stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בריסל
היסטוריה > ימי הביניים

מקור ההתיישבות בבריסל הוא מיקומה על נהר הסֵן (Senne). הקדוש גוגריוס החל לבנות קפלה בסביבות הנהר, בשנת 580 לערך.
הדוכס צ'ארלס העביר חפצי קודש לקפלה שהוקמה על אי בבריסל, ומנקודה זו התחלה העיר להתפתח. אוטו השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה נתן את דוכסות לורן התחתית לשארל, בנו המוגלה של לואי הרביעי, מלך צרפת בשנת 977, כדי לבנות מבצר קבע.
טירה קטנה וכפר אכן הוקמו על יד הנהר באזור ביצות (ומכאן גם מקור שמה של העיר במילה Broekzele שמשמעותה – הכפר מהביצה) בשנת 979 לערך, זוהי שנת הקמתה הרשמית של העיר. העיר הקטנה שהוקמה לצד הטירה הפכה לתחנת עצירה חשובה בדרך המסחר שבין ברוז' וקלן.
מחוז בריסל יוחס ללמברט הראשון מלוון בסביבות שנת 1000. בשנת 1047 בנו למברט השני הרחיב את העיר וייסד בה מוסדות.
בשל מיקומה על גדות הסן ועל דרך המסחר החשובה בין ברוז', קלן וגנט, בריסל גדלה במהרה. היא הפכה למרכז מסחרי שהתרחב במהירות לכיוון העיר העילית, שם סכנת ההצפות מהנהר פחתה. כשהעיר גדלה ואכלסה כ-30,000 איש, הביצות יובשו על מנת לאפשר התרחבות נוספת. רוזני לוון הפכו לדוכסי בראבנט בערך ב-1183. במאה ה-11 נבנו חומותיה הראשונות של העיר.
לאחר בניית החומות הראשונות, בריסל המשיכה להתעצם. שורה שנייה של חומות קמה לקראת סוף המאה ה-14 (1356–1383), ושרידיה נראים בשטח עד היום, בעיקר בשל "הטבעת הקטנה" – סדרה של רחובות ראשיים שמקיפים את המרכז ההיסטורי של העיר.
במאה ה-15, כאשר מרגרט השלישית דוכסית פלנדריה התחתנה עם פיליפ השני, דוכס בורגונדיה, דוכס חדש בא לעולם מבית ולואה, אנטואן. עם קשרי נישואים עם בית הבסבורג התרחבו הקשרים בבריסל, והדוכסות שקמה באזור הלכה והתעצמה.
בראבנט איבדה מכוחה, אך בריסל הפכה לבירת ארצות השפלה המשגשגות, והתפתחה בעצמה.
היסטוריה > רנסאנס

קרל החמישי, יורש ארצות השפלה מאז 1506, שלט באזור אף על פי שהיה בן 6, וזאת בעזרת דודתו מרגרטה לבית הבסבורג, ובגיל 16 הומלך למלך על ספרד, בבריסל.
לאחר מות סבו, מקסימיליאן הראשון, ב-1519, קרל הפך לארכי-דוכס אוסטריה ו"קיסר רומא הקדוש" של האימפריה שהשמש אינה שוקעת בה לעולם. בארמון המרשים בקודנבורג (בבריסל עצמה) ב-1555 ויתר קרל על כס המלוכה. הארמון בקודנבורג הורחב רבות מאז היותו מקום מושבם של דוכסי בראבנט, אך הוא נהרס בשרפה ב-1731. כיום נותרו במקום שרידים ארכאולוגיים בלבד.
ב-1695 כוחות צרפתיים נשלחו על ידי לואי הארבעה עשר, מלך צרפת הפגיזו את בריסל בארטילריה. יחד עם השרפה שנבעה מן ההפצצה, זה היה האירוע ההרסני ביותר בכל ההיסטוריה של העיר. הכיכר הגדולה נהרסה, יחד עם 4,000 בניינים, שהיו כשליש מן העיר. הבנייה מחדש של העיר, שנמשכה שנים רבות מאוחר יותר, שינתה את פני העיר והשאירה שרידים רבים מאותה התקופה, אותם ניתן למצוא עד היום.
היסטוריה > מהפכה

ב-1830 פרצה המהפכה הבלגית בבריסל, לאחר הופעת האופרה "לה מואט דה פורטיצ'י" (La Muette de Portici) מאת אובר, בתיאטרון "לה מונה" או "דה מונט" (La monnaie בצרפתית, De Munt בפלמית). ב-21 ביולי 1831, לאופולד הראשון, מלך הבלגים קיבל עליו את המלוכה, כאשר התחייב להריסת חומות העיר ובניית מבנים רבים. לאחר העצמאות העיר עברה שינויים רבים. נהר הסן הפך למפגע בריאותי חמור, והחל בשנה 1867 ועד 1871 הנהר כוסה לכל אורכו בתחומי העיר. צעד זה איפשר התחדשות עירונית ובינוי מבנים מודרניים ושדרות, המהווים יחדיו מאפיין חשוב של העיר בריסל התחתית כיום.
היסטוריה > העידן המודרני

העיר אירחה מספר תערוכות, ירידים וכנסים, כמו כנס סולווה החמישי לפיזיקה ולכימיה ב-1927 ושני ירידים עולמיים – ב-1935 וב-1958.
החל מה-10 במאי 1940 הופצצה בריסל על ידי הלופטוואפה. למרות זאת, רוב הנזק שנגרם לעיר היה ב-1944–1945.
קו רכבת ראשי הוקם בעיר ב-1952. העבודות על רכבת המטרו בעיר נסתיימו בשנת 1969, וקו המטרו הראשון נחנך 7 שנים מאוחר יותר. נכון ל-2014 מופעלים בעיר 4 קווי מטרו. ב-29 במאי 1985 התרחש בעיר אסון הייזל. ב-18 ביוני 1989 הפכה בריסל למחוז בבלגיה. ב-24 במאי 2014, היה פיגוע במוזיאון היהודי בבריסל, בו נהרגה מתנדבת במוזיאון ושני ישראלים מתל אביב, עמנואל ומרים ריוה.
מרכז פוליטי > בירת בלגיה

אף על פי שרבים חושבים, בטעות, כי בירת בלגיה היא מחוז בריסל כולו, סעיף 194 לחוקה הבלגית קובע כי בירת בלגיה היא השטח המוניציפלי של העיר בריסל. השימוש בחוקה במונחים "ville de Bruxelles" או "stad Brussel" עושה את ההבחנה הדקה, ואכן מצביע על שטח מצומצם, ולא על המחוז כולו.
עם זאת, אף על פי שהעיר בריסל היא הבירה הרשמית, הכספים המועברים מהממשלה על מנת שהעיר תוכל לבצע את תפקידה כבירה, מתחלקים בין 19 ישויות מוניציפליות, וכמה מוסדות לאומיים ממוקמים ב-18 רשויות שונות (הרשות ה-19 היא בריסל עצמה). לכן, אף על פי שרק העיר בריסל מוכרת כעיר הבירה, המחוז כולו מתפקד כבירה בפועל.
מרכז פוליטי > העיר בריסל

העיר בריסל היא אחת הרשויות המקומיות של מחוז הבירה בריסל, וכן הגדולה שבהן. כמו כן, זוהי הרשות שמתפקדת באופן רשמי כבירת המדינה.
בדומה להבדלים בין הסיטי של לונדון ללונדון עצמה, כך שונה בריסל מן העיר בריסל. גידולה של העיר בריסל נפסק בשלב מאוחר מאוד. כתוצאה מכך, בנוסף למרכז העתיק של בריסל, העיירות הארן, לייקן ונדר על נהר הימביק, כמו גם שדרות לואיז ויער קאמבר נכללים בתוך השטח העירוני של בריסל.
מרכז פוליטי > פלנדריה והקהילה הצרפתית

מחוז בריסל הוא אחד משלושת האזורים המרכיבים את הפדרציה של בלגיה, ביחד עם ולוניה ופלנדריה. מבחינה גאוגרפיה ולשונית, זוהי מובלעת דו-לשונית במחוז הפלמי החד-לשוני. המחוזות הם מרכיב אחד של המוסדות הבלגיים המורכבים. הקהילות הן המרכיב האחר – על תושבי בריסל להזדהות עם אחת מהקהילות – זו הצרפתית או האחרת דוברת הפלמית, על מנת לקבל יחס מתאים בענייני חינוך ותרבות.
מרכז פוליטי > מרכז בין-לאומי

מאז מלחמת העולם השנייה בריסל הפכה למרכז מנהלי של הרבה ארגונים בין-לאומיים. ראויים לציון הם האיחוד האירופי ונאט"ו, המחזיקים את המוסדות הראשיים שלהם בבריסל, ביחד עם עוד 1,000 ארגונים בין-לאומיים שונים. בריסל נמצאת במקום השלישי בעולם מבחינת מספר הכנסים אותם היא מארחת, והופכת לאחד ממרכזי הכינוסים הגדולים בעולם. הימצאות האיחוד האירופי וגופים בין-לאומיים בעיר גרמו לכך שיהיו בעיר יותר עיתונאים ושגרירים מאשר בוושינגטון הבירה. גם בתי ספר בין-לאומיים רבים הוקמו על מנת לשרת את צורכיהם של תושבי החוץ.
מרכז פוליטי > בריסל והאיחוד האירופי

בריסל נחשבת כבירה בפועל של האיחוד האירופי, בשל המוסדות האירופיים הרבים שנמצאים בה, אף על פי שהאיחוד האירופי מעולם לא הכריז עליה כעל עיר בירה רשמית. העיר היא מקום מושבן הרשמי של הנציבות האירופית ומועצת האיחוד האירופי, הממוקמות זו מול זו. בנוסף לכך, שלושה רבעים מעבודת הפרלמנט האירופי נעשית בעיר, אף על פי שמושב הפרלמנט הרשמי נמצא בשטרסבורג.
בריסל החלה לארח מוסדות בשנת 1957, עם הרשויות המוציאות לפועל של הקהילה הכלכלית האירופית וסוכנות האטום האירופית, שהוחזקו בבריסל בשיתוף עם לוקסמבורג, אך אט-אט נדדו לבריסל וביססו שם את פעילותן. בשנת 1965 בריסל זכתה בזכות לארח את הנציבות והמועצה ברובן, כאשר מקצת הפעילות מתבססת בלוקסמבורג. בשנים הבאות גם הפרלמנט ביסס את פעילותו בעיר, למרות האמנות שהכריזו על מיקומו בשטרסבורג. בתחילת שנות ה-2000 גם המועצה האירופית התמקמה סופית בעיר.
כיום, נוכחות האיחוד האירופי בעיר גדלה, ותופסת שטח של 865,000 מטר רבוע (כשטחו של ארמון ורסאי), ב"רובע האירופי" במזרח העיר. ריכוז וצפיפות המוסדות גרמו לדאגה שנוכחות הארגונים יגרמו ל"אפקט גטו" בחלק זה של העיר. למרות זאת, נוכחות המוסדות תרמה רבות לחשיבותה של בריסל כמרכז בין-לאומי ולב פעילות האיחוד האירופי.
תחבורה ונמל תעופה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
נמל התעופה הבין-לאומי של בריסל נמצא בפרוור העיר זוונטם (Zaventem) הממוקם כ-12 ק"מ מצפון מזרח למרכז העיר. בנוסף קיים נמל תעופה המשרת את העיר בריסל בשם Brussels Charleroi, הממוקם 46 קילומטרים ממרכז העיר בריסל.
תחבורה נוספת בבריסל:
רכבות – המגיעות מהעיר לנמל התעופה (כמו כן, מנמל התעופה יוצאות רכבות לערים נוספות בבלגיה, כגון גנט, האסלט ומונס).
ערים תאומות

ארצות הברית אטלנטה, ארצות הברית.
טורקיה אקהיסאר, טורקיה.
הרפובליקה העממית של סין בייג'ינג, הרפובליקה העממית של סין.
גרמניה ברלין, גרמניה.
הולנד ברדה, הולנד.
ארצות הברית וושינגטון די. סי., ארצות הברית.
אלבניה טירנה, אלבניה.
סלובניה ליובליאנה, סלובניה.
ספרד מדריד, ספרד.
קנדה מונטריאול, קנדה.
רוסיה מוסקבה, רוסיה.
מקאו מקאו, מקאו
בולגריה סופיה, בולגריה.
צ'כיה פראג, צ'כיה.
אוקראינה קייב, אוקראינה.
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו קינשאסה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
ראו גם

עליית השפה הצרפתית בבריסל
בית הכנסת הגדול בבריסל
נמל התעופה של בריסל
המוזיאון היהודי בבריסל
הערות שוליים

↑  אזור בריסל בו שוכנת העיר מהווה את עיר הבירה בפועל של האיחוד האירופי.
↑  ליאור זילברשטיין, הפיגוע בבריסל: שניים מההרוגים – ישראלים, באתר ynet, 25 במאי 2014
↑  Liste des Costumes de Manneken Pis, MANNEKEN PIS, במדור הגלריות אפשר לראות צילומים (בצרפתית) (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb11862530q (data)  GND: 4008460-7  MusicBrainz: 3b494860-a23a-4ab0-8d16-5f0562985b0b 
בריסל ב-1665 בציור מאת יאן בפטיסט בונקרוי במוזיאונים המלכותיים לאמנויות יפות של בלגיה
פסל המנקן פיס (הילד המשתין) מאת ז'רום דוקסנוי האב (צר'), אחד מסמלי העיר
אבחון הפרעת קשב

אִבְחוּן הַפְרָעַת קֶשֶׁב הוא הליך אבחנה הבודק קיום הפרעת קשב והיפראקטיביות. את האבחון מבצע נוירולוג, פסיכיאטר או פסיכולוג, אשר הוא יכול להיעזר בחוות דעתם של אנשי מקצוע טיפוליים וחינוכיים נוספים.
המאפיין העיקרי של הפרעת קשב הוא דפוס מתמשך של הנמכה בקשב או היפראקטיביות-אימפולסיביות, אשר מפריע לתפקוד או להתפתחות של האדם.
מלבד קיומה של הפרעת קשב, האבחון גם בודק מה הם מאפייניה וחומרתה ומה עשויות להיות הדרכים היעילות להתמודד עמה. האבחון עשוי להעריך גם את קיומה של תחלואה נלווית מהסוגים השכיחים ללקות זו.
חשיבות האבחון המוקדם

אבחון מוקדם ונכון של הפרעת קשב הוא חיוני לצורך בניית תוכנית טיפול מתאימה ומניעת בעיות נלוות בהמשך. הסתגלות חיובית להפרעת קשב מקושרת לאבחון בגילאים צעירים. עם זאת אנשים רבים מגיעים לאבחון הפרעת קשב בשלב מאוחר, כאשר הם סובלים כבר מדימוי עצמי נמוך, מהישגים לימודיים נמוכים, מקשיים חברתיים ומבעיות בהתנהגות.
למעשה, נכון לשנת 2019 אנשים עם הפרעת קשב סובלים מתת-אבחון וממחסור בטיפול הולם.
יש לפנות לאבחון בכל מקרה בו מועלה חשד כלשהו לקיומה של הפרעת קשב. החשד הראשוני לרוב מתעורר בעקבות גורמים לא מקצועיים כגון - האדם עצמו, הורים, מורים וכו'.
לעיתים קרובות ההתנהגויות המאפיינות הפרעת קשב יבלטו לראשונה או יפריעו בעצמה הגבוהה ביותר בהקשר הכיתתי, על כן למורה יש תפקיד משמעותי באיתור מוקדם של הפרעת קשב.
בין המצבים הנפוצים שבעקבותם מפנים לאבחון נמצאים: הנמכה בהשגים הלימודיים, בעיות התנהגות המפריעות לסביבה, קשיי קשב, בעיות חברתיות, הערכה עצמית נמוכה ועוד.
בדרך כלל לא עולה חשד להפרעת קשב לפני גיל שנתיים. רוב האבחונים נערכים במהלך בית-הספר, בכיתות היסוד ולפני בגרויות.
לבנים יש סיכוי גדול פי 10 לקבלת אבחנה של הפרעת קשב בגילאי הילדות, אך בבגרות היחס יורד ל-2:1. דבר זה מצביע על כך שבנות רבות בעלות הפרעת קשב לא מאובחנות בגילאי הילדות.
השאיפה לאבחנה מדויקת

אבחון הפרעת קשב הוא תהליך מורכב לנוכח האופי הרב-ממדי שלה. לכן תהליך האבחון של הפרעת קשב כולל התייחסות למרכיבים רגשיים, חברתיים, לימודיים והתנהגותיים.
בשנים האחרונות חלו שינויים רבים בחברה ובחינוך אשר הובילו לעלייה במספר ההפניות לאבחון הפרעת קשב.
הסיבות לכך הן:
הכיתות המאוכלסות במספר רב של תלמידים לא מאפשרות למורים להתייחס לכל תלמיד לפי צרכיו הייחודיים. לכן הן מהוות גורם שלילי בהגדלת מספר התלמידים המתקשים בכיתות הרגילות.
העלייה בדרישות של מערכת החינוך, השאיפה למצוינות והמסננת האקדמית גרמו לכך שהילדים עם הפרעת קשב קלה יחסית כבר לא מצליחים להסתדר במערכת החינוך הרגילה בכוחות עצמם, כפי שעשו עד לשנים האחרונות.
ירידה בסטיגמה ביחס לפסכיאטריה, המודעות ההולכת וגוברת להפרעות רגשיות שונות בקרב ילדים ורצון ההורים לתת מענה לילדיהם במקום לטאטא את הבעיה מתחת לשטיח.
קיימות טענות בציבור נגד העלייה במספר הילדים המאובחנים עם הפרעת קשב. בהתאם לזאת, ישנה חשיבות רבה שאופן מתן האבחנה של הפרעת קשב ימזער מצבים לא רצויים של תת-אבחון ואבחון יתר, על פי מדדים לבדיקות אבחון המקובלים בתורת המבחנים.
בעקבות החשיבות הרבה של תהליך האיתור וההערכה, משרד הבריאות מצהיר שיש לתת לאבחון סדר עדיפויות גבוה בקביעת מדיניות הבריאות הלאומית ומפרט מה הדרישות לקביעת אבחנה על פי חוק. ניתן למזער את ההשפעות של מרבית הגורמים לאבחון שגוי על ידי תהליך הערכה יסודי ומקיף.
על מנת לענות על מלוא דרישות האבחון עליו להמשך לפחות לפרק זמן סביר של 45–60 דקות, כאשר ניתן ורצוי להאריכו ככל הנדרש.
התייחסות לתחום הלימודי

לתחום הלימודי ישנה חשיבות רבה בהקשר של אבחון ילדים משום שהנוכחות בבית הספר מהווה חלק משמעותי מסדר היום שלהם. לכן על המאבחן לקבל את רשותם של ההורים לבחון דיווחים מבית הספר כחלק מתהליך ההערכה הכללי.
יש לקחת בחשבון שתלמידים עם הפרעת קשב ללא פעלתנות יתר יכולים להצטייר בעיני המורה כחולמניים, עצלנים או בעלי יכולת נמוכה, דבר הגורם לכך שהם מופנים לאבחון בשלב מאוחר יחסית. לעומתם, ילדים עם הפרעת קשב ופעלתנות יתר המפריעים למהלך התקין של השעור מופנים בשלב מוקדם יותר.
כדי לקבוע אבחנה של הפרעת קשב הסימפטומים צריכים לפגוע באופן משמעותי בתפקוד ולהופיע לפחות בשתי סביבות שונות. כלומר, אסור לאבחן על סמך קושי בתפקוד לימודי בלבד אם לא נראות בעיות אחרות. בנוסף, משום שהדגש כאן הוא כמות הסביבות ולא אופיין, ניתן לאבחן גם במצבים בהם לא נראה כל קושי לימודי, אם נראים קשיים לפחות בשני תחומים אחרים, כגון - משפחה, חברה עבודה וכו'.
שלילת מצבים המדמים הפרעת קשב

קיימות תסמונות רפואיות ומצבים שונים המחקים תסמינים של הפרעת קשב, אך דורשים טיפול ספציפי שונה.
זאת משום שתסמין מסוים יכול להיגרם על ידי תהליכים פתולוגים שונים.
לאור זאת, בשלב האבחון ישנה חשיבות רבה לוודא שאכן מדובר בהפרעת קשב ושהתסמינים אינם נובעים מהפרעות ובעיות אחרות. זאת משום שאבחון שגוי יוביל לטיפול בלתי מתאים. זוהי בעיה חריפה משום שבמקרה הטוב טיפול בלתי מתאים לא ישפר את המצב משום שהוא אינו נותן מענה למקור הקשיים. במקרה הגרוע יותר טיפול בלתי מתאים עלול להוביל להחמרה של המצב ולהתפתחותן של בעיות נלוות שהיה ניתן להימנע מהן.
בדיקה רפואית כללית יכולה לשלול ליקויים בראייה או בשמיעה, הפרעות שינה, אפילפסיה, בעיות מטבוליות או הורמונליות ועוד.
יכולת אינטלקטואלית גבוהה - תלמידים מחוננים ללא הפרעת קשב עלולים לסבול בכיתות הרגילות ולהראות סימפטומים רבים המחקים ADHD. חשוב להתייחס לקבוצת זו כקבוצה עם צרכים מיוחדים ולהיזהר מאוד שלא לאבחנם עם הפרעה פסיכיאטרית באופן שגוי.
קיימות תסמונות פסכיאטריות העשויות להראות כהפרעת קשב, כמו דיכאון ומצבי חרדה שונים כגון תסמונת שלאחר טראומה. מתן ריטלין במקרים אלו עלול להחמיר את המצב.
יש לוודא שקשיי הריכוז אינם נובעים מבעיות אישיות, בעיות משפחתיות או מצבים מלחיצים. בין היתר חשוב לוודא גם שהקשיים הנצפים לא נובעים מהזנחה הורית או התעללות רגשית.
חשוב לזכור שרבים מהמצבים האלו יכולים להתקיים לא רק לבדם, אלא גם בנוסף להפרעת קשב ובכך ליצור מצב של תחלואה נלווית להפרעת קשב. במהלך האבחון חשוב מאוד לברר באיזה מקרה מדובר. יש לבדוק באופן מפורט את כל האפשרויות, משום שעצם קיומו של מצב המדמה הפרעת קשב אינו שולל קיומה.
איתור תחלואה נלווית

משום שלהפרעת קשב קיימת תחלואה נלווית מרובה ומסועפת, האבחון חייב לכלול התייחסות לתחלואה זו במסגרת אבחנה מבדלת. כלומר, יש לבדוק האם קיימים גורמים נוספים הפוגעים בתפקוד מלבד הפרעת הקשב ולהעריך אותם, אם נמצאו. זאת משום שישנה חשיבות קלינית עליונה לאבחון מדוקדק של ההפרעות הנילוות עקב השפעתן על חומרת התסמינים הבסיסיים, בחירת אסטרטגית הטיפול והתגובה עליו, מהלך ההפרעה והפרוגנוזה.
במקרים קיצוניים החומרה של הפרעת הקשב תקשה על איתורם של מצבים נוספים לפני התחלת התוכנית הטיפולית, אך תתאפשר במהלכה בעקבות שיפור בתסמיני הליבה או חיפוש הסברים לחוסר השפעה.
איש המקצוע המאבחן

אבחון הפרעת קשב חייב להיעשות על ידי רופא מומחה ואנשי צוותו בלבד.
משרד הבריאות מגדיר שני אנשי מקצוע המוסמכים לאבחן הפרעת קשב:
רופא העונה על התנאים הבאים:
איש מקצוע רפואי, המומחה בתחומו, אשר התמחה ורכש ניסיון בטיפול בהפרעת קשב וריכוז: מומחה בנוירולוגית ילדים והתפתחות הילד, מומחה בפסיכיאטריה של ילדים ונוער, רופא ילדים עם ניסיון של 3 שנים לפחות בהתפתחות הילד או רופא ילדים מומחה שעבר התמחות ורכש ניסיון בתחום הפרעת קשב וריכוז או מומחה בנוירולוגיה או פסיכיאטריה של המבוגר.
פסיכולוג העונה על התנאים הבאים:
פסיכולוגים מומחים אשר התמחו ורכשו ניסיון בטיפול בהפרעת קשב וריכוז. ובתנאי שהפנו את המאובחנים לרופא מומחה מורשה לאבחון הפרעות קשב וריכוז כדי לברר תחלואה נילוות וכדי לברר ולאשר את הצורך בטיפול תרופתי.
בעוד שרק מאבחנים מומחים אלו יכולים להיות אחראים על האבחון, הם יכולים להיעזר באנשי מקצוע נוספים על פי צורך. בין הגורמים אשר יכולים לספק מידע אשר יתרום לתהליך האבחון נכללים: עובדים סוציאליים, מאבחנים דידקטיים, מרפאים בעיסוק, פיזיותרפיסטים וקלינאי תקשורת.
עבור אבחון ילדים, מחנך הכיתה לרוב מכיר את התנהגות התלמיד טוב יותר מאנשי סגל אחרים ולכן רצוי לבקש שהדיווח יכתב על ידו. המנהל או היועצת יכולים לסייע בתיאום איסוף ומסירת המידע.
קריטריונים לאבחנה על פי ה-DSM

הפרעת קשב היא אחת ההפרעות הקשות להגדרה בתחום הפסיכיאטריה.
ה-DSM המפורסם על ידי האגודה הפסיכיאטרית האמריקאית הוא ספר אבחנות שנועד להנחות אנשי מקצוע וליצור אחידות במונחים של השפה המקצועית.
ארגונים וגופים ממשלתיים רבים כמו משרד הבריאות הישראלי וה-AAP האמריקאי, ממליצים או מחייבים את השימוש בקריטריונים שהוא מפרט לצורך קביעת אבחנה של ADHD.
המהדורה הרביעית המתוקנת DSM-IV-TR יצאה לאור בשנת 2000 וזכתה לשימוש נרחב.
במאי 2013 יצאה לאור המהדורה החמישית - DSM V. משום שהפרסום שלה טרי יחסית לא כל הגופים המאבחנים התאימו את עצמם להנחיות החדשות, תהליך שסביר שיושלם עם הזמן. לאור זאת יוצגו בהמשך ההנחיות על פי המהדורה הקודמת שעדיין נמצאת בשימוש ולאחריה ההנחיות העדכניות על פי המהדורה החדשה.
קריטריונים לאבחנה על פי ה-DSM > אבחון הפרעת קשב על פי המהדורה הרביעית המתוקנת DSM-IV-TR > מגבלות הגדרת ה-DSM-IV-TR

עם זאת, בהתחשב בקושי להעריך את האבחנה של הפרעת קשב באמצעים אחרים, יש להכיר במגבלות ההגדרה של ה-DSM.
רוב הפיתוח והמחקר של הגדרה זו התבסס על ממצאים שנאספו מילדים במסגרות קליניות פסיכיאטריות ולכן אין מספיק מידע על השימוש שלו במסגרות ואוכלוסיות אחרות.
ההגדרה הנוכחית אינה מתחשבת בהבדלי מגדר.
המאפיינים ההתנהגותיים המפורטים בהגדרה הם סובייקטיביים ולכן עלולים להתפרש באופן שונה בקרב משקיפים שונים. בנוסף, מדובר בהתנהגויות הנפרסות על ספקטרום רחב ולא קיים מידע מפורש שעל פי ניתן לקבוע מתי התנהגות מסוימת חורגת מתחום הנורמה. לדוגמה, סביר להניח שאנשים רבים יתקשו להתרכז בסביבה שבה קיים רעש חזק בהשוואה לסביבה שקטה, אך קיימת שונות בתגובה של אנשים שונים לעוצמות שונות. רוב התגובות האנושיות מאופיינות בהתפלגות נורמלית, כך שבאופן טבעי חלקם יהיו רגישים יותר וחלקם פחות. התגובות הקיצוניות יוגדרו כחורגות מהנורמה, אך קשה לקבוע בדיוק עד איזו עוצמה התגובה לרעש מסוים תעיד על "מוסחות מגירויים חיצוניים" ומאיזו עוצמה היא תחשב כהפרעה לגיטימית. שאלה זו מקשה במיוחד על האבחנה של מקרים גבוליים בהם ההתנהגות נופלת על התחום האפור.
המאפיינים ההתנהגותיים של ההפרעת קשב אינם ייחודיים לה בלבד, והם יכולים להופיע גם בהפרעות פסיכיאטריות אחרות.
אופן החלוקה של הפרעת קשב לתת סוגים (subtypes) על ידי הפרדה בין חוסר ריכוז להיפראקטיביות-אמפולסיביות זקוק למחקר נוסף כדי להוכיח את תקפותו.
השימוש בהגדרה נמצא כישים רק עבור ילדים בגילאים 6 עד 12 שנים. מתוך המחקר הקיים לא ידוע אם היא מתאימה גם לילדים צעירים יותר מתחת לגיל 6 או לאנשים מעל גיל 12.
למעשה, בעיית קשב לא תמיד מופיעה כבר בגיל הרך, וחוסר המהימנות של האבחנה בגילאים אלו מוביל לכך שבחלק משמעותי מהמקרים היא מתבררת כמוטעית כעבור שנה או שנתיים. בגילאים צעירים קשה להבדיל בין ביטוי ראשוני של הפרעת קשב לבין פעילות יתר ומיעוט קשב המאפיינים שלב התפתחותי חולף. בנוסף, מדדים רבים של האבחנה קשורים למצבי למידה האופייניים לבית-ספר, דבר המקשה את האבחנה בגיל הרך.
אין עדיין סיווג תקף של הפרעת הקשב בגיל הבגרות. לכן נעשה שימוש בסיווג של גיל הילדות תוך התאמה מקסימלית של המאפיינים לגיל הבגרות.
הדרישה שחלק מהתסמינים יופיעו לפני גיל 7 היא בעייתית בהקשר האבחוני, משום שילדים רבים עם הפרעת קשב עוברים ללא בעיה מיוחדת את השנים הראשונות. לכן במקרים מסוימים הסימפטומים לא יאותרו על יד ההורים או המורים לפני גיל 7, אלא רק בשלב מאוחר יותר עם העלייה בדרישות הלימודיות.
המורכבות של אבחנת ADHD דורשת מהמאבחן ליישם את העקרונות הקליניים המתוארים ב-DSM, תוך הפעלת שיקול דעת בהתאם להקשר שבו היא מתבצעת.
קריטריונים לאבחנה על פי ה-DSM > אבחון הפרעת קשב על פי המהדורה החמישית - DSM V

אחד השינויים המרכזיים במהדורה החמישית של ה-DSM בהשוואה למהדורות הקודמות הוא מתן הנחיות הולמות לאנשי המקצוע אודות תהליך האבחון של מבוגרים עם הפרעת קשב. שינוי זה נעשה מתוך מטרה לאפשר לילדים עם הפרעת קשב לקבל את המענה המתאים לאורך כל חייהם ולא רק לתקופת הילדות.
הקריטריונים לאבחון הפרעת קשב עודכנו במהדורה החמישית של ה-DSM כדי לאפיין בצורה מדויקת יותר את הביטויים שלה בגילאי הבגרות. בעוד שעבור ילדים יש צורך בהצגה של 6 סימפטומים כדי לענות על ההגדרה של אחת הקבוצות, למבוגרים מעל גיל 17 נדרשים רק 5. כמו כן, צורפו דוגמאות של צורות שונות בהן אותם הסימפטומים יכולים לבוא לידי ביטוי בגילאי הילדות, ההתבגרות והבגרות.
שינוי נוסף הוא שכדי לקבוע אבחנה של הפרעת קשב חלק מהתסמינים צריכים להיות נוכחים רק לפני גיל 12. זאת בהשוואה לדרישה שהתסמינים יופיעו לפני גיל 7, אשר הופיע במהדורות הקודמות. השינוי התבסס על מחקר מקיף שהראה כי לא נמצאו הבדלים בין ילדים שהתסמינים שלהם החלו לפני גיל 7 או בשלב מאוחר יותר, מבחינת מהלך ההפרעה, חומרתה, תוצאותיה והתגובה לטיפול.
כלי אבחון

התרשמות קלינית כללית או תיאור כללי של תחומי הקשב וההתנהגות אינם מספיקים לצורך קביעת אבחנה של הפרעת קשב.
באופן כללי כלי האבחון נועדו לספק למאבחן את המידע הנדרש לכתיבת האבחון ומתן אבחנה על פי הנדרש בחוק על ידי מדידה והערכה. כדי להחליט אם כלי מסוים מתאים לצורכי אבחון יש לבדוק את תחום הערכה שלו לאור המדדים לבדיקות אבחון של תורת המבחנים. כמו כן, כדי לדעת האם הערכים שנמדדו תקינים או לא ביחס להתפלגות נורמלית באוכלוסייה חייבת להיות אפשרות להשוות אותם לנורמה.
עם זאת, אין מבחן מובהק המאשר או שולל חד משמעית את קיומה של הפרעת קשב.
זאת משום שקיים קושי לפתח כלי מדידה תקפים ומהימנים לצורך אבחון ההפרעה במסגרת קלינית.
לכן הקריטריונים האבחנתיים להפרעת קשב מתבססים בעיקר על הפנומנולוגיה שהיא תיאור ההתנהגויות החריגות, ועל דיווח סובייקטיבי של האדם עצמו ושל אנשים בוגרים הקרובים אליו.
ישנם כלים אבחנתיים היכולים לשמש ככלי עזר להשלמת התמונה האבחונית, אך יש לזכור שאלה הם כלי עזר בלבד.
לצורך בדיקה וכימות המאפיינים ההתנהגותיים של הפרעת קשב פותחו שאלונים וסולמות דירוג ספציפיים להפרעה זו, אשר הראו יכולת הבחנה טובה בתנאים אידיאליים. כלים אלו עלולים לתפקד בצורה פחות טובה בתנאי שטח שונים. בנוסף, השאלונים מתבססים על שאלות סובייקטיביות ולכן הן עלולות ליצור הטיה. משום שתוצאות שאלונים אלו עלולות שלא לשקף את המציאות בצורה מדויקת ויש לנתח אותן תוך התחשבות בהקשר של ההערכה הכללית.
בישראל מקובל להשתמש בשאלון קונרס (CONNERS) הניתן להורים ולמורים למילוי ידני. כאמור, גם שאלון זה הוא סובייקטיבי. בנוסף, הוא מתמקד בהתנהגות הנצפית יותר מאשר בקשב, דבר הגורם להתמקדות יתר בהיבט ההיפראקטיבי הבולט לעין.
פרדיגמות מסוג Go/No-Go task יכולות להעריך את יכולת דיכוי התגובה. אף על פי שהגיוני להניח שאנשים עם הפרעת קשב יטעו בהם יותר, מבחני התנהגות קצרי טווח מסוג זה לא בהכרח יהיו רגישים מספיק על מנת להעריך יכולות ניהוליות (executive functions) או את יכולת הוויסות העצמית (self-regulation).
משום שכל כלי מספק מידע מסוג מסוים בלבד, אסור לקבוע אבחנה על סמך ממצאים של כלי בודד. עיקרון זה חשוב ביותר בהקשר של הפרעת קשב משום שהיא יכולה לבוא לידי ביטוי בצורה שונה מאוד ממצב למצב.
חוסר התאמה בין דיווחי הורים ומורים יכול לשקף את השוני באופי ובדרישות של סביבת הבית מול סביבת בית הספר, לכן אין הוא מונע אבחנה של הפרעת קשב. כדי לישב סתירות מסוג זה ניתן לאסוף מידע נוסף מגורמים אחרים.
בהתחשב במצב הקיים, משרד הבריאות קבע שכל אבחון של ADHD חייב לכלול:
היסטוריה מפורטת של האדם (אם מדובר באבחון ילדים אז גם היסטוריה של המשפחה).
הערכה מלאה על-פי הקריטריונים של ה-DSM העדכני.
הערכה של הפרעות אפשריות אחרות העלולות ליצור מצב של תחלואה נלווית.
בדיקה קלינית מפורטת המבוצעת על ידי רופא. אם האבחון נערך על ידי פסיכולוג, הוא חייב להמליץ על בדיקה נוירולוגית או פסיכיאטרית לצורך השלמת האבחון.
שימוש בשאלונים אשר יעשה על ידי שאלוני אבחון מותאמים למבוגר, או שאלוני אבחון להורים ולמורים (כמו Conners) במקרה של אבחון ילדים. בכל מקרה לא יעשה שימוש בשאלוני מעקב.
במידת הצורך בלבד - השלמת האבחון בכלים אבחוניים נוספים: מבחנים ממוחשבים אובייקטיביים כמו CPT, מבחנים פסיכולוגיים, הערכה קוגניטיבית, הערכה פסיכיאטרית, הערכת כישורי למידה וכדומה.