פסקת התגברות
הפולמוס הציבורי בישראל > מתנגדים

במחנה המתנגדים טוענים כי מתן אפשרות לפרלמנט לחוקק חוק שנמצא מנוגד לחוקה על ידי בית המשפט, מערער על הגדרתה של החוקה כבעלת עליונות נורמטיבית וכוח מגביל על הרשות המחוקקת. לשיטתם, מודל כזה מאפשר למחוקק לפגוע בערכי היסוד הקבועים בחוקה בשל מטרות פוליטיות צרות, ובכך מתייתרת למעשה החוקה.
חברת הכנסת ציפי לבני הגדירה את חקיקת פסקת ההתגברות כחלק מ"מהלך כולל של פירוק הדמוקרטיה הישראלית מיסודותיה", ונימקה: "הואיל והכנסת נשלטת על ידי הממשלה, אם המהלך נגד בג"ץ לא ייבלם, נישאר עם רשות אחת — ממשלה, ועם אדם אחד — ראש ממשלה, העושה כרצונו ומשלם לשותפיו, מיעוט המנצל את כוחו הפוליטי בממשלה".
סקירה של המכון הישראלי לדמוקרטיה הציגה כי במדינות דמוקרטיות יש עד שבעה מנגנונים המאזנים בין הרשויות השונות, ואילו בשיטת הממשל בישראל כוחה של הכנסת באיזון הממשלה מוחלש עד כדי חוסר אפקטיביות, ובית המשפט העליון הוא המוסד היחיד המאזן את כוחה של הממשלה. לפיכך, הפגיעה בכוחו תנטרל בפועל את הפרדת הרשויות בישראל.
עוד טוענים המתנגדים כי בית המשפט העליון בישראל נוהג בריסון יחסי, ואינו מרבה לפסול חוקים, כך שאין צורך לאזן את סמכויותיו, שהוא עצמו משתמש בהן באיפוק. נכון לשנת 2022, נפסלו בישראל סך הכל 22 חוקים בתקופה של 27 שנה. המכון הישראלי לדמוקרטיה והשופט בדימוס אליהו מצא פרסמו השוואה של מספר הפסילות הממוצע לשנה ביחס למדינות אחרות, כדי להמחיש את הטענה כי בהשוואה לנהוג בעולם, נוהג בית המשפט העליון בישראל בריסון רב בהתערבות בחקיקת הכנסת.
ההתנגדות לפסקת ההתגברות נשענת על שיקולים נוספים. פרופ' צבי כהנא, שחקר את פסקת ההתגברות והשימוש בה לאורך השנים במדינת מוצאה קנדה, מצא כי התנאים בקנדה שונים באופן מהותי מאלו החלים בישראל, ולא ניתן להצדיק שימוש בפסקת ההתגברות בישראל דרך האנלוגיה לקנדה. מבנה המשטר הקנדי כולל מנגנונים לביזור כוח שלא קיימים בישראל ומרככים את החשש לשימוש לרעה במנגנון ההתגברות, ובקנדה – דמוקרטיה בת יותר ממאה שנה – יש תרבות חוקתית וכבוד למגילת הזכויות שעדיין אינם קיימים בישראל. פרופ' רבקה וויל, שחקרה את שורשיה ההיסטוריים של סמכות ההתגברות במשפט הישראלי, מצאה כי בעצם סמכות ההתגברות קיימות מגבלות פנימיות וקבועות שאינן מאפשרות פגיעה בלתי מרוסנת בזכויות על ידי המחוקק. אך בדומה לפרופ' כהנא, גם היא חוששת כי השימוש בהתגברות בישראל יהיה תכוף מכיוון שהליך אימוץ החוקה בישראל לא כלל הסכמה ציבורית רחבה.
ד"ר בל יוסף, חוקרת משפט ציבורי, מוסיפה וטוענת כי אין צורך בהענקת פסקת ההתגברות מכיוון שבפועל, יש לכנסת יכולת להגיב לפסיקת בית המשפט העליון והיא משתמשת בה בפועל. מחקרה הראה כי מקרב כל החוקים שבית המשפט ביטל עד סוף שנת 2016 – 73% הובילו לתגובה פוליטית של המחוקק, דבר המוכיח כי הכנסת לא זקוקה לסמכות ההתגברות כדי להיות בדיאלוג עם בית המשפט העליון.
טענה נוספת של המתנגדים היא כי פסקת ההתגברות רק תגביר את האקטיביזם השיפוטי ותחריף את העימות בין תומכיו ומתנגדיו. כבר נטען, גם בישראל על-ידי פרופ' קרן וינשל-מרגל, מרצה וחוקרת משפט ציבורי מהאוניברסיטה העברית וגם בקנדה על-ידי פרופ' קנת רואץ' מאוניברסיטת טורונטו, כי פסקת ההתגברות היא איום אסטרטגי מצד מחוקקים כלפי בתי משפט. משמעותה היא כי אם ירחיקו לכת בפסיקתם, היא תשונה על-ידי גורמים פוליטיים. אך מנגד, נטען כי דווקא קיומה של פסקת התגברות, והיכולת של מחוקקים להגיב, תהפוך את בתי המשפט ליותר מתערבים, ותיצור צורך מצד בית המשפט "לאזן" את השימוש בפסקת ההתגברות. עד היום, בית המשפט ראה את עצמו כפוף למגבלות מוסדיות ופוליטיות מסוימות, ואכן כמות דברי החקיקה שבוטלו היא נמוכה מאוד לעומת בתי משפט עליונים אחרים בעולם. אך אם יהיה מעל בית המשפט גורם שיוכל להפוך בקלות את פסיקתו, בית המשפט ישתחרר מאותן מגבלות. פרופ' לורן וויינריב, טוענת שכך אכן התרחש בקנדה. כיוון שפסקת ההתגברות עצמה נמצאת במחלוקת ציבורית משמעותית, קיימות גם טענות שהיא אינה לגיטימית מבחינה פוליטית. תפיסה ציבורית זו תוביל בפני עצמה לכך שהביקורת השיפוטית החוקתית תהיה נרחבת יותר.