stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרי אייר
גאוגרפיה ואקלים

שטחם של ההרים הוא כ-70,000 קמ"ר וצורתם כשל משולש. הם משתרעים לאורך של 350 ק"מ מצפון לדרום ולרוחב של 200 ק"מ ממזרח למערב, ומתחלקים בתורם לתשעה מסיבים משניים. ההרים נראים כרמה גדולה שגובהה נע בדרך כלל בין 500 ל-900 מטר, ופסגות גבוהות יותר מפוזרות בה. הנקודה הגבוהה ביותר במסיב הוא הר אידוקאל-נ-טאגס הנישא לגובה של 2,022 מטר.
האקלים באזור צחיח וכמות המשקעים השנתית הממוצעת נעה בין 50 ל-100 מ"מ, אך בפועל, גורם הסלע החשוף לזרימת נגר עילי בוואדיות ולהיקוותו בבריכות זמניות, וסביב אלה צומחת צמחייה סבוכה. הוואדיות מנקזים את מי הגשמים לכל הכיוונים, ושלוש מערכות הידרוגרפיות גדולות מובילות אל הטנרה המדברי שממערב להרים. הגשמים אינם סדירים ואינם צפויים. השנה מחולקת לשלוש עונות - "העונה הקרה" מנובמבר עד פברואר, "העונה החמה" ממרץ עד יוני ו"העונה הגשומה" מיולי עד אוקטובר.
היסטוריה

ההרים מיושבים מזה 30,000 שנים לפחות וברחביהם אתרים ארכאולוגיים מתקופת האבן הקדומה ומתקופת האבן החדשה. התושבים הקדומים אולצו לעזוב את המקום כאשר האקלים הפך ליבש מידי ושוב לא הניב שטחי מרעה. לאחריהם הגיע גל של מהגרים מהדרום שניהלו אורח חיים נוודי למחצה, ואלה נדחקו לאחר מכן על ידי השבטים הברברים שהגיעו מהצפון בשלושה גלי הגירה. שבטים אלה הם אבותיהם של בני הטוארג המתגוררים באזור כיום.
ברחבי ההרים מספר כפרים הרוסים שננטשו, בעיקר במהלך מאתיים השנים האחרונות, ובהם בתים שהעתיקים שבהם מתוארכים לתקופה שבין המאה ה-11 עד המאה ה-14, תקופת גל ההגירה הברברי השלישי והאחרון. במאה ה-14 הוקמה העיר הראשית בערים, אגאדז, שהפכה עד מהרה לעיר הטוארג החשובה ביותר. בני הטוארג שלטו בהרים ובדרכי המסחר החוצות אותם עד הכיבוש הצרפתי שהחל ב-1898 והושלם במלואו בשנות ה-20 של המאה ה-20 לאחר מרד הטוארג שפרץ ב-1916. מתקופת המאבק שרדו במסיב מספר מצודות.
אתר מורשת עולמית

חלקו המזרחי של המסיב מוסדר מאז שנת 1988 כשמורת טבע ומאז שנת 1991 הוא מוכרז יחד עם שמורת הטבע של טנרה שממזרח לו כאתר מורשת עולמית. שטחו של האזור המוכרז משתרע על פני 77,360 קמ"ר, והוא אזור השימור הגדול באפריקה. רוב שטח השמורה נמצא בתחומי הטנרה וכ-40% ממנו שוכן בהרי אייר.
הרי אייר הם למעשה חלק מהסאהל המוקף על ידי הסהרה, והצמחייה היא סאהלית אופיינית. באזורים המוגנים בגבהים של מעל ל-1,000 מטר מתאפיינים ההרים גם במאפיינים פיטוגאוגרפיים של האזור הסודאני כמו עצי פיקוס ושל האזור הים-תיכוני כמו עצי זית. עוד שכיחים בהרים הדורה והדוחן. כ-40 מיני יונקים, 165 מיני עופות - כמחציתן נודדות, 18 זוחלים ומין בודד של דו-חיים נצפו בשטח המוכרז.
הרי אייר ידועים באומנות הסלע שבהם המתוארכת לתקופה שבין שנת 6000 לערך לפנה"ס ועד לסוף האלף הראשון. הציורים נעשו בעיקר בדרך של חריטה בסלע בעזרת סלעים קשיחים יותר, ויכול שגם בעצמים ממתכת החל מסוף האלף השני לפנה"ס. הציורים המוקדמים יותר מתארים בעלי חיים ששוב אינם חיים באזור בשל השינויים באקלים, כמו פילים וג'ירפות, ומאוחר יותר החלו מתארים את עולם החי המוכר כיום (דישונים, צבאים או יענים). עוד הותירו אחריהם תושבי האזור כלי אבן, כמו ראשי חיצים או גרזנים, בהם עשו שימוש לצייד וכן אבנים ששימשו כאבני ריחיים ולבניית תנורים.
אוכלוסייה

תושבי ההרים הם בעיקר בני הטוארג. חלקם נוודים העוסקים במרעה ומגדלים עיזים וגמלים, ורובם יושבי קבע בכפרים ובעיר הראשית במסיב, אגאדז, שאוכלוסייתה מנתה 88,569 איש בשנת 2005. אגאדז משגשגת כעיר שוק וכמרכז מסחרי אזורי, וכן משמשת כנקודת מעבר לאוראניום הנכרה בסביבתה. היא ידועה במוצרי הכסף והעור המיוצרים בה, ובשנים האחרונות החלה להתפתח בה גם התיירות, ובקרבתה שוכן שדה תעופה. תושבי הכפרים עוסקים בעיקר בחקלאות ומגדלים פירות וירקות, תירס וחיטה.
ראו גם

טנרה
נווה מדבר בהרים
דרך הבשמים (ישראל)

ערך זה עוסק באתר מורשת עולמית בישראל. אם התכוונתם לחלקים אחרים בדרך הבשמים, ראו .
"דרך הבשמים - ערי מדבר בנגב" הוא השם הקיבוצי שניתן על ידי ארגון אונסק"ו לארבע ערים נבטיות בנגב, עת הוכרזו בשנת 2005 כאתר מורשת עולמית. יחד עם ארבע הערים - עבדת, ממשית, שבטה וחלוצה - נכללו בהכרזה מספר מצודות וחאנים, אבני דרך, קטעים מדרכים עתיקות, עדויות לשימוש חקלאי שנהג בנגב ושרידים נוספים. תחילתה של דרך הבשמים, אשר בעומאן, הוכרזה גם היא כאתר מורשת עולמית בשנת 2000, תחת השם ארץ הלבונה. היוזמה להגשת הבקשה להכרזה על ידי אונסק"ו הייתה של המשרד לשיתוף פעולה אזורי בראשות השרים שמעון פרס, ציפי לבני ורוני מילוא, וקודמה על ידי היועץ רפי בנבנשתי בשנים 1999/2000. הכוונה הייתה לסייע לפיתוח התיירות בנגב וליצור מכשיר לשיתוף פעולה אזורי לאורך דרך הבשמים.
בפברואר 2018, במסגרת מסע רגלי ראשון מסוגו לשחזור רציף של הצעידה בדרך הבשמים במקטע שאורכו כ-100 קילומטרים בין פטרה לעבדת, התגלה המקטע האבוד של הדרך - 7 ק"מ שלא היו מוכרים עד אז, בין מצד מחמל שעל שפת מכתש רמון לבין מצד גרפון.
היסטוריה

האתרים המוכרזים שוכנים בחלקה הצפוני של דרך הבשמים ההיסטורית שהובילה מדרומו של חצי האי ערב ומסומליה, מרחק של כ-2,000 ק"מ, אל נמלי הים התיכון. משם המשיכה הסחורה את דרכה לאירופה ולצפון אפריקה. תחילת השימוש בדרך היה במחצית הראשונה של האלף הראשון לפנה"ס, כאשר בני האדם החלו להשתמש בגמל כאמצעי הובלה במדבר. הראשונים שפעלו בדרך היו המעינים והשבאים מתימן וצפון ערב הסעודית. שרידי חרסים עם סימני כתב שלהם התגלו בירושלים מהמאה ה-7 לפנה"ס.
בשנת 2008 נתגלתה כתובת שבאית קדומה. הכתובת מתוארכת לשנת 600 לערך לפני הספירה, כלומר, עוד לפני חורבן בית ראשון, ומספרת בין היתר, על מסחר בין תימן לבין ערי יהודה. ממצא זה מאשר את הנאמר במקרא פעמים רבות על המסחר בין ארץ ישראל לבין תימן דרך דדן, בהתייחסות מפורשת לבשמים. האזכור המפורש של ערי יהודה, לראשונה בכתובות שבאיות, מוכיח את הקשר הישיר בין ארץ ישראל לבין תימן ומחזק את המסורת בדבר קיום נוכחות יהודית בתימן לפחות מראשית המאה השישית לפני הספירה.
הדרך והאתרים שלאורכה שגשגו בתקופת הנבטים משך כ-500 שנים, החל במאה ה-3 לפנה"ס ועד המאה ה-2, עת שמשו את סחר הבשמים, ובעיקר מור ולבונה, ואלה העניקו לה את שמה. בעולם ההלניסטי והרומאי נחשבה לבונה למוצר יקר ערך שערכו עלה אף על זה של זהב, והיא שימשה לפולחן, לצרכים רפואיים וקוסמטיים. עוד הובלו לאורך הדרך תבלינים, מלח, שחשיבותו בעת העתיקה הייתה גדולה לשימור מזון, ואספלט מים המלח אשר שימש לאטימת אוניות.
התנועה על דרך הבשמים התנהלה לרוב בשיירות (אורחות) גמלים, כדי לשאת את כמות הסחורות, וכן את המזון והציוד לשיירה עצמה. אורחה כזו היא קבוצה גדולה ואיטית, ולרוב עשירה, ולכן הייתה מטרה נוחה לשודדים באזור. שבטים שלמים פיתחו אורח חיים המבוסס על שוד שיירות בדרך. קטעים מדרך הבשמים השתמרו במספר מקומות, ואלה היו רחבים דיים כדי לאפשר לשיירות גמלים ופרדות לעשות את דרכן לאורכה. לאורך הנתיב השתמרו אבני דרך ועדויות לשימושים חקלאיים של הקרקע כמו סכרים, מתקני תיעול ומאגרי מים.
אתרי דרך הבשמים בנגב היו בשליטת ממלכת הנבטים עד סיפוח ממלכתם לאימפריה הרומית בתחילת המאה ה-2, והעברת בירת הנבטים צפונה למזרח ירדן. לאחר מכן הייתה הדרך בשליטת הרומאים וחיילים רומאיים איישו מצדים ומחנות לאורכה. עם שקיעת האימפריה הרומית החלו הערים לאורך הדרך לשקוע וננטשו לחלוטין לאחר הכיבוש הערבי במאה ה-7.
האתרים

אתרי דרך הבשמים בנגב שוכנים לאורך קטע בן 100 ק"מ לערך המשתרע לרוחבה של ישראל, ממואה הנבטית שליד הגבול הירדני בדרום-מזרח ועד חלוצה שליד גבול מצרים בצפון-מערב. רוב האתרים הוקמו לאורך הדרך שהובילה מפטרה אל נמלי הים, ובעיקר אל נמל עזה. העיר ממשית יוצאת דופן מבין האתרים שכן שכנה על הנתיב שהוביל צפונה לכיוון דמשק. ההכרזה כוללת את האתרים הבאים:
האתרים > ארבע הערים הנבטיות

עבדת
ממשית
שבטה
חלוצה
האתרים > מצודות וחאנים

מכיוון דרום-מזרח לצפון-מערב:
אורחן מור (מואה הנבטית) - חאן וישוב סמוך ליישוב צופר של ימנו.
חורבת קצרה - עמדת שמירה
מצד משא - חאן
מצד נקרות - עמדת שמירה
מצד סהרונים - חאן ומצודה בצד הדרומי של מכתש רמון. נמצא סמוך לעין סהרונים שנובע כל השנה.
מצד מחמל - עמדת שמירה שממוקמת על השפה הצפונית של מכתש רמון מזרחית למצפה רמון
מצד גרפון - עמדת שמירה בדרך לעבדת
טיילות

עד סוף שנת 2021 היו קטעים משמעותיים מדרך הבשמים בישראל סגורים בפני ציבור המטיילים – חלקם עוברים בשטחי אש, וחלקם עוברים בשמורות טבע סגורות ואינם שבילים מסומנים. ב-1 בנובמבר אותה שנה הושק פיילוט שבמסגרתו יתאפשר הטיול בשניים מהמקטעים שעד אז היו סגורים לציבור באמצעות מנגנון "אישורי מסע" בהרשמה דיגיטלית (פרמיטים) דרך אתר רשות הטבע וגנים. כמות המטיילים בכל מועד תוגבל על מנת לשמור על המקטע ועל חוויית הטיול הייחודית.
שני המסלולים שנבחרו לפיילוט הם המקטע ברמת נקרות, בין מפער נקרות למצד ובור נקרות, שאורכו כ-7 קילומטרים, וכן המקטע מנפתול נחל עומר לאורחן מור (לשעבר "חורבת מואה") שאורכו כ-2 קילומטרים. על מנת לשמור על בטיחות הטיול ועל ערכי הטבע והמורשת במסלולים, המטיילים נדרשים במסגרת ההנחיות בין היתר ללכת רק על תוואי הדרך המאושרת להליכה, להימנע לחלוטין מהזזת אבנים, פגיעה והוספת אבנים למערומי אבן קיימים (רוג'ומים) לאורך הדרך, וכן לא לדרוך על שרידי קירות, מתקנים או מערומי אבן.
מקטע אחר מ"דרך הבשמים" שפתוח לטיול באופן חופשי הוא המקטע שחוצה את מכתש רמון – בין מצד סהרונים למצד מחמל. אורכו של קטע זה כ-10.5 קילומטרים, אך מבחינה לוגיסטית (מיקום חניוני יום ולילה ואפשרויות גישה עם רכב פרטי) מורכב לבצע אותו בשלמותו ביום אחד בלבד.
ראו גם

דרך הבשמים
ארץ הלבונה
הערות שוליים

↑  גלעד כרמלי, גילויים חדשים בדרך הבשמים ההיסטורית בדרום, באתר ynet, 25 בפברואר 2018
↑  גלעד כרמלי, מסע אל העבר: הדרכים ההיסטוריות המרתקות בישראל, באתר ynet, 29 באוקטובר 2021
↑  לראשונה בישראל שני מסלולי טיול בדרך הבשמים הקדומה במתכונת פרמיטים (אישורי מסע מקדימים), באתר רשות הטבע והגנים, ‏14 באוקטובר 2021
| דגל ישראל סמל אונסק"ו אתרי מורשת עולמית בישראל |
| --- | --- | --- |
| אתרים | העיר העתיקה בירושלים וחומותיה • מצדה • העיר העתיקה בעכו • העיר הלבנה בתל אביב • מערות בית גוברין ומרשה בגבעות יהודה (בית גוברין ומרשה) • בית שערים |  |
| המקומות הבהאים הקדושים בחיפה ובגליל המערבי | המרכז הבהאי העולמי: מקדש הבאב • אל-באהג'ה • בית הצדק העולמי |  |
| תלים מקראיים | תל מגידו • תל חצור • תל באר שבע |  |
| דרך הבשמים | עבדת • ממשית • חלוצה • שבטה • מואה הנבטית • חורבת קצרה • מצד נקרות • מצד גרפון • מצד סהרונים • מצד מחמל |  |
| נחל מערות | מערת תנור • מערת גמל • מערת הנחל • מערת הגדי |  |
ממשית
יוסל'ה קמצן קדוש

מצבת הקבר המיוחס ליוסל'ה הקמצן הקדוש בבית הקברות היהודי העתיק בקרקוב
סיפורו של יוסל'ה קמצן קדוש (בגרסאות אחרות ישראל גוי קדוש) היא אגדה יהודית מפורסמת. לסיפור גרסאות רבות ושונות אולם המוטיב המרכזי – מצוות מתן בסתר של העשיר – נשמר בכולן. הסיפור זכה לפרסום רב גם בעקבות רבי שלמה קרליבך שסיפר אותו בהופעותיו בליווי נגינת גיטרה, ובהמשך בקלטת שיצאה כחלק מסיפוריו.
סיפור האגדה

על פי האגדה[דרוש מקור: היכן לראשונה הובא] בתחילת שנות ה'ת' בעיר קראקא שבפולין היה יהודי בשם יוסל'ה, עשיר אך קמצן, הוא סירב בתוקף לתמוך בעניים ובמטרות הקהילה. למרות בקשות חוזרות ונשנות מהרב כי יואיל לתרום לכל הפחות כאחד מכולם הוא סירב. הוא זכה לקיתונות של בוז מהקהילה בימי חייו וכינו אותו "יוסל'ה קמצן". כשהזדקן ועמד על ערש דווי, הודיעה לו החברה קדישא כי אם ברצונו להיקבר עליו לשלם סכום גבוה, אך הוא סירב גם לזה. לאחר מותו קברו אותו במקום מבוזה מחוץ לגדר. משחלף זמן הגיעו לרב (לפי גרסאות מסוימות היה זה התוספות יום טוב) נזקקים רבים שביקשו את עזרתו, וכשבירר הרב לפשר הכמות הגדולה של הנזקקים שהופיעו לפתע, התגלה לו כי יוסל'ה תמך בהם בסתר והתנה עמם לבל יספרו (לפי גרסאות אחרות הוא הביא להם כסף במעטפות ושקים של מזון בכל ערב שבת בלי שידעו שהוא זה שהביא). הרב נרעש והיצר על מקום קבורתו ובזיונו של יוסל'ה, והורה שיכתבו על מצבתו "פ"נ יוסל'ה קמצן קדוש" וביקש כי לאחר מותו יקברו אותו בסמוך לקברו של יוסל'ה.
גרסאות

הסופר מרדכי בן יחזקאל הביא בספר המעשיות שלו את הסיפור בשינויים שונים כשהוא מסתמך בעיקר על פנקס הקהילה של קראקא שצוטט בספר "פאר וכבוד", מונקאטש תרע"א, וכשגיבור האגדה נקרא "ישראל גוי קדוש". בספר אחר הרב המוזכר הוא הרבי מבעלז ולא התוספות יום טוב. בגרסתו של ר' שלמה קרליבך לרב קראקא קוראים רבי קלמן. אכן ככל הידוע לא קבור ליד התוספות יום טוב בבית החיים היהודי בקראקא אף אחד בשם יוסל'ה קמצן קדוש . החוקר הרב יהושע מונדשיין כתב כי ייתכן בהחלט והסיפור לא באמת התרחש.
בתרבות

הסיפור זכה לעיבודים רבים, גם כספרונים לילדים. הוא הומחז והוסרט בגרסאות שונות.
ב-2015, הפיקה איילת ריפס מחזמר על בסיס הסיפור. את המחזה כתב שי להב וביים אורי אומנותי, ומשחקים בו יעקב כהן, עודד מנשה, אסי צובל, אבישי שטרית וכן מתן צור מאנדרדוס.
בינואר 2021 הודיע הבמאי יהודה גרובייס כי הוא מתכנן חזרה לעולם הקולנוע (לאחר שפרש בשנת 2011) עם סרט על יוסל'ה קמצן קדוש.
לקריאה נוספת

יוסל'ה קמצן קדוש, בתוך: נתן אופיר (אופנבכר), הרב שלמה קרליבך; חייו, משנתו והשפעתו, ידיעות-חמד-משכל, 2017, עמ' 274–277.
הערות שוליים

↑  הוצאת דביר תל אביב, תשי"ז–תשי"ט במדור "מעולם האמת"
↑  היכן נטמן יוסל'ה הקמצן הקדוש? אתר הידברות.
↑  הרב יהושע מונדשיין, גלגולם של קמצנים קדושים, באתר שטורעם נט.
↑  קובי פינקלר, הצגה חדשה: "יוסל'ה קמצן קדוש", באתר ערוץ 7, 18 בנובמבר 2015
↑  יהודה גרובייס: "קרנות הקולנוע לא סופרות את החרדים", באתר ערוץ 7
סנטה מריה דל נרנקו

כנסיית סנטה מריה דל נרנקו (בספרדית: Iglesia de Santa María del Naranco, באסטורית: Ilesia de Santa María'l Narancu) היא כנסייה קתולית אסטורית בעלת ארכיטקטורה טרום-רומנסקית הממוקמת על שיפולי הר נרנאקו, כ-3 קילומטרים מאוביידו, שבצפון ספרד. רמירו הראשון, מלך האסטורים הורה לבנות אותה כארמון מלכותי כחלק מקומפלקס גדול בהרבה שכולל גם את כנסיית סן מיגל דה ליליו אשר ממוקמת 100 מטר ממנה. היא הושלמה ב-848. המבנה הוסב להיותו כנסייה בסוף המאה ה-13. הכנסייה הוכרזה כאתר מורשת עולמי על ידי אונסק"ו בשנת 1985.
מבנה

הכנסייה עצמה אינה כמו אף בניין בן התקופה שאנו מכירים. בפועל היא מבנה בסגנון פורטיקו, אם ניתן בכלל לנכס מושג כזה למבנה נוצרי דתי. עד כמה שניתן להבין מממצאים ארכאולוגיים, המזבח היה ממוקם באחת המרפסות ועל כן נראה שהתפילה התנהלה מחוץ למבנה. ההבדל הגדול הוא שעושה רושם שהייתה כניסה צידית וחלק מהמתפללים קיבלו כניסה לחלק הפנימי של המבנה. הקישוט הפנימי שונה אף יותר ממודלים קלאסיים כמו המתאר החיצוני. על הקירות הפנימיים ישנם עיטורים תמוהים אשר מהם בוקעות צלעות הבניין. כמו כן עמודי התווך בנויים בסגנון שונה מאוד מהאפייני לתקופה ולאופי הכללי של המבנה.
ממשקה ישראל

| --- | --- |
 מקרא:  ספר יחזקאל, פרק מ"ה
 תלמוד בבלי:  תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף מ"ח, עמוד א'
 תלמוד ירושלמי:  תלמוד ירושלמי, מסכת ערלה,  פרק ב', הלכה א'
 משנה תורה:  משנה תורה לרמב"ם, ספר עבודה, הלכות איסורי המזבח, פרק ה', הלכות ט'–י'
 
ממשקה ישראל הוא כלל בהלכות הקורבנות, שלפיו אין להביא קורבן מדבר האסור באכילה על פי הלכות כשרות המזון.
מקור הכלל

בספר יחזקאל כתוב:
זֹאת הַתְּרוּמָה אֲשֶׁר תָּרִימוּ... וְשֶׂה אַחַת מִן הַצֹּאן... מִמַּשְׁקֵה יִשְׂרָאֵל לְמִנְחָה וּלְעוֹלָה וְלִשְׁלָמִים לְכַפֵּר עֲלֵיהֶם.
מן המילים "ממשקה ישראל" לומד התלמוד שיש להביא קורבן רק מדבר המותר באכילה ושתייה לעם ישראל, ולא מדברים האסורים באכילה. הדוגמאות לכך בתלמוד הן: טבל, טרפה וגיד הנשה.
מן התלמוד נראה שכלל זה נחשב לאיסור דאורייתא, והמביא קורבן האסור באכילה קורבנו פסול אף בדיעבד, ולא יצא ידי חובתו. בדרך כלל דין הנלמד מפסוק בנביאים וכתובים אין לו מעמד של דין מן התורה, ולפיכך דנו מפרשי התלמוד בשאלה מדוע דין "ממשקה ישראל" נחשב כאיסור מן התורה. יש אומרים שזוהי הלכה למשה מסיני, ויש אומרים שזוהי סברה, שאדם צריך להביא קורבן מן הדברים המשובחים שיש לו, ולא מדבר האסור באכילה.
הרמב"ם פסק להלכה בהתאם לתלמוד, אך במקום המקור מ"ממשקה ישראל" כתב נימוק אחר לדין זה, שהבאת קורבן האסור בהנאה היא מצווה הבאה בעבירה.
דינים שונים

יש קורבנות שבהם קבעה התורה לכתחילה להביא דבר האסור באכילה: חלב ודם מוקרבים על המזבח למרות איסורם, ואדרבה, במקרא משתמע שהם נאסרו באכילה דווקא מפני שהם מיועדים להקרבה. כמו כן קורבן העומר מוקרב על אף שבשעת הקרבתו התבואה החדשה הצומחת בשדות אסורה באכילה (איסור "חדש"), ורק הקרבתו היא המתירה את התבואה.
גיד הנשה - רב הונא קבע שגיד הנשה של קורבן עולה איננו מוקטר על גבי המזבח. לפיכך יש להעלות את רגל הקורבן בשלמותה למזבח, ושם להסיר את גיד הנשה ולהשליכו ל"תפוח", ערימת האפר שבמרכז המזבח. התלמוד מביא ברייתא המוכיחה כדבריו. רב חסדא תמה על דין זה: "מי כתיב [=וכי כתוב] 'על כן לא יאכל המזבח'?! 'על כן לא יאכלו בני ישראל' כתיב!", אך רב הונא נימק זאת בכלל "ממשקה ישראל".
התלמוד שם קובע שדין גיד הנשה שנוי במחלוקת תנאים, ולדעת רבי יהודה הנשיא יש להקריב את גיד הנשה. אך רש"י מסביר שרבי יהודה הנשיא איננו חולק על הכלל "ממשקה ישראל", אלא רק על יישומו בגיד הנשה, מפני שהוא חלק מבהמה כשרה.
דבר האסור באכילה מדרבנן - בברייתא נאמר שמותר להביא נסכים ממוקצה, מפני שזהו איסור זמני, בשבת ויום טוב בלבד. התלמוד מוכיח מכאן שאיסור מוקצה הוא מדרבנן, כי באיסור מדאורייתא אין מקום להבחנה כזו. מסוגיה זו נראה שדין "ממשקה ישראל" נאמר בעיקרו גם על דבר האסור מדרבנן, אם זהו איסור הקיים בחפץ עצמו ואינו תלוי בזמן. אולם כמה ראשונים הסיקו שבכל דבר האסור מדרבנן לא נאמר דין "ממשקה ישראל".
דבר האסור באכילה משום שיש סכנה באכילתו - במשנה נאמר שיין ומים שהיו מגולים, ויש חשש שנחש הטיל בהם ארס, אסורים להקרבה על המזבח. התלמוד הירושלמי מנמק זאת בדין "ממשקה ישראל".
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף מ"ח, עמוד א', תלמוד ירושלמי, מסכת ערלה,  פרק ב', הלכה א'
↑  פסחים, שם
↑  תלמוד בבלי, מסכת מנחות, דף ו', עמוד א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף צ', עמוד ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת מנחות, דף ו', עמוד א', תלמוד בבלי, מסכת תמורה, דף כ"ט, עמוד א'.
↑  ערוך לנר מסכת סוכה ל, א.
↑  שו"ת תורת חיים סימן צח. הוא מדמה זאת לדין הכללי שקורבן צריך להיות משובח ומהודר, כפי שלמדו חז"ל מן הפסוק בספר מלאכי, פרק א', פסוק ח': "וְכִי תַגִּשׁוּן עִוֵּר לִזְבֹּחַ אֵין רָע, וְכִי תַגִּישׁוּ פִּסֵּחַ וְחֹלֶה אֵין רָע, הַקְרִיבֵהוּ נָא לְפֶחָתֶךָ, הֲיִרְצְךָ אוֹ הֲיִשָּׂא פָנֶיךָ".
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר עבודה, הלכות איסורי המזבח, פרק ה', הלכה ט', וראו גם משנה תורה לרמב"ם, ספר עבודה, הלכות איסורי המזבח, פרק ב', הלכה י'.
↑  חריגה זו מוזכרת בתלמוד בבלי, מסכת חולין, דף צ', עמוד ב'.
↑  ספר ויקרא, פרק ג', פסוק י"ז, ראו בפסוק הקודם; ספר ויקרא, פרק י"ז, פסוק י"א.
↑  ראו תלמוד בבלי, מסכת מנחות, דף ה', עמוד ב' ותוספות ד"ה ובדבר.
↑  תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף צ', עמוד ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף מ"ח, עמוד א'
↑  רבי מנחם המאירי בפסחים שם; תוספות במנחות פד, א ד"ה שומרי
↑  משנה, מסכת סוכה, פרק ד', משנה י'
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת סוכה,  פרק ד', הלכה ז'
↑  לעומת זאת בתלמוד הבבלי (תלמוד בבלי, מסכת סוכה, דף נ', עמוד א') הוזכר בהקשר זה הפסוק הנ"ל: "הקריבהו נא לפחתך".
חיל האוויר הטורקי

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  טורקיה טורקיה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  31 בינואר 1944 – הווה (80 שנה) 
F-16D של חיל האוויר הטורקי
TAI T129, מסוק תוצרת התעשייה האווירית הטורקית ובשיתוף חברת אוגוסטה ווסטרלנד האיטלקית
רונדל חיל האוויר הטורקי
חיל האוויר הטורקי (בטורקית: Türk Hava Kuvvetleri) הוא זרוע האוויר של הכוחות המזוינים של טורקיה.
חיל האוויר הטורקי הוא חיל האוויר השלישי בגודלו בנאט"ו ונחשב לאחד הגדולים והחזקים במזרח התיכון יחד עם חיל האוויר הישראלי, חיל האוויר המצרי וחיל האוויר הסעודי. חיל האוויר הטורקי הוא אחד מחילות האוויר הוותיקים בעולם ומשתתף בפעילויות נאט"ו (טורקיה חברה בנאט"ו מאז 1952). לפי המכון הבינלאומי ללימודים אסטרטגיים לחיל האוויר הטורקי נכון ל-2013 כ-60,000 חיילים ו-523 כלי טיס מאוישים.
מטוסי חיל האוויר הטורקי וחיל האוויר היווני מנהלים מדי פעם קרבות אוויר "יבשים" (ללא שימוש בירי), כחלק מהתגרויות של הצדדים זה בזה. מספר מטוסים אף התרסקו כתוצאה מאותם מרדפים אוויריים.
ב-1995 וב-1999 השתתפו טייסים טורקיים במבצעי נאט"ו בבוסניה והרצגובינה ובהפצצות על סרביה.
יעד תקיפה עיקרי של חיל האוויר הטורקי בתחילת המאה ה-21, כחלק מיעדי הכוחות המזוינים של טורקיה, הוא הכורדים שבצפון עיראק וסוריה.
היסטוריה > השנים הראשונות

רשמית, חיל האוויר הטורקי הוקם ב-1911, תחת האימפריה העות'מאנית, בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 הצטייד במטוסי פיאט R.2. אולם חיל האוויר בצורתו המודרנית לא נוצר עד ל-1923 עם הקמת הרפובליקה הטורקית.
ב-1937, טייסת הקרב סביהה גקצ'ן הפכה לטייסת הקרב הראשונה בעולם, בגיל 23 (מאוחר יותר יקרא על שמה נמל התעופה הבינלאומי איסטנבול סביהה גקצ'ן).
ב-1940 הפעיל חיל האוויר הטורקי מעל 500 כלי תעופה, בכך היה לחיל האוויר הגדול בבלקן ובמזרח התיכון. באותה שנה הפך החיל לזרוע עצמאית של הכוחות המזוינים של טורקיה.
טורקיה אמנם הצטרפה באופן רשמי ללחימה במהלך מלחמת העולם השנייה רק בפברואר 1945, חיל האוויר הטורקי היה דרוך ומוכן ללחימה כבר בשנת 1941 עם הגעת הכוחות הנאציים סמוך לגבול הטורקי.
בשנת 1950 נוסדה מפקדת בתי הספר הטכניים של חיל האוויר שארגון תחתיו את בתי הספר של החיל המיועדים לאנשי צוות שאינם טייסים. באותה שנה החליט החיל גם לעבור תהליך שדרוג ובין היתר נרכשו מטוסי סילון וטייסים נשלחו להשתלמויות בארצות הברית. טייסים טורקיים גם השתתפו במלחמת קוריאה וטורקיה עצמה הצטרפה לנאט"ו ב-1952, דבר אשר הגביר את תהליך המודרניזציה של החיל. ב-1957 נוסדה המפקדה לחינוך תעופתי בעוד שחיל האוויר הטקטי נוסד ב-1962.
היסטוריה > במחצית השנייה של המאה ה-20

חיל האוויר הטורקי מילא תפקיד חשוב בפלישת טורקיה לקפריסין בה השתלטה טורקיה על חלקה הצפוני של קפריסין ב-1974.
בשנות ה-80 החל החיל לקלוט מטוסים מהדור השלישי, דבר אשר הביא לארגון מחדש של החיל. ב-1984 נוסדה TAI - התעשייה האווירית הטורקית, וטורקיה החלה לייצר בשטחה מטוסים תחת רישיון, בין היתר מטוסי F-16 פייטינג פלקון (טורקיה היא אחת מחמש מדינות בעולם המייצרות את המטוס). מפעלי TAI - TUSAS Aerospace Industries, הנמצאים בבעלות משותפת של טורקיה וארצות הברית, מייצרים את מטוסי ה- F-16 עבור חיל האוויר הטורקי וייצרו גם חלק מהמטוסים שנרכשו על ידי חיל האוויר המצרי. המטוסים המיוצרים במפעלים חייבים לנחות (לפעמים נחיתה והמראה מהירה) בבסיס אמריקאי בטרם יועברו ליעדם הסופי. המפעלים אינם יכולים למכור את המטוסים ללא היתר ממשלת ארצות הברית.
בשנת 1996, זכתה התעשייה האווירית לישראל בפרויקט לשדרוג של 54 ממטוסי ה-F-4 פנטום של החיל. היקף העסקה היה 650 מיליון דולר. בעקבות זכייה בפרויקט זה החליטה יוון שלא לשתף את התעשייה האווירית בהשבחת מטוסי הפנטום של חיל האוויר שלה. המטוסים שהשבחו על ידי התעשייה האווירית שימשו אחר כך לפגיעה בבסיסי מפלגת הפועלים של כורדיסטן, בפעולות צבאיות שונות בצפון עיראק.
בשנת 1998 קונסורציום בהשתתפות התעשייה האווירית, חברת אלביט מערכות וחברת סינגפור איירוספייס, זכה במכרז להשבחת מערכות האוויוניקה ב-48 מטוסי הקרב מסוג אף-5 של חיל האוויר הטורקי.
היסטוריה > במאה ה-21

בתחילת המאה ה-21, במסגרת שיתוף הפעולה הביטחוני בין טורקיה וישראל, שימוש השטח האווירי של טורקיה לאימוני חיל האוויר הישראלי, במשותף עם חיל האוויר הטורקי.
בתחילת 2005, לאחר שפרויקט השדרוג של מטוסי הפנטום הופסק, ישראל וטורקיה הסכימו על השבחת 48 מטוסים, אך ביוני 2010, בעקבות אירועי המשט לעזה (2010) הודיעה על הקפאה מוחלטת של החוזים הביטחוניים עם ישראל.
בשנת 2012 התקבלה טורקיה כאחת מתשע המדינות המשתתפות בייצור מטוס ה-F-35 שנחשב למטוס העתיד של חיל האוויר האמריקאי (תשע המדינות מחולקות לשלוש דרגות - טורקיה נמצאת בדרגה 3). לטורקים הוגשה גם הצעה לרכישת 100 מטוסי יורופייטר טייפון (EuroFighter 2000 Typhoon) שגם כן נחשב לאחד המטוסים המתקדמים בעולם. חיל האוויר הטורקי היה אמור לקלוט 100 מטוסי F-35 החל משנת 2015, אך בשל עיכוב הייצור המטוס האספקה נדחתה.
ב-22 ביוני 2012 הפילו מערכות הנ"מ של סוריה מטוס F-4 פנטום של חיל האוויר הטורקי שחדר למרחב האווירי של סוריה. טורקיה הצהירה כי מטוס הסיור היה במרחב האווירי הבינלאומי כאשר הוא הופל, בעוד שלטונות סוריה הצהירו שהוא היה בתוך המרחב האווירי הסורי. שר ההסברה הסורי אמר אחר כך, בראיון לערוץ חדשות טורקי, שהצבא הסורי הפיל את המטוס הטורקי משום שחשב שמדובר במטוס ישראלי.
ב-23 במרץ 2014 מטוס F-16 של חיל האוויר הטורקי הפיל מטוס מיג 23 של חיל האוויר הסורי.
בשנת 2018, הודיעה ארצות הברית כי היא עשויה להקפיא את מסירת מטוסי F-35 לטורקיה, לאחר שזו רכשה מערכות טילי S-400 נגד מטוסים מרוסיה. אולם ביוני 2018 נמסרו שני המטוסים הראשונים, בהוראת הנשיא דונלד טראמפ, למרות התנגדות הקונגרס. המשבר נמשך ב-2019, לאחר שטורקיה לא ביטלה את ההסכם עם רוסיה. ביוני 2019 הודיעה הפנטגון על הקפאת מסירת המטוסים ואימון הטייסים הטורקים. אחר כך רווח כי ארצות הברית  תמכור ליוון את המטוסים שיועדו לטורקיה.
בשנת 2023, הוחלט על הקמת פיקוד החלל (Uzay Komutanlığı), כגוף צבאי האחראי למערך ההגנה האווירית, תפעול הלוויינים הצבאיים ושיגורי חלל לתועלת הצבא.
לקראת סוף העשור החיל צפוי לקבל מטוסי TF Kaan ראשונים.
כלי התעופה שבשירות > מטוסי קרב

F-16 - חיל האוויר הטורקי מתפעל 238 מטוסים ונחשב לאחד מחילות האוויר הגדולים בעולם מבחינת כמות מטוסי F-16.
F-4 פנטום - מתוך 155 המטוסים שבשירות, 52 מטוסים עברו שדרוג על ידי התעשייה האווירית בישראל.
F-5 טייגר - כל המטוסים עברו שדרוג על ידי התעשייה האווירית בישראל.
כלי התעופה שבשירות > מטוסי תובלה

C-130 הרקולס - מתוך 13 המטוסים, 7 מתוכננים לעבור שדרוג.
CN-235 - מטוס תובלה קטן, שנבנה במשותף על ידי ספרד ואינדונזיה
איירבוס A-400M - מטוס תובלה אירופי חדיש, חיל האוויר הטורקי הזמין 10 מטוסים.
C-160T טרנסהול (Transall) - מטוס תובלה קטן, שנבנה במשותף על ידי צרפת וגרמניה
כלי התעופה שבשירות > מטוסי תדלוק אווירי

KC-135R-CRAG סטרטוטנקר
כלי התעופה שבשירות > מטוסי בקרה והתרעה מוקדמת (AWACS)

בואינג 737 AEW&C - הוזמנו 4 מטוסים עם אפשרות לרכישת שני מטוסים נוספים.
כלי התעופה שבשירות > מטוסי אימון

T-38A Talon - מטוס המבוסס על ה-F-5
צסנה T-37 דרגונפליי
איירמאקי SF.260
כלי התעופה שבשירות > מסוקים

Eurocopter Cougar - מסוק תובלה אירופי
UH-1 Iroquois
AH-1 קוברה
סיקורסקי S-70
כלי התעופה שבשירות > כטמ"מים

באיקטאר אקינסי
באירקטאר TB-2
כלי התעופה שבשירות > טילי אוויר-אוויר

AIM-120 אמראם
AIM-7 ספארו
AIM-9 סיידווינדר
כלי התעופה שבשירות > טילי אוויר-קרקע

AGM-88 הארם
AGM-142 פופאי
AGM-84 SLAM-ER
AGM-154 JSOW
AGM-65 מאבריק
GBU-8 HOBOS
GBU-8 פייבוואי
CBU-105
BLU-107
ספייק
LANTIRN
ראו גם

אנטוליאן איגל
נמל התעופה הבינלאומי איסטנבול אטאטורק