כל הדתות הן אחת
פרשנות

הנושא המרכזי ב"כל הדתות הן אחת" הוא מושג ה"גאון הפואטי" אשר מקביל בערך לדמיון. בלייק טוען כי "הגאון הפואטי" הוא גדול יותר מאשר כל דבר אחר, והוא "האדם האמיתי". לפיכך, "הגאון הפואטי" מחליף את המושגים המסורתיים של האלוהות בגדר "הגוף או הצורה החיצונית של האדם נגזר מ"הגאון הפואטי" [...] צורתם של כל הדברים נגזרת מ"הגאון הפואטי", צורה שמכונה על ידי הקדמונים מלאך, רוח ושד". לפיכך, "הגאון הפואטי" מחליף את האמונה התאולוגית הקיימת. "גאון פואטי" זה הוא כלל-עולמי, המשותף לכל בני האדם; "כיוון שכל בני האדם דומים בצורתם החיצונית [...] כל בני האדם דומים גם ב"גאונותם הפואטית". באופן דומה, כל הפילוסופיות מקורן מה"גאון הפואטי"; "כל הכתות הפילוסופיות באות מה"גאון הפואטי", כשהן מותאמות לחולשותיו של כל פרט", וכך גם כל הדתות, שהן בסך הכל ביטויים של "הגאון הפואטי"; "הדתות של כל העמים נגזרות בתפיסתן השונה את "הגאון הפואטי" אשר בכל מקום מכונה "רוח הנבואה". שוב, בדגש על המאפיין התאולוגי של ה"גאון הפואטי". אפילו התנ"ך מקורו ב"גאון הפואטי"; "הברית הישנה והחדשה מהוות נגזרת מקורית של ה"גאון הפואטי". לפיכך, כיוון שכל בני האדם דומים ב"גאונותם הפואטית", וכיוון שמקור כל הדתות הוא ה"גאון הפואטי", כך גם הדתות חייבות להיות דומות זו לזו, לכן "כל הדתות הן אחת".
דייוויד בינדמן מסווג את כל הדתות הן אחת, כ"דיאלוג מופשט עם התאולוגיה הקונבנציונלית". במובן זה, היצירה מתפרשת לעיתים קרובות כנקודת העימות המוקדמת ביותר של בלייק עם הדאיזם והדואליזם. באופן דומה, נורת'רופ פריי טוען כי התאוריה של בלייק האומרת ש"כל הדתות הן אחת" מהווה "סובלנות של חזון" הנמצאת כנגד ה"סובלנות הרציונלית" או ה"סובלנות הדאיסטית" "הגורסת כי כל הדתות מנסות לפצח באופן שווה את אותו מסתורין בלתי פתור". הולכת לפי אותו קו מחשבה, פלורנס סנדלר טוענת כי בטקסטים אלה בלייק "הגדיר על עצמו את משימת הפרדת דת האמת שלו מסטיותיה, בזמנו שלו, ובתנ"ך עצמו". עוד חוקרת ספרות, אליסיה אוסטרייקר, מתמקדת בהפרכת הדיאיזם, כאשר היא מתייחסת ליצירה כאל "לעג כלפי הרציונליזם וחוסר רצון להתפשר על הפוטנציאל האינסופי של האדם".".ס. פוסטר דיימון מציע שמה שבלייק עשה ב"כל הדתות הן אחת" זה "להדיח את ההגיון ממקומו העתיק כיכולתו העליונה של האדם, ולהמליך את הדמיון"." בנוסף לכך, דיימון גם טוען כי "בלייק השלים את התאוריה המהפכנית שלו בדבר טבע האדם והצהיר על אחדות כל הדתות האמיתיות". הרולד בלום מגיע כמעט לאותה המסקנה, ומציע שמה שבלייק טוען הוא למען "העליונות של הדמיון הפואטי ביחס לכל המערכות המטאפיזיות והמורליות". למסקנה דומה מגיע דניס וולטה, אשר טוען ש"שתי היצירות מהוות חלק מהעימות המתמשך של בלייק במהלך חייו עם הפילוסופיה של בייקון, ניוטון, ולוק. כשהוא דוחה את האמפיריציזם הרציונלי של ההשקפה הדיאיסטית בת המאה השמונה עשרה, או "הדת הטבעית", אשר הסתכלה על העולם החומרי כהוכחה לקיומו של האל, בלייק מציע כאלטרנטיבה את "כושר הדמיון" או את "הגאונות הפואטית".
במונחי ההשפעות על בלייק, בשנת 1787 הנרי פוזלי עבד על תרגום של "פתגמי האדם" מאת יוהאן קספר לווטר עבור המו"ל ג'וזף ג'ונסון, כשהוא שוכר את בלייק כדי שיחרוט את שער הספר. בלייק כה התאהב בעבודתו של לוואטר עד כדי כך שעל עטיפתו של עותק הספר שהוא החזיק, הוא רשם הן את שמו והן את שמו של לוואטר, תוך שהוא מאייר לב המקיף את השמות. בלייק גם ציטט בהרחבה עותק זה, ומספר מבקרים ציינו את ההקבלות בין ביאוריו של לוואטר ופתגמיו של בלייק עצמו הן בכל הדתות הן אחת והן באין דת טבעית. ס. פוסטר דיימון מצביע במיוחד נקודות כדי על שני פתגמיו הראשונים של לוואטר כבעלי השפעה חזקה על בלייק:
דע, ממקור ראשון, כי בני האדם מסכימים על המהות, כפי שהם מסכימים בגפיהם ובחושיהם.
בני האדם אמנם נבדלים בצורתם הפיזית – ורק אז, ולא יותר".
לנקודות אלה בלייק הוסיף הערה: "זוהי הפילוסופיה הנוצרית האמיתית, הרבה מעבר לכל הפשטה אחרת".
עבודה נוספת אשר כנראה השפיעה על בלייק היא עבודתו של עמנואל סווידנבורג "העדן והשאול" (1758). בביאוריו לסווידנבורג, בלייק מקשר פעמיים בין המילה "אלוהים" למילים "גאון פואטי". במהלך הדיון בו עוסק סווידנבורג בקשר שבין העולם הרוחני לבין העולם החומרי, בלייק כותב "הוא אשר אוהב ומרגיש את האהבה יורדת אליו והוא אשר בעל חוכמה עשוי לתפוס אותה ולהבינה אך ורק מ"הגאון הפואטי", אשר הוא האדון". זמן קצר לאחר מכן, בלייק מוסיף הערה לאמירתו של סווידנבורג כי "שלילת האל היא הגיהנום", ומבאר: "שלילת "הגאונות הפואטית" היא הגיהנום".
בעוד שהשפעותיהם של לוואטר וסווידנבורג הן במידה מסוימת ספקולטיביות, ההשפעה של בייקון, ניוטון ולוק ידועה, בכיוון ההפוך, כמו גם העובדה שבלייק תיעב את האמפיריציזם המדעי עוד מגיל מוקדם. בשנת 1808, כשהוא מבאר את הערותיו ל-עבודותיו של סר ג'ושוע ריינולדס, בלייק כותב:
”חיבורו של ברק על הנשגב והיפה מבוסס על דעותיהם של ניוטון ולוק. על חיבור זה ריינולדס מבסס רבות מטענותיו. בהקשר למסתו "השיחות" (Discourses), קראתי את חיבורו של ברק בגיל מאוד צעיר, באותו זמן שקראתי את ה"הבנה האנושית" של לוק ואת "קידום הלמידה" של בייקון. בכל אחד מהספרים האלה אני כתבתי את דעותי וכשאני מסתכל עליהם שוב, אני מוצא שהערותיי על ריינולדס בספר זה הן די דומות. חשתי את אותו תיעוב ואת אותה הסלידה, כפי שאני מרגיש עכשיו. הם לועגים להשראה ולחזון אשר כמו אז, כן עכשיו, ואני כולי תקווה שיישארו, היסוד הנצחי שלי ויהוו את מקום מגוריי. איך אני יכול לשמוע את הדברים הללו, מלאי הלעג, ללא החזרת בוז על בוז”
הרולד בלום, מצטט גם את עבודותיהם של אנת'וני קולינס, מת'יו טינדל וג'ון טולנד כבעלות השפעה על מחשבתו של בלייק. באופן כללי יותר, "בלייק רואה את אסכולות המחשבה של בייקון ולוק, כבסיס הדת הטבעית, הניסיון הדיאיסטי להוכיח את קיומו של האל באמצעות חוויה חושית וחקירתה הרציונלית". ביחס לחלק הסופי של האמירה הזו, בלייק "מכופף את המיתולוגיה הסינקרטיסטית מבית מדרשם של יעקב בריאן, פול הנרי מולט ואולי אנשי מחשבה נוספים, אשר הניחו את הבסיס למה שהפך להיות המחקר ההשוואתי של הדת. הוא מעלה כנגדם טענה התומכת בקיומו של "גאון פואטי" כלל-עולמי ועל-שכלי, המבטא את עצמו באמצעות הצורות המשותפות (למרות הגיוון הנצחי) של כל הדתות".
ביחס לעבודתו האחרונה, נורת'רופ פריי רואה את כל הדתות הן אחת ואת אין דת טבעית כיצירות המהוות הצהרת כוונות עבור בלייק, סוג של מתווה תקדימי לעבודתו העתידית"; הצהרת סיכום של דוקטרינות הקאנון החרוט". באופן דומה, איבס, אסיק וויסקומי טוענים שהיצירות "מכילות כמה מהעקרונות היסודיים ביותר של בלייק וחושפות את עקרונות היסוד שיתפתחו מאוחר יותר בהגותו ובאמונתו". ו. ה. סטיבנסון קורא להן "הצהרה מוקדמת ביותר של דעות שורשיות אשר בלייק החזיק בהן כל חייו". ." כדוגמה לגבי איך בלייק חזר לנושאים המרכזיים ב"כל הדתות", ב"נישואי העדן והשאול" (1790), הוא כותב: "הגאון הפואטי" היווה את העיקרון הראשון וכל השאר רק נובעים ממנו". (12:22-24).