פילוסופיה יהודית
הפילוסופיה המקראית

מחשבת המקרא/ הפילוסופיה של המקרא נגזרת ונלמדת מתוך הטקסט המקראי, אגב הסיפורים והתיאורים, ואינה מוגשת לקורא באופן מובחן ומסודר. מהמקרא עולות תפיסות, שאינן תמיד עקביות, הנוגעת לאלוהות, ליחסיה עם העולם ובני האדם בכלל ועם עם ישראל בפרט. תפיסות אלו מתייחסות לנושאים כגון: מהות האלוהות, יחס האלוהות לאלים אחרים, מעמדו של הרע והצדק האלוהי, מעמד האדם ותפקידו, חופש הבחירה וגמול, תפקידו של עם ישראל, גלות, גאולה ועוד
על פי פרופ' ישראל אפרת, עקרונות הפילוסופיה היהודית מתחילים כבר ממילותיו הראשונות של ספר בראשית. שם ניתן למצוא את הבסיסים למונותיאיזם היהודי: האמונה באל אחד ומיוחד, ההפרדה בינו לבין העולם (שלילת הפנתיאיזם), האמונה בבריאת העולם (העולם אינו קדמון) ועוד. לטענת אפרת, עוד מראשיתה משכה הפילוסופיה היהודית לשני כיוונים מנוגדים, שתי תפיסות עולם, המלוות אותה לאורך כל שנות קיומה ועד היום. שני מושגים אלה המתייחסים ליחס האפשרי בין האדם לאל הם השאיפה לקדושה, ומולה השאיפה לכבוד. בעוד הקדושה שואפת כמה שיותר לרומם ולהעלות את האלוהות מעל העולם הגשמי ולנתקה מן האדם (טרנסצנדנטיות), הכבוד חותר לקרבה מרבית בין האדם לאל.
כבר בתורה עצמה ניתן לראות את הניגודיות בין שתי השאיפות. בספרות הנבואה ניתן לראות הבדלי גישות בין הנביאים השונים, אותם ניתן לנמק בהבדלי המקום והזמן בהם ניבאו. מצד המטיפים לקדושה ניתן למנות את ישעיהו, עמוס ומיכה, המדגישים בדבריהם את אפסותו של האדם מול קדושתו ורוממותו של אלוהים, כפי שהם מתגלים בטבע ובהיסטוריה. מיכה אף לועג לעם הבוטח בבית המקדש ובארון הקודש: "הלא ה' בקרבנו, לא תבוא אלינו רעה".
מולם בולטת גישת הנביאים יחזקאל וצפניה אשר מבטאים בדבריהם את קרבת האל לעם ישראל והיותו העם הנבחר. בנוסף ניתן למצוא בדבריהם ביטויים פיזיים של קרבה בינם לאל. בנבואת יחזקאל ניתן למצוא לראשונה את מקומם של המלאכים כמעין מתווכים בין אלוהים לאדם. אמונה זו התפתחה בדברי נביאי בית שני, וביתר שאת בספרות האפוקריפית שבספרים החיצוניים.
דווקא הנטייה לקדושה - התפיסה שאלהים הוא כל כך מרומם ומרוחק מן האדם, יצרה את הצורך במעין "הוויות אמצעיות", המתווכות בין "עליונים" ל"תחתונים".
אך בעוד בספרי בית ראשון המלאכים מהווים מעין התגלות זמנית או כוח מוגשם של האל ולא דבר נפרד ממנו, בספרי שלהי בית שני, כדוגמת ספר דניאל וספר זכריה, אשר ניכרת בהם ההשפעה הפרסית, כבר מקבלים המלאכים הוויה עצמית ושמות פרטיים. בספר איוב אנו מוצאים הוויה מטפיזית חדשה, השטן, המהווה ניגוד לאלוה ה"טוב". אם בספר ישעיהו קראנו כי אלוהים הוא אחראי-כל: "יוצר אור ובורא חושך, עושה שלום ובורא רע", יצירת דמות השטן, האחראי על הרוע בעולם ועל סבלו של האדם, מבטאת התקרבות של היהדות לתפיסות גנוסטיות. אם כי בספר איוב מוצג השטן כמלאך שכפוף לחלוטין למרותו של האלוהים ואינו יכול לפעול מאומה ללא אישורו, כמו כל שאר המלאכים.
הקצנת הרעיון בספרים האפוקריפיים, כגון ספר חנוך א', ספר טוביה וספר היובלים, הובילה להגברת מרכזיותם של המלאכים, ולתהליך האנשתם והפיכתם משלוחיו של אלהים לשלוחיו של האדם. בהמשך אנו חוזים ב"ספרות העלייה", בה המלאכים אף נוטלים את בני האדם לסיור בעולמות העליונים ומגלים להם את הסודות ללא פקודה מפורשת של אלוהים. וכך משהטשטש כל כך התחום בין האלוהי לגשמי, הבינה היהדות הפרושית ובהמשך התנאית את הסכנה הטמונה בחיבורים אלו ויצאה כנגדם, וביתר שאת לאחר שהנצרות הקדומה אימצה בחום ספרים אלה לחיקה. רבי יוסי, תנא בן המאה השנייה, אף מגדיל ואומר כנגד רעיונות אלו כי "מעולם לא ירדה שכינה למטה ולא עלו משה ואליהו למרום".
בתקופת בית שני ניתן לראות לראשונה גם ביטויים גלויים אודות האמונה בעולם הבא והישארות הנפש. תפיסות אלה היוו מצע למחלוקת המרכזית של סוף ימי הבית השני - בין היהודים הפרושים לבין הצדוקים. אף שכבר בספר שמואל מוזכרת בעלת האוב שמעלה את שמואל הנביא מקברו, דבר המוכיח ששורשי אמונת הישארות הנפש עתיקים הרבה יותר.
המחלוקות בנושאים אלו המשיכו למעשה בצורות שונות גם בתקופת התנאים, ובמיוחד ניתן לראות להן הדים בסיפור "ארבעה שנכנסו לפרדס" וכפירתו של ר' אלישע בן אבויה.