stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרנצ'סקו באניאיה
קריירה

באניאיה החל להתחרות במרוצי אופנועים ב-2009, בגיל 12, וב-2010 סיים שני באליפות מקומית בקטגוריית 125 סמ"ק. בשנה הבאה סיים שלישי באליפות הספרדית בנפח זה, וב-2012 סיים שלישי בקטגוריית מוטו 3 הספרדית. באותה עת התקבל לאקדמיית הרכיבה VR46 של ולנטינו רוסי.
קריירה > מוטו 3 ומוטו 2

ב-2013 החל להתחרות באליפות העולם של מוטו 3, אך לא זכה באף נקודה בכל העונה. בעונה הבאה שיפר את הישגיו וסיים במקום ה-16. ב-2015 זכה בפודיום בראשון שלו, וסיים את העונה במקום ה-14. עונת 2016 החלה עבורו היטב, עם מספר פודיומים וניצחון ראשון בקטגוריה. הוא סיים את העונה במקום הרביעי.
ב-2017 עבר באניאיה להתחרות בקטגוריית מוטו 2 של אליפות העולם. הוא זכה להצלחה ועלה לפודיום בארבעה מרוצים. הוא סיים את העונה עם 174 נקודות במקום החמישי, והוכתר כמתחיל המצטיין של העונה. את עונת 2018 הוא פתח בניצחון. בהמשך השיג גם פול פוזישן ראשון בקטגוריה, והמשיך בניצחונות והישגים יציבים גם לאורך העונה, עד שהוכתר כאלוף העונה, עם שמונה ניצחונות ו-306 נקודות.
קריירה > מוטו GP

בעונת 2019 החל באניאיה להתחרות במוטו GP בקבוצת הלוויין פראמאק רייסינג עם אופנוע דוקאטי. חברו לקבוצה היה ג'ק מילר. הוא החל את העונה עם הישגים מועטים, אך השתפר בהמשך עד שלקראת סוף העונה סיים במרוץ האוסטרלי במקום הרביעי. את העונה הוא סיים במקום ה-15. בעונת 2020 שהושפעה ממגפת הקורונה הוא המשיך בשיפור כשהשיג מיקום בשורה הראשונה בגריד המרוץ בספרד, אך במרוץ הבא נפצע בתאונה וסבל משבר ברגלו שהשבית אותו לשלושה מרוצים. במרוץ בסן מרינו זכה בפודיום הראשון שלו במוטו GP, אך בשאר העונה סבל מביצועים גרועים וסיים את העונה במקום ה-16.
בעונת 2021 עבר באניאיה ביחד עם מילר לקבוצת המפעל של דוקאטי. הוא פתח את העונה היטב במרוץ בקטר עם פול פוזישן וסיים במקום השלישי. הוא סיים במקום השני בשלושה מרוצים, ובמרוץ באראגון הוא זכה בניצחונו הראשון בקטגוריה. שבוע לאחר מכן הוא ניצח שוב, כשהוא מוביל מפול פוזישן עד לסיום ושובר את שיא ההקפה המהירה. הוא סיים את העונה לאחר שניצח פעמיים נוספות וסיים את העונה במקום השני אחרי פאביו קוארטררו.
למרות הסיום המוצלח בעונה הקודמת, באניאיה החל את עונת 2022 עם תוצאות מאכזבות. במרוץ השישי, בספרד, הוא שב להצטיין וזכה בכל התארים האפשריים במרוץ, שיא פול פוזישן, הקפה מהירה, הובלה בכל ההקפות וניצחון. הוא זכה בניצחון נוסף באיטליה אך לא סיים שלושה מתוך חמישה מרוצים. בשל כך, ערב המרוץ באסן, הולנד, לאחר מחצית עונה, הוא מוקם רק במקום השישי בדירוג האליפות, עם 81 נקודות, בהשוואה לקוארטררו שהוביל עם 172 נקודות. המרוץ באסן היווה נקודת מפנה עבור באניאיה, כיוון שהחל בו רצף ניצחונות בארבעה מרוצים, וזכה בשמונה פודיומים בתשעה מרוצים. בעוד הוא מנצח, סבל קוארטררו מחולשה יחסית ולמעט פעמיים, לא עלה עוד לפודיום עד לסיום העונה. באניאיה הגיע למרוץ סיום העונה בוולנסיה, כשהוא מוביל ב-23 נקודות, וסיום במקום התשיעי העניק לו את תואר האליפות הראשון שלו במוטו GP.
את עונת 2023 הוא פתח בהצלחה והשיג חמישה ניצחונות שהקנו לו פער גדול בהובלת האליפות. בחצי השני של העונה הוא התקשה להתמודד עם יריבו חורחה מרטין שניצח בארבעה מרוצים ראשיים ובעוד תשעה מרוצי ספרינט שהונהגו באותה עונה. באניאיה הגיע למרוץ האחרון של העונה כשהוא עדיין מוביל באליפות אך בסכנה לאבד אותה. אף שמרטין היה זה שזכה למומנטום בסיום העונה, הוא לא עמד בלחץ והחליק בשלב מוקדם של המרוץ. באניאיה ניצל זאת, ניצח במרוץ וזכה באליפות השנייה שלו.
פרנצ'סקו ג'אצינטו, דוכס סבויה

שלט המשפחה של דוכסי סבויה אחרי ויטוריו אמדאו הראשון
פרנצ'סקו ג'אצינטו, דוכס סבויה (באיטלקית: Francesco Giacinto di Savoia; 14 בספטמבר 1632 – 4 באוקטובר 1638) היה דוכס סבויה מ-1637 עד 1638 תחת עוצרות אמו כריסטין מארי מצרפת.
ביוגרפיה

פרנצ'סקו ג'אצינטו נולד ב-14 בספטמבר 1632 בטורינו לויטוריו אמדאו הראשון דוכס סבויה ולכריסטין מארי מצרפת, בתם של אנרי הרביעי מלך צרפת ואשתו השנייה מארי דה מדיצ'י.
ב-7 באוקטובר 1637 מת ויטוריו אמדאו הראשון, דוכס סבויה, ופרנצ'סקו ג'אצינטו עלה לשלטון במקומו, אולם, אמו הייתה עוצרת המדינה, והיא זאת ששלטה למעשה. ב-4 באוקטובר 1638 מת פרנצ'סקו ג'אצינטו, ואחיו קרלו אמנואלה השני, דוכס סבויה עלה לשלטון במקומו.
צ'ארלס הודג'סון

| --- | --- |
 לידה:  1769 
 פטירה:  1856 (בגיל 87 בערך) 
 
צ'ארלס הודג'סון (באנגלית: Charles Hodgson‏; 1769 – 1856) היה צייר נוף אנגלי שהיה אחד החברים המייסדים בבית הספר לציירים באסכולת נוריץ'. בנו היה דייוויד הודג'סון, אמן בעצמו.
ביוגרפיה

צ'ארלס הודג'סון נולד בסביבות 1770 בנוריץ'. אביו נפטר כשהיה בן ארבע עשרה והילד היתום אומץ על ידי מר בראון מצפון וולשהאם, שהעניק לבנו המאומץ חינוך טוב וטיפח את התעניינותו בציור.
הודג'סון הפך למנהל בית ספר ולימד אנגלית במשך כמה שנים. ב-15 במאי 1796 התחתן עם ננסי צ'יזוול בצפון וולשהאם.
בנם דייוויד, שהיו לו כמה אחים, נולד ב-13 ביוני 1798 והוטבל ב-19 ביוני ביארמות' (בהתבסס על נתונים שנאספו על ידי האגודה הגנאלוגית ביוטה, סולט לייק סיטי).
אביו עודד אותו להפוך לאמן והציג את עבודותיו בתערוכת אגודת האמנים נורוויץ' בשנת 1813, ובהמשך חייו הפך לאמן ומפיק ידוע של יצירות ספרותיות.
בסביבות 1798 עבר הודג'סון לנוריץ' ועבד כסגן המנהל בבית הספר המקומי. בשנת 1803 הקימו ג'ון כרום ורוברט לדברוק את אגודת האמנים נורוויץ', הקבוצה שכללה גם את צ'ארלס הודג'סון, רוברט דיקסון, דניאל קופין, ג'יימס סטארק וג'ורג' וינסנט. התערוכה הראשונה שלהם, בשנת 1805, סימנה את תחילתו של בית הספר לציירים נורוויץ', תנועת האמנות הראשונה שנוצרה מחוץ ללונדון.
עבודותיו, שעיקרן חללי פנים של בניינים בסביבות נוריץ', הראו שהוא היה אמן מוכשר. תפוקתו הוגבלה בהכרח מהצורך להרוויח הכנסה קבועה כמורה. הוא הציג בנוריץ' עד 1825, ולאחר מכן מונה לשרטט אדריכלי לדוכס סאסקס. נראה כי מעט ממה שהודגסון הפיק במהלך הקריירה האמנותית החובבנית שלו שרד.
מאוחר יותר עבר הודג'סון מנוריץ' ללונדון, ולאחר מכן לליברפול ולנקשייר, שם נפטר בשנת 1856.
הערות שוליים

↑  Walpole, Josephine, Art and Artists of the Norwich School, p.136.
↑  Walpole, Josephine (1997). Art and Artists of the Norwich School. Woodbridge: Antique Collectors' Club pp.19
↑  17 works relating to Charles Hodgson, norfolkmuseumscollections.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ULAN: 500008201  VIAF: 95731070   WorldCat (עם VIAF): 95731070 
צ'ארלס הודג'סון, שוק הדגים הישן בנוריץ'.
פרדיגמת הקבוצה המינימלית

פרדיגמת הקבוצה המינימלית היא מערך ניסוי המשמש בפסיכולוגיה חברתית לחקירת התנאים המינימליים להיווצרות אפליה בין קבוצתית. על פי מערך זה, המשתתפים מחולקים לקבוצות בהתבסס על קריטריון שרירותי ולכאורה חסר משמעות, ולאחר מכן בוחנים כיצד חברי הקבוצה נוטים להתנהג כלפי חברי הקבוצה השנייה. ניסויים בגישה זו גילו שאפילו אבחנות שרירותיות וחסרות משמעות בין הקבוצות כגון העדפות לציורים מסוימים, יכולות לגרום למשתתפים להעדיף את הקבוצה שלהם על פני הקבוצה השנייה, אפילו כאשר זה בא על חשבון רווח לקבוצה שלהם. הסיבה לכך היא העובדה שהזהות החברתית היא מרכיב חשוב בדימוי העצמי שלנו, ושיפור ושימור זהות חברתית חיובית היא מוטיבציה מרכזית עבורנו. לשם כך, אנו יוצרים לעצמנו יתרון על פני קבוצת החוץ. זה מאפשר לנו לחוש שקבוצתנו עדיפה ותורם להעלאת הדימוי העצמי. יש גם רצון להבחין בין הקבוצות והאפליה מסייעת להשיג זאת.
אופן השימוש

המחקר הקבוצתי המינימלי הקלאסי מורכב משני שלבים; בשלב הראשון, המשתתפים שאינם מכירים זה את זה מחולקים באופן רנדומלי לשתי קבוצות על בסיס קריטריונים חסרי משמעות אמיתית (למשל על פי העדפת אחד משני ציורים או על פי הטלת מטבע). בשלב השני המשתתפים לוקחים חלק במשימה של חלוקת משאבים שאינה קשורה לאופן החלוקה. במהלך משימה זו, המשתתפים נדרשים לחלק משאבים (כדוגמת כסף או נקודות) בין משתתפים אחרים המשויכים לקבוצתם או לקבוצה השנייה. בדרך כלל ניתנת למשתתפים בחירה בין מספר אופציות לחלוקת המשאבים:
חלוקה שווה בין הקבוצות
הקצאת סכום גבוה בערך מוחלט לקבוצת הפנים, אבל סכום מעט גדול יותר לקבוצת החוץ
יתרון מקסימלי לקבוצת הפנים על פני קבוצת החוץ, אבל סכום קטן יותר באופן מוחלט מאשר באופציה 2
למשתתפים נאמר כי לאחר סיום המשימה, הם יקבלו את הסכום הכולל של המשאבים שהוקצה להם על ידי המשתתפים האחרים, כלומר האופן בו יבחרו לחלק את המשאבים בעצמם לא ישפיע על מה שהם עצמם יקבלו.
מטרתה של פרדיגמה זו היא לבטל השפעתם של שיקולים נוספים על ההתנהגות; למשל האנונימיות של חברי הקבוצה מבטלת את השפעת ההעדפה הבין-אישית, העובדה שאופן החלוקה לא ישפיע על המשאבים שהמשתתפים עצמם יקבלו מבטלת את השפעת הרווח האישי הישיר, ואופן החלוקה השרירותי לקבוצות מבטל הצדקות אפשריות מבוססות היררכיה לחלוקה לא הוגנת. בצורה זו למעשה מבודדים שיקול אחד בלבד באופן חלוקת המשאבים והוא השייכות לאותה קבוצה מול השייכות לקבוצות שונות.
ניסויים שהשתמשו בפרדיגמה זו גילו כי רוב המשתתפים מעדיפים להגיע להפרש יחסי מקסימלי בין קבוצת הפנים לקבוצת החוץ ולא לרווח מוחלט מקסימלי לקבוצת הפנים. כלומר, אף על פי שהנבדקים נותנים כסף לאנשים אחרים ולא לעצמם, ואף על פי שהחלוקה לקבוצות היא כמעט חסרת משמעות, הנבדקים עדיין מעדיפים את חברי הקבוצה שלהם.
פיתוח

פרדיגמת הקבוצה המינימלית פותחה במקור על ידי הנרי טאג'פל(אנ') ועמיתיו בתחילת שנות השבעים כחלק מניסיונם להבין את הבסיס הפסיכולוגי של אפליה בין-קבוצתית. כוונתו של טאג'פל הייתה בשלב הראשוני לחלק את המשתתפים לקבוצות בעלות משמעות קטנה ככל האפשר, ובניסויי המשך להגדיל כל פעם במעט את המשמעות העומדת בבסיס החלוקה לקבוצות על מנת לגלות מה הקריטריון המינימלי הנדרש להתרחשותה של אפליה. הממצא המפתיע היה, שכבר בחלוקה הראשונית, בתנאים הקבוצתיים המינימליים ביותר, התרחשה העדפה לקבוצת הפנים. לפני מחקרו של טאג'פל, האמינו כי העדפת קבוצת הפנים נובעת מאינטרסים אישיים של חברי הקבוצה או מקיומו של קונפליקט ממשי בין הקבוצות. טאג'פל הוכיח שהמצב המינימלי הדרוש להעדפת קבוצות הוא פשוט סיווג לקבוצה ולא משנה כמה שרירותי קריטריון הסיווג.
בעקבות ממצאים אלו פיתח טאג'פל את ההסבר המוטיבציוני של תאוריית הזהות החברתית. על פי תאוריית הזהות החברתית, בתנאי הקבוצה המינימלית, אנשים יעדיפו להעניק יתרון לקבוצה שלהם על פני קבוצת החוץ, משום שבנסיבות אלו, העדפת קבוצת הפנים היא הדרך היחידה להשגת ייחוד חיובי.
הסבר תאורטי לתופעה

פסיכולוגים חברתיים הציעו מספר סיבות להעדפת המשתתפים את חברי קבוצתם בפרדיגמת הקבוצה המינימלית. טאג'פל ועמיתיו סיפקו הסבר המתמקד בקטגוריזציה חברתית ובזהות חברתית. סיווג חברתי מתייחס לאופן שבו אנשים מסווגים לקבוצות חברתיות. כשם שאנשים תופסים באופן אוטומטי אובייקטים לא-חברתיים כשייכים לקטגוריות שונות (לדוגמה, פרחים לעומת עצים), הם גם נוטים לקטלג אנשים לקבוצות שונות. סיווג חברתי הוא שימושי משום שהוא מספק סדר ומשמעות לסביבה החברתית. במצבים שונים, בסיסים שונים לסיווג אנשים הופכים רלוונטיים. לדוגמה, סיווג עשוי להיות מבוסס על מין או נטייה מינית כאשר אנשים דנים ביחסים רומנטיים, בעוד שהוא עשוי להיות מבוסס על לאום או שיוך דתי כאשר אנשים דנים בטרור הבינלאומי. בנוסף לסיווג אחרים לקבוצות, סיווג חברתי מוביל בדרך כלל לסיווג העצמי לקבוצה מסוימת. לדוגמה, אדם יכול לחשוב על עצמו בעיקר כעל זכר במצבים מסוימים, בעוד שבמצבים אחרים הוא עשוי לחשוב על עצמו בעיקר כישראלי. הזהות החברתית מתייחסת להיבטים של הדימוי העצמי הנובע מחברות בקבוצה. הקשר בין הזהות החברתית לבין ההערכה העצמית יוצר לחץ להערכת הקבוצה באופן חיובי בהשוואה לקבוצות חוץ.
בפרדיגמת הקבוצה המינימלית, הבסיס הרלוונטי היחיד לקטגוריות החברתיות הוא השתייכות לקבוצת הפנים או לקבוצת החוץ המשתתפות בניסוי. לפיכך, הזהויות החברתיות וההערכה העצמית של המשתתפים קשורות לקבוצות אלה. וכך על מנת לשפר את ההערכה העצמית שלהם, הם מעניקים יתרון לקבוצת הפנים כדי להבדיל באופן חיובי את קבוצתם מקבוצת החוץ. לכן, המשתתפים מספקים יותר משאבים לקבוצה כולה כדרך לשמור על הזהות החברתית החיובית ולהגן על תחושת ההערכה העצמית שלהם או להגביר אותה.
הסבר תאורטי לתופעה > הסברים אלטרנטיביים

הסברים נוספים מציעים שייתכן כי חלוקת המשתתפים לקבוצות משפיעה על ציפיות המשתתפים לגבי הדרך הנכונה להתנהג בהקשר זה. כלומר, אנשים למדו כי יחסי הגומלין בין הקבוצות הם בדרך כלל תחרותיים, ולכן הם פועלים באופן תחרותי בכל פעם שהם בהקשר בין-קבוצתי. לחלופין, אנשים יכולים להעריך את קבוצתם באופן חיובי יותר ולתת להם יותר משאבים כי הם מצפים מחברי קבוצתם לעשות את אותו הדבר עבורם מעיקרון ההדדיות. הסבר נוסף הוא שלמידה על קבוצות חברתיות חדשות יוצרת אי ודאות ועמימות. באופן כללי, לאנשים לא נוח במצבים כאלו. הגדרת קבוצתם כקבוצה עדיפה על קבוצת החוץ עשויה להחזיר מידה מסוימת של ודאות וסדר לסביבה החברתית שנוצרת על ידי פרדיגמת הקבוצה המינימלית.
הערות שוליים

↑  Tajfel, H. (1970). Experiments in intergroup discrimination. Scientific American, 223(5), 96-102.
↑  Tajfel, H., Billig, M. G., Bundy, R. P., & Flament, C. (1971). Social categorization and intergroup behaviour. European journal of social psychology, 1(2), 149-178.
↑  Sherif, M. (2015). Group conflict and co-operation: Their social psychology (Vol. 29). Psychology Press.
↑  Rubin, M., & Hewstone, M. (2004). Social identity, system justification, and social dominance: Commentary on Reicher, Jost et al., and Sidanius et al. Political Psychology, 25(6), 823-844.
↑  Tajfel, H. (1974). Social identity and intergroup behaviour. Information (International Social Science Council), 13(2), 65-93.
↑  Sidanius, J., Haley, H., Molina, L., & Pratto, F. (2007). Vladimir's choice and the distribution of social resources: A group dominance perspective. Group processes & intergroup relations, 10(2), 257-265.
↑  Tajfel, H. (1978). Interindividual behaviour and intergroup behaviour. Differentiation between social groups: Studies in the social psychology of intergroup relations, 27-60.
↑  Tajfel, H., & Turner, J. C. (1979). An integrative theory of intergroup conflict. The social psychology of intergroup relations, 33(47), 74.
↑  Brewer, Marilynn B. "In-group bias in the minimal intergroup situation: A cognitive-motivational analysis." Psychological bulletin 86, no. 2 (1979): 307.
צב רך סיני

| צב רך סיני |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
קבוצה:: זאורופסידה
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: צבים
תת־סדרה:: צבים חבויי-צוואר
משפחה:: צבים רכים
סוג:: פלודיסקוס
מין:: צב רך סיני
שם מדעי
 Pelodiscus sinensis ‏ויגמן, 1835
תחום תפוצה

שמות נוספים
 Trionyx sinensis

צב רך סיני (שם מדעי: Pelodiscus sinensis; בעבר השתייך לסוג: Trionyx‏) הוא מין של צב רך המתקים בטבע בנהרות איטיים בסין, רוסיה, קוריאה ויפן והוא מצוי בטבע בסכנת הכחדה. המין תואר לראשונה ב-1835 ביי החוקר ארנד אלפרד אאוגוסט ויגמן.
מראה

הצב הרך הסיני יכול להגיע לגודל של כ-28 עד 33 ס"מ, כשהנקבות יותר גדולות מהזכרים וכמו שאר הצבים הרכים בעל שריון מונמך מעל גבו, הבולט פחות סביב העורף והגפיים, מה שמאפשר לצב לנוע במהירות במים. על רגליו קרומי שחייה המסייעים לו בשחייה. לצב חוטם ארוך ונחיריים צינוריים המאפשרים לו ליצור מעין שנורקל במים הרדודים בהם הוא חי. בשעת מנוחה הצב שרוע על קרקעית הנהרות כשהוא מכוסה חול או בוץ, ומרים את ראשו על מנת לנשום או לתפוס טרף.
התנהגות

צב זה הוא יצור איטי השוכן לאורך מקווי מים, הן מתוקים והן מליחים לאורך מזרח אסיה. הוא גם הופץ בידי האדם לעוד מדינות כמו הוואי.
הצב הוא צייד לילי וניזון מסרטנים, רכיכות, חרקים, דגים ודו-חיים ומגוון גם בצמחי מים.
רבייה

הנקבה מטילה 17 עד 28 ביצים בכל הטלה, פעמיים עד ארבע פעמים בשנה.
שימור

לאורך סין מגדלים בחוות (לאחר שנלקח מהטבע) צב זה כדי להכין ממנו מרק צבים, מה שגורר אותו לסכנת הכחדה, נוסף על סכנות כתוצאה ממחלות, זיהום מים ופגיעה בבית גידולו ומציד. הצב מגודל בחוות צבים (אנ') מיוחדות לשמש כמאכל, מה שהופך אותו לצב הכלכלי ביותר.
ביבליוגרפיה

Wiegmann, A. F. A. 1835. Beiträge zur Zoologie, gesammelt auf einer Reise um die Erde, von Dr. F. J. F. Meyen. Amphibien, Nova Acta Acad. Leopold.-Carol. 17: 185-268.
הערות שוליים

↑  צב רך סיני באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  UniProt Taxonomy - Trionyx sinensis
פרס יצחק בן-צבי

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל 
 הגוף המעניק:  יד יצחק בן-צבי 
 תקופת הפרס:  1967–הווה (כ־57 שנים) 
 נקרא על שם:  יצחק בן צבי 
 אתר רשמי
 
פרס יצחק בן-צבי הוא פרס להיסטוריה המוענק לזכרו של יצחק בן-צבי על ידי יד יצחק בן-צבי. הפרס ניתן על ספר מחקר או על מפעל חיים, בשני תחומים - "תולדות ארץ ישראל ויישובה" ו"קהילות ישראל במזרח".
את הפרס יזם הנשיא השני יצחק בן צבי ורעייתו רחל ינאית לזכר בנם עלי בן-צבי, שנהרג במלחמת העצמאות בקרב על בית קשת ב-16 במרץ 1948,  תשעה ימים בלבד לפני שהיה אמור להינשא.
| שנה | שם הזוכה |  |  |
| --- | --- | --- | --- |
| תשכ"ז | אברהם יערי, שמואל אביצור, צבי אבן שושן |  |  |
| תשכ"ח | זכריה קלאי, יוסף שפירא, יעקב לנדוי, צבי זהבי |  |  |
| תשכ"ט | בן-ציון דינור |  |  |
| תש"ל | אריה טרטקובר |  |  |
| תשל"א | מיכאל אבי-יונה, יהושע בן אריה, חיים קשלס, משה בר |  |  |
| תשל"ג | זלמן שזר, שלמה דב גויטיין |  |  |
| תשל"ו | חיים זאב הירשברג |  |  |
| תשל"ז | בנימין מזר, משה אילת, מתתיהו מינץ, אניטה שפירא |  |  |
| תשל"ח | חיים ביינארט |  |  |
| תשל"ט | יגאל ידין |  |  |
| תש"ם | יהושע בלאו, זאב וילנאי |  |  |
| תשמ"א | שולמית לסקוב |  |  |
| תשמ"ד | שמריהו גוטמן |  |  |
| תשמ"ז | יהודה רצהבי |  |  |
| תשמ"ח | דינה פורת |  |  |
| תשמ"ט | דב נוי |  |  |
| תש"ן | אלקנה מרגלית |  |  |
| תשנ"א | מרדכי אלטשולר |  |  |
| תשנ"ד | יוסף קאפח |  |  |
| תשנ"ד | ישראל פרידמן בן-שלום |  |  |
| תשנ"ו | יוסף פטריך |  |  |
| תשנ"ז | שמואל ספראי, ישראל קולת |  |  |
| תשנ"ח | דן לאור, זאב צחור |  |  |
| תש"ס | מיכאל שורץ |  |  |
| תשס"א | אברהם הטל |  |  |
| תשס"ב | משה בר-אשר |  |  |
| תשס"ג | יוסף יהלום |  |  |
| תשס"ד | אורנה אליהו-אורון |  |  |
| תשס"ה | טובה בארי |  |  |
| תשס"ו | דוד מ' בוניס (אנ') |  |  |
| תשס"ז | שולמית אליצור |  |  |
| תשס"ט | יוסף לנג |  |  |
| תשע"א | גליה בר אור |  |  |
| תשע"ד | אורי ארליך, אליעזר פאפו |  |  |
| תשע"ה | נינה פינטו אבקסיס, הלל כהן, גדעון עפרת |  |  |
| תשע"ו | שי סרוגו, ריכב (בוני) רובין |  |  |
| תשע"ז | יוסף עופר, יהונתן יעקבס |  |  |
| תש"פ | רונית מרוז |  |  |
| ה'תשפ"ג | אלעד בן-דרור |  |  |
הערות שוליים

↑  רשימת זוכי פרס יצחק בן-צבי בעבר, באתר www.ybz.org.il
↑  פרס בן-צבי הוענק לאברהם בן יעקב, הצופה, 23 בפברואר 1956
↑   שלמה נקדימון, תעלומת מותו של עלי, בנו של נשיא המדינה השני, יצחק בן־צבי, בקרב בתש"ח, באתר הארץ, 1 במאי 2014
↑  חולקו הפרסים ע"ש הנשיא המנוח י. בן־צבי, מעריב, 10 במאי 1967
↑  עצרת־זכרון ליצחק בן-צבי, על המשמר, 24 באפריל 1968
↑  הערב - חלוקת פרסי בן-צבי, דבר, 28 בנובמבר 1977
↑  פרס בן צבי לשולמית לסקוב, דבר, 10 במאי 1981
↑  הודעת השופטים, באתר יד בן צבי
↑  פרס בן צבי לפרופ' יוסף עופר וד"ר יהונתן יעקבס מהמחלקה לתנ"ך, 21 במרץ 2017
פרדי רינקון

פרדי אוסביו גוסטאבו רינקון ולנסיה (בספרדית: Freddy Eusebio Gustavo Rincón Valencia; ‏14 באוגוסט 1966 – 13 באפריל 2022) היה כדורגלן קולומביאני, ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי והופיע במדי נבחרת קולומביה. רינקון היה ידוע בשל מבנה גופו החסון יחסית לכדורגלן.
קריירה

פרדי רינקון החל את הקריירה בקבוצת אינדפנדיינטה סנטה פה מעיר הבירה בוגוטה. עד מהרה הפך לכוכבהּ ועבר לקבוצה הקולומביאנית אמריקה קאלי. הוא משך את תשומת לבן של קבוצות רבות באירופה בזכות שליטתו בכדור וכוחו הפיזי. רינקון עבר לשחק בקבוצת פלמיירס הברזילאית ב-1993, ועזב אותה ב-1994.
אחרי מונדיאל 1994, חתם בקבוצת נאפולי האיטלקית, והצטרף לריאל מדריד ב-1996. בתקופתו במדריד הוא הבקיע שער בודד ב-14 משחקים, וספג הערות גזעניות מצד האוהדים. לכתו של חורחה ולדאנו, מאמן ריאל מדריד מהמועדון, סימנה גם את תחילת הסוף של רינקון בקבוצה. הוא חזר לקבוצת פלמיירס וסיים את הקריירה בברזיל, בה שיחק בקבוצות קורינתיאנס, סנטוס וקרוזיירו.
קריירה > נבחרת לאומית

רינקון היה חלק מנבחרת קולומביה הגדולה של סוף שנות ה-80 ושנות ה-90 שכללה את דור הזהב של שחקנים כמו קרלוס ולדרמה, לאונל אלברס, פאוסטינו אספרייה, רנה היגיטה ואדולפו ולנסיה. במהלך הקריירה שלו, הופיע רינקון שלוש פעמים בטורניר גביע העולם (ב-1990, 1994, ו-1998), וכן בשלוש תחרויות קופה אמריקה (בשנים 1991, 1993 ו-1995).
רינקון זכור במיוחד כמי שהעלה את נבחרת קולומביה לשמינית גמר גביע העולם בכדורגל בשנת 1990, אחרי שכבש שער שוויון בדקה ה-92 מול נבחרת מערב גרמניה. הוא כבש שערים קריטיים במדי הנבחרת גם במוקדמות גביע העולם ובקופה אמריקה.
במוקדמות גביע העולם 1994, כאשר נבחרת קולומביה סיימה בראש בית המוקדמות והעפילה לטורניר גביע העולם בכדורגל בפעם השלישית בתולדותיה, רינקון כבש חמישה שערים בשישה משחקים שכללו גם את הניצחון 4:0 על נבחרת פרו בברנקייה והניצחון ההיסטורי בבואנוס איירס 5:0 על נבחרת ארגנטינה. במוקדמות גביע העולם 1998, רינקון היה דומיננטי פחות וכבש שני שערים בלבד ב-16 משחקים, אך עדיין עזר לנבחרת להעפיל למונדיאל 1998. אחרי אכזבה שכללה הדחה כבר בסיבוב הראשון, פרש רינקון מהנבחרת יחד עם הקפטן קרלוס ולדרמה. הוא שב למספר משחקים במוקדמות גביע העולם 2002, אך נכשל בניסיון להעפיל עם הנבחרת למונדיאל 2002.
חיים אישיים

במרץ 2007 היה מבוקש על ידי האינטרפול לבקשת פנמה, בחשד לקשירת קשרים עם סוחרי סמים. הוא נעצר ב-9 במאי בברזיל, ואף על פי ששוחרר לאחר מספר חודשים, נמנע מלצאת את ברזיל עקב חשש שייעצר במדינות אחרות. כעשור לאחר מעצרו זוכה רינקון מהאשמות בבית משפט בפנמה.
ב-13 באפריל 2022, יומיים לאחר שנפגע בתאונת דרכים, מת רינקון בבית החולים בעיר סנטיאגו דה קאלי שבקולומביה בגיל 55.
צ'ארלס האלה

| --- | --- |

 לידה:  11 באפריל 1819 האגן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  25 באוקטובר 1895 (בגיל 76) מנצ'סטר, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 שם לידה:  Karl Halle 
 מקום קבורה:  Weaste Cemetery 
 תקופת הפעילות:  מ-1836 
 פרסים והוקרה:  Knight Bachelor 
 בן או בת זוג:  Wilma Neruda (1888–?)  Desiree Smith de Rilieu (11 בנובמבר 1841–ערך בלתי־ידוע) 
 צאצאים:  Elinor Hallé, Louise Halle, Gustav Halle, Bernard Halle, Charles Edward Hallé, Frederick Halle, Marie Halle, Clifford Halle, Mathilda Halle 
 
סר צ'ארלס האלה (מלידה קארל האלה באנגלית: Charles Hallé ‏; 11 באפריל 1819 – 25 באוקטובר 1895) היה פסנתרן ומנצח אנגלי ממוצא גרמני, מייסד תזמורת האלה בשנת 1858.
ביוגרפיה

האלה נולד בשם קארל האלה בהאגן, וסטפאליה. אחרי שהיגר לאנגליה, שינה את שמו לצ'ארלס האלה.
את שיעורי המוזיקה הראשונים שלו קיבל מאביו, נגן עוגב. כילד גילה כישרון יוצא דופן לנגינה בפסנתר. הוא ביצע סונאטינה לפני קהל בגיל ארבע, ובילדותו ניגן בכלי הקשה. באוגוסט 1828 השתתף בקונצרט בקאסל, שם עורר את עניינו של לואי שפור.
בשנת 1835 למד אצל כריסטיאן היינריך רינק בדרמשטאדט, גרמניה וב-1836 נסע לפריז, שם התרועע תכופות עם לואיג'י כרוביני, פרדריק שופן, פרנץ ליסט ועוד, ונהנה מקשרי ידידות עם אישים ידועי-שם בספרות כמו אלפרד דה מיסה וז'ורז' סאנד. הוא יזם סדרת קונצרטים קאמריים עם ז'אן-דלפין אלאר ואוגוסט פרנשון, בהצלחה רבה.
לאחר סדרה אחת של קונצרטים אלה דחקה אותו מהפכת 1848 מפריז, והוא התיישב, עם אשתו הראשונה ושני ילדיהם, בלונדון.
האלה הופיע בקונצרטים במקומות שונים באנגליה, הן כמנצח והן כפסנתרן. הוא היה הפסנתרן הראשון שניגן את מכלול הסונאטות לפסנתר של בטהובן באנגליה. הרסיטלים לפסנתר של האלה, תחילה בביתו משנת 1850 ואחר- משנת 1861, בסנט ג'יימס הול פיקדילי, תפסו מקום חשוב בחיי המוזיקה של לונדון, ואחראים במידה רבה להכרת הסונאטות לפסנתר של בטהובן בקרב החברה האנגלית.
האלה גם המציא מתקן מכני להפיכת דפים לפסנתרנים. הדפים הותקנו מראש במכשיר, והפסנתרן היה הופך כל דף באמצעות מכניזם רגלי. "אנשים היו הולכים לקונצרטים שלו רק כדי לחזות בדפים התווים הנהפכים בזה אחר זה, באורח פלא, ללא מגע ידי אדם."
האלה הרבה להופיע בקונצרטים הפופולריים של האיגוד המוזיקלי שייסד ג'ון אלה.

בשנת 1853 עבר למנצ'סטר לנהל את ה"קונצרטים לג'נטלמן", שהייתה להם תזמורת משלהם, ובמאי 1857 התבקש להרכיב תזמורת קטנה שתנגן לפני הנסיך אלברט בטקס הפתיחה של "אוצרות האמנות של בריטניה הגדולה", התערוכה הגדולה ביותר שמנצ'סטר אירחה מעודה. האלה נענה לאתגר והיה מרוצה כל כך מן התוצאה, שהמשיך להחזיק בקבוצה עד אוקטובר, וכך יצר את ראשיתה של תזמורת האלה.
עתה יזם האלה סדרת קונצרטים משלו והעלה את התזמורת לדרגת שלמות, שכמותה לא נודעה באנגליה של אותה תקופה. האלה החליט להמשיך לעבוד עם התזמורת כארגון רשמי, וכך הופיעה בקונצרט הראשון שלה ב-30 בינואר 1858.
משכנה הראשון של התזמורת היה באולם הסחר החופשי. בשנת 1861 סבלה התזמורת מקשיי מימון (היא הופיעה בשני קונצרטים בלבד באותה שנה), אך שרדה תחת שרביטיהם של שורת מנצחים מוכשרים.
ב-1888 נישא האלה בשנית, לכנרת וילמה נרודה, אלמנתו של לודוויג נורמן ובתו של יוזף נרודה, בני משפחה שנודעה זה מכבר בכישרון מוזיקלי.
באותה שנה קיבל תואר אבירות1 וב-1890 ו-1891 יצא עם אשתו למסע באוסטרליה ובעוד ארצות. ב-1891 גם עזר לייסד את קולג' מנצ'סטר למוזיקה, שם כיהן כמנהח וכראש מחלקת הפסנתר.
האלה מת במנצ'סטר ב-25 באוקטובר 1895 ונקבר בבית העלמין ויסט בסאלפורד. ליידי האלה, שהייתה משנת 1864 כנרת סולנית, מהראשונות במעלה בתקופתה, הופיעה בקביעות עם בעלה על בימת הקונצרטים עד מותו.
הערות שוליים

↑  [הרולד שנברג, "הפסנתרנים הגדולים", ניו יורק: סיימון ושוסטר, 1963, עמ' 21
↑  הווארד ג'ייקובסון, אינדפנדנט, מדור מוזיקה, "איך המוזיקה שינתה את חיי" 11 בינואר 2008
↑  סר צ'ארלס האלה, מו"ל BBC
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271026005171  BNE: XX1773305  BnF: cb127661505 (data)  CiNii: DA10454285  GND: 118639471  ISNI: 0000 0001 2127 4762  LCCN: n81003498  MusicBrainz: efe580ca-db6f-4fc9-9060-ba96f2345da2  NLA: 56642417  NTA: 070532451  RERO: 02-A018749972  SELIBR: 299009  SNAC: w6fq9x4g  SUDOC: 11394425X  Trove: 1678116  VIAF: 34584531   WorldCat (עם VIAF): 34584531 
אנדרטה על קברו של צ'ארלס האלה
צסק"א פאמיר דושנבה

מועדון הכדורגל צסק"א פאמיר דושנבה הוא מועדון כדורגל בטג'יקיסטן שהוקם כמועדון ספורט צבאי. המועדון ממוקם בעיר הבירה דושנבה והוא זכה לאחד התארים המכובדים בכדורגל הטג'יקי אי פעם - הקבוצה שיחקה שלוש עונות בליגת העל הסובייטית, בין העונות 1989 ו-1991 והייתה הקבוצה היחידה מטג'יקיסטן ששיחקה בליגה הסובייטית הבכירה בעת שטג'יקיסטן הייתה חלק מברית המועצות.
עם התפרקות ברית המועצות ועצמאות טג'יקיסטן הייתה פאמיר דושנבה אחת הקבוצות המובילות במדינה אך עם השנים נחלשה. הקבוצה הופיעה לראשונה במפעלים האסייתים בעונת 1997, אז הפסידה בסיבוב הראשון של ליגת האלופות האסיאתית למדינות מערב אסיה לקבוצת נפטצ'י פרגונה מאוזבקיסטן.
הקבוצה נשלטה בעיקר על ידי הצבא, כמו שכנתה בדושנבה – צסק"א דושנבה (אנ').
תארים

אליפויות הליגה הטג'יקית: 1992, 1995
הגביע הטג'יקי: 1992
אליפות ליגת המשנה הסובייטית: 1988