stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אריה קפלן (קצין)
שירות המדינה בדרך > מחנות המעצר בקפריסין

הנרייטה סאלד (אוניית מעפילים) ויגור (אוניית מעפילים) היו הספינות הראשונות שמעפיליהן גורשו לקפריסין. קפלן הוכרז על ידי הבריטים כמנהיג המחנות (Camp Leader). כנציג ועד המעפילים העמיד בתוקף את הדרישות לאוטונומיה בחיי המחנה. הבריטים הסכימו שלא להיכנס ולא להתערב בענייני המחנה מעבר לאספקת מזון. במחנות המעצר בקפריסין הופיע קפלן בשם המוסווה "יצחק כהן". לאחר כחצי שנה מסר את תפקידו ליואש צידון וחזר לארץ ישראל.
בעדות מאוחרת אמר קפלן: ”עד היום לא עוזבת אותי ההכרה מכלי ראשון של אסון כזה של גירוש ופליטות כיהודי או לא כיהודי, אבל העובדה שאדם מנושל ממקומו וסביבתו, תוך הרס פיזי ורוחני של כל מה שהיה קודם”
למבצעי ההעפלה וחלקו בהם היו חשיבות רבה בחייו של קפלן. הם עיצבו את השקפת עולמו, העניקו לחייו תחושת משמעות והשפיעו על בחירותיו המקצועיות והאישיות.
שירות המדינה בדרך > אוניות נוספות

ב-1947 עסק קפלן בהכנת אנצו סרני (אוניית מעפילים) בנמל חיפה להפלגת מעפילים נוספת. האונייה שנרכשה על ידי המוסד לעלייה ב' יצאה בינואר 1946 להפלגת העפלה. לאחר שנתפסה והוכנסה לנמל חיפה הוחרמה על ידי השלטונות הבריטים. לאחר מאבק משפטי שוחררה. היה צורך להכין אותה להפלגה והיא יצאה וביצעה הפלגה בשם בונים ולוחמים (אוניית מעפילים). 

קפלן לא יצא עם הספינה. באותה תקופה עסק בגיוס חברים נוספים לפלי"ם, היה מפקד הפלי"ם למשך כמה חודשים, אך ביקש לחזור לעסוק בענייני ההעפלה באירופה.

ביולי 1947, התמנה קפלן יחד עם זאב רותם להכשיר באיטליה את קדימה (אוניית מעפילים) לקראת הפלגה עם 794 מעפילים.

במג'נטה, איטליה, עבד כמה חודשים בהכנת משלוחי נשק לארץ והשתתף בהעלאת מעפילים להפלגה.
פיקח על הכשרת טירת צבי (אוניית מעפילים) במספנה בנאפולי, ובאפריל הפליגה מפורמיה במפרץ גאטה (Gaeta) עם 798 מעפילים.
באפריל 1948 מונה קפלן על ידי יהודה ארזי כ"נציג הבעלים" של אוניית הרכש האיטלקית RESSURECTIO וליווה אותה בהפלגה ארצה, לאחר שהוטענה ב 25 תותחי נ"מ 20 מ"מ, נשק ותחמושת, לכאורה עבור ניקרגואה. 

האנייה עברה לסיציליה, והעמיסה מטען כיסוי שכלל פקעות בצל, תפוחי אדמה וארטישוק. צוות ההשטה כלל ימאים מקצועיים בני משפחה סיציליאנית, האנייה הגיעה בערב פסח תש"ח, 23 אפריל 1948, לנמל תל אביב. עובדי הנמל בילו את ליל הסדר בפריקת מטען החימוש.
קפלן עם אנשי הפל"ים בגאטה (Gaeta) איטליה, בהכנת אוניית תחמושת, מרץ 1948.
אריה קפלן בעת הכנת אוניית הנשק "רקס" בנאפולי מרץ 1948.
שירות בחיל הים

התפקיד הראשון שקיבל מסוף אפריל 1948 היה מפקד בסיס חיפה שהתחיל בבית ברח' העצמאות 56 שהתקבל ממחלקת הנמל של הפלמ"ח. משם עבר למחנה מעבר בחוף שמן העיסוק העיקרי הכנת כלי שיט מצי הצללים לכשירות הפלגה.
אריה קפלן בנמל חיפה 1948.
שירות בחיל הים > מפקד אח"י וג'ווד

כמפקדה הראשון של אח"י וג'ווד השתתף איתה במרבית קרבות מלחמת העצמאות

ב-17 ביוני 1948 תקף מטוס ספיטפייר מצרי את אח"י וג'ווד באותו אזור. המטוס הופל באש מתותחי אורליקון של האונייה. 

בין ה-20–22 ביוני 48' השתתפה אח"י וג'ווד בניסיון למנוע מ"אלטלנה" לפרוק את נשקה בחוף. נוכח המצב המורכב שנוצר בעימות בין יהודים ליהודים היו המשתתפים במבצע חלוקים בדעתם ונמנעו מפעולה נחרצת כנגד פעולות אנשי האצ"ל ב"אלטלנה".
ב-16 ביולי 1948 הופעלה הקורבטה להענקת סיוע ארטילרי לכיבוש הכפרים הערביים בחוף הכרמל.

בליל 17/18 ביולי הופגזה העיר צור בלבנון מהים על ידי אח"י אילת (א-16) ואח"י וג'ווד במטרה להרתיע את ממשלת לבנון ממעורבות לבנונית במלחמה בארץ ישראל.
מבצע שודד לתפישת אונייה איטלקית "ארג'ירו" עם מטען נשק שהובל לסוריה. מודיעין הביא מידע וחולית קומנדו השתלטה על הספינה בדרכה. תואם מפגש עם הקורבטות אח"י הגנה ואח"י וג'ווד וב-26 באוגוסט הועבר הנשק בלב ים לקורבטות. הספינה 'ארג'ירו' טובעה על ידי קפלן בנגיחת חרטום של אח"י וג'ווד. ב-30 באוגוסט 1948 נכנסו הקורבטות לנמל חיפה והנשק נמסר לאנשי החימוש של צה"ל.
קרב אשקלון – -ב-19 באוקטובר 48' התחולל קרב ימי בין כוח שכלל את אח"י הגנה בפיקוד דוד מימון ואח"י וג'ווד בפיקוד קפלן, לבין לשייטת אניית תובלה חמושה "מצר", שהביאה אספקה לכח המשלוח המצרי חוף. מול חוף מג׳דל (אשקלון היום). אח"י נגה (ק-26) בפיקודו של ג'וקי אפשטיין נכחה, אך מגבלת תותחיה מנעה את השתתפותה בקרב.

הקורבטות שהיו חמושות בתותחי שדה מיושנים פתחו באש מטווח 5000 מ׳ ללא תוצאות.
המטוסים המצרים הטילו פצצות מגובה רב, אך אח"י הגנה הצליחה לחמוק מהם. אחד המטוסים הופל למים אחד מאנשי הצוות נהרג וארבעה נפצעו בתוכם סגן מפקד האונייה מרדכי לימון בשל הדף נפילתו. 

לאור חוסר יעילותם של התותחים ולמרות הפקודה לסגת, החליט קפלן לסגור טווח אל האונייה המצרית ובשינויי קורסים תכופים וירי מהחרטום ומהירכתיים התקרב ופגע בה באמצעות תותחי האורליקון נגד מטוסים. הייתה זאת הפעם הראשונה שאוניית חיל הים פגעה באוניית אויב בקרב ימי במלחמת העצמאות.
הקורבטה אח"י וג'ווד, ק-18 בפיקודו של קפלן.
ספינת הנשק ארג'ירו צמודה לדופן אח"י ודג'ווד, כשעל סיפונה הנשק הסורי המוחרם מוכן להעברה.
תרשים קרב מול חוף אשקלון, 19 אוקטובר 1948.
פגיעות בחרטום אח"י וג'ווד בקרב אשקלון, 19 אוקטובר 1948.
שירות בחיל הים > מפקד אח"י וג'ווד > אורחים ופקודים חשובים

ב-31 באוגוסט 1948 הגיע דוד בן-גוריון לביקור בחיל הים. קפלן כמו רוב מפקדי האוניות היו אנשי פלי"ם, קיבלו אותו במדים לבנים ללא דרגות עונדים בהתרסה את סמלי הפלמ"ח.
במהלך המלחמה ביקר נשיא המדינה חיים ויצמן בנמל חיפה והתקבל על ידי ראש השירות הימי גרשון זק על סיפון אח"י וג'ווד.
תחת פיקודו של קפלן כמפקד הקורבטה שירת מילה ברנר כקצין ניווט לחודש ימים. 

סגן בנימין תלם שירת בספינה כקצין קשר ונעשה קצין ניווט.
בדצמבר 1948 סיים קפלן את תפקידו באח"י וג'ווד ומסר את הפיקוד למרדכי לימון.
אוגוסט 1948 ראש הממשלה דוד בן-גוריון מבקר באח"י וג'ווד
אח"י וג'ווד בפיקוד אריה קפלן מקושטת בעמדות כבוד לקבלת הנשיא חיים ויצמן ורעייתו.
ביקור הנשיא חיים ויצמן על סיפון אח"י וג'ווד.
שירות בחיל הים > פינוי שרידי אלטלנה

בשנת 1949 התמנה קפלן כמפקד הימי של  יחידת הנחתות. בספטמבר 1949 קיבל את המשימה, שהטיל דוד בן-גוריון, לפנות את שברי האלטלנה מחוף תל אביב ולהטביעם. במסגרת המבצע פיקד קפלן על בסיס יפו. המבצע הסתיים ב-25 בנובמבר 1949.
עבודות פינוי שברי האלטלנה, אוקטובר 1949.
אריה קפלן 1950.
שירות בחיל הים > מפקדת חיל הים

עם חזרתו מהלימודים בארצות הברית בשנת 1952 התמנה קפלן כראש מחלקת משק וחבר המטה המתאם של חיל הים. התפקיד כלל אחריות על כל הצד הלוגיסטי של החיל. בהמשך שימש כראש ענף תכנון במפקדת חיל הים. כיו"ר צוות "צימוק" ניהל את המבצע לצמצום תקציבו של חיל הים, שהועמד כתנאי לרכש המשחתות בבריטניה –אח"י אילת (ק-40) ואח"י יפו (ק-42).
שירות בחיל הים > בחיל החימוש

בשנת 1956 חשב קפלן להשתחרר אך בהוראת המטכ"ל משה דיין הוצב כסגן למפקד חיל החימוש. בתפקיד זה שירת שנה וחצי כולל תקופת מלחמת סיני. בתום מבצע סיני היה עיקר העיסוק בחיל החימוש שיקום ציוד הלחימה וניצול השלל לשימוש. קפלן קיבל תקן של אל"ם אך נשאר בדרגת סא"ל היות שמפקד החיל עמוס חורב נשא דרגת אל"ם.
שירות בחיל הים > מחלקת ציוד

בשנת 1957 חזר קפלן למטה חיל הים בתפקיד ראש מחלקת ציוד והועלה לדרגת אל"ם. היה חבר המטה המתאם בתקופת פיקודם של שמואל טנקוס ויוחאי בן נון. הוא עסק בקליטת הצוללות והטרפדות שנרכשו והנחתות שנבנו. השתתף בהקמת מזח הצוללות בחיפה ובנית בסיס אשדוד. כן היה שותף ביוזמה להקמת מוזיאון ההעפלה וחיל הים בחיפה.
מפקד חיל הים שמואל טנקוס עם ראש מחלקת ציוד אריה קפלן וקצין נוסף, 1959.
הרמת כוסית במחלקת ציוד לכבוד כניסתו של יוחאי בן נון לתפקיד מפקד חיל הים, 1960.
באזרחות > סוכנויות

עם שחרורו הוצעו לקפלן תפקידי ניהול שונים אך שאיפתו הייתה להיות עצמאי. קפלן מונה כנציג בישראל של חברות בינלאומיות, וסיפק ציוד למספנות ישראל ול"וולקן הנדסה" בהסכמי עבודה תמורת עמלה.

קפלן מונה לנציג חברת "נביוס החזקות ימיות" (Navios Maritime Holdings) בישראל וסייע לקשירת חוזה להובלת פחם מאוסטרליה לחברת החשמל באמצעות חברה זו.
באזרחות > הוצאת ספרים

קפלן הקים הוצאת ספרים בשם "שגב" והוציא לאור את תרגום הספר 'תרגילי כושר גופני על פי שיטת חיל האוויר הקנדי5BX - XBX. (Royal Canadian Air Force Exercise Plans).

לאחר מספר שנים הקים הוצאת ספרים בשם "דולפין" עבור ספרי השירה של אשתו בינה קפלן.
אריה קפלן ליד הספינה "אף על פי" שנעשתה מוזיאון ההעפלה וחיל הים 1969.
אריה קפלן 1995.
ספר תרגילי אימון גופני BX5 בהוצאת "שגב" של משפחת קפלן 1964.
ספר שירים ראשון של בינה קפלן בהוצאת "דולפין" של משפחת קפלן.
משפחה ממשיכה

בשנת 1939 נישאה האם רחל ליצחק אקשטיין ובשנת 1941 הביאה לעולם בת אראלה אחותו, הצעירה מקפלן ב-17.5 שנים. 

בתיווכו של חבר מבית הספר החקלאי כדורי פגש קפלן את בינה לבית דודניק בשנת 1941. על אף שהקשר הראשוני היה קצר, זכרו זה את זה לאורך השנים ושבו ונפגשו מקץ פעילותו הימית ביוזמתו של קפלן שמצא את בינה מוכנה לקראתו. לאחר שחזר מהשליחויות נישאו בספטמבר 1948. בינה שהייתה אשת חינוך, משוררת ומתרגמת.
לזוג נולדו 3 ילדים. בשנת 1949 נולדה הבכורה דבי. בשנת 1954 נולדה בת שנייה נגה. בשנת 1962 נולד בן בעז.
אריה קפלן עם אחותו אראלה אקשטיין 1944.
הזוג קפלן בחתונתם ספטמבר 1949.
הזוג קפלן בחתונתם עם שלמה כהן סבו של החתן.
משפחת קפלן בשנת 1958.
הזוג בינה ואריה קפלן בשנת 2000.
משפחה ממשיכה > פטירה

קפלן חלה ונפטר במרכז רפואי בני ציון בחיפה ב-12 ביוני 2003 ונטמן בבית העלמין בחוף הכרמל.

בלכתו השאיר אחריו את אלמנתו בינה קפלן ילדיו דבי ג'יוואן – מטפלת באמנות. נגה צבי מטפלת בדרמה ובעז קפלן, - בעלים ומנכ"ל חברת BabyLink המתמחה בשירותים רפואיים ופארא-רפואיים לנשים. וכן את שבעת נכדיו: אור, גליה, יוחאי, עמר, לטם, עדו ורתם.
בינה קפלן נפטרה ב־18 בספטמבר 2004 ונטמנה בבית העלמין בחוף הכרמל ליד אריה (קיפי) קפלן.
מקורות וקריאה נוספת

אליעזר טל, מבצעי חיל הים במלחמת הקוממיות הוצאת מערכות, 1964, עמ' 153–161.
נחום בוגנר, ספינות המרי הוצאה לאור משרד הביטחון, 1993, עמ' 22, 62-61.
נחום בוגנר, אי הגירוש- מחנות המעפילים בקפריסין 1948-1946 הוצאת עם עובד, 1991.
ישראל אוירבך, ים רוגש גבה גלי הוצאת הקיבוץ המאוחד והחבל הימי לישראל, 1992, עמ' 23, 26, 51, 54, 63.
יוסף אלמוג ושמואל ינאי, השערים פתוחים, אסופת זכרונות העפלה 1945-1948 2001, עמ' 444–447.
אברהם זוהר ומאיר פעיל, הפלמ"ח הימי (פלי"ם), הוצאה לאור משרד הביטחון, 2001, עמ' 28, 56, 64, 69, 78-77, 88, 92-91, 100, 102, 110, 118-117, 163, 215-214, 222, 233-232, 237.
דבי ג'יוואן, נגה צבי, ובעז קפלן, הייתה רוח טובה קיפי אסופת זכרונות, מאי 2006.
אריק קרמן, אוניית המלחמה של המעפילים, הוצאת אריה ניר, 2009, עמ' 124–127, 139, 142, 150-157.
ביאורים

↑  קפלן העדיף את כדורי על לימודים בבית הספר הימי שליד הטכניון.
↑  קודם לכן נקרא "ארושיק" בחוגי המשפחה.
הערות שוליים

↑  "הייתה רוח טובה" עמ' 179.
↑  "הייתה רוח טובה" עמ' 45, 92 ו-139.
↑  פנחס וזה, עמ' 168 -170.
↑  "רוח טובה באה" עמ' 192.
↑  ירון, הקומנדו הימי הישראלי בפעולתו הראשונה, חוברת "חיל הים" יולי 1948, עמ' 5.
↑  אליעזר טל, עמ' 160-153.
↑  המפה נלקחה מספרו של אריק קרמן, ״אונית המלחמה של המעפילים״ עמ' 151.
↑  ישראל אוירבך עמ' 67.
↑  ספרים בהוצאת דולפין באתר סימניה.
↑  בינה קפלן באתר אוהיו סטיט יוניברסיטי
↑  שירים של בינה קפלן באתר סימניה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299451205171  LCCN: no2009001048  VIAF: 58913694   WorldCat (עם VIAF): 58913694
בלו אנג'ל (אלבום)

עטיפת האלבום Blue Angel
Blue Angel הוא אלבום משנת 1980 שהוציאה להקת Blue Angel. את הלהקה הקימו הסולנית הראשית סינדי לאופר, ביחד עם ג'ון ת'ורי. הם הוציאו אלבום אחד בלבד תחת שם זה.
האלבום נכשל מבחינה מסחרית, ולאופר הגיעה למצב של פשיטת רגל והלהקה התפרקה.
מתוכו האלבום יצאו הסינגלים I'm Gonna Be Strong, I Had a Love, Late ו-Fade.
רק הסינגל "I'm Gonna Be Strong" נכנס למצעדים, ורק של הולנד בלבד, ודורג במקום ה-37.
בהמשך הקריירה של סינדי, היא יצרה גרסת כיסוי לשניים מהשירים באלבום: - "I'm Gonna Be Strong (במקור של פרנקי ליין) מאלבום האוסף Twelve Deadly Cyns...and Then Some ו-Maybe He'll Know (מהאלבום True Colors).
רשימת השירים באלבום

Maybe He'll Know
I Had a Love
Fade
Anna Blue
Can't Blame Me
Late
Cut Out
Take a Chance
Just the Other Day
I'm Gonna be Strong
Lorraine
Everybody's Got an Angel
בלגרייב אדוארד סאטון ניניס

| --- | --- |

ניניס, במדי חיל הקלעים, לפני המשלחת
 לידה:  22 בינואר 1887 סטרטהאם, הממלכה המאוחדת 
 נהרג:  14 בדצמבר 1912 (בגיל 25) אנטארקטיקה 
 תקופת הפעילות:  1911 – 14 בדצמבר 1912
 מספר מסעות:  1
 אזורים שחקר:  ארץ ויקטוריה
 
בלגרייב אדוארד סאטון ניניס (באנגלית: Belgrave Edward Sutton Ninnis ‏ 22 בינואר 1887 - 14 בדצמבר 1912) היה לוטננט בגדוד הקלעים המלכותי וחוקר אנטארקטיקה בריטי. ניניס היה חבר במשלחת אוסטרלאסיה, שיצאה לאנטארקטיקה בהנהגת סר דאגלס מוסון, בשנת 1911.
אנטארקטיקה 1913-1911

נישא על גלי התהילה שקצר במשלחת נמרוד של ארנסט שקלטון לאנטארקטיקה, בשנת 1907, נסע דגלאס מוסון לאנגליה בראשית 1910 לעורר עניין ולהשיג תמיכה במשלחת אוסטרלית, שתתמקד במחקר מדעי. במסע זה רכש את הלווייתנית "אורורה" ובלונדון הטעין אותה בכל הפריטים של ציוד מומחים שיכול היה להשיג, לרבות 49 כלבי מזחלות גרנלנדיים. ניניס הצטרף למשלחת בלונדון כממונה על הטיפול בכלבי ההאסקי הגרנלנדי והפליג עם ה"אורורה" במסעה מלונדון לסידני, בפיקודו של רב החובל ג'ון קינג דייוויס. במהלך ההפלגה קשר ניניס ידידות אמיצה עם ד"ר זאוויר מרץ, מטפס הרים שווייצרי, שהצטרף למשלחת בלונדון ומונה גם הוא לטפל בכלבים.
ניניס היה בקבוצת 36 האנשים שהפליגו מהובארט ב-2 בדצמבר 1911. בסיס נבנה באי מאקוארי וקבוצה קטנה של חמישה אנשים הוצבה בו לאיוש תחנת ממסר רדיו ולניהול מחקר. ניניס נחת באנטארקטיקה עם הקבוצה העיקרית במפרץ קומונוולת' ב-8 בינואר 1912 והקים שם את הבסיס העיקרי. הקיץ עבר עליהם בבניית צריף בכף דניסון, שנועד לשמש משכן חורף ל-18 האנשים של קבוצת ארץ אדלי.
ניניס היה אחד משלושה אנשים בצוות מזחלות, קבוצת המזרח הרחוק. שותפיו לקבוצה היו מוסון ומרץ, ויחד יצאו מזרחה ב-10 בנובמבר 1912, לסקור את ארץ המלך ג'ורג' החמישי. בראשית דצמבר נתקלו בסופת שלגים עזה, שאילצה אותם להישאר בשקי השינה שלהם למשך חמישה ימים. ניניס סבל אותו זמן מפצע מודלק בבסיס אחת מציפורניו. בסופו של דבר לא יכול היה לשאת עוד את הכאב המתמשך, שמנע ממנו שינה, ולבקשתו, פתח מוסון את הפצע באזמל מנתחים. ניתוח הזוטא עבר בשלום. הקבוצה המשיכה בדרכה ואז, לאחר התחלה מוצלחת ב-14 בדצמבר, כשהקבוצה חצתה את קרחון ניניס, נפל בלגרייב ניניס אל תוך בתרון מכוסה שלג. מרץ גלש מעל תכסית הבתרון, מוסון היה על מזחלתו בפיזור משקל, אך ניניס רץ לצד המזחלת השנייה, ומשקל גופו כנראה ניפץ את תכסית השלג מעל הבתרון. שישה כלבים, רוב מנות המזון של הקבוצה, האוהל ועוד ציוד חיוני נעלמו בתוך הבתרון העמוק והרחב, במרחק 480 ק"מ מזרחית לבסיס הראשי. מרץ ומוסון ראו כלב אחד מת ואחד פצוע על מדף קרח בעומק 46 מטרים, אך ניניס נעלם ללא עקבות, ולאחר שעות של קריאות אל מעמקי הבתרון, נאלצו מרץ ומוסון להכיר באמת - ניניס לא היה עוד בין החיים.
משפחה של חוקרי קטבים

ניניס היה בנו של חוקר האזור הארקטי ד"ר בלגרייב ניניס (1922-1837), רופא ראשי בדרגת מפקח של הצי המלכותי וחבר במשלחת הארקטית הבריטית של קפטן ג'ורג' נרס בשנים 1875–1876. דודנו של ניניס, לייטננט אוברי הווארד ניניס היה מהנדס במשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית של ארנסט שקלטון בשנים 1914–1917, בקבוצת ים רוס.
לקריאה נוספת

Lincoln Hall (2000) Douglas Mawson, The Life of an Explorer New Holland, Sydney ISBN 1-86436-670-2
הערות שוליים

↑  Tom Griffiths, "Slicing the Silence", Harvard University Press, 2007, ISBN 978-0-674-02633-9, pp. 23-25
↑  בו ריפנבורו, "להתחרות עם המוות", בלומסברי 2008, עמ' 113-112
↑  ריפנבורו, עמ' 117-115
↑  Tom Griffiths, "Slicing the Silence", p. p. 25
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 4619 0938  LCCN: no2015018076  NLA: 53976489  Trove: 1540742  VIAF: 314901902   WorldCat (עם VIAF): 314901902
בלדאסארה דונאטו

| --- | --- |
 לידה:  1530? 
 פטירה:  יוני 1603  (בגיל 73 בערך) ונציה, הרפובליקה של ונציה 
 מוקד פעילות:  הרפובליקה של ונציה 
 סוגה:  האסכולה הוונציאנית 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 
בלדאסארה דונאטו או דונאטי (באיטלקית: Baldassare Donato;‏ 1525–1530 - יוני 1603) היה מלחין וזמר איטלקי מן האסכולה הוונציאנית בשלהי תקופת הרנסאנס. הוא היה מאסטרו די קאפלה של בזיליקת סן מארקו בסוף המאה ה-16 ומילא תפקיד חשוב בהתפתחות המוזיקה החילונית הקלה באיטליה, בייחוד הוילאנלה.
חייו

פרטים על ראשית חייו אינם ידועים; אפילו מקום הולדתו אינו ידוע. הרשומה הראשונה על דונאטו היא כזמר בסן מארקו בוונציה בשנת 1550, ובשנת 1562 מונה לפקח על הכשרתם המוזיקלית של הנערים בסן מארקו. כשג'וזפו צארלינו תפס את מקומו של צ'יפריאנו דה רורה כמאסטרו די קאפלה בשנת 1565, הושב דונאטו לתפקידו הקודם כזמר; הסכסוך בין השניים תפס כנראה מקום משמעותי בחיים בסן מארקו, והגיע לשיאו ב-1569, בקרב פומבי ושערורייתי במהלך חגיגות מרקוס הקדוש. בשנת 1577 התקבל דונאטו לעבודה ב-Scuola Grande di S Rocco, עוד כנסייה ונציאנית בעלת מסורת מוזיקלית מרשימה והרכב נגנים נכבד; אולם גם שם לא הסתדר עם מעבידיו ובסופו של דבר התפטר בשנת 1580. ב-1588 התמנה לעוזר המאסטרו די קאפלה בסן מארקו, עדיין בתקופת חייו של צארלינו (לא ברור אם הודות לפיוס בין השניים או שיקולי מדיניות), וב-1590 התמנה לתפקידו של יריבו לשעבר, משרה בה החזיק עד למותו בשנת 1603.
מוזיקה והשפעה

דונאטו ייצג מגמה מתקדמת באסכולה הוונציאנית, שהייתה מלכתחילה מסורת מתקדמת בהשוואה לסגנונות העיקריים ששלטו אותו זמן במוזיקה האיטלקית (בייחוד בהשוואה לאסכולה הרומאית. נציגי המגמה המתקדמת באסכולה הוונציאנית היו מלחינים כמו דונאטו, ג'ובאני קרוצ'ה ואנדריאה וג'ובאני גבריאלי. את המגמה השמרנית ייצגו מלחינים ותאורטיקאים כגון צארלינו, צ'יפריאנו דה רורה וקלאודיו מרולו, שנטו ללכת בעקבות סגנון האסכולה הפרנקו-פלמית, ששלט כמעט בכל מקום אחר באירופה עד אחרי אמצע המאה.
המוזיקה הכנסייתית של דונאטו מהווה את החלק השמרני ביותר במכלול יצירתו. בחיבורה נקט בדרך כלל בסגנון הפוליפוני של פלסטרינה, אך השתמש גם בחלק מן האפקטים הפוליכוראליים המפוארים של שני הגבריאלים, הדוד ואחיינו והושפע גם מסגנון מורו, אדריאן וילארט. על אף הסתייגותו הגלויה מן השמרנות של צרלינו, אין ספק שקלט משהו מסגנונו ומתלמודו, כפי שאפשר לראות במיומנות שהוא מפגין בשימוש בקונטרפונקט ובשימוש נוסח צרלינו בדיסוננס, לפחות כאשר הלחין במתכוון בסגנון הפרנקו-פלמי.
נראה, שחשיבותו הגדולה ביותר לתולדות המוזיקה היא בפיתוח צורה חילונית קלה, שנודע בהשם וילנלה, צורה קלילה יותר של מדריגל, שמקורה בנאפולי. כמה מן היצירות הללו נועדו אולי לריקוד, והיו פופולריות בבירור. הן זהות לשאנסון הצרפתי, מאופיינות במקרים רבים במלודיה נוחה לזכירה בקול העליון, מכילות מקצבים שונים במקביל ונמנעות מן המורכבות הפוליפונית והכרומטית שאפיינה את המדריגל של אמצע המאה.
דונאטו כתב גם מדריגלים בסגנון רציני יותר, כמו גם מוזיקה למזמורי תהילים, מוטטים ומוזיקה פולחנית.
לקריאה נוספת

Article "Baldassare Donato", in The New Grove Dictionary of Music and Musicians, ed. Stanley Sadie. 20 vol. London, Macmillan Publishers Ltd., 1980. ISBN 1-56159-174-2
Gustave Reese, Music in the Renaissance. New York, W.W. Norton & Co., 1954. ISBN 0-393-09530-4
Eleanor Selfridge-Field, Venetian Instrumental Music, from Gabrieli to Vivaldi. New York, Dover Publications, 1994. ISBN 0-486-28151-5(Note: while this book contains nothing on Donato, it has detailed and readable background on the Venetian school and associated activity at St. Mark's.)
הערות שוליים

↑  אנו אהולה, "בלדאסארה דונאטו", מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
1 2  גרוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007387900005171  PLWABN: 9810599693505606  BIBSYS: 69772  BNE: XX1760510  BnF: cb147957436 (data)  CiNii: DA06244074  GND: 103829016  ICCU: SBLV272839  ISNI: 0000 0000 8138 8289  LCCN: n90725953  LNB: 000109419  MusicBrainz: 84def72d-5221-48a5-a396-94f16e9a0ca2  NKC: xx0011280  NTA: 28486174X  RERO: 02-A003186141  SNAC: w6p634zf  SUDOC: 236606115  VIAF: 305854926   WorldCat (עם VIAF): 305854926
בלוטות קאופר

| --- | --- |

 שיוך:  בלוטה אקסוקרינית 
 אספקה עורקית:  artery of bulb of penis 
 תיאור ב:  האנטומיה של גריי (מהדורה 20) (1253) 
 מזהים
 לטינית (TA98):  glandula bulbourethralis 
 טרמינולוגיה אנטומיקה:  A09.3.09.001 
 TA2 (2019):  3659 
 קוד MeSH:  A05.360.444.123 
 מזהה MeSH:  D002030 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C1511340 
 
בלוטות קאופר (Cowper's gland; על שם האנטומיסט ויליאם קאופר), הידועות גם בשם בלוטות הבולבוס (בלטינית: glandulæ bulbourethrales; באנגלית: Bulbourethral gland), הן בלוטות אקסוקריניות קטנות בגוף הגבר הנפתחות אל השופכה ומפרישות מעט נוזל שקוף וצמיגי בשלב הראשון של העוררות המינית.
הבלוטות נמצאות משני צידיו של צינור השופכה ומתחת לערמונית. תפקידי ההפרשה הם לסכך את השופכה ולהקל על מעבר נוזל הזרע בזמן הפליטה ולסתור את הסביבה החומצית שבשופכה, ובכך לאפשר סביבה מתאימה יותר לנוזל הזרע. הפרשתה של בלוטת קאופר היא הראשונה שנפלטת; לאחריה נפלטת הפרשת בלוטת הערמונית ותאי הזרע, ולבסוף הפרשת שלפוחית הזרע. הפרשת בלוטת קאופר מופיעה בפתח השופכה כטיפה צמיגה, המכונה נוזל טרום-שפיכה. בנוזל זה קיימים לפעמים גם תאי זרע. למרות כמותם הקטנה של תאי הזרע קיים הסיכוי לעיבור אם הנוזל נפלט בנרתיק האשה. הסיכוי לקיומם של תאי זרע בהפרשת בלוטות קאופר מקטין את בטיחותה של שיטת המשגל הנסוג כאמצעי למניעת הריון.
הבלוטה ההומולוגית בגוף הנקבה לבלוטת קאופר היא בלוטת ברטולין.
בית הכלא אטיקה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  state prison 
 מיקום:  Attica 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מפעיל:  New York State Department of Corrections and Community Supervision 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1931
 תאריך פתיחה רשמי:  1931 
 קואורדינטות:  42°50′58″N 78°16′19″W﻿ / ﻿42.849572°N 78.272072°W﻿ / 42.849572; -78.272072
  (למפת ניו יורק מוגדלת) אולבני ניו יורק באפלו רוצ'סטר יונקרס סירקיוז יוטיקה ורמונט מסצ'וסטס קונטיקט האוק. האטל. ניו ג'רזי  פנסילבניה אירי ימת אונטריו קנדהבית הכלא אטיקה(למפת ניו יורק רגילה) אולבני ניו יורק באפלו רוצ'סטר יונקרס סירקיוז יוטיקה ורמונט מסצ'וסטס קונטיקט האוק. האטל. ניו ג'רזי  פנסילבניה אירי ימת אונטריו קנדהבית הכלא אטיקה
 
מתקן הענישה 'אטיקה' (באנגלית: Attica Correctional Facility) שבמדינת ניו יורק הוא אחד מבתי הכלא הידועים בארצות הברית. הכלא נמצא באטיקה, עיר קטנה ששוכנת במחוז ויומינג באמצע הדרך בין באפלו לרוצ'סטר. כלא זה הוקם בשנות העשרים של המאה ה-20 וישבו בו כמה מן הפושעים האמריקאים המסוכנים ביותר במאה האחרונה. באולם האוכל ובאזורי העבודה של האסירים מותקנת מערכת גז מדמיע המשמשת להפסקת מהומות באותם האזורים. רוב אסירי הכלא כיום הם רוצחים מורשעים המרצים מאסר של 25 שנים ויותר.
מהומות 1971

ב-9 בספטמבר 1971, פרצה התקוממות חריפה בכלא שנמשכה ארבעה ימים. המהומות פרצו כתוצאה ממחאת האסירים על התנאים הקשים בהם היו מוחזקים, ודרישתם לשיפור בתנאי מחייתם (שלא כללו מקלחות), וקבלת השכלה והכשרה מקצועית במסגרת הכלא. לאחר 4 ימים פרצו לכלא למעלה מאלף שוטרים ואנשי המשמר הלאומי של ניו יורק, והשתלטו על הפורעים. בסיום פעולה זו, נהרגו כ-40 איש, רובם במהלך הפריצה לכלא. 11 מהם היו בני ערובה שנלקחו על ידי האסירים (27 בני ערובה נוספים נותרו בחיים).
המהומות היו במוקד העניין הציבורי, והביאו לחשיפת התנאים הקשים ששררו בבתי הכלא בשנות ה-60 וה-70, וגילויי הגזענות החמורים מצד מערכות הענישה כלפי אסירים בני מיעוטים, אפרו-אמריקאים ברובם. כלי התקשורת אף דיווחו בתחילה על שיסוף גרונות בני ערובה בידי האסירים במהלך הפריצה, אם כי בדיעבד התגלו דיווחים אלו כשקריים – רוב ההרוגים במהומות היו מאש הכוחות הפורצים לכלא ולא מידי האסירים.
המהומות בכלא הפכו לסמל לאכזריות המשטרה בארצות הברית והוזכרו ביצירות רבות, בין הבולטות שבהן:
בסרט עטור הפרסים משנת 1975, "אחר צהריים של פורענות", בכיכובו של אל פצ'ינו, מוזכר המרד בהדגשה. פצ'ינו, המגלם שודד בנק, צועק כאשר הוא מוקף בכוחות משטרה "אטיקה! אטיקה!" ומשלהב את הקהל מסביב.
השיר "Attica State" באלבומו של ג'ון לנון "Sometime In New York City" נכתב בהשראת ההתקוממות בכלא.
סקסופוניסט הג'אז ארצ'י שפ הקליט ב-1972 אלבום בשם Attica Blues(אנ') בעקבות ההתקוממות בכלא.
ב-9 בספטמבר 2016, יום השנה למרד בכלא אטיקה, אורגנה שביתת אסירים בארצות הברית. ב-9 בספטמבר 2018 אורגנה שביתה דומה, רחבה יותר בהיקפה.
בפרק האחרון של העונה הרביעית של הסדרה כתום זה השחור החדש פרצה מהומה בכלא ומספר אסירות צעקו "אטיקה" במהלכה.
בסדרה האוס בעונה 3 פרק 4 "מוחה" ד"ר האוס בפני מנהלת בית החולים על החלפת השטיח במשרדו בקריאות "אטיקה".
אסירים בולטים

מרק דייוויד צ'פמן, רוצחו של ג'ון לנון, מרצה עונשו בכלא מאז 1981.
ה. ראפ בראון, מנהיג בתנועת הפנתרים השחורים, ריצה עונש מאסר בכלא בשנים 1971–1976.
קולין פרגוסון, אשר רצח ביריות שישה עוברי אורח בתחנת רכבת, מרצה את עונשו בכלא מאז 1993.
הערות שוליים

↑  מיכאל סולסברי-כורך, 24 אלף אסירים שובתים בארה"ב: לשים סוף לעבדות בבתי הכלא, באתר "שיחה מקומית", 1 באוקטובר 2016.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007599531205171  ISNI: 0000 0001 0695 2203  LCCN: n50059570  NKC: ko20211100902  VIAF: 140689382   WorldCat (עם VIAF): 140689382
בלוטות זיעה

| --- | --- |

 שיוך:  בלוטה אקסוקרינית, בלוטת האפידרמיס, ישות אנטומית מסוימת 
 תיאור ב:  האנטומיה של גריי (מהדורה 20) (1063) 
 מזהים
 לטינית (TA98):  glandula sudorifera 
 טרמינולוגיה אנטומיקה:  A16.0.00.029 
 TA2 (2019):  7079 
 FMA:  59152 
 קוד MeSH:  A10.336.899 
 מזהה MeSH:  D013545 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C0038989 
 
בלוטות זיעה נחלקות לשני סוגים: בלוטות זיעה אקריניות ובלוטות זיעה אפוקריניות.
בלוטות זיעה אקריניות מפוזרות על פני כל שטח העור, מלבד השפתיים ואיברי המין. בלוטות זיעה רבות שכאלו נמצאות על כף היד ובגב העליון. בלוטת זיעה בנויה כצינור מתפתל. בבסיס הצינור, בשכבה התת-עורית, נוצרת הזיעה. הצינור עובר בעיקר דרך הדרמיס. 
תפקיד הבלוטות האקריניות הוא סילוק פסולת דרך הזיעה שהן מפרישות וכן איבוד חום יתר על ידי התאדות הזיעה, תופעה שמאפשרת ויסות ושמירה על טמפרטורת גוף קבועה.
בלוטות זיעה אפוקריניות מופיעות בריכוזים גבוהים בבית השחי ובמפשעה. הבלוטה מתפתלת ומתחילה בשכבה התת-עורית. בלוטות אלו גדולות יותר מהבלוטות האקריניות ומתפתחות בגיל ההתבגרות. 
הנוזל אותו הן מפרישות הוא יותר צמיג וכהה מן הזיעה, והריח הלא נעים שניתן להרחה בקלות אצל אנשים שלא משתמשים בדאודורנט נובע מחיידקים שניזונים מההפרשה, כיוון שבית השחי הוא מקום לח וחם - בית גידול אידיאלי לחיידקים. הבלוטות מפרישות חומר אנטי-פטריתי.
בזאנסון

.
מראה העיר בלילה
בֶּזַאנסוֹן (בצרפתית: Besançon) היא עיר במזרח צרפת. משמשת כבירת מחוז דו ושימשה גם כבירת חבל פראנש-קונטה עד סוף שנת 2015. העיר ממוקמת סמוך לגבול עם שווייץ, על גבי עיקול של הנהר דו (Doubs). בשנת 2005 היו במטרופולין של העיר יותר מ-220,000 תושבים.