stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הכנסת תפארת ישראל
היסטוריה > בניית בית הכנסת

בית הכנסת נבנה בשנות השישים של המאה ה-19 על ידי חסידי רבי ישראל פרידמן מרוז'ין ובנו רבי אברהם יעקב (הראשון) מסדיגורה, ונקרא "תפארת ישראל" על שמו. המסורת מספרת כי רבי ישראל תרם את הכסף לקניית המגרש בדחיפות, מאחר שאנשי הכנסייה הרוסית-פרבוסלבית עמדו לרוכשו על מנת לבנות בו כנסייה. על פי המסורת, הצאר הרוסי ניקולאי הראשון, שעמד מאחורי ניסיון הרכישה, רתח מזעם כאשר שמע שהיהודים הקדימוהו בשליחותו של רבי ישראל מרוז'ין, והכריז "פעם נוספת ניצח אותי היהודי ישראל פרידמן" (רבי ישראל נמלט מרוסיה מפני הצאר ניקולאי). הרוסים נאלצו לרכוש שטח מחוץ לחומות העיר העתיקה המכונה מגרש הרוסים.
תוכנית בית הכנסת כללה בית מרחץ ומקווה בקומה תחתונה, בית הכנסת אורחים, בית מדרש ותלמוד תורה מעליהם, ואת בית הכנסת עצמו בקומה העליונה.
גם לאחר רכישת הקרקע נותרו מכשולים רבים בדרכם של בוני בית הכנסת. לפי המסורת על הקרקע שנקנתה עמד קבר שיח מוסלמי בשם אבּוּשוש, והיה צורך לפנות את הקבר מהמתחם שיועד לבית הכנסת, אולם בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום לקראת שיקומו לא נמצא זכר לקבר זה. גם לקבלת האישור לבניית בית הכנסת נדרשה התערבותו האישית של הקיסר פרנץ יוזף על מנת שיתקבל רישיון הבנייה. הבנייה החלה בשנת 1857 ונמשכה שנים ארוכות, עד שנת 1872.
הרוח החיה בהקמת בית הכנסת היה ניסן ב"ק שהיה איש ציבור ירושלמי ומראשי חוג החסידים בירושלים. ב"ק נזכר בפרסומים השונים גם כאדריכל בית הכנסת. לפי מחקרה של פאינה מילשטיין, סביר שאדריכל מגרש הרוסים, מרטין איוונוביץ' אפינגר, הוא שתכנן, או לכל הפחות ייעץ לניסן ב"ק בעת הקמת בית הכנסת. ניסן ב"ק גם היה הגבאי הראשי בבית הכנסת עד מותו ב-1899. עקב כך נקרא בית הכנסת בפי תושבי ירושלים ביידיש: 'נישע'ס שול' כלומר בית הכנסת של ניסן ומכאן שמו השני של בית הכנסת 'ניסן ב"ק'.
כלי כסף וזהב רבים נשלחו לבית הכנסת מחסידים ברוסיה וברחבי אירופה. בית הכנסת נבנה בגודל של כ-10 מטר על 10 מטר והתנשא לגובה רב יחסית לאותה תקופה. בניית בית הכנסת עלתה כסף רב, ובשלב מסוים אזל הכסף, ולא ניתן היה להשלים את הבנייה. כך נשאר בית הכנסת ללא כיפה.
בחודש נובמבר 1869 ביקר הקיסר פרנץ יוזף בירושלים כחלק מסיורו במזרח התיכון לרגל טקס פתיחת תעלת סואץ שהתקיים ב-17 בנובמבר, ובמהלך ביקורו ראה את בניין בית הכנסת שעוד לא הושלם. לפי המסופר הקיסר הביע את תמיהתו מדוע אין לבניין כיפה, ונענה בתשובה: "אדוננו הקיסר, בית הכנסת הסיר את כובעו לכבודך", תשובה שמצאה חן בעיני הקיסר. בעיתונות התקופה דווח כי הקיסר תרם סכום של אלף פרנק צרפתי לבניית בית הכנסת.
כיפת בית הכנסת נצבעה בצבע ירוק והדבר הרגיז את המוסלמים שכן הצבע הירוק מקודש בקרב המוסלמים. בעיתון הלבנון מכ"ב אלול, תרל"ג (25 בספטמבר 1872) מסופר על כיפת בניין בית הכנסת תפארת ישראל באלו המילים:
"הישמעאלים ישומו וישרוקו ויחרקו שן בקנאתם... ומה עצמו חרונם בראותם הצבע הירוק אשר על כיפת בית הכנסת, כי צבע ירוק קדוש הוא לישמעאלים..."
בעיתון הצבי משנת 1887 (יט באייר, תרמ"ז) כתוב כי הברון רוטשילד שידע שצבע הכיפה הירוק גורם לעוינותם של המוסלמים כלפי בית הכנסת, שלח כסף לגבאי בית הכנסת נסים ב"ק (ייתכן כי זו שגיאת כתיב והכוונה היא לניסן ב"ק) למען צביעת כיפת בית הכנסת בצבע אחר.
היסטוריה > פעילות בית הכנסת

בחודש אב ה'תרל"ב נחנך בית הכנסת. לכבוד המאורע חילקו, בהוראת ר' ניסן בק, לחם ובשר ל-400 מתושבי העיר העתיקה, אשכנזים וספרדים.
בית הכנסת היה כה מלא במתפללים, עד שחלקם נאלצו להביא כיסאות מהבית, מחוסר מקומות ישיבה פנויים.
הרבי מרוז'ין התבטא לפני הקמת בית הכנסת על חשיבותו, ואמר שבזמן שהיה בית המקדש קיים, היו התפילות של כל יהודי עוברות ועולות ממקום המקדש, ועתה, בזמן הגלות, יעברו התפילות דרך מקום בית הכנסת תפארת ישראל.עם פטירתו של רבי אברהם יעקב מסדיגורה, התפצלה חצר סדיגורה לשתי חצרות, כשהבן הגדול רבי יצחק מכהן כאדמו"ר מבויאן, והבן הצעיר רבי ישראל ממשיך כאדמו"ר מסדיגורה. נשיאות בית הכנסת, זכות ההדלקה במירון ונשיאות "כולל וואהלין" ו"קופת מעות ארץ ישראל" עברו לבן הגדול, רבי יצחק מבויאן, ואף הוא כאביו פעל רבות לחיזוקו של בית הכנסת, שרוב מתפלליו משתייכים לחסידות בויאן.
יהודים רבים ברוסיה, בהם רבנים מפורסמים, קנו מקום ישיבה בבית הכנסת, חלקם בשל הסגוליות שבדבר - על אף שלא התכוונו לעלות לארץ ישראל. כל רוכש קיבל מסמך בעלות שנקרא "ספר המקנה". את הסמכות למכירת מקומות ישיבה, העניקו האדמו"רים נשיאי בית הכנסת לגבאים מיוחדים שמונו לצורך כך בארץ ישראל ובאירופה.
בשטר מכירת מקום בבית הכנסת מתקופת רבי יצחק מבויאן מופיעה הפסקה: ”בכח המסור בידינו מאת... מוהר"ר יצחק שליט"א מבאייאן יע"א הננו מוכרים למע"כ [למעלת כבודו] מקום בביהכנ"ס”.
בתחילת המאה ה-20 המשיך בית הכנסת להיות מלא במתפללים, למרות ההתפתחות הגדולה של היישוב היהודי מחוץ לעיר וירידת מספר המתפללים בבית הכנסת החורבה, מכיוון שזקני החסידים המשיכו להתגורר ליד בית הכנסת. אולם כלי הכסף של בית הכנסת מושכנו במסגרת ניסיון לא מוצלח להרחבת הדרך ליד בית הכנסת על חשבון חצר הקראים שיצא מכלל שימוש ולמתפללים לא היו את האמצעים לפדותם. עם כל גודלו של בית הכנסת, תיארו אליעזר בן-יהודה בשנת 1910 במילים:
לחיזוק מסוים זכה בית הכנסת, כאשר בשנת 1927 ביקר במקום האדמו"ר רבי מנחם נחום מבויאן, בנו-ממשיכו של רבי יצחק מבויאן, שהגיע לביקור מיוחד בארץ ישראל. אולם בעקבות ירידת קרנו של הרובע היהודי, וההגירה המסיבית לשכונות החדשות בעיר החדשה שמחוץ לחומות, המשיך להידרדר מצבו של בית הכנסת. נעשו ניסיונות על ידי אדמו"רי בית רוז'ין בראשותו של רבי שלמה'ניו מסדיגורה לשקם את המקום ולהשיב לו את זוהרו, ואף הוקמה "חברת תפארת ישראל", שבין פעולותיה, חיברה את הבניין לרשת החשמל, אך המקום לא שב לקדמותו.
היסטוריה > פעילות בית הכנסת > במלחמת העצמאות

כשכנו, בית הכנסת החורבה, שימש גם "תפארת ישראל" כעמדה ללוחמי הרובע היהודי במלחמת העצמאות:
במהלך כיבוש הרובע היהודי בידי הלגיון הערבי, פוצץ לבו של הבניין באמצעות מטען של מאה קילוגרם. לגיונרים לא סדירים נהרו לתוך בית הכנסת והחלו לבזוז את תכולתו. קבוצה קטנה של אנשי "הגנה" ובראשה יהודית ג'הראן בת ה-16, ילידת הרובע, יצאה להתקפת נגד וכבשה מידי הערבים את הריסות בית הכנסת. אנשי ה"הגנה" מצאו את גופותיהם של הערבים הלא סדירים שנהרגו בהתקפה, כשפרוכות עוטפות את מתניהם, דפי תורה בתוך חולצותיהם ומנורות בכיסיהם. לאחר מכן נפל בית הכנסת שנית.
לאחר כיבוש הרובע, הרסו הכובשים את בית הכנסת ובזזו את תכולתו, ורק חלק מחזיתו שרד. את בית הכנסת החורבה הרסו הירדנים עד היסוד. היו אלו שני בתי הכנסת הגדולים והמפוארים בעיר העתיקה, שהתנוססו לגובה רב, מעוטרים בכיפה גדולה.
אתר בית הכנסת כיום

לאחר שחרור העיר העתיקה ויישובו מחדש של הרובע היהודי ביהודים, נותר בית הכנסת חרב ולא שוחזר. חזיתו המעוטרת של בית הכנסת מזכירה מאוד את חזית בית הכנסת העתיק בברעם שבגליל העליון, שכנראה נתן השראה לבוני בית הכנסת. במרתף בית הכנסת ניתן היה להבחין בשרידי מקווה הטהרה שהיה בבניין.
שרידי המבנה שכנו ב"רחוב הקראים": מדרומו ומזרחו של האתר הוקמה ישיבת הכותל וממערבו הוקם בניין מגורים בו שוכן בית הכנסת הקראי.
באתר הוצבו שלטי הסבר הכוללים תמונות מהווי בית הכנסת המקורי.
אתר בית הכנסת כיום > שיקום בית הכנסת

לאחר מלחמת ששת הימים ביקשו חסידי רוז'ין, ובראשם זקן השושלת רבי שלמה חיים מסדיגורה (רבי שלמה'ניו), לשקם את בית הכנסת. הוקם ועד חסידים לטיפול בעניין אך מאמציהם לא נשאו פרי.
במשך עשרות שנים, ריכזה את הפעילות לשיקום ושחזור בית הכנסת ישיבת "תפארת ישראל – רוזין" שיסד האדמו"ר רבי מרדכי שלמה מבויאן. אלו פעלו בכל המישורים לבנייתו מחדש של בית הכנסת, המהווה סמל ראשון במעלה לחסידות. גם את בית הכנסת המרכזי של החסידות, בנשיאות האדמו"ר רבי נחום דוב מבויאן, בנו חסידי בויאן בקווים אדריכליים שמזכירים את בית הכנסת החרב בעיר העתיקה, ואף קראו לו בשמו של בית הכנסת החרב: בית הכנסת הגדול "תפארת ישראל".
לצד שימור האתר ושרידי בית הכנסת כאתר תיירות, התקיימה פעילות לשיקום בית הכנסת, כפי ששוחזר בית הכנסת החורבה. עם חידוש ההתיישבות היהודית בעיר העתיקה, התגורר בשכנות לבית הכנסת רבי משה שטיגליץ-אריאל (אביהם של הרב יעקב אריאל והרב ישראל אריאל). שטיגליץ, חסיד בויאן, שהיה עובר בו לפני התיבה במשך שנים, החל לפעול לשיקום בית הכנסת, וניהל מגעים עם גורמים שונים לשם כך. הוא יזם מחקר על צורתו המקורית של בית הכנסת, ואף הזמין ציור ענק (10 מ"ר) של חזית בית הכנסת, מדויק בכל פרטיו. הציור מוצב כיום במשרדי מכון המקדש, מקום מגוריו של משה שטיגליץ-אריאל עד פטירתו. שטיגליץ התלונן על כך שמאמצי החסידים מופנים בעיקר לעיר החדשה והם זונחים את העיר העתיקה. הרב ישראל אריאל, יו"ר מכון המקדש, ממשיך לקדם את היוזמה לשיקום בית הכנסת, כהמשך לשיקומו של בית כנסת החורבה, וזאת במקביל לפעילותה של עמותת 'עטרת כהנים'.
בשנת 2010 הקציבה החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי מיליון ש"ח לצורך תכנון ראשוני של שחזור בית הכנסת. המליונר היהודי ודים רבינוביץ' שמימן חלק ניכר משחזור בית הכנסת החורבה, הבטיח להשתתף במימון שחזור בית הכנסת תפארת ישראל, אולם בסופו של דבר נראה כי את בית הכנסת תבנה מדינת ישראל באמצעות משרד השיכון לאחר שתוכניות החברה לפיתוח הרובע להשגת המימון כשלו. בנובמבר 2012 אושרה תוכנית בית הכנסת להפקדה בוועדה המחוזית לתכנון ובנייה.
בנובמבר 2012 אישרה הוועדה המחוזית את התוכנית לשחזור בית הכנסת.
בכ"ז אייר תשע"ד, 27 במאי 2014 (ערב יום שחרור ירושלים) התקיים טקס הנחת אבן הפינה לשיקום בית הכנסת, וזאת לאחר שממשלת ישראל החליטה בהחלטה רשמית להקציב סכום של 50 מיליון שקלים לצורך שיקום ושחזור בית הכנסת.
בט' תשרי תשע"ז, 11 באוקטובר 2016, פרסמה החברה לפיתוח הרובע 'קול קורא' לבית הכנסת, לפיו ייקבע זהות מפעיל בית הכנסת, כשלפי אמות המידה נקבע שבית הכנסת ישמש ברובו כמרכז תיירות, כמרכז אירוח לחיילי צה"ל ותלמידים, וכבית כנסת לאומי וממלכתי. המכרז עורר סערה רבה בקרב חסידי רוזין - בויאן, שיצאו למאבק לביטול המכרז באמצעות הנציגות החרדית בכנסת. בין השאר פורסמו ביום שישי 25 בנובמבר 2016 כתבות חריפות ביומונים החרדים המודיע, המבשר ויתד נאמן כנגד ה'קול קורא'.
בכ"ג בטבת תשע"ט (31 בדצמבר 2018), הונחה אבן היסוד לבנייתו מחדש של בית הכנסת.
ב-26 בינואר 2021 נערכה יציקת רצפת בית הכנסת המשוחזר, בהשתתפות שר הבינוי והשיכון.
בספטמבר 2022 הוצבה אבן הראשה בגג בית הכנסת והושלמה בניית הכיפה.
גלריית תמונות

אנשי הלגיון הערבי סוקרים את בית הכנסת, 21.5.1948
שרידי שער הכניסה הראשי לבית הכנסת, 9/07
שרידי הכותל הדרומי בבית הכנסת
מבט כללי על שרידי בית הכנסת
שרידי חזיתו הראשית של בית הכנסת ברחוב הקראים לצד בניין ישיבת הכותל, 9/07
בית הכנסת תפארת ישראל מתנשא מעל בתי הרובע היהודי, בקו שבין כיפת הסלע לבין כנסיית הדורמיציון, בין שנת 1910 לשנת 1948
קופת צדקה בצורת בית הכנסת תפארת ישראל, תאריך לא ידוע
לקריאה נוספת

זאב ענר (עורך), סיפורי בתים, עמ' 21 - 23
יהואש ביבר, בית הכנסת תפארת ישראל, תל אביב: הוצאת אורבך/משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"ח - 1998
ראובן גפני, יוחאי בן-גדליה ואוריאל גלמן (עורכים), גבוה מעל גבוה: בית הכנסת תפארת ישראל והקהילה החסידית בירושלים, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשע"ו.
הערות שוליים

↑  חי: הנחת אבן פינה לביה"כ 'תפארת ישראל'
↑  האגדה מופיעה במספר מאמרים בספר גבוה מעל גבוה, בעריכת ראובן גפני, יוחאי בן-גדליה ואוריאל גלמן, יד יצחק בן-צבי, תשע"ו
↑  תפארת ישראל, חבצלת, 27 באוגוסט 1863
↑  פאינה מילשטיין, 'בית הכנסת "תפארת ישראל": עיון אדריכלי ואורבני', ראובן גפני, יוחאי בן-גדליה, אוריאל גלמן (עורכים), גבוה מעל גבוה, יד יצחק בן-צבי, תשע"ו. עמ' 209-230
1 2 3 4 5 6  משפחה, י"ט תמוז, תש"ע, אליעזר ראוכברגר
↑  בנימין זאב הלוי ספיר, כבוד קיסר אוסטריא בעה"ק ירושלם ת"ו, הלבנון, 13 בדצמבר 1869
↑  שלום ירושלם, חבצלת, 7 באוקטובר 1870
↑  מסע הכהן, הכרמל, 20 בפברואר 1870
↑  השקפה ארצישראלית, הצבי, 18 בדצמבר 1912
↑  אליעזר בן-יהודה, בוני ירושלים, הצבי, 6 ביולי 1910
↑  דומיניק לאפייר, לארי קולינס, ירושלים, ירושלים, עמ' 85.
↑  דומיניק לאפייר, לארי קולינס, ירושלים, ירושלים, עמ' 381.
↑  בני משה, מתקרב שיקום בית הכנסת 'תפארת ישראל' בירושלים, באתר ערוץ 7, 28 בנובמבר 2012
↑  יוסי אלי עיריית י-ם תשקם את סמל היישוב היהודי בעיר העתיקה
↑  אלירן אהרון, ישוקם בית הכנסת "תפארת ישראל", באתר ערוץ 7, 31 בדצמבר 2018
↑  75 שנים אחרי החורבן: הונחה 'אבן-ראשה' על כיפת בית הכנסת תפארת ישראל שהוחרב על ידי הירדנים, ערוץ 7, 25 בספטמבר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007569792105171  LCCN: no2013052562  VIAF: 158818758   WorldCat (עם VIAF): 158818758 
ספר המקנה מתקופת נשיאותו של האדמו"ר רבי יצחק מבויאן
יעקב פינס

| --- | --- |

יעקב פינס (1979)
 לידה:  17 בינואר 1917 הקסטר, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  4 בדצמבר 2005 (בגיל 88) ירושלים, ישראל
 שם לידה:  יעקב אוטו פינס
 לאום:  ישראלי
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים 
 תחום יצירה:  ציור, הדפס
 פרסים והוקרה:  פרס ירושלים (1962) 
 
יעקב פּינְס (Pins;‏ 17 בינואר 1917 – 4 בדצמבר 2005) היה צייר ואמן חיתוך עץ ישראלי יליד גרמניה. נוסף לאמנותו היה פינס אספן נלהב של אמנות יפנית. על יצירתו זכה בפרס ירושלים לאמנות בשנת 1962.
ביוגרפיה

יעקב אוטו פינס נולד בעיר הקסטר(אנ') שבגרמניה. על אף שמשפחתו הייתה דתית, נשלח פינס לבית ספר חילוני. בנוסף, קיבל חינוך יהודי ממורה פרטי. בנעוריו התעניין באמנות והחל לצייר, על אף התנגדות משפחתו.
ב-1936, לאחר עליית הנאצים לשלטון, עלה לארץ ישראל בגפו. הוריו, שלא הצליחו לקבל אישורי הגירה, נשלחו לגטו ריגה ונספו שם. בארץ ישראל הצטרף פינס ל"שיבולת", קבוצת חלוצים יוצאי גרמניה שפעלה בין השנים 1941-1938. בשנת 1939 חלה בפוליו. לאחר פירוק הקבוצה התגורר פינס בשדה ורבורג.
בשנת 1941 החל ללמוד בבית הספר הפרטי של יעקב שטיינהרט בירושלים בעזרת מלגה שקיבל מן המחלקה הגרמנית של הסוכנות היהודית. בירושלים התקרב פינס אל קבוצה של אמנים יוצאי גרמניה, שהיוו את המרכז האמנותי באותה עת בירושלים.
בשנת 1942 יצר לראשונה הדפסים בטכניקה של חיתוך לינולאום. יצירתו המוקדמת מאופיינת בהשפעת יצירתו של שטיינהרט. בנוסף, ניכרת גם השפעתו של וינסנט ואן גוך. במחצית שנות הארבעים החל פינס לפתח סגנון עצמאי, שהתבטא בשימוש בלוחות עץ גדולים, בנטייה לשימוש בקומפוזיציות אקספרסיביות ובשילוב שבין חיתוך עץ ותחריט עץ.
ב-1945 החל להתעניין באמנות יפנית ובמיוחד בהדפסים יפניים ואף החל לאסוף הדפסים אלו. במהלך שנות החמישים הלכה והתחזקה השפעת אמנות זו על יצירתו. הדבר התבטא בשילוב צבע בהדפסיו, תוך שימוש בלוחות נפרדים לכל צבע וצבע, בתמצות של המוטיב המרכזי, בשימוש בחללים ריקים בקומפוזיציה ולעיתים ביצירת קומפוזיציות נועזות בפורמטים בלתי שגרתיים.
במהלך שנות החמישים זכה פינס להצלחה בינלאומית. תערוכה מיצירותיו הוצגה בשנת 1954 בסמית'סוניאן שבארצות הברית והדפסיו נרכשו לאוספי מוזיאונים גדולים כגון המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק והמוזיאון הבריטי. בתחילת שנות החמישים לימד במכון אבני ובשנת 1956 החל ללמד ב"בצלאל החדש" בירושלים, שם לימד רישום והדפס עד 1977.
מרבית הדפסיו של פינס נוצרו במספר מצומצם יחסית של העתקים, מרביתם על נייר יפני. בראיון משנת 1971 הסביר פינס כי המהדורות הקטנות של הדפסיו נבעו ממחסור בנייר יפני ומהעובדה כי הוא הדפיס את העותקים בהדפסה ידנית (בדרך כלל באמצעות כף עץ) ולא במכבש דפוס. בשנת 1979 הוא עשה הדפס "תרנגול לבן".
בנוסף להדפסיו יצר איורים לספרו של היינריך פון קלייסט - "מיכאל קולהאס" (1953) ולספרו של עמוס עוז "עד מוות" (1971). החל מסוף שנות השבעים הרבה ליצור ציורים בצבעי שמן, המאופיינים בשימוש במשטחי צבע גדולים.
בשנת 1999 היה פינס אחד משני האמנים החיים היחידים שיצירותיהם נכללו בתערוכה הגדולה The Apocalypse and the shape of things to come שנערכה על ידי המוזיאון הבריטי בלונדון לרגל שנת המילניום הממשמשת ובאה; תערוכה אשר סקרה את ייצוג נושא האפוקליפסה באמנות מימי הביניים ועד ימינו. בתערוכה הוצגו חיתוך העץ "מחול המוות" (1945) ושני חיתוכי עץ מסדרת "האפוקליפסה" (1946) שיצר פינס על רקע סיום מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי אירופה.
פינס נפטר בשנת 2005 בירושלים ונקבר במעלה החמישה. בעיר הולדתו הקסטר שבגרמניה הוקם מוזיאון לזכרו, אליו הועבר עיזבונו האמנותי. לוחות ההדפס של פינס שמורים בסדנת ההדפס ירושלים. את אוסף האמנות המרשים של מזרח אסיה, בדגש על אמנות יפנית של המאות השבע-עשרה והשמונה-עשרה, כמו גם את ספרייתו העשירה בנושא זה, תרם פינס למוזיאון ישראל. המוזיאון מחלק מדי שנתיים לזכרו את פרס יעקב פינס לאמן הדפס ישראלי לאמן הממשיך את מורשתו.
גלריה

"בוקר" (1944)
"מקושש העצים" (1950), אוסף מוזיאון ישראל
"באזיקים" (2003/1953), מתוך "חיתוכי–עץ ל"מיכאל קולהאס", סדנת ההדפס ירושלים
"ליצן צלוב" (1961)
"גברת בכפפות" (1964), אוסף מוזיאון ישראל
"גגות" (1972)
"טיגריס" (1982)
פרסים

1957 פרס על שם אוהרה, הביאנלה להדפסים, טוקיו, יפן
1962 פרס ירושלים לאמנות, ירושלים [על חיתוך-העץ "הליצן הצלוב"]
1963 חבר כבוד, האקדמיה לאמנות הרישום, פירנצה, איטליה
1993 פרס מפעל חיים ע”ש מרדכי איש-שלום
1998 עמית כבוד, מוזיאון ישראל, ירושלים
מבחר אוספים ציבוריים

המוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק
המכון לאמנות של שיקגו
המוזיאון היהודי של ניו יורק
המוזיאון לאמנויות יפות, בוסטון
הספרייה הציבורית, בוסטון
מוזיאון פוג, אוניברסיטת הרווארד, מסצ'וסטס
מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ניו יורק
ספריית הקונגרס, וושינגטון די. סי.
הגלריה הלאומית לאמנות (וושינגטון)
מוזיאון פורט-ויין, אינדיאנה
מוזיאון י"ל מאגנס, ברקלי, קליפורניה
המוזיאון הבריטי, לונדון
מוזיאון סטיידלק, אמסטרדם
המוזיאון היהודי, אמסטרדם
מוזיאון פושקין, מוסקבה
המוזיאון הלאומי, ורשה
מוזיאון לודוויג, קלן
אוסף יעקב פינס, הקסטר, גרמניה
הגלריה הלאומית, סידני
הגלריה הלאומית של ויקטוריה, מלבורן
מוזיאון ישראל, ירושלים
מוזיאון תל אביב לאמנות
מוזיאון חיפה לאמנות
מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
מוזיאון בר-דוד לאמנות ויודאיקה
תערוכות יחיד

1945 גלריה בן ברוך, תל אביב
1946 גלריה בן ברוך, תל אביב
1949 גלריה בן ברוך, תל אביב-יפו
1953 הספרייה הציבורית של בוסטון, בוסטון, ארצות הברית
1953 בית האמנים, ירושלים
1954 האוסף הלאומי, הסמיתסוניאן, וושינגטון די.סי., ארצות הברית
1954 מוזיאון חיפה לאמנות מודרנית, חיפה
1955 גלריה בן-אורי, לונדון, אנגליה
1956 גלריה בן ברוך, תל אביב-יפו
1956 בית האמנים, ירושלים
1958 גלריה חצרוני, חיפה
1959 גלריה טריביון לאמנות, ניו יורק, ארצות הברית
1959 בית צבי, רמת-גן
1959 גלריה לובלי, ציריך, שווייץ
1960 בית הנכות הלאומי "בצלאל", ירושלים
1962 המוזיאון הלאומי, בוגוטה, קולומביה
1962 יד לבנים, חולון
1963 גלריה בן-אורי, מלבורן, אוסטרליה
1964 גלריה רודי קומון, סידני, אוסטרליה
1965 הגלריה לאמנות, גילונג, אוסטרליה
1965 גלריה מרקורי, לונדון, אנגליה
1967 מוזיאון הנזה, הקסטר, גרמניה
1968 המוזיאון הלאומי, סן חוזה, קוסטה ריקה
1968 גלריה פאקר-ספראי, בוסטון, ארצות הברית
1969 בית העירייה, נויקלן, ברלין, גרמניה
1969 גלריה ישראל, אמסטרדם, הולנד
1970 מוזיאון הנזה, הקסטר, גרמניה
1970 תיאטרון החאן, ירושלים
1972 גלריה יפו העתיקה, תל אביב-יפו
1973 גלריה "ארטא", ירושלים
1974 מוזיאון י"ל מגנס, ברקלי, ארצות הברית
1974 גלריה "ארטא", ירושלים
1974 גלריה פלס-לוסדן, ברלין
1975 גלריה 865, מנלו פארק, קליפורניה, ארצות הברית
1976 מרכז קהילתי ע"ש הורוביץ, שיקגו, ארצות הברית
1976 אוניברסיטת חיפה, חיפה
1977 האקדמיה הקתולית, טריר, גרמניה
1978 גלריה סאבוק, קלן, גרמניה
1978 גלריה כפר ורדים, פתח תקווה
1979 גלריה בן-אורי, לונדון, אנגליה
1982 גלריה לאמל, מונסטרייפל, גרמניה
1985 גלריה דבל, ירושלים
1985 מוזיאון ישראל, ירושלים
1987 גלריה ויצמן, באר שבע
1989 גלריה עירונית, ירושלים (עם מירון סימה)
1989 רטרוספקטיבה, מוזיאון הקסטר-קורווי, הקסטר, גרמניה
1990 רטרוספקטיבה, ארמון גראפנג, קרמס, גרמניה
1991 מוזיאון למגו, גרמניה
1991 מוזיאון הדפוס, צפת
1993 "ירושלים בחיתוכי-עת וציורים", משכן הכנסת, ירושלים
1993 מוזיאון הרצליה, הרצליה
1994 מוזיאון חולון, חולון
1994 עיריית הקסטר, הקסטר, גרמניה
1994 מוזיאון אשדוד לאמנות, אשדוד
1995 גלריה ספראי, תל אביב-יפו
1997 גלריה למל, גרמניה
1998 גלריה נורה, ירושלים
1998 מוזיאון בר-דוד לאמנות יהודית, קיבוץ ברעם
2000 "רישומים וציורי שמן, 2000-1942", בית האמנים, ירושלים
2000 "פינס: חיתוכי-עץ, 2000-1942", מוזיאון ישראל, ירושלים
2006 "קלאסיקה ירושלמית - תערוכה לזכר יעקב פינס", גלריה נורה, ירושלים
אלבומים וספרים הכוללים חיתוכי עץ מקוריים של יעקב פינס

יערי, יהודה, שלומיאל מצא צל, הוצאת תרשיש, ירושלים, 1948 (סדרה בת 11 הדפסים, אחד לא נכלל בספר. הספר ראה אור במהדורה בת 300 עותקים. כל ההדפסים בספר נעשו מלוחות העץ המקוריים). הלוחות עצמם נשמדו בשריפה שפרצה בבית הדפוס של הפלסטיין פוסט (לימים הג'רוזלם פוסט) ימים אחדים לאחר שנשלמה שם הדפסת הספר. פינס הדפיס סט אחד ויחיד של כל חיתוכי העץ טרם שמסר את הלוחות לבית הדפוס.
פון קלייסט, היינריך, מיכאל קולהאס, הוצאת תרשיש, ירושלים, 1953 (12 הדפסים; מהדורת אלבום של 25 עותקים שנדפסו ביד, חתומים וממוספרים. הספר ראה אור במהדורה בת 1200 עותקים. רק שתי הוינייטות בעמ' 1 ובעמ' 111 נדפסו מלוחות העץ המקוריים).
סדרת הדפסים בהזמנת חברת ממגורות דגון, חיפה, 1968 (סך הכל שישה חיתוכי עץ. מהדורת אלבום של 50 עותקים ועוד 100 הדפסים בודדים שהוזמנו על ידי החברה).
עוז, עמוס, עד מוות, עם עובד, תל אביב, 1971 (סדרה בת 9 הדפסים, מהדורה של 40 עותקים. המהדורה הראשונה של הספר, והיא בלבד, נדפסה מלוחות העץ המקוריים).
Essays on Japanese Art - Presented to Jack Hillier, Robert G. Sawers Publishing, לונדון, 1982, חיתוך עץ ("מטריות יפניות בגשם לונדוני". פרי-להמן, חיתוך עץ מס' 269). הודבק בעמוד מול דף השער (Frontispiece) של כל אחד מעותקי הספר.
תערוכות מאוספיו

אמנות המזרח הרחוק באוסף יעקב פינס; [הקטלוג נערך על ידי יעקב פינס], ירושלים: בית הנכות הלאומי בצלאל, 1964.
The Pins collection: Chinese and Japanese paintings and prints ; text: Jacob Pins, Jerusalem: Israel Museum, 1980.
The Pins collection: Chinese and Japanese paintings and prints: the Israel Museum, Jerusalem, January 1980, the Tel Aviv Museum, November 1983, 2 ed, Tel Aviv: Tel Aviv Museum, 1983.
Hashira-e: From the Jacob Pins collection and the Museum collection; [curator of the exhibition: P. Rosenberg], Haifa: Haifa Municipality, Tikotin Museum of Japanese Art, 1987.
The Jacob Pins collection of Japanese prints, paintings, and sculptures, Jerusalem: Israel Museum, 1994.
ספרו בנושא הדפסי עמוד יפניים

Jacob Pins, The Japanese pillar print Hashira-E, London: R. G. Sawers, 1982
לקריאה נוספת

אויגן קולב, יעקב פינס - נופים [חיתוכי עץ], הוצאת דביר, תל אביב, 1955
חיים גמזו, ציור ופיסול בישראל, הוצאת דביר, תל אביב, 1957
צבי זהר, אויגן קולב, הגרפיקה הישראלית, ספרית פועלים, 1960
בנימין תמוז (עורך), יונה פישר, אמנות ישראל, הוצאת מסדה, 1963, 1966
אלישבע כהן, יעקב פינס - 10 חתוכי עץ, ליאון המדפיס, תל אביב, 1972
בנימין תמוז, דורית לויטה וגדעון עפרת, סיפורה של אמנות ישראל, הוצאת מסדה, 1980
מאירה פרי-להמן (אוצרת), יעקב פינס - חיתוכי עץ 1942-1985, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1985
גדעון עפרת, חיתוך העץ בישראל 1920-1986, סדנת ההדפס ירושלים, 1986
יואב דגון (אוצר), יעקב פינס, חיתוכי-עץ, מוזיאון הרצליה לאמנות, הרצליה, 1992-3
מאירה פרי-להמן (אוצרת),ממזרח ממערב ומעץ - 5 אמני חיתוך עץ ישראלים, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1997
The Apocalypse and the shape of things to come, The British Museum, ספר תערוכה לרגל המילניום, המוזיאון הבריטי, לונדון, 1999, עמ' 316-317
מאירה פרי-להמן (אוצרת), יעקב פינס - חיתוכי עץ 1942-2000, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2000
רונית שורק (אוצרת), זיוה עמישי-מייזלש, יעקב פינס - רישומים וציורי שמן: 1942-2000, בית האמנים בירושלים, ירושלים, 2000
גדעון עפרת, שירת הקבצנים - דמות הקבצן באמנות הישראלית, בית אבי חי, ירושלים, 2008
אריק קילמניק, גדעון עפרת ואירנה גורדון, 100 שנות אמנות הדפס בישראל, סדנת ההדפס ירושלים, 2015
גדעון עפרת, ברלין-ירושלים:אמנות העלייה מגרמניה, בית לאמנות ישראלית, תל אביב, 2015
הערות שוליים

↑  ראו: שורק, רונית (אוצרת), פינס: רישומים וציורי-שמן, 2000-1952, בית האמנים, ירושלים, 2000, עמ' 4.
↑  ראו: תמוז, בנימין (עורך), סיפורה של אמנות ישראל, מסדה, 1980, עמ' 103, 121-122.
↑  ראו: פרי-להמן, מאירה (אוצרת), פינס: חיתוכי-עץ, 2000-1942, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2000, עמ' 5.
↑  ראו: פרי-להמן, מאירה (אוצרת), פינס: חיתוכי-עץ, 2000-1942, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2000, עמ' 5. וגם תמוז, בנימין (עורך), סיפורה של אמנות ישראל, מסדה, 1980, עמ' 114.
↑  ראו: פרי-להמן, מאירה (אוצרת), פינס: חיתוכי-עץ, 2000-1942, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2000, עמ' 5, 13.
↑  ראו: ירמיהו הלפרן, יעקב פינס במוזיאום, חרות, 24 בספטמבר 1954
↑  ראו: צבי לביא, בבית היוצר: יעקב פינס: צץ רעיון ורצים אחר העץ, מעריב, 14 בינואר 1971
↑  ראו: מוזיאוניים - תערוכות: בית האמנים, הארץ, 19 באוקטובר 1962
↑  ראו: צבי לביא, בבית היוצר: יעקב פינס: צץ רעיון ורצים אחר העץ, מעריב, 14 בינואר 1971
↑  בשיחה עם כותב הערך שנתקיימה בשנות התשעים.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 276062  NLI: 987007266668805171  AGSA: 8521  BnF: cb131814880 (data)  GND: 119463695  ISNI: 0000 0001 1475 3458  LCCN: n82128875  NGV: 3700  NTA: 069660484  RKD: 322111  SNAC: w67m1h4k  SUDOC: 094327386  ULAN: 500129340  VIAF: 76455336   WorldCat (עם VIAF): 76455336 
קבוצת אמנים ב"קפה טעמון" בשנות הארבעים; מימין לשמאל: מירון סימה, לודוויג יהודה וולפרט, איזידור אשהיים, יעקב פינס, יוסי שטרן ומרדכי ארדון
רמי לוי שיווק השקמה

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה ציבורית
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בתל אביב
 סימול:  רמלי
 מוטו:  "סל הקניות הזול במדינה"
 מייסדים:  רמי לוי
 תקופת הפעילות:  1976–הווה (כ־49 שנים)
 חברות בנות:  רמי לוי תקשורת, קופיקס, שווייצריה הקטנה
 מיקום המטה:  ירושלים 
 משרד ראשי:  האומן 15, ירושלים
 בעלות:  רמי לוי (39.91%)
 ענפי תעשייה:  קמעונאות, תעשיית הטלקומוניקציה, תעשיית הטלפונים הניידים 
 מוצרים עיקריים:  רשת מרכולים
 שווי שוק:  3.71 מיליארד ש"ח (9 בפברואר 2025)
 הכנסות:  7.18 מיליארד ש"ח (2023)
 רווח תפעולי:  307 מיליון ש"ח (2023)
 רווח:  205 מיליון ש"ח (2023)
 הון עצמי:  629 מיליון ש"ח (2023)
 סך המאזן:  4.20 מיליארד ש"ח (2023)
 יו"ר:  מרדכי ברקוביץ
 מנכ"ל:  רמי לוי, יפית לוי-אטיאס
 עובדים:  7,500
  
 www.rami-levy.co.il
 
רשת חנויות רמי לוי שיווק השיקמה 2006 בע"מ, המוכרת בשם המקוצר רמי לוי שיווק השקמה או רמי לוי היא חברה המפעילה רשת מרכולים בישראל ונמצאת בשליטתו של איש העסקים רמי לוי, המשמש גם כמנכ"ל החברה. מרדכי ברקוביץ' הוא יו"ר הדירקטוריון שלה. ב-2011 מנתה הרשת כעשרים סניפים ותפסה כ-20% מנתח השוק בירושלים ומקום שלישי במדינת ישראל כולה עם כ-7% מנתח השוק. נכון לסוף 2023 כוללת הרשת כ-57 סניפים. מניות החברה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב והן כלולות במדד תל אביב 125.