גידול קנאביס בקיבוץ דפנה
ניסיון גידול הקנאביס בקיבוץ דפנה

במהלך מלחמת העולם השנייה החל ניסיון גידול קנאביס לצרכים תעשייתיים בקיבוץ דפנה שבצפון עמק החולה. חרף העובדה שהגידול נועד לצרכים תעשייתיים ולא נועד לייצור חשיש ולהשתלבות בסחר הסמים באזור, רשויות השלטון הבריטיות קישרו אותו לתחומים אלו וניהלו פיקוח מחמיר אחריו. ניסיון הגידול היה חדשני וחסר תקדים בארץ ישראל המנדטורית.
קיבוץ דפנה ממוקם בצפון עמק החולה, בסמוך לגבול לבנון, כ-7 ק"מ צפון-מזרחית לקריית שמונה. הקיבוץ הוקם ב־1939 על ידי עולים יהודים ממרכז ומזרח אירופה, והיה בין ראשוני יישובי 'חומה ומגדל' באזור. מרב המאמצים בשנותיו הראשונות של הקיבוץ הוקדשו להכשרת קרקע ועיבודם של גידולים שונים. במהלך שנותיו הראשונות נערכו בקיבוץ ניסיונות שונים ליצירת מקורות הכנסת מגוונים. בין גידולים אלו, נערך בין השנים 1943-1942 גידול ניסיוני של צמח הקנאביס, לצורך עיבודו לכדי ייצור תעשייתי של חבלים.
ניסיון זה היה ביוזמת תעשיינים פרטיים והמרכז החקלאי, על רקע מחסור בחומרי גלם בתקופת מלחמת העולם השנייה (קודם לכן יובא קנבוס כחומר גלם מחו"ל) וניסיון לפיתוח ענפים חקלאיים חדשים. בספטמבר 1941, הציע גורם לא ידוע (ייתכן שאלו האחים חיים ודן ירושלמי או אחד מבא כוחם, תעשיינים פרטיים שמימנו את הניסוי בהמשך) לקיבוץ לשכור ממנו 150 דונם קרקע חקלאית לגידול קנאביס, ובנוסף התחייבו לשלם שכר עבודה יומי עבור פועלים חקלאיים שיספק הקיבוץ. ההצעה נדחתה על ידי מזכירות הקיבוץ, מאחר שלא נראתה כדאית מספיק, ומשום שהקיבוץ לא יכול היה לספק את כוח העבודה הדרוש לשם מפעל מסוג זה בתקופה זו.
אולם במהלך החודשים הבאים החל רעיון הגידול לקרום עור וגידים, אם כי על פני שטח קטן יותר. בחודש מרץ 1942 החלה הכנת קרקע בשטח של 25 דונם לגידול הקנאביס. שטח מצומצם זה נבחר עקב חוסר בידיים עובדות שיוכלו לטפל בו, וכן בגלל חוסר הוודאות לגבי הצלחתו, שכן היה זה אחד הניסיונות הראשונים לבצע בארץ גידול תעשייתי מסוג זה. זריעת הקנאביס החלה באפריל 1942. היוזמה והמימון לגידול היו של המרכז החקלאי והאחים ירושלמי, תעשיינים מתל אביב שבבעלותם היה מפעל לעיבוד קנבוס לחבלים.
מהלך עבודות הגידול לווה בחרדות ובספקות מצד אנשי הקיבוץ. מצבו של הגידול נתפס על ידי הפועלים כקשה, ונצפו הפסדים ונזקים לגידול עקב חוסר בידיים עובדות ובעקבות זאת דחיית עבודות דחופות. חברי הקיבוץ סברו כי אם הגידול לא יצלח, לא יהיה ניתן לייחס זאת לאי התאמתו של גידול מסוג זה לתנאי הארץ, אלא לתנאים הקשים בהם עבדו אנשי המשק.
למרות החששות לגבי התאמתו של גידול זר לאדמות הארץ, שיחי הקנאביס צמחו לממדים אדירים של כשלושה מטרים במה שנדמה היה בלשונם של חברי הקיבוץ ל'יער טרופי עבות'. באותה העת הציעו האחים ירושלמי, אשר הונם מימן את הניסיון הנועז, להמשיך את הגידול גם בשנה הבאה, ובסדר גודל נרחב יותר של 50-30 דונם. הצעה זו התקבלה בישיבת המועצה.
בספטמבר 1942 החלה עבודת התלישה של ה'ליפים'- הסיבים שנמצאים בתוך שוקיו של הקנאביס, אשר מהם מייצרים חבלים, בדים ושקים גסים. לאחר שהסתיימה התלישה, החלו להתבצע פעולות נוספות לשם עיבודם של ה'ליפים', כמו השקעתם בבריכות והורדת הפסולת מהם. מקטעי הארכיון אשר נותרו מתברר כי לכל אורכה של תקופת הגידול היה השדה נתון לפיקוחם של שומרים בריטיים, אשר לדברי אנשי המשק 'שמרו בשבע עיניים על הקטיף'.
בנובמבר 1942 לבש הקיבוץ חג לרגל סיום העבודות על גידול הקנאביס. בסופו של דבר נחשב הגידול, שהיה כאמור אחד הניסיונות הראשוניים בארץ לגידול תעשייתי של קנאביס, למוצלח ביותר. ציון האירוע נערך בחדר האוכל, שם הוצגו לראווה דוגמאות מהתוצר הסופי בדמות חבלים וחוטים.
ההצלחה מצאה לה הדים ביישובים נוספים באזור, ובדצמבר 1942 נערכה ישיבת המרכז החקלאי שבה קודם רעיון של הקמת חברה פרטית, שהשליטה בה תחולק בנתחים שווים לתעשיינים- האחים ירושלמי ולמשקי האזור. בין היתר, יעודה של החברה היה להקים בית חרושת משותף למשקי האזור לשם עיבוד תוצרת הקנאביס, שכן באותה העת דובר על הרחבת הגידול ליישובים נוספים בעמק החולה. בפברואר 1943, סוכמה הקמתה של חברה שתתקשר עם האחים ירושלמי בנוגע לניצול תעשייתי של הקנאביס וכן של גידולים נוספים. שורה של יישובים סמוכים בעמק התחייבו להרחיב את הגידול גם אל שטחיהם, והקצו לו בין 10 ל-30 דונם.
עם זאת, בפברואר 1943 הוחלט בדפנה להמשיך בגידול הקנאביס בסדר גודל דומה לזה של השנה החולפת (25 דונם) ולא להרחיבו. זאת לאור הקושי בהשגת הזבל הדרוש לדישון והעדר מכונה לקציר מכני, וכנראה משום שבידי הקיבוץ לא היה באותה עת כוח עבודה גדול מספיק על מנת לעבד גידולים נרחבים יותר.