הרפובליקה העממית הפולנית
סוף השלטון הקומוניסטי (1980–1990)

בספטמבר 1980 נאלץ גרק לוותר על כיסאו, והוא הוחלף בידי סטניסלב קניה. קניה הבטיח את אותן ההבטחות שהבטיחו גומולקה וגרק כשעלו לשלטון, אך לא הרוויח מכך אפילו יום אחד של חסד. העם הבין כי ההבנות שהושגו עם ואלנסה בגדנסק לא יוכלו לצאת אל הפועל, אפילו אם המשטר ירצה בכך. המשטר עדיין היה לכוד בין הצורך הכלכלי הדוחק ובין הדרישות הפוליטיות מבפנים ומבחוץ. לא ניתן היה להמריץ את הכלכלה מבלי לנטוש את שליטת המדינה במחירים, דבר שהיה גורם לשביתות נוספות. בנוסף לא ניתן היה להשיג את תמיכת העם בצעדים הדרושים מבלי להסתכן בהתערבות סובייטית.
הסכמי גדנסק הובילו ליצירת איגוד מקצועי עצמאי, "סולידריות", בספטמבר 1980 בהנהגתו של ואלנסה. בשנות השמונים סייע הארגון לתנועה האנטי קומוניסטית, כאשר הנהגתו נתנה ייצוג לגורמים המתנגדים למשטר החל מהכנסייה הקתולית ועד למתנגדים שמאליים למשטר הקומוניסטי. בתנועה תמכו מספר מתנגדי משטר ותיקים, והיא הפכה לליבה של האופוזיציה המאורגנת בפולין.
רעיונות סולידריות הופצו במהירות בפולין. יותר ויותר איגודים נוצרו והצטרפו לפדרציה, לרבות "סולידריות הכפרית", ארגון איכרים שנוסד במרץ 1981. מצע התנועה, על אף שעסק במיוחד בענייני האיגוד המקצועי, נחשב על ידי הכול כצעד לקראת סיום שליטת המפלגה במוסדות החברתיים, בארגונים המקצועיים, ובאגודות הקהילתיות במדינה ועד לסוף 1981 כלל הארגון כמיליון חברים.
ב-13 בדצמבר 1981, בטענה כי המדינה היא על סף התמוטטות חברתית וכלכלית, ועל מנת למנוע התערבות סובייטית (והשאלה עד כמה היה חשש זה מוצדק היא שנויה במחלוקת עד היום), הצהיר ווייצך ירוזלסקי, מנהיגה החדש של המפלגה הקומוניסטית וראש הממשלה, כי הוא מכריז על המשטר הצבאי בפולין. צ'סלב קישצ'ק מונה לשר הפנים ופעל נגד מנהיגי סולידריות שנאסרו, משטרת המהומות (ZOMO) התפרסה במקומות הומי אדם ודיכאה הפגנות ספונטניות בסדרת אירועים אלימים שהביאו אף לקורבנות בנפש. הממשלה, שפעלה עתה בכינוי "המועצה הצבאית להצלה לאומית" אסרה על פעילות סולידריות ב-8 באוקטובר 1982. הממשל הצבאי הוסר רק ביולי 1983 ואף זאת באופן חלקי. דיכוי הזכויות האזרחיות וקיצוב מוצרי המזון נותרו עד לאמצע שנות השמונים. בשנת 1984 אנשי הממשל הרגו את יז'י פופיילושקו, כומר שהיה פעיל ב"סולידריות". בלוויה שלו השתתפו כ-250 אלף איש. בלחץ הציבורי שלטונות עצרו את אנשי המשטרה החשאית שהשתתפו ברצח.
במהלך שנות המשטר הצבאי הייתה פולין שרויה במשבר כלכלי, שאף המשטר הכיר בקיומו. הקיצוב והתורים הארוכים הפכו לדרך חיים, וכרטיסי קיצוב הפכו נדרשו על מנת לרכוש מוצרים בסיסיים. הגישה למוצרי צריכה מערביים הפכה למוגבלת ביותר, הן בשל חרם שהטילו ממשלות המערב על הממשלה הפולנית בשל פעולות הדיכוי של סולידריות והן בשל העובדה כי המטבע הזר שימש את הממשלה לתשלום חובותיה החיצוניים.
הממשלה שמרה על שער חליפין נמוך באופן מלאכותי של המטבע הפולני לעומת הדולר, דבר שהתבטא בשוק שחור משגשג. הדרך היחידה לרכוש מוצרי צריכה הייתה שימוש בדולר, שהפך למטבע כמעט רשמי במדינה. עם זאת, לא ניתן היה להחליפו בגלוי בבנקים, מאחר ששער החליפין הרשמי לא היה ריאלי והמגבלות על המסחר היו חמורות. הדרך היחידה הייתה לסחור במטבע עם פולנים שעבדו מחוץ לגבולות פולין.
כאשר מטבע זר נכנס למדינה באפיקים בלתי רשמיים אלו, הממשלה ניסתה לקבל אותו בחזרה באמצעים שונים, לרבות הקמת רשת חנויות שכונתה "PEWEX" שבה נמכרו מוצרי צריכה תמורת מטבע זר במזומן. המדינה אף הדפיסה "מטבע זר" חילופי משלה. מגמות אלו הובילו למצב בלתי נסבל שבו דאגתה העיקרית של המדינה הייתה לקבל מטבע זר מאזרחיה. ככל שהיו למשטר אי פעם מגמות סוציאליסטיות, אלו ננטשו עתה במוצהר.
במצב נואש זה פסקה כל הצמיחה בכלכלה הפולנית. העבודה ברוב הפרויקטים שהחלו בשנות השבעים הופסקה, ורוב הערים הפולניות כללו בנייני ענק שבנייתם הופסקה באמצע. ההשקעה בתשתית הציבורית והטכנולוגית הוקטנה באופן ניכר, והמדינה איבדה את התנופה שהשיגה באמצעות ההלוואות בתחילת שנות השבעים. רבים עזבו את המדינה, והשתקעו במערב.
לאחר מספר שנים בהן נמשך המצב ובהן ניסתה הממשלה לעשות כל שביכולתה על מנת להציל את הכלכלה, ניסתה הממשלה להציג רפורמות בקנה מידה קטן, כגון התרה של יוזמות פרטיות קטנות. בכך הודתה כי לא הייתה לה את הלגיטימציה לבצע רפורמות בקנה מידה גדול, שיביאו בסופו של דבר לשינויים במבנה המשטר ולקשיים כלכליים לרובה של האומה, שהתרגלה לרשת הביטחון החברתית שסיפק הקומוניזם.
הדרך היחידה להמשיך ברפורמות הנדרשות הייתה לקבל את תמיכת האופוזיציה. הממשלה ניסתה להגיע להבנה עם מנהיגי האופוזיציה, אך בשלב זה האמינו המנהיגים הקומוניסטים כי ביכולתם להחזיק בשלטון ללא הגבלה בעתיד הנראה לאין והתירו לאופוזיציה רק תפקיד מזערי בממשל. הם האמינו כי יהיה בכך כדי לרצות את ברית המועצות, שלא היה ביכולתה להסכין עם האפשרות של פולין שאינה קומוניסטית.
המשבר המתמשך הביא לכך שאנשים מכל הסוגים החלו להתארגן כנגד המשטר, לאחר שהוסר השלטון הצבאי. "סולידריות" רכשה עוד תמיכה וכוח, הגם שמעולם לא חזרה לרמה שהייתה לה בשנת 1980. בה בעת שליטתה של הממשלה הקומוניסטית החלה להתפוגג ומספר החברים בה ירד במהירות. במהלך אמצע שנות השמונים המשיכה סולידריות כארגון מחתרת שנתמך על ידי הכנסייה הקתולית. בסוף שנות השמונים הייתה סולידריות חזקה דיה כדי לפגוע בניסיונות הרפורמה של ירוזלסקי, ולהכריח את הממשלה לפתוח בדיאלוג עמה.
מדיניות הגלאסנוסט והפרסטרויקה שיזם מנהיגה החדש של ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב, כמו גם מדיניותו של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן היו גורם נוסף בהמרצת השינוי הפוליטי בפולין. במיוחד הושפעה פולין מחזרתו של גורבצ'וב מ"דוקטרינת ברז'נייב" לפיה כל ניסיון מצד מדינת לוויין מזרח-אירופית לנטוש את הקומוניזם ייתקל בשימוש בכוח מצד ברית המועצות. שינוי זה במדיניות הסובייטית הרחיק מעל הפוליטיקה הפולנית את רוח הרפאים של הפלישה הסובייטית וביטל את הנימוק היחיד המשכנע שנותר להצדקת המשך קיומו של הקומוניזם בפולין.
בדצמבר 1988 החליטה מנהיגות המפלגה הקומוניסטית לפנות להנהגת סולידריות בקריאה למשא ומתן. בין 6 בפברואר ל-15 באפריל 1989 נערכו 94 סיבובי שיחות ב-13 קבוצות עבודה, שנודעו כ"שיחות השולחן העגול", אשר שינו באופן רדיקלי את מבנה החברה והמשטר בפולין. השיחות הביאו לכלל הסכמה שיצרה רשות מחוקקת בת שני בתים, וזרוע מבצעת בראשה עומד נשיאה של פולין.
באפריל 1989 התיר המשטר את פעילותה של סולידריות, ואת השתתפותה בבחירות לגוף המחוקק שנערכו ב-4 ביוני 1989. בחירות אלו נערכו באופן שישמור על כוחם של הקומוניסטים, ומועמדי סולידריות הורשו להיבחר רק לשליש מן המושבים בבית התחתון. שני השלישים האחרים נשמרו למפלגה הקומוניסטית ולמפלגות הלוויין שלה. הקומוניסטים ראו בכך דרך לשמור על הלגיטימיות שלהם ולהניע את הרפורמות בקצב המתאים להם. ביקורת רבה נמתחה על מנהיגי סולידריות על שהסכימו להסדר זה, שהבטיח, כפי שנראה אז, את המשך שליטת הקומוניסטים בפולין גם בעשור העומד בפתח.
תוצאות הבחירות היו בלתי צפויות. בפולין לא נערכו בחירות חופשיות של ממש משנות העשרים, ולא היה תקדים שניתן היה להסתמך עליו. היה ברור כי הקומוניסטים אינם פופולריים, אך לא ניתן היה לכמת זאת במספרים. הממשלה עדיין שלטה בכלי התקשורת והריצה מטעמה מועמדים שהיו כוכבי ספורט וטלוויזיה, כמו גם מכובדים מקומיים ואנשי עסקים. כמה מאנשי האופוזיציה דאגו כי טקטיקה זו תגרום לתמיכה רחבה בקומוניסטים מצד השכבות שאינן משכילות.
כאשר פורסמו התוצאות היו הן בחזקת רעידת אדמה. ניצחונה של סולידריות היה מעבר לכל הציפיות. מועמדי סולידריות קיבלו את כל המושבים שהורשו לקבל בבית התחתון (הסיים), ואילו בבית העליון (הסנאט) קיבלו 99 מתוך 100 המושבים. בה בעת, רבים מן המועמדים הקומוניסטים לא קיבלו את שיעור הקולות המינימלי ההכרחי על מנת לקבל את המושב שנשמר עבורם. לאחר פרסום תוצאות הבחירות לא הייתה עוד לגיטימציה להמשך השלטון הקומוניסטי.
החודשים הבאים הביאו עמם שורה של תמרונים פוליטיים. היוקרה של הקומוניסטים ירדה עד כדי כך שמפלגות הלוויין שלהם החליטו להתנתק מהם ולהכריז על מצע עצמאי. המועמד הקומוניסטי לראשות הממשלה, הגנרל צ'סלאב קישצ'אק לא הצליח לקבל תמיכה בבית התחתון להרכבת ממשלתו. אף על פי שירוזלסקי ניסה לשכנע את סולידריות להצטרף לקומוניסטים ב"קואליציה גדולה", ואלנסה סירב. באוגוסט 1989, היה ברור שיש לבחור ראש ממשלה מטעם סולידריות. ירוזלסקי התפטר מתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית, והורשה להישאר בתפקיד ראש המדינה. הוא נבחר לתפקיד הנשיא, בעוד שחבר סולידריות תדיאוש מזובייצקי היה לראש הממשלה. הממשלה החדשה, הראשונה מסוגה במזרח אירופה, הושבעה לתפקידה בספטמבר 1989. היא אימצה באופן מיידי תוכנית כלכלית רדיקלית, שהפכה את פולין למדינה שבה נהוגה כלכלת שוק, במשך שנה אחת.
ניצחון מועמדי סולידריות בבחירות והרכבת הממשלה הלא קומוניסטית, עודדו מעברים דומים ללא שפיכות דמים במדינות אחרות במזרח אירופה ובמרכזה.
ב-1990 התפטר ירוזלסקי מתפקיד הנשיא, והוחלף על ידי ואלנסה, אשר זכה בבחירות לנשיאות שנערכו בעקבות ההתפטרות. השבעתו של ואלנסה לתפקידו, בדצמבר 1990, נחשבת למועד בו הסתיים באופן סופי שלטון הקומוניסטים בפולין, ולמות "הרפובליקה העממית הפולנית" ותחיית "הרפובליקה של פולין". מפלגת הפועלים הפולנית המאוחדת (PZPR) התפרקה בשנת 1990 ובקיץ של 1991 התפרקה ברית ורשה. ב-27 באוקטובר 1991 נערכו בחירות חופשיות לפרלמנט, לראשונה מאז שנת 1928, אשר סימנו את המעבר מן השלטון הקומוניסטי לדמוקרטיה נוסח המערב.