stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות
ציוני דרך בתולדות היהדות > ראשית העם לפי המחקר

ארכאולוגים והיסטוריונים מנסים להתחקות אחר ההתהוות של עם ישראל באמצעות ניתוח של ממצאים ארכאולוגיים, איסוף של עדויות חוץ-מקראיות ושל הטקסט המקראי. קיימת הסכמה רחבה בין החוקרים לגבי קיומן ההיסטורי של שתי הממלכות, ישראל ויהודה, אולם יש המטילים ספק בקיומה של הממלכה המאוחדת[דרוש מקור]. עקב חוסר ההתאמה בין הממצאים לבין סיפורי המקרא על תקופת האבות, יציאת מצרים וכיבוש כנען, ועקב ההערכה כי לא הייתה יכולת כתיבה משמעותית בארץ ישראל לפני המאה ה-8 לפנה"ס, מקובל לשער כי עם ישראל התגבש בשלהי האלף ה-2 לפנה"ס בתהליך ארוך של איחוד תרבותי ופיזי בין האוכלוסייה הכנענית לבין קבוצות שחדרו לכנען בהדרגה מעבר הירדן המזרחי. חוקרי המקרא מוצאים רמזים לתהליך זה גם בטקסט המקראי.
עם זאת, מקובל במחקר[דרוש מקור][דרושה הבהרה] כי התיאור הכללי של תקופת השופטים עשוי להתאים במידה מסוימת למציאות ששררה בכנען בתקופת ההתגבשות של העם, ויש חוקרים הסבורים כי ייתכן שהסיפורים על יציאת מצרים, כיבוש הארץ והממלכה המאוחדת משמרים זיכרונות היסטוריים של חלק מהקבוצות שהתגבשו בסופו של דבר לעם ישראל. ההבדלים בין הזרם המרכזי במחקר לבין התיאור המסורתי מצטמצמים משמעותית סביב סוף המאה ה-9 לפנה"ס, במהלך תקופת הבית הראשון והיריבות בין ממלכות ישראל ויהודה.
ציוני דרך בתולדות היהדות > תקופת בית ראשון וגלות בבל

ממלכת ישראל חרבה בסביבות שנת 720 לפנה"ס, כאשר נכבשה על ידי האימפריה האשורית, ורבים מתושביה הוגלו. אירוע זה נודע בהמשך כגלות עשרת השבטים. ממלכת יהודה חרבה בשנת 586 לפנה"ס. באותה שנה נבוכדנאצר השני מלך בבל כבש את ירושלים והחריב את בית המקדש הראשון (על פי המסורת היהודית, בית המקדש הראשון נחרב בשנת ג'של"ח (422 לפנה"ס)). רבים מתושבי יהודה הוגלו לבבל. גלות בבל נמשכה כ־70 שנה; במהלכה מקצת גולי בבל שבו אל ארץ ישראל כדי להתחיל בבניית בית המקדש השני, באישור מלך הממלכה הפרסית השלטת, כורש.
ציוני דרך בתולדות היהדות > תקופת בית שני

בשנת 520 לפנה"ס לערך, הוקם בירושלים בית המקדש השני. בתקופת בית שני נחתם התנ"ך, והיהדות נחלקה למספר זרמים מרכזיים, בהם הפרושים, הצדוקים והאיסיים. לאחר שנים של שלטון פרסי ואחר כך הלניסטי, מרד המכבים הביא להקמתה של ממלכה יהודית עצמאית תחת החשמונאים סביב שנת 110 לפנה"ס. בהמשך, כבשו הרומאים את הממלכה. מרידות יהודה ברומא הביאו לתחילתה של גלות ארוכה. במסורת היהודית מתוארכת תחילת הגלות לחורבן בית המקדש השני, במהלך המרד הגדול (70 לספירה). הרומאים הרסו את ירושלים עד היסוד, והמרכז היהודי בארץ עבר ליבנה. האסון הגדול הבא פקד את היישוב היהודי בארץ שישים שנה לאחר החורבן, בעקבות מרד בר כוכבא. האימפריה הרומית חיסלה בסופו של דבר את עצמאות היהודים בארץ וכן את הרוב היהודי בה. לאחר מכן התפזרו היהודים בכל קצוות תבל, והמשיכו לשמור על קשר באמצעות אגרות ושליחים אשר תיעדו והעלו את רישומיהם על הכתב.
ציוני דרך בתולדות היהדות > תקופת הגלות

תקופת חז"ל: כתיבת היצירות הבסיסיות של התורה שבעל פה: המשנה, המדרשים והתלמוד. מרכז היהדות בבבל.
היהדות בימי הביניים: פריחת ספרות השו"ת בתקופת הגאונים, הפרשנים הגדולים, תור הזהב של יהדות ספרד, פריחת הפילוסופיה היהודית, גירוש ספרד.
תקופת התגבשות עולם ההלכה היהודית, עם כתיבת השולחן ערוך והגהות הרמ"א, ומאוחר יותר חיבורים רבים שנכתבו על ספרים אלו שעיגנו במידה רבה את הפסיקה ההלכתית.
היהדות בעת החדשה: עקב צרות רבות במזרח אירופה במאות ה־18-17 ביניהם התגלות שבתאי צבי כמשיח שקר וגזרות ת"ח ת"ט קמה תנועת החסידות שרואה בדבקות לה' ערך גבוה יותר מתלמוד תורה כך שגם ליהודים פשוטים, עם כל הצרות, תהיה גישה ליהדות. עם זאת, בצד המערבי של אירופה בעקבות האמנציפציה פשה תהליך חילון בעם כולל ייסוד תנועת ההשכלה ונטיית יהודים לנישואי תערובת. בנוסף, הדת היהודית התחלקה לשלושה זרמים מרכזיים והם אורתודוקסים, רפורמים וקונסרבטיבים.
ציוני דרך בתולדות היהדות > הציונות, השואה וקום המדינה

במהלך המאה ה-19, הוקמה התנועה הציונית שפעלה להקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל.
במהלך מלחמת העולם השנייה התרחשה השואה, במהלכה נרצחו שישה מיליון יהודים בידי גרמניה הנאצית.
ב-1948 קמה מדינת ישראל כמדינה יהודית [אתנית] ודמוקרטית בארץ ישראל.
האמונה היהודית > עיקרי האמונה

ביהדות אין מערכת מבוססת של דוגמות כמו בדתות אחרות והיא מדגישה את החיובים המעשיים, אך עדיין ישנם עיקרי אמונה מקובלים שנוסחו מספר פעמים על ידי גדולי הדורות. המפורסמת ביותר היא רשימתו של הרמב"ם הכוללת שלושה עשר עיקרים, ובראשם האמונה באל אחד, האמונה בהיותו מופשט ולא גשמי, האמונה בנבואה והאמונה בעליונותה הנבואית של תורת משה. בין העיקרים הנוספים נמצאות האמונות במשיח, בעולם הבא ובתחיית המתים.
אחד הביטויים המזוהים ביותר עם האמונה היהודית, ביטוי שהוא פסוק בתורה, הוא "שמע ישראל, ה' אלוהינו, ה' אחד". יהודים השתמשו במשפט זה כביטוי לאמונה המונותיאיסטית, כאמצעי לזיהוי בפני יהודים אחרים, והשמיעו אותו כאות לדבקותם ביהדות, ואף בעת מוות על קידוש השם. על אף חשיבותו, אין די בהצהרת המשפט הזה כדי להתגייר. השאלה אם יש במסורת היהודית מקבילה לעיקרי האמונה הסדורים בנצרות הטרידה הוגים רבים ואין לה תשובה חד־משמעית: בעוד שהוגי ימי הביניים כמו הרמב"ם ניסחו עיקרים כאלו ואף הכריזו כי השוללים אותם יוצאים מכלל ישראל, הספרות הרבנית עסקה תמיד יותר בדקדוקי הלכה מאשר בהגדרות אמונית, ובעת החדשה קמו רבים שתיארו את היהדות כדת הלכתית ומשפטית בלבד שאין בה עיקרים.
האמונה היהודית > בריאת העולם

על פי ספר בראשית נברא העולם בשישה ימים. בנוסף להם מתואר יום שביעי שבו שבת האל ממלאכתו. מניין השנים בלוח העברי מתחילה בשנת בריאת העולם (שנה קודם בריאת אדם הראשון) לפי הדעה המקובלת, שנסמכת על חשבון המופיע בספר סדר עולם. השנים נמנות בספרות עבריות, ולפיכך שנת ה'תשפ"ה היא השנה ה־5785 לבריאת העולם, על־פי החשבון הנ"ל (האות ה' שלפני הגרש משמעה חמשת אלפים).
לפי המתואר בספר בראשית, נברא האדם אחרון ביום השישי, ככתר הבריאה במושלמותו ובתבונתו (בצלם אלהים) ולאחר בריאתו היה יום השביעי יום מנוחה (יום השבת). לאחר חטא עץ הדעת גורש האדם מגן עדן, וכך התחילה שושלת האדם.
על פי חלק מחכמי ופרשני היהדות, כגון הרמב"ם, סיפור הבריאה וגן העדן הוא משל אלגורי-סימבולי הנכלל בסוד "מעשה בראשית", ואין להבינו כפשוטו.
ההלכה היהודית

התורה שבכתב המחולקת לחמשה חלקים המכונים "חומשים", וביחד "חמשה חומשי תורה", והתורה שבעל פה - המשנה והתלמוד, כוללות את ההוראות ההלכתיות של היהדות הרבנית, המצוות. עיקר ספרות הקודש היהודית היא דיון ופירוש של המצוות. אחרי חתימת התלמוד נכתבו ספרי הלכה הכוללים הלכות ומנהגים בלבד (שלא כמו התלמוד עצמו הכולל גם "אגדתות" - דהיינו סיפורים ועוד דברים שאינם נוגעים להלכה) כמו "ספר הלכות גדולות" שנכתב בתקופת הגאונים, וספרי ההלכה הידועים שנכתבו בתקופת הראשונים, ספרי הרי"ף, ספר "משנה תורה" להרמב"ם, "פסקי הרא"ש", וספרו הנודע של בנו ר' יעקב "בעל הטורים" שדעות כולם מסתמכות על דברי התלמוד ומחלוקותיהם נוצרו עקב פירושים שונים בו.
בהיעדר מלך או נביא (על פי המסורת, הנבואה פסקה בראשית ימי בית שני), המנהיג הדתי הוא הרב, האחראי על ניהול הקהילה, על הנהגתה הרוחנית ועל פסיקת הלכה. קיים גם משפט דתי, בנושאי אישות, גיור וממונות. בזמן קיום הסנהדרין הייתה לו סמכות חוקית גם בנושאי פלילים.
חז"ל מנו בתורה תרי"ג (613) מצוות, המחולקות לרמ"ח (248) מצוות "עשה" ושס"ה (365) מצוות "לא תעשה". בימי הביניים נעשו ניסיונות לחלוקה של המצוות. ישנה חלוקה רוחבית נוספת, בין מצוות שבין אדם לחברו ומצוות שבין אדם למקום.
ההלכה היהודית > תפילה ובית הכנסת

בית התפילה היהודי נקרא בית כנסת. מתפללים בו את שלוש התפילות היומיומיות (שחרית, מנחה וערבית). בשבתות ובחגים מותאם חלק מנוסח התפילה לעניינו של היום ונוספת תפילת מוסף. ביום כיפור ישנה גם תפילה חמישית, תפילת נעילה. בימי שני וחמישי, בשבתות, תעניות ומועדים קוראים בתורה. בפי חז"ל נקרא בית הכנסת בשם "מקדש מעט", על שם בית המקדש שעד חורבנו היווה מרכז רוחני לעם ישראל ועל שם עבודת הקרבנות שבהיעדר בית מקדש מומרת בתפילה המכונה גם עבודת התפילה.
ההלכה היהודית > גיור

על אף שהיהדות אינה דת מיסיונרית, אנשים שאינם יהודים יכולים להצטרף אליה לאחר שעברו תהליך של גיור ולאחר שהצהירו כי הם מוכנים לקבל על עצמם את עול המצוות וכי רצונם להצטרף לאומה היהודית. גם לאחר שאדם המעוניין להצטרף ליהדות מצהיר על כך, על הדיינים לדחות אותו מספר פעמים על מנת לראות שהוא באמת רציני, רק לאחר שאותו אדם שב לבית הדין לאחר שנדחה והוכיח שרצונו אמיתי - אז מתאפשר לו להתחיל בתהליך הגיור.
היהדות רואה גם במי שאיננו יהודי בעל תפקיד רוחני בעולם, ובעקבות כך מוטלת על כל מי שאיננו יהודי החובה לקיים שבע מצוות המכונות "שבע מצוות בני נח" (בהן האיסור לעבוד עבודה זרה וכן מצוות שונות ש"בין אדם לחברו").
היהדות רואה במאמיניה קולקטיב מוחלט, "כלל ישראל", כפי שמדגישה התורה את המטרה "ואתם תהיו לי ממלכת כהנים וגוי קדוש" (שמות, י"ט, ו'), שהשתייכות לו מכתיבה את חובות האדם בתחום הפוליטי, האישי ועוד. לצד חברות מכוח מוצא, יכול באופן תאורטי כל אדם להתגייר ולהתקבל לתוך עם ישראל. דוגמה חשובה למקרה של גיור נמצא במגילת רות בו מתואר המעבר הכפול שעושה רות באומרה לנעמי: "עמך עמי ואלהיך אלהי" (מגילת רות, פרק א', פסוק ט"ז).
למרות שאפשר להצטרף לעם ישראל באמצעות גיור, אין ליהודי דרך להפוך ללא יהודי, בלי קשר לאמונתו ולהקפדתו על ההלכה. היהדות מכנה את הפורש ממנה 'יוצא בשאלה' או 'יהודי מומר', ואת אלה שנולדו מנותקים מהדת היא מכנה 'תינוק שנשבה', אבל אי אפשר להפוך לגוי, בין אם האיש נולד יהודי (שאמו יהודיה) ובין אם הוא גר. כלשון הגמרא בסנהדרין "ישראל אף על פי שחטא - ישראל הוא". אחת ההשלכות לכך היא שיהודי שאינו שומר תורה ומצוות ומבקש לשמור את מנהגי הדת ומצוותיה, אינו צריך להתגייר ויכול פשוט להתחיל לשמור תורה ומצוות, או במילים אחרות 'לחזור בתשובה'.
מאפייני התרבות היהודית > ספרי הקודש

ביהדות יש כמה כתבי קודש עיקריים הנחשבים כבסיסה הדתי:
התורה. על פי המסורת היהודית, חמשת חומשי התורה נכתבו מפי הקב"ה על ידי משה (בעוד שהנביאים והכתובים ביתר התנ"ך נכתבו באמצעות נבואה או רוח הקודש על ידי בני אדם שונים). התורה מכילה את דברי האל שניתנו בסיני, המהווים את החוק המחייב לעד של העם כולו. כמו כן, היא מכילה את הכרוניקה של בריאת העולם, קדמות האנושות, ימי האבות, יציאת מצרים והמסע במדבר לפי המסורת.
התנ"ך - קובץ הכולל 24 ספרים, ששמו מייצג בראשי תיבות את שלושת חלקיו: תורה, נביאים וכתובים. הוא כולל טקסטים רבים הכתובים ברובם בעברית ומקצתם בארמית. התנ"ך מתאר את תולדות העולם מעת בריאתו, ומתמקד בתולדות עם ישראל עד לתחילת תקופת בית שני. כמו כן הוא כולל קובצי חוקים ומצוות, דברי מוסר, פתגמים ועוד. התנ"ך בנוסח המסורה הוא קאנון מרכזי במסורת היהודית.
המשנה - קובץ של הלכות החוקים והמצוות. רובם הם חוקים וגזרות שקבעה מוסד הסנהדרין לאורך תקופת התנאים, וכלולים בו גם הלכות ופרשנות למקרא על פי המסורת היהודית של המאות ה-1 וה-2 לספירה, עד ימות רבי יהודה הנשיא. היא נכתבה בארץ ישראל, בעברית בניב שונה מזה שמוכר מן התנ"ך, המכונה לשון חכמים או "עברית משנאית".
התלמוד - כולל פרשנות למשנה ולתנ"ך ודברי הלכה ואגדה נוספים. הוא נחלק לשני קבצים - התלמוד הבבלי שנערך בקהילה היהודית בבבל, והתלמוד הירושלמי שנערך בגליל, בקהילה היהודית בארץ ישראל. שני התלמודים מבוססים על חומר פרשני והלכתי שהצטבר במשך התקופה בקהילה שבה נערך כל אחד מהם. שני הקבצים כתובים ברובם בשפה הארמית, כל אחד מהקבצים בדיאלקט ארמי מקומי. רוב הלימוד בישיבות נסוב סביב התלמוד (בעיקר התלמוד הבבלי) והמשנה, ובעקבות דיוניו, נכתבה בהמשך כל ספרות ההלכה. התלמוד הבבלי נחשב למכריע בשאלות הלכתיות.
כלל ספרות חז"ל, כולל מדרשי הלכה ואגדה.
ההגדרה של "קודש" חלה גם על כל הספרות הרבנית מאז. קיימים עוד ספרים רבים, המשפיעים כל אחד כמידתו. מקובל לחלקם לספרות הראשונים ולספרות האחרונים, כשכל קבוצה מתחלקת לספרות הלכה (כולל החיבורים ההלכתיים המשפיעים למן כתבי הגאונים והרמב"ם ועד ימינו), חידושים על התנ"ך, חידושים על התלמוד, וספרות קבלה, פילוסופיה, הגות ומחשבת ישראל ועוד.
מאפייני התרבות היהודית > סמלים

שני סמלים יהודיים, הם גם סמליה של מדינת ישראל - מגן דוד ומנורת שבעת הקנים. המנורה מתוארת בתנ"ך כמנורה שעמדה תחילה במשכן ולאחר מכן בבית המקדש. היא מופיעה כסמל יהודי כבר בתקופות קדומות. תבליט בדמות המנורה מופיע על שער טיטוס המתאר את החרמת כלי בית המקדש לאחר חורבנו והבאתם לרומא. כמו כן התגלה בבית הכנסת עתיק ביריחו על רצפת הפסיפס ציור מנורה ועליה הכיתוב "שלום על ישראל".
מגן דוד הוא הקסגרמה - שרטוט של כוכב בעל שישה קודקודים, שנראה כשני משולשים שאחד מהם מונח במהופך על האחר. זהו סמל עתיק ששימש בעבר עמים שונים, אולם בעת החדשה הוא הפך לסמל המזוהה עם היהודים. מועד הפיכתו לסמל יהודי והסיבה לכך אינם ברורים. אין בסיס ברור למיתוס הוא שסמל זה היה סמלו של דוד המלך.
מאפייני התרבות היהודית > שבת, חגים ומועדים

הלוח העברי הוא לוח השנה המשמש את היהדות והוא לוח משולב ירחי-שמשי: חודשיו מבוססים על חודשי הירח, אך הוא מותאם לשנת השמש על ידי הוספת חודש נוסף אחת למספר שנים, כדי שהחגים יצאו תמיד באותה תקופה של השנה. הלוח הנהוג כיום מתחשב גם בימי השבוע וקביעתו מיוחסת להלל נשיאה במאה הרביעית לספירה.
היום המקודש בשבוע הוא השבת, היום השביעי בשבוע, שבו מצווים לשבות ולנוח ממלאכה, ואותו מציינים בתפילות מיוחדות, סעודות חגיגיות, וטקסים שונים: הדלקת נרות שבת בערב שבת, קידוש בלילה וביום והבדלה בצאת השבת.
מועדי ישראל נחלקים למועדים מקראיים ומועדי חז"ל. מועדים מקראיים: ראש השנה (יום אחד מהתורה ויום נוסף שתיקנו חז"ל), יום הכיפורים, שלוש הרגלים: פסח (7 ימים), שבועות (יום אחד), סוכות (7 ימים) ושמיני עצרת (שמחת תורה) (יום אחד). מועדי חז"ל: פורים (יום אחד שתאריכו משתנה בין ערי הפרזים וערים מוקפות חומה) וחנוכה (8 ימים), וכן חמש התעניות: תשעה באב, שבעה עשר בתמוז, עשרה בטבת, צום גדליה ותענית אסתר. ישנם ימים טובים נוספים, ובכללם כל ראש חודש עברי, ט"ו בשבט וט"ו באב. במאה ה-12 התפתח גם המנהג לחגוג את ל"ג בעומר.
לאחר כינונה של מדינת ישראל הוסיפה הרבנות הראשית לישראל לרשימת המועדים גם את יום העצמאות, יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, יום הזיכרון לשואה ולגבורה ולאחר מלחמת ששת הימים אף את יום ירושלים. למרות זאת, הם אינם נתפסים כבעלי משמעות דתית בעיני רוב הציבור החרדי.
מאפייני התרבות היהודית > ארץ ישראל

המקום המקודש ליהדות הוא ארץ ישראל, שנקראת במסורת היהודית גם בשמות "ארץ הקודש", "ארץ החיים" ובתארים חיוביים נוספים. על פי האמונה היהודית, האל נתן את הארץ הזו לעם ישראל על מנת שיוכלו לקיים בה אוטונומיה יהודית. בהלכה קיימת מצוות יישוב ארץ ישראל, ועל פי חלק מפוסקי ההלכה אף יש להימנע מיציאה מהארץ למטרות שאינן הכרחיות. לגבי שאלת הקמת המדינה היהודית בימינו, נחלקו הפוסקים בין אלה הרואים בהקמתה מצווה, לבין המתנגדים לציונות, בין היתר מטעמים של איסור של "דחיקת הקץ" ו"שלוש השבועות".
גם בארץ ישראל עצמה יש מדרגות בקדושה, כאשר העיר המקודשת ביותר ליהדות היא ירושלים, שבה שכן בית המקדש. הר הבית, שעליו שכן המקדש, הוא האתר המקודש ביותר ליהדות בארץ ובעולם כולו, ובשל קדושתו חלק מהפוסקים אף אוסרים לעלות אליו בימינו אלה. אף בתוך הר הבית יש דרגות בקדושה - הנקודה המקודשת ביותר היא קודש הקודשים. העיר השנייה בקדושתה ליהדות היא חברון - שבמערת המכפלה שבה קבורים לפי המסורת האבות והאמהות. ערים קדושות נוספות הן טבריה וצפת, שבהן התרכז רוב היישוב לאחר הגלות, וכן קבורים שם כמה מגדולי חכמי ישראל בזמן הגלות, כמו הרמב"ם, רבי יוסף קארו, האר"י ועוד מסורות על קבורת תנאים מסוימים כמו רבי מאיר בעל הנס ועוד.
ראו גם

תורה
סמלים ביהדות
פילוסופיה יהודית
יהדות כתרבות
אתאיזם יהודי
מיהו יהודי
לקריאה נוספת

| --- | --- |
: ספר: יהדות
אוסף של ערכים בנושא הזמינים להורדה כקובץ אחד.
ארתור א' כהן ופול מנדס-פלור (עורכים), לקסיקון התרבות היהודית בזמננו, הוצאת עם עובד, 1993.
הכתרת המלכה ויקטוריה

| --- | --- |

הכתרת המלכה ויקטוריה
 מידע כללי
 סוג:  הכתרת מלכי בריטניה 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מיקום:  מנזר וסטמינסטר 
 משתתפים:  ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת 
 תאריך:  28 ביוני 1838 
 
הכתרתה של ויקטוריה למלכת הממלכה המאוחדת התרחשה ביום חמישי, 28 ביוני 1838, קצת יותר משנה לאחר שעלתה לכס המלכות של הממלכה המאוחדת בגיל 18. הטקס נערך במנזר וסטמינסטר לאחר תהלוכה פומבית ברחובות, אשר יצאה מארמון בקינגהאם לכיוון המנזר וחזרה אליו לאחר הטקס.
את תכנון ההכתרה, הוביל ראש הממשלה, לורד מלבורן החל ממרץ 1838. לנוכח התנגדויות שונות של מפלגות רבות, הודיע הקבינט ביום שבת, 7 באפריל, כי ההכתרה תהיה בתום מושב הפרלמנט ביוני. היא תוקצבה ב-70,000 ליש"ט, שהיה יותר מכפול מהעלות של ההכתרה ב-1831 של ויליאם הרביעי, אך הרבה פחות מ-240,000 ליש"ט שעלתה ההכתרה של ג'ורג' הרביעי ביולי 1821. מרכיב מרכזי בתוכנית היה הצגת האירוע לציבור רחב יותר.
עד 1838, מסילות הרכבת החדשות שנבנו הצליחו להעביר מספר עצום של אנשים ללונדון וההערכה היא שכ-400,000 מבקרים הגיעו בנוסף להמונים שגדשו את הרחובות בזמן ששתי התהלוכות התקיימו ומילאו את הפארקים שבהם סופקו קייטרינג ובידור. הייד פארק הפך ליריד ענק, כולל תצוגת כדורים פורחים. היריד היה אמור להתקיים במשך יומיים, אך בסופו של דבר הוארך על פי דרישת הקהל לארבעה ימים. בגרין פארק הוצג מופע זיקוקים בלילה שלאחר הטקס. ההכתרה חלה במקביל לתקופה של מזג אוויר נאה והאירוע כולו נחשב להצלחה גדולה הן על ידי העיתונות והן על ידי הציבור הרחב, אם כי אלה שהיו במנזר היו עדים להרבה תקלות ובלבול, בעיקר בגלל חוסר זמן לחזרות.
רקע ותכנון

המלכה ויקטוריה ירשה את דודה המלך ויליאם הרביעי ב-20 ביוני 1837. ראש הממשלה הראשון שלה היה לורד מלבורן, איתו פיתחה ידידות אישית קרובה. עד 1867, הורשת הכתר הובילה אוטומטית לפיזור הפרלמנט: ההצבעה בבחירות הכלליות שלאחר מכן התקיימה בין ה-24 ביולי ל-18 באוגוסט. התוצאה הייתה ניצחון למלבורן, ושהמפלגה הוויגית הוחזרה לשלטון לארבע שנים נוספות. הרוב בו זכו מול מפלגת האופוזיציה השמרנית הצטמצם מ-112 מושבים ל-30. מלבורן היה השחקן המוביל בתכנון, הכנה והוצאה לפועל של ההכתרה של ויקטוריה.
מבחינת העלות, הממשלה נקרעה בין הקצוות של ההכתרה המפוארת של ג'ורג' הרביעי ב-1821 לבין האירוע הזול יחסית שנערך עבור ויליאם הרביעי ב-1831. היא החליטה לאפשר תקציב של 70,000 ליש"ט, שייצג פשרה בין שני קצוות של 240,000 ליש"ט (1821) ו-30,000 ליש"ט (1831).
תהלוכה ציבורית והמונים

לפני 1838, רק בני המלוכה נטלו חלק בהכתרה. הטקסים היו מתחילים באולם וסטמינסטר בארמון וסטמינסטר ועם השלמתם, בני המלוכה היו הולכים יחד על פני הכביש למנזר וסטמינסטר, שם היו עדים להכתרת המונרך. אולם בהתאם לתוכנית החדשה של ראש הממשלה מלבורן, הטקסים המסורתיים באולם ווסטמינסטר והתהלוכה למנזר הוחלפו בשתי תהלוכות ארוכות בהרבה דרך כל לונדון. ויקטוריה נסעה בתוך מרכבת זהב (המכונה גם מרכבת ההכתרה), שנעשתה עבור ג'ורג' השלישי ב-1762, כחלק מתהלוכה שכללה מרכבות רבות אחרות וליווי פרשים. על פי המגזין The Gentleman's זו הייתה תהלוכת ההכתרה הארוכה ביותר מאז זו של צ'ארלס השני בשנת 1660. חלק גדול מהתקציב שימש לתשלום עבור התהלוכה ולכן לא נערך משתה הכתרה.
המסלול תוכנן כדי לאפשר לכמה שיותר צופים לצפות בתהלוכה. הוא תוכנן במסלול מעגלי מארמון בקינגהאם ששופץ זמן לא רב קודם, על פני הייד פארק קורנר ולאורך פיקדילי, רחוב סנט ג'יימס, קניון פאל, צ'רינג קרוס וייטהול, עד למנזר ווסטמינסטר: הנסיעה ארכה שעה שלמה. התהלוכות אל מנזר וסטמינסטר וממנו נצפו על ידי המונים חסרי תקדים, רבים מהאנשים נסעו ברכבות על מסילות הברזל החדשות ללונדון מרחבי הארץ: ההערכה היא כי 400,000 איש הגיעו ללונדון בימים שקדמו לאירוע.
טקס במנזר וסטמינסטר > הכתרה "משובשת"

הטקס הונחה על ידי הארכיבישוף מקנטרברי, ויליאם האולי.
על פי ההיסטוריון רוי סטרונג, "הטקס של 1838 היה האחרון בהכתרות המשובשות". לאחר ההכתרה, היסטוריונים חקרו את הטקסטים הליטורגיים העתיקים והרכיבו תוכנית מובנית שתשמש בטקסים הבאים. הם גילו מחדש את הטקסטים שהתקיימו במהלך ההכתרות של ימי הביניים, בהן נעשה שימוש בהכתרה הבאה של אדוארד השביעי ב-1902.
היו מעט מאוד חזרות, וכתוצאה מכך ביום הטקס נעשו טעויות ושיבושים רבים. המלכה ביקרה במנזר רק ערב קודם לכן, אך היא התעקשה לאחר מכן כי היא ידעה לאן ללכת במהלך טקס ההכתרה. בנג'מין דיזראלי, שהיה אז חבר פרלמנט צעיר, אמר "תמיד היה ספק לגבי מה שיבוא אחר כך, היה ניתן לראות את המחסור בחזרות".
הטקס כולו נמשך חמש שעות, וכלל שתי החלפות לבוש למלכה. בנקודות בטקס שבהן לא היה צורך להיות נוכחים בתיאטרון ההכתרה (המורכב מהבמה מול המזבח הראשי והמעבר), יכלו המוזמנים לעבור ל"קפלת סנט אדוארד", בה המזבח, היה מכוסה בצלחות של כריכים, בקבוקי יין ועוד.
הסוציולוגית הרייט מרטינו, שהוזמנה להכתרה על ידי המלכה בעצמה ציינה כמה הערות אוהדות על ההכתרה, אבל בסך הכל חשבה שהטקס היה "ברברי ביותר", "וראוי רק לתקופת הפרעונים במצרים העתיקה", ו"לא מתאים למאה התשע-עשרה בעולם המערבי".
טקס במנזר וסטמינסטר > התאונה של לורד רול

התרחשה תאונה שהמלכה הצליחה להפוך לטובתה, ושאותה תיארה מאוחר יותר ביומן שלה:
"לורד רול המסכן, שהוא בן 82, וחולה נורא, נפל, בניסיון לעלות במדרגות, - התגלגל ישר למטה, אבל לא ממש נפגע. כשהוא ניסה שוב לעלות במדרגות, התקדמתי לקצה, כדי למנוע נפילה נוספת". תגובתו של צ'ארלס גרוויל, שנכח במקום, הייתה אופיינית לציבור הרחב. הוא ציין בחשבון שלו שהמלכה ירדה כמה מדרגות כדי למנוע מרול לנסות לטפס עליהם שוב. גרוויל תיאר זאת כ"מעשה של אדיבות וחסד שיצר סנסציה גדולה".
הרגע הונצח על ידי ג'ון מרטין בציורו המפורסם של הטקס.
בתום הטקס, גזבר משק הבית, לורד סארי, השליך מדליות הכתרה מכסף לקהל, מה שגרם להמולה לא מכובדת.
תיאוריה של המלכה ויקטוריה

הקטעים הבאים הם מתוך התיאור של ויקטוריה על האירועים, שכתבה ביומנים שלה, בתרגום חופשי:
התעוררתי בשעה ארבע מהרובים בפארק, ולא יכולתי לישון אחר כך בגלל רעש האנשים, התזמורת ועוד. קמתי בשבע, בהרגשה טובה; הפארק הציג מחזה מוזר, המוני אנשים במעלה גבעת החוקה, חיילים, להקות וכו'.
בעשר נכנסתי למרכבה עם הדוכסית מסאת'רלנד ולורד אלבמארל והתחלנו את ההתקדמות שלנו. זה היה יום יפה, והמוני האנשים עלו על מה שראיתי אי פעם... מיליוני נתיניי הנאמנים, שנאספו "בכל מקום" כדי לחזות בתהלוכה. מצב הרוח הטוב הטוב והנאמנות שלהם היו מעבר להכל, ואני באמת לא יכולה להביע עד כמה אני גאה להיות המלכה של "כזו" אומה. נבהלתי לפעמים מחשש שהאנשים יימחצו וילחצו בגלל העומס והלחץ האדירים.
הגעתי למנזר בקול תרועות מחרישות אוזניים קצת אחרי השעה אחת עשרה וחצי; תחילה נכנסתי לחדר קרוב לכניסה, שם מצאתי את שמונת נושאות המרכבה שלי: ליידי קרוליין לנוקס, ליידי אדלייד פאג'ט, ליידי מרי טלבוט,ליידי פאני קאופר, ליידי וילהלמינה. סטנהופ, ליידי אן פיצוויליאם, ליידי מרי גרימסטון וליידי לואיזה ג'נקינסון - כולן לבושות זהה ויפה ברקמת סאטן לבנה וכסף עם זרים של פרחים מלפנים, וזר קטן של ורדים ורודים מאחור, וורדים ורודים השזורים בשמלות.
אחר כך באו כל הטקסים השונים; ואחרון (מהדברים האלה) הכתר שהונח על ראשי - שהיה, אני חייבת לציין, רגע מרשים ויפה ביותר; כל בני המלוכה חבשו את הכתר שלהם באותו רגע. לורד מלבורן המצוין שלי, שעמד קרוב אליי לאורך כל הטקס, נתן לי "כזה" מבט "אבהי". הרעש, התופים, החצוצרות, ירי התותחים, הכל באותו רגע, הפכו את המחזה למרשים ביותר.
הארכיבישוף שם (בצורה מביכה ביותר) את הטבעת על האצבע הלא נכונה, והתוצאה הייתה שהתקשיתי ביותר להסיר אותה שוב, מה שעשיתי לבסוף בכאב רב. בערך בארבע וחצי נכנסתי לכרכרה שלי, הכתר על ראשי, והשרביט והכדור בידי, והמשכנו באותה דרך שבה באנו - ההמונים, אם זה בכלל אפשרי רק התרבו. ההתלהבות, החיבה והנאמנות היו באמת נוגעות ללב, ואני אזכור את היום הזה כ-"הגאה" בחיי! חזרתי הביתה קצת אחרי שש, ממש "לא" הרגשתי עייפות. בשמונה סעדנו.
בידור ציבורי

בעקבות כניסת הרכבת ללונדון, על פי ההערכות הגיעו לאירוע כ-400,000 מבקרים. הפארקים, שבהם נמצא חלק ניכר מהבידור של יום ההכתרה, דווחו כדומים למאהלים צבאיים. הגעתם של כל כך הרבה אנשים, שהחלו להגיע שבוע לפני ההכתרה, הביאה את העיר להיות מושבתת. באחת הפעמים, הכרכרה הפרטית של ויקטוריה הייתה תקועה בפיקדילי במשך 45 דקות בגלל עגלות רתומות לסוסים שהובילו סחורה להייד פארק עבור היריד. צ'ארלס גרוויל ציין כי נראה כאילו אוכלוסיית לונדון "גדלה לפתע פי ארבעה". הבידור העיקרי שנערך היה היריד הענק בהייד פארק, שנמשך ארבעה ימים. במקומות אחרים, היו אורות במקומות רבים ונערך מופע זיקוקים בגרין פארק בליל ההכתרה. למרות ההפגנות הרדיקליות בערים מסוימות, רוב המדינה חגגה באותו היום והתקיימו אירועים כמו ארוחה באוויר הפתוח ל-15,000 איש בקיימברידג'.
החזרה לארמון

ביומן שלה ב-28, סיפרה המלכה שהיא נכנסה שוב למרכבה בערך בארבע ורבע והמשיכה חזרה לארמון בקינגהאם באותו מסלול. היא תיארה את ההמון כאילו נראה גדול עוד יותר לקראת המסע חזרה. היא הגיעה הביתה קצת אחרי שש, וסעדה בשמונה. לאחר ארוחת הערב היא צפתה בזיקוקים בגרין פארק "מהמרפסת של אמא". לוסי וורסלי מעירה כי זו הייתה הפעם היחידה ביומן של ויקטוריה בו היא ציינה את אמה. ויקטוריה רשמה שהיא לא אכלה ארוחת בוקר עד השעה 11:30 למחרת, ואחר הצהריים היא ביקרה ביריד ההכתרה בהייד פארק, וציינה כמה הפארק היה עמוס ב"כל סוג של שעשועים".
הכתרתה של ויקטוריה, בעקבות ההכתרה של דודה וקודמה, ויליאם הרביעי, ב-8 בספטמבר 1831, הייתה האחרונה מבין שלוש במאה התשע-עשרה. בזמן מותה ב-22 בינואר 1901, בת 81, היא הייתה המלכה הבריטית בעלת השלטון הארוך ביותר, ושיאה נשבר רק על ידי אליזבת השנייה בספטמבר 2015. ההכתרה הבאה, הראשונה מתוך ארבע במאה העשרים, הייתה זו של בנה ויורשה של ויקטוריה, אדוארד השביעי, בשבת, 9 באוגוסט 1902.
תכשיטי כתר וגלימות הכתרה

מאז הכתרתו של צ'ארלס השני, נעשה שימוש בכתר אדוארד הקדוש בשיאו של הטקס, אך היה צפוי שגודלו ומשקלו (5 ק"ג) יהיו גדולים מכדי שוויקטוריה תוכל לשאתו, ולכן כתר האימפריה הממלכתי קטן יותר. הכתר נוצר עבורה על ידי תכשיטני הכתר Rundell‏, Bridge & Co., תוך שימוש בסך הכל ב-3,093 אבני חן. אלו כללו את האודם של הנסיך השחור (ספינל), המוצב על צלב פאטה קדמי; הצלב בחלק העליון היה משובץ באבן הידועה בשם ספיר אדוארד הקדוש, תכשיט שנלקח מהטבעת (או אולי מהכתר) של אדוארד המודה. ויקטוריה לבשה את הכתר הממלכתי של ג'ורג' הרביעי בתהלוכה שחזרה לארמון לאחר הטקס.
כתר ההכתרה של ויקטוריה ניזוק קשות כאשר התרחשה תאונה בפתיחת הפרלמנט בשנת 1845. האבנים הוסרו לאחר מכן: מסגרת הזהב הריקה מוצגת כעת במגדל מרטין במצודת לונדון. אבני החן הותקנו מחדש בכתר חדש וקל יותר להכתרת ג'ורג' השישי בשנת 1937 על ידי Garrard &amp; Co. Limited.
למסע מארמון בקינגהאם למנזר וסטמינסטר, ויקטוריה לבשה גלימת קטיפה ארגמנית מעל שמלת סאטן לבנה נוקשה עם רקמת זהב. שובל הגלימה שלה היה ארוך במיוחד, ותואר על ידי עוזרת הכבוד שלה, וילהלמינה סטנהופ, כ"תוספת כבדה מאוד". הגבירה אשר על הגלימות הייתה הרייט, הדוכסית מסאת'רלנד. לאחר שהוכרזה כמלכה על ידי האספה במנזר, פרשה ויקטוריה לחדר מיוחד שם החליפה את גלימת הארגמן בשמלת פשתן לבנה בהירה יותר מעוטרת תחרה. כשהיא לובשת את השמלה הזו, היא חזרה למנזרשם הוצגו בפניה תכשיטי הכתר. גלימות ההכתרה של המלכה, יחד עם שמלת הכלה שלה ופריטים אחרים, נשארים באוסף המלכותי ונשמרים בארמון קנזינגטון. היא לבשה שוב את הגלימות בדיוקן משנת 1859 של פרנץ קסבר ווינטרהאלטר וביום יובל הזהב שלה ב-1887. פסל שיש המראה אותה לובשת אותם בשנת 1838 הוצב בגני קנזינגטון ליד הארמון.