stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יצחק חלוצי
קורות חייו

חלוצי נולד במוסול שבעיראק. שם משפחתו המקורי היה חלאווצ'י. המשפחה עלתה לישראל כשיצחק היה בן שבע (1948) ועברתה את שמה לחלוצי. כילד עולה חדש, גילה את אהבתו לתיאטרון וקולנוע. הוא התכתב עם שחקנים מפורסמים וארגן סביבו חבורת ילדים שהשתעשעו ביצירת סצנות דרמטיות. בצבא שירת בחיל הקשר. לאחר שירותו הצבאי עבר לגור בתל אביב ולמד תיאטרון בבית הספר לתיאטרון שליד "הבימה" בהדרכת השחקן והבמאי צבי פרידלנד והשחקנית פאני לוביץ' במשך שלוש שנים.
חלוצי החל את דרכו כשחקן תיאטרון, שיחק במספר תיאטראות ועבר לבימוי. הוא עבד בטלוויזיה החינוכית כבמאי בכיר, מפיק ותסריטאי ובמקביל לימד קולנוע וטלוויזיה. הוא ביים סרטים עלילתיים, סרטים תיעודיים, הצגות תיאטרון וסדרות טלוויזיה.
בשנים 1963 עד 1976 שיחק במספר תיאטראות כמו אהל ו"זוטא". במקביל העלה הצגות במסגרת תיאטראות פרינג' שהיה שותף להקמתן ובהן ביים ושיחק.
ב-1969 ביים להקות צבאיות עבור צה"ל. את להקת "סדנאי השריון" ו"להקת גולני" עם נורית גל רון.
בין השנים 1970–1975 הקים, וניהל (יחד עם ויקי שירן) את הסדנא לתיאטרון רחוב ביפו בחסות עירית תל אביב במסגרת זאת כתב וביים מספר הצגות כמו "פנתר" ו"קרם בוואריה".
ב-1977 החל לעבוד בטלוויזיה החינוכית הישראלית, תחילה כעוזר במאי ואחר כך כבמאי וכבמאי ראשי. ביים סדרות דרמה רבות כמו "על הברזלים", "שיחות ברוח", "רחוב סומסום", "קריאת כיוון", ו"בחדר של חני".
ב-2005 פרש מהטלוויזיה החינוכית ויזם, כתב וביים סרטים תיעודיים בהפקות פרטיות ובתמיכת הקרנות לקולנוע כמו "זורם כנהר גדול", "שוברת קיר", "הפרהוד" ו"טיסה 016".
סרטים שביים ו/או כתב

1983 – תסריט ובימוי סרט עלילתי קצר - "פסק זמן". שיחקו בו בין השאר: נתן דטנר, יעקב יעקובסון וטלי לוברני. שודר בערוץ הראשון וזכה לשבחים של הביקורת. התסריט זכה במענק משרד המסחר והתעשייה.
1990 - כתיבה ובימוי הסרט "צמות", סרט עלילתי באורך מלא על פי סיפור אמיתי. הופק בטלוויזיה החינוכית. הוקרן בפסטיבל ירושלים, פסטיבל הסרטים הישראלי בלוס-אנג'לס ובפסטיבל היהודי בניו יורק. שודר בערוץ הראשון.
1991 - כתיבה, בימוי והפקת סרט דוקומנטרי "ג'ורג' וויז" – על מקים אוניברסיטת תל אביב.
1993 – כתיבה ובימוי דרמה באורך 60 דקות - "טיסה 016 " ע"פ ספרו של אליעזר יערי, עבור רשות השידור. הוקרן בערוץ הראשון ערב יום השואה.
1997 – בימוי 7 מתוך 14 פרקים בסדרת הרפתקאות לנוער "ג'ינג'י" ע"פ ספרים של גלילה רון פדר. שודרה בערוץ הראשון. הסדרה זכתה בשני פרסים בפסטיבלים בינלאומיים.
1998 - בימוי וכתיבה של הסרט הדוקומנטרי "לתת בלי לרצות לקחת" על רס"ן ניר פורז, איש סיירת מטכ"ל שנפל בניסיון החילוץ של נחשון וקסמן. שודר ביום הזיכרון בערוץ 2.
2000 – כתיבה ובימוי סרט דוקומנטרי "לגעת ברוח" על הגולשת האולימפית מיכל היין. שודר בערוץ 2.
2002 – כתיבה ובימוי סרט דוקומנטרי, "אחד מל"ו", סרט דוקומנטרי דרמטי על רב האסירים אריה לוין, בסיוע הערוץ הראשון, קרן אביחי, קרן גשר, משרד הביטחון ומשרד החינוך וקרן לקולנוע 2000. 60 דקות. שודר בערוץ הראשון.
2005 – כתיבה ובימוי סרט דוקומנטרי "זורם כנהר גדול" על חייו של לוחם השייטת ומאסטר באמנות לחימה – ניר מלחי. זוכה בפרס ראשון לסרט דוקומנטרי בפסטיבל הסרטים בחיפה לשנת 2005. שודר בערוץ 2.
2009 – כתיבה ובימוי סרט תיעודי "הפרהוד" על הפרעות ביהודי עיראק. שודר בערוץ הראשון.
2013 - תחקיר, תסריט ובימוי סרט תיעודי "שוברת קיר" על חייה של הפעילה החברתית ד"ר ויקי שירן. שודר בערוץ 2 והוקרן בפסטיבל דוק אביב.
תוכניות טלוויזיה

1997 - כתיבת תסריטים לפרקי הסדרה "מסיפורי השכונה"
1987 - בימוי סדרת סרטים דוקומנטריים עבור צה"ל במסגרת קצין חנוך ראשי. 6 פרקים ביניהם הסרט הדרמטי "מסלול מכשולים". שודר בערוץ הראשון.
1987 - עיצוב ובימוי הסדרה "חירויות האדם" - סדרה דרמטית העוסקת בחנוך לדמוקרטיה לנוער, 6 פרקים.
1988 - בימוי הסדרה "רחוב סומסום" 50 פרקים. הופקה ושודרה בטלוויזיה החינוכית.
1989 - עיצוב ובימוי הסדרה "הציור בתקופת המקרא" 12 פרקים. סדרה דוקומנטרית בהנחיית ד"ר גדעון עפרת והצייר רפי לביא. הופקה ושודרה בטלוויזה החינוכית.
1992 - פיתוח, עיצוב ובימוי 12 פרקים בהסדרה "קריאת כיוון" בהנחייתו של רוני פינקוביץ' שכללו קטעים דרמטיים מתוך ספרים לילדים ונוער. שודרה בערוץ הראשון.
1997 - סדרת קליפים העוסקת בנושא זהירות בדרכים "אדום ירוק". עבור "המועצה הלאומית למניעת תאונות" במשרד התחבורה. שודרה במשך מספר עונות בטלוויזיה החינוכית.
1999 - בימוי ועיצוב סדרה לילדים "בחדר של חני" בהנחיית השחקנית חני נחמיאס. שודרה בטלוויזיה החינוכית במשך מספר שנים. הסדרה זכתה בתחרות "מסך הזהב" 2001 במקום ראשון לתוכניות ילדים ונוער.
בימוי לתיאטרון

1969 - בימוי להקה צבאית "סדנאי השריון" עבור צה"ל.
1969 - בימוי להקה צבאית "להקת גולני" עבור צה"ל.
1970 - בימוי מחזמר "טיפות הגשם" ע"פ שירי ברט בכרך.
1970-1975 - הקמה, ניהול, בימוי וכתיבה של סדנא לתיאטרון רחוב בעירית תל אביב. בסדנא הופקו מספר הצגות. ביניהם ההצגה "פנתר" - הייתה מועמדת לכינור דוד וצוינה כהצגת השנה לתיאטרון חברתי בכתבת סיכום השנה בערוץ הראשון. היא הוצגה ברחבי הארץ כ-100 פעם, צולמה ושודרה בטלוויזיה החינוכית. "קרם בוואריה" מחזה חברתי - הוצג מספר רב של הצגות ברחבי הארץ.
1992 - כתיבה ובימוי המחזה "שיר שלא נגמר" עבור "תיאטרון לנוער" בתמיכת משרד התחבורה והמועצה למניעת תאונות. הוצג במשך ארבע עונות בפני בתי ספר תיכון ברחבי הארץ.
1993– כתיבה ובימוי המחזה "אריות בירושלים" על פי ספרו של שמואל הופרט. הוצג ב"תיאטרון לנוער". הוצג במשך מספר עונות בפני בתי ספר יסודיים.
משחק

1964 – בהצגה "המחצבה" בתיאטרון "זוטא" מחזה של אהוד בן עזר בבימוי זיגמונד טורקוב.
1971 – "הזמרת בעלת הקרחת" מאת יוג'ין יונסקו, הבמאי ניסים גבעתי בתיאטרון פרינג' "בימת הצוות".
1971 – "מעלית הקשר" מאת הרולד פינטר, בימוי אברהם בר-אב בתיאטרון "בימת הצוות".
1976-1978 - "הילדים משכונת חיים" בעל הקיוסק.
1979 - "מסיפורי השכונה" בעל הקיוסק.
1981 - "סופו של מילטון לוי" מלווה בריבית. סרטו של ניסים דיין.
1984 - "קש או חציר" נווד, תפקיד ראשי לצד רוברטו פולק. סרט קצר בבימויו של מרק רוזנבאום.
2013 - "מפריח היונים" עוזרו של סאלח ג'אבר. בימוי ניסים דיין.
הוראה

1990 - 1998 הוראת קולנוע וטלוויזיה בבי"ס "מעלה" בירושלים
2004 – 2010 - מרכז מגמה ומורה לטלוויזה וקולנוע בתיכון ובמכללה של "אורט חולון."
2007 – 2015 – הוראת קולנוע וטלוויזיה ב"מכללה למנהל" ראשון לציון
פרסים

הסרט "צמות". פרס המחקר והיצירה מטעם "מרכז מורשת יהדות בבל".
הסדרה "ג'ינג'י": פרס ראשון – “GOLDEN PLAQUE” בקטגוריית סדרות דרמה לנוער מטעם: “The 32 Chicago International Festival”.
הסדרה "ג'ינג'י" פרס ראשון - “THE GOLDEN CHEST GRAND PRIX”בקטגוריית דרמה לנוער מטעם רשות השידור הבולגרית 1996 International Television Drama Festival” “The 21
הסדרה "בחדר של חני" – פרס מסך הזהב לסדרת ילדים ונוער הטובה ביותר 2001.
הסרט "זורם כנהר גדול" – פסטיבל הסרטים בחיפה. פרס ראשון לסרט התיעודי הטוב ביותר 2005.
ספרים

1970 - ספר שירה "ציפורן בבשר" בהוצאת "עקד" בעריכת מנחם בן.
התפוח (סרט, 1980)

| --- | --- |

 בימוי:  מנחם גולן 
 הופק בידי:  יורם גלובוס 
 תסריט:  מנחם גולן 
 עריכה:  אלן יעקובוביץ 
 שחקנים ראשיים:  קת'רין מארי סטיוארט ריי של ג'וס אקלנד ולדק שיבל מרים מרגוליס 
 מוזיקה:  קובי רכט 
 צילום:  דוד גורפינקל 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  קנון גרופ, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1980 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מדע בדיוני, סרט מוזיקלי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
כוכבת הסרט קתרין מרי סטיוארט ב-2012
התפוח (באנגלית: The Apple) הוא סרט מדע בדיוני קומי-מוזיקלי משנת 1980 שביים מנחם גולן, על פי מחזמר מאת קובי רכט ואיריס יוטבת (אז איריס רכט). הסרט מתרחש בשנת 1994, עוסק בנושאים של קונפורמיות מול מרד, ועושה שימוש באלגוריה מקראית של סיפור אדם וחוה. בסרט מככבת קתרין מרי סטיוארט בתור זמרת צעירה בשם ביבי.
צילום הסרט נעשה בסוף 1979 במערב ברלין. הסרט זכה לביקורות שליליות ודורג כאחד הסרטים הגרועים ביותר שנעשו אי פעם, אך הפך במרוצת השנים לסרט פולחן.
תקציר העלילה

הסרט מתחיל בפרולוג בן שני שירים המספר על האל "מר טופס" היוצר גן עדן ואת האדם הראשון, בשם "אלפי", מתוך סלע, ושולח אותו לכדור הארץ לפגוש את "ביבי".
השניים לוקחים חלק בפסטיבל שירים ב-1994. למרות היותם המבצעים המוכשרים ביותר, הם מובסים על ידי חברת תקליטים והמנהל שלה, מר בוגאלו, שמשתמשים בטקטיקות סתמיות כדי להבטיח ניצחון. מר בוגאלו ניגש לצמד כדי להחתים אותם בלייבל המוזיקה שלו, אבל עד מהרה הם מגלים את הצד האפל של תעשיית המוזיקה. ביבי שקועת באורח חיים פרוע, בעוד שאלפי מסכן את חייו כדי לשחרר אותה מהציפורניים המרושעות של חברת התקליטים. אלפי בסופו של דבר משכנע את ביבי לברוח איתו, והזוג חי כהיפים במשך שנה (ומולידים ילד) לפני שמר בוגאלו מאתר אותם ומתעקש שביבי חייבת לו 10 מיליון דולר. אלפי וביבי ניצלים על ידי קץ הזמנים, וכל הנשמות הטובות נלקחות על ידי "מר טופס" שמגיע למקום ברכב רולס רויס מעופף.
הפקה > פיתוח הרעיון לסרט

בשנת 1975, קובי רכט, מפיק רוק ישראלי מצליח, הוחתם לראשונה בלייבל גדול, "Barclay Records", אשר הוקם והובל על ידי המפיק הצרפתי אדי ברקלי. רכט תיאר את העבודה עם ברקלי, "הוא באמת האמין בי. אבל היה שם משהו שלא יכולתי לסמוך עליו. אני לא יודע למה, אבל הבחור נראה לי כמו נבל. הניסיון שלו עם ברקלי, כמו גם היותו "בחור מוסרי" שמעולם לא אהב את מה שהתרחש בשואו ביזנס, היוו השראה לסיפורו של המחזמר אותו רכט ואשתו איריס כתבו במשך שישה שבועות בזמן שהותם בפריז.
במהלך כתיבת המחזמר ב-1977, קובי ואיריס הקליטו 17 שירים בעברית עבור המחזמר, אותו ביקשו לעלות בישראל אך אף מפיק לא התלהב ממנו. לאחר מכן הודיע לו חבר שיוצר הסרטים מנחם גולן נמצא בביקור קצר בישראל, לאחר שעבר להוליווד. רכט הכיר את גולן מגיל תשע, שהופיע בהצגות בתיאטרון ילדים שניהל גולן. רכט התקשר לגולן, הם נפגשו ולאחר ששמע את השירים שכתוב החליט גולן לביים ולהפיק גרסה קולנועית של "התפוח".
הפקה > פיתוח הרעיון לסרט > שכתוב המחזמר לסרט ותרגום השירים

בשנת 1979 נסעו קובי ואיריס רכט ללוס אנג'לס, שם התגוררו בוילה שגולן שכר להם ונפגשו מדי פעם בביתו של גולן בכדי לעבוד על הסרט. גולן בילה שלושה שבועות בכתיבת שש טיוטות של תסריט. לדברי רכט, גולן כתב מחדש את הסיפור ואת כל השירים עד כדי כך שהם היו שונים לחלוטין ממה שכתבו במקור, הגרסה של גולן לעלילה הייתה קומית יותר וסותרה את הטון האורוולאני של המחזמר במקור, שהיה אומר להתרחש ב-1984 (בדומה לספר "1984").
ג'ורג' ס. קלינטון, שהיה לו קריירה מבוססת ככותב שירים ומוזיקאי, הצטרף לפרויקט תרגום המילים מעברית לאנגלית, לאחר שהומלץ לתפקיד על ידי מזכירתו של גולן קתי דויל. קלינטון עבד עם גולן, רכט ויטבת על התרגומים בביתו של גולן בשעות אחר הצהריים. לרכט וליוטבת היה הרבה יותר נוח לעבוד עם קלינטון מאשר עם גולן, שתרגם את המילים בעברית לאנגלית. כפי שהסביר רכט, "העבודה עם ג'ורג' הייתה נהדרת, אהבתי את זה כי שנינו היינו תמלילים". לאחר סיום התרגומים, בוצעו הקלטת הדגמות, שבהם שר קלינטון.
הפקה > מבחני בד

ההפקה של "התפוח" עברה ללונדון, שם התקיימו חודשיים של אודישנים, חזרות והקלטה ומיקס של השירים. האודישנים נערכו במשך כשבוע, בהשתתפות כ-1,000 איש. בסביבות 200 אנשים השתתפו באודישנים לרקדנים, אחת מהם קתרין מרי סטיוארט, שהייתה תלמידה בבית הספר לאמנויות הבמה תפסה את תשומת ליבו של רכט. הוא סיפר, "פתאום ראיתי אותה ואמרתי לעצמי: זה ביבי. זה בדיוק מה שחשבתי כשכתבתי את התסריט".
הפקה > הסרטה

לדברי רכט, הוא ויטבת תכננו בתחילה להפיק את "התפוח" בעלות של 4 מיליון דולר, "אבל כשהיינו בלונדון, מנחם [גולן] נהג לנסוע כמעט כל שבוע לברלין ולחזור עם עוד מיליון. ואז הגענו ל-10 מיליון דולר. זה הוביל את גולן לצלם סצנות שנראו גדולות ומורכבות יותר ממה שרכט ויוטבת כתבו במחזמר המקורי שהיה אמור לעלות על במה. שלב הצילום העיקרי התרחש מספטמבר עד דצמבר 1979 במערב ברלין. רצף הקונצרטים הפותח את הסרט צולם באולם המרכזי של מרכז הקונגרסים הבינלאומי של ברלין, במשך חמישה ימים ברציפות. הרצף של הרצועה "ספיד" צולם במועדון הלילה "מטרופול". סצנות ההיפים החיצוניות צולמו בפארק שלוס. כמה סצנות בסרט צולמו במפעל שיצר בעבר גז רעיל במהלך מלחמת העולם השנייה.
רוב הניצבים בסרט היו תלמידים בבית הספר התיכון האמריקאי בברלין. איריס יוטבת גם שיחקה בתפקיד משנה בסרט.
סכסוכים בין גולן לרכט התרחשו עם תחילת הצילומים; רכט עדיין היה בלונדון והפיק את השירים, וגולן התקשר אליו תכופות בטלפון בדרישה שיגיע לאתר הצילומים בברלין. כשהוא נסע לברלין כדי להגיע לסט הצילום, הדבר הראשון שראה היה את גולן מצלם את הפתיח הלא חתוך של "יום גן העדן", שעלותו הייתה כמיליון דולר אך רוב הפתיח נחתך בעריכה ומעולם לא הגיע למסך. הסצנה צולמה במיקום חיצוני באולפני "שפנדאו". ג'וס אקלנד, שגילם את "מר טופס", נזכר שהסצנה הייתה מורכבת משילוב של חיות אמיתיות ו"מזויפות" כאחד, כולל דינוזאורים.
הפקה > פוסט-פרודקשן

דב הוניג היה עורך בסרטיו הקודמים של גולן ובתחילה תוכנן להיות גם עורך של "התפוח". הוא גם היה על הסט עם גולן בימי הצילום של הסרט. רכט תיאר אותו כ"שותף הרוחני שלו", בנימוק שהוא האדם היחיד שעבד על הסרט שהסכים עם הרעיונות הסגנוניים של רכט ויוטבת. עם זאת, גולן והוניג התווכחו ביניהם במהלך הצילומים והוא פוטר. רכט ויוטבת החליטו אז לעזוב את ברלין ולחזור לישראל לפני סיום הצילומים.
אלן יעקובוביץ' החליף את הוניג וטען ברטרוספקטיבה שהוא נהנה לערוך את "התפוח", במיוחד את הסצנות המוזיקליות של הסרט. עם זאת, הוא גם תיאר זאת כ"חוויה מוזרה" בשל האופי המוגזם של הסרט ועלילתו הקיטשית. הסרט נערך בקצב מהיר של כקליפ מוזיקלי. כולל חיתוך רוב היבטי גן עדן של הסיפור, וסצנת "יום גן העדן", מאחר שגולן ביקש לעמעמם את הנימה הדתית של הסרט כדי שהסרט יהיה יותר קליט עבור הקהל.
מוזיקה

ההקלטה והמיקס של המוזיקה נערכו באולפן הקלטות בשכונת וומבלי בלונדון. התזמורת הפילהרמונית של לונדון ביצעה את העיבודים התזמורתיים הן לשירים והן לפסקול הסרט. קלינטון שימש כמנצח וזו הייתה הפעם הראשונה שלו שניצח על תזמורת מקצועית מלאה. את כל המילים והלחנים כתבו קובי רכט ואיריס יוטבת.
אלבום הפסקול יצא לאור על ידי Cannon Records בשנת 1980. גרסאות של מספר שירים באלבום ("Coming", "Showbizness", "Master" ו-"Child of Love") שונות באופן מהותי מאלה המשמשות בסרט. בקיץ 1981 רכט הוציא לאור בישראל כסינגלים גרסאות בעברית לשני שירים מתוך הסרט, "התקפת לב בגן עדן" ו"רגאי הודי", אותם הקליט עם קלינטון.
הפצה וביקורת

הקרנת הבכורה של הסרט נערכה בפסטיבל הסרטים העולמי של מונטריאול ב-1980, שבה הקהל קיבל תקליטי ויניל של מוזיקה מהסרט. הסרט קיבל תגובות שליליות ברובן בפסטיבל, כמה צופים זרקו את תקליטי הוויניל על המסך.
הביקורות שהופיעו בפרסומים מסחריים ובגופי חדשות מרכזיים והן מהקהל היו על חוסר מקוריות, תסריט חלש, מוזיקה חסרת השראה, ביצוע לקוי, ויחס מעוות לתנועת ההיפים של שנות ה-60. המזגין "וראייטי" נתן ביקורת שלילית על הסרט, וקבע כי "הדמויות והסיפור דקיקים ונראים כסתם יתדות לתלות עליהן את המספרים המוזיקליים" וכי "הכוריאוגרפיה מייצרת הרבה אנרגיה, אבל הקצב התזזיתי שלה לא תמיד יכול לפצות על חוסר דמיון". עם זאת, הביקורת גם החמיאה להיבטים הטכניים של הסרט, במיוחד על עבודת המצלמה של דוד גורפינקל. באתר הביקורות Rotten Tomatoes, לסרט יש ציון של 27% על סמך 11 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 4/10. ב- Metacritic, לסרט יש ציון ממוצע משוקלל של 39 מתוך 100, מבוסס על 5 מבקרים, מה שמצביע על "ביקורות לא חיוביות בדרך כלל".
הסרט יצאה לאור כ-DVD ב-24 באוגוסט 2004 על ידי חברת MGM. ב-2008 תבע המוזיקאי קובי רכט 12 מיליון דולר מאולפני MGM בגין הפרת זכויות יוצרים, על הפצת ה-DVD ללא רשותו.
הערות שוליים

1 2  טלילה בן זכאי, מפגשים מהסוג האישי - התפוח והעץ, מעריב, 31 באוקטובר 1980
1 2 3  יוסי חרסונסקי, קובי רכט, ה'בים' והגל החדש, מעריב, 3 בספטמבר 1980
↑  Troy Brownfield, The Worst Movie Musicals Ever, The Saturday Evening Post, ‏August 7, 2020
↑  Ebba Wester, Dethroning The Serious In The Apple (1980), Radical Art Review, ‏Jul 26, 2019
1 2 3 4  רן דביר, איריס וקובי רכט והתפוח שלהם, דבר, 16 בנובמבר 1980
↑  מריוס טומן, אצל מנחם גולן פעילות מוגברת, דבר, 11 ביוני 1979
1 2  א. שובל, תפוח, דלישס מגולן, מעריב, 6 בנובמבר 1980
1 2 3 4 5 6  Blake Harris, How Did This Get Made: The Apple (An Oral History), /Film, ‏5 בינואר 2016
1 2  גידי אורשר, "תפוח" - סרט רוק ישראלי, מעריב, 5 בדצמבר 1979
↑  "Behind the Scenes of The Apple Movie". Fast Rewind. נבדק ב-2 באוגוסט 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  התפוח המכני, "העולם הזה", גיליון 2207 מ-19 בדצמבר 1979, עמוד 60
↑   רגאי הודי - קובי רכט (1981), סרטון בערוץ "קובי רכט - הערוץ הרשמי", באתר יוטיוב (אורך: 02:59)
↑  Labonte, Richard (28 בנובמבר 1981). "Kung Fu Film Flops". The Ottawa Citizen. p. 39. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  The Apple - 1980, Rotten Tomatoes
↑  The Apple (1980) reviews, Metacritic
↑  נועם שרביט, ‏המוזיקאי קובי רכט תובע 12 מיליון דולר מאולפני MGM בגין זכויות יוצרים, באתר גלובס, 6 במאי 2008
ג'יימס אורוק

| --- | --- |

 לידה:  1829 אדינבורו, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  10 במאי 1913 (בגיל 84 בערך) שפרטון, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אדינבורו 
 תחום יצירה:  צבע מים 
 
ג'יימס אורוק (באנגלית: James Orrock‏; 1829 – 10 במאי 1913) היה אספן סקוטי בולט של אמנות וקרמיקה מזרחית, מאייר וצייר צבעי מים. היקף המעורבות שלו בסחר באמנות עם אספנים מובילים כמו ג'ון ראסקין מודגש באוסף הגדול של שני כרכים של ספרים שפרסם אודותיו ביירון וובר בלונדון, 1903. אורוק היה חובב מסור של אמנות הבריטית וחיקה כמה מאמנים בעבודתו. הוא אייר שלושה ספרים בסגנון טרנר: "מרי מלכת הסקוטים", 1906; "אנגליה העתיקה: סיפורה המשתקף בסצנות ציור", 1908; וכן, ב"ארץ הגבול", 1906.
ביוגרפיה

ג'יימס היה בנו של ג'יימס אורוק, מנתח, רופא שיניים ורוקח באדינבורו.
הוא למד רפואה, כירורגיה ורפואת שיניים באוניברסיטת אדינבורו, ולאחר מכן עסק כרופא שיניים בנוטינגהאם. אורוק למד ציור אצל ג'יימס פרגוסון, ויליאם ליטון לייטץ' וג'ון בגנולד ברג'ס, מאוחר יותר נרשם לבית הספר לעיצוב נוטינגהאם שם לימד אותו תומאס סטיוארט סמית'.
הוא התיישב בלונדון ב-1866, והפך למקורב של המכון המלכותי לציירים בצבעי מים ב-1871, והציג באקדמיה הסקוטית המלכותית ובאקדמיה המלכותית. סגנונו המאוחר הושפע מאוד מדייוויד קוקס, ציוריו מוצגים במוזיאונים וגלריות שונות, כולל מוזיאון ויקטוריה ואלברט.
הוא היה תומך נלהב של ויליאם טרנר ושל האמנות הבריטית בכלל (והיה הבעלים של כמה מיצירותיו החשובות ביותר של טרנר), הוא גם היה אספן נלהב של רהיטים שעוצבו על ידי אנג'ליקה קאופמן. צייר נוף וצבעי מים, ייתכן כי שיחזר, שינה ושיפר יצירות של ציירים אחרים באוסף שלו. אורוק יצר בביתו חדרים מתקופות האמנותיות שונות, אותם פתח לקהל הרחב.
לאחר שבשתי הזדמנויות קודמות קנה רהיטים וציורים מהאוסף האישי של אורוק, במותו של אורוק קנה לורד לורהולמה את רוב אוסף האמנות שלו, וכאלף ציורים שלו. חלק מאותו אוסף שימש ליצירת הגלריה לאמנות ליידי לוור בפורט סאנלייט.
כיום, אורוק מוזכר גם כמי שהזמין רבים מהעותקים הקשורים ליצירותיו של ג'ון קונסטבל. הקשר שלו עם עותק אחד של הציור A Sea Beach Brighton מאת Constable הוצג בתוכנית -BBC One's Fake or Fortune בינואר 2014.
תומאס גריפית', חברו וסוכנו של טרנר היה אחד ממנהלי העיזבון שלו. האמן העניק במתנה תמונה "ספינה טרופה, ההצלה" 161 על 222 ס"מ. לגריפית'. ציור הים הזה היה אחד המוקדמים ביותר, אם לא הראשון, בסדרת ציורי הים המונומנטליים של טרנר. הוא היה אז רק בן 26 והסדרה הזו יצרה את תהילתו בשלב מוקדם. הציור עבר מסר ג'יי.סי רובינסון, אחראי על תמונות המלכה ויקטוריה, לג'יימס אורוק.
הערות שוליים

1 2  "Lever and James Orrock". Lady Lever Art Gallery.
↑  Charles S. Rhyne (17 February 1994). "Deaccessioning John Constable: The Complexity of Authenticity". Reed College
↑  "North East could solve riddle of lost Blake collection". University of Manchester. 26 October 2011
↑  "A Hayfield in Surrey by James Orrock". Victoria and Albert Museum.
↑  "James Orrock, 1829–1913". University of Glasgow.
↑  "For Exceptional Art. James Orrock". Artlands. Retrieved 18 May 2010.
↑  "19th-20th century Scottish illustrators". National Library of Scotland. Retrieved 24 January 2018.
↑  BBC One Fake or Fortune episode 2/4, broadcast 26 January 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284158405171  AAG: 928  GND: 1238096549  ISNI: 0000 0000 6703 1523  LCCN: nr92031509  RKD: 60969  SNAC: w66d6qrn  ULAN: 500010733  VIAF: 2333765   WorldCat (עם VIAF): 2333765 
סופה מתקרבת, 1890
אשר רבי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1946 (בן 79 בערך) ירושלים, פלשתינה (א"י)
 מדינה:  ישראל ישראל
 ידוע בשל:  רצח הנזיר פילומנוס וארבעה אנשים נוספים
 
אשר רבי (נולד ב-1946) הוא רוצח סדרתי ישראלי. רבי היה קנאי דתי חולה נפש, שרצח חמישה בני אדם ברחבי ישראל ממרץ ועד נובמבר 1979, כשהבולט שבהם הוא פילומנוס, ארכימנדריט במנזר באר יעקב בשכם.
בעקבות אבחון פסיכיאטרי שעבר, אובחן רבי כלא כשיר לעמוד לדין ולכן לא נשפט על פשעיו ונשלח לאשפוז בבית חולים פסיכיאטרי.
ביוגרפיה

אשר רבי נולד בירושלים והיה הבכור מבין שישה ילדים שנולדו לזוג יהודים אפגניים שעלו זה עתה ארצה. את שנות ילדותו ונעוריו העביר בירושלים, לפני שכל המשפחה עברה בסופו של דבר לתל אביב-יפו והתיישבה בשכונת שפירא שבדרום העיר. זמן מה לאחר מעברם נפטר אביו של רבי והוא הפך לאחראי העיקרי על אחיו הקטנים ולמפרנס העיקרי של המשפחה. רבי גויס לחיל הקשר והתקשוב ולאחר ששוחרר, עבד כנהג משאית ואף עשה מילואים במלחמת יום הכיפורים כצנחן בתעלת סואץ.
לאחר מלחמת יום הכיפורים, בריאותו הנפשית של רבי החלה להידרדר במהירות, כתוצאה מכך עזב רבי את עבודתו כנהג משאית והוא התחיל תהליך של חזרה בתשובה. בתקופה זו, הוא החל להסתובב עם בגדים קרועים ומרושלים ומיעט להתקלח. בנוסף לכך, הוא מכר את משאיתו ואת מכוניתו הפרטית ואת מרבית הכסף שקיבל עליהן מסר לישיבות, עם שאר הכסף קנה לעצמו ספר תורה.
באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20 פתח רבי מכולת אך מכר אותה שלושה חודשים לאחר פתיחתה בעקבות כישלון העסק.
רציחות > רצח דוד קוגן

ב-7 במרץ 1979, הלך רבי למרפאה בשדרות רוטשילד 109 בתל אביב-יפו ונכנס למשרדו של ד"ר דוד קוגן, שהיה רופא כללי וגניקולוג מפורסם בעיר. קוגן היה ידוע מאחר שהיה מבצע הפלות, דבר שבמשך יתברר כמניע העיקרי של רבי לביצוע הרצח.
לאחר שהמתין לתורו (וחיכה לצד גבר ואישה), נכנס רבי למשרדו של קוגן, שם שלף גרזן קטן שהסתיר במעילו והכה את קוגן בראש. כתוצאה מכך נהרג קוגן באופן מידי.. לאחר הרצח, עזב רבי את המרפאה. שעות לאחר הרצח, אשתו של קוגן מצאה את גופתו והזעיקה את המשטרה. בזמן שגופתו נשלחה לנתיחה שלאחר המוות במרכז הלאומי לרפואה משפטית, צוות של חוקרים בראשות ניצב שמואל כרמלי בדק בתיעודי החולים שמות בניסיון לאתר כל רמז אפשרי באשר לזהות רוצחו של קוגן וביחס למועד האירוע, אך לא נמצאה כל ראיה בעלת ערך שיכולה הייתה לסייע בפתרון התעלומה. כיוון נוסף של המשטרה את האופציה שבגלל תקלה או סיבוך בטיפול באחת הנשים בהן, רצח אותו ידיד או בן זוג של אחת הנשים. בנוסף לכך, נשלל הכיוון לפיו היה מדובר בשוד שהשתבש מאחר שה-50 אלף לירות הישראליות שהיו במרפאה הושארו במקום ולא נלקחו על ידי השודד.
רציחות > הרצח בבית משפחת בדרה

במרץ 1979, פרץ רבי לבית משפחת בדרה בשכונת הרכבת שבלוד. רבי דקר את אמו של אב המשפחה, פטמה בדרה, וכמה מנכדותיה ופצע אותן.
ב-10 באפריל 1979, נסע רבי לבית משפחת בדרה ופרץ לבית בשנית. בסביבות השעה 18:30, פרץ בשנית לדירתם והלך לחדרה, שם נתקל באביגיל בת 37 שטיפלה בשניים מילדיה ושלף רימון והפיל אותו באמצע החדר. כתוצאה מהפיצוץ נהרס אחד הקירות וגרם לפציעתם של הילדים, דבר שגרם להם לפרוץ בבכי. לאחר ששמע את הבכי, הגיע האבא, אחמד בן ה-42 לעזרתם והתעמת עם רבי, שירה בו עם עוזי והרג אותו. האם, שהלכה לראות מה קרה נורתה אף היא ונפצעה קשות. שתי הבנות שליוו את אמם, מונה בת ה-17 ומרלין בת ה-9 נורו אף הן ונרצחו במקום. הילדים שנותרו בחיים (אולפת בת ה-15, רונית בת ה-13, ליליאן בן ה-16 ופואד בן החצי שנה) והאם פונו מאוחר יותר לבית החולים אסף הרופא, שם הצליחו להתאושש לאחר מספר ימים של אשפוז. גם הפועל, סעיד סווארקה בן 51 שהתארח אצל המשפחה והיה אמור לבצע אצלם עבודות שיפוץ באותו היום, נפצע ופונה אף הוא לבית החולים. מלבדם, היו את צביה בת ה-11 שהייתה אצל בני משפחה בעת האירוע ואת סמיר בן ה-6 שהתחבא מתחת למיטתה של אמו. לאחר שברח, נתפס רבי על ידי שניים משכניהם של משפחת בדרה, אך הוא איים לזרוק עליהם רימון יד שגנב מצריף של צה"ל ולכן אילץ אותם לשחרר אותו בטרם יוכלו לזהות אותו היטב.
לאחר הרצח, המשטרה ניסתה לחשוף מניע אפשרי. אחמד, מוסלמי ממוצא מצרי שעבד בחנות מקומית של תנובה וגם סחר במוצרי פלסטיק היה נשוי לאביגיל, בת ליהודי שהתאסלם וטענה שיש לה כוחות של ניבוי עתידות, כישוף ואף יכולת לרפא פציעות של אנשים, לאביגיל ולאחמד היו כ-8 ילדים (מרלין, מונה, רונית, אולפת, ליליאן, פואד, צביה וסמיר), הם היו ידועים בקהילה הערבית שבלוד ועל אף אורח חייהם המוסלמי-מסורתי, החליטו לתת לכמה מילדיהם שמות עבריים. בזמן שהרשויות ניסו לאתר רמזים פוטנציאליים לגבי זהות הרוצח, כ-3 ימים לאחר הרצח, נהג טרקטור דיווח כי ראה אדם חשוד לבוש במדי צה"ל וחמוש בעוזי, ישן מתחת לעץ בשדה לא רחוק מבית משפחת בדרה. כשניסה להתקרב אל האיש, הוא נבהל ונמלט. הנהג סיפק קלסתרון, תיאר אותו כגבר שעיר, עם זקן ארוך ושפם, חובש כיפה שנראה כבן 35 ובגובה של בערך 1.75. ביולי 1979, הודיעה המשטרה על פרס כספי גבוה לכל אדם שיכול למסור מידע שיוביל למעצרו של חשוד ברצח, אך לא השיגה מהצעה זאת שום פרט בעל חשיבות.
רציחות > ניסיון הטבח במנזר באר יעקב

באפריל 1979, ידה רבי רימון לעבר קבוצת צליינים ונזירה באזור מנזר באר יעקב בשכם, לאחר שפצע קשה את הנזירה, נמלט רבי להר גריזים, שם קרא בתורה במשך יומיים.
רציחות > רצח הנזיר פילומנוס

רבי הרבה לשוטט באזור ולבקר במנזר שבשכם. ב-30 בנובמבר 1979, הגיע רבי למנזר וקפץ מעל חומת המנזר, עם כניסתו לבניין, נתקל רבי בנזיר בן ה-66, פילומנוס שהיה בדרכו לתא הווידוי של המנזר. רבי שהבחין בו, זרק לעברו רימון ופצע אותו אנושות (וגם גרם להרס של אחד ממתקני המנזר), מחשש שיצליח לשרוד וכדי לודא הריגה, רבי רוצץ את גולגולתו בגרזן, מה שהביא למותו. רק בצהרי אותו יום הודיעו אנשי המנזר למשטרת ישראל כי פילומנוס נעדר. שוטרים שהגיעו למקום מצאו את גופתו של האחרון במרתף המתקן ההרוס. לאחר שעזב את המנזר וכיוון ששבר את רגלו בקפיצה מעל החומה, רבי הובא על ידי נהג מונית פלסטיני לבניין ממשל בשכם, משם הועבר לטיפול בבסיס צה"ל סמוך ולאחר מכן הועבר לטיפול בבית חולים תל השומר.
לאחר מציאת הגופה, המשטרה עצרה שמונה חשודים, בהם חצרן פלסטיני, כולם היו תושבי מחנה הפליטים עסכר. לכל החשודים היה אליבי שאומת והם שוחררו במהרה. רציחתו של פילומנוס הפכה לסערה תקשורתית לא רק בישראל, אלא בכל העולם.