stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישראל השנייה
תולדות התופעה

עד שלהי המאה ה-19 השתייכו מרבית בני היישוב היהודי ליישוב הישן, דהיינו האוכלוסייה היהודית הוותיקה שהייתה ברובה ספרדית וחלקה ישבה בארץ מדורי דורות; המסתערבים שישבו בארץ מקדמת דנא, הספרדים שמרביתם הגיעו לארץ ישראל לאחר גירוש ספרד והמוגרבים (יהדות צפון מערב אפריקה) שעלו לישראל באמצע המאה ה-19. כמו כן הייתה בארץ קהילה אשכנזית קטנה בעיקר מעליית תלמידי הגר"א. ההגמוניה החברתית והכלכלית בחברה היהודית באותה התקופה הייתה בידי הקהילה הספרדית בארץ ישראל. הספרדים שלטו על המסחר והיו נציגי הציבור היהודי כולו אל מול השלטונות העות'מאנים.
בשנת 1882 החלה עליית יהודים לארץ ישראל, מרביתם מאירופה. עלייה זו נקראה בפי כמה חוקרים בשם "העלייה הראשונה". במשך העשורים הבאים ועד לקום מדינת ישראל עלו יהודים בחמש עליות גדולות מרביתם ממזרח אירופה, חלקם בורגנים בעלי אמצעים. יהודים אלו, אשכנזים ברובם תפסו עמדות מפתח ביישוב היהודי ופעלו להקמת ארגונים שונים בתחום הכלכלי, החברתי, הצבאי והמדיני. מבין הארגונים הבולטים שהוקמו בתקופה שבין העלייה הראשונה לחמישית ניתן למנות את "קרן קיימת לישראל", "הכשרת הישוב", "ההגנה", ו"המוסד לעלייה ב".
הסוציולוג אפרים יער ציין (באמצע שנות השמונים) כי מהקמת המדינה היה מעמדם של יוצאי אפריקה ואסיה במדינת ישראל נמוך משל יוצאי אירופה האשכנזים וההסבר שניתן להבדל המעמדות היה פערים ברמת ההשכלה בין שתי הקבוצות. פערים אלו באו לידי ביטוי בפנייה למסלולי לימוד שונים לפערים בשכר ובשיבוץ לתפקידים שונים בתעשייה, במערכת הביטחון ובמוסדות האקדמיים בישראל.
בשנת 1965 בדיון על תקציב המדינה, הודה שר החינוך דאז זלמן ארן בכישלון המאמצים לצמצם באופן משמעותי את פערי ההישגים בין תלמידים יוצאי אירופה לתלמידים יוצאי ארצות האסלאם:
מבחן הסקר מגלה את האמת. הוא אינו מניח מקום לאשליות. שנה־שנה אנו בודקים את המתרחש בבית הספר היסודי. אמנם קיימת התקדמות בבית הספר היסודי, אך היא מסויגת ואיטית איננו זקוקים למצליפים — הסקר מצליף עלינו חמורות. הוא מראה: ההישגים המקסימליים והאופטימליים הם נחלת רוב התלמידים מבני יוצאי אירופה; ההישגים הלימודיים שהם למטה מבינוניים או מינימליים הם נחלת רוב התלמידים מבני עולים יוצאי ארצות האסלאם. מוטל עלינו לעשות בכל דרך שיש בה סיכוי לשינוי המצב הזה כי המדובר במחצית העם המתהווה במדינה.
בשנת 1972 כחלק מנימוקי הקמת האוניברסיטה הפתוחה ציין אחד ממקימי האוניברסיטה, פרופ' שניאור ליפסון:
שיעור בעלי תעודת־הבגרות בין האשכנזים הוא 375 מתוך אלף ובין עדות המזרח — 55 מתוך אלף. דבר זה מעיד על בעיה חמורה העלולה לזעזע את חברתנו. האשכנזים מהווים את הרוב באוניברסיטאות. ואילו בתי־הספר האחרים, כגון מִנהל, הנהלת חשבונות, הנדסאות ואחרים מאוכלסים ברובם על־ידי בני עדות המזרח. באוניברסיטה שתעניק תואר אקדמי עם מקצוע ממשי בלי דרישה לתעודת בגרות, יגדל בהכרח מספרם של בני עדות המזרח.
בבחירות לכנסת התשיעית בשנת 1977 זכתה לראשונה בתולדות המדינה, מפלגת הליכוד בשל תמיכתם של רבים מבני "ישראל השנייה" וכך גם בבחירות לכנסת העשירית בשנת 1981.
קיטובים חברתיים דומים קיימים במדינות רבות. למשל, לאורך דורות ארוכים פולין הייתה מחולקת ל"פולין הראשונה ופולין השנייה" (אנ'), כאשר חלקה המערבי של המדינה מפותח יותר מבחינה כלכלית ותרבותית ומרוכזת בו עיקר הפעילות הפוליטית, בעוד החלק המזרחי יותר כפרי ומסורתי.
ראו גם

גזענות בישראל
אירועי ואדי סאליב
הפנתרים השחורים
לקריאה נוספת

אבישי בן-חיים, ישראל השנייה - הבשורה המתוקה, הדיכוי המר, ידיעות ספרים, 2022
מירון בנבנשתי, חלום הצבר הלבן: אוטוביוגרפיה של התפכחות, הוצאת כתר, 2012.
רמי לבני, קץ עידן העבריות: למה ישראל אינה במשבר, אלא בעיצומה של מהפכה, הוצאת כרמל, תשע"ט 2018.
משה ליסק, ארץ־ישראל הראשונה וארץ־ישראל השנייה: תהליכים מואצים של קיטוב חברתי־תרבותי בשנות החמישים, הוצאת יד יצחק בן צבי, 1996.
הערות שוליים

↑  ב"מדינת ישראל השניה", על המשמר, 2 באוגוסט 1949
↑  "ישראל השנייה הצביעה לראשונה", 14 ביוני 1951, נתן דונביץ עיתון הארץ.
↑  "ישראל השנייה מצטמצמת", 28 באוקטובר 1953 עיתון שערים.
↑  שבועיים בישראל השניה, הארץ, 1 במרץ 1951
↑   עופר אדרת, כתב "הארץ" יצא לסיור ב"ישראל השניה". המסקנות היו קשות, באתר הארץ, 7 במרץ 2021
↑   מיכאל טוכפלד, ‏הגברת הקיטוב: הסכנות בתיאוריית "ישראל השנייה", בעיתון מקור ראשון, 10 במאי 2020
↑  עצרת 'ישראל השניה' בירושלים, 25 במרץ 1971 עיתון למרחב.
↑  הסדרה "גנבו לנו את המדינה", באתר חדשות 13
↑  מכיוון שהיו עליות רבות וחשובות לארץ ישראל לפני עליה זו, המונח "עלייה ראשונה" זוכה לביקורת רבה מצד כמה חוקרים. "מהעלייה השלישית לעלייה השנייה ובחזרה: היווצרות החלוקה לתקופות לפי העליות הממוספרות", ציון עז, תשע"ב, עמ' 189-222.
1 2  אורי כהן, 'השכלה גבוהה לישראל השנייה' שניאור ליפסון והקמת האוניברסיטה הפתוחה, 1970-1976
↑  צ'ריקובר, הדיאלקטיקה של מהפכת ישראל, 1982, עמ' 304
קיי ביילי האצ'יסון

קיי ביילי האצ'יסון (באנגלית: Kay Bailey Hutchison; נולדה ב-22 ביולי 1943) היא פוליטיקאית אמריקאית, שכיהנה כנציגתה הקבועה של ארצות הברית בארגון האמנה הצפון אטלנטית מאז 2017. טרם מינויה לתפקיד בידי נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, כיהנה האצ'יסון כחברת הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת טקסס בשנים 1993–2013.
הערות שוליים

↑  AP‏, Perry wins GOP nomination for Texas governor, באתר MSN‏, 3 במרץ 2010 (באנגלית)
↑  ג'ון בודן, Trump nominates former Sen. Kay Bailey Hutchison to be NATO ambassador, באתר The Hill‏, 29 ביוני 2017 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 119191504  ISNI: 0000 0000 7905 6293  LCCN: n93076750  NARA: 10573374  NKC: mzk2005279222  SNAC: w6tc1z92  SUDOC: 112145655  US Congress: H001016  VIAF: 84615935   WorldCat (עם VIAF): 84615935
גשר קווינסבורו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גשר זיזי, גשר, גשר רכבת 
 על שם:  אד קוץ' 
 כתובת:  ניו יורק 
 מיקום:  מנהטן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 30 במרץ 1909
 תאריך פתיחה רשמי:  30 במרץ 1909 
 חומרי בנייה:  פלדה 
 אדריכל:  הנרי הורנבוסטל 
 סגנון אדריכלי:  ארכיטקטורת בו-אר 
 מידות
 אורך:  1,135 מ' 
 גובה:  105 מ' 
 קואורדינטות:  40°45′25″N 73°57′17″W﻿ / ﻿40.756944444444°N 73.954722222222°W﻿ / 40.756944444444; -73.954722222222
  (למפת מנהטן מוגדלת) גשר קווינסבורו(למפת מנהטן רגילה) גשר קווינסבורו
 
מבט מהאוויר על גשר קווינסבורו ומרכז האי מנהטן.
גשר קווינסבורו (באנגלית: Queensboro Bridge) הוא גשר העובר מעל איסט ריבר ומחבר בין שכונת לונג איילנד סיטי ברובע קווינס לבין האי מנהטן בעיר ניו יורק. הגשר עובר מעל האי רוזוולט.
כינוי הגשר

תושבי העיר מכנים את הגשר "גשר רחוב 59" - שם שהפך פופולרי עוד יותר בעקבות שירם של סיימון וגרפונקל "שיר גשר רחוב 59".
הקמת הגשר

ההצעות לחיבור האי מנהטן עם לונג איילנד סיטי בקווינס הוצעו לראשונה בשנת 1838. ניסיונות ראשונים להשגת מימון הקמת הגשר החלו בשנת 1867 עם הקמת חברה לצורך העניין, אולם זו פשטה רגל בשנות ה-90 של המאה ה-19. בשנת 1903 הוגשו תוכניות להקמת הגשר על ידי מחלקת הגשרים של העירייה. התוכניות תוכננו על ידי גוסטב לינדנתל יחד עם לפרט ל. באק והנרי הורנבוסלט, אשר תכננו גם את גשר ויליאמסבורג.
הקמת הגשר נמשכה בשנים 1903–1909. משך הבנייה התארך בשל התמוטטות חלק מהגשר הנבנה במהלך סופה, וכן שביתות עובדים רבות (אשר באחת מהן נעשה ניסיון לפוצץ את אחד מחלקי הגשר). עלות הבנייה הגיעה ל-18 מיליון דולר. במהלך הקמת הגשר נהרגו 50 עובדים.
הגשר נפתח לציבור ב-30 במרץ 1909.
שמו המקורי של הגשר היה "גשר האי בלקוול" - שמו הקודם של האי רוזוולט.
מבנה הגשר

לגשר חמישה מקטעים שאורכם:
האי מנהטן לאי רוזוולט - 360 מטרים.
המקטע מעל האי רוזוולט - 192 מטרים.
האי רוזוולט לקווינס - 300 מטרים.
אורך הגשר בין שני עוגניו 1,135 מטרים, ואורכו הכולל של הגשר (לרבות כבישי הגישה) - 2,270 מטרים.
לגשר שני מפלסים. בעת בנייתו היו במפלס העליון שני נתיבי תנועת כלי רכב, ושתי מסילות ברזל אשר שימשו את קו השדרה השנייה. במפלס התחתון היו ארבעה נתיבי כלי רכב ושני נתיבי חשמלית.
נתיבי הרכבת ונתיבי החשמלית הוסרו בשנות ה-40 של המאה ה-20, ומאז היו בגשר 11 נתיבי תנועת כלי רכב.
בשנת 1987 החל שיפוץ של הגשר הצפוי לעלות מעל 300 מיליון דולרים, אשר טרם הסתיים.
שימושי הגשר

בחלקו העליון של הגשר מצויים ארבעה נתיבי תנועת כלי רכב. בחלקו התחתון של הגשר שישה נתיבים - הארבעה האמצעיים לכלי רכב, והשניים החיצוניים לתנועת הולכי רגל ורוכבי אופניים.
הגשר באומנות

הגשר שימש רקע לסרט ספיידרמן משנת 2002. בסרט הגובלין הירוק זורק את מרי ג'יין ווטסון מהגשר וספיידרמן צריך להחליט האם להציל אותה או להציל את הנוסעים ברכבל האי רוזוולט.
הערות שוליים

↑  גשר ענקי, הצבי, 29 בדצמבר 1908
| תחבורה בניו יורק |
| --- | --- | --- |
| שדרות אורכיות | השדרה הראשונה • השדרה השנייה • השדרה השלישית • שדרת לקסינגטון • השדרה הרביעית (שדרת פארק) • שדרת מדיסון • השדרה החמישית • השדרה השישית (שדרת האמריקות) • השדרה השביעית • השדרה השמינית / סנטרל פארק וסט • השדרה התשיעית • השדרה העשירית • השדרה ה-11 • השדרה ה-12 • שדרה A • שדרה B • שדרה C • שדרה D |  |
| רחובות רוחביים | וול סטריט • רחוב קאנאל • רחוב 34 • רחוב 42 • רחוב 52 • רחוב 57 • רחוב 59 • רחוב 110 • רחוב 125 • רחוב 155 |  |
| רחובות אחרים | ברודוויי • רחוב בליקר • רחוב האוסטון |  |
| כיכרות | כיכר טיימס • גראנד ארמי פלאזה • כיכר וושינגטון • כיכר יוניון • כיכר קולומבוס |  |
| גשרים | גשר רוברט פ. קנדי • גשר ברונקס וייטסטון • גשר וראזאנו נארוז • גשר ת'רוגס נק • גשר הנרי הדסון • גשר קווינסבורו • גשר ברוקלין • גשר מנהטן • גשר ויליאמסבורג • גשר ג'ורג' וושינגטון • גשר מארין פארקוויי גיל הודג'ס ממוריאל • גשר קרוס ביי וטרנס ממוריאל |  |
| מנהרות | מנהרת ברוקלין בטרי • מנהרת קווינס מידטאון • מנהרת הולנד • מנהרת לינקולן |  |
| נמלי תעופה | נמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ. קנדי • נמל התעופה הבינלאומי ניוארק ליברטי • נמל התעופה לה גוארדיה |  |
| כללי | תחנת גרנד סנטרל • הרכבת התחתית של ניו יורק • תוכנית חברי הוועדה (1811) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007549640405171  LCCN: no2012018739  VIAF: 316600790   WorldCat (עם VIAF): 316600790 
גשר קווינסבורו
הגשר - מבט מכיוון לונג איילנד סיטי.
מראה הגשר בצילום מכיוון מנהטן
מ. מזרחי

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 סוג:  הוצאת ספרים
 מייסדים:  מאיר מזרחי
 תקופת הפעילות:  1955–הווה (כ־69 שנים)
 מיקום המטה:  תל אביב-יפו 
 מוצרים עיקריים:  ספר 
 
מ. מזרחי היא הוצאת ספרים ישראלית בבעלותו של מאיר מזרחי. זוהי אחת משלוש הוצאות הספרים הפרטיות הפעילות הוותיקות ביותר בישראל. הוציאה לאור יותר מ-3,000 כותרים.
ראשית הדרך

מאיר מזרחי נולד בשנת 1930 לערך בכפר בטורקיה. בגיל 11, בטרם סיים את לימודיו בבית הספר העממי, נשלח לעבוד אצל דודו מוכר הבגדים בעיר איסטנבול. בחורף 1948, כשהיה בן 18, עלה לישראל בגפו ומיד גויס לצה"ל. עוד במהלך שירותו הצבאי החל לסחור בספרים. לאחר שחרורו היה רוכל ספרים בשוק לוינסקי. הוא קנה מלאים של הוצאות ספרים שפשטו רגל, ולאחר מכן גם את זכויות התרגום של הוצאות אלה. בשנת 1955 הפך למו"ל פרטי עצמאי.
מזרחי הבחין בצמא גדול בציבור לקרוא ספרים איכותיים בתרגום עברי שווה לכל נפש (וזאת בניגוד לתרגומים הארכאיים של הוצאות כגון שטיבל או אמנות). הוא נעזר באריה חשביה ואליעזר כרמי על מנת לאתר ספרים ולרכוש את זכויות התרגום שלהם. כך יצאו בהוצאתו ספרים ממיטב הספרות העולמית משל מארק טוויין, צ'ארלס דיקנס, אמיל זולא, אונורה דה בלזק, גי דה מופאסאן, אלכסנדר דיומא האב ועוד. הספרים תורגמו על ידי מיטב הסופרים העבריים, כגון בנימין תמוז, אהרן אמיר, אוריאל אופק, אדיר כהן ועוד. חלק מהמתרגמים נרשמו תחת שם עט, משום שראו בתרגום עבור מזרחי משום פחיתות כבוד.
מועדון הספר הטוב

מזרחי שאף תמיד להפיק רווחים כלכליים ממכירת ספרים, ובשל כך הדפיס גם ספרים מסוגת ה"ספרות הזולה" כגון ספרי בלשים, מתח, מסתורין ורומן רומנטי. הוא העדיף לתרגם ספרים שהופיעו ברשימות הרבי-מכר בעיתוני העולם. חלק מהספרים יצאו תחת המותג "מועדון הספר הטוב", בעריכת אליעזר כרמי, בפורמט גדול ובכריכה קשה בניגוד ל"ספרות זולה" בעולם. הסדרה הוזמנה על ידי אברהם הר-גיל, משווק עצמאי שפיתח שיטות שיווק מתקדמות גם עבור ספרי ההוצאה הישנים והחדשים והצליח לחדור לקהלים חדשים בהצלחה גדולה. רעיונו של הר-גיל היה ליצור ערבוב אטרקטיבי של ספרים חדשים עם הישנים שמכירתם ירדה והם בעלי סגנון דומה, ולבדלם בעזרת שם סדרה, עיצוב מחודש וקופסת אריזה נפרדת. הסדרות שווקו על ידו לבתי ספר, ארגוני עובדים ולמפעלים בכל הארץ.
מזרחי הקפיד שלא תהיה בספרים מידה מופרזת של מיניות ופורנוגרפיה; ספרים מסוג זה העביר לאורי שלגי מ"רמדור". עם הספרים הפופולריים בהוצאה ניתן למנות את ספרי אגתה כריסטי, אליסטר מקלין, הרולד רובינס ובמיוחד דיימון ראניון, שעבורו התקין המתרגם אליעזר כרמי מילון ייחודי. עקב עיסוק זה[דרושה הבהרה] נמנע ממזרחי במשך שנים רבות להתקבל להתאחדות המו"לים בישראל.
ב"מועדון" יצאו גם ספרים לא מעטים שנחשבים ל"ספרות יפה", כספרים משל הסופר הגרמני אריך מריה רמרק ושל כלת פרס נובל פרל בק, והספר הקלאסי "חלף עם הרוח" מאת מרגרט מיטשל.
עיצוב גרפי

כבר מימיה הראשונים של ההוצאה הופקד ידידו של מזרחי, הצייר מ' אריה (אריה מוסקוביץ'), על ציור עטיפות הספרים ועל העריכה הגרפית של רוב ספרי ההוצאה. על אף שציוריו של מוסקוביץ' היו צנועים יחסית לספרות זולה בעולם (המאופיינת בין השאר בציורי עטיפה אירוטיים), בקהל הישראלי, שלא היה מורגל בעטיפות ספרים מצוירות, התקבלו העטיפות כ"פרוצות" ו"לא מוסריות", או כ"צעקניות וזולות" ו"וולגריות".
מ' אריה היה במשך שנים רבות מאייר הבית של ההוצאה והעורך הגרפי שלה, הוא עיצב גם את סדרת מועדון הספר הטוב עבור אברהם הר-גיל והשפיע רבות על עיצוב ספרי הסוגה בארץ ועל הקומיקס בישראל.
ספרות נוער > שיתוף הפעולה עם שרגא גפני

אחד הסופרים המקוריים היחידים של ההוצאה, והמזוהה עמה ביותר, היה שרגא גפני. הוא הוציא בהוצאה מאות כותרים, רובם לנוער, תחת שמו ותחת שמות עט רבים: הוא און שריג, מחבר סדרת דנידין הרואה ואינו נראה הפופולרית; הוא גם אבנר כרמלי, מחבר הסדרות "הספורטאים הצעירים", "הבלשים הצעירים", "הימאים" ועוד. תחת שמו פרסם גפני את סדרת "עולם התנ"ך לילד" וערך את "אנציקלופדיית מדע לנוער". בנוסף, תרגם גפני עבור ההוצאה מספרי איניד בלייטון ומארק טוויין.
ספרות נוער > חוברות קומיקס ומגזינים

בין השנים 1971–1976 הוציא מזרחי את מגזיני הילדים "פּוֹפַּי" ("פופאי") ו"חבריא" בעריכת יוסי גמזו. רוב החוברת הוקדש לעלילות קומיקס של פופאי המלח (שהפך לדמות ישראלית עם מאפיינים שונים מאלו של הדמות הבינלאומית). בנוסף יצאו חוברות קומיקס אחרות על עלילות "טקס איש המערב הפרוע", טרזן, דמות בשם "זאגור" ועוד.
התנגדות וביקורת

מאז ראשיתה הייתה ההוצאה נתונה בביקורת קשה מצד הממסד הספרותי בישראל. לגבי הספרות היפה שראתה אור בהוצאה, נטען שתרגומיה אינם מדויקים, שהעריכה שלהם אינה קפדנית ושלשונם דלה. מעבר לכך, ההוצאה פגעה בחלוקה הברורה בין הוצאה "מכובדת" לספרות יפה והוצאת "ספרות זולה" ובכך טשטשה את ההבחנה בין הסוגות השונות של הספרים ובלבלה את הקהל[דרוש מקור].
בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 הצטרפו להתנגדות הכללית של הקהל הרחב בנוגע ל"עטיפות זולות ופרוצות" ו"תכנים עלילתיים ירודים ולא מוסריים" גם קולותיהם של מתרגמי ההוצאה עצמם כאוריאל אופק ואדיר כהן, שביקרו את התכנים המקוריים ובמיוחד את סדרותיו של שרגא גפני. אוריאל אופק טען שהסדרות של שרגא גפני נגועות בגזענות ומרעילות את נפש הנוער, ואף קרא להורדתן ממדפי חנויות הספרים והספריות הציבוריות. אופק ביקר גם את בחירתה של המתרגמת ענבה קנטור לעברת את שמותיהם של הנזל וגרטל לעמי ותמי, בתרגום שלה משנת 1966 (או 1963) שיצא בהוצאת מ. מזרחי. לטענתו היה זה "גיור מיותר". אדיר כהן פרסם ספר בשם "פנים מכוערות במראה" על הסטראוטיפים של הערבים בספרות העברית, ובו הזהיר מפני ספריהם של שרגא גפני ויגאל מוסינזון ("חסמבה", שיצאה בהוצאת רמדור) כאחראים עיקריים לסטראוטיפים גזעניים.
שנות ה-80 ואילך > המשבר הגדול

בראשית שנות ה-80 הגיעו רווחי ההוצאה לשיא ומזרחי אף החל בהקמת בית מידות ביישוב הפאר סביון. אולם בה בעת נפטר מפיץ ההוצאה, א' גד, דבר שגרם לקשיים רבים בהפצה שנוהלה באופן ריכוזי ביותר, והטלוויזיה הצבעונית הפכה למוקד משיכה בתרבות ובבידור, ושינתה את הרגלי צריכת ספרי הבידור על ידי הקהל המבוגר ובעיקר על ידי הנוער. מכירות הספרים והחוברות צנחו, וההשקעה הרבה בבניית הבית בסביון סיבכה את מזרחי בהוצאות כספיות ובחובות עד שנאלץ למכור את הבית.
בינה אופק תולה את המשבר בחוסר יכולתו של מזרחי להתמודד עם השינויים המפליגים הן בהרגלי הצריכה והן בתוכני הספרים מסוגת הספרות הזולה, שהפכו יותר ויותר מיניים, כולל רמזים להומוסקסואליות, שלא הייתה מקובלת עליו כלל.
שנות ה-80 ואילך > תחייה והערכה מחודשת

במאה ה-21 חלה תפנית. חוקרי ספרות ילדים (ובהם אף מבקר לשעבר כאדיר כהן) מודים כי להוצאת מ. מזרחי היה תפקיד מרכזי בהחדרת אהבת קריאה לנוער ובתרגומי מופת של ספרות העולם (למשל, גילי בר-הלל, טוענת שתרגומו של אוריאל אופק ל"קוסם מארץ עוץ" שיצא במ. מזרחי הוא הטוב מסוגו בעברית).
רבים מאנשי התרבות המרכזיים בארץ (בהם אמנון דנקנר ודוד טרטקובר) הודו שקראו את ספרי ההוצאה ושאלו השפיעו עליהם או היוו להם מקור השראה ופתח לתרבות העולם.
גל של תפיסה נוסטלגית החזיר את ספרי דנידין וספרים אחרים של ההוצאה למדפי החנויות, והעיצובים הגרפיים שלה נכנסו כאלמנטים קישוטיים ביצירות כגון סיפוריו של אתגר קרת ופריטי עיצוב בפאבים ומועדונים שונים, המתייחסים אליה כמוצר תקופתי.
הדיון בספרי ההוצאה ותוכניהם חי בקרב אנשי חינוך.
הערות שוליים

↑  "בחמישים השנה שחלפו מאז הקים [מאיר מזרחי] את הוצאתו יש רק עוד שני אנשים נוספים שעסקו בהוצאה לאור ששרדו זמן כה ארוך עד עצם היום הזה בתחום זה ואלה הם אורי שלגי ועזרא נרקיס ששניהם היו ידועים בעיקר כמוציאים לאור של 'ספרות קלה'" (אלי אשד, רומן טורקי: 50 שנות מו"לות של מ' מזרחי, בבלוג שלו "המולטי יקום של אלי אשד", 18 במרץ 2005).
↑  רות בונדי, ספרי המלחמה נצחון בטוח: רבי-המכר בישראל, דבר, טור 3, 18 באפריל 1969.
↑  מרים אורן, רימארק – ומאסטרס, מעריב, טור 2, 21 בספטמבר 1962.
↑  "דשא", אמנון דנקנר, דוד טרטקובר, איפה היינו ומה עשינו: אוצר שנות החמישים והשישים, ירושלים: כתר, 1996, עמ' 50.
↑  אלי אשד, העולם המופלא של מ. אריה, בבלוג שלו "המולטי יקום של אלי אשד", 31 במאי 2004.
↑  אלי אשד, ‏שרגא גפני, הרואה ואינו נראה, באתר ‏מאקו‏, 22 בינואר 2012
↑  אוריאל אופק, "תנו להם ספרים: פרקי ספרות ילדים" בפרויקט בן-יהודה
1 2  אלי אשד, ‏ספרות זולה, באתר גלובס, 15 במרץ 2005
↑  "הרצח המסתורי בסטאייל", אמנון דנקנר, דוד טרטקובר, איפה היינו ומה עשינו, ירושלים: כתר, 1996, עמ' 62.
↑  לדוגמה, "ביום ד' ה-4.2.2004 התנהל בבית הספר ויצו הדסים [...] משפט ציבורי של התלמידים בשאלה האם מה שנקרא "הספרות המגויסת" לילדים של סופרים כמו יגאל מוסינזון (סדרת ספרי חסמבה), שרגא גפני (דנידין, הספורטאים הצעירים ועמיתיהם המרובים) ואחרים הועילו לנוער הישראלי ופיתחו בו ערכים חיוביים או הזיקו לו והפכו אותו לעדה של גזענים רצחניים מזילי ריר" (אלי אשד, משפט חסמבה ודנידין, בבלוג "המולטי יקום של אלי אשד", 6 בפברואר 2004; ראו גם: ספרות על ספסל הנאשמים, באתר nrg‏, 4 בפברואר 2004). במשפט "זוכו" הספרים עקב הטענה שהם רק שיקפו את הנכון לזמן ולתקופה בה נכתבו ושכאלה הם בעלי ערך.
מונטי וילקינסון

רוברט מ. "מונטי" וילקינסון (באנגלית: Robert M. "Monty" Wilkinson) הוא משפטן אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בפועל. וילקינסון כיהן במקביל כסגן עוזר התובע הכללי לענייני משאבי אנוש במחלקת המשפטים של ארצות הברית. לאחר שהושבע לנשיאות, נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן חתם על צו נשיאותי שהציב את וילקינסון בראשות מחלקת המשפטים באופן ארעי עד שאושר מינויו של מריק גרלנד לתובע הכללי.
ביוגרפיה

בשנת 1979 נרשם וילקינסון אל דארטמות' קולג', וב-1983 השלים לימודי תואר ראשון בלימודים אמריקאיים. ב-1988 סיים את לימודיו באוניברסיטת ג'ורג'טאון. ב-1989 כיהן וילקינסון כעוזרו המשפטי של אריק הולדר, שופט בערכאה העליונה של מחוז קולומביה. אחר כך, בשנת 1990, הצטרף אל מחלקת המשפטים של ארצות הברית כתובע פלילי, ולאחר מכן עבד כיועץ מיוחד וכדדובר התובע הפדרלי בוושינגטון הבירה. ב-1997 החל את תפקידו כסגן-עמית של התובע הכללי של ארצות הברית, תחת ג'נט רינו.
וילקינסון עבד בסוכנות לפיקוח על עבריינים ושירות בתי המשפט (CSOSA), במשרד התובע הפדרלי של מחוז קולומביה ובמשרד עורכי הדין "טרוטמן סנדרס" שבאטלנטה בג'ורג'יה, בטרם מונה לסגן ראש הסגל של התובע הכללי בשנת 2009. כעבור שנתיים, ב-2011, מונה וילקינסון לסגן מנהל ראשי ולראש מטה במשרד הביצועי של התובעים הפדרליים בארצות הברית, ולמנהל המשרד המתנה ב-2014. בשנת 2017 מונה ליועץ בכיר בלשכת עוזר התובע הכללי לענייני מִנהל, ובמאי 2019 מונה לסגן עוזר התובע הכללי לענייני משאבי אנוש ומנהל.
בשנת 2021, במהלך תום כהונתו של הנשיא דונלד טראמפ, דיווחו העיתונים "וול סטריט ג'ורנל", "הניו יורק טיימס" ו"וושינגטון פוסט" כי וילקינסון צפוי למלא באופן ארעי את תפקיד התובע הכללי של ארצות הברית מיד לאחר ההשבעה של ג'ו ביידן לנשיאות ארצות הברית. הוא החל רשמית את כהונתו כתובע הכללי בפועל כאשר הנשיא ג'ו ביידן חתם על צו נשיאותי דרכו מינה את וילקינסון לתפקיד ב-20 בינואר 2021. ב-10 במרץ תמה כהונתו כתובע הכללי בפועל עם אישור מינויו של גרלנד בידי הסנאט.
בממשל ביידן מנהל וילקינסון את המשרד הביצועי לתובעים הפדרליים של ארצות הברית.
הערות שוליים

↑  קייטי בנר, Career Official Expected to Temporarily Lead Justice Dept., באתר הניו יורק טיימס, 19 בינואר 2021 (באנגלית)
↑  דני בידרמן, Director of the United States Attorneys: Who is Monty Wilkinson?, באתר AllGov‏, 23 בפברואר 2017 (באנגלית)
↑  ג'רי לאמב, Biden’s Choice for Acting AG Ahead of Merrick Garland Hearings Is Praised by DOJ Veterans as ‘Wonderful and Honorable’ Leader, באתר Law and Crime‏, 19 בינואר 2021 (באנגלית)
↑  משרד דובר הבית הלבן, President Joe Biden Announces Acting Federal Agency Leadership, באתר הבית הלבן, 20 בינואר 2021 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 92609111   WorldCat (עם VIAF): 92609111
ריצת 800 מטר

רצות מתכוננות לזינוק חצי גמר ריצת 800 מטר באליפות העולם באתלטיקה 2009 בברלין
ריצת 800 מטר היא תחרות ריצה באתלטיקה. בתחרות זאת מתחרים ביניהם המשתתפים, מי ייחצה הראשון את קו הסיום של מסלול באורך 800 מטר.
ריצת 800 המטרים היא הקצרה מבין הריצות הבינוניות. ריצת 800 המטר משתרעת על שני סיבובים שלמים באצטדיון (היקף המסלול 400 מטר), בעוד באולמות סגורים הריצה משתרעת על 4 סיבובים שלמים (היקף המסלול 200 מטר).
ריצת 800 דורשת מיומנות גבוהה הן במהירות הספרינט והן בסיבולת פיזית שתספיק לשני סיבובים.
ריצת 800 לגברים נכללה בתוכנית האולימפית בכל האולימפיאדות המודרניות. ריצת 800 לנשים הוכנסה לתוכנית האולימפית לראשונה בשנת 1928 אך הושעתה עד 1960, עקב הזעזוע מהתשישות שחשו המתחרות.
התפתחות שיא העולם לגברים

| תוצאה | מדינה | שם האתלט | תאריך | מיקום |
| --- | --- | --- | --- | --- |

| 1:51.9 + | ארצות הברית ארצות הברית | טד מרדית' | 8 ביולי 1912 | סטוקהולם, שוודיה |
| 1:51.6 י'  | גרמניה גרמניה | אוטו פלצר | 3 ביולי 1926 | לונדון, בריטניה |
| 1:50.6 | צרפת צרפת | סרה מרטין(אנ') | 14 ביולי 1928 | פריז, צרפת |
| 1:49.8   1.49.70 | בריטניה בריטניה | טומי המפסון | 2 באוגוסט 1932 | לוס אנג'לס, ארצות הברית |
| 1:49.8 י'  | ארצות הברית ארצות הברית | בן איסטמן(אנ') | 15 ביוני 1934 | פרינסטון, ארצות הברית |
| 1:49.7 | ארצות הברית ארצות הברית | גלן קונינגהם(אנ') | 20 באוגוסט 1936 | סטוקהולם, שוודיה |
| 1:49.6 י'  | ארצות הברית ארצות הברית | אלרוי רובינסון | 11 ביולי 1937 | ניו יורק, ארצות הברית |
| 1:48.4 + | בריטניה בריטניה | סידני וודרסון(אנ') | 20 באוגוסט 1938 | לונדון, בריטניה |
| 1:46.6 | גרמניה הנאצית גרמניה | רודולף הרביך(אנ') | 15 ביולי 1939 | מילאנו, איטליה |
| 1:45.7 | בלגיה בלגיה | רוג'ר מונס(אנ') | 3 באוגוסט 1955 | אוסלו, נורווגיה |
| 1:44.3 + | ניו זילנד ניו זילנד | פיטר סנל | 2 בפברואר 1962 | קרייסטצ'רץ', ניו זילנד |
| 1:44.3   1:44.40 | אוסטרליה אוסטרליה | ראלף דובל | 15 באוקטובר 1968 | מקסיקו סיטי, מקסיקו |
| 1:44.3 | ארצות הברית ארצות הברית | דייב ווטל | 1 ביולי 1972 | יוג'ין, ארצות הברית |
| 1:43.7 | איטליה איטליה | מרצ'לו פיאסקונרו (אנ') | 27 ביוני 1973 | מילאנו, איטליה |
| 1:43.5   1:43.50 | קובה קובה | אלברטו חואנטורנה | 16 ביולי 1976 | מונטריאול, קנדה |
| 1:43.4   1:43.44 | קובה קובה | אלברטו חואנטורנה | 21 באוגוסט 1979 | סופיה, בולגריה |
| 1:42.4   1:42.33 | בריטניה בריטניה | סבסטיאן קו | 10 ביוני 1981 | פירנצה, איטליה |
| 1:41.73 | בריטניה בריטניה | סבסטיאן קו | 10 ביוני 1981 | פירנצה, איטליה |
| 1:41.73 | דנמרק דנמרק | וילסון קיפקטר | 7 ביולי 1997 | סטוקהולם, שוודיה |
| 1:41.24 | דנמרק דנמרק | וילסון קיפקטר | 13 באוגוסט 1997 | ציריך, שווייץ |
| 1:41.11 | דנמרק דנמרק | וילסון קיפקטר | 24 באוגוסט 1997 | קלן, גרמניה |
| 1:41.09 | קניה קניה | דייוויד רודישה | 22 באוגוסט 2010 | ברלין, גרמניה |
| 1:41.01 | קניה קניה | דייוויד רודישה | 29 באוגוסט 2010 | ריאטי, איטליה |
| 1:40.91 | קניה קניה | דייוויד רודישה | 9 באוגוסט 2012 | לונדון, בריטניה |
(+) - השיא נקבע במסגרת ריצה ארוכה יותר.
(י') - יארד, השיא נקבע בריצת 880 יארד שזה 804.68 מטר.
שיאים

לעיתים קרובות רצי 800 מטר מהירים מספיק כדי להתחרות גם ב-400 מטר שליחים, אך רק ירמילה קרטוכווילובה ואלברטו חואנטורנה הצליחו לזכות בתחרויות בינלאומיות גדולות ב-400 מטר יחד עם ה-800 מטר.
שילוב של 800 מטר יחד עם ריצת 1500 מטר הוא שכיח ביותר.
| שיא | אתלטית/אתלט | מדינה | תוצאה | תאריך | מיקום |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שיא עולם לנשים | ירמילה קרטוכווילובה | צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה | 1:53.28 דקות | 26 ביולי 1983 | מינכן |
| שיא עולם לגברים | דייוויד רודישה | קניה קניה | 1:40.91 דקות | 9 באוגוסט 2012 | לונדון |
| שיא עולם לנערות (עד גיל 19) | פמלה ג'לימו | קניה קניה | 1:54.01 דקות | 29 באוגוסט 2008 | ציריך |
| שיא עולם לנוער (עד גיל 19) | נייג'ל איימוס | בוטסואנה בוטסואנה | 1:41.73 דקות | 9 באוגוסט 2012 | לונדון |
עשר הרצות המהירות בכל הזמנים

נכון ל-18 בספטמבר 2023
| דירוג | תוצאה | אתלט | לאום | תאריך | מיקום |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 1:53.28 | ירמילה קרטוכווילובה | צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה | 26 ביולי 1983 | מינכן |
| 2 | 1:53.43 | נדז'דה אוליזרנקו (אנ') | ברית המועצות ברית המועצות | 27 ביולי 1980 | מוסקבה |
| 3 | 1:54.01 | פמלה ג'לימו | קניה קניה | 29 באוגוסט 2008 | ציריך |
| 4 | 1:54.25 | קסטר סמניה | דרום אפריקה דרום אפריקה | 30 ביוני 2018 | פריז |
| 5 | 1:54.44 | אנה פידליה קירוט | קובה קובה | 9 בספטמבר 1989 | ברצלונה |
| 6 | 1:54.81 | אולגה מינייבה | ברית המועצות ברית המועצות | 27 ביולי 1980 | מוסקבה |
| 7 | 1:54.94 | טטיאנה קזנקינה | ברית המועצות ברית המועצות | 26 ביולי 1976 | מונטריאול |
| 8 | 1:54.97 | אתינג מו | ארצות הברית ארצות הברית | 17 בספטמבר 2023 | יוג'ין, אורגון |
| 9 | 1:55.05 | דוינה מלינטה | רומניה רומניה | 1 באוגוסט 1982 | בודפשט |
| 10 | 1:55.19 | מריה מוטולה | מוזמביק מוזמביק | 17 באוגוסט 1994 | ציריך |
| 10 | 1:55.19 | יולנדה צ'פלק | סלובניה סלובניה | 20 ביולי 2002 | היוסדן-זולדר |