stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כף רוקמורל
היסטוריה > מקור השם

ד'אורוויל קרא לכף על שמו של לוטננט גסטון דה קורמורל (Gaston de Roquemaurel), שהיה סגן המפקד על הספינה אסטרולאב (בצרפתית: Astrolabe), אשר שימשה את המשלחת הצרפתית.
לקריאה נוספת

• Defense Mapping Agency 1992, , P 332
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, , P 141
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  מידע גאוגרפי והיסטורי
1 2 3 4 5 6 7  מידע היסטורי
הנחת תפילין

| --- | --- |

קצין צה"ל, מ"מ בגדוד 51 של גולני, עשהאל לובוצקי מתפלל עם תפילין במלחמת לבנון השנייה.
 מקרא:  ספר שמות, פרק י"ג, פסוקים ט'–ט"ז, ספר דברים, פרק ו', פסוק ח', ספר דברים, פרק י"א, פסוק י"ח.
 תלמוד בבלי:  מסכת מנחות, דף ל"ד, עמוד א' עד דף ל"ז, עמוד ב'
 משנה תורה:  ספר אהבה, הלכות תפילין ומזוזה וספר תורה, פרק א' עד  פרק ד
 שולחן ערוך:  אורח חיים, סימנים כ"ה-מ"ה
 ספרי מניין המצוות:  ספר המצוות, עשה י"ב, עשה י"ג ספר החינוך, מצווה תכ"א, מצווה תכ"ב
 מקורות נוספים:  מסכתות קטנות מסכת תפלין
עמדה להנחת תפילין בעיר חולון
עמדת הנחת תפילין באשדוד עם סידור וטלית
ביהדות, הנחת תפילין היא מצוות עשה מן התורה המחייבת גברים בני-מצווה להניח תפילין על גופם מדי יום, למעט ימים מיוחדים. התפילין, שמכילות ארבע פרשיות מהתורה, הן מעין תזכורת לתוכנן של ארבעת הפרשיות הללו: ייחוד השם, שכר ועונש ויציאת מצרים.
על פי ההלכה מניחים את התפילין ביום ולא בלילה, בימי חול ולא בימי שבת וחג. בעבר רווח הנוהג להניח תפילין בכל שעות היום, אך בימינו נהוג להניח תפילין רק במהלך תפילת שחרית. התפילין מכילות שתי יחידות עצמאיות: "תפילין של יד" ו"תפילין של ראש".
התפילין מכילות תכנים רוחניים ופסוקים שבהם שמותיו של אלוהים, ולכן ההלכה מייחסת להן קדושה ומחייבת לשמור את הגוף בשעת הנחתן מהפחה ולכלוך. חובה זו הביאה ברוב הקהילות לנוהג לפיו לא מחנכים ילדים להנחת תפילין, אלא מתחילים להניח תפילין בגיל בר מצווה, בניגוד למצוות אחרות שבהן מחנכים ילדים לקיימן מגיל צעיר. משום כך הפכו התפילין לאחד הסמלים של בר המצווה.
מקור המצווה

הציווי בתורה למצוות הנחת תפילין מוזכר כמה פעמים, כגון הפסוק: ”וְהָיָה לְךָ לְאוֹת עַל-יָדְךָ, וּלְזִכָּרוֹן בֵּין עֵינֶיךָ” (שמות, י"ג, ט'). במקרא לא מבואר האם הכוונה היא ציווי להנחת אביזר ייחודי כלשהו, או שמא לביטוי מטפורי שמטרתו להורות על זכירת המצוות.
על פי מסורת היהדות האורתודוקסית, כפי שהתקבלה בתורה שבעל פה, הציווי הוא על הנחת אביזר בשם "תפילין", שצורתו כפי שהתקבלה במסורת, על כל פרטיה, היא "הלכה למשה מסיני". כלומר: איננה כלולה במקרא, אבל צוותה בהר סיני כפירוש המקרא ועברה במסורת תורה שבעל פה. וכפי שכתב הרמב"ם:
"תפילין על קלף, ומזוזה על דוכסוסטוס, וספר תורה על הגויל, הלכה למשה מסיני. שי"ן של תפילין, וקשר של תפילין, ורצועות שחורות, ותפילין מרובעות, ומעברתא דתפילין, הלכה למשה מסיני. נכרכות בשערן, ונתפרות בגידין, הלכה למשה מסיני"
חז"ל אומרים שכל הקורא קריאת שמע ללא הנחת תפילין, כאילו מעיד עדות שקר בעצמו וכאילו הקריב קורבן ללא מנחה ונסכים. (בבלי, ברכות י"ד, ב') מפני שבקריאת שמע הוא קורא:"וקשרתם לאות על ידך והיו לטטפות בין עינך", בעוד הוא לא מניח את התפילין.
עוד קשרו חז"ל לתפילין סגולה לאריכות ימים כאשר הם נסמכים על הפסוק "ה' עליהם יחיו" (ישעיהו, ל"ח, ט"ז).
מקור המצווה > פרשנויות נוספות

הקראים לא מפרשים את הפסוקים שמהם למדו חז"ל על התפילין באופן מילולי, אלא כמטפורה, ולכן אינם מניחים תפילין כלל. השומרונים מקבלים את התורה (בנוסח משלהם, שאיננו זהה לחלוטין לנוסח המסורה) וגם הם אינם מניחים תפילין. קהילת ביתא ישראל פירשה את הפסוקים בכך שיש לכתוב על העור את הדברות, אך משום שמסורת הכנת הדיו וסוגו נעלמו לא קיימו את המצווה.
טעם המצווה

בהגות היהודית נמצאו התייחסויות רבות ושונות לטעם מצוות הנחת תפילין:
על פי הכוזרי התפילין הן אמצעי לחבר את תודעתו של האדם לעניין האלוהי, באשר כתוב בהם, ייחוד השם, שכר ועונש, הן זכר ליציאת מצרים, שהיא ראיה שאין לדחותה על התחברות האלוה לנבראים, השגחה עליהם, וידיעה במעשיהם, ולכן יש להניח את התפילין על הראש - שהוא מקום המחשבה והזיכרון, ולהניח תפילין על היד - כנגד הלב שהוא מקור הכוחות.
הרמב"ם מייחס להנחת תפילין השפעה רבה על התנהגותו של האדם, וכך הוא כותב: ”קדושת תפילין קדושתן גדולה היא, שכל זמן שהתפילין בראשו של אדם ועל זרועו הוא עניו וירא שמים ואינו נמשך בשחוק ובשיחה בטילה, ואינו מהרהר מחשבות רעות אלא מפנה לבו בדברי האמת והצדק” (משנה תורה לרמב"ם, הלכות תפילין ומזוזה וספר תורה, פרק ד').
לפי ספר החינוך האדם אף שהוא בעל נפש ושכל, בטבעו באשר הוא בעל גוף נמשך אחרי התאוות והיצרים, והוא צריך תזכורת ושומרים שיעזרו לו לזכור שיש לו נשמה וצלם, והתפילין הקשורות ליד ולראש הן חלק מהתזכורות הללו. תפילין של יד למען נחדל מעושק ידינו, ותפילין של ראש, כדי שלא נתור אחרי עינינו ואחרי יצר מחשבות לבנו. הכהנים והלויים בשעת עבודתם במקדש היו פטורים מתפילין.
על פי המהר"ל מפראג התפילין הם חפץ קדוש, שמטרתו לגרום לאדם לדבקות עם אלוהים, בזה שהם מונחים כנגד מרכזי החיוניות שלו - המוח והלב, ומזרימים לו אנרגיית חיים, ופועלים על האדם בדומה למקוה טהרה. עוד הוא קושר בין הקדושה לבין היופי, וסובר שלכן נקראו התפילין 'פאר'.
על פי הרב קוק, התפילין הן כסוללות חשמליות למכון רוח הקודש של עם ישראל והם מפיחים רוחניות באנשים המניחים אותם.
רקע היסטורי

מקור מצוות התפילין מופיע במקרא, אך אין במקרא פרטים לגבי אופן קיום המצווה או אזכור של אנשים שקיימו את המצווה. האזכור המוקדם ביותר שנמצא לקיום מצוות התפילין הוא מימי הבית השני בחיבור שנקרא איגרת אריסטיאס, שם הוזכרה המצווה ביחד עם מצוות הציצית, ועם מצוות המזוזה: ”ואף ציווה בדברים ברורים לכתוב את האות סביב היד.”. החוקרים מתארכים את כתיבת האיגרת למחצית המאה ה-2 לפנה"ס, והיא מתארת את המציאות במצרים התלמיית כמאה שנה קודם לכן.
גם בארץ ישראל יש תיאור של התפילין בכתבי יוסף בן מתתיהו, וכן גם נמצאו תפילין במערות קומראן שככל הנראה שייכים לכת האיסיים שישבה במקום, אך עם זאת ישנם חוקרים שמייחסים את התפילין שנמצאו שם לקנאים מימי המרד הגדול. גם חז"ל מזכירים את התפילין באזכורה ההיסטורי, ואף מציינים שכתות שונות נהגו להניח תפילין מסוגים שונים: ”העושה תפילתו עגולה--סכנה, ואין בה מצווה. נתנה על מצחו, או על פס ידו--הרי זו דרך המינות; ציפה זהב, ונתנה על בית אונקלי שלו--הרי זו דרך החיצונים”. על פי מקורות אלו, נראה שמצוות התפילין הייתה מבוססת דיה בימי הבית השני המדוברים - הן במצרים (שגם בה הייתה קהילה עברית גדולה) והן בארץ ישראל, ביחד עם מצוות המזוזה (שגם היא לא מוזכרת במקרא עצמו, פרט לאזכור שבתורה).
חז"ל התייחסו בחומרה לאי-הנחת תפילין, ובתלמוד נאמר: ”איזהו עם הארץ? ... כל שאינו מניח תפילין”, וכן: ”מעשה באשה אחת שנשאת לחבר והייתה קומעת לו תפילין על ידו; נשאת לעם הארץ והייתה קושרת לו קשרי מוכס (קשר המשמש להוכחת תשלום המס) על ידו”, ובחומרה רבה יותר נאמר: ”פושעי ישראל בגופן, מאי ניהו (מי הם)? אמר רב: קרקפתא דלא מנח תפילין” (כלומר, אדם שמעולם לא הניח תפילין).
בתקופת בית שני נהגו להלך עם התפילין כל היום, וכמעט לכל מקום. כך למשל נהגו רבן יוחנן בן זכאי, אלישע בעל כנפיים ורבי עקיבא, ונראה כי שימוש זה רווח בין החכמים. כמו כן היו שנהגו להלך עם תפילין גם בשעות הלילה, וכך נהג רבי אליעזר בן הורקנוס. התלמוד מספר כי לוחמיו של בר כוכבא בביתר, יצאו למלחמה כאשר היו עטורים בתפילין.
היו חוקרים ששיערו שהצורה המוכרת לנו של מצוות התפילין מקורה במאה ה-12, מאחר שדיני התפילין הגיעו לכלל בשלות סופית רק אז. השערה זו מבוססת על העובדה שבמשנה אין תיאור מדויק של התפילין, דרך הכנתן או הנחתן, ואף בתלמוד הדינים אינם מפורטים מאוד. אולם הממצא הארכאולוגי הראה הימצאות של תפילין בצורה דומה לתפילין שלנו מימי המרד הגדול, ונראה כי היה שימוש בתפילין כבר במאה ה-1 לספירה (ראו להלן). כמו כן, חיבור הלכתי מתקופת הגאונים בשם "שימושא רבא" מציג את שיטת עשיית התפילין המוכרת לנו.
בעידן המודרני נתפסה הנחת תפילין מזדמנת כביטוי של הזדהות עם המסורת היהודית. ערב יום העצמאות 2024 צולם ראש הממשלה בנימין נתניהו מניח תפילין. את התפילין הביאה לו האם השכולה רוחמה דוינו שבקשה ממנו להניח את התפילין של בנה מושיקו שנפל בקרבות במבצע "צוק איתן".
זמני ותנאי הנחת התפילין > גוף נקי

חל איסור להניח תפילין בגוף שאינו נקי, ולדעת חלק מהפוסקים בכלל זה אף הסרת מחשבות אסורות. בעקבות הקושי להקפיד על כל פרטי הלכות הניקיון, כמו איסור הפחה, לזמן ממושך, צומצמו זמני הנחת התפילין והמנהג הנפוץ בדורות האחרונים הוא להניח תפילין בתפילת שחרית בלבד. עם זאת, גם בימינו ישנם רבנים פרטיים וקהילות הנוהגות להניח תפילין במשך כל היום (קהילת זילברמן, וקהילת תורת החיים). חלק מבני עדת אשכנז נוהגים לומר לומר "עלינו לשבח" אחרי "ובא לציון" ולהוריד את התפילין מטעם של גוף נקי. גם אם החזן אינו מתפלל בנוסח אשכנז.
זמני ותנאי הנחת התפילין > בלילה ובשבת

לפי ההלכה הנהוגה כיום, הזמן בו מותר להניח תפילין הוא במשך כל שעות היום, ואין מניחים תפילין בלילה. אדם שהניחם במשך היום אין מורים שמותר לו שלא להורידם מיד עם רדת הלילה. אין מניחים תפילין בשבת ובחג, מפני שהתפילין הם אות והמועדים הם אות, והנחת התפילין בשבת היא זלזול באות של השבת.
הזמן המוקדם ביותר להניחם הוא משעה שיוכל לזהות אדם אותו הוא מכיר במקצת ממרחק ארבע אמות. ועיין בתשובת הרב משה פיינשטיין, שמתיר למישהו שאין לו אפשרות אחרת להניח תפילין לפני זמן זה, בתנאי שאין חשש שינה.
זמני ותנאי הנחת התפילין > בזמן אבלות

אבלים פטורים מתפילין מפני שהן קרויות פאר. לפי ההלכה האבל אינו מניח תפילין ביום הראשון של האבלות בלבד, שביום הזה עיקר המרירות, אבל ביום השני של האבלות הוא מניחם כרגיל. נחלקו הפוסקים במקרה בו הפטירה הייתה ביום אחד והקבורה רק למחרת. דעת מהריט"ץ שיניח בברכה, אולם לדעת רוב הפוסקים גם במקרה זה לא יניח תפילין ביום הקבורה. כמה פוסקים הורו להניח בלא ברכה, ביניהם הרב עובדיה יוסף.
זמני ותנאי הנחת התפילין > בתשעה באב

כחלק ממנהגי האבלות, נהוג בחלק מקהילות עדות המזרח (למשל גאורגיה ומרוקו) ובקהילות האשכנזים והאיטלקים, שבתשעה באב לא מניחים תפילין עד לצהריים, ורק בתפילת מנחה של תשעה באב, מניחים תפילין ומתפללים בהם תפילת מנחה; יש נוהגים להקדים את תפילת מנחה כדי להקדים את הנחת התפילין, ויש שמתפללים בזמן הרגיל סמוך לשקיעה. יש בקהילות הספרדים שמניחים תפילין כבר בבוקר ומתפללים בהם רגיל (מנהג ירושלים) ורק חולצים אותם לפני הקינות. בכמה קהילות נוהגים להניח תפילין בתפילת מנחה אף בשאר ימי תענית מדרבנן (צום גדליה, עשרה בטבת, תענית אסתר ושבעה עשר בתמוז).
זמני ותנאי הנחת התפילין > בחול המועד

על הנחת תפילין בחול המועד יש מחלוקת: רוב הפוסקים למדו מהתלמוד הירושלמי שהמצווה נוהגת גם בחול המועד, אולם יש המשווים את ימי חול המועד לימי יום טוב, ולכן פוטרים מהנחה בימים אלו. בארצות האשכנזים נהגו להניח תפילין בחול המועד ולברך עליהם. אך בספרד היו מנהגים שונים. רבי יוסף קארו כתב בבית יוסף: "ועכשיו נהגו כל בני ספרד שלא להניחם בחול המועד. ושמעתי שמקודם היו מניחים אותם בחול המועד כדברי הרא״ש ואחר כן מצאו שכתב רבי שמעון בן יוחאי במאמר אחד שאסור להניחם בחול המועד ועל פיו נמנעו מלהניחם בחול המועד. [...] והמאמר ההוא איתיה במדרש הנעלם דשיר השירים" הבית יוסף ציטט את מאמר הזוהר ומסכם: "ומאחר שבתלמודא דידן לא נתבאר דין זה בפירוש, מי יערב לבו לגשת לעבור בקום עשה על דברי רבי שמעון בן יוחאי המפליג כל כך באיסור הנחתם?" ואכן בשולחן ערוך נפסק שאסור להניח תפילין בימים אלו. לעומתו הרמ"א פסק כמנהג האשכנזים שיש להניח תפילין בחול המועד ולברך עליהם כמו דעת רוב הפוסקים. הרדב"ז הזכיר את המחלוקת ואמר שבספרד הכול פסקו לפי הרא"ש בענייני איסור והיתר. הוא מזכיר שתחילה הניחו תפילין ושהרא"ש היה מניח תפילין בחול המועד ומברך. לאחר זמן פורסם ספר הקנה (מתוך הקבלה). ולאחר שמצאו בקבלה שאין להניח תפילין בחול המועד – הפסיקו להניח תפילין בחול המועד. היום מנהג אנשי ארץ ישראל - הן האשכנזים והן הספרדים הוא כדעת השולחן ערוך, שאין מניחים תפילין בחול המועד. ואף הנוהגים להניח תפילין, עושים זאת בצנעה בביתם, ולאחר מכן באים לבית הכנסת ללא תפילין על מנת להתפלל עם הציבור. בחוץ לארץ רבים מניחים תפילין, חלקם בברכה, וחלקם בלי ברכה, ויש, בעיקר מבין החסידים, שאין מניחים. קיימים מנהגים נוספים בעניין כגון מנהג המחלק בין רווקים לנשואים, ועוד.
זמני ותנאי הנחת התפילין > בראש חודש

בראש חודש נוהגים להניח תפילין רק בתפילת שחרית ולא בשעת תפילת המוסף ולכן המנהג הוא שאחרי הקדיש, לפני מוסף הקהל חולץ את תפילו ורק לאחר שהקהל מסיים החזן דופק על הבימה כאות לתחילת תפילת מוסף. טעם המנהג על פי קבלה, אך נאמרו גם הסברים נוספים.
אופן הנחת התפילין

בעת הנחת תפילין, קודם מניחים את ה"תפילין של יד" על קיבורת הזרוע ואחר כך את ה"תפילין של ראש" על הראש מעל המצח.
אופן הנחת התפילין > חליצת התפילין

חליצת התפילין מתבצעת בסדר הפוך מהנחתן. קודם מתירים את קשרי כף היד, אחר כך מסירים את ה'תפילין של ראש' באמצעות היד החלשה, ולבסוף מסירים את ה'תפילין של יד'.
לפי המסורת הארץ ישראלית הקדומה, נהגו לברך בזמן חליצת התפילין ”אשר קדשנו במצוותיו וציוונו לשמור חוקיו”. הראשונים נחלקו האם יש לנהוג כך בכל חליצה של התפילין, רק כאשר יש חיוב לחלוץ (לעת ערב או סמוך לשבת) או שאין לברך כלל. בשולחן ערוך נפסק שאין מברכים ברכה זו כלל, ואפילו חולצים סמוך לכניסת השבת.
ברכות התפילין > ברכה קודם ההנחה

לפי מנהג הספרדים, וההולכים בפסקי האר"י והגר"א נהוג לברך ברכה אחת על תפילין של יד ושל ראש: ”
בָּרוּךְ אַתָּה ה' אֱלֹהֵינוּ מֶלֶךְ הָעוֹלָם, אֲשֶׁר קִדְּשָׁנוּ בְּמִצְוֹתָיו וְצִוָּנוּ לְהָנִיחַ תְּפִלִּין.”
מנהג רוב האשכנזים לברך על תפילין של ראש ברכה נוספת: ”בָּרוּךְ אַתָּה ה' אֱלֹהֵינוּ מֶלֶךְ הָעוֹלָם, אֲשֶׁר קִדְּשָׁנוּ בְּמִצְוֹתָיו וְצִוָּנוּ עַל מִצְוַת תְּפִלִּין.” מחמת הספק באשר לברכה הנוספת על תפילין של ראש, נפוץ כיום המנהג לומר מיד לאחר הנחת התפילין של ראש את המילים "ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד", שנהוג לאומרן לאחר הגייה בשגגה של שם ה' ללא צורך.
אצל האיטלקים, מנהג הקדום היה כמנהג האשכנזים, וכן נפסק במחזורי ויניציה רמ"ו ובולוניה שא, אבל במחזור שד"ל נפסק כדעת הרב יוסף קארו.
אין לדבר בין הנחת 'תפילין של יד' להנחת 'תפילין של ראש'. למנהג הספרדים ויתר הקהילות שבדרך כלל מברכים רק על 'תפילין של יד', מי שהפסיק בדיבור בין 'של יד' ל'של ראש', מברך על תפילין של ראש את הברכה הנוספת המקובלת אצל האשכנזים. למנהג האשכנזים, במקרה כזה יש לברך שוב אחרי הנחת 'תפילין של ראש' את ברכת "להניח תפילין" ואז להוסיף את ברכת "על מצוות תפילין".
ברכות התפילין > ברכה לאחר חליצת תפילין

בתלמוד (נידה נא ב) הובאה ברכה שנהגו בני ארץ ישראל לברך לאחר חליצת התפילין: "ברוך אתה... לשמור חוקיו". כיום המנהג שלא לברך ברכה זו וכך פסק מרן בשולחן ערוך: ״אין לברך שום ברכה כשחולץ תפילין אפילו כשחולצם ערב שבת בין השמשות" (אורח חיים כט א).
סידור הפרשיות

קיימות ארבע דעות מרכזיות לסידור הפרשיות בתוך התפילין; בטרמינולוגיה ההלכתית השיטות השונות זכו לכינויים: שיטת רש"י; שיטת רבנו תם; שיטת הראב"ד; ושיטת השימושא רבא (חיבור בהלכות תפילין המיוחס לתלמיד של אחד הגאונים).
בשולחן ערוך נפסק שיש להניח תפילין של רש"י כיוון שכך הוא מנהג העולם, אולם ירא שמים צריך להניח גם תפילין של רבנו תם מחמת הספק. יש הדגשה של חשיבות הנחת תפילין של רבנו תם בין פוסקי ההלכה הנוטים לקבלה, זאת בעקבות דברי האר"י שאלו ואלו דברי אלהים חיים ולשתי הדעות יש טעם על-פי תורת הסוד. בהנחת התפילין ישנן שתי שיטות, על-פי השולחן ערוך והאר"י ורוב הפוסקים הספרדים ניתן להניח בזמן התפילה את שני הזוגות, אולם הרב עובדיה יוסף פסק כי בימינו כשהתפילין גדולות וקשה להניח את שתיהן כאחד במקומן, יש להניח תפילין של רש"י בזמן קריאת שמע ותפילת שמונה עשרה להחליף אותם לאחר מכן. לדעת הפוסקים האשכנזים אין להניחם יחדיו משום איסור בל תוסיף, גם לא בכוונה לקיים את המצווה בתפילין הכשרות בלבד. בעקבות זאת יש הנוהגים ללבוש תפילין של רבנו תם לקראת סוף תפילת שחרית או בתפילת מנחה.
על פי האר"י יש להניח במנחה תפילין של השימושא רבה שהן, על-פי שיטתו, מסודרות כתפילין של רש"י אלא שהן גדולות יותר (ברוחב אצבעיים על אצבעיים) וכך נוהגים היום חלק מהמקובלים. על-פי רבי מנחם עזריה מפאנו סדר התפילין של השימושא רבה הפוך משל רש"י ויש להניח בנוסף לתפילין של השימושא רבה גם תפילין על פי שיטת הראב"ד (שהם בסדר הפוך מתפילין של רבנו תם), וכך נוהגים היום חלק מחסידי חב"ד.
קיום המצווה על ידי נשים

בתלמוד הבבלי (מסכת עירובין, דף צ"ו, עמוד א') נחלקו תנאים האם מצוות תפילין נוהגת גם בלילה ובשבתות וחגים. אם כן, אז היא מצוות עשה שאינה תלויה בזמן, וגם נשים חייבות בה. אם לא, אז היא מצוות עשה שהזמן גרמא ולכן נשים פטורות ממנה. להלכה נפסק שלילות, שבתות וחגים אינם זמן להנחת תפילין, ולכן נשים פטורות מהמצווה: ”נשים ועבדים וקטנים פטורין מקריאת שמע ומן התפילין...” (משנה, מסכת ברכות, פרק ג', משנה ג'). הפטור ממצוות עשה שהזמן גרמן אינו מפקיע את המצוות ולנשים מותר לקיימן ולדעת חלק מהפוסקים – אף לברך עליהן. ברם, לעניין תפילין מסופר בתלמוד הבבלי ש"מיכל בת כושי (כלומר, מיכל בת שאול המלך) הייתה מנחת תפילין ולא מיחו בה חכמים" (תלמוד בבלי, מסכת עירובין, דף צ"ו, עמוד א'. לפי הסוגיה המקבילה בתלמוד הירושלמי כן מיחו בה חכמים). מכאן למדו הפוסקים שישנה בעיה בהנחת תפילין על ידי נשים. הנימוקים שאוזכרו בהקשר זה הם:
הצורך בנקיות הגוף בשעת ההנחה, לרבות ניקיון הגוף מזרע ואיסור הפחה. מטעם זה אף גברים החייבים במצווה מקיימים אותה באופן מצומצם – בשעת תפילת הבוקר בלבד. נשים סובלות מדימום וסתי המגיע ללא ידיעתן ולדעה זו "אינן יודעות לשמור עצמן בנקיות" ואל להן להסתכן בחילול קדושת התפילין בשעה שהן פטורות מהנחתן.
התפילין מונחות על שריר הקיבורת ועל שיער הראש ובהנחתם בידי אישה יש חשש לפריצת גדרי הצניעות.
כמו כן, ייתכן וישנה בעיה של איסור לא ילבש בהנחת תפילין על ידי נשים.
להלכה פסק הרמ"א שיש למחות באישה המניחה תפילין. אך יש החולקים על כך.
ישנן אגדות נפוצות הטוענות כי ברוריה, אשתו של רבי מאיר, וכן בנותיו של רש"י הניחו תפילין, אך לא נמצא לכך שום מקור.
אשתו של ה"אור החיים", פאצוניה, הייתה נוהגת להניח תפילין ולהתעטף בטלית.
בחוגים הקונסרבטיבים פועלים לצמצום ההבדלים בין גברים לנשים, ולכן מעודדים הנחת תפילין בידי נשים. הוגים בתנועה זו סבורים כי אין כל מניעה הלכתית לעשות כן וכי הנימוקים שהוזכרו למנהג להימנע מכך, חלשים מן הצורך בשוויון או שאינם תקפים כלל במציאות העידן המודרני.
חינוך קטן לתפילין

בקרב ארצות הספרדים נהגו לחנך קטן למצוות תפילין, עוד לפני גיל שלוש עשרה, ע"פ הגמרות ורוב הראשונים, אצל האשכנזים המנהג הוא חודש אחד לפני גיל שלוש עשרה או יותר.
ראו גם

טלית
דני מנדס

| --- | --- |

 לידה:  20 ביולי 1978 (בת 46) סנטו דומינגו, הרפובליקה הדומיניקנית 
 מדינה:  הרפובליקה הדומיניקנית 
 בן או בת זוג:  Oscar Generale 
 מספר צאצאים:  1 
 
דני מנדס (בספרדית: Denny Andreína Méndez de la Rosa; נולדה ב-20 ביולי 1978) היא שחקנית ודוגמנית דומיניקנית-איטלקייה.
ביוגרפיה

מנדס נולדה ברפובליקה הדומיניקנית, ובגיל צעיר עברה עם אמה לאיטליה בחיפוש אחר חיים טובים יותר.
בשנת 1995 היא התמודדה בתחרות "מיס הרפובליקה הדומיניקאית" ונבחרה לסגנית שנייה. שנה לאחר מכן שוב פעם ניסתה לזכות בתואר אך גם בפעם השנייה לא זכתה. היא החליטה לחזור לאיטליה ולנסות להתמודד שם בתחרות היופי הלאומית.
בתחרות מיס איטליה 1996 היא זכתה במקום הראשון. זכייתה הובילה לשערורייה במדינה, משום שזו הייתה הפעם הראשונה בה מהגרת ולא בעלת דם איטלקי זוכה בתואר. רבים אמרו שזה הזמן שאיטליה תסגור את שעריה למהגרים. בנוסף לכך שניים מהשופטים בתחרות אמרו שהיא אינה ראויה לייצג את איטליה בתחרויות יופי בינלאומיות, מנדס אף טענה בעצמה "אני יודעת שאני לא מייצגת את היופי האיטלקי אבל בחרו, אז מה אני אמורה לעשות? לפרוש?".
בתחרות מיס תבל היא עלתה לשלב שש המועמדות הסופיות.
היא דגמנה למספר בתי אופנה, והיא הופיעה במספר תוכניות טלוויזיה וקומדיות מצבים באיטליה.
היא שיחקה בתפקיד קטן בסרט "אושן 11".[דרוש מקור]
בשנת 2019 השתתפה לצד ג'ון טרבולטה בסרט המתח האמריקאי "The Fanatic" שביים וכתב פרד דרסט.
דן סאליבן

דן סאליבן (באנגלית: Dan Sullivan; נולד ב-13 בנובמבר 1964) הוא פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית. מכהן כסנאטור מטעם מדינת אלסקה משנת 2015.
ביוגרפיה

סאליבן נולד בפיירויו פארק שבאוהיו. למד בפנימייה הצבאית קולבר אקדמי שבאינדיאנה. ב-1987 סיים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת הרווארד וב-1993 סיים לימודיו בתוכנית המשולבת של תואר JD במשפטים ותואר שני בשירות החוץ באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
בתום לימודיו התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית והשתחרר משירות פעיל ב-1997. מאז הוא משרת בכוחות המילואים והתקדם לדרגת לוטננט קולונל. בין השאר שימש מפקד כוח חילוץ והצלה ומפקד מחלקת מרגמות 81 מ"מ, סגן מפקד פלוגה בגדוד סיור ומפקד פלוגה ביחידת הסיוע האווירית של המארינס. ב-2004 נקרא לשירות מילואים פעיל בן שנה וחצי ושימש עוזרו של מפקד פיקוד מרכז של ארצות הברית. ב-2013 נקרא לשירות פעיל ונשלח עם גדוד הלוחמה בטרור של המארינס, כחלק מכוח המשימה המשולב באפגניסטן, ללחימה בטליבאן.
סאליבן התמחה בבית המשפט לערעורים של מחוז קולומביה. לאחר שחרורו ב-1997 עבד בלשכתו של שופט בית המשפט לערעורים בפיירבנקס שבאלסקה ובלשכתו של שופט בית המשפט העליון של אלסקה באנקורג'. לאחר מכן עבד בחברת עורכי דין פרטית.
ב-2002 עבר לוושינגטון די. סי., עבד בבית הלבן כיועץ למועצה הלאומית לכלכלה ולמועצה לביטחון לאומי. ב-2006 מונה לעוזר מזכיר המדינה לכלכלה, אנרגיה ועסקים. ב-2009 מונה על ידי מושלת אלסקה שרה פיילין לתובע הכללי של המדינה. ב-2010 מונה על ידי המושל שון פרנל לנציב מחלקת המשאבים הטבעיים של אלסקה.
ב-2014 זכה בבחירות לסנאט של ארצות הברית, לאחר שגבר על מארק בגיץ', הסנאטור המכהן מטעם המפלגה הדמוקרטית, ברוב של 48% לעומת 45.8%. הוא הושבע לתפקיד בינואר 2015. הוא מכהן כחבר בוועדת הכוחות המזוינים, בוועדת המסחר, המדע והתחבורה, בוועדת הסביבה והעבודות הציבוריות ובוועדה לענייני חיילים משוחררים.
סאליבן נשוי ואב לשלוש בנות.
הרכבת המנדטורית

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 מייסדים:  ממשלת המנדט הבריטי
 תקופת הפעילות:  1920 – אפריל 1948 (כ־28 שנים)
 מיקום המטה:  תחנת הרכבת חיפה מזרח
 
תחנת הרכבת חיפה מזרח, מטה הרכבת המנדטורית בארץ ישראל, שנת 1931 לערך. מראהו המפואר של הבניין אבד לבלי שוב לאחר שפוצץ בשנת 1946.
מפת מסילות הרכבת בארץ ישראל ובעבר הירדן
קטר 153 בראש רכבת משא על מסילה צרה עם מטען צינורות נפט, בחיפה בשנת 1946 לערך
קטר מקושט בראש רכבת המסיעה את הנציב העליון הבריטי לארץ ישראל, הלורד פלומר, 25 באוגוסט 1925
מסוף המטענים של הרכבת המנדטורית בתחנת חיפה מזרח בשנת 1946 לערך. במרכז: רכבת המובילה טנקים מדגם שרמן
גשר אל חמה, זמן קצר לאחר הריסתו בליל הגשרים, 1946
תוצאות חבלה במסילת יפו-ירושלים בשנת 1946
הכניסה למנהרת הרכבת הדרומית בראש הנקרה אשר הושלמה בשנת 1942 ואיפשרה את פתיחת קו חיפה-ביירות-טריפולי. בראש הקשת, כתובת המנציחה את בוני המנהרה.
כרטיס נסיעה במחלקה שלישית ברכבת המנדטורית בין קנטרה לתל אביב, משנת 1941. מחיר הכרטיס 405 מיל.
לוח הזמנים של הרכבת המנדטורית החל מ-1 במאי 1944
הרכבת המנדטורית (באנגלית: Palestine Railways, ר"ת P.R.) הייתה חברת רכבות בשליטה בריטית אשר הפעילה שירות רכבות בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, החל משנת 1920 ועד תום המנדט בשנת 1948. את תשתית הרכבת המנדטורית ירשה רכבת ישראל עם קום המדינה. לכל אורך תקופת המנדט הבריטי העסיקה הרכבת המנדטורית אלפי עובדים, ערבים ויהודים והייתה אחד המעסיקים הגדולים בארץ ישראל. לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה הרכבת ליעד לתקיפות רבות מצד הלח"י והאצ"ל.
שנים ראשונות

הרכבת המנדטורית נוסדה ב-1 באוקטובר 1920 ונטלה עליה את פעולותיה של 'הרכבת הצבאית לארץ ישראל' (באנגלית: Palestine Military Railways - P.M.R), ששירתה את חיל המשלוח המצרי במערכה על חצי האי סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה. היה זה אחד הצעדים הראשונים בהעברת הניהול של ארץ ישראל מידי השלטון הצבאי הבריטי לידי מינהל אזרחי בראשות נציב עליון. מנהלה הראשון, בין השנים 1920–1929, היה קולונל הולמס (Robert Blake Worsley Holmes) אשר ניהל את הרכבת הצבאית לארץ ישראל עד אותה עת.
הנהלת הרכבת המנדטורית שכנה במתחם תחנת הרכבת חיפה מזרח, והסדנאות הראשיות שלה היו באזור שפך נחל קישון ובלוד. בחיפה השתמשה הרכבת המנדטורית בעיקר במבנים ובמתקנים שנותרו מימי הרכבת החיג'אזית. הצבתה של הנהלת הרכבת בצפון הארץ הצביעה על החשיבות האסטרטגית שייעדו הבריטים לחיפה במערך האימפריאלי במזרח התיכון עם הפיכתה לצומת רכבות מרכזי בין עבר הירדן וסוריה מצפון, לבין מצרים ושאר ארצות אפריקה מדרום, נמל ייצוא נפט לבריטניה, אזור תעשייה כבדה ובתי זיקוק לנפט. פעילות הרכבת בחיפה הן בזמן העות'מאנים והן בזמן שלטון המנדט הבריטי הייתה מגורמי הצמיחה העיקריים של העיר בתחילת המאה ה-20.
במהלך 1921 הורחבו ונוספו לרשת המסילות בארץ ישראל מספר שלוחות קצרות ששימשו לרכבות מטען בלבד:
שלוחת לוד – מחנה סרפנד, באורך 4 ק"מ
שלוחה באורך 4 ק"מ למחצבת בית נבאלא שהסתעפה ממסילת הרכבת כפר ג'יניס - כפר א-לובן (נסללה ב-1917)
ראש העין – פתח תקווה, באורך 6.5 ק"מ. במימון בניית מסילה זו השתתפה פיק"א לצד הממשלה הבריטית. בעיקר שימשה את פרדסני פתח תקווה להעברת פרי הדר ליצוא מפרדס בחריה לנמל יפו.
שנתיים לאחר היווסדה, בשנת 1922, רכשה הרכבת המנדטורית את קו המסילה בין יפו לירושלים מידי החברה הצרפתית, "חברת הרכבת העות'מאנית יפו-ירושלים והסתעפויותיה" ( Société du Chemin de Fer Ottoman de Jaffa a Jerusalem et Prolongements), תמורת 565,000 ליש"ט. הרכישה התבצעה אף על פי שהשלטון העות'מאני הלאים מסילה זו עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בהתאם לפסק בוררות שניתן ב-4 באוקטובר 1922 בפריז. אף שעיקר פעולותיה של הרכבת המנדטורית היו בתחום ארץ ישראל המנדטורית, היא הופקדה גם על ניהולה ואחזקתה של מסילת הרכבת שבחופו הצפוני של חצי האי סיני, מרפיח ועד קנטרה שתחנת הקצה הצפוני שלה הייתה חיפה מזרח.
החל משנת 1922 תכננו הבריטים להאריך את מסילת הרכבת מחיפה מזרחה עד בגדאד, תוכנית שלא יצאה אל הפועל.