stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מצודת טהאנג לונג
היסטוריה

השליטה הסינית בדלתה של הנהר האדום ובחלקו התחתון באה לסיומה במאה ה-10, עם התפוררותה של קיסרות טאנג הסינית ובעקבות כך התבססותה של מדינה וייטנאמית עצמאית מדרום לסין. מדינת דאי-וייט (Đại Việt) נשלטה על ידי שושלת דין ושושלת לה המוקדמת (Nhà Tiền Lê) בין השנים 968–1009 מבירתן בהואה-לו. שושלת לי (Nhà Lý) אשר עלתה לשלטון בשנת 1009, חיזקה את עצמאות דאי-וייט והחלה בהקמת עיר קיסרית חדשה בשנת 1010. העיר הוקמה באתר בו שכנו ערים מבוצרות קודמות, אימצה מאפיינים אדריכליים סינים שבהם שולבו מאפיינים תרבותיים והיסטוריים וייטנאמים. צורתה הייתה ריבוע הפרוש בכיוונים ראשיים, ואורך כל-אחת מצלעותיה הגיע ל-1,100 מטרים. בתקופת שלטונן של שושלות לי וטראן (1010-1400) הייתה מדינת דאי-וייט ("וייט הגדולה") נתונה באופן רציף בעיקר להשפעות בודהיסטיות דרומי (טרוואדי) מצד ממלכת צ'אמפה שהשתרעה מדרום לה (השטח המקביל כיום לדרום ומרכז וייטנאם), ובודהיזם צפוני (מאהיאני) מכיוון סין. עלייתה לשלטון של שושלת לה המאוחרת (Nhà Lê sơ) בשנת 1428, סימנה את החזרה אל ערכי הקונפוציאניזם הסיניים ולהאצת התפתחות המדינה, בעיקר במהלך המאה ה-15.
הקמת ארמון קין-תיאן (Điện Kinh Thiên) בלב "העיר האסורה" שבמרכז המצודה, סימנה את שיאה של תרבות הוייט, והמצודה הגיעה לשיא גודלה במאות ה-16 וה-17, כאשר רובע אמנים וסוחרים בשירות השליטים קם בתחומה. בתקופה זו האנוי נמנתה עם ערי הסחר החשובות בדרום-מזרח אסיה, ולמצודת טהאנג-לונג ולעיר האסורה שבתחומה נודע תפקיד פוליטי ומנהלי ראשון במעלה.
באמצע המאה ה-17 הלך כוחו של הקיסר והצטמצם ותפקידו הפך ייצוגי. את הכוח הפוליטי הממשי במדינה ירשו שתי משפחות, ואחת מהן, משפחת נגויין (Nguyen) מהדרום, בתמיכת הצרפתים, גברה על יריבתה בראשית המאה ה-19, וייסדה את בירתה בהואה שבמרכז המדינה. בתקופה זו חלה שקיעה בכוחה של ממלכת צ'אמפה בדרום, ועד ראשית המאה ה-19 חפף שטחה של דאי-וייט (שנקראה אז כבר וייטנאם) בקירוב לזה של וייטנאם כיום. אולם לאחר מעבר הבירה הקיסרית להואה בתקופת שושלת נגויין בראשית המאה ה-19, שהייתה גם תקופת פריחתה של וייטנאם, חשיבותה של העיר הקיסרית הזנוחה בהאנוי הייתה משנית. מצודת טהאנג-לונג המשיכה ושימשה כמאחז שלטוני בצפון המדינה, והקיסר עשה בה שימוש בעת מסעותיו באזור. ביצורי המצודה נבנו מחדש בשנת 1805 בסגנון אירופי.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 כבשו הצרפתים את צפונה של וייטנאם, וקבעו במצודה את מרכזה השלטוני של הודו-סין הצרפתית כולה. הצרפתים הרסו חלק מארמונות המתחם והקימו תחתיהם מבנים בסגנון קולוניאלי, בדרך כלל נאו-קלאסי. ארמון קין-טיאן נהרס ונבנה מחדש ב-1886, וביצורי המצודה נהרסו כדי לאפשר סלילת שדרות רחבות בסגנון אירופי.
עם עצמאות וייטנאם ב-1954, הפכה העיר האסורה שבמצודת טהאנג-לונג למפקדת צבא צפון וייטנאם. משרד הביטחון של וייטנאם עזב את האזור באופן הדרגתי בין השנים 1994 ו-2004. החל בשנת 2002 נערכו חפירות ארכאולוגיות בשטח המצודה, והתוכנית להקמת בניין הפרלמנט החדש של וייטנאם בשטחה בוטלה עם חשיפת ממצאים בעלי חשיבות בשטח שנועד לו.
האתר

השטח המוכרז נחלק לשני חלקים: במזרח, רצועה ארוכה לאורך ציר צפון-דרום, המקבילה לשטח העיר הקיסרית של האנוי; וממערב לה ובצידו המערבי של רחוב הואנג-דייה, אזור ארכאולוגי המכונה "הואנג-דייה 18", ובו התגלו הממצאים העתיקים ביותר במתחם. ביתר חלקי מצודת האנוי לא נותרו כמעט ממצאים עתיקים - חלקה המזרחי משמש כיום בעיקר את משרד הביטחון של וייטנאם, ובחלקה המערבי נמצאים מוסדות שלטוניים שונים.
האתר > הואנג-דייה 18

האתר ארכאולוגי המכונה "הואנג-דייה 18" (Hoàng Diệu 18) החל להיחקר בשנת 2002, במטרה להקים בשטחו את בניין הפרלמנט החדש של וייטנאם. בשכבה בעובי של חמישה מטרים נמצאו ממצאים המעידים על שימוש רציף בשטח משך 1300 שנים, החל במאה ה-8 ועד המאה ה-19, ואלה כוללים שרידי יסודות מבנים ורחובות, שרידי מתקנים הידראוליים וחלקי מבנים ועיטורים דוגמת ראשי דרקון ופניקס, עצי ועלי לוטוס ופרחי חרצית. חלק זה של המצודה הלך וננטש בהדרגה החל במאה ה-17, והוא לא חרב מעולם. בתקופת השלטון הצרפתי הוא שימש לצרכים צבאיים ושלטוניים ולכן לא פותח. הממצא המשמעותי ביותר בשכבה המוקדמת הוא שרידיו של ארמון סיני, ובשכבות המאוחרות יותר ניכר שימוש בתערובת של לבנים, עפר וחרסית, אשר איפשרה הקמת מבנים גדולים יותר, החל בתקופת שושלת לי. עוד התגלתה רשת בארות המוכיחה כי האזור שימש גם למגורים.
האתר > החלק המרכזי של המצודה

חלקה המרכזי של המצודה שימש כמרכזה הפוליטי של צפון וייטנאם, החל במאה ה-7 ועד סוף המאה ה-18. במרכז המצודה שכנה העיר האסורה מוקפת החומה, ששימשה את מגורי הקיסר. בשטח מבנים רבים חסרי ייחוד או חשיבות היסטורית המיועדים להריסה, והאתרים החשובים מדרום לצפון הם:
מגדל הדגל של האנוי (Cột cờ Hà Nội או Kỳ đài Hà Nội ) - המגדל נבנה בשנים 1805–1812, לאחר סיום הקיסרות בהאנוי, במסגרת הקמת מערכת הביצורים החדשה של המצודה, במקום בו שכנה רחבת השער הדרומי (Tam Môn). בסיס המבנה בנוי משלושה מפלסים רבועים בצורת פירמידה, ומעליהם ניצב המגדל המתומן עצמו, המתנשא לגובה כולל של 33.4 מטרים. גרם מדרגות לולייניות מוביל לעמדת התצפית בראשו של המגדל, אשר שימשה לצרכים צבאיים בטרם הפך לאחד מסמליה של העיר. מצפון למגדל השתרעה במאה ה-15 רחבה, שבה נבנו מספר מבנים בתקופת השלטון הצרפתי. מבנים אלה משמשים כיום את המוזיאון להיסטוריה צבאית, שבשטחו נמצא מגדל הדגל. צפונה משם שוכן שטח פתוח ששימש בעבר כמגרש מרוצים, אך כיום הוא משמש בעיקר כחניון.
שער דון-מון ("השער המרכזי" - Đoan Môn) - שער זה שימש כשער הכניסה הרשמי אל העיר האסורה שמצפון לו. חלקו נבנה במאה ה-15 וחלקו שוחזר במאה ה-19. במרכז השער הבנוי מלבנים ואבנים, קבועים חמישה מעברים נושאי קשתות בגדלים שונים בהתאם לייעודם הטקסי, ומשני צדדיו שני מעברים נוספים. מעל חלקו המרכזי של השער שוכן ביתן בן שתי קומות, שלו גג רעפים כפול. פינות הגג פונות כלפי מעלה והן מאותרות בפסלי דרקונים.
ארמון קין-תיאן ("ארמון הכבוד לשמיים" - Điện Kính Thiên) - הארמון מהמאה ה-15 היווה את חלקה המרכזי של העיר האסורה, ושימש למגורי השליט וסמל לכוחו. הארמון נבנה בתקופת שושלות לי וטראן על יסודותיו של ארמון מלכותי קדום מהמאות ה-11 וה-12. בסוף המאה ה-19 נהרס הארמון בידי הצרפתים ונבנה מחדש, וכיום שרדו רק יסודותיו ושני גרמי מדרגות שמעקיהם מעוצבים בדמות דרקונים קיסריים. תוכנית האתר וערכו הסמלי הוכתבו על ידי עקרונות הפנג שווי. המבנה הנאו-קלאסי הצרפתי שהוקם במרכזו של הארמון ההיסטורי בשנת 1886 מתנשא לגובה של שתי קומות, ומתאפיין במרפסות בסגנון קולוניאלי. המבנה שימש כמפקדה הצבאית של הודו-סין הצרפתית, ולאחר מכן שימש את צבא צפון וייטנאם בימי מלחמת וייטנאם. מאז שנת 2004 הוא משמש כמרכז תרבותי ופוליטי.
ארמון האו-לאו ("ארמון הנסיכה" - Hậu Lâu) - הארמון הוקם במאה ה-19 עבור נשות החצר, על שרידי מבנים מהמאה ה-11. לאחר שניזוק באורח קשה בסוף המאה ה-19, הוקם הארמון מחדש בהתאם לסגנון הווייטנאמי המסורתי.
שער באק-מון ("השער הצפוני" - Bắc Môn) - שער זה שימש כשער הצפוני לעיר הקיסרית וכחלק מהחומה ההיקפית של המצודה כולה. הוא נבנה מחדש מעל שרידים קודמים בשנת 1805, והוא עשוי מלבנים. מעל מבנה השער ניצב ביתן דמוי פגודה בת שתי קומות.
גלריה

שער דון-מון (השער המרכזי)
גרם המדרגות של ארמון קין-תיאן
שער באק-מון (השער הצפוני)
מבנה קולוניאלי במצודה
מקדש השינטו באיצוקושימה

מקדש השינטו באיצוקושימה (ביפנית: 厳島神社) הוא מקדש על האי איצוקושימה בים הפנימי סטו, מערבית להירושימה במערב יפן. המקדש שנודע בזכות הטוריאי ה"צף" שממוקם בחזיתו הוא אחד המראות המוכרים ביפן והוא מוכרז כאתר מורשת עולמית מאז 1996.
היסטוריה

הר מיסן שגובהו 530 מטר השוכן באי איצוקושימה הוא ההר הגבוה באזור, ובשל כך נחשב המקום לקדוש מימים ימימה. מפאת קדושתו לא העזו תושבי האזור להציב את כף רגלם על האי והם סגדו לו מרחוק. המקדש הוקם לחופיו של האי ובשל קדושת הקרקע הוא ניצב על כלונסאות מעל למימי הים. כך גם הטוריאי המשמש לו ככניסה מכיוון הים ודרכו עברו הבאים אל המקדש בסירות.
סביר כי המקדש הראשון ניצב במקום מאז שנת 593 אך לקיומו ניתן אישוש רק בשנת 811, בראשית תקופת הייאן, כאשר הוא נודע כ"מקדש הקדוש במחוז אקי". עוד ידוע כי כהן השינטו סאקי קגהירו דיווח בשנת 1168 לחצר הקיסרית כי הקים מחדש את המבנה העיקרי של המקדש. נראה כי עבודות הבנייה מומנו על ידי השליט החזק ביותר ביפן במאה ה-12, טאירה נו קיומורי (平 清盛), וזאת כאות תודה על הצלחותיו הצבאיות והפוליטיות, ובשל אמונתו כי אלה באו לו מהאל של איצוקושימה המגן על משפחתו. המבנה עלה באש ב-1207 ונבנה מחדש לאחר שמונה שנים, אך שוב הושמד בשריפה ב-1223. הפעם התמשכה עבודת השיקום עד 1241, והמבנה המרכזי של המנזר הוא מתקופה זו. מאז נחשב המנזר לגדול מידי מכדי שניתן יהיה לשפצו בבת אחת, ולכן נערכו העבודות בכל פעם בחלק אחר שלו. במשך כל תקופת קמקורה ועד תקופת אשיקאגה היה המנזר נתון לחסותה של הממשלה הפאודלית.
בשל מיקומו של המנזר מעל הים ממש, הוא סבל מהצפות חוזרות ונשנות אך הוא שופץ בכל פעם בסיועם של בעלי השפעה וממון. הטוריאי הניצב בלב המפרץ, כ-150 מטר ממבנה המנזר, היה רגיש במיוחד להשפעות הים בשל מיקומו והוא שופץ ושוחזר פעמים רבות, ולאחרונה ב-1875. למתחם נוספו מבנים חדשים במשך השנים ובהם פגודה בת 5 קומות (גוג'ונוטו) ב-1507, פגודה דו קומתית ב-1523, וכן נבנה הונדן (קודש הקודשים של מקדש השינטו) ב-1556 ואחד נוסף ב-1587.
בשל מיקומו של האי במרכזו של הים הפנימי, הוא הפך למרכז כלכלי ומסחרי ולקראת סוף תקופת אשיקאגה במאה ה-16 התפתח במקום יישוב. מקדש בודהיסטי הוקם בסמוך לפסגתו של הר מיסן, דבר שהעצים את זרם המבקרים והעולים לרגל. התפתחויות אלה הביאו לכך שהאי איבד את מעמדו כאי קדוש השמור לפולחן ותו לא.
המקדש

המקדש שוכן במפרץ קטן ורדוד על שטח שצורתו כשל אליפסה והמחובר אל מימי הים במצר ים קטן. אורכו של תא השטח הוא כ-200 מטר מדרום-מערב לצפון-מזרח, ורוחבו בין החוף וקצה המזח הקיצוני של המנזר כ-100 מטר. הטוריאי ניצב במרחק של 150 מטר מהמזח, בקצהו החיצוני של מצר הים ובגבול שבינו לבין הים הפתוח. מרחקו של הטוריאי מהחוף הקרוב ביותר הוא כ-70 מטר בעת הגאות, ולבאים מכיוון הים הפתוח נגלה נוף ייחודי של הטוריאי והמקדש על רקע הר מיסן שמאחוריהם. בעת שפל מתגלה קרקעיתם של המפרצון ומצר הים וניתן לגשת אל הטוריאי ברגל. בשעת גאות מסתירים המים את יסודותיו של הטוריאי, ועל כן הוא מתואר כ"צף" על המים.
המנזר מורכב מהמבנה העיקרי ("הונשה") והמבנים הסובבים אותו. אלה נוספו סביבו במשך מאות שנים וביניהם מקשרים פרוזדורים מקורים ("קאירו"). קו דמיוני נמתח מהטוריאי דרך הרציף ועד לצידו האחורי של המקדש, סמוך לחוף. לאורך קו זה ניצבים זה מאחורי זה המזח והרחבה הטקסית ("היראבוטאי") וארבעת אולמות ההונשה. מהרחבה הטקסית מובילים שני פרוזדורים מקורים לכיוון דרום-מערב וצפון-מזרח ומאפשרים גישה ליתר חלקיו של המנזר.
אמה תלויים במקדש
פרוזדור מקורה (קאירו) בין מבני המקדש
חביות סאקה שהובאו למקדש כתשורה
המזח בחזית ומאחוריו הרחבה הטקסית המובילה להונשה (המבנה המרכזי של המנזר)
משיח הזקן

משיח הזקן הוא פזמון, שכתב אוריאל אופק והלחין יוחנן זראי. השיר נכתב במיוחד עבור הסרט סאלח שבתי, ובוצע בידי חיים טופול.
רקע

השיר נכתב ב-1964 (ה'תשכ"ד) עבור הסרט סאלח שבתי. את המילים כתב אוריאל אופק ואת הלחן כתב יוחנן זראי. בסרט שר את השיר חיים טופול (בדמותו של סאלח שבתי). השיר זכה להצלחה רבה, ובהמשך טופול הוציא אותו באלבום הכולל שירים נוספים מהסרט. השיר אף זכה לביצוע של ג'ו עמר.
השיר מתאר יהודי בן עדות המזרח בשם "משיח הזקן", החי במקום לא מזוהה בשם "ג'ומלאן". הוא עובד כל חייו כדי שיוכל לקנות אישה ולהתחתן אתה. בגיל 70 הוא מגשים בסופו של דבר את חלומו, קונה אישה ומקווה שהיא תוליד בנים שיישאו את שמו, אולם תחת זאת נולדות לו שבע בנות. השיר מסתיים במשחק מילים שאומר שאיש לא יישא את שמו של משיח עד שיבוא המשיח של עם ישראל, שכן "עד בוא המשיח" הוא ביטוי נפוץ לדבר שייקח הרבה זמן או אפילו נצח. אך נוסף על כך, המשיח של עם ישראל הוא בעצם המשיח המקורי שעל שמו קרוי הגיבור בשיר (שקיבל אותו כשם ולא כתואר). אז כשהוא יבוא יהיה לכאורה סוף סוף אדם "שישא את שמו" של הגיבור בשיר ובכך נוצר עיוות משעשע של מי באמת קרוי על שם מי.
השיר מאופיין בלחן עממי ומשולב בביטויים דתיים. הסטריאוטיפים המוצגים בשיר ביחס לבני המזרח, קניית נשים ואכזבה מלידת בנות, באים לידי ביטוי גם בעלילת הסרט סאלח שבתי.
הערות שוליים

↑  "סאלח שבתי" - EP
↑  השיר בביצוע ג'ו עמר
מקדש ונוס ורומא

| --- | --- |

 היסטוריה
 תרבויות:  רומא העתיקה 
 נבנה:  135 
 מיקום
 מדינה:  איטליה 
 קואורדינטות:  41°53′27″N 12°29′23″E﻿ / ﻿41.890892°N 12.48975°E﻿ / 41.890892; 12.48975
  (למפת רומא מוגדלת) מקדש ונוס ורומא(למפת רומא רגילה) מקדש ונוס ורומא
 
מקדש ונוס ורומא בלילה.
מקדש ונוס ורומא (בלטינית: Templum Veneris et Romae) הוא המקדש הגדול ביותר שהיה ברומא העתיקה. המקדש היה ממוקם בצידו המזרחי של הפורום, אל מול הקולוסאום.
המקדש הוקדש לאלות ונוס פליקס (ונוס המביאה מזל טוב) ורומא אַיטֶרנה (רומא הנצחית), והוקם בתקופת הקיסר אדריאנוס. הבנייה החלה בשנת 121 והמקדש נחנך בשנת 135 (אף שעבודות הבנייה הסתיימו רק בשנת 141, בתקופת שלטונו של הקיסר אנטונינוס פיוס.
תיאור המבנה

אורכו של המבנה 110 מטרים ורוחבו 53 מטרים. המבנה ניצב על במה שאורכה 145 מטרים ורוחבה 100 מטרים.
למבנה שני חדרים עיקריים, בהם ניצבו פסלי האלות ונוס ורומא - אלת העיר רומא, שתיהן יושבות על כיסאות מלכות.
חדרי האלות ניצבו אחד צמוד לשני - החדר של רומא היה המערבי, ופסל האלה צפה לעבר הפורום. החדר של ונוס היה המזרחי ופסל האלה צפה לעבר הקולוסאום. בחזית כל חדר ניצבו ארבעה עמודים קורינתיים.
מבנה המקדש מהווה בעצם משחק מילים שכן האלה ונוס, אלת האהבה (בלטינית Amor), נכתב הפוך מ"רומא" (Roma), ועל כן שתי אלות אלה, העומדות גב אל גב, יוצרות סימטריה גם בשמותיהן.
משני צדי המקדש, המזרחי והמערבי, עמדו 10 עמודים לבנים, ובצדדים הדרומיים והצפוניים 18 עמודים לבנים. קוטר כל עמוד היה 1.8 מטרים.
במקדש ונוס היה מזבח בו הקריבו זוגות נשואים קורבנות. לצד המזבח עמד פסל כסף של מרקוס אורליוס ופאוסטינה.
הקמת המבנה

המקדש נבנה על הריסות הדומוס אוראה של נירון, ולצורך בנייתו הוזז פסלו של נירון - הקולוסוס והועבר לקרבת האמפיתיאטרון הסמוך, שנקרא על שם הפסל - הקולוסאום.
אדריכל המבנה, אפולודורוס מדמשק, שמתח ביקורת על התוכניות של אדריאנוס, הוצא להורג במצוות הקיסר, והמבנה נבנה בהתאם לתוכניות של אדריאנוס.
בסוף המאה ה-3 (283) ובתחילת המאה ה-4 (306) לספירה פרצו בסביבת המקדש שתי שרפות שגרמו נזקים כבדים למבנה. בשל דעיכת חשיבותה של העיר רומא באימפריה באותה העת, לא הוקדשו משאבים לחידוש ותיקון המבנה משך כ-24 שנים. המבנה שופץ והורחב משמעותית בשנת 307 בידי הקיסר מקסנטיוס, כחלק מתוכניתו להעצים ולהשיב את מרכזיותה של רומא באימפריה הרומית באותה העת.
רעידת אדמה במאה ה-9 הרסה את המבנה, ובשנת 850 הורה האפיפיור לאו הרביעי להקים במקום את כנסיית סנטה מריה נובה, אשר שופצה בשנת 1612 ושמה שונה לכנסיית סנטה פרנצ'סקה רומנה. חדר האלה רומא מהווה את מגדל הפעמונים של הכנסייה.
הערות שוליים

↑  Sahotsky, Brian: The Propaganda of The Emperor Maxentius: An Expansion of Roman Architectural Topography, Pp. 49-51. Thesis, University of Wisconsin at Milwaukee, 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7682030-0  VIAF: 244333632   WorldCat (עם VIAF): 244333632
מקדש השן

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מקדש בודהיסטי, אטרקציה תיירותית 
 על שם:  relic of the tooth of the Buddha 
 מיקום:  קאנדי 
 מדינה:  סרי לנקה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1595
 תאריך פתיחה רשמי:  1595 
 קואורדינטות:  7°17′37″N 80°38′29″E﻿ / ﻿7.29365017°N 80.64125783°E﻿ / 7.29365017; 80.64125783
 www.sridaladamaligawa.lk
 he
 
מקדש השן (סְרי דָלָאדָה מָלִיגָאוָוה; בסינהלית: ශ්‍රී දළදා මාළිගාව, בטמילית: ஸ்ரீ தலதா மாளிகை) הוא מקדש בודהיסטי בקאנדי שבסרי לנקה. זהו אחד המקדשים הבודהיסטיים החשובים בעולם, שכן על פי המסורת, מוחזקים בו שרידי השן של הבודהה, ומכאן שמו. למקדש גם חשיבות לאומית בסרי לנקה, משום שעל פי המסורת המקומית, מי שמחזיק בשן של בודהה שולט בסרי לנקה כולה.
היסטוריה

לפי המסורת, שרידי השן נשמרו תחילה בקלינגה (במזרח הודו של ימינו) והוברחו לסרי לנקה על ידי הנסיכה הממאלי ובעלה הנסיך דנתה בראשית המאה הרביעית. המלך, קירתי סרי מגהווארנה, הורה תחילה לשמור אותה במקום בו שוכן מקדש איסורומונייה בעיר אנורדאפורה. גם המלכים שבאו אחריו ראו עצמם אחראים לשמירה על השן, וכך התפתחה מסורת שזיהתה בין שמירת השן לבין השליטה באי. המלכים השונים הקפידו, לפיכך, להחזיק את השן במקדשים הסמוכים לארמונותיהם. לאורך השנים הוחזקה השן בערי הבירה השונות, ובהן פולונארווה, דמבדנייה וקורונגאלה.
המלך וימאלאדארמסורייה הראשון, ששלט בממלכת קאנדי בין 1590 ל-1604, הקים בקאנדי מבנה בן שתי קומות שיועד לשמירתה של השן. בזמן הפלישה הפורטוגזית ב-1603 הועברה השן למקום מסתור ברכס נאקלז. המלך רג'אסינהה השני, שביסס מחדש את הממלכה במהלך המאה ה-17, הקים מקדש חדש שיועד לשן. את המקדש הנוכחי, באותו מקום, הקים וירה נרנדרה סינהה, בראשית המאה ה-18, אך חלקים ממנו הם תוספות מאוחרות יותר.
חשיבותו של המקדש לבודהיסטים הפכה אותו ליעד לפיגועים במהלך מלחמת האזרחים בסרי לנקה. ב-9 בפברואר 1989 אנשי הזרוע הצבאית של הארגון המרקסיסטי ג'נאתה וימוקתי פראמונה פתחו באש לעבר המקדש וגרמו למותם של מספר בני אדם. ב-25 בינואר 1998 פוצצה מחתרת טיגריסי השחרור של טאמיל אילם משאית תופת בסמוך למקדש. 17 בני אדם נהרגו, עשרות נפצעו, וחלקים מהמקדש קרסו.
אדריכלות

חזית הארמון פונה לכיוון מערב, ולאורכה בריכת מים. חומת הלבנים המפרידה בינה לבין הארמון מכונה "חומת גלי המים", ולאורכה חורים שנועדו למנורת שמן. שער הכניסה הראשי, מאהאוואהאלקאדה (Mahawahalkada) כולל אבן ירח מעוטרת. השער נהרס כליל בפיגוע ב-1998, והוקם מחדש. משני צדי השער פסלי פילים, ובקצה גרם המדרגות אליו הוא מוביל שני פסלי שומרים. בחזית המקדש בולט מבנה מתומן, שנבנה בתקופת שלטונו של סרי ויקראמה רג'אסינהה, בראשית המאה ה-19.
החלל המרכזי של המקדש כולל שתי קומות, ודלת הכניסה אליו עשויה שנהב. הקירות הפנימיים של המקדש כוללים ציורים ועיטורים, וב-1987 נוספו לתקרה עיטורי זהב. בסמוך לחלל זה נמצא התא בו שמורים, בתוך שבע תיבות מעוטרות באבני חן, שרידי השן הקדושה.
חזית המקדש
ציור קיר במסדרון המוביל לחלל המרכזי במקדש
ראו גם

שרידי קדושים
מצודת חוקוק

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון 
 כתובת:  חוקוק 
 מיקום:  חוקוק 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1945
 תאריך פתיחה רשמי:  1945 
 אדריכל:  יעקב מטריקין 
 קואורדינטות:  32°52′43″N 35°29′48″E﻿ / ﻿32.87863°N 35.49665°E﻿ / 32.87863; 35.49665
  (למפת הגליל העליון מוגדלת) מצודת חוקוק(למפת הגליל העליון רגילה) מצודת חוקוק(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מצודת חוקוק(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מצודת חוקוק
 
מצודת חוקוק בצילום משנת 1945 או 46
מצודת חוקוק בשלג (1950)
מצודת חוקוק היא מבנה מבוצר שנבנה ב-1945 על ידי סולל בונה מצפון מערב לכנרת ובקרבת נחל עמוד. שימש בתחילה למגורי גרעיני הכשרה של הפלמ"ח ובהמשך כנקודת הקמת קיבוץ חוקוק. עם הרחבת הקיבוץ ננטשה המצודה והמקום הוכרז כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועל ידי תוכנית ציוני דרך.
הרקע הביטחוני

המצודה נבנתה בסביבה מאוכלסת על ידי ערבים על מנת להביא להתיישבות יהודית באזור ועל מנת לשמור על הכביש העולה מטבריה לגליל העליון (בשנות האלפיים, חלק מכביש 90). גישה זו נגזרה מתפיסה ביטחונית של מיקום מצודות באזורים עם אוכלוסייה ערבית צפופה והיא מומשה גם בבית קשת, עמיעד, ביריה, משגב עם, רמות נפתלי ועין זיתים.
על המבנה

המבנה, שהוקם ב-1945, תוכנן על ידי יעקב מטריקין בתקופה שכיהן כראש המחלקה הטכנית של מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית. שטח המצודה הוא כ-1,200 מ"ר (30x40) והיא כוללת חומת מגן, מגדל מים, עמדות תצפית והגנה וחדרים.
ההיסטוריה של המקום

ב-5 באוקטובר 1945, לאחר הקמת המצודה, היא אוכלסה על ידי ההכשרה המגויסת של הפלמ"ח מחפצי-בה וקבוצת משוחררי הצבא הבריטי. המתיישבים והקימו במקום חדרי מגורים וכן יחידות עזר. בנוסף הוצבו בחצר המבנה אוהלים עבור משפחות. אנשי המקום עסקו בעיקר בעבודה ובאימונים.
בשנת 1946 הצטרפו למקום גרעינים נוספים והוקם קיבוץ חוקוק. אנשי הקיבוץ המשיכו להתגורר במצודה.
ב-1948 סייעו אנשי היישוב, שיצאו מהמצודה, לבלום את כוחות צבא ההצלה בהנהגת קאוקג'י.
ב-1950 החל הקיבוץ לבנות את המשק מחוץ למצודה אבל זו המשיכה לשמש אותו למטרות שונות.
ב-1983 נטש הקיבוץ את המקום שהועבר לרשות המועצה לשימור אתרים ששיפצה את המקום, פתחה בו מוזיאון והפכה אותו לאתר תיירות בו מתבצעת פעילות חינוכית, סיורים באזור, סדנאות, סמינרים וימי עיון.
כיום המצודה משמשת את קהילת חוקוק כמקום התכנסות לציון חגי ישראל וטקסים כמו יום השואה, הזיכרון והעצמאות.
ראו גם

חוקוק (יישוב עתיק)
הערות שוליים

↑  מדריך לאתרי מורשת - אתרי ביקור ומוזיאונים היסטוריים, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2019, עמ' 31
↑  חדר אוכל, מטבח, מאפיה, מחסן בגדים, מתפרה, נשקייה, מחסנים, בריכת אגירה ומערכת איסוף מים מהגגות
↑  הצטרפו הכשרות מבית השיטה ומנען
↑  בעיקר שימשה המצודה לאכלוס גרעיני נח"ל וקבוצות של חברת הנוער
נובורו טראדה

נובורו טראדה (ביפנית: 寺田 登;‏ 25 בנובמבר 1917 - 26 בספטמבר 1986) היה שחיין יפני. אלוף אולימפי (ברלין 1936) במשחה ל-1500 מטר חופשי.
ביוגרפיה

טראדה נולד וגדל באיווטה שבמחוז שיזוקה.
באולימפיאדת ברלין (1936) זכה טראדה במדליית זהב, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 19:13.7 דקות, לפני ג'ק מדיקה מארצות הברית (19:34.0 דקות) ובן ארצו	שונפיי אוטו (19:34.5 דקות). בעיר הולדתו, חגגו את ניצחונו עד עלות השחר בריקודים, בסירנות בעששיות נייר ובזיקוקים.
טראדה בוגר אוניברסיטת קיו.
תארים והישגים

בשנת 1994 זכה טראדה להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
ראו גם

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
הערות שוליים

↑  NOBORU TERADA (JPN) - 1994 Honor Pioneer Swimmer, באתר International Swimming Hall of Fame
נובוקו יושיה

| --- | --- |

 לידה:  12 בינואר 1896 ניאיגטה, יפן 
 פטירה:  11 ביולי 1973 (בגיל 77) קמקורה, יפן 
 מדינה:  האימפריה היפנית, יפן 
 פרסים והוקרה:  פרס קיקוצ'י קאן (1967)  Female Literary Award (1951) 
 
זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
נובוקו יושיָה (ביפנית: 吉屋信子; 12 בינואר 1896 –  11 ביולי 1973) הייתה סופרת יפנית בתקופת טאישו ותקופת שוֹוַה, ואחת מהסופרות היפניות המצליחות ביותר בעידן המודרני. היא כתבה בעיקר רומנים רומנטיים וספרות לבנות הנעורים, ובנוסף היוותה חלוצה בתחום הספרות הלסבית ביפן.
ילדותה

יושיה נולדה במחוז ניאיגטה, אך גדלה במחוז טוצ'יגי. אביה עבד בשירות הציבורי, ובשל כך עברה המשפחה ממקום למקום בתדירות גבוהה. יושיה הייתה הבת היחידה והילדה הצעירה ביותר במשפחתה. אביה ואמה היו צאצאים למשפחות סמוראים.
יושיה החלה את הקריירה הספרותית שלה עוד בהיותה נערה. עם זאת, לימוד תפקיד עקרת הבית ביפן דאז על ידי אמה, קדם לאהבתה לספרות.
קריירה ספרותית

ביצירותיה בולטת מודעותה לסקסולוגיה עכשווית. אחת מעבודותיה המוקדמות, "Hana monogatari" (ביפנית: 花物語, "אגדות הפרח", נכתבה: 1916-1924), היא אוסף של 52 סיפורים העוסקים בחברות המערבת רומנטיקה, אשר זכה לפופולריות והצלחה בקרב תלמידות יפניות. מרבית מערכות היחסים המוצגות בספר כללו געגועים מרחוק, אהבה נכזבת, או סוף עצוב. הספר מתאר תשוקה לסבית באופן כמעט נרקיסיסטי, תוך כדי אימוץ והדגשת סגנון כתיבה חולמני.
יצירתה "שתי בתולות בעליית הגג" (ביפנית: 屋根裏の二處女, ‏1919), היא סמי-אוטוביוגרפית, ומתארת אהבה בין אישה לאישה, בין שותפות למעונות. בסצנה האחרונה, שתי הנשים מחליטות לחיות יחד כזוג. יצירה זאת, התוקפת את החברה בה הגברים שולטים, על ידי הצגת שתי נשים משכילות כזוג, מציגה גישה פמיניסטית חזקה, ובנוסף חושפת את היותה יושיה לסבית בעצמה.
יצירתה "עד קצוות כדור הארץ" (1920), זכתה בפרס ספרותי בידי מהדורת אוסקה של העיתון אסהי שימבון, אחד העיתונים הנחשבים ביפן ובעולם בתחום הספרות היפנית. בספר ישנם מספר מאפיינים המעידים על השפעת הנצרות על יושיה.
ב-1925 הקימה יושיה מגזין משלה, "ורד שחור" (Kuroshoubi), אותו נטשה כשלושה חודשים מאוחר יותר. לאחר ורד שחור, יושיה החלה לפרסם ספרות חד מינית למבוגרים, ככזאת שדומה ומשלימה את ההטרוסקסואליות, והפכה ליותר מיינסטרימית ביצירותיה.
יצירות בולטות אחרות של יושיה כוללות את "חברות הנשים" (Onna no yujo, נכתב: 1933-1934), "צניעותו של הבעל" (ביפנית: 良人の貞操, נכתב: 1936-1937), "אש השד" (ביפנית: 鬼火, נכתב: 1951), "משפחת אטאקה" (ביפנית: 安宅家の人々, נכתב: 1954-1965), "נשות טוקוגאווה" (ביפנית: 徳川の夫人たち, נכתב: 1966), ו"גבירותיו של הייקה" (ביפנית: 女人平家, נכתב: 1971).
אף על פי שלא בכל יצירותיה מתוארת רומנטיקה בין נשים, גם העלילות ההטרוסקסואליות שלה נוטות שלא להכיל תיאורים של נישואין. סגנון הכתיבה שלה בלט באונומטופיה, סימני קריאה, ועוד סימנים אשר נחשבו אז כמושכים אסתטית עבור נשים, והיווה חלק מתנועה אשר ניסתה להציג דיאלוג ריאליסטי אל תוך סיפורים. שימושה בדמיון רב, והוא בלט במיוחד במקומות לא-שגרתיים ומפתיעים בהם התרחשו חלק מהסצנות ביצירותיה, לדוגמה עליית גג או מרפסת, אשר סייעו ביצירת אווירה מלודרמטית.
הסיפורים של יושיה נחשבו כ"נאותים", ומתאימים עבור ילדות ונשים בכל הגילאים, תוך הצגת המוטיבים הלסביים המתארים יחסים אינטנסיביים מבחינה רגשית אך אפלטונית, אשר נועדים להסתיים במהלך סיום הלימודים, חתונה, או המוות. ניתן להסביר זאת בעזרת ההבנה העכשווית על פיה אהבה חד-מינית הייתה חלק חולף ונורמלי בהתפתחות האישה היפנית, אשר סופה בהטרוסקסואליות ואמהות.
יושיה מעולם לא ניסתה להסתיר את סגנון חייה או את זוגיותה עם אישה, Monma Chiyo, ובניגוד לאישי ציבור יפנים בולטים אחרים, לא נרתעה מחשיפת פרטים על חייה האישיים, על ידי תמונות, חיבורים אישיים וראיונות למגזינים.
יושיה חיה בקאמאקורה שבמחוז קנאגאווה במהלך מלחמת העולם השנייה. ב-1962 היא בנתה בית מסורתי מעץ עם גן יפני במיקום שקט, אותו הורישה לעיר קאמאקורה במותה, על מנת שישמש לקדם תרבות והשכלה בקרב נשים. כיום, המבנה הוא מוזיאון לזכרה, ומשמר את הבית כפי שהשאירה אותו. המוזיאון פתוח פעמיים בשנה, בתחילת מאי ובנובמבר, כל פעם לשלושה ימים בלבד.