הבריגדות הבין-לאומיות
הקמתן של הבריגדות

הרעיון להשתמש בקומוניסטים מחוץ לספרד על מנת לגייס מתנדבים למאבקם של הרפובליקנים בספרד עלה לראשונה במוסקבה בקיץ 1936 על ידי ראש מחלקת התעמולה של הקומינטרן, וילי מינצנברג, אולי בהשראת רעיון שהעלה מוריס תורז. סטלין קיבל את הרעיון, אולי כדרך להיפטר מקומוניסטים זרים ששהו ברוסיה בתקופה זו של טיהורים פוליטיים. מלחמת האזרחים פרצה בסוף יולי 1936, ובסוף ספטמבר החליטו המפלגות הקומוניסטיות באיטליה ובצרפת לשלוח את אנשיהן להילחם באופן פעיל. לואיג'י לונגו, מנהיגו לשעבר של ארגון הנוער הקומוניסטי האיטלקי, קיבל על עצמו את הכנת הסידורים הלוגיסטיים הדרושים ואת התיאום עם הממשלה הספרדית. משרד הביטחון של ברית המועצות סייע אף הוא, בניסיון שנרכש בטיפול במתנדבים זרים עוד מימי מלחמת האזרחים ברוסיה. בתחילה, התנגד ראש הממשלה הספרדי לארגו קביירו לרעיון, אך לאחר תבוסות ראשוניות שספגו הרפובליקנים במלחמה, שינה קביירו את דעתו, ולבסוף הסכים להגעת המתנדבים ביום 22 באוקטובר 1936. בעוד מאורעות אלו מתרחשים, נותרה ברית המועצות פעילה ב"ועדת אי ההתערבות" שהוקמה על ידי אנגליה וצרפת, למניעת התערבות כוחות זרים בלחימה בספרד. בעוד שאנגליה וצרפת שמרו בקנאות על אי התערבותן במלחמה, היו בוועדה זו חברות, כמו גרמניה ואיטליה ומהצד השני ברית המועצות, שעשו ככל יכולתן על מנת להזרים כוח אדם, ציוד, אספקה ותחמושת לספרד.
מרכז הגיוס לבריגדות היה בפריז תחת השגחת הקולונל הסובייטי קרול "וולטר" סבירצ'בסקי. ב-17 באוקטובר פורסם מכתב גלוי מסטלין לחוסה דיאס, מזכיר המפלגה הקומוניסטית של ספרד, שבו נטען כי שחרורה של ספרד אינו עניינם של הספרדים בלבד, אלא עניינה של כל 'האנושות המתקדמת'. בתוך ימים החלו לצוץ ארגוני סיוע לרפובליקה הספרדית בארצות רבות, רובם בשליטת הקומינטרן.
המתנדבים הגיעו אל שטחי הלחימה במגוון דרכים. למשל, הקומוניסט היוגוסלבי יוסיף ברוז טיטו, לימים מנהיגה של יוגוסלביה, שהה בפריז, וגייס שם סיוע, כסף ודרכונים למתנדבים שהחלו לזרום ממזרח אירופה. מתנדבים אלו נשלחו ברכבת או באונייה מצרפת לספרד, ונשלחו לבסיס מרכזי באלבסטה. רבים הגיעו לספרד בכוחות עצמם. עם הצטרפות צרפת לחוזה אי ההתערבות, נאלצו המתנדבים לחצות בהסתר את גבול צרפת - ספרד בהרי הפירנאים, במסע מפרך שגבה קורבנות בנפש. גם דרך הים הייתה עתירת סכנות, בשל נוכחות צוללות איטלקיות. המתנדבים לא חתמו על חוזה כלשהו, ולא התנדבו לתקופה מוגדרת, דבר שהפך לאחר מכן לבעיה.
איטלקים וגרמנים רבים, וכן רבים מארצות שהיו תחת שלטון משטרי דיכוי התנדבו לתנועה, מתוך הרגשה שהקרב בספרד הוא הצעד הראשון לשחרור ארצם הם. רבים (במיוחד צרפתים) היו פועלים מובטלים, רבים היו הרפתקנים, וכ-500 מהם היו קומוניסטים שנשלחו מרוסיה, בעלי ניסיון קרבי עוד מימי מלחמת העולם הראשונה.
הקומוניסטים הספרדים קיבלו את המתנדבים בהתלהבות, אך האנרכיסטים קיבלו אותם בספקנות. היו אלו האנרכיסטים ששלטו בנקודות הגבול עם צרפת בצפון, בתחילתה של המלחמה, ואלו פעלו על מנת למנוע מן המתנדבים להגיע.
הקבוצה המאורגנת הראשונה בת 500 איש (רובם צרפתים, ומיעוטם גולים מפולין ומגרמניה) הגיעה לאלבסטה ב-14 באוקטובר 1936. את פניהם קיבלו מתנדבים שלחמו כבר בחודשים הקודמים, במסגרת פלוגות "ארנסט טאלמן" הגרמניות, "גסטון סוזי" האיטלקיות, ו"הקומונה הפריזאית" מצרפת. המתנדבים חולקו ליחידות לפי ניסיונם וארץ מוצאם.
בסיס אלבסטה היה תחת פיקודו של קומוניסט צרפתי בשם אנדרה מארטי, אשר היה בעל אובססיה באשר למזימות וריגול, דבר שיוביל בעתיד לטיהורים בשורות הבריגדות. הוא היה חסר יכולת פיקודית, וקיבל את הפיקוד בשל ידידותו עם סטלין. סגניו היו מפקדים בעלי יכולת טובה יותר, והם ארגנו תוכנית אימונים שכללה השתלמויות בהתקפות פרשים, ארטילריה וחיל רגלים, כמו גם הקמת בתי חולים של שדה.
המפלגה הקומוניסטית הצרפתית סיפקה מדים לבריגדות. המשמעת הייתה חזקה. במשך כמה חודשים היו אנשי הבריגדות סגורים בבסיסם, ועברו תוכנית אימונים מתישה.