stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ד'גארי
קורות חיים > ילדות וצעירות

ארנסט ראנדריאסולו נולד בשנת 1961 באנטננריבו, בירת מדגסקר, אז הרפובליקה המלגשית, כבן לשוטר ממשפחת רועי בקר בני הקבוצה האתנית בארה זפינדראוואלה. גדל במשפחה מוזיקלית והכיר מילדותו את הכלים העממיים מרובאני ו"מנדליני בארה" כלי חד-מיתרי בשם ג'ז'ולאווה. החל משנת 1969 עבר עם אביו לטוליארה בה התוודע למקצבי צאפיקי של דרום אפריקה ואחר כך לבטרוקה בה למד לנגן מנגינות סגה ובלוז מקומיות. הכיר שם מקרוב את יסורי החיים של הרועים בני בארה שסבלו מבעיות שנוצרו עקב סחיפת האדמה ונפלו קרבן לכנופיות גנבי הבקר. ראנדריאסולו הוא מוזיקאי אוטודידקט. את הגיטרה הראשונה שאל מדי פעם אחרי החזרות שהתנהלו בבית מהלהקה שבה ניגן אחד מאחיו הגדולים. למד לנגן בגיטרה חשמלית בביתו של חבר מבית הספר. אחרי מות אביו בשנת 1978 הוא עזר בפרנסת המשפחה על ידי עבודתו כגיטריסט בחתונות ולוויות.
קורות חיים > הקריירה האמנותית

בגיל 18 בשנת 1979 ניגן יחד עם קבוצת מוזיקאים מבטרוקה נסע איתם לאנטננריבו. התגורר זמן מה עם רז'י ז'יזאבו, אקורדיוניסט שניגן בעבר בלהקת אי מובריני הקורסיקאית. עבד תקופה כגיטריסט מלווה של להקת הבנות "פאון'אלה" "Feon'Ala".
התעניין במוזיקה העממית והטקסית של עמו, ובעיבודה לגיטרה. בשנת 1986 נסע לחוף המזרחי למרואנסטרה כדי לנגן שם ב"ריקודי האבק" המפורסמים.
בשנים 1986–1987 שהה תקופה בעיר טומאסינה (אז טאמאטאב) שבצפון האי ודידה, בעל אולפן הקלטות מקומי שהעריך את כישרונו, פרש עליו את חסותו כמנטור וספונסר, אירח אותו ואיפשר לו להתאמן בנגינה באולפנו ולפתח את סגנונו המוזיקלי.
דידה קישר אותו עם המרכז הגרמני-מלגשי באנטננריבו שמילא באותה תקופה תפקיד חשוב בעידוד חיי התרבות במדינה.
בשנת 1988 בעזרת המרכז הגרמני-מלגשי הקליט האמן הצעיר את האלבום סולו "Garry". בשנת 1989 הקים שלישיית גיטרה, שירה וכלי הקשה בשם "Iraky Ny Vavarano" והקליט איתה קלטות.
בתערוכה לצורך המאבק במגפת האיידס שאורגנה על ידי מפיק הרדיו (ולימים שר התרבות) צילבינה, הקליט ראנדריאסולו את קלטת אודיו הראשונה שלו Alatsao Balansy, עבור חברת ההקלטות המלגשית "דיסקומד". חמישה קטעים מקלטת זו פורסמו בשם הבמה Garry (גארי)  בשנת 1992 באלבום "מוזיקה ממדגסקר" (Musiques de Madagascar). באותה תקופה הופיע לראשונה בטלוויזיה ובשנת 1991 ליווה את להקת פאון'אלה בסיור הופעות בצפון המדינה.
בתיווך הזמר והגיטריסט דאמה (גם הוא יליד מדגסקר) הכיר ד'גארי את המפיקים האמריקאים הנרי קייזר ודייוויד לינדלי.
הם הקליטו באלבום 'A World Out of Time' קטע בביצועו. קייזר, גיטריסט בעצמו, שנדהם מיכולות הנגינה של ד'גארי, שיווק בהמשך את האלבום הבינלאומי הראשון של ד'גארי - "מוזיקת גיטרה מלגשית ממדגסקר".(Malagasy Guitar Music From Madagascar).
בשנת 1993 לצד עמיתיו דאמה (ולהקת מהלאו) ורוסי השתתף ד'גארי בפסטיבל הבינלאומי בלפאייט (לואיזיאנה)
יחד עם דאמה ועוד שני מוזיקאים מלהקתו של רוסי הקליט שם ד'גארי את האלבום "A Long Way Home" ואת האלבום Dama § D'Gary בשנת 1994. כחבר בלהקת "Malagasy Allstars" הופיע ד'גארי ב"בית התרבויות" בברלין ובשנת 2000 הקליט עם נגן הטאבלה ההודי נאנתה קומאר.
ב-1995 הוציא ד'גארי אלבום נוסף בשם Horombe עם להקתו החדשה, "ג'יהה" (Jihé) שפתחה בפניו קריירה בינלאומית.
ד'גארי ערך סיור הופעות בצפון אמריקה עם להקת International Guitar Night והקליט האלבום יחד עם בריאן גור, מיגל דה לה בסטיד וקלייב קרול. האלבום Mboloza משנת 1997 שיתף את הרקדנית רטאזה.
בשנת 2009 ערך סיורים יחד עם Africa Project של נגן הבנג'ו האמריקאי בלה פלק, עם טומאני דיאבאטה, ווסי מהלאסלה, ואנניה נגוליה.
האלבום "Akata Meso" משנת 2001 ד'גארי ניגן ושר מוזיקה בהשראת סוגת צאפיקה הפופולרית בשכונות של טוליאר.
ב-2017 הופיע באלבום הבכורה של שלישיית טוקו טלו המבצעת סוגות מוזיקליות מדרום מדגסקר כולל צאפיקי, ג'יהה ובקו.
הסגנון המוזיקלי

ד'גארי אימץ ושכלל סגנון נגינה המשתמש בהרבה כוונונים פתוחים או מתחלפים alternative tunings המייצרים צלילים דומים לאלו של מוזיקת צאפיקי ולמוזיקה הנוצרת בכלים עממיים מסורתיים כמו הציתר המלגשי marovani " מרובאני " של בני וזו (Vezo) ובמיוחד את צלילי הכינור העממי "לוקאנגה", הג'ג'י לאווה (הדומה לברימבאו הברזילאי) והמפאמאליה (ואליחה, גיטרה וקול יחדיו)
ד'גארי שאב השראה גם ממוזיקה טקסית של עמו, כמו טקס הלוויות "אבוריה" (avoria).
הסגנון המוזיקלי > כלי הנגינה שלו

עד 1991 לא הייתה לד'גארי גיטרה משלו והוא השתמש בגיטרות שאולות מסוג ג'אניני מתוצרת ברזיל. באותה שנה קיבל במתנה מהנרי קייזר גיטרה מתוצרת מרטין. בהמשך נהג לנגן על גיטרה מתוצרת טקמיני גיטרות, אחר כך בגיטרה אקוסטית-חשמלית מתוצרת ימאהה
שקיבל גם כן מקייזר, גיטרה חשמלית עם שריגי נובאקס, וגיטרה חשמלית מתוצרת גיבסון עם מיתרי צ'ט אטקינס, אותה קיבל
מפול הוסטטר.
דיסקוגרפיה

Malagasy Guitar – Music from Madagascar עם פניוטיס דוראנדוניס, 1991
Long Way Home, 1993
Horombe עם אמין חדר ולהקת ג'יהה, 1994
Mbo Loza, 1996
2000 Akata Meso עם ננתה קומאר (Nantha Kumar)
הערות שוליים

1 2 3  Danny Carnahan
1 2 3  Angel Romero
1 2 3 4 5 6 7  אתר RFI musique
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 1592544498461  BnF: cb13970464x (data)  GND: 1089599781  ISNI: 0000 0000 6310 2945  LCCN: no98116918  MusicBrainz: 612fcd72-c4a5-47df-bbdd-7e4b3292873a  SUDOC: 150807961  VIAF: 51882651   WorldCat (עם VIAF): 51882651
ציפורה הלר-גוטליב

| --- | --- |

 לידה:  ברוקלין
 מדינה:  ישראל 
 מקום מגורים:  ירושלים 
 השכלה:  בית הספר בית יעקב  נווה ירושלים 
 מעסיק:  נווה ירושלים 
 בן או בת זוג:  אברהם דוד הלר (1967–?)  דוד גוטליב (2020–?) 
 www.tziporahheller.com
 
ציפורה הלר גוטליב (באנגלית: Tziporah Heller Gottlieb) היא רבנית, מחנכת, סופרת ומרצה חרדית. היא ילידת ארצות הברית וחיה בירושלים.
ציפורה היא חברת סגל בכירה במכללת נווה ירושלים לנשים, מנהלת סמינר "בנות אביגיל" בקמפוס נווה ירושלים, ומרצה במכללה היהודית המקוונת "נעלה" (Naaleh.com). מתמחה בניתוח טקסטואלי של ספרות המקרא ופילוסופיה יהודית וכן בחקירת תפקידן של נשים ביהדות.
הרבנית הלר-גוטליב חיברה 9 ספרים, היא בעלת טור שבועי בעיתון "המודיע" ונחשבת כמרצה מבוקשת ו"דמות משפיעה" בקרב נשים חרדיות בכל העולם.
השכלה

ציפורה נולדה למשפחת קרָסנר בברוקלין, ניו יורק, למדה בבית הספר היסודי "בית יעקב" ובשנים 1967-1966 היא למדה בסמינר הרב וולף בבני ברק.
קריירה

בשנת 1967 נישאה ציפורה לרב אברהם דוד הלר ובמשך שנתיים הם התגוררו ביישוב עצמון-שגב בגליל התחתון, כדי להקים בו כולל. לאחר חזרתם לירושלים הם התגוררו בשכונת הר נוף, בעלה הפך למרצה בישיבת "אור שמח" ולאחר מכן ניהל את ישיבת פחד יצחק. בשנת 1970 החלה ללמד במכללת נווה ירושלים למדעי היהדות לנשים ובשנת 1980 הפכה לחברת סגל מן המניין. בשנת 2015 התמנתה למנהלת סמינר "בנות אביגיל" בקמפוס נווה.
הלר מתמחה בניתוח טקסטואלי של ספרות המקרא ופילוסופיה יהודית, תוך התמקדות בפירושי הרמב"ם והמהר"ל. היא מרצה על נשים ביהדות, ו"חיי נשים בתנ"ך ובנביאים". היא ידועה ביכולתה לפשט "מושגים נשגבים" לרמה שכל שומעיה מבינים, תוך שימוש בסיפורים מהחיים וחוש הומור.
הרצאותיה, רובן ככולן, הן באנגלית. פעמיים בכל שנה היא עורכת סיורי הרצאות ברחבי העולם, בעיקר בארצות דוברות אנגלית ויש לה אלפים רבים של תלמידים ומעריצים.
פרטים אישיים

ציפורה הייתה נשואה לרב אברהם דוד הלר במשך 46 שנה ולהם 14 ילדים. הרב נפטר בשנת 2013.
לאחר כ-7 שנים בל"ג בעומר 2020 היא נישאה בשנית לרב דוד גוטליב(אנ').
חתנה של ציפורה הלר, שמואל גולדשטיין, נפצע קשה בפיגוע בבית הכנסת קהילת בני תורה בשנת 2014 בירושלים.
ספרים שכתבה

"יקר מפנינים" (More Precious Than Pearls: Selected Insights Into the Qualities of the Ideal Woman : Based on Eshes Chayil),
"זו הדרך למעלה" (This Way Up: Torah Essays on Spiritual Growth),
"גופנו נשמותינו" (Our Bodies, Our Souls: A Jewish Perspective on Feminine Spirituality),
"בואו נתמודד עם זה" (Let's Face It!: The 8 Essential Challenges of Living),
"תוכניות קרב" (Battle Plans: How to Fight the Yetzer Hara : According to Maharal, Ramchal, Chassidic and Mussar Masters),
"חזרה - הדרך שלך לשינוי מתמשך" (Return: Your Path to Lasting Change),
"הנה אתה" (Here You Are: Exploring the meaning of life's moments),
"מעשה האיזון" (The Balancing Act: How to bring the power and passion of Torah into our homes, our children – and ourselves),
"מראה רחוקה" (A Distant Mirror).
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Ansh, Tamar (1 באוקטובר 2013). "Harav Avraham Dovid Heller, z"l". המודיע. נבדק ב-3 דצמבר 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Bnos Avigail Seminary, REBBETZIN TZIPORAH HELLER-GOTTLIEB (באנגלית)
1 2 3  "Community News From Around The World". Five Towns Jewish Times. 2014. נבדק ב-30 יוני 2024.
1 2  Rebbetzin Tziporah Heller-Gottlieb, Woodmont College (באנגלית)
↑  Mazal Tov to Rebbetzin Heller and Rabbi Gottlieb on Their Engagement!, Jewish Mom, ‏2020-03-24 (באנגלית)
↑  הפלתי את המחבל ואז נפל לו האקדח, באתר israelhayom, ‏23 נובמבר 2014
↑  Tziporah Heller, More Precious Than Pearls: Selected Insights Into the Qualities of the Ideal Woman : Based on Eshes Chayil, Feldheim Publishers, 1993, ISBN 978-0-87306-661-7. (באנגלית)
↑  Tziporah Heller, This Way Up: Torah Essays on Spiritual Growth, Feldheim Publishers, 2000, ISBN 978-1-58330-416-7. (באנגלית)
↑  Tziporah Heller, Our Bodies, Our Souls: A Jewish Perspective on Feminine Spirituality, Targum, 2003, ISBN 978-1-56871-216-1. (באנגלית)
↑  Tziporah Heller, Let's Face It!: The 8 Essential Challenges of Living, Targum Press, 2005, ISBN 978-1-56871-366-3. (באנגלית)
↑  נכתב יחד עם: שרה יוכבד ריגלר (Sara Yoheved Rigler)
↑  Tziporah Heller, Sara Yoheved Rigler, Battle Plans: How to Fight the Yetzer Hara : According to Maharal, Ramchal, Chassidic and Mussar Masters, Shaar Press, 2009, ISBN 978-1-4226-0896-8. (באנגלית)
↑  Tziporah Heller, Return: Your Path to Lasting Change, Menucha, 2015, ISBN 978-1-4951-7254-0. (באנגלית)
↑  Zipora Heler, Here You Are: Exploring the meaning of life's moments, Targum Press, 2008, ISBN 978-1-56871-486-8
↑  ArtScroll.com - The Balancing Act, www.artscroll.com
↑  A Distant Mirror, web.archive.org, ‏2024-07-01
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262418805171  LCCN: n94010921  NKC: zmp2016918683  VIAF: 298064624   WorldCat (עם VIAF): 298064624 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ציפורה הלר-גוטליב".
ניסן שור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 במאי 1979 (בן 45) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מעסיק:  מעריב, הארץ 
 
ניסן שור (נולד ב-22 במאי 1979) הוא עיתונאי, מבקר תרבות, תסריטאי ובמאי דוקומנטרי וסופר ישראלי.
עיתונות

שור החל את דרכו בעיתונות כאחד מעורכי ירחון חיי הלילה והמוזיקה האלקטרונית ניוזיק. בשנת 2001 החל לבקר מוזיקה וטלוויזיה עבור מדור התרבות של אתר וואלה. ביקורותיו התאפיינו בניסוחים חריפים ובניתוח רחב שעסק לא פעם בהקשרים הפוליטיים של היצירה. בהמשך ייסד וערך את ערוץ התרבות באתר nrg מעריב, וכן כתב ושימש כסגן עורך מוסף תרבות מעריב. ב-2007 החל שור לכתוב טור אישי קבוע במוסף סופשבוע של מעריב, תחת הכותרת "נמר קטן". ב-2009 החל לכתוב טור בשם זהה לשבועון טיים אאוט תל אביב. ב-2015 החל לכתוב טור אישי במוסף הארץ. משמש כמבקר מסעדות תחת הכינוי "ביצה עלומה".
ספרות

בשנת 2003 הופיעו מאמרים מאת שור בקבצים לא מה שהיה פעם, שעסק בחיי הלילה בישראל, ו"מה אתה יותר – יהודי או ישראלי?", שעסק בזהותם של צעירים בישראל.
ב-2008 יצא בהוצאת רסלינג ספרו לרקוד עם דמעות בעיניים, בו סקר את תולדות תרבות המועדונים בישראל. הספר, שנקרא על שם השיר "Dancing with Tears in My Eyes" של הלהקה הבריטית אולטראווקס, עוסק בין היתר בנוער הסלוני, במועדוני הגל החדש, במסיבות הטראנס ובסצנת הדאנס של שנות ה-90, על רקע התמורות החברתיות והפוליטיות בישראל (מהפך 1977, האינתיפאדה הראשונה והשנייה, הסכמי אוסלו) וההתפתחויות המוזיקליות באותן תקופות (רוק אנד רול, דיסקו, פאנק, האוס).
בשנת 2012 ערך את הספר "תרימו: הזמנות, פליירים וכרזות בתרבות המועדונים הישראלית: רטרוספקטיבה, 2012-1990".
בשנת 2014, סיפור פרי עטו התפרסם באסופה ״"הלהקה היחידה שחשובה - להיות מעריץ פופ בישראל".
בשנת 2017 הוציא את הרומן הראשון שלו, ״הישראלי הנצחי״, בהוצאת כתר. הרומן עוסק בבן למשפחת מהגרים מברית המועצות שסובל ממחלה מסתורית: בכל פעם שהוא נוסע לחו"ל, תוקפים אותו כאבי ראש איומים, בחילות וחנק. ההורים שלו תמיד אמרו לו שזה כפר קטן, שאין כאן עתיד, שהוא צריך לקחת את עצמו ולברוח. הם השביעו אותו לעזוב, אבל הוא פשוט לא מסוגל. בעוד חבריו הטובים מהגרים מישראל בזה אחר זה, הוא נותר תקוע - לא מצליח לעזוב ולא יכול להישאר. עד שאירוע טרגי מאלץ אותו להתעמת עם השדים שלו.
בשנת 2021 הוציא את הרומן השני שלו, ״מנדט״, בהוצאת כתר. הרומן שייך לסוגת ההיסטוריה החלופית ועוסקת במציאות בדיונית שבה המנדט הבריטי מעולם לא הסתיים ומדינת ישראל לא קמה.
בשנת 2024 הוציא את הרומן השלישי שלו, ״חלומות תעופה״, בהוצאת כתר. הרומן מתרחש בשנת 1983 וגיבורו הוא איציק שטוּרמן, דייל שנוחת בניו יורק ומוצא את עצמו מתגולל בביבים של העיר הגדולה. הוא מבקש  להשתחרר מהטראומה של מלחמת לבנון ומהחיבוק החונק של אמא שלו. אלא שלפני שאיציק פורש כנפיים, האֵם מפקידה בידיו חבילה שמסרה לה סבתא בדירת העולים הקטנה בקריות: קופסה מסתורית עטופה בשפע שקיות ניילון, שעליו להעביר לבן דודו המתגורר בברייטון ביץ', הידועה גם בתור 'אודסה הקטנה'.
טלוויזיה

שור שימש בתפקידים רבים ומגוונים בטלוויזיה, בין השאר כתסריטאי הראשי של ערוץ HOT בידור ישראלי ותסריטאי בתוכניות הקומיות "ארץ נהדרת" ו"עונת החתונות", והשתתף בפאנל התוכניות "טינופת" בהוט 3, "דיבור חדיש" בערוץ 8 ו"המצעד 7.0" ב-HOT בידור ישראלי, וכן הגיש פינה קבועה בתוכנית "הינשופים" בערוץ 8 בהנחיית מודי בר-און (עונה 1).
בשנת 2009 שודרה בערוץ 8 מיני סדרה תיעודית בת שלושה פרקים : "לרקוד עם דמעות בעיניים" על פי ספרו באותו השם, אשר יצר והיה בין במאיה.
ב-2011 שודרה בערוץ 8 מיני סדרה נוספת שיצר וביים, "אנשי המכירות", שעסקה בתולדות הפרסום בישראל.
ב-2015 יצר וביים את הסדרה ״מקום בצמרת - שישה פרקים על פופ ישראלי״, ששודרה בערוץ הראשון.
באותה שנה ביים גם את הסרט ״הרחובות הם שלנו״, העוקב אחר שמונה אמני גרפיטי המגיעים מרקעים ומקומות שונים בישראל. הסרט הוקרן בערוץ הראשון.
לקריאה נוספת

מה אתה יותר – יהודי או ישראלי? (עורך: חנוך דאום), הוצאת ידיעות אחרונות, 2003
לא מה שהיה פעם (עורכים: ניב הדס ואייל רוב), הוצאת בבל, 2003
לרקוד עם דמעות בעיניים, רסלינג, 2008
הלהקה היחידה שחשובה – להיות מעריץ פופ בישראל, הוצאת אפיק, 2014
הישראלי הנצחי, הוצאת כתר, 2017
מנדט, הוצאת כתר, 2021
חלומות תעופה, הוצאת כתר, 2024
הערות שוליים

↑  by, What if the Zionists Lost?, Tablet Magazine, ‏2022-05-05
↑  חלומות תעופה, באתר www.keter-books.co.il
↑  ליאת רגב, ריאיון עם ניסן שור - יוצר הסרט "הרחובות הם שלנו", "המוסף", באתר YouTube,‏ 3 בנובמבר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310967205171  BnF: cb16629833s (data)  ISNI: 0000 0000 7106 1573  LCCN: no2009142402  SUDOC: 236322052  VIAF: 97550689   WorldCat (עם VIAF): 97550689
גארי נייט

| --- | --- |

 לידה:  1964 (בן 61 בערך) אוקהאם, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  אוניברסיטת הרווארד  The Sixth Form College, Solihull  Arden 
 פרסים והוקרה:  Nieman Fellowship (2010) 
 אתר רשמי
 
גארי נייט (באנגלית: Gary Knight; נולד ב-1964) הוא צלם, עורך וסופר אנגלו-אמריקאי.
הוא מייסד שותף של סוכנות הצילום VII (אנ'), מייסד שותף ומנכ"ל קרן VII ומייסד ומנכ"ל האקדמיה VII. במהלך הקריירה שלו, עבד נייט עם גופים ואמנים שונים כמו טיים, סאנדיי טיימס והניו יורק טיימס. בשנת 1998 ערך את הקליפ ל-"Frozen" של מדונה. הוא היה יושב ראש תחרות World Press Photo ב-2008 ו-2014.
חיים וקריירה

נייט נולד ב-1964 באוקהאם, אנגליה וגדל בכפר נואל בווסט מידלנדס. הוא למד בבית הספר ארדן ובמכללת סוליהול. נייט עזב את ההשכלה הגבוהה באמצע שנתו הראשונה והחל לטייל באירופה ובמזרח התיכון. הוא החל לעבוד כצלם בסוף שנות ה-80 בדרום-מזרח אסיה ובהודו-סין מביתו בבנגקוק, תאילנד.
בינואר 1993, נייט עבר ליוגוסלביה לשעבר, שם השתלב בתיעוד פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות במהלך מלחמות. בנוסף לניוזוויק הוא עבד עם טיים, סאנדיי טיימס והניו יורק טיימס. חלק מעבודותיו פורסמו בכתבי עת ובעיתונים שונים ברחבי העולם. חלק מהן הוכנסו למוזיאונים ונמכרו לאספנים פרטיים.
בשנת 1998 ערך את הקליפ ל-"Frozen" של מדונה. הקליפ זכה בפרס הווידאו קליפים של MTV, ופרס פורין.
נייט היה יושב ראש תחרות World Press Photo ב-2008 ו-2014.
פרסים ומועמדויות

להלן לקט מפרסיו ומועמדויותיו של נייט:
1996: פרס אמנסטי הבין-לאומי לצילום עיתונות 1996/1997: מלחמת אזרחים בזאיר.
2000: פרס מקום ראשון להצגה (צילום), פרסי "תמונת השנה".
2002: פרס אמנסטי הבין-לאומי הבריטי למדיה, קטגוריית צילום עיתונות, על עבודתו על פשעי מלחמה בקוסובו עבור ניוזוויק אינטרנשיונל.
2003: אות כבוד על שם רוברט קאפה: המלחמה בעיראק.
2003: צלם פוג'י-צרפת של השנה 2003/2004: המלחמה בעיראק.
2005: פרס מיוחד של חבר השופטים (עם שלושה אחרים), פרסי הצילום הבין-לאומי של ימי יפן.
2013: "המאמר הטוב ביותר" (POYi)
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Condé Nast, ‘War was my life.’ Photographer Gary Knight on a career spent at the heart of conflict, British GQ, ‏2020-10-11 (באנגלית בריטית)
1 2 3  Madonna: Frozen, 2009-10-26, נבדק ב-2023-10-28
1 2  Santiago Lyon To Replace Gary Knight As Chairman Of The 2013 World Press Photo Contest | World Press Photo, web.archive.org, ‏2015-05-02
↑  Gary Knight, Gary Knight (באנגלית אמריקאית)
↑  Porin • 1999 - O Porinu, web.archive.org, ‏2015-02-02
↑  Olivier Laurent, 'These awards show the consequences of a lack of resources in the industry,' says World Press Photo's chair Gary Knight - 1854 Photography, www.bjp-online.com (באנגלית בריטית)
↑  "Winners and Shortlist"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012094846605171  BnF: cb161562068 (data)  GND: 142768359  ISNI: 0000 0001 0655 8118  LCCN: no2003092338  PIC: 315873  VIAF: 102422421   WorldCat (עם VIAF): 102422421
הדי קון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1936 (בת 89 בערך) אילוק, ממלכת יוגוסלביה 
 שם לידה:  הדי דוידוביץ' 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות 
 תחום יצירה:  ציור 
 בן או בת זוג:  זאב קון 
 
הדי קון (נולדה ב-1936) היא ציירת ישראלית ממוצא הונגרי. סגנונה ייחודי באמנות הישראלית, ונע בין ציורי נוף פסטורליים לציורי פרחים נאיביים ומרהיבים. מרבית ציוריה הם בטכניקה של שמן על בד.
קורות חיים

נולדה כהדי דוידוביץ' באילוק, עיירה קטנה בממלכת יוגוסלביה. ב-1941, כאשר פלשו הנאצים ליוגוסלביה, הבריחו אותה הוריה עם אחיה הגדול לבודפשט שבהונגריה, שם התגוררו הוריה של אימה.
הדי גודלה על ידי סבה וסבתה בבודפשט. הסב שימש כרב הראשי של העיר, ולמרות זאת זכתה הדי בחינוך פלורליסטי, וכבר בנעוריה השתתפה בשיעורי ציור. בתחילה למדה בשיעורים פרטיים ואחר כך במסגרת סטודיו לציור. בשלב מסוים הועברו הילדים עם הסבא והסבתא אל הגטו, שם חלקו דירת חדר עם שלושים אנשים נוספים וסבלו מקור, רעב ומחלות. עם תום המלחמה, גילתה הדי כי במהלך השואה נרצחו שני הוריה ואחיה הקטן באושוויץ.
ב-1953 החלה ללמוד ציור באקדמיה לאמנות בבודפשט, אולם בעקבות המרד ההונגרי ואזרחותה היוגוסלבית נאלצה לעזוב את המדינה וב-1956 עלתה לישראל.
קריירת אמנות

למרות החוויות הקשות אותן חוותה במהלך השואה, לא נתנה הדי לזוועות המלחמה לפגוע בתשוקתה ואהבתה לחיים.
עבודותיה המוקדמות מאופיינות בדיוקנאות ובתיאורי נוף בסגנון פוסט אימפרסיוניסטי מתון. עבודותיה המאוחרות, משנות ה-90 מאופיינות בצבעוניות עזה ובמעבר בין תיאור ריאליסטי לדקורטיבי. רמות הצבעוניות יוצאות הדופן בציוריה באות לידי ביטוי במיוחד כאשר היא מציירת פרחים (הנושא החביב עליה, שהוא גם המזוהה ביותר עם יצירתה), אך גם כאשר היא מציירת נופים, טבע דומם או דיוקנאות. המתבונן בציוריה של הדי לא יכול שלא להתרשם משמחת החיים והאופטימיות שלה.
על יצירותיה אמרה קון: "יש בי רצון לייפות את המציאות ולכן אני מציירת פרחים – בכל הגוונים והסוגים".
קון הציגה תערוכות רבות בישראל, בניו יורק, לונדון, בודפשט, סידני, אמסטרדם, פריז, ברלין, טורונטו, רומא ובריסל.
חיים אישיים

הייתה נשואה לצייר זאב קון מסוף שנות ה-50 עד למותו ב-2024. בנם הוא הצייר שי קון.
הערות שוליים

1 2  Sue Fishkoff (1996-10-10). "Hungarian exhibit opens in Tel Aviv". Jerusalem Post. אורכב מ-המקור ב-2012-11-05. נבדק ב-2010-07-14.
↑  הדי קון - ליטוגרפיות וציורים למכירה - הגלריה און ליין, באתר www.galleryonline.co.il
1 2 3 4  אורן שץ, הדי קון (1936), באתר עסקי אמנות, ‏2014-03-22
1 2  הדי קון, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית
↑  "Heddy Kun Biography". www.heddykun.co.il. אורכב מ-המקור ב-2013-01-08. נבדק ב-2012-08-04.
↑  Heddy Kun - Park West Gallery, Park West Gallery, ‏5 בינואר 2018
↑  Tylevich, Katya (2012). "Holocaust Toys" (PDF). Elephant Magazine (11): 36–40. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2015-09-25.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 273404  NLI: 987007576344905171  ISNI: 0000 0000 7348 6866  LCCN: no2009203322  ULAN: 500483845  VIAF: 103594433   WorldCat (עם VIAF): 103594433
טייסות שירות חיל האוויר

אליזבת גרדנר, מטייסות שירות חיל האוויר
כנפי הטיס של טייסות ה-WASP
טייסות שירות חיל האוויר (באנגלית: Women Airforce Service Pilots - WASP) היה ארגון אווירי אמריקאי צבאי למחצה שכוח האדם שלו היה מורכב מנשים טייסות, שפעל במלחמת העולם השנייה. הארגונים שקדמו ל-WASP, "יחידת אימוני הטייס לנשים" (Women's Flying Training Detachment – WFTD) ו"טייסת העזר להעברה של הנשים" (Women's Auxiliary Ferrying Squadron – WAFS), התארגנו בנפרד בספטמבר 1942. הם היו ארגונים חלוציים של נשים בעלות רישיון טיס אזרחי, שעסקו בהטסת כלי טיס צבאיים בכפיפות לחילות האוויר של צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. ה-WFTD וה-WAFS התמזגו ב-5 באוגוסט 1943 כדי ליצור את הארגון הצבאי למחצה, ה-WASP. סך כל הטייסות של הארגון היה 1,074, שכל אחת מהן אפשרה לשחרר טייס גבר לתפקידים קרביים. הן טסו כמעט מאה מיליון ק"מ בכל סוגי כלי הטיס. ב-1977 הוכר הארגון כארגון צבאי באופן מלא וב-2009 הוענקה לו מדליית הזהב של הקונגרס.
במשך פעילותו של הארגון הוגשו מעל 25,000 בקשות לשרת בו, אך רק 1,074 התקבלו אליו. לנשים שהתקבלו היה ניסיון קודם והן החזיקו ברישיונות טיס. רובן של הנשים היו בנות הגזע הלבן, שתיים היו ממוצא מקסיקני, שתיים ממוצא סיני ואחת ילידה אמריקאית. האפרו-אמריקאית היחידה שהגישה בקשה להתקבל, התבקשה לוותר.
תחילת האימונים

תוכנית האימונים של ה-WASP כללה 19 קבוצות של נשים: קבוצת "המקוריות" (The Originals) בהנהגתה של ננסי לאב ו-18 הקבוצות של "שפנות הניסיון" (The Guinea Pigs) בהדרכתה של ג'קי קוקרן. הנשים חויבו להשלים את אותו מסלול הכשרה כפי שנדרש מהטייסים הגברים של חיילות האוויר של צבא ארצות הברית ורבות מהן המשיכו לתוכניות אימונים מתקדמים. מבין שתי הטייסות ממוצא סיני, הייזל יינג לי, נהרגה בתאונת התנגשות על מסלול ההמראה והשנייה, מאגי ג'י, שרדה את המלחמה. היחידה מבין הטייסות ממוצא אינדיאני, אולה מילדרד רקסראוט, משבט הלקוטה, גם היא שרדה את המלחמה ומאוחר יותר הצטרפה לחייל האוויר האמריקאי.
הטייסות שהגיעו מה-WAFS צברו כבר כ-1400 שעות טיסה והיו להן רישיונות טיס אזרחיים. הן קיבלו הדרכה של 30 ימים בנוהלי הצבא ושיטות ההטסה של כלי טיס צבאיים. לאחר מכן הן צוותו למשימות תובלה שונות.
"שפנות הניסיון" החלו את אימוניהן בשדה התעופה העירוני של יוסטון ב-16 בנובמבר 1942 כחלק מיחידת אימוני ההטסה ה-319 של חיילות האוויר של צבא ארצות הברית (AAFWFTD). אימונים אלו החלו זמן קצר לאחר שבנות ה-WAFS החלו את אימוני ההתמצאות שלהן בדאלוור. שלא כמו בנות ה-WAFS, אלו שהגיעו ליוסטון לא לבשו מדים והיה עליהן לדאוג לעצמן לסידורי לינה. כמו כן, הן זכו לטיפול רפואי מינימלי, לא הועמדה לרשותן כבאית תעופתית, והאמבולנס שהועמד לרשותן הושאל מבסיס אלינגטון הסמוך. צוות המנהלה היה בלתי מספיק ולרשותן הועמדה ערבוביה של 23 מטוסים לצורך האימונים.
המחסור במשאבים, בשילוב עם מזג האוויר הערפילי והלח של יוסטון, גרמו לדחיית סיומו של הקורס הראשון מפברואר לאפריל 1943. הקרקע הלחה והדביקה והמחסור בבתי שימוש, גרמו לירידה משמעותית במוראל. כדי למזער את הבעיה, הוצא לאור העיתון היחידתי Fifinella Gazette שהגיליון הראשון שלו פורסם ב-10 בפברואר 1943. פיפנלה הייתה גרמלינית שהופיעה בספרו של רואלד דאל "הגרמלינים" שיצא לאור באותה שנה והונפש בסרט של וולט דיסני. היא הייתה הקמע הרשמי של ה-WASP והופיעה על תגי הכתף של הבנות.
הקורס הראשון ביוסטון מנה עם פתיחתו 38 נשים שלרשותם עמדו 200 שעות הדרכה. ב-24 באפריל 1943 סיימו אותו 23 טייסות. הקורס השני סיים החל בדצמבר 1942 והסתיים במאי 1943. הקורס השלישי הסתיים ביולי 1943 ובפברואר 1943 החל הקורס הרביעי.
ב-7 במרץ 1943 אירעה תאונת האימונים הקטלנית הראשונה בקורסים ביוסטון. מרגרט אולדנבורג והמדריך שלה, נוריס מורגן, התרסקו 11 ק"מ מדרום ליוסטון ונהרגו.
בסוף מאי 1943 פורקה יחידת אימוני ההטסה ה-319. בקיץ אותה שנה מוזגו סופית ה-WAFS וה-WFTD לתוך ה-WASP.
משימות

לכל אחת מהנשים שהוכשרו במסגרת ה-WASP הוענק רישיון טיס. הן הוכשרו כטייסות ב"אופן הצבאי". יותר מ-25,000 נשים הגישו בקשות להתקבל לארגון, אך פחות מ-1,900 התקבלו. לאחר ארבעה חודשי אימוני טייס צבאיים, קיבלו 1,074 מהן את כנפי הטיסה שלהן והן היו לנשים הראשונות שהטיסו כלי טיס צבאיים של ארצות הברית.
הנשים לא הוכשרו לפעילות קרבית. יחד עם זאת, מסלול הכשרתן היה זהה לזה של הגברים פרחי הטיס. הבנות לא קיבלו הכשרה בירי והאימונים שלהם כללו מעט מאוד אימוני טיסה במבנה ואימוני אווירובטיקה, אך הן קיבלו הדרכה לביצוע תמרונים שהיו חיוניים להיחלצות מכל מצב. אחוז הנשירה של הבנות מהקורסים היה נמוך יותר בהשוואה לזה של צוערי קורסי הטייס של הבנים.
לאחר סיום הכשרתן, הוצבו בנות ה-WASP ב-120 בסיסים ברחבי ארצות הברית, הן ביצעו משימות טיסה רבות ושחררו טייסים גברים למשימות קרביות. הן ביצעו כמעט 100 מיליון ק"מ של טיסות מבצעיות מבתי החרושת למטוסים לבסיסי הטיסה ולבית הספר לטיסה. כמו כן הן ביצעו משימות של גרירת מטרות לאימוני ירי נ"מ, ביצעו הדמיות של משימות הפצצה וביצעו טיסות מטען. הנשים שביצעו את המשימות הללו הטיסו כמעט את כל סוגי המטוסים ששירתו בחיילות האוויר של צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. בנוסף, הותר לטייסות מיומנות במיוחד להטיס מטוסי סילון. מספטמבר 1942 ועד דצמבר 1944 העבירו בנות ה-WASP ‏ 12,650 מטוסים מ-78 סוגים שונים.
במהלך המלחמה איבדו את חייהן 38 טייסות של ה-WASP, כולן בתאונות טיסה. 11 מתוכן נהרגו באימונים ו-27 בפעילות מבצעית. בשל העובדה שהן לא נחשבו חלק ממסגרת צבאית, הועברו גופותיהן של ההרוגות לבתיהן על חשבונן של משפחותיהן בלי שום טקס אשכבה צבאי או בלי שהוענק להן שום עיטור גבורה. צבא ארצות הברית לא התיר שארונות הקבורה של ההרוגות יעטפו בדגל ארצות הברית.