stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גולדה מאיר
ביוגרפיה > לאחר פרישתה

לאחר פרישתה חילקה את זמנה במשך השבוע בין תל אביב, ובסופי שבוע בקיבוץ רביבים שבו חייתה בִּתה שרה, ושם גם ניתנה לה דירה. מאיר המשיכה להביע עמדות בענייני השעה וביקרה את הממשלה על הוויתורים המופלגים למצרים במסגרת הסכם השלום עם מצרים.
ב-1976 חזרה לפעילות במפלגת העבודה והצטרפה ל"פורום העליון" במפלגה, שדן בבעיותיה העיקריות. המשמרת הצעירה של מפלגת העבודה ותנועת "הפנתרים השחורים" התנגדו להצטרפותה של מאיר לפורום זה.
בנובמבר 1977 נפגשה עם נשיא מצרים אנואר סאדאת במהלך ביקורו ההיסטורי בישראל, העניקה לו מתנה קטנה לרגל הולדת נכדתו, וסאדאת נתן לה מתנה אף הוא.
סרטן הדם, שדגר בגופה במשך כל תקופת כהונתה בראשות הממשלה, גבר עליה לבסוף. בתחילת 1978 היא אושפזה פעמיים בבית החולים בילינסון. דבר אשפוזה פורסם לציבור, אך הסיבה האמיתית לאשפוזים הוסתרה. מאוגוסט 1978 היא אושפזה מספר פעמים בבית החולים הדסה עין כרם.
הופעתה הציבורית האחרונה הייתה ב-18 בספטמבר 1978 בישיבת מפלגת העבודה שעסקה בשאלה כיצד על המפלגה להצביע בכנסת על הסכם השלום עם מצרים. היא נפטרה ביום שישי, 8 בדצמבר 1978, ח' בכסלו ה'תשל"ט, ונקברה לאחר ארבעה ימים ב-12 בדצמבר 1978 בחלקת גדולי האומה בהר הרצל. לאחר מותה פורסמה צוואתה.
משפחתה וחייה הפרטיים

למאיר ולבעלה, מוריס, נולדו שני ילדים בירושלים – מנחם (1924–2014) ושרה (1926–2010). מנחם היה צ'לן, למד בין השאר אצל פבלו קזאלס, וניהל את הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב מאמצע שנות ה-60 עד 1980. שרה סיימה לימודים תיכוניים בתל אביב, הצטרפה לקיבוץ רביבים ולימדה אנגלית ועברית. לימים נישאה לזכריה רחבי.
כאשר עברה לתל אביב ב-1928, נאלצה לעיתים קרובות להשאיר את הילדים לטיפולם של אחרים, אורח חיים שגרם לה לסבל רב וכדבריה ל"תחושת אשם נצחית", ואילו בעלה פקד אותה רק בסופי שבוע. חיי הנישואים שלהם החלו להתפורר, ובשנת 1943 נפרדו במוצהר, אולם הם מעולם לא התגרשו, ונותרו נשואים עד לפטירתו במאי 1951. מאירסון נפטר בגיל 57 בעת שביקר בביתה של מאיר, כאשר לא שהתה בביתה. הוא נטמן בבית העלמין נחלת יצחק.
ב-1959 עברה לגור ברחוב הברון הירש 8 בתל אביב, שם התגוררה עד יום מותה.
בספטמבר 1972 נטמנה ליד קברו של מוריס, אחותה של מאיר, שיינה קורנגולד (כמו גם ליד קבר בעלה שמאי קורנגולד).
כבר בגיל עשרים ותשע, עם ההכרה שחיי הנישואין שלה אינם צולחים, ניהלה מאיר פרשיות יחסים עם כמה מן האנשים המקורבים אליה בהנהגת המפלגה. בתקופה מסוימת ניהלה חברות רומנטית עם דוד רמז, שהיה נשוי ובמקביל ניהל יחסים עם אישה נוספת. לימים התפרסמה חליפת מכתבי אהבה בין גולדה מאיר לרמז, אם כי באותה תקופה הם הסתירו את יחסי הקרבה ביניהם בקנאות ואף הגדירו אותם כידידות איתנה בלבד. אישים נוספים שהוזכרו היו זלמן שזר, זלמן ארן ויעקב חזן. פרשיות האהבה עם אישים אלה נשזרו לאורך כמה שנים לסירוגין.
עוד לפני שהתמנתה לראש הממשלה, חלתה מאיר בלוקמיה כרונית, ובמהלך כהונתה טופלה בכימותרפיה בסתר על מנת שהציבור לא ידע.
מורשתה

אף שהייתה ראש ממשלה מטעם תנועת העבודה, היא אינה זכורה באהדה רבה בחלק מחוגי השמאל, והיא נתפסת בעיניהם כמי שבעקשנותה ובחוסר גמישותה המדינית סללה את הדרך למלחמת יום הכיפורים, וכמי שרקבונו של מנגנון מפא"י גבר בתקופתה. יוסי שריד נהג לכנותה: "אֵם כל חטאת".
לפי דעה אחרת, המצרים לא רצו בשלום. אלמנת הנשיא סאדאת, ג'יהאן סאדאת, הדגישה ב-1987 כי סאדאת לא ניסה להשיג שלום אמיתי לפני 1973, והוסיפה כי סאדאת היה זקוק למלחמה נוספת כדי לנצח ולפתוח במשא ומתן מעמדה שווה. היא אמרה: "בעלי היה איש של שלום, אך כמנהיג ערבי, לא היה מוכן לשבת עם ישראל ולהרגיש שהוא 'נמוך'".
אחרים מוצאים בה חום של "אמא יהודייה" ויכולת עמידה במצבי לחץ. בנוסף, היא מפורסמת כאישה היחידה שכיהנה כראש ממשלת ישראל.
לדברי הביוגרף שלה, יוסי גולדשטיין,
"את הסיבה להבדל הדרמטי שבין דימויה הכושל של גולדה בעיני הציבור בשלושים השנים האחרונות, לבין הצלחתה המזהירה לאורך עשרות שנים, צריך לחפש כנראה בפסיכולוגיה של הזיכרון הקולקטיבי הישראלי, ואין זה מן העניין כאן. בקביעה המושתתת על חקר ההיסטוריה בלבד נמצא שגולדה מאיר הייתה אחת האישים החשובים ביותר בתולדות מדינת ישראל בראשיתה".
אניטה שפירא אומרת שעל אף שגולדה לא הזדהתה כפמיניסטית, היא פעלה רבות למען זכויות האישה ושילוב נשים במערכת הפוליטית, אם כי לא רבים בעולם ראו בה כפורצת דרך:
"גולדה לא הייתה פמיניסטית, במובן של מאבק אקטיבי למען זכויות הנשים. יתרה מזו, היא גם לא הכירה בצורך במאבק כזה, או לפחות כך טענה. היא השליכה מן הניסיון החיובי שלה להשתלב במערכות הפוליטיות של תנועת העבודה ומדינת ישראל על כלל החברה ועל כלל הנשים: אם אני יכולה – משמע הדרך פתוחה בפני כל אישה. אך לאמיתו של דבר, גולדה לא הייתה דוגמה מייצגת, אלא יוצאת מן הכלל שאינה מעידה על הכלל. עם זאת, אין להתעלם מן העובדה שהיא שימשה דמות סמל למיליוני נשים בעולם, ששאבו ממנה ומהצלחתה עידוד והשראה לגבי מקומן הן בחברה שלהן, ובדרך זו הקרינה מסר פמיניסטי ממדרגה ראשונה".
מורשתה > הנצחת זכרה

בית החולים גולדה-השרון בפתח תקווה נקרא ב-1982 על שמה.
מרכז גולדה בתל אביב – מרכז תרבות בתכנונם של האדריכלים יעקב רכטר ורון ארד, שבנייתו הסתיימה בשנת 1994. במתחם בשדרות שאול המלך שוכנים המשכן לאמנויות הבמה ומבני המשרדים בית שאול ובית יהונתן אך טרם הונח שלט מרכז גולדה. בחניה הנמצאת מתחת למוזיאון תל אביב ומרכז גולדה ניתן למצוא את השם גולדה.
מרכז כרמל – המרכז הבינלאומי להכשרה ע"ש גולדה מאיר בחיפה בו מתקיים אחת לשנתיים כנס בינלאומי לנשים שבסופו מפורסמת הצהרת חיפה.
מחלף גולדה מאיר – בירושלים, סמוך לשכונת רמות.
השכונות רמת גולדה בחיפה וקרית גולדה באשקלון.
שכונת נאות גולדה בנתניה.
מרכז גולדה לתרבות – בקיבוץ רביבים.
רשת הגלידריות העברית הראשונה גולדה.
פארק גולדה ליד באר משאבים, סמוך לרביבים וגן גולדה בקריית מוצקין.
בתי ספר בנהריה, בכפר סבא, בפתח תקווה, בחולון ובנס ציונה.
המכללה הטכנולוגית בבאר שבע.
בית ספר במילווקי, שבו למדה בשעתה, והספרייה של אוניברסיטת ויסקונסין-מילווקי.
מרכז גולדה מאיר למנהיגות פוליטית באוניברסיטת דנוור.
בית גולדה בקייב.
בית גולדה בדנוור ובניוטון מסצ'וסטס.
בובת שעווה במוזיאון מאדאם טוסו בניו יורק.
מכון גולדה מאיר למנהיגות וחברה ופרס ראש הממשלה גולדה מאיר שהוא מעניק ליחידים וארגונים הפועלים ברוח ערכיה.
דיוקנה של גולדה מאיר על שטר של 10,000 שקלים. צדו השני של השטר כולל תמונה בה נראה הקהל בעת נאומה במוסקבה עם הכיתוב "שלח את עמי"
דיוקנה של גולדה מוטבע על מטבע של עשרה שקלים חדשים
בול לזכרה של גולדה מאיר
כיכר על שמה של גולדה מאיר במנהטן, ניו יורק
פסל לזכרה בסנטרל פארק בניו יורק
פסל לזכרה בפארק המנהיגים בראשון לציון
פסל של גולדה מאיר בכפר בלום
שלט על ביתה של מאיר בשכונת רמת אביב בתל אביב
שלט מהמקום בו חנכה גולדה מאיר את המרכז הראשון להכשרה מקצועית
מורשתה > דמותה בקולנוע ובתיאטרון

"אישה ושמה גולדה": סרט קולנוע אמריקאי משנת 1982 שביים אלן גיבסון. בתפקיד גולדה מאיר: אינגריד ברגמן, ואת גולדה בצעירותה גילמה ג'ודי דייוויס. במרכז העלילה, סיפור חייה של גולדה, כפי שסיפרה לתלמידים בעת ביקורה בשנת 1977 בבית הספר שבו למדה במילווקי, ויסקונסין.
"גולדה": סרט תיעודי ישראלי משנת 2019 שביימו שגיא בורנשטיין, אודי ניר ושני רוזנס. הציר המארגן של הסרט הוא שיחה שהתקיימה בין מאיר לעיתונאים יעקב אחימאיר ואלימלך רם בשנת 1978, אחרי סיומו הרשמי של ריאיון במסגרת תוכנית הטלוויזיה "מוקד".
"גולדה": סרט עלילתי משנת 2023, בבימויו של גיא נתיב לפי תסריט מאת ניקולאס מרטין. הלן מירן מגלמת את גולדה בעלילת הסרט המתמקדת בהחלטות הדרמטיות והרות הגורל שמאיר התמודדה איתן בעיצומה של מלחמת יום הכיפורים. הסרט חשף את דמותה ואישיותה הרגישה והאיתנה של גולדה, את האופן בו ניהלה את המלחמה ואת עמידתה האיתנה מול קיסינג'ר להחזרת השבויים ממצרים. כמו כן, דאגה להסתיר את חוסר התפקוד של ראש מערך המודיעין, שר הביטחון ונוספים.
"הגברת הראשונה": מחזה ישראלי מאת מוטי לרנר ובבימויו של משה קפטן, שעלה לראשונה בשנת 2023 בתיאטרון הבימה. המחזה עוקב אחר סיפורה של ראש ממשלת ישראל לשעבר גולדה מאיר סביב ימי ועדת אגרנט, על רקע מחדל מלחמת יום הכיפורים.
כתביה

בית אבי, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"ג–1972, עיצוב העטיפה, גלי הוס
בדגל העבודה: מבחר דברים בשאלות ההסתדרות ותחיקת העבודה במדינה, תל אביב: הוצאת עם עובד, תשל"ג–1973
חיי, ספרית מעריב, 1975 (תורגם ליידיש).
A land of our own: An oral autobiography. New York: G.P. Putnam’s Sons, 1973. ISBN 0399110690
My Life by Golda Meir. New York: Dell Books, 1976. ASIN B0014CAK8U
ראו גם

המטבח
נשים בממשלות ישראל
נעלי גולדה
לקריאה נוספת

אביזוהר מאיר (עורך), גולדה – צמיחתה של מנהיגה (1921-1956), הוצאת מכון גולדה מאיר למנהיגות וחברה, אוניברסיטת תל אביב, 1994. (הספר בקטלוג ULI)
מירון מדזיני, גולדה: ביוגרפיה פוליטית, ידיעות אחרונות, 2008. (הספר בקטלוג ULI)
יוסי גולדשטיין, גולדה: ביוגרפיה, הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2012. (הספר בקטלוג ULI)
ישעיהו-בן פורת, יהונתן גפן, אורי דן, איתן הבר, חזי כרמל, אלי לנדאו ואלי תבור, המחדל, הוצאה מיוחדת, 1973. (הספר בקטלוג ULI)
חגי צורף (עורך), גולדה מאיר: הרביעית בראשי הממשלה, מבחר תעודות ומבואות מפרקי חייה (1898–1978), ארכיון המדינה, 2016. (הספר בקטלוג ULI)
ישראל ליאור ואיתן הבר, היום תפרוץ מלחמה: זכרונות של תת-אלוף ישראל ליאור, המזכיר הצבאי של ראשי הממשלה לוי אשכול וגולדה מאיר, עידנים, 1987. (הספר בקטלוג ULI)
דורית גני (מחברת), לי-אור עצמון פרואין (מאיירת), גולדה מאיר, צלטנר, 2018. (הספר בקטלוג ULI)
גלילה רון פדר, פלדה רכה, סיפורה של גולדה מאיר, הוצאת מודן, 2023
Francine Klagsbrun, Lioness: Golda Meir and the Nation of Israel, Schocken Books, 2017. (הספר בקטלוג ULI)
Jean F. Blashfield, Golda Meir, Marshall Cavendish Benchmark, 2011. (הספר בקטלוג ULI)
Elinor Burkett, Golda, Harper Perennial, 2009. (הספר בקטלוג ULI)
Menahem Meir, My Mother Golda Meir: A Son's Evocation of Life With Golda Meir, Arbor House, 1983. (הספר בקטלוג ULI)
Marie Syrkin, Golda Meir: Woman with a Cause, Putnam, 1963. (הספר בקטלוג ULI)
האנדרטה לזכר החיילים היהודים בצבא האדום במלחמת העולם השנייה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מונומנט 
 על שם:  הלוחמים היהודיים שנפלו במהלך שירותם בצבא האדום  בין השנים 1941-1945 במהלך מלחמת העולם השנייה
 כתובת:  הר הרצל 
 מיקום:  הר הרצל, ירושלים
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1989
 תאריך פתיחה רשמי:  1989 
 יוצר:  יצחק רחלין וזאב קריב
 מידות
 גובה:  5 מ' 
 
 קואורדינטות:  31°46′31.31″N 35°10′53.82″E﻿ / ﻿31.7753639°N 35.1816167°E﻿ / 31.7753639; 35.1816167
  (למפת ירושלים מוגדלת) האנדרטה לזכר החיילים היהודים בצבא האדום במלחמת העולם השנייה (למפת ירושלים רגילה) האנדרטה לזכר החיילים היהודים בצבא האדום במלחמת העולם השנייה (למפת הרי ירושלים רגילה) האנדרטה לזכר החיילים היהודים בצבא האדום במלחמת העולם השנייה (למפת הרי ירושלים מוגדלת) האנדרטה לזכר החיילים היהודים בצבא האדום במלחמת העולם השנייה 
 
האנדרטה לזכר החיילים היהודיים בצבא האדום במלחמת העולם השנייה היא אתר הנצחה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים לזכר הלוחמים היהודיים שנפלו במהלך שירותם בצבא האדום של ברית המועצות בין השנים 1941–1945 במהלך מלחמת העולם השנייה.
האנדרטה הוקמה ביוזמת יהודי ארגון החיילים המשוחררים של הצבא האדום במלחמת העולם השנייה. את האנדרטה עיצב האדריכל יצחק רחלין והמהנדס זאב קריב והיא נחנכה בתאריך י"ד בחשוון תש"ן 12 בנובמבר 1989. בצמוד אל האנדרטה מצויה האנדרטה לזכר החיילים היהודים בצבא הפולני במלחמת העולם השנייה.
מבנה האנדרטה

האנדרטה משופעת מכיוון דרום אל צפון על גבי צלע ההר ומעוצבת בתור קיר שגובהו 3 מטרים המחולק לשלושה חלקים: בצידו הימני קיר שגובהו 5 מטרים העשוי אבן ערד אדומה הניצב בצורה אופקית ובראשו מנורה בעלת שבעה קנים ובתחתיתו חקוקה הכתובת: לזכר מאתיים אלף הלוחמים היהודים שנפלו בשורות הצבא האדום במלחמת העולם השנייה. בחלקו האמצעי של הקיר חומה המצופה אבן ירושלמית מעובדת ועליה כתובות באותיות מתכת הפסוק: למען דעת דורות בני ישראל - שופטים ב', מתחת לפסוק כתוב ברוסית: "לוחמים יהודים שנפלו בקרבות נגד הנאצים בשורות הצבא הסובייטי". בחלקו השמאלי של הקיר מעוצבות בשש אבני ערד אדומות הספרות "200,000". לפני הקיר ניצבת רחבת טקסים ובצדה השמאלי קבועות אבנים מסותתות ההולכות ונעשות קטנות - סמל לאנשים שהיו לעפר ולידה קסדה עם רובה. בסמוך לרחבה ניצב גרם מדרגות ולצידם שתי אבנים מוגבהות ועליהן מסותתות הכתובת "1941-1945 תש"א-תש"ה" מתחת לתאריך מצויים סמלי חילות הצבא האדום עשויים מתכת.
אתר הנצחה נוסף לזכר חללי הצבא האדום, אנדרטת הניצחון, נמצא בעיר נתניה.
ראו גם

הצבא האדום
יצחק עראמה

| --- | --- |
 לידה:  1420 סמורה, ספרד 
 פטירה:  1494 (בגיל 74 בערך) נאפולי, ממלכת נאפולי 
 מדינה:  כתר אראגון, ממלכת לאון 
 תקופת הפעילות:  ?–1494 
 אב:  דוד עראמה 
 
רבי יצחק עראמה (ה'ק"פ 1420 – ה'רנ"ד 1494) (נודע בשם בעל העקידה על שם ספרו "עקידת יצחק"), היה מחכמי ספרד בדור הגירוש. פילוסוף ופרשן מקרא. שימש רב וראש ישיבה בסמורה אשר בצפון ספרד ובקלטיוד, וברבנות טרגונה, קטלוניה וברגה שבאראגון.
ביוגרפיה

נולד בספרד לרבי משה עראמה בן מאיר בסביבות שנת ה'ק"פ (1420). תעודות של בני משפחתו מלמדות שהמשפחה התגוררה באראגון שבמזרח ספרד, ונראה ששם נולד. מנערותו עסק בלימוד סוגיות התלמוד וההלכה, כאשר לשם כך נדד, יחד עם אחיו יעקב, לישיבת רבי יצחק קנפנטון בסמורה שבצפון-מערב ספרד, ובהמשך פתח בה ישיבה. ישיבתו שהתקיימה במקביל לישיבתו של רבי יצחק קנפנטון ותלמידו הרב שמואל ואלנסי, התאפיינה בסגנון לימוד ייחודי, שבידל אותה מהישיבה הגדולה בעיר, ובקשר קרוב בין הרב לתלמידים ובינם לבין עצמם.
בעקבות הזמנה מבני קהילת טרגונה (כיום בקטלוניה, אז באראגון) עבר לפתוח ישיבה בעירם. אך בעקבות מצבם הכלכלי הירוד וכובד המיסים, לא יכלו בני הקהילה להתמיד בהחזקת הישיבה. בנוסף לדוחק הכלכלי, לא התקיימה באראגון תרבות של קופות לאיסוף כספים לתמיכה בישיבות, כפי שהתקיימה בקסטיליה, ובכלל מניין היהודים באראגון היה נמוך יחסית, וקהילותיה לא הצליחו להשתקם אחרי גזירות קנ"א. מטרגונה עבר לעיר אותה הוא מכנה "ברגה", והכוונה כנראה ליישוב סמוך שהתרכז סביב מגדל (ברגה בערבית) סמוך לטרגונה, אולי השכונה הפריפריאלית הנקראת בימינו "Torreforta" – מגדל חזק, ונכללת כיום בתחום העיר טרגונה.
בתקופת מגוריו בברגה החל בכתיבת מהדורה ראשונה של חיבורו "עקידת יצחק", שהתבסס על דרשות שהתבקש לדרוש בשבתות. בספר זה בין היתר הוא התייחס לתופעת תהודה סימפתית.
בדידותו היחסית, רחוק ממרכזי התורה ובלי תלמידים וישיבה, הביאה אותו גם ליצירת קשר תורני עם רבי יצחק אברבנאל שהתגורר אז בטולדו, והם שלחו זה לזה דברי תורה, ורבי יצחק אברבנאל גם תמך בו כלכלית.
בערך בשנת ר"מ עבר לעיר קלטיוד (Calatayud) שכונתה "קלעת איוב", ובה ישב וכיהן בתפקיד רבני עד לגירוש ספרד. תעודות מנהליות מתעדות את מגוריו סמוך לבית הכנסת הישן, לצד שאר מנהיגי היהודים המקומיים. בעיר זו התגוררה קהילה יהודית גדולה יותר, ורבי יצחק עראמה מצא בה תלמידי חכמים ללמוד עמהם. הוא השיג בעיר זו כתבי יד של ספרים פילוסופיים שלא היו זמינים לו לפני כן, ועדכן את חיבורו הגדול "עקידת יצחק", כשהוא מוסיף לו חומר תורני ופילוסופי עשיר. עסק גם בענייני הציבור של הקהילה, ביטל אמירת פיוט ארוך של שלמה אבן גבירול אותו נהגו לומר ביום כיפור, ודרש לאסור מיסוד בתי חטא, בניגוד לדעת אנשי השלטון ורבים מבני הקהילה היהודית, כשהוא קובע שחטא ממוסד חמור מחטא שאינו ממוסד, גם אם מהותית החטא הממוסד נראה קל יותר. תעודות שונות מתעדות את חייו הכלכליים בעיר. הוא חתם גם לעניים עוברי-אורח על מכתבי המלצה, שכונו "אגרות אורחיות".
בתקופת המגורים בקלטיוד נישאו ילדיו של רבי יצחק עראמה. בתו נעמה נישאה לתלמידו ר' שלמה, עמו למד לפני כן בין היתר את ספר משלי, אך החתן נפטר בחודש הראשון לנישואין, ולזכרו חיבר רבי יצחק את הפירוש "יד אבשלום" לספר משלי ובו שיקע מדברי התורה שלמדו יחד. גם הבן הצעיר, רבי מאיר, נישא בתקופה זו לבתו של ר' שלמה אטורטוש, מעשירי סרגוסה, ועבר לגור בסרגוסה. הוא לקה במחלת עיניים, ככל הנראה גלאוקומה, וכתוצאה מכך הכיר מניסיונו האישי את תופעה שתיאר מאוחר יותר שארל בונה, הגורמת להזיות אצל אנשים הסובלים מבעיות ראייה.
כשגורשו היהודים מספרד בשנת רנ"ב, יצא עם בנו רבי מאיר לאיטליה, שהייתה היעד המרכזי של מגורשי אראגון, דרך נמל סגונטו. כרבים אחרים הגיעו לנאפולי, אך מחלות שונות שהחמירו בנדודי הגירוש, גרמו למגפה בקרב המגורשים, ובלחץ תושבי העיר נאלצו המגורשים לשבת בבידוד מחוץ לעיר. בתקופה זו, ככל הנראה כתוצאה מהמגפה, נפטר רבי יצחק. תאריך הפטירה המדויק ומקום הקבורה אינם ידועים, אך בנו סיפר שכתב על מצבתו "לא גל אבנים זה אבל מזבח / יצחק לעולה בו ואל זובח".
משפחתו

אחיו של רבי יצחק עראמה, רבי יעקב, למד אף הוא בישיבת רבי יצחק קנפנטון בסמורה.
החסיד יוסף יעבץ היה קרוב משפחתו. יש מקורות שבהם הוא מצוין כגיסו, בעל אחותו, אך מקורות מהימנים יותר רושמים אותו כבן אחותו. אימו של רבי יוסף יעבץ הייתה אחותו של רבי יצחק עראמה.
בנו של רבי יצחק, רבי מאיר עראמה היה רב ופרשן מקרא. בעקבות גירוש נאפולי בשנת רע"ב, עבר עם משפחתו לסלוניקי שביוון, ובה שימש רבם של בני אראגון. חיבר את הפירושים "מאיר איוב" על ספר איוב, "מאיר תהלות" על ספר תהלים, "אורים ותומים" על הספרים ישעיהו וירמיהו, ופירושים לתלמוד שעודם בכתב יד.
לרבי מאיר היה בן בשם רבי יעקב, שמילא את מקומו ברבנות קהילת אראגון בסלוניקי. כיוון שלא היו לו בנים, מילא את מקומו אחרי פטירתו בן בתו של רבי מאיר, ר' אשר הכהן ן' ארדוט. חתן נוסף של רבי מאיר היה רבי שמואל בנבנשתי, שבנו, רבי מאיר, חיבר ספר בשם "אות תפילה" ובו הגהות למדרשים, ופירוש על התפילות בשם "בית תפילה".
כאמור, בתו של רבי יצחק עראמה, נעמה, נישאה לתלמידו ר' שלמה, שנפטר בחודש הראשון לנישואיהם.
ככל הנראה היה לרבי יצחק בן נוסף, בשם רבי אברהם, מנכבדי סלוניקי. בין בניו של רבי אברהם נמנים הבכור, רבי יצחק עראמה, שהיה חברם של רבי משה מטראני ורבי יוסף קארו ונמנה עם רבני צפת ומייסדי היישוב היהודי המתחדש בטבריה, והבן הצעיר, רבי דוד עראמה שחיבר ספר חידושים על משנה תורה לרמב"ם.
מרבי אברהם הסתעפה משפחת עראמה שהתייחסה על בעל העקידה, בסלוניקי ובמרוקו, בעוד מבנו האחר, רבי מאיר, לא נותרו צאצאים הנושאים את שם המשפחה, אלא בנות בלבד. בדרום מרוקו, בסביבת סכורה, פעלה במאה ה-19 והמאה ה-20 משפחת מקובלים בשם עראמה, שהתייחסה לבעל העקידה. על משפחה זו נמנה גם רבה של נצר חזני, הרב יצחק עראמה.
עמדותיו

יחסו לפילוסופיה הוא אמביוולנטי, מחד גיסא הוא מכבד ומעריך אותה, ומחשיב את השימוש בה, אך מאידך גיסא הוא מדגיש כי אין להשוותה לתורת ישראל, וכך כתב בספרו "חזות קשה": "שהחקירה הפילוסופית לא דבר ריק הוא, ולא עוד אלא שהיא הכרחית לצורך התורה האלהית וכוונותיה הנפלאות... אך טוב וישר בעיני א-להים ואדם, להעמיד כל אחד מהם על חזקתם, תשרת האמה [הפילוסופיה] עד מקום אשר תשיג ידה, ותישאר הגבירה [התורה] על מכונתה, באפריון שלה, וכאשר נשאה השפחה חן בעיני רואיה, וינשאוה, ויכבדוה, עד שחשבוה עקרת הבית וישימו הגבירה לפניה עושה מלאכתה, אז תפוג תורה, ותרבה צעקה ותלונה", לדבריו, הפילוסופיה עוסקת בפן החיצוני של הדברים, אך את המהות הפנימית, את הידיעה והנבואה ושלימות האדם, ניתן להשיג רק על פי העיון בתורה.
יחסו המורכב לפילוסופיה בא לידי ביטוי גם ביחסו אל הרמב"ם, הוא העריץ את הרמב"ם, והקפיד להביא את דעתו בכל נושא בו הוא דן, אך עם זאת, לא חשך את שבט ביקורתו, ובמקומות רבים חלק עליו, וקבל על הימשכותו לדעות הפילוסופים. פעמים והוא מאשים את מפרשי מורה הנבוכים, ה"נרבוני" ורלב"ג שהקצינו את דברי הרמב"ם לדעות לא נכונות שלא התכוון אליהם.
במרבית השאלות הפילוסופיות הוא נוקט גישה מתונה, שאינה אריסטוטלית כשל פילוסופים אחרים, אלא שמרנית יותר. בשאלת הנס, לדוגמה, הוא מניח שמתקיימים נסים החורגים מחוקי הטבע, ותוקפם ניתן להם בשל מערכת קבועה מראש, המקבילה למערכת חוקי הטבע, ובמסגרתה מתאפשרות כל החריגות. בהתאם לכך הוא מכיר בקיומן של נבואה ורוח הקודש גם בימינו, ואלו אינם תוצאה של מאמץ רוחני, כפי שגרסו הפילוסופים האריסטוטליים, אלא תופעה ניסית. בשאלת הבחירה החופשית הוא נוקט עמדה בלתי מתפשרת נגד שוללי הבחירה, בהם רבי חסדאי קרשקש, ומקדיש דיונים רבים להצדקת חופשיות הבחירה.
רבי יצחק אברבנאל ייחס לרבי יצחק עראמה חיבור שנכתב נגד הרמב"ם. חוקרים סברו שמדובר בטעות ובהבנה שגויה של דברים שנאמרו לאברבנאל בעל פה. אחרים סבורים שאברבנאל, שאכן דן עם רבי יצחק עראמה בשאלות פילוסופיות המתנגדות לעמדותיו של הרמב"ם, צירף שמועה שמע אודות חיבור "חזות קשה" נגד הפילוסופיה, ומכך הסיק שרבי יצחק עראמה כתב חיבור נגד הרמב"ם – ולא היא.
בחיבוריו הוא מפתח עמדה המתארת את היחס בין עולם המעשה לעולם הרוחני, ואת השפעתם זה על זה, בדרך השפעת כלי נגינה זה על זה באמצעות התהודה, באפקט המכונה תהודה סימפתית. המצוות מהוות מעין מיתרים, שכאשר "פורטים" עליהם ומקיימים את המצוות, נוצרת במקביל תהודה בעולם הרוחני. התפרסמה גם שיטתו להעצמת הזיכרון על ידי שימוש בדמיון וקישור הזיכרון השמיעתי לזיכרון חזותי, והוא מפתח את השיטה המוזכרת לראשונה על ידי מרקוס טוליוס קיקרו.
רבי יצחק עראמה מרבה להשתמש בחיבוריו במשלים, אותם הוא פורס במקרים רבים בהרחבה וציוריות. אחד המשלים שהתפרסם בזכותו, הוא משל המלך שהטיל על שני אמנים לקשט חדר בארמונו, וחילק ביניהם את קירות החדר. אחד האמנים, שהתרשל בעבודתו, השתמש בתחבולה והציב בחלקו מראות, ששיקפו את העיטורים שבכל שאר הקירות.
חיבורים סביב 'עקידת יצחק'

ביאורי רבי ידידיה רקנטי, ראש ישיבה בסן מרינו.
מקור חיים, מאת הרב חיים יוסף פולק.
בירורי המידות, מאת ר' ישראל במוה"ר יצחק דוד קיטובר.
פתרון החזה, ביאור ל'חזות קשה', מאת ר' אפרים יצחק ב"ר ברוך פרייסקעל.
כנפי נשרים, סיכום פירוש העקידה בשילוב סיכום פירוש הרמב"ן לפי סדר הפסוקים, מאת ר' אברהם ליכטנשטיין.
זרע יצחק, ביאור ל'עקידת יצחק' על התורה וחמש מגילות, מאת ר' אפרים יצחק ב"ר ברוך פרייסקעל.
עקידת יצחק, עיבוד חדש על ידי הרב שלומי כהן.
שמעי בת, פנינים מספר עקדת יצחק על סדר פרשת השבוע, מאת הרב כרמיאל כהן.
לקריאה נוספת

שרה אורה הלר וילנסקי' ר' יצחק עראמה ומשנתו, מוסד ביאליק והוצאת דביר, 1956. מטרת הספר היא "להעמיד את משנתו הפילוסופית של ר' יצחק עראמה על בניין שיטתי ולקבוע את מקומות בתולדות הפילוסופיה העברית של ימי-הביניים". בתחילת הספר ישנו פרק המוקדש לתולדותיו של ר' יצחק עראמה.
יהודה זייבלד, בעל העקידה: רבי יצחק עראמה בעל 'עקידת יצחק', תולדותיו, מפעלותיו ומשנתו, מוסדות אביר יעקב נהריה, תשפ"ג.
באז לורמן

| --- | --- |

 לידה:  17 בספטמבר 1962 (בן 62) סידני, ניו סאות' ויילס, אוסטרליה
 שם לידה:  Mark Anthony Luhrmann 
 מדינה:  אוסטרליה אוסטרליה
 תקופת הפעילות:  מ-1982 
 מקום לימודים:  המכון הלאומי לאמנות דרמטית 
 בן או בת זוג:  קתרין מרטין (26 בינואר 1997–?) 
 פרסים והוקרה:  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לסרט הזר (2001)  פרס AACTA לסרט הטוב ביותר (2014)  פרס AACTA לבימוי הטוב ביותר (2014)  Byron Kennedy Award (1999)  פרס באפט"א לתסריט המעובד הטוב ביותר (1996)  פרס AACTA לבימוי הטוב ביותר (1992)  פרס באפט"א לבימוי הטוב ביותר (1996)  פרס מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית לסרט הטוב ביותר 
 http://www.bazmark.com
 פרופיל ב-IMDb
 
באזמארק "באז" לורמן (באנגלית: Bazmark "Baz" Luhrmann; נולד ב-17 בספטמבר 1962) הוא במאי קולנוע, תסריטאי ומפיק אוסטרלי, ידוע בעיקר בזכות בימוי הסרטים "רומיאו וג'ולייט", "מולין רוז'", "אוסטרליה" ו"גטסבי הגדול". סרטו "מולין רוז'" היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר וזכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי.
ביוגרפיה

לורמן נולד בשם מארק אנתוני לורמן בסידני שבאוסטרליה. הוא התחנך במסגרות קתוליות. אמו, ברברה כרמל (לבית ברנאן), הייתה מורה לריקודים סלוניים ובעלת חנות בגדים, ואביו, לאונרד לורמן, היה חקלאי. הוא גדל בהרון קריק (אנ'), כפר זעיר שבצפון ניו סאות' ויילס, שם אביו ניהל תחנת דלק ואולם קולנוע. הוא למד בבית ספר סנט ג'וזף הייסטינגס האזורי, Port Macquarie‏ (1975–1978) ובמכללת סנט פול.
לורמן ניגש לראשונה לבחינות הקבלה למכון הלאומי לאמנות דרמה (NIDA) בשנת 1980, אך לא התקבל. הוא ניגש לבחינות הקבלה שוב ב-1982, עבר אותן בהצלחה ולמד במשך שלוש שנים. הוא סיים את לימודיו ב־NIDA בשנת 1985, לצד סוניה טוד, קתרין מקלמנטס וג'סטין מונג'ו.
קריירה

סרטו של לורמן, מולין רוז' (2001), נבחר לאחד מעשרת הסרטים הגדולים של מכון הסרטים האמריקאי לשנת 2001 ונבחר כסרט החשוב ביותר של שנות ה-2000 בסקר של 150,000 נשאלים בממלכה המאוחדת. הסרט גם הוליד אלבום פסקול מוצלח, ומכר יותר משבעה מיליון עותקים. לפניו, הסרט רומיאו ויוליה שהציג סרט פרשנות מודרנית למחזה המפורסם, בכיכובו של לאונרדו דיקפריו וקלייר דיינס, ניצח את טיטאניק ב־BAFTA בפרסי בימוי, מוזיקה ותסריט הטוב ביותר. הסרט השתתף גם בפסטיבל הסרטים בברלין שבו זכה בפרס דוב הזהב על בימוי ועל ביצועיו של דיקפריו. לורמן גם הפיק את אלבומי הפסקול המוצלחים לסרט אשר נמכרו ביותר משמונה מיליון עותקים ברחבי העולם. ב-2008 הסרט הרומנטי אוסטרליה בו כיכבו ניקול קידמן ויו ג'קמן, הצליח מאוד באירופה. הסרט הפך לסרט האוסטרלי השני הכי מצליח בכל הזמנים, לצד קרוקודיל דנדי ותזיזו ת'רגליים.
שלושת הסרטים הראשונים של לורמן ידועים כטרילוגית הווילון האדום. הפרויקט האחרון שלו הוא עיבוד לספרו של סקוט פיצג'רלד, גטסבי הגדול, בתלת מימד, בכיכובו של לאונרדו דיקפריו כג'יי גטסבי, אמיטאב באצ'אן כמאייר, קארי מאליגן כדייזי ביוקנן וטובי מגווייר כניק קרוואי, יואל אדג'רטון.
קריירה > עבודות אחרות

בשנת 1981 לורמן היה ממלא מקום בסרט חורף החלומות שלנו, בבימויו של ג'ון דיוג'אן. ב-1992 לורמן ביים סרטון וידאו לשירו של ג'ון פול יאנג "אהבה באוויר". ב-1993 לורמן ביים את גרסתו של בנג'מין בריטן לאופרה האוסטרלית "חלום ליל קיץ". לאחר עונות מוצלחות בסידני ובמלבורן, האופרה זכתה בפרס המבקרים בפסטיבל אדינבורו. ב-1993 לורמן סייע במערכת הבחירות של ראש הממשלת אוסטרליה לשעבר פול קיטינג. ב-1997: התקליטור של "משהו בשביל כולם" שוחרר, הכולל מוזיקה מסרטיו של לורמן ואופרות, כולל הגרסה של "חלום ליל קיץ של בריטן".
1999: כמפיק מוזיקלי, הוא הפיק את הסינגל Wear Sunscreen. בשנת 2003 לורמן הביא את הפקתו ל"לה בוהם" של פוצ'יני לברודוויי בניו יורק. (הופק במקור בסידני בשנת 1990) . בניו יורק קיבל שבע מועמדויות לפרס טוני, כולל ניהול מוזיקלי הטוב ביותר, עיצוב תלבושות הטוב ביותר (קתרין מרטין), תפאורה הטובה ביותר (קתרין מרטין), עיצוב תאורה הטוב ביותר (לווינגס נייג'ל), ואת הפרס טוני למצוינות בתיאטרון לאנסמבל השחקנים הראשיים. בשנת 2004 לורמן ביים פרסומת מפוארת של מיליון דולרים לשאנל N ° 5 בכיכובם של ניקול קידמן ורודריגו סנטורו. בתוכנית ראיון של צ'רלי רוז לורמן אמר שהפרסומת בהשראת הסרט "חופשה ברומא" משנת 1953. בשנת 2005 לורמן התמנה לשגריר האוסטרלי התיאטרון לאנשים צעירים. ב-2008 לורמן התבקש על ידי ראש ממשלת אוסטרליה, קווין ראד, לעשות פרסומות חדשות כדי לקדם את אוסטרליה כיעד תיירותי.ב-2009, בטקס פרסי האקדמיה ה-81 בפברואר, לורמן הרכיב שיר המוקדש למחזות זמר שכלל את יו ג'קמן, ביונסה נואלס, זאק אפרון, וונסה הדג'נס, דומיניק קופר ואמנדה סייפריד. בחודש ספטמבר באותה השנה, לורמן הופיע כשופט אורח בתוכנית רוקדים עם כוכבים.
קריירה > השפעות

לורמן טען שהאופרה האיטלקית היא ההשפעה גדולה על עבודתו וסגנונן. כך גם סגנונות תיאטרליים אחרים, כגון סרטי בוליווד. לורמן היה רקדן נשפים כילד ואמו לימדה ריקודים סלוניים שהיוו השראה לסרטו "אולם נשפים קפדני". הסרטים האהובים על לורמן הם "80 כוכבים", "8 וחצי" ו"המלחמה ושלום".