טימותי מקוויי
מהלך משפטו ומותו

מקוויי נשפט בבית משפט מחוזי פדרלי בדנוור, קולורדו. משפטו אמור היה להיערך בבית המשפט הפדרלי המחוזי באוקלהומה סיטי, אך הוא הועבר לדנבר, לאחר שכל השופטים הפדרליים באוקלהומה נפסלו על ידי בית הדין לערעורים מלשבת בדין. נקבע כי הם לא יוכלו להיות אובייקטיביים די הצורך, משום שבניין בית המשפט שלהם נפגע קשות בפיצוץ.
פרקליטיו של מקוויי הגישו אינספור ערעורים כנגד פסק הדין, כולל לבית המשפט העליון של ארצות הברית. במהלך משפטו טען פרקליטו של מקוויי כי מרשו כלל לא היה קשור לפיגוע, וכי בשעת הפיצוץ נמצא הרחק ממוקד האירוע, בניגוד להאשמות החמורות אשר עלו כנגד מקוויי, כי הסתלק מהמקום לאחר שהפעיל מתג מתוזמן בקדמת המשאית. עוד טען הפרקליט כי למרות הימצאותו של מעון יום בקומת הקרקע של הבניין, לא הייתה כל עדות לכך שמקווייי ידע על כך, או פגע במכוון בילדים.
ב-1997 הורשע מקוויי בכל אחד עשר הסעיפים בהם הואשם, ביניהם שמונה סעיפים של רצח, ובסעיפים נוספים של קנוניה ושימוש בנשק להשמדה המונית. הסיבה להרשעה בשמונה סעיפי רצח בלבד נבעה מהעובדה שהסמכות הפדרלית ששפטה אותו הייתה מוגבלת, ואמונה אך ורק על שיפוט בעוון רצח קורבנות שהיו עובדי ממשל. על הליך שיפוטו בעוון רצח שאר האזרחים הייתה אמונה מדינת אוקלהומה. למרות שיטת השיפוט ה"מוזרה", כביכול, גזר חבר המושבעים על מקוויי בין כה וכה עונש מוות.
בני משפחתם של הקורבנות המתינו כל אותה העת מחוץ לכותלי בית המשפט, בציפייה שאכן הצדק ייצא לאור. עם הישמע גזר הדין, רבים התחבקו ודמעות הקלה זלגו מעיניהם.
ב-1999 הועבר מקוויי למסדר מוות ("Death Row") (אנ') במתקן הכליאה הפדרלי בעל רמת האבטחה המקסימלית ("Top Security Prison") - טרה הוט. הוא שהה בתאו כ-23 שעות מדי יום ביומו, בהמתנה לביצוע גזר דינו.
בתאים הסמוכים לתאו של מקוויי שהו הפושעים המושמצים ביותר של תקופתו ובהם רמזי יוסף, ממתכנני הפיגוע במגדלי התאומים ב-1993, והרוצח הסדרתי טד קצ'ינסקי (ה"יונבומבר").
בהיכנסו לשטח בו נמצאו התאים, תיאר לארי הומניק (באנגלית: "Larry Homenick"), איש שירות המרשלים של ארצות הברית, את הסיטואציה המפחידה, באומרו כי:
הרגשתי כאילו אני נמצא בסצנה מתוך שתיקת הכבשים.
בתא הראשון נמצא טד קזינסקי, בתא הסמוך לו נמצא רמזי יוסף, ובסוף השורה, כאשר הבטתי מבעד לחלון הפלקסיגלס, נמצא לא אחר מאשר... טימותי מקוויי...
במסגרת ריאיון שערך אד בראדלי (אנ') עם מקווייי, במסגרת התוכנית "60 דקות", בעודו נתון במעצר וממתין לביצוע גזר דינו, התייחס מקוויי למות הילדים כאל "נזק נלווה". הוא הצר על כך שילדים אלו נספו, אך בד בבד מעולם לא הביע חרטה כלשהי באשר למעשיו.
אופן דיבורו בעת שיחה זו היה קר ונטול חרטה. לאחר שנים ארוכות במהלכן הרגיל עצמו "להתנהג כחייל", תוך סתגלנות ורכישת דפוסי התנהגות המתאימים לתנאי הישרדות קיצוניים, התרגל מקוויי לדכא את רגשותיו. כך הצליח להדחיק את מצפונו, בעודו מתרכז בתכנון ובהוצאה לפועל של הפיגוע.
בסופו של עניין, ביקש מקוויי להפסיק את כל ההליכים המשפטיים אשר עמדו נגדו, והתבקש לקבוע תאריך, כרצונו, בו יוצא להורג. מקוויי סימן את 16 במאי 2001 - כיומו האחרון.
נראה היה שבזאת נסגר הגולל בעניינו של מקוויי, אך ב-11 במאי 2001, חמישה ימים בלבד לפני הוצאתו להורג בתאריך המקורי, נחשף כי ה-FBI כשל למצוא ולהביא לידיעת המערכת המשפטית אלפי דפים חדשים, אשר נסכו נופך חדש על משפטו של מקוויי.
בתאריך זה כינס התובע הכללי של ארצות הברית, ג'ון אשקרופט, מסיבת עיתונאים דחופה, בה הכריז בפני כלי התקשורת, כי החליט לדחות בחודש ימים את הוצאתו להורג של מקוויי, בעקבות "מחדל המסמכים" של ה-FBI.
בעוד שב-FBI שררה התחושה, כי גילוי מסמכים אלה לא ישפיע על גזר הדין, מקוויי ופרקליטיו פעלו להגשת ערעורים נוספים לבית המשפט העליון אך הערעורים נדחו ודינו של מקוויי נחרץ.
כתב "חדשות באפלו" (אנ'), ומחבר הספר "טרוריסט אמריקאי" (אנ'), לו מיצ'ל (באנגלית: "Lou Michel"), אשר סיקר את פרשת מקוויי ופיצוץ הבניין באוקלהומה סיטי, טען, כי זהו מצב של ניצחון בכל מקרה עבור מקוויי ("Win-Win Situation"): הוא הצליח לבצע את זממו, נקם בממשל האמריקאי והפיץ את "בשורת השנאה" שקיננה בו מאז ומתמיד, רצח 168 בני אדם אל מול אדם אחד (מקוויי עצמו), קיבל תהודה וסיקור עולמיים בעקבות מעשיו, וכי הוא "מקבל כרטיס יציאה מחייו", לאחר שאלו בין כה וכה הסבו לו רק סבל, יגון וצער. נוסף על כל אלו, זכה מקוויי בפסיקה, המונעת מהממשל האמריקני לבצע אוטופסיה בגופו, לאחר מותו.
מקוויי הוצא להורג בזריקת רעל, ב-11 ביוני 2001, בכלא טר הוט, אינדיאנה. על פי בקשתו, אף לא אחד מבני משפחתו נכח בעת הליך הוצאתו להורג.
לאחר מותו, נשרפה גופתו של מקוויי, ואפרו פוזר.
מילותיו האחרונות של מקוויי לפני מותו, נלקחו מתוך "אינוויקטוס" (אנ'), שירו של המשורר ויליאם ארנסט הנלי (אנ'), אשר נכתב בשנת 1875:
הנני האדון של גורלי, הנני הקפטן של נשמתי.