stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הבחירות הפרלמנטריות בקנדה 2006

הבחירות הפרלמנטריות בקנדה נערכו ב-23 בינואר 2006, על מנת לבחור את 308 חברי בית הנבחרים של קנדה כחלק מהפרלמנט ה-39.
הבחירות הגיעו לאחר שממשלת המיעוט הליברלית בהנהגת פול מרטין הפסידה בהצבעת אי-אמון ב-28 בנובמבר 2005. הצבעת אי-אמון זו נבעה מפרשיות שחיתות במפלגה הליברלית. ביום שלאחר ההצבעה מרטין נפגש עם המושלת הכללית מיקאל ז'אן על מנת לפזר את הפרלמנט.
המפלגה השמרנית, שהוקמה כשלוש שנים טרם הבחירות, השיגה את הניצחון הראשון שלה אי פעם. השמרנים הפכו למפלגה הגדולה ביותר וזכו ב-124 מתוך 308 המושבים (40.3%). זאת בהשוואה ל-99 מושבים ב-2004. בכך הסתיימו 12 שנות שלטון ליברלי. הארפר הקים את ממשלת המיעוט הקטנה ביותר בהיסטוריה של קנדה (מבחינת שיעור המושבים בפרלמנט), והפך לראש הממשלה ה-22 של קנדה. המפלגה הדמוקרטית החדשה התחזקה מעט בעוד שמספר המושבים של בלוק קוויבק נשאר כמעט זהה.
מערכת הבחירות נמשכה כמעט שמונה שבועות – הארוכה ביותר מזה שני עשורים, זאת מכיוון שהבחירות נדחו לאחר חג המולד וראש השנה האזרחית. אחוז ההצבעה עמד על כ-64.7% – כמעט 4% יותר מהבחירות הקודמות.
תוצאות

הבחירות נערכו ב-23 בינואר 2006. הקלפיות הראשונות נסגרו בשעה 19.00, והתוצאות הראשונות החלו להתפרסם ב-22.00. כשהתוצאות החלו להתבהר באותו הלילה, ראש הממשלה המכהן פול מרטין הודה בתבוסה, והודיע כי יתפטר מתפקידו כמנהיג המפלגה הליברלית. בבוקר שלאחר מכן הודיע זאת רשמית גם למושלת הכללית. מאוחר יותר באותו יום, הארפר הוזמן אל המושלת הכללית על מנת לקבל את המנדט להקמת ממשלה. הארפר מונה רשמית והושבע לראש ממשלה ב-6 בפברואר
| מפלגה | קולות | % | מושבים | +\- |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| המפלגה השמרנית | 5,374,071 | 36.27% | 124 | 25+ |
| המפלגה הליברלית | 4,479,415 | 30.23% | 103 | 32- |
| בלוק קוויבק | 1,553,201 | 10.48% | 51 | 3- |
| המפלגה הדמוקרטית החדשה | 2,589,597 | 17.48% | 29 | 10+ |
| עצמאים | 81,860 | 0.55% | 1 | - |
| אחרים | 739,015 | 4.99% | 0 | - |
| בסך הכל | 14,817,159 | 100 | 308 |  |
הערות שוליים

↑  Date for the Swearing-in of the Honourable Stephen Harper as the 22nd Prime Minister and of his Cabinet
הוקון מגנוססון

הוקון מגנוססון (בנורדית עתיקה: Hákon Magnússon, בנורווגית: Håkon Magnusson; ידוע בכינוי תורפוסטר, בנורדית עתיקה Þórisfóstra – "בנו המאומץ של תור"; 1068 –  פברואר 1095) היה מלך נורווגיה מ-1093 ועד מותו. הוקון זכה להכרה חלקית בנורווגיה ולתקופת מלכותו משמעות מוגבלת. באופן כללי הוא לא נמנה עם הסדרה הממוספרת של מלכי נורווגיה.
הוקון היה נכדו של האראלד השלישי, בנו של מגנוס השני ואחיינו של אולף השלישי. הוא נולד פחות או יותר באותה עת בה מת אביו וגודל על ידי תור פה סטייג מעמק גודברנד. ב-1090 הוא עמד בראש משלחת לאזור שנקרא בסאגות ביימרלנד (Bjarmaland), כיום אזור ארכנגלסק שברוסיה.
לאחר מותו של אולף השלישי הוא הוכרז כמלך נורווגיה בטרונדהיים, בעוד שבן דודו, מגנוס השלישי, הוכרז כמלך בויקן (דרום נורווגיה). עד מהרה הוא נכנס לעימות עם מגנוס ונראה היה שלא מן הנמנע שתפרוץ מלחמה בין השניים. ב-1095 תכנן מגנוס פעולה צבאית כנגד הוקון, אך נירתע בשל הכוח שצבר בן דודו. כאשר התברר להוקון שמגנוס הגיע לטרונדהיים, הוא חצה את רכס הרי דוברפייל.  הוקון מת באופן פתאומי במהלך המסע, וכתוצאה מכך הפך מגנוס למלך של כל נורווגיה. מגנוס שבה את תור פה סטייג שבסופו של דבר נתלה.
הדיוויזיה ה-27 (האימפריה הגרמנית)

| --- | --- |

סמל מפקדת דיוויזיה בצבא הקיסרי הגרמני
 פרטים
 מדינה:  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 שיוך:   צבא הקיסרות הגרמנית
 סוג:  דיוויזיה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  18 בדצמבר 1871 – 9 בדצמבר 1918 (47 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה
 פיקוד
 מפקד נוכחי:  Otto Knappe von Knappstädt 
 
הדיוויזיה ה-27 (וירטמברג ה-2) (בגרמנית: 27. Division (2. Königlich Württembergische)) הייתה דיוויזיה של ממלכת וירטמברג, אשר הפכה לחלק מצבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה בשנת 1817, כדיוויזיה ה-2 של צבא ממלכת וירטמברג, אולם ב-27 ביולי 1848 היא אוחדה עם הדיוויזיה הווירטמברגית ה-1 לדיוויזיה אחת, אשר השתתפה במלחמת אוסטריה–פרוסיה ולחמה בקרב טאוברבישופסהיים. ב-11 במאי 1868 פורקה הדיוויזיה, אולם יחידותיה לחמו במלחמת צרפת–פרוסיה, והשתתפו בקרב סדאן ובמצור על פריז. ב-18 בדצמבר 1871 היא הוקמה מחדש, וב-4 במרץ 1872 היא הפכה לדיוויזיה ה-27 בצבא הקיסרות הגרמנית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-13 (וירטמברג) במסגרת הארמייה החמישית, והשתתפה במערכה על הגבולות בבלגיה ובצרפת, ובכלל זה בקרב הארדנים. בשנת 1916 היא לחמה בקרב ורדן ובקרב על הסום, ובשנת 1917 היא לחמה בקרב אראס. בשנת 1918 לחמה הדיוויזיה במתקפת האביב הגרמנית, ובלחימה במתקפות הנגד של בעלות-הברית, כולל מתקפת מאה הימים. לאחר המלחמה חזרה הדיוויזיה לגרמניה, וב-9 בדצמבר 1918 פורקה הדיוויזיה.
מפקדים

גנרל-לוטננט פרידריך פון שטרקלוף (4 במרץ 1872–17 במאי 1876)
גנרל-לוטננט אוטו קנאפה פון קנאפשטדט (18 במאי 1876–8 בדצמבר 1878)
גנרל-לוטננט אלכסנדר פון סלביאטי (9 בדצמבר 1878–22 בפברואר 1881)
גנרל-לוטננט וילהלם אדם פון אוסטן (15 במרץ 1881–15 בנובמבר 1882)
גנרל-לוטננט הרמן פרנץ זיגמונד פון גורצקי-קורניץ (16 בנובמבר 1882–14 בנובמבר 1887)
גנרל-לוטננט אוטו פון האלדנוונג (15 בנובמבר 1887–26 באוקטובר 1890)
גנרל-לוטננט ברתולד ניקיש פון רוזנגק (27 באוקטובר 1890–1 באפריל 1895)
גנרל-לוטננט וילהלם פון פפאף (2 באפריל 1895–26 בינואר 1897)
גנרל-לוטננט וילהלם יוהאן אלפרד פון זיק (27 בינואר 1897–3 ביוני 1899)
גנרל-לוטננט פריץ פון הילר (4 ביוני 1899–26 בינואר 1902)
גנרל-לוטננט קרל פון שטורר (27 בינואר 1902–3 באפריל 1902)
גנרל-לוטננט רודולף פון פרוידנברג (22 באפריל 1902–21 באפריל 1905)
גנרל-לוטננט אלכסנדר פון לינסינגן (22 באפריל 1905–12 באוגוסט 1907)
גנרל-לוטננט ריכרד פון בק (13 באוגוסט 1907–30 באוגוסט 1909)
גנרל-לוטננט אברהרד פון קורובסקי (31 באוגוסט 1909–24 באפריל 1912)
גנרל-לוטננט פרנץ פון פפיל אונד קליין-אילגוט (25 באפריל 1912–13 ביוני 1916)
גנרל-לוטננט אוטו פון מוזר (14 ביוני 1916–11 במרץ 1917)
גנרל-מיור היינריך פון מאור (12 במרץ 1917–9 בדצמבר 1918)
לקריאה נוספת

Ruhmeshalle unserer Alten Armee. Herausgegeben auf Grund amtlichen Materials des Reichsarchivs, Militär-Verlag, Berlin 1927, S. 66, 113–114.
הדיוויזיה ה-28 (האימפריה הגרמנית)

| --- | --- |

סמל מפקדת דיוויזיה בצבא הקיסרי הגרמני
 פרטים
 מדינה:  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 שיוך:   צבא הקיסרות הגרמנית
 סוג:  דיוויזיה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1 ביולי 1871 – 30 בספטמבר 1919 (48 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה
הדיוויזיה ה-28 (בגרמנית: 28. Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-1 ביולי 1871, על בסיס דיוויזיית הדוכסות הגדולה של באדן, שלחמה במלחמת צרפת–פרוסיה, יחד עם הדיוויזיה ה-29, וחייליה גויסו מהדוכסות הגדולה של באדן, ובפרט מאזור קרלסרוהה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 הייתה הדיוויזיה חלק מהקורפוס ה-14 בפיקוד ארנסט פון הוינינגן, אשר היה חלק מהארמייה השביעית בפיקוד יוזיאס פון הרינגן. הדיוויזיה נטלה חלק בקרב מילוז ולאחר מכן בקרב לורן. בסוף ספטמבר הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה השישית באזור אראס, ולחמה בקרב אראס (1914). לאחר מכן הועברה הדיוויזיה לשמפאן, שם נטלה חלק בקרב שמפאן השני בשנת 1915, ובשנת 1916 היא השתתפה לתקופה קצרה בקרב על הסום. בשנת 1917 היא לחמה בקרב קמברה, ובשנת 1918 השתתפה הדיוויזיה במתקפת האביב, ולאחר מכן לחמה כנגד מתקפת מאה הימים של מדינות ההסכמה. לאחר המלחמה חזרה הדיוויזיה לגרמניה, וב-30 בספטמבר 1919 פורקה הדיוויזיה.
מפקדים

גנרל-לוטננט גוסטב פון פריצלביץ (3 ביוני 1871–29 בנובמבר 1875)
גנרל-לוטננט קרל פון ויליזן (1 בדצמבר 1875–22 בנובמבר 1882)
גנרל-לוטננט אוסקר פון מרשיידט-הילסם (23 בנובמבר 1882–14 במאי 1886)
גנרל-לוטננט אלפרד פון קסלר (15 במאי 1886–23 במרץ 1890)
גנרל-לוטננט אמיל ויינברגר (24 במרץ 1890–22 בפברואר 1892)
גנרל-לוטננט וילהלם פון רסינג (23 בפברואר 1892–10 באוגוסט 1895)
גנרל-לוטננט אוטו פון גרונה (11 באוגוסט 1895–28 בנובמבר 1898)
גנרל-לוטננט וילהלם פון אורצן (29 בנובמבר 1898–19 במאי 1900)
גנרל-מיור אמיל פון לסל (20 במאי 1900–8 ביולי 1900)
גנרל-לוטננט פאול פון הינדנבורג (9 ביולי 1900–26 בינואר 1903)
גנרל-לוטננט קורט פון פפויל (27 בינואר 1903–9 באפריל 1906)
גנרל-לוטננט מקס פון פבק (10 באפריל 1906–26 בינואר 1910)
גנרל-לוטננט גאורג פון קרוזיק (27 בינואר 1910–1 באפריל 1912)
גנרל-לוטננט הנס גוסטב פון דר גולץ (2 באפריל 1912–28 בפברואר 1914)
גנרל-לוטננט קורט פון קהלר (1 במרץ 1914–10 בינואר 1915)
גנרל-מיור פרנץ פון טרוטה (נולד בשם פון טריידן) (11 בינואר 1915–7 ביולי 1916)
גנרל-לוטננט הרמן היידבורן (8 ביולי 1916–19 באוגוסט 1916)
גנרל-לוטננט פליקס לנגר (20 באוגוסט 1916–18 בפברואר 1918)
גנרל-לוטננט הנס פון וולף (18 בפברואר 1918–28 בפברואר 1918)
גנרל-מיור קורט פרינץ פון בוכאו (28 בפברואר 1918–29 במאי 1918)
גנרל-מיור אוטו פון ארנים (30 במאי 1918–3 ביוני 1918)
גנרל-מיור אמיל הל (4 ביוני 1918–7 בספטמבר 1918)
גנרל-מיור רודולף פון דר אוסטן (8 בספטמבר 1918–25 במרץ 1919)
גנרל-מיור אוטו פון דיימלינג (26 במרץ 1919–30 בספטמבר 1919)
לקריאה נוספת

Ruhmeshalle unserer Alten Armee. Herausgegeben auf Grund amtlichen Materials des Reichsarchivs, Militär-Verlag, Berlin 1927, S. 66, 113–114.
הבחירות הפרלמנטריות בקנדה 2015

הבחירות הפדרליות בקנדה 2015 (באנגלית: Federal Election, ובאופן רשמי: 42nd Canadian general election), נערכו ב-19 באוקטובר 2015, ובמהלכן נבחרו חברי בית הנבחרים של קנדה. בבחירות זכתה המפלגה הליברלית בראשות ג'סטין טרודו, ובכך הגיעה לסיומה תקופה של כמעט 10 שנים רצופות שבהן קנדה הייתה תחת הנהגתו של ראש הממשלה סטיבן הרפר. כמה שעות אחרי פרסום התוצאות, הארפר התפטר מתפקידו כמנהיג המפלגה השמרנית.
תחילת המירוץ הייתה עוד בחודש אוגוסט, מה שיצר את אחד המרוצים הארוכים בתולדות המדינה. אחוז ההצבעה בבחירות עמד על 68.3%.
סקרים

גרף המבטא מגמות בתוצאות סקרי דעת קהל בנושא הבחירות הפדרליות בקנדה, 2015:
תוצאות

המפלגה הליברלית בראשות ג'סטין טרודו, זכתה בבחירות לרוב בפרלמנט, והדיחה את ראש הממשלה המכהן מטעם המפלגה השמרנית סטיבן הרפר. הליברלים זכו ב-148 מושבים ועלו מ-36 בבחירות הקודמות ל-184. זהו הגידול המספרי הגדול ביותר בתולדות המדינה. זהו שיא של מושבים המוחזקים בידי מפלגה אחת מאז שנת 1984. זוהי התוצאה הטובה ביותר עבור הליברלים מאז שנת 1949. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית NPD חוותה מפלה גם היא, וירדה מ-95 מושבים מהבחירות הקודמות ל-44. המפלגה השמרנית הפסידה 60 מושבים ואיבדה את הרוב הפרלמנטרי.
טרודו הושבע לתפקידו ב-4 בנובמבר.
הרכב בית הנבחרים של קנדה:
| שיוך מפלגתי | שיוך מפלגתי | אחוז הצבעה | חברים  |
| --- | --- | --- | --- |
|  | ליברלים | 39.5% | 184 |
|  | שמרנים | 31.9% | 99 |
|  | המפלגה הדמוקרטית החדשה | 19.7% | 44 |
|  | בלוק קבקואה | 4.7% | 10 |
|  | מפלגת הירוקים | 3.4% | 1 |
|  | עצמאיים  |  | 0 |
| סה"כ  | סה"כ  |  | 338 |
הערות שוליים

↑  סוכנויות הידיעות, מהפך בקנדה: הליברל הדיח את השמרן, באתר ynet, 20 באוקטובר 2015
ערך זה הוא קצרמרבנושא בחירות ובנושא קנדה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דפנה קולר

| --- | --- |

 לידה:  27 באוגוסט 1968 (בת 56) ירושלים, ישראל 
 ענף מדעי:  מדעי המחשב
 מקום מגורים:  ישראל ישראל ארצות הברית ארצות הברית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת סטנפורד  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מנחה לדוקטורט:  ג'וזף הלפרן 
 מוסדות:  אוניברסיטת סטנפורד 
 תלמידי דוקטורט:  ליסה גטור, Uri Nahum Lerner, Carlos Ernesto Guestrin, Xavier Philippe Boyen, Dragomir Anguelov, Andrew Beck, Uri Nodelman, Suchi Saria, Avrom Jacob Pfeffer, Simon Tong, בן טסקר, Urszula S. Chajewska, ערן סגל, Alexander V. Kozlov, מראן שאמי, Su-In Lee 
 פרסים והוקרה:  פרס ACM - AAAI Allen Newell (2019)  פרס חלוץ המחשב (2022)  IJCAI Computers and Thought Award (2001)  עמית האגודה האמריקאית לבינה מלאכותית (2004)  פרס ACM לחישוב (2007)  עמית ISCB (2017)  Continuing Bass University Fellow in Undergraduate Education (2004)  עמיתת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  עמיתי מקארתור 
 ai.stanford.edu/~koller/
 
דפנה קוֹלֶר (באנגלית: Daphne Koller; נולדה ב-27 באוגוסט 1968) היא פרופסור למדעי המחשב ישראלית-אמריקאית באוניברסיטת סטנפורד. ממקימי קורסרה. מחקריה מתבססים על רעיונות מתורת ההחלטות, תורת המשחקים, תורת ההסתברות ובינה מלאכותית.
קורות חיים

קולר נולדה בשנת 1968 בירושלים, בתו של דב קולר, פרופסור לבוטניקה באוניברסיטה העברית בירושלים, ונכדתו של ד"ר אלכסנדר קולר, מנהל בית הספר התיכוני למסחר ומנהלן ומייסדן של גימנסיות בלפור ואהל שם. בגיל 12 עשתה קורס תכנות בשפת בייסיק, ובעקבותיו ביקשה מאביה להירשם לתואר ראשון באוניברסיטה. בין השנים 1982 ל-1985 סיימה תואר ראשון במתמטיקה ומדעי המחשב באוניברסיטה העברית בהצטיינות, כשהיא בת 17. שנה אחר כך סיימה תואר שני במדעי המחשב בהצטיינות יתרה באותו מוסד. בין 1989 ו-1993 השלימה דוקטורט במדעי המחשב באוניברסיטת סטנפורד בהנחיית פרופסור יוסף הלפרן. היא המשיכה ללימודי פוסט-דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. באוקטובר 1993 החלה ללמד באוניברסיטת סטנפורד, בשנת 1995 מונתה לפרופסור חבר ובשנת 2006 מונתה לפרופסור מן המניין.
בשנת 2004 זכתה במלגת מקארתור בסך 500 אלף דולר.
קולר הייתה אחת ממייסדי חברת קורסרה, שמפעילה קורסים אוניברסיטאיים מקוונים, ביחד עם פרופסור אנדרו אנג.
בשנת 2013 נכללה ברשימת "100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם" של מגזין טיים.
במאי 2020, לקס פרידמן מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, העלה סרטון "יו טיוב" של ריאיון עם דפנה (שעה ושתים עשרה דקות). במהלך הראיון, דפנה מתארת את תחומי העיסוק שלה בהווה כמו גם, את האופן שבו קורסרה (האוניברסיטה המקוונת) התהוותה.
היא נשואה לאיש העסקים דן אבידע ואם לשניים.
ב-26 במאי 2020 פרסם המגזין "פורבס" שחברת "Insitro", אותה מנהלת קולר, גייסה 143 מיליון דולר ובסך הכול 243 מיליון דולר. החברה עוסקת בפיתוח תרופות על בסיס חיבור בין "בינה מלאכותית"/ למידה עמוקה - לביולוגיה סינתטית/ ביולוגיה מולקולרית/ ביולוגיה של התא. הרעיון הוא לקחת תאים רגילים מאדם, להפוך אותם לתאי גזע, לגדל אותם כתאים של איבר המטרה (אורגנואיד) ואז, להדביק אותם במחלה, לראות ולנתח את השינויים שחלים על התאים, באמצעות רשתות נוירונים רבודות - ועל בסיס זה, לפתח תרופות למחלות שהן עדיין חשוכות מרפא.
ב 24 באוקטובר 2022, הועלה לרשת סרטון יו טיוב המתאר את סטטוס חברת Insitro אותה דפנה מנהלת. המסגרת ההרצאה, ניתנים הסברים על אופן איסוף המידע, אלגוריתמים שונים שהחברה מפעילה וההשפעה שלהם על פיתוח דרכים לדיאגנוסטיקה מצד אחד ופיתוח תרופות מצד שני.
הערות שוליים

↑  יעקב אילון, ‏לא רק לפיד: תכירו את הישראלית השניה ברשימת 100 המשפיעים של טיים, באתר ‏מאקו‏, 23 באפריל 2013
↑  ריאיון עם דפנה (לקס פרידמן, מאי 2020)
↑  כתבה במגזין "פורבס", מאי 2020
↑  סרטון יו טיב באתר של חברת ScalAi
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007447168005171  ACM DL: 81100246010  BIBSYS: 9075754  CiNii: DA16631441  dblp: k/DaphneKoller  GND: 139923675  ISNI: 0000 0003 7405 9075  LCCN: no2002083558  MGP: 40888  NKC: ntk2010537776  NTA: 371343208  RERO: 02-A016840426  SUDOC: 129148903  VIAF: 61218735   WorldCat (עם VIAF): 61218735 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דנמרק במלחמת העולם השנייה

| --- | --- |
דגל דנמרק

 צד בעימות:  חלק מהמדינות הכבושות על ידי גרמניה
 תאריך כניסה לעימות:  9 באפריל 1940
 העילה למלחמה:  פלישת גרמניה לדנמרק
 תאריך סיום העימות:  5 במאי 1945
 אירועי הסיום:  שחרור דנמרק על ידי בעלות הברית
 ראש המדינה:  כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק
 ראש המדינה בפועל:  ממשלת בובות בחסות גרמנית
 נתוני המדינה
 אוכלוסייה:  3.832 מיליון
 תוצאות המלחמה
 אבדות בנפש:  2100 חיילים, 1000 אזרחים,   100 יהודים נספו בשואה
 
מטה האס אס בקופנהגן
חיילים דנים בבוקר הפלישה הגרמנית, 9 באפריל 1940
במשך רוב מלחמת העולם השנייה הייתה דנמרק כבושה על ידי גרמניה הנאצית. הכיבוש החל במבצע ווסרובונג (Operation Weserübung) לכיבוש דנמרק ונורווגיה ב-9 באפריל 1940 והסתיים עם כניעתם של הגרמנים בפני בעלות הברית ב-5 במאי 1945. בניגוד למצב שהיה בארצות אחרות שהיו תחת הכיבוש הגרמני, רוב מוסדות השלטון הדנים המשיכו לתפקד באופן רגיל יחסית עד 1943. הן ממשלת דנמרק והן המלך נשארו בארצם תוך כדי שהם מנהלים דו-שיח לא פשוט בין המערכת הדמוקרטית לבין המערכת הטוטליטרית, עד שהרשויות הגרמניות הפסיקו את פעילותה של הממשלה בעקבות גל של מעשי חבלה ושביתות. החל מ-1943 שלטה במדינה יד האס אס בפיקוד גונתר פאנקה.
כ-3000 דנים מתו במלחמה כתוצאה ישירה של פעולות הכיבוש. בנוסף, נהרגו 4000 מתנדבים דנים שנלחמו במסגרת "הגייסות החופשיים הדנים" (Frikorps Danmark) שהוקמו על ידי המפלגה הדנית הנאצית והצטרפו לצבא הגרמני בחזית המזרחית. בכל מקרה מדובר על אחוז תמותה נמוך מאוד (כ-0.08% מכלל האוכלוסייה) בהשוואה למדינות כבושות אחרות ולרוב המדינות שהשתתפו במלחמה.
המחתרת הדנית הייתה פעילה באופן מיוחד, בעיקר לקראת סוף המלחמה וב-1943 נערכה הצלת יהודי דנמרק, כאשר עמדו הגרמנים לשלוח אותם למחנות ההשמדה.
ב-2003, בנאום לציון 60 שנה לסיום כהונתה של ממשלת משתפי הפעולה עם הנאצים, אמר ראש ממשלת דנמרק, אנדרס פוג ראסמוסן, כי שיתוף הפעולה הדני היה "לא מוצדק מוסרית". היה זה הגינוי הפומבי הראשון של ההנהגה הדנית במלחמת העולם השנייה על ידי מנהיג דני.
הפלישה

עם תחילתה, לא היוותה הפלישה לדנמרק מטרה חשובה מבחינתה של ממשלת גרמניה. ההחלטה לכבוש את שכנתה הקטנה מצפון התקבלה במטרה לאפשר את הפלישה לנורווגיה, החשובה הרבה יותר מבחינה אסטרטגית וכאמצעי זהירות מפני תגובה בריטית צפויה. קברניטי הצבא הגרמני האמינו שבסיסים בחלקו הצפוני של חצי האי יוטלנד, במיוחד בסיס חיל האוויר באולבורג (Aalborg Air Base), יהיו חיוניים לפעולות בנורווגיה והם החלו להכין תוכניות לפלישה לדנמרק. עם זאת, בסוף פברואר 1940 לא התקבלה עדיין כל החלטה משמעותית לכבוש את דנמרק.
אף על פי שהטריטוריה הדנית של דרום יוטלנד אוכלסה במיעוט גרמני משמעותי ונשלטה על ידי גרמניה בעקבות משאל עם שקוים במסגרת יישום חוזה ורסאי, לא הייתה גרמניה נחושה בדעתה לתבוע לעצמה את השטח. באופן מעורפל וארוך טווח יותר, היו נאצים שקיוו בשלב מסוים לשלב את דנמרק במסגרת של "איחוד נורדי" גדול, אך תוכניות אלה מעולם לא קרמו עור וגידים. באופן רשמי עמדה גרמניה על זכותה להיות מגינת דנמרק מפני פלישה בריטית.
בשעה 4:15 בבוקר ב-9 באפריל 1940 חצו כוחות גרמנים את הגבול לתוך שטחה של דנמרק הנייטרלית, תוך כדי הפרה של חוזה אי ההתקפה בין שתי המדינות שנחתם שנה קודם לכן. בפעולה מתואמת, ספינות גרמניות החלו להנחית כוחות על רציפי נמל קופנהגן. למרות היותם קטנים במספרם וכמעט לא מצוידים, חיילים בחלקים שונים של המדינה גילו התנגדות. בעיקר היו אלה אנשי המשמר המלכותי בקופנהגן ויחידות צבא שהיו מוצבות בדרום יוטלנד. בעת ובעונה אחת עם חציית הגבול, מטוסים גרמנים פיזרו כרוזים מעל קופנהגן הקוראים לדנים להיכנע לכיבוש הגרמני ללא התנגדות ומודיעים כי גרמניה כבשה את דנמרק כדי להגן עליה מפני בריטניה וצרפת. הקולונל לונדינג (Lunding), קצין מודיעין של הצבא המלכותי הדני, אישר מאוחר יותר שהמודיעין הדני ידע שהפלישה הייתה מתוכננת ל-8 או ל-9 בחודש ויידע בהתאם את הממשלה. שגריר דנמרק בברלין העביר אזהרה ברוח דומה שזכתה להתעלמות.
כתוצאה מהשתלשלות העניינים המהירה, לא היה סיפק בידיה של ממשלת דנמרק להכריז מלחמה על גרמניה. בכל מקרה הייתה דנמרק במצב בלתי נסבל. שטחה ואוכלוסייתה היו קטנים מדי כדי לעמוד בפני עצמתה של גרמניה בכל זמן נתון. הטופוגרפיה השטוחה של דנמרק סייעה לטנקי הפאנצר הגרמנים לחצות אותה במהירות. חצי האי יוטלנד, לדוגמה, היה חשוף לתקיפת שריון משלזוויג-הולשטיין שבדרום. שלא כמו נורווגיה, אין בדנמרק רכסי הרים שניתן לנהל מהם התנגדות בכוח.
16 חיילים דנים נהרגו במהלך הפלישה, אך לאחר שעתיים הודיעה ממשלת דנמרק על כניעה, מתוך אמונה שהתנגדות היא חסרת תכלית ומתוך תקווה שניתן יהיה להפיק תועלת מהסכם עם גרמניה. חצי האי השטוח של יוטלנד, הסמוך לגרמניה, היה שטח מושלם לוורמאכט לפעול בו והתקפת הפתע על קופנהגן גרמה לכל ניסיון להגן על שלן להיות בלתי אפשרית. הגרמנים אף השתלטו עד מהרה על הגשר המחבר בין שלן לבין האי פין. בהאמינה שכל התנגדות נוספת תגרום לאבדות כבדות בנפש, החליטה הממשלה הדנית להיענות ללחץ הגרמני "תחת מחאה". הכוחות הגרמנים היו מתקדמים מבחינה טכנולוגית ורבים במספרם. כוחות ההגנה של דנמרק היו קטנים מאוד באופן יחסי ולרשותם עמד ציוד מיושן. זאת בעיקר עקב המדיניות שהייתה נהוגה לפני המלחמה, שלפיה השתדלו לא להתגרות בגרמניה על ידי הצטיידות בציוד חדיש. אפילו התנגדות עיקשת מצדם של הדנים לא הייתה מחזיקה מעמד זמן רב. שאלות הועלו על כך שהכוחות הגרמנים לא ציפו להיתקל בהתנגדות כל שהיא ולפיכך השתמשו בפלישה בספינות ובכלי רכב לא ממוגנים.
הפלישה > איי פארו

לאחר כיבוש דנמרק, כוחות בריטיים ביצעו פלישת מנע לאיי פארו, אז עדיין מחוז דני, כדי למנוע את כיבושם על ידי גרמניה.
הפלישה > איסלנד

בין השנים 1918 עד 1944 הייתה איסלנד תחת ממשל עצמי, אך מלך דנמרק היה ראש המדינה הן של דנמרק והן של איסלנד. בדומה לאיי פארו, כבשה בריטניה את איסלנד, כדי להקדים פלישה גרמנית, אך מאוחר יותר העבירה את האחריות עליה לארצות הברית, עוד לפני שזו האחרונה הצטרפה למלחמה ב-1941. איסלנד הפכה לרפובליקה עצמאית ב-1944.
הפלישה > גרינלנד

ב-9 באפריל 1941 חתם שגריר דנמרק בוושינגטון הנריק קאופמן (Henrik Kauffmann) הסכם עם ארצות הברית, המאפשר לה להגן על גרינלנד ולהקים בשטחה בסיסי צבא. השגריר הסתמך בהחלטתו לחתום על ההסכם על דעתם של דיפלומטים דנים שהיו בארצות הברית ונועץ ברשויות המקומיות בגרינלנד. בחותמו על ההסכם "בשם המלך" חרג קאופמן באופן ברור מסמכויותיו, אך הוא תרץ זאת בכך שלא קיבל הנחיה כל שהיא מקופנהגן הכבושה.
ממשלת הבובות (1940 – 1943) > הגייסות החופשיים הדנים

ב-29 ביוני 1941, כמה ימים לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות, הוקמו "הגייסות החופשיים הדנים" (בדנית: Frikorps Danmark) ככוח מתנדבים שמטרתו הייתה להילחם כנגד הסובייטים. הגייס הוקם כיוזמה של האס אס ושל המפלגה הנאצית הדנית (DNSAP) ומפקדו הראשון היה כריסטיאן פיטר קריסינג (Christian Peder Kryssing), לוטננט קולונל בצבא המלכותי הדני.
על פי החוק הדני, הצטרפות לצבא זר לא הייתה בלתי חוקית, אך פעילות גיוס לצבא כזה על אדמת דנמרק הייתה בניגוד לחוק. האס אס התעלם מחוק זה והחל בפעולות גיוס, בעיקר של חברי המפלגה הנאצית הדנית ושל תושבי המיעוט הגרמני שחיו בדנמרק. כאשר התגלה הדבר על ידי ממשלת דנמרק היא החליטה לרכז את הלחץ שלה על הגרמנים כדי שלא יגייסו נערים מתחת לגיל הגיוס. מפקד הצבא הדני, הגנרל ויליאם פריור (William Wain Prior), רצה לפטר את קריסינג ואת מי שמונה לסגנו, הוא החליט להיוועץ בקבינט. הוחלט שקריסינג יפוטר, אך בהמשך בוטלה החלטה זו לאחר שסקווניוס, אז עדיין שר החוץ, שלא נכח בישיבת הקבינט, הודיע כי הגיע להסכמה עם מיופה הכוח הגרמני רנטה-פינק, שחיילי צבא דנמרק שירצו להתגייס, ישוחררו מתפקידם בצבא עד להודעה חדשה. הממשלה אישרה את ההודעה בהכריזה שקריסינג מונה להיות מפקד הגיס. הנוסח הדני של ההודעה דיבר בסך הכול על שינוי בתפקידו של קריסינג. לא הייתה זו הסכמה להקמתו של הכוח, שכן הדבר נעשה עוד קודם לכן מבלי לקבל את חוות דעתה של הממשלה. ביולי 1941 התלונן היינריך הימלר שבאופן בלתי רשמי מנסה דנמרק לעצור את הגיוס, מאחר שנפוצה שמועה בצבא הדני שכל מי שיתגייס לגיס החופשי יואשם בבגידה. בהמשך הנחתה הממשלה את הצבא ואת הצי לא למנוע מחיילים המעוניינים להתגייס לעשות כן ולשחרר אותם מהשירות. רוב רובם של המתגייסים היו חברי המפלגה הנאצית או מבני המיעוט דוברי הגרמנית או שניהם יחדיו. כ-6000 אזרחים דנים התגייסו לכוח, 1500 מתוכם היו בני המיעוט דוברי הגרמנית.
ממשלת הבובות (1940 – 1943) > הסכם אנטי-קמינטרן

ב-20 בנובמבר 1941, חמישה חודשים לאחר הפלישה לברית המועצות, קיבלה ממשלת דנמרק "הזמנה" להצטרף להסכם אנטי-קומינטרן. חמישה ימים לאחר מכן הסכימה פינלנד בחוסר רצון לחתום על ההסכם מתוך מחשבה שדנמרק תחתום עליו. שר החוץ אריק סקווניוס טען שדנמרק צריכה לחתום על ההסכם, אך שרי הממשלה סרבו, בציינם שבכך יפרו את המדיניות של שמירה על נייטרליות. סקווניוס דיווח על החלטת הממשלה לרנטה-פינק שהשיב למחרת כי "גרמניה לא תהיה מסוגלת להבין" את הסירוב הדני ודרש כי ההחלטה תשונה עד לסוף היום. הוא הבטיח לסקווניוס כי ההסכם לא כולל "התחייבות פוליטית או אחרת" (כלומר, הכרזת מלחמה על ברית המועצות). בישיבת הממשלה באותו יום הועלתה הצעה לבקש התחייבות בכתב להצהרה זו כנספח לפרוטוקול. ראש הממשלה, סטאונינג, הסכים לתנאי זה ביודעו שבכך יהפוך ההסכם לחסר משמעות. משרד החוץ הדני פרסם רשימה של ארבעה תנאים שהצהירו שדנמרק מחויבת אך ורק ל"פעולות משטרתיות" על אדמתה ושהמדינה נשארת נייטרלית. משרד החוץ הגרמני הסכים לתנאים, בתנאי שהפרוטוקול יישאר, דבר שהיה בכוונת משרד החוץ הדני לעשות ממילא.
משאיבדה גרמניה את סבלנותה, איים שר החוץ הגרמני יואכים פון ריבנטרופ ב-23 בנובמבר "לבטל את הכיבוש הידידותי" אם דנמרק לא תסכים לתנאיה של גרמניה. באותו יום הועמדו כוחות הורמאכט בדנמרק בכוננות ובבוקרו של יום נפגשו רנטה-פינק, סטאונינג ושר החוץ ובפגישה ציין רנטה- פינק כי לא יהיה מקום ל"תירוצים פרלמנטריים". אם תביעותיה של גרמניה לא יענו, היא "לא תוכל להיות מחויבת יותר להבטחות שנתנו ב-9 באפריל 1940" (איום במלחמה, ממשלה נאצית והעברת שטחים לגרמניה). בישיבת ממשלה שהתקיימה בצהרים הוחלט שלא להיעתר לדרישות הגרמניות. סקווניוס נסע ברכבת לברלין ולאחר לחצים רבים מצדם של הגרמנים חתם על ההסכם. השגריר האיטלקי שנכח במעמד החתימה ציין כי סקווניוס נראה כמו "דג מחוץ למים" ולא הבין כיצד הגיע למעמד זה. בשובו לקופנהגן וכשנודע על דבר החתימה, התעורר זעם בציבור והפגנות נערכו מול בניין הפרלמנט והגיעו הדברים לידי כך ששר המשפטים ציין כי לא היה רוצה לראות את שוטרי משטרת דנמרק מכים סטודנטים ששרים שירים פטריוטיים. בישיבת ממשלה שכונסה ביקש סקווניוס שתיפול החלטה אחת ולתמיד מהם הקווים האדומים של ממשלת דנמרק בנוגע ליחסיה עם גרמניה. לאחר ויכוח ארוך הוחלט שקיימים שלושה קווים אדומים: לא יחוקקו חוקים מפלים כנגד היהודים, דנמרק לא תצטרף למדינות הציר ואף אחת מיחידותיו של הצבא הדני לא תשתתף בלחימה כנגד צבא זר כל שהוא. למרבית ההפתעה הסכים סקווניוס לתנאים אלה ללא היסוס.
ממשלת הבובות (1940 – 1943) > תקרית המברק

בשנת 1942 שלח אדולף היטלר מכתב ברכה למלך כריסטיאן ליום הולדתו. המלך השיב במברק קצר בלשון : "רוב תודות, המלך כריסטיאן" (Spreche Meinen besten Dank aus. Chr. Rex). היטלר יצא מדעתו מרוב עלבון. הוא ציווה על ורטה-פינק לשוב מברלין והכריז על שגריר דנמרק בגרמניה כעל אישיות בלתי רצויה. תקרית זו הייתה אחד הגורמים למינויו של סקווניוס כראש ממשלה מתוך תקווה של הגרמנים שהוא יוביל מדיניות של שיתוף פעולה עם הגרמנים. כמו כן הצטוו שארית כוחות הצבא הדני לפנות את יוטלנד.