מיכאיל ז'בנצקי, רומן קרצב וויקטור אילצ'נקו. הוא הזמין אותם לתיאטרון שלו ויחד הם הכינו מספר הצגות מוצלחות. שיתוף פעולה זה נמשך עד לשנת 1969.
במהלך שנות ה-70 הפופולריות של רייקין גדלה עוד יותר, הוא צולם במספר סרטים באורך מלא וזכה בפרסים. בשנות ה-70 יחסיו עם ראשי לנינגרד היו גרועים ובשנת 1982 הוא קיבל הרשאה מליאוניד ברז'נייב לעבור עם התיאטרון למוסקבה. בתחילת שנות ה-80 הוא התחיל לשתף בהצגותיו את בנו קונסטנטין רייקין (לאחר פטירת ארקדי רייקין בנו החל לנהל את התיאטרון).
בשנת 1987 רייקין קיבל הרשאה לבקר בארצות הברית ובמהלך ביקורו הוא הופיע במספר ערים.
רייקין נפטר ב-17 בדצמבר 1987 מסיבוכים של מחלת לב ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.
ג'ונקו טביי

| --- | --- |

ג'ונקו טביי בטיפוס על הר בטג'יקיסטן, 1985
 לידה:  22 בספטמבר 1939 Miharu, יפן 
 פטירה:  20 באוקטובר 2016 (בגיל 77) Kawagoe, יפן 
 מדינה:  האימפריה היפנית, יפן 
 ידועה בשל:  מטפסת הרים פורצת דרך
 השכלה:  אוניברסיטת קיושו  Showa Women's University 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  NHK broadcasting culture award (2009)  Snow Leopard award (1995) 
 www.junko-tabei.jp
 
ג'ונקו טביי (ביפנית: 田部井 淳子; באנגלית: Junko Tabei, נולדה בשם "Ishibashi Junko";‏ 22 בספטמבר 1939 – 20 באוקטובר 2016) הייתה מטפסת הרים יפנית. היא הייתה האישה הראשונה שהגיעה לפסגת האוורסט בין נפאל לבין סין, והאישה הראשונה שכבשה את כל שבע הפסגות בטיפוס על ההרים הגבוהים ביותר בכל יבשת.
ביוגרפיה

אישיבשי ג'ונקו נולדה במיהארו, פוקושימה, שביפן, הבת החמישית במשפחה בת 7 ילדים. אף על פי שנחשבה לילדה חלשה ושברירית, החלה כבר בגיל 10 לטפס על הרים בטיול להר נאסו. משפחתה לא הייתה יכולה לממן תחביב כה יקר, לכן טביי לא הייתה יכולה להמשיך ולטפס על הרים וטיפסה רק על מעט הרים בשנות לימודיה.
בין השנים 1958–1962 למדה ספרות אנגלית וחינוך באוניברסיטת שוֹוַה לנשים, שם גם הצטרפה למועדון טיפוס ההרים. כסטודנטית פגשה קבוצה של סטודנטים שהיו במועדון טיפוס הרים אלפיני, אליו קיוותה להצטרף. לאחר סיום לימודיה בשנת 1969, ייסדה טביי את מועדון הטיפוס לנשים הראשון ביפן. סיסמת המועדון הייתה (בתרגום חופשי) "בואו נצא למשלחות טיפוס ברחבי העולם בעצמנו!".
לימים, טביי ציינה שייסדה את המועדון בעקבות היחס הרע שספגה מגברים מטפסים במועדונים אחרים. גברים מסוימים סירבו לטפס איתה במשלחת, ואחרים חשבו שהיא רק מנסה למצוא חתן.
בשנים אלו היא טיפסה על הרים כגון הר פוג'י ביפן והר מטרהורן באלפים השווייצרים. בשנת 1972 זכתה להכרה ביפן כמטפסת הרים.