stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קבלת מצוות בגיור
חשיבות קבלת המצוות

לפי אחת הגישות, הליך הגיור מתחיל עם קבלת המצוות, והוא נשלם על ידי אקטים פורמליים כמו מילה (לגברים) וטבילה (לגברים ונשים), ובזמן שבית-המקדש קיים – גם על ידי הבאת קרבן. יש להבחין בין הסכמת הגר להתגייר ("קיבל- מלין אותו מיד") לבין קבלת המצוות בלב, שהיא התחייבותו של המתגייר וגמירות דעתו לקבלן. האחרונה היא שמהווה, לדעת חלק מהפוסקים, את עיקרו של הגיור. על פי גישה אחרת, הגיור מיסודו תקף במילה וטבילה בלבד, גם ללא אקט פורמלי של קבלת מצוות.
יש חוקרים שכתבו כי "קבלת מצוות" קיבלה בכורה מיוחדת בעת החדשה עקב גורמים פנימיים וחיצוניים שהשפיעו על העם היהודי – חילון, מודרניזציה, אמנציפציה ולאומיות. הגיור נתפס בעקבות כך כהצטרפות לדת ישראל, ולפיכך, קבלת המצוות היא עיקר הגיור, ובלעדיה אין למילה ולטבילה משמעות כלשהי. לעומת זאת, הגישה האחרת רואה את הגיור כהצטרפות לאתנוס היהודי וכתהליך של "לידה מחדש".
הכוונה הנדרשת בקבלת המצוות

הרב יוסף רוזין (הרוגצ'ובר) כותב שקבלת מצוות משמעה גיור מרצון חופשי של המתגייר, להבדיל מגיור בעל כורחו. כלומר, מתוך כך שהגיור נעשה באופן חופשי, חלות על הגר אוטומטית כל המצוות, כפי שהן חלות על כל יהודי באשר הוא. לשיטתו "קבלת מצוות" היא אך החלטת והסכמת הגר להתגייר מתוך רצון, ואין כאן דרישה שיקבל עליו במוצהר את כל המצוות. ניצנים לעמדה זו ניתן למצוא בדברי הרמב"ן. לדבריו, כדי שגיור יחשב לשם שמים, די בהצהרה מילולית בלבד, גם אם ניכר שאין לבה של המתגיירת שלם עם הצהרתה: "אם הודית בפיה... אפילו נחשב שהייתה גירותה מפני היראה, דינה כישראלית גמורה". עמדה דומה ניתן למצוא גם בשו"ת הרדב"ז.
הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל מסביר את דברי הרוגצ'ובר כך שהחלטת והסכמת הגר להתגייר צריכות להיות מתוך הבנת ההשלכות של ההליך, אך אין הוא מחויב לקבל עליו לקיים בפועל את כל המצוות. קבלת המצוות משמעותה הבנת הגר שעם הגיור כלל המצוות יחולו עליו, והוא ייענש על מה שלא יקיים: "גר שקבל עליו המצוות ועונשן, אף על פי שידוע שלא יקיים אותם, מקבלים אותו אחרי שהודיעו לו מצות קלות וחמורות, עונשן ושכרן. שגם אם יחטא ויענש, מכל מקום זכות היא לו לזכות באותן המצוות שיקיים אותם...". ובאופן אחר: "אין דורשין ממנו לקיים המצוות, ואף לא צריך שבי"ד ידעו שיקיים אותן – דאם לא כן, לא יקבלו גרים בישראל, דמי יערוב שגוי זה יהיה נאמן לכל מצוות התורה. אלא מה שמודיעין לו מקצת מצוות הוא כדי שאם ירצה – יפרוש. וכדי שלא יוכל לומר אחר כך 'אילו ידעתי לא הייתי מתגייר'. זהו לכתחילה, אבל בדיעבד אם לא הודיעוהו אינו מעכב... שאין תנאי קיום המצוות מעכב את הגרות, אפילו לכתחילה".
דעה נוספת בפוסקים היא שאנו מאמינים להצהרתו של הגר שהוא מתכוון לשמור מצוות, למרות שאנו יודעים שכפי הנראה הוא איננו מתכוון באמת לעשות זאת. הנימוק לזה הוא ש"דברים שבלב אינם דברים". הרב משה ניימן, בעל שו"ת 'הלכה למשה', כתב שגם במקרה שבו "הגרים שמתיהדים רק לפנים... והן עוברים על כל המצות בפרהסיא", אין לבטל את הגיור לקולא, משום שאפילו בדיני קידושין ההלכה היא ש"במקדש על מנת שאני צדיק אפילו הוא רשע גמור חוששין לקידושין שמא יהרהר תשובה בלבו", וכך יש לחשוש גם בגיור. וכן כתב הרב צבי מגנצא גם לעניין לכתחילה. בכיוון דומה הרב דוד צבי קצבורג הסביר שבגיור איננו הולכים אחר הרוב אלא חוששים גם למיעוט, וכך למרות שרוב הגרים חוזרים לסורם אנו ממשיכים לקבל אותם, כדי שלא לדחות נפש גר טהורה שאכן רוצה להצטרף לעם ישראל.
גם הרב שלמה זלמן ליפשיץ סבור, בדומה, שקבלת מצוות אין משמעותה התחייבות לעשיית כל המצוות, אלא האקט הפורמלי של מעשה הגיור הכולל את הליך הטבילה: "דכיוון שטבל עצמו להיות גר ולהיכנס בדת ישראל, ממילא הוי קבלת המצוות".
לעומת דעות אלה, הרב יצחק יהודה שמלקיש כותב שקבלת מצוות משמעה כוונת המתגייר לשמור בפועל לכל הפחות את המצוות העיקריות. לדבריו צריך לראות שהגר "מקבל על עצמו באמת לשמור עיקרי הדת ושאר מצוות שבת, שמחלל שבת כעובד עבודה זרה... ואם אין מקבל עליו שמירת שבת ומצוות כדת, לא הוי גר."
קבלת מצוות לעומת הודעת בית הדין

במהלך הליך הגיור על בית הדין להודיע למתגייר אודות המצוות בהן הוא מתחייב: "מודיעין אותו מקצת מצוות קלות ומקצת מצוות חמורות.." (תלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף מ"ז, עמוד א'). בדרך זו מבטיח בית הדין שהתחייבות המתגייר לקבלת המצוות תהא מסוימת ורצינית, שכן ללא הודעה והתחייבות יכול הגר לומר לאחר זמן: "אילו הייתי יודע כן, לא הייתי מתגייר". מטרת ההודעה היא גם להניא את המתגייר מלהסתופף בקהל ה', כך שרק אם יקבל על עצמו להמשיך בתהליך גם לאחר ההודעה, יסכים בית הדין לקבלו.
במהלך השנים התעורר פולמוס אם הגיור תקף בדיעבד, אם לא הודיעו לגר מקצת מצוות קלות ומקצת מצוות חמורות. בסוגיה התלמודית, העוסקת בגר שהתגייר בין נכרים, ואיננו מודע למצוות השבת, דנו הראשונים כיצד ייתכן שהמתגייר לא ידע על מצוות שבת, והרי קדמה לגיור הודעה על מקצת המצוות, וברי שביניהן מצוות שבת. התוספות קבעו כי אכן לא הודיעו לו מצוות שבת, ברם, הרמב"ן הסביר שהדבר נעשה בטעות, "שטעו ולא הודיעוהו". מכאן נראה כי בדיעבד, אי הודעת המצוות אינו מעכבת את הגיור. כך סיכם זאת הריטב"א: "שקיבל עליו בפני שלושה, ונתגייר בפניהם, אלא שלא הודיעוהו מצות שבת, שאין זה מעכב, והלך ודר בין הגוים ולא ידע לעולם מצות שבת".
מסקנה דומה מפורשת גם ברמב"ם. הב"ח (בית חדש) הבין מדבריו שאף קבלת המצוות אינה מעכבת בדיעבד, אם כי רבים הבינו אחרת וסברו כי הרמב"ם מחלק בין הודעת המצוות שאינה מונעת את הגיור, לקבלת המצוות המהווה תנאי הכרחי לגיור. מהעתקתו של השולחן ערוך את דברי הרמב"ם, נראה כי גם הוא מבחין בין הודעת מצוות לקבלתן.
יש להבהיר, כי קיים פער בין הודעת מצוות על ידי בית הדין לקבלת המצוות על ידי המתגייר: הודעת המצוות צריכה להיות על מצוות מסוימות (כדברי הגמרא – 'מקצת מצוות..') ואילו קבלת המצוות צריכה, לפחות על פי פשט הברייתא הנ"ל, להיות התחייבות כללית ביחס לכל המצוות, אף על פי שביה"ד לא פורטן אחת לאחת. האחרונים סוברים שרק הודעת המצוות על פרטיהן אינה פוגעת בתוקף הגיור, אבל אי קבלת המצוות בכללן על ידי הגר, פוגעת בתוקף הגיור, שכן "כל עניין קבלת המצוות בגירות הוא לעשות כל מה שציווה השי"ת. לא קבלה על פרטי המצוות אלא קבלה כללית שמקבל לעשות".
קבלה חלקית של המצוות

הברייתא המובאת בתלמוד מתארת מה דינו של גר שקיבל חלק מהמצוות: "גוי שבא לקבל דברי תורה, חוץ מדבר אחד, אין מקבלין אותו. ר' יוסי ברבי יהודה אומר - אפילו דקדוק אחד מדברי סופרים". הדברים נלמדים אף מהאמור בספרא "'כאזרח'- מה אזרח שקיבל עליו את כל דברי התורה, אף גר שקיבל עליו כל דברי התורה. מכאן אמרו גר שקיבל עליו את כל דברי התורה חוץ מדבר אחד אין מקבלים אותו" (פרשת קדושים פרק ח).
יש שפרשו את המונח "חוץ מדבר אחד" באופן מרחיב, ויש שפרשוהו באופן מצומצם. בדורות האחרונים קנו שתי שיטות מרכזיות מקום בהבנת "חוץ מדבר אחד":
שיטת האחיעזר (ר' חיים עוזר גרודזנסקי): - שיטתו נוטה לקולא, ולדבריו כוונת חכמים היא שאין לקבל מתגייר שבעת גיורו מתנה בפירוש שלא יקבל מצווה מסוימת, ושלא תחול עליו החובה לקיימה, וזאת משום שהגיור הוא הליך מוחלט ובלתי מותנה. אולם מי שקיבל עליו את המצוות כדין, אלא ש"בדעתו לעבור לתיאבון - אין זה חסרון בדין קבלת המצות". האחיעזר סייג את דבריו וקבע כי במציאות שבה "ברור הדבר שבודאי יעבור אחרי כן על איסורי תורה, חלול שבת ואכילת טריפות, ואנו יודעים בבירור כוונתו שאינו מתגייר רק לפנים, ולבו בל עמו, הרי אומדנא דמוכח שמה שאומר שמקבל עליו המצות - לאו כלום הוא", ולכן "זהו חסרון בקבלת המצות". וכך כתב הרב אונטרמן ביחס לגיור עולים מרוסיה. עם זאת, האחיעזר חווה דעתו שאין למחות במגיירים באופן זה: "אין אני מוצא לנכון שירעישו על זה רבני הדור, ולצאת במחאה גלויה נגד הגרות, כי בעיני עמי הארץ זהו כחלול השם שאינם מניחים הנשים להתגייר, ובפרט הילדים שבאמת על פי דין אפשר לגיירם".
שיטת האגרות משה (ר' משה פיינשטיין): - שיטה זו נוטה לחומרא, ולפיה הבא להתגייר חייב לקבל עליו את כל המצוות. קבלת מצוות המשיירת, ולו מקצתן, פוסלת את הגיור. לפי שיטה זו, אם גיירו את מי שקיבל עליו את המצוות "חוץ מדבר אחד" – גיורו בטל, וזאת אף אם הסיבה שגר אינו מעוניין לקיים את כל המצוות היא "לתיאבון" (משיקולים אינטרסנטיים) ולא כעמדה עקרונית. במקרה בו אישה בקשה להתגייר, והייתה נשואה בנישואין אזרחיים לכהן, קבע הרב פיינשטיין שגם אם תקבל עליה את כל המצוות, אבל לא תקבל עליה את האיסור לגיורת להינשא לכהן - גיורה בטל, כיוון שלא קיבלה עליה אחת מן המצוות. במקרה אחר נשאל הרב פיינשטיין על גיורת שבעת קבלת המצוות חשבה בלבה שתלך ביום טוב למקום עבודתה בגלל דוחק הפרנסה, אך תשתדל למעט באיסורים (לא תכתוב וכיוצא בזה). בנסיבות אלו קבע שהגיור תקף, משום שאילוצי פרנסה משקלם כבד ונחשב כאונס בדיני נפשות, ודינה כדין המתגייר על דעת שאם יאיימו על חייו יעבור אף על שלוש העבירות שדינן ייהרג ואל יעבור, שגיורו תקף.
ביטול גיור למפרע

פרשנים שונים עסקו במי שקיים את ההליך הפורמלי של הגיור, דהיינו מילה (לגברים) טבילה וגיור בפני בי"ד, אך למפרע התגלה פגם בקבלת המצוות. פגם בקבלת המצוות יכול להיות היעדר כל כוונה לקבל מצוות, או קבלה של חלקן בלבד, או רק קבלת היסודיות שבהן בלבד, כגון שבת וכשרות.
כעקרון בסופו של מעשה הגיור נשלמת הגרות: "טבל ועלה הרי הוא כישראל לכל דבריו". גם אם המתגייר חזר לסורו, אי אפשר להפקיע את גרותו. בנסיבות אלו הוא נחשב "ישראל מומר" ולא כגוי. הרציונל לכך הוא עקרון סופיות הגיור. קביעת הסטאטוס האישי צריכה להיות ברורה וסופית ולא רופפת ומשתנה. ברם, כאשר מתברר שהיה פגם בקבלת המצוות בעת הגיור, אפשר שהגיור בטל. התחייבות המתגייר לקבל מצוות היא בעצם מהותו של הגיור. במקרים בהם קבלת המצוות, נעשתה למראית עין בלבד, לא יעלה על הדעת לומר שלא נוכל לערער אחר תוקף פעולת המתגייר במרמה. קבלת המצוות היא "היסוד הנפשי" של מעשה הגירות, ומשיש בו פגם, נכון לערער אחר תוקף הגיור ולהפקיעו מעיקרא כאילו לא היה.
יש כתבו שגם אם המתגייר קיבל את המצוות בפיו בפני בי"ד, אין מניעה עקרונית להצהיר על בטלות הגיור אם ברור שקבלת המצוות בפה הייתה למראית עין בלבד ולא ביטאה רצון אמיתי וקבלה בלב. מנגד, לדעת הרב חיים דב אלטוסקי הגיור תקף בדיעבד, משום שלפי הרמב"ם קבלת המצוות לא מעכבת בדיעבד, ולפירושו כך גם נפסק בשולחן ערוך, וממילא גם בהיעדר כל כוונה שהיא לקבל את המצוות - הגיור חל, ולכן התנגד לטענות שהחלו להישמע בשנות ה-70 נגד גיורי הרבנות הראשית.
לדעת הרב עובדיה יוסף, אם ברור 'שלא נתכוונו מעולם לקיים המצוות בפועל, אזי גם בדיעבד יש לומר שאינם גרים. אבל אם לא היה אומדנא דמוכח בשעת הגיור, אף על פי שבסופו של דבר הם חזרו לסורם, דינם כישראל מומר, שאע"פ שחטא – ישראל הוא'. מנגד, יש סוברים שגם אם הגר התכוון בשעת הגיור לעבור איסורים - אין זה מבטל את גירותו, כי קבלת המצוות משמעותה שמבין שהוא מחויב במצוות ומקבל על עצמו שאם יחטא יענש בהתאם.
הערות שוליים

1 2  תלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף מ"ז, עמוד ב'
↑  מסכת גרים, פרק ב' הלכה ד; משנה תורה לרמב"ם, ספר קדושה, הלכות איסורי ביאה, פרק י"ג, הלכה ה'
↑  מנחם פינקלשטיין, הגיור - הלכה ומעשה, עמ' 20, 35-36
↑  צבי זהר ואברהם שגיא, גיור וזהות יהודית - עיון ביסודות ההלכה, עמ' 173-174
↑  אריה אדרעי, פולמוס הגור בישראל בהקשרו האידיאולוגי וההיסטורי, שנתון המשפט העברי כז, עמ' 13-16
↑  צבי זהר ואברהם שגיא, גיור וזהות יהודית - עיון ביסודות ההלכה, עמ' 13
↑  הרב יוסף רוזין, צפנת פענח, עמ' הלכות איסורי ביאה פרק יג הלכה ו
↑  רמב"ן, פירוש על התורה, דברים פרק כא פסוק יב
↑  שם; צבי זהר ואברהם שגיא, גיור וזהות יהודית – עיון ביסודות ההלכה, 175-181. שם גם כתבו כי בפירושו לתלמוד (יבמות דף מה עמוד ב' ד"ה מי לא טבלה), הרמב"ן הציג אפשרות נוספת של זיהוי קבלת המצוות דווקא כהתחייבות למול ולטבול.
↑  שו"ת הרדב"ז, חלק ד סימן רפט; צבי זהר ואברהם שגיא, גיור וזהות יהודית – עיון ביסודות ההלכה, 176-177.
↑  הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, שו"ת משפטי עוזיאל, כרך ב, יורה דעה, סימן נח.
↑  הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, פסקי עוזיאל, שאלות הזמן, סימן סה.
↑  דעת הרב עוזיאל בעניין קבלת מצוות בגיור, באתר ישיבת הר ברכה
↑  משנת אברהם ל"ת קט"ז, עמ' רע"ד
↑  שו"ת הלכה למשה, חלק א, סימן ש
↑  הרב צבי מגנצא, אור המזרח, כרך לח, עמ' 251 והלאה
↑  תל תלפיות, כרך ט, עמ' 228
↑  הרב יצחק יהודה שמלקיש, שו"ת בית יצחק, חלק ב, סימן ק, אות יג; זהר ושגיא, 195-202.
↑  ספר מצוות גדול (סמ"ג), מצוות לא תעשה, קטז ; מנחם פינקלשטיין, הגיור- הלכה ומעשה, 22
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף סח עמוד א.
↑  תוספות על מסכת שבת, דף סח עמוד א, ד"ה גר.
↑  חידושי הריטב"א, שבת דף סח עמוד א; מנחם פינקלשטיין, הגיור- הלכה ומעשה, 102-104.
↑  רמב"ם, הלכות איסורי ביאה, יג, יז: "גר שלא בדקו אחריו, או שלא הודיעוהו המצוות ועונשן, ומל וטבל בפני שלושה הדיוטות – הרי זה גר"
↑  ראו חמדת שלמה, יו"ד סי' כט אות כב: "נראה לענ"ד דקבלת המצות והודעת המצות שני עניינים הם, דקבלת המצוות היא בסתם שקיבל עליו ליכנס בדת יהודית...והודעת המצוות היא להודיע לו עניין המצוות – דאיתא בגמרא 'אכילת חלב' וכו', וכן שכרן ועונשן.... ולעולם בקבלת מצוות בסתם מעכב, דזהו עיקר הגירות, שנכנס לדת יהודית"; מנחם פינקלשטיין, הגיור- הלכה ומעשה, 105.
↑  שו"ת מנחת יצחק, חלק א, סימן קכא, אות א
↑  תלמוד בבלי, מסכת בכורות, דף ל', עמוד ב'
↑  אחיעזר, חלק ג סימן כו
↑  מנחם פינקשלטיין, הגיור הלכה ומעשה, 114-119
↑  הרב יהודה אונטרמן, הלכות גיור ודרך ביצוען, תורה שבעל פה כרך יג, עמודים יג-כ
↑  שו"ת אחיעזר חלק ג' סוף סימן כ"ח.
↑  להרחבה בביאור שיטת האחיעזר בגיור, ראו במאמר זה.
↑  אגרות משה, אבן העזר ח"ב סימן ד; אגרות משה, יורה דעה ח"ג סי' קו-קח
↑  מנחם פינקשלטיין, הגיור הלכה ומעשה, 119-124
↑  מנחם פינקשלטיין, הגיור הלכה ומעשה, 306
↑  מנחם פינקשלטיין, הגיור הלכה ומעשה, 308
↑  באנלוגיה לרמב"ם, הלכות תשובה פ"ב ה"ב – "כל המתוודה בדברים ולא גמר בלבו לעזוב, הרי זה דומה לטובל ושרך בידו, שאין הטבלה מועלת לו עד שישליך השרץ.."מנחם פינקלשטיין, הגיור הלכה ומעשה, 309
↑  הרב חיים דב אלטוסקי, חידושי בתרא, מהדורה קמא סימנים רסב-רסו
↑  הרב עובדיה יוסף, "בעיות הגיור בזמננו", תורה שבעל פה יג (תשל"א) עמ' כט, הובא בפינקלשטיין עמ' 315-306
↑  והשיב משה, יו"ד סימנים נ ונ"א
פעיל זכויות אדם

מלאלה יוספזאי – פעילת זכויות נערות פקיסטנית.
פְּעִיל זכויות אדם הוא מונח המתאר אדם שפועל באופן פרטי או במסגרת קבוצתית (תנועה, ארגון, עמותה וכדומה) למען שמירה, קידום ויישום זכויות אדם, לרבות זכויות אזרחיות ופוליטיות, כלכליות, חברתיות ותרבותיות. האו"ם והאיחוד האירופאי מכירים בפעילי זכויות אדם כקבוצה שנמצאת בסיכון גבוה לרדיפה (אנ') ולכן ניסחו הנחיות להגנתם.
הגדרת פעיל זכויות אדם

מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם הגדירה את מהותו של פעיל זכויות האדם ונתנה קווים לדמותו. על פי הגדרה זו, פעילי זכויות אדם מחויבים לערכים האוניברסליים של זכויות אדם, ופועלים למען שוויון, עזרה לזולת ואי-אפליה לטובת בני אדם שזכויות יסוד נשללו מהם. הם סוכנים לשינוי חברתי המהווים גורם חשוב בשמירה על הצדק והדמוקרטיה,  ופעמים רבות הם מפגינים נחישות ואומץ רב. כל אדם יכול להיות פעיל לזכויות אדם, אולם, לפי הגדרת המועצה, הוא חייב לקבל את האוניברסליות של זכויות האדם. אדם לא יכול לשלול זכויות אדם מצד אחד, ולטעון שהוא פעיל זכויות אדם מצד שני. לדוגמה: אדם לא יכול לפעול להגנת זכויות הגבר, בעודו תומך בשלילת זכויות האישה.  פעיל זכויות אדם לא בהכרח מציית לחוק המדינה. השאלה המרכזית הנוגעת להגדרתו כפעיל זכויות אדם היא שאלת המניע: האם פעולותיו נעשות בשם הרצון ליישם, לקדם ולשמור על זכויות האדם?.
מאפיינים

פעילי זכויות אדם עשויים לפעול למען קידום, שמירה ויישום של זכות אדם אחת. כך למשל פעילים שונים עשויים להתמקד בפעילות למען זכויות ספציפיות כגון הזכות לחיים, הזכות למזון, הזכות למים ולהיגיינה (אנ'), חופש הביטוי, חופש ההתאגדות, הזכות להליך הוגן וחופש התנועה, וכן לפעול נגד פרקטיקות ספציפיות כגון הוצאות להורג, עינויים, מעצר מנהלי והשחתת איבר המין הנשי. בנוסף, פעילי זכויות אדם עשויים להתמקד בקידום זכויות אדם של קבוצות ספציפיות (למשל פעילי זכויות הילד, פעילי זכויות נשים, פעילי זכויות פליטים ופעילי זכויות להט"ב). פעילי זכויות אדם פועלים ליישום אמנות זכויות אדם בכל העולם ובכל המשטרים (במדינות דמוקרטיות ומדינות שאינן דמוקרטיות, במדינות מפותחות ובמדינות מתפתחות). ישנם פעילי זכויות אדם שעושים את מלאכתם בשכר (למשל במסגרת פעילות באגודה או עמותה) וישנם פעילים שעושים את מלאכתם בהתנדבות. פעילי זכויות אדם עשויים לעבוד בשלל מקצועות ולקדם באמצעותם זכויות אדם (למשל: עיתונאים, רופאים, אנשי חינוך ועורכי דין חברתיים). אלמנט העשייה הוא מהותי בהגדרה של פעיל זכויות אדם, ולא עצם השתייכותו של אדם לארגון מסוים. אדם מוגדר כפעיל זכויות אדם בעיקר באמצעות מעשיו שלו וההקשר בו הם נעשים, ללא קשר לשאלת השתייכותו הארגונית, מקצועו והאופן בו הוא מכנה את עצמו.
דרכי פעולה

רוב פעילי זכויות האדם פועלים ברמה המקומית או הלאומית ופועלים לקידום זכויות אדם בקהילה שלהם או במדינה שלהם, אולם ישנם גם פעילי זכויות אדם הפועלים ברמה הבינלאומית. פעילי זכויות אדם עשויים להתמקד במדיניות של ממשל ולפעול להבטחת הגשמת הרעיון של זכויות אדם בתחומו. פעילי זכויות אדם חוקרים תופעות ומקרים שונים, אוספים מידע ומדווחים על הפרות של זכויות אדם. על מנת לעורר דיון ציבורי ותקשורתי ולערב גורמים פוליטיים ומשפטיים, הם עשויים להשקיע מאמץ בשתדלנות. פעולות אלו נעשות לרוב במסגרת של ארגוני זכויות אדם שמפרסמים דוחות תקופתיים לגבי הממצאים שלהם, אולם לעיתים מידע על הפרת זכויות אדם עשוי להתפרסם על ידי פעילי זכויות אדם שפועלים באופן פרטי. חלק גדול מהפעילות של פעילי זכויות אדם קשור בניסיון להגן על קורבנות של הפרת זכויות אדם. במקרים אלו, הפעילים עשויים לספק ייעוץ משפטי, ייצוג בהליך משפטי ואף תמיכה שיקומית. בנוסף, פעילי זכויות אדם פועלים גם על מנת למצות את הדין עם מפרי זכויות האדם, זאת באמצעות פתיחה של הליך משפטי, ועזרה בבניית תיק משפטי (למשל: איתור עדים). כך פעילי זכויות אדם פועלים גם על מנת להבטיח צדק עבור הקורבנות וגם על מנת להקטין סיכויי הישנות ההפרה של אותה זכות בעתיד.
ההצהרה על פעילי זכויות אדם

משנות התשעים הלכה וגברה ההכרה בתפקיד המרכזי של פעילי זכויות אדם במאבק לכינון עקרונות אוניברסליים לזכויות אדם, וכן בהכרתם כקבוצה בעלת סיכון גבוה לרדיפה. בכל שנה, מאות פעילי זכויות אדם ברחבי העולם נופלים קורבן לרדיפה בידי הממשל או בידי קבוצות לא ממשלתיות בגין פעולתם לקידום זכויות אדם והדמוקרטיה. הם עשויים להיות נתונים למסע הכפשות, לאיומים, להפחדות, להטרדות, למעצרי שווא, למעקבים, לחטיפה, לכליאה ואף להתעללות, עינויים, העלמה, אונס ורצח.
ב-9 בדצמבר 1998, פרסם האו"ם את ההצהרה על פעילי זכויות האדם (באנגלית: Declaration on Human Rights Defenders). הצהרה זו היוותה נקודת ציון חשובה בתנועה לזכויות האדם (אנ') והביעה מחויבות גדולה לפעילי זכויות אדם. ההצהרה מכירה בחשיבותם של פעילי זכויות אדם ובזכותם לפעול על מנת לקדם ולשמור על זכויות האדם. בנוסף, ההצהרה מתארת את הקשיים והסכנות הניצבים בפני פעילי זכויות האדם בעולם, את הדרכים להגן עליהם ואת החובה של המדינות לספק הגנה זו. לפי ההצהרה, לפעילי זכויות אדם יש אחריות לשמור על הדמוקרטיה ולקדם זכויות אדם כפי שהן מוגדרות במסגרת ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם ואמנות זכויות אדם.
הזכויות של פעילי זכויות האדם לפי הצהרת האו"ם:
הזכות להגנה.
הזכות לחופש ההתאגדות.
הזכות לפתח ולדון ברעיונות חדשים לשמירת זכויות אדם, והזכות לקדם רעיונות אלו.
הזכות לבקר סוכנויות ממשלתיות וגופי ממשל, ולהציע שיפורים לייעול תפקודם בנושא זכויות אדם.
הזכות לספק ייעוץ משפטי או כל ייעוץ ועזרה אחרים במטרה להגן על זכויות אדם.
הזכות לתקשר ולקבל נגישות לארגונים ממשלתיים או לא ממשלתיים.
הזכות לנגישות למשאבים במטרה להגן על זכויות אדם, לרבות הזכות לקבל מימון מחו"ל.
בשנת 2000, האו"ם מינה לראשונה דָוָח מיוחד (אנ') לענייני פעילי זכויות אדם על מנת לקדם וליישם את עקרונות ההצהרה על פעילי זכויות האדם. נכון לשנת 2022, מארי לולור (אנ') מאיישת תפקיד זה.
אף על פי שתפקיד ההצהרה הוא להגן על פעילי זכויות אדם ולהטיל אחריות על המדינות להגנתם, בפועל מדינות רבות אינן מגינות על פעילי זכויות אדם. משטרים סמכותניים מסרבים לכבד זכויות אדם, מגבילים את החברה האזרחית, ורודפים אחרי פעילי זכויות אדם (מענים, כולאים, מעלימים ואף רוצחים אותם).
רדיפת פעילי זכויות אדם

בין השנים 1997–2003 תועדו 3,324 מקרים של פגיעה בפעילי זכויות אדם בלמעלה מ-50 מדינות (משנת 2001 מספר המקרים שתועדו עלה באופן משמעותי). הפגיעות הנפוצות ביותר הן מעצר שרירותי, כליאה ואיומים. הפוגעים הבולטים ביותר הם משטרה, צבא וכוחות מזוינים ומערכת המשפט במדינה. במדינות דמוקרטיות מתרחשות הרבה פחות פגיעות בפעילי זכויות אדם מאשר במדינות לא דמוקרטיות. פגיעות בפעילי זכויות אדם קשורות באופן ניכר למדינות בהן קיימת צפיפות אוכלוסין גדולה וכן למדינות בהן מתרחשים קונפליקטים אלימים.[דרוש מקור]
חקיקה ויוזמות להגנת פעילי זכויות אדם

מאז פרסום ההצהרה על פעילי זכויות אדם, ההכרה בחשיבות פעילי זכויות אדם כסוכני שינוי הלכה והתגברה. גופים ממשלתיים וגופים בלתי ממשלתיים פיתחו מגוון של מנגנונים שנועדו להגן על פעילי זכויות אדם שנמצאים בסיכון
בשנת 2004, פרסם האיחוד האירופאי מסמך הנחיות להגנה על פעילי זכויות אדם שכולל את יוזמת ערי המקלט (Shelter City initiative) במסגרתה, המדינות החברות באיחוד האירופאי ינפיקו במקרה הצורך ויזת חירום לפעילי זכויות אדם ממדינות עולם שלישי ולבני משפחתם שנמצאים בסכנה, ויקלטו אותם במדינתם לזמן מוגבל. יוזמה זו התקבלה על ידי הפרלמנט האירופאי בשנת 2010. באותה השנה, הפרלמנט ההולנדי, אימץ יוזמה זו, ויוזמת עיר המקלט הראשונה התממשה לראשונה בשנת 2012 בעיר האג.
בשנת 2007, הארגון העולמי נגד עינויים (אנ') פצח בשיתוף רשויות שווייץ בקמפיין תמיכה בפעילי זכויות אדם שנקרא "הגנו על המגנים". מטרת הקמפיין הייתה לספק סיוע לפעילי זכויות אדם שנרדפים בעקבותם פעילותם לקידום זכויות אדם. בשנת 2017, ארגון אמנסטי אינטרנשיונל יצא במסר דומה. בשנת 2012, נחקק במקסיקו חוק להגנת עיתונאים ופעילי זכויות אדם. בשנת 2013, המחלקה הפדרלית ליחסי חוץ של שווייץ (אנ') פרסמה הנחיות להגנה על פעילי זכויות אדם. באותה השנה, ארגון המדינות המתועשות פרסם הצהרה למניעת אלימות מינית בעתות מלחמה, והכיר בחשיבות ההגנה על פעילי זכויות אדם (ובמיוחד בהקשר זה, על פעילות לזכויות אדם). במרץ 2013, מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם העבירה מספר החלטות שמדגישות את מחויבותה להגנה על פעילי זכויות אדם, מתייחסות לצורך להגביר את ההגנה על פעילי זכויות אדם וכן לצורך לטפל ביתר שאת בחוקים לא צודקים שמפלילים פעילי זכויות אדם. בדצמבר 2013, העצרת הכללית של האומות המאוחדות העבירה את ההחלטה הראשונה שלה להגנת פעילות לזכויות אדם. בשנת 2014, חוף השנהב הייתה למדינה האפריקאית הראשונה שחוקקה חוק להגנת פעילי זכויות אדם. באותה השנה, הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה פרסם מסמך הנחיות להגנה על פעילי זכויות אדם. בשנת 2015, הוקם האיגוד האירופאי Protect Defenders על מנת לסייע לפעילי זכויות אדם, במיוחד באזורים בהם מסוכן מאוד לקדם זכויות אדם כגון זכויות האישה וזכויות להט"ב. ארגונים בולטים נוספים לזכויות אדם פועלים גם להגנת פעילי זכויות אדם בעולם, דוגמת הפדרציה הבינלאומית לזכויות אדם (אנ'), הארגון העולמי נגד עינויים, Human Rights Watch ואמנסטי אינטרנשיונל. ארגונים שונים מעניקים מעת לעת פרסים לפעילי זכויות אדם בגין פעילותם, וזאת בין היתר על מנת להפגין בהם תמיכה, לעודד אותם מבחינה מוראלית ולייצר מודעות לפעילותם.
ראו גם

זכויות האדם - רעיון שפותח במסגרת ההגות הליברלית וההומניסטית הקובע כי קיימות זכויות להן זכאי כל אדם מעצם היותו אדם.
פרס האומות המאוחדות בתחום זכויות האדם – פרס המוענק כל חמש שנים לפעילי זכויות אדם
רשימת שגרירי רצון טוב של קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים
לקריאה נוספת

Karen Bennett, Danna Ingleton, Alice Nah, James Savage, Critical Perspectives on the Security and Protection of Human Rights Defenders, Routledge; 2017
פרנצ'סקו סקרלטי

| --- | --- |
 לידה:  5 בדצמבר 1666 פלרמו, ממלכת סיציליה הנורמנית 
 פטירה:  ינואר 1741 (בגיל 74) דבלין, ממלכת אירלנד 
 זרם:  המוזיקה הקלאסית בתקופת הבארוק, בארוק 
 
פרנצ'סקו סקרלטי (באיטלקית: Francesco Scarlatti;‏ 5 בדצמבר 1666 – 1741 בקירוב) היה מלחין בן תקופת הבארוק, אחיו של המלחין אלסנדרו סקרלטי ודודו של דומניקו סקרלטי.
פרנצ'סקו נידון לחיות כל חייו בצל קרוביו הנודעים יותר, אלסנדרו (אחיו הבכור) ודומניקו, אחיינו. עם זאת, גם פרנצ'סקו היה מוזיקאי מוכשר והתמנה לכמה וכמה משרות.
ביוגרפיה

פרנצ'סקו סקרלטי נולד בפלרמו שבסיציליה. הואיל והאי היה תחת שליטת ממלכת נאפולי, יצא פרנצ'סקו ללמוד בקונסרבטוריון בעל המוניטין בעיר זו. התפקיד הראשון שהתמנה אליו לאחר לימודיו, בשנת 1690, היה לכנר בקאפלה המלכותית בנאפולי, בה בשעה שאחיו אלסנדרו היה למאסטרו די קאפלה שם. דבר מינויו היה שנוי במחלוקת: עינם של לא מעט מוזיקאים נאפוליטנים הייתה צרה בקרתן הצעיר ובקשריו בחצר.
ב-1690 נשא פרנצ'סקו לאישה את רוזלינדה אלבנו וכעבור שנה שוחרר מתפקידו בחצר וחזר לסיציליה למשך 24 שנים לפחות. רישומים באיגוד המוזיקאים בפלרמו בינואר וביולי 1694 מעידים על עבודתו שם כמוזיקאי מקצועי. בין השנים 1703 ל-1711 בוצעו יצירות שלו בפלרמו, ברומא ובנאפולי.
אשתו של סקרלטי מתה בשנת 1706, אחרי שילדה לו חמישה ילדים לפחות.
בשנים הבאות סייר פרנצ'סקו ברחבי אירופה. הוא ביקר בלונדון בשנת 1719; מקורות מסוימים גורסים, שביקורו זה נעשה בהזמנת ידידו הנדל, שאותו פגש שנים אחדות קודם באיטליה, וייתכן שהיה זה פרנצ'סקו ג'מיניאני שהזמינו לשם.
מעט מאוד ידוע על הזמן שעשה בלונדון. ההנחה היא, שעבד בתזמורות תיאטרון. ג'ון ארבותנוט המליץ על סקרלטי לפני ג'יימס ברידג'ס, דוכס צ'אנדוס. צ'אנדוס, פטרונו של הנדל, ניהל מוסד מוזיקלי בביתו הראשי, "קאנונס" במידלאסקס, אבל נראה שסקרלטי לא הצטרף אליו.
בשנת 1724 חי פרנצ'סקו סקרלטי בדבלין, שם כיהן במשרת "ממונה על המוזיקה". נראה שבעת שהותו באירלנד נישא בשנית, הואיל ו"דבלין ז'ורנל" מ-1733 מודיע כדברים האלה: ג'יין סקרלטי, אשתו של פרנסיס סקרלטי, ממונה על המוזיקה, ברחה מבעלה האמור. הבריות מתבקשים שלא לתת כל אשראי לאותה ג'יין סקרלטי בהסתמך על בעלה הנזכר לעיל; שכן הוא לא ישלם שום חובות שתצבור; אף לא יפרע שום חשבונות שתוציא על שמו.
הרישום האחרון המזכיר את פרנצ'סקו סקרלטי הוא משנת 1741, כשנבצר ממנו, כמסתבר, להופיע בקונצרט מחמת בריאות לקויה. דבר לא נשמע על אודותיו מתאריך זה ואילך. חוקרים מניחים, שמת זמן קצר לאחר זאת.
יצירות

רוב כתבי היד המקוריים של יצירותיו החשובות נמצאים כיום בספרייה הבודליאנית באוניברסיטת אוקספורד. כמה מהם מתוארכים בחתימת ידו של פרנצ'סקו:
מזמור תהילים נ"א
מזמור תהילים ק"י ("דיקסיט דומינוס" - "לדוד מזמור נאום ה'"), יצירה רחבת-יריעה לשישה-עשר זמרים ותזמורת, משנת 1702.
מזמור תהילים קכ"ב ("לטאטוס סום" - "שיר המעלות לדוד שמחתי באומרים לי בית ה' נלך").
מיסה, (קיריה וגלוריה בלבד), מ-1703
הערות שוליים

↑  "רוברטו פאגאני ואחרים: ערך "פרנצ'סקו סקרלטי" בגרוב אונליין
1 2 3  ראו ערך "פרנצ'סקו סקרלטי" בגרוב אונליין
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010649860405171  BIBSYS: 11031891  BnF: cb14047764d (data)  GND: 131748688  ICCU: RMLV045998  ISNI: 0000 0000 7981 2132  LCCN: no97017412  MusicBrainz: c6ea5b37-f29c-4ae3-b65e-fa9e548b2afd  NTA: 325582556  SNAC: w6hf8hx9  SUDOC: 244037671  VcBA: 495/120909  VIAF: 2672857   WorldCat (עם VIAF): 2672857 
כתב ידו של פרנצ'סקו סקרלטי