stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צפריר רונן
פעילותו > קיבוצים ומפלגת העבודה

במערכת הבחירות של 1992 פעל במטה של יצחק רבין כיועץ תקשורת ואיש טלוויזיה וכמו כן במערכת הבחירות להסתדרות של 1994. הוא עבד עם מאשה לובלסקי, עופרה פרידמן ואלי גולדשמידט.
ב-1995 הקים[דרוש מקור] ועמד בראש "מטה הקיבוצים" שאיגד 100 קיבוצים, שחובותיהם לבנקים, כולל ריביות, תפחו לכדי 15 מיליארד שקל. בסיום שנה וחצי של פעילות המטה, תיאר סבר פלוצקר במאמרו בידיעות אחרונות מה- 19.3.96 את פעולת המטה: "...מאז, החבורה של מטה ההתיישבות הצליחה להזיז הר. מה זה הר, היא הזיזה יבשת. קודם כל בדעת הקהל. עד לפני שנה דובר בישראל על החובות הנוראיים שיצרו הקיבוצניקים הבזבזניים ועל המתנות שהם מקבלים מהממשלה המוחקת להם חוב על חשבון כל יתר האזרחים. עכשיו מדברים על הקיבוצניקים המסכנים שהבנקים שיקרו אותם, סחטו אותם, מצצו את דמם והביאו למפלתם. בקיצור, לפני שנה זה היה משבר הקיבוצים, עכשיו זה משבר הבנקים. לפני שנה מילת המפתח הייתה "מחיקת חוב", עכשיו מילת המפתח היא "חיוב יתר".... מה רוצים היום הקיבוצים? הם לא רוצים בדיקת חשבונות, הם רוצים זיכוי ציבורי שיפסיקו לראות בהם גנבים ופושטי רגל. את השינוי הזה בדעת הקהל מטה ההתיישבות כבר השיג. אני מוריד בפניו את הכובע".
לאחר ההצלחה, הציע צפריר ב-1996 להקים את "מפלגת ההתיישבות" על בסיס ציבור "נפגעי הבנקים" במדינה, שהוערך כ-50% על פי סקרים, על מנת לקבוע בחוק את גבולות העמלות והריבית שגובים הבנקים מהציבור (מה שנעשה בחלקו מאוחר הרבה יותר).
בשנת 1998 ניהל את אולפני אלרום ברמת הגולן.
פעילותו > פורום נהלל ופעילות פוליטית

היה יושב ראש פורום נהלל (נקרא בתחילה "כנס נהלל") של אנשי ההתיישבות העובדת למען ארץ ישראל, אשר הקים מחדש את התנועה למען ארץ ישראל השלמה. נמנה עם מייסדי מפלגת התקווה (אחד ממרכיבי האיחוד הלאומי). התנגד בתקיפות לתוכנית ההתנתקות ולאחריה השתתף באופן פעיל ומוביל בעליות לחומש של מטה חומש תחילה.
רונן הגיע לתמוך בהתיישבות בארץ ישראל בכל מקום, כולל המאחזים ובית השלום בחברון.
ב- ב' שבט תשס"ו ארגן כנס תמיכה ביישוב היהודי בחברון בהשתתפות עשרות מחברי ההתיישבות העובדת, חברי קיבוצים ומושבים מכל הארץ. כולל ליווי מוזיקלי של הזמר אריאל זילבר.
כשביקרו את דניאלה וייס בקשר להתנגדות לפינוי בית השלום, הוא (עם פורום נהלל) היה בין אלה שתמכו בה. הוא ששלף את המשור המכני מרכבו של יואל מרשק ב"תקרית המשור" ליד חוות סקאלי.
צפריר ובעז העצני הוזמנו להצטרף למועצת יש"ע המתחדשת בשנת 2007. יחד עם משה לשם ונעם ארנון. אולם הם התפטרו ממנה תוך זמן קצר עקב חילוקי דעות לגבי עקרונות הפעולה[דרוש מקור].
פעילותו > ערוץ ההיסטוריה הישראלית

ב-2000 נמנה עם יוזמי "ערוץ ההיסטוריה הישראלית". הוא הקים חברה בע"מ בשם זה, וגייס למטרה זו את אבישי כפיר (קצין צנחנים לשעבר ובוגר לימודי טלוויזיה אף הוא, מפיק ובמאי של סרטים תיעודיים רבים וכמו כן (2009) יו"ר הנהלת פורום היוצרים הדוקומנטריים) לשמש כסמנכ"ל תוכן בערוץ. כמו כן נכנס שאול לוי לתפקיד סמנכ"ל הכספים. כמלווי הערוץ הוא גייס את מאיר פעיל, יצחק נבון, עזריה אלון, חיים גורי, חיים חפר ועמוס חורב. הוא אסף קטעי סרטים היסטוריים בנושאי ארץ ישראל והגיע ל-8,000 שעות תיעודיות, המקוטלגות על פי נושאים באופן ממוחשב. הוא עסק באיסוף השקעות לערוץ, הגדרת תכנים ומטרות וכמו כן התכוון שהערוץ ייצור באופן רציף חומר תיעודי מקורי בנושאים ישראל, היסטוריה יהודית וציונות.
פעילותו > קללת אדריאנוס

רונן יצר סרט תיעודי בשם "קללת אדריאנוס", אך לא הספיק לסיימו. בדצמבר 2014 שודרה בערוץ 1 מיני סדרה תיעודית בשני חלקים בעלת אותו שם, בהשתתפות מומחים, היסטוריונים וחוקרים ישראלים, פלסטינים, בריטים ואמריקאים, המבוססת על הפרויקט של רונן, שנערך ובוים בידי נעם יבור. אך המסר שמועבר בו שונה מהמסר שניסה רונן להעביר בסרטו. המזרחן מרדכי קידר טען שהסרט "הוא בגידה בזכרו של צפריר ובפעלו, כי הסרט מציג את "שני הנרטיבים" הישראלי והפלסטיני כשווי ערך, כשתי אמיתות, בדיוק הדבר שצפריר נלחם נגדו" ואילו ידע שזו תהיה התוצאה לא היה משתתף בו. קידר הוסיף וטען ששאל את אחד מהאנשים שהשתתפו בהכנת הסרט לפשר "העיוות" ונענה כי: "בישראל לא ניתן לקבל תקציבים להפקת סרטים המציגים באורח חיובי רק את הצד הציוני, ושלא יתנו מקום מקביל לצד הפלסטיני". בעקבות כך, הועלו ליוטיוב שמונה פרקים תחת השם "קללת אדריאנוס", שנערכו על ידי חברו של רונן, אילון ירדן, מתוך הטיוטה המקורית שרונן הספיק להכין לפני מותו, בהם הוא גם מקריין.
מהטענות בסרט:
הסבת שמה של ארץ ישראל מפרובינציית יהודה, (דהיינו "ממלכת יהודה"), שנוסדה על ידי נציב סוריה בשנת 6 לספירה, ל"פרובינקיה סוריה פלשתינה", בשנת 135, לאחר דיכוי מרד בר כוכבא הייתה עדות ל"קלקלתו" - מונח שבו השתמשו חז"ל לתיאור החרבת כל עצי הפרי, שבוצעה על ידי אדריאנוס בארץ יהודה. הקיסר סבר כי שינוי השם, החרבת הארץ יחד עם הגליית כל תושביה היהודים מאזור יהודה תגרום ניתוק הקשר בין היהודים לארצם.
השם "Palestine" היה בשימוש שנים רבות על ידי הגויים, אבל משמעותו היחידה הייתה - ארצו של עם ישראל, ארץ היהודים. כבר בהחלת המנדט הבריטי נאבקו ראשי היישוב נגד השימוש בשם זה, והשיגו תוספת קטנה - בעברית הופיע ליד השם "פלשתינה" ראשי התיבות 'א"י'. היהודים אזרחי ארץ ישראל היו אזרחים פלשתינאים וגם האזרחים מקרב ערביי ארץ ישראל, היו אזרחים פלשתינאים.
על פי מקורות ידועים ובנוסף כאלה שנתגלו לאחרונה, מוכח שאחד מהמניעים העיקריים בכל הפעילות של הערבים נגד המנדט הבריטי והתהליך של יצירת הבית הלאומי היהודי בארץ ישראל (מה שנקרא המרד הערבי הגדול), הייתה פעילות חתרנית של ערביסטים בממשל הבריטי, במטרה להשאיר את ארץ ישראל בשליטה בריטית ולא לשחרר אותה כמדינה עצמאית יהודית (כמו שהייתה מטרתו של כתב המנדט המקורי של חבר הלאומים). בפרעות 1920 צעקו הערבים בירושלים: "אטבח אל יאהוד" אבל גם "א-דואלה מענא" - כלומר הממשלה איתנו.
גם הערבים יודעים את האמת, כלומר ש"פלסטין" הוא שם שהומצא לאזור אותו דורשים היהודים. בהזדמנויות שונות מצוטטים מנהיגים ערבים שונים, כולל אנשי אש"ף ובראשם יאסר ערפאת, הטוענים שהמושג "עם פלסטיני" אינו אלא כלי נשק במלחמה נגד קיום מדינת ישראל.
כל עוד אנו משתמשים במושג "פלסטינים" (וממילא מסכימים שהארץ היא פלסטין) הקללה עומדת בתוקפה, ובמו ידינו אנו נותנים נשק הסברתי ביד אויבינו הרוצים להשמידנו. תחיית עם ישראל בארצו כוללת לא רק חזרה למגורים, עבודה בארץ, נטיעת עצי-פרי ואף הגנה עליה בכוח צבאי, אלא, לא פחות מכך, חזרת הזהות של ארץ ישראל כארצו של העם היהודי, בשמה. לכן עצם השימוש במושג "פלסטינים" הוא כניעה למגמה העלולה להוביל לאיבוד זהותנו הלאומית.
הערות שוליים

↑  אתר "נשמה"
↑  דיווח על הכנס האמור
↑  קרבות הפלמ"ח כתבה של קלמן ליבסקינד על הסכסוך בחוות סקאלי, מתוך nrg מעריב
↑  כתבה על חוות סקאלי (כולל תקרית המשור) מתוך הארץ
↑  לשם השוואה, ערוץ 1 הפיק בשלושים שנה כ-80 סרטים תיעודיים היסטוריים בלבד.
↑  מתוך עמוד הפייסבוק של הדוקטור מרדכי קידר
↑  מתוך עמוד הפייסבוק של הדוקטור מרדכי קידר
↑  קללת אדריאנוס הטיוטה המקורית בשמונה פרקים
הסכם הגבול הימי בין ישראל ללבנון

| --- | --- |

 מטרה:  קביעת קו תיחום של האזור הכלכלי הבלעדי וקו תיחום של המים הטריטוריאליים בין: ישראל ישראל לבין לבנון לבנון 
 חותמים:  ישראל יאיר לפיד (ראש ממשלת ישראל)  לבנון מישל עאון (נשיא לבנון)
 מתווכים:  ארצות הברית עמוס הוכשטיין
 מקום חתימה:  בסיס האו"ם בא-נאקורה
 מקום יצירה:  לבנט 
 תאריך הצגה:  1 באוקטובר 2022
 תאריך כניסה לתוקף:  27 באוקטובר 2022
 
קו הגבול הימי בהסכם (פרט ל"קו המצופים")
קו הגבול הימי לטענת ישראל
שדה הגז כריש
קו הגבול הימי בין ישראל לקפריסין
"נקודה 1"
קו הגבול הימי לטענת לבנון
"קו המצופים" בין ישראל לבין לבנון אשר הוסכם לשמר את מעמדו בפועל עד להסדרת הגבול היבשתי בין המדינות
הסכם הגבול הימי בין ישראל ללבנון קבע קו תיחום של האזור הכלכלי הבלעדי וקו תיחום של המים הטריטוריאליים בין שתי המדינות כאשר לגבי חמשת הקילומטרים המזרחיים ("קו המצופים") הוסכם לשמר את מעמדם בפועל עד להסדרת הגבול היבשתי בין המדינות. הצדדים סיכמו שהסכם זה קבע פתרון קבוע של הסכסוך הימי ביניהם.
המשא ומתן בין ישראל ללבנון החל ב-14 באוקטובר 2020 לצורך קביעת הגבול הימי בין המדינות. שנתיים לאחר מכן, ב-27 באוקטובר 2022 העבירו שתי המדינות את מסמך ההסכם החתום למתווך עמוס הוכשטיין ובכך ההסכם נכנס לתוקף. מאז הסכם ישראל-לבנון 1983, זו הפעם הראשונה שישראל ולבנון קיימו משא ומתן וכרתו הסכם. ישראל ויתרה על השטח הימי המשולש שהיה במחלוקת, וקו הגבול שורטט כפי שדרשה לבנון (פרט ל-5 הק"מ המזרחיים שלא נכללו בהסכם).
רקע

בין ישראל ללבנון לא נחתם הסכם שלום ואין גבול בין-לאומי מוסכם ביבשה. קו הגבול הזמני שבתוקף בין ישראל ללבנון הוא "הקו הכחול" שסומן בשטח על ידי האו"ם לקראת הנסיגה מרצועת הביטחון בשנת 2000.
בעקבות נסיגת ישראל מרצועת הביטחון אישר האו"ם שישראל השלימה נסיגתה מלבנון בהתאם להחלטה 425 של מועצת הביטחון וחזרה לגבול הבין-לאומי.
קו הגבול הבין-לאומי חזר ונתקבע בשלושה הסכמים בין-לאומיים במהלך המאה ה-20:
הסכם ניוקומב-פולה 1923 לסימון הגבול בין המנדט הבריטי בארץ ישראל למנדט הצרפתי בלבנון וסוריה
הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות 1949
הסכם ישראל-לבנון 1983
רקע > המחלוקת

בין לבנון לישראל הייתה מחלוקת היכן עובר הגבול הימי בין המדינות. כל אחת מן המדינות תבעה בלעדיות כלכלית על אזור חיץ משולש ששטחו 860 קמ"ר שעבור ישראל מהווים פחות מ-2% מהשטח הכולל של המים הכלכליים שלה, ועבור הלבנונים כ-3%. לצד תביעת ריבונות הדדית על השטח עומדות זכויות כלכליות - בעומק הים היתכנות למאגרי גז הטבעי, שכל צד ניכס לעצמו.
חוק הים משנת 1982 מגדיר מים טריטוריאליים של מדינה כ-22 קילומטרים מקו החוף שלה. כך, כל השטח הימי שמצפון לראש הנקרה ועד למרחק של 22 קילומטר מהחוף הוא לבנוני וכל השטח הזהה מדרום הוא ישראלי. אזור כלכלי בלעדי מוגדר כשטח בו למדינה יש זכויות שימוש במשאבי הטבע: קידוחי גז ונפט, ייצור אנרגיה ועוד. שטח זה משתרע עד לכ-370 קילומטר מקו החוף של כל מדינה. המחלוקת בין ישראל ללבנון עסקה בגודל הזווית שלאורך השוק האנכית שלה ימתח קו הגבול מקצה הגבול היבשתי המוסכם (לכשיוסכם, מעמדו הנוכחי של הגבול היבשתי בין המדינות, הקו הכחול, הוא 'זמני') בין המדינות מערבה לתוך הים וישפיע בעיקר על שטח המים הכלכליים אם כי גם על שטח המים הטריטוריאליים של שתי המדינות.
בשנת 2003 קבעה ישראל את 5 הקילומטרים הראשונים של הגבול בים והוצבו מצופים לאורכו לצורכי פטרול של אוניות חיל הים. סיבת הצבת המצופים (עם חבל מקשר "גדר הפרדה ימית" אשר קיבל את השם "אנקונדה") הייתה מניעת מעבר סירות דיג לבנוניות לדיג בשטח ישראל (שמורת טבע ימית) בעוד האזור מצפון לגבול הוא "מדבר" תת-מימי בשל דיג יתר בעזרת חומרי נפץ. לבנון לא הכירה בכך. שאר הקו לא הוגדר רשמית.
בשנת 2007, לבנון חתמה על הסכם ימי עם קפריסין המחולק לשש נקודות. ההסכם עצמו לא הוגש לאומות המאוחדות, ולא פורסם בפרסום רשמי כלשהו. נקודה 1 היא הנקודה הדרומית ביותר, ונכתב בהסכם כי נקודה 1 נתונה לשינויים. הסכם זה אושרר על ידי קפריסין ב-2009, אך לא על ידי לבנון. בשנת 2010 חתמה ישראל עם קפריסין על הסכם דומה ובו הגבול הימי בין ישראל ללבנון מתחיל בנקודה 1 (אך השאירה אפשרות לשינוי). מכאן המקור לנקודה 1, אם כי לא נעשה שימוש בשיטה מסוימת לקביעתו. בניגוד לנכתב במקורות שונים, היא איננה הנקודה החותכת את הניצב לקו החוף[דרוש מקור]. לבנון התנגדה להסכם זה ולאחריו הגישה לבנון לאו"ם את גרסתה לגבול הימי בין המדינות, שמעניקה ללבנון רצועה של 860 קמ"ר נוספים לעומת הגרסה הישראלית לקו הגבול. ההבדלים נובעים מעמדת לבנון לפיה יש לסמן את קו הגבול לפי חוק הים ולא לפי ההסכם בין לבנון וקפריסין ב־2007. ממשלת ישראל אישרה באוגוסט 2011 כי תגיש לאו"ם את הצעתה לגבול, לאחר שבאוגוסט 2010 מחלקת האוקיינוסים ודיני הים של האו"ם פרסמה הודעה רשמית, שנמסרה על ידי ממשלת לבנון, על הגדרת הגבול הימי בין לבנון לישראל בהתאם לגרסה הלבנונית. כך 2 הצדדים הגישו לאו"ם את גרסתם. ניסיונות פשרה ותיווך שנערכו בין 2011 ל־2021 לא צלחו.
העניין בסימון הגבול הימי חודש לאור מציאת מאגרי הגז הישראלים ומשבר האנרגיה בלבנון. הצדדים לא ביצעו קידוח גז באזור המחלוקת.
רקע > קביעת גבול ימי

ישנן שלוש שיטות מוכרות לקביעת גבול ימי: השיטה הראשונה היא הטלת ניצב (90 מעלות) לקו החוף. בשנת 2000, ישראל אימצה באופן חד-צדדי שיטה זו וקבעה קו מצופים צהובים שאורכו 5 ק"מ עליו הגן חיל הים. האו"ם, שייצג את העמדה הלבנונית, אימץ שיטה שנייה - והיא המשך של קו הגבול היבשתי. היות שקטע הקו היבשתי המערבי ביותר פנה מערבה ב־270 מעלות, נוצר משולש אי-הסכמה בין ישראל ללבנון ולאו"ם.
במהלך העשור השני של המאה ה-21, כאשר הסכימה ארצות הברית לתווך בין ישראל ללבנון, היא הציעה להתבסס על שיטה שלישית לסימון, הנקראת "שיטת החציונים". שיטה זו מבוססת על התוויית "קו חציוני שכל נקודה בו שווה ערך מהנקודות הקרובות ביותר על קווי המוצא(אנ') שמהם נמדד רוחב המים הטריטוריאליים של כל אחת משתי המדינות".
לשיטה זו, שיש המגדירים כמועדפת לפי החוק הבינלאומי, יש מגבלה אחת: גם אם מסכימים לה עקרונית, הרי שניתן למדוד את הקו בדרכים מעט שונות. וכך נוצרה מחלוקת בין המדידה הישראלית למיקום קו זה לבין המדידה הלבנונית. משולש אי-ההסכמה שנוצר היה קטן בהרבה מזה של שנת 2000, שכן שני הצדדים הסכימו לאמץ את שיטת "החציונים" שנים לפני ההגעה להסכם בשנת 2022.
משא ומתן

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. חסר מידע על הנושאים שהיו במחלוקת במהלך המשא ומתן ועל תוכן ההסכם.
משא ומתן > המשא ומתן העקיף בא-נאקורה

לאחר תהליך תיאום מתמשך שארך כשלוש שנים, ובסמיכות למספר משברים בלבנון, בהם הפיצוץ בנמל ביירות, המשבר הכלכלי והמחאות בעקבותיו, התקיים משא ומתן בין הצדדים באופן עקיף. הוא החל בתחילת אוקטובר 2020 במפקדת יוניפי"ל בא-נאקורה. המשתתפים בו היו שר האנרגיה הישראלי, יובל שטייניץ, יו"ר הפרלמנט של לבנון, נביה ברי, נציג האו"ם בלבנון, יאן קוביש, ועוזר מזכיר המדינה האמריקאי דייוויד שנקר, אשר תיווך בין הצדדים. מתווך נוסף שהוזכר הוא ג'ון דארוצ'ר.
בתחילת המשא ומתן מפקד צבא לבנון, גנרל ג'וזף עאון, דרש כ-1,500 קמ"ר נוספים מהמים הכלכליים של מדינת ישראל, לפי המשך הגבול שסומן בין בריטניה וצרפת ב-1923 בהסכם ניוקומב-פולה. משמעות הדרישה היא תביעת בעלות על שדה הגז כריש שבבעלות אנרג'יאן, ובעלות על בלוק 72, בו תכננה ישראל להתיר קידוחים. ישראל סירבה לקיים משא ומתן דרומית לאזור המחלוקת. בנובמבר 2020, בתום שלושה סבבי שיחות, נקלע המשא ומתן לקשיים לאחר שלבנון הקשיחה את עמדתה.
לאחר הפוגה של כמה חודשים במשא ומתן, הודיעו הלבנונים באפריל 2021 כי למרות התנגדות ישראל הם מספחים את כל שטחי המחלוקת. כשבועיים לאחר מכן דווח על התחדשות המשא ומתן, אך הוא הופסק עם מבצע שומר החומות.
משא ומתן > בתיווך עמוס הוכשטיין

בזמן ההפוגה בין השיחות הוקמו ממשלות חדשות בישראל ובלבנון. באוקטובר 2021 גם התחלף המתווך האמריקאי ועמוס הוכשטיין נכנס לתפקיד. הוכשטיין סבר שיש חלון הזדמנויות עד הבחירות בלבנון במאי 2022. בינואר חודשו השיחות. ביוני הציג הוכשטיין לצוות הישראלי את הצעת לבנון. במקביל הגיעה האסדה של כריש לישראל ועוררה מתיחות בין המדינות, במהלכה שיגר חזבאללה כטב"מים לעבר האסדה שייורטו על ידי צה"ל. לישראל היה אינטרס לסיים את המשא ומתן לפני תחילת הפקת הגז מכריש שצפויה בסוף 2022. בישראל הצהירו שהגז יופק בלי קשר לשיחות.
בספטמבר 2022 הציג המתווך האמריקאי הצעת פשרה חדשה, שלאחריה הודיעו הצדדים שהגיעו למספר הסכמות עקרוניות. במסגרת התכנסות העצרת הכללית של האומות המאוחדות בניו יורק בספטמבר, הוכשטיין וברט מקגרק, יועצו של נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן לענייני המזרח התיכון, נפגשו עם הצדדים בנפרד ודנו על טיוטת ההסכם. ב-1 באוקטובר 2022, הוצג לישראל וללבנון המתווה האמריקאי לסימון קו הגבול הימי, המפשר בין דרישות הצדדים. ב-5 באוקטובר לבנון השיבה על טיוטת ההסכם, ולפי הפרסומים סרבה להכיר ב"קו המצופים" כקו הגבול הימי, דבר שישאיר פתח לתביעות נוספות מצידה, וכן סרבה לשלם תמלוגים לישראל על הגז שנמצא בשטחה. ישראל דחתה את הערות לבנון וב-9 באוקטובר הועברה טיוטה נוספת ללבנונים. למחרת, ב-10 באוקטובר, המתווך האמריקני העביר לישראל וללבנון נוסח סופי להסכם.
תחילת הקו סוכם כ"קו המצופים" (שנקבע בשנת 2000) אשר מעמדו נשמר והמשכו התבסס על קו 23 שהופקד בשנת 2010 באו"ם. נקבע גם כי מדובר בהסכם קבוע המהווה את סוף הסכסוך ביחס לשטח הימי שבמחלוקת.
נוסף על כך, הוסדר אופן פיתוחו של המאגר חוצה הגבולות הקיים בשטח הימי שבמחלוקת. היתכנותו המסחרית לא הייתה ידועה בעת החתימה כי לא בוצעו קידוחים שימדדו כמות הגז (והנפט) הידועה בו. לאור הערכות קודמות של משרד האנרגיה בישראל, מבחינה גאוגרפית, כ-17 אחוזים מהמאגר היו בצד הישראלי לפי הקו שנקבע. תאגיד בינלאומי אמור לספק תשלום לישראל על חלקה במאגר. תאגיד זה, אחד או יותר, צריך להיות בעל מוניטין שאינו כפוף לסנקציות בינלאומיות, שלא יפגע בהמשך הסיוע של ארצות הברית, ושאינם תאגידים ישראליים או לבנוניים. מחלוקות על מאגרים חוצי גבול עתידיים יפתרו בסיוע של ארצות הברית.
משא ומתן > החתימה על ההסכם

לבנון סרבה לחתום על הסכם עם מדינת ישראל כדי למנוע מצג של נורמליזציה בין המדינות. לכן, הוחלט שלבנון תחתום על הסכם עם ארצות הברית לגבי הגבול הימי שלה, ובנפרד ישראל תחתום על הסכם נפרד עם ארצות הברית על הגבול הימי שלה. כך לא נוצר מצב שלבנון חותמת עם ישראל על אותו המסמך.
ב-27 באוקטובר 2022. נשיא לבנון, מישל עאון, חתם על ההסכם שהעביר לו המתווך הוכשטיין ואישר את תוכנו. ראש ממשלת ישראל יאיר לפיד חתם על ההסכם באותו יום. לאחר ששני הצדדים חתמו בנפרד, התקיים טקס החתימה הרשמי בהשתתפות צוותי המשא ומתן הישראלים והלבנוניים בחדרים שונים בבסיס האו"ם בנאקורה. שתי המדינות הגישו את ההסכם כמסמך רשמי לאו"ם.
לפיד שכיהן כראש ממשלת מעבר בתקופת בחירות בעת החתימה, והותקף בשל כך על ידי האופוזיציה. לפיד נימק את החלטתו בכך שהאופוזיציה "מתנהגת בצורה מופקרת", וכי הממשלה הצביעה ואישרה את ההסכם. היועצת המשפטית לממשלה, גלי בהרב מיארה, אישרה כי בסמכות הממשלה לאשר את ההסכם, אך המליצה להביאו לכנסת בשל הבחירות.
ההסכם

ב-11 באוקטובר 2022 הודיעו ראש ממשלת ישראל יאיר לפיד ונשיא לבנון מישל עאון שהם מאשרים את הטיוטה הסופית שהעבירה ארצות הברית להסכם הגבול הימי עם ישראל, אך לא מדובר באישור הרשמי הנדרש כדי שההסכם יכנס לתוקף. חלק מההסכם הוא קבלת מכתב ערבויות המבהיר כי ארצות הברית מחויבת לזכויותיה הביטחוניות והכלכליות של ישראל, בתרחיש בו חזבאללה או גורם אחר יחליט לאתגר את ההסכם.
ההסכם פורסם לראשונה ב-12 באוקטובר 2022. הוא קבע קו תיחום של האזור הכלכלי הבלעדי וקו תיחום של המים הטריטוריאליים כאשר לגבי חמשת הקילומטרים המזרחיים ("קו המצופים") הוסכם: ”...כדי לא לפגוע במעמדו של הגבול היבשתי התווייתו של הגבול הימי לכיוון היבשה מהנקודה המזרחית ביותר של הגבול הימי צפויה להיעשות על רקע סימון הגבול היבשתי על ידי הצדדים או זמן סביר לאחר סימון זה. עד למועד התוויה זו הצדדים מסכימים כי המצב הקיים בקרבת החוף, לרבות לאורכו וכמוגדר על ידי קו המצופים הקיים, יישאר כפי שהוא, על אף העמדות המשפטיות השונות של הצדדים לגבי אזור זה שהתווייתו טרם הוסדרה”. בהסכם צוין גם ”...הצדדים מסכימים שהסכם זה, כולל סעיף... [העוסק בקו המצופים], קובע פתרון קבוע והוגן של הסכסוך הימי ביניהם”.
נוסף על קביעת קו התיחום, עוגן הסדר הפיתוח של מאגר הגז קאנא - צידון אשר חוצה את קו התיחום. נקבע שאופן הפיתוח של מאגרים חוצי גבולות עתידיים יקבע בסיוע של ארצות הברית.
סימון גבול ימי – שני הצדדים הסכימו על סימון קו גבול קבוע והוגן על בסיס קו 23 (אשר בו חזרה לאחוז לבנון אחרי שחזרה בה מדרישתה לקו 29). ב-5 הקילומטרים הראשונים הסמוכים לחוף יישמר הסטטוס קוו הנוכחי, בהתאם לקו המצופים שסימנה ישראל בעקבות הנסיגה מלבנון בשנת 2000 (דרישה שישראל לא הייתה מוכנה להתפשר עליה מטעמי ביטחון). לגבי ההשלכות על סימון הגבול ביבשה נאמר, כי לסימון הגבול בים לא תהייה השפעה על הגבול היבשתי. אמנם ישראל ויתרה על מרבית שטח המחלוקת בין קו 1 לקו 23 (860 קמ"ר), אבל רוב רובו של שטח זה נמצא במים הכלכליים (EEZ) ולמעשה ישראל ויתרה רק על 5.8 קמ"ר מהמים הטריטוריאליים שלה.
הסכמה לגבי הפקת הגז – מצוין כי ללבנון זכויות מלאות על שדה הגז הפוטנציאלי צידון-קאנא, הגולש בקצהו לצד הישראלי, וכי החיפושים בו יחלו מיידית לאחר חתימת ההסכם על ידי תאגיד בינלאומי אמין העונה לסטנדרטים מקצועיים גבוהים ואינו נמצא תחת סנקציות בינלאומיות. ישראל תקבל בתמורה פיצויים על חלקו של השדה הנמצא בתחומה.
תגובות להסכם

לבנון:
גם מישל עאון, נשיא לבנון, הדגיש שההסכם שנחתם אינו ויתור, ולא מדובר בסוג של נורמליזציה - אלא בהסכם דרך צד שלישי. לטענת עאון, איש מחנה 8 במרץ, חזבאללה שימש כגורם מרתיע במהלך המשא ומתן.
חזבאללה:
בעקבות ההסכם חסן נסראללה, מזכ"ל חזבאללה, הודיע על סיום מצב הכוננות המיוחד שהוכרז בחזבאללה במהלך המשא ומתן על הגבול הימי. עוד הדגיש כי "מה שקרה הוא ניצחון גדול גדול גדול עבור מדינת לבנון, עבור אזרחיה ועבור ההתנגדות", נסראללה חידד כי ההסכם הושג ללא נורמליזציה של ישראל, המשלחות לא ישבו בשום שלב תחת קורת גג אחת, ואין מסמך אחד עליו מופיעות חתימות של שני הצדדים כדי להימנע ממראית עין של נורמליזציה. בנוסף אמר כי ההסכם אינו בעל מעמד של חוזה בינלאומי ולא מספק לישראל ערבויות ביטחוניות.
לבנון:
פולה יעקוביאן, חברת פרלמנט לבנונית שנבחרה בגוש הרפורמה העצמאי בבחירות הפרלמנטריות בלבנון בשנת 2022, טענה שמדובר בהסכם תבוסתני ושיש להביאו לאישור הפרלמנט. לדבריה, "הישראלים קיבלו את האוצר ואנחנו נותרנו עם טופס לוטו ... מה שקיבלנו בהסכם זה דבר לא ידוע ולא מובטח. נתנו לישראל שדה בטוח [כוונתה לשדה כריש] וגם לא ברור מה קורה עם 'קו המצופים'. ההסכם הזה הוא הסכם של מי שהובס, המציאות בקיבוע הגבול הימי היא מציאות מרה".
ביקורת בישראל נגד ההסכם

מבקרי ההסכם בישראל העלו מספר טענות:
אי חוקיות:
לטענת המבקרים, ההסכם נוגד את "חוק יסוד: משאל עם" המחייב שהעברת שטח ישראלי ריבוני למדינה אחרת תתאפשר רק לאחר משאל עם או אישור הכנסת בהצבעה של 80 ח"כים. עמדת הממשלה הייתה שאין הכרח במשאל עם משום שלא מדובר במסירת שטח שחלה בו ריבונות ישראלית, אלא במסירת שטח שנוי במחלוקת. עתירה שהוגשה בנושא זה נדחתה על ידי בג"ץ פה אחד בהרכב של שלושה שופטים.
ניגוד לדוקטרינה רווחת:
לטענת המבקרים, ההסכם נוגד את הדוקטרינה שגיבש בית המשפט העליון בישראל, לפיה ממשלה זמנית אינה יכולה לקבל החלטות חשובות שיחייבו ממשלות עתידיות, ללא סיבה משכנעת. עתירה של ארגון "לביא" בנושא נדחתה פה אחד על ידי בג"ץ בהרכב של שלושה שופטים.
אחת הטענות הייתה שישנה דחיפות לחתימה על ההסכם בהקדם, עוד לפני הבחירות לכנסת, מכיוון שנשיא לבנון מישל עאון היה אמור לסיים את תקופת כהונתו יום לפני הבחירות ולכן אם ימתינו לאחר הבחירות לכנסת, החתימה כבר לא תהיה רלוונטית.
עידוד טרור
לטענת המבקרים, סמיכות ההסכם לאיומי חזבאללה לתקוף את אסדות הגז עלול להתפרש כיעילות הפעלת טרור ועידוד לטרור בעתיד. לעומת זאת גורמי הביטחון הצביעו על הצורך הדחוף בחתימה על ההסכם, לצורך הגנה על האינטרס הביטחוני, המדיני והאנרגטי של המדינה.
מתן שטחים ללא תמורה:
לטענת המבקרים, שטחים נמסרו ללא תמורה מדינית כלשהי.
הניסיון להסדיר את הגבול היבשתי לאור מלחמת 'חרבות ברזל'

בפרק זה אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפרק באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפרק בצורת הערות שוליים.
במהלך התיווך הבין-לאומי בניסיון למנוע מלחמה כוללת בין ישראל ללבנון העלתה לבנון את הדרישה לתיקון קו הגבול ב-14 נקודות. המחלוקת לגבי נקודת ראש הנקרה היא קריטית להתוויית גבול ימי מוסכם בין ישראל ללבנון - תיחום האזור הכלכלי הבלעדי לצורך קביעת זכויות כרייה במים עמוקים, הפקת גז, ודיג.
ראו גם

יחסי ישראל–לבנון
גבול ישראל–לבנון
פרשת עמותות ברק

פרשת עמותות ברק הייתה פרשה, אשר במסגרתה התנהלה חקירה משטרתית בשנים 2000 עד 2006 בחשד להפרה של חוק מימון מפלגות בגיוס תרומות לא חוקיות, בהיקף של מיליוני שקלים, עבור מסע הבחירות של אהוד ברק ורשימת ישראל אחת ב-1999. במסגרת החקירה נחקרו באזהרה, אך לא הואשמו, ראש ממשלת ישראל, אהוד ברק, ומספר ממקורביו ובהם חבר הכנסת יצחק הרצוג והיועץ האסטרטגי טל זילברשטיין. בשנת 2003 נסגרו מרבית התיקים בפרשה מחוסר ראיות וב-2006 הכריזה פרקליטות המדינה על סגירת החקירה ללא הגשת כתבי אישום.
רקע

בשנת 1999 הוקמה רשימת "ישראל אחת" בראשותו של אהוד ברק לקראת הבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה. הרשימה כללה את מפלגת העבודה, מפלגת מימד ומפלגת גשר. לצורך מימון מסע הבחירות האישי שלו לראשות הממשלה השתמש מטה ברק במספר עמותות לצורך גיוס תרומות. מקצת מן העמותות הוקמו סמוך למועד הבחירות ופעלו תקופה קצרה בלבד, בעוד עמותות אחרות היו ותיקות יותר וגויסו לצורכי הקמפיין. העמותות מומנו על ידי תרומות מקרנות מחוץ לישראל ומגורמים פרטיים והן נטלו חלק פעיל בקמפיין.
שמואל לוי שהיה איש השטח המרכזי של אהוד ברק סיפר כי הפעיל 3000 איש במערכת בחירות זו בהם מאות עבריינים.
חשיפת הפרשה

לאחר שהעיתונאי קלמן ליבסקינד חשף את פעילות העמותות בסדרת כתבות בשבועון "מקור ראשון", ב-6 במאי 1999 העלה חבר הכנסת מיכאל איתן חשדות כי גיוס התרומות באמצעות העמותות השונות עמד בניגוד לחוק מימון מפלגות וכי חלק גדול מהעמותות היו "עמותות קש", כלומר עמותות פיקטיביות אשר מטרתן היחידה הייתה גיוס כספים לקמפיין הבחירות והן פעלו בניגוד למטרותיהן המוצהרות.
ב-27 בינואר 2000 פרסם מבקר המדינה את הדו"ח המנדטורי שלו בדבר חריגות מחוק מימון מפלגות, כפי שנעשה לאחר כל מערכת בחירות. בדו"ח כלל המבקר פירוט נרחב באופן יוצא דופן, על חריגות של סיעת "ישראל אחת". לסיכום כתב המבקר:
באופן תקדימי כלל הדו"ח ציון שמות החשודים בעבירות שונות, את מקורות המימון ופירוט של העמותות אשר שימשו להעברת כספים למפלגה, בניגוד לחוק, ובסכומים המגיעים להערכתו לפחות ל-5.2 מיליוני שקלים. המבקר קנס את סיעת "ישראל אחת" בסכום עתק של 10.5 מיליון ש"ח וגינה את התנהלותה. בעקבות החשדות הללו, הורה היועץ המשפטי לממשלה, אליקים רובינשטיין, על פתיחת חקירה בנושא.