stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שמואל כץ (חבר הכנסת)
פרסומיו

יום האש, תל אביב: קרני, תשכ"ו. (פוליטיקה רוויזיוניסטית) (הופיע בתרגום לאנגלית ולגרמנית)
אליעזר ליבנה, שמואל כץ, "ארץ ישראל וגבולותיה: שאלות ותשובות", תל אביב: התנועה למען ארץ ישראל השלמה, (הקד’ תשכ"ח). (חוברת)
אדמת מריבה: מציאות ודמיון בארץ ישראל, תל אביב: קרני, תשל"ג 1972. (הסכסוך הישראלי-ערבי) (ראה אור במהדורות נוספות) (הופיע בתרגום לאנגלית ולצרפתית)
"הניסוי על ה"סכסוך" מסייע לתעמולה הערבית"; הקדמה מאת משה שמיר, תל אביב: התנועה למען ארץ-ישראל השלמה, תשל"ו 1975.
לא עוז ולא הדר, תל אביב: דביר, תשמ"א 1981.
ז’בו: ביוגרפיה של זאב ז’בוטינסקי, 2 כרכים, תל אביב: דביר, 1993. (הופיע בתרגום לאנגלית)
הרשת: ההגדה לבית אהרנסון; תרגום - ברוך קורות, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תש"ס 2000. (הופיע בתרגום לאנגלית)
Samuel Katz, Days of Fire , London: W.H. Allen, 1968. (תרגום של ספרו "יום האש")
New, updated edition, with an introduction by Menachem Begin, Toronto – New York: Bantam Books, 1977.
Samuel Katz, Battleground: Fact and Fantasy in Palestine , London, New York: W. H. Allen, 1973. ("אדמת מריבה")
New, updated edition: New York – Jerusalem: Steimatzky, 1985.
Samuel Katz, Israël face au mythe de la Palestine; Traduit de l’anglais par M.C. Leroux et Malka Wiszniak, Paris: Albatros, 1976. ("אדמת מריבה", תרגום מאנגלית לצרפתית)
Samuel Katz, Tage des Feuers: das Geheimnis der Irgun; Herausgegeben und eingeleitet von Harald Vocke; aus dem Englischen von Johanna Woltmann-Zeitler, Königstein/Ts.: Athenäum, 1981. ("יום האש", תרגום מאנגלית לגרמנית)
Shmuel Katz, The Hollow Peace, Jerusalem: Dvir & the Jerusalem Post, 1981.
Shmuel Katz, Battletruth: The world and Israel, Tel-Aviv: Dvir, 1983.
Shmuel Katz, Lone Wolf: A Biography of Vladimir (Zeev) Jabotinsky, 2 vols., New York: Barricade Books, 1996. (ביוגרפיה של ז'בוטינסקי)
Shmuel Katz, The Aaronsohn Saga, Jerusalem: Gefen, 2007 5758. ("ההגדה לבית אהרנסון")
פרסומיו > תרגומיו

Vladimir Jabotinsky, The Story of the Jewish Legion; translated by Samuel Katz, with a foreword by Col. John Henry Patterson, New York: B. Ackerman, incorporated, 1945.
Menachem Begin, The Revolt: Story of the Irgun; translated by Shmuel Katz; edited by Ivan M. Greenberg, New York: H. Schuman, 1951. (תרגום של "המרד"; ראה אור בהוצאות נוספות)
הערות שוליים

↑  הספר "מערכות הארגון הצבאי הלאומי" מאת דוד ניב, כרך ו': במלחמה גלויה – 1948-1947, "יום האש", 1966, מאת שמואל כץ, הוצאת כנרת זמורה ביתן
↑  אברהם תירוש,'"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'שמואל כץ פרש מחרות, מעריב, 10 ביולי 1979
↑  אלון הדר,'"`UNIQ--nowiki-00000005-QINU`"'פרקי אבות עם במאי "ג'וליה מיה", באתר nrg‏, 16 במאי 2009
↑  ביקורות: אריה ל. אבנרי,'"`UNIQ--nowiki-00000007-QINU`"'המאבק על הזכות, דבר, 14 בינואר 1973; משה שמיר,'"`UNIQ--nowiki-00000008-QINU`"'לשמוע על האתמול ולחשוב על המחר, מעריב, 5 בינואר 1973, המשך.
| חברי הכנסת הראשונה |
| --- | --- | --- |
| מפא"י | דוד בן-גוריון • משה שרת • אליעזר קפלן • (דוד רמז) • יוסף שפרינצק* • גולדה מאיר • יצחק בן-צבי • זלמן שזר • דב יוסף • חיים בן אשר • אברהם הרצפלד • עדה מימון • שלמה לביא • שמואל דיין • יוסף ברץ • יחיאל דובדבני • בבה אידלסון • פרץ נפתלי • פנחס לבון • זלמן ארן • בן-ציון דינור • אליהו הכרמלי • נטע הרפז • (יהודית שמחוני) • (אבא חושי) • יזהר סמילנסקי • ראובן שרי • יונה כסה • אפרים תבורי • (יוסף מיכאל לם) • (אריה שפטל) • (אברהם טביב) • צבי יהודה • עקיבא גוברין • יוסף אפרתי • אריה בהיר • חסיה דרורי • אליעזר ליבנה • דוד הכהן • ישראל גורי • עמי אסף • מאיר ארגוב • דבורה נצר • שרגא גורן • השל פרומקין • דוד בר-רב-האי • (יצחק קנב) • (הרצל ברגר) • (ז'ניה טברסקי) • (ישראל ישעיהו-שרעבי) • (ברוך אזניה) • (מנחם כהן) • (רפאל בש) |  |
| מפ"ם | (יצחק טבנקין) • מאיר יערי • יעקב חזן • נחום ניר-רפאלקס • אהרן ציזלינג • מרדכי בנטוב • ישראל גלילי • יעקב ריפתין • משה סנה • ברל רפטור • אליעזר פרי • משה ארם • חנה למדן • חנן רובין • ישראל בר-יהודה • מנחם בדר • פייגה אילנית • יצחק בן-אהרן • (דב בר-ניר) • (מנחם רצון) • (דוד ליבשיץ) |  |
| החזית הדתית המאוחדת | יהודה לייב פישמן מימון • יצחק מאיר לוין • חיים משה שפירא • משה אונא • בנימין מינץ • דוד צבי פנקס • מאיר דוד לוונשטיין • זרח ורהפטיג • אליהו-משה גנחובסקי • קלמן כהנא • מרדכי נורוק • יוסף בורג • אהרן-יעקב גרינברג • אברהם יהודה גולדראט • אברהם-חיים שאג • (משה קלמר) • (אליהו מזור) |  |
| תנועת החירות | מנחם בגין • אורי צבי גרינברג • יעקב מרידור • אריה בן-אליעזר • אברהם רקנאטי • יוחנן בדר • הלל קוק • חיים לנדאו • שמואל מרלין • חיים כהן-מגורי • אליהו לנקין • שמואל כץ • ערי ז'בוטינסקי • אסתר רזיאל-נאור |  |
| הציונים הכלליים | פרץ ברנשטיין • ישראל רוקח • שושנה פרסיץ • יוסף ספיר • יעקב קליבנוב • יעקב גיל • יוסף סרלין |  |
| המפלגה הפרוגרסיבית | פנחס רוזן • אברהם גרנות • אידוב כהן • יזהר הררי • ישעיהו פורדר |  |
| ספרדים ועדות מזרח | בכור-שלום שטרית • אליהו אלישר • אברהם אלמליח • משה בן-עמי |  |
| מק"י | שמואל מיקוניס • תופיק טובי • אליעזר פרמינגר • מאיר וילנר |  |
| הרשימה הדמוקרטית של נצרת | סיף א-דין א-זועבי, אמין-סלים ג'רג'ורה |  |
| מפלגת הלוחמים | נתן ילין-מור |  |
| ויצו | רחל כהן-כגן |  |
| התאחדות התימנים בישראל | זכריה גלוסקא |  |
בסוגריים - כהונה חלקית, * יו"ר הכנסת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263768405171  BnF: cb12615871m (data)  GND: 1153089505  ISNI: 0000 0001 0930 0710  LCCN: n50070240  NKC: jcu2012706231  NLA: 35858658  NTA: 069322635  RERO: 02-A027075026  SELIBR: 66454  SUDOC: 250185474  Trove: 1119079  VIAF: 104274315   WorldCat (עם VIAF): 104274315
הצורף

| --- | --- |
 סוגה:  מתח, דרמה
 יוצרים:  דרור סבו, לי ירדני, אבירם בוכריס, ברק סלונים, ארז קו-אל
 כותבים:  ברק סלונים, ארז קו-אל, דרור סבו
 בימוי:  דרור סבו
 שחקנים:  אדיר מילר, יהורם גאון, משה אשכנזי, ליאור אשכנזי, נועה ברקאי, שירה האס, יואב הייט, דניאלה קרטס, לירון וייסמן, מיכה לבינסון, יהושע סובול, אלונה איב, גלעד קלטר
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית 
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  7
 הפקה
 חברת הפקה:  מאי טי וי תקשורת
 אורך פרק:  45 דק' 
 שידור
 רשת שידור:  HOT3
 תקופת שידור מקורית:  26 בנובמבר 2015 – 7 בינואר 2016
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
הצורף היא סדרת מתח ישראלית שעלתה לשידור ב-HOT3 ב-26 בנובמבר 2015. במאי ויוצר הסדרה הוא דרור סבו, והיא נכתבה על ידי ברק סלונים, ארז קו-אל ודרור סבו.
הסדרה כוללת שבעה פרקים ופרק נוסף של מאחורי הקלעים. הסדרה הסתיימה ב-7 בינואר 2016.
עלילה

לילה אחד, ארי מילוס (אדיר מילר), פסיכיאטר מומחה להפרעות שינה, נרדם במיטתו ומתעורר כמה שעות לאחר מכן בבר תל אביבי ואין לו שמץ של מושג כיצד הגיע לשם. ארי, שבילדותו סבל בעצמו מסהרוריות לילה, עולה לירושלים אל שכונת ילדותו על מנת להיבדק אצל הרופא שטיפל בו באותם ימים. חזרתו של ארי אל העיר שבה נולד מאלצת אותו להתמודד עם עברו הטראומתי המודחק ולילותיו הסהרוריים הופכים אותו לחשוד מרכזי במעשה רצח.
השחקנים והדמויות

ארי מילוס (אדיר מילר)
הרב אליהו מילוס (יהורם גאון / משה אשכנזי כדמותו הצעירה)
יעקב בן-דוד, "הצורף" (ליאור אשכנזי)
יוספה (סופי) בן-דוד (נועה ברקאי / שירה האס כדמותה הצעירה)
לאון כץ (יואב הייט)
חפציבה (דניאלה קרטס)
ציפורי מילוס (לירון וייסמן)
מאיר לוי (מיכה לבינסון)
מישל קוגמן (יהושע סובול)
הניה גלפנד (אלונה איב)
מנשה מילוס (גלעד קלטר)
תכנון שימושי קרקע

תכנון שימושי קרקע הוא תהליך הסדרת שימוש בקרקע על מנת לקדם תוצאות חברתיות וסביבתיות מסוימות ושימוש יעיל יותר במשאבים. לארגון של המרחב יש השלכות מיידיות ומשמעותיות על איכות החיים והרווחה. תכנון שימושי הקרקע מכתיב אילו שטחים ייועדו לפיתוח ולבנייה ואילו יישמרו כשטחים פתוחים לסוגיהם, היכן ימוקמו וכיצד ייראו סביבות המגורים, התעסוקה ומוסדות הציבור, והיכן ייפרסו התשתיות לסוגיהן: תחבורה, מים, אנרגיה ועוד.
ניתן להגדיר תכנון בתור קישור בין ידע לפעולה. תהליך התכנון הוא סיפוק צורכי החברה בעזרת ניצול יעיל של המרחב והתאמה שלו למגוון שימושים שמתקיימים בו, כמו מגורים, תעסוקה תשתיות תחבורה, מים, חשמל וכו'.
יעדים של תכנון שימושי קרקע עשויים לכלול: יצירת איכות חיים ראויה למגוון צורות יישוב, שימור סביבתי, ריסון של התפשטות עירונית, מניעה של סכסוכים על שימוש בקרקע, והפחתה בחשיפה למזהמים או גורמי הפרעה אחרים. באופן כללי, תכנון השימושים בחלקות קרקע מתוכננות קובע את מגוון הפעילויות הסוציו-אקונומיות המתרחשות באזור מסוים ואת דפוסי ההתנהגות האנושית שהם מייצרות, יחד עם השפעתם על הסביבה.
תכנון השימוש בקרקע מבקש לסדר ולווסת את שימושי הקרקע בצורה יעילה ואתית ובכך למנוע סכסוכים על שימושי קרקע. ממשלות משתמשות בתכנון שימוש בקרקע כדי לנהל את הפיתוח בתחומן. בכך יכולה המדינה לתת מענה לצורכי האוכלוסייה תוך שמירה על משאבי הטבע והסביבה. לשם כך נדרשת הערכה שיטתית של פוטנציאל קרקע ומים, הערכה של צרכים וביקושים, גיבוש חלופות לשימוש בקרקע ותנאים כלכליים וחברתיים על מנת לבחור ולאמץ את האפשרויות הטובות ביותר לשימוש בקרקע.
הליך התכנון בישראל

הליך התכנון לשימושי קרקע בישראל כולל מספר שלבים. השלב הראשון הוא גיבוש החזון התכנוני, לדוגמה התחדשות עירונית או הקמת שכונה חדשה או פארק תעשייה. לאחר מכן קובעים יעדים, כמו תוספת קומה בבניינים קיימים או העברת שביל גישה לאזור תעשייתי קיים. עם גיבוש יעדים אלו ניתן לסקור את המצב הקיים ולהבין אילו שימושים קיימים, אילו צורכי ציבור מסופקים ואילו לא מסופקים. השלבים האחרונים הם קביעת התוכנית התכנונית ובחינת חלופות למימוש התוכניות התכנוניות. לבסוף המתכננים ממליצים למוסד התכנון על החלופה העדיפה.
התכנון בישראל נעשה מכוח חוק התכנון והבניה, התשכ"ה-1965, הקובע את מבנה מערכת התכנון, את הרכב ועדות התכנון השונות וסמכויותיהן, את סוגי התוכניות ואת הליכי האישור שלהן. מערכת התכנון הישראלית היא היררכית בעיקרה, ובנויה מוועדות מקומיות, ועדות מחוזיות, וועדות ברמה הארצית, בהן המועצה הארצית לתכנון ולבנייה, הוועדה לתשתיות לאומיות (ות"ל), והוועדה הארצית למתחמים מועדפים לדיור (ותמ"ל). השר הממונה על מערכת התכנון הוא שר הפנים.
הליך התכנון בישראל > ביקורת על תהליך תכנון שימושי קרקע בישראל והשינויים במערכת התכנון בישראל

מערכת התכנון היא כלי משמעותי על מנת להסדיר שימושי קרקע בישראל. כנגד מערכת התכנון ישנם הטוענים כי היא לא יעילה ופגיעה ללחצים פוליטיים (מהשלטון המקומי והממשלתי). הביקורת הציבורית על מערכת התכנון היא כי היא פוגעת באפשרות לתת מענה למחירי הדיור שעולים. ביקורת זו הובילה בסופו של דבר לשינויים בחוק התכנון והבנייה.
לפי איריס האן ישראל צפויה להיות המדינה הצפופה ביותר מבין מדינות המערב. בשל גידול האוכלוסייה הגבוה, הצפיפות בה תלך ותגבר, ועימה התחרות העזה על שימושי הקרקע והאתגרים התכנוניים הנובעים מכך. מסיבה זו, השינויים המוצעים בחוק התכנון והבניה והרפורמות המוצעות במערכת התכנון, שעניינן קיצור הליכי התכנון, מעוררים התנגדות בקרב ארגוני חברה וסביבה. זאת מתוך דאגה מפני הפרת האיזונים בין שימור ופיתוח ופגיעה ביכולת של הפרט והקהילה להשפיע על תכנון שימושי הקרקע ועיצוב סביבת המגורים בתחומה היא מתגוררת.
ראו גם

תכנון אזורי וחקלאי
מורפולוגיה עירונית ואזורית
הערות שוליים

↑  פרופ' יוסף מניס, תכנון סביבתי, משרד החינוך, 2014
↑  מהו תכנון, ומה תפקיד המתכנן, באתר איגוד המתכננים
↑  מהו תכנון?, באתר במקום, ‏2010-03-04
↑  חוק התכנון והבניה, תשכ״ה–1965, באתר Gov.il
↑  איריס האן, השפעת השינויים המוצעים על המשקל הניתן לנושאים סביבתיים במערכת התכנון, אקולוגיה וסביבה 4, 1 בדצמבר 2013
ריטה צימרמן

| --- | --- |
 לידה:  שנות ה־60 של המאה ה־20 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פלורידה  אוניברסיטת סינסינטי 
 תחום יצירה:  ציור 
 www.ritazimmerman.com
 
ריטה צימרמן היא ציירת ישראלית-אמריקאית.
ביוגרפיה

צימרמן התחילה לצייר בגיל 14, כשלימדה את עצמה להשתמש בצבעי שמן. ב-1976 סיימה תואר ראשון באומנות באוניברסיטת פלורידה, וב-1984 השלימה תואר שני באומנות פלסטית עם מלגת הצטיינות מלאה מאוניברסיטת סינסינטי.
ב-1987 עברו היא ובעלה להתגורר בקולורדו ספרינגס, שם נולדו שני בניהם - נוח רינסקי ואפרים רינסקי, שניהם סופרים המתגוררים נכון ל-2024 בניו יורק. בעלה, ג'ף רינסקי, היה פסיכיאטר, ועם פרישתו לגמלאות ב-2012 עברו בני הזוג לישראל ומתגוררים בזכרון יעקב.
קריירה מקצועית

ב-1982 הציגה צימרמן לראשונה מיצירותיה ב-4 תערוכות בארצות הברית. ב-1987 פגשה בקמפוס של אוניברסיטת בלומינגטון את זוכה פרס נובל אלי ויזל, שנתן לה את אישורו לצייר אותו, במה שהתפתח לסדרת דיוקנאות לאורך עשר שנות עבודה. ב-1999 נפתחה התערוכה הראשונה שלה מחוץ לגבולות ארצות הברית בגלריית רות מאייר בווינה. כעבור שנה הציגה לראשונה בפריז וב-2008 הציגה לראשונה בישראל בגלריית אנגל בתל אביב וביריד האומנות שנערך במוזיאון אסירי המחתרות בירושלים.
בשנת 2012 הציגה בגלריית ברודמור בקולורדו ספרינגס את התערוכה האחרונה שלה בארצות הברית לפני שעברה עם בעלה להתגורר בישראל.
ב-2021 הציגה מנחם במרכז מורשת בגין תעורכת דיוקנאות של ראש הממשלה המנוח שכללה 22 דיוקנאות מתקופות שונות בחייו, אותם ציירה במשך 7 שנים. באותה שנה השתתפה גם בתערוכת "יוצרים מקום" במרכז זמארין בזכרון יעקב.
שמונה מציוריה נרכשו לתצוגה קבועה במרכז לאומנויות בקולורדו ספרינגס, ושני ציורים נוספים מוצגים דרך קבע באוסף של קרן אל פומר בעיר.
בראיון עימה סיפרה כי הצייר הגרמני-בריטי פרנק אאורבך הוא אחד האהובים עליה וכי היא שואבת השראה מעבודתו האקספרסיבית.
הערות שוליים

1 2  Resume, Rita Zimmerman (באנגלית אמריקאית)
↑  my going away exhibition at the Broadmoor Galleries before moving to Israel, בעמוד הפייסבוק של Rita Zimmerman, 4 בדצמבר 2020
1 2  gefen, דייט עם מיכל - ריטה צימרמן, ציירת בינלאומית, באתר גפן-מגזין המושבות, ‏2021-12-03
↑  יוצרים מקום | תערוכה קבוצתית, באתר זמארין תרבות ופנאי זכרון יעקב
↑  מרכז מורשת בגין, Biography
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ריטה צימרמן".
שלמה דיין

הרב שלמה דיין (נולד ב-6 בנובמבר 1952) הוא רב העדה המערבית בירושלים, וחבר הכנסת לשעבר מטעם ש"ס בכנסת ה-12.
חייו

דיין נולד בתטואן שבמרוקו לאביו יהודה ליאון דיין. עלה ארצה עם משפחתו בשנת 1964. בנעוריו למד בישיבה הגבוהה "שארית יוסף" בבאר יעקב והוסמך לרבנות. כיהן כחבר מועצת העיר ירושלים וכסגן יו"ר המועצה הדתית בירושלים בשנים 1983–1988, ושימש יו"ר ועד חברה קדישא בעדה המערבית בעיר. היה יו"ר המכון לחקר יהדות המגרב ב-1983 ויו"ר המרכז הרוחני "תולדות יצחק" ע"ש רבי יצחק בן וואליד ליהודי צפון אפריקה.
הרב דיין שימש יו"ר ועדת הארגון של ש"ס (1985–1987). בשנת 1988 נבחר מטעם המפלגה לכנסת ה-12 והיה חבר בוועדת העלייה והקליטה, ועדת הפנים ואיכות הסביבה ובנוסף כיהן כסגן יושב ראש הכנסת.
ב-1993 הורשע דיין בקבלת דבר במרמה ובזיוף, ונידון לארבעה חודשי עבודות שירות.
פרסם מאמרים בנושאי הלכה ובנושא חכמי המערב בירושלים.
חיים אישיים

אב לארבעה ילדים.
חיבוריו

נר מערבי - אודות רבי יצחק בן וואליד, ירושלים ה'תש"ל.
שו"ת עטרת שלמה - המכיל קונטרס 'עטרת זקנים' אודות יחס רבני מרוקו לפסקי השו"ע והרמ"א, ובירורי הלכות וחקרי מנהגים ע"פ מנהג מרוקו. ירושלים ה'תשס"ד.
חכמי המערב בירושלים - פרקים בתולדות חייהם ופעולותיהם של חכמי המערב (מרוקו) בירושלים מהמאה ה-י"ט ועד ימינו. ירושלים תשנ"ב.
הערות שוליים

↑  הורשעו בפלילים: כרוניקה של פשיעה בכנסת ובממשלה | נתון בראש, ‏2018-01-09
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299457305171  BnF: cb13501304w (data)  ISNI: 0000 0000 6692 336X  LCCN: n86066046  VIAF: 18701492   WorldCat (עם VIAF): 18701492 
ערך זה הוא קצרמרבנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הפוליטיקה של השומן

| --- | --- |
 סוגה:  סדרה דוקומנטרית
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  3
 שידור
 רשת שידור בישראל:  כאן 11
 תקופת שידור מקורית:  2017
 
הפוליטיקה של השומן היא סדרה דוקומנטרית בת 3 פרקים, על התמודדותן של נשים שמנות וביחסה וקבלתה של החברה הישראלית כלפי משקל עודף, תופעות השמנופוביה והפלאס סייז בשנים האחרונות. הסדרה סוקרת את השינוי דרך שלושה נושאים, המחולקים לפרקים. הסדרה נוצרה על ידי יעל שביט ומעין מילוא ועלתה לשידור בערוץ היוטיוב של "כאן 11" ב-2017 ושודרה בערוץ כאן 11.
בין המשתתפות בסדרה: צילה מיכאלי, יעל רגב, גאלה רחמילביץ', מיכל שם-טוב, נעמי דיסייני, מיכאלה רינגר-פלג, קארין פז, עירית דגני, נעם פרתום, רות צדוק, אוראל נור-שיקרג'י עביד.
אושוויץ

מחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ (מגרמנית: Konzentrationslager Auschwitz ‏האזנהקובץ:De-Konzentrationslager Auschwitz.ogg‏Ⓘ‏, נהגה: אָאוּשְׁוִויץ) שבדרום פולין היה הגדול במחנות ההשמדה שהקימה גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, ובו נרצחו כמיליון ומאתיים אלף נפשות, בהם כמיליון ומאה אלף יהודים (91%), יותר מבכל אתר אחר במהלך המלחמה. היה זה מחנה ההשמדה שפעל במשך הזמן הרב ביותר (מיוני 1940 עד ינואר 1945) מכל מחנות ההשמדה, ובו הגיע לשיאו תיעושו של רצח ההמונים. בשיאו היה אושוויץ קומפלקס שכלל 45 מחנות שהשתרעו על 40 קמ"ר.
באושוויץ היו שלושה מחנות מרכזיים:
מחנה אושוויץ I, שהיה מחנה הריכוז הראשוני ושימש מרכז מנהלי למערכת המחנות, ובו נרצחו כ-75,000 אינטלקטואלים פולנים וכ-15,000 שבויי מלחמה סובייטיים;
מחנה אושוויץ II (בִּירקֶנַאוּ) (Birkenau), שבו התבצעה עיקר השמדת היהודים, ובו נרצחו כמיליון ומאה אלף יהודים וכ-22,000 צוענים;
מחנה אושוויץ III (מוֹנוֹבִיץ) (Monowitz), שפעל כמחנה עבודה עבור חברת אִי גֶה פַארבֶּן.
מעבר לשלושת המחנות הללו פעלו סביב אושוויץ כארבעים מחנות משניים, שבהם הועבדו יהודים בעבודות פרך.
שער הכניסה למחנה הריכוז אושוויץ I, שמעליו התנוססה הכתובת "העבודה משחררת", כמו גם פסי הרכבת המובילים לפתח מחנה ההשמדה אושוויץ II בירקנאו, נחקקו בזיכרונם של רבים כסמל מרכזי לשואה ולהשמדתם של היהודים. המונח "אושוויץ" הפך לשם נרדף לשואה, ולסמל לרוע ולאכזריות האדם, לעינויים ולסבל.
באוגוסט 1944 הצליחו אנשי זונדרקומנדו להבריח מאושוויץ ארבעה תצלומים שצולמו בתוך מחנה ההשמדה, המתארים בצורה בלעדית את פעולות השריפה של הגופות.
ב-1979 הוכרז אושוויץ אתר מורשת עולמית מטעם ארגון אונסק"ו.
נשים וילדים מהרי הקרפטים רגעים לאחר ירידתם מקרונות הרכבת ברמפה היהודית שבמרכז בירקנאו, דקות לפני שנשלחו אל תאי הגזים, 27 במאי 1944. מופיעים בצילום:

* יולן וולשטיין (Wollstein) מסומבטהי (Szombathely), בת 36;

* ילדיה של יולן: ארווין, בן 8; יהודית, בת 5 או 6; דורי, בן 11; נעמי, בת שנתיים.

* אדית, המטפלת של הילדים של יולן, בת 22, לא-יהודיה מצ'כיה; לאדית לא הייתה תעודת זהות ולכן גורשה עם המשפחה.

* הנשו פאלקוביץ (Henchu Falkovitch) לבית מולר, בתם של אברהם ונסיה מילר ואשתו של שמשון פלקוביץ;

* האחיות פוגל: קריינדל וסשה, מטיאצ'יב (Tacovo); שתיהן מעצבות ידועות בעירן. סשה פוגל הייתה אלמנתו של משה פוגל ששירת בצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית ונהרג במלחמת העולם הראשונה;

* ריטה גרונגלאס (Grunglass).

(מתוך אלבום אושוויץ) (לחצו להגדלה וזיהוי הדמויות בתמונה)
היסטוריה > מיקום

מחנות אושוויץ שכנו סמוך לעיר הפולנית אושוויינצ'ים (בנוסח הגרמני, אושוויץ), שבדרום פולין, כ-50 קילומטר ממערב לקרקוב, וכ-290 קילומטר מדרום לוורשה. העיר נמצאת במישור בעל אקלים יבשתי, חלקו ביצתי, מצפון לרכסי הטאטרה ובקרבת אחד מחלקיו הצרים של הסולה, שהוא אחד מיובליו של הוויסלה.
מיקומה הגאוגרפי של אושוויינצ'ים, מדרום לשלזיה הפרוסית-גרמנית הוביל את האימפריה האוסטרו-הונגרית, ששלטה בחבל מאז חלוקת פולין, למקם לידה צומת רכבות חשוב. עם כיבושה של פולין על ידי גרמניה, בתחילת מלחמת העולם השנייה, סופחה שלזיה העילית המזרחית לגרמניה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, בנוסף להיותה אתר מחנה ריכוז, עבודה והשמדה, נועדה העיר אושוויץ לתפקד כחלק מהאוטופיה הנאצית על התיישבות גרמנית במזרח. אדריכליו של היינריך הימלר תכננו את אושוויץ כ"עיר לדוגמה", מודל להתיישבות גרמנית במזרח, כחלק ממימוש התפיסה הנאצית בדבר תפקידו של אזור מזרח-אירופה בהיסטוריה הגרמנית. הימלר תיאר את המלחמה בברית המועצות ובגזעים הסלאבים כהמשך למלחמותיהם של הגרמנים בשבטים המונגולים במאה ה-13. מטרת המלחמה הייתה "לטהר" את סביבת המחיה של "הגזע הארי" מיסודות אתניים בלתי רצויים, כמו הסלאבים והיהודים, וליישב במזרח גרמנים "טהורי-גזע". מחנה אושוויץ נועד לספק כוח עבודה יהודי, סובייטי ופולני לבניית העיר הגרמנית העתידית אושוויץ ולהפעלת התעשיות ומסילות הרכבת, ואילו העיר אושוויץ נועדה לספק כוח אדם גרמני לפיקוח על כוח האדם שבמחנה ולהוות שלב בשיקומה של הנוכחות הגרמנית במזרח. בחזונו של הימלר, היו לאושוויץ שני תפקידים במקביל: מחנה השמדה ועיר גרמנית. ההשמדה הייתה אמורה להסתיים בשלב מסוים. אך העיר אושוויץ נועדה להתקיים לנצח, כחלק מחזון זה, של מזרח גרמניה.
היסטוריה > אושוויץ II (בירקנאו)

אושוויץ II (בירקנאו) הוא המחנה המוכר בדרך כלל בשם "אושוויץ". במחנה נכלאו מאות אלפים ונרצחו בו למעלה ממיליון בני אדם, בעיקר יהודים וצוענים (ראו להלן לגבי הערכת מספר הנרצחים). בירקנאו נקרא על ידי הגרמנים מחנה אושוויץ II, ומוקם כ-3 ק"מ ממערב למחנה אושוויץ I, בכפר בז'ז'ינקה (בגרמניתːבירקנאו), שפונה מיושביו. בניית המחנה החלה באוקטובר 1941. בתחילה נועד המחנה לאכלס את שבויי המלחמה הסובייטיים שנפלו בידי הגרמנים במבצע ברברוסה, אך עם הפעלת "הפתרון הסופי", וכשהוחלט לסגור את מחנות מבצע ריינהרד (בלז'ץ, סוביבור וטרבלינקה), הפך מחנה בירקנאו לאתר ההשמדה המרכזי.
היסטוריה > אושוויץ II (בירקנאו) > מבנה המחנה

מחנה בירקנאו היה בנוי כמלבן שאורכו (מצפון לדרום) 2.5 ק"מ ורוחבו (ממזרח למערב) 2 ק"מ, לא כולל האזור הצפוני, "מקסיקו" (ראו להלן). מידות אלה היו גדולות משמעותית מאלה של מחנה אושוויץ I. כמו באושוויץ I, גם כאן הוקף המחנה בגדרות חשמליות בגובה כארבעה מטרים, שבשל מידות המחנה נמתחו לאורך כולל של כ-9 ק"מ. מעבר לגדרות הוקף המחנה בתעלות באורך כולל של 13 קילומטרים. אושוויץ I ואושוויץ II היו מוקפים בעמדות שמירה שכונו Postenkette, עמדות קדמיות, ובהם שמרו וסיירו אנשי אס אס עם כלבים, יחידה שנקראה "גדוד הכלבים", Hundestaffel.
המחנה נבנה על ידי שבויי מלחמה סובייטיים החל מאוקטובר 1941. היה צורך בבנייה מהירה של המחנה, בשל הצפיפות הרבה שהייתה בו; אלפי שבויים מתו תוך כדי הבנייה בשל התנאים האיומים שבהם עבדו. מתוך כ-13,000 שבויים סובייטיים שהובאו לאושוויץ באוקטובר 1941, שרדו רק 945 במרץ 1942.
הכניסה הראשית למחנה הייתה מן הכביש והמסילה שהגיעו ממזרח, מכיוון אושוויץ I. הכניסה הייתה דרך בניין המשמר של האס אס; תמונת פסי הרכבת הנכנסים אל תוך המחנה דרך מבנה השער היא מן התמונות המפורסמות ביותר של אושוויץ. למעשה הוקמה תחנת הרכבת בתוך המחנה רק במאי 1944, ולפני כן הורדו האסירים מחוץ למחנה והוכנסו פנימה.
מסילת הרכבת שעברה דרך שער הכניסה חילקה את המחנה, מצפון לדרום, לשני אזורים עיקריים: BI, מדרום למסילה, ו-BII, מצפונה. בשנה האחרונה לקיום המחנה הוחל בהקמת אזור שלישי, BIII, מצפון לאזור BII. אזור זה נקרא "מקסיקו" בפי האסירים, אך מעולם לא הושלם. אזורים BI ו-BII חולקו לתתי מחנות, כמפורט להלן, שהיו מופרדים בגדרות תיל. בכל מחנה היו שורות של "בלוקים", מבני עץ מוארכים שנועדו לאסירים; היו אלה צריפים שתוכננו כאורוות ל-52 סוסים בכל אחת מהן, אך במקום זאת שוכנו בכל בלוק למעלה מ-400 אסירים.
היסטוריה > אושוויץ II (בירקנאו) > מבנה המחנה > החלוקה הפנימית של בירקנאו

אזור BI חולק לשני תתי מחנות, עוד ב-1941:
מחנה BIa, בחלקו המזרחי של אזור BI. מחנה זה היה מחנה נשים, שהועברו אליו מאושוויץ I באוגוסט 1942 מחציתו של המחנה שימשה כבית חולים לנשים, ובו ביצע פושע המלחמה קרל קלאוברג, החל מדצמבר 1942, את ניסוייו בעיקור נשים.
מחנה BIb, בחלקו המערבי של אזור BI. מחנה זה היה בתחילה מחנה לגברים, החל ממרץ 1942; מאוחר יותר הועברו הגברים למחנה BIIb, ובמקומם הוכנסו למחנה זה נשים.
בניית גזרה זו הושלמה בשנת 1942. בכל אחד מן המחנות הוחזקו עד 20,000 אסירים ולעיתים אף יותר.
אזור BII חולק גם הוא לשבעה תתי-מחנות, שהיו רצועות מצפון לדרום בתוך המתחם, החל במחנה BIIa, ממזרח, עד מחנה BIIf, במערב. בין מחנות אלה עבר כביש, מצפון לדרום; מחנות BIIa, BIIb, ו-BIIc שכנו ממזרח לכביש, ושאר המחנות שכנו ממערב לו. מחנות אלו היו כדלהלן:
מחנה BIIa, המזרחי ביותר, היה מחנה "קרנטינה" (Quarantänelager), בידוד, לגברים שהגיעו למחנה; הוא שימש כמחנה הסגר, בו הוחזקו אסירים מיד לאחר הגעתם ועד להעברתם לאחד המחנות האחרים.
מחנה BIIb שימש כמחנה למשפחות יהודיות שגורשו לכאן מגטו טרזיינשטט. מטרת המחנה הייתה להיות חלק מן התצוגה שהכינו הנאצים כדי להונות את משלחת הצלב האדום שביקרה בגטו טרזיינשטט ב-23 ביוני 1944. המשלחת הייתה אמורה להמשיך לאושוויץ, כדי לראות את מקומות היישוב מחדש במזרח, כפי שהגדירו הגרמנים את הגירושים מן הגטו. בשל כך, הייתה ההתייחסות שונה לאסירים אלה: שערם לא גולח, הנשים, הגברים והילדים לא הופרדו, ועוד. ב-9 בספטמבר 1943 הגיע למחנה משלוח ראשון ובו 5,006 בני אדם, ובהמשך השנה (16 ו-20 בדצמבר) הגיעו 4,964 מגורשים נוספים. עד מרץ 1944 מתו כ-1,100 איש ואישה ממשלוחים אלה, מרעב ומגפות. ב-9 במרץ באותה שנה הושמדו כ-3,800 מהשרידים, ורק רופאים ותאומים הושארו בחיים. ב-16 במאי וב-19 בו הגיע למחנה משלוח נוסף מהגטו, ובו כ-7,500 בני אדם; כ-3,000 מהם נשלחו לעבודות כפייה והשאר הועברו למחנה המשפחות. לאחר ביקור משלחת הצלב האדום בגטו טרזיינשטט, השתכנעו אנשי הצלב האדום שאין להם צורך בביקור באושוויץ; בשל כך, החליטו הנאצים על חיסול המחנה, וביולי 1944 הושמדו יושבי מחנה זה, כ-7,000 איש, אישה וילד ששרדו עד אז, והמקום אוכלס באסירות פולניות שנלכדו בעת מרד ורשה. בשלב מסוים גם הועברו אליו גברים שפונו ממחנה BIb, כאמור.
מחנה BIIc היה מחנה מעבר (Durchgangslager) לנשים שגורשו מהונגריה. נשים אלה גורשו בסופו של דבר למחנות ריכוז בגרמניה עצמה. לקראת פירוק מחנה אושוויץ הועברו אליו נשים מאזור BIII, "מקסיקו".
מחנה BIId היה מחנה הגברים העיקרי. למחנה זה הגיעו בדרך כלל גברים לאחר ששהו במחנה BIIa. בשנים 1943–1944 שהו במחנה זה אנשי יחידת הפינוי "קנדה" (ראו להלן).
מחנה BIIe היה מחנה משפחות (Familienzigeunerlager) לצוענים. צוענים שהו במחנה זה מפברואר 1943 עד אוגוסט 1944; רובם מתו מרעב וממגפות, והשאר הומתו בגז באוגוסט 1944. במחנה שוכנו גם יהודים שנועדו לעבודת כפייה. רובם לא נרשמו בספרי המחנה, ונשלחו בסופו של דבר למחנות בגרמניה עצמה.
מחנה BIIf היה בית החולים לאסירים (Häftlingskrankenbau). האסירים התייחסו אליו כמבוא לקרמטוריום, שכן רוב האסירים שאושפזו בו נשלחו למוות בסלקציות מרובות שנערכו בו. לעיתים גם רוכזו בו אסירים ממחנות אחרים טרם שליחתם לתאי הגזים.
כאמור לעיל, הקמת אזור BIII, הצפוני מבין שלוש גזרות המחנה, החל בשנת 1944, אך בנייתו לא הושלמה. בקיץ 1944 נכלאו בחלק מגזרה זו נשים יהודיות מהונגריה.