stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהודה פיליפ בנימין
גלותו באנגליה

לאחר תום מלחמת האזרחים האמריקאית נמלט בנימין מפני כוחות הצבא של מדינות הצפון, שביקשו לעצרו כמזכיר המדינה של הקונפדרציה וכחשוד בין השאר בתכנון רצח הנשיא אברהם לינקולן, תכנון שלא היה ולא נברא. הוא ידע שאין שום סיכוי שיזכה למשפט הוגן מידי הצפון. כוונתו המקורית הייתה כנראה להגיע לניו ריצ'מונד, מושבה של הקונפדרציה שהקים אחיו יוסף בנימין בהונדורס הבריטית (בליז של היום), אך בתלאות דרך ההימלטות, לרבות פיצוצה בדרך של אניית המילוט, הצלתו על ידי ספינה אנגלית בלב ים, ושריפת אניית מסע ההמשך לאחר מכן, הוא הגיע לבסוף לאנגליה במקום למרכז אמריקה.
בנימין היה בכך לחבר הקבינט הדרומי היחידי שניצל מידי הצפון המנצח וממשפט וכלא.
ביוני 1866, כשנה לאחר הגעתו לאנגליה, החל בנימין את הקריירה המשפטית השנייה שלו כבריסטר (Barrister), עו"ד המופיע בבתי משפט. בתור מומחה בדיני תאגידים הוא כתב והוציא לאור ספר משפטי בשם Treatise on the Law of Sale of Personal Property, אשר עד היום מוציאים מהדורות חדשות שלו מפעם לפעם (נקרא כיום Benjamin's Sale of Goods).
ניסיונו וכשרונותיו הביאו לו הצלחה, יוקרה ורווחים רבים והוא אף מונה בשנת 1872 ל"יועץ המלכה" ב-Queen's Counsel של המלכה ויקטוריה.
בנימין ניתק לחלוטין כל קשר עם עברו ועם מי ממכריו מדרום ארצות הברית, למעט סיוע כלכלי נכבד שנתן בשנים הראשונות שלאחר המלחמה למספר חברים מהנהגת הקונפדרציה ולאשתו של הנשיא ג'פרסון דייוויס, ופגישות אחדות שנפגש עם ג'פרסון דייוויס, כשהאחרון ביקר באנגליה. הוא השמיד את כל הניירת שהייתה ברשותו מתקופת חייו הקודמים, לא כתב זכרונות או מאמרים, לא נאם בציבור בכל הנוגע לכל תקופת חייו הראשונה, ולא ביקר שוב בארצות הברית.
לאחר מותו

בשנת 1883 פרש בנימין ועבר להתגורר בפריז, מקום מגוריהן של אשתו ובתו ושנה לאחר מכן נפטר. הוא נקבר בבית הקברות הפריזאי פר לשז (Père Lachaise). אף על פי שיש בבית קברות זה חלקה יהודית, בתו קברה אותו בחלקה הפרטית של בני משפחת בעלה בורסיניאק (Boursignac) ולפי טענות בלתי מבוססות כנראה, היא סיפרה שברגעיו האחרונים נטש את היהדות והתנצר.
בנימין השאיר אחריו את אותה בת יחידה, נינט, שגדלה וחיה כנוצרייה קתולית. שלושת ילדיה, נכדיו, מתו בילדותם ולא נותרו לו כיום צאצאים ישירים.
פניו של בנימין מופיעים על גבי שטר בן 2 דולר, שהנפיקה בשעתו הקונפדרציה. בדרום פלורידה נמצאת אחוזת מגדלי סוכר, ששוחזרה למצבה לפני מלחמת האזרחים. האחוזה קרויה על שמו, משום שהוא שהה בה זמן קצר במאי 1865, כמקלט ביניים בדרך מילוטו מהקונפדרציה המובסת. דמותו שימשה כהשראה וכבסיס לכתיבתם של ספרים רבים ובין השאר הוא מופיע כפוליטיקאי - בלש חובב באחד מספריו של סופר המתח האמריקאי ג'ון דיקסון קאר, בספרי הרפתקאות היסטוריים לנוער, ברומנים על יחסיו עם אשתו הנוצרייה, ועוד. בנוסף, הוא מופיע כאחד הגיבורים הראשיים במספר ספרי מדע בדיוני - היסטוריה חלופית, שכתבו סופרים כמו רוברט סקימין, הארי טורטלדוב, דארה הורן, בילי בנט, ולטר פטריק לנג, ואחרים, העוסקים בשאלות כמו מה היה קורה לו ניצח הדרום במלחמת האזרחים האמריקאית, איך ניתן היה למנוע את רצח נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן, ועוד. דמותו מופיעה גם בסרטים שהופקו על בסיסם של אחדים מספרים אלה.
פואמה ליהודי בנימין

הסופר והמשורר האמריקאי סטפן וינסנט בנט הקדיש לבנימין כמה בתים בפואמה הידועה שלו מ-1928 John Brown's Body, בהם תיאר אותו כנסיך האפל של הקונפדרציה:
ראו גם

יהדות ארצות הברית
פוליטיקה של ארצות הברית
לקריאה נוספת

Evans, Eli N., Judah Benjamin: The Jewish Confederate, New York: The Free Press, 1988
Paul Alan Judelson, Judah Philip Benjamin: Conservative Revolutionary, Brown University Press, 1981
הערות שוליים

↑  "Judah Philip Benjamin", West's Encyclopedia of American Law, accessed 21 July 2011
↑  Mosaic: Jewish Life in Florida (Coral Gables, FL: MOSAIC, Inc., 1991): 9
↑  Review: ‘Harby's Discourse on the Jewish Synagogue, and the Constitution of the Reform Congregation’". The North American Review 23 (52): 67–79. 1826. JSTOR 25102552.
↑  de Ville, Winston (1996). "The Marriage Contract of Judah P. Benjamin and Natalie St. Martin". Louisiana History 37 (1): 81–84. JSTOR 4233263.
1 2  Lebeson, Anita Libman (1975). Pilgrim People: A History of the Jews in America from 1492 to 1974. New York: Minerva Press. p. 27. ISBN 0-308-10156-1.
↑  de Ville, Winston (1996). "The Marriage Contract of Judah P. Benjamin and Natalie St. Martin". Louisiana History 37 (1): 81–84. JSTOR 4233263.
↑  איב קאהן, הניו יורק טיימס, 31 בדצמבר 2009
↑  על יהודה פיליפ בנימין, באתר Civil War Home
↑  על יהודה פיליפ בנימין, Jewish Virtual Library
↑  על יהודה פיליפ בנימין, Civil War Home
↑  אימרה דומה מאוד מיוחסת גם לבנג'מין דיזראלי, כעשר שנים קודם לכן. הייתכן שבנימין העתיק זאת, מאנגליה ללואיזיאנה? או אולי שני המקורות כאחד התבלבלו בין שני הבנימינים
↑  Gene M. Burnett, Florida's Past: People and Events That Shaped the State, page 194
↑  מכתב מעו"ד יהודה פיליפ בנימין, ללקוחה, 26 ביוני 1873, Shapell, Manuscript Foundation
↑  "Judah P. Benjamin Confederate Memorial at (Gamble Plantation) State Historic Site"
| קבינט קונפדרציית המדינות של אמריקה |
| --- | --- | --- |
| נשיא | ג'פרסון דייוויס (1865-1861) |  |
| סגן נשיא | אלכסנדר סטיבנס (1865-1861) |  |
| מזכיר המדינה | רוברט טומבס (1861) • רוברט מ. ט. האנטר (1862-1861) • יהודה פיליפ בנימין (1865-1862) |  |
| מזכיר האוצר | כריסטופר ממינגר (1864-1861) • ג'ורג' טרנהולם (1865-1864) • ג'ון רייגן (1865) |  |
| מזכיר המלחמה | ל'רוי פופ ווקר (1861) • יהודה פיליפ בנימין (1862-1861) • ג'ורג' ו. רנדולף (1862) • ג'יימס סדון (1865-1862) • ג'ון ברקינרידג' (1865) |  |
| מזכיר הצי | סטיבן מלורי (1865-1861) |  |
| המנהל הכללי של הדואר | ג'ון רייגן (1865-1861) |  |
| התובע הכללי | יהודה פיליפ בנימין (1861) • תומאס בראג (1862-1861) • תומאס ה. ווטס (1863-1862) • ג'ורג' דייוויס (1865-1864) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463489005171  PLWABN: 9811269953505606  BnF: cb123964560 (data)  CiNii: DA01879079  GND: 118850598  ISNI: 0000 0000 8135 5970  LCCN: n50008111  LNB: 000140968  NDL: 00767130  NKC: mub20191037186  NLA: 35017335  NTA: 073918814  SNAC: w61657pz  SUDOC: 069905754  Trove: 791899  US Congress: B000365  VIAF: 56694284   WorldCat (עם VIAF): 56694284 
קבינט הקונפדרציה, 1861, משמאל יהודה פ. בנימין, ראשון מימין נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס.
שטר 2$ של הקונפדרציה ועליו תמונת יהודה פיליפ בנימין
קברו של בנימין בבית הקברות פר לשז, פריז
אסתר זמורה

| --- | --- |

אסתר זמורה עם בתה מיכל, שנות ה-30
 לידה:  4 באפריל 1890 מיר, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  20 בספטמבר 1951 (בגיל 61)
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות סנהדריה 
 
אסתר (אֶמה) זְמוֹרָה לבית הורביץ (י"ד בניסן תר"ן, 4 באפריל 1890 – 20 בספטמבר‏ 1951, כ' באלול תשי"א) הייתה אשת העלייה השלישית, עמדה בראש "הסתדרות נשים עבריות" מ-1928, ובראש "ויצו" מ-1933 עד 1941. לקחה חלק חשוב בתהליך האיחוד של מסגרות העבודה הסוציאלית ביישוב העברי, ותרמה רבות לגיבושה של מדיניות הרווחה הממוסדת במדינה שבדרך.
נעורים, מהפכנות וציונות

אסתר (אמה) זמורה לבית הורביץ נולדה בערב חג הפסח תר"ן (1890) בעיירה מיר שבפלך מינסק של רוסיה (רוסיה הלבנה), ובמלאת לה שנה עברה עם משפחתה לעיר הפלך מינסק. משפחת הורביץ הייתה משפחת סוחרי עץ אמידים, שעמדו לרשותה האמצעים להעניק לשלוש בנותיה חינוך פרטי מעולה. האב, מיכאל הורביץ, היה ציוני נלהב וכיהן כציר בשבעה מהקונגרסים הציוניים הראשונים. כאשר נפטר הרצל ב-1904 ישבה משפחת הורביץ שבעה.
משבר חברתי חמור שפקד את מינסק בראשית המאה ה-20, שנבע מגידול חד באבטלה, דחף צעירים יהודים רבים לארגוני המהפכה הרוסיים. אסתר ואחותה לקחו חלק בהתארגנויות, השתתפו באספות המחתרתיות והופיעו בהפגנות הבלתי-חוקיות. בן משפחה רחוק, זלמן רובשוב (לימים שז"ר), נאסר על ידי המשטרה באשמת כתיבה עיתונאית פרו-סוציאליסטית. בעקבות ידיעה שנמסרה לאביה כי בתו נמצאת ברשימה השחורה של משטרת הצאר, נשלחה הנערה בבהילות לפנימייה לבנות יהודיות בפרנקפורט שבגרמניה, יחד עם אחותה הצעירה ג'ניה.
תוך זמן קצר מרדו הבנות בהחלטת אביהן, ושבו לחיק המשפחה, שעקרה בינתיים לעיר הגרמנית קניגסברג. אסתר נרשמה לגימנסיה היהודית, והצטרפה לקבוצת נוער ציונית שעסקה בגיוס כספים לקרן הקיימת ודאגה לעבודה עבור חבריה. את חופשות הקיץ נהגה משפחת הורביץ לבלות בבית הקיץ שלה. שם פגשה אסתר את זלמן רובשוב, ואהבתם פרחה. בשל קרבת הדם של השניים נמנע מהם מלממש את אהבתם, אך נשארו חברים קרובים כל חייהם. בימיה בגימנסיה התפרצה אצל אסתר מחלת כליות כרונית, שאותה נשאה למשך שארית חייה. ב-1911 נשלחה לתקופת החלמה בבזל, והשתתפה כצופה בקונגרס הציוני ה-10. בעקבות החוויה הבינה שברצונה להקדיש את חייה למפעל הציוני.
בקניגסברג למדה כתיבה במכונה ועריכת סטנוגרמות. לאחר מכן התקבלה לעבודה במשרד הציוני המרכזי בברלין, שהיה מוקד הפעילות הציונית במדינה ונוהל על ידי נחום סוקולוב, ראש המחלקה המדינית של הוועד הפועל הציוני. בעבודתה זכתה לעמוד מקרוב על הפעילות הדיפלומטית הקדחתנית, שפירותיה הבשילו עם הצהרת בלפור. בברלין למדה זמורה שיעור חשוב בפוליטיקה ומדיניות ציונית, במפגשה עם צמרת ההנהגה הציונית.
מלחמת עולם ועלייה לארץ

ערב מלחמת העולם הראשונה הכירה אסתר את משה זמורה, סטודנט יהודי למשפטים מקניגסברג, שידע עברית על בוריה אולם לא היה בעל שאיפות ציוניות. עם פרוץ המלחמה גויס לצבא, ולאסתר נשקף איום גירוש מגרמניה בשל אזרחותה הרוסית. על מנת למנוע את גירושה הציע לה משה להינשא ללא שהות, ואסתר האידיאליסטית התנתה זאת בעלייתם לארץ ישראל. משה הסכים והזוג נישא ב-1914. לאחר נישואיהם ניסו בני הזוג להיכנס להריון, ולא הצליחו. אסתר עברה עשר הפלות, והרופאים לא האמינו שתצליח אי פעם ללדת. ב-1921 עלה משה לארץ ישראל ללא אסתר, שנותרה ליד מיטת חוליו של אביה. לאחר מות אביה הצטרפה למשה בירושלים (1922), ומצאה עבודה במשרדו של בוריס שץ, מנהל בית הספר לאמנות בצלאל. בני הזוג נהגו לארח פעילים, מנהיגים ואנשי רוח ציוניים בביתם הקטן שברחוב החבשים (אתיופיה) במרכז העיר ובהמשך בביתם שברח' רשב"א ברחביה. מחלת הכליות ליוותה את זמורה בעלותה ארצה, אך היא לא וויתרה על רצונה להביא ילדים לעולם. ב-1926 ילדה את בתה הבכורה מיכל, לאחר ששכבה במיטה לאורך כל חודשי ההריון. ב-1932 נולדה בתה עדה.
הנהגת "הסתדרות נשים עבריות"

לאחר כמה חודשי התאוששות מלידת בתה הבכורה, החלה אסתר זמורה לכתוב לעיתון "האשה", שיצא בחסות "הסתדרות נשים עבריות" (הנ"ע) ו"הדסה". על מנת להכיר את קהל היעד של העיתון, שוכנעה זמורה כי עליה להצטרף לפעילות הנ"ע, חרף העובדה כי לא הייתה לה שאיפה מיוחדת לקחת חלק בארגוני נשים. תחילה ביקרה בפגישות הוועד הפועל בירושלים, ולאחר מכן לקחה חלק בוועידת הארגון שהתקיימה בחיפה ב-1928. באותה ועידה חל מפנה מפתיע ביותר, כשזמורה נבחרה באופן בלתי צפוי להנהגה המשולשת של הארגון כולו, לצד בת-שבע כצנלסון ובת-שבע קסלמן. מכאן והלאה הפכה העבודה בקרב נשים ולמענן לתוכן חייה ומשאת נפשה.
הנ"ע הוקמה ב-1920 בירושלים על ידי נשות המעמד הבינוני מן העלייה השלישית, שביקשו לשפר את מצבן הקשה של הנשים היולדות בירושלים מקרב היישוב הישן. הארגון עסק מראשיתו בהסברה, הדרכה וטיפול בתהליך ההיריון והלידה, סיפק חלב ומעונות לילדי עובדות ויתומים, ועסק בהכשרה מקצועית לאמהות. תמותת התינוקות הגבוהה בקרב היישוב העברי (144 מיתות לאלף בשנת 1922, לעומת 44 לאלף בשנת 1944 האיצה את פעילות הארגון, ובמרוצת שנות ה-20 הפך לארגון ארצי עם סניפים בערים הגדולות ובמושבות שונות – ירושלים, תל אביב, חיפה, ראשון לציון, חברון ועוד. הבעיה שעמדה ביסוד פעילותה של הנ"ע הייתה שאלת הפניית המשאבים לסיוע: האם יש לעזור ליישוב היהודי הישן, הלא-ציוני, שמצבו היה ירוד ביותר, או לדאוג לנשות העלייה העירוניות, שככל אוכלוסיית מהגרים, נזקקו לסיוע בקליטה והכשרה מקצועית. בסופו של דבר פעלה הנ"ע בשני המישורים במקביל.
הנהגת "הסתדרות נשים עבריות" > מודרניזציה וארגון "הסתדרות נשים עבריות"

כשהתמנתה אסתר זמורה לעמוד בראש הנ"ע עמדו בפניה שתי משימות עיקריות: מודרניזציה של המערך הארגוני, ואיחוד עם ארגון "ויצו" העולמית, שנועד לתת להנ"ע את המשאבים הדרושים. המטרה הכוללת של זמורה הייתה להסדיר על ידי כך את תחום העבודה הסוציאלית ביישוב העברי. היא הסדירה את נושא גביית הכספים וחלוקת התקציב לפי שלוש מחלקות: עבודה ארגונית ותרבותית בין הנשים, פעולות לטובת הילד, וסיוע ועזרה סוציאלית. בנוסף, קידמה זמורה הפרדה ארגונית חדשה בין עבודה מעשית ובין אדמיניסטרציה.
הנהגת "הסתדרות נשים עבריות" > איחוד עם "ויצו"

לאחר שהושגה התקדמות משמעותית בארגונה של הנ"ע, הופנו המאמצים לטובת יצירת האיחוד עם "ויצו" העולמית, רעיון שעמד על סדר היום מאז 1920. ב-1932 הייתה להנ"ע תשתית ארצית מסודרת שנפרשה על פני 14 סניפים, אולם התמיכה המשאבית מארגון "הדסה" התדלדלה עד מאוד. "ויצו" ראתה באיחוד הזדמנות להפוך את הארגון לחלק אינטגרלי מהיישוב העברי ועל ידי כך לממש את מטרות הארגון בתחום הרווחה ומעמד האישה. על רקע עליית הנאצים לשלטון והגירתם של למעלה מרבע מיליון יהודים ממזרח ומרכז אירופה לארץ ישראל, הייתה העבודה הסוציאלית לאלמנט קריטי ביותר. זמורה נבחרה לאחת משתי נשיאות הארגון החדש, שנקרא "הסתדרות נשים ציוניות – ארגון ארצי של ויצו" (הנ"צ), ובשמו העממי: "ויצו".
מבחינות רבות, היה האיחוד תחילתו של תהליך, ולא סופו; "ויצו" הייתה לארגון ארצי שמנה 4,500 חברות פעילות ב-20 סניפים שונים. הארגון התחלק לשתי מחלקות: דאגה לילד והכשרת האישה. העבודה התרכזה בשורה של מעונות יום, בתי ספר, מסגרות להכשרה מקצועית ובתי מלאכה. תחת הנהגתה של זמורה הפך "ויצו" לארגון הגדול בתחומו ביישוב העברי. דוגמה סמלית למשקלו הרב של הארגון ניתן לראות בכך שאחת משתי הנשים החתומות על מגילת העצמאות, רחל כהן-כגן, הייתה נציגת "ויצו" (שחתמה על המגילה אף שלא הייתה חברה במועצת העם). זמורה הייתה מועמדת אחרונה ברשימת ויצו בבחירות לאספה המכוננת.
בינואר 1941 עברה אסתר זמורה אירוע מוחי שבעקבותיו שותקה בכל פלג גופה הימני, ונאלצה להתפטר מכל תפקידיה. בעידודו של זלמן שזר שיקעה עצמה בכתיבת זיכרונותיה, ככל שעמדו לה כוחותיה. כתוצאה מעבודת המחקר והאיסוף הזו נולדה האוטוביוגרפיה שלה, הכוללת תיאור מפורט של פרשת האיחוד בין "ויצו" והנ"ע, כמו גם תיאור קורותיהן של נשים רבות שפגשה זמורה בעבודתה בארגון. האוטוביוגרפיה מהווה מסמך חשוב המשמש לא רק כמקור היסטורי לתולדות העבודה הסוציאלית, אלא גם מספקת מידע רב-ערך אודות נשים פעלתניות ומשפיעות שפעלו בתקופת המנדט, ופועלן נשכח. בראשית 1951 השלימה זמורה את כתב היד, ובסתיו אותה שנה נפטרה, בגיל 61. נקברה בבית הקברות סנהדריה.
אחותה, ג'ניה (ג'ני) בלומנפלד, אשתו של העיתונאי והמנהיג הציוני קורט בלומנפלד, הייתה גם היא פעילת ויצו בירושלים.
תפיסת עולמה

מוסדות הרווחה והתעסוקה שהתנהלו על ידי "ויצו" בהובלתה של זמורה, היוו תשתית למוסדות הרווחה הציבוריים של מדינת ישראל הצעירה. תפיסתה של זמורה את מהות העבודה הסוציאלית הקדימה את זמנה, והתאימה לתפיסה של מדינות הרווחה שקמו במערב לאחר מלחמת העולם השנייה. היא ראתה באבטלה את מקור הרע ופעלה לקדם את מצבן של נשים דרך הכשרה מקצועית ולשכות עבודה. זמורה ביקשה לנקוט במדיניות אנטי-פילנתרופית במהותה, בהעבירה את תחום הטיפול הרווחתי בפרט ובמשפחה לידי הרשות הממלכתית, דהיינו הוועד הלאומי. בהתעקשה שלא להשאיר את ליבת העבודה הסוציאלית בידי ארגון סמי-וולנטרי כהסתדרות נשים עבריות, ביטאה את גישתה שמטרת העבודה הסוציאלית אינה להרבות בעזרה אלא להפחית את מספר הנזקקים לה. מתוך תפיסה ציונית שהניחה בבסיסה את רעיון הארגון הקולקטיביסטי, גרסה זמורה כי מדיניות הרווחה לא רק שלא נופלת בערכה מן הפעולה הסוציאליסטית של בניין הארץ וההתיישבות החלוצית, אלא מהווה ביטוי לאחריות החברה על האדם.
ראו גם

הסתדרות נשים עבריות
ויצו
הנרייטה סאלד
עבודה סוציאלית
לקריאה נוספת

נשים עבריות ציוניות: סיפורה של "הסתדרות נשים עבריות" מיום היווסדה בשנת 1920 ועד הפיכתה לפדרציה הישראלית של ויצו בשנת 1933; כפי שהועלתה על הכתב בידי אסתר זמורה ... ; הביאה לבית הדפוס והקדימה פתח דבר והקדמה: מיכל זמורה-כהן, תל אביב: ויצו וגוונים, תשס"ב 2002.
נר לאסתר: דברי זכרון לאסתר זמורה, זכרונה לברכה, ירושלים: הסתדרות נשים ציוניות ויצו, תשי"ב.
הערות שוליים

↑  אסתר זמורה, דבר, מודעת אבל, 21 בספטמבר 1951.
↑  מיכל זמורה-כהן, 'פתח דבר: על אסתר זמורה', בתוך: אסתר זמורה, נשים עבריות ציוניות (תל אביב: ויצו וגוונים), תשס"ב 2002, עמ' 10.
↑  זמורה-כהן, פתח דבר, עמ' 11.
↑  רינה עוזיאל-בלומנטל, מפגשים עם מיכל זמורה-כהן / חלק א', באתר ארגון יוצאי מרכז אירופה.
1 2  נשים עבריות ציוניות, עמ' 148.
↑  זמורה, פתח דבר, עמ' 13.
↑  נשים עבריות, עמ' 149.
↑  נשים עבריות, עמ' 35. לשם השוואה, שיעור זה מאפיין חלק מן המדינות הנחשלות של אפריקה במאה ה-21, כמו ניגריה, שנמצאת במקום ה-14 בעולם בשיעור הגבוה של תמותת התינוקות – 142 מיתות לאלף (דו"ח המחלקה ליחסים כלכליים וחברתיים של האו"ם).
↑  נשים עבריות, עמ' 43.
↑  נשים עבריות, עמ' 157.
↑  נשים עבריות, עמ' 185.
↑  אמיל פוירשטין, נשים שעשו היסטוריה: 40 דמויות ראשוניות בארץ ישראל, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"ט 1989, עמ' 69–71.
↑  הסתדרות נשים ציוניות „ויצו” והתאחדות נשים לשווי זכויות בישראל, באתר הספרייה הלאומית
↑  זמורה-כהן, 'הקדמה: גלגולו של כתב היד', בתוך: זמורה, נשים עבריות ציוניות (תל אביב 2002), עמ' 16.
↑  ירושלים: אסתר זמורה, על המשמר, 23 בספטמבר 1951.
↑  נשים עבריות, עמ' 94.
↑  זמורה, עמ' 102
↑  נשים עבריות, עמ' 109.
↑  נשים עבריות, עמ' 91.
↑  טליה דיסקין, לא עיתון נשים 'רגיל': דגם האישה האזרחית בעקבות הירחון הארצישראלי 'האשה' וסוכנותיו, 1926–1929 ישראל 18–19 (2011), עמ' 83.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007517361405171  LCCN: no2003024468  VIAF: 64239102   WorldCat (עם VIAF): 64239102 
אסתר ומשה זמורה עם לידת בתם מיכל ב-1926, בגן דירתם שברחוב מלכי ישראל
תומאס פורד

תומאס פורד (באנגלית: Thomas Ford;‏ 5 בדצמבר 1800 –  3 בנובמבר 1850) היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, שכיהן כמושל אילינוי השמיני בשנים 1842–1846. הוא היה מושל אילינוי הראשון שגדל במדינה, ונודע כמי ששיקם את יכולת הפירעון של המדינה וצמצם את הפלגנות האזורית, וכמי שהוביל את בית המחוקקים המדינתי על אף חוסר ניסיונו הפוליטי המוקדם. כמי שכל חייו היה איש המפלגה הדמוקרטית, זכור פורד גם כמתנגד למורמונים וכמי שפעל בהססנות שהובילה למותו של ג'וזף סמית' הבן ול"מלחמת המורמונים של אילינוי" בשנים 1844–1845.
ראשית חייו

תומאס פורד נולד ליד יוניונטאון שבמחוז פאייט, פנסילבניה. אמו, אליזבת לוג פורד דלייני, אישה ממוצא אירי שהתאלמנה פעמיים, עברה יחד עמו ועם אחיו מערבה ב-1804 בתקווה לחצות את נהר המיסיסיפי ולהקים בית על קרקע שרכישתה תהיה בחינם או במחיר נמוך. כאשר הם התקרבו לסנט לואיס, היא שמעה על רכישת לואיזיאנה, ושהקרקעות שם כבר לא יהיו זולות יותר בשל העובדה שהן הפכו לטריטורייה אמריקאית. תחת זאת התיישבה המשפחה בניו דיזיין שבמחוז מונרו, אילינוי.
אחיו למחצה של פורד, ג'ורג' פורקר, שהיה מבוגר ממנו בשש שנים, סייע בגידולו, ולימים כיהן בשני בתי המחוקקים של אילינוי, וכן כתובע הכללי וכמזכיר המדינה שלה, אך כאשר הוא ניסה להתמודד על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית הוא הפסיד למועמד הוויגים ג'וזף דאנקן. פורקר היה בתחילה סוחר, ולאחר מכן שותף של דניאל פופ קוק, שאיתו הוא הקים את העיירה ווטרלו, גם היא במחוז מונרו. בתמיכתו של פורקר למד פורד משפטים במשך סמסטר אחד באוניברסיטת טרנסילבניה שבלקסינגטון, קנטקי, אך חזר לביתו לאחר שנודע לו על כישלון עסקיו של אחיו למחצה. לאחר מכן הוא עבד בחוות מקומיות, לימד בבית ספר ולמד משפטים בקריאה עצמית בהדרכתו של קוק, שהיה התובע הכללי הראשון של אילינוי, וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית. על שמו נקרא לימים מחוז קוק, שם כיהן פורד במשך כמה שנים כשופט.
ב-1828 נשא פורד לאישה את פרנסס המבו בת ה-15. המשפחה מעולם לא הייתה אמידה. אביה של פרנסס, הנרי המבו, היה איש ממוצא גרמני שעבר מווירג'יניה דרך קנטקי ולימד בבית ספר באדוארדסוויל במשך זמן מה עד שרכש ב-1828 חווה בוורסיילס, אילינוי. אחיה, סטיבן המבו, שהיה קתולי אדוק, החזיק בבעלותו עסק לתחבורה בין אדוארדסוויל לבין סנט לואיס עד שעבר לוורסיילס כדי לעסוק בחקלאות. לתומאס ופרנסס פורד נולדו שלוש בנות ושני בנים.
קריירה משפטית

לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין של אילינוי, בערך ב-1820, עבד פורד זמן קצר בעיתון בסנט לואיס שתמך באנדרו ג'קסון. לאחר מכן הוא עבד בעריכת דין בווטרלו, ולאחר בחירתו של קוק לכהונה שנייה בבית הנבחרים ב-1824, הוא עבד בעיר מגוריו של קוק, אדוארדסוויל.
לאחר נישואיו של פורד, עברו הוא ורעייתו יותר צפונה במעלה נהר המיסיסיפי לעיר המכרות המשגשגת שנוסדה אז, גאלנה, שבמחוז החדש, מחוז ג'ו דייוויס. אף על פי כן, הקריירה המשפטית שלו לא שגשגה. פורד נוצח בבחירות למשרת שופט שלום מקומי. תחת זאת הוא היה לחבר בוועדה להגדרת הגבול הצפוני של אילינוי עם ויסקונסין, שהעבודה בה הצריכה זמן מרובה והיא פעלה בבירת המדינה ואנדליה.
פורד גם רכש ידע על בית המחוקקים של המדינה כאשר הוא שימש בו כפקיד בכמה ועדות של הבית, ומאוחר יותר הוא טען שהוא נכח בכל ישיבה של בית המחוקקים בשנים 1825–1847. ב-1829, בסיועו של פורקר, קיבל פורד מינוי של המושל כתובע מטעם המדינה של האזור הצבאי במערב אילינוי, מחוז רחב ממדים בין נהר אילינוי לבין נהר המיסיסיפי. עד מהרה הוא עבר עם משפחתו לחווה של חותנו בוורסיילס.
ב-מלחמת בלאק הוק (אנ') ב-1832 לא התפטר פורד ממשרתו, והתגייס לגדוד המרגלים של קולונל סמואל וייטסייד. עד 1835 הוא שימש כתובע של החלק הצפון-מערבי של אילינוי, וגם זכה להכרה כאחד מפרקליטי ההגנה של שופט בית המשפט העליון של אילינוי, תאופיליוס סמית', שהיה זה שניהל את טקס הנשואים של פורד ושל רעייתו, ושרד משפט הדחה ב-1833. זמן לא רב לאחר שפורקר נבחר כחבר הסנאט של אילינוי מטעם מחוז סנגמון, בחר בית המחוקקים בפורד כשופט בית המשפט המדינתי של סבב השיפוט התשיעי בצפון המדינה. פורד כיהן שתי תקופות כהונה על כס השיפוט, זאת על אף התפטרותו ב-1837 לצורך טיפול בפורקר שחלה בשחפת ועבר לסינסינטי לצורך טיפול רפואי, שם הוא הלך לעולמו. הוא גם כיהן תקופת כהונה אחת כשופט עירוני בשיקגו, שקיבלה אז מעמד של עיר. פורד ישב בראש ההרכב שקיבל את ההחלטה הראשונית בתביעת הקרקע של ז'אן בפטיסט בוביין, שנגעה לאדמות המבצר פורט דירבורן, שעד מהרה פורק, והחלטתו נגד המעבר של המתיישב והסוחר ליד המבצר, קיבלה בסופו של דבר אישור מבית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק הדין וילקוקס נגד ג'קסון.
בפברואר 1841 הצטרף פורד כשופט בבית המשפט העליון של אילינוי, כאשר בית המחוקקים המדינתי שהיה בשליטת הדמוקרטים הרחיב את מספר השופטים מארבעה לתשעה. שאר השופטים החדשים שמונו יחד איתו היו הסנאטור לשעבר סידני בריז, הסנאטור לעתיד סטיבן דאגלס, וולטר סקייטס וסמואל טריט. בהסכמה עם עמיתיו, מונה פורד לסבבי שיפוט בצפון המדינה ועבר לעיר אורגון, אך בסופו של דבר הוא כיהן בבית המשפט במשך קצת יותר משנה.
מושל אילינוי

במאי 1842, חודשים ספורים לפני הבחירות למשרת מושל אילינוי, הלך לעולמו מועמד המפלגה הדמוקרטית, אדם ו. סניידר. אף על פי שפורד מעולם לא כיהן במשרה נבחרת, הוא קיבל ב-25 במאי את הידיעה שהוא היה למועמד מפלגתו לתפקיד מול מועמד המפלגה הוויגית, המושל לשעבר ג'וזף דאנקן, שהיה יריב פוליטי משכבר הימים של משפחת פורד. אף על פי שהיו כאלו שסברו שדאנקן ינצח בבחירות בשל הרגשות נגד המורמונים שהלכו והתעצמו, ובשל העובדה שמנהיג המורמונים ג'וזף סמית' הבן ביקש מחסידיו להצביע עבור סניידר, זכה פורד ב-57 אחוזים מקולות הבוחרים והיה למושל אילינוי השמיני. בבחירות אלו זכו הדמוקרטים גם ברוב בשני בתי בית המחוקקים המדינתי.
כאשר הושבע פורד, שהיה בלתי מוכר לציבור באופן יחסי, כמושל אילינוי, היה מצבה הפיננסי בכי רע. המושל היוצא, תומאס קרלין, המליץ לבטל את הזיכיונות של הבנק המדינתי של אילינוי, וכן את זה של בנק אילינוי בשוואניטאון. פורד חשש שהוא יפחיד את המשקיעים מהמזרח, שהלוואותיהם היו נחוצות כדי לסיים כמה עבודות ציבוריות, וכן לרכישת פריטים כמו בולי דואר. הבעיות הפיננסיות המתמשכות של המדינה אירעו בשל הפאניקה של 1837 (אנ'), וכן בשל עסקנות פוליטית שהובילה לחקיקת חוק עבודות ציבוריות בלתי זהיר בתקופת כהונתו של דאנקן כמושל, בתמורה להעברת בירת המדינה ב-1837 מהעיר ואנדליה, שהייתה קטנה מדי, לספרינגפילד. החובות של תעלת אילינוי ומישיגן לבדם עמדו על יותר מ-15 מיליון דולר, וחובות נוספים היו עבור התחלות בנייה של מסילות ברזל ותעלות אחרות. פורד גם האמין שסכומים של 200,000 עד 300,000 דולר ב"כסף טוב" הסתובבו במדינה לפני שהוא הושבע לתפקידו, זאת בשל שפל כלכלי מתמיד. על כל פנים, בנאום ההשבעה שלו האיץ פורד לשלם את תמורתן של איגרות החוב ואת הריבית עבורן במלואן, ובמושב בית המחוקקים המדינתי של 1842–1843 הגיש פורד הצעת חוק שתאפשר לשני הבנקים לוותר על הזיכיונות שלהם בתמורה לאיגרות חוב מדינתיות, שימחקו 2.3 מיליון דולר מהחוק המדינתי. שלא כמו קרלין, הסכים פורד להליכי קנייה של קרקעות מהממשלה הפדרלית. לאחר מכן הוא העלה את המיסים. מלאכת כרייתה של תעלת אילינוי ומישיגן הושלמה שנה לאחר תום כהונתו של פורד כמושל, אף על פי שהחוב שנוצר עקב החוק שהוא העביר שולם במלואו רק ב-1882. באופן כללי שיפר פורד את מצבה הפיננסי של אילינוי, והשלמת כריית התעלה גרמה לגידול נוסף באוכלוסייה בצפון המדינה בפרט ובכל המדינה בכלל. בעוד שהמתיישבים הראשונים הגיעו מווירג'יניה ומקנטקי דרך נהר אוהיו, או מניו יורק וממדינות צפוניות אחרות דרך הכביש הלאומי (כביש קמברלנד) (אנ'), שהסתיים בוואנדליה, ושחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית סלל מחדש בשנות ה-30 של המאה ה-19, אך מימונו הופסק על ידי הקונגרס עד 1840, כרייתה של התעלה גם עודדה את ההגירה מאירופה ומהגרים נוספים הגיעו דרך הימות הגדולות ודרך מסילות הברזל החדשות.
עם סיום כהונתו של פורד כמושל בסוף 1846, הביקורות שהוא מתח על חוקת אילינוי כמיושנת הובילו לכינוס ועידה חוקתית מאוחר יותר באותה שנה, שניסחה חוקה חדשה למדינה שנכנסה לתוקף ב-1848. בין החידושים בחוקה החדשה היו הורדת מספר השופטים בבית המשפט העליון של אילינוי לשלושה והפסקת פעולתם של השופטים בסבבי השיפוט. סעיפים נוספים בחוקה החדשה נתנו סמכויות נוספות למושלים בעתיד. בכל אופן, פורד לא השתתף בוועידת החוקה, שכן כאשר הוא סיים את כהונתו הוא עמד על סף פשיטת רגל. הן הוא והן רעייתו חלו במחלה שממנה הם נפטרו שלוש שנים לאחר מכן.
מותו

לאחר תום כהונתו כמושל, שב פורד בתחילה לחוות משפחת המבו, אך עד מהרה הוא עבר לפאוריה. שם הוא כתב את יצירתו הגדולה על ההיסטוריה המוקדמת של אילינוי, וכן ניסה לטפל ברעייתו, שנפטרה בסרטן הבטן זמן קצר לפניו, בגיל 38, בילדיו הצעירים, ובמחלת השחפת שבה חלה. תומאס פורד נפטר ב-3 בנובמבר 1850, כשישה שבועות לאחר שהוא הצטרף לשורת הכנסייה המתודיסטית. בשל העובדה שהוא נפטר בחוסר כל, גייסו התושבים המקומים כסף לקבורתו בבית הקברות ספרינגדייל שבפאוריה, ודאגו לאימוץ ילדיו אצל כמה משפחות מקומיות.
מחוז פורד באילינוי קרוי על שמו.