מלחמת פולין–אוקראינה
החזית הדיפלומטית

הכוחות הפולנים והאוקראינים נאבקו במהלך המלחמה ולאחריה אף במישור הדיפלומטי. האוקראינים קיוו כי מדינות ההסכמה המערביות יתמכו במאבקם, הואיל וחוזה ורסאי התבסס על עיקרון הגדרה עצמית לאומית. בהתאם לכך, הדיפלומטים של הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה קיוו שהמערב יכריח את פולין לסגת משטחים עם רוב דמוגרפי אוקראיני.
הדעות בין בעלות הברית היו חלוקות. בריטניה תחת הנהגתו של ראש הממשלה דייוויד לויד ג'ורג', ובמידה פחותה אף איטליה, התנגדו להרחבת המדינה הפולנית. נציגיהם טענו כי מתן שטחה של הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה לפולין יפר את עקרון ההגדרה העצמית הלאומית וכי מיעוטים לאומיים עוינים יערערו את המדינה הפולנית. אולם במציאות, המדיניות הבריטית הוכתבה על ידי רצון לפגוע באינטרסים הרוסיים באזור ולמנוע בעתיד איחוד אפשרי של גליציה המזרחית עם רוסיה, ובנוסף, בריטניה התעניינה בשדות הנפט במערב אוקראינה. לעומת זאת צ'כוסלובקיה, שהייתה מעורבת בסכסוך עם פולין, הייתה ידידותית כלפי ממשלת אוקראינה ומכרה לאוקראינים נשק תמורת נפט. מאידך, צרפת שחששה מגרמניה תמכה לחלוטין בפולין, עקב תקוותם כי מדינה פולנית גדולה, תהווה משקל נגד לגרמניה, ותבודד את גרמניה מרוסיה הסובייטית. דיפלומטים צרפתים תמכו בעקביות בתביעות הפולניות, בשטחים שנתבעו גם על ידי גרמניה, ליטא ואוקראינה. צרפת ספקה לפולנים כמויות גדולות של נשק ותחמושת, וקצינים צרפתים, בעיקר הכוחות של הגנרל האלר, סייעו לכוחות פולנים נגד הצבא האוקראיני המערבי, למרבה זעמם של לויד ג'ורג' והנשיא וודרו וילסון.
ההגנה המוצלחת של הצבא האוקראיני במרבית שטחה של הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה בחורף 1918–1919, עוררה מתקפה דיפלומטית על ידי הפולנים שבקשו להציג את הכוחות האוקראיניים כבולשביקים פרו-גרמניים, ובנוסף טענו כי האוקראינים שאינם יודעים קרוא וכתוב, אינם מסוגלים לנהל מדינה משלהם.
בניסיון לסיים את המלחמה, נשלחה בינואר 1919 ועדה של בעלות הברית בראשות גנרל צרפתי, לנהל משא ומתן על הסכם שלום בין שני הצדדים, והביאה להפסקת אש לבינתיים. בפברואר המליצה הוועדה כי הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה תמסור שליש משטחה, כולל העיר לבוב ושדות הנפט בדרוהוביץ', אולם האוקראינים סירבו להצעה. באמצע מרץ 1919, המרשל הצרפתי פרדיננד פוש, שרצה להשתמש בפולין כבסיס מבצעי למתקפה נגד הצבא האדום, הביא את גורל המלחמה בין פולין לאוקראינה לפני המועצה העליונה, ובקש סיוע למבצע צבאי שיתנהל על ידי כוח פולני-רומני עם תמיכה של בעלות הברית, כדי לשחרר את לבוב מהמצור האוקראיני.
ועדה נוספת של בעלות הברית, בראשות הגנרל הדרום אפריקני לואי בותה, הציעה הסדר שבו פולין תקבל את לבוב, ואילו האוקראינים יקבלו את שדות הנפט בדהורוביץ', אולם הפולנים סירבו לכך, בטענה שהצבא האדום פרץ את קווי הפולנים והתקדם אל פודוליה וווהלין, ומשום כך הם צריכים שליטה צבאית על כל בגליציה המזרחית כדי לאבטח את החזית הרוסית בחלקה הדרומי ולחזק אותה על ידי קישור עם רומניה. זמן קצר לאחר מכן פתחו הפולנים במתקפה באמצעות כוח גדול שחומש על ידי צרפת (הצבא הכחול), וכבשו את רוב השטח של הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה. מברקים דחופים מבעלות הברית המערביות לעצירת המתקפה, לא נענו. בסוף יוני 1919 אישרה המועצה העליונה של בעלות הברית החלטה המאפשרת לצבא הפולני להתקדם דרך גליציה המזרחית, עד לנהר זברוץ'.
צ'כוסלובקיה שירשה שבעה בתי זיקוק לנפט מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, ואשר הייתה תלויה בחוזים שלה לנפט עם ממשלת אוקראינה, דרשה מההפולנים לשלוח לצ'כוסלובקיה את הנפט אשר שולם עבורו לממשלה האוקראינית. הפולנים סירבו, וקבעו כי הנפט שולם עבור תחמושת ששימשה נגד החיילים הפולנים.
ב-21 בנובמבר 1919 המועצה העליונה של ועידת השלום בפריז העניקה את מזרח גליציה לפולין לתקופה של 25 שנים, ולאחר מכן יתקיים משאל עם, ובנוסף התחייבה ממשלת פולין ב-22 בדצמבר 1919 למתן אוטונומיה לאזור, אך התחייבות זו מעולם לא יושמה. ב-21 באפריל 1920 חתם יוזף פילסודסקי ברית עם סימון פטליורה, ובו הבטיחה פולין לתת סיוע צבאי לרפובליקה העממית של אוקראינה במקרה שקייב תותקף נגד הצבא האדום, תמורת הסכמתה על הגבול בין פולין לאוקראינה על הנהר זברוץ'.
בעקבות הסכם זה, יצאה ממשלת הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה לגלות בווינה, שם עסקה בפעילות דיפלומטית עם ממשלות צרפת ובריטניה בתקווה לקבל הסדר חיובי בוורסאי. כתוצאה ממאמציה, הכריזה מועצת חבר הלאומים ב-23 בפברואר 1921 כי גליציה המזרחית היא מחוץ לשטח פולין, ולפולין אין את המנדט על האזור, אלא היא רק כוח כובש בגליציה המזרחית, שגורלה ייקבע על ידי מועצת השגרירים של חבר הלאומים. עם זאת, בכנס השגרירים בפריז ב-8 ביולי 1921 הוחלט ש"ממשלת אוקראינה המערבית" אין לה את הזכות לייצג את שטחי גליציה המזרחית. לאחר משא ומתן ארוך, הוחלט ב-14 במרץ 1923 כי גליציה המזרחית תיכלל בפולין, ותינתן לה אוטונומיה מלאה. ממשלת הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה התפרקה לאחר מכן, ואילו פולין חזרה בה מההתחייבות למתן אוטונומיה בגליציה המזרחית.