stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878)
המשבר בבלקנים 1875–1876 והתרגיל הרוסי > ההתקוממות בבולגריה, אפריל 1876

גורמי מודיעין עות'מאניים העריכו עוד בסתיו 1875, שהתקוממות עממית תפרוץ בבולגריה ובהתאם לכך תגברו את הסיורים לאורך הדנובה והעמיקו את מערך סוכני המודיעין שלהם בתוך ריכוזי אוכלוסין בולגריים, במטרה להעביר מידע ולחבל ככל הניתן בתשתית ההתקוממות.
בני המעמד הבינוני והגבוה לא ששו לסלק את השלטון העות'מאני בכוח, והקבוצות החתרניות מקרב מעמדות אלו היו קבוצות מיעוט שקיבלו חיזוק משיטות הפעולה שננקטו בסרביה וביוון וציפו לתמיכה רוסית בפעולתם. בעוד העות'מאנים מתמקדים בדיכוי המרידות בבוסניה והרצגובינה, המיליטנטים הבולגרים ניצלו את שעת הכושר, ובאביב 1876 פרצו התקוממויות מקומיות ובלתי מאורגנות בדרום מרכזה של בולגריה, אשר משתתפיה דמו יותר לאספסוף המתפרע ללא מטרה, מלבד הרג של מוסלמים ללא הבחנה. לאחר שטבחו במאות מוסלמים, התפשט המרד לכלל מצור על ערי הנמל באזור והעות'מאנים התקשו להתמודד עם המצב באופן מאורגן ומובנה, בשל ניתוב מרבית הכוחות הסדירים למרד בבוסניה והסתמכותם על מיליציות, רובן מקרב האוכלוסייה המוסלמית המקומית, אשר חלקה העיקרי הורכב מצ'רקסים וטטרים, שגורשו מהקווקז על ידי הרוסים באותה עת והיו חדורי רגשות נקם.
מיליציות חצי צבאיות אלו, אשר כונו "באשי בוּזוּק" ופעלו ללא פיקוד והכוונה מסודרים, טבחו באוכלוסייה הנוצרית, העלו באש כנסיות ומבני ציבור ומספר הקורבנות מקרב האוכלוסייה הנוצרית, האמיר לכ-12,000 הרוגים. המידע על טבח האוכלוסייה הנוצרית הועצם והופץ במהרה מחוץ לבולגריה, כאשר העיתונות הבריטית יצאה בקול זעקה רמה, כנגד טבח עשרות אלפי הנוצרים בבולגריה, (היו עיתונים שדיווחו על מספר מופרך של 100,000 קורבנות), והמעצמות גמרו אומר להתערב ולשים קץ לאנרכיה
צינור העברת המידע על הטבח לאירופה, היה באמצעות קולג' אמריקני שפעל באיסטנבול (en), ומרבית תלמידיו היו בולגרים. חרושת שמועות נפוצה בקרב סגל הקהילייה הדיפלומטית המערב אירופאית ואלו נתגלגלו לכותרות העיתונים באירופה, תוך העצמת המספרים האמיתיים שגרמה לסערה בדעת הקהל הבריטית. העניין גרר אי נוחות רבה בקרב ממשל בנג'מין דיזראלי, אשר בעת ההיא נקט במדיניות פרו עות'מאנית בסוגיית הסכסוך בבלקן.
הלחץ הציבורי והפוליטי העצום שהופעל על ממשל ד'יזראלי, הן מקרב הציבור והן מקרב אישים כמו צ'ארלס דרווין, אוסקר ויילד ואחרים, גרם לבריטים להישאר נייטרליים, כאשר הרוסים הכריזו מלחמה על העות'מאנים באפריל 1877. תגובה נזעמת במיוחד הגיעה כמצופה מהאימפריה הרוסית, תוך הפגנות תמיכה בבולגרים, התגייסות למיליציות עממיות שנועדו לצאת לחזית ולתמוך בהם. במקביל לאומנים סלאבים, ראו בעימות שעת כושר לאיחוד כל העמים הנוצרים-אורתודוקסים תחת ההגמוניה הרוסית, נושא שקסם גם להנהגה הרוסית.
לאחר הקמת המדינה הבולגרית העצמאית הפך מרד אפריל הבולגרי לאירוע מכונן, כחלק מתהליך בניית הנרטיב ההיסטורי של הלאומיות הבולגרית המתחדשת ואיחוד האוכלוסייה לכדי קהילה אחת.
המשבר בבלקנים 1875–1876 והתרגיל הרוסי > המלחמה הסרבית עות'מאנית

ב-30 ביוני 1876 הכריז מילאן הרביעי, נסיך סרביה, ולימים המלך מילאן הראשון, מלחמה על האימפריה העות'מאנית. ב-8 ביולי נפגשו הצאר אלכסנדר השני והנסיך אלכסנדר גורצ'קוב עם הקיסר האוסטרו-הונגרי, פרנץ יוזף והרוזן גיולה אנדראשי בטירת רייכשטאדט אשר בבוהמיה. סיכומי הפגישות לא תועדו בכתב, אך נודעו בהמשך כהסכם רייכשטאדט. לפי מקורות רוסיים, הסכימה רוסיה לתמוך בכיבוש אוסטרי של בוסניה והרצגובינה ובתמורה תחזיר אוסטרו-הונגריה לרוסיה את חבל דרום בסרביה, אשר איבדה במהלך מלחמת קרים וכן תכיר בסיפוח למעשה של עיר הנמל בתומי (בגאורגיה של ימינו). בולגריה עתידה הייתה להפוך לנסיכות אוטונומית.
הצבא הסרבי החלש לא הוכן וצויד כראוי לעימות מול העות'מאנים, ובאוגוסט 1876 נחלו כוחותיו תבוסה קשה מידי הצבא העות'מאני, מצב שהיה בבחינת התסריט הגרוע מכל בעיני הרוסים והאוסטרים, שכן הם לא יכלו לטעון חזקה על אדמות עות'מאניות. ב-26 באוגוסט, כאשר הם מוכים קשות, פנו הסרבים בתחינה למעצמות אירופה, לתווך בסכסוך אותו החלו הם עצמם ולסיימו בהסכם. אולטימטום של המעצמות הביא לשביתת נשק בת חודש ותחילת משא ומתן, הגם שתנאיה הנוקשים של האימפריה העות'מאנית לסיום הקרבות, נדחו על ידי המעצמות.
בתחילת אוקטובר, משפג תוקף שביתת הנשק, חידשו העות'מאנים את המתקפה על הסרבים, אשר ניגפו בפניה והחלו לגלות סימני כניעה. מצב זה הוביל לכך, שב-31 באוקטובר, העבירו הרוסים לעות'מאנים, אולטימטום, לחדול מפעולות האיבה ולחדש את שביתת הנשק, תוך 48 שעות. צעד זה גובה בגיוס חלקי של צבא רוסיה בהיקף של 20 דיוויזיות וגרם לסולטאן עבדול חמיד השני, להסכים כמעט מיידית לאולטימטום.
המשבר בבלקנים 1875–1876 והתרגיל הרוסי > תגובת המעצמות למשבר בבלקנים

כדי לפתור מערכתית את סוגיית המשבר בבלקן, יזמו המעצמות כינוסה של ועידה באיסטנבול. האירוע שנערך בין 23 בדצמבר 1876 ל-20 בינואר 1877, נודע בשם ועידת קונסטנטינופול ובה כלל לא היה ייצוג רשמי לאימפריה העות'מאנית, עניין הממחיש היטב את נסיגת כוחה והשפעתה של האימפריה. מעצמות העל דנו בקביעת הגבולות העתידיים של מחוזות בולגרים אוטונומיים, שנמצאו בתוך שטח האימפריה העות'מאנית. הוועידה הופרעה על ידי שר החוץ העות'מאני, שיידע את באי הוועידה שהאימפריה אימצה חוקה חדשה, אשר הבטיחה זכויות וחופש עבור כל המיעוטים האתניים, וכן שהבולגרים יזכו לזכויות שוות לשל שאר אזרחי האימפריה העות'מאנית. למרות זאת, רוסיה נותרה עוינת לאימפריה העות'מאנית, בסוברה כי החוקה החדשה היא פתרון חלקי בלבד. העות'מאנים הודיעו, שעם קבלת החוקה החדשה, הם אינם מקבלים את החלטות הוועידה.
ב-15 בינואר 1877, לאחר משא ומתן דיפלומטי הצליחה רוסיה לקבל את הסכמת אוסטריה להחלטות ועידת קונסטנטינופול ולהסכם רייכשטאדט החשאי מחודש יולי, ובכך הובטחה אי מעורבותם של האוסטרו-הונגרים בסכסוכים עתידיים בבלקן. ב-31 במרץ דחקה רוסיה במעצמות לחתום על הצהרת לונדון, שהיה כשלעצמו מסמך ריק מתוכן, בו התבקשה האימפריה העות'מאנית להחיל את הרפורמות, אשר כבר אושרו בחוקה החדשה. המעצמות הנותרות נוטרלו בידי התמיכה האזרחית הרחבה לעצמאות הבולגרית, בחוסר אמונן ביכולת הצבאית הרוסית ובבעיות פנימיות אחרות. העות'מאנים, הרגישו חזקים מספיק ודחו את ההצעה בתואנה שהיא מפירה את חוזה פריז משנת 1856. התפאורה הייתה מוכנה לקראת המלחמה שתעצב מחדש את פני הבלקן, לאחר 500 שנות שלטון עות'מאני.
הצדדים הלוחמים > הצבא הקיסרי הרוסי

לאחר תבוסת הרוסים במלחמת קרים, ערך שר המלחמה הרוסי דמיטרי מיליוטין שורת רפורמות בצבא היבשה ובצי הרוסי. הוא פעל לביטול גזרת הקנטוניסטים ויצירת גרעין צבאי מקצועי ומאומן בעל עתודות גדולות של כוח אדם באמצעות גיוס חובה לגברים בגילאי 20 ומעלה למשך 6 שנות שירות סדיר ו-9 שנות שירות מילואים. הוקמו בתי ספר ואקדמיות צבאיות. כמו כן הוקמו בסיסים, מגורי קבע ומחנות אימונים מסודרים ובמועד פתיחת המלחמה, יכול היה הצבא ביום פקודה להוביל עד 500,000 חיילים לקרב.
הצי הרוסי הקיסרי הוסיף לצמוח בעשורים האחרונים של המאה ה-19, ונעשה לשלישי בגודלו לאחר ציי בריטניה וצרפת. מבנה הצבא הרוסי היה דומה לצבאות המערב אירופאיים והכיל את יחידות משמר המלוכה, הרגלים, הארטילריה ופרשים, אך בנוסף כוחות מיליציות לא סדירות של קוזקים. הצבא הרוסי נייד לבלקנים 185,000 חיילים תחת פיקודו של הדוכס הגדול ניקולאי ניקולאייביץ' האב. בקווקז היה לצבא הרוסי חיל מצב שמנה 75,000 חיילים תחת פיקודו של הדוכס הגדול מיכאיל ניקולאייביץ'. הארטילריה הרוסית הייתה מיושנת יחסית ומתוצרת עצמית וצוידה ב-372 תותחים.
185,000 החיילים בבלקן חולקו ל-10 גייסות, ובהן 29 אוגדות, מתוכן 17 אוגדות חיל רגלים, 9 אוגדות פרשים, אוגדה קוזאקית ו-3 אוגדות של גרנדירים. כל אוגדה חולקה ל-2 או 3 חטיבות ובכל חטיבה היו שני גדודים, כאשר חטיבות וגדודי ארטילריה ייעודיים שהכילו 580 תותחים, היוו חלק מהמבנה האורגני של אוגדת או חטיבת הרגלים בהם הוצבו ולא היו יחידה פיקודית נפרדת. כוחות העזר הורכבו מגדודי עתודת חיל רגלים, גדודי הנדסה וגדודי ארטילריה מיוחדים עם ציוד ייעודי לפריצת ביצורים.
75,000 החיילים בקווקז, חולקו ל-2 גייסות, בני 6 אוגדות (4 רגלים ו-2 פרשים) וחטיבת ארטילריה.
הצדדים הלוחמים > הצבא העות'מאני

במחצית המאה ה-19 עבר הצבא העות'מאני תמורות משמעותיות, אשר לא הושלמו במועד פתיחת המלחמה. רפורמות הטנזימאט הובילו ליצירתו של גרעין צבאי מודרני שכונה ניזאם-י ג'דיד (Nizam-ı Cedid), אשר משמעותו "סדר חדש", והוא צויד בנשק מודרני ואומן בשיטות אירופיות תוך יצירת מערכת כלכלית ולוגיסטית תומכת. הדבר לווה בדיכוי ופיזור היניצ'רים אשר היוו את גרעינו של הצבא. תהליך הרפורמות הואט בשל חוסר היציבות הפוליטית, אשר השליך על הפיקוד הצבאי העליון שמונה בדרך כלל משיקולים לא מקצועיים ונתון היה בקיבעון. צבא האימפריה היה ברובו נייח ובמערך הגנתי, תוך פרישתו ביעדים מבוצרים בשטחים הנתונים לשליטת האימפריה.
הצי העות'מאני הגדול לא בא לידי ביטוי ממשי במהלך המלחמה, מאחר שבשל המצב הכלכלי החליט הסולטאן החדש וחסר הניסיון עבדול חמיד השני, בניגוד לדעתו של הווזיר הגדול, להשבית כמעט לחלוטין את הצי וספינותיו עגנו באזור קרן הזהב ונותרו כל המלחמה ללא שימוש. העות'מאנים עשו שימוש בספינות סיור בלבד, אשר פעלו לאורך הדנובה והצליחו ליצור דומיננטיות מסוימת בים השחור.
הצבא העות'מאני בבלקנים מנה 200,000 חיילים בפיקודו של אבדילקרים נאדיר פאשה. מחצית מהכוח הוצב במאחזים מבוצרים כך שטקטית הצבא יכול היה לנייד 100,000 חיילים, ועמד אל מול הצבא הרוסי ביחס של 1:2 לרעתם. בקווקז היה לעות'מאנים חיל מצב בן 80,000 חיילים בפיקודו של אהמט מוחתאר פאשה. הארטילריה העות'מאנית הייתה מודרנית וצוידה ב-200 תותחי קרופ גרמניים ופגזי תותח בריטיים.
החזית האירופאית: מלחמת שתום-העין בעיוור

ב-24 באפריל 1877, הכריזה האימפריה הרוסית מלחמה על האימפריה העות'מאנית. פרידריך השני, מלך פרוסיה, העיר בשעתו בלגלגנות שכל מלחמה בין הרוסים לעות'מאנים, היא מלחמה בין שתום העין לעיוור, בהתייחסו ליכולת המבצעית והפיקודית של הצבאות. מלחמה זו הוכיחה הלכה למעשה עניין זה.
ב-12 באפריל אישרה רומניה לכוחות רוסיים לעבור בשטחה כדי להילחם בעות'מאנים, מה שגרר הפגזות כבדות מצד העות'מאנים על ערי רומניה לאורך תוואי נהר הדנובה. בתאריך 10 במאי, הכריזה נסיכות רומניה, שהייתה רשמית נסיכות אוטונומית תחת שלטון עות'מאני, על עצמאות מלאה.
החזית האירופאית: מלחמת שתום-העין בעיוור > ההערכות לקרב

במלחמה זו היו שתי זירות לחימה עיקריות, בבלקן ובקווקז.
הרוסים פלשו לבלקן בכוח שמנה 185,000 חיילים, בפיקודו של הדוכס הגדול ניקולאי ניקולאייביץ', אשר התרכז מהעבר האחד של הדנובה. לעות'מאנים תחת פיקודו של אבדילקרים נאדיר פאשה היו 200,000 חיילים, אך מחציתם היו ממוקמים דרך קבע במאחזים ועמדות מבוצרות בעלי אופי הגנתי, מה שהותיר אפשרות לנייד 100,000 חיילים עות'מאנים בלבד, כך שכבר מתחילת המלחמה, הייתה ברורה תוצאתה. הצבא הרוסי היה מאומן וממושמע הרבה יותר מהעות'מאני, אך העות'מאנים היו עדיפים בחימוש החדיש, בדמות רובים מתוצרת בריטניה וארצות הברית ותותחי קרופ גרמניים.
הצי העות'מאני הפגין הגמוניה בים השחור. בזירה זו שמו הרוסים את יהבם על תמיכת האוכלוסייה המקומית, אשר שאפה להשתחרר מעול העות'מאנים. מדובר היה בזירת קרב בעייתית מבחינתם. בערי החוף לאורך הים השחור היו פרושים מבצרים ועמדות מבוצרות היטב הנוחות להגנה, בעלי עמידות גבוהה להפגזות ארטילריות, כגון בפאזארדז'יק וסיליסטרה וכן במוקד הדנובה ברוסצ'וק.
החזית האירופאית: מלחמת שתום-העין בעיוור > ההערכות לקרב > מתאר שדה הקרב והנחות היסוד הרוסיות

הרוסים נקטו בטקטיקה אשר תשמש אותם גם במלחמות עתידיות ועיקרה, השימוש באדמת רומניה כפלטפורמה לפלישה לבולגריה ודרכה לשאר חבל הבלקן. הכוח הרוסי רוכז ליד העיר זימניץ ברומניה, המצויה במישור הדנובה, עניין המקל על ההתארגנות לאחר החצייה מבחינת תוואי הקרקע. חציית נהר הדנובה, בוצעה על גבי הגשרים הקיימים לכוון העיר סבישטוב, כשהמשימה הראשונה לאחר כיבוש העיר הייתה אבטחת ראש הגשר, התארגנות והמשך תנועה ליעדים השונים. לצבא הרוסי לא היו אמצעי תחבורה ממונעים, כך שמדובר היה במבצע לוגיסטי מפרך, אשר הצריך ארגון של 185,000 החיילים על ציודם. התקיפות הראשוניות נועדו להרחבת ראש הגשר בתוואי הקרקע של מישור הדנובה, אשר אפשר לרוסים להעמיק את ראש הגשר. ציר אחד סבישטוב- ניקופול – פלבן חציית נהר ויט והצבת איום על העיר סופיה. ציר שני, סבישטוב – רוסה – ביאלה. ציר שלישי לכוון טרנובו.
כל מהלך חציית הדנובה ליד סבישטוב נולד לאחר פעולת הסחה רוסית, כאשר כוח מצומצם חצה את הדנובה ליד גאלאץ והחל בתנועה לכיוון רוסה, עניין שחיזק את ה"קונספציה" העות'מאנית בדבר אופן התקדמותם המתוכננת.
הרוסים ידעו, כפי שידעו כובשים רבים לאורך ההיסטוריה, שהאוחז במעברי הבלקן, אוחז בנקודת מפתח לכיבוש חבלי תראקיה מקדוניה ולמעשה כל פלך רומליה. השתלטותם על מעבר שיפקה והחזקתם בו בכל מחיר, סללה בפניהם את הדרך והם נעו בשני צירים. האחד לכיוון הים השחור דרך סליבן עד העיר החשובה בורגס והשני לכוון בירת מחוז רומליה המזרחית פלובדיב ומשם בתוואי נהר המריצה לכיוון אדריאנופול. מאדריאנופול סלולה הייתה הדרך לכיוון איסטנבול.
החזית האירופאית: מלחמת שתום-העין בעיוור > ההערכות לקרב > הפיקוד העות'מאני-הנחות יסוד

הפיקוד הצבאי באיסטנבול הניח מספר השערות שגויות: הם שיערו כי הצבא הרוסי עצל מכדי לצעוד לאורך הדנובה ולעבור אותו בשפך הנהר, ויעדיף לנוע בנתיב הקצר יותר לחופי הים השחור. הנחה זו התעלמה מהעובדה שבחופים אלו לעות'מאנים הייתה את מערכת ההגנה החזקה ביותר, ושצעידה לתוך ביצורים אלו תהיה התאבדות של הרוסים. עקב הנחה שגויה זו, היה לעות'מאנים רק ביצור אחד שאויש כראוי במורד הדנובה, בעיירה וידין, בה הוצב חיל המצב העות'מאני באקראי, כיוון שהחיילים נזקקו למקום מנוחה לאחר הקרבות כנגד הסרבים במלחמתם באימפריה העות'מאנית.
החזית האסייתית > ההערכות לקרב

על צבא האימפריה הרוסית בקווקז פיקד מיכאיל ניקולאייביץ' והוא מנה כ-75,000 חיילים, כאשר הצבא העות'מאני בפיקודו של אהמט מוחתאר פאשה, מנה 80,000 חיילים. ברוסים תמכו מיליציות אזוריות בארמניה וגאורגיה. תוכנית הלחימה הרוסית הייתה הגנתית, תוך שמירה על ההישגים הטריטוריאליים, שהושגו במשא ומתן הדיפלומטי, לאחר מלחמת קרים, ונועדה למשוך את מירב הכוחות העות'מאנים מן הבלקן לקווקז. מדובר בטריטוריות מוסלמיות, שעברו לחזקת הרוסים במהלך המאה ה-19, והיו בעלות זיקה מובנת ורבת שנים לאימפריה העות'מאנית, כך שהעות'מאנים מצידם קיוו לתסיסה אזורית, אשר תשבש את תוכניות הרוסים.
החזית האסייתית > ההתקוממות באבחזיה דאגסטן וצ'צ'ניה

בחודש מאי 1877, השתלטו מורדים אבחזים וצ'רקסים על העיר סוחומי, בירת חבל אבחזיה (אוקרוג סוחומי), תוך הסתייעות בהפגזות מן הים של הצי העות'מאני, ונחיתה אמפיבית של מורדים וכוחות עזר עות'מאניים. בחודש יוני, ניסה כוח רוסי בפיקודו של פבל פבלוביץ' קרבצ'נקו, מפקד ההגנה האזורית בסוחומי, לכבוש מחדש את העיר מספר פעמים ונחל כישלון חרוץ.
הרוסים נאלצו להעביר מהבלקן לאזור שתי אוגדות חיל רגלים, כדי לשחרר את העיר והיא חזרה לידיהם ב 19 באוגוסט. ההצלחה האבחזית עודדה גם גורמים בצ'צ'ניה ובדאגסטן להתקומם. התקוממות משמעותית פרצה בדאגסטן, כתוצאה מפתווה, שהוציאה ההנהגה הדתית אסלאמית בחבל. לאחר הצלחה ראשונית וגירוש חיל המצב הרוסי במקום, הובסו המורדים והצבא הרוסי הוציא להורג אלפי מורדים ובני משפחותיהם וגירש מן החבל רבים אחרים. עם זאת, בשל האי-שקט נאלץ הצבא הרוסי לרתק לאזור כוחות גדולים, בהיקף של שתי דיוויזיות חיל רגלים.
החזית האסייתית > הקרבות בקווקז

רבים מקציני הצבא הרוסי שהוצב באזור, היו ממוצא ארמני, חלקם בכירים כגון הגנרלים בייבוט שלקובניקוב, מיכאיל לוריס מליקוב ואיוון דוידוביץ' לאזרב. הם הוצבו עם כוחותיהם ליד ירוואן והוו את חוד החנית בתחילת המתקפה הרוסית, על האימפריה העות'מאנית, ב-24 באפריל 1877, בקרב על העיר דואובאיזיט, (בטורקית Doğubayazıt, Ağrı) . העיר נכבשה ובסיום המלחמה, לאחר נסיגת הרוסים מהעיר במסגרת חוזה סן סטפנו, הועברה מרבית האוכלוסייה הארמנית הנוצרית, לעיר חדשה שהוקמה בשטח הרוסי ונקראה באיזיט החדשה, היום העיר גאבאר בארמניה.
לאחר הניצחון הרוסי וכיבוש העיר, המשיך הצבא הרוסי בתנועתו וכבש את אזור ארדהאן ב-17 במאי. כוחות רוסיים החלו לצור על העיר קארס בסוף חודש מאי, אך תגבורת עות'מאנית הצליחה לשבור את המצור ולהסיג את הצבא הרוסי. ב-17 בנובמבר תקפו הרוסים שוב וכבשו את העיר. בסיום המלחמה היגרו או הוגלו, 82,000 תושבים מוסלמים מנפת קארס ובכלל זה 11,000 מתושבי העיר קארס עצמה, אל תוך שטח אנטוליה שבאימפריה העות'מאנית.
העות'מאנים הלהיטו את האווירה בצפון ארמניה ועודדו את הכורדים לתקוף את האוכלוסייה הארמנית המקומית בערים דואובאיזיט ואלשקירט, (בטורקית  Eleşkirt) וכ 30,000 ארמנים נהרגו. בחודש אוקטובר 1877 פתח הצבא העות'מאני במתקפה נרחבת נגד הצבא הרוסי ליד אג'ריה וכוחותיו של מוח'תאר פאשה כבשו את האזור ההררי החולש על העיר בתומי.
בהמשך ניסו כוחותיו של גנרל לזרב לכבוש מחדש את השטח מספר פעמים, אך נכשלו. עם זאת הצליחו הכוחות הרוסיים לבלום מתקפה נוספת של העות'מאנים בחודש אוקטובר, לעצור את התקדמותם ובהמשך, ב-15 באוקטובר, הצליחו להדוף אותם אל מחוץ לאזור. שיעור אבדות העות'מאנים בקרב אג'ריה מוערך בין 5,000 ל-6,000 הרוגים ולרוסים היו כ-15,500 הרוגים.
בחודש פברואר 1878, כבשו הרוסים את אזור ארזורום. קרב ההגנה על שכונת עזיזייה (Aziziye) שבעיר, נסמך בין היתר על נשים מתנדבות. המפורסמת בין נשים אלה היא ננה האטון (Nene Hatun) שהפכה לאחד מסמליה של העיר. לאחר סיום המלחמה נסוגו הרוסים מהאזור, אך במסגרת חוזה סן סטפנו, עברו לחזקתם אזור העיר בתומי (בשטחי גאורגיה המודרנית), ובאנטוליה, שטחים בנפת ארטווין וריזה של ימינו ובכלל זה הערים ריזה וארטווין עצמן.
סיום הסכסוך > התערבות המעצמות

ב-9 בינואר 1878 כבשו הכוחות הרוסיים את סופיה, ב-17 בינואר, את המצודה העות'מאנית בעיר פלובדיב וב 20 בינואר את העיר אדירנה. העות'מאנים ביצעו נסיגה רחבה לאורך כל החזית ונערכו לקרב הגנה על איסטנבול, בירת האימפריה העות'מאנית. האימפריה הבריטית, אשר נמנעה מלהתערב באופן פעיל בנעשה, בשל אירועי מרד אפריל הבולגרי והשלכתו על דעת הקהל, נחרדה מאפשרות של קריסת האימפריה העות'מאנית והתחזקות חסרת תקדים של מעמד האימפריה הרוסית באירופה והחליטה לפעול מיידית לסיום הסכסוך.
בלחצה של בריטניה, הסכימה רוסיה לשביתת נשק ב-31 בינואר 1878, אך כוחותיה המשיכו בתנועתם לכיוון איסטנבול. בתגובה להמשך התנועה הרוסית, נשלח צי של ספינות מלחמה בריטיות, במטרה להרתיע את הרוסים מלהגיע לעיר והם אכן הפסיקו את התקדמותם ליד העיירה סן סטפנו (ב-1926 שונה שם המקום לישילקוי (Yeşilköy)), מרחק 11 ק"מ בלבד מאיסטנבול. רוסיה הסכימה להסדר וב-3 במרץ נחתם חוזה סן סטפנו, אשר במסגרתו הכירה האימפריה העות'מאנית בעצמאות רומניה, סרביה ומונטנגרו ובמתן אוטונומיה לבולגריה. המעצמות, המודאגות מהתרחבות ההשפעה הרוסית בבלקן, כפו שינויים בחוזה, במסגרת קונגרס ברלין. השינוי המרכזי קבע שחלק מבולגריה יהפוך לנסיכות עצמאית ואזור מקדוניה יוחזר לאימפריה העות'מאנית.
סיום הסכסוך > השלכות המלחמה על רומניה

ב-21 במאי 1877, הוכרז על עצמאות רומניה מהאימפריה העות'מאנית, מתוקף רצונו של העם הרומני. למחרת היום הודיעה הממשלה הרומנית, על הפסקת תשלום מס הטריבוט לאימפריה העות'מאנית והכסף הועבר למשרד המלחמה. בתחילת הסכסוך, לא הייתה האימפריה הרוסית מעוניינת בשיתוף פעולה עם הרומנים, מאחר שחששה שרומניה תזכה במסגרת המשא ומתן שיסיים את המלחמה, בשטחים אליהם לטשו הרוסים את עיניהם. הקשיים והאבדות הכבדות בקרבות בבולגריה, שכנעו את הרוסים להיעזר בצבא הרומני.
הרומנים נלחמו בעוז, השתתפו במצור על פלבן וניצחו בקרב על וידין, כשעל חלק מהקרבות מפקד הנסיך קרול אישית. בסיום המלחמה, הוכרה העצמאות הרומנית על ידי המעצמות במסגרת חוזה סן סטפנו, עליו חתמו גם נציגי רוסיה. לרוסים, לא הייתה כל כוונה לממש את ההסכם בכל הנוגע לרומניה והם אולצו על ידי גרמניה ובריטניה, להכיר בעצמאות רומניה במסגרת קונגרס ברלין, בתמורה להעברת דרום חבל בסרביה לחזקתם. רומניה הייתה לממלכה עצמאית.
סיום הסכסוך > השלכות המלחמה על האוכלוסייה המוסלמית בבולגריה

לאחר חוזה סן סטפנו הכתיבו הרוסים את שיטת הממשל שלהם בשטחי בולגריה. חיילים רוסים, קוזאקים ומיליציות מקרב האוכלוסייה המקומית הנוצרית-בולגרית, (שכונו בבולגרית אופלצ'נצי), מצאו באוכלוסייה המוסלמית המקומית, פורקן לשנים רבות של קיפוח ושליטה עות'מאניים וזו הפכה לשעיר לעזאזל. המוסלמים נרדפו, גורשו מבתיהם ונטבחו על ידי הכוחות השונים ויש המעריכים בכרבע מיליון את מספר הנרצחים, רובם ממוצא טורקי ועוד כמיליון פליטים נמלטו מבתיהם, ביחד עם כוחות הצבא העות'מאניים הנסוגים, במהלך הלחימה, נפגעו גם מבני ציבור ומסגדים, ובכלל זה המסגד העתיק בטרנובו ו-7 מסגדים בעיר סופיה, אשר פוצצו על ידי אנשי חיל ההנדסה הרוסי. הלכה למעשה, ביצעה האימפריה הרוסית, טיהור אתני ברחבי בולגריה ותבנית זו של התנהלות, תלווה את אזור הבלקן גם בסכסוכים העתידיים שיתרחשו בחבל.
סיום הסכסוך > השלכות המלחמה על יהודי בולגריה

חיילי האימפריה הרוסית, הביאו עימם לבולגריה את האנטישמיות הדתית, המסורתית שלהם. בכל מקום אליו הגיעו במהלך המלחמה, הם הצהירו שהיהודים מהווים גיס חמישי ורדפו אותם. אלפי יהודים עזבו את מקומות מגוריהם ונמלטו ביחד עם הצבא העות'מאני הנסוג לאיסטנבול. גם האוכלוסייה המקומית, קשרה בין היהודים לשלטון העות'מאני, שכן לא מעט יהודים שימשו בתפקידים פקידותיים במנגנוני הממשל. מאִידָךְ-גִּיסָא, גם חלק מבני הקהילה, התקשה להחליט למי תינתן נאמנותו, בשל חוסר הבהירות הפוליטית, שנוצרה לאחר המלחמה והשלטון העות'מאני שהיטיב יחסית עם היהודים במשך מאות שנים.
מאות פליטים יהודים התיישבו גם בעיר אדירנה וחלקם חזרו לממלכה הבולגרית לאחר מלחמת הבלקן הראשונה, עת נכבשה העיר בידי הצבא הבולגרי. יהודים אילו אשר התיישבו בעיקר באזור פלובדיב, נותרו ברובם מחוסרי אזרחות והם גורשו בספטמבר 1939 במסגרת "המסע לגירוש נתינים זרים", שערכה הממשלה הנאו פאשיסטית בבולגריה.
בערים רבות, היו גילויי אנטישמיות ובכלל זה גם פוגרומים, שבוצעו בבני הקהילה שנותרה בבולגריה. לדוגמה, עם הגעת הכוחות הרוסיים לפאתי העיר סטארה זאגורה, בשלהי 1877, החל פוגרום בתושבי העיר, אשר במהלכו נרצחו כמה עשרות יהודים ונשרף בית הכנסת. היהודים נטשו את העיר. לאחר המלחמה, עם הפיכת בולגריה לנסיכות אוטונומית, החלו פרסומים מגמתיים בבולגריה, לפיהם היהודים אחראים לשריפה הגדולה שהחריבה את העיר בתום המלחמה וכי הם שיתפו פעולה עם החיילים העות'מאנים. בעיר וידין נפגעו יהודים רבים מהפגזות הצבא הרוסי וממעשי שוד של החיילים העות'מאנים הנסוגים. גילויי האנטישמיות התמעטו משמעותית רק בתחילת המאה ה-20, לאחר אימוצה של חוקת טרנובו על ידי הפרלמנט הבולגרי והנסיך פרדיננד הראשון.
סיום הסכסוך > פני חבל הבלקן לאחר המלחמה

גבולות המיתאר המדיניים, שנוצרו לאחר מלחמה זו, יהוו סלע מחלוקת טריטוריאלי ואתני בין מדינות הבלקן לבין עצמן, ובין מעצמות על שהתחלפו לאורך הדורות ושאפו להשיג שליטה והשפעה מרביות בחבל זה, המהווה חיץ בין מערב למזרח אירופה וחולש על הים השחור ומבואותיו, החל מגרמניה, דרך בריטניה, ארצות הברית וכלה בברית המועצות עד להתפרקותה ורוסיה של ימינו.
כך החלה סאגה אשר נמשכה למעלה ממאה ועשרים שנים, ומותחת קו ישיר ממלחמה זו ועד מלחמת קוסובו, כאשר בתווך נלחמו הבולגרים בסרבים, היוונים בטורקים, פרצו מלחמת הבלקן הראשונה, השנייה, מלחמת העולם הראשונה והשנייה, כשבכל אחת מהן לא נזנח חבל הבלקן, כזירת לחימה משמעותית. גם את תחילת המלחמה הקרה, ניתן לנכס לבלקנים, שכן דוקטרינת טרומן נולדה, כדי לבלום את השפעתה הגואה של ברית המועצות באזור, שמתום מלחמת העולם השנייה ועד סמוך להתפרקותה, היה מחולק בין מדינות הנתונות להשפעה אמריקנית כגון יוון וטורקיה, מדינות ש"הולאמו" על ידי ברית המועצות כגון בולגריה, וכאלו שפסחו על שתי הסעיפים, כגון רומניה ויוגוסלביה. תהליך פירוקה האלים של יוגוסלביה ממלחמת בוסניה ועד מלחמת קוסובו, החזיר את האזור למצב מדיני, הדומה דמיון מפתיע לזה שהיה 120 שנים קודם לכן, אלא שבדרך נפלו מאות אלפי קורבנות.
המלחמה בתרבות

אנה קארנינה מאת לב טולסטוי; באפילוג של הספר מסופר שוורונסקי נוסע להתנדב במלחמת שחרור, מתואר יחס האצילים והחקלאים למלחמה.
ביאזיט (ספר), ספרו של ולנטין פיקול על קרב ביאזיט שקרה במהלך מלחמה.
ביאזיט (סדרת טלוויזיה), עיבוד טלוויזיוני משנת 2003 לספרו של פיקול.
סקובלב מאת ו.א. נמירוביץ'-דנצ'נקו, ספר ביוגרפי אודות גנרל מיכאיל סקובלב וכולל את תיאור המלחמה.
גמביט טורקי מאת בוריס אקונין.
גמביט טורקי (סרט), עיבוד קולנועי משנת 2005 לספרו של אקונין.
צלב על הבלקן, סרט טלוויזיה תיעודי משנת 2009 אודות שחרור הבלקן.
מוסד הנערות האצילות, סדרת טלוויזיה מהשנים 2010–2011 המתארת את ההתרחשויות במוסד לנערות על רקע ההשפעות החברתיות של מלחמת 1877.
באביב את תשובי חזרה

| --- | --- |

 סינגל בביצוע צוות הווי הנח"ל
 יצא לאור:  1968
 סוגה:  זמר עברי
 שפה:  עברית
 כתיבה:  אבי קורן
 לחן:  שארל אזנבור
"באביב את תשובי חזרה" הוא במקור שיר צרפתי בשם "Au Printemps Tu Reviendras" משנת 1965. השיר תורגם על ידי אבי קורן ובוצע במקור על ידי צוות הווי הנח"ל בשנת 1968, ולאחר מכן על ידי להקת הנח"ל.
רקע

ב-1965 הזמר והיוצר הצרפתי שארל אזנבור, כתב, הלחין וביצע את השיר "Au printemps tu reviendras" ("באביב תשובי חזרה"). השיר תורגם על ידי הפזמונאי אבי קורן בשם "באביב את תשובי חזרה" ובוצע על ידי צוות הווי הנח"ל עם הסולנים אופירה גלוסקא וליאור עמירן, ולאחר מכן בוצע על ידי להקת הנח"ל.
גרסאות כיסוי

ב-2017, במסגרת פרויקט מחווה למוזיקה הישראלית שהפיק שדרן הרדיו אלי לפיד, הקליטו כוכבי שנות ה-60 של להקת הנח"ל: מירי אלוני, שולה חן, אופירה גלוסקא, אלי מגן ומוטי פליישר (שהגיע במיוחד מארצות הברית להקלטה) את השיר "באביב את תשובי חזרה". בין היתר השתתפו בנגינה: אלונה טוראל בפסנתר, אהרל'ה קמינסקי בתופים ופטר ורטהיימר בכלי נשיפה.
הערות שוליים

↑  רז ישראלי, בעצמאות היא תשוב בחזרה: להקת הנח"ל מתאחדת, באתר ישראל היום, ‏3 באפריל 2018
זמני היום בהלכה

בין השמשות - הזמן שבין שקיעת החמה לצאת הכוכבים
זמני היום הוא כינוי לנקודות זמן שונות במהלך היממה שיש להן משמעות בהלכה. על פי זמני היום נקבעים הזמנים בהם יש לקיים מצוות מסוימות, או זמן תוקפם של איסורים מסוימים.
זמני היום נמדדים על פי תופעות טבע, כמו שקיעת החמה וזריחתה, ועל פי חישובים המחלקים את היום לשתים עשרה שעות זמניות. זמני היום משתנים בהתאם לאורכם של היום והלילה, וכן בהתאם למיקום גאוגרפי ותנאי השטח.
זמני היום מופיעים בלוחות שנה רבים, בלוחות ממוחשבים של בתי כנסת, ובאתרי אינטרנט ואפליקציות ייעודיים.