יחסי בליז–ספרד
יחסים היסטוריים

בשנת 1494 נחתם חוזה טורדסיאס בטענה שכל מערב העולם החדש נועד לספרד, כולל בליז הנוכחית. מאוחר יותר, באמצע המאה ה-16, הכובשים הספרדים חקרו את השטח ההוא, והכריזו עליו כמושבה ספרדית תחת הקפטן הכללי של גואטמלה ב-27 בדצמבר 1527. במחצית השנייה של אותה המאה, המושבה שולבה במדינת יוקטן, במלכות המשנה של ספרד החדשה. לפיכך, אף שבשנת 1530 הכובש פרנסיסקו דה מונטחו, לאחר שתקף את מאיה נחנקן ובליז, נכשל בניסיונו להכפיף את המאיה לשלטון ספרדי, השטח נותר תחת השלטון הספרדי. בשנת 1544 נרשמו המסמכים הכתובים הראשונים אודות הנוכחות הספרדית בבליז. המתיישבים הראשונים התיישבו בעיר המאנה למנאאי, עיר בה נבנתה כנסייה קולוניאלית ספרדית בשנת 1570, בהיותה העיר שקלטה את ההשפעות האירופיות הגדולות בבליז. המיסיונרים הספרדיים הראשונים בבליז מצידם הגיעו לשטח בשנת 1550 וניצרו את אוכלוסיית אזור השולס (קבוצה לשונית המשתייכת לקבוצה האתנית ק'צ'י) והגיעו למפרץ אמטיק.
עם זאת, מעטים היו הספרדים שהתיישבו שם, בגלל היעדר משאבים חשובים עבורם, כמו זהב, וההגנה החזקה של בני המאיה ביחס לחצי האי יוקטן. לפיכך, מתיישבים ספרדים המתגוררים בבליז נלחמו לעיתים קרובות נגד המאיה, אשר בנוסף, הושפעו מעבדות ומחלות שנשאו הספרדים.
עם זאת, לאחר אמצע המאה השש עשרה, ישנן עדויות מועטות לחקר הספרדים בבליז, אם כי לא בניצור הילידים: בשנת 1618 פעלו מיסיונרים באזור פוקטה בצפון בליז של ימינו, ובשנת 1621, פעלו האזור של Mopanes ו-Tipúes, בחלק המרכזי של השטח.
היוצא מן הכלל היחיד בחיפושים בספרד בבליז לאחר אמצע המאה ה-16 נמצא בסיור שערך ראש מנזר דומיניקני, פריי חוסה דלגאדו, בשנת 1677. דלגאדו נסע ברחבי בליז לכיוון בקאלאר, במדינת מקסיקו קינטנה רו. עם זאת, הוא לא יכול היה להמשיך בדרכו מכיוון שלפני שהגיע למקסיקו הוא נתפס והופשט על ידי כמה אנגלים באזור כלשהו ליד נהר טקסוק - כנראה נהר מולינס הנוכחי.
מאידך, בין השנים 1638–1695, בני המאיה שהתגוררו בטיפו נהנו מאוטונומיה מהשלטון הספרדי. אך בשנת 1696, חיילים ספרדיים השתמשו בטיפו כבסיס שממנו ינוצר האזור ותמכו בפעילות מיסיונרית. בשנת 1697 הספרדים כבשו את איצה, ובשנת 1707 ניצרו הספרדים בכוח מחדש את תושבי טיפו באזור קרוב לאגם פטן איצה.
בשנת 1717, לאחר ההתיישבות הבריטית בבליז בין המאות ה-16 וה-17 וכדי להרחיק זרים מהאזור, צבא בראשות המרשל אנטוניו פיגרואה וסילבה לאזו, מושל חצי האי יוקטן, גירש את האנגלים מריו בליז. למרות זאת, עם הזמן הבריטים חזרו בסופו של דבר, ולכן משלחת זו פיתחה סדרה של פשיטות ספרדיות לסילוקם בזמנים שונים.
מאוחר יותר, ב-20 בינואר 1783, חתמו ממלכת בריטניה הגדולה וממלכת ספרד על הסכם שלום וזמן קצר לאחר מכן חתמו על חוזה ורסאי, בו מסרה ספרד לבריטניה חלק קטן מבליז הנוכחית, בערך 1,482 ק"מ - הממוקם בין הנהרות הונדו ובליז. בנוסף, בשל בקשתם של מתיישבים בריטים להשיג שטח רב יותר כדי לקבל שטח פעולה גדול יותר, מכיוון שהשטח שהוקצה להם היה מוגבל מאוד, אמנת לונדון משנת 1786 לפיה ספרד העניקה לו 1,883 נוספים. ק"מ מבליז (מגיעים לנהר סיבון או לגונה מאנטה, דרומית לנהר בליז).
עם זאת, מתישהו בין השנים 1786–1796, פקיד ספרדי שביקר ביוקטן כדי לדווח על פעילויות באימן הצביע על כך שבאיימן מרחיבים את גבולותיהם בצורה מסוכנת כדי לחתוך את מקל הצבע גם קמפצ'ה, ליד עיר של אוכלוסייה ספרדית. לכן, ספרד הוציאה הוראות לסילוק מיידי ויעיל של מתיישבים שכבשו את בליז. זה גרם למלחמה בין בריטניה לספרד על חופי בליז בספטמבר 1798, מלחמה שנקראה קרב סנט ג'ורג' קיי והסתיימה בתבוסה ספרדית. מכיוון שכך, הבריטים הצליחו להישאר בשטח בליז - ובאזור היבשת של מרכז אמריקה - והצליחו לממש באופן חופשי את שליטתם באזור, אף שהשטח נשאר רשמי ספרדי.