stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלי רגב
מנהל בית הספר לקציני ים עכו

ביוני 1996 החליף רגב את זאב אלמוג (אברוצקי) בתפקיד מנהל בית הספר, לאחר שהלה מילא את התפקיד במשך 23 שנים 1973–1996.
תקופת ניהולו של רגב התאפיינה בשינויים רבים, בעקבות מעבר בית הספר מתקצוב ישיר של משרד החינוך, לפיקוח והדרכה של "המנהל לחינוך התיישבותי." משמעות המעבר הייתה קיצוץ תקציבי משמעותי, דבר שהצריך שינוי מבני וארגוני רחב. השינוי נעשה בעבודת צוות בית ספרי רחב, בהשתתפות נציגי עמותת הבוגרים, נציגי ועד ההורים, הפיקוח על בית הספר מהמינהל לחינוך התיישבותי - "צוותי דיון וחשיבה" בליווי יועצת ארגונית חיצונית. מטרת הצוותים הייתה רענון של חזון בית הספר, מטרותיו ויעדיו (באישור מועצת המנהלים). פעילות זו חזרה מדי שנתיים.
הדגש בפעילות החינוכית היה על הפעילות הימית - "הים כאמצעי חינוכי". הפלגות עם ספינות האימונים "עתיד" ו"ארי הים" לאורך חופי המדינה והפלגות לאיים במזרח הים התיכון. השתתפות ברוב השיוטים והמשטים הארציים ופעילות שייט ענפה לאחר שעות הלימודים ובסופי שבוע.
בדיקה עצמית[דרושה הבהרה] – מדי שנתיים קיים רגב צוותי חשיבה בסיוע מומחי עיסוק לבדיקת "בית הספר לאן?" לאחר מפגש ניתוח עיסוק פסיכולוגי בשנת 2010 נקבעה סיסמת ניהול חדשה ” חותרים למנהיגות ומצוינות”
מנהל בית הספר לקציני ים עכו > פרסים לבית הספר

בתקופת ניהולו של רגב זכה בית הספר לקציני ים עכו, בפרסים רבים חינוכיים, ימיים, לימודיים והתנדבותיים. שניים מהם:
מנהל בית הספר לקציני ים עכו > פרסים לבית הספר > פרס החינוך הארצי 2001

הפרס בחתימת השרה לימור לבנת שנמסר להנהלת בית הספר על ידי הנשיא משה קצב בשנת 2002.
"פרס המוענק למוסדות וליחידים שהצטיינו בעשייה חינוכית.
על העמדת התלמיד במרכז העשייה החינוכית, על השאיפה להובילו למצוינות ולמיצוי מלא של יכולתו, ועל הישגים הראויים לשבח במניעת נשירה של תלמידים ובהעלאת מספר הזכאים לתעודת בגרות.
על פיתוח ויישום תוכניות לימודיות מקוריות וייחודיות, המבוססות על מקצועות הים, ועל גישה חינוכית הרואה בים אמצעי לגיבוש אישיותו של התלמיד לאחריות אישית, התמדה, משמעת עצמית וחיים בצוות.
על טיפוח מסגרת חינוכית ייחודית, הרואה את בית הספר כבית חינוך ואת הפנימייה כחלק ממנו. ועל אקלים בית ספרי המאפשר למידה וחיים בצוותא של תלמידים יהודים, עולים חדשים, וותיקים יחד עם דרוזים, ערבים וצ'רקסים. כל זאת באווירה של מתן כבוד לזולת, סובלנות ועזרה הדדית.
על פעילות ענפה בחינוך לערכים ועל טיפוח מעורבות, מחויבות ומנהיגות בקרב התלמידים באמצעות פרויקטים ייחודיים כ"ניהול עצמי", הנחיית עמיתים, "אתגרים" ו"קהילה הוגנת".
מנהל בית הספר לקציני ים עכו > פרסים לבית הספר > פרס יד ושם

בית הספר הבין לאומי להוראת השואה ביד ושם, מביע את הערכתו למפעלים חינוכיים בנושא השואה בהענקת פרסים. בית הספר לקציני ים עכו זכה בפרס על שביצע את פרויקט "סלוניקי". ששיאו הייתה הפלגה בספינות האימונים "עתיד" בפיקודו של ניר בוים ו"ארי הים" בפיקודו של גיל שרמן בספט' 2008 מעכו לסלוניקי ביוון. השתתפו הקדטים ממחלקה ג' (כתה י"א) מחזור נ'. הפרויקט נתמך בתרומות עמותת הבוגרים ובמיוחד בוגרי מחזור ז'.
ההפלגה ארכה תשעה ימי הפלגה לכל כיוון ושהות של שלושה ימים בעיר הנמל סלוניקי ומפגש עם הקהילה היהודית. הפרויקט שילב את לימודי הימאות עם לימודי שואת יהודי אירופה. על התוכנית הייחודית, ייחודה, אופן ביצועה והשפעותיה קיבל בית הספר לקציני ים עכו פרס על תוכנית חינוכית בהוראת השואה לשנת הלימודים תשס"ט.
מנהל בית הספר לקציני ים עכו אלי רגב בשיחה עם סגל המדריכים, 2002.
יו"ר עמותת בוגרי קציני ים, אלוף דימ' מיכה רם מעניק סרטי הצטיינות לקדטים בבית הספר לקציני ים עכו, 2005.
קדטים מבית הספר לקציני ים, רגב במרכז, בביקור בקהילה היהודית בסלוניקי, 2008.
קדטים מבית ספר קציני ים עכו מבקרים באנדרטה לזכר קהילת סלוניקי שנרצחה בשואה, 2008.
אלי רגב מארח את ותיקי שייטת הטרפדות בבית הספר לקציני ים עכו, 2015.
משפחתו

אלי רגב נישא בשנת 1971 לאורה רגב (לבית יוסף) והמשפחה מתגוררת בנהריה. לבני הזוג שלושה ילדים ושישה נכדים.
בנם ניר רגב נרצח בפיגוע במסעדת מקסים בחיפה ב-4 באוקטובר 2003. בן 25 היה במותו.
ניר רגב בנם של אורה ואלי רגב נרצח בפיגוע במסעדת מקסים, 4 באוקטובר 2003.
מקורות וקריאה נוספת

שמשון עדן, אנשי הברזל על ספינות העץ. עמ' 229, 234, 243, 248, 249. הוצאת אפי מלצר בע"מ 2000.
חוברת פרסי חינוך ותעודות הערכה לשנת הלימודים התשס"א, הוצאת משרד החינוך מחלקת הפרסומים.
הערות שוליים

↑  יוחאי פלצור, אמרי שפר בשירות הימי באתר משמר המורשת הימית.
נמל הדרום

| --- | --- |
נמל הדרום מוקם בשטח שיובש בים ליד תחנת הכוח אשכול
נמל הדרום מוקם בשטח שיובש בים ליד תחנת הכוח אשכול
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:   אשדוד
 גוף מים:  הים התיכון 
 קואורדינטות:  31°50′51″N 34°39′03″E﻿ / ﻿31.847366°N 34.650894°E﻿ / 31.847366; 34.650894
 פרטים
 תאריך פתיחה:  2021
 בעלים:  TIL
 שטח:  1,300 דונם
 שטח המחסנים:  640 דונם
 עומק הערוץ:  17 מטר
 סטטיסטיקות
 נפח מכולות שנתי:  1.1 מיליון TEU מתוכנן
 
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת אשדוד מוגדלת) נמל הדרום(למפת אשדוד רגילה) נמל הדרום(למפת השפלה רגילה) נמל הדרום(למפת השפלה מוגדלת) נמל הדרום  he נמל הדרוםhe נמל הדרוםמפת  __ אשדוד  __ גן יבנה [‌למפה דינמית של השפלה וסביבותיה‌]מצפון וממזרח: __ מועצה אזורית חבל יבנה ממזרח ומדרום: __ מועצה אזורית באר טוביה ממערב: הים התיכון tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מפת הנמל
נמל הדרום הוא נמל ים מסחרי הנמצא בתחום נמל אשדוד מצפון לרציפי חברת נמל אשדוד ובסמוך לתחנת הכוח אשכול. הנמל הפועל על פי כתב הסמכה שניתן לו על ידי שרי התחבורה והאוצר בשם מדינת ישראל, הוקם כחלק מתוכנית כוללת של משרד התחבורה, משרד האוצר, וחברת נמלי ישראל לתת מענה לצורכי המשק בתחום הסחר הימי, לגידול בממדי האניות ולחיזוק כלכלת ישראל התלויה בשעריה הימיים. הקמת נמל הדרום נעשתה על ידי חברת נמלי ישראל המופקדת על פיתוח הנמלים. נמל הדרום מופעל על ידי חברת הפעלה בין-לאומית TIL משווייץ, ומהווה נמל ימי נוסף לצד חברת נמל אשדוד, נמל הדרום הפועל בבעלות פרטית, לייבוא וייצוא של סחורות ממרכז דרום הארץ, מסייע בכך לפתיחת ענף הנמלים לתחרות ולהתייעלות לרווחת הציבור, היצואנים והיבואנים, זאת במסגרת הרפורמה בנמלים שהחלה בשנת 2005.
בניית הנמל הסתיימה בסוף שנת 2021.
הנמל התחיל לפעול באופן חלקי באוגוסט 2021.
ב-24 בנובמבר 2022 עגנה לפריקה בנמל הדרום אוניית המכולות הגדולה ביותר שהגיעה לישראל עד אז – האונית MSC Oscar, אשר נשאה על סיפונה כ-19 אלף TEU.
היסטוריה > רקע

שלושת נמלי הים המסחריים של ישראל הופעלו במאוחד עד לשנת 2005 תחת גוף אחד – רשות הספנות והנמלים. מצב זה גרם לחוסר תחרות מוחלט בין הנמלים, בעטיו זכו לקוחות הנמלים לשירות ברמה נמוכה. המצב אפשר ריכוז של כוח רב בידי ועדי העובדים של הנמלים במקרה של רצון לשבות, ובכך לגרום להשבתת כלל הסחר הימי של ישראל בקלות. על מנת להגביר את התחרות וההתייעלות בענף, החליטה ממשלת ישראל, בשנת 2004, על שינוי מבני בענף הנמלים. עיקרו של השינוי היה הפרדת נמלי חיפה, אשדוד ואילת, שנוהלו עד אז במסגרת רשות הנמלים, והקמת שלוש חברות נמל ממשלתיות עצמאיות נפרדות, אשר יופרטו בעתיד. בנוסף, הוקמה חברת נמלי ישראל (חנ"י), חברה ממשלתית חדשה שתפקידה לנהל את נכסי המדינה במרחב הנמלים, לדאוג לפיתוחם ולהקצאת שטחים במרחב הנמלים לפעילות לוגיסטית ונמלית. בד בבד עם הקמת החברות החדשות הוחלט על הקמת רשות רגולטורית במשרד התחבורה שתהיה אחראית על תכנון ארוך טווח של ענף הנמלים ועל הסדרת הפעילות בו – רשות הספנות והנמלים (רספ"ן). בשנת 2004 הושלם תהליך החקיקה, ובשנת 2005 יצא לדרך שלב א' של הרפורמה: חברת הפיתוח וניהול הנכסים, חברות הנמל והרשות הרגולטורית החלו לפעול.
כעשור לאחר סיום הרפורמה, לא הושגו מטרותיה במלואן: הכנסת תחרות והתייעלות בענף הנמלים. הקמת המסופים החדשים הנדרשים בהתאמה לצורכי המשק בתחומי נמלי חיפה ואשדוד, היוותה בנוסף פלטפורמה ליצירת תחרות אמיתית בענף.
נמלי הים הם השער המסחרי העיקרי של מדינת ישראל והם משנעים כ-99.5 אחוזים ממטעני סחר החוץ של ישראל. תנועת המכולות בסחר העולמי והישראלי צמחה בעשורים האחרונים בשיעור ניכר, ואוניות ענק חדישות נכנסו לשירות בקווי הסחר העולמיים. מערכת נמלים מודרנית חיונית למשק הישראלי ופיתוחה הוא יעד אסטרטגי.
המסופים החדשים בדומה לתאגידים המורשים וחברות הנמל האחרות יהיו בבעלות מדינת ישראל באמצעות חברת נמלי ישראל, ויופעלו על ידי חברות הפעלה בין-לאומיות, אשר יתחרו במסופים הקיימים. לחברות הספנות, ליצואנים וליבואנים תהיה האפשרות לבחור באיזה נמל לקבל את השירות.
היסטוריה > תכולות הפרויקט

התוכנית להקמת נמל הדרום (שלב א') באשדוד כוללת הקמת מסוף מכולות על פני שטח של 640 דונם, שיוכל לטפל בעד 1.1 מיליון TEU בשנה. עוד כוללת התוכנית הארכה של שובר הגלים הראשי ב-600 מטר והקמה של שובר גלים משני באורך 1,500 מטרים. אורך הרציף הראשי יהיה 800 מטרים ועומק המים סביבו – 17.3 מטרים. כמו כן, יוקמו שלוש מסילות ברזל למסוף באורך כולל של 2,100 מטרים בתוך המסוף, לקידום שינוע יעיל של מטענים והפחתת עומסי התנועה בצירי התחבורה.
היסטוריה > תהליך ההקמה

חברת נמלי ישראל פרסמה את המכרזים לשלב המיון המוקדם להקמת תשתיות נמל הדרום ונמל המפרץ בסוף שנת 2012 וביולי 2013 הודיעו ראש הממשלה, שר התחבורה ושר האוצר על היציאה למכרזי ההפעלה וקידום מכרזי ההקמה לשלב ההצעה הטכנית והכספית.
במכרזים לנמל הדרום התמודדו חברות בין-לאומיות וחברות ישראליות בשיתוף פעולה.
ביוני 2014 הוכרזה הזוכה במכרז להקמת נמל הדרום – חברת Pan Mediterranean Engineering) PMEC) של חברת צ'יינה הרבור הסינית. הסכום שהציעה החברה עומד על 3.3 מיליארד שקל.
ב-28 באוקטובר 2014 הונחה אבן פינה לנמל הדרום במעמד שר התחבורה ישראל כץ וראש הממשלה בנימין נתניהו.
במאי 2015 נחתם החוזה להפעלת הנמל החדש על ידי חברת TIL (Terminal Investment Limited SA) ההולנדית אשר משכנה ורישומה הועתקו בהמשך לעיר ז'נבה והפכה בכך לחברה שווייצרית. במהלך שנת 2015 החלו העבודות להקמת הנמל החדש.
באוקטובר 2018 החברות שפיר הנדסה ואפקון זכו בחוזים בהיקף של 730 מיליון שקל לעבודות תשתית עליונה וסלילה, הקמת מבנים ועבודות חשמל בנמל.
במהלך העבודות להקמת הנמל נהרגו שני עובדים סינים, במרץ 2016 ובאוגוסט 2019.
ב-16 בפברואר 2020 אישרה הממשלה הקמת שתי חברות ממשלתיות לשירותי ים, חברת "תעבורה ימית חיפה" וחברת "תעבורה ימית אשדוד". החברה תעבורה ימית אשדוד תספק שירותי ים גם לנמל הדרום וגם לנמל אשדוד (מחלקת הים בנמל אשדוד נסגרה).
בפברואר 2021 הושלמה בניית שובר הגלים בנמל.
בפברואר 2022 נפרקה אוניית משא ראשונה בנמל.
בחודש אפריל 2022, למרות הסכם ההפעלה שהתיר את הפעלת רציף 28 רק כאשר כלל פעילות המכולות בישראל תעבור את רף 5 מיליון TEU's, על מנת לפתור פקק שהגיע לרמה של כ-80 אוניות מטען כללי המחכות מחוץ לנמלי ישראל, אישרו שרי האוצר והתחבורה, להפעיל את רציף 28 לפריקת מטען כללי על ידי חברת HCT (Hadarom Container Terminal), חברת בת של TIL.
מבנה ותפקוד הנמל > שוברי הגלים והרציפים

נמל הדרום, כמו חברת נמל אשדוד לידו, ממוקמים באחד הנמלים עמוקי המים הבודדים בעולם שנבנו בים הפתוח, ובנייתו הייתה כרוכה בקשיים הנדסיים רבים.
בנמל הדרום פועלים שני רציפים תפעוליים. מספור הרציפים משותף עם חברת נמל אשדוד.
| מספר רציף | תפקיד | אורך (במטרים) | עומק (במטרים) |
| --- | --- | --- | --- |
| 27 | מכולות, מטען כללי | 800 | 17.3 |
| 28 | מכולות, מטען כללי | 500 |  |
נמל הדרום מוגן על ידי שובר הגלים הראשי, המגן על נמל אשדוד שאורכו 3,950 מטרים, אשר יוצא סמוך לקצה הדרומי של נמל אשדוד, חודר לים, ונמשך לכיוון צפון. ושובר גלים משני באורך 1,500 מטר.
ראו גם

נמל המפרץ – נמל פרטי נוסף, המתחרה בחברת נמל חיפה
הערות שוליים

↑  מדינת ישראל, צו נמל אשדוד (הכרזת נמל) תשכ"א 1960
↑  זאב קליין, הרפורמה בנמלים עולה שלב: יופרדו חברות נמל חיפה ואשדוד, באתר ישראל היום, ‏16 בפברואר 2020
↑  יובל שדה, נמל הדרום יקבל היתר הפעלה רשמי כבר בימים הקרובים, באתר כלכליסט, 6 בדצמבר 2021
↑  יובל שדה, התחרות מתחילה? אוניית המכולות הגדולה ביותר שעגנה בישראל הגיעה לנמל הפרטי באשדוד, באתר כלכליסט, 24 בנובמבר 2022
↑  פיתוח נמלי הים בישראל, חברת נמלי ישראל (ארכיון)
↑  אמנון פורטוגלי, על הרפורמה בנמלים – תמונת מצב והמלצות
↑   דניאל שמיל, אבי בר-אלי, בדרך לנמל פרטי? 8 קבוצות מתמודדות על הקמת 2 נמלים, באתר TheMarker‏, 20 בספטמבר 2013
↑  עמירם ברקת, ‏מכרז הנמלים הפרטיים באשדוד ובחיפה נדחה שוב, באתר גלובס, 2 בינואר 2014
↑   אבי בר-אלי, הסינים שבונים את הנמל הפרטי באשדוד מעסיקים את דובר משפחת נתניהו, באתר TheMarker‏, 5 בינואר 2016
↑  אביב לוי, ‏הקמת נמל הדרום: שפיר ואפקון זכו בחוזים בהיקף מצטבר של 730 מיליון שקל, באתר גלובס, 21 באוקטובר 2018
↑  ניצן צבי כהן, ‏במהלך בניית הנמל החדש באשדוד: עובד טבע למוות לאחר שנפל מסירה, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 24 באוגוסט 2019
↑  הממשלה אישרה היום הקמת שתי חברות ממשלתיות לשירותי ים, באתר פורט2פורט, ‏16 בפברואר 2020
↑  חנ"י: הושלמה בניית שובר הגלים בנמל הדרום, באתר Port2Port, ‏10 בפברואר 2021
↑  יובל שדה, הסכר נפרץ: אוניה פרקה לראשונה סחורה בנמל הדרום הפרטי באשדוד, באתר כלכליסט, 18 בפברואר 2022
↑  שרת התחבורה מיכאלי: שלושה רציפים יועברו לרשות הנמלים הפרטיים, באתר Port2Port, ‏6 באפריל 2022
↑  ג'ון בן זקן, ‏ליברמן חתם על אישור להפעלת הרציפים בנמלי הים של ישראל, באתר מעריב אונליין, 13 באפריל 2022
מרדכי שלו

| --- | --- |

 לידה:  17 באוקטובר 1926 ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  6 באוקטובר 2014 (בגיל 87) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות כנרת 
 השכלה:  הגימנסיה העברית רחביה 
 בן או בת זוג:  ריקה שלו (?–2010)  עליזה גרינברג (1948–1949) 
 פרסים והוקרה:  פרס עקביהו (2002) 
 
מרדכי שלו (17 באוקטובר 1926 - 6 באוקטובר 2014) היה מסאי ומבקר ספרות ישראלי, מורה לספרות ואיש ספרות ומקרא.
ביוגרפיה

מרדכי שלו נולד לצפורה ומאיר שלו (בסלבסקי) בירושלים, היה בוגר הגמנסיה העברית, ואף התגורר בה באחרית ימיו ועד פטירתו.
בגיל 17, בעת טיול במדבר יהודה של אגודת המשוטטים, החליק במפולת עפר ופגע בעליזה גורביץ', שהייתה אף היא בת 17, שהלכה בעקבותיו, וכך החלה ידידותם. בשנת 1945 הצטרף ללח"י, והיה פעיל במערכת היומון ושידורי הרדיו של הארגון. בעקבותיו הצטרפה גם עליזה ללח"י. בהוראת לח"י עבר לתל אביב, ובעקבות געגועיו לעליזה עברה גם היא לתל אביב, והשניים התגוררו בחדר שכור ברחוב המלך ג'ורג'. השניים נישאו בשלהי 1948, והתגרשו בהסכמה כעבור שנה. עליזה גורביץ' נישאה למשורר אורי צבי גרינברג, אותו פגשה בעת אחד מביקוריו של שלו אצלו, ולימים נודעה כמשוררת בשם העט "עין טור מלכא".
בהמשך לפעילותו בלח"י היה, אחרי קום המדינה, נואם מרכזי בוועידת "מפלגת הלוחמים" מיסודו של לח"י בה קידם פשרה: תמיכה במהפכה פרולטרית לפי קווים סוציאליסטיים אך עם ייחודיות עברית. נשא בשנית את הציירת ריקה שידלובסקי, בתם של עליזה ואהרון שידלובסקי, ממייסדי קבוצת כנרת. למרדכי וריקה שלו נולדו שני ילדים: המתמטיקאי והסופר ענר שלו, הנשוי לפרופסור דנה שלו מהחוג ללימודים קלאסיים באוניברסיטה העברית (בתה של הסופרת וחוקרת המקרא אריאלה דים-גולדברג), והסופרת צרויה שלו, הנשואה לסופר איל מגד. אחיו של מרדכי שלו היה הסופר והמשורר יצחק שלו, ואחיינו היה הסופר מאיר שלו.
הוא לימד בתיכון בית ירח שבעמק הירדן. על השתלבותו שם סיפר מפיו בנו, ענר שלו: "כשנכנסתי לכיתה היה ציור גדול של שתים־עשרה גולגולות על הלוח. שאלתי מה זה. התלמידים פרצו בצחוק ולא ענו. בסוף אחד מהם אמר, אלה שנים־עשר המורים לתנ"ך שהיו לנו לפניך. ... שבועות אחדים אחר כך הייתי כבר המורה הנערץ ביותר בבית ירח."
הוא עבר ללמד בבית ברל, שם גם התגורר וגידל את ילדיו. בהמשך נמנה עם מייסדי "מכון כרם" להכשרת מורים, שנוסד ב-1975 כמכון הומניסטי יהודי המכשיר בעלי תואר ראשון להוראה בתחומי היהדות, מדעי הרוח, האמנויות והמוזיקה. בשנת 2000 קיבל את פרס עקביהו "לספר שירים עבריים או ספר עברי מתחום הביקורת הספרותית".
נפטר בביתו בירושלים, והובא לקבורה בבית הקברות כנרת.
בתו, צרויה שלו, מספרת כיצד עבד מרדכי שלו על מאמר אחד במשך שנים רבות, ועל כך שסירב להוציא לאור את כתביו בספרים, ושמעולם לא הסכים לעזוב את הארץ, ולו ליום אחד, "כי נסיעה לחו"ל זה עניין בורגני נהנתני, וארץ לא עוזבים".
הסופר והמחנך מוקי צור כתב, בתגובה לסדרת המאמרים של מרדכי שלו אודות פרנץ קפקא, כי:
יצירתו של מרדכי שלו

עיקר יצירתו הכתובה של מרדכי שלו היא בביקורות פרשניות על יצירות מפתח ביצירה העברית והעולמית. שיטתו התאפיינה בזיהוי היצירות אותן הוא מפרש כ"חידות" שהמפרש "פותר", כחלק מז'אנר ספרותי עתיק יומין. אליבא דשלו, האקספרסיוניזם "שינה לבלי הכר את טעמה של החידה עד שנעשתה מנוכרת לעצמה וכבר אינה יודעת שהיא חידה". פתרונותיו של שלו מצטיינים במקוריותם וברוחב היריעה שלהם, כך שהביקורת הספרותית הופכת לביקורת תרבות, ועם זאת הם מנומקים היטב. כך, למשל, אמר א. ב. יהושע על "פתרונו" של שלו ל"חידת" סיפורו הקצר של יהושע "שלושה ימים וילד", כי עם קריאת פתרונו של שלו היה ”מרותק, המום, מופתע ומשויך מאוד. היה זה אחד הגילויים המפתיעים ביותר, מעין אנליזה קטנה”.
לגבי יצירתו שבעל-פה כמורה ופדגוג, מעיר תלמידו של מרדכי שלו, איש החינוך ומי שכיהן בעבר כמנהלו האקדמי של מכון מנדל למנהיגות ד"ר דניאל מרום, שעולמו היצירתי של שלו היה רחב בהרבה ממה שהשתקף מפרסומיו, ושהשיטה הפרשנית הספרותית שלו היא יישום אחד בלבד של תפיסה הגותית ישראלית מקיפה שיושמה (בידי שלו עצמו ובידי אחרים, כולל ד"ר מרום) גם בתחומי החינוך והוראת דרך, הגות, מחקר, ועוד.
יונתן רטוש כתב על שלו כי ”אי אפשר להכחיש כי מועטים עד מאוד הם אצלנו המבקרים שהגיעו לרמה כזאת בגישתם לביקורת”
במאמר מבוא מקיף שהקדים לפרסום חוזר של מאמריו על קפקא כולל אבידב ליפסקר-אלבק ”ביוגרפיה ספרותית מפורטת על עבודותיו אשר עד כה לא זכו לתיעוד מסוכם כראוי להן”. ליפסקר מוסיף כי ”כתיבתו של החוקר והמבקר מרדכי שלו היא דוגמה מופתית לעבודה של מעצב תרבות לוחם”.
במשך חייו סירב שלו להוציא ספר שיכנס את יצירותיו, ורק סמוך למותו הביע את הסכמתו. בשנת 2018 הוצאת דביר פרסמה את הספר גונבים את הבשורה, בו נכללו יצירותיו הבולטות ביותר של שלו. מסה מרכזית בספר היא "גונבים את הבשורה", שפורסמה לראשונה בכתב העת אלפיים.
יצירתו של מרדכי שלו > פרשנותו ל"מחכים לגודו" של סמואל בקט

במסתו "גונבים את הבשורה" ניגש מרדכי שלו לפרשנות "מחכים לגודו" של סמואל בקט. במסה מציג מרדכי שלו את שיטתו הגורסת "פתרון" ל"חידות" ספרותיות ותרבותיות מרכזיות, ומציב את בעיית היהודים אחרי אושוויץ במוקד התרבות האירופית.
עיקרי "פתרונו" של שלו הם שה"חידה" עוסקת בתגובת בני התרבות האירופאית להשתלטות היהדות (בדמות הנצרות) על עולמם האלילי, תגובה הנעה בין זעם רצחני לבין ניסיון לרשת את היהודים ולגנוב את הבשורה שנועדה להם (כפי שמרמז שם המאמר), שכן:
ככל שגוברת המשיכה הסמויה אל היהדות - כן גוברים גם רגשות התיעוב והשנאה כלפיה, המשמשים מנגנוני הגנה רבי-עוצמה מפני הצורך והדחף להשלים מה שרק החלו בו הנצרות והאיסלם.. ניתן לומר, מתוך קריאה לעומק במחכים לגודו וביוליסס, כי מנקודת מבט מסוימת הממלאת תפקיד חשוב ביצירות אלה, דברי ימי האנושות הם דברי ימי התייהדות האנושות שטרם נשלמו.
מאמר תגובה של דניאל שליט התפרסם בכתב העת "דימוי". התייחסות למסה מופיעה גם בנאומה של טובה אילן, "לחיות ביחד".
יצירתו של מרדכי שלו > פרשנותו ליצירותיו של פרנץ קפקא

מאמר ראשון של שלו על קפקא, "ביטול מושג הגורל ב'המשפט' לקפקא" התפרסם ב-1953, ובו טען שלו כי האירועים בספר אינם נובעים מכוח עליון שאין לשנותו, אלא דווקא מרצונו החופשי ובחירותיו של יוסף ק.
פרשנותו של שלו על "לפני החוק" של קפקא פורסמה כסדרת מאמרים ב"הארץ" בשלושת הרגלים תשנ"ח. בסדרה המקורית תוכננו ארבעה מאמרים, אך רק שלושה מהם פורסמו. בסוכות תשנ"ח פורסמו הטקסטים המקוריים עליהם מסתמכת סדרת המאמרים, "לפני החוק" של פרנץ קפקא בתרגום אילנה המרמן ומעשה ברב ובבן יחיד מאת רבי נחמן מברסלב, וכן המאמר הראשון "מעשה התאבדות הוא לא ללכת לבית-הכנסת". בפסח תשנ"ח פורסם המאמר השני "קפקא, ברגמן וסדר פסח", ובשבועות המאמר השלישי "ובשערו הפתוח אינך חפץ לבוא". מערכת "הארץ" הוסיפה אחר כך הערה סתומה (ומשובשת) לפיה "מאמר ההמשך בסדרת המאמרים של מרדכי שלו לא נדפסה מסיבות שאינן תלויות במחבר וב'תרבות וספרות'."
על פי "פתרונו" של שלו ליצירה, קפקא מדבר בה על יחסו למורשתו היהודית, כך
שרתיעתו של קפקא מחלק ניכר ממה שנראה לו, בצדק או שלא בצדק, כתכונותיו של היהודי האותנטי, חרף הערצתו הרבה אליו - היא היא העומדת, בדרך של פרויקציה, מאחרי סירובו כביכול של יהודי זה בדמות השומר להרשות לו את הכניסה לחוק.
.
ב-3 ביולי 1998 פורסם ב"הארץ" מבחר ובו חמש תגובות על סדרת המאמרים הזו תחת הכותרת "הגול המהמם של מרדכי שלו". המערכת הקדימה הערה לפיה המאמרים עוררו הדים רבים. בין המגיבים היו עמוס עוז, שהלין במכתב אל מרדכי שלו על כי
מוקי צור כתב בתגובתו את הציטוט לעיל אודות שלו כמורה, וככלל הביקורות היו נלהבות מאוד.
המאמר הרביעי החסר פורסם לבסוף במסגרת פרק מיוחד שהוקדש לביקורתו של שלו על קפקא בתוך "מעשה סיפור - מחקרים בסיפורת היהודית" כרך ג בעריכתם של אבידב ליפסקר-אלבק ורלה קושלבסקי, שפורסם בשנת 2013. אחרי פתח דבר מאת ליפסקר הופיעו שלושת המאמרים של שלו אודות "לפני החוק" מעיתון הארץ ואחריהם המאמר הרביעי החסר תחת השם "קפקא והספרות הישראלית החדשה".
יצירתו של מרדכי שלו > פרשנותו ליצירתו של א. ב. יהושע

מרדכי שלו חזר אל יצירתו של א. ב. יהושע כמה פעמים במהלך השנים. בשנת 1968 פרסם ב"הארץ" שני מאמרים אודות "שלושה ימים וילד", שעוררו את תגובתו לעיל של יהושע. בשנת 1970 פרסם מאמר המשך ב"הארץ" בשם "הערבים כפתרון ספרותי", ובשנת 1972 פרסם שני מאמרים נוספים בשם "מסיפור אקטואלי לטקסט ריטואלי [על בתחילת קיץ 1970]".
את מכלול פרשנותו על היצירות סיכם שלו במאמרו "חותם העקידה ב'שלושה ימים וילד', ב'תחילת קיץ 1970' ו'מר מאני'" שהתפרסם בקובץ "בכיוון הנגדי - קובץ מחקרים על מר מאני לא"ב יהושע".
על "מסיפור אקטואלי לטקסט ריטואלי" הגיב מרדכי שלגי במאמר "זה אני הנשחט, בני".
חנן חבר, במאמרו "עברית בעטו של ערבי : שישה פרקים על 'ערבסקות' מאת אנטון שמאס" משלב את מאמרו של שלו, "הערבים כפתרון ספרותי" במארג ספרותי ומטה-ספרותי מורכב במסגרת הרומן של שמאס "ערבסקות". לפי חבר, שמאס מתאר את בר-און, המקבילה הבדיונית של א. ב. יהושע, כמי שמנסה ברומן החדש שלו להתמודד (לשווא) עם הביקורת של שלו. חנן חבר גם בוחר לפתוח את מאמרו "רוב כמיעוט לאומי בסיפורת ישראלית מראשית שנות השישים" בציטוט נרחב ממאמרו זה של שלו, אליו הוא חוזר במהלך המאמר.
בשנת 2010 נדפס שוב המאמר "הערבים כפתרון ספרותי" במסגרת קובץ המאמרים "מבטים מצטלבים; עיונים ביצירת א"ב יהושע".
יצירתו של מרדכי שלו > פרשנותו ליצירתו של עמוס עוז

בשנת 1968 פרסם שלו מאמר בשם "מיכאל שלי לעמוס עוז", בו הוא מדבר בין היתר על השתקפות יחסי יהודים-ערבים ביחסי הגיבורה חנה עם חבריה התאומים הערבים.
מרדכי שלו פרסם את ביקורתו על "סיפור על אהבה וחושך" של עמוס עוז ובאמצעותה על החילוניות הישראלית החדשה כסדרת מאמרים נוספת ב"הארץ". המאמרים הם: "'סיפור על אהבה וחושך' כסיפור ייעוד", "ההתאבדות כמשל", "תרבויות, התאבדויות וגילוי עריות", ו"מוקסם והוזה כולי" אליו צירף כ'הערה מאוחרת' הבהרה קצרה בשם "במישור הנסתר".
הדברים התפרסמו גם במאמר "הולדת הטרגדיה מתוך רוח המוזיקה: מאוסלו עד ז'נבה דרך 'שמחת עניים', 'שיר לשלום' ו'סיפור על אהבה וחושך'" ב"דימוי" גיליון 23 בחורף תשס"ד (עמודים 10–34).
שלו רואה בספר השתקפות של משבר התרבות של הציונות שכשלה במשימה להנחיל תרבות ולהיעדרותו של ”הקשר התרבותי החי בין הדורות, ולהעברת התרבות שאיננה”. ואז,
כשבני אדם מפסיקים להעביר תרבות ומתחילים להעביר שברי תרבויות בלבד - נוצר הרקע לסוג מסוים של התאבדויות ... מבחינה זו, כל הצברים, ולא רק עמוס עוז, הם בני מתאבדים, שהרי כל מי שחדל להעביר תרבות הוא מתאבד. לכן אמר קפקא: "מעשה התאבדות הוא לא ללכת לבית הכנסת", אבל אמר גם דברים אחרים ואפילו הפוכים...
בהמשך קושר שלו את הדברים לפוליטיקה עכשווית ולתהליך אוסלו. יצוין שגם כאן, כמו בכתיבתו אודות קפקא, הוא מבטיח בסוף המאמר האחרון כי ”מאמר מסיים ומסכם לסדרה, כולל המשך לתשובות, יתפרסם במלאות שנתיים ל'מלחמת ראש השנה'”, כלומר בספטמבר 2002, אך מאמר כזה לא פורסם.
בין הביקורות על המאמרים ניתן לציין את מאמרו של בעז ערפלי "מעשה התאבדות הוא (לא) ללכת לבית הכנסת" שהוא תגובה למאמר "תרבויות, התאבדויות וגילוי עריות", ואת מאמרו של יונתן כהן "שלוש הערות למאמרו של מרדכי שלו", תגובה למאמר ב'דימוי' שהתפרסמה אף היא ב"דימוי" (גיליון 24 חורף תשס"ה, עמ' 77). ב"הארץ" התפרסמו שני מקבצים של תגובות, ביוני ובאוגוסט 2002.
יצירתו של מרדכי שלו > ביקורתו על סופרי דור המדינה

מיד עם סיום מלחמת העצמאות פרסם מרדכי שלו ב"סולם" סדרה של ארבעה מאמרים על הספרות החדשה באותו זמן, תחת הכותרת "ספרות המלחמה של מדינת ישראל". המאמרים היו - חלק א: "בערבות הנגב" או: בלי חזון, חלק ב - דבר החיילים האפורים - או תחליף לחזון, חלק ג - נתן שחם או מעבר לחזון, וחלק ד - מבוכה וסדיזם. כדרכו, שילב שלו בדבריו ביקורת תרבות כוללת על עמדותיהם של הסופרים בני דורו.
בהמשך פרסם שלו ביקורת על ספרו של "ס. יזהר - חרבת חזעה. לפי אניטה שפירא, שלו מציג את דור הצברים כמנותקים מערכים יהודיים, ולכן גם לאומיים, נבוכים, ונגררים לסדיזם ילדותי במקום שנאה בוגרת - ”הצבר הוא לא מעל, אלא מתחת, לשנאה”. הוא טוען שבחרבת חזעה יפי הנפש הופכים לגרועים מהנאצים, שכן ”לנאצים לפחות היתה תורת גזע, אך גיבוריו של יזהר רוצחים מתוך שעמום”.
יצירתו של מרדכי שלו > ביקורתו כלפי האליטה האינטלקטואלית והספרותית של השמאל הציוני

בביקורתו שלו חושף את שטחיותה וריקנותה של "הדאגה לערבים" בשמם של ערכים הומניסטיים אוניברסליים ביצירות סופרי האליטה. "מה שהוגדר קודם לכן כ'פתרון ספרותי' קלוקל היה לסימפטום של הדחקה עמוקה ומטרידה: רגשות האשמה (של האליטות הישראליות הצעירות) על הכיבוש המשחית לא היו בעיקרם אלא תחליף זול ורדוד לרגשות האשמה האמיתיים, המקוריים והמודחקים שלהן על בגידתן במורשת הראשונית של תנועת העבודה וערכיה" ובעיקר על נטישת יעוד ההגשמה. לטענת שלו רק אחרי שנפתור את בעיותינו כלפי ערכינו ומורשתנו יבוא פתרונה של הבעיה היהודית-ערבית.