stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אניולה אלוקו
קריירה > נבחרות אנגליה ובריטניה

בעקבות האזרחות הכפולה שלה, יכלה אלוקו לבחור בעצמה היכן לשחק - אנגליה או ניגריה. בגיל 14 היא כבר קיבלה זימון לנבחרות הצעירות של אנגליה, והחליטה לשחק לטובתה. למרות הבחירה באנגליה, טענה אלוקו שהיא "יותר ניגרית מאנגלייה ושתמיד היא תתמוך בניגריה, אך היא נשארת נאמנה למאמנים האנגלים שנתנו לה צ'אנס לשחק כדורגל בינלאומי".
כשהייתה בת 16 בלבד, היא כבר שיחקה באליפות אירופה בכדורגל נשים עד גיל 19 עם אנגליה, והגיעה איתה עד לחצי הגמר של הטורניר. את הופעת הבכורה שלה בנבחרת הבוגרת ערכה אלוקו בספטמבר 2004, במשחק נגד נבחרת הולנד. שער הבכורה שלה הגיע במאי 2005, במשחק ידידות נגד נבחרת צ'כיה.
אלוקו השתתפה עם אנגליה באליפות אירופה שנערכה ב-2005, למרות שזו התנגשה עם לימודיה האקדמיים. בבוקר משחק הנבחרת נגד דנמרק, עשתה אלוקו מבחן מסכם בהיסטוריה, אך למרות זאת הופיעה למשחק - שבסופו של דבר הסתיים בהפסד 2-1. במשחק האחרון של שלב הבתים, נגד שוודיה, היא כמעט כבשה את שער השוויון שהיה מעלה את אנגליה לשלב הבא, אך החטיאה ואנגליה הודחה מהטורניר. שנתיים לאחר מכן, בגביע העולם שנערך בסין, היא הגיעה עם אנגליה עד לרבע הגמר, אך שם הודחה הנבחרת על ידי ארצות הברית.
באליפות אירופה שנערכה ב-2009 בפינלנד, כבשה אלוקו שלושה שערים (כולל צמד ברבע הגמר), ועזרה לאנגליה להעפיל עד לגמר הטורניר, שם פגשה את הפייבוריטית לזכייה - גרמניה. בגמר עצמו, אלוקו פתחה בהרכב הפותח אך אנגליה לא היוותה יריב לגרמניות, שהביסו אותן 6-2. שנתיים אחר כך, אל גביע העולם שנערך בגרמניה, הגיעה אלוקו עם ציפיות גבוהות מצד התקשורת, אך לא הצליחה לממש את הפוטנציאל הגלום בה. במשחק הראשון, נגד מקסיקו, היא החמיצה ללא סוף וספגה על כך ביקורת קשה. במשחק השני היא כבר הוחלפה במחצית, ואת המשחק האחרון של שלב הבתים היא פתחה על הספסל. במשחק רבע הגמר, נגד צרפת, אלוקו לא שיחקה בכלל, ואנגליה הודחה לאחר הפסד בדו-קרב פנדלים.
ביוני 2012, אלוקו הייתה אחת מ-18 הכדורגלניות שנבחרו לייצג את בריטניה בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת לונדון. נבחרת בריטניה הוקמה במיוחד לצורך המשחקים האולימפיים, והיא כללה 16 שחקניות מאנגליה ושתיים מסקוטלנד. בשלב הבתים של הטורניר, ניצחה הנבחרת בכל משחקיה והעפילה לרבע הגמר מהמקום הראשון בבית. ברבע הגמר היא הפסידה 2-0 לקנדה והודחה מהטורניר.
ב- 2015 שיחקה בנבחרת אנגליה למונדיאל הנשים וסיימה איתה במקום השלישי. היא לא נקראה לנבחרת אחרי 2016, ולכן הייתה זו הההופעה האחרונה של אלקו בטורניר גדול.
קריירת ניהול

מיד לאחר פרישתה ממשחק בינואר 2020 החלה אלוקו לנהל את קבוצת הנשים של אסטון וילה. במאי 2021 החלה נהל את  "מועדון מלאכיות העיר" (Angel City FC) מלוס אנג'לס.
הערות שוליים

1 2 3  ‏ Eniola will not fly, באתר BBC‏, 14 במאי 2005
↑  Emma Stoney,‏ Football: Birmingham find their own 'Roonaldo' WOMEN'S FOOTBALL, באתר ברמינגהאם פוסט‏, 24 בפברואר 2003
↑  Tony Leighton,‏ Holland 1-2 England, באתר הגארדיאן‏, 20 בספטמבר 2004
↑  Pete Oliver,‏ Educated Aluko holds Euro dream, באתר BBC‏, 4 ביוני 2005
↑  Nigel Adderley,‏ England striker Eniola Aluko affected by Twitter abuse, באתר BBC‏, 30 ביוני 2011
| נבחרת אנגליה – גביע העולם בכדורגל נשים 2007 |
| --- | --- | --- |
|  1 בראון •  2 א. סקוט •  3 סטוני •  4 צ'פמן •  5 וייט •  6 פיליפ •  7 קארני •  8 ויליאמס •  9 אלוקו •  10 ק. סמית' •   11 יאנקי •  12 אסנטה • 13 צ'מברלין •  14 יוניט • 15 ס. סמית' • 16 ג'. סקוט • 17 הנדלי • 18 סנדרסון • 19 אקסלי • 20 ג'ונסון • 21 טלפורד • מאמן: פאוול |  1 בראון •  2 א. סקוט •  3 סטוני •  4 צ'פמן •  5 וייט •  6 פיליפ •  7 קארני •  8 ויליאמס •  9 אלוקו •  10 ק. סמית' •   11 יאנקי •  12 אסנטה • 13 צ'מברלין •  14 יוניט • 15 ס. סמית' • 16 ג'. סקוט • 17 הנדלי • 18 סנדרסון • 19 אקסלי • 20 ג'ונסון • 21 טלפורד • מאמן: פאוול | אנגליה |
| נבחרת אנגליה – גביע העולם בכדורגל נשים 2011 |
| --- | --- | --- |
|  1 בארדסלי •  2 א. סקוט •  3 יוניט •  4 ג'. סקוט •  5 פ. וייט •  6 סטוני •  7 קלארק •  8 ויליאמס •  9 א. וייט •  10 סמית' •   11 יאנקי •  12 קארני • 13 בראון •  14 אלוקו • 15 ברדלי • 16 האטון • 17 באסט • 18 אסנטה • 19 סוסי • 20 ראפרטי • 21 צ'מברלין • מאמן: פאוול |  1 בארדסלי •  2 א. סקוט •  3 יוניט •  4 ג'. סקוט •  5 פ. וייט •  6 סטוני •  7 קלארק •  8 ויליאמס •  9 א. וייט •  10 סמית' •   11 יאנקי •  12 קארני • 13 בראון •  14 אלוקו • 15 ברדלי • 16 האטון • 17 באסט • 18 אסנטה • 19 סוסי • 20 ראפרטי • 21 צ'מברלין • מאמן: פאוול | אנגליה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1237449618  ISNI: 0000 0005 0108 9067  LCCN: no2020005983  VIAF: 788162723646861290004   WorldCat (עם VIAF): 788162723646861290004
אנדריי סחרוב

| --- | --- |

 לידה:  21 במאי 1921 מוסקבה, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית 
 פטירה:  14 בדצמבר 1989 (בגיל 68) מוסקבה, ברה"מ 
 ענף מדעי:  פיזיקה
 מקום מגורים:  ברית המועצות
 מקום קבורה:  בית קברות ווסטריאקובסקויה 
 מקום לימודים:  הפקולטה לפיזיקה של אוניברסיטת מוסקבה (1942) 
 מנחה לדוקטורט:  איגור תם 
 מוסדות:  מכון לבדב לפיזיקה (1947–1950)  מכון לבדב לפיזיקה (1968–23 בדצמבר 1986)  מכון לבדב לפיזיקה (23 בדצמבר 1986) 
 פרסים והוקרה
 בן או בת זוג:  ילנה בונר (1972–1989) 
 הערות:  אחד מהפעילים הראשיים למען זכויות האדם והפרט בברית המועצות.
 www.sakharov.space
 תרומות עיקריות
 אבי פצצת המימן הסובייטית
 
אנדריי דמיטרייביץ' סָחָרוֹב (ברוסית: Андрей Дмитриевич Сахаров;‏ 21 במאי 1921 – 14 בדצמבר 1989) היה פיזיקאי רוסי סובייטי, דיסידנט ופעיל זכויות אדם. זוכה פרס נובל לשלום בשנת 1975.
סחרוב היה אבי פצצת המימן הסובייטית, ונודע לא פחות גם כאחד מהפעילים הראשיים למען זכויות האדם והפרט בברית המועצות. סחרוב פעל רבות למען עליית יהודי ברית המועצות לישראל.
ביוגרפיה

סחרוב נולד ב-1921, במוסקבה לאב רוסי מרצה לפיזיקה, ולאם ממוצא יווני. סבו היה עורך דין ידוע, שפעל למען זכויות האדם ברוסיה הצארית. משפחתו התגוררה עם קרובים, והורי הילדים בסביבתו דאגו לחינוך ביתי עבורם, במקום לשלוח אותם לבית הספר. כך אביו לימד אותו אישית מתמטיקה ופיזיקה, ועשה עימו ניסויים. בגיל 12 נכנס לבית הספר לראשונה.
בתקופת נעוריו הושלכו למחנות או הוצאו להורג מאות אלפי בני אדם על ידי משטר סטלין, בהם דודיו של סחרוב וקרובי משפחה אחרים. למרות הקשיים, סיים סחרוב את לימודיו בהצטיינות, והתקבל ב-1938, ללימודי פיזיקה באוניברסיטת מוסקבה. לימודיו נעצרו עקב פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות. בריאותו הלקויה מנעה את גיוסו לשירות צבאי, אך הוא התנדב למשמר האזרחי. והמשיך את לימודיו כשהתאפשר. בעקבות התקרבות הנאצים למוסקבה ב-1941, פונתה האוכלוסייה האזרחית ממנה, והאוניברסיטה בה למד כמו גם מפעלים רבים ומוסדות השלטון הועברו מזרחה.
ב-1942, סיים סחרוב את לימודי התואר הראשון בהצטיינות, באַשְגַבָּט שבטורקמניסטן. למרות שיכול היה להמשיך לתואר מתקדם, הוא בחר להתגייס למאמץ המלחמתי, והוצב כטכנאי מעבדה במפעל תחמושת בעיר אוּלְיַאנוֹבְסְק. במפעל פיתח מכשיר מגנטי פשוט לבדיקת האיכות של פצצות חודרות שריון לאחר ייצורן.
סחרוב התחתן ב-1943, עם טכנאית המעבדה קלאבְדיה וִיחִירֶבָה, אותה הכיר במפעל. לזוג נולדו שלושה ילדים (שתי בנות ובן), וב-1945, לאחר סיום המלחמה, הם חזרו למוסקבה, להמשך לימודיו. קלאבדיה מתה בשנת 1969 ממחלת הסרטן.
בסוף שנת 1989 מת סחרוב מהתקף לב ונקבר בבית העלמין ווסטריקובקוי במוסקבה. היה נשוי משנת 1972 לילנה בונר(אנ'), פעילת זכויות האדם, שנפטרה בארצות הברית בחודש יוני 2011.
קריירה מדעית

סחרוב החל ללמוד לדוקטורט, במכון לפיזיקה של האקדמיה למדעים של ברית המועצות (FIAN), בהנחיתו של הפיזיקאי הנודע איגור תם, לימים חתן פרס נובל בפיזיקה. מחקרו של סחרוב עסק בפיזיקה של החלקיקים היסודיים. הוא סיים את מחקרו תוך שנתיים בלבד, וב-1947 הוענק לו תואר דוקטור. ב-1946 וב-1947, במהלך לימודי הדוקטורט שלו, הוצע לסחרוב להצטרף לקבוצות מחקר בנושא הנשק הגרעיני, אך הוא דחה את ההצעות. ב-1948, כשהוקם צוות גרעיני במכון לפיזיקה, בראשות תם, הוא נאלץ להצטרף.
עם תום מלחמת העולם השנייה, החל סחרוב לחקור את נושא הקרינה הקוסמית במסגרת עבודתו במכון לבדב לפיזיקה, ובאמצע 1948 היה לחבר בפרויקט פיתוח פצצת האטום הסובייטית בראשותו של איגור קורצ'טוב. לאחר מכן, מילא תפקיד מפתח בפיתוח פצצת המימן הסובייטית, פצצת "עוגת השכבות" שפוצצה לראשונה ב-12 באוגוסט 1953. סחרוב הביא גישה הנדסית חדשה בתכנון הפצצה, שהייתה מורכבת מליבה של חומר בקיע, עטופה לסירוגין בשכבות של אורניום ושל דלק תרמו-גרעיני (איזוטופים של מימן ושל ליתיום), והכול נעטף בחומר נפץ קונבנציונלי.
ב-1950 עברו סחרוב ורוב צוות הפיתוח לעיר סארוב, מרחק כמה מאות קילומטרים ממוסקבה, שהייתה למרכז המחקר הגרעיני של ברית המועצות.
בשנת 1953 נבחר כחבר קבוע באקדמיה למדעים, וקיבל את הראשון מבין שלושת אותות "גיבור העמל הסוציאליסטי".
בשנת 1956 זכה בפרס לנין.
סחרוב המשיך לעבוד על פיתוחי פצצת המימן, עד ל-"פצצת הצאר" שפוצצה באוקטובר 1961, והייתה הפצצה רבת העוצמה ביותר שפוצצה מעולם (עוצמתה 50 מגהטון TNT).
סחרוב גם הגה את רעיון כור ההיתוך המבוקר המכונה "טוקמאק", לשימוש אזרחי, שהוא עדיין הבסיס לרוב הפרויקטים בתחום זה. יחד עם איגור תם הוא הגה את רעיון הכליאה של פלזמה חמה מיוננת באמצעות שדה מגנטי דמוי טורוס, לשם שליטה בהיתוך התרמו-גרעיני. רעיון זה הביא לפיתוח מתקן הטוקמק.
פעילות פוליטית

סחרוב סירב להצטרף למפלגה הקומוניסטית, אף על פי שהסירוב לעשות זאת היה צעד חתרני. "לא יכולתי להצטרף למפלגה כי חלק ממעשיה בעבר היו פסולים בעיניי", ציין בזיכרונותיו. 
מסוף שנות ה-50 החל סחרוב להיות מודאג מההשפעות המוסריות והפוליטיות של עבודתו. הוא מחה כנגד התפשטות הנשק הגרעיני והניסויים בו, והיה פעיל בהשגת האיסור החלקי על ניסויים גרעיניים שהושג ב 1963.
בשנת 1965 חזר לעסוק בקוסמולוגיה, אך המשיך להתנגד לדרכו הפוליטית של המשטר. במאי 1968 הוא פרסם (מחוץ לברית המועצות) מסה שכותרתה "הרהורים אודות קדמה, קיום הדדי בשלום וחופש אינטלקטואלי" שבעקבותיה נאסר עליו להשתתף בכל מחקר הקשור ליישומים צבאיים והוא חזר לחקור בתחומי הפיזיקה התאורטית.
שנתיים לאחר מכן הוא ייסד את "ועדת מוסקבה לזכויות האדם" תחת לחץ הולך וגובר של השלטונות. בקבוצה זו (שכונתה גם "קבוצת הלסינקי") היה נתן שרנסקי אחד הפעילים הבולטים ועוזרו של סחרוב.
בשנת 1973 הוצע שמו של סחרוב כמועמד לפרס נובל לשלום, הפרס הוענק לו ב-1975 אך הוא לא הורשה להשתתף בטקס. סחרוב המשיך להיות פעיל למען זכויות אדם כבסיס עקרוני לכל מערכת פוליטית, ותמך במאבקם של הסירובניקים היהודים לעלות מברית המועצות לישראל. ב-22 בינואר 1980 הוא נעצר והוגלה לעיר גורקי לאחר שמחה כנגד המעורבות הסובייטית בפלישה לאפגניסטן.
בין השנים 1980–1986 הוא היה נתון תחת פיקוח הדוק של המשטרה ובודד מהעולם. הותר לו לחזור למוסקבה רק בדצמבר 1986, שם עזר ביסודם של ארגונים פוליטיים אופוזיציוניים, הראשונים שהותר להם להתקיים באופן חוקי. הוא נבחר באפריל 1989 לועידת נציגי העם והיה ממנהיגי האופוזיציה. נפטר בדצמבר 1989 מדום לב.
הנצחה

פרס סחרוב לחופש המחשבה נוסד בשנת 1988 על שמו. פרס זה מוענק מדי שנה על ידי האיחוד האירופי לאנשים וארגונים הפועלים למען זכויות האדם וחירותו.
במוסקבה מצויים מוזיאון, מרכז מחקר ושדרה על שמו של סחרוב.
בירוואן, בירת ארמניה, ישנה כיכר הקרויה על שמו.
בסנקט פטרבורג, ישנה כיכר על שם סחרוב ובה אנדרטה לזכרו וכן פארק על שמו.
בישראל, קרויים על שמו מחלף גינות סחרוב בכניסה לירושלים, וכן רחובות בחיפה ובתל אביב
פרסים והוקרה

פרס סטלין (1953)
פרס לנין (7 בספטמבר 1956)
פרס היינץ פייגלס לזכויות אדם של מדענים (1979)
פרס האקדמיה המלכותית ההולנדית למדע ואומנויות (1989)
הפרס העולמי ע״ש סינו דל דוקה (1974)
פרס השלום ע״ש אלברט איינשטיין (1988)
הרצאת לאו סילארד (1983)
דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה החופשית של בריסל (1985)
מדליית אליוט קרסון (1985)
פרס טומאלה (1984)
גיבור העמל הסוציאליסטי (1962)
עיטור לנין (1956)
הומניסט השנה (1980)
פרס נובל לשלום (1975)
גיבור העמל הסוציאליסטי (1953)
גיבור העמל הסוציאליסטי (1955)
פרס חופש הביטוי הנורווגי (1980)
מסדר הצלב של ויטיס
הצלב הגדול של מסדר הצלב של ויטיס
מדליה להנצחת 800 שנים לייסוד מוסקבה
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קיו
פרס סטלין, דרגה 1
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אוטווה
מדליה להנצחת 40 שנים לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941־1945
מדליה להנצחת 30 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941-1945
מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין
מדליה על הכשרת קרקעות בתולות
מדליית ותיק העמל
מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945
דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת המדינה של אוהיו
עמית החברה הפיזיקלית האמריקאית
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת חרונינגן
דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים
בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה
אריך באואר

| --- | --- |

באואר (שני משמאל) בצילום עם מפקד מחנה סוביבור פרנץ רייכלייטנר (משמאל) וסגנו יוהאן נימאן, צילום מסביבות 1942
 לידה:  26 במרץ 1900 ברלין, ממלכת פרוסיה, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  4 בפברואר 1980 (בגיל 79) טגל, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  הקיסרות הגרמנית, רפובליקת ויימאר, גרמניה הנאצית 
 תקופת הפעילות:  מ-1933 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית 
 
הרמן אריך באואר (בגרמנית: Hermann Erich Bauer;‏ 26 במרץ 1900 – 4 בפברואר 1980), מכונה לעיתים בשם גזמייסטר (בגרמנית "אחראי גז"), היה פעיל נאצי בדרגת אס-אס אוברשארפיהרר. השתתף בתוכנית T4 - אותנסיה של גרמניה הנאצית ובהמשך במבצע ריינהרד, בו לקח חלק בהפעלת תאי הגזים במחנה סוביבור.
ביוגרפיה

אריך באואר נולד בברלין ב-26 במרץ 1900. בשנת 1933 הצטרף לשורות המפלגה הנאצית ולאס אה בעודו עובד ככרטיסן בחשמלית.
בשנת 1940 הוא הצטרף לתוכנית T4 אותנסיה, שבה נרצחו בגז ובהזרקות קטלניות אנשים בעלי נכויות פיזיות ונפשיות. תחילה עבד כנהג, אך קוּדם במהרה.
בתחילת 1942 נשלח באואר להתייצב בפני אודילו גלובוצניק, מפקד האס אס והמשטרה בלובלין. ניתנה לו חליפת אס אס ודרגת אס-אס אוברשארפיהרר. באפריל 1942 הוא שובץ במחנה ההשמדה סוביבור, שם נותר עד הריסת המחנה בדצמבר 1943.
בסוביבור היה אחראי על תאי הגזים שבמחנה. בזמנו היהודים נהגו לכנות אותו "באדמייסטר" ("אחראי האמבטיה"), ואילו לאחר המלחמה הוא כונה "גזמייסטר" ("אחראי הגז"). הוא תואר כאיש נמוך וחסון, וכן כשתיין – היה לו בר פרטי בחדרו. בעוד יתר שומרי האס אס היו לבושים בקפידה, באואר היה שונה: הוא תמיד היה מלוכלך ומרושל, וצחנה של אלכוהול ושל כלור נדפה ממנו. בחדרו הייתה על הקיר תמונה שלו וכן תמונה של כל משפחתו עם הפיהרר.
מלבד הלקאות, הצלפות בשוט וירי אקראי באסירים, באואר נהנה מלשסות את כלבי המחנה באסירי המחנה. בין כלבים אלו היה כלב גדול מעורב שדמה לסן ברנרד בשם בארי. בארי אולף לתקוף את האסירים לפי מגוון של הוראות. ההוראה האהובה על באואר הייתה "אדם, נשוך כלב זה!" כאשר ב"אדם" הוא מתכוון לבארי, וב"כלב" הוא מתכוון לאסיר. עם הישמע ההוראה, בארי היה מזנק מיד על האסיר שנבחר.
ב-14 באוקטובר 1943, יום המרד בסוביבור, באואר נסע במפתיע לחלמנו כדי לקנות מצרכים. המרד כמעט ונדחה מאחר שבאואר היה בראש "רשימת המוות" של אנשי האס אס בהם תוכנן להתנקש על ידי מנהיג המרד, אלכסנדר פצ'רסקי. על המרד היה להתחיל מוקדם מהתכנון, מאחר שבאואר גם חזר מחלמנו מוקדם מצפוי. עם הגעתו למחנה, גילה שאיש האס אס רודולף בקמן חוסל, והחל לירות בשני יהודים שפרקו את משאיתו. קולות הירי גרמו לפצ'רסקי לפתוח במרד מוקדם מהרצוי.
ביוגרפיה > לאחר מלחמת העולם השנייה

עם סוף המלחמה, באואר נעצר באוסטריה על ידי צבא ארצות הברית והוחזק במחנה שבוי מלחמה עד לשנת 1946. זמן קצר לאחר מכן חזר לברלין שם מצא תעסוקה כפועל ועבד בניקוי הריסות המלחמה.
הוא נעצר בשנת 1949 לאחר ששני אסירים לשעבר מסוביבור, סמואל לרר ואסתר ראב, זיהו אותו במקרה במגרש ירידים ברובע קרויצברג של מערב ברלין. כשאסתר ראב התעמתה עמו ביריד אמר לה "איך זה שאת עדיין בחיים?". הוא נעצר זמן קצר לאחר תקרית זו ומשפטו החל בשנה שלאחר מכן.
במהלך המשפט, באואר טען להגנתו כי רק עבד כנהג משאית במחנה ונשא סחורות לאסירי המחנה ולשומריו הגרמנים והאוקראינים. הוא הודה שידע על הרצח ההמוני בסוביבור, אך טען שמעולם לא לקח בו חלק או היה מעורב במעשי אכזריות. לטובתו העידו שני שומרים לשעבר במחנה, הוברט גומרסקי ויוהאן קליר.
בית המשפט הרשיע את באואר בהסתמך על עדותם של ארבעה עדי ראייה שהצליחו להימלט מסוביבור. הם זיהו אותו כ"גזמייסטר" מסוביבור, שלא רק שהפעיל את תאי הגזים במחנה אלא גם היה מעורב ברצח המוני ביריות וכן במגוון פעילויות אכזריות אקראיות נגד אסירי המחנה וקורבנותיו בדרך לתא הגזים.
ב-8 במאי 1950 דן בית המשפט את באואר למוות בגין פשעים נגד האנושות. מאחר שעונש מוות הוצא מחוץ לחוק בגרמניה המערבית, גזר דינו הומר אוטומטית למאסר עולם. הוא ריצה 21 שנות מאסר בכלא אחד בברלין ואת היתר בבית כלא אחר בעיר. במהלך מאסרו הוא הודה בסיוע שלו לרצח המוני בסוביבור ולעיתים אף העיד נגד עמיתיו לשעבר מהאס אס.
באואר מת בבית כלא בברלין ב-4 בפברואר 1980.
ציטוטים

"בדרך כלל הורדת הבגדים עברה חלק. לבסוף, היהודים נלקחו דרך "הצינור" למחנה III - מחנה ההשמדה האמיתי. המשלוח דרך "הצינור" התנהל כלהלן: איש אס-אס אחד עמד בראש וחמישה או שישה מלווים אוקראינים היו מאחור והאיצו ביהודים. הנשים נלקחו דרך צריף שבו גזזו את שערן. במחנה III היהודים התקבלו על ידי אנשי אס-אס...כפי שכבר ציינתי, המנוע הופעל על ידי גו[ט]רינגר ועל ידי אחד מהמלווים האוקראינים שאת שמו אני לא זוכר. אז היהודים שנרצחו בגז הוצאו..."[דרוש מקור]
"אני הואשמתי באחריות למותן של הילדות היהודיות רות וגיזלה, שגרו במה שנקרא בית היערן. כפי שידוע, שתי בנות אלה גרו בבית היערן, ואנשי האס אס ביקרו אותן לעתים קרובות. אורגיות נערכו שם. קורט בולנדר, פרנץ שטנגל, גוסטב וגנר ושטויבל ביקרו אצלן. אני גרתי בקומה שמעליהן ובשל מסיבות אלה לא יכולתי להירדם לאחר שחזרתי ממסע..."[דרוש מקור]
"אני לא יכול שלא להכליל אף אחד מאנשי צוות סוביבור בהשתתפות במבצע ההשמדה. היינו "אחוות דם" בארץ זרה"[דרוש מקור]
"היינו קבוצה של "חברים קושרים" בארץ זרה, מוקפים במתנדבים אוקראינים בהם לא יכולנו לבטוח...הקשר בינינו היה כה חזק עד שקרל פרנצל, שטנגל, ווגנר – כולנו ענדנו טבעות אס-אס מיוחדות. טבעות אלה חולקו לאנשי הצוות כסמל בו ניתן לזהות את ה"קושרים". בנוסף, המשימות במחנה נחלקו. כל אחד מאתנו בשלב מסוים ביצע חובה בסוביבור (שמירה, הפשטת אסירים והרג בגז)"[דרוש מקור]
"אני מעריך שמספר היהודים שנרצחו בגז בסוביבור נע סביב 350,000. בקנטינה של סוביבור שמעתי פעם שיחה בין קרל פרנצל, פרנץ שטנגל, וגוסטב וגנר. הם דנו במספר הקורבנות במחנות ההשמדה בלז'ץ, טרבלינקה וסוביבור, והביעו את צערם שסוביבור במקום האחרון בתחרות"[דרוש מקור]
אריך ביטנר

| --- | --- |

 לידה:  7 באוקטובר 1889 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  7 בספטמבר 1936 (בגיל 46) פרייבורג, הרייך הגרמני 
 זרם באמנות:  אקספרסיוניזם 
 
אריך ביטנר (בגרמנית: Erich Büttner;‏ 7 באוקטובר 1889 – 12 בספטמבר 1936) היה אקספרסיוניסט גרמני חבר הזצסיון הברלינאי.
קורות חיים

ביטנר גדל ברובע קרויצברג בברלין ועשה חניכה באמנות. בין השנים 1906–1911 הוא למד ציור, גרפיקה ואיור ספרים אצל אמיל אורליק במוסד ההוראה של מוזיאון קונסטגרבמוזיאון בברלין. ביטנר הפך לחבר בהתאחדות האמנים הגרמנית, משנת 1908 היה חבר באגודת האמנים הזצסיון הברלינאי והשתתף בתערוכות הקבוצתיות שלהם עם יצירותיו.
בשנת 1913 הייתה לביטנר תערוכת יחיד ראשונה בגלריה גורליט, תקופת היצירה העיקרית שלו הייתה בשנות ה-20.
אריך ביטנר נפטר בשנת 1936 בגיל 47 בפרייבורג.
יצירה

עבודתו של ביטנר מעוצבת על ידי צבעוניות ודינמיקת הצורה של האקספרסיוניזם, והתמקדותו היא בדיוקנאות. במיוחד בשנות ה-20 הוא יצר סדרה שלמה של דיוקנאות. הנושאים המועדפים עליו היו של ידידי אמנים וסופרים כמו לוביס קורינת, גאורג גרוש, ארנו הולץ ואחרים.
למרות תקופת היצירה הקצרה תמונותיו נותרו אטרקטיביות עבור מוזיאונים וקונים פרטיים. יש עבודות שלו במוזיאונים לאומיים ובינלאומיים כמו הקרן למורשת תרבות פרוסית, משרד האמנות קרויצברג ומוזיאון מחוז לוס אנג'לס לאמנות.
הערות שוליים

↑  Olympedia – Erich Büttner, www.olympedia.org
↑  kuenstlerbund.de: Ordentliche Mitglieder des Deutschen Künstlerbundes seit der Gründung 1903 / Büttner, Erich, web.archive.org, ‏4 במרץ 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259221305171  GND: 118664778  ISNI: 0000 0000 6675 8798  LCCN: nr95040204  NKC: xx0182304  RKD: 216104  SNAC: w6pr9jn5  SUDOC: 257336273  VIAF: 25396172   WorldCat (עם VIAF): 25396172
אנדרס בלנטה

אנדרס פליפה בלנטה סיפואנטס (בספרדית: Andrés Felipe Balanta Cifuentes;‏ 18 בינואר 2000 – 29 בנובמבר 2022) היה כדורגלן קולומביאני ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
קריירת מועדונים

בלנטה גדל במחלקת הנוער של דפורטיבו קאלי. בשנת 2018 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הקולומביאנית, ובסך הכל ערך 96 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-22 ביוני 2022 הושאל בלנטה למשך שנה אחת לאתלטיקו טוקומאן מליגת העל הארגנטינאית. ב-2 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1-0 על ולס סארספילד במסגרת עונת 2022. בסך הכל ערך שבע הופעות ליגה במדי המועדון עד למותו.
קריירה בינלאומית

בלנטה היה חלק מסגל הנבחרות הצעירות של קולומביה.
מותו

ב-29 בנובמבר 2022 מת בלנטה בגיל 22 לאחר שהתמוטט במהלך אימון בשל דום לב.
תארים

אליפות קולומביה (1): 2021 קלאוסורה
הערות שוליים

↑  Clubes colombianos envían mensaje por fallecimiento de Andrés Balanta באתר Futbol Red, ‏ 29 בנובמבר 2022 (בספרדית)
אנדריי מרקוביץ'

צילום מ-2011
אנדריי ס. מרקוביץ' (בכתב לטיני: Andrei S. Markovits, שם הפרטי כתוב ברומנית, שם המשפחה - בכתיב הונגרי, נולד ב-6 באוקטובר 1948 בטימישוארה שברומניה) הוא מומחה במדעי המדינה וסוציולוג יהודי אמריקאי, יליד רומניה, מומחה בפוליטיקה השוואתית ולימודי גרמניה, מכהן כפרופסור בתחומים אלה באוניברסיטת מישיגן.
קורות חיים > ילדות וצעירות

מרקוביץ' נולד בשנת 1948 בטימישוארה שברומניה, כבן יחיד במשפחה יהודית. אביו היה כלכלן, שסיים דוקטורט באוניברסיטת בודפשט בשנת 1938. הסבים מצד שני ההורים נספו בשואה. בגיל 9, התייתם מרקוביץ' מאמו והיגר עם אביו לאוסטריה. מרקוביץ' למד מילדותו רומנית, גרמנית, אנגלית וצרפתית, ובנוסף שולט בהונגרית וביידיש, בהמשך למד לקרוא גם ברוסית, בעברית ובאיטלקית.
אחרי לימודי תיכון, התקבל מרקוביץ' ללימודי מדעי המדינה, כלכלה, סוציולוגיה ומנהל עסקים באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
קורות חיים > הקריירה האקדמית

אחרי סיום עבודת הדוקטורט בשנת 1976 עבד במרכז ללימודים אירופיים באוניברסיטת הרווארד. בשנים 1983-1977 היה מרצה באוניברסיטת וסליי במידלטאון שבקונטיקט. אחר כך, בשנים 1992-1983, לימד כמרצה בפקולטה למדעי המדינה באוניברסיטת בוסטון. בהמשך התמנה מרקוביץ' כפרופסור בפקולטה למדעי המדינה של אוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז. החל מ-1999 הוא מכהן כפרופסור לפוליטיקה השוואתית וללימודי גרמניה באוניברסיטת מישיגן.
עיקר תחומי המחקר שלו הם המדיניות של גרמניה ואוסטריה, האנטישמיות והאנטי-אמריקניזם, התנועות החברתיות והפוליטיות באירופה, התרבות הגופנית באירופה ובצפון אמריקה, תפקידם של בעלי החיים המבויתים בחברה העכשווית וכו'.
בשנת 1983 הקים מרקוביץ' את הרבעון "German Politics and Society" (הפוליטיקה והחברה הגרמנית) שהפך לכתב העת החשוב ביותר בארצות הברית המוקדש לפוליטיקה העכשווית של גרמניה.   
מרקוביץ' היה מרצה ופרופסור אורח באוניברסיטאות בגרמניה (בוכום, אוסנאבריק ולינבורג), בסנקט גאלן בשווייץ, וינה, אינסברוק, ובאוניברסיטה העברית בירושלים ובתל אביב. הוא היה חוקר במכון למחקר מתקדם בברלין (Wissenschaftkolleg zu Berlin) בברלין (1999-1998) ובמרכז ללימודים מתקדמים במדעי ההתנהגות CASBS של אוניברסיטת סטנפורד (2009-2008).
פרסים ואותות הוקרה

1997 - מורה השנה - פרס להצטיינות בהוראה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז
2007 - פרס טרונשטיין למורה השנה בפקולטה למדעי המדינה של אוניברסיטת מישיגן
2007- פרס "תפוח הזהב" למורה הטוב ביותר בקמפוס אן ארבור של אוניברסיטת מישיגן
2012 - הצלב הפדרלי של מסדר ההצטיינות של גרמניה - דרגה א
2015 - פרס הספר של ההוצאה לאור של אוניברסיטת מישיגן על ספרו From Property to Family
מבחר פרסומים וספרים > בתחום הפוליטיקה הגרמנית

From Bundesrepublik to Deutschland: German Politics after Unification
German Politics and Society
The German Left: Red, Green, and Beyond
The German Predicament: Memory & Power in the New Europe
The Politics of the West German Trade Unions: Strategies of class and interest representation in growth and crisis
מבחר פרסומים וספרים > על האנטי-אמריקניזם

Uncouth Nation: Why Europe Dislikes America
Amerika, dich haßt sich's besser
מבחר פרסומים וספרים > על תרבות הספורט

Offside: Soccer and American Exceptionalism (עם  סטיבן ל. הלרמן)
Sports Culture Among Undergraduates: A Study of Student-athletes and Students at the University of Michigan
Gaming the World: How Sports are Reshaping Global Politics and Culture" (עם  לארס רנסמן)
מבחר פרסומים וספרים > נושאים נוספים

Hillel at Michigan 1926/27 - 1945: Struggles of Jewish Identity in a Pivotal Era
2015 - From Property to Family
הערות שוליים

↑  http://press.princeton.edu/titles/9157.html
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265056105171  PLWABN: 9810550314005606  BIBSYS: 90256277  BNE: XX857707  BnF: cb120969603 (data)  CiNii: DA00465401  GND: 124182143  ISNI: 0000 0001 0924 2645  LCCN: n80029915  LNB: 000062582  NKC: jo2013768137  NLA: 35153020  NLK: KAC200802745  NSK: 000262167  NTA: 069219028  RERO: 02-A003563134  SUDOC: 085993050  VIAF: 91619950   WorldCat (עם VIAF): 91619950
אסטבן אלברדו

אסטבן אלברדו בראון (בספרדית: Esteban Alvarado Brown; נולד ב-28 באפריל 1989) הוא כדורגלן קוסטה ריקאי המשחק בעמדת השוער בארדיאנו.
קריירת מועדונים

אלברדו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של סנטוס דה גואליפס ממנה עבר לדפורטיבו סאפריסה. ב-29 בנובמבר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 1-3 נגד מוניסיפל ליבריה.
בדצמבר 2009 חתם לחמש שנים בא.ז. אלקמאר מליגת העל ההולנדית והצטרף אליה ביולי 2010. ב-12 בפברואר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 4-0 לפ.ס.וו. איינדהוהבן. בעונת 2011/2012 הפך לשוער הראשון של הקבוצה לאחר עזיבתו של סרחיו רומרו לסמפדוריה ופרישתו של ג'ואי דידוליצה. ב-21 בדצמבר אלוורדו הותקף על ידי אוהד אייאקס במהלך משחק הגביע נגד הקבוצה. אלברדו הכה את האוהד בחזרה וכתוצאה מכך הורחק בכרטיס אדום, דבר שגרם למאמן אלקמאר לפוצץ את המשחק. לבסוף, החליטה ההתאחדות לבטל את האדום לאלברדו והאוהד שהכה אותו הורחק על ידי הנהלת אייאקס ממשחקי הבית של המועדון לצמיתות. בעונת 2012/2013 זכה עם הקבוצה בגביע ההולנדי. במהלך עונת 2014/2015 נפצע בברכו ונעדר חודשיים למגרשים.
באוגוסט 2015 חתם בטרבזונספור מליגת העל הטורקית. בטרבזונספור מיעט לשחק ושימש לרוב כשוער שני.
בקיץ 2019 חזר לקוסטה ריקה וחתם בארדיאנו. בינואר 2021 חתם בלימון ובסיום העונה חזר לארדיאנו.