stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
העתודה האקדמית
היבטים משפטיים > תחולת קיצור שירות החובה

ביולי 2020, כ-170 עתודאים גייסו כספים לצורך עתירה כנגד החלטת הצבא שלא להחיל לגביהם את משך קיצור שירות החובה, מ-36 חודשים ל-32 ו-30 חודשים בהתאמה, עבור מי שחתם על ההסכם והתחיל את לימודיו בטרם הקיצור האמור. מבין התורמים, כ-109 עתודאים חתמו על ייפוי כוח לצורך עתירה לבג"ץ.
ברקע הדברים, עומדת פרשנות מהותו של יום החיול שעוברים העתודאים, במסגרתו חותמים על ההסכם, עוברים שרשרת חיול. יום החיול נדרש משום שעל-פי חוק שירות הביטחון, יוצא-צבא לא ייקרא להתייצב לשירות סדיר אלא אם כן הזמן שנקבע להתייצבות הוא שנתיים מיום הגיעו לגיל 18.
לשיטת העותרים, עתודאי היוצא לדחיית שירות אינו דומה למי שיצא לדחיית שירות קצובה, משהחוק מחייב פוקד שיורה לו להתייצב במועד. כך, על-פי טענתם, הוראת הפוקד היא קונסטיטוטיבית, דהיינו, מכוננת את חובת השירות (בניגוד למצב בו ההוראה דקלרטיבית, ואז צו הפוקד אך "מזכיר" לעתודאי כי עליו להתייצב לשירות).
פועל יוצא של פרשנות זו, לשיטתם, הוא שהאמור בהסכם העתודה לפיו העתודאי מתחייב כי "תקופת השירות הסדיר בה אני חייב לפי החוק, כפי שיתוקן מעת לעת, תידחה מתאריך...", משמעו שנוסח ההסכם מחייב את הצבא להחיל את קיצור השירות אף על מי שבעת חתימת ההסכם התחייב במשך שירות חובה ארוך יותר.
כאמור, במהלך אותה דחיית שירות עוברים העתודאים טירונות ולעיתים מזומנים אף לימי עיון או ראיונות במהלך לימודיהם.
בית המשפט העליון קבע כי לא השתכנע מטיעוני העותרים, והמליץ להם למשוך את עתירתם, כפי שעשו. בית המשפט לא נדרש לטענותיהם של העותרים לעניין פירוש המסמך עליו חתמו, אלא למעשה קבע כי אף אם היה כתוב בו ברחל בתך הקטנה כי קיצור השירות צריך לחול עליהם, אין בכך כדי להועיל, משאין נפקות להיבט ההסכמי.
לפי עמדת השופט הנדל, כפי שהתבטאה בדיון, הרי שכלל לא מדובר בהסכם, ויש לבחון את שאלת קיצור השירות כשאלה פרשנית בחוק שירות ביטחון. כך, לשיטת הנדל, החלת הצו של שר הביטחון לפי שנתון היא החלטה סבירה, משאינה מפלה את העתודאים הללו, ואין נפקא מינה להיבטים ההסכמיים.
לשיטת השופט פוגלמן, לצבא אין בכלל סמכות לשנות את משך שירות החובה בהסכם. ההיבטים החוזיים בהסכם עליו חותם העתודאי רלוונטיים לשירות הקבע בלבד.
ביקורת

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא המקור הרשמי העדכני ביותר מלפני 13 שנה.
כנגד מסלול העתודה האקדמית מושמעת לעיתים ביקורת על ידי עתודאים שסיימו את לימודיהם והתגייסו לצה"ל. חלק ניכר מהביקורת נובע מכך, שהתחייבותם ארוכת השנים של העתודאים נעשית בהיותם בני נוער, כאשר עדיין חסרה לחלקם הבגרות והפרספקטיבה הדרושות להחלטה מעין זו, ומבלי שיהיו מודעים לטיבו האמיתי של השירות הצבאי שהם מתחייבים אליו. כמו כן, החתימה על ההסכם נעשית עוד בטרם חוו העתודאים אינטראקציה אמיתית עם המערכת הצבאית ולכן הם חותמים על ההסכם מבלי להכיר את היתרונות והחסרונות של המערכת הצבאית. העובדה כי התחייבות העתודה לקבע היא "קשיחה" ובלתי ניתנת לביטול, היא אחד החסרונות הבולטים של המסלול.
ביקורת מרכזית נוספת קשורה לאי שיבוץ העתודאים בצה"ל בתפקידים התואמים את המקצוע שרכשו. במחקר של ממד"ה משנת 2001 נמצא כי "עצם הצבתם של מהנדסים לתפקידים שאינם מתאימים להכשרתם, זוהה כאחד הגורמים המרכזיים לאי שביעות רצונם מהשירות וחוסר נכונותם להמשיך לשרת בצבא". לצה"ל אפשרויות מוגבלות בשיבוץ העתודאים לתפקיד הקשור להשכלה האקדמית שרכשו (לעיתים בשל עודפי עתודאים במחזור גיוס, ללא מספיק תקני תפקידים מתאימים עבורם, אך לרוב פשוט כי התקינה מורכבת גם מערב רב של תפקידים שאין כל קשר בינם לבין המקצוע שרכש העתודאי). כך, למשל, תפקידם של עתודאים לרפואה לרוב הוא כרופאים יחידתיים כלליים בבסיסים או ביחידות שדה, תפקיד שלא כולל התמחות בתחום רפואי ספציפי, ולפיכך מהווה סטייה ממסלול ההתמחות הרגיל של רופאים באזרחות. תפקידם של עתודאים להנדסה, מתבטא לרוב בליווי פרויקטי פיתוח ואחריות על הקשר בין הצבא לתעשייה, ליווי תהליכי הפרויקט כגון כתיבת מסמכי אפיון וניסויים הלקוחים בעיקר מתחום ניהול פרויקטים והנדסת מערכת, במקום עיסוק כחלק מצוות המבצע מחקר ופיתוח, כמצופה ממהנדס מתחיל שמגיע לתעשייה. תפקידים כאלו מספקים לעיתים עניין ואתגר עבור העתודאים, אך הם שונים מהתפקידים המתאימים באזרחות, וכוללים שכר נמוך הרבה יותר מאשר בענף ההייטק. לפיכך עתודאים אלו לא צוברים ניסיון ממשי כמהנדסים, ובמקביל חלה ירידה ברמת מקצועיותם בתחום לימודיהם, כיוון שהם לא עוסקים באופן ישיר בפתרון בעיות טכניות אלא מערכתיות ולרוב ניהוליות.
במקביל, חלק מהעתודאים משובצים לתפקידים שאינם קשורים כלל להשכלה האקדמית שרכשו, עובדה המעלה תרעומת רבה בקרב העתודאים ומהווה לטענתם הפרת ההסכם של צה"ל עימם, אך הדבר קשה להוכחה מול צה"ל, משום שרק לצה"ל הסמכות לקבוע זאת ולשחררם משירות קבע בשל כך, ולרוב קביעה זו לא נעשית.
דו"ח מבקר המדינה לשנת 2007 עוסק בהרחבה בנושא העתודה האקדמית. ממצאי הדו"ח מצביעים על אי מיפוי התקנים לאקדמאים בצבא ועל אי מיצוי יכולותיהם המקצועיות של בוגרי מסלול העתודה האקדמית. כמו כן מצביע הדו"ח על בעיות נוספות במסלול כגון הסמכה לקצונה, אי סיום חובות אקדמיים של בוגרי המסלול, שיבוץ מהנדסי חשמל ללא תעודת חשמלאי לעבודות הנוגדות את חוק החשמל, אי מיצוי הפוטנציאל לקבע ואי שילוב נשים במסלול. בנוסף מציין הדו"ח שבתוכנית "עתידים" לא משולבים תושבי פריפריה כמתוכנן.
ראו גם

תוכנית עתידים
תוכנית תלפיות
תוכנית חבצלות
תוכנית ארזים
עתודה טכנולוגית
תוכנית גלים
מסלול אקדמיזציה
הערות שוליים

↑  הפרסום הראשון לגבי סיכת העתודה האקדמית
↑  פרסום של העתודה האקדמית של צה"ל על אישור הסיכה
↑  "חייל, אשר לא יגיש תוך 3 חודשים בקשה, כאמור - יראו בו כמסכים לאי העסקתו במקצועו, והוא לא יוכל להגיש בקשה להתרת התחייבותו במועד מאוחר יותר." פקודות מטכ"ל
31.0203 "התחייבות לשירות קבע עקב שיבוץ במקצוע - חוגרים וחוגרות בשירות חובה".
↑  הגדרת "התחייבות קשיחה" בתוך: פקודת מטכ"ל 3.0501 - שירות הקבע בצה"ל.
↑  נוסח סעיף 25 ל"טופס ההחתמה לעתודאי – התחייבות עקב הצטרפות למסלול העתודה האקדמית", נכון לשנת 2024: "הנני מסכים לשרת בכל מקום שאשלח אליו ובכל תפקיד אשר יוטל עלי, ואני מקבל עלי את מרותו של צבא ההגנה לישראל, משטרו, הוראותיו והמשמעת למוסדותיו המוסמכים, והנני מצהיר כי ידוע לי שמשך כל תקופת שירותי אהיה כפוף להוראות חוק השיפוט הצבאי, תשט"ו- .1955"
↑  פקודת מטכ"ל 07.102 - דין משמעתי.
↑  כתב התחייבות לנמנה/נמנית עם מסלול העתודה האקדמית – שירות נשים מובהר בנספח א' בדף האחרון
↑  זכויות והטבות עתודאים בשירות, באתר "עולים על מדים"
1 2  http://dover.idf.il/IDF/News_Channels/today/2011/01/3199.htm
↑  ליאור דטל, הפתרון של משרד החינוך לשיפור רמת ההוראה: עתודאים של צה"ל, באתר TheMarker‏, 21 בנובמבר 2010
↑  באותם קורסים מתייחסים לע"ע 164/99 דן פרומר נ' רדגארד בע"מ, פד"ע לד 294 וכן ד”מ 7458/06 רביב ניסן נ' זאב סלומון (17.01.2008)
↑  Nevo Captcha Check, www.nevo.co.il
↑  דוח שנתי 58א לשנת 2007 – שילוב חיילי העתודה האקדמית בצה"ל, ‏19 בנובמבר 2007
↑  ו"ע 21/17 ד"ר אמיר מנור נ' צבא ההגנה לישראל, ‏18 בינואר 2018
↑  בג"ץ 6523/20 פלוני נ' צה"ל יועמ"ש אכ"א, ניתן ב־8 בנובמבר 2020
↑  הוראת הפיקוד העליון 3.0249
↑  הפורום לביטול החוזה הקשיח של עתודאים בצה"ל
↑  עתודה אקדמאית: האמת – החוזה עם הצבא, באתר לא רשמי של עתודאים לשעבר
↑  לימודים אקדמאים לפני צבא – האם כדאי?, באתר "לימודים"
↑  דוח מבקר המדינה – שילוב חיילי העתודה האקדמאית בצה"ל, עמ' 527
↑  דוח מבקר המדינה – שילוב חיילי העתודה האקדמאית בצה"ל, עמ' 522
↑  רפואה – מסלול השירות, אתר "עולים על מדים"
1 2  עמוס הראל, צה"ל כבר הפסיד בקרב על המהנדסים, 17 באוגוסט 2000, מתוך עיתון הארץ
↑  הנדסה ומדעים מדויקים – אפשרויות שיבוץ, אתר "עולים על מדים"
↑  עתודה אקדמאית: האמת – שיבוץ מקצועי, באתר לא רשמי של עתודאים לשעבר
↑  עתודה אקדמאית: האמת – המדור המשפטי, באתר לא רשמי של עתודאים לשעבר
↑  דוח מבקר המדינה 2007, בעמוד521
הלוגו של מנהלת "עתידים"
חטיפה (סרט)

| --- | --- |
 בימוי:  ג'ון סינגלטון 
 הופק בידי:  רוי לי, אלן גולדסמיט-ויין 
 תסריט:  Shawn Christensen 
 עריכה:  ברוס קאנון 
 שחקנים ראשיים:  טיילור לאוטנר אליזבת רוהם Denzel Whitaker Antonique Smith פרימה אג'ימן Taylor Dooley אונג'אנו אליס Nickola Shreli דרמוט מלרוני סיגורני ויבר לילי קולינס מיקאל ניקוויסט אלפרד מולינה מריה בלו ג'ייסון אייזקס Ilia Volok 
 מוזיקה:  אדוארד שירמור 
 צילום:  פיטר מנזיס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  ליונס גייט אנטרטיינמנט 
 חברה מפיצה:  ליונסגייט פילמס, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  13 באוקטובר 2011 
 משך הקרנה:  106 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פעולה, סרט בלשי, סרט מתח, סרט נעורים 
 מקום התרחשות:  פנסילבניה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   abduction11
 דף הסרט ב־IMDb
 
חטיפה (באנגלית: Abduction) הוא סרט פעולה ומתח אמריקאי משנת 2011, בבימויו של ג'ון סינגלטון ותסריט מאת שון כריסטנסן. בסרט מככבים טיילור לאוטנר, לילי קולינס, אלפרד מולינה, ג'ייסון אייזקס, מריה בלו וסיגורני ויבר. הסרט עוקב אחר ניית'ן, צעיר המגלה שתמונתו כילד מופיעה באתר נעדרים, מה שמוביל אותו לחשוף סודות מעברו ולהימלט מגורמים מסוכנים. הסרט הופק בתקציב של כ-35 מיליון דולר.
עלילה

ניית'ן הארפר (טיילור לאוטנר) הוא נער מתבגר המגלה תמונתו כילד באתר נעדרים. הגילוי מטלטל את עולמו, והוא מבין שהוריו אינם הוריו הביולוגיים. בעקבות זאת, הוא מוצא עצמו נרדף על ידי סוכנים ממשלתיים ומרגלים בינלאומיים.
צוות השחקנים

טיילור לאוטנר – ניית'ן הארפר, נער המגלה את סוד עברו.
לילי קולינס – קרן, שכנתו ושותפתו למנוסה.
אלפרד מולינה – פרנק ברטון, סוכן CIA המעורב בפרשה.
ג'ייסון אייזקס – קווין, אביו המאמץ של ניית'ן.
מריה בלו – מארה, אמו המאמצת של ניית'ן.
סיגורני וויבר – ד"ר בנט, פסיכולוגית המסייעת לניית'ן.
צוות השחקנים > ביקורות

הסרט "חטיפה" זכה לביקורות שליליות. באתר Rotten Tomatoes הוא קיבל ציון של 5% על סמך 107 ביקורות, עם הקונצנזוס: "סרט פעולה חסר מעוף עם עלילה לא אמינה והופעות משחק חלשות." באתר Metacritic הסרט קיבל ציון ממוצע של 25 מתוך 100, המבוסס על 20 ביקורות, המעיד על "ביקורות שליליות בדרך כלל".
אורון שמיר מאתר "הארץ" כתב: "חטיפה נראה כמו תרגום הגיוני לחלוטין של 'Abduction', אלא שאף אחד לא נחטף במהלך כל עלילת הסרט... כוכב ראשי נטול כריזמה, תסריט לא הגיוני, עריכה משעממת שהופכת את האקשן למרדים במיוחד."
הערות שוליים

↑  אורון שמיר, "חטיפה": כל מה שסרט רע באמת צריך, באתר הארץ, 24 בספטמבר 2011
חום הצהריים

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  הנרי סקוט טיוק 
 תאריך יצירה:  1903 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  134 ס"מ 
 גובה:  82 ס"מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  A402 (Royal Cornwall Polytechnic Society) 
 מיקום:  Royal Cornwall Polytechnic Society
 
חום הצהריים (באנגלית: Noonday Heat) הוא ציור שמן על בד משנת 1902 מאת האמן הבריטי הוויקטוריאני הנרי סקוט טיוק. הציור מתאר שני נערים השוכבים על חוף חול מבודד תחת שמש הצהריים הקופחת. היצירה מתאפיינת במשחקי אור וצל, השתקפות השמיים והים, ותחושת החופש המאפיינת את ציוריו של טיוק. הצייר, שהתמקד בתיאור דמויות גבריות צעירות בסביבה טבעית, השתמש בטכניקה אימפרסיוניסטית המדגישה את השפעת האור והחום על הדמויות והנוף.
תיאור היצירה

הציור מציג שני נערים השרועים על החול, ללא אינטראקציה פיזית ביניהם, דבר היוצר אווירה רגועה ואולי אף רומנטית. הניגוד בין גופם החיוני של הנערים לבין הסביבה הטבעית, כמו גם השימוש במשיכות מכחול חופשיות, משווים ליצירה מראה טבעי וחי. טיוק, שביקש לנתק את תיאורי הגוף הגברי העירום מהקשרים מיתולוגיים או דתיים מסורתיים, עורר לעיתים מחלוקת בשל גישתו החדשנית לאמנות ולתיאור דמויות גבריות צעירות.
סגנון והשפעות

חום הצהריים משלב מאפיינים של האימפרסיוניזם עם נטייה לריאליזם. טיוק שם דגש על לכידת האור הטבעי ועל יצירת קומפוזיציה פתוחה המעניקה לציור תחושת חופש ותנועה. משיכות המכחול הגסות מדגישות את משחקי האור ואת הקשר בין הדמויות לנוף. היצירה נבדלת מסגנון הציור האקדמי הוויקטוריאני בכך שאינה מציגה את הדמויות במסגרת מיתולוגית או היסטורית, אלא כסצנה טבעית מחיי היומיום.
השוואה ליצירות נוספות

חום הצהריים מהווה חלק מסדרה רחבה של ציורי נעורים של טיוק, ובהם "המתרחצים" (1889) ו-כחול של אוגוסט (1894). "המתרחצים" מציג שלושה נערים בעירום חלקי על סיפון סירה, רגע לפני טבילתם במים. היצירה זכתה לשבחים על השימוש באור וצל לתיאור גוף האדם. בניגוד לכך, חום הצהריים מתמקד בשלווה וברוגע של הדמויות.
הציור "כחול של אוגוסט" משנת 1894 מתאר ארבעה נערים יושבים על סיפון סירה, מוקפים במים כחולים. הציור נחשב לאחת מיצירותיו המרשימות ביותר של טיוק, וזכה לשבחים על שילוב הצבעים הרכים והאווירה הפסטורלית שהוא משדר. לצד יצירותיו של טיוק, אמנים נוספים בני תקופתו, כגון ויליאם סטוט, "Summer’s Day" עסק גם הם בתיאור דמויות בעירום בסביבה טבעית. דוגמה נוספת למגמה זו היא ציורו של ג'ון סוואן, "נער דייג המנגן בחליל", המציג נער נפוליטני עירום המנגן בחליל. עם זאת, טיוק התמקד בתיאור דמויות גבריות תוך ניתוקן מהקשרים מיתולוגיים והיסטוריים, דבר שהפך את יצירתו לייחודית ולשנויה במחלוקת בזמנו.
קבלה והשפעה

ציוריו של טיוק התקבלו באופנים שונים בקרב בני זמנו. בעוד שמבקרים רבים שיבחו את יכולתו הטכנית ואת שליטתו במשחקי האור, אחרים ראו בעבודותיו חריגה מהנורמות האמנותיות של התקופה. החברה הוויקטוריאנית המאוחרת, שנרתעה מהצגת הגוף הגברי העירום מחוץ להקשרים דתיים או מיתולוגיים, הגיבה לעיתים בביקורתיות כלפי יצירתו. למרות הביקורת, חום הצהריים משמש דוגמה לגישתו החדשנית של טיוק לציור דמויות נעורים בסביבה טבעית. באמצעות טכניקה אימפרסיוניסטית ונטייה לריאליזם, הוא הצליח ליצור תמונה דינמית ורגשית המשדרת חום, חופש ותמימות. הציור ממשיך לעורר עניין בקרב חוקרי אמנות, ומהווה דוגמה בולטת לייצוגי הנעורים באמנות הוויקטוריאנית המאוחרת.
הערות שוליים

1 2 3  Ve-Yin Tee, Nanzan University, Liberating Boyhood, ResearchGate, Romantic Echoes in the Victorian Era (pp.191-208), ‏March 2017
↑  Stott of Oldham, William: A Summer's Day, Manchester Art Gallery (באנגלית בריטית)
הציור "נער דייג המנגן בחליל" נוצר על ידי הצייר הבריטי ג'ון סוואן בשנת 1890.
כחול של אוגוסט, ציור של טיוק משנת 1894
דניאל כהנמן

| --- | --- |

כהנמן בינואר 2009
 לידה:  5 במרץ 1934 תל אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  27 במרץ 2024 (בגיל 90) ציריך, שווייץ 
 ענף מדעי:  פסיכולוגיה קוגניטיבית, פסיכולוגיה, כלכלה התנהגותית, כלכלה 
 מקום מגורים:  ישראל ישראל  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים (1954)  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1961)  התיכון ליד האוניברסיטה 
 מנחה לדוקטורט:  סוזאן מ. ארוין-טריפ 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים (1961–1977)  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1986–1993)  אוניברסיטת קולומביה הבריטית (1978–1986)  Center for Advanced Study in the Behavioral Sciences (1972–1973)  אוניברסיטת פרינסטון (1993–2024) 
 תלמידי דוקטורט:  ענת ניניו, Maria V. Stone, אבישי הניק, Carol Anne Varey, זיו כרמון, Nathan Novemsky, Jacqueline Sue Snell 
 פרסים והוקרה
 בן או בת זוג:  אן טריזמן (1978–9 בפברואר 2018)   ברברה טברסקי (2020–2024) 
 אתר רשמי
 
דניאל כהנמן (5 במרץ 1934 – 27 במרץ 2024) היה פסיכולוג קוגניטיבי ישראלי-אמריקאי, חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 2002. מחקריו היו לפורצי דרך בתחומי שיפוט וקבלת החלטות, היוריסטיקה וכלכלה התנהגותית. כיהן כפרופסור לפסיכולוגיה ולמדיניות ציבורית באוניברסיטת פרינסטון שבארצות הברית.
ביוגרפיה

הוריו של כהנמן  אפרים ורחל היגרו מליטא לצרפת בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20. הוא נולד בשנת 1934 בתל אביב, בעת שאמו ביקרה קרובי משפחה בארץ ישראל. כהנמן הוא צאצא לשושלת של רבנים מליטא. המפורסם ביותר בשושלת זו הוא הרב יוסף שלמה כהנמן, מייסד ישיבת פוניבז' בבני ברק שהיה דודו של כהנמן (אח אביו אפרים).
כהנמן גדל בפריז, ובזמן הכיבוש הגרמני התחבא עם הוריו ואחותו (כהנמן סיפר על מפגש מקרי ומרגש עם חייל אס. אס. גרמני בפריז, אירוע שהותיר בו רושם עמוק). אביו נתפס ונכלא במחנה הריכוז דראנסי, אך שוחרר לאחר שישה שבועות כתוצאה מהתערבותו של אז'ן שילר, מנהל חברת לוריאל בה עבד. המשפחה נמלטה לדרום צרפת ואביו מת מסוכרת ב-1944. ב-1946 עלה לארץ ישראל עם אמו ואחותו. תחילה התגוררו בירושלים ולאחר מכן עברו לתל אביב.
כהנמן היה בוגר התיכון ליד האוניברסיטה ובוגר שבט משואות של עדת הצופים – הצופים הדתיים. למד כעתודאי לתואר ראשון בפסיכולוגיה ובמתמטיקה באוניברסיטה העברית וסיים בשנת 1954. בשנת 1955 התגייס לצה"לושירת כפסיכולוג ביחידה לפסיכולוגיה. בין השאר פיתח את מבחני הקב"א, ועסק בתכנון מבדקים לקורס קצינים.
ב-1958 החל בלימודי דוקטורט בפסיכולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אותם סיים בשנת 1961. לאחר קבלת תואר דוקטור חזר לישראל והצטרף לסגל המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית. בתחילת שנות ה-70 היה שותף בצוות חשיבה שעסק במשא ומתן בנושא הסכמי הביניים בסיני, ותרם ממומחיותו בהקשר זה.
בשנת 1978 עבר כהנמן לאוניברסיטת בריטיש קולומביה בקנדה, ב-1986 עבר לברקלי, וב-1993 עבר לאוניברסיטת פרינסטון, שם עבד וחקר עד פטירתו. משנת 2000 היה חבר במרכז לחקר הרציונליות שבאוניברסיטה העברית. בתקופה זו החל לשתף פעולה עם כלכלנים, במיוחד עם ריצ'רד ת'אלר, ולפתח את המחקר בתחום הכלכלה ההתנהגותית.
מחקריו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
באוניברסיטה העברית החל לחקור עם עמיתו עמוס טברסקי, את תהליכי קבלת החלטות ושיפוט סובייקטיבי בתנאים של אי-ודאות. המאמר החשוב הראשון שהשניים פרסמו ראה אור בכתב העת Science בשנת 1974. ב-1979 פרסמו השניים בכתב העת Econometrica את מאמרם פורץ הדרך בנושא תורת הערך, אותו פיתחו כחלופה לתורת התועלת, Prospect theory: An analysis of decisions under risk, מאמר שהפך ברבות הימים למצוטט ביותר בכתב העת הזה, לתיאור תהליכי קבלת ההחלטות בתנאי אי-ודאות.
מאמרם המשותף החשוב והמפורסם ביותר פורסם בירחון Science בשנת 1981, וכותרתו "מיסגור החלטות והפסיכולוגיה של בחירה". בשנת 1982 ראה אור ספרו "שיפוט בתנאי חוסר ודאות" אותו כתב יחד עם טברסקי ופול סלוביק.
חיים אישיים

כהנמן הגדיר את עצמו כאתאיסט.
היה נשוי לעירא, מורה וסופרת, ממנה נולדו לו שני ילדים ושלושה נכדים. כהנמן נישא בשנית ב-1978 לפסיכולוגית הקוגניטיבית אן טריזמן והם נשארו נשואים עד פטירתה ב-2018.
בשנותיו האחרונות התגורר עם ברברה טברסקי, אלמנתו של עמוס טברסקי, שותפו למחקר.
כהנמן בחר לסיים את חייו ונפטר ב-27 במרץ 2024 בהמתת חסד בציריך, שווייץ בגיל 90.
פרסים והוקרה

פרס נובל לכלכלה לשנת 2002 הוענק לדניאל כהנמן על המחקר שערך יחד עם עמוס טברסקי (שכבר לא היה אז בחיים) על 'הכרעה בתנאי אי ודאות' במסגרת עיסוקם בפסיכולוגיה חברתית, וההשלכה של המחקר על אופן פעולתם של כלכלנים. אף שלדבריו "מעולם לא למד קורס בכלכלה".
ב-2011 הוענק לו פרס distinguished fellows של האגודה הכלכלית האמריקאית, ובאותה שנה זכה בפרס טלקוט פרסונס מטעם האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. ב-2008 נבחר כחבר חוץ של האקדמיה הבריטית. ב-2007 הוענק לו פרס מפעל חיים מטעם האגודה האמריקאית לפסיכולוגיה. ב-2006 הוענקה לו, במשותף עם עמוס טברסקי, מדליית פרנק רמזי מטעם the Decision Analysis Society. ב-2002 הוענק לו פרס על מפעל חיים מטעם Society for Medical Decision Making, ובאותה שנה הוענק לו פרס גרומאייר לפסיכולוגיה במשותף עם טברסקי. ב-1995 זכה, גם כן במשותף עם טברסקי, במדליית וורן של society ofSociety of Experimental Psychologists. באותה שנה זכה בפרס הילגארד למפעל חיים בתחום הפסיכולוגיה. ב-1992 הוענק לו פרס Distinguished Scientific Contribution Award מטעם Society of Consumer Psychology.
זכה במספר רב של פרסי דוקטור לשם כבוד, בין היתר מאוניברסיטת הרווארד (2001), אוניברסיטת פנסילבניה (2001), אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (2003), אוניברסיטת בריטיש קולומביה (2004), אוניברסיטת מישיגן (2010), אוניברסיטת חיפה (2016), האוניברסיטה העברית (2014).
ב-20 בנובמבר 2013 העניק לו נשיא ארצות הברית ברק אובמה את מדליית החירות הנשיאותית, העיטור האזרחי הגבוה ביותר שניתן בארצות הברית.
על שמו נקרא רחוב בשכונת ׳המדע׳ בעיר רחובות, יחד עם רחובות נוספים בשכונה זו שנקראו על שם זוכי פרס ישראל.
פרסים והוקרה > רשימת הפרסים

פרס נובל לכלכלה (2002)
דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת וירצבורג (2004)
עמית החברה האקונומטרית (1993)
פרס האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה לתרומות מדעיות נכבדות לפסיכולוגיה (1982)
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ייל (2014)
מדלייית הווארד קרוסבי וורן (1995)
Clarivate Citation Laureates (2002)
Kampé de Fériet Award (2006)
50 המשפיעים ביותר (2012)
עמית מכובד של האגודה האמריקאית לכלכלה (2011)
פרס טלקוט פרסונס (2011)
מדליית החירות הנשיאותית (2013)
פרס גרומאייר (2003)
פרס הכלכלה העולמית (2012)
פרס לאונטיף (2010)
50 המשפיעים ביותר (2011)
פרס עמיתי ויליאם ג'יימס (1989)
doctor honoris causa from the University of Paris 1 Pantheon-Sorbonne (5 ביולי 2006)
פרס האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה למפעל חיים בפסיכולוגיה (2007)
פרס ישראל
עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
דוקטור לשם כבוד מבית הספר הגבוה ללימודי תעשייה וניהול בפריז
עמית אגודת המדעים הקוגניטיביים
עמית חברת הפסיכולוגים הניסויים
תואר עמית כבוד, המרכז האקדמי רופין (2011)
ספריו

דניאל כהנמן ועמיתים, רציונליות, הוגנות, אושר: מבחר מאמרים, עורכת: מיה בר-הלל, חיפה: אוניברסיטת חיפה וירושלים: כתר הוצאה לאור, 2005. (הספר כולל אוטוביוגרפיה).
דניאל כהנמן, לחשוב מהר, לחשוב לאט, תרגום: יעל סלע-שפירו ועידית נבו, עורכת: מיה בר-הלל, הוצאת מטר בשיתוף הוצאת כנרת, 2013.
דניאל כהנמן, אוליביה סיבוני, קאס סאנסטיין, רעש, תרגום: עפר קובר, מטר - הוצאה לאור, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2022.
ראו גם

תורת הערך
פסיכולוגיה קוגניטיבית
קבלת החלטות
חשבונאות נפשית
שנאת הפסד
לקריאה נוספת

מייקל לואיס, ענן של אפשרויות: עמוס טברסקי ודניאל כהנמן, החברות ששינתה את האופן שבו אנו חושבים, הוצאת בבל, 2018.
גלית חמי וסופי שולמן, להמציא כל בוקר מחדש – סיפורה של החדשנות הישראלית, ידיעות ספרים, 2018, הפרק "הרציונליות – לא מה שחשבתם", עמ' 158–163
הסכסוך בצפון אירלנד

.
תיאור חדשותי מ-1970 על תחילת הסכסוך
הסכסוך בצפון אירלנד, הידוע בפשטות גם בשם הצרות (באנגלית: The Troubles, באירית: Na Trioblóidí) היה עימות שהתחולל מסוף שנות ה-60 ועד אמצע שנות ה-90 בין הפלגים האתנו-דתיים באוכלוסיית צפון אירלנד. הסכסוך החל בסוף שנות ה-60 ובדרך כלל נחשב שהסתיים עם הסכם יום שישי הטוב משנת 1998. למרות שאירועי האלימות התרחשו בעיקר בצפון אירלנד, לעיתים האלימות גלשה אל הרפובליקה של אירלנד, אנגליה ושאר חלקי אירופה.
אף כי החיכוך בין הקבוצות היה מרכיב קבוע בתולדות האזור מאז המאה ה-17, הוא התפרץ במהלך "הצרות", והתבטא במהומות רחבות-היקף ובטרור, שהצריכו את פריסת הצבא הבריטי בחבל ב-1969. בשנים הבאות ניהלו גורמים קיצוניים בשני הצדדים מסע טרור ואלימות נגד אויביהם והממשלה גם יחד, במהלכו נהרגו יותר מ-3,500 בני אדם. הסכסוך הסתיים ב-10 באפריל 1998 עם חתימת הסכם יום שישי הטוב בבלפסט.
סקירה

יש גישות שונות הרואות בתקופה זו קונפליקט בעל פנים רבות, לוחמת גרילה ואפילו מלחמת אזרחים. ה-IRA טען שמסע האלימות מצידו היה התנגדות חמושה לכיבוש הבריטי. "הצרות" היו פרק נוסף בשנאה ארוכת השנים בין הפלגים הפרוטסטנטים והקתולים בצפון אירלנד. הן הסתיימו בעקבות תהליך השלום בצפון אירלנד שכלל הכרזה על הפסקות אש על ידי מספר ארגונים פרה-צבאיים, הסגת רוב החיילים הבריטיים מהרחובות, ויצירת כוח משטרה חדש בסדרה של רפורמות, בעיקר הסכם בלפסט (המוכר גם בשם "הסכם יום שישי הטוב").
למרות שמספר המשתתפים בפועל בצרות היה קטן, והארגונים הפרא-צבאיים שהתיימרו לייצג את הקהילות בפועל לא יצגו את רוב האוכלוסייה, הצרות השפיעו על חייהם של רוב האנשים בצפון אירלנד באופן יומיומי, כשלעיתים ההשפעה אף גלשה לבריטניה ולאירלנד. מספר ההרוגים בצרות נאמד בין שלושת אלפים לארבעת אלפים נפש.
קמפיין "זכויות האזרח" בצפון אירלנד, שעוצב בדמות תנועת זכויות האזרח האמריקאית של מרטין לותר קינג ואחרים, שאמנם לא היה חלק מהצרות עצמן, נחשב בעיני חלק מהיוניוניסטים כנקודת ההתחלה של הצרות. לטענתם, התנועה הובילה לחוסר יציבות של הממשל וליצירת חלל שהתמלא מאוחר יותר על ידי קבוצות פרא-צבאיות. אחרים, רובם לאומנים אך לא רק, אינם מסכימים וטוענים שקמפיין זכויות האזרח היה תגובה לשיטת ממשל מושחתת, כשל שלטוני שגרם לקריסת הסדר הציבורי והחוק, שהוביל לבסוף לסכסוך. כולם מסכימים שהצרות כוללות את יום ראשון העקוב מדם, יום שישי העקוב מדם, מעצרים ללא משפט, השעיית ממשל סטורמונט, שנשלט בעיקר על ידי יוניוניסטים, מערכות אלימות של הארגונים הפרא-צבאיים, כולל הפיצוצים בדבלין ומונאגהאן (אם כי יש הסוברים שאלו לא בוצעו על ידי ארגונים פרא-צבאיים אלא על ידי בוגדים בשירות השירות החשאי הבריטי), פיצוץ La Mon, רצח לורד מאונטבאטן ומשפחתו, ההתנקשות בסר כריסטופר יוארט-ביגס, שהיה בזמנו השגריר הבריטי באירלנד, ניסיון ההתנקשות בראש ממשלה מרגרט תאצ'ר ורוב הקבינט שלה בפיצוץ מלון בברייטון, ההתנקשות באיראיי ניאב, וניסיון ההתנקשות בג'ון דייוויד טיילור, הפיצוצים באניסקילן ואומהה, שביתות הרעב בכלא מייז, הקמת ארגון "אנשי השלום" (שמייסדותיו מייריד קוריגן ובטי ויליאמס זכו בפרס נובל לשלום), הפיצולים ב-IRA ולבסוף הסכם בלפסט.
צדדים ופלגים

החלוקה הפנימית במהלך הסכסוך נשענה על הפיצול המשולש והחופף באוכלוסייה, פוליטי, דתי ואתני. בצפון אירלנד התקיים רוב פרוטסטנטי ממוצא אנגלו-סקוטי, ששלט בעמדות הכח ושנטה לתמוך בהמשך החברות בממלכה המאוחדת – השקפה הידועה בשל כך כ"יוניוניזם". הם ראו את החבל כמחוז אלסטר העומד בפני עצמו ולא כצפונה של אירלנד, ורבות מההתאגדויות שלהם נשאו את השם "אלסטר." הייצוג הפוליטי של היוניוניסטים התגלם בעיקר ב"מפלגה היוניוניסטית של אלסטר" (שנודעה במהלך שנות השבעים והשמונים כ"מפלגה היוניוניסטית הרשמית"), וב"מפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית" הקיצונית יותר. לעומת הפרוטסטנטים, המיעוט הקתולי הגדול ממוצא גאלי ביקש את שיפור מעמדו, ורובו תמך בהידוק הקשרים הרשמיים עם אירלנד העצמאית. התמיכה בלאומיות אירית, במידה כזו או אחרת, זיכתה את המצדדים בה בכינוי "לאומנים." הציבור הלאומני הקתולי יוצג מאז שנות השבעים בעיקר על ידי מפלגת העבודה הסוציאל-דמוקרטית המתונה, וגם על ידי השין פיין הקיצונית יותר.
בשני הציבורים היו פלגים קטנים ורדיקליים שעסקו ישירות בטרור ובאלימות. יוניוניסטים קנאים כונו "לויאליסטים", עקב נאמנותם לכתר, ולאומנים איריים קיצונים נודעו כ"רפובליקנים" בשל תמיכתם ברפובליקה אירית מאוחדת. בשתי הקבוצות פעלו שלל קבוצות פרא-צבאית. הארגונים הרפובליקניים מנו את "הצבא האירי הרפובליקני (צא"ר או IRA) הזמני", שהיה מחולל האלימות העיקרי מן הצד הקתולי, "הצא"ר הרשמי", "הצא"ר הממשיך", "הצא"ר האמיתי" ועוד. באגף הלויאליסטי נמנו "אגודת ההגנה של אלסטר", "לוחמי חירות אלסטר" ו"קומנדו היד האדומה." תנועות המרכז הפוליטיות בשני הציבורים ניהלו יחסים מורכבים עם המיליטנטים: שוטרים ואנשי ממסד פרוטסטנטים השתתפו בארגוני טרור שטבחו בקתולים, בעוד שאנשי מרכז לאומנים תמכו בסתר בפעילות רפובליקנית. לרדיקלים, שהתיימרו לייצג את רוב האוכלוסייה משני הצדדים, היה ייצוג פוליטי עצמאי, ומפלגותיהם הקטנות זכו להישגים אלקטורליים מדי פעם. בשיאה, בבחירות של שנת 1981, זכתה שין פיין הרפובליקנית בשני מושבים בפרלמנט מתוך מאה שישים ושישה. ההצלחה האלקטורלית של שין פיין חזרה על עצמה רק לאחר הפסקת האש של ה-IRA בשנות התשעים.