stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
להתראות, אללה
ייחודו של הספר

רומן זה הוא בין יצירות המקור היחידות המתארות חיי שגרה של גדוד לוחם בשטחי יהודה ושומרון. זוהי גם היצירה היחידה בה יש ייצוג משמעותי לחוויית תומך הלחימה, כפי שהיא נראית מחמ"ל גדודי.
כמו כן, זוהי אחת היצירות הישראליות הבודדות בנושא השירות הצבאי שנכתבו אודות אישה ועל-ידה. לדברי המחברת, חלק גדול מעלילת הספר מבוסס על השירות הצבאי שלה עצמה ועל אירועים אמיתיים שהתרחשו ביהודה ושומרון. במאמר על רקע צאת הספר היא טוענת כי למרות ריבוי הנשים בגופי הביטחון ובחוגים אקדמיים רלוונטיים, מקומן בשיח הצבאי מוגבל, ודעותיהן בנושאי צבא וביטחון זוכות לרוב ליחס מזלזל. לדבריה, היכולת לתאר נאמנה את השירות הצבאי ביהודה ושומרון אינה שמורה לגברים בלבד: "מחזורים רבים של חיילים – לוחמים ותומכי לחימה – עוברים שם את אותם דברים. לכל אחד מהם יש עיניים ואוזניים – חיילות וחיילים כאחד. אחדים משתמשים בהם יותר מאחרים. כולם זוכרים, ואחדים כותבים."
בריאיון ל"מעריב" סיפרה המחברת כי לבחירה באישה כדמות ראשית יש ערך מוסף בעלילה הנעה בין שתי חברות גבריות מאוד - צה"ל וחמאס. דרך עיניה של הגיבורה אריאל נחשף המקום המורכב של נשים בחברות אלו, שהפרדה בין המינים היא עקרון מרכזי בהן. אריאל אינה משלימה עם הצרת צעדיה, נאבקת להשמיע את קולה גם בין גברים, וקונה את מקומה אפילו בין גברי החמאס באמצעות הרגשות שהיא מעוררת בטארק, מנהיגם וחברם האהוב.
ביקורות על הספר

מאיר עוזיאל: "איזה ספר. הספר העברי הטוב ביותר שקראתי זה חמש שנים. אולי עשר. העמודים האחרונים אפילו העצימו את ההערכה שלי. חששתי מהם. לא. גם הם היו מושלמים ויותר מזה. לסופרת יש כל המילים בעולם לכתיבה, אני נשארתי חסר מילים וחוזר כמו תוכי על שתיים: איזה ספר! העלילה עוצרת נשימה, וזה לא ספר מתח. הסיפור הוא עלינו, על הפלסטינים, על הרוע, ועל מי שעומדים בינינו לבין המציאות: הצעירים הטובים ביותר שלנו. ספר שמתאר סוף־סוף את האמיתות העמוקות ביותר, ואת הצעירים שאנחנו חבים להם את חיינו. איזה צעירים. איזה גיבורים. איזה ספר. איזו אמת שאנחנו מנסים להתכחש אליה. קשה לי להבין איך ספר כזה לא זכה להתייחסות של אלפי מילים משבחות ולתוכניות טלוויזיה ורדיו. אם ספר כזה עובר בשקט, אין ספק שמשהו לא זורם נכון בתרבות."
איטו אבירם: "בתום שניים-שלושה עמודים התמלאתי הערצה אל הכותבת הצעירה משתי סיבות: הראשונה – יש לה כישרון כתיבה, היא שופעת תיאורים ודימויים, כתיבתה מהירה ומסקרנת, ואף שמדובר בעלילה מותחת ונמרצת, היא איננה גולשת לרמה טלה-נובלית. הדמויות עדיין מאופיינות נכון, יש לגיבורה אופי וזווית ראייה ייחודית והסיפור אינו נכתב בשחור/לבן, אלא יש בו גוני משנה."
שרה מלול: "יהיה לכם קשה להניח מהיד את הספר. אתם תצללו לתוך העלילה כבר מהשורות הראשונות. גם אם אין לכם רקע צבאי תוכלו להבין ולהישאב פנימה. הכתיבה משובחת, מלאה דימויים, שוטפת, חושנית וסוחפת. לא ישעמם לכם."
נושאים מרכזיים

זהו סיפורם של צעירים בני "דור האנתפאדות" משני צדי הגדר, ישראלים ופלסטינים כאחד, אשר אינם מכירים מציאות חיים אחרת מלבד זו של סכסוך אלים. הוא עושה זאת על ידי הצגה נרחבת של המציאות בשטחים משתי נקודות מבט מנוגדות - זו של חיילי צה"ל וזו של האוכלוסייה הפלסטינית, ובפרט של חמושים הפועלים נגד ישראל. החשיפה לאורח חיי החמושים והדילמות המלוות אותו הולכת וגוברת ככל ששהותם של הגיבורים בעיר מתארכת. הספר נוגע ביחסם המורכב של חמושי ארגון חמאס לדת, לישראל, למנהיגי הארגון, לרשות הפלסטינית ולארגון היריב פת"ח, וכן בהתמודדות עם אובדן בחוג החברים והמשפחה, ושאיפותיהם של הצעירים לחיים נורמליים יחסית. לדברי המחברת, הספר "מבקש לפתוח שער לעולם שלמרות קרבתו הגאוגרפית לישראל, הוא זר למרבית הישראלים".
הספר מלווה את גיבוריו בתהליכי טרנספורמציה משמעותיים: אריאל הופכת בהדרגה מחיילת "רגילה" למסתערבת בעלת שתי זהויות המצויות בקונפליקט מתמיד. אוהד, אשר מתחיל את הסיפור כמסתערב מיומן וקר רוח, מפגין רמות מסוכנות של הזדהות עם דמותו הבדויה ועם טארק ההופך לחברו. ואילו טארק מתנער אחת-אחת מאשליות ומוסכמות-יסוד שהפכו אותו לרב-מחבלים בשירות מנהיגי חמאס. כתב "מעריב" מאיר עוזיאל כינה אותו "הספר העברי הטוב ביותר שקראתי זה חמש שנים" וסיכם: "הסיפור הוא עלינו, על הפלסטינים, על הרוע, ועל מי שעומדים בינינו לבין המציאות: הצעירים הטובים ביותר שלנו. ספר שמתאר סוף־סוף את האמיתות העמוקות ביותר, ואת הצעירים שאנחנו חבים להם את חיינו. איזה צעירים. איזה גיבורים. איזה ספר. איזו אמת שאנחנו מנסים להתכחש אליה."
שפת הכתיבה

הספר, המתאר שני עולמות המתקיימים במקביל ביהודה ושומרון, משלב סלנג, שפת קשר והווי צבאיים עם חילופי דברים בערבית, ציטוטים מהקוראן ואלמנטים נוספים מדת האסלאם ומהתרבות הערבית - כולם מתורגמים ומוסברים בהערות שוליים או לחלופין מובנים מההקשר. מקומה של השפה הערבית במרחב הציבורי בישראל ויחסו של הציבור היהודי אליה היו נושא לדיון ער בעת יציאת הספר, בעקבות כרזות הפרסומת לסדרת הטלוויזיה "פאודה", שעשו שימוש בשפה הערבית. חלקן אף הוסרו כיוון שנתפסו כמאיימות על ידי תושבים שאינם דוברי ערבית. בניגוד לכרזות אלו, השימוש בשפה ב"להתראות, אללה" נעשה בתעתיק פונטי ובתרגום. כך, דוברי עברית יכולים לא רק לקרוא ולהגות נכונה את הדברים, אלא גם להבין את משמעותם ולפתח היכרות עם השפה הערבית המדוברת.
למרות ההשוואה המתבקשת לספרים ישראליים אחרים העוסקים ביחסי ישראלים-פלסטינים, המחברת מציינת דווקא את "גדר חיה" מאת דורית רביניאן כספר שעורר, בעיניה, מהומה רבה על לא דבר.
המחברת הודיעה כי צפוי ספר המשך ל"להתראות, אללה", אשר יעסוק בקורותיה של אריאל כאישה בוגרת.
הערות שוליים

↑  להתראות אללה, באתר www.kinbooks.co.il
↑  לי-אור אמיר, ‏"לא חשבתי שההיתקלות במחנה הפליטים בגדה, תשפיע ככה על הקריירה שלי", באתר ‏מאקו‏, 3 באוגוסט 2021
1 2  "איך העזתי לכתוב את "להתראות אללה", ספר על מסתערבים, אפילו שאני אשה". פוליטיקלי קוראת. 2018-03-28. נבדק ב-2018-04-25.
1 2 3 4  "מסתערת קדימה", מעריב, 23.1.18, באתר Google Docs
↑  דבריה של המחברת אודות הספר במועדון הקוראים "ספר זה כל הסיפור"
↑  "נעים להכיר, לי-אור אמיר - סלונט". סלונט. 2018-03-12. נבדק ב-2018-04-25.
↑  מאיר עוזיאל, ‏הפירוש המודרני של אבא או אמא בעיני הילד: “המבוגר שמתלונן כמה קשה לגדל אותי", באתר מעריב אונליין, 7 ביולי 2019
1 2  המחברת מציגה את הספר במועדון "קוראות"
1 2  השאלון עם לי-אור אמיר, מחברת הספר “להתראות אללה” (כנרת זמורה-דביר) – קורא בספרים, באתר www.korebasfarim.com
↑  מאיר עוזיאל, ‏הפירוש המודרני של אבא או אמא בעיני הילד: “המבוגר שמתלונן כמה קשה לגדל אותי", באתר מעריב אונליין, 7 ביולי 2019
↑   עמית לוי, מתי התחילו היהודים לפחד כל כך מאותיות בערבית, באתר הארץ, 2 בינואר 2018
רון פונדק

| --- | --- |

פונדק, 1970
 לידה:  14 במאי 1955 תל אביב-יפו, ישראל 
 פטירה:  11 באפריל 2014 (בגיל 58) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת לונדון 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
רון פונדק (14 במאי 1955 – 11 באפריל 2014) היה ממתכנני הסכמי אוסלו, כיהן כמנכ"ל מרכז פרס לשלום משנת 2001 עד 2012.
ביוגרפיה

פונדק היה בנו של העיתונאי הישראלי-דני נחום פונדק ושל סוזי פונדק; אחיו, אורי פונדק, נהרג במלחמת יום הכיפורים. פונדק התגייס לצה"ל בשנת 1973, מיד לאחר מלחמת יום הכיפורים, שובץ בחיל המודיעין ולאחר קורס קצינים שירת כקצין מודיעין. בהמשך אף עבד בקהילת המודיעין הישראלית בתפקידים שונים. בשנת 1991–1992 הועסק כעיתונאי בעיתון "הארץ".
הוא השלים עבודת דוקטורט בבית הספר ללימודי המזרח ואפריקה (SOAS) באוניברסיטת לונדון, והתמחה בהיסטוריה הפוליטית-מדינית של המזרח התיכון. בשנת 1994 פרסם באנגליה את הספר "The Struggle for Sovereignty", העוסק בהיסטוריה הירדנית בין השנים 1946–1951. מאז, כתב פונדק מאמרים לעיתונות הישראלית והבינלאומית בנושאי תהליך השלום הערבי-ישראלי.
לאחר פרישתו ממרכז פרס לשלום התמנה ליו"ר פורום ארגוני השלום הישראלי.
נפטר ב-11 באפריל 2014, ממחלת הסרטן.
מעורבות ביוזמות שלום

מראשית שנות ה-90 נטל פונדק חלק משמעותי בניסיונות לקידום פתרון לסכסוך הישראלי-פלסטיני. בתוך כך, היה מעורב בראשית שנות התשעים ביצירתו של ערוץ השיחות החשאי עם אש"ף באוסלו, בידיעתו של שר החוץ דאז, שמעון פרס. בשלב שני, היה פונדק חבר בצוות הישראלי המצומצם שנשא ונתן עם אש"ף על ניסוח הסכם הצהרת העקרונות אשר נחתם בוושינגטון ב-13 בספטמבר 1993.
בשנים שלאחר הסכמי אוסלו היה פונדק מעורב במספר יוזמות שלום, קבוצות מחקר, ועדות היגוי וקבוצות עבודה אשר מטרתן הייתה לקדם שלום ישראלי-ערבי, תוך השפעה ישירה ועקיפה על מדיניות ממשלתית.[דרוש מקור] בשנים 1994 – 2000 היה פונדק בין הדמויות המרכזיות שהובילו ערוצי דיאלוג שונים עם הפלסטינים, שכונו: Track Two, בהם נדונו במשותף נושאים מקצועיים ומדיניים שהיו קשורים להצעה להסדר קבע של שלום בין ישראל למדינה פלסטינית, בהם הבנות ביילין-אבו מאזן. תוצרי שיחות אלו באו לידי ביטוי בועידת קמפ דייוויד שהתקיימה בשנת 2000, ובועידת טאבה. פונדק נמנה גם עם מנסחי יוזמת ז'נבה ב-2003.
ב-2004 שלח פונדק מכתב למרואן ברגותי, שנידון לחמישה מאסרי עולם על מעורבותו ברצח יהודים, בו טען כי מאסרו של ברגותי, אותו כינה "שותף אמיתי לשלום", הוא "טעות איומה ומרה".
פונדק סבר בשנת 2009 כי הסכם אוסלו הוא הסכם היסטורי אשר הניח את היסודות להמשך המשא ומתן בין ישראל והפלסטינים וקבע את העקרונות המרכזיים להסכם שלום עתידי. בשנת 2013 הודה פונדק כי הסכם אוסלו נכשל, אך טען שהעקרונות שהובילו להסכם אוסלו הם הדרך היחידה לשלום, בנוסף טען כי השלום צריך להיות המאיץ של הכרעת המדינה כישראלית ולא יהודית.
תפקידים ציבוריים

פונדק שימש כחבר ועדת ההיגוי של קבוצת Aix וחבר ועדת ההיגוי של יוזמת ז'נבה. כמו כן, כיהן כיו"ר המשותף של פורום ארגוני השלום הפלסטיני-ישראלי. טרם הצטרפותו למרכז פרס לשלום שימש מנהל שותף של הקרן לשיתוף פעולה כלכלי (ECF), ארגון ישראלי המקדם נושאים שונים, מדיניים וכלכליים, הקשורים לתהליך השלום.
בנוסף, שימש כחבר האספה הכללית של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, חבר בוועד המנהל ובוועדת תערוכות ורכישות במוזיאון תל אביב לאומנות, וחבר בוועד המנהל ובוועד האקדמי של המכון לדיפלומטיה ושיתוף פעולה אזורי באוניברסיטת תל אביב.
ספריו

"ערוץ חשאי: אוסלו - הסיפור המלא", ידיעות ספרים, 2013.
"ציר סקרנות, צומת ודאות", כנרת-זב"ם-דביר, 2013.
הערות שוליים

↑  יוסי מלמן, סיפורו של הרברט פונדק, העיתונאי הדני ששימש כסוכן מוסד, באתר הארץ, 4 במרץ 2010
↑  רון פונדק, "ציר סקרנות, צומת ודאות", כנרת-זב"ם-דביר, 2013, עמוד 53.
↑  רון פונדק, "ציר סקרנות, צומת ודאות", כנרת-זב"ם-דביר, 2013, עמוד 205.
↑  אטילה שומפלבי, אדריכל הסכם אוסלו רון פונדק נפטר בגיל 59, באתר ynet, 11 באפריל 2014
↑  אילאיל שחר, "ברגותי, אתה השותף לשלום", באתר nrg‏, 24 באוגוסט 2004
↑  רון פונדק, מורשת אוסלו, שירות החדשות "קומון גראונד-מזרח תיכון", 9 בנובמבר 2009
↑    מוטי קרפל, ‏אכן, אין ימין ואין שמאל, בעיתון מקור ראשון;
 20 שנה להסכמי אוסלו || רון פונדק מביט לאחור, ומסתכל גם קדימה, באתר הארץ, 11 בספטמבר 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007477334005171  BnF: cb14620028j (data)  GND: 1046284460  ISNI: 0000 0000 7144 4304  LCCN: no2002040221  SNAC: w6s203nd  VIAF: 76569325   WorldCat (עם VIAF): 76569325
מגלה טמירין

| --- | --- |

השער הפנימי של "מגלה טמירין", וינה 1819
 מידע כללי
 מאת:  יוסף פרל
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  סאטירי
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1819
 מספר עמודים:  55
מגלה טמירין הוא חיבור סאטירי אנטי-חסידי שנכתב על ידי יוסף פרל בשנת 1819 כרומן מכתבים פארודי בין חסידים, והפך לסמל במאבקי תנועת ההשכלה היהודית בתנועת החסידות.
תוכן

אחרי שכתב את ספרו "על מהות כת החסידים, על פי ספריהם שלהם עצמם" בשפה הגרמנית, שבו מתח פרל ביקורת חריפה על תנועת החסידות בהסתמך על בקיאותו בחיבורי ראשוני החסידות הראשונים, ואותו ייעד לקהל משכיל וגרמני, חיבר פרל את מגלה טמירין בלשון הקודש שיועדה ליהודים. השם מגלה טמירין רומז לשמו של פרל, כפי שרשם בחידות בסוף לוח שנה שפרסם, לגבי הצוללנים שולי הפנינים (משמעות שם משפחתו) והמילה טמירין היא גימטריא י' פרל.
הספר נכתב בצורה של רומן מכתבים (רומן אֶפּיסטוֹלָרי) בתכתובת של 151 איגרות בדויות ששלחו חסידים שהעיקרי שבהם הוא גבאו של אדמו"ר שגם את שמו בדה. האיגרות ברובן עוסקות ב"בוך" (יידיש: ספר חולין, בניגוד לספר קודש) מסתורי שנכתב כנגד החסידות ונשלח לשלטונות, ובעקבותיו התגברו הגזירות והרדיפות על החסידים. הגבאי מבקש ממכותביו לעשות כל שביכולתם לנסות להשיג את הבוך, לראות מה כתוב בו, ולגלות מתוך ההקדמה מיהו המחברו. בדרך אגב, הוא מספר כיצד הבוך משפיע על מתנגדי החסידות המתלוצצים על החסידים, ומביא דוגמאות מפורטות לכך. ככל הנראה מתכוון פרל ב"בוך" לחיבור הגרמני שחיבר הוא עצמו קודם לכן, אך נראה שגם ספר זה עצמו יכול להיות הבוך האמור, והקורא מתחיל לגלות זאת עם התקדמותו בקריאת התכתובת.
פרל העלים את שמו וחתם על החיבור בשם "עובדיה בן פתחיה", בדמותו של חסיד שקיבץ את האיגרות והוסיף הקדמה מפורטת עם ציטוטים מכמה ספרי חסידות, ובהם שבחי הבעש"ט וכתבי ר' נחמן מברסלב. הגבאי הכותב את הספר מקבל פתקה שאם שם אותה בכיס ימין הופך רואה ואינו נראה ואם שם אותו בכיס של בגד הציצית יוכל לעוף בעננים ממקום למקום, וכיס שמאל לא מסייע לו בדבר, וכך הוא יוצא למשימתו לראות את מעשיהם היומיומיים של ה"צדיקים" - מנהיגי החצרות החסידיות. בשלב מסוים הוא מגלה את שם כותב האיגרת יוסל פראדעלס.
חלק מכלי הסאטירה של פרל הם כלים לשוניים: הוא חיקה את העברית המשובשת והמעורבת של החסידים בכישרון רב. הסאטירה והלגלוג היו כל כך שנונים עד שבתחילה לא הבינו חסידי גליציה שהספר שלפניהם הוא זיוף סאטירי, והחלו מפיצים אותו ביניהם,[דרוש מקור] ורק אחר כך עמדו על התרמית והחלו רודפים את עותקי הספר ושורפים אותם.
התקבלות וביקורת

המשכילים הפיקו הנאה רבה מהספר, ואף כתבו לו חיקויים והמשכים; יצחק בר לוינזון כתב קונטרס בשם "מגלה סוד", שפרל ערך והדפיס אותו ב-1830 בשם "דברי צדיקים", כהמשך ל"מגלה טמירין". פרל עצמו כתב את "מגלה טמירין" גם ביידיש; החיבור נשמר בספרייתו ופורסם על ידי ישראל ויינלז ב-1937.
יש חוקרים הסבורים ש"מגלה טמירין" הוא הרומן העברי הראשון; אך מרבית החוקרים אוחזים בדעה שמכיוון שמדובר בחיבור סאטירי ובז'אנר אפיסטולרי (קובץ איגרות), אין התואר הזה מתאים לו, ויש לראות את הרומן העברי הראשון ב"אהבת ציון" לאברהם מאפו.
לספר חשיבות רבה, משום שבין קפלי הסאטירה והפרודיה יש תיעוד רב-ערך של עולם החסידות בתקופתו ובמקומו של פרל. כך גם הלשון העברית המיוחדת שבה השתמש, שנועדה להיות חיקוי והגחכה של העברית המשובשת של החסידים, התעצבה כלשון ציורית ועסיסית, רבת כוח-הבעה ומדויקת מאוד.
צנזורה ושריפה

הספר נאסר על ידי החסידים ונידון לשרפה, דבר שגרם לו להיות יקר המציאות עד השנים האחרונות כאשר יצא לאור על ידי פרופ' יונתן מאיר במהדורה מוערת ומבוארת עם מבוא על גלגולי כתיבתו, בצירוף אחרית דבר מאת דן מירון על ידי מוסד ביאליק.
הפטרונית של חסידות פולין, אשת העסקים תמר'ל ברגסון, מצאה את עצמה נפגעת מאזכור מלעיג בתוך הספר: ”שדיברו פעם אחד מאשה תמר'ל אשת ר' בערקי מווארשי, ואמר אחד מהם שאינו יודע למה החסידים קורין אותה ע"פי פקודת החוזה מלובלין ר' תמר'ל, האיך שייך לקרות לאשה ר', והשיב לו האחר, הלא בזהר נאמר בפירוש שתמר היא דוכרא ונוקבא וידוע שתמר'ל הוא מן תמר, ובודאי ראה הלובלינער שבתמר'ל אשת ר' בערקי יש ניצוץ מן תמר, או אפשר גלגול תמר ועי"ז ציווה לקרות אותה ר' תמר'ל מחמת דדוכרא שיש בה.”
ומשום כך ניסתה לדכא את הפצת הספר, והציעה שלושה זהובים תמורת כל עותק זמין. היא שרפה את כל אלה שרכשה.
לקריאה נוספת

מגלה טמירין, וינה 1819; הדפסות נוספות: למברג 1864, למברג 1879, ירושלים 1960. תרגום לאנגלית עם מבוא, ביאור והערות על ידי דוב טיילור: Dov Taylor, Joseph Perl's Revealer of Secrets: The First Hebrew Novel, Boulder, Colorado, 1997. התרגום של פרל עצמו ליידיש מופיע להלן.
ספר מגלה טמירין ליוסף פרל, מהדורה מוערת ומבוארת עם מבוא על גלגולי כתיבתו מאת יונתן מאיר, בצירוף אחרית דבר מאת דן מירון, שני כרכים, מוסד ביאליק, ירושלים תשע"ד
מגלי טמירין, תנועת ההשכלה היהודית בגליציה: היסטוריה, ספרות, הגות וזיכרון, הוצאת מאגנס, 2022
הערות שוליים

↑  מגלה טמירין, עמ' א י.
↑  מגלה טמירין, עמ' נב ב.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007602048505171
כרמל א-קפלה

כרמל א-קפלה במופע המוקדש לנעמי שמר בסדרת ההרצאות על "נשים ופועלן" בתוכנית ללימודי נשים ומגדר באוניברסיטת חיפה ב-5 בנובמבר 2014
כרמל א-קפלה הוא הרכב מוזיקלי (אנסמבל) המבצע מוזיקה רב-קולית, ללא ליווי כלי נגינה (א-קפלה). בנות ההרכב כולן מאזור חיפה, ומכאן שמו.
הקמה

המייסדת, המנהלת המוזיקלית והמעבדת של ההרכב היא, שולה ארז.
חברות ההרכב

בתחילה שרו באנסמבל שישיית בנות. בהמשך, נשארו חמש בנות, בהרכבים שונים לאורך השנים.
חברות ההרכב > ההרכב

מיה גולדשמידט (סופרן)
קרן ילון (סופרן)
ענבר הפטר (אלט), בוגרת בית הספר רימון ומכללת לוינסקי להוראה במוזיקה, ומלמדת נגינה בגיטרה.
לימור ינוביץ (מצו סופרן)
מורן שלו (מצו סופרן), למדה תואר שני בביוכימיה מולקולרית באוניברסיטה העברית
חברות ההרכב > משתתפות שפרשו מההרכב

שמרית כהן
נעה לבינו, למדה תואר שני במדעי הרפואה בטכניון
כנרת ארז (סופרן שני) למדה באקדמיה למוסיקה ע"ש רובין בירושלים. התקבלה כזמרת אלט ראשון, בסווינגל סינגרס
אפרת כהן
רפרטואר

היצירות האמנותיות שההרכב מבצע כולל יצירות קלאסיות אינסטרומנטליות בעיבוד ווקאלי, שירים ישראלים, שירי עמים בשפות שונות, שירי מחזות זמר, מוזיקת ג'אז ומוזיקה קלה.
הופעות

ההרכב מופיע בצורה סדירה ברחבי הארץ, בפסטיבלים, בטקסים ממלכתיים, בקונצרטים, בכנסים, בערבי זמר, באירועים פרטיים ועוד, ביניהם, פסטיבל ישראל, פסטיבל אבו גוש, ליטורגיקה, פסטיבל ערד, פסטיבל משגב ופסטיבל עין-גב.
בנוסף, יצא ההרכב לסיבוב הופעות בגרמניה, ספרד, שווייץ, אקוודור, קרואטיה וסין.
ההרכב שיתף פעולה עם אמנים והרכבים שונים כגון: שמיניית ווקאל, שלמה גרוניך, חנן יובל, התזמורת הסימפונית חיפה ובשנת 2010, הופיע ההרכב כלהקת החימום של הסווינגל סינגרס, ואף ביצע עמם מספר שירים במשותף.
הופעות > מהופעות בטלוויזיה

ב-13 בנובמבר 2013, השתתפו בתוכנית אקס פקטור ישראל
ב-3 בפברואר 2014, התארח ההרכב בתוכנית "אינטרמצו עם אריק" בערוץ כאן חינוכית
הופעה בפרס ישראל, יום העצמאות 6.5.14
לונדון וקירשנבאום
ערוץ הילדים
תוכנית לקראת המילניום ששודרה בטלוויזיה בשישים מדינות ברחבי תבל
פעילות ייצוגית

החמישייה פועלת במסגרת אגף התרבות של עיריית חיפה, והיא אחת מהלהקות הייצוגיות של העירייה.
פרסים

מקום ראשון בשלוש קטגוריות בתחרות הבין-לאומית "שירת הימים"
דיסקוגרפיה

ב-2017, סייעה קרן תרבות חיפה להרכב, בהוצאת התקליטור "שישיית כרמל א-קאפלה"
הערות שוליים

1 2 3  אינטרמצו עם אריק: כרמל א-קפלה Vivaldi - The four seasons, Carmel A-Capella, נבדק ב-2021-11-21
1 2 3 4  כרמל א-קפלה, באתר רשת המתנ"סים קרית אתא
↑  מרכז המוסיקה "אילנות-אליאנס" - צוות המורים, באתר ilanotmusic (באנגלית)
↑  הזמרת הישראלית כנרת ארז מצטרפת ל"סווינגל סינגרס", באתר הארץ, 4 במרץ 2003
↑  אפרת כהן. למדה במגמת תיאטרון בבית הספר לאומנויות רעות, חיפה. בצעירותה הייתה חברה בלהקת הנוער היצוגית של חיפה - מפגשים ברכס ושרה בהרכב כרמל א-קפלה. בצבא שירתה בל, באתר he.autograndad.com
↑  ישראל X Factor - כרמל א-קפלה - אני אשתגע, נבדק ב-2021-11-21
↑  Beethoven the 5th - Carmel A-cappella - כרמל אקפלה - פרס ישראל دیدئو dideo, באתר dideo - search and watch ultimate video (באנגלית)
1 2  עיריית חיפה, הפקת תקליטורים לאמנים מצטיינים, באתר עיריית חיפה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2019052405  MusicBrainz: c81f1707-4b2d-4a9b-a550-18c2132b5ebc  VIAF: 7262156811384345390006   WorldCat (עם VIAF): 7262156811384345390006
מגדל ויליס

| --- | --- |


 הבניין הגבוה בעולם בתקופה:  1973 - 1998
 בניין קודם:  מגדלי התאומים
 בניין הבא:  מגדלי פטרונס
 מידע כללי
 סוג:  גורד שחקים, בניין משרדים, אטרקציה תיירותית 
 על שם:  Willis Group 
 כתובת:  ווקר דרייב דרום 233, שיקגו, אילינוי
 מיקום:  שיקגו 
 מדינה:  ארצות הברית 
 בעלים:  בלקסטון 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1970–1974 (כ־4 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  מאי 1973 
 חומרי בנייה:  זכוכית, אלומיניום, פלדה 
 אדריכל:  סקידמור, אווינגס ומריל, ברוס גרהם, פלזור רהמן קהאן 
 סגנון אדריכלי:  הסגנון הבין-לאומי 
 מידות
 גובה:  442.1 (עד גג המבנה) 527 (כולל התורן בראשו) 412.7 (עד הקומה העליונה) מטר
 שטח:  416,000 מ"ר 
 קומות:  108 + 3 קומות מרתף
 קואורדינטות:  41°52′44″N 87°38′09″W﻿ / ﻿41.87889°N 87.63583°W﻿ / 41.87889; -87.63583
 www.willistower.com
  (למפת שיקגו מוגדלת) מגדל ויליס(למפת שיקגו רגילה) מגדל ויליס
 
מגדל ויליס (באנגלית: Willis Tower), המוכר גם בשמו הקודם מגדל סירס (באנגלית: Sears Tower), הוא גורד שחקים הממוקם ברחוב ווקר דרייב דרום 233 (233 S. Wacker Drive), שיקגו, אילינוי, ארצות הברית. הבניין מתנשא לגובה של 443 מטרים והוא בעל 110 קומות. בזכות כך, החזיק בתואר "הבניין הגבוה ביותר בעולם" בין השנים 1973–1998, עד השלמת בנייתם של מגדלי פטרונס שבמלזיה. כיום הוא הבניין השלישי בגובהו בארצות הברית (אחרי מגדל החירות ומגדל סנטרל פארק) וה-23 בגובהו בעולם. מגדל ויליס הוא אחד היעדים המועדפים על תיירים המגיעים לשיקגו וכ-1.3 מיליון איש פוקדים את קומת התצפית שלו בכל שנה. במרץ 2009, לאחר רכישת המגדל על ידי קבוצת ויליס הבריטית, הוחלט לשנות את שמו ממגדל סירס למגדל ויליס. שמו שונה רשמית ב-16 ביולי 2009.
באוגוסט 2012 העבירה חברת יונייטד איירליינס את משרדיה מבניין יונייטד, הממוקם בווקר דרייב מערב 77, למגדל ויליס. נכון ל-2014, חברת יונייטד היא השוכר הגדול ביותר במגדל ומשרדיה מתפרסים על פני 20 קומות.
במרץ 2015, רכשה קבוצת בלקסטון את הבניין תמורת 1.3 מיליארד דולר אמריקאי.
היסטוריה > תכנון ובנייה

בשנת 1969, תאגיד סירס (Sears, Roebuck & Co.), שהיה הגדול בעולם בתחום הקמעונאות באותה תקופה והעסיק יותר מ-350,000 עובדים, החליט לאגד את כל משרדיו למבנה אחד מרכזי מתוך תפיסה ניהולית שצעד זה יקטין את הוצאות התאגיד. לשם כך, התאגיד שכר יועץ חיצוני, Arnstein, Gluck, Weitzenfeld & Minow (הידוע כיום בשם Arnstein & Lehr, LLP), שיצביע על תא השטח המתאים ביותר בעיר עבור מטרה זו. לאחר איסוף מידע, התייעצות עם רשויות מקומיות ופדרליות ובחינת תיאום רצונות התאגיד עם החוק, הודיע היועץ לתאגיד כי החלקה המתאימה ביותר לתוכניתם נמצאת באזור הידוע בשם אי האווזים (Goose Island) והיא תחומה ברחוב פרנקלין ממזרח, שדרת ג'קסון מדרום, רחוב ווקר דרייב במערב ורחוב אדמס בצפון. את החלקה חצה לשניים רחוב קווינסי. באותו זמן היו האישורים הנדרשים לפינוי רחוב קווינסי כדי לאחד בין שני השטחים. הצעד הבא, היה לרכוש את החלקה. לשם כך, החלה קבוצת עורכי דין ובראשם אנדרו אדסיט (Andrew Adsit) ממשרד עורכי הדין, ארנשטיין (Arnstein), לרכוש מגרש אחר מגרש בתוך אותה חלקה. במסגרת עסקה זו, קנה התאגיד 15 מבנים ישנים, שהיו בבעלות 1,000 איש, בסכום כולל של 2.7 מיליון דולר אמריקאי.
עם דרישות מרחב מיידיות של 279,000 מטרים רבועיים למשרדים ודרישות לאפשרות הרחבה של המבנה בזכות תחזיות הצמיחה, שכר התאגיד את משרד האדריכלים, "סקידמור, אואינג ומריל", לתכנן עבורו את בניין המשרדים, שלימים יהיה אחד הגדולים בעולם. האדריכל ברוס גרהם ומהנדס הבניין פלזור רהמן קהאן יצרו מבנה המורכב מ-9 מנסרות בגבהים שונים וכל אחת מהן מתפקדת באופן עצמאי. שטח הבסיס של כל מנסרה שווה, ומהווה את החלק התשיעי של שטח הבסיס של הבניין כולו. גובהן של שתי מנסרות מגיע עד הקומה ה-50, גובהן של שתי מנסרות אחרות מגיע עד הקומה ה-66, גובהן של שלוש מנסרות אחרות מגיע עד הקומה ה-90 ואילו רק שתי מנסרות מגיעות עד הקומה ה-108 ומגדירות את גובהו של הבניין כולו.
מגדל ויליס היה לראשון מבין תכנוניו של המהנדס קהאן בו השתמש בטכניקת מערכת המנסרות. מערכת זו הוכיחה עצמה כיעילה מאוד והשפיעה רבות על תכנוני גורדי שחקים שבאו אחריו. לדוגמה, בטכניקה זו השתמשו לתכנון הבורג' ח'ליפה בדובאי. כאות כבוד לתרומתו של קהאן, הוצב פסל בדמותו בלובי מגדל ויליס על ידי אגודת המהנדסים של אילינוי.
בפברואר 1982, הותקנו על גג המבנה שתי אנטנות טלוויזיה והגדילו את גובהו של הבניין ל-520 מטרים. ב-5 ביוני 2000, הוגבהה האנטנה המערבית, במטרה לשפר את הקליטה של התחנה המקומית של רשת ה-NBC, והקנתה למבנה את גובהו הנוכחי, 527 מטרים (1,729 רגל).
קומת התצפית

קומת התצפית, המכונה גם "סיפון השמיים" או "מפלס השמיים" (Skydeck), נפתחה ב-22 ביוני 1974. היא ממוקמת בקומה ה-103 של הבניין בגובה 412 מטרים והיא אחת האטרקציות התיירותיות בעיר. מקומה זו ניתן לראות את השטחים המישוריים של מדינת אילינוי, ימת מישיגן ואינדיאנה ואף ניתן לראות ביום בהיר את מישיגן וויסקונסין. ההגעה לקומת זו נעשית באמצעות מעליות שעולות אליה ב-60 שניות ומאפשרות לחוש בשינוי לחץ האוויר. קומת התצפית של מרכז ג'ון הנקוק, הנמוכה ב-98 מטרים, מהווה תחרות ל"מפלס השמיים". בנוסף, קיימת קומת תצפית בקומה ה-99 והיא פעילה אך ורק כשהקומה ה-103 סגורה. הכניסה לתיירים נמצאת בחזית הדרומית של הבניין שבשדרת ג'קסון.
בינואר 2009, החלו עבודות שיפוץ בקומה שכללו התקנת "קופסאות" זכוכית בולטות מחזית הבניין המאפשרות לתיירים שבתוכם לצפות ברחוב הנמצא 412 מטרים מתחת לרגליהם. ה"קופסאות", שיכולות לשאת עומס של 4 טון, נפתחו לציבור ב-2 ביולי 2009.
טיפוס

ב-25 במאי 1981, דן גודווין הצליח להשלים את הטיפוס החיצוני הראשון על מגדל סירס, כשהוא לבוש בתחפושת תוצרת בית של ספיידרמן ונעזר בכוסות יניקה וווי טיפוס, ולמרות מספר ניסיונות של מכבי האש של שיקגו לעצור אותו. גודווין נעצר בראש המגדל לאחר שבע שעות טיפוס על הבניין והועמד לדין כמסיג גבול. גודווין טען מצידו שטיפס על הבניין במטרה להסב את תשומת הלב לליקויים בהצלת אנשים הלכודים בגובה. לאחר חקירה ממושכת שוחרר.
באוגוסט 1999, מטפס צרפתי עירוני, אלן "ספיידרמן" רוברט, טיפס על הקיר החיצוני הבנוי מזכוכית ומפלדה עד ראש הבניין, כשהוא משתמש רק בידיו וברגליו, ובלי אמצעי בטיחות כלשהם.