stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב אפטר
מספריו

"בשעה זו : קבץ לספרות ולענייני הישוב", המו"ל - יעקב אפטר, יפו : העבודה א', תרע"ו, 1916.
"משקינו החקלאיים בארץ ישראל", דפוס הפועל הצעיר, יפו, תרפ"א, 1920, 193 עמודים.
"בנק הפועלים בארץ ישראל : פעולותיו וערכו בבנין תנועת העבודה בארץ", מאת יעקב אפטר, ברלין : הוועד לענייני ארץ ישראל העובדת, תרפ"ד, 1924, (ספר זה יצא לאור גם בתרגום ליידיש), "די ארבעטער באנק אין ארץ ישראל: איר טעטיקייט און באדייטונג פארן אויפבוי פון דער ארבעטס-באוועגונג אינם לאנד" / פון יעקב עפטער, בערלין : דפוס וויקטאריא, תרפ"ד, 1924.
לקריאה נוספת

'אפטר, יעקב', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 55–56. (הספר בקטלוג ULI)
נח בי (בירזובסקי), פני תל אביב בקריקטורות, עורך ומוציא לאור: משה שיינבוים, 1939.
יוסף שפירא, (כתב וערך), יעקב אפטר: האיש ומפעלותיו, (דברים משלו ולזכרו), תל אביב: תרבות וחינוך, 1970.
יעקב שביט, לקסיקון האישים של ארץ-ישראל: 1799-1948, הוצאת עם עובד, 1983, עמ' 55 – 56
הערות שוליים

↑  מובא בתוך יעקב אפטר: האיש ומפעלותיו; ערך: יוסף שפירא, תל אביב: תרבות וחינוך, 1970, עמ' 68
↑  "קופת-חולים הכללית" - עיצובה והתפתחותה כגורם המרכזי בשירותי הבריאות בארץ-ישראל, המרכז למורשת בן-גוריון, קריית שדה בוקר, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 1997, עמ' 41
↑  החברה, במתכונתה הראשונית כחברת "המשביר", נוסדה כבר ב-1916, אך קרסה, מסיבות כלכליות, וחייבה שינוי ארגוני.
↑  מודעת אבל, דבר, 11 בנובמבר 1968
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298647605171  LCCN: no2018076670  VIAF: 97460289   WorldCat (עם VIAF): 97460289 
רחוב יעקב אפטר בשיכון ל' בתל אביב
ישראל בלוך

הקבר של ישראל בלוך בבית הקברות בנהלל
הקבר של סוניה בלוך בבית הקברות בנהלל
ישראל בלוך (17 בינואר 1889 רומני, רוסיה – 7 בינואר 1955 נהלל, ישראל) היה איש ציבור ישראלי, הגיע לארץ ישראל במסגרת העלייה השנייה. עבד בחוות כנרת והיה מהמתיישבים הראשונים של אום ג'וני ובהמשך בין מקימי דגניה א'. היה בין מקימי נהלל. בין השנים 1946-1948 הוא היה ראש מועצה אזורית נהלל וסגן ראש המנהלת המשותפת של מועצת נהלל ומועצת קישון (טרם איחוד מועצות אלו).
קורות חייו

ישראל נולד ברוסיה ב-1889 לאריה בלוך. כבר בגיל 16 החל את פעילותו בתנועה הציונית ובגיל 17 הצטרף לקבוצת הגנה עצמית בעיר הולדתו.
ב-1908 עלה לארץ במסגרת עליה שנייה והצטרף לארגון הפועל הצעיר. תחילה עבד בפתח תקווה ובהמשך הצטרף לחוות כנרת. עקב סכסוך עם מנהל החווה, האגרונום משה ברמן, היה בקבוצה שנטשה את המקום ולאחר שיחות עם ד"ר ארתור רופין נחתם חוזה, עם הקבוצה (שנקראה קבוצת הכיבוש), לשנה להקמת קולקטיב (ללא מנהלים) בשם "קבוצת הכיבוש" שייעבד את אדמות אום ג'וני תמורת חלק מהיבול. וכך בדצמבר 1909 עברה הקבוצה מחוות כנרת לאום ג'וני והחלה לעבד את האדמות שלשפת הכנרת.
לאחר שנה, עם סיום החוזה, עזבה הקבוצה את המקום וישראל הצטרף לקומונה החדרתית שב-1910 חתמה על חוזה עם רופין לאכלוס אום ג'וני והחליפה את "קבוצת הכיבוש". בהמשך היה שותף להקמת דגניה א' שם חי עם אשתו עד לאחר מלחמת העולם הראשונה. לאחר עזיבת דגניה חי הזוג תקופת מה בחולדה.
ב-1912 הצטרפו ישראל ואליעזר שוחט למנחם שינקין במסעו לחוות הברון בג'ילין שבחורן. בעקבות מסע זה נוסחה הצעה לברון לחדש ההתיישבות במקום על ידי הקמת קבוצת פועלים. ההצעה נשלחה לפקידות בפריס אך כנראה לא הגיעה לידי הברון.
ב-1920 שימש ישראל כציר מטעם הפועל הצעיר בוועידה בפראג בה נחתם האיחוד בין תנועות "הפועל הצעיר" וצעירי ציון.
ב-1921 היה בין מקימי מושב העובדים הראשון נהלל ושימש בתפקידים מרכזיים במושב ובארגונים חקלאיים שונים.
ב-1925 היה שותף לכינוס באי כוחם של המושבים והארגונים בנהלל, שבו הוחלט להקים את "ארגון המושבים" שממנו הוקמה תנועת המושבים.
עם הקמת מועצה אזורית נהלל בשנת 1945, נתמנה בלוך לסגן יו"ר המועצה, עקיבא גולדשטיין.
בשנים 1946-1948 כיהן כיו"ר מועצה אזורית נהלל, וכסגן יו"ר ההנהלה המשותפת של מועצת נהלל ומועצה אזורית קישון.
ישראל נישא לסוניה, אותה פגש בדגניה, (ילידת 1891) והזוג חי בנהלל ועסק בחקלאות. ישראל נפטר ב-1955 ואשתו נפטרה ב-1960. שניהם קבורים בבית הקברות של נהלל. בנם יוסף (בובלה) המשיך את דרכם וקבור אף הוא בנהלל.
לקריאה נוספת

צבי ליבנה, נחמן תמיר, אנשי העלייה השנייה - פרקי זכרונות - כרך ה', הוצאת המרכז לתרבות ולחינוך תל אביב, 1972
שמואל דיין, עם אבות ההתיישבות, הוצאת מסדה, 1968, עמודים 287-290
הערות שוליים

↑  עלה ארצה יחד עם עוד 2 בני עירו: תנחום תנפילוב ויוסף אלקנה
↑  המרד פרץ ב-11 באוקטובר 1909 בעקבות כוונתו של ברמן לגייס פועלים ערבים לעבודת הדישה
↑  בנוסף לישראל בלוך, כללה הקבוצה גם את אליעזר שוחט, חיים צימרמן, צבי נדב, משה קריגסר, ישראל בצר ושפרה בצר (שטורמן)
↑  ב-1891 רכש הברון רוטשילד כ-100,000 דונם בחלקו הדרום-מערבי של החורן. יהודים מרוסיה, רומניה, בולגריה, ארצות הברית, קנדה ואנגליה התיישבו בסביבות הכפרים ג'ילין וסאחם ג'ולן. רובם גורשו בפקודת פחה דמשק ב-1898, למעט יהודי בולגריה, שגורשו מאוחר יותר. חוות הברון ליד ג'ילין המשיכה להתקיים עד למלחמת העולם הראשונה
↑  עוד היו שותפים למהלך זה: צבי יהודה, יעקב אורי, שמואל דיין, צבי ליברמן וישראל בצר מנהלל ושמעון קושניר ורפאל ויניק מכפר–יחזקאל
↑  מושב חגיגי למועצות נהלל והקישון, משמר, 14 בדצמבר 1945
↑  חילופים בהנהלת המועצות בעמק המערבי, דבר, 24 בספטמבר 1946
יעקב שילה (קצין)

ערך זה עוסק בחלל צה"ל מעוטר עיטור המופת. אם התכוונתם לקריקטוריסט ישראלי, ראו .
| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  15 בנובמבר 1935 פולין פולין
 נהרג:  7 ביוני 1967 (בגיל 31) שְׁכֶם, ירדן 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1953–1967 (כ־14 שנים)
 דרגה:    רב-סרן
 תפקידים בשירות
 מדריך צניחה קצין מודיעין של חטיבת שריון
 פעולות ומבצעים
   מלחמת סיני   מלחמת ששת הימים
 עיטורים
   עיטור המופת
 
יעקב שילה (15 בנובמבר 1935 – 7 ביוני 1967) היה קצין מודיעין של חטיבת שריון, שלחם בחזית הירדנית במלחמת ששת הימים ונפל בקרב. על פעולתו בימי המלחמה עוטר בעיטור המופת.
ביוגרפיה > נעורים

יעקב שילה (יצק שילק) נולד ב-1935 בקאליש שבפולין, בן יחיד להוריו ינינה ומוריס. משפחתו הייתה משכילה ואמידה. אמו הייתה מורה בבית ספר פולני ואביו בעל בית חרושת לטקסטיל בעיר לודז'. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, בהיותו בן שלוש וחצי גר עם משפחתו בגטו ורשה. במהלך השהיה בגטו שימש תקופה רץ בין הבונקרים. המשפחה הצליחה לברוח מהגטו, שרדה והגיעה לאחר המלחמה לבלגיה.
המלחמה פגעה ברצף לימודיו ובבלגיה התמודד עם לימודי שפה חדשה. הוא סיים את לימודיו בבית ספר יסודי והמשיך לגמנסיה. לימודיו בגמנסיה נקטעו כאשר הוריו שלחו אותו ללמוד בבית הספר איטון שבבריטניה, שם שהה בפנימייה. בשל קשיים כלכליים החזירו אותו הוריו לבלגיה.
שילה עלה לישראל ב-1949, במסגרת עליית הנוער, בניגוד לרצון הוריו, עמם ניהל מאבקים על רצונו לעלות לישראל. שהה בקיבוץ משמר העמק ואחר כך בקיבוץ גן שמואל. לאחר תקופה קצרה, עלו גם הוריו והוא הצטרף אליהם. הוא החל ללמוד בבית ספר שבח בתל אביב אך נאלץ להפסיק את לימודיו התיכוניים כדי לעזור בפרנסת המשפחה עקב מצבו הרפואי של אביו.
ביוגרפיה > שירות צבאי

שילה התגייס לצה"ל ב-1953 בטרם מלאו לו 18. הוא שירת כצנחן, לחם במלחמת סיני וצנח בה בא-טור. הוא המשיך לשירות קבע כמדריך צניחה. ב-1957 נשלח לצרפת להשתלמות בבית הספר לכוחות המוטסים של צבא צרפת בעיר פו. ב-1958 השתתף במשלחת בת חמשה מדריכי צניחה, שייצגה את ישראל בתחרות בינלאומית בצניחה חופשית בצרפת. המשלחת הגיעה למקום הרביעי בתחרות.
ב-1959 עבר קורס קצינים והוצב כשליש בבית הספר לצניחה. עקב פציעה, עבר ב-1960 לשרת ביחידת המחקר של חיל המודיעין כיוון שהיה דובר אנגלית וצרפתית. באותה שנה נשלח עם קבוצה של חמשה מדריכי צניחה להעברת קורס צניחה באתיופיה. ב-1964 הושאל שוב לצנחנים ופיקד על קורס מדריכי צניחה שהועבר לצנחנים מקונגו, לאחריו חזר לשרת במודיעין - מחקר. בהמשך השירות הוצב במודיעין פיקוד דרום כקצין מערך.
ב-1966 סיים קורס מפקדי פלוגות בחיל השריון, והוצב לשרת במודיעין קרבי. בתקופת ההמתנה שלפני פרוץ מלחמת ששת הימים הועלה לדרגת סרן וקיבל מינוי חרום כקצין המודיעין של חטיבת השריון 37.
ביוגרפיה > במלחמת ששת הימים

לאחר פרוץ המלחמה יצאה חטיבה 37 לקרב בגדה המערבית והגיעה ממערב אל פאתי העיר שכם. ב-7 ביוני התנדב שילה לכוון את מטוסי חיל האוויר שנתנו סיוע לחטיבה, בהסתמך על הניסיון שצבר בקשר אויר קרקע כמדריך צניחה. כדי להגיע לעמדת תצפית מתאימה עבר שני קילומטר בנסיעה בג'יפ בשטח לא מטוהר תחת אש אויב. לאחר מכן עלה על טנק בודד שפגש והמשיך לנוע אתו אל עמדת התצפית, תוך שהם משמידים כוח אויב שחסם את דרכו. בהמשך נפגע מאש האויב ונהרג.
יעקב שילה היה בן 31 במותו. לאחר נופלו הועלה לדרגת רב-סרן. הניח אשה ובת בגיל חצי שנה. הוא נקבר בקבורת חירום בעפולה ולימים הועבר ארונו לבית הקברות הצבאי קריית שאול לבקשת הוריו.
על פעולתו בקרב עוטר שילה בציון לשבח מטעם מפקד החטיבה אל"ם אורי רום. בשנת 1973 הומר הצל"ש לעיטור המופת.
הנצחה

שמו של יעקב שילה הונצח על גבי מספר אנדרטאות: אנדרטת חטיבה 37 בגליל, אנדרטת יד לשריון בלטרון, אנדרטת הצנחנים בתל נוף ובאתר ההנצחה לחללי קהילת המודיעין בגלילות, אנדרטת מדריכי הצניחה בבסיס חטיבת המרום בתל נוף, וכן באולם הקרוי על שמו בבה"ד 15.
הערות שוליים

↑  על פי עדות אימו שנכתבה לאחר נפילתו
↑  במחנה, 4 בנובמבר 1958
יעקב שילה

דיוקן עצמי
יעקב שילה (מימין) מקבל מראש עיריית חולון, מוטי ששון, את "פרס עיפרון הזהב" (2009)
ערך זה עוסק בקריקטוריסט ישראלי. אם התכוונתם לחלל צה"ל מעוטר עיטור המופת, ראו .
יעקב שילה (נולד ב-1937 בגדרה) הוא קריקטוריסט ומאייר ישראלי.
נולד במושבה גדרה, למד בתיכון העירוני רחובות, חניך המכבי הצעיר ובוגר "בצלאל" (1958–1962).
דרכו האמנותית

בתחילת דרכו האמנותית צייר קריקטורות ל"פי האתון" - ביטאון אגודת הסטודנטים של האוניברסיטה העברית בירושלים. 
היה הקריקטוריסט הפוליטי של "דבר" (1966–1964),
מאייר ביקורת התיאטרון של "ידיעות אחרונות", 
צייר/כתב של "במחנה" (1972–1965), 
מאייר ביטאון חיל השריון- "בשריון" (1981–1975),
קריקטוריסט הבית של "מעריב" (2002–1981) ושל "מקור ראשון" (2003–2004). 
כיום עצמאי ומפרסם את עבודותיו באתרו הפרטי.
כשריונר בהכשרתו הצבאית (סא"ל במיל') מקדיש שילה רבים מאיוריו להצגת הווי חיל השריון.
פרסים והצטיינויות

הפרס הגדול (Grand Prix) בתערוכה הבינלאומית לקריקטורות, מונטריאול, קנדה, 1965.
יו"ר ועד השופטים בתערוכת מונטריאול, 1966.
פרס ירושלים ע"ש יוסי שטרן, 1993.
פרס עיפרון הזהב 2009 - המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס.
תערוכות

תערוכות יחיד: בית סוקולוב (1985) תיאטרון חולון (2000) תיאטרון ירושלים (2001) "יד לשריון" (2007), המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס, חולון (2009).
תערוכות קבוצתיות: 20 במספר, בישראל ומחוצה לה, במסגרת איגוד הקריקטוריסטים הישראלי.
תצוגה קבועה בחו"ל: 8 קריקטורות במוזאון ההיסטורי של בון, גרמניה.
עבודות איור

מכתבים לקורדליה - מיומנו של מפתה', (מבחר התרגום: שמואל תמרי, כתב: יעקב שילה, ציור יעקב וכסלר), הוצאת עקד, תל אביב, 1961.
"חבריה " מגזין לילדים בעריכת יוסי גמזו בתוך שבועון הקומיקס "פופאי"
"דורית והתנין", תרגום ועבוד נחה שנוקל, הוצאת "עקד", 1963.
"זהירות שביר: מסעות וסיור במדינת ישראל- בחרוז, בציור ובמבט", מאת יוסי גמזו, הוצאת צ'ריקובר, 1966.
"על אהבה", פול ז'ראלדי, הוצאת "עקד", 1968.
"שורות אהבה", מוטי כהן, הוצאת "עקד", 1972.
מאמרים

יעקב שילה, ‏ליל הלהבות, שריון 26, יולי 2007, עמ' 77-72, באתר "יד לשריון"
לאנדרסון יוהנאלה מרקס דה סילבה

לאנדרסון יוהנאלה מרקס דה סילבה (בפורטוגזית: Luanderson Johnala Marques da Silva; נולד ב-7 ביוני 1989 ידוע גם כ"ליאנדרסון") הוא כדורגלן ברזילאי, המשחק בעמדת הקשר בהרקיליו לוז.
קריירה

ליאנדרסון התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ויטוריה, אך לא זכה להצטרף לקבוצה הבוגרת. במהלך הקריירה שלו שיחק בדמוקרטה, פונורטה, גויאנסיה, איימורה, אלקנאנאנסה, סאו קרלוס, גרמיו גלוריה, בארה, סאו פאולו, אולימפיה, סאו גבריאל, אלמירנטה בארוסו, מרסיליו דיאס, אוואי וקלוב נאוטיקו.
ב-19 באוגוסט 2020, ליאנדרסון חתם בבני סכנין מליגת העל. 3 ימים לאחר מכן, ליאנדרסון ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 0–2 למכבי תל אביב במסגרת גמר גביע הטוטו. ב-9 בספטמבר, שוחרר מהקבוצה.
ב-19 באוקטובר 2020, ליאנדרסון חתם באמריקה (נאטאל).
הערות שוליים

↑  ליאב נחמני, ממשיכה להתחזק: לואנדרסון חתם בבני סכנין, באתר ישראל היום, 19 באוגוסט 2020
↑  מיכאל וייסרמן, ‏‏לואנדרסון התיר את חוזהו בבני סכנין, ארשיד סיכם, באתר ספורט1, 9 בספטמבר 2020
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "לאנדרסון יוהנאלה מרקס דה סילבה".
יצחק קשתי

| --- | --- |

 לידה:  10 באוקטובר 1933 (בן 90) הודמזוושרהיי, הונגריה 
 ענף מדעי:  חינוך 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת סאסקס 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 בן או בת זוג:  מטעמה קשתי 
 תרומות עיקריות
 חקר ארגונים פנימייתיים וקיפוח בחינוך
 
יצחק קשתי (נולד ב-10 באוקטובר 1933) הוא פרופסור אמריטוס לחינוך באוניברסיטת תל אביב; מכהן כיושב ראש הוועד המנהל של "משואה" – המכון ללימודי השואה בתל יצחק. פרסם מחקרים רבים בתחום הארגונים הפנימייתיים, מדיניות החינוך והיסטוריה חברתית של יהודי הונגריה.
מיוזמי התוכנית לטיפוח אוכלוסיות מקופחות בעליית הנוער וממקימיה ויועץ לענייני חינוך לרשויות ומשרדים ממשלתיים.
ביוגרפיה > ילדות בימי מלחמת העולם השנייה

בנם של לאה ויוסף אלבוגן מהודמזוושרהיי, הונגריה. ב-1942 גויס אביו ל"פלוגת עבודה" (כפייה) והוא נותר עם אמו ואחיו הבכור. קשתי השלים ארבע שנות לימוד בלבד כשהונגריה נכבשה על ידי הנאצים. בקיץ 1944 נשלח עם אמו ואחיו למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו. מסיבה שאינה ידועה סטתה הרכבת בה שולחו ממסלולה ומקץ חמישה ימי מסע עצרה במחנה המעבר שטרסהוף באוסטריה, משם הועברו לעבודות כפייה בחווה חקלאית באזור. לאחר שבועות אחדים חלה קשתי ונמצא לא כשיר לעבודה. מנהל העבודה בחווה העביר אותו לבית חולים בווינה שטיפל בילדי מישלינגה, אזרחים ממוצא מעורב (יהודים ואחרים), ובכך הציל את חייו. אחיו ואחר כך אמו מצאו מקלט בבית החולים כעבור מספר חודשים, עד שחרור וינה בידי הצבא האדום.
במאי 1945 שב עם משפחתו להונגריה בניסיון להתחקות אחר גורל אביו. אז אושר סופית, שבדצמבר 1942 אביו נורה למוות על ידי מפקדיו יחד עם 28 יהודים מחבריו לפלוגת העבודה. המשפחה החליטה לעזוב את הונגריה ולעלות לארץ ישראל במסגרת תנועת "הנוער הציוני". באמצעות "הבריחה" עלו על אוניית המעפילים "תיאודור הרצל", שכל מפליגיה גורשו למחנות המעצר בקפריסין.
בתום חודשים של המתנה במחנה העצורים בקפריסין, שם שהה עם אחיו בכפר הנוער, עלה לארץ ישראל במסגרת גרעין תנועתי ונקלט בקיבוץ כפר גליקסון.
אחיו הבכור שהגיע חודשים מספר לפניו, התנדב לשירות צבאי, ונהרג במבצע דני, בקרבות מלחמת העצמאות.
ביוגרפיה > קריירה אקדמית

בשנת 1950 יצא יצחק קשתי בהמלצת חברים בקיבוץ ללמוד בסמינר למורים וגננות בגבעת השלושה והוסמך להוראה. בתום הלימודים התגייס לצה"ל, בסיומו חזר לכפר הנוער אלוני יצחק ליד כפר גליקסון ועבד בהוראה. בגיל 25 מונה למנהלו השני של בית הספר בכפר הנוער, וכעבור חמש שנים התמנה למפקח חינוכי בעליית הנוער.
בשנות השלושים לחייו השלים קשתי את לימודיו האקדמיים: הוא סיים תואר ראשון בסוציולוגיה וחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני בהצטיינות במדעי החינוך באוניברסיטת תל אביב, בשנת 1970. בשנים אלו החל לעסוק בחקר פנימיות וכפרי נוער, בעקבותיו הוזמן ללימודי דוקטורט באוניברסיטת סאסקס בברייטון, אנגליה.
בשנת 1975 התקבל כמרצה בבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב. במשך שלוש שנים עמד בראש "המערך המסייע" פרויקט שהוקם על ידי בית הספר לחינוך באוניברסיטה, במטרה לשפר את ההישגים הלימודיים בבתי ספר יסודיים ועל יסודיים בעיירות פיתוח נבחרות. שיטת "המערך המסייע" יושמה במשך 15 השנים הבאות ביישובים רבים.
בשנת 1985 קודם לדרגת פרופסור חבר באוניברסיטת תל אביב, ושלוש שנים מאוחר יותר נבחר לכהן כראש היחידה לסוציולוגיה של החינוך והקהילה בבית הספר לחינוך באוניברסיטה, תפקיד בו החזיק למעלה מעשור.
בשנת 1998 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב.
קשתי היה נשוי לסופרת הילדים מטעמה קשתי עד לפטירתה בספטמבר 2019 ולהם שלושה ילדים, כולם עוסקים בחינוך; טל, מפקחת חינוכית במשרד החינוך, גיל, מורה ומחנך בתיכון, ובנם הצעיר אור קשתי הוא פרשן החינוך והחברה של עיתון הארץ.
מחקריו > חקר ארגונים פנימייתיים וקיפוח בחינוך

קשתי נמנה עם מייסדי תחום חקר החינוך הפנימייתי בישראל. השפעת מחקריו ופועלו הוטבעו במדיניות החינוך במסגרות פנימייתיות, וכן במערכות ארציות כגון "עליית הנוער" ו"האגף לחינוך התיישבותי" במשרד החינוך[./יצחק_קשתי#cite_note-4 [4]]. מסגרת עבודת הדוקטור חקר קשתי את המנגנון הסוציו-פסיכולוגי המופעל בפנימיות ובכפרי נוער. הוא מצא שמסגרות אלו מבטיחות תוצאות חינוכיות רבות יותר עבור תלמידים מקופחים מאשר סביבה פתוחה של בית הספר היומי.
קשתי פיתח תאוריה סוציולוגית-חינוכית המבארת את השפעת בתי ספר הפנימייתיים ואת התאמתם המיוחדת לקידום תלמידים מקופחים. החידושים בגישתו ובאופן המחקר האמפירי בתחום החליפו במידה מסוימת את הדיון האידאולוגי בנושא שהיה נפוץ בעיקר בקרב עליית הנוער.
בראשית שנות השמונים התמסר קשתי לחקר הסוציולוגיה הפרשנית כמתודה ומתודולוגיה: באחד מפרקי הספר "חינוך כמיקוח חברתי" סימן את המסלול שהוביל לשורה ארוכה של מחקרים במיקרו-סוציולוגיה של בית הספר, לרבות מוסדות פנימייתיים. מחקרים אלה הזינו עבודות רבות בתחום מדיניות החינוך כמו גם ניירות עמדה שהוגשו למשרד החינוך על פי הזמנתו.
מחקריו בתחום המיקרו-סוציולוגיה של בתי הספר הפנימייתיים ואחרים, תרמו לגילוי מנגנוני הפעולה החברתיים במוסדות אלה. קשתי תיעד וחקר מהלכים אינטראקטיביים בכיתות הלימוד שהובילו להמשגה ולהכללה מחדשות בתחום המדיניות של בתי הספר.
עבודתו האתנוגרפית בתחום הביוגרפיה והזהות סללו את הדרך לחיבורים פרשניים המתחקים אחר עיצוב זהות והגדרות מצב תרבותיות וחברתיות קולקטיביות.
קשתי נחשב למבקרה החריף של מדיניות ההפרטה והפרת שוויון ההזדמנויות בחינוך, כבר בשנת 1977 פרסם מאמר "על קיפאון ושינוי בחינוך", החושף את פעולתן של קבוצות אינטרס במערכת החינוך הבולמות שינוי מתוכנן במערכת.
מאמרו "לאומיות, מודרניות ומעמד בחינוך בישראל", שפורסם לראשונה ב-1998, נחשב כפורץ דרך בשל חשיפת הקשרים בין מעמד חברתי, לאומיות ואימוץ דפוסים מודרניים בישראל. המאמר זכה להכרה בינלאומית רחבה ותורגם למספר שפות.
מחקריו > חקר ההיסטוריה החברתית של יהודי הונגריה

ספרו האוטוביוגרפי הראשון "געגועים למיניון", שיצא בשנת 2001, מגולל את סיפור ילדותו בימי מלחמת העולם השנייה. הספר מכיל פרטים היסטוריים רבים על הקהילה היהודית בעיר הולדתו הודמזוושרהיי, מגורשי שטרסהוף ועל הקהילה היהודית בווינה. הספר אומנם נושא אופי משפחתי אישי, אך במסגרת המחקר המקדים גילה מסמכים נדירים אודות מוסדות הקהילה היהודית בווינה. בשנת 2008 פרסם את ספרו "קורותיו של בית ספר יהודי בעיר שדה בהונגריה", החושף את המקורות ואת שלבי ההתפתחות של החינוך היהודי המודרני בהונגריה. על היבטיו החברתיים והתרבותיים, מסוף המאה ה-18 ועד תום מלחמת העולם השנייה.
ספרו האחרון בתחום, "הצלה כמחאה ומרי" שראה אור בשנת 2014, מתאר את בתי הילדים היהודיים בבודפשט בשנתה האחרונה של מלחמת העולם השנייה.
פעילות ציבורית

יצחק קשתי פעל רבות בתחום החינוך הציבורי בישראל.
בתפקידו הציבורי הראשון היה חבר בוועדה לקידום נוער במשרד העבודה, בין השנים 1984–1980.
בשנת 1981 הקים יחד עם עמיתיו למחקר הפנימייתי את האגודה הישראלית למחקר ופיתוח של החינוך הפנימייתי, ובמשך כחמש שנים שימש כיושב ראש האגודה.
ביו השנים 1989–1986 השתתף קשתי בוועדות המשנה של המועצה להשכלה גבוהה וכן שימש בשנים 1993–1987, כיושב ראש הוועדה המדעית של הארכיון לחינוך יהודי בישראל ובתפוצות.
ב-1990 התמנה קשתי על ידי שר החינוך יצחק נבון לעמוד בראש ועדה ציבורית לבחינת מעמדם של בתי הספר העל-אזוריים. מקץ שנתיים של פעילות הגישה הוועדה בראשותו את המלצותיה שעיקרן שמירה על המבנה הבסיסי של הרישום האזורי תוך מתן אפשרות, במקרים מיוחדים, לקיים מסגרות חינוך על-אזוריות בתנאיי הרשאה ופיקוח מיוחדים. המלצות הוועדה אומצו ויושמו במתכונות שונות במשך שני עשורים.
בין השנים 1998–1999 עמד קשתי בראש הוועדה לחקר בתי ספר בניהול עצמי במשרד החינוך.
בשנת 1999 נבחר לכהן כיושב ראש המועצה האקדמית של מכללת סמינר הקיבוצים, תפקיד בו החזיק במשך 15 שנים.
בין השנים 2002–2005 קשתי כיהן כחבר בוועדה המייעצת של המרכז למחקר התפתחות הילד באוניברסיטת שיקגו בתחום החינוך הפנימייתי.
בשנת 2008 עמד קשתי בראש ועדת העשור לפיתוח כפרי הנוער בישראל. הוועדה פעלה במשך שנתיים מטעם המנהל לחינוך התיישבותי ועליית הנוער במשרד החינוך.
בקיץ 2011 עמד בראש ועדת החינוך, כחלק מוועדת ספיבק-יונה, שיעצה למחאה החברתית. המלצת הוועדה בראשותו, להרחבת חוק חינוך חובה חינם לגילאי שלוש, נכללה בדוח ועדת טרכטנברג ואף בוצעה באופן חלקי.
כיהן כיושב ראש משואה, המכון הבינלאומי ללימודי השואה בתל יצחק.
פרסומים > מבחר ספרים

י. קשתי, מ. יוסיפון, חינוך כמיקוח חברתי, הקיבוץ המאוחד, 1985
י. קשתי, בתי ספר פנימייתיים בצמתים של שינוי, רמות, 1993
י. קשתי, קורותיו של בית ספר יהודי בעיר שדה בהונגריה, רמות, 2008
י. קשתי, חינוך כזהות וכפעולה, רסלינג, 2013
י. קשתי, הצלה כמחאה ומרי - בתי ילדים יהודים בבודפשט 1944–1945, רסלינג 2014
Y. Kashti, The Socializing Community: Disadvantaged Adolescents in Israeli Youth Villages, SEE Monograph Series, 1979
Y. Kashti, Boarding Schools at the Crossroads of Change, The Haworth Press (New York), 1998
פרסומים > מבחר ספרים בעריכתו

י. קשתי, מ. אריאלי, פנימיות - תהליכי חיברות בסביבה נמרצת, דגה, 1976
י. קשתי, ר. איזיקוביץ, פנים המשתקפות במראה: תרבויות בישראל בשנות התשעים, רמות, 1996
י. קשתי, מ. אריאלי, ש. שלסקי, לקסיקון החינוך וההוראה, רמות, 1997
י. קשתי, ש. שלסקי, מ. אריאלי, קהילות של נוער: עיונים בחינוך הפנימייתי בישראל, רמות, 2000
R. Eisikovits, Y. Kashti, Qualitative Research and Evaluation in Group Care, The Haworth Press (New York), 1987
Y. Kashti, M. Arieli, Residential Settings and the Community: Congruence and Conflict, Freund (London), 1987
Y. Kashti, F. Erös, D. Zisenwine, D. Schers, A Quest for Identity - Post War Jewish Biographies, Studies in Jewish Culture Identity and Community, School of Education, TAU, 1996
פרסומים > מבחר מאמרים

י. קשתי, ע. אבירם, פיקוח מוסדי כשגרת חיים, עיונים בחינוך, 49-50: 179-190, 1989
י. קשתי, ניעות חברתית תוך שחזור מעמדי: חקר מקרה בתולדות ה-Public School הבריטי במאה ה-19, עיונים במינהל ובארגון החינוך, 18: 35-58, 1992
י. קשתי, תנועות הנוער הציוניות בגולה כזהות ופעולה, משואה, ל"ד: 19-35, 2006
י. קשתי, לקראת חינוך רב-תרבותי בישראל, אלפיים, 34: 280-261, 2009
Y. Kashti, M. Arieli, Residential Schools as Powerful Environments, Mental Health and Society, 3:223-232, 1976
Y. Kashti, Stagnation and Change in Israeli Education, Comparative Education (14) 2:59-69, 1978
Y. Kashti, The Residential Setting and its Influence on Change in Attitudes and Values among Disadvantaged Youth, Canadian and International Education (7) 2:81-94 1978.
Y. Kashti, M. Arieli, Y. Harel, Classroom Seating as a Definition of Situation, Urban Education (19) 2:161-181 1984
Y. Kashti, Boarding Schools and Changes in Society and Culture, Comparative Education 24 3:351-364, 1988
Y. Kashti, Nationhood, Modernity and Social Class in Israeli Education, British Journal of Sociology of Education, (19) 3: 355-364, 1998
Y. Kashti, A. Rimon-Or, Security-consciousness, Identity and Education: The case of Israel, Journal of Thought,( 35) 3: 9-36, 2000
Y. Kashti, The Jewish "Children Houses" in Ocupied Budapest 1944, Yalkut Moreshet – Holocaust, Documentation and Research, 3: 161-167, Winter 2005
פרסומים > מבחר פרסומים בכתבי עת ובעיתונות

י. קשתי, פטריוטיזם כזהות וכפעולה, קשר עין, 56: 6-8; 57: 14-15, 18, 1996
י. קשתי, בתי ספר ייחודיים על בסיס אזורי, הד החינוך, מרץ-אפריל 1992, 10-11
י. קשתי, לא חינוכי, פוליטיקה, 49: 50-53, 1993
י. קשתי, אינטגרציה ופתיחת אזורי הרישום – מה הקשר ?, קשר עין, 43: 16-18, 1994
י. קשתי, שיעור לא חינוכי בכלכלת שוק, הארץ, 27 בספטמבר 1996
י. קשתי, הורסי החינוך הממלכתי, הארץ, 6 במרץ 2001
י. קשתי, קיצו של החינוך המרכזי, פנים, 20: 106 - 100, 2002
י. קשתי, מערכת מדומיינת, הד החינוך, ע"ט (1): 39-41, 2004
י. קשתי, ההחמצות של דו"ח דוברת, הארץ, 14 במרץ 2005
י. קשתי, ש. שלסקי ואחרים, חינוך בחברה במשבר – הערות לדו"ח דוברת, פנים, 31: 4-34, 2005
י. קשתי, לפני שהחינוך קורס, הארץ, 5 בספטמבר 2007
הערות שוליים

↑  מזיכרונותיו של יצחק קשתי על בית החולים לילדים בווינה
↑  קורות החיים של יהודה-אריה אלבוגן, באתר "יזכור" של משרד הביטחון
↑  רשימת מקבלי תארים ותעודות, מעריב, 29 ביוני 1970. במקור כתוב הצטיינות בלבד
↑  החינוך הפנימייתי לקראת העשור הבא,
דין וחשבון של הוועדה לתכנון ופיתוח החינוך- הפנימייתי לעשור הבא, תל אביב, מרץ 2008
↑  י. קשתי, מ. יוסיפון, פרק 7, חינוך כמיקוח חברתי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1985
↑  י. קשתי, בתי ספר פנימייתיים בצמתים של שינוי, הוצאת רמות, 1993
↑  הקדמה" ומבוא, י. קשתי, ב. אלפרט, מ. יוסיפון, א. מנור, בית-ספר הטרוגני: אחדות בתוך שונות, הוצאת רמות, 1997
↑  י. קשתי, חינוך כזהות וכפעולה, רסלינג, 2013
↑  נילי קרן, סיפור חיים קרוע, באתר הארץ, 9 בנובמבר 2003
↑  גלובס, ‏פרופ' טרכטנברג במאהל: אף ממשלה לא תוכל להתעלם מהדוח, באתר ‏מאקו‏, 14 באוגוסט 2011
↑   הארץ, ספרים חדשים, באתר הארץ, 13 בנובמבר 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280960305171  LCCN: n86080112  SUDOC: 244235171  VIAF: 24833758   WorldCat (עם VIAF): 24833758
לאצצ'קה

לאצצ'קה (בהונגרית: Lácacséke) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם אוכלוסיית לאצצ'קה נמצאת בירידה כבר שנים רבות מ-334 תושבים בשנת 2013 עד 281 תושבים בשנת 2018.
בשנת 1950 הוקם היישוב לאצצ'קה לאחר מיזוג של שני הכפרים לאצה (Láca) וצ'קה (Cséke), ובשנת 1951 קיבל הכפר המאוחד את שמו הנוכחי.
בשני הכפרים חיו מעט יהודים.
טבלת אוכלוסיית היהודים בלאצה:
| שנה | כמות יהודים | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1840 | 9 |  |
| 1880 | 59 | 930 |
| 1910 | 61 |  |
| 1920 | 50 |  |
| 1930 | 58 |  |
| 1941 | 55 | 1,498 |

טבלת אוכלוסיית היהודים בצ'קה:
| שנה | כמות יהודים | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1840 | 8 |  |
| 1880 | 30 | 226 |
| 1910 | 17 |  |
| 1920 | 9 |  |
| 1930 | 5 |  |
| 1941 | 11 | 281 |