stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קייט וולש
קריירה > סדרות וטלוויזיה

בשנת 1996, התארחה וולש בפרק בסדרה "רצח מאדום לשחור". בשנת 1997, היא התארחה בפרק בסדרה "חוק וסדר". באותה שנה היא קיבלה את התפקיד המשמעותי הראשון שלה בסדרה "המופע של דרו קארי" בתור ניקי, חברתו של קארי. היא המשיכה לשחק בסדרה עד שנת 2002.
בשנת 2000, היא שיחקה את חברתו של נורם מקדונלד בסיטקום "The Norm Show".
ב-2001, היא גילמה את דמותה של קארול נלסון בסדרה של HBO "מוחו של הגבר הנשוי". בין השנים 2003–2004, היא גילמה את הבלשית מארלי נובק בסדרה "Karen Sisco". ב-2004, וולש ביצעה הופעת אורח בסדרה CSI בתור מימוסה, טרנסקסואלית.
וולש הופיעה מדי פעם במערכונים של תוכנית הלייט נייט של קונאן או'בריאן ("Late Night with Conan O'Brien") ברשת NBC. בשנת 2005 היא לוהקה לסדרת הדרמה של ABC "האנטומיה של גריי", בה היא מגלמת את ד"ר אדיסון מונטגומרי, בת זוגו בנפרד של ד"ר דרק שפרד (ד"ר מק'דרימי, מגולם על ידי פטריק דמפסי), ובת זוגו של ד"ר מארק סלואן (מגולם על ידי אריק דיין).
ב-2007 וולש המשיכה לגלם את דמותה של מונטגומרי בסדרת הספין-אוף של "האנטומיה של גריי", הנקראת "מרפאה פרטית", ששודרה עד ה-25 בינואר 2013.
בין השנים 2007–2009, היא הופיעה בפרסומות למכונית "Cadillac CTS" של חברת הרכב האמריקאית קאדילק.
ב-2012 השתתפה וולש בעונה השישית של "מרפאה פרטית" ולאחר מכן עזבה את הסדרה. ב-2014, שיחקה בסדרה "פארגו". באותה שנה, היא החלה לשחק בתפקיד הראשי בסדרה "Bad Judge". בין השנים 2017–2019, שיחקה בתפקיד הראשי בסדרה "13 סיבות". ב-2019, היא החלה לשחק כסוכנת חשאית בסדרת גיבורי-העל "אקדמיית המטרייה" בנטפליקס. בשנת 2020, היא החלה לשחק את דמותה של מדלין בסדרה הקומדיה הרומנטית "אמילי בפריז" מבית נטפליקס.
קריירה > סרטים וקולנוע

בשנת 1996, הופיעה וולש לראשונה בקולנוע בסרט "חיים נורמליים", בו שיחקה את אחותו של שודד בנקים שגילם לוק פרי.
ב-1997, היא גילמה חולת קלפטומניה בסרט "Peppermills", וב-1998, היא הופיעה בסרט הקאלט "הנרי: דיוקן של רוצח סדרתי, חלק 2".
בשנת 2000, היא שיחקה בסרט "חתונה על תנאי" בכיכובו של ניקולס קייג'. ב-2003 היא הופיעה בסרט "תחת שמש טוסקנה" לצד דיאן ליין וסנדרה או. בסרט היא גילמה את בת זוגה של הדמות שגילמה או.
בשנת 2005, היא שיחקה בתפקיד הקולנועי המשמעותי הראשון שלה בתור אשתו של ויל פרל בסרט הקולנוע ההוליוודי "לדפוק אליפות", בו שיחקה לצד רוברט דובאל.
וולש הופיעה לצד פרל בסרטים נוספים, בין היתר ב "סמנתה" (לצד ניקול קידמן), "והרי החדשות" ו"והרי החדשות 2: תתעורר רון בורגנדי".
בשנת 2007, הייתה וולש אמורה לשחק בסרט "1408" לצד הכוכבים ג'ון קיוזאק וסמואל ל. ג'קסון, אך נזרקה מהפקת הסרט לאחר סכסוך עם ההפקה.
בשנת 2010, כיכבה וולש לצד דניס קווייד ופול בטאני בסרט "לגיון המלאכים". ב-9 במאי 2011 פרסמה וולש בעמוד הטוויטר שלה שהיא החלה להצטלם לסרט "היי. הסרט יצא לאקרנים בספטמבר 2012. ב-2013, שיחקה בסרט "מת לצעוק 5" לצידם של צ'ארלי שין ולינדזי לוהן.
בשנת 2017, שיחקה בסרט "האיש שהפיל את הבית הלבן" בכיכובו של ליאם ניסן. ב-2020, שבה לשחק לצידו בסרט "גנב עם כבוד".
ב-2021, שיחקה בסרט "Sometimes Other Than Now" את דמותה של קייט.
קריירה > תיאטרון

במאי 2010 וולש הופיעה לראשונה באוף-ברודוויי בהצגה "Dusk Rings a Bell", שהוצגה בין מאי ליוני. "הניו יורק טיימס" על ההצגה: "נשגבת, דרמה נפלאה".
וולש שיחקה בתיאטרון בשיקגו, בתפקידים בהצגות "Happy Birthday Wanda June",‏ "The Danube",‏ "Moon Under Miami" ו"Troilus and Cressida". וולש הייתה חברה בקבוצת אימפרוביזציה שפעלה בניו יורק והציגה בתיאטרון.
חיים אישיים

ב-1 בספטמבר נישאה 2007 וולש למפיק אלכס יאנג. ב-11 בדצמבר 2008 יצאה הודעה רשמית לתקשורת כי יאנג הגיש בקשה לגירושים לאחר 15 חודשים של נישואים. השניים סיימו את הליך הגירושים ב-5 בפברואר 2010. בתחילת 2020, החלה לצאת עם החוואי אנדרו ניקסון. לאחר מספר חודשים, עברה להתגורר עימו בפרת', אוסטרליה.
חיים אישיים > אקטיביזם

החל מקיץ 2007 משמשת וולש כדוברת של רשת נרקולפסיה, שמטרתה לקדם את המודעות הלאומית של נרקולפסיה בפרסומות ובסרטי DVD. בינואר 2008 הופיעה וולש בווידאו עבור מתמודד ההמפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית ברק אובמה, שהוצג תחת הסיסמה "Yes We Can", והופק על ידי וויל איי אם מלהקת הבלאק אייד פיז. היא השתתפה במסע הבחירות של אובמה גם באריזונה, טקסס, נבדה ופנסילבניה. וולש תומכת באימוץ חיות מחמד, ומשתתפת לעיתים קרובות בפרסומות שונות כדי לקדם את המטרה. ב-7 בפברואר 2008 פתחה חנות כלבים בטיימס סקוור בשם "Pedigree".
ב-2005 הצטרפה וולש למועצת עורכי הדין של עמותת "ההורות המתוכננת בפדרציה של אמריקה", וב-2008 זכתה בפרס מטעם העמותה. וולש השתתפה בפעילויות רבות שקשורות לתכנון המשפחה ולמען הפלות מלאכותיות, כולל גיוסי כספים ברחבי ארצות הברית, אירועים מקומיים לתכנות המשפחה וגאלה של פרסי "ההורות המתוכננת בפדרציה של אמריקה". בינואר 2009 נאמה וולש מטעם העמותה בוושינגטון די. סי.
לקראת סוף שנת 2009 דווח כי וולש נכנסה לשותפות עם עמותת שימור האוקיינוס "Oceana" שקוראת להגן על צבי הים. היא נסעה לאיי הבתולה כדי לעזור, יחד עם מומחים מהעמותה, לצבי ים רבים. במילותיה:
אני רוצה להפיץ את השמועה ולגרום לאנשים להיות מודעים לאתגרים הניצבים בפני צבי הים. אני רוצה גם לעזור להגיע לחקיקה שנועדת למנוע טכניקות דיג מסוכנות ולהגן על צבי הים.
במהלך ראיון אצל "ג'יי לנו" וולש אמרה כי שמלתה כוסתה על ידי סושי וסשימי כמחווה לשמלה עשוית בשר שלבשה ליידי גאגא בטקס פרסי MTV ב-2010. בהמשך וולש הודתה בעמוד הטוויטר שלה כי הסושי היה מזויף.
פילמוגרפיה > סרטים וקולנוע

חיים נורמלים (1996)
הנרי: דיוקן של רוצח סדרתי חלק 2 (1996)
פפרמיל (1997)
הלילה של עורכי הדין (1997)
שלוש מתחת לאפס (1998)
אישה משמיים (1998)
חתונה על תנאי (2000)
תחת שמש טוסקנה (2003)
רישיון לגנוב (2004)
התעורר, רון בורגונדי – הסרט האבוד (2004)
לדפוק אליפות (2005)
פנימה והחוצה (2005)
סמנתה (2005)
וריטאס, נסיך של אמת (2007)
דרך אחת לולהאלה (2009)
לגיון המלאכים (2010)
פסגת המלאכים (2011)
כמה טוב להיות פרח קיר (2012)
מת לצעוק 5 (2013)
דרמפוריה (2014)
הכל הולך (2014)
קיץ בסטטן איילנד (2015)
כל יום (2015)
טיול בנות (2017)
האיש שהפיל את הבית הלבן (2017)
realityhigh#‏ (2017)
גנב עם כבוד (2020)
Sometime Other Than Now ‏(2021)‏
פילמוגרפיה > סדרות וטלוויזיה

רצח מאדום לשחור (1996)
צדק מהיר (1996)
חוק וסדר (1997)
המופע של דרו קארי (2002–1997)
קופידון (1998)
הטורקים (1999)
המופע של מייק אומאלי (1999)
מקולל (2000)
המופע של נורם (2001–2000)
הנמלט (2001)
מוחו של הגבר הנשוי (2001)
קארן סיסקו (אנ') (2003)
CSI: זירת הפשע (2004)
פראיים לגמרי (2004)
עיניים (2005)
האנטומיה של גריי (2012–2005)
מרפאה פרטית (2013–2007)
המלך היל (2009)
מעגל שלם (2013)
פארגו (2014)
שופטת רעה (2014–2015)
הלוזרים (2015)
13 סיבות (2019–2017)
תאגיד (אנ') (2018)
פאם (2019)
אקדמיית המטרייה (2019–2022)
אמילי בפריז (2020)
קיווית נפחית

| קיווית נפחית |
| --- | --- |
 קיווית נפחית
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: חופמאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: חופמיים
סוג:: קיווית
מין:: קיווית נפחית
שם מדעי
 Vanellus armatus ‏ברצ'ל, 1822
תחום תפוצה


קיווית נפחית (שם מדעי: Vanellus armatus) היא מין קיווית ממשפחת החופמיים החיה באפריקה הדרומית בין קניה לדרום אפריקה. את שמה היא קיבלה על שם הקול שלה "טינק, טינק, טינק", המזכיר קול פטיש המכה בסדן.
מאפיינים

אורכה של הקיווית עד 31 ס"מ והיא בעלת נוצות שחורות-לבנות עם רגליים צרות ועיניים אדומות. הראש בעל "כיפה" לבנה וגם העורף והבטן והכנפיים אפורות כשהקצוות והחלק העליון שחור. שני המינים דומים בגודלם אך הנקבות מעט יותר כבדות.
קיוויות אלו חיות בבריכות, ביצות וגדות נהר אך גם בערבות לחות הקרובות למקווי מים. הן יכולות להימצא גם באזורים יבשים יותר אך יימשכו תמיד למקורות מים, גם קטנים. הן הרחיבו את תפוצתן במהלך המאה ה-20, בה נבנו סכרים רבים והתפתחה החקלאות - שינויים שיצרו מקווי מים רבים. הקיוויות חיות על הגדות עם עופות מים אחרים וצדות חרקים, פרוקי-רגליים אחרים ותולעים מימיים ויבשתיים. הן יחטפו גם חרקים שטבעו בהצפות.
בעונת הקינון הופכת הקיווית לתוקפנית מאוד ותתקוף מיני קיוויות אחרות או חופמאים אחרים, כמו יקאנה אפריקאית. הקנים מצויים על הקרקע ונבנים במשך האביב.
הערות שוליים

↑  קיווית נפחית באתר הרשימה האדומה של IUCN
פסק דין פירסון נגד פוסט

|  מידע החלטה |
| --- | --- |
 ערכאה:  בית המשפט העליון של ניו יורק
 תאריך טענות:  ספטמבר 1805
 תאריך החלטה:  ספטמבר 1805
 מראה מקום:  3 Cai. R. 175; 1805 N.Y. Lexis 311
 ערכאות קודמות:  בית המשפט לשלום במחוז סאפוק
 החלטה
 הפיכת ההחלטה של שופט השלום: שארי השועל שייכים למי שתפס אותו או פצע אותו אנושות ולא למי שפתח במרדף
 חברי המותב
 נשיא בית המשפט:  ג'יימס קנט (אנ')
 חברי המותב:  ג'יימס קנט, דניאל טומפקינס, הנרי ליווינגסטון
 דעות בפסק הדין
 דעת רוב:  ג'יימס קנט. הצטרף: דניאל טומפקינס
 דעות נוספות:  מתנגד: הנרי ליווינגסטון
 
ציור של ציד שועלים מאת אלכסנדר-פרנסואה דפורט
פסק דין פירסון נגד פוסט (באנגלית: Pierson v. Post) הוא פסק דין שניתן על ידי בית המשפט העליון של ניו יורק בשנת 1805, ובו הכריע בית המשפט בשאלה למי יש זכות קניין על הפרווה והגווייה של שועל שניצוד – לאדם שפתח ראשון במרדף אחריו או לאדם שבסיכומו של דבר הרג את השועל ואסף את שאריו. על אף שפסק הדין עסק בסכסוך שולי יחסית (סכום התביעה המקורית היה 25 דולר), השופטים עיינו בשאלה העקרונית, מתי דבר שנמצא ברשות הטבע הופך לחזקתו של אדם. לשם כך הם נעזרו במקורות שונים מההיסטוריה של המשפט, כגון הקורפוס יוריס קיוויליס, גרוטיוס, פופנדורף (אנ'), ברבראק (אנ') ולוק. בית המשפט העליון הפך את החלטת הערכאה הקודמת וקבע שהחזקה על השועל שייכת למי שתפס אותו ממש או פצע אותו אנושות – כלל שנודע כ"כלל התפיסה".
בתחילת המאה ה-20 נכנס פסק הדין לספרי לימוד של דיני קניין בארצות הברית, ומאז הוא היה למקרה מפורסם, שנלמד על ידי סטודנטים למשפטים בארצות הברית בכל שנה. על פסק הדין, שלעיתים מכונה "תיק השועל המפורסם", נכתב שהוא "קאנוני", "אייקון של השכלה משפטית" שלימודו מהווה "טקס חניכה של השנה הראשונה בבתי ספר למשפטים", ושהוא "אולי התיק המפורסם ביותר בתחום דיני הקניין".
רקע

לודוויק פוסט וג'סי פירסון היו שני בני עשירים מאזור ההמפטונס בלונג איילנד. ב-10 בדצמבר 1802 יצא פוסט לצוד שועל בעזרת כלבי ציד. אזור הציד תואר בכתב התביעה כ"שממה פראית ולא מיושבת, שנקראת החוף" (כיום השממה היא אזור החוף בסאות'המפטון, שב-2016 כלל את השכונה עם החלקות היקרות ביותר בארצות הברית). בעודו רודף אחר השועל הופיע פירסון, שידע כי פוסט מנהל את המרדף, הרג את השועל ולקח עמו את שלל הציד. לאחר שסירב פירסון לתת לפוסט את השועל המת, הגיש פוסט תביעה על סך 25 דולר, הסכום המקסימלי שהיה מותר על פי החוק.
פרשנים ניסו למלא את החסר לגבי פרטי התקרית באמצעות תיאור המקרה כפי שנמסר על ידי השופט הנרי הדג'ס בטקסט שנכתב בשנות ה-90 של המאה ה-19. הדג'ס נולד ב-1817, לאחר התקרית, והתיישב בסאות'המפטון ב-1854. הוא הכיר את הצדדים, אך לא טען שהוא דיבר איתם על המקרה, וככל הנראה הסתמך על המסמכים המשפטיים ועל סיפורים של בני המקום. הנרטיב שהוא מוסר נוטה לתמוך בטענה של פירסון. לפי הדג'ס, פירסון לא תכנן לצאת לציד, אלא היה בדרכו חזרה מאמגנסט (אנ'), שם הוא לימד בבית הספר. כשהוא ראה את השועל הנמלט מתחבא, הוא הרג אותו באמצעות מעקה שבור. אקט ההריגה נעשה בסמוך לחלקה של משפחתו של פירסון, מה שמעלה את האפשרות שהמניע להרג היה הרצון להגן על העופות שבני המשפחה גידלו.
היות שהוצאות המשפט היו ככל הנראה גבוהות מסכום התביעה, פרשנים הניחו כי מעבר לסכסוך על השועל הייתה יריבות קודמת בין פוסט לפירסון. חלק מהפרשנים שיערו, בעקבות שמותיהם הפרטיים של בעלי הדין, כי המקור לסכסוך היה עוינות בין תושבים ממוצא הולנדי לתושבים ממוצא אנגלי או סקוטי. אחרים שיערו כי המקרה מעיד על נטייה יתרה של בני המקום לתביעות משפטיות. במאמר מ-2006 טענה בת'אני ברגר, פרופסור למשפטים באוניברסיטת קונטיקט, שהסכסוך נבע ממחלוקת עמוקה יותר באשר לשליטה בקרקעות בין קבוצות שונות שהתיישבו באזור. בתחילת המאה ה-19 ניטש מאבק בין מתיישבים ותיקים, שראו עצמם כבעלי זכויות קניין על הקרקעות באזור ובאותה תקופה נקלעו לבעיות כלכליות, לבין מתיישבים חדשים יחסית ועשירים יותר, שסברו כי יש להם זכויות על שימוש בקרקע משותפת שאינה שייכת לאיש, בין השאר בטענה כי הם נשאו בנטל של ההתיישבות המקורית של לבנים בהמפטונס. משפחת פירסון השתייכה לקבוצה של המתיישבים הוותיקים; הם היו איכרים משכילים ופעילים במיוחד במאבק על הזכויות בקרקע. לפי ברגר, משפחת פוסט היו מתעשרים חדשים, ועבורם "הקרקע לא הייתה משאב עבור האיכרים החסכנים, אלא אתר לציד לצורך שעשוע". ברגר מסיקה מכך שלתקרית הייתה עבור שתי המשפחות משמעות הרבה מעבר לשאלת החזקה על שלל הציד. אנג'לה פרננדס, פרופסור להיסטוריה של המשפט באוניברסיטת טורונטו שב-2009 מצאה ופרסמה מסמכים משפטיים חדשים הנוגעים למקרה, טענה כי הגנאלוגיה של ברגר מבוססת על טעות בזיהוי ושגם פוסט וגם פירסון השתייכו למשפחות עשירות וותיקות, אף שהעושר של משפחת פירסון הגיע מעסקים חקלאיים בעוד שהעושר של משפחת פוסט הגיע מעסקי ספנות ומסחר. לפי פרננדס, סביר שמשפחת פירסון התנגדה לציד שועלים, כיוון שהוא הביא לרמיסת שטחים חקלאיים וגדרות וכן להגעה של יותר שועלים שסיכנו את העופות שגידלו החקלאים.
הליכים משפטיים > ערכאה ראשונה

בעוד שהחלטת בית המשפט העליון של ניו יורק הייתה זמינה לכול מאז פרסומה, מסמכים הנוגעים לדיונים בערכאה הראשונה נמצאו ופורסמו רק ב-2009 על ידי אנג'לה פרננדס. ההליכים התקיימו בפני שופט השלום ג'ון פורדהם, שהתגורר בסאות'המפטון, ושני הצדדים ייצגו את עצמם. פורדהם כתב שפירסון רצה להפריע לציד שניהל פוסט ושהוא עשה זאת בזדון ומתוך כוונה לפגוע בפוסט. פוסט ביקש שבית המשפט יעניק לו פיצויים בסך 25 דולר, הסכום המקסימלי שהחוק איפשר לתבוע בהליכים שהתנהלו בפני שופט שלום. החוק איפשר לכל אחד מהצדדים לדרוש שהמשפט יתנהל בפני מושבעים, וככל הנראה פוסט הוא שביקש זאת מהשופט. ששת המושבעים הקשיבו לטענותיהם של הצדדים ולשבעה עדים. הם החליטו לבסוף לטובתו של פוסט, וקבעו שהסכום שעל פירסון לשלם לו הוא 75 סנט. בנוסף, פורדהם פסק שעל פירסון לשלם 5 דולר הוצאות משפט וסכום זה שולם לפוסט על פי החוק באותו הזמן.
הליכים משפטיים > הליכים בבית המשפט העליון

פירסון ערער על פסק הדין ישירות לבית המשפט העליון של ניו יורק, באמצעות בקשה לצו עיון מחדש. ערעורים לבית המשפט העליון בעניינים פעוטים היו דבר שבשגרה – עד 1814 הגיעו לבית המשפט הגבוה כ-200 עתירות בשנה מבתי משפט לשלום ורבות מהן עסקו בסכומי כסף קטנים. מחוות הדעה המפורסמת של בית המשפט ידוע כי העתירה המקורית כללה פירוט של שש טענות לגבי בעיות בהחלטת הערכאה הנמוכה, אך מפורט בה רק לגבי טענה אחת, שהייתה במרכז חוות הדעה של השופטים. התיעוד שנמצא במאה ה-21 הראה שחמש הטענות הנוספות נגעו להליכים פרוצדורליים בפני שופט השלום. בית המשפט דחה עיון בעתירה במשך שנתיים, עד שלבסוף דן פאנל של שלושה שופטים בספטמבר 1805.
בראש ההרכב שדן בתיק היה נשיא בית המשפט העליון של ניו יורק ג'יימס קנט (אנ'), משפטן אמריקאי חשוב, שלפני כן כיהן כפרופסור הראשון למשפטים באוניברסיטת קולומביה ולאחר מכן פרסם את "הערות על החוק האמריקאי" (Commentaries on American Law), אחד מספרי המשפט החשובים בארצות הברית של טרום מלחמת האזרחים. לצדו ישבו דניאל טומפקינס, שבהמשך היה מושל ניו יורק וסגן נשיא ארצות הברית, והנרי ליווינגסטון, שלאחר מכן היה לשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. שופטי הרוב – קנט וטומפקינס – פסקו לטובת פירסון וקבעו שעל פוסט לשלם לו 121.37 דולר. ליווינגסטון כתב את דעת המיעוט.
פסק הדין > דעת המיעוט

השופט הנרי ליווינגסטון פתח את דעת המיעוט באמירה שעדיף היה שהשאלה הסבוכה הייתה מתבררת על ידי אישים שעוסקים בספורט ולא על ידי בית המשפט, ומבלי להזדקק למקורות העתיקים שבהם עסקה דעת הרוב. בני תקופתו של יוסטיניאנוס, העיר ליווינגסטון, עשויים שלא להבין את הצרכים החברתיים של בני התקופה הנוכחית. בכך מביע ליווינגסטון עמדה נגד שמירה על המסורת המשפטית בכל מחיר ובעד התייחסות לצרכים של החברה בעת הזו – "עלינו להגיד 'הזמנים משתנים'; ואם בני האדם עצמם משתנים עם הזמן, מדוע שהחוקים לא ישתנו גם כן?".
ליווינגסטון התמקד בחוות דעתו בתועלת לחברה מדינים שמעודדים השקעה במיזמים מועילים, ובמקרה זה היפטרות משועלים:
בטיעונים הוסכם שהשועל הוא "חיה פראית ומזיקה". שני הצדדים התייחסו אליו, כפי שמתייחס משפט העמים לפיראט, כאויב המין האנושי, ואף על פי ש"אחרי מות קדושים אמור" הוא עיקרון שנשמר במקצוענו, לא נעלם מאיתנו זיכרונו של הנפטר. בזיזותיו את האיכרים ואת חצרות המשק לא נשכחו; ומותר כי להמיתו בכל מקום שבו יימצא זהו מעשה ראוי לשבח ובעל תועלת לציבור. מכאן שעל החלטתנו להתקבל לאור העידוד הרב ביותר האפשרי לחיסול החיה הזו, שבמעשיה מפגינה מידה כה רבה של ערמומיות ואכזריות. אבל מי יחזיק להקה של כלבי ציד; או איזה ג'נטלמן יעלה על סוסו, בהישמע קול הקרן או עם עלות השחר, ובמשך שעות, תחת השמיים המקפיאים או בשמש הקופחת, ידלוק אחר מסלולו המפותל של נוכל הולך על ארבע, אם, ברדת הליל, כאשר תמו תחבולותיו וכוחו כמעט תש, פולש חצוף, שלא לקח חלק בכבוד או במאמצים של המרדף, הורשה לבוא במוות ולקחת עמו את שלל המרדף?
המקור באנגלית
By the pleadings it is admitted that a fox is a "wild and noxious beast." Both parties have regarded him, as the law of
 nations does a pirate, , and although  be a maxim of our profession, the memory of the deceased has not been spared. His depredations on farmers and on barnyards, have not been forgotten; and to put him to death wherever found, is allowed to be meritorious, and of public benefit. Hence it follows, that our decision should have in view the greatest possible encouragement to the destruction of an animal, so cunning and ruthless in his career. But who would keep a pack of hounds; or what  gentleman, at the sound of the horn, and at peep of day, would mount his steed, and for hours together, , or a vertical sun, pursue the windings of this wily quadruped, if, just as night came on, and his stratagems and strength were nearly exhausted, a saucy intruder, who had not shared in the honors or labors of the chase, were permitted to come in at the death, and bear away in triumph the object of pursuit?
ליווינגסטון הוסיף שגם אם עדיף היה להחליט על פי דעתם של המקורות המשפטיים ההיסטוריים, ולא על פי התועלת החברתית, לא ניתן להגיע למסקנה חד משמעית ממקורות אלה. מבין המקורות שצוטטו בדיונים, ליווינגסטון העדיף את דעתו של ברבראק, שאותה הוא פירש כמכילה שיקולים לגבי נסיבות המרדף – לדוגמה, בשאלה האם הצייד שפתח במרדף עשה זאת תוך השקעה רבה ובאמצעות להקה של כלבי ציד גדולים או באמצעות כלבי ביגל בלבד. לדבריו, בהיעדר חוקים המסדירים את העניין במפורש, יש לאמץ את דעתו של ברבראק ש"ניתן להשיג חזקה קניינית על חיות פרא ללא מגע או תפיסה שלהן, ובלבד שהרודף נמצא קרוב להן, או שיש לו סיכוי סביר... לקחת לעצמו את מה שהוא התכוון לנכס לשימושו האישי". מתוך מכלול שיקולים אלה טען ליווינגסטון שלדעתו פוסט צודק בטענתו, כפי שהוכרע בערכאה הראשונה.
השפעה ופרשנות > היסטוריה של היחס לפסק הדין בספרות המשפטית

פסק הדין הפך למוכר בעקבות הכללתו בספרו המשפיע ג'יימס קנט (שהיה חלק מההרכב במשפט), "הערות על החוק האמריקאי", משנת 1827. השופט רב ההשפעה אוליבר ונדל הולמס הבן, שהקדיש מאמצים רבים לעריכת מהדורה של הספר של קנט, דן בפסק הדין בספרו "המשפט המקובל". עם זאת, במאה ה-19 פסק הדין פורש באופן מצומצם יחסית, כקשור בתפיסה של בעלי חיים בלבד. בהתאם הוא צוטט בפסקי דין פעמים מעטות (שש פעמים עד 1892), בתיקים שעסקו במחלוקת על בעלות על כוורת דבורים טבעית, על לוויתן שניצוד וכדומה. במקרים שבהם הוא צוטט, בתי המשפט קיבלו את הטענה שחזקה על דבר מה שלא היה ברשות אף אחד לפני כן מושגת על ידי התפיסה הממשית של הדבר, ולא על ידי הכוונה לנכסו או הפעולות שנעשו לשם כך. גם במאה ה-20 צוטט פסק הדין בהקשר מצומצם זה – לדוגמה, בפסק דין של בית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים של ארצות הברית שעסק בחוקיות של תקנות לאסדרה של דיג ליד אלסקה. עם זאת, החשיבות של פסק הדין בתחום המצומצם ירדה עם הזמן, הן מפני שהחשיבות הכלכלית של עיסוק בציד ירדה והן משום שהתקבלו חוקים ותקנות שמסדירים ציד באופן מפורש, ואלה ביטלו את הצורך של בתי המשפט להסתמך על דוקטרינות מהמשפט המקובל במקרים ספציפיים.
מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 חלה עלייה דרמטית בכמות ההתייחסויות לפסק הדין, ומשפטנים החלו להתייחס אליו מנקודת מבט רחבה יותר, כקשור באופן כללי למושג החזקה, ולא רק למקרה המצומצם של חזקה על שלל ציד. שינוי זה ביחס לפסק הדין קשור ככל הנראה להכללתו בספרי לימוד על דיני קניין, שיועדו לסטודנטים בשנה הראשונה ללימודי משפטים בארצות הברית. ספר הלימוד הראשון שכלל התייחסות לפסק הדין פורסם ב-1897 על ידי ויליאם פאטי, דיקן בית הספר למשפטים באוניברסיטת מינסוטה, אך פאטי עדיין התייחס לפסק הדין כקשור לציד חיות פרא בלבד. ב-1915, אדוארד וורן, פרופסור באוניברסיטת הרווארד, הכליל את פסק הדין כראשון באסופה של פסקי דין בענייני קניין. הארי ביגלו מאוניברסיטת שיקגו עשה אותו הדבר בספר הלימוד שהוא פרסם ב-1917. ספרי הלימוד שהתפרסמו בהמשך המאה הלכו בעקבותיהם, ופסק הדין הוצג בהם כקשור באופן כללי למושג החזקה הראשונית, ולא רק בענייני ציד בעלי חיים. לפי בת'אני ברגר, פסק הדין הפך ל"טקס חניכה לסטודנטים למשפטים". סוזן פרנץ' וג'רלד קורנגולד כתבו באסופה של דיני קניין ש"כל כך הרבה סטודנטים התחילו את לימודי המשפטים שלהם עם' פירסון נגד פוסט' שקשה להאמין שיש עורך דין אמריקאי שפסק הדין לא מוכר לו". פסק הדין צוטט יותר מעשרים פעמים בפסיקה האמריקאית מאז שנות השבעים, אך לפי אנג'לה פרננדס "מספר הציטוטים הנמוך, וההשפעה המינימלית של 'פירסון נגד פוסט' כתקדים, עומדים בניגוד חד לפרסום ולמוניטין שניתנה לו על ידי הכללתו באסופות תיקים המיועדות לתלמידי משפטים. ככל הנראה מסיבה זו, ובגלל טבעו הפילוסופי הפורה, פסק הדין היה ונשאר אבן דרך במאמרים בכתבי עת משפטיים בארצות הברית".
השפעה ופרשנות > מצב הטבע ורעיון החזקה הראשונית כמקור לקניין

המחשבה המדינית המודרנית הקנתה חשיבות לרעיון של מצב הטבע ולשאלה כיצד יכולים בני אדם להשיג קניין על דברים שקודם לכן לא היו שייכים לאיש או היו בחזקת כולם. למשל, ג'ון לוק פיתח בשתי מסכתות על ממשל מדיני תאוריה רבת השפעה לגבי ניכוס קניין במצב קדם-מדיני – "תאוריית העבודה של הקניין", לפיה חזקה ראשונית מושגת על ידי "ערבוב" של עבודה בדבר כלשהו שהיה לפני כן בחזקת הכול. בעולם המשפט, ויליאם בלקסטון עסק בנושא, בין השאר דרך שאלת הניכוס של חיות פרא. לוק ואחרים התייחסו גם לטריטוריה באמריקה הצפונית כתחום שהיה ברשות הטבע לפני שהתגלה ופותח על ידי מתיישבים אירופאים, ולגישה זו היו הדים גם בפסיקה האמריקאית.
העניין בתאוריות שונות לגבי ניכוס ראשוני ממצב הטבע הוא אחת הסיבות לכך שפסק דין פירסון נגד פוסט זכה להתייחסויות רבות בספרות על דיני קניין ובהוראה. המשפטן ג'יימס קריר כתב:
התיק הוא על הנושא החשוב של חזקה ראשונית כאמצעי להשגת בעלות, נושא שבו עסקו אישים חשובים כגון הובס, לוק, יום ובלקסטון במאות השבע-עשרה והשמונה-עשרה. דיוניהם התחילו כולם בהנחה של מצב טבע בו בני אדם אינם תחת ממשלה, ולכל אחד מהם אפשרות לקחת באופן חופשי מהמשאבים המשותפים – הצומח, החי, הקרקע והמים. מה שנלקח הפך לקניינו האישי של מי שהיה הראשון להסירו מהתחום המשותף. זה, כך מאמינים רבים, מתאר את המקור הממשי של קניין אנושי. אז איזו דרך טובה יותר יש להתחיל קורס על קניין מאשר עם פסק דין כמו פירסון נגד פוסט?
המקור באנגלית
The case is about the great issue of first possession as the means of becoming an owner, a matter considered by such notables as Hobbes and Locke and Hume and Blackstone in the seventeenth and eighteenth centuries.6 Their treatments all began by supposing a state of nature populated by ungoverned humans, each of whom was free to take from the common stock of resources-flora, fauna, land, water. What was taken became the individual property of whomever first removed it from the commons. This, it is widely believed, describes the actual genesis of property among humans. So how better to start a course on property than with a case like ?
חלק מפרשני פסק הדין ניסו להבינו על דרך ההשוואה עם תאוריות שונות של ניכוס ראשוני. המשפטנית קרול רוז (אנ') כתבה:
ג'וש בלקמן טען שדעת הרוב ודעת המיעוט בתיק מתבססות על תאוריות מתחרות של משפט הטבע ושל ניכוס ראשוני – התאוריה של פופנדורף וגרוטיוס, שלפיה נדרשת תפיסה ממשית של הדבר שנמצא בחזקת הטבע או בחזקת הכול, והתאוריה של לוק וברבראק, שלפיה השקעת העבודה בדבר שנמצא היא שהופכת את המשקיע לבעל הקניין.
השפעה ופרשנות > כלל התפיסה

פסק הדין משמש בדרך כלל כדוגמה ל"כלל התפיסה" (Rule of Capture) – הרעיון שהאדם או הארגון הראשון ש"תופס" דבר שנמצא קודם לכן בחזקת הטבע הופך לבעל החזקה הקניינית עליו ויכול למנוע מאחרים להשתמש בו. פרשנים השתמשו בפסק דין זה כדי להסביר את היתרונות והחסרונות של הכלל בתחומים שונים של דיני קניין, בין השאר בהקשרים של משאבים, כגון נפט, גז טבעי, מי תהום ותדרים לשידור רדיו; של דיני קניין בתחום הקניין הרוחני; ושל תופעות כגון סייברסקווטינג (אנ'). בנוסף, פסק הדין שימש לדיון על האופן שבו משרת כלל התפיסה מטרות חברתיות, כגון שמירה על הסביבה ומערכות אקולוגיות, על חיוניותם של מאגרי משאבים משותפים שעשויים להיפגע מהטרגדיה של נחלת הכלל ועל אסדרה של זכויות קניין על מוצרים ציבוריים.
שאלה מרכזית שעולה בוויכוח בין דעת הרוב לדעת המיעוט היא מתי יש להעניק חזקה קניינית על דבר שאינו בבעלות אף אחד – בסוף התהליך, על פי "כלל התפיסה", או בתחילת התהליך, לראשון שהתחייב למרדף ("first-committed-searcher rule"). שתי אפשרויות אלה מהוות כללים מתחרים לגבי הקצאה של זכויות קניין. השאלה העקרונית היא האם על הדין להתחשב בשיקולים של יעילות ותועלת חברתית. לדוגמה, קית' מסקוס כתב:
דוגמה לדיון בפסק הדין ובשאלת הקצאת הזכויות בתחום הקניין הרוחני היא הטיעון של ליסה אולט, שמציעה אנלוגיה בין שאלת הבחירה בכלל ההקצאה שעלתה בפסק הדין לבין שאלות דומות לגבי פטנטים. לפי אולט,
דותן אוליאר וג'יימס שטרן הציעו אנלוגיה דומה לעולם הפטנטים והצביעו על משתנים שצריכים להשפיע על כלל ההחלטה על פי ההקשר: הענקת חזקה ראשונית על פי כלל התפיסה (מאוחר בתהליך) יכולה לאפשר השתתפות של רבים ב"מרדף", אך כאשר עלויות המרדף גבוהות והשלל לא בטוח היא יכולה לדכא השקעה; הענקת חזקה ראשונית בתחילת המרדף שוללת כבר בתחילת תהליך המרדף (או הפיתוח של מוצר) השקעה של אחרים, ובכך מעלה את הסיכון לכישלון בהשגת המטרה, אך היא עשויה ליצור תמריץ להשקעה ראשונית ולמנוע השקעה כפולה של שחקנים רבים.