מלחמת העצמאות של טורקיה
רקע: מהפסקת האש של מודרוס עד כיבוש איזמיר: אוקטובר 1918 – מאי 1919

האימפריה העות'מאנית סיימה את חלקה במלחמת העולם הראשונה עת חתמה עם מדינות ההסכמה על הפסקת האש של מודרוס ביום 30 באוקטובר 1918 בנמל מודרוס ביוון. אף על פי שהאימפריה איבדה את כל שטחיה במזרח התיכון, נותרה אסיה הקטנה כולה בשליטתה ביום הפסקת האש. הצבא הבריטי עצר בתחומי סוריה ועיראק של ימינו בדרום, ובמזרח אנטוליה הצליח הצבא העות'מאני להשתלט על כל השטח שהופקר על ידי צבא רוסיה ב-1917, ואף המשיך והגיע עד הקווקז ועד באקו שלחופי הים הכספי ב-1918.
עם זאת, רוב כוחה הצבאי של האימפריה נחלש, האוכלוסייה הכפרית באנטוליה הצטמצמה בכ-40%, ומבחינה פוליטית קרסה האימפריה. בין היתר אפשרה הפסקת האש למנצחים לעשות כרצונם בכל שטחי אסיה הקטנה, ואף להחזיק עמדות תצפית ושליטה לאורך מצרי הבוספורוס והדרדנלים. משמעותו של תנאי זה הייתה כי איסטנבול, בירת האימפריה, הפכה לשטח כבוש. ב-13 באוקטובר 1918 הגיע שלטונה של מועצת האיחוד והקידמה לסופו עם התפטרותה של הממשלה, וחברי שלושת הפאשות, איסמאיל אנוור פאשה, מהמט טלאת פאשה (Talat Paşa) ואחמד ג'מאל פאשה, ששלטו במדינה בפועל בזמן מלחמת העולם הראשונה, נמלטו מאיסטנבול ב-2 בנובמבר 1918, ויצאו לגלות.
כוח צבאי צרפתי נכנס לאיסטנבול ב-12 בנובמבר 1918, ולמחרת הגיע כוח בריטי בעקבותיו. ב-14 בנובמבר 1918 חצה כוח צבאי יווני-צרפתי את הנהר מריצה, פלש לתראקיה המזרחית, והגיע עד שערי איסטנבול. למחרת עזבו אחרוני החיילים העות'מאנים את באקו. ב-1 בדצמבר 1918 הוקמה רפובליקת קארס, או בשמה הרשמי "הרפובליקה של דרום מערב הקווקז" (Cenubî Garbi Kafkas Cumhuriyeti). הרפובליקה אשר הוקמה על ידי התושבים המוסלמים בשטחי הנפות קארס וארדהאן במזרח טורקיה של ימינו וכן בחלק משטחי ארמניה וגאורגיה, התקיימה כישות חצי עצמאית עד שנכבשה בידי הבריטים באפריל 1919.
במקביל החלו מדינות ההסכמה בפלישה לאסיה הקטנה, מתוך הבנה כי ההסכמים הבינלאומיים שינוסחו בסופו של דבר, יושפעו גם מן המצב בשטח. במהלך חודש דצמבר 1918 פלשו הבריטים לקיליס שממזרח לאיסכנדרון בדרום, ולבתומי שבגאורגיה של ימינו. הצרפתים מצידם כבשו את אנטקיה, מרסין, טרסוס ואדנה, וביססו את שלטונם בכל מישור צ'וקורובה עד שערי קיליקיה. בתחילת שנת 1919 המשיכה תנופת הכיבוש, והבריטים השתלטו על מארש (כיום קהרמאנמרש – Kahramanmaraş), אנטפ (כיום גזיאנטפ – Gaziantep) ואורפה (כיום שנלאורפה – Şanlıurfa) לאורך הגבול הנוכחי בין טורקיה וסוריה, והחזיקו בהן עד סוף 1919 עת העבירו את השליטה בהן לצרפתים. ב-29 באפריל 1919 נחת כוח איטלקי באנטליה שבדרום אסיה הקטנה, ולאחר מכן גם בפתחיה, בודרום ומרמריס. כוח בריטי הוצב בחופיו הדרום-מזרחיים של הים השחור במטרה להוות ראש גשר לרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה שקמה במזרח אסיה הקטנה, והצרפתים נחתו בחופי הים השחור שבצפון מערב אנטוליה, וביססו ראש גשר בזונגולדק ובסביבותיה.
במקביל התכנסה ועידת פריז בהפסקות, החל ב-18 בינואר 1919 ועד 20 בינואר 1920. הוועידה התאפיינה בשיתוף פעולה בין המדינות המנצחות ובעלות בריתן ברצונן ליישם את תוכניותיהן משנות המלחמה לנטרול כוחה הנותר של האימפריה העות'מאנית ולחלוקת שטחיה ביניהן. מאידך, בכל הקשור לאופן יישומן של עקרונות אלה, נפערו ביניהן מחלוקות שנבעו מהבטחות ומאינטרסים סותרים. אחת המחלוקות העיקריות הייתה בין איטליה ויוון באשר לעתידה של מערב אנטוליה, והעיר איזמיר בפרט, והביאה את האיטלקים לעזוב את דיוני הוועידה ב-24 באפריל 1919. האיטלקים נעדרו מהדיונים במשך שבועיים בלבד, אך זה כל שהיה נחוץ לראש ממשלת בריטניה, דייוויד לויד ג'ורג' כדי לשכנע את האמריקאים ואת הצרפתים להעדיף את הבטחתו מימי המלחמה ליוונים, על פני הבטחה שנתנו מדינות ההסכמה לאיטלקים.
כך, ב-15 במאי 1919 החל כיבושה של איזמיר בידי הצבא היווני. 20,000 תושבים יוונים ונוצרים אחרים הקבילו את פניו של הכוח היווני כמשחרר.
להגעת הכוח היווני נלוו מעשי השפלה – גברים אולצו להסיר את תרבושיהם ואלה נרמסו תחת רגלי ההמון, רעלות נקרעו מפניהן של נשים, והאספסוף החל במעשי ביזה של בתי המוסלמים. האירועים גלשו עד מהרה לאבדות בנפש. חסן טהסין, עיתונאי ולאומן טורקי ירה את "הירייה הראשונה" והרג את נושא הדגל היווני במצעד. בחילופי האש שהתפתחו נהרגו כ-300 עד 400 טורקים וכמאה יוונים. בחודש שלאחר מכן הרחיבו היוונים את שליטתם לטווח של כמאה ק"מ מצפון ומדרום לאיזמיר, וב-21 במאי 1919 הגיע הנציב הראשון מטעמם אל העיר.
עם הפלישה היוונית היו כמעט כל חופיה של אסיה הקטנה ותראקיה כולה בשליטת מדינות ההסכמה. כלל האירועים שהחלו בהפסקת האש של מודרוס בסוף שנת 1918 והעובדה כי מדינות ההסכמה החלו להוציא לפועל את תוכניתן לחלוקת אסיה הקטנה ביניהן, היו כולם בין הגורמים להתקוממות הטורקית; אולם נראה כי מסירת איזמיר לשלטון יוון הייתה האירוע הטראומתי והמשפיל ביותר, וברוח זו התבטא גם מוסטפא כמאל בנאומו בחודש נובמבר 1919 באנקרה.
למחרת כיבוש איזמיר, ב-16 במאי 1919 עלה מוסטפא כמאל על אוניית הקיטור בנדרמה (Bandırma) אשר הפליגה מאיסטנבול לסמסון שלחופי הים השחור. באותה עת עדיין היה מוסטפא כמאל קצין בצבא העות'מאני ואף היה מופקד מטעם הסולטאן על פירוקו של הצבא. ב-19 במאי 1919 הוא הגיע לעיר והקים את מפקדתו במלון מינטיקה פאלאס. ממפקדתו פנה לשגרירים ולמשרד המלחמה הבריטי במחאה על הפלישה והחל לטוות קשרים בין קבוצות לאומיות שונות. בנוסף קיים עצרות המוניות שנועדו ליידע את תושבי העיר על פלישת הצבאות הזרים לאנטוליה. אף שמוסטפא כמאל עזב את סמסון לאחר שבוע בלבד, היא נחשבת למקום בו החל את מלחמת העצמאות הטורקית.