stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עונת 2015/2016 בליגת העל בכדורסל
פלייאוף עליון

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | 22 | 23 | 24 | 25 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   | רבע הגמר | רבע הגמר | רבע הגמר | רבע הגמר | רבע הגמר | רבע הגמר | רבע הגמר |  |  | חצי הגמר | חצי הגמר | חצי הגמר | חצי הגמר | חצי הגמר | חצי הגמר | חצי הגמר |  |  | משחק הגמר | משחק הגמר | משחק הגמר | משחק הגמר | משחק הגמר | משחק הגמר | משחק הגמר |
 
|   | 1 |  הפועל ירושלים | 99 | 85 | 90 | 84 | 86 |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  | 8 |  הפועל תל אביב | 97 | 87 | 73 | 93 | 84 |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  | 8 |  הפועל תל אביב | 97 | 87 | 73 | 93 | 84 |   |   | 1 |  הפועל ירושלים | 82 |  |  |  |  |   |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  |  |  |  |  |  |  |  |   |   | 1 |  הפועל ירושלים | 82 |  |  |  |  |   |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  |  |  |  |  |  |  |  |   |   | 5 |  הפועל אילת | 78 |  |  |  |  |   |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  | 4 |  עירוני נהריה | 75 | 77 | 85 |  |  |   |   | 5 |  הפועל אילת | 78 |  |  |  |  |   |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  | 4 |  עירוני נהריה | 75 | 77 | 85 |  |  |   |  |  |  |  |  |  |  |  |   |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   | 5 |  הפועל אילת | 82 | 80 | 86 |  |  |   |  |  |  |  |  |  |  |  |   |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  |  |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   | 1 |  הפועל ירושלים | 77 |  |  |  |   |
|  |  |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   | 6 |  מכבי ראשון לציון | 83 |  |  |  |   |
|   | 2 |  מכבי תל אביב | 76 | 68 | 81 |   |   |   |  |  |  |  |  |  |  |  |   |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  | 7 |  בני הרצליה | 75 | 51 | 54 |   |   |   |  |  |  |  |  |  |  |  |   |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  | 7 |  בני הרצליה | 75 | 51 | 54 |   |   |   |  | 6 |  מכבי ראשון לציון | 71 |  |  |  |  |   |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  |  |  |  |  |  |  |  |   |  | 6 |  מכבי ראשון לציון | 71 |  |  |  |  |   |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  |  |  |  |  |  |  |  |   |   | 2 |  מכבי תל אביב | 69 |  |  |  |  |   |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  | 3 |  מכבי חיפה | 69 | 71 | 83 | 75 | 70 |   |   | 2 |  מכבי תל אביב | 69 |  |  |  |  |   |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  | 3 |  מכבי חיפה | 69 | 71 | 83 | 75 | 70 |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   | 6 |  מכבי ראשון לציון | 71 | 89 | 66 | 65 | 90 |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
כדורסלנים מצטיינים

דריל מונרו ממכבי ראשון לציון נבחר לשחקן העונה.
ויל קלייברן מהפועל חולון היה מלך הסלים עם 20.9 סלים למשחק.
רביב לימונד מהפועל תל אביב היה מלך הסלים הישראלי עם 14.9 סלים למשחק
אלאדה אמינו מהפועל אילת היה מלך הריבאונדים עם 9.9 ריבאונדים למשחק
אור סולומון ממכבי אשדוד היה מלך הריבאונדים הישראלי עם 7.1 ריבאונדים למשחק
גל מקל ממכבי תל אביב היה מלך האסיסטים עם 7.4 אסיסטים למשחק
ראו גם

גביע המדינה בכדורסל 2015/2016
גביע ווינר בכדורסל 2015/2016
פה ושם בארץ ישראל

| --- | --- |

עטיפת הספר
 מידע כללי
 מאת:  עמוס עוז
 סוגה:  ספרות דוקומנטארית
 הוצאה
 הוצאה:  עם עובד
 תאריך הוצאה:  1983
 מספר עמודים:  192
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001006460, 002719298, 003375665, 001312010, 003373346, 001008089
פה ושם בארץ ישראל הוא ספר מסע תיעודי של הסופר עמוס עוז, המספר על מפגשים שהיו לו עם אנשים שונים ברחבי ארץ ישראל ב-1982. עוז כתב שהספר "אינו עיתונאי, אינו ספרותי, אינו דוקומנטארי ואינו פובליציסטי-אידאולוגי בלבד, אלא ממזג בתוכו את היסודות האלה."
הראיונות המתוארים בספר פורסמו, כל אחד לחוד, בשבועון דבר השבוע, בין נובמבר 1982 לינואר 1983. לאחר מכן הם אוגדו לספר (בצירוף אחרית דבר וכמה תגובות) באפריל של אותה שנה.
הספר מסקר בהרחבה פנים שונות של החברה הישראלית, וכולל ראיונות עם חרדים, מתנחלים, ערבים, זקנים, צעירים ועוד אחרים, בליווי פרשנות והגיגי ליבו של הסופר. עם זאת, עוז ביקש להדגיש בהקדמה לספרו שהוא אינו מתיימר להציג חתך אוכלוסייה, או מדגם של אוכלוסיית ישראל, אלא רק  "מקומות מעטים ואנשים מעטים".
אף שהוא עוסק במגוון נושאים, במרכז הספר נמצא הסכסוך הישראלי-פלסטיני, בהקשר הפוליטי של שנות השמונים. מרבית הראיונות והמפגשים עוסקים, במידה זו או אחרת, בסכסוך.
במרבית הראיונות והמפגשים (אם כי לא בכולם), עוז לא התווכח עם בני שיחו, אלא רק שאלם שאלות ורשם את דבריהם. לעומת זאת, בספרו הציג עוז ביקורת נוקבת על רבים מהמרואיינים.
תגובה וביקורות

הספר עורר טלטלה בציבוריות הישראלית עם צאתו. חלקים רבים בו עוררו עניין, אולם הפרק העיקרי שעורר טלטלה הוא הפרק "העלבון והזעם", שתיאר את תושבי בית שמש. ניתן בו ביטוי לזעם ולתסכול שחשו מזרחיים בארץ, והוצג בו הקרע העמוק בחברה הישראלית בין המזרחים לאשכנזים.
דויד גרוסמן כתב על הספר: "כמעט בכל פעם שסיימתי לקרוא בו פרק, הייתי חייב להניח את הספר מהיד ולנשום עמוק. שוב ושוב חשבתי לעצמי, די, זה לא ילך. אין סיכוי שפעם נחיה פה חיים נורמליים. עם חרדות כאלה ושנאה כזאת לא נצליח לעולם לצאת לחופשי. הלוואי ויכולתי לומר שכעת, לאחר עשרים ושש שנים, הרגשתי אחרת. להפך".
הספר זכה גם לביקורת שלילית רבה מפי גורמים שונים: חלק מן המתוארים בספר האשימו את עוז בסילוף או בהגזמה של דבריהם, ביניהם הכותבים הערבים מעיתון "אל פג'ר", שהאשימו את עוז ב"ריכוך" עמדתם, כמו גם המתנחלים מהיישוב עפרה. היו שביקרו את העמדה הנייטרלית, לכאורה, שהביע עוז בזמן הראיונות (לא בעת כתיבת הספר, אלא בעת השיחה עצמה) וסברו שהיה עליו להתווכח עם המרואיינים ולהביע דעה. בנוסף, הובעה ביקורת על כך שעוז לוקח הפסקה מעבודתו כסופר, ועושה עבודה של עיתונאי ופעיל פוליטי (באותה תקופה עוז לקח חלק נרחב בפעילות נגד שליטת ישראל ביהודה, בשומרון ובחבל בעזה, מלבד כתיבת הספר).
הערות שוליים

↑  מתוך הכתוב בכריכה האחורית של הספר בהוצאת עם עובד.
↑  הקדמת הספר, עמ' 5
↑  שירי לב-ארי, אנחנו עדיין סיפור פתוח, באתר ynet, 24 ביולי 2009
↑  פה ושם בארץ ישראל – מהדורה חדשה – עמוס עוז, באתר הוצאת כתר ספרים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529084705171
עוזי סמילנסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 בינואר 1941 (בן 83) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 ענף מדעי:  פיזיקה גרעינית 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  מכון ויצמן למדע  אגודת מקס פלאנק 
 מוסדות:  מכון ויצמן למדע 
 פרסים והוקרה:  פרס לנדאו 
 
עוזי סמילנסקי (נולד ב-24 בינואר 1941) הוא פיזיקאי ישראלי, פרופסור אמריטוס במחלקה לפיזיקה של מערכות מורכבות במכון ויצמן.
סמילנסקי, יליד ירושלים, סיים לימודי תואר ראשון ותואר שני בפיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1963. בשנת 1969 סיים לימודי דוקטורט במכון ויצמן. בשנת 1971 השלים פוסט-דוקטורט במכון מקס פלאנק בגרמניה ומאז ועד לפרישתו, בשנת 2007, היה חבר סגל במכון ויצמן. בשנת 1979 התמנה לפרופסור מן המניין במחלקה לפיזיקה גרעינית ובין השנים 1981–1984 שימש ראש המחלקה לפיזיקה גרעינית. במהלך שנות עבודתו שימש פרופסור אורח במספר רב של אוניברסיטאות בעולם, בהן אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, בייליול קולג' באוניברסיטת אוקספורד, מכון מקס פלאנק, אוניברסיטת בריסטול ומוסדות נוספים. משנת 2010 הוא משמש פרופסור אורח במכון לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1976 הוענק לו פרס מפעל הפיס למדעים ולמחקר ע"ש לנדאו. בשנת 1998 הוענק לו פרס אלכסנדר פון הומבולדט, אחד מפרסי המדע היוקרתיים בגרמניה. באותה שנה אף התקבל כחבר במסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה. בשנת 2000 נבחר לאקדמיה לאופולדינה, האקדמיה הלאומית למדעים של גרמניה.
מחקריו של סמילנסקי בתחום הפיזיקה עוסקים ב"טביעות האצבע" של כאוס קלאסי בתחום מכניקת הקוונטים. בתחום הארכאולוגיה הוא עוסק בפיתוח שיטות מתמטיות וממוחשבות לסיוע במחקר ארכאולוגי.
סמילנסקי אלמן ואב לשלושה בנים. היה נשוי לנעמי, בתו של יהושע פלמון ונכדתם של מייסדי תל אביב, אסתר וחייקל פלמן, עד פטירתה ב-2024.
דודו היה הסופר ס. יזהר.
סמואל דראמונד

| --- | --- |

 לידה:  25 בדצמבר 1766 לונדון, ממלכת בריטניה הגדולה 
 פטירה:  6 באוגוסט 1844 (בגיל 77) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית לאמנויות 
 תחום יצירה:  ציור פורטרטים 
 צאצאים:  רוז אמה דראמונד, Julian E. Drummond, Jane Drummond, Eliza A. Drummond 
 
סמואל דראמונד (באנגלית: Samuel Drummond‏; 25 בדצמבר 1766 – 6 באוגוסט 1844) היה צייר בריטי, פורה במיוחד בציור פורטרטים וז'אנרים ימיים. עבודותיו מוצגות בגלריית הדיוקנאות הלאומית, במוזיאון הימי הלאומי ובגלריה לאמנות ווקר.
ביוגרפיה

דראמונד נולד לג'יין ביקנל וג'יימס דראמונד, אופה בלונדון. בגיל שלוש עשרה לערך דראמונד הפך חניך בצי הסוחר, ועבד בדרכי הסחר בים הבלטי במשך שש או שבע שנים. לאחר השירות בים עבד דראמונד זמן קצר כפקיד לפני שנכנס לבתי הספר המלכותיים של האקדמיה ב־15 ביולי 1791. דראמונד החל את הצגתו בעפרונות וציורי שמן ותוך מספר שנים הציג למעלה משלוש מאות תמונות באקדמיה המלכותית לאמנויות. בשנת 1808 הוא נבחר לעמית של האקדמיה המלכותית.
בין המצוירים על ידי דראמונד היו וולטר סקוט, פרנסיס פלייס, אליזבת פריי ומארק איזמברד ברונל. הוא גם צייר אנשים כמו אדמירל אדוארד פלוו, קפטן ויליאם רוג'רס ואדמירל ויליאם אדוארד פארי. לאחר 1800 החל דראמונד לצייר ציורי שמן גדולים על ההיסטוריה הימית של הממלכה המאוחדת: "קרב הנילוס", 1 באוגוסט 1798; "קפטן ויליאם רוג'רס לוכד את ג'ון ריצ'רד", 1 באוקטובר 1807; האדמירל דאנקן בקרב קמפרדאון, 11 באוקטובר 1797 (1827) וסדרת ציורים על מותו של הוריישו נלסון.
במשך זמן מה הועסק דראמונד במגזינים בלונדון כדי ליצור דיוקנאות של אישים מפורסמים באותם ימים. בין הדיוקנאות שפורסמו היו אלה של לורד ג'רלד לייק, סר ג'ון סואן ופרידריך אקום.
לקראת סוף החיים, אף על פי שהמשיך במלאכתו, דראמונד נאבק כלכלית ונתמך לעיתים קרובות מכספי האקדמיה המלכותית.
כמעט כל ילדיו של דראמונד משלוש נשותיו הפכו לאמנים (חמש בנות ובן אחד): רוז אמה מאשתו הראשונה, אלן, אליזה אן וג'יין מהשנייה לרוז הדסון ורוזה מיירה וג'וליאן מהשלישית.
גלריה

אחרי קרב ווטרלו
דיוקן עצמי של האמן בסטודיו שלו עם הציור "מותו של נלסון"
"מותו של נלסון"
קפטן ויליאם רוג'רס
קרב טרפלגר
הערות שוליים

↑  Graves, Robert Edmund (1888). "Drummond, Samuel" . In Stephen, Leslie (ed.). Dictionary of National Biography. 16. London: Smith, Elder & Co.
↑  Samuel Drummond - National Portrait Gallery, www.npg.org.uk (באנגלית)
↑  Mrs Pointer and the Drummond Family, www.photohistory-sussex.co.uk
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX5440005  BnF: cb14888598m (data)  GND: 132211262  ISNI: 0000 0000 6686 8217  LCCN: no2005022657  RKD: 24359  SNAC: w67w84jt  Trove: 831108  ULAN: 500022660  VIAF: 33153217   WorldCat (עם VIAF): 33153217
סמוראי

סמוראי בתלבושת מסורתית, בתמונה משנת 1860
סמוראי אוחז חרב קטאנה.
סמוּראי (ביפנית: 侍 או לעיתים: samurai ,士) הוא שמם של בני מעמד האצולה הלוחמת ביפן בתקופה הטרום-תעשייתית. מקור השם הוא בפועל "סָבּוּרָאוּ", שמשמעו "לשרת".
הסמוראים בראשית התפתחות מעמדם, היו בעלי קרקעות אשר התארגנו בהובלתם של בני אצולה במחוזות יפן הרחוקים מהבירה כדי להגן על אדמתם מברברים ומשודדי ים. החל מהמאה ה-10 מעמד לוחמים זה התחיל לצבור כוח ובמאה ה-12 תפס את השלטון ביפן, והחזיק בו עד לאמצע המאה ה-19. במהלך השנים השתנה אופי המעמד בהתאם לתקופה: בעוד שהסמוראים של המאה ה-11 היו לוחמים רכובים ממשפחות נבחרות שהצטיינו בשימוש בחץ וקשת מסוג יומי וב-ג'ו ג'וטסו, הסמוראים בסוף המאה ה-16 היו מעמד רחב שספג לתוכו לוחמים משכבות שונות של האוכלוסייה. החל מהמאה ה-17 איבד מעמד הסמוראים את תפקידו כמעמד לוחם לא-פיאודלי, ובעקבות השפעה מערבית  והרפורמות של תקופת מייג'י בוטלו זכויותיהם של הסמוראים כאצילים בפועל.
הסמוראים תרגלו מגוון רחב של אמנויות לחימה יפניות, והיה מצופה מהם להיות מומחים בשימוש בחרב, בחנית, בקשת ובלחימה בידיים ריקות. סמל המעמד של הסמוראים היה ה"דאישו": המורכב מחרב יפנית ארוכה, טאצ'י או קטאנה, עם חרב קצרה, ואקיזאשי או קודאצ'י. צימוד זה זכה ליוקרה רבה ביפן העתיקה, אך בשדה הקרב נשקם העיקרי היה חץ וקשת מסוג יומי וחנית מסוג יארי. החרב שימשה בעיקר כנשק גיבוי להגנה עצמית ולדו-קרב.
הסמוראים התנהגו בהתאם לבושידו - קוד התנהגות נוקשה המבוסס על הנאמנות לאדון ולשמירת הכבוד העצמי. כתבים שונים המגדירים מהו בושידו התחילו להופיע במאה ה-13, אך קוד התנהגות זה התפתח ככל הנראה מוקדם יותר. הסמוראי שאף לנהל את חייו כך שכבודו לא ייפגע, ובמקרה של הכתמת כבודו, למשל במקרה של תבוסה בקרב, היה רשאי לבצע התאבדות טקסית הנקראת "ספוקו" (מכונה לעיתים במערב חרקירי), אשר הייתה מטהרת את כבודו. הפילוסופיה של חיי הסמוראים הושפעה בין השאר מזרמים דתיים, לרבות הזן בודהיזם.
הסמוראים היו מעמד משכיל ותרבותי, שהעריך ידע ויופי. במהלך התקופות הרגועות עסקו הסמוראים בשירה ובאמנויות המסורתיות של יפן, כגון איקבנה וטקס התה. תרבות הסמוראים, המשלבת היבט של מעמד לוחם ומעמד שווה-אצולה בפועל, מהווה נדבך חשוב בתרבות יפן, ודמות הסמוראי הפכה לדמות ייצוגית של תרבות יפן במדינות המערב. גם ביפן המודרנית ישנם אנשים השומרים על קוד הבושידו, והסמוראים הפכו לגיבוריהם של סרטי קולנוע, אנימה ומשחקי מחשב רבים.
היסטוריה

בשנת 646, במסגרת רפורמת טאיקה, אימצה יפן את דרכי הממשל הסיניות. על פי ספר החוקים של אותה תקופה, קוד טאיהו, היה על כלל האוכלוסייה להתייצב במועדים קבועים למפקד אוכלוסין, ועל בסיס המפקד נעשה גיוס של 1 מתוך 3–4 גברים לצבא הלאומי. החיילים נדרשו לספק את הנשק על חשבונם, אך בתמורה קיבלו פטור ממיסים. צבא זה, כמו מרבית הגופים שנולדו כתוצאה מהרפורמות, לא האריך ימים.
אותו הקוד סיווג את פקידי הממשל ל-12 מעמדות, כאשר כל מעמד מחולק לשני תתי-מעמדות. פקידים במעמד 6 ומטה קיבלו את השם "סמוראי", והם אלה שעסקו בעניינים יום-יומיים. אמנם כאן מתייחסת המילה לפקידי ציבור ולא ללוחמים, אך ייתכן כי מקור המונח "סמוראי" הוא מהתקופה הזאת.
בתקופת הייאן המוקדמת, הצבא הלאומי לא הצליח להתמודד עם האמישי, עם ברברי שהתיישב בצפון האי הונשו, וכך הופיע תואר השוגון, מפקד מבצע צבאי המתמנה לתקופת המבצע. במקום להשתמש בצבא הסדיר, פנה הקיסר לעזרתם של הקלאנים שישבו קרוב ליעד הכיבוש. בראש הקלאן עמד בדרך-כלל צאצא של הקיסר עצמו או של בן אצולה, אשר עזב את החצר בגלל הסיכויים הנמוכים לקבל תואר וירושה, ואליו הצטרפו לוחמים בעלי קרקעות בני המקום. בין המנהיג ללוחמיו השתרשו יחסים פיאודליים, הדומים ליחסי האדון-וסאל של אירופה הפיאודלית. עם הזמן, פוזר הצבא הסדיר, ומרגע זה כוחו של הקיסר הלך ופחת. מכאן ואילך ניתן לדבר על הסמוראים כמעמד של לוחמים בעלי מעמד, להבדיל מהחיילים הפשוטים: הסמוראים לחמו על סוסים, היו מיומנים בלחימה עם יומי, הקשת היפנית, ולבשו שריון מיוחד המתאים ללחימה על סוסים, המכונה אוֹ-יוֹרוֹי.
היסטוריה > עליית הסמוראים לשלטון

לקראת המאה ה-12 התגבשו שני שבטים גדולים - שבט מינאמוטו בצפון-מזרח יפן, אשר עסקו בלחימה בשבטי אמישי, ושבט טאירה בדרום-מערב, אשר התמודדו עם בעיית שודדי ים בים הפנימי. במהלך מרד הוגן בשנת 1156 שני הקלאנים האלה הפכו לכוחות פוליטיים מרכזיים ביפן, לצד משפחת פוג'יווארה, משפחת חצר בעלת כוח רב. לאחר מרד הייג'י בשנת 1159, ראש משפחת טאירה טאירה נו קיומורי טיפס במהרה בסולם הדרגות, ובשנת 1167 הוא הגיע לדרגת השר הבכירה בחצר, כאשר הוא מקים את ממשלת הסמוראים הראשונה בהיסטוריה של יפן. מאז ועד רסטורציית מייג'י בשנת 1868, נשלטה יפן על ידי לוחמים.
בעת מלחמת גנפיי בשנים 1180–1185, אשר הסתיימה בניצחון שבט מינאמוטו ובחיסול שבט טאירה, ניתן לראות את מה שיהפוך לימים לבסיס קוד ההתנהגות הנוקשה של סמוראים, בושידו: עקרונות הכבוד, האומץ והנאמנות האישית, הקפדה על כללי דו-קרב הוגן, ואף מקרים בודדים של ספוקו, התאבדות טקסית. בנוסף, על דוגמאות של סמוראים בודדים נראית השאיפה של הסמוראים להשכלה ואמנות. הסמוראים ניסו לחיות את האמרה העתיקה "בוּן בוּ ריוֹ דוֹ" (文武両道, מילולית "אמנות הכתיבה, אמנות הלחימה - שתי הדרכים"), כלומר לשלוט בעט כמו שהם שולטים בנשק.
מנצח המלחמה, מינאמוטו יוריטומו, החליט שלא להפוך עצמו לקיסר, אלא לקח לעצמו את תואר השוגון כתפקיד קבוע, והתיישב בכפר הקטן קמקורה, אשר שימש כמחנה הראשי שלו במהלך מלחמת גנפיי. בכפר זה הקים את קמקורה בָאקוּפוּ (מילולית "ממשלת אוהלים"), ומאז הפך מקום מושבו של השוגון למוקד השלטון ביפן. בכך התחילה תקופת קמקורה, שנמשכה כ-150 שנה. לקראת סוף התקופה ניתן לומר שסמוראים הפכו למעמד שווה-אצולה בפועל. הם אימצו את מנהג האצולה לעסוק באמנויות כגון איקבנה וקליגרפיה, וגם האצילים הושפעו מהסמוראים ואימצו חלק ממנהגיהם.
במאה ה-14 הנפח מָאסָאמוּנה המציא את שיטת ייצור החרבות שהולידה את הקטאנה, הנשק האיקוני המזוהה עם הסמוראים עד היום. החרב היפנית הפכה לנשק הקר הטוב ביותר במזרח, והייתה אחד ממוצרי הייצוא המובילים ביפן: מאות אלפי חרבות נמכרו לסין ומדינות אסיה אחרות, וחלקן הגיעו עד הודו. במאה זו מתגבשים גם מסמכים ראשונים הקובעים את ההתנהגות היאה לסמוראי. מסמכים אלה הושפעו לא מעט מזן בודהיזם, אשר חדר באותה תקופה ליפן מסין והפך לפופולרי בקרב הסמוראים.
היסטוריה > תקופת סנגוקו

העידן מתחילת תקופת קמקורה (1185–1333) ועד תחילת מלחמת אונין מכונה לעיתים "תור הזהב של הסמוראים" - תקופה אשר במהלכה הסמוראים, עוד מועטים יחסית במספריהם, הצליחו לשמור על אורח חיים ברמה גבוהה. אך עם הזמן גדל הלחץ בתוך המשטר, ועם נפילת הממשל בקמקורה ותחילת תקופת מורומאצ'י (1336–1573) העביר השוגון החדש, אשיקאגה טקאוג'י, את הבאקופו לקיוטו, דבר שהוביל לניוון הממשל ולהחלשות השלטון המרכזי. משפחות שונות בקיוטו ובמחוזות השתמשו בחולשת השלטון כדי לפתוח במלחמות אחת כנגד השנייה. המצב הידרדר בסופו של דבר למלחמת אזרחים בת יותר ממאה שנים. בתקופה זו, תקופת סנגוקו, היטשטשו גבולות מעמד הסמוראים, ואדם הנולד למעמד אחר היה יכול להוכיח את עצמו בלחימה ולהפוך לסמוראי בפועל. יותר מכך, בתקופה זו כמעט כל גבר יפני, אפילו איכר פשוט, השתייך לצבאו של אחד המושלים. גם חוקי הבושידו היו רלוונטיים פחות בלחימת הסמוראים על אדמות והשפעה: כך, חוֹג'וֹ סוֹאוּן, חייל פשוט אשר הפך בכוחות עצמו לדאימיו, השתלט על אחד המחוזות לאחר שסידר את רצח מושל המחוז במהלך ציד.
במהלך תקופת סנגוקו, השתנו דרכי הלחימה ביפן, ובמקום להשתמש בכמויות קטנות יחסית של סמוראים, כפי שהיה נהוג בתקופת קמקורה, היו נוהגים לגייס צבאות גדולים של אָשיגָארוּ, לוחמי רגלים, בנוסף לכוח הפרשים של סמוראים. בקרבות של אותה תקופה השתתפו צבאות של כמאה אלף בני אדם. בשנת 1543 הגיע ליפן רובה הארקבוז, ותוך עשורים ספורים היו ביפן מאות אלפי ארקבוזים, יותר מאשר בכל מדינה אירופאית.
תקופת מורומאצ'י (1336–1573) הגיע לסופה כאשר אודה נובונאגה, סמוראי למופת ואסטרטג מבריק, התחיל לאחד מחדש את המדינה היפנית, כאשר הוא מחליש את כוחם של המנזרים הבודהיסטים, אשר לא פחות מהמושלים המקומיים השתתפו במריבות וסכסוכים בתקופת המדינות הלוחמות. בנוסף לחידושים הרבים שלו בתחום הלחימה, הוא תרם לפיתוח התעשייה והמסחר ביפן, והעריך מאוד חידוש וקדמה. הוא נהרג בשנת 1582, כאשר אחד מהגנרלים שלו, אָקָצִ'י מִיצוּהִידֶה, בגד בו ותקף אותו עם חייליו. אחד מהגנרלים של נובונגה, טויוטומי הידיושי, הביס את מיצוהידה ונהיה ליורשו של נובונאגה. אף על פי שהידיושי בעצמו היה בן למשפחת איכרים, אשר התקדם לתפקיד המצביא בזכות כישוריו, בתקופת שלטונו הוא הוציא חוק אשר הפך את תואר הסמוראי לתורשתי ועצר את הניידות בין המעמדות. בנוסף, על כלל האוכלוסייה מלבד הסמוראים נאסר לשאת נשק. למרות ההגבלה הזאת, מספר הסמוראים היה רב מאוד, היות שרבים מהאשיגרו הועלו לדרגת הסמוראי. לפי מקורות מסוימים, בתקופת אדו כל גבר חמישי באוכלוסיית יפן היה סמוראי. משפחות סמוראיות רבות נהרסו בעת המלחמות בין טויוטומי הידיושי לטוקוגאווה איאיאסו, אשר היה גם הוא בין החברים הקרובים של אודה נובונגה.
היסטוריה > תקופת אדו

בתקופת טוקוגאווה (1603–1868), החוקים חילקו את החברה לארבעה מעמדות: הסמוראים, האיכרים, בעלי המלאכה והסוחרים. גם הניידות בתוך מעמד הסמוראים עצמו הייתה מוגבלת יחסית. זו הייתה תקופה של בידוד כמעט מוחלט של יפן ושל יציבות פנימית יחסית, והסמוראים מהשכבות העליונות של המעמד הפכו לחצרנים ופקידי שלטון. הסמוראים הפשוטים יותר, אשר שימשו בעיקר לדיכוי המרידות של האיכרים, נאלצו לעיתים קרובות לעזוב את בעליהם במקרה של קיצוצי צבאות, והפכו לרונין.
רבים רואים בתקופה זו תקופת ניוון של הסמוראים: בהיעדר הצורך בלוחמים, הסמוראים פנו לעיסוקים אחרים. כאשר זוג החרבות האיקוני של הסמוראי, דאישו, הופך לסמל סטטוס בלבד, ביחד עם הזכות הסמלית להרוג כל איכר שלא הראה כבוד מתאים לסמוראי. מעמד הסוחרים, אף על פי שהוגדר כמעמד הנמוך ביותר של החברה, צבר משקל וכוח כיוון שסמוראים רבים נכנסו לחובות והיו חייבים סכומי עתק לסוחרים עשירים. מצד שני, עודף הזמן הפנוי איפשר לסמוראים להתעסק בצד הרוחני של לחימה: נפתחו דוג'וים רבים לאמנויות לחימה, והתחדש עיסוק הסמוראים באמנויות השונות, כגון טקס תה, ציור ושירה. הסמוראים גם הקדישו צורך בלהצדיק את נחיצות מעמדם, ונכתבו ספרים רבים על בושידו ומהות הסמוראי. בתקופה זו החלה רומנטיזציה של אורח חייו של הסמוראי והבושידו: דוגמה טובה לכך היא כתביו של ימאמוטו צונטומו, אשר כתב כי "דרך הסמוראי היא דרך המוות... אם תצטרך לבחור בין החיים והמוות, בחר במוות."
לאחר הגעתו של מת'יו פרי לחופי יפן ופתיחתה לעולם המערבי, התחילה המודרניזציה של הצבא והצי היפני. יפן שכרה מהנדסים צרפתים כדי לבנות ספינות קיטור ושלחה תלמידים לבתי-ספר ימיים במערב.
אף על פי שנוכחותם של הזרים ביפן עוררה מודעות לאומית אשר הייתה אחת מהסיבות לרסטורציית מייג'י, ולכן הסמוראים הם אלה שהביאו את השלטון לקיסר החדש וגם הרכיבו את רוב ממשלתו החדשה, המודרניזציה של הכוחות המזוינים ביפן הביאה לסוף תקופת השלטון של מעמד הסמוראים. המלחמה האחרונה בה השתתפו סמוראים משני הצדדים הייתה מלחמת בושין אשר במהלכו ניצחו מצדדי הקיסר את כוחות השוגונות.
היסטוריה > תקופת מייג'י - סוף עידן הסמוראים

הממשל החדש של מייג'י, למרות היותם של חברי הממשל סמוראים צעירים ברובם, שאף לעצב את יפן לפי הדגם של מדינה מערבית. לפיכך, בתקופת מייג'י הוקם צבא סדיר מודרני, והסמוראים הפכו למעמד מיוחד בשם שיזוקו. הם קיבלו שכר מהממשלה, אך נשללה זכותם לשאת נשק בציבור, וגם הזכות להרוג איכרים שלא התנהגו בכבוד כלפיהם. הסמוראים כמעמד גם איבדו את כוחם הפוליטי, במיוחד כשהוקם הפרלמנט היפני, אשר חלק מנציגיו היו נבחרים. המצב הזה, ביחד עם השפעת המערב הגורפת על יפן, הביא לתסכולם של סמוראים רבים, אשר התבטא במספר מרידות סמוראים, כאשר הגדול ביניהם הוא מרד סצומה בשנת 1877. זוהי כנראה המלחמה האחרונה בה השתתפו סמוראים.
עם הזמן, קוצצו המשכורות של הסמוראים, ובשלב מסוים הוצע להם מענק חד-פעמי. רבים מהסמוראים השתלבו במערך הלחימה החדש בתור חיילים וקצינים והדבר השפיע מאוד על איכות הצבא הקיסרי: חלק גדול מקציניו, סמוראים לשעבר, היו מיומנים, ממושמעים ומלאים מוטיבציה. חלק מהסמוראים השתתפו במערכת החינוך, וחלקם השתמשו במענק שקיבלו מהממשלה כדי להקים עסקים ולהשתלב בכלכלה היפנית. המונח שיזוקו בוטל מחוקי יפן לאחר מלחמת העולם השנייה, בשנת 1948.
תרבות > השמות

הסמוראי השתמש בדרך-כלל בחלק קטן מהשם שלו. שמו הפרטי של הסמוראי, אותו קיבל במהלך טקס הבגרות בגיל 14, בדרך-כלל הורכב מקנג'י אחד משם אביו או סבו וקנג'י אחד חדש, אשר נבחר לפעמים בצורה שרירותית, ובמקרים מסוימים הוענק על ידי סמוראי בדרגה גבוהה יותר, כגון הדאימיו או השוגון. לפעמים שינה הסמוראי את הקנג'י בשמו בהתאם לדאימיו אותו שירת. מלבד שמו הפרטי ושם הקלאן, כלל השם של סמוראי את השמות הבאים:
שם הנעורים - זהו השם שהסמוראי נשא מלידתו עד גיל 14. לפעמים השם נועד להביא מזל, ובמשפחות מסוימות היו נוהגים לקרוא לבן הבכור טארו, לילד השני ג'ירו ולילד השלישי סאבורו.
השם הדתי - חלק גדול מהסמוראי הפכו לנזירים בודהיסטים בתקופה כלשהי בחייהם, ואימצו לעצמם שם חדש. במקרים בודדים במאה ה-16, כאשר סמוראי אימץ את הדת הנוצרית, הוא קיבל בעת הטבילה שם מערבי.
שם התפקיד - השם המלא של בכירי הסמוראי כלל גם את התפקיד שלהם, כגון "קָזוּסָנוֹסקֵה" - מושל המחוז קזוסה.
תרבות > השכלה

הסמוראים היו מעמד משכיל, עם הערכה גדולה לידע, ולכן אחוז יודעי קרוא וכתוב בין הסמוראים היה גבוה מאוד. עם זאת, גם בשכבות האחרות של האוכלוסייה היו אחוזי אוריינות גבוהים יחסית. הנזיר פרנסיסקו חאווייר, אשר הגיע ליפן באמצע המאה ה-16, מציין את הנאורות של האוכלוסייה היפנית ומתאר את מערכת החינוך המקומית: לפי כתביו, הסמוראים שלחו את ילדיהם למנזרים בודהיסטים בגיל 8, ושם הם התלמדו עד גיל 19–20. יותר מאוחר, בתקופת אדו (1603–1868), הממשל פעל אקטיבית להחדרת השכלה בכל שכבות האוכלוסייה, ולקראת סוף התקופה עמד שיעור האוריינות ביפן על 40%, מספר שהשתווה לזה של מדינות מערביות רבות.
תרבות > נישואין ומעמד האישה

הסמוראי היה אמור לשאת לאשה בת מעמדו או בעלת מעמד גבוה יותר. בעוד שכלל זה היה עבור סמוראים בכירים, לסמוראים הזוטרים הותר לשאת גם נשים פשוטות. הכלה הביאה איתה נדוניה, אשר שימשה להתחלת חיים חדשים: לעיתים, סמוראי שהיה חייב כסף לסוחר עשיר התחתן עם בתו כדי למחוק את חובותיו. הסוחרים, מצידם, השתמשו בנישואים כאלה כדי לקדם את מעמדם בחברה.
אשתו של סמוראי, אוֹקוּסָאן (מילולית: "זאת שנשארת בבית"), דאגה לילדים וניהלה את משק ביתו של הסמוראי בזמן שהוא יצא למלחמות, והייתה אמורה גם להגן עליו במקרה הצורך. לכן מרבית הנשים הסמוראיות למדו להשתמש בנגינאטה ובפגיון. החוקים הקונפוציאניים הורו לאישה להיות כנועה לבעלה. אי לכך, מעמד האישה בחברה תמיד היה נמוך בהרבה מזה של הגבר, וכמו כן נאסר עליהן להשתתף בפוליטיקה. למרות זאת, היו נשים בהיסטוריה של יפן אשר צברו כוח ושלטו דרך בעליהן או במקומם. כך אשתו של השוגון אשיקאגה יושימאסו שלטה בפועל במקומו, כאשר זה איבד עניין בפוליטיקה, ופילגשו של טויוטומי הידיושי עמדה בפועל בראש משפחת הידיושי לאחר מותו.
הסמוראי היה יכול גם להחזיק פילגש, אך הרקע שלה נבדק בקפידה על ידי סמוראי בדרגה גבוהה יותר. אם לפילגש היה נולד בן, הוא היה יכול להיות סמוראי.
ביכולת הסמוראי היה להתגרש מאשתו מסיבות שונות, אך גירושים היו אירוע נדיר. הסמוראים נמנעו מגירושים כדי לשמור על כבודם, אבן הפינה של בושידו. בנוסף, בעת הגירושים היה הסמוראי חייב להחזיר את הנדוניה. אשת סמוראי שבעלה התגרש ממנה יכלה לבצע גִ'יגָאי, ספוקו של נשים, כדי לשמור על כבודה.
תרבות > שודו

שוּדוֹ (衆道) היא מסורת של קשרי אהבה בין סמוראי מנוסה לבין סמוראי צעיר, בדומה לפדרסטיה ביוון העתיקה. בצורה כזאת הועברה המסורת הסמוראית מדור לדור, ולשודו מקום חשוב ומרכזי בתרבות הסמוראים. כתבי בושידו מסוימים, כגון "חגאקורה" של מינאמוטו צונטומו, מפרטים בדיוק את האופן הנכון של ניהול הקשר. הכתבים האלה מפארים את אהבת שודו, אשר לטענתם היא מלמדת את הסמוראי הצעיר ליושר, נאמנות וחוש אסתטי. המאהבים היו נאמנים מאוד אחד לשני, ומחזות על חיי הסמוראים עוסקים לא פעם במחלוקת של הסמוראי בין הנאמנות לדאימיו לנאמנות למאהב.