stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב גולדמן (עיתונאי)
ביוגרפיה

יעקב גולדמן נולד בירושלים בשנת 1856 (בפברואר או במרץ, לתאריך לידתו המדויק יש גרסאות אחדות), בן לאשר ולחיה רחל בת הרב שלמה ליב פארזיוור מפינסק. בהיותו כבן 5 נרצח אביו בידי שודדים באזור סאלוניקי, לשם הגיע כשד"ר של העדה האשכנזית בירושלים. לאחר שהותרה מעגינותה נישאה אמו בשנית לצבי גרייבסקי מסלונים. למד בישיבת עץ חיים. בתחילת שנת תר"ן (1889) שהה במערב אירופה לשם ריפוי ופרסם רשמי מסע בעיתון "הצפירה". עם שובו לארץ ישראל התקרב לחוגי המשכילים בירושלים ולראשי הסופרים העברים בחוץ-לארץ ובמיוחד לנחום סוקולוב.
בקיץ 1890 עבר ליפו והיה מזכיר העדה האשכנזית, ממייסדי היישוב החדש בעיר ומזכיר בית החולים "שער ציון" שהוקם בעיר. בשנת 1916 פרש מעבודתו הציבורית והיה רב, ודרשן ומלמד שיעורי תורה בבית הכנסת שבנווה צדק. בשנת תר"ף יסד ליד בית כנסת זה קופת גמילות חסדים בשם "מנצפ"ך" (ראשי תיבות של מדרש נוה צדק פרושים כנסייה) וניהלה אותה כל ימיו.
היה אחד הבולטים בעיתונאים העברים בשליש האחרון של המאה ה-19. תחילה כתב בעיתונו של יואל משה סלומון "יהודה וירושלים". בהמשך כתב ב"הצפירה" ונעשה שם כתב ראשי לענייני היישוב. פרסם גם ב"האסיף", "המגיד", "המליץ" ו"חבצלת", ובעידודו של סוקולוב פרסם סקירות על תולדות היישוב החדש. פרסם גם בקבצים הספרותיים שהוציא לאור זאב יעבץ. היה גם ממלא מקום של עורך "חבצלת". רבים ממאמריו חתם בשלל שמות עט, בהם "אחד ממנקי המנעלים", "אפרתי", "בן יפו", "בן עמי", "יעקב איש גם זו", "עקביא בן הראש" ו"פ. פלטיאל".
בתחילת המאה ה-20 עבר משבר רוחני, התרחק בהדרגה מהכתיבה בעיתונות החילונית ונעשה חבר "אגודת ישראל". בשנותיו האחרונות עסק בפלפולי תורה להם מוקדשים שני ספריו.
בזכרונותיו על ברנר תיאר ש"י עגנון גם את גולדמן:
ברומן "תמול שלשום" של עגנון מופיע גם גולדמן, בדומה לאישים רבים בני התקופה הנכללים ברומן זה.
בגיל 16 נשא לאישה את אסתר מלכה בת הרב אברהם וולפינזון, ונולדו להם עשרה ילדים. שני בנים ובת מתו בילדותם. נכדתו היא שולמית איתן ונכדו הוא זאב פרוש. אחיו (מאמו ומאביו החורג) הוא הסופר פנחס גרייבסקי.
נפטר בתל אביב ממחלת הסרטן בי"ז בתמוז תרצ"א, 2 ביולי 1931 ונקבר בפתח תקווה.
ספריו

ספר בני אשר: יכיל עשרים ושלשה פרקים, חקירות ודרישות בעניינים שונים: פרק פרק וחקירותיו, פרק פרק ודרישותיו, תרפ"ד-1923
פרט ועוללות: והוא באורים וחידושים ישנים וגם חדשים לששת סדרי משנה (ירושלים: דפוס ציון, תר"ץ-תרצ"א)
לקריאה נוספת

אברהם הולץ, "מבוא למונוגרפיה על יעקב גולדמן, איש ירושלים ויפו", בספר ממרכזים למרכז - ספר נורית גוברין, מכון כץ לחקר הספרות העברית, אוניברסיטת תל אביב, 2005
הערות שוליים

↑  אברהם הולץ, "מבוא למונוגרפיה על יעקב גולדמן, איש ירושלים ויפו", בספר ממרכזים למרכז - ספר נורית גוברין, מכון כץ לחקר הספרות העברית, אוניברסיטת תל אביב, 2005, עמוד 183
↑  ש"י עגנון, מעצמי אל עצמי, הוצאת שוקן, 2000, עמוד 125
↑  ש"י עגנון, תמול שלשום, הוצאת שוקן, תשכ"ז, עמוד 415
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307202405171  ISNI: 0000 0000 6697 7587  LCCN: nr93028759  VIAF: 56484404   WorldCat (עם VIAF): 56484404
עודד דוד

| --- | --- |

 לידה:  13 באוקטובר 1961 (בן 63) ג' בחשוון ה'תשכ"ב חיפה, ישראל 
 כינוי:  הרב המזמר
 מקום פעילות:  פרדס חנה ורחבי הארץ
 השתייכות:  ציונות דתית
 תחומי עיסוק:  מוזיקה יהודית מקורית, הוראת מחשבת ישראל, קבלה ותלמוד, מלמד ומטפל בשיטת ימימה
 רבותיו:  הרב שג"ר, הרב עדין אבן ישראל
 חיבוריו:  "אורות הרמח"ל", "ריש מילין" המבואר,"מבט לספר יצירה","בינת הלב"- בשיטת ימימה אביטל "."סודות הראי"ה"
 
 www.haravoded.com
 
הרב עודד דוד (נולד בד׳ בחשוון ה'תשכ"ב, 13 באוקטובר 1961) הוא יוצר, מוזיקאי בתחום המוזיקה יהודית מקורית, סופר, מורה דרך בתחומי מחשבה יהודית, וקבלה ובעבר מפיק סרטי קולנוע חרדי. עוסק בהוראה ובטיפול בשיטת ימימה, יוצר סדרת הילדים המצליחה "חבורת מצוות".
ביוגרפיה

נולד וגדל בחיפה לאביו החזן חיים ואימו צפורה. למד בבי"ס הדתי "יבנה" בחיפה, ועם סיום הלימודים בתיכון החל ללמוד בישיבת כרם ביבנה, ובמשך 12 שנים למד במוסדות שונים - ביניהם בישיבת מרכז הרב, ישיבת מקור חיים (שפע), ובכולל "מדרש הרמב"ם" באפרת.
בצה"ל שירת כחבלן בהנדסה קרבית. עם סיום לימודיו, נתבקש לשמש כראש המכינה הקדם צבאית "עורי צפון" בצפת, תפקיד אותו מילא במשך שבע שנים. המכינה הקדם צבאית חרתה על דגלה העמקה במחשבת ישראל תוך שימת דגש על העבודה החסידית. במסגרת תפקידו במכינה, שיתף פעולה עם הרב שמואל אליהו, רבה של העיר צפת, ועם הרב בניהו ברונר.
אחר עבודתו במכינה הקדם צבאית, חזר לחיפה ומילא במשך כמה שנים תפקיד של משגיח רוחני בישיבת אור וישועה תחת ראש הישיבה הרב אליהו רחמים זייני ולימד שיעורים במחשבת ישראל.
ב-2002 עבר לפרדס חנה והחל לשמש כר״מ במדרשית נעם. הוא מלמד קבוצות ומטפל ביחידים בשיטת ימימה. בשנת ה'תשע"ח החל ללמד בישיבת בינות ברעננה.
השקפת עולמו נבנתה בעיקר בתקופת לימודו בישיבת מרכז הרב וכן בישיבת שפע - מקור חיים של הרב שג"ר והרב עדין אבן ישראל. בתקופה זו נחשף דוד לראשונה לתורתו של הראי"ה קוק, ולרב שג"ר.
מלמד בישיבה לאמנויות ולמדעים בר-אילן. נשוי נישואים שניים לנחמה - מורה ללימודי שיטת ימימה ומתגורר בחריש.
מוזיקה סיפורי ילדים וסרטים

בתקופת לימודיו להסמכה רבנית הופיע כנגן וזמר חתונות ובהופעות אישיות, ובגילאי השלושים החל להתמקד בכתיבת חומרים מקוריים. את ההשפעות המוזיקליות קיבל דוד מאביו החזן אך הוא נוטה למוזיקה עכשווית. הסגנון המוזיקלי שלו משלב טקסטים יהודיים עם נגיעות אתניות ומוזיקת רוק. שיתף פעולה והופיע עם שלמה קרליבך, מרדכי בן-דוד, אהרן רזאל, סיני תור ועוד.
במהלך הקריירה המוזיקלית שלו הוביל את להקת סיהרא ואת להקת שבטי ישראל. להקת סיהרא הייתה מחלוצי המוזיקה יהודית מקורית, והייתה הלהקה עימה הקליט אהרן רזאל את אלבומו הראשון "הסנה בוער". המוזיקה של הלהקה התבססה על רוק גיטרות אתני וטקסטים מהמקורות.
עם להקתו "שבטי ישראל" הוציא דוד את האלבום "משוגע". שיר הנושא מבוסס על הסיפור "מעשה מחכם ותם" מתוך סיפורי מעשיות משנים קדמוניות של רבי נחמן מברסלב. האלבום כולל את השיר "מקודשת" שהפך ללהיט המושמע רבות בחתונות ולריקוד בתחום ריקודי העם.
אלבום שלישי הכולל גם טקסטים מיסטיים מגוונים מכתבי האר"י והרב אברהם יצחק הכהן קוק יצא ב-2018 האלבום נוטה לכיוון האלקטרוני והוא בסגנון רוק אתני, ממנו יצאו הסינגלים "נפילה" ו"בראשית".
הרב עודד דוד מוכר גם כיוצר, תסריטאי, מפיק והקול שמאחורי סדרת הילדים "חבורת מצוות", סדרת ילדים עלילתית נוסח חסמבה המחנכת ילדים לקיום תורה ומצוות. בסדרה יצאו למעלה מ-30 דיסקים. הוציא בשיתוף עם אשתו 5 סרטים עלילתיים: "חבורת מצוות: הכתר האבוד", "חבורת מצוות: במעקב צמוד", "מצרה לרווחה: המרגל מבגדד" "מצרה לרווחה 2: מצפצפים על לנסקי", "מפתח הזהב" ואת הסרט "שמח בגן" בכיכובו של אהרן רזאל.
ספרים

בשנת ה'תשס"ט הוציא את ספרו הראשון "אורות הרמח"ל" - ביאור לספר "דרך ה'" בו הוא מצביע על קשרים בין דרכי עבודתם של האר"י, הרמח"ל והראי"ה קוק. זהו הספר הראשון שרואה בספר "דרך ה'" ספר קבלה, בדומה להגותו הספרותית הרחבה יותר של הרמח"ל.
בשנת ה'תשע"ה הוציא את ספרו השני, "ריש מילין המבואר" - ביאור לספרו של הראי"ה קוק "ריש מילין",הנחשב לספר עמוק וקשה במיוחד להבנה.
פירוש שכתב על ספר יצירה שכתב יצא בשנת ה'תשע"ט. "מבט לספר היצירה" הוא פרוש עכשווי המבוסס על פרשנים ההולכים בעקבות קבלת האר"י.
ספרו הרביעי " בינת הלב" נכתב בשיתוף עם אשתו והוא עוסק בחשיבה הכרתית- ימימה. יצא בסוף 2020 בהוצאת סטימצקי.
ספרו החמישי  "סודות הראי"ה" העוסק ביסודות הקבלה של הרב קוק  יצא ב-2022.הוא מבאר יסודות בקבלת הראי"ה כהמשך לקבלת  האר"י והרמח"ל ובהתבססות על הסברת הרב הנזיר.
הערות שוליים

↑   נפילה, סרטון  באתר יוטיוב
↑   בראשית, סרטון  באתר יוטיוב
↑  עמוד הפייסבוק של הספר "ריש מילין המבואר"
↑    מאיה פולק, ‏שימו לב אל הנשמה: "משנת ימימה" עולה על הכתב, בעיתון מקור ראשון, 3 בינואר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306450405171  ISNI: 0000 0004 0331 8989  LCCN: n2013024677  VIAF: 235280010   WorldCat (עם VIAF): 235280010
נבדל

.
נבדל או אופסייד (באנגלית: Offside) הוא מושג מעולם הספורט הקבוצתי המתייחס לחוק אשר מגביל את מיקומו של שחקן המעורב במהלך המשחק. חוק הנבדל קיים בצורות שונות במספר ענפי ספורט כמו כדורגל, פוטבול, הוקי קרח ורוגבי.
חוק הנבדל בגרסתו הראשונה הומצא באנגליה של המאה ה-19 עבור משחק הכדורגל. בראשיתו החוק היה נוקשה יותר מהקיים היום בכדורגל, ומזכיר יותר את החוק הקיים היום ברוגבי, שבו אסור לשחקן להיות בין כדור המשחק לבין שער הקבוצה היריבה.
כדורגל > עמדת הנבדל

הכללים לעמדת נבדל רשומים בחוקת משחק הכדורגל שנכתבה על ידי ארגון ה-IFAB, תחת חוק מספר 11: נבדל:
שחקן מצוי בעמדת נבדל כאשר:
הוא קרוב יותר לקו השער של הקבוצה היריבה מהכדור וכן מהשחקן הלפני אחרון של הקבוצה היריבה.
שחקן אינו בנבדל אם:
הוא במחצית שדה המשחק של קבוצתו או
הוא בקו אחד עם השחקן הלפני אחרון של היריב או
הוא בקו אחד עם שני השחקנים האחרונים של היריב.
כדורגלן הנמצא בעמדת נבדל הוא שחקן, אשר נמצא קרוב יותר לקו השער של הקבוצה היריבה מאשר הכדור ובינו ובין קו שער היריב יש פחות משני שחקני קבוצה יריבה (שוער נחשב כשחקן לכל דבר ועניין על פי החוקה). שחקן אינו נמצא בעמדת נבדל אם הוא נמצא בחצי המגרש של קבוצתו.
כדורגל > עבירת נבדל

על מנת ששחקן יהיה בעמדת נבדל צריכים להתקיים התנאים הבאים:
השחקן המקבל צריך להיות בחצי המגרש של היריבה
השחקן המקבל צריך להיות קרוב יותר לשער היריבה ממיקום הכדור
צריכים להיות 0 שחקנים או שחקן אחד בין השחקן המקבל לבין השער של היריבה
שחקן בעמדת נבדל נענש רק אם ברגע שהכדור נגע או שיחק בו אחד מקבוצתו, הוא לדעת השופט מעורב במשחק הפעיל באופן הר"מ:
מתערב במשחק או
מפריע ליריב או
זוכה ביתרון בהיותו בעמדה זו.
אין עבירת נבדל אם השחקן מקבל את הכדור ישירות:
מבעיטת שוער (בעיטת 5) או
מזריקת חוץ או
מבעיטת קרן.
קביעת עבירת הנבדל נעשית ברגע ששחקן מקבוצתו של השחקן שנמצא בעמדת נבדל נוגע או משחק בכדור.
עבירת נבדל תישרק אם השחקן אשר נמצא בעמדת נבדל השתתף במהלך המשחק, הפריע לשחקן יריב, השפיע על מהלך המשחק או השיג יתרון מהימצאו בעמדת הנבדל. אם השחקן לא היה מעורב במהלך המשחק, לא תשרק עבירה כנגדו. כמו כן, לא תשרק עבירת נבדל אם השחקן קיבל את הכדור ישירות מבעיטת שער, הוצאת חוץ או בעיטת קרן.
במקרה של נבדל השופט ישרוק לעבירה ויעניק לקבוצה הנגדית בעיטה חופשית בלתי ישירה ממקום העבירה. אם הקוון הבחין בעבירה, עליו לסמן זאת לשופט על ידי הנפת הדגל לכיוון מבצע העברה. אם הכדור עבר לקבוצה היריבה לפני שהשופט שרק, יש באפשרותו לסמן ל"חוק היתרון" ולא לשרוק לעברה.
נבדל פסיבי הוא מקרה בו שחקן תוקף נמצא בעמדת נבדל אך איננו מעורב במהלך המשחק, ולכן אין זו עבירה.
כדורגל > שינויים בחוק הנבדל

בשנת 1907 נוסף התנאי שהשחקן המקבל צריך להיות בחצי המגרש של היריבה.
בשנת 1925 עודכן התנאי עבור מספר שחקני הקבוצה היריבה בין השער לשחקן בנבדל: מפחות מ-3 שחקנים לפחות מ-2 שחקנים.
בשנת 1990 שונה החוק כך ששחקן אינו בעמדת נבדל אם הוא נמצא באותו הקו בו נמצא שחקן הקבוצה היריבה השני הקרוב ביותר לקו השער.
בשנת 2013 שונה החוק כך ששחקן אשר היה בעמדת נבדל והכדור הגיע אליו לאחר מגע יזום של שחקן הגנה, אינו עובר עבירת נבדל.
כדורגל > מלכודת הנבדל

מלכודת הנבדל היא טקטיקה הגנתית שמטרתה "ללכוד" את הקבוצה התוקפת בעבירת נבדל. כאשר שחקן התקפה מתחיל בריצה לעבר השער בזמן ששחקן קבוצתו מתכונן לבעוט את הכדור אליו, רצים המגנים היריבים בכיוון הנגדי בקו ישר יחסית במטרה ששחקן ההתקפה יהיה מאחוריהם בזמן המסירה, כלומר בעמדת נבדל.
שימוש במלכודת הנבדל נחשבת לטקטיקה מסוכנת מכיוון שעל כל שחקני ההגנה לנוע בקו ישר יחסית ובתיאום כמעט מושלם, אחרת שחקן ההתקפה יהיה אחרי או באותו הקו עם שחקן היריבה הלפני אחרון ולא יהיה בעמדת נבדל, וישיג יתרון על פני השחקנים שרצו לכיוון הנגדי (במטרה לנסות ולתפוס אותו ב"מלכודת נבדל"), ולכן לשחקן התוקף שמצליח להערים על המלכודת הנבדל של שחקני ההגנה, הדרך למצב הבקעה אל מול השוער לבדו תהיה פתוחה.
פוטבול

שחקן פוטבול אשר נמצא מעבר לאזור נייטרלי בעת הסנאפ נמצא במצב של אופסייד. אם נזרק דגל צהוב לסימון העבירה המהלך אינו נעצר ומתאפשר לקבוצה התוקפת להמשיך את המהלך. בסוף המהלך הקבוצה אשר לא ביצעה את העבירה מקבלת את האפשרות לבחור האם לבטל את המהלך האחרון ושהקבוצה שביצעה את העבירה תיענש עליה, או לאשר את המהלך ולבטל את העבירה.
העונש על ביצוע העבירה הוא הזזה של "קו ההתגוששות" חמישה יארדים לכיוון ה-End Zone של הקבוצה שביצעה את העבירה.
השופט הראשי מסמן עבירה זו על ידי הנחת ידיו על ירכיו.
הוקי קרח

שחקן הוקי קרח נמצא בנבדל כאשר הוא חוצה בשתי רגליו את הקו הכחול הקרוב לשער היריב, כלומר עובר מהאזור הנייטרלי שבמרכז הזירה אל תוך אזור ההתקפה של קבוצתו, לפני שהדיסקית חוצה אותו. מצב זה יישרק אך ורק אם אחד השחקנים בקבוצה שלו יגע בדיסקית בתוך אותו אזור. כדי לצאת ממצב של נבדל על שחקני ההתקפה לצאת מאזור ההתקפה אל האזור הנייטרלי - כלומר, להחליק בחזרה אל צידו הרחוק של הקו הכחול - ומותר להם לחזור ולהיכנס לאזור ההתקפה רק לאחר שהכניסו לתוכו את הדיסקית.
אם נשרקת עבירת נבדל, המשחק יתחדש בעימות (faceoff) באחת מהנקודות הייעודיות לכך באזור הנייטרלי.
הוקי רולר

שחקן הוקי רולר נמצא בנבדל כאשר הוא חוצה עם שתי רגליו את הקו האמצעי האדום אל תוך אזור ההתקפה של קבוצתו, לפני שהדיסקית חוצה אותו. אם שחקן שנמצא לפני הקו האדום באזור ההגנה מוסר אליו את הדיסקית, נעברת עבירת נבדל. אם השחקן עם הדיסקית עובר את הקו האדום לאזור ההתקפה בזמן שכבר נמצאים שם שחקנים, הוא רשאי למסור להם בלי לעבור על החוק.
אם נשרקת עבירת נבדל, המשחק יתחדש בעימות (faceoff) באחת מהנקודות הייעודיות לכך באזור ההגנה הרחוק מהשער של הקבוצה שביצעה את הנבדל.
רוגבי

ברוגבי יוניון, שחקן רוגבי נמצא בעמדת נבדל, בין היתר, אם הוא נמצא בין כדור המשחק לבין שער הקבוצה היריבה בזמן ששחקן אחר בקבוצתו מחזיק בכדור, או במצב של ראק, מול, הוצאת חוץ או סקראם, ורגלו האחורית נמצאת בין שער הקבוצה היריבה ורגלו האחורית של השחקן האחרון אשר משתתף במהלך.
על שחקן הנמצא בעמדת נבדל אסור להפריע למהלך המשחק, ובמיוחד נאסר עליו לעשות מספר דברים:
קבלת מסירה
הצטרפות לראק, מול או סקראם
לגעת בכדור
לנוע לכיוון הכדור
לגעת, לנוע לכיוון או להפריע לשחקן יריב אשר נוגע בכדור או מחכה לכדור
אם השחקן שבנבדל עובר על אחד מהחוקים האלו, השופט יסמן לסקראם לטובת הקבוצה היריבה.
שחקן יוצא מעמדת נבדל כאשר אחד מהמקרים הבאים מתקיים:
שחקן אשר לא נמצא בעמדת נבדל עובר אותו
שחקן היריבה אשר נמצא לפחות 10 מטר ממנו בועט, מוסר, או רץ עם הכדור לפחות 5 מטר
השחקן שבנבדל חוזר להיות בין השחקן שעם הכדור לבין שערו הוא
החלוץ הכחול שבצד שמאל נמצא בעמדת נבדל, מפני שהוא יותר קרוב לשער היריב מהשחקן היריב השני וגם מהכדור. אף על פי שהשחקן נמצא בעמדת נבדל, לא תישרק עבירת נבדל עד שיהיה מעורב במהלך המשחק.
יהוה

ערך זה עוסק באלוהות קדומה בדרום הלבנט, ממנה התפתחה האלוהות ביהדות. אם התכוונתם לאלוהים ביהדות, ראו .
| --- | --- |

השם 'יהוה' בכתב פיניקי, בכתב עברי עתיק ובכתב עברי מודרני
 תרבות:  יהדות, נצרות, הכנסייה הקתולית, עדי יהוה, הדת הישראלית הקדומה 
 אלים מקבילים:  האל האב, שאנגדי, יהוה, Tianzhu, אלוהים, אללה, צבאות, אלוהים באסלאם 
 
דמות אלוהות יושבת על גלגל מכונף, במטבעות יהוד מהתקופה הפרסית. הדמות מזוהה עם יהוה לפי חלק מהחוקרים ואף הכיתוב בתחילה פורש כשמו (בקריאה מעודכנת נהוג לפרשה כ"יהד")
הציור "אלגוריה של הברית החדשה" של חוסה גוטיירס דה לה וגה (אנ') משנת 1844 עם הכיתוב "יְה‎ָוֹה"
יהוה (בכתב עברי עתיק: 𐤉𐤄𐤅𐤄) הוא אלוהות שנעבדה בדרום הלבנט בתקופת הברזל, בעיקר כאלוהות הלאומית של ממלכת ישראל וממלכת יהודה בדת הישראלית הקדומה, ובהמשך ביהדות המוקדמת, יחד עם תהליך של הפיכה מאל מקומי לאל אוניברסלי.
ביהדות שלאחר חורבן בית שני, השם 'יהוה' מזוהה לרוב עם השם המפורש, שהוא הוא אחד משמותיו של אלוהים, והשם הקדוש ביותר של אלוהים על פי המסורת היהודית.
הגיית השם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. יש להזכיר גם את התעתיקים האכדיים לשמות תיאופוריים המזכירים את יהוה, הן שמות מלכים מכתובות אשוריות והן שמות פרטיים של אנשים בגלות בבל.
ההגייה המקורית בפי כותבי המקרא בתקופות קדומות אינה ברורה, משום שהגייתו הפסיקה בעקבות תפיסתו בתור בשם המקודש ביותר ("השם המפורש") לאלוהי ישראל ביהדות; לפי מסורת חז"ל, הגייתו הופסקה כבר במיתת שמעון הצדיק (תחילת תקופת בית שני), ובאותה תקופה התחילו הכהנים לברך בבית מקדש בשם "אֲדֹנָי" – חוץ מהכהן הגדול שהמשיך לברך בשם 'יהוה' עד תקופת רבי טרפון הכהן (שלהי תקופת בית שני).
שחזור לשוני של השם המקובל בקרב חוקרים הוא "Yahweh" (יָהְוֶה), שהוצע בידי וילהלם גזניוס; השחזור מתבסס על תעתיקים יווניים קדומים כגון Ιαουε ו־Ιαβε, על כך שהשם 'יָהּ', כמו גם תבניות שמות תאופוריים "יהו"/"יו", מהווים ככל הנראה קיצור של השם 'יהוה', וכן על סמך ההשערה שהשם הוא צורה פעלית, על בסיס הכינוי "יהוה צבאות"; כמו כן, זוהי ההגייה המקובלת בפי הכהנים השומרונים, ונראה שיש לה שורשים קדומים. שחזור לשוני זה ניתן לביסוס נוסף בהסתמך על הכתוב בתנ"ך: שמות, ג', י"ד–ט"ו: וַיֹּאמֶר אֱלֹהִים אֶל מֹשֶׁה אֶהְיֶה אֲשֶׁר אֶהְיֶה וַיֹּאמֶר כֹּה תֹאמַר לִבְנֵי יִשְׂרָאֵל אֶהְיֶה שְׁלָחַנִי אֲלֵיכֶם. וַיֹּאמֶר עוֹד אֱלֹהִים אֶל מֹשֶׁה כֹּה תֹאמַר אֶל בְּנֵי יִשְׂרָאֵל יְהוָה אֱלֹהֵי אֲבֹתֵיכֶם אֱלֹהֵי אַבְרָהָם אֱלֹהֵי יִצְחָק וֵאלֹהֵי יַעֲקֹב שְׁלָחַנִי אֲלֵיכֶם זֶה שְּׁמִי לְעֹלָם וְזֶה זִכְרִי לְדֹר דֹּר. כלומר אלוהים קורא לעצמו אהיה ובפיהם של בני האדם הוא אשר יהיה או יהוה "yehawe"[דרושה הבהרה].
בערך במאה ה-8 לספירה פיתחו בעלי המסורה את הניקוד הטברני (שעליו מתבסס ניקוד העברית בת ימינו). כשניקדו את המקרא, פעלו לפי ההגייה המקובלת לפיו, ובהתאם ניקדו את השם "יהוה", כאשר בא לבדו, בתור "יְהֹוָה", לפי ניקוד המילה "אֲדֹנָי" (כשהחטף פתח שתחת האל"ף מומר בשווא תחת האות יו"ד); לעומת זאת, בסמיכות לשם "אֲדֹנָי" ניקדוהו "יֱהֹוִה", כדי לציין שהגייתו היא "אֱלֹהִים". בתחילה נטו להשמיט את החולם בה"א הראשונה, ייתכן מכיוון שלא תרם להבחנה בין ההגיות, ואת הגיית השם "אלוהים" כתבו גם כן בשווא, שהתחלף עם הזמן בחטף סגול ככל הנראה לצורך בהירות. לדוגמה, בכתר ארם צובא הניקוד הוא לרוב "יְהוָה" להגיית "אדוני" ו"יְהֹוִה" להגיית "אלוהים".
ניקוד זה של בעלי המסורה ("יְהֹוָה") הניב את התעתיק הלטיני "Jehovah" אצל חכמי דת נוצריים מוקדמים, שאכן נהגה בתחילה "Yehowah", אך בשל שינויים בהגיית העיצורים (בלטינית וולגרית ובהגיית הלטינית בפי דוברי שפות אחרות) בימי הביניים הפך להגייה המודרנית.
יגאל בן-נון בספרו קיצור תולדות יהוה טען כי הניקוד הוא בפתח ושורוק ('YAHU'), כדוגמת השמות: אליהו, יאשיהו, יהודה, יהואחז.
בארכאולוגיה ובמחקר

בדת הישראלית הקדומה היה נהוג לעבוד את יהוה בתור האל העיקרי או הבלעדי בפולחן, מבלי להכחיש את קיומם של אלים אחרים – פרקטיקה הידועה כהנותאיזם.
במקרא, השם 'יהוה' מופיע כ־6,800 פעמים ב־5,790 פסוקים. מחוץ למקרא, השם 'יהוה' מופיע במספר ממצאים ארכאולוגיים ישראליים, יהודאיים וזרים, בהם: מצבת מישע (המאה ה-9 לפנה"ס), כתובות חורבת תימן (מאות 9–8 לפנה"ס), כתובת חורבת אל כום (750–700 לפנה"ס) ומכתבי לכיש (597–587 לפנה"ס). במצבת מישע נזכרים "כלי יהוה". בכתובות שנמצאו בחורבת תימן וחורבת אל כום, "יהוה" נזכר גם יחד עם "אֲשַׁרְתֹּה", כלומר אשרה המשמשת לו כבת זוג, והיא נעבדה בעץ הקדוש ייצג אותה. המקרא אוסר את הפולחן לאשרה ולעץ שלה, אך הנביאים מוקיעים את פולחנה רק מימי יאשיהו, מה שמעלה את הסברה לפיה פולחנה היה לגיטימי כביכול עד רפורמת יאשיהו. בכתובות מחורבת תימן מופיע כ"יהוה שמרן" (שומרון) ו"יהוה תימן", שהם התגלמויות מקומיות של יהוה, אותן עבדו הן הישראלים והן היהודאים באתר. יש הסבורים שיהוה מוזכר כ"יו" (יַוֶּ בכתיב חסר) בשירת אוגרית, כאחד מבני אל, אך זיהוי זה שנוי במחלוקת.
”ואקח משם את כלי יהוה”, מצבת מישע (מחצית ראשונה של המאה ה-9 לפנה"ס)
”לעֹבַדְיָו בן עדנה בָרֻך הֻא ליהו”, כתובת על אגן אבן מחורבת תימן עם צורה מקוצרת לשם האלוהות
”יאריך ימים וישבעו, ליהוה תימן ולאשרתו, הטיב יהוה”, כתובת על טיח קיר מחורבת תימן
”... אמר ליהל[יו] וליועשה ול[ ב]רכת אתכם ליהוה שמרנ ולאשרתה” ("אמוֹר ליהליו וליועשה ול... ברכתי אתכם ליהוה שומרון ולאשרתו"), כתובת וציורים על פיטס א' מחורבת תימן
”ישמע יהוה את אֲדׁנִי ... יְבַכֵּר יהוה את אֲדׁנִי דבר ...” מכתבי לכיש (אוסטרקון מס' 2)
”ישמע יהוה את אֲדׁנִי ... חי יהוה אם נסה איש ...” במכתבי לכיש (אוסטרקון מס' 3, חזית)
”ברֻך אריהו ליהוה נֹצרי ולאשרתֹה, הושע לה” כתובת קבורה מחורבת אל כום
בממלכת ישראל היה נפוץ הרכיב התאופורי המקוצר "יו", ובממלכת יהודה היה נפוץ הרכיב "יהו".
נראה שבתקופת בית ראשון ולפניה, עבודת יהוה כללה לעיתים גם פולחן לפסלים ולצלמיות שלו, בדומה לפולחן שאר אלי התקופה. עצם איסור עשיית פסל במקרא עשוי להעיד כי התקיים מנהג שיש לאוסרו; איקוניזם (ייצוג אמנותי, בהקשר זה ייצוג לאלוהות) של יהוה מוקע במקרא, דבר המרמז על קיומו. עם זאת, בתור אלוהות שעברה תהליך מאלוהות מקומית לאלוהות העליונה ולבסוף לאלוהות הכללית והכוללת, יהוה צבר מספר רב של תכונות ותפקידים שונים, שלא ניתן לסכמם לצורה איקונוגרפית אחידה. ממצאי חורבת תימן העשירים העלו הצעות שונות בנוגע לייצוג ויזואלי של יהוה, אך אף אחת מהן איננה קונצנזוס. ציור אחד מתחת לאחת הכתובות "ליהוה שומרון ולאשרתו" מראה שתי דמויות שעל ראשיהן כתרים. חופרי האתר העריכו שהציור אינו קשור לכתובת, ומייצג דמויות של האל המצרי בס, אך אחרים ובהם חוקר המקרא יגאל בן-נון סבורים כי הציור אכן נועד לייצג את דמויות יהוה ובת זוגו אשרה, ומקשרים אותם לעבודת אלוהי ישראל כעגל הנזכרת במקרא. לדעת הארכאולוג יוסף גרפינקל, צלמיות חרס מן המאות ה-10 וה-9 לפנה"ס ביהודה נועדו לייצג את דמות יהוה. צלמיות כאלה התגלו בחורבת קייאפה, במקדש מוצא, וכן צלמית שמקורה לא ידוע באוסף משה דיין. הן הראו דמות פרש רכוב על סוס, שגרפינקל קישר לפסוקים במקרא המדמים את אלוהי ישראל כרוכב.
שאלת קיומו של פסל ליהוה בבית המקדש הראשון נתונה במחלוקת עזה במחקר.
בארכאולוגיה ובמחקר > במחקר ההיסטורי

| --- | --- |
 :  ראו גם – ההשערה המדיינית-קינית
השם 'יהוה' מוזכר בכתובות היסטוריות רבות, בעיקר מיהודה ומישראל. בכמעט כל האזכורים החוץ מקראיים (כמו גם המקראיים) הברורים שנמצאו מתקופת הברזל – השם "יהוה" מוזכר בהקשר לאלוהי ישראל (יוצא מן הכלל הוא למשל אסטלות ספירה בהן מוזכר "יהוה", ככל הנראה כשם אלוהות[דרוש מקור]). עם זאת, במאה ה-14 לפנה"ס, ברשימת מקומות בכתב חרטומים על קיר מקדש מצרי בנוביה מימי אמנחותפ השלישי, נזכרת קבוצה של נוודי המדבר ("שסו") הנקראת "שסו יהוה" או "שסו יהו". לא ברור כיצד בדיוק בוטאה המילה, והאם מדובר בשם של מקום או אל. אותו שם נזכר גם ברשימות עמים כבושים במבנה מימי רעמסס השני (המאה ה-13 לפנה"ס) מאמארה המערבית (Amara West), אף הוא בנוביה, בסמוך לשם "שסו סרר", אשר הוצע כמקביל לשעיר במקרא. יש המזהים את שסו-יהו או את חלקם עם עם ישראל, אך אחרים שיערו שמדובר בשבטים שישבו באזור מדין או אדום והאמינו באל בשם 'יהוה'.
היסודות הקדומים לעבודת יהוה אינם ברורים דיים. לפי ההשערה המדיינית-קינית בחקר המקרא, מקורה באלוהות דרומית שנעבדה באזור הר שעיר על ידי שבטים של מדייניים, עם נודד שמטבע הדברים לא השאיר אחריו כתבים, וייתכן שכונה על ידי המצרים בשם "שסו יהו" או "שסו יהוה". בין הדוגלים בגרסאות שונות של ההשערה חוקרי המקרא ישראל קנוהל, תומאס רמר ויגאל בן-נון, האגיפטולוג דונלד ב. רדפורד, והארכאולוג ויליאם דיוור. לפי ההשערה, יתרו המקראי – כהן גדול המקריב קורבן לאלוהי ישראל, וחותן משה – מייצג השפעה מדיינית זו; כמו כן, במספר מקומות בתנ"ך מצוין יהוה בצורה שניתנת להתפרש בכך שהיה לו מוצא דרומי. כך בספר דברים: ”יְהוָה מִסִּינַי בָּא וְזָרַח מִשֵּׂעִיר לָמוֹ הוֹפִיעַ מֵהַר פָּארָן” (ל"ג, ב'), בשירת דבורה ”יְהוָה בְּצֵאתְךָ מִשֵּׂעִיר בְּצַעְדְּךָ מִשְּׂדֵה אֱדוֹם”, ובספר חבקוק: ”אֱלוֹהַּ מִתֵּימָן יָבוֹא, וְקָדוֹשׁ מֵהַר-פָּארָן סֶלָה” (ג', ג'). החוקר ניסים אמזלג, הציע שמקורו של 'יהוה' באל חרשי המתכת הכנעני.
חוקרים שונים רואים הקבלה היסטורית בין מקורותיו של יהוה ומאפייניו לבין אלים אחרים מין המזרח הקדום, דוגמת אל, בעל ואאה.
בארכאולוגיה ובמחקר > בביקורת המקרא

בביקורת המקרא קיימת השערת התעודות, לפיה חמישה חומשי תורה נוצרו ממיזוג של מספר תעודות נפרדות (המקור היהוויסטי, המקור האלוהיסטי, המקור הדברימי, המקור הכהני), השונות לכאורה זו מזו בסגנון ובתוכן. לפי השערה זו, המקור היהוויסטי הוא המקור הקדום ביותר (יש משערים כי נכתב בסביבות שנת 950 לפנה"ס[דרוש מקור] בממלכת יהודה) כאשר המקורות האחרים מיוחסים לתקופות מאוחרות יותר (המקור הכהני, לפי חלק מההשערות, נכתב בסביבות שנת 500 לפנה"ס[דרוש מקור], על ידי כהנים בגלות בבל).
ז'אן אסטרוק, המכונה "אבי ביקורת המקרא", ניסה ליישם על התורה את השיטות שפותחו באותה עת בתחום הפילולוגיה הקלאסית. מכך הוא הסיק כי בספר בראשית קיימים סיפורים כפולים המדווחים על אותו אירוע אך אינם תואמים זה לזה בכל הפרטים. הדוגמה המוכרת ביותר היא סיפור הבריאה המופיע בבראשית א, שקיימות סתירות בינו לבין סיפור הבריאה המופיע בבראשית ב (ראו להלן). אסטרוק הבחין כי בסיפור אחד מכונה האלוהים בשם 'אֱלֹהִים', ואילו בסיפור השני הוא מכונה בשם 'יְהֹוָה אֱלֹהִים'. אסרטוק העלה את הרעיון שהמקור להבדל טמון בכך שספר בראשית מורכב משני מקורות ספרותיים עצמאיים, שמוזגו על ידי עורך לכדי רצף סיפורי אחד.
על פי השערת התעודות, המקור היהוויסטי מאופיין בנטייתו לקצר בתיאורים ובהסברים, בהצגת הקשר בין האלוהים לאדם בצורה ישירה וכמעט מוחשית, ובבחירה בשם 'יהוה' לתיאור האל (בניגוד למקור האלוהיסטי ולמקור הכהני, המתאפיינים בשימוש נרחב בשם זה רק לאחר התגלות האלוהים למשה). הוא מהווה חלק ניכר מספר בראשית. גם חלקים נרחבים בספר שמות (למשל, חלק מסיפור מכות מצרים) שייכים למקור זה.
במקורות היהודיים > משמעות השם "יהוה" במקרא

על פי הנאמר במקרא, אלוהים לא התגלה בשמו המפורש לאברהם, יצחק ויעקב, ורק למשה ולעם ישראל הוא התגלה בשם זה המיוחד לו:
וַיְדַבֵּר אֱלֹהִים אֶל משֶׁה וַיֹּאמֶר אֵלָיו: אֲנִי יְהֹוָה. וָאֵרָא אֶל אַבְרָהָם אֶל יִצְחָק וְאֶל יַעֲקֹב בְּאֵל שַׁדָּי וּשְׁמִי יְהֹוָה לֹא נוֹדַעְתִּי לָהֶם.
במקורות היהודיים > אזכורים במקרא של פולחן לאלוהי ישראל לצד אלים אחרים

אחד משלושת האיסורים החמורים בתורה (בדרגת ייהרג ואל יעבור) הוא הפולחן לאלוהים אחרים. המקרא שולל את קיומם של אלים אחרים, וקורא לאמונה באלוהי ישראל לבדו – בתורה, בעת נדודי בני ישראל במדבר, ובספרי הנביאים, החל מתקופת השופטים ולאורך תקופת בית המקדש הראשון. למשל: "שְׁמַע יִשְׂרָאֵל, יהוה אֱלֹהֵינוּ, יהוה אֶחָד", "...וְהָכינוּ לְבַבְכֶם אֶל־יהוה וְעִבְדֻהוּ לְבַדּוֹ וְיַצֵּל אֶתְכֶם מִיַּד פְּלִשְׁתִּים", "כִּי כׇּל־הָעַמִּים יֵלְכוּ אִישׁ בְּשֵׁם אֱלֹהָיו – וַאֲנַחְנוּ נֵלֵךְ בְּשֵׁם־יהוה אֱלֹהֵינוּ לְעוֹלָם וָעֶד".
אולם, מסופר במקרא כי בני ישראל עבדו גם אלילים אחרים (כגון הבעל, האשרה והעשתורת). בנוסף, מסופר במקרא על פולחן לאלוהי ישראל באמצעות פסלים מזהב בדמות עגל – בימי משה בזמן מעמד הר סיני (לפי חלק מהפרשנויות), ובממלכת ישראל החל מתקופתו של ירבעם עד לכיבוש ממלכת ישראל בידי אשור.
בספר יחזקאל מסופר אף כי התבצע פולחן לפסלי אלילים בתוך בית המקדש.