stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויטלי פרידזון
קריירה > לוקומוטיב

ב-25 ביולי 2018, פרידזון עבר ללוקומוטיב קובאן וחתם על חוזה לשנתיים.
קריירה > זניט

ב-18 ביולי 2020, פרידזון עבר לזניט לחוזה של שנה אחת.
נבחרת רוסיה בכדורסל

ויטלי פרידזון משחק גם בנבחרת רוסיה בכדורסל, איתה זכה בשני מדליות ארד. אחת באליפות אירופה בכדורסל 2011 והשנייה באולימפיאדת לונדון 2012.
הערות שוליים

↑  "Vitaly Fridzon added to CSKA roster". cskabasket.com. אורכב מ-המקור ב-2014-07-30. נבדק ב-26 ביולי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "CSKA Moscow routs Panathinaikos to claim Final Four berth". euroleague.net. 22 באפריל 2015. נבדק ב-18 במאי 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Spanoulis comes through again as Olympiacos stuns CSKA". euroleague.net. 15 במאי 2015. נבדק ב-18 במאי 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "CSKA Moscow beats Fenerbahce in third-place game". eurolague.net. 17 במאי 2015. נבדק ב-18 במאי 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "CSKA wins championship!". vtb-league.com. 8 ביוני 2015. אורכב מ-המקור ב-10 ביוני 2015. נבדק ב-10 ביוני 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Vitaly Fridzon to continue with CSKA". cskabasket.com. 16 ביוני 2016. אורכב מ-המקור ב-2016-08-06. נבדק ב-17 ביוני 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
| נבחרת רוסיה – אולימפיאדת בייג'ינג - 2008 |
| --- | --- | --- |
|  1  •  2  •  3  •  4 וורונטסביץ' •  5 הולדן •  6 ביקוב •  7 קירילנקו •  8 מורגונוב •  9 סמוילנקו •  10 חריאפה •   11 פשוטין •  12 מוניה • 13 פרידזון •  14 סאבראשנקו • 15 קיירו • מאמן: בלאט |  1  •  2  •  3  •  4 וורונטסביץ' •  5 הולדן •  6 ביקוב •  7 קירילנקו •  8 מורגונוב •  9 סמוילנקו •  10 חריאפה •   11 פשוטין •  12 מוניה • 13 פרידזון •  14 סאבראשנקו • 15 קיירו • מאמן: בלאט | רוסיה |
| נבחרת רוסיה – אולימפיאדת לונדון - 2012 (מדליית ארד) |
| --- | --- | --- |
|  1  •  2  •  3  •  4 שבד •  5 מוזגוב •  6 קראסב •  7 פרידזון •  8 קאון •  9 ורונוב •  10 חריאפה •   11 אנטונוב •  12 מוניה • 13 חבוסטוב •  14 פונקרשוב • 15 קירילנקו • מאמן: בלאט |  1  •  2  •  3  •  4 שבד •  5 מוזגוב •  6 קראסב •  7 פרידזון •  8 קאון •  9 ורונוב •  10 חריאפה •   11 אנטונוב •  12 מוניה • 13 חבוסטוב •  14 פונקרשוב • 15 קירילנקו • מאמן: בלאט | רוסיה |
וולפגנג שויבלה

וולפגנג שויבלה (בגרמנית: Wolfgang Schäuble;‏ 18 בספטמבר 1942 –  26 בדצמבר 2023) היה פוליטיקאי גרמני מהמפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (ה-CDU), כיהן כנשיא הבונדסטאג מאוקטובר 2017 ועד אוקטובר 2021. קודם לכן כיהן כשר האוצר של גרמניה בקבינט השני של קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל.
בין השנים 1984 ל-1991 היה שויבלה חבר בקבינט של קנצלר גרמניה הלמוט קוהל, תחילה כשר הפדרלי של גרמניה לעניינים מיוחדים (אנ') וראש לשכת הקנצלר (Chef des Bundeskanzleramtes – מזכיר בדרגת מזכיר המדינה או שר פדרלי), ולאחר מכן שר הפנים הפדרלי, האחראי על משרד הפנים. בין השנים 1991 ל-2000 כיהן כיושב ראש קבוצת ה-CSU/CDU‏ (Christlich-Soziale Union in Bayern - האיחוד החברתי הנוצרי בבוואריה) בבונדסטאג ומ-1998 עד 2000 שימש בנוסף כיושב ראש המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית. בין השנים 2005 ל-2009 שימש שוב כשר הפנים הגרמני, בקבינט הראשון של מרקל.
שנותיו הראשונות והשכלתו

שויבלה נולד בפרייבורג, בנו של יועץ מס. לאחר שסיים ב-1961 את ה-Abitur (מקביל לבחינות הבגרות), למד משפטים וכלכלה בפרייבורג ובהמבורג, לימודים שסיים ב-1966 וב-1970 בהתאמה, והיה לעורך דין מוסמך. ב-1971 קיבל דוקטורט במשפטים, עם עבודת דוקטורט שנקראה "המצב המשפטי המקצועי של רואה החשבון הציבורי בתוך משרדי רואי חשבון".
קריירה

שויבלה השתלב במינהל המסים של מדינת באדן-וירטמברג ובסופו של דבר הפך לפקיד ממשלתי בכיר במשרד המס של פרייבורג. לאחר מכן הפך לעורך דין מתאמן רשום בבית המשפט המחוזי של העיר אופנבורג, בין השנים 1978 ל-1984.
הקריירה הפוליטית של שויבלה החלה ב-1961 כשהצטרף ל-Junge Union (איחוד הצעירים), מחלקת הנוער של ה-CDU. במהלך לימודיו כיהן כיושב ראש ה-Ring Christlich-Demokratischer Studenten (אגודת הסטודנטים הנוצרית דמוקרטית, אגודת סטודנטים הממוקמת מבחינה פוליטית בסמוך ל-CDU) בהמבורג ובפרייבורג. בנוסף, ב-1965 הפך שויבלה חבר ב-CDU. בין השנים 1969 ל-1972 היה שויבלה היושב ראש המקומי של ה-Junge Union בדרום באדן. מ-1976 עד 1984 שימש שויבלה כיושב ראש הוועדה הלאומית לספורט של ה-CDU.
לאחר שה-CDU הובסה בבחירות הפדרליות של 1998, הפך שויבלה ליושב ראש המפלגה. הוא ויתר על משרה זאת ב-2000, עם התעוררות הסקנדל של התרומות למפלגה (השערורייה מתייחסת לגילוי של צורות בלתי חוקיות של מימון מפלגות של ה-CDU במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20, שכללו קבלת תרומות נסתרות, אי גילוי תרומות במזומן, ניהול חשבונות בנק סודיים והעברות בנקאיות לא חוקיות אל ומבנקים זרים ובכלל זה קבלת תרומה במזומן בסכום של מעל 100,000 מארק גרמני שנתרמו על ידי סוחר הנשק והלוביסט קרלהיינץ שרייבר ב-1994). ממשיכתו בתפקיד הייתה אנגלה מרקל.
חבר הפרלמנט

שויבלה חבר בבונדסטאג מאז 1972. בשנים 1981 - 1984 הוא היה מצליף קואליציית ה-CDU/CSU ובנובמבר 1991 הפך ליושב ראש הקואליציה. עם זאת, בשנת 2000 ויתר שויבלה גם על תפקידו זה, כתוצאה נוספת של שערוריית המימון. מאז אוקטובר 2002 מכהן שויבלה כסגן היושב ראש של קואליציית ה-CDU/CSU.
שויבלה תמיד נבחר לבונדסטאג באמצעות זכייה במושב שאויש בבחירות ולא דרך הצבה ברשימה שמשקפת ייצוג פוליטי יחסי של המערכת הפוליטית הגרמנית. בבחירות הפדרליות של 2005 קיבל שויבלה 50.5% מכלל הקולות שהצביעו ישירות, במחוז הבחירה שלו באופנבורג, מחוז מספר 285, מעט נמוך יותר מ-52.2% שקיבל בבחירות 2002.
משרות ציבוריות

ב-15 בנובמבר 1984 מונה שויבלה לשר לעניינים מיוחדים, תפקיד של שר בממשל הפדרלי אשר אינו אחראי לתיק מסוים. בנוסף, מונה למשרת ראש לשכת הקנצלר, הלמוט קוהל. בתפקיד זה הוא הופקד על ההכנות לביקור הממלכתי הרשמי הראשון של אריך הונקר, יו"ר מועצת המדינה של גרמניה המזרחית ומנהיג הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, בשנת 1987. כתוצאה של חילופי גברי בקבינט של גרמניה המזרחית, התמנה שויבלה למשרת שר הפנים ב-21 באפריל 1989. בתפקידו זה הוא גם הוביל את המשא ומתן מטעמה של גרמניה המזרחית לאיחוד עם גרמניה המערבית ב-1990. שויבלה וגונתר קראוס, מזכיר הממשלה של גרמניה המזרחית, חתמו על אמנת האיחוד ב-31 באוגוסט 1990.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 היה שויבלה אחד הפוליטיקאים הפופולריים ביותר בגרמניה והיו ספקולציות קבועות לפיהן הוא יחליף את קוהל כקנצלר גרמניה, עקב העובדה שהפופולריות של קוהל נמצאה במגמת ירידה. ב-1997 הצהיר קוהל כי שויבלה הוא המועמד המועדף עליו להמשיך את דרכו כקנצלר גרמניה, אך הוא לא רצה למסור את משרתו עד 2002 כשהאיחוד המוניטרי האירופי עתיד להגיע לבשלות עם כניסתו לתוקף של האירו. כך או אחרת, כשקואליציית ה-CDU/CSU הפסידה בבחירות של 1998, נמנע משויבלה להפוך לקנצלר גרמניה.
לאחר שאברהארד דיפגן נבחר לתפקיד ראש עיריית ברלין, ניהל שויבלה מגעים על מנת להפוך למועמד העליון בבחירות המקדימות ב-21 באוקטובר 2001, אך מועמדותו נדחתה על ידי סניף ברלין של ה-CDU, לטובת זו של פרנק סטפל.
גורמים ב-CDU וב-CSU שאפו להציב את שויבלה כמועמדם למשרת נשיא גרמניה, ראש המדינה בעל התפקיד הטקסי ברובו, בתחילת מרץ 2004, עקב הניסיון הפוליטי העשיר שלו. על אף תמיכה מצד ראשי ממשלת בוואריה והסן, שויבלה לא זכה במועמדות המפלגה בסופו של דבר, בשל העובדה שמנהיגת ה-CDU אנגלה מרקל ופוליטיקאים אחרים ב-CDU ובמפלגה הדמוקרטית החופשית דיברו נגדו, זאת בשל העובדה שסקנדל התרומות למפלגה בו היה מעורב שויבלה ואשר נחשף לראשונה לאור הזרקורים בשלהי 1999, מעולם לא נפתר לחלוטין.
בנובמבר 2005 מונה שויבלה שוב למשרת שר הפנים, הפעם בממשלת אחדות לאומית תחת הקנצלרית אנגלה מרקל.
באוקטובר 2009 מונה שויבלה לשר האוצר של גרמניה במקום פיר שטיינבריק. בספטמבר 2017 דווח שיעזוב את תפקידו כשר אוצר וימונה ליו"ר הפרלמנט.
באוקטובר 2017 נבחר לכהן כנשיא הבונדסטאג.
השקפות פוליטיות

ב-1999 יזם שויבלה קמפיין של קואליציית ה-CDU/CSU כנגד הרפורמה בחוק האזרחות הגרמני תחת הסלוגן: "אינטגרציה: כן - אזרחות כפולה: לא".
במהלך מלחמת עיראק ב-2003, הגן שויבלה, בניגוד לפוליטיקאים גרמנים רבים, על החלטת ארצות הברית לפלוש לעיראק.
שויבלה האשים את קנצלר גרמניה גרהרד שרדר בהיעדר מצפון היסטורי נאות, בשל העובדה ששרדר קיבל את הפרות זכויות האדם שנטען שבוצעו על ידי ממשלת רוסיה, ללא מתיחת ביקורת על כך.
שויבלה גם מחזיק בהשקפה שהבעיה של אירופה איננה האיחוד האירופי, אלא ממשלות אירופיות מסוימות שאינן יכולות להתנגד לניסיון להפוך את האיחוד האירופי ואת אירופה לשעיר לעזאזל של בעיות הלאומיות שלהם. שויבלה הצביע על מספר דוגמאות לכך, כולל ה-Stability and Growth Pact (אמנת היציבות והצמיחה - הסכם בין 28 המדינות החברות באיחוד האירופי שמטרתו להקל ולשמור על יציבותו של האיחוד הכלכלי והמוניטרי של האיחוד האירופי) ועמדת שר האוצר לפיה הכנסת האירו לשימוש תפגע בכלכלת גרמניה.
במרץ 2007 אמר שויבלה בריאיון כי היישום של חזקת החפות מפשע לא צריכה להיות רלוונטית לאישור של פעולות נגד טרור.
ביקורת

הביקורת על שויבלה מתמקדת בהשקפותיו בתחום החוק והסדר, בפרט בתחום של מלחמה בטרור, שדה בו הוא הוקע על ידי פעילי זכויות האזרח. מתנגדים קולניים כוללים את קהילת התוכנה בקוד פתוח.
מחלוקת ניצתה עקב המלצתו של שויבלה שניתנה בראיון שהתקיים בשנת 2007, אודות ספרו של אוטו דפנהוייר (Otto Depenheuer) שהגן על מתקן המעצר בגואנטנמו כ"תגובה מותרת מבחינה חוקית במאבק של ציוויליזציה חוקית נגד הברבריות של הטרור".
כמחאה נגד תמיכתו של שויבלה בשימוש הגובר בזיהוי ביומטרי, קבוצת ההאקרים Chaos Computer Club פרסמה טביעת אצבע של שויבלה במהדורת מרץ 2008 של כתב העת שלה Datenschleuder. כתב העת גם כלל את טביעת האצבע של שויבלה על גבי סרט שהקוראים יכלו לעשות בו שימוש על מנת לשטות בקוראי טביעת אצבעות.
בנובמבר 2008, הצעת חוק שהעניקה ל-Federal Criminal Police Office (לשכת המשטרה הפלילית הפדרלית) סמכויות נוספות, נפלה לאחר שמספר מדינות נמנעו בהצבעה בבונדסראט, הגוף הפרלמנטרי המייצג את מדינות גרמניה. בעקבות זאת הציע שויבלה לשנות את תהליך ההצבעה בבונדסראט, בצורה שתנכה קולות נמנעים מהסך הכל. רבים ביקרו את הצעתו והיו אף שקראו להתפטרותו.
ניסיון ההתנקשות

ב-12 באוקטובר 1990 היה שויבלה מטרה לניסיון התנקשות שביצע דיטר קאופמן, שירה בשויבלה שלושה כדורים לאחר אירוע שהתקיים באופנאו כחלק ממסע בחירות. מהירי נפגע שומר ראש, ושויבלה עצמו נפגע באופן חמור בחוט השדרה ובפניו. הוא הפך למשותק ונעזר מאז בכיסא גלגלים. המתנקש הוכרז על ידי השופטים כחולה נפש ונשלח לאשפוז. הוא שוחרר ב-2004.
חייו הפרטיים

מאז 1969 היה שויבלה נשוי לכלכלנית אינגבורג שויבלה. לזוג ארבעה ילדים, שלוש בנות: כריסטין, ג'וליאן ואנה, ובן אחד, הנס יורג. אחיו, תומאס שויבלה, הוא שר הפנים לשעבר של באדן-וירטמברג ומשמש כיושב ראש ההנהלה של מבשלת הבירה של מדינת באדן-וירטמברג, Rothaus, מאז 2004.
הערות שוליים

↑  גרמניה: שר האוצר וולפגנג שויבלה עוזב את תפקידו, באתר כלכליסט, 27 בספטמבר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267723005171  PLWABN: 9810705584305606  BIBSYS: 90689005  BnF: cb122575795 (data)  CiNii: DA06045500  GND: 118814311  ICCU: UFIV078792  ISNI: 0000 0001 0879 6195  LCCN: n91106180  LNB: 000056184  MusicBrainz: 29871c46-1531-468e-839b-0afaa40972f5  NKC: jn20010602842  NLK: KAC2018H7260  NSK: 000566982  NTA: 08619786X  RERO: 02-A003814190  SUDOC: 031342205  VIAF: 24659096   WorldCat (עם VIAF): 24659096
חברת מפרץ הדסון

| --- | --- |

הבניין של חברת מפרץ הדסון במונטריאול
הבניין של חברת מפרץ הדסון במונטריאול
 נתונים כלליים
 מייסדים:  פייר אספריט רדיסון, מדאר דה גרוזייה 
 תקופת הפעילות:  2 במאי 1670 – הווה (354 שנים) 
 חברות בנות:  Simpsons  חברת החקלאות של מפרץ פיוג'ט  Hudson's Bay 
 מיקום המטה:  ברמפטון 
 ענפי תעשייה:  retail sale in non-specialised stores, קמעונאות, מסחר 
 עובדים:  70,000 
  
 www.hbc.com
 
הדגל ההיסטורי של החברה
אדמות בבעלותה של חברת הדסון בשיא התפשטותה
חברת מפרץ הדסון (באנגלית: Hudson's Bay Company או HBC) היא החברה המסחרית הוותיקה ביותר בצפון אמריקה ובין הוותיקות ביותר בעולם. נוסדה בלונדון ב-2 במאי 1670, כדי לחפש מעבר צפוני מערבי לאוקיינוס השקט, לכבוש את האדמות הסמוכות למפרץ הדסון, ולהמשיך בכל מסחר עם אותן אדמות שעלולות להתגלות כמשתלמות. בטרם ייסודן של מושבות אירופאיות בצפון אמריקה, פעלה החברה כממשלה בפועל בצפון אמריקה והייתה בעל האדמות הגדול בעולם.
כיום זו חברת מניות עסקית ולה הכנסות של כ-7 מיליארד דולר קנדי בשנה והיא מעסיקה כ-70,000 עובדים. משרדיה הראשיים שוכנים במגדל סימפסון בטורונטו שבקנדה.
מאז סוף המאה ה-19 עוסקת החברה במסחר. מניות החברה נרכשו על ידי חברת לורד אנד טיילור המייצגת את החברה בארצות הברית והיא עוסקת באספקת מוצרים עסקיים כדוגמת כרטיסי אשראי, פוליסות ביטוח פרטיות ושיתוף פעולה מסחרי עם חברות שיווק וחנויות.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
שישים שנה לאחר שהנרי הדסון חקר את מפרץ הדסון בשנת 1610 על ספינתו "תגלית" (Discovery), הגיעה הספינה "נונסאץ'" אל המפרץ וסחרה בעורות בונים עם שבט הקרי. מסחר זה הביא להקמת חברת מפרץ הדסון, לה העניקה הממשלה הבריטית מונופול על המסחר באזור שכונה ארץ רופרט. צרפת התנגדה למונופול מסחרי זה ושלחה מספר משלחות צבאיות לאזור, אולם לבסוף ויתרה על תביעתה בהסכם אוטרכט מאפריל 1713.
חברת מפרץ הדסון בנתה מספר מוצבים ועמדות מסחר לאורך החוף (בהם פורט סוורן שבאונטריו ויורק פקטורי וצ'רצ'יל שבמניטובה).
מוצבים אלה אפשרו לחקור את השטחים שבמרכז קנדה ולהרחיב את המסחר. עם ביטול הזיכיון למונופול המסחרי נמסרו השטחים שבאזור, כ-3.9 מיליון קמ"ר, בשנת 1870 לקנדה במסגרת הסכם רופרט והפכו לחלק מהטריטוריות הצפון מערביות.
במאה העשרים נותרה חברת מפרץ ההדסון אחת מסוכנויות השיווק הגדולות בעולם אך פנתה יותר ויותר לסחורה קמעונאית. בשנות השבעים היא השלימה את רשת חנויות המסחר והאספנות הוותיקה בצפון קנדה, עם רשתות מחלקות וחנויות מוזלות גדולות ברחבי קנדה. החברה עסקה גם במיזמי נפט וגז טבעי, נותרה מעורבת בנדל"ן והתגלגלה לשירותים פיננסיים. בשנת 1979 נקנתה חברת מפרץ ההדסון על ידי חברות בבעלות משפחתו של רוי הרברט תומסון, הברון הראשון תומסון. עומס החוב הכבד שנגרם בעקבות כך הכניס את חברת מפרץ ההדסון למצוקה כספית בשנות השמונים, והיא מכרה את חנויות צפון קנדה ומיזמיה בגז ובנפט. למרות שהפסיקה את מסחר הפרוות שלה בשנת 1991, בתחילת המאה ה-21 היא נותרה אחת החברות העסקיות הגדולות של קנדה והמשיכה להחזיק בבעלותה חנויות כלבו רבות.
הערות שוליים

↑  Editors of Encyclopaedia Britannica, Hudson's Bay Company, ENCYCLOPAEDIA BRITANNICA
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007514948405171  PLWABN: 9810675807805606  BIBSYS: 90541567  BnF: cb119520560 (data)  CiNii: DA05807116  GND: 111541-8  ISNI: 0000 0000 9455 0409  LCCN: n80089976  NKC: kn20030220016  NLA: 35211373  NLG: 147374  RERO: 02-A022854979  SUDOC: 027493008  ULAN: 500490091  VIAF: 139169065   WorldCat (עם VIAF): 139169065
ז'ורדן פרי

ז'ורדן פרי (בצרפתית: Jordan Ferri, נולד ב-12 במרץ 1992) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקשר במונפלייה.
קריירת מועדונים

פרי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-8 בנובמבר 2012 במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית נגד אתלטיק בילבאו, כאשר נכנס כמחליפו של אלכסנדר לאקזט. כמו כן, שלב הבתים כלל את עירוני קריית שמונה מליגת העל הישראלית ואת ספרטה פראג הצ'כית. את הופעת הבכורה בליגה רשם ב-12 בדצמבר נגד נאנסי, כשנכנס כמחליף לאחר חצי שעה מתחילת המשחק.
ורה זסוליץ'

| --- | --- |

 לידה:  27 ביולי 1849 Mikhaylovka, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  8 במאי 1919 (בגיל 69) סנקט פטרבורג, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית 
 מקום קבורה:  ליטרטורסקיה מוסטקי 
 שם עט:  А. Булыгина 
 שפות היצירה:  רוסית 
 
ורה איוואנובנה זָסוּלִיץ' (ברוסית:  Вера Ивановна Засулич;‏ 8 באוקטובר 1849 – 8 במאי 1919) הייתה מהפכנית, מבקרת ספרות וסופרת רוסייה.
תחילת חייה

ורה זסוליץ' נולדה בכפר מיכאילובקה בגוברניית סמולנסק במשפחת קצין בגמלאות. כאשר הייתה בת 3 נפטר אביה, והיא נשלחה לקרובי המשפחה. בשנת 1864 החלה זסוליץ' ללמוד במוסקבה בבית ספר פרטי לבנות. סיימה את לימודיה בשנת 1867 עם הסמכה למורה, ועבדה כשנה אצל שופט בעיר סֶרְפּוּחוֹב (Серпухов) (בסביבת מוסקבה), ובתחילת שנת 1868 עברה לסנקט פטרבורג.
בסנקט פטרבורג הכירה זסוליץ' נרודניקים מקבוצתו של סרגיי נצ'אייב. בגל המעצרים נגד קבוצה זו במאי 1869 היא נעצרה, ושוחררה רק בשנת 1871 תוך הגליה מסנקט פטרבורג. זסוליץ' התגוררה במספר ערי שדה ובשנת 1873 הגיעה לחרקוב והתחילה ללמוד בקורסים למיילדות. לאחר סיום תקופת הגליה הורשתה זסוליץ' להישאר בחרקוב. היא הייתה חברה בארגון נרודניקים מקומי, ובסתיו 1875 ירדה למחתרת. בשנת 1877, לאחר שרוב חברי הארגון נעצרו על ידי המשטרה, עברה זסוליץ' לסנקט פטרבורג. היא התחילה לעבוד בבית דפוס המחתרתי של זמליה אי ווליה, והפכה להיות חברה בארגון זה.
התנקשות בראש העיר סנקט פטרבורג

ב-24 בינואר 1878 ניסתה זסוליץ' להתנקש במושל העיר סנקט פטרבורג פיודור טְרֶפּוֹב (Трепов). הסיבה לכך הייתה בפקודתו לתת עונש פיזי לאחד הנרודניקים שהיה במעצר (פקודה זו הייתה בניגוד לחוקי רוסיה). זסוליץ' נכנסה לחדר העבודה של טרפוב וירתה בו. מיד לאחר המעשה היא נעצרה. האירוע קיבל תהודה גדולה בחברה הרוסית. שר המשפטים החליט להעביר את המקרה לדיון במשפט של חבר מושבעים פתוח לציבור. מספר סנגורים סירבו לייצג את המדינה במשפט, לאחר שלא הורשו להתייחס במסגרת המשפט להתנהגותו של טרפוב לפני האירוע. לעומת זאת, בין עורכי הדין היה מאבק קשה על הזכות לייצג את ורה זסוליץ' במשפט. שר המשפטים ראה שעשה טעות בהחלטתו על מתכונת המשפט, אך לא היה ניתן לשנות את ההחלטה. הוא אף פנה לשופט עם בקשה להבטיח שזסוליץ' תואשם. השופט אנטולי קוני סירב לבקשה, וענה שהכול יהיה בידי המושבעים. המשפט החל במרץ 1878. פיודור טרפוב הבריא מפציעתו והיה מסוגל להיות נוכח במשפט. במהלך המשפט הורגש שהשופט, בעל דעות ליברליות, אינו תומך בתביעה. התביעה ביקשה תקופת מעצר ממושכת. חבר המושבעים מצא את זסוליץ' לא אשמה. והיא שוחררה במקום. לדרישת חבריה, היא עזבה את רוסיה מיד ונסעה לשווייץ; וכך, פקודת מעצר חדשה שהחליט הצאר להוציא, כבר לא הייתה ניתנת למימוש.
לאחר המשפט הועבר השופט מתפקידו; השלכות משפט זה הורגשו במהלך כל הקריירה שלו. תוך מספר חודשים פוטר גם שר המשפטים.
בשנת 1879 שבה זסוליץ' לרוסיה באופן לא לגאלי, והצטרפה לארגון "החלוקה-מחדש השחורה" (Чёрный передел) בהנהגת גאורגי פלכנוב. ארגון זה התנגד נמרצות לפעולות טרור, כך ששזסוליץ', שבעצמה הייתה טרוריסטית, התאכזבה מדרך פעולה זו ולא תמכה בפעילות של נרודניה ווליה.
הגירה

בשנת 1880 עזבה זסוליץ' את רוסיה פעם נוספת. באירופה היא הייתה פעילה בארגון שעזר למהפכנים הרוסים. בשנת 1883 הפכה זסוליץ' למרקסיסטית, תרגמה את עבודות של קרל מרקס ופרידריך אנגלס לרוסית והתכתבה איתם. היא הייתה בין מקימי ארגון "שחרור העמל" (Освобождение труда) – ארגון מרקסיסטי ראשון של מהפכנים רוסים. זסוליץ' השתתפה באופן פעיל באינטרנציונל השני, והייתה נציגת הארגונים הרוסים בוועידות של 1896, 1900 ו-1904.
החל מתקופה זו היא הייתה תומכת נלהבת של קרל מרקס, והתנגדה לטרור בכל תוקף.
בשנת 1894 עברה זסוליץ' ללונדון, ושם החלה את פעילותהּ הספרותית. זסוליץ' כתבה ספרים על ז'אן-ז'אק רוסו ווולטר, שאף פורסמו ברוסיה לאחר מספר שנים. בנוסף לכך היא הייתה מבקרת ספרות פעילה מאוד.
בשנת 1899 ביקרה זסוליץ' ברוסיה עם דרכון בולגרי על שם וליקה דמיטרייבה. בהיותה ברוסיה היא הכירה את הנהגת המהפכנים החדשה שצמחה ברוסיה, ובה ולדימיר איליץ' לנין.
בשנת 1900 היא התמנתה לאחת העורכות של עיתון "איסקרה" ("הניצוץ").
החל משנת 1903 הייתה זסוליץ' בין מנהיגי המנשביקים. בשנת 1905, לאחר שקבלה רשות באופן רשמי, היא חזרה לרוסיה. זסוליץ' הייתה בין תומכי הפסקת כל פעילות מחתרתית והקמת מפלגות לגאליות. בהיותה ברוסיה התפרנסה מתרגומים של רומנים של ה"ג ולס.
זסוליץ' תמכה במהפכת פברואר. ביחד עם גאורגי פלכנוב ולב דייטש תמכה בחתימת הסכם עם הממשלה החדשה והמשך השתתפות המדינה במלחמת העולם הראשונה.
במרץ 1917 היא הייתה בקבוצה שתמכה בהמשך השתתפות רוסיה במלחמת העולם הראשונה. בקיץ 1917 תמכה בכל הפעולות של הממשלה הזמנית. זסוליץ' ראתה במהפכת אוקטובר מעשה שמחזיר את רוסיה אחורה; היא טענה שהשלטון הבולשביקי דומה מאוד לשלטון הצאר. לפעמים היא אף הציגה את עמדותיה בפומבי. לנין מתח ביקורת קשה על עמדותיה, אך ציין שהיא מהפכנית בעלת זכויות גדולות.
בשיחות עם חבריה ציינה זסוליץ' שהחיים קשים ושהיא אינה רואה סיבה להמשיך. נפטרה בשנת 1919 לאחר מחלה קשה.
ורדית (סדרת משחקים)

| --- | --- |
צילום מסך מתוך "ורדית בהרפתקאה חדשה באליפות הגלישה" ("פ.מ.ד." ו"ורד הגליל", 1996)
צילום מסך מתוך "ורדית בהרפתקאה חדשה באליפות הגלישה" ("פ.מ.ד." ו"ורד הגליל", 1996)
 כללי
 תאריך הוצאה:  1995–1997
 סוגה:  משחק שיווקי
 פיתוח:  פ.מ.ד., קומפדיה
 הוצאה לאור:  ורד הגליל 
 הפצה:  ורד הגליל
 דרישות תוכנה
 פלטפורמות:  DOS, Microsoft Windows 
 
ורדית היא סדרת משחקי מחשב שיווקיים שנוצרו בין השנים 1995 ל-1997 וצורפו לחבילות השוקולד של "ורד הגליל". המשחקים זכו לפופולריות גדולה בישראל בשנים אלו.
סדרת המשחקים הראשונה (1995–1996)

המשחקים הראשונים בסדרה, "הרפתקאות ורדית בשביל השוקולד" (1995), "ורדית והשוקולדה במסלולי האולימפיאדה" (1996) ו"ורדית בהרפתקה חדשה באליפות הגלישה" (1996), פותחו על ידי חברת פ.מ.ד., שייצרה קודם למשחקים אלו, בשנת 1995, משחק פרסומי נוסף של ורד הגליל - "שוקי והפצפונים במבוך המיסתורין" (ששם במרכזו את ממרח השוקולד עם פצפוצי האורז של "ורד הגליל", "שוקי").
תיאור המשחק המוצג ב"הרפתקאות ורדית בשביל השוקולד", המשחק הראשון בסדרה, מספר על הפרה ורדית, שנמלטה מעדר הפרות של הדוד טוביה. היא הגיעה לצפת, ל"ממלכת השוקולד", כדי "לחפש היכן מכינים שוקולד חלב אמיתי". במהלך המשחק, השחקן שולט על הפרה ורדית בדרכה חזרה לרפת של טוביה, ועליו לאסוף כמה שיותר חבילות שוקולד, וכן פריטים נוספים כמו מטבעות, תוך שעליו להימנע ממכשולים (מעליהם יכולה ורדית לקפוץ) ומחיות (שבהן ורדית יכולה לבעוט). לאורך המסלול ישנן פרסומות למוצרים שונים של "ורד הגליל", בהם: "שוקי", "מותק", "קליק" ו-"O.K". ברקע מנוגנת נעימת "לדוד משה הייתה חווה".
על אף הצלחת המשחק בקרב הקהל, עמר ברק ממגזין המחשבים לנוער "זומביט" ביקר לשלילה את המשחק בסיקור משנת 1996, בהיבטי הגרפיקה, ממשק המשתמש והמוזיקה.
המשחקים "ורדית והשוקולדה במסלולי האולימפיאדה" (דיסקט אחד) ו"ורדית בהרפתקאה חדשה באליפות הגלישה" (שני דיסקטים, הכוללים את המשחקים "ורדית גולשת על פני הגלים" ו"ורדית גולשת במסלולי הסקי המושלגים") היו למעשה שני חלקים של אותו משחק, שיצא בשנת 1996 - וניתן היה לנווט ביניהם דרך אותה תוכנה, שהייתה בעלת שלושה חלקים. במשחקים אלו היו 3 שלבים שונים של מקצים ספורטיביים שונים - מסלול ריצה, סקי וניווט בסירת מנוע. במשחקים אלה היה על ורדית לנווט בין מכשולים תוך איסוף כמה שיותר ממתקים. שחקנים שהשיגו תוצאה גבוהה דיה - 100,000 נקודות ברמה 3 (רמת הקושי הגבוהה ביותר) בשני משחקים, אחד מכל דיסקט - יכלו להירשם לאליפות הארצית בהגרלה, שבה הפרס היה טיסה ללונדון וביקור במרכז ה"וירטואל ריאליטי" של חברת סיליקון גרפיקס.
סדרת המשחקים השנייה (1997)

בשנת 1997 הוציאה חברת ורד הגליל שלושה משחקים נוספים בסדרת ורדית, הפעם בפיתוחה של חברת קומפדיה. המשחקים - "ורדית - אליפות בחלל", "ורדית - אליפות במפעל השוקולד" ו"ורדית - אליפות בכפר".
שלושת המשחקים דומים במשחקיות שלהם, אך בעלי רקעים שונים ויצאו בתקליטורים שונים (בניגוד לסדרה הראשונה, שיצאה בדיסקטים). כמו במשחקים בנושא ספורט שיצאו בשנת 1996, מהסדרה הראשונה, אם המשחקים היו מותקנים על אותו מחשב, ניתן היה לנווט ביניהם דרך אותה תוכנה. במשחקים אלו על ורדית למיין כתמי צבע שנופלים מהשמים - בתוך מבחנות. לכל כתם צבע שונה, ומטרת השחקן ליצור רצפים של שלושה כתמים מאותו צבע במבחנות השונות, עליהם הוא מקבל נקודות. בשלושת המשחקים האלה, בשונה מהקודמים, ורדית דיברה וקולה דובב על ידי אפי בן ישראל. כמו כן, כל משחק מסדרת המשחקים הזו היה מלווה בשומר מסך שהיה מותקן אוטומטית, עם התקנת המשחק.
במשחקים אלה צבירת נקודות מתאימה איפשרה גם היא להיכנס להגרלה על פרסים, בהם טיסה ליורודיסני ורדיו טייפ.
הערות שוליים

↑  ורדית בשביל השוקולד, באתר מסע אל העבר
↑  שוקי והפצפונים, באתר מסע אל העבר
↑  עמר ברק, הרפתקאות ורדית בשביל השוקולד, במגזין "זומביט", גיליון מס' 19, מאי 1996, עמ' 38, באתר מאגר המגזינים הישנים
↑  ורדית באולימפיאדה, באתר מסע אל העבר
↑  ורדית במסלולי הגלישה, באתר מסע אל העבר
↑  ורדית - אליפות בחלל, באתר מסע אל העבר
↑  ורדית - אליפות במפעל השוקולד, באתר מסע אל העבר
↑  ורדית - אליפות בכפר, באתר מסע אל העבר
↑  נוסטלגיה - דום, ריימן, ורדית, בערוץ GameGems ב-YouTube
חדר האוכל הממלכתי (הבית הלבן)

חדר האוכל הממלכתי - מבט לכיוון דרום מערב.
תרשים הקומה הראשונה של הבית הלבן. חדר האוכל הממלכתי מסומן בצהוב.
חדר האוכל הממלכתי (באנגלית: State Dining Room) הוא חדר אוכל גדול המצוי בקומה הראשונה של הבית הלבן משכנו של נשיא ארצות הברית המצוי בוושינגטון בירת ארצות הברית. החדר משמש לסעודות ממלכתיות רשמיות, ומסוגל להכיל עד 140 סועדים.
גודלו של החדר 14.6 על 10 מטרים, ולו שש דלתות המובילות למזווה, לחדר האוכל המשפחתי, למסדרון הצלב (Cross Hall), לחדר האדום ולמרפסת המערבית.
החדר בנוי בסגנון נאו קלאסי - סגנון העיצוב והבנייה המקובל באנגליה במאה ה-18. קירות החדר לבנים, לאורך הקירות בצמוד לתיקרה מצוי כרכוב העשוי עץ אלון עם עמודי עץ אלון קורינתיים תומכים בו. לאורך הקירות מצויים שולחנות המעוטרים בעיטים הציפור המסמלת את ארצות הברית. את החדר מאירות נברשות מצופות כסף בסגנון הרוקוקו שמקורן מתקופת כהונתו של ראת'רפורד בירצ'רד הייס.
במרכז החדר מצוי שולחן מהגוני בסגנון המלכה אן(אנ'). האוכל מוגש בסט סכו"ם מוזהב שנרכש בשנת 1817 על ידי הנשיא מונרו. במרכז השולחן מונח האוכל על מגש מוגבה העשוי שבע מראות שאורכו הכולל כ-4.5 מטרים.
החדר שימש בעבר כחדר הסבה, משרד, חדר ממשלת ארצות הברית ובעיקר כחדר אוכל. רק החל מכהונתו של אנדרו ג'קסון החל החדר להיות מכונה "חדר האוכל הממלכתי".
במקור, היה החדר קטן יותר. בקצהו הצפוני היה גרם מדרגות לקומה השנייה. בעת שיפוץ המבנה שנערך ב-1902 בהוראת תאודור רוזוולט הוסר חדר המדרגות והוגדל החדר. במסגרת שיפוץ זה שני אחים עשויים שיש איטלקי שהותקנו בתקופת כהונתו של ג'יימס מונרו הועברו לחדר האדום ולחדר הירוק. במקומם נבנה אח מרכזי בקיר המערבי.
ורדית

ערך זה עוסק בציפור. אם התכוונתם למשחקי מחשב, ראו .
| ורדית |
| --- | --- |
 ורדית סיני
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: פרושיים
סוג:: ורדית
מינים
 ורדית סיני  ורדית אירופית
שם מדעי
 Carpodacus ‏קאופ, 1829

ורדית (שם מדעי: Carpodacus) הוא סוג ממשפחת הפרושיים בעל כ-27 מינים. מקורם עבה, אבל פחות ממקורי החצוצרניים. צבע הזכרים לרוב אדום וורוד, וצבע הנקבות חום-מפוספס. רוב המינים בסוג חיים במרכז, בדרום ובצפון-מזרח אסיה; מין אחד באירופה (ורדית אירופית); ושלושה מינים בצפון ובמרכז אמריקה. רוב המינים חיים בנופי חורשות ושיחים בהרים הגבוהים.