stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המשפט ההומניטרי
התפתחות המשפט הבין-לאומי ההומניטרי > ארבע אמנות ז'נבה

אמנות ז'נבה מתייחסות בעיקר לסכסוכים מזוינים בין-לאומיים, אך יש בהן גם התייחסות לסכסוכים פנימיים. לאור העלייה במספר הסכסוכים המזוינים הפנים-לאומיים, והתפתחות בשיח זכויות האדם והמשפט ההומניטרי, ישנה מגמה לאחד את ההתייחסות לסכסוכים הבין-לאומיים והלאומיים, מבחינת נורמות ההתנהגות והדינים החלים עליהם. לדוגמה, סעיף 3, המשותף לכל אמנות ז'נבה, נחשב כסעיף יסוד, ומבטיח זכויות אדם בסיסיות למוגנים, גם בסכסוכים פנים-לאומיים:
"נתגלע בשטחו של אחד מבעלי האמנה סכסוך מזוין, שאינו בעל אופי בין-לאומי, יהא כל צד בסכסוך מחויב להנהיג, בתורת מינימום, את ההוראות הבאות:
1. בני אדם שאינם משתתפים באופן פעיל בפעולות האיבה, לרבות חיילים שהניחו את נשקם וחיילים שהוצאו מן המערכה עקב חולי, פצעים, מעצר או כל סיבה אחרת, יהיו נוהגים בהם תמיד מנהג אנושי, ללא כל אפליה לרעה מטעמי גזע, צבע, דת או אמונה, מין, יוחסין, מצב חומרי או מכל טעם אחר כיוצא בזה.
לתכלית זו יהיו ויישארו המעשים שלהלן אסורים בכל עת ובכל מקום בנוגע לאנשים הנ"ל:
א. מעשה אלימות בנפשו ובגופו של אדם, ובפרט רצח על סוגיו השונים, הטלת מום, יחס אכזרי ועינויים;
ב. לקיחת בני ערובה;
ג. מעשה התעללות בכבודו של אדם, ובפרט יחס של השפלה וזלזול;
ד. חריצת דינו של אדם והוצאתו להורג של אדם ללא פסק דין קודם של בית משפט המורכב כדין והנותן את כל הערבויות המשפטיות שהוכרו על ידי עמים תרבותיים כדבר שאי-אפשר בלעדיו..."
התפתחות המשפט הבין-לאומי ההומניטרי > פרוטוקולים נוספים

בעקבות הניסיון המלחמתי המר בווייטנאם נוספו בשנת 1977 שני פרוטוקולים (Additional Protocols) לארבע אמנות ז'נבה. שני פרוטוקולים אלה מחייבים רק את המדינות שחתמו עליהם, וזאת בניגוד לאמנות האג וז'נבה, המחייבות את כלל המדינות. עם זאת, כיום, רבים מהסעיפים בפרוטוקול הראשון נחשבים דין מנהגי, המחייב את כל המדינות.
אמנות לפי סדר כרונולוגי > הצהרת פריז (1856)

ב-16 באפריל 1856 חתמו הצדדים הלוחמים במלחמת קרים על הסכם בנוגע לדיני הלוחמה הימית. מאוחר יותר חתמו על ההסכם 55 מדינות שונות.
הצהרת פריז קבעה מדיניות בינלאומית הקשורה לשייט נייטרלי ולוחמני בים הפתוח, והציגה כללים חדשים ל"פרסי מלחמה". הנציגים הסכימו על שלוש נקודות עיקריות: ספינות חופשיות מייצרות סחורות חופשיות, מצור אפקטיבי, ואיסור על פריבטירים.
אמנות לפי סדר כרונולוגי > אמנת ז'נבה הראשונה (1864)

אמנת ז'נבה הראשונה קובעת הגנות לחיילים פצועים וחולים, וכללים לאיסוף פצועים וחולים ולטיפול בהם בשדה הקרב: חייל פצוע איננו מטרה לגיטימית, משום שאינו מסוגל עוד להילחם, ולכן אין לתקוף אותו או לפגוע בו. חייל פצוע זכאי לטיפול ולהשגחה רפואית. הצוות הרפואי אף הוא צריך להיות מוגן, על מכשיריו ועל כלי הרכב והמבנים, המשמשים אותו לצורך טיפול בפצועים. לכוחות הלוחמים אסור להפריע לצוות רפואי בעבודתו או לעכב אותו, ואין לכפות עליו עשייה הנוגדת את תפקידו. הצוות והציוד צריכים להיות מסומנים בצלב או בסהר, אדום על רקע לבן. הצוותים הרפואיים חייבים לנהוג ללא משוא פנים ובאופן נייטרלי. כל מי שמפר את הכללים (למשל פצוע או רופא המשתתף בלחימה), אינו זכאי עוד להגנת האמנה, בין אם מדובר בפצוע, באיש צוות רפואי או במכשור רפואי (אמבולנסים, בתי חולים). הגנות וכללים דומים חלים גם על צוותי דת.
אמנות לפי סדר כרונולוגי > הכרזת סנט פטרסבורג (1868)

בתאריך 11 בדצמבר 1868 נחתם בעיר סנט פטרבורג הסכם בינלאומי האוסר שימוש בכלי נשק מסוימים בעת מלחמה.
אמנות לפי סדר כרונולוגי > אמנת האג הראשונה (1899)

ב-29 באוגוסט 1898 יזם הצאר ניקולאי השני כינוס ועידת שלום. הוועידה התכנסה בין המועדים 18 במאי ועד 29 ביולי 1899. ביומה האחרון נערך מעמד החתימה על האמנה אשר נכנסה לתוקף ב-4 בספטמבר 1900.
ההשפעה העיקרית של אמנת האג משנת 1899 הייתה באיסור על שימוש באמצעים צבאיים מסוימים, פרי הטכנולוגיה המודרנית: הפצצות מן האוויר, נשק כימי וקליעי הולופוינט. האמנה אף יצרה את בית הדין הקבוע לבוררויות (Permanent Court of Arbitration) אשר מקום מושבו בהאג.
האמנה מכילה ארבעה פרקים ושלוש הצהרות נוספות: ישוב סכסוכים בינלאומיים בדרכי שלום; דינים ומנהגים של מלחמה ביבשה; יישום עקרונות ועידת ז'נבה משנת 1864 למלחמה בים; איסור על שיגור קליעים וחומרי נפץ מכדורים פורחים; הצהרה על שיגור קליעים וחומרי נפץ מכדורים פורחים; הצהרה על שימוש בקליעים אשר מטרתם פיזור גז הגורם חנק או הזיות; הצהרה על שימוש בקליעים המתרחבים או נמעכים בקלות בגוף האנושי.
אמנות לפי סדר כרונולוגי > אמנת ז'נבה השנייה (1906)

אמנת ז'נבה השנייה מחילה את כללי האמנה הראשונה על מצבי מלחמה בים. כללים הנוגעים להגנה על צוותים רפואיים ודתיים ביבשה, מיושמים להגנה על אוניות המשמשות למתן שירות רפואי.
אמנות לפי סדר כרונולוגי > אמנת האג השנייה (1907)

בשנת 1907 התקיים בהאג כנס בין-לאומי, ובמהלכו קיבלו תוקף מחודש האמנות בדבר הכללים והמנהגים במלחמה ביבשה, ונוספו אמנות חדשות. הוועידה השנייה לשלום התכנסה בשנת 1907 בעקבות קריאה של נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט בשנת 1904, אולם מועד כינוסה נדחה עקב פרוץ מלחמת רוסיה–יפן. הוועידה התכנסה ב-15 ביוני 1907 וננעלה ב-18 באוקטובר ומטרתה הייתה להרחיב את אמנת האג משנת 1899, לשנותה בהתאם לנסיבות ולהוסיף לה חלקים נדרשים, תוך התמקדות במלחמה בים. ב-18 באוקטובר 1907 נחתם הנוסח הסופי של אמנת האג השנייה והוא נכנס לתוקפו ב-26 בינואר 1910.
הבריטים ניסו בוועידה להגביל את השימוש בסוגי נשק שונים, אולם לא זכו לשיתוף פעולה של המעצמות האחרות ובראשן גרמניה אשר חששה כי הבריטים מנסים לחבל בצמיחת הצי הגרמני. גרמניה אף דחתה הצעה לבוררות חובה. אולם הוועידה הרחיבה את מנגנון הבוררות מרצון וקבעה תנאים לגביית חובות, דיני מלחמה, וכן זכויות וחובות של מדינות נייטרליות.
לאמנה 13 פרקים, מתוכם 12 אושררו ונכנסו לתוקפם: ישוב סכסוכים בדרכי שלום; הגבלות על השימוש בכוח לגביית חובות חוזיים; פתיחה במעשי איבה; דינים ומנהגים של מלחמה ביבשה; הזכויות והחובת של אנשים וכוחות נייטרליים בעת מלחמה ביבשה; מעמד אוניות סוחר של האויב בפרוץ מעשי איבה; הסבת אוניות סוחר לאוניות מלחמה; הטמנת מוקשים תת-מימיים אוטומטיים; הפצצות מכוחות צי בעת מלחמה; יישום עקרונות אמנת ז'נבה למלחמה בים; הגבלות מסוימות ביחס לזכות לתפיסת רכוש בעת מלחמה בים; יצירת בית דין בינלאומי לשלל מלחמה (לא אושרר); זכויות וחובות של כוחות נייטרליים בעת מלחמה ימית; הרחבת ההצהרה השנייה מוועידת האג משנת 1899 לכלי טיס נוספים; הצהרה על בוררות חובה.
אמנות לפי סדר כרונולוגי > פרוטוקול ז'נבה (1925)

פרוטוקול ז'נבה נחשב כתוספת לאמנות האג. הוא נחתם ב-17 ביוני 1925 ונכנס לתוקפו ב-8 בפברואר 1928. שמו המלא של הפרוטוקול הוא "פרוטוקול לאיסור על השימוש בנשק כימי חונק, מרעיל או אחר ובשיטות מלחמה בקטריולוגיות" (באנגלית: Protocol for the Prohibition of the Use in War of Asphyxiating, Poisonous or Other Gases, and of Bacteriological Methods of Warfare).
הפרוטוקול מטיל איסור קבוע על השימוש בכל סוגי הנשק הביולוגי. פרוטוקול זה בא על רקע דאגה ציבורית גוברת כנגד השימוש בנשק כימי לאחר השימוש בגז חרדל וכלי נשק דומים במהלך מלחמת העולם הראשונה, וחשש כי שימוש בכלי נשק כימי וביולוגי עלול להוביל לתוצאות הרות אסון במלחמה עתידית.
אמנות לפי סדר כרונולוגי > אמנת ז'נבה השלישית (1929)

אמנת ז'נבה השלישית דנה בזכויותיהם של שבויי מלחמה. העיקרון המרכזי באמנה זו הוא שכל חייל הנופל בשבי, הוא שבוי מלחמה ואינו אסיר. באמנה זו ישנה אנלוגיה בין שבויי מלחמה לבין לוחמים. שבוי מלחמה, בניגוד לאסיר, לא עבר על חוק פלילי של מדינתו אלא ביצע את המוטל עליו בהתאם לחוקי המלחמה ובהתאם להוראות של מפקדיו. אמנה זו מפרטת את חובותיו של הכוח השובה כלפי שבויי המלחמה שבתחומו ומדגישה את האחריות, המוטלת עליו, לגורלם של השבויים. הכוח השובה רשאי ליטול משבוי מלחמה אך ורק את חופש התנועה, הוא רשאי למנוע ממנו לשוב ולהילחם נגד המדינה או הארגון ששבו אותו. אסור לכוח השובה לשפוט ולהעניש שבוי-מלחמה, שביצע מעשים דומים לאלה שלוחמי הכוח השובה מבצעים. עם זאת, מותר וראוי להעמיד לדין פלילי שבוי מלחמה שחשוד בביצוע פשעי מלחמה, פשעים נגד האנושות וג'נוסייד (רצח עם).
אמנת ז'נבה השלישית מחייבת את הכוח השובה להתייחס אל שבוי המלחמה באופן אנושי, אוסרת לענותו נפשית או פיזית, מחייבת את שוביו לדאוג לצרכיו (מזון, ביטחון, טיפול רפואי, הליך הוגן, תכתובת עם משפחתו), להודיע לרשויות המתאמות (כגון לצד שלישי או נייטרלי בסכסוך) על דבר שבייתו ולאפשר לו ביקור של נציגי הצלב האדום הבין-לאומי. עם תום המלחמה יש לאפשר לשבוי המלחמה לשוב למדינתו. השבוי, מצידו, מחויב למסור לשוביו את פרטיו המזהים. לכוח השובה מותר לחקור את השבויים, אך, כאמור, ללא עינויים או הפעלת איומים. על הכוח השובה לייחס חשיבות רבה למיקום מחנה השבויים, באופן שלא ייווצר חשש לפגיעה במחנה בידי הכוחות הצבאיים של הצדדים השונים. אין להשתמש במחנה השבויים כ"מגן אנושי".
סעיף 4 באמנת ז'נבה השלישית קובע מי הם הזכאים לסטטוס של שבויי מלחמה:
לוחמים של אחד הצדדים בסכסוך, השייכים למבנה צבאי מאורגן, לרבות אנשי מיליציה ומתנדבים, הנופלים בשבי היריב.
לוחמים מקבוצות התנגדות שונות של אחד הצדדים בסכסוך, הפועלים בתוך השטח שלהם או מחוצה לו, בכלל זה פעילות בשטחים כבושים או מחוצה להם, כל עוד מתקיימים לגביהם התנאים הבאים: הם מצויים במנגנון היררכי וסרים למרות היררכית; מזהים את עצמם בסימן זיהוי המבחין אותם ממרחק; נושאים נשק באופן גלוי; נוהגים לפי כללי המלחמה.
לוחמים בכוחות סדירים, הנאמנים לממשלה או רשות, שהכוח העוצר אינו מכיר בה.
בני-אדם הנלווים לכוחות הלוחמים מבלי להימנות עליהם, סרים למרות הצבא ונושאים אישורים צבאיים: אזרחים בצוותי אוויר של כוחות הצבא, כתבים צבאיים, ספקים, אנשי שירות הרווחה.
צוותים אזרחיים של כלי שיט ומטוסים.
תושבים בשטח שאינו כבוש, אשר בהתקרב האויב משתתפים בהגנה על עצמם, באופן ספונטני וללא יכולת להתארגן בכוחות צבא סדירים, בתנאי שהם נושאים נשק באופן גלוי ונוהגים לפי כללי המלחמה.
אמנות לפי סדר כרונולוגי > אמנת ז'נבה הרביעית (1949)

אמנה חשובה זו דנה בהגנה על אוכלוסייה אזרחית במלחמה או תחת כיבוש. על האוכלוסייה האזרחית, שחובה להגן עליה, נמנים כל מי שאינם משתתפים בלחימה.
עקרון ההגנה על אוכלוסייה אזרחית מבוסס על העובדה, שאף כי במהלך מאה השנים האחרונות אוכלוסייה אזרחית איננה משתתפת בלחימה, בכל זאת אזרחים הם הנפגעים (הרוגים ופצועים) העיקריים במאבקים מזוינים. לפיכך, האמנה קובעת כלל מרכזי, שאין לפגוע באוכלוסייה האזרחית וברכושה בעת מלחמה. חובה זו מוטלת על כל הכוחות הצבאיים והאזרחיים. סעיף 32 באמנת ז'נבה הרביעית קובע:
"בעלי האמנה מסכימים במפורש שכל אחד ואחד מהם אסור לו לנקוט שום אמצעי שיש בו כדי לגרום לסבלם הגופני או להשמדתם של המוגנים אשר בידם. איסור זה חל לא רק על רצח, עינויים, עונשי גוף, השחתת גוף וניסיונות רפואיים או מדעיים שאין הטיפול הרפואי במוגן מצריכים, אלא גם על שאר מעשי אכזריות, אם בידי סוכנים אזרחיים ואם בידי סוכנים צבאיים".
במקרה של כיבוש, היחסים בין הכוח הכובש לאוכלוסייה האזרחית משתנים. אין מדובר עוד במצב חירום זמני, שבו מתבצעת לוחמה, אלא במצב שגרתי ולעיתים אף מתמשך. לפיכך, המחויבות של הכוח הכובש כלפי האוכלוסייה האזרחית ורכושה גדלה, ועמה גדלה החובה לשמור על זכויות האדם שלה ולאפשר קיום אורח חיים שגרתי. על הכוח הכובש מוטלת החובה להבטיח את הסדר והביטחון הציבוריים, מתוך כיבוד המנהגים המקומיים. הזכויות והאיסורים שעל הכוח הצבאי חובה לשמור הן: הזכות לחיים; הזכות לחופש התנועה; הזכות לפרנסה; הזכות לדיור; הזכות לקניין; הזכות להליך הוגן; הזכות לטיפול רפואי; איסור על ענישה קולקטיבית; איסור על גירוש תושבים אל מחוץ לשטח הכבוש; איסור יישוב אזרחים של המדינה הכובשת בשטח הכבוש; איסור הפעלת לחץ לשיתוף פעולה עם הכוחות הכובשים; הזכות לתכנון סביבתי.
אמנת ז'נבה, כמסמך שמטרתו לאזן בין הצרכים הצבאיים לבין זכויות האדם, קובעת שבכל מקרה ומקרה על הכוח הכובש להתייחס לזכויות האדם, מתוך כבוד ויחס אנושי לאוכלוסייה האזרחית. עם זאת, כוח כובש רשאי להגביל את חופש התנועה של אזרחים או להטיל סגר על שטח כבוש, רק אם פעולה זו נחוצה לחלוטין להשגת יעדים צבאיים, ובתנאי שהוכיח זאת. ההוכחה צריכה לעמוד בשלושה קריטריונים: 1) צורך צבאי (האם פעולה זו אכן עונה על צורך צבאי הכרחי בבואו להתמודד עם איום מיידי), 2) התאמת האמצעי למטרה. 3) פרופורציונליות (הפגיעה בזכויות האוכלוסייה האזרחית היא מעטה יחסית להישג הצבאי).
אזרחים המשתתפים בלחימה מסתכנים באיבוד זכותם להגנה כאזרחים ואינם נהנים מאותן זכויות של חיילים במדים, המוגדרים תחת סטטוס של שבויי מלחמה, אם הם נופלים בשבי. אנשים אלה צפויים לעמוד לדין לפי החוק הפלילי של המדינה שאסרה אותם.
אמנות לפי סדר כרונולוגי > אמנת ז'נבה הרביעית (1949) > עצירים בשטח כבוש

אמנת ז'נבה הרביעית דנה בזכויותיהם של עצירים בזמן של כיבוש ומעגנת אותן: לפי סעיפי האמנה, על הכוח הכובש מוטלת החובה לאסור על הכאה או עינויים של עצירים, מוטלת החובה להסביר להם את עילת המעצר, לכבד את זכויותיהם (לאוסרם בתחומי השטח הכבוש בלבד, לספק תנאי מחיה נאותים, מזון וטיפול רפואי, לאפשר קיום פולחן דתי, פעילויות חינוך ותרבות), ולאפשר להם קשר עם העולם שמחוץ לבית הכלא (ביקורים, דואר, שיחות טלפון) עם המשפחות ועם נציגים של ארגונים בין-לאומיים.
אמנות לפי סדר כרונולוגי > אמנת ז'נבה הרביעית (1949) > פשעי מלחמה

אמנת ז'נבה הרביעית הגדירה מספר "הפרות חמורות של זכויות", שיש להן משקל רב יותר וחמור יותר בעת העמדה לדין של המבצעים הפרות אלה, והן מוגדרות על ידיה כ"פשעי מלחמה". כל מדינה שהיא צד לאמנת ז'נבה הרביעית, חייבת לרדוף לפיה אחרי כל אדם שביצע הפרה חמורה כזו, או הורה על ביצועה, ולהעמידו לדין, במסגרת מערכת המשפט הלאומית שלה או במסגרת מערכת משפט אחרת, כגון בתי דין בין-לאומיים.
"הריגת מוגן במזיד, עינויו או יחס בלתי אנושי אליו, לרבות ניסיונות ביולוגיים, גרימת-זדון של סבל רב או חבלה חמורה בגופו או בבריאותו, גירושו או העברתו שלא בהיתר או כליאת מוגן שלא בהיתר, כפיית מוגן לשרת בכוחות מעצמה אויבת, או שלילת-זדון של זכויותיו של מוגן לשפיטה הוגנת וסדירה, שנקבעה באמנה הזאת, לקיחת בני ערובה והריסתו והחרמתו של רכוש בקנה מידה רחב, שאין הכרח צבאי מצדיקן ושבוצעו שלא בהיתר ומתוך הפקרות" (סעיף 147, אמנת ז'נבה הרביעית, 1949).
יש הסוברים כי אמנות ז'נבה הן חלק מהמשפט המנהגי. לדידם, אמנת ז'נבה הרביעית, יחד עם שלוש אמנות ז'נבה הנוספות (הראשונה, השנייה והשלישית), אשר נוסחו בשנת 1949 ואמנות האג משנת 1907, הן חלק מהמשפט המנהגי המחייב את כל המדינות שהן צד לסכסוך מזוין, לרבות מדינות שלא חתמו על האמנות או לא אשררו אותן. עניין זה שנוי במחלוקת בין משפטנים בימינו.
אמנות לפי סדר כרונולוגי > אמנת הנשק הביולוגי (1972)

בשנת 1972 נוספה אמנת הנשק הביולוגי (Convention on the Prohibition of the Development, Production and Stockpiling of Bacteriological (Biological) and Toxin Weapons and on their Destruction) להוראות פרוטוקול ז'נבה מ-1925.
אמנות לפי סדר כרונולוגי > פרוטוקול נוסף ראשון (1977)

הפרוטוקול הראשון 1977, מרחיב ומפתח את הכללים, החלים על המדינות שהצטרפו לפרוטוקולים אלה, בזמן מאבקים מזוינים בעלי אופי בין-לאומי. הרחבה אחרת בפרוטוקול הראשון, היא החלתו גם על סכסוכים מזוינים, ובהם עמים לוחמים נגד שליטה קולוניאלית וכיבוש זר ונגד משטרים גזעניים, מתוך מימוש זכותם להגדרה עצמית. כך, לדוגמה, סעיף 1(4):
"המצבים שאליהם מתייחסת הפסקה הקודמת כוללים סכסוכים מזוינים שבהם לוחמים עמים נגד שליטה קולוניאלית וכיבוש זר ונגד משטרים גזעניים, תוך מימוש זכותם להגדרה עצמית כפי שעוגנה במגילת האומות המאוחדות ובהכרזה על עקרונות המשפט הבין-לאומי בדבר יחסים ידידותיים ושיתוף פעולה בין מדינות בהתאם למגילת האומות המאוחדות"
פרוטוקול זה מרחיב את ההגנה על אזרחים במאבקים כאלה, וכולל את החובה המוטלת על הכוחות הלוחמים להגן על האזרחים הן בצד שלהם והן בצד היריב. פרוטוקול זה מחדד את עקרון ההגנה על אובייקטים אזרחיים, כגון איסור פגיעה בסכרים, הגנה על הסביבה, על מבני תרבות ודת, ועל שדות תבואה. נוסף על כך, הוא אוסר על השתתפות ישירה של ילדים מתחת לגיל 15 בסכסוכים מזוינים.
הפרוטוקול הראשון קובע שני עקרונות רבי חשיבות: עקרון ההבחנה ועקרון היחסיות.
עקרון ההבחנה: הצדדים הנלחמים חייבים להבחין ולהבדיל בין מטרות צבאיות לבין אוכלוסייה אזרחית (בין שהיא אוכלוסיית האויב בין לאו) ורכוש אזרחי. הצדדים הנלחמים חייבים לכוון את התקפותיהם רק לעבר מטרות צבאיות, אסור להם להשתמש בנשק או בשיטות לחימה שמטבעם אינם מבחינים בין לוחמים ללא לוחמים. למשל, מוקשים נגד בני אדם הם כלי נשק אסור לשימוש, משום שבעת השימוש בהם לא ניתן להבחין בין אוכלוסייה אזרחית ללוחמים.
עקרון היחסיות: הצדדים הנלחמים חייבים להימנע מהתקפות, שעלולות לסכן מאוד את האוכלוסייה האזרחית, או להגבילן, גם במחיר ויתור על ההישג הצבאי.
הפרוטוקול הראשון מרחיב את הגדרת המושג אזרחים לאור הניסיון הנלמד בסכסוכים מזוינים בין-לאומיים שונים.
כפי שצוין לעיל, אחדים מהסעיפים בפרוטוקול הראשון נחשבים דין מנהגי, המחייב את כלל המדינות, כגון סעיף 48, המעגן את עקרון ההבחנה בין לוחמים למוגנים, סעיף 51 המעגן עקרון ההגנה על אוכלוסייה אזרחית, וסעיף 75, הקובע זכויות יסוד, ובהן החובה למתן יחס אנושי לכל בני האדם המצויים בידי אחד הצדדים לסכסוך, וכן הזכות להליך הוגן.
"ככל שהם נתונים להשפעת אחד מן המצבים אליהם מתייחס סעיף 1 לפרוטוקול זה, בני אדם המצויים בידי צד לסכסוך, ואשר אינם נהנים מיחס עדיף על-פי האמנות או על פי פרוטוקול זה, יזכו ליחס אנושי, בכל הנסיבות, וייהנו, לכל הפחות, מההגנה הקבועה בסעיף זה ללא כל הבחנה פסולה המבוססת על גזע, צבע, מין, שפה, דת או אמונה, השקפה פוליטית או אחרת, מוצא לאומי או חברתי, עושר, הורתו של אדם או מעמד אחר, או על כל אמת מידה דומה אחרת. כל צד יכבד את גופם, כבודם, אמונותיהם ומנהגי דתם של כל אותם בני אדם" [סעיף 75 (1)].
אמנות לפי סדר כרונולוגי > פרוטוקול נוסף שני (1977)

הפרוטוקול השני 1977, מתייחס לסכסוכים פנים-מדינתיים. הפרוטוקול מחזק ומרחיב עקרונות יסוד בסיסיים להגנה על חייהם ועל כבודם של כל הנמנים עם הקבוצות המוגנות בסכסוכים פנימיים (אזרחים, לוחמים פצועים, שבויי מלחמה). פרוטוקול זה מצביע על מגמה שלפיה, גם בסכסוך מזוין פנימי תהיה הבחנה בין לוחמים לשאינם לוחמים, וזאת כדי לפרוש את יריעת ההגנה ההומניטרית על בני-אדם רבים ככל האפשר.
אמנות לפי סדר כרונולוגי > אמנת הנשק הכימי (1993)

בשנת 1993 נוספה אמנת הנשק הכימי להוראות פרוטוקול ז'נבה מ-1925.
קובו: אגדה של סמוראי

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  טראוויס נייט 
 הופק בידי:  אריאן סאטנר 
 תסריט:  מארק היימס וכריס באטלר
 מדבבים:  שרליז ת'רון   רייף פיינס   מתיו מקונוהיי  ארט פרקינסון
 מוזיקה:  דאריו מרינלי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  לייקה
 חברה מפיצה:  UIP Duna, Focus Features, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  13 באוגוסט 2016 
 משך הקרנה:  101 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט הרפתקאות, סרט פנטזיה, סרט לכל המשפחה, סרט פעולה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   kuboandthetwostrings
 kubothemovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
קובו: אגדה של סמוראי (באנגלית: Kubo and the Two Strings) הוא סרט קולנוע מונפש בטכניקת האנימציה "סטופ מושן" (או באנגלית "Stop motion") מסוגת פנטזיה והרפתקאות מבית אולפני לייקה משנת 2016. הסרט בוים על ידי טראוויס נייט, ונכתב על ידי מארק היימס וכריס באטלר. את הסרט מדבבים ארט פרקינסון, שרליז ת'רון, רייף פיינס ומתיו מקונוהיי. גיבור הסרט הוא קובו (פרקינסון) בעל השמיסן הקסום שעינו נגנבה על ידי סביו מלך הירח. מלווה במסעו בחיפושית ובקופיפה, עליו לברוח מסבו ומאחיותיו של אימו שרוצים לגנוב את עינו השנייה.
קשר אורגים

קשר אורגים
קשר אורגים (Sheet bend) הוא סוג של קשר, המשמש לחיבור חבלים שעוביים שונה זה מזה.
מקורו של שם הקשר הוא באריגה, בה חיבור של חבל בעובי שונה דרוש לבניית מרקמים של צבעים בבד. קשר אורגים אינו חזק במיוחד, ולעיתים נדרש קשר אורגים כפול.
אופן קשירת הקשר דומה לקשירת קשר ההצלה הפשוט, אך לעומתו יש לו חסרונות רבים - הוא יעיל רק ב-55% מהמקרים, ונוטה להשתחרר בקלות.
ראו גם

קשר אורגים כפול
יוסי ריבלין (סופר)

| --- | --- |

 לידה:  18 ביוני 1961 (בן 63) ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 שפות היצירה:  עברית 
 
יוסי ריבלין (נולד ב-18 ביוני 1961) הוא סופר, מרצה שואה ביוגרף וקריין. בין ספריו: "42.2 - סיפורים קצרים ומסלולים ארוכים על ריצה ואהבה" (קוראים 2009), "לשיר סיפור אהבה" (פרדס 2017), "דרך בורמה שלי" (כתב, 2018), קרואסונים (כתב, 2019). מסע ברדיו (כתב 2022) "אשד חיי" (ביוגרפיה) ועוד.
ביוגרפיה

נולד בירושלים, בשכונת קטמון, למשה ורחל ריבלין. האב משה נפל בשבי הירדני בגיל 17.5 במהלך קרבות גוש עציון, ערב הקמת המדינה. סיפורו של האב משה מופיע בסיפור "לחם" (קרואסונים, כתב 2019). אמו, רחל, היא שורדת שואה בת העיר שדלץ שבפולין. ביסודי למד יוסי בבית הספר ע"ש הנרייטה סאלד בשכונת קוממיות (טלביה), בתיכון למד בבית חינוך, ונשר משם בשלב מסוים. על נסיבות נשירתו מסופר בסיפורו "היינו לרגע נערי חוף" בקובץ הסיפורים "קרואסונים".
בצבא שירת בגולני בתפקידי פיקוד שונים, והשתתף במלחמת לבנון הראשונה. לצד התפקידים הקרביים עסק בתיעוד ההוויה הגולנצ'יקית במסגרות פנימיות של החטיבה. היה בין כותבי העצרת החטיבתית השנתית בשנים הללו כעוזרו של המפיק צבי (ציצי) גרא. בתום מלחמת לבנון, צורף בפקודת מפקדת החטיבה לצוות שתיעד את מהלכי חטיבת גולני במלחמה והחל בתחקיר ראשוני ואיסוף חומרים לקראת הקמת מוזיאון גולני שבצומת גולני. בהמשך שירותו במילואים היה לחובש קרבי, ובתפקיד זה שירת למעלה מעשרים שנות מילואים והשתתף במבצע חומת מגן (2002).
ביוגרפיה > עיתונות

אחרי השירות הסדיר החליט לפנות לעיסוק בעיתונות. הכתבה הראשונה בחייו הייתה עבור עיתון הסטודנטים "פי האתון", סיפורו של הר הצופים בתקופה שבין 48–67. הכתבה כללה ראיון נדיר בשטח ההר עם מי שהיה המפקד המיתולוגי של הר הצופים מנחם שרפמן, שכונה "מלך ההר". לאחר מכן התקבל לעבודה במקומון "כל העיר" ככתב לענייני צרכנות ונושאים כללים. הכתבה הראשונה שלו הייתה מעין "סקופ", שלא היה ידוע אז לציבור הרחב: דיווח על פיתוח תוכנה חדישה בתחום המחשבים האישיים – מעבד התמלילים. הכתבה השנייה שלו חשפה פרטים דרמטיים על רצח נהג מונית פלשתינאי בידי צעירים ישראלים בני טובים כפעולת נקם לאומנית.
בשנת 1986 במקביל ללימודיו בפקולטה למדעי החברה והרוח, באוניברסיטה העברית, סיים קורס מגישים בקול ישראל, והשתלב בתומו במחלקת החדשות של התחנה ככתב. בהמשך מונה לכתב לענייני פלילים בתל אביב (החליף את כרמלה מנשה שמונתה לכתבת הצבאית) ושדרן מוטס.
בשנת 1990 החל יוסי ריבלין לעבוד בעיתון "חדשות", ככתב לענייני רכב, תעופה וחקלאות. בשנת 1993 עבר לתחום יחסי ציבור. בהתחלה כשכיר במשרד תל אביבי מוביל, ומשנת 1996 כעצמאי בעל משרד משל עצמו "ריבלין תקשורת המונים".
ביוגרפיה > דוברות

משרדו של ריבלין, "ריבלין תקשורת המונים" זכה בפרס האריה השואג על הצטיינות בתחום יחסי הציבור, בקטגוריה קמפיין שנתי, עבור קמפיין יחסי הציבור שניהל המשרד בשנת 2009, לכנס משפחת ריבלין לדורותיה במלאת 200 שנה לעליית המשפחה לישראל. במסגרת הקמפיין יזם ריבלין הענקת תעודת הוקרה לצאצא ה-20,000 במספר של משפחת ריבלין, על ידי יושב ראש הכנסת ראובן רובי ריבלין. במהלך הקמפיין, פרסם ריבלין שיר אלמוני לא מוכר על משפחת ריבלין שכתב המשורר יהודה עמיחי ועד אותו זמן היה אלמוני. לאור הצלחתו התבקש ריבלין גם להעניק שירותי יחסי ציבור לכנס של משפחת סולומון לדורותיה, בשנת 2011. לאור הצלחת קמפיין זה ניתן לאמר שהסתיים "הדם רע" ששרר במשך כ־120 שנה בין שתי המשפחות, ריבלין וסולומון סביב השאלה מי היה לראשון לבנות בית מחוץ לחומות העיר העתיקה.
בין הפירמות והארגונים המובילים שייעץ להם תקשורתית: אוניברסיטת תל אביב, מרכזי טיפוח יזמות (מט"י), פז, פזקר, קרן הון סיכון אינפיניטי, איגוד המוסכים בישראל, איגוד קציני הבטיחות בישראל, הוצאת ספרים כרמל, הוצאת ספרים "כתב", חברת התוכנה הבינלאומית workgroup-spl, יצרנית השבבים שלקייס, עיריית קריית גת, אפיקים רכב חשמלי, ועוד. בין היתר היה אמון על עריכה וכתיבת עיתוני פירמה עבור פיז'ו-סיטרואן, מאזדה, שטראוס, בנק טפחות, ארגון סע-שא, בריכת כרמי-יוסף, קרן מכבים, לתמיכה בעולי איראן ואתיופיה ועוד.
בין השנים 2003–2005 הרצה יוסי ריבלין בתוכנית ללימודי דוברות ויחסי ציבור באוניברסיטת בר-אילן על חשיבה יצירתית וטיפול במצבי משבר. בתקופה זו פורסמו עשרות רבות של מאמרים פרי עטו על יחסי-ציבור ושיווק בעיתון דה מרקר, news1, אותות ועוד. כמו כן בשנים 2004–2006 הגיש ריבלין תוכנית רדיו על מוזיקת המזרח ב־106 אפ-אם ובהמשך תוכנית אקטואליה ומוזיקה אישית ברדיו דרום. בין השנים 2018–2019 הגיש את התוכנית מועדון ספרות בתחנת הרדיו "ארץ" שהוקמה בידי יוצאי רשות השידור בראשות יוסי הדר.