stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רדינג 3

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  אולם תיאטרון 
 מיקום:   תל אביב-יפו
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2002
 תאריך פתיחה רשמי:  2002 
 קואורדינטות:  32°06′07″N 34°46′32″E﻿ / ﻿32.10182°N 34.775661°E﻿ / 32.10182; 34.775661
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) רדינג 3(למפת תל אביב רגילה) רדינג 3(למפת גוש דן רגילה) רדינג 3(למפת גוש דן מוגדלת) רדינג 3  he רדינג 3he רדינג 3מפת  צפון __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]מצפון: __ רמת השרון (in English: Ramat HaSharon), __ הרצליה (in English: Herzliya) ממזרח: __ פתח תקווה (in English: Petah Tikva), __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
"רדינג 3" (נקרא בעבר תיאטרון על הירקון) הוא אולם מופעים ואירועים שהוקם בשנת 2002 בשטח נמל תל אביב.
היסטוריה

תיאטרון על הירקון נבנה בשנת 2002 על ידי חברת אתרים כאולם תיאטרון בשטח נמל תל אביב. האולם, ששטחו כ-1,000 מ"ר וכולל כ-430 מקומות, עוצב על ידי האדריכל רם כרמי. מבנה האולם עוצב בשלושה יציעים שסודרו סביב זירה או במה "פורצת" בגובה הרצפה (בצורת האות ח').
האולם היה בשימוש משותף של תיאטרון הבימה והתיאטרון הקאמרי. את האולם חנכה הפקה מחודשת שהעלה תיאטרון הבימה של אופרת הרוק "מאמי". ההצגה הראשונה התקיימה ב-5 באוקטובר 2002, אולם חנוכתו הרשמית של האולם הייתה בערב גאלה שהתקיים ב-12 באוקטובר באותה שנה. בין ההפקות הנוספות שהוצגו באולם היו "פרגודים" מאת ז'אן ז'נה של הבימה, "ילדים רעים" מאת עדנה מזי"א ו"יום במותה של ג'ו" מאת פיטר ניקולס של הקאמרי, ו"לב של כלב" על פי רומן קצר של מיכאיל בולגאקוב של תיאטרון קליפה.
לאחר כשנה החליטו התיאטראות לוותר על השימוש באולם, הן משום שהצריך העלאת הפקות ייחודיות המתאימות לצורת הבמה השונה, הן משום שבאותה עת נחנך המבנה החדש ומרובה האולמות של התיאטרון הקאמרי. לאחר תקופה של כשנתיים שבהן עמד המקום שומם, שימש האולם כאולפן טלוויזיה שממנו שודרה התוכנית "כל לילה עם אסף הראל".
בשנת 2006 עבר המקום לידיו של ערוץ 24, שהשתמש במקום כמועדון הופעות וכאולפן צילומים.
הערות שוליים

↑  שירי לב-ארי, הקשר הצרפתי, באתר הארץ, 4 באוקטובר 2002
↑  נילי ברקן, ‏מאמי קצת מקלקלת, באתר גלובס, 19 בנובמבר 2002
↑  לב של כלב, באתר הארץ, 30 בדצמבר 2002
↑  ציפי שוחט, התיאטרון ברח מהירקון, באתר הארץ, 9 בפברואר 2004
↑  תמר סוקניק, המועדון של ערוץ המוסיקה בתל אביב נפתח להופעות, באתר הארץ, 4 במרץ 2007
סינקיטיון

| --- | --- |
 שיוך:  תא 
 מזהים
 טרמינולוגיה היסטולוגיקה:  H1.00.01.0.00020 
 
סִינְקִיטְיוֹן, סינסיציום, סינציטיום או תא רב-גרעיני (באנגלית: Syncytium או Symplasm) הוא תא בעל יותר מגרעין אחד. התופעה נובעת מאיחוי מספר תאים חד-גרעיניים, בניגוד לקואנוציטים, שנוצרים מחלוקות גרעיניות מרובות בתא בודד בלא ליווי של תהליך ציטוקינזיס. המונח עשוי להתייחס גם לתאים המחוברים זה לזה על ידי ממברנות מיוחדות עם צמתים פערים, כפי שניתן לראות בתאי שריר הלב ותאי שריר חלקים מסוימים, המסונכרנים באופן חשמלי בפוטנציאל פעולה.
סינקיטיון יכול להיות דו-גרעיני או רב-גרעיני (יותר משני גרעינים בצבר תאים).
דוגמאות פיזיולוגיות > פרוטיסטים

בפרוטיסטים ניתן למצוא סינקיטיונים אצל חלק מהזרעים (למשל בכלורארכניופיטים, פלסמודיופורידים, האפלוספורידיאנים) ורירניות לא-תאיות, דיקטיוסטלידים, אקראסידים והפלוזון.
דוגמאות פיזיולוגיות > צמחים

כמה דוגמאות לסינציטיות צמחיות, הנובעות במהלך התפתחות הצמח, כוללות:
אנדוספרם מתפתח
חלביים לא-מפרקיים
טפטום פלסמודיאלי
"nucellar plasmodium" של משפחת Podostemaceae
דוגמאות פיזיולוגיות > פטריות

סינקיטיון הוא מבנה התא הרגיל עבור פטריות רבות. מרבית פטריות בסיסה קיימות כדיקריון (דו-גרעיניות).
דוגמאות פיזיולוגיות > בעלי חיים > סיבי שרירי השלד

דוגמה קלאסית לסיקיטיון היא היווצרות שרירי השלד. סיבי שריר שלד גדולים נוצרים על ידי מיזוג של אלפי תאי שריר בודדים. הסידור הרב-תאי (הסימפלסטי) חיוני במצבים פתולוגיים כמו מיופתיה, כאשר נמק מוקדי (מוות) של חלק מסיבי שריר השלד אינו גורם לנמק של החלקים הסמוכים לאותו סיב שריר שלד, מכיוון שבאותם החלקים הסמוכים יש חומר גרעיני משלהם.
דוגמאות פיזיולוגיות > בעלי חיים > שריר הלב

תאי שריר הלב הוא דו-גרעיניים וסינקיטיון זה חשוב מכיוון שהוא מאפשר התכווצות שרירים מתואמת לאורך כל אורכם. פוטנציאלי פעולה מתפשטים על פני סיב השריר מנקודת המגע הסינפטי דרך דיסקים משולבים. אף על פי שהוא סינקיטיון, שרירי הלב שונים מכיוון שהתאים אינם ארוכים ורב-קמטים. לכן מתוארת רקמת לב כסינקיטיון, תפקודי, בניגוד לסינקיטיון אמיתי כמו בשרירי השלד.
דוגמאות פיזיולוגיות > בעלי חיים > אוסטאוקלסטים

תאים מסוימים עשויים ליצור צבר תאים, כמו תאי האוסטאוקלסט האחראים לספיחת העצם.
דוגמאות פיזיולוגיות > בעלי חיים > סינקיטיוטרופובלסט בשליה

סינקיטיון חשוב של בעלי חוליות הוא בשילוב של יונקים בעלי שליה. תאים הנגזרים מעוברים היוצרים את הממשק עם זרם הדם של האם מתאחים זה לזה ויוצרים מחסום רב-גרעיני - סינקיטיוטרופובלסט. זה כנראה חשוב כדי להגביל את חילופי תאי הנדידה בין העובר המתפתח לגוף האם, מכיוון שחלק מתאי הדם מיוחדים בכך שהם מסוגלים להכניס את עצמם בין תאי האפיתל הסמוכים. האפיתל הסינקיטיוני של השליה אינו מספק דרך גישה מהמחזור האימהי לעובר.
דוגמאות פיזיולוגיות > בעלי חיים > הפטוציטים

גם בהפטוציטים בכבד נפוצים תאים דו-גרעיניים, שמהווים כ-20% עד 40% מכלל ההפטוציטים. כמו כן, כ-20% מההפטוציטים הם אפילו תלת-גרעיניים ופחות מ-1% מהם הם אפילו בעלי חמישה גרעיני תא.
הערות שוליים

↑  תָּא רַב-גַּרְעִינִי במילון ביולוגיה כללית (תשס"ט), 2009, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  Daubenmire, R. F. (1936). "The Use of the Terms Coenocyte and Syncytium in Biology". Science. 84 (2189): 533–534. doi:10.1126/science.84.2189.533. PMID 17806555.
↑  Płachno, B. J.; Swiątek, P. (2010). "Syncytia in plants: Cell fusion in endosperm—placental syncytium formation in Utricularia (Lentibulariaceae)". Protoplasma. 248 (2): 425–435. doi:10.1007/s00709-010-0173-1. PMID 20567861.
↑  Tiwari, S. C.; Gunning, B. E. S. (1986). "Colchicine inhibits plasmodium formation and disrupts pathways of sporopollenin secretion in the anther tapetum ofTradescantia virginiana L". Protoplasma. 133 (2–3): 115. doi:10.1007/BF01304627.
↑  Murguía-Sánchez, G. (2002). "Embryo sac development in Vanroyenella plumosa, Podostemaceae". Aquatic Botany. 73 (3): 201–210. doi:10.1016/S0304-3770(02)00025-6.
↑  Claudio Italiano di Milazzo, Le cellule epatiche, gastroepato.it
1 2  Role of binucleated hepatocytes in hepatotoxicity and liver regeneration, ResearchGate, ‏April 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  TH: H1.00.01.0.00020
דיתי אלמוג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1960 (בת 64 בערך) חיפה, ישראל 
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים (1986) 
 
דיתי אלמוג (נולדה ב-1960) היא ציירת ישראלית. כלת "פרס ביאטריס קולינר" של מוזיאון ישראל, "פרס ישראכרט" של מוזיאון תל אביב וזוכת מענק "קרן פולוק-קרסנר" מניו יורק.
ביוגרפיה

דיתי אלמוג נולדה ב-1960 בחיפה. בגיל 6, עברה עם משפחתה לרמת השרון. בגיל 25 החלה ללמוד בבצלאל, יחד עם יעקב מישורי. בין מוריה היו נחום טבת וצבי גולדשטיין.
את תערוכת היחיד הראשונה שלה הציגה אלמוג ב-1987 בגלריה בוגרשוב בתל אביב, בהזמנתו ואוצרותו של האמן יאיר גרבוז. התערוכה קיבלה ביקורת אוהדת מאת רפי לביא.
על פי הצעת יגאל צלמונה, אוצר במוזיאון ישראל, הציגה תערוכת יחיד נוספת. התערוכה זכתה בביקורת מאת גדעון עפרת שהאשים אותה בכך שהיא לא עושה אמנות ישראלית וכינה את התערוכה "D.T Bionic".
ביחד עם האוצר סרג'יו אדלשטיין, הציגה בגלריה ארטיפקט בבית האדום בתל אביב ארבע תערוכות.
אלמוג עזבה את ישראל כשנתיים לאחר סיום לימודיה בבצלאל, ומתגוררת מאז בניו יורק. אלמוג התייחסה לצעד, בדבריה: "לא נסעתי משום שהייתי מאוהבת בניו יורק, להפך, זו הייתה החלטה פרקטית. כבר כילדה היה לי ברור שלא אחיה פה. יכול להיות שפשוט הרגשתי שאני צריכה להיות רחוק מהבית. יש משהו שחוסם לי את הראש פה, גם מבחינה ויזואלית. אמנם יש מקומות מאוד יפים אך אני לא מצליחה לראות למרחק. גם החיבוק חנק אותי". היא שכרה לעצמה לופט באזור טרייבקה במנהטן. לאחר כחמש שנים, הציגה תערוכת יחיד לראשונה בגלריה מריאן בולסטיין בניו יורק, ואחריהן הציגה בתערוכות יחיד וקבוצתיות נוספות. ב-2012 החלה לעבוד עם גלריה בסטוקהולם.
אופי עבודתה

אלמוג עבדה מתחילת דרכה על לוחות בלזה (דיקט קל ורך) שאת מסגרותיהם בנתה בעצמה. בעבודותיה יש כמה מאפיינים שהפכו לסימן היכר שלה. הבולט בהם הוא קו האופק, המופיע לעיתים בחלק הקדמי של הציור, ולעיתים הוא מבצבץ מהחוץ, ממוסגר בחלון.
במקביל לגישה האקספרסיוניסטית ששלטה בשנות ה-80, פעלה אלמוג, יחד עם אמנים נוספים בגישה יותר פורמליסטית. אלמוג הציגה ציורים גדולים בהם מופיעים מוטיבים של טקסטיל, כגון כפתורים, אריגי חולצות ועוד. העבודות צוירו בסגנון מופשט ודקורטיבי. הפער בין הטיפול הפורמליסטי (הצורני) והמחושב, לבין הנושא היומיומי, הצביע על הגישה הפמיניסטית העולה מהן.
עבודותיה של אלמוג נתפשו כפרובוקטיביות בסוף שנות ה-80, גם משום שהיו שונות מסגנון "דלות החומר" ששלט ביד רמה באמנות המקומית, וגם מפני שהיא עצמה הייתה דמות מגונדרת שמשכה תשומת לב.
פרסים

1988 - פרס ביאטריס קולינר לאמן ישראלי צעיר, מוזיאון ישראל, ירושלים
1990 - מלגה, קרן התרבות אמריקה-ישראל
1994 - פרס ישראכרט, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2003 - מענק, קרן פולוק-קרסנר, ניו יורק.
מבחר תערוכות > תערוכות יחיד

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
קובייה לבנה - צבע טרי 5, תל אביב - 15 מאי, 2012 - 19 מאי, 2012
מבחר תערוכות > תערוכות קבוצתיות

פרספקטיבה - מושגים אסתטיים חדשים באמנות שנות השמונים בישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, ביתן הלנה רובינשטיין, 26 מרס - 8 יוני 1991
התערוכה Locus - Contemporary Art from Israel - Fisher Gallery, University of Southern California, Los Angeles - 1 ינואר, 1993 - 31 דצמבר, 1993
ארטיפקט ביבנה - גלריה, הסדנה לאמנות, יבנה - 6 ספטמבר, 1993 - 20 אוקטובר, 1993
ארט פוקוס - עולמות נפרדים, מבחר עבודות - מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב - 6 אוקטובר, 1994 - 22 אוקטובר, 1994
כתמים - מאוסף המוזיאון - מוזיאון ישראל, ירושלים - 15 נובמבר, 1998
אהבה ממבט ראשון: אמנות ישראלית מאוסף ורה, סילוויה וארטורו שוורץ - מוזיאון ישראל, ירושלים - 3 פברואר, 2001 - 6 ינואר, 2001 וגם 2 מרץ, 2001 - 23 יוני, 2001
אפליה מתקנת - מאוסף המוזיאון ושאילות - מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב - 31 יולי, 2003 -
מרוץ שליחות, ארבעה עשורים של פמיניזם באמנות ישראלית - מוזיאוני חיפה, חיפה - 2 יוני, 2007 -
צ'ק-פוסט, שנות השמונים באמנות ישראל - מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה - 12 יולי, 2008 - 25 אוקטובר, 2008
חד, יותר חד, פחות חד - בצלאל, אקדמיה לאומנות ועיצוב, ירושלים - 28 ינואר, 2010 - 6 מרץ, 2010
אוצרות היומיום - המדרשה - בית הספר לאמנות, מכללת בית ברל, כפר סבא - 3 מרץ, 2010 - 24 מרץ, 2010
המוזיאון מציג את עצמו: אמנות ישראלית מאוסף המוזיאון - מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב - 2 נובמבר, 2011 - 30 דצמבר, 2012
הערות שוליים

↑  קובייה לבנה, באתר צבע טרי
↑  תערוכה בתמונות: צ'ק פוסט - שנות השמונים באמנות ישראל, באתר nrg‏, 9 ביולי 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 270802  NLI: 987007298572505171  GND: 133296644  ISNI: 0000 0000 7878 8433  LCCN: nr2007001155  SUDOC: 236693034  ULAN: 500333972  VIAF: 90784266   WorldCat (עם VIAF): 90784266
קנאים (בית שני)

קנאים (ביוונית: Ζηλωτής, תעתיק: זֵלוֹטֵס) הוא שם כולל למורדים שפעלו בירושלים בתקופת המרד הגדול ברומאים. בין קבוצות אלו היו הסיקריים, אנשי הפילוסופיה הרביעית, וכן קבוצות לוחמים בעלות מנהיגים שונים, ללא קשר ארגוני ביניהן.
במסגרת האידאולוגיה הקנאית, ראו הקנאים במעשה פינחס המקראי מודל לחיקוי. בעקבותיו, ויותר קרוב לזמנם שלהם, נטלו הקנאים כדגם את מתתיהו החשמונאי, שמעון בן שטח ואחרים.
הקנאות הייתה מעוגנת בהווי חיים פרושי, תוך הקפדה על חסידות יתרה. קיום הקנאים באופן מובהק כפלג של הפרושים החל מימי הורדוס ואילך, כאשר הנסיבות השונות הגבירו והפחיתו את פעילות הקבוצות הקנאיות.
המושג "קנאה" בתנ"ך, בהלכה, ואצל יוסף בן מתתיהו

השורש "קנא" מופיע בתנ"ך פעמים מספר, לרוב כתואר לאל. ייחוס הקנאה לאדם נעשה כלפי שני אנשים בלבד - פנחס ואליהו. גם פנחס וגם אליהו מתוארים בתנ"ך כחורצי דין עצמאיים אל מול חטא גדול - פנחס הרג ללא משפט את זמרי שחטא בזנות, ואליהו הוציא להורג את נביאי הבעל.
הלכות שונות עוסקות בהריגה על ידי קנאים. במשנה מסופר על שמעון בן שטח, שתלה שמונים מכשפות באשקלון, ובמשנה אחרת נאמר:
הַגּוֹנֵב אֶת הַקַּסְוָה, וְהַמְּקַלֵּל בְּקוֹסֵם, וְהַבּוֹעֵל אֲרַמִּית, קַנָּאִין פּוֹגְעִין בּוֹ.

כֹּהֵן שֶׁשִּׁמֵּשׁ בְּטֻמְאָה, אֵין אֶחָיו הַכֹּהֲנִים מְבִיאִין אוֹתוֹ לְבֵית דִּין, אֶלָּא פִּרְחֵי כְּהֻנָּה מוֹצִיאִין אוֹתוֹ חוּץ לָעֲזָרָה, וּמַפְצִיעִין אֶת מוֹחוֹ בִּגְזִירִין.
משניות אלו הן משניות קדומות, המתארות תפיסות הלכתיות שלא התקבלו בסופו של דבר על ידי הזרמים המרכזיים של הפרושים. הלכה קדומה זו התירה, ככל הנראה, פגיעה בעבריין בעת החטא ממש. הפלגים הקנאיים בקרב הפרושים שאבו את מסורותיהם מתוך ההלכה החסידית, ובעיקר מתוך משנתו של שמאי.
אצל יוסף בן מתתיהו מופיע המושג "קנאים" ביוונית במילה "זאלוטאי" (zelotai). המקור הלשוני הקלאסי הוא "זאל" (zel), והוא בא מ"זאו" (ze'o), שמשמעו לרתוח, להאדים מחום, לההביל, ולעיתים במשמעות של קנאה. בתרגום השבעים לתנ"ך הוא מופיע תמיד כתרגום לשורש "קנא". כך לדוגמה, מתורגם הביטוי בספר שמות: "אל קנא" כ"תאוס זאלוטאס" (te'os zelotes).
קבוצות קנאיות ופעילותן לפני המרד

המקור היחיד כמעט למידע על הקנאים הוא יוסף בן מתתיהו, בספריו "קדמוניות היהודים" ו"מלחמת היהודים". בן מתתיהו עצמו השתדל באופן ניכר לתאר כמה שיותר קבוצות קנאיות שונות, לפרט את ההבדלים ביניהן. עם זאת, בן מתתיהו המעיט מחשיבות האידאולוגיה העומדת מאחורי מעשיהם של המורדים, וצייר אותם פעמים רבות כליסטים תאבי בצע, שודדים צמאי דם ופורעי חוק חסרי מצפון.
בניתוח תיאוריו של בן מתתיהו את אירועי התקופה ניתן למצוא כי הקנאות בתקופה הרומית פרצה מדי פעם בשעת ניסיונות מרד כנגד השלטון הרומי, וקבוצות אנטי-רומאיות שונות היו בעלות אידאולוגיה קנאית מובהקת, הלוקחת את החוק לידיה.
כבר בזמן כיבוש הגליל על ידי הורדוס, בשנים 38–39 לפני הספירה, מתאר בן מתתיהו פעולות המתאפיינות כקנאיות (כמו התאבדות המתבצרים על הארבל). קנאי גם היה המורד יהודה בן חזקיה הגלילי, שבשנת 6 לספירה, בעקבות ניסיון הקנסוס (מפקד אוכלוסין לצורך שמאות הקרקע והנכסים) על ידי הנציב הרומי קוויריניוס, הקים קבוצה קיצונית, אנטי רומית מובהקת, בהנהגתו. במקרה זה, יוסף בן מתתיהו מגדיר את הקבוצה הזו כבעלת אידאולוגיה המכונה הפילוסופיה הרביעית. פילוסופיה זו דוגלת בחירות מכל שלטון שאיננו של האל, ובמאבק חסר פשרות להשגת חירות זו.
פעולות קנאיות נמשכו לאורך המאה הראשונה לספירה. הקנאות התבטאה במאבק ישיר כנגד השלטון הרומאי המטיל מיסים ומכסים, וכנגד יהודים, פרושים מתונים וצדוקים, ש"התיוונו" ושיתפו פעולה בקשרים כלכליים, תרבותיים ופוליטיים הדוקים עם הממסד הרומי-יווני. הקבוצות הקנאיות פעלו באופן מקומי ודל השפעה, כאשר פעילותן הלכה וגברה ככל שהתקדם הזמן.
בימי הנציב קומאנוס (48–52 לספירה) מציין בן מתתיהו כי "נתמלאה יהודה כולה ליסטים". הנציבים המאוחרים (פליקס, פסטוס, אלבינוס ופלורוס) פעלו באופן נחרץ כנגד הפעילות הקנאית, אבל כל פעולה קנאית ופעולת נגד רומאית רק ליבו את השנאה, הוסיפו לנזק הכלכלי לתושבים, והחריפו את העימות.
במרד הגדול

גם עם פרוץ המרד לא מצטייר מחנה קנאי אחיד בעל הנהגה ופיקוד מרכזיים. מגמות והלכי רוח קנאיים שררו אצל כל הקבוצות הקנאיות שפעלו במרד, אך הקבוצות אינן קשורות מעשית זו בזו.
כובשי מצדה אינם קשורים לאנשי אלעזר בן חנניה, שאינם קשורים לאנשי מנחם בן יהודה הגלילי, לסיקריים, ולאנשי אלעזר בן שמעון מפקד המרד. שתי הקבוצות הקנאיות המאוחרות יותר, קבוצת יוחנן מגוש חלב וקבוצת שמעון בר גיורא, גם הן אינן קשורות זו לזו אלא באידאולוגיה הקנאית בלבד.
בספר השביעי של "מלחמת היהודים", יוסף בן מתתיהו דן במצור על מצדה ומספק סקירה של ארבעת הזרמים הגדולים של המורדים (הסיקריים, אנשי יוחנן, אנשי שמעון והקנאים) ובפירוש מפריד ביניהם. ההיסטוריון מנחם שטרן מבחין בין "הקנאים" לבין הסיקריים וקבוצות אחרות ומציין מספר הבדלים ביניהן: הקנאים הונהגו על ידי קבוצת כהנים בירושלים ומבצרם העיקרי היה בית המקדש, בעוד שהסיקריים שאבו את השראתם הראשונית מאנשי הגליל והגולן; הקנאים לא שמרו אמונים למשפחה כלשהי, בעוד שהסיקריים נותרו נאמנים לשושלת יהודה הגלילי; הקנאים לא מצאו בדמותו של אף אחד ממנהיגיהם ביטויים לאמונותיהם האסכטולוגיות של היהודים, ונוצר רושם כי עמדה בראשם מנהיגות קולקטיבית.
הקנאים מופיעים לראשונה כקבוצה מגובשת, אידאולוגית, קיצונית ומרדנית בשנת 66 לספירה, שנת פרוץ המרד ברומאים. יוסף בן מתתיהו מציין כי כעבור שנה מאז פרוץ המרד, כאשר מדכאים הרומאים את ההתנגדות היהודית הרופפת בגליל ומדרימים לכיוון שפלת החוף וירושלים, מתחילה התנועה הקנאית להתארגן מתוך מיזוג בין כמה קבוצות כפריות שבסמוך לירושלים, אשר עקרו לעיר ובקשו לנהל מתוכה את המלחמה ברומאים. מנחם בן יהודה הגלילי פרץ לירושלים, המית את חנניה בן נדבאי הכהן הגדול, והיה לשליט עריץ. לבד מאמונתו בכוחו הפיזי ובצדקת דרכו עטה על עצמו מנחם בגדי מלכות, ואולי גם בשל נטיותיו המשיחיות, וכך עלה למקדש להתפלל לאלוהיו. מנחם הקיף עצמו בקבוצה של קנאים, הן כדי להגן על חייו והן כדי לבטא את סימני שלטונו.
קבוצת הקנאים נראתה מסוכנת מאוד בעיני חנן בן חנן הכהן הגדול, מאחר שמעורבותה ביוזמת המרידה עלולה הייתה להמיט שואה על ירושלים ותושביה. על כן גמלה בלבו החלטה להניאם ממחשבת המרד, אך לשווא. בהקשר זה, מספר יוסף בן מתתיהו בחיבורו "מלחמת היהודים" כי השם "קנאים" היה כינוי-עצמי ומסביר לראשונה את משמעותו:
מעשיהם

יוסף בן מתתיהו מגולל בציוריות רבה את אכזריות הקנאים בירושלים ואף מחוצה לה. הוא מכתיר אותם בתואר הנקלה של "שודדים" ("ליסטאי") ובכלל עלילותיהם: השליכו לבור הכלא את אנטיפס ממשפחת המלוכה היהודית, ועמו חבריו הפרנסים. לאחר מכן הטילו על איש חרב מיומן שכינויו "בן האילה", על שום יעילותו ומהירותו, לרצוח את כל האסירים ולציבור סיפרו כי הללו היו בוגדים ששיתפו פעולה עם הרומאים. צעדם הבא היה לבטל את הנוהל המסורתי של בחירת הכהנים הגדולים "והקימו להם כהנים בני בלי שם וחשכים, למצוא בהם עוזרים למעשי תועבותיהם". הקנאים הפכו את המקדש למבצר עריצים וזרעו פחד ואימה ברחובות ירושלים.
בהמשך חפצו לבחור כהנים גדולים לא על פי נוהל הירושה אלא על פי גורל כדי לתפוש בשם השינוי בהליך הטכני את השלטון על המקדש ועל העיר. אחד הכהנים שעלה בגורל היה כפרי חסר כל מעלות ותכונות של הנהגה. הלה נגרר לירושלים, הולבש בבגדי הקודש והיה לצחוק ולקלס. "למעשה תעתועים ולצחוק ילדים הייתה הנבלה הזאת בעיניהם", כותב על כך יוסף בן מתתיהו.
חנן בן חנן, הכהן הגדול, ביקש לקומם את העם בירושלים כנגד הקנאים. הראשונים עלו אמנם במספרם על האחרונים, אך נפלו מהם בכלי נשקם. בין שני הצדדים התלקחה מלחמה של ממש ורבו הפצועים וההרוגים, ולבסוף דחק העם את הקנאים לכיוון חצרות המקדש. הקנאים נמלטו אל החצר הפנימית של בית המקדש ונסגרו מאחורי השערים. מהלך זה הביא לכך שחנן הורה להפסיק את המרדף בשל החשש לנהל את המלחמה בתוככי המקדש.
מעשיהם > הקנאים מזעיקים את האדומים

בהקשר זה חושף יוסף בן מתתיהו את מנהיגי הקנאים: אלעזר בן שמעון וזכריה בן אמפיקלוס, שניהם ממשפחת הכהנים, וייתכן שהשני הוא זכריה בן אבקולס, הנזכר בספרות חז"ל כמי שהפסיק את המנהג להקריב קורבן לשלום הקיסר במקדש כאות וסימן להתפרצות המרידה. הקנאים החליטו להזעיק לעזרתם את האדומים. לאדומים נשלחו שני שליחים שהצליחו לשכנעם לסייע לקנאים.
כעשרים אלף אדומים התייצבו חגורי חרב וכידון וחדרו לעיר לאחר שהקנאים הצליחו לפתוח עבורם את השערים. בכוחות משותפים איפוא ערכו הקנאים והאדומים טבח נורא בעיר ומספר הנשחטים הגיע ל-8,500 כדברי יוסף בן מתתיהו, ובהם הכהן הגדול חנן, נשואי העדה ומנהיגיה ואנשים אמידים לרוב. נערכו גם מעשי שוד וביזה והתעללויות בבני אדם. הקנאים הקימו בתי-דין עממיים, וכך גזרו על רבים וטובים עונשים כבדים מנשוא, ובכללם עונש מוות.
בחלוף זמן קצר הבינה קבוצה קטנה מן הקנאים, כי המהלך האחרון שעשו – הזעקת האדומים – היה טראגי ומיותר לחלוטין, והיה מי שביקש אותם לעזוב את העיר. לבסוף השתכנעו האדומים ושבו לבתיהם. תושבי ירושלים קיוו כי בכך ישרור שקט בעיר, אלא שתקוותם נגוזה.
הרומאים שצרו על העיר נהנו ממלחמות האחים. בתוך ימי התופת הללו נתגלעה תופעה חדשה – עריקת תושבים מן העיר וכניעתם לרומאים. הללו ברחו בעיקר מהקבוצות הקיצוניות, אשר ניהלו מלחמת הכל-בכל בעיר ירושלים, ובכללן - הקנאים.
היציאה מן העיר הייתה קשה ומסוכנת, מכיוון שהקנאים הציבו שומרים בפתחי העיר, וכל מי שנחשד בכוונה להימלט ממנה נשפט במקום והוצא להורג. מאידך, כל מי שידו הייתה משגת סכומי כסף שיחד את הקנאים ויצא מן העיר ללא פגע. תמונת מצב זו משתקפת גם בספרות התלמודית, במסכת האמוראית "אבות דרבי נתן", אלא ששם היא מיוחסת לקבוצת הסיקריקים. במסכת זו מתוארת פרשת יציאתו של רבן יוחנן בן זכאי מירושלים הנצורה, כשהוא מעמיד פני מת.
אלה שהוצאו להורג, נחשבו לבוגדים ונאסרה קבורתם.
בשנה השלישית והרביעית למרד התנהלו בירושלים מלחמות-אחים בין הקבוצות הקיצוניות, אשר כוחן להערכת יוסף בן מתתיהו היה כך: עשרת אלפים חיילים תחת פיקודו של שמעון בר גיורא, מי שחלש על העיר העליונה, ונחשב בכלל למושל העיר; ששת אלפים איש תחת הנהגתו של יוחנן אשר השתלט על הר הבית; חמשת אלפים אדומים ואלפיים וחמש מאות קנאים, שבראשם עמדו אלעזר בן שמעון ושמעון בן ארי.
לקריאה נוספת

מנחם שטרן, מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשנ"א-1991, חלק שלישי: קנאים וסיקאריים, עמ' 275–343.
הערות שוליים

1 2 3 4  ישראל בן שלום, בית שמאי ומאבק הקנאים נגד רומי, הוצאת יד יצחק בן-צבי ואוניברסיטת בן-גוריון, ירושלים 1993
↑  משנה, מסכת סנהדרין, פרק ו', משנה ד'
↑  ההלכה המאוחרת יותר התירה להרוג עבריינים רק לאחר פסיקת בית דין גדול. ככלל, ההלכה המאוחרת נטתה לראות במעשי קנאות קדומים, כשל פנחס, אליהו, מתתיהו ושמעון בן שטח, הוראות שעה בלבד ולא הנהגת חיים.
↑  גדליהו אלון, מחקרים בתולדות עם ישראל, כרך א', "לחקר ההלכה של פילון", עמ' 83-114
↑  פרק כ, פסוק ה
↑  ראו מאמרו של לוי יצחק רבינוביץ, ההתאבדות של הקנאים במצדה
↑  יוספוס, קדמוניות היהודים, כרך כ', 124
↑  מנחם שטרן, מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, הקנאים והסיקריקים: ענפים של תנועת חירות לאומית, עמ' 309.
↑  מנחם שטרן, מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, הקנאים, עמ' 292.
↑  מלחמת היהודים ד' ג' ט'
↑  מלחמת היהודים ד' ג' ו'
↑  מלחמת היהודים ד' ג' ח'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534264205171  BnF: cb11979129g (data)  LCCN: sh85149691
משפחת בלייה

| --- | --- |

כרזת הסרט בעברית
 בימוי:  אריק לרטיגו 
 הופק בידי:  Stéphanie Bermann, פיליפה רוסלה, Éric Jehelmann, סטפן קלרי 
 תסריט:  Victoria Bedos, Stanislas Carré de Malberg, תומאס בידגין, אריק לרטיגו 
 עריכה:  Jennifer Augé 
 שחקנים ראשיים:  אריק אלמוסנינו Ilian Bergala Sébastien Agius Clémence Lassalas Éric Jehelmann Matt Beurois Melchior Lebeaut Giulia Foïs Véronique Poulain לואן אמרה Jérôme Kircher פרנסואה דמיאן Mar Sodupe קארין ויאר סטפו וויטוביץ רוקסן דוראן Céline Jorrion 
 מוזיקה:  מישל סרדו 
 צילום:  Romain Winding 
 מדינה:  צרפת 
 חברה מפיצה:  ורטיגו מדיה, BiM Distribuzione 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  23 ביולי 2015 
 משך הקרנה:  106 דק' 
 שפת הסרט:  צרפתית 
 סוגה:  סרט קומדיה, סרט דרמה 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
לואן אמרה עם אריק לארטיגו. 2014.
משפחת בלייה (בצרפתית: La Famille Bélier) הוא סרט קומדיה רומנטית שביים אריק לארטיגו (Éric Lartigau) ויצא לאקרנים בשנת 2014. הסרט הצליח מאוד בצרפת והיה מועמד לפרס הסרט הטוב ביותר בפרס סזאר ובפרס לומייר. לסרט היו מועמדויות נוספות בפרסים אלו אך רק השחקנית הראשית בסרט, לואן אמרה, זכתה בפרס סזאר לשחקנית המבטיחה ביותר. הסרט הוצג לראשונה ב־7 בנובמבר 2014 בפסטיבל הסרטים של אראס ויצא לאקרנים בצרפת ב־17 בדצמבר 2014.
בינואר 2021, יצאה לאקרנים גרסה של הסרט באנגלית בשם "CODA", שזכתה בפרס הראשון בפסטיבל סאנדנס וכן בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-94. הסרט נרכש לשירות הסטרימינג אפל טיוי.
תקציר

הסרט עוסק במשפחתה של פאולה בת ה-16, נערה שומעת במשפחה שבה כולם חירשים. פאולה משמשת כמתרגמת למשפחתה. בזמן שאביה החירש רוצה להיבחר לראשות העיר, פאולה מחליטה להצטרף למקהלת בית הספר ושם היא מגלה שיש לה כישרון מיוחד לשירה. המורה של המקהלה מפציר בה להצטרף לבית הספר למוזיקה הטוב ביותר בפריז. פאולה עומדת בפני דילמה, האם להגשים את חלומה, לנסוע לפריז ולהשאיר את משפחתה בכפר להתמודד לבדם; או לחלופין להישאר עם משפחתה בכפר מבלי להגשים את חלומה.
שחקנים ודמויות

פרנסואה דמיאן (François Damiens) בתור רודולף בלייה (אבא).
לואן אמרה בתור פאולה בלייה.
קארין ויאר (Karin Viard) בתור גיגי בלייה (אמא).
לוקה גלברג (Luca Gelberg) בתור קוונטין בלייה (אח).
אריק אלמוסנינו (Éric Elmosnino) בתור מר תומאסון (מורה למוזיקה).
רוקסן דוראן (Roxane Duran) בתור מטילד (חברה).
ביקורת

עם צאתו של הסרט, דיווח האינדפנדנט על תגובת החירשים בצרפת לסרט "חלק מהפעילים למען החירשים כועסים על כך ששני שחקנים ידועים בעלי שמיעה מושלמת לוהקו לשחק את הוריה החירשים של פאולה שהם משתמשים בשפת הסימנים הצרפתית. הם מתלוננים גם שהדמויות החירשות הן המקור העיקרי לקומדיה בסרט. "כישרון לשיר שמשפחתה לא יכולה להעריך או לגשת אליו". אטקינסון אמר, "שמיעת הקסם של אנשים מהקשר בין מוזיקה לחירשות פשוט לא מהדהדת אצל רוב החירשים". אטקינסון גם מתח ביקורת על הליהוק, "הסרט משתמש בשחקנים שומעים כדי לגלם את תפקידיהן של דמויות חרשות, שתוצאתן היא פרשנות מביכה ופוגענית של תרבות החירשים ושפת הסימנים".
הערות שוליים

↑   אורון שמיר, פסטיבל סאנדנס 2021: בשורה של קולנוע חברתי, באתר הארץ, 3 בפברואר 2021
ערך זה הוא קצרמרבנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.