stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המכונית הנשיאותית (ארצות הברית)
היסטוריה > הסאנשיין ספיישל - רוזוולט

ב-1936 דאג פרנקלין דלאנו רוזוולט לרכישתה של מכונית מדגם פורד פאטון קופה וצייד אותה במערכת שליטה ידנית לדוושות, וזאת בניגוד להנחיות השירות החשאי שאסרו על ישיבתו של הנשיא ליד ההגה. בדצמבר 1939 קיבל רוזוולט מכונית לינקולן קבריולה עם מנוע V12 שנקראה סאנשיין ספיישל. מכונית זו הייתה למכונית הידועה ביותר של הנשיא, הראשונה שנבנתה על פי מפרטים של השירות החשאי והראשונה שנחכרה ולא נקנתה. היא יוצרה על גבי מרכב של מכונית לינקולן מסדרה K, מרווח הסרנים שלה היה 4,100 מ"מ, היו בה מקומות ישיבה ל-10 נוסעים, דלתותיה הקדמיות נפתחו אחורנית, המתלים שלה היו עמידים בעומס כבד והיא צוידה בשני גלגלים חלופיים ובדרגשים צדדיים שעליהם יכלו לעמוד סוכני השירות החשאי. במהלך שירותה עברה מכונית זו שתי סדרות של שינויים ושיפורים. ב-1941 הונמך הגג שלה ב-76 מ"מ משיקולים אסתטיים. ב-1942, לאחר המתקפה על פרל הארבור, הוספו לה לוחות שריון, חלונות מזכוכית משוריינת בעובי של 25 מ"מ, פנימיות צמיגים עם מעטפת מתכת נגד תקרים, משדר/מקלט, סירנה, אורות אזהרה אדומים והותקן בה תא לאחסון תת-מקלעים. לאחר סדרת השיפוצים השנייה הגיע משקלה של המכונית הנשיאותית ל-4,200 ק"ג ואורכה גדל ב-1.8 מטרים.
היסטוריה > המעבר למכוניות לינקולן - טרומן ואייזנהאואר

ב-1950, בתקופת נשיאותו של הארי טרומן, נפוצה האגדה האורבנית שהנשיא נטר טינה לחברת ג'נרל מוטורס בשל העובדה שהם לא התירו לו להשתמש במכוניותיהם במהלך מסע הבחירות לנשיאות של 1948. כך או כך, הוא בחר במכונית לינקולן כמכונית הנשיאותית. הבית הלבן חכר עשר מכוניות לינקולן קוסמופוליטן. גגות המכוניות הוגבהו כדי שיותאמו לכובעים הגבוהים שהיה מקובל לחבוש באותה תקופה והן נצבעו בצבע שחור. תשע מהמכוניות הללו היו בעלות גוף סגור והעשירית, שיועדה לנשיא עצמו, הייתה פתוחה וצוידה בלוחות שריון. אורכה של מכונית זו היה 6.1 מטרים, רוחבה 2 מטרים ומשקלה הגיע ל-2,900 ק"ג, 770 ק"ג יותר ממכוניות רגילות מסדרת הקוסמופוליטן. כל עשר המכוניות הללו הונעו במנוע V8 בהספק של 152 כוחות סוס והיו מצוידות בתיבות הילוכים Hydramatic כבדות. ב-1954 קיבל הנשיא דווייט אייזנהאואר מכונית קוסמופוליטן פתוחה שהותאם לה גג מזכוכית אקרילית שנודע בשם "גג הבועה" (Bubble-top). רכב זה המשיך לשמש כמכונית הנשיאותית עד 1965.
היסטוריה > ה-X-100 - קנדי וג'ונסון

ב-1961 קיבל הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי מכונית לינקולן קונטיננטל מותאמת בצבע כחול כהה שעלותה הייתה 200,000 דולר. מכונית זו קיבלה מהשירות החשאי את שם הקוד X-100 והייתה המכונית הנשיאותית המתוחכמת ביותר עד לאותה עת. אבזור המכונית כלל מערכת חימום ומיזוג אוויר חזקה, שני טלפונים אלחוטיים, מטפה לכיבוי אש, ערכת עזרה ראשונה וסירנה. מאפייניה החיצוניים של המכונית שופרו, הותקנו דרגשי עמידה נשלפים וידיות אחיזה עבור סוכני השירות החשאי ואורות אדומים מהבהבים שוקעו לתוך פגוש המכונית. מאפיינים מיוחדים של ה-X-100 היו שלושה מערכים של גגות נפתחים (גג סטנדרטי, גג העשוי ממתכת קלה וגג מפלסטיק שקוף) ומנגנון הידראולי שהגביה את המושב האחורי ב-28 ס"מ. כל המאפיינים הללו הוספו למכונית כדי להקל על הציבור לצפות בנשיא. לרוע המזל תרמו מאפיינים אלו להצלחת ההתנקשות בנשיא קנדי. לאחר הרצח, עוצבה המכונית מחדש בעלות משוערת של כ-500,000 דולר. המכונית נצבעה בשחור, הותקן בה ציוד תקשורת משופר, מנוע חזק יותר וצמיגים חסיני תקר העשויים מגומי המצופה באלומיניום. מכל הדלק שלה מוגן כנגד התפוצצות באמצעות מילויו בקצף נקבובי שתפקידו למזער את היקף שפיכת הדלק במקרה של ניקוב המכל. תא הנוסעים מוגן בשריון במשקל של 730 ק"ג ושלושת הגגות הנפתחים הוחלפו בגג זכוכית קבוע שעלותו הגיעה ליותר מ-125,000 דולר. גג הזכוכית היה עשוי מ-13 חלקים שונים של זכוכית משוריינת שעוביים נע בין 25 מ"מ ל-46 מ"מ ובאותה עת הוא היה המוצר הגדול ביותר עד אז שהיה עשוי מחומר זה. ב-1967 בוצעו התאמות נוספות ב-X-100 ושודרגה בה מערכת מיזוג האוויר, הותקן בה חלון אחורי הניתן לפתיחה ובוצעה הגדלה של חלקה האחורי. אף על פי שמכוניות נשיאותיות נוספות נכנסו לשירות, ה-X-100 המשיכה לשמש בהזדמנויות שונות את הנשיאים לינדון ג'ונסון, ריצ'רד ניקסון, ג'רלד פורד וג'ימי קרטר, עד שהיא הוצאה מהשירות בראשית 1977. המכונית מוצגת במוזיאון הנרי פורד בדירבורן, מישיגן.
היסטוריה > שנות השבעים, השמונים והתשעים

ב-1974 התקבלה לשירות בבית הלבן מכונית מותאמת מדגם לינקולן קונטיננטל משנת ייצור 1972 באורך של 6.7 מטרים ומשקל של 5,900 ק"ג. מכונית זו, שבה היו שישה מקומות ישיבה, נחכרה מחברת פורד תמורת תשלום של 5,000 דולר לשנה והיא הייתה מצוידת במנוע V8 בנפח של 7.5 ליטרים שהספקו 214 כוחות סוס. המכונית הייתה מצוידת במערכת מיקרופונים חיצוניים כדי שנוסעי הרכב יוכלו לשמוע את הנעשה בחוץ, בדפנות ממוגנות, בחלונות מזכוכית משוריינת ובמקום לאחסון תת-מקלעים. במכונית זו נסע הנשיא פורד בעת ניסיון ההתנקשות השני בו ב-22 בספטמבר 1975 ובה הועבר הנשיא רונלד רייגן לבית החולים לאחר ניסיון ההתנקשות בו ב-1981
המכונית הנשיאותית הבאה הייתה קדילאק פליטווד משנת ייצור 1983 והיא נכנסה לשירות ב-30 בינואר 1984. היא הייתה ארוכה מהמכוניות הרגילות מדגם זה ב-43 ס"מ וגבוהה מהן ב-7.6 ס"מ. כדי לשאת את המשקל שהוסף לה עקב המיגון הותקנו בה צמיגים גדולים יותר, בלמים חזקים יותר ומערכת ייצוב אוטומטית.
ב-1989 הוכנסה לשירות מכונית לינקולן טאון קאר מותאמת שאורכה היה 6.7 מטרים וגובהה 1.5 מטרים.
הנשיא ביל קלינטון השתמש במכונית קדילאק פליטווד משנת ייצור 1993. מכונית זו מוצגת במרכז הנשיאותי ע"ש קלינטון בליטל רוק, ארקנסו כשדלתותיה סגורות. אוצרת המוזיאון, כריסטין מאו ציינה שהם יכולים "לאבק את החלק החיצוני של המכונית, אך אם הם צריכים להיכנס לתוכה, עליהם לפנות למשרד האזורי של השירות החשאי".
המכונית הנשיאותית משנת 1972
המכונית הנשיאותית משנת 1983
המכונית הנשיאותית משנת 1989
המכונית הנשיאותית משנת 1993
היסטוריה > המעבר למכוניות בהזמנה מיוחדת - ג'ורג' ווקר בוש

ב-2001, עם השבעתו של ג'ורג' ווקר בוש לתקופת כהונתו הראשונה, לא היה כבר במלאי של חברת קדילאק מכונית שתוכל לעבור תהליך של הסבה כמכונית נשיאותית. יותר מכך, לוחות השריון הנוספים והאביזרים שהוספו למכונית על ידי השירות החשאי, גרמו למכוניות הנשיאותיות הקודמות עומסים מעבר ליכולותיהן וכתוצאה מכך התקצרו חייהם של מערכות התמסורת והבלמים. המכונית הנשיאותית של הנשיא בוש עוצבה במקום זאת במלואה על ידי זרוע המחקר והפיתוח של ג'נרל מוטורס בדטרויט כדי לענות על הדרישות של השירות החשאי. ההשערה היא שמכוניתו של בוש הייתה מדגם קדילאק דה-וויל שלמעשה התבסס על מרכב של מכוניות Sport utility vehicle של ג'נרל מוטורס כמו שברולט סברבן, GMC יוקון וקדילאק אסקלייד. מכונית זו צוידה בדלתות משוריינות בעובי 13 ס"מ ובזכוכית משוריינת שעקב עובייה היא חוסמת חלקים של הספקטרום הנראה. בין המרכיבים המשוערים של המכונית נמנים תא נוסעים עם אספקת אוויר נפרדת, צמיגים חסיני תקר ומנוע בנפח 7.44 ליטרים. אביזרים שדבר קיומם אושר הם מחליף תקליטורים ל-10 תקליטורים, שולחן עבודה מתקפל ומושבים אחוריים מתכוונים עם מנגנון עיסוי וכריות גמישות.
משקלה המשוער של מכונית נשיאותית זו היה 6.4 טון וכינויה היה "החיה" (The Beast), כינוי שהמשיך גם לתקופת נשיאותו של ברק אובמה. בנסיעותיו מחוץ לוושינגטון או מחוץ לארצות הברית השתמש בוש באחת משתי המכוניות המשוריינות, שהוטסו ליעדי נסיעותיו על ידי מטוסי C-5 גלקסי או בואינג C-17 גלובמאסטר III, אחת לשימוש ואחת לגיבוי. בביקורו של בוש ברומא ב-2007 התרחשה תקלה למשך 5 דקות באחת ממכוניותיו ולאחר הגעתו של הנשיא ליעד הוא הועבר למכונית הגיבוי. לעיתים עשה בוש שימוש בכלי רכב שהיו זמינים כבר ביעד נסיעתו, כמו מאגר כלי הרכב של השגרירות האמריקאית המקומית או בכלי רכב צבאיים, במקום להטיס את המכונית הנשיאותית לארץ היעד.
ב-2005 חשף ממשל בוש את קיומו של זוג מכוניות נשיאותיות חדשות המבוססות על מכונית קדילאק DTS, קדילאק DTS המכונית הנשיאותית של המדינה. באופן דומה לקודמותיהן ולאלה שבאו אחריהן, מכוניות אלו נבנו על מרכב של משאית ובוצעו בהן התאמות כמו הרכבת שריון בעובי 15 ס"מ, צמיגים חסיני תקר וזכוכית משוריינת עבה במיוחד. אף על פי שעם השבעתו ב-2009 של הנשיא אובמה הוכנסו לשירות מכוניות נשיאותיות חדשות, אלה משנת 2005 עדיין משמשות לגיבוי לצי הרכב החדש. נשיא ארצות הברית לא נוסע בשום אופן במכונית שלא נמנית עם צי הרכב הממשלתי האמריקאי בעת סיוריו מעבר לים.
היסטוריה > תקופת נשיאות אובמה

המכונית הנשיאותית ששירתה בתקופת נשיאותו של ברק אובמה נכנסה לשירות ב-20 בינואר 2009 ומשימתה הראשונה הייתה הסעתו של הנשיא במורד שדרת פנסילבניה אל מצעד ההשבעה שלו. מכונית זו, מתוצרת קדילאק, לא הייתה בנויה על בסיס שום דגם רגיל של החברה, אף על פי שהורכבו עליה סבכת גריל בעלת מרקם כפול וסמל קדילאק בגודל של צלחת שמאפיינים את העיצוב של דגמי קדילאק CTS וקדילאק אסקלייד. הפנסים הקדמיים והאחוריים זהים לדגמים אחרים של קדילאק. אנטון גודווין מבלוג הרכב של אתר CNET ציין שההשערה היא שהמכונית הנשיאותית מבוססת על מרכב של GMC TopKick. אם נכון הדבר, העריך גודווין שהמכונית צוידה במנוע בנזין Vortec V8 בנפח 8.1 ליטר או במנוע דיזל V8 Duramax טורבו בנפח 6.6 ליטר. המגזין Autoweek שיער שהמכונית הנשיאותית מונעת במנוע בנזין. אף על פי שאין מידע על כך, ההשערה היא שמשקלה של המכונית הנשיאותית היה גבוה הרבה יותר מזה של קודמתה בשל העובדה שהיא צוידה בצמיגי  Goodyear המשמשים בדרך כלל למשאיות בינוניות. ההשערות בנוגע למשקל המכונית נעות בין 6.8 טון לבין 9.1 טון. בכל אופן, משקל זה מאט מאוד את מהירותה של המכונית שיכולה להגיע למהירות מרבית של 97 קמ"ש וצריכת הדלק שלה נע בין 29 ל-64 ליטרים ל-100 ק"מ. ההערכות בנוגע לעלותה של המכונית הנשיאותית נעות בין 300,000 דולר, לבין 1.5 מיליון דולר. המכונית הנשיאותית מתוחזקת על ידי השירות החשאי.
על גבי דלתות המכונית הנשיאותית לא ניתן היה להבחין בחורי מנעול. האופן בו דלתות הנוסעים שלה נפתחו הוא סוד הידוע רק לשירות החשאי. היא צוידה בחלונות מזכוכית משוריינת בעובי של 130 מ"מ, בצמיגים חסיני תקר (Run-flat tire) והחלל הפנימי שלה אטום ב-100% כהגנה על יושביה מפני מתקפה כימית. המכונית צוידה ברקטות נגד טנקים, באמצעי לראיית לילה, בתותח לגז מדמיע, במכלי חמצן פנימיים, במכל דלק משוריין שחללו הפנימי ממולא בחומר מוקצף למניעת התפוצצות, ברובי שוטגאן ואספקת דם מסוג הדם של הנשיא. המכונית מסוגלת גם לירות רימוני עשן כאמצעי נגד לנשק נגד טנקים. עובי דלתות המכונית הוא 20 ס"מ. על פי דוברת ג'נרל מוטורס, ג'ואן ק. קרל "הרכב הנשיאותי נבנה על פי מפרטים מדויקים ומיוחדים, הוא עובר תהליכי פיתוח ובדיקה קיצוניים ומשלב בתוכו היבטים עילאיים רבים של מכוניות קאדילק ה'רגילות', כמו חתימת העיצוב, עיצוב פנים בעבודת יד ועוד".
ברשת CNN נערך ריאיון עם ג'ו פנק, לשעבר סוכן השירות החשאי ונהג המכונית הנשיאותית של ביל קלינטון במשך חלק מתקופת נשיאותו. פנק תיאר את הניגודיות של הרכב. בעוד הנשיא מבודד מהעולם החיצון באמצעות שריון וזכוכית משוריינת, הוא יכול להפעיל בקצות אצבעותיו אמצעי תקשורת מהסוג המעולה ביותר, כולל טלפונים ניידים, מכשירים בתקשורת לוויין וגישה בלתי מוגבלת לאינטרנט.

ב-2013 הותקנו על המכונית הנשיאותית לוחיות רישוי של העיר וושינגטון, שכמו כל לוחיות הרישוי של רכבי העיר נושאות את הכיתוב "מיסוי ללא ייצוג" (באנגלית: TAXATION WITHOUT REPRESENTATION) בהתייחס למעמדו המיוחד של מחוז קולומביה שבו שוכנת העיר, שאינו שולח נציגים לקונגרס של ארצות הברית.
השמדת המכוניות

החל מהשנים האחרונות של המאה ה-20 נוהג השירות החשאי להשמיד את המכונית הנשיאותית לאחר הוצאתה משירות. סוכני השירות החשאי עושים לשם כך שימוש בכלי נשק ובחומרי נפץ, וזאת משתי סיבות. הסיבה הראשונה היא לבדוק את עמידותה של המכונית כנגד אמצעים אלו והסיבה השנייה היא למנוע את חשיפת סודות המיגון של המכונית.
השיירה הנשיאותית

נסיעותיהן של שיירות הרכב הנשיאותיות הן מבצעים מורכבים. בתקופת נשיאותו של ג'ורג' ווקר בוש מנתה השיירה הנשיאותית עד 12 כלי רכב. בתקופת נשיאותו של ברק אובמה מנתה השיירה בין 30 ל-45 כלי רכב.
השיירה הנשיאותית כוללת כלי רכב רבים בנוסף למכונית הנשיאותית: רכבי משטרה המובילים את השיירה ומפנים את צירי התנועה, כלי רכב להסעת סוכני השירות החשאי, רכב ללוחמה אלקטרונית, כלי רכב להסעת צוותו של הנשיא, צוות לתקיפת נגד, רכב לצוות טיפול בחומרים מסוכנים וצוות תקשורת של הבית הלבן. לשיירה מצטרפים גם כלי רכב של צוותי העיתונות, אמבולנס, רכב כיבוי אש וכלי רכב נוספים.
המכונית הנשיאותית מתוחזקת על ידי השירות החשאי בעוד ששאר כלי הרכב בשיירה הנשיאותית מתוחזקים על ידי המשרד הצבאי של הבית הלבן. השימוש בתעבורה באמצעות מסוק המארין 1 מועדף על פני הסעת הנשיא באמצעות שיירת הרכבים, עקב הקשיים בארגון זו האחרונה.
ראו גם

המכונית הנשיאותית (רוסיה) - המקבילה הרוסית
פופמוביל
אייר פורס 1
חומבבה

.
| --- | --- |

לוח טרקוטה בבלי עתיק המתאר את חומבבה, שומר יער הארזים; מוצג במוזיאון הלובר, פריז
 תפקיד:  שומר יער הארזים
 שמות נוספים:  חומיבבה, הוואווה, הוואווא
 תרבות:  מיתולוגיה מסופוטמית
חומבבה (Ḫumbaba; 𒄷𒌝𒁀𒁀, Ḫûmbaba, מוכר גם כחומיבבה), או הוואוואה בשומרית (𒄷𒉿𒉿, Ḫuwawa), הוא דמות במיתולוגיה המסופוטמית. מקור שמו ומשמעותו אינם ידועים. הוא מוצג כדמות אנתרופומורפית המקבילה לעוג או לענק. הוא מוכר בעיקר מסיפורים שומריים ואכדיים המתמקדים בגיבור גילגמש ומתואר כשומר יער הארזים, שאליו יוצא גילגמש עם חברו אנכידו בכדי לכרות ארזים ולבניית מקדש בעירו ארך. המפגש מוביל למותו של חומבבה, מה שמעורר את זעמם של האלים.
דמותו של חומבבה השפיעה, ככל הנראה על המראה של הגורגונות ביוון, במיוחד בסצנות שבו פרסאוס הורג את מדוזה בעזרתה של אתנה. נגזרת מאוחרת של חומבבה נמצאת גם בגרסה היהודית והמניכאית של ספר הענקים, שם אחת הדמויות נושאות את השם מכונה Ḥôbabiš, Ḥôbabis או Ḥōbāīš.
חומבבה וגילגמש

ביצירות רבות של הספרות המסופוטמית, חומבבה משמש כיריב הנצחי של הגיבור גילגמש, במהלך מסעותיו להשיג עץ ארז מיער מרוחק.
חומבבה וגילגמש > האפוס של גילגמש

כמה מן היצירות המוקדמות על גילגמש עובדו בסופו של דבר לצורה של אפוס יחיד, אולי בתקופת שלטונם של רים-סין הראשון מלרסה או חמורבי ושמשו-אילונה מבבל. סיפור חומבבה היה ביניהם, אם כי הגרסה המוכרת מן האפוס של גילגמש אינה תרגום ישיר של הטקסטים השומריים, אלא חיבור מקורי שהושפע מהם.
חומבבה וגילגמש > האפוס של גילגמש > גרסה בבלית עתיקה

יש עדויות על שילובה של חומבבה באפוס גילגמש כבר בתקופה הבבלית העתיקה. עותקים רבים משמרים את הקטע המתמקד במסעו של גילגמש ליער הארזים ובמפגש עם יושביו. בניגוד לסיפורי חומבבה העתיקים יותר, שם הוא חי במזרח, בגרסה הבבלית העתיקה של האפוס הוא הופך לתושב המערב. עותקים בודדים מתייחסים ליער הארזים המצוי בצפון סוריה או בקרבתה, תוך התייחסות ישירה להר חרמון וללבנון, או לחלופין לאבלה, ולארצות המאוכלסות על ידי האמורי. יש להניח כי השינוי שיקף מצב גאופוליטי שונה, עם קשרים הדוקים יותר שהתפתחו בין מסופוטמיה לבין עמים ומדינות מערביים באזורי הפרת התיכון וחבור. חומבבה מוזכר לראשונה כאשר גילגמש מציע משלחת ליער שלו כדי להאיר את מצב רוחו של אנכידו והוא ככל כנראה היה דמות מוכרת היטב לתושבי ארך. הוא מתואר על ידי זקני ארך כדמות מפחידה עם פנים מוזרות. עם זאת, אין כל אינדיקציה לכך שהוא היה בהכרח גדול יותר מאדם, וכוחו בדומה לטקסטים קודמים נובע מההילה שלו, הנקראת במילים האכדיות מֶלַאמוּ (melammū). בניגוד לסיפורים השומריים, הם אינם הופכים אותו לבלתי פגיע, אך הגרסה האכדית מספקת לו כוח חדש במקום: לקולו יש תכונות על-טבעיות, כאשר "קולו הוא המבול, פיו אש, נשימתו היא מוות". תוספת חדשה נוספת היא התייחסות לאפשרות להביסו בעזרת כוחות אלוהיים של שַמַש ולוגלבנדה. הוא גם מזוהה במפורש כשומר היער, ונוכחותו מחייבת אמצעי זהירות ספציפיים. גם אנכידו כבר נתקל בו בעבר, ומספר לגילגמש כי הכיר אותו עוד בעודו משוטט במדבר. הוא מדגיש שהוא יריב מסוכן, ובנוסף מציין כי יער הארזים שבו הוא מתגורר נשמר גם הוא על ידי האל וֶור(אנ'):
"איך נוכל ללכת, ידידי, ליער הארזים? מי ששומר עליו הוא וור, הוא אדיר, אף פעם לא ישן. חומבבה מונה על ידי וור, הדד הוא הראשון, הוא השני! כדי להגן על הארז, הטיל עליו אנליל את שבעת האימים".
אנדרו ר. ג'ורג' מניח כי וור היה להלכה שליט היער, ומינה את חומבבה כמפקדו השני, כאשר אנליל היה אחראי רק לאשר החלטה זו. דניאל פלמינג ושרה ג' מילשטיין טוענים במקום זאת כי יש לפרש את וור כדמות המזוהה ישירות עם חומבבה בהקשר זה.
זקני ארך מזהירים גם הם את גילגמש מפני חומבבה, אך הוא דוחה את התחינות ויוצא למסע אל יער הארזים לצד אנכידו. ישנם קטעים קצרים המצביעים על כך שבמהלך המסע היו לגילגמש מספר חלומות המנבאים את העימות שלו עם חומבבה בהם מופיע שומר יער הארזים במסווה של סמליים שונים שאינם אנתרופומורפיים שנועדו להדגיש את כוחו: כמפולת שלגים, כסופת רעמים, כמפלצת אנזו וכשור בר. אמנם אין מקורות ידועים המתארים את הקרב בין חומבבה לגילגמש, אך קטע מתל הרמל מפרט לכאורה את הגשתו, ועשוי להצביע על כך שבגרסה זו הוא ידע על תבוסתו הצפויה בשל חזון חלום ששלח שַמַש.
חומבבה וגילגמש > האפוס של גילגמש > עיבודים חיתיים וחוריים

מיתוסים על גילגמש אומצו על ידי החורים והחיתים.
העיבוד החיתי לאפוס גילגמש, המציג מידה מסוימת של השפעה חורית ומשתמש במספר שמות חוריים, ידוע בשם "שירת גילגמש", למרות שהוא כתוב בפרוזה. יש לציין כי מחברו גילה לכאורה עניין מיוחד בנרטיב של חומבבה. הוא מוזכר לראשונה כאשר גילגמש מצהיר כי היה רוצה לראותו בעת פגישתו עם אנכידו וקבוצת חיילים, לכאורה כתחליף לאספת זקנים מהמקור המסופוטמי. גם בגרסה זו הגיבורים יוצאים למסע, חוצים את נהר מאלה (פרת), ולאחר שישה עשר יום מגיעים למשכנה של חומבבה. מסיבות לא ידועות הושמט החלק בסיפור שהתמקד בחלומותיו של גילגמש על חומבבה, למרות שהשתמר בגרסה האכדית של האפוס הידוע לחיתים. חומבבה מבחין בגילגמש ואנכידו מיד לאחר הגעתם, ותוהה מדוע נכנסו ליער.
חומבבה מזהה את הגיבורים בפעם השנייה כאשר הם מתחילים לכרות את הארזים, ובכעס מתעמת איתם. לאחר מכן הם נקראים להרוג אותו על ידי אל השמש, שבניגוד למקבילו המסופוטמי מתקשר איתם ישירות. לאחר מכן jומבבה מאתגר רשמית את גילגמש ואנכידו:
אמר להם: "אני אעשה [...] אתה למעלה, ואני אשא אותך לגן עדן! אני ארסק את גולגולתך, ואני אוריד אותך אל האדמה החשוכה!"
הקטע אינו מוצא מקבילה ישירה בגרסאות אחרות, אך גארי בקמן מציין כי סצנות דומות אופייניות למיתוסים המוכרים מארכיונים חיתיים המתוארכים לתקופה הקיסרית, ומשווה אותם לענק האבן אוליכומי המתגרה ביריבו, אל מזג האוויר החורי תשוב, באחד המיתוסים השייכים למחזור כומרבי.
לאחר שתפסו אותו, אומר חומבבה לגילגמש: "שחרר אותי, הו גילגמש! אתה תהיה אדוני ואני אהיה עבדך. קחו(?) את הארזים שגידלתי עבורכם. אני אפול לך אלומות אדירות(?) ב [...] וארמון [...]"
עם זאת, אנכידו מייעץ לו לא לגלות רחמים. מותו של חומבבה אינו מתואר ישירות בקטעים ששרדו, אך מוסכם כי כמו בגרסאות אחרות של הסיפור, הוא נהרג, כפי שהאירוע מוזכר בהמשך. כאשר האלים דנים במעשיהם של גילגמש ואנכידו וקובעים כי יש להרוג את האחרון, אל השמש של השמים טוען שיש לחוס עליו כפי שפעל למענו במהלך העימות עם חומבבה, בעוד אנו רואה במעשה זה בלתי נסלח.
הקבלות אפשריות > חומבבה ופזוזו

לדברי וויגרמן, ייתכן כי השד המסופוטמי פזוזו, יכול להיחשב כ"יורש" מטאפורי של חומבבה, שכן שניהם תוארו בדרך כלל בצורה של ראשים חסרי גוף והיו להם תפקידים אפוטרופאיים דומים. ניתן למצוא קשר אמנותי בין ראשו של חומבבה לבין הרוח המערבית, שהיא התגלמות נוספת של פזוזו, באמנות, כאשר השניים מופיעים לעיתים יחד; אקהרט פראהם נוקט עמדה זהירה יותר, ומציין כי בעוד שראשי חומבבה ופזוזו אכן מילאו לכאורה את אותו תפקיד, אין כמעט חפיפה איקונוגרפית ישירה בין השניים. יורש אפשרי נוסף של חומבבה הוא דמות דמוית לאמו המוצגת כיריב מובס של האלים על חותמות מהאלף הראשון לפנה"ס.
הקבלות אפשריות > הגורגוניאונים היווניים

ההנחה היא כי האיקונוגרפיה של חומבבה השפיעה על דמותם של הגורגונים היווניים. תפקודים אפוטרופאיים מעידים באופן דומה על תיאורי ראשיהם. בנוסף, יצירות אמנות המציגות את פרסאוס הורג את מדוזה בעזרתה של אתנה נחשבות לעיבוד יווני למוטיב המסופוטמי של חומבבה שנהרג על ידי גילגמש ואנכידו. יש מחלוקת אם המוטיב האמנותי הועבר לצד המיתוס בו השתרש. כמו כן, לא ידוע אם היוונים אימצו מוטיב זר כדי לייצג מיתוס מקומי קיים, או שמא מוטיב האמנות המיובא או המיתוס שממנו נגזר השפיעו על היווצרות סיפורו של פרסאוס.
הקבלות אפשריות > ספר הענקים

אחד הענקים הידועים ב"ספר הענקים", המכונה בשמות שונים Ḥôbabiš, Ḥôbabis או Ḥōbāīš, הוא כנראה נגזר מחומבבה המסופוטמית. עדות לכך היא הן בגרסה הארמית מקומראן, המשקפת מסורת יהודית קדומה יותר, והן בעיבוד מנכאי מאוחר יותר שנכתב בפרסית תיכונה, שנמצא בטורפאן. בעוד שאותם מקורות משמרים גם את שמו של גילגמש, אין כל אינדיקציה לכך שהכותבים הכירו את האפוס של גילגמש, וייתכן שהם היו מודעים לשמותיהם הודות לכתבי יתדות אחרים שעדיין היו בתפוצה באלף הראשון לפנה"ס או ממסורות שבעל-פה נגזרות. נגזרת שמו של חומבבה שנשתמרה ב"ספר הענקים" הייתה ידועה גם למספר סופרים ערבים מאוחרים יותר, כפי שעולה מהתייחסות ל"רוח חושך" מניכאית בשם חומאמה בפולמוס אסלאמי ולנוכחותן של צורות שונות של השם בלחשים מהמאה החמש-עשרה המראים מידה מסוימת של השפעה מהמניכאיזם.
גלריה

מסכת טרקוטה של חומבבה מאוּר, התקופה הבבלית הקדומה (המאות ה־21–16 לפנה"ס)
מסכת טרקוטה של חומבבה מאוּר, התקופה הבבלית הקדומה
לוח טרקוטה עם ראשו של חומבבה, התקופה הבבלית הקדומה
לוח טרקוטה עם ראשו של חומבבה, האלף ה־2 לפנה"ס
תבליט אבן בסגנון חתי חדש מגוזן, ובו גילגמש ואנכידו מכניעים את חומבבה
ראו גם

עלילות גילגמש
אנכידו
פזוזו
גורגונה
לקריאה נוספת

טלי אורנן, על הנראה ועל הנכתב: הממצא החזותי והעדויות הכתובות אודות חמבב ופר־השמיים, ארץ־ישראל: מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה כז, 2003, עמ' 18–32
J. Hansman, Gilgamesh, Humbaba and the Land of the Erin-Trees, Iraq 38, 1976, עמ' 23–35 doi: 10.2307/4200022
משפט בוכנוואלד

הקצינים האמריקאים של בית הדין הצבאי האמריקני במשפטם של אנשי צוות המחנה לשעבר בבוכנוואלד. משמאל: לוטננט קולונל (סא"ל) מוריס, קולונל (אל"ם) רוברטסון, קולונל אקרמן, בריגדיר ג'נרל (תא"ל) קיל, לוטננט קולונל דוונל, קולונל פירס, קולונל דאנינג ולוטננט קולונט ווקר.
משפט בוכנוואלד או ארצות הברית נגד יוזיאס, נסיך הכתר של ולדק ופירמונט ואחרים. (המכונה גם תיק 000-50-9) היה משפט על פשע מלחמה, שנערך על ידי צבא ארצות הברית שהקים בית דין צבאי למשפטי דכאו, באזור הכיבוש האמריקאי. המשפט התקיים בין 11 באפריל ל-14 באוגוסט 1947 במחנה המעצר של דכאו, שבו שכן מחנה הריכוז דכאו עד סוף אפריל 1945. במשפט זה הואשמו 31 אנשים בגין פשעי מלחמה הקשורים למחנה הריכוז בוכנוואלד ומחנות הלוויין שלו. כולם הורשעו. משפט בוכנוואלד היה חלק ממשפטי דכאו, שהתקיימו לאחר תום מלחמת העולם השנייה והשואה בין 1945 ל-1948.
תביעה וביסוס משפטיים

רוב הנאשמים היו חברי סגל המחנה, אך גם נגד מפקד האס אס והמשטרה יוזיאס, נסיך הכתר של ולדק ופירמונט הוגש כתב אישום, משום שמחנה הריכוז בוכנוואלד היה בשטח השיפוט שלו. נגד מפקד המחנה, הרמן פיסטר, ואנשי צוות הפיקוד, וכן אלמנתו של המפקד הראשון, אילזה קוך, הוגשו כתבי אישום. כמו כן, שלושה מרופאי המחנה וקציני הרפואה הבכירים של האס אס נאלצו לעמוד לדין. הועמדו לדין גם מנהיגי בלוק, מפקדי יחידות, שלושה פונקציונרים אסירים ועובד אזרחי.
הבסיס המשפטי של התהליך היה "מנהל המשפט והעונשין" ממרץ 1947, המבוסס על צווי הממשל הצבאי. חוק מועצת הבקרה מס' 10 מיום 20 בדצמבר 1945, לפיו ניתן להרשיע כל אדם שהוגש נגדו כתב אישום בגין פשעי מלחמה, פשעים נגד השלום ופשעים נגד האנושות, לא מילא תפקיד משמעותי בתהליך זה.
יוזיאס, נסיך הכתר של ולדק ופירמונט,
הרמן פיסטר, מפקד המחנה השני והאחרון
תאודור הנס שמיט, עוזרו של פיסטר
אילזה קוך, אשתו של מפקד המחנה הראשון קרל אוטו קוך
הרמן הקמן, עוזרו של מפקד המחנה הראשון קרל קוך
אוטו קלאוס
הרמן גרוסמן
מקס שוברט
הנס מרבך
הנס אייזל, רופא המחנה
אוגוסט בנדר, רופא המחנה
ורנר גרוינוס, רופא במחנה אוהרדרוף
פרידריך קארל וילהלם
אוטו בארנוואלד
פיליפ גרים, מפקח עבודה
אלברט שוורץ, מפקח עבודה
פרנץ צינקר, מפקח עבודה
ריכרד קלר
יוזף קסטל
הוברט קראוטוורסט
גוסטב הייגל
אנטון ברגמאייר
הרמן הלביג
אמיל פלייסזנר
גוידו ריימר
הלמוט רושר
ארתור דיץ
הנס וולף, קאפו
אדווין קצנלבוגן, רופא קאפו
פטר מרקר
ולטר ונט
הערות שוליים

↑  Ute Stiepani: Die Dachauer Prozesse und ihre Bedeutung im Rahmen der alliierten Strafverfolgung von NS-Verbrechen. In: Gerd R. Ueberschär: Die alliierten Prozesse gegen Kriegsverbrecher und Soldaten 1943–1952.Frankfurt am Main 1999, S. 227ff.
Buchenwald-Hauptprozess: Deputy Judge Advocate’s Office 7708 War Crimes Group European Command APO 407: (United States of America vs Josias Prince zu Waldeck et al. – Case 000-50-9), November 1947
↑  Dr. Peter Zenkl, the 62-year-old deputy Czechoslovak Prime Minister as the first witness in the Buchenwald trial, Der Spiegel 16, 1947, עמ' 5
1 2  Cf. Katrin Greiser: Die Dachauer Buchenwaldprozesse – Anspruch und Wirklichkeit – Anspruch und Wirkung. In: Ludwig Eiber, Robert Sigl (Hrsg.): Dachauer Prozesse – NS-Verbrechen vor amerikanischen Militärgerichten in Dachau 1945–1948. Göttingen 2007, S. 160f.
1 2  Cf. Robert Sigel: Im Interesse der Gerechtigkeit. Die Dachauer Kriegsverbrecherprozesse 1945–1948. Frankfurt am Main 1992, S. 111f.
↑  Robert Sigel: Im Interesse der Gerechtigkeit. Die Dachauer Kriegsverbrecherprozesse 1945–1948. Frankfurt am Main 1992, p. 16 ff.
↑  From the affidavit of August Bender in Kreuzau of 8 November 1948.
↑  Cf. Manfred Overesch: Buchenwald und die DDR – oder die Suche nach Selbstlegitimation. 1995, 206f.
↑  Cf. Manfred Overesch, 1995, p. 207ff.
Cf. Katrin Greiser, 2007, p. 162.
↑  Cf. Katrin Greiser, 2007, S. 163.
↑  Buchenwald-Hauptprozess: Deputy Judge Advocate’s Office 7708 War Crimes Group European Command APO 407: (United States of America vs Josias Prince zu Waldeck et al. – Case 000-50-9), November 1947
↑  Cf. Robert Sigel: Im Interesse der Gerechtigkeit. Die Dachauer Kriegsverbrecherprozesse 1945–1948. Frankfurt am Main 1992, p. 36f.
| עשיית דין בנאצים ובעוזריהם |
| --- | --- | --- |
| משפטי אישים | משפטי נירנברג • משפט אייכמן • משפטי נירנברג הנוספים • משפט הרופאים בגרמניה • משפט מילך • משפט השופטים בגרמניה • משפט פוהל • משפט פליק • משפט אי גה פארבן • משפט בני הערובה • משפט RuSHA • משפט האיינזצגרופן • משפט קרופ • משפט השגרירים • משפט הפיקוד העליון • משפט טבח מלמדי |  |
| משפטי אנשי מחנות | משפט בלזן • משפט אושוויץ הראשון • משפט אושוויץ השני • משפטי מינסק • משפטי טרבלינקה • משפטי חלמנו • משפט סוביבור • משפט בוכנוואלד • משפטי מיידנק • משפט בלז'ץ • משפטי שטוטהוף • משפטי דכאו • משפטי מאוטהאוזן • משפט פלוסנבירג • משפט מילדורף • משפט דורה-מיטלבאו |  |
| אחר | חוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם • המשרד המרכזי לחקירת פשעי הנאצים  |  |
פורטל מלחמת העולם השנייה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007292553405171 
סוהר אס אס שלכאורה התעלל באסירים זוהה ב-14 באפריל 1945 על ידי אסיר-לשעבר סובייטי בבוכנוואלד.
27 במאי 1945: אסיר בוכנוואלד לשעבר מראה לחייל האמריקני ג'ק לוין מכל עם איברים אנושיים שרופאים נאצים הוציאו מהאסירים במחנה.
חברי קונגרס אמריקאים ביקרו בבוכנוואלד ב-24 באפריל 1945.