stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מבצע לפיד
המגעים עם ההנהגה הצרפתית > הגעתו של הגנרל ז'ירו

בשלב מוקדם של התכנון התקבלה החלטה כי הגנרל שארל דה גול והכוחות הנאמנים לו, שכונו בשם "צבא צרפת החופשית", לא יהיו חלק מהפלישה המתוכננת. דה גול לא נהנה מאמונו של רוזוולט, והיו ביניהם משקעים אישיים. רוזוולט ניהל מגעים עקיפים עם אישים בכירים בהנהגת וישי בצפון אפריקה באמצעות שגרירו האדמירל ויליאם דניאל ליהי, וסבר כי ניתן יהיה לשכנע אותם לא להתנגד לנחיתות. כן סבר רוזוולט כי לא ניתן לסמוך על אנשי דה גול שישמרו בסוד את תוכניות הפלישה, משום שכישלונם במהלך הקרב על דקר בשנת 1940 נבע מהדלפה מודיעינית. גם צ'רצ'יל לא חיבב במיוחד את דה גול, והסכים ליחס ההנהגה האמריקנית כלפיו. הוא סבר שניתן יהיה לרצות אותו בכך שלכוחותיו יינתן השלטון במדגסקר, שעמדה בפני שחרורה משליטת כוחות וישי. לכן הוחלט כי עצם קיום המבצע יוסתר מדה גול ומאנשיו.
על מנת לרכוש את לב ההנהגה הצרפתית בצפון אפריקה, נראה היה כי יש למצוא דמות ייצוגית שתהיה מקובלת עליה, ושניתן יהיה להעביר לידיה את השליטה במושבות צרפת לאחר כיבושן על ידי כוחות בעלות הברית. הגנרל אנרי ז'ירו שהה בדרום צרפת, לאחר שנמלט מהשבי הגרמני במבצע נועז. צ'רצ'יל היה בעל קשרים אישיים עם ז'ירו, ובין השניים שררה ידידות והערכה הדדית. ז'ירו חולץ מהריביירה הצרפתית בצוללת בריטית, והועבר לגיברלטר, שבה קבע הגנרל אייזנהאואר את מפקדתו לקראת הפלישה. הפיקוד של בעלות הברית ייעד לו תפקיד של דמות בעלת סמכות, שתוכל לסייע במגעים עם הצרפתים בצפון אפריקה, ולאחר הפלישה תוכל לאחד את הכוחות שם תחת פיקודה. ז'ירו סבר שהוא מגיע על מנת לקבל לידיו את הפיקוד הכולל על כוחות בעלות הברית, ונדרשו יומיים של ויכוחים עם הגנרל אייזנהאואר על מנת להעמידו על תפקידו האמיתי.
התפתחויות אחרונות ערב המבצע

הנחיתות תוכננו ל־8 בנובמבר 1942. ב־5 בנובמבר הגיע, במקרה, האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן, מראשי צרפת של וישי, אל העיר אלג'יר, לבקר שם אצל בנו שחלה בשיתוק ילדים ונשקפה סכנה לחייו. נוכחותו של דרלאן בשטח סיכנה מאוד את ההבנות שאליהן הגיע מרפי עם חלק מהמפקדים של צבא וישי בצפון אפריקה. דרלאן היה אחד ממנהיגי משטר וישי, והיה אחד מהמטיפים לשיתוף פעולה עם הנאצים. הוא היה דמות בעלת סמכות כלפי הצבא והצי בצפון אפריקה, ויכול היה לסתור פקודות כניעה והצטרפות לבעלות הברית שייתנו מפקדי השטח כז'ואן ומאס.
כוח המשימה המערבי, בפיקודו של פטון, יצא לדרכו מנמלים שונים בארצות הברית בזמנים שונים, על מנת שלא לחשוף את המשימה המתוכננת. כוח זה, שמנה 100 ספינות, התאחד בלב ים, ועל אף שהתגלה על ידי צוללת גרמנית, הצליח להגיע אל יעדיו בחוף מרוקו בהתאם לתוכנית.
שני כוחות המשימה, שנועדו לבצע את הנחיתות באלג'יריה, יצאו לדרכם מבריטניה ועברו דרך מצר גיברלטר. שיירה זו התגלתה על ידי המודיעין של הציר, וכבר ב־4 בנובמבר העבירו האיטלקים ידיעה לפיקוד הגרמני על קיומה של שיירה גדולה. הגרמנים שגו, וסברו כי הכוח הימי נועד לתגבר את הכוחות הבריטיים במלטה, או להגיע ללוב על מנת לתגבר את כוחותיו של הגנרל מונטגומרי שרדפו אחר כוחותיו של רומל לאחר שניצחו בקרב אל־עלמיין השלישי. הכוח, שיצא מנמלי ליברפול וגלאזגו לאחר ששהה על אוניות הנחיתה מחודש ספטמבר, עבר דרך מצרי גיברלטר בשלום ב־5 וב־6 בנובמבר.
מעט לאחר חצות ב־7 בנובמבר, לקראת הנחיתה המתוכננת, הודיע מרפי לז'ואן על מועד הנחיתות, אך נוכחותו של דרלאן באזור מנעה מז'ואן לבצע את תוכניתו. הכוחות בשטח עמדו תחת פקודתו של דרלאן, וההשפעה שהייתה לז'ואן קודם לבואו פגה. בשעה שתיים בלילה פנה ז'ואן לדרלאן, הודיע לו על הנחיתות המתוכננות, וביקש ממנו לא להתנגד להן ולשתף פעולה עם צבאות בעלות הברית המערביות. דרלאן סירב, שלח כוח משטרה שפיזר את נאמני ז'ואן ששמרו על הווילה שבה שהה, ועצר אותו, את מרפי ואת סגנו קנת, ששהו באותו זמן בווילה.
נחיתות "לפיד"

ב־8 בנובמבר נחתו כוחות בעלות הברית בחופי הנחיתה המתוכננים – חופה האטלנטי של מרוקו, אזור אוראן ואזור אלג'יר. למרות הסיכומים המוקדמים עם חלק ממפקדי צבא וישי בשטח, נתקלו הנחיתות במקומות רבים בהתנגדות, שגרמה לנפגעים לא מעטים בקרב הכוחות הנוחתים וכוחות וישי המגינים. לאחר קבלת הידיעה על הנחיתות, הורה המרשל פטן לאנשיו לתקוף את הכוח הנוחת, ולהתנגד בכוח לניסיונות הנחיתה. על אף שהיו מפקדים צרפתים מקומיים שעמדו במילתם ולא התנגדו לנחיתות, רבים אחרים גילו התנגדות, ונוכחותו של דרלאן באלג'יר חיזקה את רוחם. השלטונות הצרפתיים המקומיים ופיקוד צבא וישי בצפון אפריקה לא מיהרו לקבל את סמכותו של הגנרל ז'ירו. בנאום ברדיו שנשא דה גול בערב שלאחר הנחיתות, הוא קרא לחיילים ולקצינים הצרפתים בצפון אפריקה להצטרף למחנה בעלות הברית. אולם לנאום לא הייתה השפעה משמעותית, ואנשי וישי המשיכו לגלות התנגדות בכל נקודות הנחיתה, שנמשכה כשלושה ימים, עד הכרזת הכניעה של דרלאן ב־10 בנובמבר.
נחיתות "לפיד" > הנחיתות במרוקו

במרוקו, פעל גנרל אנטואן בתואר (Antoine Béthouart), מפקד הגנת החופים, בתיאום עם בעלות הברית. ערב הפלישה הוא השתלט על מוקדי כוח בבירה רבאט, אולם לאחר חילופי אש קצרים, הצליחו אנשי וישי בראשות מפקד אזור קזבלנקה, תת־אדמירל פרנסואה מישלייה (François Michelier), והמושל הכללי של מרוקו (ששימש גם כמפקד צבא צרפת בצפון אפריקה), הגנרל שארל נוגס (Charles Noguès), להשתלט על המצב, ולשים את בתואר במעצר (לאחר סיום הפלישה שוחרר בתואר, והמשיך לשרת בתפקידים בכירים בצבא צרפת החופשית ובצבא צרפת לאחר המלחמה). פעולתו של בתואר רק הביאה לכוננות מלאה של אנשי וישי במרוקו ערב הפלישה. נוגס, שקיבל מברק אישי מן הנשיא רוזוולט המפציר בו לסייע לכוחות הנוחתים של בעלות הברית, החליט להצטרף אל דרלאן בהתנגדות לפלישה.
כוח הנחיתה האמריקאי בראשותו של פטון הגיע לחופי מרוקו ב־8 בנובמבר, בשעות הבוקר המוקדמות. הכוח חולק לשלושה ראשים, כאשר הכוח העיקרי נחת באזור קזבלנקה, ושני כוחות משניים פעלו מדרום, באזור העיירה סאפי (Safi), ומצפון באזור פור ליוטה (Port-Lyautey). על החוף נתקלו הכוחות הנוחתים בהתנגדות צרפתית כבדה, והצליחו להשתלט על יעדיהם רק לאחר שלושה ימי לחימה, שעלתה להם במחיר של 150 הרוגים. במקביל התלקח קרב ימי, שבו ניסתה אוניית המערכה הצרפתית "ז'אן באר", שבנייתה טרם הושלמה ושימשה למעשה כסוללת תותחי חוף, להתנגד לכוח הימי האמריקאי. הקרב הסתיים בתבוסת הכוחות הימיים הצרפתיים שאליהם הצטרפו צוללות גרמניות, באובדן "ז'אן באר", ובטיבוע שבע אוניות צרפתיות ושלוש משחתות, כשעל סיפונן אלף מלחים. בעקבות תבוסת כוחותיו בים וביבשה, נכנע נוגס לכוחות הפולשים ב־11 בנובמבר.
נחיתות "לפיד" > הנחיתות באוראן

באוראן נחת כוח אמריקאי בפיקודו של גנרל פרדנדאל, אשר כלל כוחות חי"ר מדיוויזיית הרגלים ה־1 בפיקוד גנרל טרי אלן. הנחיתות באזור אוראן בוצעו בהצלחה מרובה, ושלושה ראשי גשר נתפסו על ידי שבעה כוחות משימה שנחתו מהים. העיירה ארזיו (Arzew), בה נחתו גדוד הריינג'רים ה־1, צוות קרבי מדיוויזיית השריון ה־1 ורגימנט החי"ר ה־18, ושדה תעופה סמוך, נתפסו כמעט ללא התנגדות. עם זאת, מבצע מוצנח לכיבוש שדה התעופה מדרום לאוראן נכשל בשל תנאי מזג אוויר שפיזרו את הצנחנים ולא אפשרו את השלמת המשימה, ונחיתה בתוך נמל אוראן בניסיון להשתלט על מתקניו נכשלה כאשר ספינות הנחיתה ספגו אש כבדה ורוב החיילים שהשתתפו בפעולה נפגעו. הקרבות באזור הנמל, שכללו מתקפות נגד צרפתיות וקרבות אוויר וים בין המגינים על החוף לבין הכוח הפולש מן הים נמשכו עד בוקר ה־10 בחודש, שבו הושלם כיבוש העיר.
נחיתות "לפיד" > הנחיתות באלג'יר

כיבוש העיר אלג'יר היה אחד היעדים החשובים ביותר של "מבצע לפיד". בעיר, ששימשה בירתה האדמיניסטרטיבית של צפון אפריקה הצרפתית, שכנה המפקדה של אדמירל דרלאן, שתפיסתו הייתה חיונית לגיוס התמיכה של הכוחות הצרפתיים בצפון אפריקה לפלישת בעלות הברית. אלג'יר הייתה הנקודה המזרחית ביותר שבה נחתו כוחות בעלות הברית במהלך מבצע לפיד, וכיבושה היה חיוני להשגת היעד האסטרטגי של השתלטות מהירה על תוניסיה שבה החלו להתבצר כוחות הציר, ולהשלמת ההשתלטות על מושבות צרפת בצפון אפריקה.
הנחיתות באלג'יר החלו בשעות הצהריים של 8 בנובמבר. דרלאן פיקד על התנגדות מגני העיר, שכללה אש תותחים על ספינות הנחיתה ועל המשחתות הבריטיות "ברוק" ו"מלקולם", שניסו להנחית חיילים אמריקאים ובריטים בנמל אלג'יר עצמו. אירוע זה היווה את ההתנגדות הממשית העיקרית לכוח הפולש. הכוחות הנוחתים לא התקשו להקים שלושה ראשי גשר באזור העיר ולנטרל את הגנות החוף הצרפתיות. בכך סייעו להם אנשי הרזיסטאנס בעיר עצמה, ובמיוחד אנשי המחתרת היהודית בפיקודו של ג'וזה אבולקר שהתחפשו לאנשי וישי והשתלטו על מוקדי תקשורת וכוח בעיר.
כאשר התברר לאדמירל דרלאן שכוחות בעלות הברית החלו לנחות בחופי צפון אפריקה, הוא שחרר את ז'ואן ממעצרו, והחל לשלוח מברקים למרשל פטן, במטרה לקבל ממנו הוראות כיצד עליו לפעול. כאשר חיילי בעלות הברית החלו בתנועה לעבר אלג'יר, החליט דרלאן לייפות את כוחו של גנרל ז'ואן להיכנע לפולשים, אולם באזור העיר אלג'יר בלבד. כניעתו של ז'ואן נכנסה לתוקפה בשעה שבע בערב. דרלאן נתפס בידי כוחות בעלות הברית. במשך שלושה ימים נוספים המשיכה להתנהל לחימה בנקודות הנחיתה האחרות של מבצע לפיד, כאשר ז'ואן לוחץ על דרלאן להכריז על הפסקת אש כללית. רק ב־10 בנובמבר הסכים דרלאן לבסוף להורות לכוחות וישי בצפון אפריקה להניח את נשקם. בתאריך זה נפגש ז'ואן עם ז'ירו שהגיע לאלג'יריה, והעביר לידיו את הפיקוד הכולל על כוחות צרפת בצפון אפריקה. ב־11 בנובמבר נכנסה הפסקת האש לתוקפה.
פרשת דרלאן

עם סיום הקרבות, ב־11 בנובמבר, נשאלה השאלה מי יקבל את הפיקוד על הכוחות הצרפתיים בצפון אפריקה. דה גול שהה מבודד בלונדון, ונראה כי ז'ירו, שבו תלו בעלות הברית את יהבן, אינו מקובל הן על אנשי וישי בצפון אפריקה והן על אנשי צבא צרפת החופשית, והם מסרבים לקבל את מרותו.
בנסיבות אלו עשה גנרל מארק קלארק יד אחת עם אדמירל דרלאן, והכריז כי השלטון הצרפתי הקיים בצפון אפריקה יישאר על כנו. ב־22 בנובמבר חתמו דרלאן וקלרק על הסכם רשמי, שהותיר את דרלאן בראש ההנהגה האזרחית של מושבות צרפת בצפון אפריקה, ומינה את ז'ירו למפקד הצבאי של הכוחות הצרפתיים באזור. עסקה זו נתפסה כבלתי מוסרית ובוגדנית, ונמתחה עליה ביקורת רבה. משטרו של דרלאן בצפון אפריקה היה פרו־נאצי במוצהר, ואכף את חוקי הגזע האנטי־יהודיים, תוך ביטול פקודת כרמיה הצרפתית שהעניקה ליהודים זכויות אזרח. מובילי ההתנגדות לשיתוף הפעולה של אנשי וישי בצפון אפריקה עם גרמניה הנאצית, אנשי תנועת ההתנגדות הצרפתית ובהם מנהיגי מחתרות יהודים כג'וזה אבולקר, ואנשי צרפת החופשית, שלחמו זה כשנתיים נגד כוחות וישי במאמץ רב ותוך נפגעים רבים, הביעו התנגדות קולנית לעסקה. הרציונל לעסקה, כי דרלאן הוא האיש שביכולתו להפסיק את הלוחמה ולהביא להצלחת הנחיתות תוך מניעת נפגעים בנפש בשני הצדדים, והעברת הלחימה לשלב הבא – מתקפה על כוחות הציר בתוניסיה, הובהר בהודעות פומביות של הנשיא רוזוולט ושל צ'רצ'יל, שקראו לעסקה "צעד זמני" ולא תרמו להרגעת הרוחות.
המאבק הפוליטי התגבש עד מהרה למאבק בין מספר קבוצות בעלות אינטרסים מנוגדים. קבוצתו של דרלאן, שאליה הצטרפו עוד אנשי וישי לשעבר כדוגמת המושל נוגס, ניהלה מאבק נגד ז'ירו, והמשיכה ברדיפה אחר אנשי המחתרת האנטי־נאצית, שסייעו לפלישה. באמצע דצמבר הגיע לאלג'יר שליחו של דה גול, הגנרל פרנסואה דא'סטייה דה לה ויז'רי, שאחיו, אנרי ד'אסטייה דה לה ויז'רי, היה מראשי המחתרת המתקוממים נגד משטר וישי שסייעו לכוחות הפולשים ביום הראשון של הפלישה לאלג'יר. הוא נפגש עם גורמים רבים, והתסיס נגד שלטונו של דרלאן. לאחר פגישה בין ד'אסטייה ודרלאן, שבה דרש ד'אסטייה את התפטרותו המיידית של דרלאן, גורש ד'אסטייה מאלג'יר על ידי האמריקאים. בה בעת הגיע לאלג'יר הטוען לכתר מלך צרפת, אנרי, דוכס פריז, והחל אף הוא לגבש סביבו קבוצת תומכים, שקראה להתפטרותו של דרלאן, וליצירת ממשלה מלוכנית.
ב־24 בדצמבר נרצח דרלאן על ידי פטריוט בשם פרנאן בונייה לה שאפל. ז'ירו הורה על הוצאתו להורג של לה שאפל. הרצח פתר את המשבר. ז'ירו קיבל על עצמו את הנהגת כוחות צרפת בצפון אפריקה, בתמיכת בעלות הברית, ועל דעתו של דה גול, שעמד עמו במשא ומתן על המשך משותף של פעולות ההתנגדות.
מבצע אנטון וטיבוע הצי בטולון

עם היוודע דבר הנחיתות בצפון אפריקה ומעברו של דרלאן לצדן של בעלות הברית עם כריתת ההסכם עמן, עמדו גורמים בממשל וישי בקשרים עם דרלאן בניסיון להביא להצטרפות המרשל פטן לצדו ולצד בעלות הברית. הגנרל מקסים וייגאן, שר ההגנה של וישי, ומפקד הצי של ממשל וישי, האדמירל גבריאל אופאן, ניסחו אף נוסח מברק שיישלח אל דרלאן. היטלר צפה צעדים אלו, וידע כי אינו יכול לסמוך על נאמנותו של משטר וישי. הוא זימן אליו את ראש ממשלת וישי פייר לאוואל, למעונו שבברכטסגאדן. משהגיע לאוואל לשם, ב־10 בנובמבר, התקבל בנזיפות ובצעקות, ולמחרת הודיע אוטו אבץ, שגריר גרמניה בצרפת של וישי, כי היטלר הורה לצבא גרמניה לכבוש את "האזור החופשי" (דרום צרפת שהייתה תחת משטר צרפת של וישי, אך לא תחת שלטון צבאי גרמני).
תוכניות לכיבוש האזור החופשי הוכנו זה מכבר על ידי הצבא הגרמני, על מנת להתכונן למצב שבו הנהגתו הפוליטית של ממשל וישי תיטה לטובת בעלות הברית. שם הקוד שהוכן להן היה "מבצע אטילה". פקודתו של היטלר לכיבוש האזור החופשי כונתה "מבצע אנטון". בד בבד כבשו צבאות איטליה הפשיסטית את ניס ואת קורסיקה מידי שלטונות וישי. ב־12 בנובמבר תם מבצע כיבוש צרפת.
אנשי וישי קיבלו את הכיבוש כמעט ללא התנגדות. מיד לאחר הכיבוש פורק "צבא שביתת הנשק" שהוקם לאחר כניעת צרפת בשנת 1940, כאשר במסגרת הסכם הכניעה הותר לצרפת להחזיק צבא בן 100,000 חיילים. מעטים הם שגילו התנגדות. הגנרל ז'אן דה לאטר דה טסיני ניסה להתנגד לתוקפים ונשלח למאסר. לאחר הכיבוש נתפס אף וייגאן ונאסר.
בטולון עגן הצי הצרפתי, שהיה הנכס החשוב ביותר בידי ממשלת וישי, שנותרה על כנה, ואף התיימרה עתה לשלוט בכל שטחה של צרפת, שלטון אזרחי. בראש הצי עמד האדמירל ז'אן דה לאבורד. דה לאבורד עמד בפני לחצים מכל הצדדים. מפקדו, האדמירל אופאן, ניסה לשכנעו להפליג לצפון אפריקה ולהצטרף שם לבעלות הברית. הנאצים ניסו אף הם לשים ידם על הצי, ויחידותיהם הקיפו את טולון. ב־27 בנובמבר החליטו ראשי הצבא והצי הגרמני לפעול ולתפוס את הספינות בכוח. עם הגעת הכוחות הגרמניים לאזור הנמל, הורה דה לאבורד על טיבוע ספינות הצי. לפקודתו הוטבעו 77 ספינות, ובהן שלוש אוניות מערכה ("דאנקרק", "סטרסבור" ו"פרובאנס"), 8 סיירות, 16 משחתות ו־16 צוללות.
תוצאות מבצע לפיד

מבצע לפיד השיג את מטרותיו העיקריות, בכמות נפגעים מינימלית – 1,469 נפגעים לכוחות בעלות הברית (עד 11 בנובמבר). כוחות הצבא והצי הצרפתיים במרוקו ואלג'יריה ספגו כ־3,500 נפגעים במסגרת ההתנגדות לנחיתות הכוחות הפולשים. במהלך המבצע הצליחו בעלות הברית להשתלט על רוב השטח של מושבות צרפת בצפון אפריקה (למעט מזרח תוניסיה), ולהפוך אותן לבסיס להמשך המבצעים של בעלות הברית בתוניסיה ובזירת הים התיכון. כיבוש מרוקו ואלג'יריה על ידי כוחות בעלות הברית ודרישות המערכה בתוניסיה, חייבו הקצאת כוחות ניכרים של הוורמאכט והיערכות מחודשת של הלופטוואפה, חיל האוויר הגרמני, כולל העברת 400 מפציצים ארוכי טווח מהחזית המזרחית לזירת הים התיכון. בראשית 1943 רבע מכוחו של הלופטוואפה הוקצה לזירת המזרח התיכון, פי שלושה מהכוח האווירי הגרמני שהוקצה ללחימה באזור זה שנה וחצי קודם לכן.
ההשתלטות על מושבות צרפת במערב צפון אפריקה והפיכתם לבסיס פעולה לכוחות יבשה ואוויר גדולים של בעלות הברית, היו תנאי הכרחי להשמדת כוחות הציר בצפון אפריקה (במאי 1943), ולהמשך המבצעים של בעלות הברית בזירת הים התיכון ב־1943, דוגמת הפלישה לסיציליה ובסופו של דבר לאיטליה. ההשתלטות על חופי צפון אפריקה סייעה גם לשמור על המשך העמדה הנייטרלית של השלטון הפשיסטי בספרד במלחמה, על אף נטייתו הטבעית של פרנקו לתמוך במדינות הציר.
הצלחת מבצע לפיד היוותה אות לבאות, לקראת מבצעים אמפיביים אנגלו־אמריקאים נוספים, ששיאם בפלישה לנורמנדי. צבא ארצות הברית מילא בפעם הראשונה במלחמה תפקיד מרכזי במערכה צבאית נגד כוחות גרמניה הנאצית ואיטליה, ורכש ניסיון קרבי יקר ערך. מפקדים אמריקניים שיתפרסמו בשלבים מאוחרים יותר של המלחמה, כפטון ואייזנהאואר, ערכו את טבילת האש הראשונה שלהם במהלך המבצע ובמערכה בתוניסיה שבאה בעקבותיו.
עבור יהודי אלג'יריה ומרוקו היווה מבצע לפיד רווח והצלה. משטר וישי יישם את חוקי הגזע ברוח המשטר הנאצי, וביטל את זכויות האזרח של יהודי צפון אפריקה. בצרפת עצמה נערך זה מספר חודשים משלוח היהודים למחנות ההשמדה במזרח. ביטול חוקי הגזע בצפון אפריקה ומתן זכויות האזרח ליהודים לא היה אירוע מיידי, אלא תהליך ארוך, שכלל התנכלויות נמשכות ליהודים, שכן אנשי וישי נותרו בעמדות כוח גם לאחר הנחיתות, וההתנכלויות ליהודים נמשכו למעשה עד לשנת 1944. גורל שונה פקד את יהודי תוניסיה, שכתוצאה מהשתלטות מדינות הציר על תוניסיה, בעקבות "מבצע לפיד", מצאו עצמם תחת שלטון נאצי ישיר. עד השלמת שחרור תוניסיה מידי הנאצים במאי 1943, הם הספיקו לשלוח כ־5,000 יהודים למחנות עבודה ו־160 יהודים נשלחו לצרפת ומשם למחנות הריכוז.
בספרות ובתרבות

בספר הווספרים באים (39 רמזים) - מבצע לפיד הוא הרקע להתרחשות של רבע מהספר, ובעל חלק מהותי בעלילה.
הערות שוליים

1 2  מבצע לפיד אתר Olive Drab.
1 2  Lt. Col. E Bauer. The history of world war 2, Orbis, London, 1984, pp 299
↑  ג'פרי בסט, צ'רצ'יל, הוצאת עם עובד, 2000, עמ' 249
↑  מרק פרו, שבעה גברים במלחמה, הוצאת דביר, 2010, עמ' 266
↑  אנדרו רוברטס, סערת המלחמה – היסטוריה חדשה של מלחמת העולם השנייה (הוצאת דביר, 2011), עמ' 290-292
↑  Command Decisions, United States Army Center of Military History, Washington, 2000, Chp.7, pp. 186-198
1 2 3  בריגדיר פ' יאנג, מלחמת העולם 1939-1945, הוצאת מערכות, 1975, עמ' 215
↑  שארל דה גול, מאבק לחירות, כרך שני, "אחדות במערכה", הוצאת עם הספר, תל אביב, תשי"ח, עמ' 46
↑  דה גול, כרך שני, עמ' 48
↑  ראו, וינסטון צ'רצ'יל, מלחמת העולם השנייה, כרך רביעי, עמ' 422. אנדרו רברטס, סערת המלחמה, עמ' 292
↑  צ'רצ'יל, כרך רביעי, עמ' 498.
1 2  צ'רצ'יל, כרך רביעי, עמ' 503
1 2  Lt. Col. E Bauer. The history of world war 2, Orbis, London, 1984, pp 296
↑  צ'רצ'יל, כרך רביעי, עמ' 505
↑  צ'רצ'יל, כרך רביעי, עמ' 507
↑  Lt. Col. E Bauer. The history of world war 2, Orbis, London, 1984, pp 298
1 2  צ'רצ'יל, כרך רביעי, עמ' 506
↑  ג'יימס אלטיירי, "ראשי־החנית", הוצאת מערכות, 1965, עמודים 116-141.
↑  יאיר שלג, המחתרת היהודית הנשכחת, באתר הארץ, 19 בנובמבר 2007
↑  שארל דה גול, מאבק לחירות, כרך שני "אחדות במערכה", הוצאת עם הספר, תשי"ח, עמ' 56
↑  אדמירל דה־בלו, דרך בים (הוצאת מערכות, 1959), עמ' 215–216 : דווייט.ד. איזנהאואר, מסע שחרור אירופה (תורגם לעברית, 1954), עמ' 108, 114
↑  ג'ון גאלבין, היורדים לקרב (הוצאת "מערכות", 1972), עמ' 112-115
↑  אנדרו רוברטס, סערת המלחמה, הוצאת דביר, 2011, עמ' 293 : איזנהאואר, מסע שחרור אירופה, עמ' 114–119 : Bauer, Ibid, 299
↑   חוי בן ששון; אביה סולומון־חובב; יעל ריצ'לר־פרידמן, סקירה היסטורית: צפון אפריקה במלחמת העולם השנייה וגורל היהודים בה, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012431016005171  GND: 4172616-9  LCCN: sh85095012  NARA: 10640951 
מטוסי F4F ויילדקט על סיפון נושאת המטוסים האמריקאית "ריינג'ר" בדרכה לצפון אפריקה כדי ליטול חלק במבצע לפיד.
עלון שפוזר על ידי כוחות הברית ברחובות קזבלנקה. העלון קורא בצרפתית וערבית לתושבים לשתף פעולה עם כוחות הברית
הגנרל אנרי ז'ירו (משמאל) בתמונה שצולמה בעודו בשבי הגרמנים, 1940-1941
השיירה האמריקאית המיועדת להגיע לחופי מרוקו בדרכה באוקיינוס האטלנטי, נובמבר 1942.
אוניית המערכה "ז'אן באר" מעלה עשן בנמל קזבלנקה לאחר שנפגעה בקרב תותחים עם אוניית המערכה האמריקאית "מסצ'וסטס".
אזרחים בעיירה ארזיו, סמוך לאוראן, מקבלים בברכה את הכוח האמריקאי שנחת על החוף.
הגנרל פרנסואה ד'אסטייה דה לה ויז'רי (לבוש במדים, משמאל), נציגו של דה גול לצפון אפריקה לאחר 'לפיד', כפי שצולם ב־1944 לאחר שחרור צרפת.
טנק גרמני בנמל טולון, ולידו בוערת הסיירת הצרפתית "קולבר".
מונמות'

| --- | --- |

גשר מונאו, 2009
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 אומה:  ויילס ויילס
 מחוז:  מונמות'שייר
 על שם:  River Monnow 
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  8,877 (2001)
 קואורדינטות:  51°48′56″N 2°42′44″W﻿ / ﻿51.815553°N 2.712359°W﻿ / 51.815553; -2.712359
 אזור זמן:  UTC
 https://www.monmouth.gov.uk
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הממלכה המאוחדת מוגדלת) לונדון בלפסט אדינבורו ליברפול ברמינגהאם ניוקאסל מנצ'סטר לידס פורטסמות' קארדיף גלאזגו פלימות' האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני  תעלת למאנש  האוקיינוס האטלנטי  צרפת אירלנד איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים מונמות'(למפת הממלכה המאוחדת רגילה) לונדון בלפסט אדינבורו ליברפול ברמינגהאם ניוקאסל מנצ'סטר לידס פורטסמות' קארדיף גלאזגו פלימות' האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני  תעלת למאנש  האוקיינוס האטלנטי  צרפת אירלנד איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים מונמות'(למפת ויילס רגילה) קארדיף סוונסי ניופורט רקסהאם בארי אנגליה הים האירי אנגלסימונמות'(למפת ויילס מוגדלת) קארדיף סוונסי ניופורט רקסהאם בארי אנגליה הים האירי אנגלסימונמות'  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מונמות' (באנגלית: Monmouth, בוולשית: Trefynwy) היא עיירה בדרום-מזרח ויילס שבבריטניה, בירת מחוז מונמות'שייר.
העיירה יושבת על מפגש הנהרות וואי ומונאו, כ-3.2 ק"מ מערבית מהגבול עם אנגליה, 58 ק"מ צפונית-מזרחית מעיר הבירה הוולשית קארדיף וכ-204 ק"מ מערבית ללונדון. העיירה היא מוקד תיירותי בעל אתרים היסטוריים ומוקדי משיכה שונים, היא שימשה לאורך ההיסטוריה בתור עיר שוק לכפרים ועיירות הסביבה.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מונמות' נחשבת למוקד עשיר באתרים ארכאולוגים, המועצה הבריטית לארכאולוגיה אף מחשיבה את העיירה לאחת מעשרת מוקדי הארכאולוגיה הגדולים. ההתיישבות הראשונה המתועדת במקום הייתה בצורת מצודה רומית אשר ישבה על דרך חשובה באזור גבול הכיבוש הרומאי בבריטניה. בתקופה הרומית המאוחרת יותר סביב המאה ה-2 וה-4, האזור שימש ככל הנראה לתעשיית הברזל.
לאחר התקופה הרומית בבריטניה, מונמות' הייתה עיירה בקצה הדרומי של הממלכה הוולשית ארג'ינג (Ergyng) בין המאה ה-5 למאה ה-7. במהלך ימי הביניים מיקומה של מונמות' על הגבול הדרומי בין ויילס לאנגליה הפכה אותה לא פעם למוקד שנקלע לאש צולבת של כוח זה או אחר, במשך השנים שימשה מרכז אדונות ספר חשובה.
שלטון

משרת ראש העיר של מונמות' קיימת כ-750 שנה, המשרה התחדשה במאה השלוש עשרה על ידי האנשים ששלטו בשוק העיר. ובאמצע המאה השלוש עשרה נרכש חותם מהמלך הנרי השלישי עם פריבילגיות מסוימות. ניתן לתארך את קיומה של משרת ראש העיר מרגע זה.
הגדרת התפקיד וסמכויותיו, אושרו בשנת 1447 כאשר הנרי השישי (אשר אביו נולד בעיירה זו) העניק צ'רטר לעיירה אשר התירה לנושאי המשרה להעלות מיסים כדי לשלם עבור העיירה וכן גם נתן מעט חופש ממסי המלך. אמנה זו אישרה את עמדת ראש העיר כמשרה שנבחרת כל שנה.
אתרים חשובים

טירת מונמות': שימשה כטירה בין הפלישה הנורמנית לבריטניה (1066) להריסתה ונטישתה במלחמת האזרחים האנגלית. בשנת 1875 נבנה בין חומות הטירה "בית הטירה הגדול", אשר משמש מאז ועד היום כמפקדה ל"רגימנט ההנדסה המלכותי מונמות'שייר" (רגימנט מילואים) ומוזיאון היחידה. כיום הטירה ובית הטירה הגדול שבתוכה נחשבים מבני שימור מדרגה ראשונה.
גשר מונאו: גשר מבוצר מימי הביניים, היחיד מסוגו שהשתמר ברחבי בריטניה. הוא נבנה ככל הנראה במאה ה-13 ונחשב כיום לבניין לשימור מדרגה ראשונה.
מונמות'פדיה

מונמות'פדיה (באנגלית: Monmouthpedia) הוא פרויקט ראשון מסוגו אשר מקשר את מיזם ויקיפדיה עם העיירה מונמות'. הפרויקט הושק באופן רשמי ב-19 במאי 2012, הוא שואף ליצור תשתית בעיירה אשר מקושרת לתשתית ויקיפדית, באופן שכל מקום בעל עניין, אתר, נקודה היסטורית, בניין או אף צמחייה מיוחדת; יהיו מקושרים לערכים הנוגעים להם ומסבירים עליהם.
ברחבי העיירה פזורים לוחות מחומר קרמי מסוגננות עם שם האתר (אשר זהה לשם הערך), ברקוד אשר מקשר לערך וסמל ויקיפדיה.
מאיר בץ

| --- | --- |

 לידה:  2 בנובמבר 1916 
 פטירה:  יוני 1979 (בגיל 62) 
 מדינה:  ישראל 
 
מאיר בץ (רבינוביץ') (ו' בחשוון תרע"ז, 2 בנובמבר 1916 – יוני 1979) היה מפקד בפלמ"ח, מהנדס, ממפתחי הנגב וממתכנני תעלת הימים.
ביוגרפיה

בץ נולד באימפריה הרוסית ולמד בבית ספר במוסקבה טרם עלייתו לארץ. במאי 1929 עלה לארץ ישראל, ולמד בגימנסיה העברית רחביה. בשנת 1932 הצטרף לארגון "ההגנה", והפך למפקד נחלת יצחק. ב-1938 עבר קורס מפקדים בפיקודו של אורד צ'ארלס וינגייט והיה מדריך בקורס המ"כים הראשון של הפלמ"ח, שהתקיים בקריית ענבים.
ב-1939 החל ללמוד הנדסה בטכניון. גם שם פעל בקרב הסטודנטים. הקים את גדוד החי"ש הירושלמי "ראשון ליהודה", וב-1941 הקים על בסיס אנשי "ראשון ליהודה", ועל פי הוראות יצחק שדה את פלוגה ו' ("הפלוגה הירושלמית") יחד עם ישראל ליברטובסקי. ב-1942 הדריך את "המחלקות המיוחדות" של הפלמ"ח בקורסי חבלה וצליפה ואף נועד עם המנהיג הכורדי מצטפא ברזאני על מנת לתאם מרד כורדי בתגובה למרד רשיד עאלי אל-כילאני. בשנת 1942, בעיצומה של החרדה מפני פלישה נאצית לארץ ישראל, היה בין מתכנני "תוכנית מצדה על הכרמל".
בשנת 1945 היה מדריך ראשי של כוחות החי"ש הצעיר ("חץ"), שהפכו אחר כך לגדנ"ע. ב-1946 שימש כשליש לענייני תכנון של יעקב דורי. בסוף 1946 מונה להקים ולפקד על קיבוץ קדמה בשפלה הדרומית.
בתקופת מלחמת העצמאות שירת בתפקיד קצין הנדסה של החי"ש בירושלים הנצורה והגיע לדרגת סגן-אלוף (אז דרגה אחת מתחת לדרגת אלוף) בחיל ההנדסה הישראלי שקם בתקופה זו. חמ"ל מבצע יבוס היה בביתו והוא היה אחראי על תכנון דרכים לאספקת צורכי תושבי ירושלים. ה"כוח" שבו הסתייע היה כוח מאולתר שכלל תלמידי ישיבה, מבוגרים שלא יכלו להילחם ואחרים שיכלו לסייע בביצור העיר. באוגוסט 1948 הפך לקצין ההנדסה של חזית ד' (דרום) והיה מעורב בפריצת הדרך לסיני במבצע חורב.
בשנת 1950, לאחר המלחמה, החל לעבוד בבאר שבע לפיתוח הנגב כמהנדס מחוז הנגב. לאחר מכן, החל מ-1967 (ועד למותו ביוני 1979) שימש מהנדס מחוז הדרום של משרד הפנים. במהלך תפקידו כמהנדס מחוז הדרום קידם בץ פרויקטים לפיתוח הנגב, כגון פרויקט תעלת הימים, ויישוב הבדואים ביישובי קבע. ב-1957 יצא בשליחות משרד החוץ למזרח אסיה.
במקביל לעיסוקיו כמהנדס, נהג לצייר את נופי הנגב וארץ ישראל, ובשנת 2004 נפתחה תערוכה מציוריו במרכז הבמה בגני תקווה. ציוריו גם מעטרים את הספר ""הגדה של שמות" מאת דליה לשמן.
אלמנתו, שרה, הייתה ממפתחי מערכת החינוך בבאר שבע ומקימת בית הספר הראשון בעיר (כיום מקיף א'), ובשנת 2000 הוענק לה תואר יקירת באר שבע. בנו הוא החזאי אורי בץ.
קריית מאיר בץ ובית מאיר בץ בבאר שבע, קרויים על שמו.
ראו גם

מנחת עמק המצלבה
לקריאה נוספת

מאיר בץ. האיש, פעלו וחזון תוכניותיו, הוצאה פרטית, 1981.
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298201605171  PLWABN: 9810595098905606  GND: 1192057007  ISNI: 0000 0000 2365 1747  LCCN: n82143663  VIAF: 70284697   WorldCat (עם VIAF): 70284697
מוריה שלומות

| --- | --- |

מוריה שלומות, 2015
 לידה:  30 בנובמבר 1968 (בת 55) ברעם, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  בית צבי  המסלול האקדמי המכללה למינהל 
 
מוריה שלומות (נולדה ב-30 בנובמבר 1968) היא פעילת שמאל רדיקלית, עורכת דין ומגשרת, מנכ"לית הארגון "הורים נגד מעצרי ילדים", חברת מועצת העיר תל אביב-יפו לשעבר ומראשי תנועת "ארץ לכולם", תנועה ישראלית-פלסטינית שמקדמת את פתרון המדינה האחת. הייתה מנכ"לית שלום עכשיו.