stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טיעון מן הנס
ביהדות

בחומש שמות מסופר על מופתי יציאת מצרים וההתגלות במעמד הר סיני, אשר התרחשו במעמד כל עם ישראל. טיעון מן הנס המתבסס עליהם, מוכר גם בשם טיעון הכוזרי או טיעון מעמד הר סיני. הטיעון מצביע על כך שעל פי המקרא והמסורת היהודית מיליוני עדים נכחו בהתגלות האלוהית בהר סיני ובניסים שאירעו לדור המדבר, כגון עשר המכות, קריעת ים סוף ואכילת המן.
שורשי הטיעון נעוצים כבר בתורה עצמה, בפי משה. אך עיקר פיתוחו של הטיעון נעשה בימי הביניים כתגובה לנצרות והאסלאם, ומאוחר יותר גם כתגובה לרעיונות דאיסטיים ואתאיסטיים. ביהדות הטיעון מנסה לבדל את ניסי התורה מניסי שאר הדתות בכך שלפי הסיפור הם היו פומביים, מתמשכים ומכוננים יותר, ובכך שמסירת הסיפור מתבצעת מאבות רבים לבניהם.
רס"ג ביסס את אמינות סיפורי הניסים המתוארים בספר שמות על המסורת, בהנחה כי קהל גדול אינו עשוי להנחיל סיפור מעשה שקרי, או לטעות בפרטיו. רס"ג הוסיף כי כל שליח שבחרו אלהים לשליחותו, ניתן לו אות של שינוי סדרי הטבע, "וכאשר מוסר לו סימן מסוג זה, נתחייב כל מי שראה אותם מבני אדם לכבדו ולהאמין לו בכל מה שיאמר להם". רס"ג ראה חשיבות מיוחדת בהתמשכות הנס של ירידת המן, שלפי המסופר בתורה, הזין את עם ישראל כולו במשך ארבעים שנה.
רבי יהודה הלוי חיבר את ספר הכוזרי המבסס את כלל האמונה היהודית על הטיעון מן הנס. הוא פיתח עוד את הטיעון עד כדי הטענה שאפילו את עצם קיום האלוהים יש להוכיח מן ההתגלות והמסורת. לטענתו, גם האל עצמו בעשרת הדיברות הזדהה קודם כול כמי שהוציא את העם ממצרים, ולא כמי שברא את העולם כולו, מאחר שהאירועים הפומביים הללו הם ההוכחה המחייבת. ריה"ל מאריך לפרט כיצד הונחלה התורה בפומביות, ובכך היא ייחודית על פני שאר הדתות. במאמר השלישי שבספר הוא מפרט גם איך המסורת היהודית מעבירה בקפדנות את העדות הזו עד לימיו, כתגובת נגד לקראים.
בשונה מסעדיה גאון ויהודה הלוי שהדגישו את כל ניסי דור המדבר, הרמב"ם, ואחריו מחבר ספר החינוך ורבי יוסף אלבו בספר העיקרים, צמצמו את הטיעון רק למעמד הר סיני לבדו, שבו בני ישראל חוו התגלות אלוהית ישירה. זאת בניגוד לשאר הניסים והמופתים בתורה, במסורת היהודית ובדתות האחרות, שבהם רק נצפו תופעות על טבעיות, ללא חוויה ישירה של האל. ספר החינוך והעיקרים חידדו עוד את ההבדל בכך שמיליונים השתתפו בהתגלות, וכי הם העבירו את סיפורם לדורות הבאים מאב לבן.
בעוד שהוגים נוצרים ראו גם בסיפורים אלו וגם בסיפורי הבשורה הנוצרית ראיות לטענותיהם, מקביליהם היהודים קיבלו את סיפורי התורה בלבד, והציגו את הטיעון המבוסס עליהם, באופן שמבדל אותו מהטיעון הכריסטולוגי, בטענה שסיפורי הבשורה אינם מבוססים על עדות של מיליוני אנשים.
טיעון מעמד הר סיני נותר טיעון מרכזי בביסוס אמיתות היהדות בקרב יהודים אורתודוקסים, ונפוץ גם בספרות שנועדה לבסס את עיקרי האמונה לציבור הרחב.
ביקורתו של דייוויד יום

הפילוסוף דייוויד יום, טען ב"מחקר לגבי ההבנה האנושית" שאין די בטיעון העד להוכחת מעשי ניסים, שתועדו, לדבריו, זמן רב לאחר המועד בו התרחשו כביכול. על פי יום, ייתכן כי אירוע ניסי שהיה מתרחש היום לא היה מתקבל על ידי הצופים בו. לדבריו, אמונתנו באירוע ניסי מכונן אינה מתקיימת לאור התרחשותו, אלא דווקא לאור זאת שהאירוע הניסי אירע, כביכול, בזמן ובמקום הרחוקים מאיתנו.
דברי יום, שייחס את טיעון העד לכשל פנייה אל הסמכות, הובילו פילוסופים רבים לבחון את סבירות הניסים כשלעצמה, כפי שניתן ללמוד מאנטוני פלו, הווארד סובל, אליסטיר מקינון, דייוויד אואן, ג'ורג' שלזינגר ואחרים. לדברי הפילוסוף דניאל בונבאץ', ועמו פרנסיס בקווית', עמדתו של יום כאן וב"דיאלוגים לגבי הדת הטבעית", יחד עם עמדתו של עמנואל קאנט ב"ביקורת התבונה הטהורה", השפיעה לשלילה על הניסיון לבסס את האמונה הדתית על בסיס רציונלי או אובייקטיבי. הפילוסוף ג'.ה. רנדל, אף טען כי יום הנחית על טיעון העד מהלומת מוות "בהוכיחו באופן כה ברור את הדברים, עד שמאז יום רק לעיתים נדירות העז אדם אינטליגנטי להעלות את הטיעון." רנדל הוסיף ואמר כי "במאה השמונה־עשרה היו הניסים ההסבר התומך העיקרי באמונה; [בעקבות דבריו של יום הם הפכו] במאה התשע־עשרה לבעיה העיקרית שיש להסבירה."
מאידך, ריצ'רד סווינבורן, סי. אס. לואיס, ופורטיל - סתרו את דברי יום לפיהם לא תיתכן עדות היסטורית המספקת להוכחת נס, וגם טרחו להסביר מדוע, לדבריהם, אין לראות בנס אירוע בלתי מתקבל על הדעת כשלעצמו. פרנסיס בקווית', בעקבותיהם, גרס שמסקנותיו של יום מבוססות על כשל לוגי. הוא ודניאל בונבאץ' סברו שהעדויות על תחייתו של ישו אמינות, ובצירופם, יחד עם עדויות על מעשי ניסים אחרים המצויות בתנ"ך, די בשביל לקבל את התיאור, הבלתי מסתבר כשלעצמו, של נס התחייה.
ראו גם

מעמד הר סיני
מוקדמות מונדיאל 2010 - אסיה

205 נבחרות לאומיות נרשמו למוקדמות מונדיאל 2010, והתחרו על 32 מקומות בטורניר. דרום אפריקה, המארחת, העפילה אוטומטית והותירה 31 מקומות לשאר הנבחרות. בדומה למוקדמות מונדיאל 2006 נאלצה האלופה המכהנת להשתתף בטורניר המוקדמות. הגרלת המשחקים נערכה בדרבן שבדרום אפריקה ב-25 בנובמבר 2007.
לאסיה (AFC)‏ הוקצו 4.5 מקומות, עליהם התחרו 43 נבחרות.
מהלך המוקדמות > סיבוב שני

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 10 בנובמבר 2007 |  הונג קונג | 0 - 0 |  טורקמניסטן | הונג קונג |
| 10 בנובמבר 2007 |  |  |  | הונג קונג |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 18 בנובמבר 2007 |  טורקמניסטן | 3 - 0 |  הונג קונג | אשגבאט, טורקמניסטן |
| 18 בנובמבר 2007 |  |  |  | אשגבאט, טורקמניסטן |
טורקמניסטן העפילה לסיבוב השלישי.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 9 בנובמבר 2007 |  אינדונזיה | 1 - 4 |  סוריה | ג'קרטה, אינדונזיה |
| 9 בנובמבר 2007 |  |  |  | ג'קרטה, אינדונזיה |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 18 בנובמבר 2007 |  סוריה | 7 - 0 |  אינדונזיה | דמשק, סוריה |
| 18 בנובמבר 2007 |  |  |  | דמשק, סוריה |
סוריה העפילה לסיבוב השלישי.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 9 בנובמבר 2007 |  סינגפור | 2 - 0 |  טג'יקיסטן | סינגפור |
| 9 בנובמבר 2007 |  |  |  | סינגפור |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 18 בנובמבר 2007 |  טג'יקיסטן | 1 - 1 |  סינגפור | דושנבה, טג'יקיסטן |
| 18 בנובמבר 2007 |  |  |  | דושנבה, טג'יקיסטן |
סינגפור העפילה לסיבוב השלישי.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 9 בנובמבר 2007 |  תימן | 1 - 1 |  תאילנד | צנעא, תימן |
| 9 בנובמבר 2007 |  |  |  | צנעא, תימן |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 18 בנובמבר 2007 |  תאילנד | 1 - 0 |  תימן | בנגקוק, תאילנד |
| 18 בנובמבר 2007 |  |  |  | בנגקוק, תאילנד |
תאילנד העפילה לסיבוב השלישי.
מהלך המוקדמות > סיבוב שלישי > בית 1

אוסטרליה וקטר העפילו לסיבוב הרביעי.
מהלך המוקדמות > סיבוב שלישי > בית 2

יפן ובחריין העפילו לסיבוב הרביעי.
מהלך המוקדמות > סיבוב שלישי > בית 3

קוריאה הדרומית וקוריאה הצפונית העפילו לסיבוב הרביעי.
מהלך המוקדמות > סיבוב שלישי > בית 4

אוזבקיסטן וערב הסעודית העפילו לסיבוב הרביעי.
מהלך המוקדמות > סיבוב שלישי > בית 5

איראן ואיחוד האמירויות הערביות העפילו לסיבוב הרביעי.
מהלך המוקדמות > סיבוב רביעי > בית 1

אוסטרליה ויפן העפילו למונדיאל. בחריין העפילה לסיבוב החמישי.
מהלך המוקדמות > סיבוב רביעי > בית 2

קוריאה הדרומית וקוריאה הצפונית העפילו למונדיאל. ערב הסעודית העפילה לסיבוב החמישי.
מהלך המוקדמות > סיבוב חמישי

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 5 בספטמבר 2009 |  בחריין | 0 - 0 |  ערב הסעודית | מנאמה, בחריין |
| 5 בספטמבר 2009 |  |  |  | מנאמה, בחריין |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 9 בספטמבר 2009 |  ערב הסעודית | 2 - 2 |  בחריין | ריאד, ערב הסעודית |
| 9 בספטמבר 2009 |  |  |  | ריאד, ערב הסעודית |
בחריין העפילה לפלייאוף הבין-יבשתי מול נציגת אוקיאניה בזכות יתרון שערי חוץ.
הערות שוליים

↑  פרשה לאחר ההגרלה, כך שיריבתה אינדונזיה העפילה לסיבוב השני
↑  פרשה לאחר ההגרלה, כך שיריבתה כווית העפילה ישירות לסיבוב השלישי
↑  הפסד טכני שנפסק לטובת סינגפור בגלל אי הופעה של נבחרת פלסטין
1 2  הפסד טכני של סינגפור בעקבות השעייתה הזמנית על ידי פיפ"א
עבד אל-מאלכ דהאמשה

עבד אל-מאלכ דהאמשה (בערבית: عبد المالك الدهامشة; נולד ב-4 במרץ 1945) הוא פוליטיקאי ערבי-ישראלי שכיהן כחבר הכנסת ויו"ר מפלגת רע"ם בכנסות ה-14 עד ה-16.
ביוגרפיה

עבד אל-מאלכ דהאמשה, בן כפר כנא, למד משפטים באוניברסיטה העברית וקיבל תואר במשפטים בשנת 1968. בשנת 1969 הוא הוסמך כעורך דין. הוא ייצג חשודים בביצוע מעשי חבלה והעלה טענות על מכות ועינויים כלפי עצורים.
ביולי 1971, מספר ימים לאחר שהתחתן, נעצר בחשד שעמד בראש חולייה שעסקה בהנחת מטעני חבלה ברחבי ישראל. מכריו הגיבו בתדהמה למעצרו והעלו את הסברה שמדובר על התנכלות כלפיו בגלל טענותיו נגד המשטרה. לקראת סוף יולי הודה בבית המשפט כי היה בקשר עם החולייה, הגם שלא השתתף בפעילותה והתנתק ממנה מספר חודשים לפני המעצר. הוא גם מסר לחוקריו שמות של חשודים נוספים. בעקבות ההודאה שלו, התנערו ממנו ידידיו שבתחילה יצאו להגנתו.
במאי 1972, נדון לעשר שנות מאסר, מהן שלוש על תנאי, על גיוס חברים לחולייה. הוא הוחזק במאסר בבית הסוהר שטה והיה דובר של האסירים הבטחוניים בכלא. בעת מאסרו התקרב לדת וחזר בתשובה. לאחר תום מאסרו הושעה מלשכת עורכי הדין לעשר שנים, תקופה שקוצרה לחמש שנים על ידי בית המשפט העליון בגלל הסחבת בטיפול בתיקו. בתחילת 1980 התמודד בבחירות לראשות מועצת כפר כנא. על עברו טען שנקלע לפרשה שלא מרצונו, ושלא הזדהה עם הפת"ח. הוא טען שהוא יקפיד לפעול רק על פי החוק. בשנת 1980 הוא ייסד סניף של התנועה האסלאמית בכפר כנא.
לאחר תום השעייתו מלשכת עורכי הדין, חזר לייצג נאשמים בעבירות בטחוניות, בהם אנשי חמאס. בין השאר הוא ייצג את אחמד יאסין. בנוסף ייצג מסתננים לישראל. במקביל היה יועץ משפטי של התנועה האיסלאמית. כן כיהן כחבר בוועד ההורים הארצי.
דהאמשה היה מחברי התנועה האיסלמית שתמכו בתחילת שנות ה-90 בהתמודדות לכנסת, ובבחירות לכנסת ה-14 הוא נבחר לכנסת מטעם רע"ם, שהתמודדה אז לראשונה לכנסת. הוא המשיך לכהן גם בכנסת ה-15 וה-16. על פי דרישתו ניתן תפקיד של סגן יושב ראש הכנסת למפלגות הערביות ובכנסת ה-16 הוא כיהן כסגן יושב ראש הכנסת. במהלך כהונתו הוא נהג להתייעץ בנושאים עקרוניים עם השייח' עבדאללה נימר דרוויש. הוא יצא במשלחת של הכנסת לטורקיה עם דן תיכון ובכך היה חבר הכנסת הערבי הראשון שיצא במשלחת רשמית של הכנסת לחוץ לארץ. בשנת 1999 הוא הגיע להסכם עם מאיר שיטרית על פיו סיעתו תמנע בהצבעה על התקציב כדי שהתקציב יעבור, ובתמורה יבוטל מס רכוש על קרקע, שהציק במיוחד לערבים שהחזיקו ברוב האדמות הפרטיות במדינת ישראל.
ועדת אור קבעה שדהאמשה עודד בניית בתים בלתי חוקיים, קרא לאלימות כלפי כוחות הביטחון כדי למנוע הפקעת אדמות, הריסת בתים ופגיעה במסגדים, הציג את אירועי אוקטובר כחלק מהאינתיפאדה השנייה וכמלחמה כוללת נגד ישראל, עודד את האסירים הביטחוניים וככלל שלהב את הרוחות בקרב ערביי ישראל. הועדה לא המליצה על נקיטת צעדים כלשהם נגדו בשל העובדה שהוא נבחר ציבור.
חבר בפלג הדרומי של התנועה האסלאמית. בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-115 והאחרון ברשימת רע"מ-תע"ל לכנסת.
גר בכפר כנא, נשוי ואב לחמישה. גיסו הוא תאופיק זיאד.
עמדותיו המדיניות

דהאמשה תלה את תמונתו של השייח' אחמד יאסין בביתו, שיבח את מעשיו וכינה אותו "אדם מצוין" ו"אדם גדול ושוחר שלום". על פעולות הטרור של החמאס אמר דהאמשה, כי הארגון אינו שולח מחבלים מתאבדים משום שהוא ביסודו ארגון פוליטי, ומי שעושה את "הדברים האלה" הם ארגונים צבאיים.
דהאמשה התבטא מספר פעמים בשבח המאבק האלים נגד מדינת ישראל. בביקורו בסוריה ב-1997 אמר: "האומה הערבית תנצח בזכות החרב בדרכה לכבוד המיוחל ולניצחון ונחזור לארץ מולדתנו מורמי ראש. הניצחון יגיע בזכות הג'יהאד של האומה הערבית". בריאיון עיתונאי ב-1999 הסביר כי המתאבדים "נאלצים להתפוצץ" משום שהמתנחלים הורגים בהם.
ביולי 2000, בעת ביקורו במסגד אל-אקצא בהזמנת המופתי של ירושלים מטעם הרשות הפלסטינית, הצהיר דהאמשה כי הוא מוכן להיות "בראש השהידים בהגנה על אל-אקצא". שבועיים לפני פרוץ האירועים האלימים באוקטובר 2000 השתתף בכינוס של ועדת המעקב בכפר מנדא ואמר בין היתר: "נשבור ידיים ורגליים לשוטר שיהרוס בית ערבי. הציבור הערבי עובר תקופה קשה. אנו עומדים בפתחה של אינתיפאדה חדשה, גדולה ועממית של ערביי ישראל". במהלך האינתיפאדה השנייה השמיע דברים דומים במספר הזדמנויות וחזר על נכונותו להיות שהיד. בעקבות התבטאויות אלה נמנה דהאמשה עם מוזהרי ועדת אור ונמצא אשם במרבית הסעיפים נגדו, אולם בשל היותו בעל תפקיד נבחר לא הוסקו נגדו מסקנות אישיות.
לאחר הפצצת תחנת מכ"ם סורית שבה נהרגו שלושה חיילים סורים, שלח דהאמשה מכתב תנחומים לנשיא סוריה חאפז אל-אסד ובו הביע את צערו על "נפילתם במות קדושים" של שלושה "מבני העם הסורי... במהלך התקפה נפשעת של הממשלה הפשיסטית בישראל... אשר פניה למלחמה והיא מסרבת ללכת בדרך השלום". הוא הוסיף כי "הדבר הזה מחייב התלכדות ערבית כדי לשים קץ למעשיה הקיצוניים של ישראל". המכתב נשלח על נייר מכתבים רשמי של הכנסת בשם "בני-עמנו 'ערביי הפנים' של 1948". את כתובתו תיאר דהאמשה כ"נצרת, פלסטין 1948". בהמשך פנה דהאמשה למלך ירדן וביקש ממנו לבטל את ביקורו המיועד של שר החוץ הירדני בישראל במחאה על התוקפנות הישראלית.
בשנת 2006 שיבח את חטיפת גלעד שליט בידי החמאס.
בספטמבר 2024 התארח בערוץ "מכאן" של תאגיד השידור הציבורי והכחיש את מעשי הטבח שביצע חמאס ב-7 באוקטובר והצדיק את המתקפה כלגיטימית מבחינת החוק הבינלאומי. בעקבות כך הודיעו בערוץ כי הוא לא יוזמן שוב לערוץ.
הערות שוליים

1 2  עבד אל מאלכ דהאמשה - רע"מ, באתר וואלה, 11 בדצמבר 2002
↑  מקבלי תארים באוניברסיטה העברית, למרחב, 18 בפברואר 1968
↑  הוסמכו 51 עורכי דין חדשים, מעריב, 1 ביולי 1969
↑  נדחתה בקשת שיתרור של 10 מחשודי הפיצוץ בעפולה, מעריב, 31 באוקטובר 1969
↑  יוסף וקסמן, 22 עצורים:מינהליים קיימו שביתת רעב בכלא, מעריב, 16 במאי 1971
↑  שופט נוזף בעו"ד שהאשים המשטרה ב"עינוי עצירים", מעריב, 14 בנובמבר 1969
1 2  יוסף וקסמן, נעצרו חשודים נוספים בעקבות חשיפת חוליית אירגון החבלה בשכם ובגליל, מעריב, 25 ביולי 1971
המשך
↑  קאסם זייד, מירח־הדבש אל תא המעצר, על המשמר, 4 באוגוסט 1971
↑  יוסף מיכלסקי, נחשף תא "פתח" שפעל בתחום ישראל, דבר, 25 ביולי 1971
↑  יוסף וקסמן, "חתמתי מרצוני על שתי הודאות", הפתיע עו"ד דהאמשה את םניגוריו, מעריב, 28 ביולי 1971
↑  יוסף וקסמן, עורכי הדין בנצרת מבטלים התייצבותם לימין עו"ד דהאמשה, מעריב, 1 באוגוסט 1971
↑  מפעילי מכונית־התופת בתל־אביב – למאסר עולם, על המשמר, 22 במאי 1972
↑  יוסף וקסמן, קנס ומאסר על תנאי למורה שהעלים מידע בטחוני, מעריב, 24 בדצמבר 1972
↑  יוסף וקסמן, "הבטחוניים" בכלא שאטה דורשים הפרדה גמורה בין יהודים וערבים, מעריב, 5 בספטמבר 1973
↑  עמוס לבב, "אין אדם יכול לעשות צדק לפני הצהרים - ולבצע פשעים אחרי הצהרים", מעריב, 28 בספטמבר 1978
↑  יצחק בן חורין, איש "פתח" בין המועמדים לראשות מועצת כפר כנה, מעריב, 3 בינואר 1980
↑  פאיז עבאס, שני אנשי־דת מוסלמים רותקו לשכם, חדשות, 16 באוקטובר 1984
אורי שרון, אתה תעמוד פה ותזרוק בקבוק תבערה; אני אחכה במקום אחר, חדשות, 13 בדצמבר 1988
↑  הבחירות לא יידחו, חדשות, 28 בפברואר 1989
↑  הקהל קרא: תנו לנו את המחבלים, נעשה להם משפט צדק ונתלה אותם, חדשות, 6 במרץ 1992
פאיז עבאס, חשוד ברצח החיילים בגלעד התלונן: "שוטרים היבו אוחי", חדשות, 10 במרץ 1992
↑  ברוך מאירי ועזרא ינוב, 4 פעילי חמאס ביטלו עתירתם לבג"ץ ־ ויגורשו בקרוב, מעריב, 8 בינואר 1991
↑  פאיז עבאס, הש"ח' יאמין חש בטוב והוחזר לכלא אשמורת, חדשות, 17 באפריל 1990
↑  סלימאן אל שאפי, פאיז סעיד, יאסין לחוטפים: אל תהרגו אותו, חדשות, 14 בדצמבר 1992
↑  פאיז עבאס, עשרות הציעו נישואין לפקיסטאנית הכלואה, חדשות, 4 במרץ 1992
↑  שרית רום, פאיז עבאס, ילדים רועדים מקור בכיתות אבל אסור להדליק תנורים, חדשות, 6 בפברואר 1992
↑   עבד אל-מאלכ דהאמשה - התנועה האסלאמית מחליטה להתמודד לכנסת והקמת מפלגת רע"מ, בביצוע מוזיאון הכנסת, סרטון  באתר יוטיוב, 24 במאי 2023
↑   עבד אל מאלכ דהאמשה - בוחרים לראשונה סגן יו"ר הכנסת מהמפלגות הערביות, בביצוע מוזיאון הכנסת, סרטון  באתר יוטיוב, 14 ביוני 2023
1 2   עבד אל מאלכ דהאמשה - חבר הכנסת הראשון ממפלגה ערבית שיוצא למשלחת רשמית, מטעם הכנסת, לחו"ל, בביצוע מוזיאון הכנסת, סרטון  באתר יוטיוב, 19 ביוני 2023
↑   עבד אל-מאלכ דהאמשה - "ביטול מס רכוש", בביצוע מוזיאון הכנסת, סרטון  באתר יוטיוב, 3 ביולי 2023
↑  רק"ח, דבר, 16 בפברואר 1973
↑  לינוי בר גפן, המשטרה תבדוק את מכתבו של דהאמשה לאסד, באתר ynet, 16 באפריל 2001
דן שיפטן, ‏זהותם החדשה של הח"כים הערבים, תכלת 13, סתיו התשס"ג 2002
↑  ח"כ לשעבר עבד אל-מאלכ דהאמשה על חטיפת החייל גלעד שליט: "פעולה לגיטימית ומבורכת", 3 בנובמבר 2006, מבט לתקשורת פלסטינית
↑  דוד סירקין, ח"כ לשעבר הכחיש את הטבח - ולא יופיע שוב בשידורי כאן, באתר בחדרי חרדים, 15 בספטמבר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010685514005171
גבעת מרדכי

| --- | --- |

"מעלות" (1980), פסל מאת עזרא אוריון בכניסה לשכונה מרחוב הרצוג
 מידע
 עיר:  ירושלים
 תאריך ייסוד:  1955
 על שם:  מרדכי אבל
 קואורדינטות:  31°45.800′N 35°11.815′E﻿ / ﻿31.763333°N 35.196917°E﻿ / 31.763333; 35.196917
 שכונות נוספות בירושלים
  (למפת ירושלים מוגדלת) גבעת מרדכי(למפת ירושלים רגילה) גבעת מרדכי(למפת הרי ירושלים רגילה) גבעת מרדכי(למפת הרי ירושלים מוגדלת) גבעת מרדכי
 
הקמת בית הכנסת 'אוהל משה אליהו' בשכונה, 1955
הכניסה לשכונה מכיוון רחוב בייט
מבט לדרום גבעת מרדכי מכיוון דרום שכונת בית וגן
גבעת מרדכי היא שכונה בדרום מערב העיר ירושלים. השכונה גובלת בשכונות בית וגן, רמת בית הכרם, פת, ניות, גבעת רם, ועמק הצבאים.
היסטוריה

השכונה הוקמה בשנת 1955, על ידי הפועל המזרחי וחברת משכנות, על אדמות שנתרמו לקק"ל על ידי מרדכי (מקסוול) אַבֶּל (Abbell;‏ 1902–1957), עורך דין ורואה חשבון, איל נדל"ן ופעיל חברתי יהודי-אמריקאי משיקגו, ממייסדי המזרחי בארצות הברית, ועל שמו נקראה השכונה. בשלב ראשון נבנו בשכונה 100 יחידות דיור, והוא תוכנן לכלול 400 יחידות דיור. בשנת 1970 כבר היו בשכונה 400 יחידות דיור ובשלבי בנייה היו עוד 130 דירות.
היום הראשון של מלחמת ששת הימים החל בהפגזה כבדה של הצבא הירדני על מערב העיר. גם שכונת גבעת מרדכי ספגה פגזים רבים. מפגיעת אחד מהם נהרגו בסמוך לבית הכנסת שני נערים תושבי השכונה: אברהם איפרגן ויצחק מנסור.
אופי השכונה

הרחובות בחלקה הישן של השכונה נקראים על שמם של מנהיגים מתנועת המזרחי. הרחוב הראשי בשכונה נקרא רחוב שח"ל, על שמו של המנהיג הציוני ר' שמואל חיים לנדוי, מהוגי הדעות של התנועה. רחובות נוספים נקראים גם הם על שם רבנים ופוליטיקאים ציונים דתיים: הרב ישעיהו וולפסברג-אביעד, הרב זאב גולד, הרב חיים הלר, ודוד צבי פנקס, חבר מועצת המדינה הזמנית, הכנסת הראשונה והשנייה ושר התחבורה. רחוב נוסף נקרא על שם יצחק דוד מן, איש ציבור בירושלים. עם מעברה של ישיבת חברון כנסת ישראל לשכונה נקרא רחוב על שם ראש הישיבה, הרב יחזקאל סרנא, ורחוב נוסף בשם משאת משה, על שם ספרו של הרב משה חברוני, ראש הישיבה לאחר פטירת הרב סרנא ומי שהביא לבניין קריית הישיבה בשכונה.
בגבעת מרדכי מתגוררים (לרוב בשכירות קצרת טווח) זוגות צעירים וסטודנטים רבים, בגלל אופייה הדתי וקרבתה למוסדות לימוד אקדמיים דוגמת המרכז האקדמי לב, מכללה ירושלים, המכללה האקדמית להנדסה ירושלים, וקמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית. חלק גדול מהמבנים בשכונה הם בניני דירות בעלי למעלה מחמש קומות. רובם המוחלט בנויים על פי אותם עקרונות ארכיטקטוריים (ונבנו, כך על פי וותיקי השכונה, "בשיטת העתק הדבק"). בניינים אלה מצטיינים בחסכון בשטח ובאנרגיה, ונחשבים פחות נוחים עבור משפחות דתיות, בשל העובדה שאין בהם מקום לבניית סוכות. מתנגדיו של ראש העיר טדי קולק טענו שהוא קידם בניית מבנים בארכיטקטורה המסוימת הזו כדי לנסות ולמשוך אוכלוסייה חילונית לירושלים ולהצר את צעדיה של ישיבת חברון כנסת ישראל. ערכה הנדל"ני של השכונה עלה משמעותית עם סלילת כביש בגין ופתיחת הכניסה המערבית לקמפוס גבעת רם הסמוכים לשכונה.
נכון ל-2016, מתגוררים בשכונה 5,435 תושבים, ברובם דתיים לאומיים וחרדים. רבני השכונה הם הרב איסר קלונסקי והרב יוסף שרעבי.
בשל אופייה הדתי של השכונה, חלק מרחובותיה סגורים לכניסת כלי רכב בשבתות וחגים.
מוסדות בשכונה

בשכונה מספר מוסדות לימוד. בשנות ה-70 של המאה ה-20 הוקם בית ספר יסודי ממלכתי דתי, שנקרא מאוחר יותר על שם ציון עזרי, ובי"ס תיכון לבנות בשם מדרשיית עמליה, שכיום הוא אולפנת טליה שכולל גם פנימייה. לקראת סוף העשור הושלם בשכונה הקמפוס של ישיבת חברון, אחת הישיבות היוקרתיות בציבור החרדי-ליטאי ובה לומדים מעל 1500 תלמידים. בעשורים הבאים הוקם בשכונה גם בית ספר יסודי ממלכתי על שם מנשה אלישר. עם השנים עבר בית הספר מנשה אלישר למשכן חדש ברמת שרת, ובמקומו פעל במבנה בי"ס לחינוך מיוחד אלונים. ב-2013 עבר בית הספר לרמת אשכול ובמבנה החל לפעול בית ספר יסודי ממלכתי דתי תורני חדש הקרוי על שם בן ציון נמט, לשעבר ראש מנח"י.
בשכונה פועל סניף של תנועת הנוער עזרא, הנקרא בפי הנוער "גיגי". במרכז השכונה מצוי מרכז מסחרי קטן. בשכונה מספר גדול של בתי כנסת, ביניהם "שיף שול", הקרוי על שם בית כנסת בווינה, ושקהילתו משתדלת לשמור על מנהגי הקהילה הווינאית, בית הכנסת החסידי ציוני "פיינשטוב", ובית כנסת המשמש גם כבית חב"ד. בית כנסת נוסף נקרא חניכי הישיבות - "אהל דוד" הוא כעין ה"שטיבלך" של השכונה.
בשכונה 4 גני משחקים. אחד מהם הוא גן משחקים שבעבר הכיל מתקן שהיה בנוי מפירמידה של ארבעה כדורים, קוטרו של כל אחד כשני מטרים, ומגלשות, ונקרא "גן הכדורים". המתקן נשרף, אך שמו של הגן נותר על כנו, אף על פי שכיום נמצא במקום מתקן קונבנציונלי יותר. בגבולה של השכונה עם שכונת בית וגן שוכן קמפוס הגברים של בית הספר הגבוה לטכנולוגיה בירושלים, ובתוכו הישיבה התיכונית תורה ומדע.
בקרבת השכונה

בסמוך לשכונה, על גבול עמק הצבאים וכביש בגין, שכן יישוב ביזנטי ומוסלמי קדום המכונה חוות הוזיר (קעאד אל-וזיר), ובו נמצאו מבנים, גתות, מתקנים חקלאיים נוספים ומערות קבורה. בשנות ה-20 של המאה ה-20 התיישב הנזיר ויקנדיוס מהפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים בשטח שבין גבעת מרדכי לרמת בית הכרם של היום. הנזיר נהרג ב-1948 מההפגזות על העיר. תושבי האזור כינו את החורשה שהייתה במקום (כיום בדרום שכונת רמת בית הכרם) "חורשת הנזיר" או "חורשת הווזיר".
למרגלות השכונה מצוי הפסל "מעלות", הידוע יותר בשמו העממי "סולם יעקב", של הפסל עזרא אוריון. הפסל עצמו העדיף שלא לכנותו בשם, כדי לתת לצופה אפשרות לפרש את המראה כרצונו.
תחנת הכיבוי וההצלה הראשית של ירושלים, "תחנת בירה", ממוקמת בשכונה זו.
המרכז הראשי לבקרת הרמזורים בירושלים ממוקם בגבול שכונה זו.
הערות שוליים

↑  הונחה אבן פינה לשכונה חדשה של הפועל המזרחי בירושלים, הצופה, 6 ביולי 1955; המשך
ד"ר י. וינשטוק, השמטות, הצופה, 4 ביולי 1957
↑  בבירה יינטע גן גוש עציון, מעריב, 29 במאי 1960 על אבל ראו "Maxwell Abbell, American Jewish Leader, Dead; Was Close to Eisenhower," JTA, July 10, 1957; "Abbell, Owner of Big Hotels, Is Dead at 55," Chicago Tribune, July 10, 1957, p. 18.
↑  גבעת מרדכי, הצופה, 8 באוגוסט 1957
↑  חברת משהב בירושלים למשרדיה החדשים, מעריב, 15 באפריל 1970
↑  דף לזכר אברהם איפרגן, ב"לעד" – אתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה
↑  דף לזכר יצחק מנסור, ב"לעד" – אתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה
↑  גבעת מרדכי, נתונים סטטיסטיים באתר עיריית ירושלים
↑  מ"חוות הנזיר" לשכונת יוקרה בירושלים או, זיכרונות ילדות בשכונת בית-הכרם, איתמר כץ ורות קרק
↑  בית חדש לכבאי ירושלים, מעריב, 9 באוקטובר 1966
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007469459505171
בית הכנסת הדוד שעיא

בית הכנסת הדוד שעיא הוא בית הכנסת העתיק ביותר באספהאן, והוא שוכן בשכונת ג'וברה.
היסטוריה

לאחר שהתיישבו באספהאן, יכלו היהודים להקים בתי כנסת, שנבנו בשלבים שונים לאורך ההיסטוריה. כמה מבנים מתקופת הקג'אר השתמרו עד ימינו.
אדריכלות

הארכיטקטורה של בתי הכנסת באספהאן מזכירה את מבנה הכנסיות הארמניות, אך ללא עיטורים פנימיים, בהתאם למסורת היהודית שאוסרת על ציור דמויות אנושיות על הקירות. הסגנון האדריכלי של בתי הכנסת באספהאן מאופיין בפשטות, צניעות והתאמה לסביבה.
הערות שוליים

1 2 3  Fars News Agency : کنیسه‌های اصفهان جلوه‌های زیبایی از تاریخ و هنر, archive.md, ‏2015-05-17
ערך זה הוא קצרמרבנושא בתי כנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
התנועה האסלאמית

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  כפר קאסם, ישראל
 igatha48.com
 
התנועה האסלאמית (ידועה גם כ: התנועה האסלאמית בפלסטין 48, אגודת הסיוע 48, או בערבית: جمعية الإغاثة 48), היא תנועה אסלאמיסטית ישראלית השואפת לעודד את דת האסלאם בקרב ערביי ישראל. לתנועה מאפיינים רבים הדומים למאפייני תנועת האחים המוסלמים וכמותה היא פועלת בשני מישורים עיקריים: דתי (חינוך מוסלמי, שירותי דת) וחברתי (שירותי רווחה). התנועה משתייכת אידאולוגית לקבוצה רחבה של תנועות אסלאמיות בעולם השואפות לתחיית האסלאם ודוגלות בעיקרון: "האסלאם הוא הפתרון", אך היא נבדלת מהם בעידודה את הלאומיות הפלסטינית, בעוד התנועות האחרות דוגלות בעידוד זהות דתית-מוסלמית, והדחקת הזהות העדתית והלאומית.
התנועה נוסדה ב־1971, וב־1996 התפלגה לשני פלגים: הפלג הצפוני הקיצוני והפלג הדרומי המתון יותר. הצפוני מחרים את הבחירות לכנסת ובשנת 2015 הוכרז התאחדות בלתי מותרת. הפלג הדרומי נחשב למתון יותר, ונציגים מטעמו משמשים כחברי הכנסת מטעם מפלגת רע"מ אשר רצה לרוב לכנסת בסיעה משותפת עם מפלגות אחרות (כגון רע"מ-תע"ל והרשימה המשותפת) החל מהכנסת הארבע עשרה.
מטרות

במהותן דומות מטרות התנועה האסלאמית למטרות של כל תנועה אסלאמית מודרנית.[דרוש מקור][דרושה הבהרה] ההבדלים האידיאלוגים הם ברובם תוצאה של קיומה של התנועה האסלאמית בתוך מדינה שרובה יהודית.
ההבדלים בין הפלגים הם בראש ובראשונה ביחס למדינת ישראל ואילו ההבדלים האחרים ביניהם הם זניחים יחסית להבדלים הפנימיים בתוכם.
המטרות הכלליות הן:
עידוד קיום מצוות האסלאם.
טיפוח התרבות האסלאמית.
חינוך אסלאמי.
קיום פעילות רווחה אסלאמית (על פי מצוות הצדקה המהווה אחד מחמשת עמודי האסלאם).
שמירה על המקומות הקדושים לאסלאם וטיפוחם.
עזרה לפלסטינים בשטחים.
העמדות לגבי ישראל הן שונות לפי הפלגים:
פלג צפוני - אי הכרה בזכות הקיום של מדינת ישראל (יש להחליפה במדינה מוסלמית), נכונות להיעזר בה לצרכים מיידיים.
פלג דרומי - יחס אמביוולנטי לקיום מדינה יהודית בישראל.שמה דגש על שיפור מעמד החברה הערבית בישראל תוך נכונות להשתתף במוסדות השלטון ולהשפיע מבפנים על ההחלטות.
פעילות התנועה

פעילות התנועה מפוצלת ברובה לפי הפלגים, הפעילות אמנם זהה אולם מבוצעת בנפרד.
בין הפעולות המתבצעות:
שיעורי אסלאם.
ארגון תפילות.
מבצעים לעידוד קיום מצוות האסלאם.
ארגון קייטנות אסלאמיות.
שיפוץ מסגדים נטושים.
טיפול במסגדים קיימים.
שיפוץ קברי קדושים מוסלמים.
איסוף וחלוקת צדקה.
סיוע למשפחות נזקקות בשטחים.
סיוע משפחתי (ייעוץ משפחתי, פתרון סכסוכים וכדומה).
ארגון ליגת כדורגל.
הוצאת עיתונים.
הגנה על כבוד הדת האסלאמית.
מלחמה בתאונות הדרכים.
מלחמה בסמים.
בלימת חדירת תרבות המערב (ברים, דיסקוטקים, פמיניזם וכדומה) לחייהם של ערביי ישראל.
טיפול בבעיות מוניציפליות.
שמירת קשר עם תנועות אסלאמיות מקבילות.