מהפכות 1848 במדינות האיטלקיות
המרד

לאחר שצפו באירועי הידידות הליברליים שהתרחשו ברומא, תושבי מדינות אחרות החלו לדרוש יחס דומה. זה החל ב-12 בינואר בסיציליה, שם החלו האנשים לדרוש ממשלה זמנית, נפרדת מממשלת היבשת. המלך פרננדו השני ניסה להתנגד לשינויים הללו, אולם מרד פרץ בסיציליה, ומרד פרץ גם בסלרנו ובנאפולי. מרידות אלו גירשו את פרדיננד וצבאו מסיציליה, ואילצו אותו לאפשר הקמת ממשלה זמנית. במהלך אותם חודשים, החוקה הייתה מתקדמת למדי לתקופתה במונחים דמוקרטיים ליברליים, וכך גם ההצעה של קונפדרציה איטלקית מאוחדת של מדינות.  כישלון המרד התהפך 12 שנים מאוחר יותר כאשר ממלכת שתי הסיציליות הבורבונית קרסה בשנים 1860–1861 עם איחוד איטליה.
ב-11 בפברואר 1848, לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה, בן דודו הראשון של פרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה, העניק את החוקה, באישור כללי של נתיניו. הדוגמה ההבסבורגית הלכה בעקבות קרלו אלברטו, מלך סרדיניה (חוקת אלברטיני; מאוחר יותר הפכה לחוקת ממלכת איטליה המאוחדת ונשארה בתוקף, עם שינויים, עד 1948  ) והאפיפיור פיוס התשיעי (Fundamental Statute). עם זאת, רק המלך קרלו אלברטו שמר על החוקה גם לאחר תום המהומות.
למרות האירועים ברומא ובנאפולי, המדינות עדיין היו תחת שלטון שמרני. האיטלקים בלומברדיה-ונציה לא יכלו ליהנות מהחירויות הללו. האימפריה האוסטרית ששלטה אזור זה הידקה את אחיזתה באנשים על ידי דיכוי נוסף במיסים קשים יותר. גובי מיסים נשלחו יחד עם 100,000 חיילי הצבא שעמד במקום, והודיעו על נוכחותם.
מרידות אלו בסיציליה סייעו לעורר מרידות בממלכה הצפונית לומברדיה-ונציה. מהפכות בעיר הלומברדית מילאנו, שסימנו את תחילתה של מלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה, אילצו כ-20,000 חייליו של הגנרל האוסטרי רדצקי לסגת מהעיר. בסופו של דבר נאלץ הגנרל רדצקי להסיג את חייליו לחלוטין משני המחוזות, אולם, בשל מומחיותו, הוא הצליח לשמור על המבצרים המרובעים של ורונה, פסקיירה, לגנאגו ומנטובה. באמצעות הטקטיקה המיומנת שלו הוא הביא את אנשיו שנסוגו אל המבצרים המרכזיים. בינתיים, המורדים האיטלקים קיבלו עידוד כאשר הידיעה על התפטרותו של הנסיך מטרניך בווינה התפשטה, אך לא הצליחו לגרש לחלוטין את חייליו של רדצקי.
במרובע הגנרל רדצקי ואנשיו תכננו מתקפת נגד על מנת להחזיר לעצמם את השטח שאיבדו. עם זאת, הם הופרעו על ידי קרלו אלברטו, שעד אז תפס את חזית המתקפה, ופתח במתקפה נגד המרובע. קרלו אלברטו תקף את המבצר מכל עבר בסיוע 25,000 תגבורת, שהגיעה לסיוע לעניין הלאומני. בזמן שהתקדם למצודה בהכנות להתקפה, קרלו אלברטו זכה לתמיכתם של נסיכים ממדינות אחרות. חבריו הנסיכים הגיבו בשליחת תגבורת לעזרתו: לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה שלח 8,000, האפיפיור פיוס תרם 10,000, ופרננדו השני שלח 16,050 איש בעצת הגנרל גוליילמו פפה. הם תקפו את המבצרים וב-3 במאי 1848 הצליחו לנצח בקרב גואיטו ולכבוש את מבצר פסקיירה.
בשלב זה, האפיפיור פיוס התשיעי החל לחשוש מלהביס את האימפריה האוסטרית  והסיג את חייליו, בטענה שהוא לא יכול לתמוך במלחמה בין שתי אומות קתוליות. גם פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות קרא לחייליו בחזרה. עם זאת, חלקם לא נשמעו לפקודה והמשיכו הלאה בהדרכת הגנרלים פפה, דוראנדו וג'ובאני עד לתבוסה בקרב קוסטוצה. סוכם על שביתת נשק, ורדצקי החזיר לעצמו את השליטה על כל לומברדיה-ונציה מלבד ונציה עצמה, שם הוכרזה הרפובליקה של סן מרקו בפיקודו של דניאל מנין. שנה לאחר מכן, קרלו אלברטו פתח במתקפה נוספת, אך בגלל המחסור בחיילים הוא הובס בקרב נוברה.
בדוכסות מודנה ורג'יו, הדוכס פרנץ החמישי ניסה להגיב צבאית לניסיונות הראשונים למרד מזוין, אך מול גישתם של מתנדבי בולוניה לתמוך במורדים, כדי למנוע שפיכות דמים הוא העדיף לעזוב את העיר תוך הבטחה לחוקה וחנינות. ב-21 במרץ 1848 עזב לבולצאנו. במודנה הוקמה ממשלה זמנית. הרשויות מנטון ורוקברון, שהיו אז חלק מנסיכות מונקו, התאחדו וקיבלו עצמאות בתור הערים החופשיות מנטון ורוקברון.