המפלגה הקומוניסטית הישראלית
היסטוריה > 1965–1989: רק"ח

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 שם רשמי:  الحزب الشيوعي الاسرائيلي, רשימה קומוניסטית חדשה 
 מנהיגים:  מאיר וילנר, תופיק טובי
 תקופת הפעילות:  1 בספטמבר 1965 – הווה (59 שנים) 
 אפיון:  מפלגה קומוניסטית פרו-סובייטית
 אידאולוגיות:  קומוניזם, מרקסיזם-לניניזם, אלטר-גלובליזציה 
 כנסות:  6 - 12
 אותיות:  ו
 שיא כוחה:  4 מנדטים
 נוצרה מתוך:  המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י)
 התמזגה לתוך:  חד"ש
 מטה:  חיפה 
 
 maki.org.il
 
רשימה קומוניסטית חדשה (רק"ח) היה שמו של פלג בעל רוב ערבי שהתפלג מהמפלגה הקומוניסטית הישראלית בשנת 1965 ופעל תחת שם זה עד 1989. בשנת 1989 חזר לשמו הקודם, "המפלגה הקומוניסטית הישראלית".
רק"ח הוקמה בשנת 1965 כאשר התפלגה המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י). המתח בין קבוצת שמואל מיקוניס ומשה סנה, לבין תופיק טובי, אמיל חביבי ומאיר וילנר הגיע לשיאו בשנת 1964, כשברית המועצות העניקה את פרס לנין לשלום למנהיג אלג'יריה אחמד בן-בלה. אחמד בן-בלה קרא להשמדת ישראל עם קבלת הפרס, דבר שעורר ויכוח חריף במפלגה. ב-20 בספטמבר 1964 פרסם מיקוניס מאמר בעיתון המפלגה, "קול העם", ובו גינה את הענקת הפרס למנהיג ערבי המצהיר בראש חוצות על מחויבותו להשמדת ישראל. סירובו של אל-איתיחאד, עיתון המפלגה בערבית, לפרסם את המאמר העמיק את השסע. אירוע נוסף שתרם לפילוג - ב-8 בדצמבר 1964 נהרג אברהם ג'ורי, חייל בגרעין נח"ל מתנועת הנוער בנק"י, בשדות קיבוץ יד חנה בתקרית גבול עם חיילים ירדניים. קיומן של שתי ועידות מפלגתיות נפרדות באוגוסט 1965 הוכיח, כי הפילוג במק"י היה לעובדה מוגמרת. החברים הערבים במפלגה, ועמם חלק מהחברים היהודים אשר התנגדו לציונות הקימו את רק"ח. השם מק"י נשאר בידי הפלג הלאומי-יהודי משום שרוב חברי הכנסת של מק"י היו מן הפלג הזה. בבחירות לכנסת השישית, מיד לאחר הפילוג, השיגה רק"ח 3 מושבים בכנסת ומק"י רק אחד, ומאותו רגע ואילך רק"ח הלכה והגבירה את כוחה.
ברית המועצות לא נקטה עמדה בשאלת הפילוג והקפידה להתייחס למק"י ולרק"ח באופן שווה. מצב זה השתנה ב-1967 כשבעקבות תמיכתה של מק"י במלחמת ששת הימים ניתקו ברית המועצות וארצות הגוש הקומוניסטי (פרט לרומניה) את קשריהם עם מק"י והכירו ברק"ח כמפלגה הקומוניסטית ה"רשמית" של ישראל.
רק"ח ראתה בציונות תנועה לאומית בורגנית המשרתת את האימפריאליזם ואת מלחמת ששת הימים כאקט של תוקפנות ישראלית. מאפיין נוסף של רק"ח היה נאמנותה הבלתי מתפשרת לברית המועצות, היא הייתה בין המפלגות הקומוניסטיות הבודדות במערב שתמכה בפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה ונשארה נאמנה לקרמלין עשרות שנים לאחר שרוב המפלגות הקומוניסטיות ניערו את חוצנן משליטת מוסקבה. רק"ח תמכה בפוטש של אוגוסט כנגד מיכאיל גורבצ'וב ובדיון שעסק בשאלה למה ברית המועצות התמוטטה ניכרה אי הסכמה. לאחר ויכוחים רבים העמדה הרשמית הייתה שנפילתה של ברית המועצות הייתה כתוצאה מבגידת המנהיגים. דעת המיעוט הייתה שהסיבה הייתה בחוסר הדמוקרטיה. כיום יותר ויותר חברי מפלגה תומכים בעמדה השנייה.
למרות שבאופן רשמי הגדירה את עצמה כמפלגה קומוניסטית יהודית-ערבית, רובם המכריע של חבריה ומצביעיה היו ערבים ורבים מהם הכריזו שלמרות שאינם קומוניסטים הם מצביעים לרק"ח מכיוון שהיא המפלגה הלאומית-ערבית היחידה שפועלת בפוליטיקה הישראלית. מנגד, הואשמה רק"ח על ידי כוחות משמאלה, כגון מצפן שנטשה את השאיפה למהפכה סוציאליסטית. מבחינה אידאולוגית גם החברים היהודים וגם החברים הערבים קיבלו את האידאולוגיה הקומוניסטית ולפיה פעלו במעגל הפנימי של המפלגה, וכך לדוגמה מזכ"ל המפלגה היה יהודי ובמוסדותיה נשמר רוב יהודי לפי העיקרון שמפלגה קומוניסטית צריכה לשקף את המצב הדמוגרפי בארצה, אולם כאשר המפלגה הפיצה תעמולה והתמודדה במעגלים ציבוריים, היא הדגישה את הפן הלאומי-פלסטיני תוך צמצום דרסטי של התעמולה המעמדית-סוציאליסטית עד כמעט להיעלמותה בתקופות מסוימות.
בעשור השלישי למדינת ישראל היוותה רק"ח את ההנהגה הפוליטית של הערבים אזרחי ישראל והייתה לנושאת הדגל של המאבק הלאומי הערבי בזירה הפרלמנטרית. רק"ח הגדירה מחדש את הזהות הערבית בישראל כמבוססת על שלושה עיקרים: מעמד נבדל כמיעוט לאומי; השתייכות לעם הערבי-הפלסטיני; ואזרחות ישראלית. לאחר מלחמת ששת הימים התחדדו עמדות המפלגה והיא גיבשה מצע פרו-ערבי, אנטי-ציוני ומותאם לפרשנות הסובייטית של המלחמה. עקב כך עוררה רק"ח עוינות רבה כלפיה בציבור היהודי, שהגיעה עד לכדי ניסיון התנקשות בחייו של מנהיג המפלגה היהודי, מאיר וילנר, באוקטובר 1967.
בעקבות מלחמת יום הכיפורים, ועל רקע התהדקות הקשר בין ברית המועצות לבין אש"ף, תבעה רק"ח בפומבי להכיר בזכות הפלסטינים למדינה עצמאית בשטחים הכבושים. רק"ח הצהירה כי זכותה של אומה הנמצאת תחת כיבוש ללחום נגדו ולהתנגד לו, וראתה את הפעולות נגד צה"ל בתוך השטחים כלגיטימיות ונובעות ממצב הכיבוש. בפרסומיה כונה צה"ל "צבא הכיבוש". עם זאת, רק"ח גינתה את פעולות הטרור שפגעו באזרחים בתוך ישראל ומחוצה לה. רק"ח גם התנגדה בתוקף לכל מעורבות של מי מחבריה בפעולת טרור, הן מבחינה עקרונית והן בשל החשש מהוצאתה אל מחוץ לחוק. את מלחמת יום הכיפורים הסבירה רק"ח כתוצאה של הכיבוש הישראלי המתמשך. תפיסתה כי המלחמה הסתיימה בהישג ערבי ובשיקום הכבוד שנפגע שש שנים קודם לכן, באה לידי ביטוי בהתבטאויות הפעילים הערבים בכתב ובעל פה. המפלגה תמכה בהסכמי ההפרדה של 1974 ו-1975. זאת ועוד, מנהיגי רק"ח הם שקראו ליום האדמה בשנת 1975 והם שהובילו להקמת חזית נצרת הדמוקרטית בשנת 1976, במסגרתה נבחר תאופיק זיאד לשמש כראש עיריית נצרת.
רק"ח התמודדה לראשונה באופן עצמאי בבחירות לכנסת השישית בנובמבר 1965 (3 מנדטים), במהלך מערכת הבחירות היא זכתה לתמיכה פוליטית מצדה של מצרים, שבאותו הזמן הייתה במצב מלחמה עם ישראל והשלטונות המצריים שידרו שידורי תעמולה לערביי ישראל שקראו להצביע לרק"ח. בבחירות לכנסת השביעית בנובמבר 1969 זכתה רק"ח ב-3 מנדטים, ובבחירות לכנסת השמינית בדצמבר 1973 זכתה ב-4 מנדטים. לקראת הבחירות לכנסת התשיעית ב-1977 לחצה מפא"י על הערבים ליצור רשימה ערבית מאוחדת שכללה מוסלמים, דרוזים ובדואים; רשימה זו קיבלה רק מנדט אחד. אחרי המהפך השלטוני של הליכוד בשנת 1977 התמודדה רק"ח בבחירות במסגרת החזית הדמוקרטית לשלום ולשוויון (חד"ש), עד הכנסת ה-12. בשנת 1989 שינתה את שמה שוב למק"י והמשיכה להיות חלק מרשימת חד"ש.