stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'יימס ברוס

| --- | --- |
דיוקן של ג'יימס ברוס
דיוקן של ג'יימס ברוס
 לידה:  14 בדצמבר 1730 קינאירד (Kinnaird), סקוטלנד
 פטירה:  27 באפריל 1794 (בגיל 63) קינאירד, סקוטלנד
 לאום:  סקוטי
 בן או בת זוג:  מרי דאנדס 
 תקופת הפעילות:  1768–1773 (כ־5 שנים)
 מספר מסעות:  2
 גילויים בולטים:  "גילה" את מקורות הנילוס הכחול.
 אזורים שחקר:  צפון אפריקה, אתיופיה
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית 
 
ג'יימס ברוס (באנגלית: James Bruce‏; 1730 – 1794) היה מגלה ארצות סקוטי אשר עסק בחקר שרידים רומיים בצפון אפריקה. בין השאר סייר גם ברודוס, בכרתים ובאסיה הקטנה. ב-1768 הפליג בים סוף, ובמסעו זה הגיע לבאב אל מנדב וחקר את אתיופיה. ב-1770 "גילה" את מקורות הנילוס הכחול.
ביוגרפיה > נעוריו ובחרותו

ג'יימס ברוס נולד ב-14 בדצמבר 1730 בקינאירד, במחוז סטירלינגשייר, בסקוטלנד. הוא למד באוניברסיטת אדינבורו והחל בלימודים לקראת בחינת עורכי הדין, אך נישואיו לבתו של מוכר יינות הביאו לכניסתו לעסק זה.
אשתו מתה באוקטובר 1754, לאחר תשעה חודשי נישואים. וברוס יצא לתור את פורטוגל וספרד. לאחר שבחן כתבי יד אוריינטליים באל אסקוריאל בספרד, החליט ללמוד ערבית וגעז, החלטה שקבעה את הקריירה שלו לעתיד. ב-1758 ירש את אחוזת הוריו עם מות אביו.
ביוגרפיה > המסע לצפון אפריקה

עם פרוץ המלחמה בין בריטניה לספרד ב-1762 שלח ברוס לממשלה תוכנית להתקפה על אל פארול (Ferrol). הצעתו לא אומצה, אך היא הובילה לבחירתו לתפקיד הקונסול הבריטי באלג'יר, עם הסמכה לחקור את עתיקות המדינה.
לאחר שחקר עתיקות במשך חצי שנה באיטליה, הגיע ברוס לאלג'יר במרץ 1763. כל זמנו הוקדש לחובותיו כקונסול בבית המשפט הפיראטי של הדיי.
באוגוסט 1765, עם הגעתו של קונסול מחליף, החל ברוס לחקור את החורבות הרומאיות בברבריה. הוא חקר חורבות רבות במזרח אלג'יריה ולאחר מכן נסע בדרך היבשה מתוניס לטריפולי. מפטולמטה (Πτολεμαΐδα) לקח ספינה להרקליון, אך ספינתו טבעה בסמוך לבנגאזי, ונאלץ לשחות לחוף. לבסוף הגיע לכרתים ומשם המשיך לצידון. בסוריה טייל לתדמור ובעלבכ. במסעותיו בברבריה ובלבנט רשם וצייר ברוס את העתיקות שאותן חקר. כמו כן, למד מספיק כדי שיתקבל במזרח כרופא.
אתיופיה והנילוס

ביוני 1768 הגיע לאלכסנדריה, לאחר שהחליט לצאת למסע לאיתור מקורות הנילוס שהאמין כי מקומם באתיופיה. בקהיר קיבל את תמיכתו של השליט הממלוכי, עלי ביי. הוא ביקר בתבאי, שם נכנס לקברו של רעמסס השלישי. הוא חצה את המדבר והגיע אל קוסייר, משם המשיך במאי 1769 לג'דה. הוא נשאר בחצי האי ערב תקופה מסוימת ולאחר מכן חצה בשנית את ים סוף והגיע למאסאווה, שהייתה אז תחת שליטת האימפריה העות'מאנית.
הוא הגיע לגונדר, בירת אתיופיה ב-14 בפברואר 1770. ברוס זכה לקבלת פנים חמה מתקלה היימנות השני, קיסר אתיופיה, ומיכאל סהול השליט בפועל ואשתו – ווזורו אסתר.
הוא נשאר באתיופיה שנתיים וצבר ידע שאפשר לו לבנות תמונה ברורה של החיים במדינה. נחוש בדעתו לאתר את מקורות הנילוס הכחול, לאחר שהחלים ממלריה, יצא פעם נוספת למסע באוקטובר 1770.
ברוס יצא למסע מלווה בנציג מטעם המלך ובחבר יווני שגר באתיופיה. ב-4 בנובמבר 1770 לאחר טיפוס של כ-3 קילומטרים, הגיעו השלושה בליווי המדריך לכנסייה קטנה שבנויה בסמוך לביצה. המדריך טען כי הביצה היא מקור הנילוס, אך ברוס המשיך לחפש את מקורות הנילוס במשך 10 ימים, עד שב-14 בנובמבר הגיעה הקבוצה לאגם טאנה עליו הכריז ברוס כמקור הנילוס הכחול.
אתיופיה והנילוס > הפולמוס על מציאת מקור הנילוס

ברוס חשב שהנילוס הלבן הוא מקור המים העיקרי לנילוס, אך טען שהנילוס הכחול הוא "הנילוס של העתיקים" והוא המגלה שמצא את מקורותיו. כיום ידוע שרמת אתיופיה הגבוהה והנילוס הכחול מספקים את חלק הארי של ספיקת הנילוס.
אלן מורהד טוען כי סביר שדווקא חברו היווני של ברוס – סטרטאס, שגר באתיופיה לפני הגעתו של ברוס הוא שהראה לברוס היכן מקור הנילוס. לכן יש לראות את סטרטאס כמגלה מקור הנילוס הכחול.
המיסיונר הישועי פדרו פאיש נחשב על ידי רוב ההיסטוריונים כיום כאירופאי הראשון שגילה את מקור הנילוס הכחול ב-21 באפריל 1618. הכנסייה שמצא ברוס במקום, ככל הנראה הוקמה לציין את מאורע זה.
ברוס טען כי קטע זה מזיכרונותיו של פאיש זויף על ידי החוקר הישועי אתנסיוס קירכר.
לאחר פאיש ביקר את מקור הנילוס הכחול גם המיסיונר ז'רונימו לובו (Jerónimo Lobo), אשר גם את כתביו ביקש ברוס להפריך. בפועל היו מצויים בידיו של ברוס עותקים לא נכונים של כתבי לובו, ולהערותיו על העותקים שהיו בידיו אין קשר לכתביו המקוריים של לובו אשר אומתו על ידי היסטוריונים.
עד כדי כך היו שונים הכתבים שבידיו עד ברוס טען שלפי כתביו של לובו, הוא שט ביבשה. כמו כן הוא דחה את קיומה של הקוברה היורקת שתיאר לובו בכתביו.
השיבה הביתה

ברוס עזב את גונדר בדצמבר 1771. הוא עבר דרך ממלכת סנאר לנוביה והיה לחוקר הראשון שמצא את נקודת המפגש בין הנילוס הכחול והנילוס הלבן.
במרץ 1773 הגיע ברוס לצרפת, שם קיבל את פניו הרוזן דה בופון ואצילים אחרים.
הוא הגיע ללונדון כשנה לאחר מכן, אך בחר לפרוש לאחוזתו לאחר שנפגע מהתגובות הציניות למחקריו. רק ב-1790 נענה להפצרות חברו דיינס בארינגטון לפרסם את סיפורי מסעותיו בספר מסעות לגילוי מקור הנילוס, בשנים 1768, 1769, 1770, 1771, 1772 ו-1773. בתחילה טענו נוסעים אחרים כי הספר אינו אמין, אך עם השנים הסתבר כי תיאוריו של ברוס היו מדויקים, והוכחה תרומתו לידע הגאוגרפי של דורו.
ספריו

"Travels to Discover the Source of the Nile" (מסעות לגילוי מקור הנילוס), המתעד את מסעו בסוף המאה ה-18, וכולל אזכורים רבים של הקהילה היהודית ביתא ישראל ועדויות רבות לגבי ממלכתם, ספר שעורר את יהדות אירופה.
לקריאה נוספת

אלן מורהד, הנילוס הכחול, מערכות, 1963. אנגלית: Moorhead, Alan. The Blue Nile. תרגם זיוי שורר.
הערות שוליים

↑  Moorehead´s Blue Nile, p.32-34
↑  Sir Wallis Budge : A history of Ethiopia, p 397
↑  Lobo, Jeronimo. " A Short Relation of the River Nile, of its source and current .." 1669
↑  R.E.Cheesman : Lake Tana and the Blue Nile
↑  Beckingham, Costa, Lockhart : The itenerario of Jeronimo Lobo, 1984)
↑  Bruces Travels, volume 4, page 326-331, 1805
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259010205171  PLWABN: 9810806621705606  BIBSYS: 1062610  BNE: XX1619968  BnF: cb124620972 (data)  Botanist: Bruce  CiNii: DA04614172  GND: 117636258  ISNI: 0000 0001 0856 4108  LCCN: n50043379  NKC: ola2002157550  NLA: 35187636  NTA: 073442585  RKD: 13260  SELIBR: 358713  SNAC: w63n2p8x  SUDOC: 034531556  Trove: 857217  ULAN: 500026129  VcBA: 495/151017  VIAF: 32094803   WorldCat (עם VIAF): 32094803
גוויג'ואו

| --- | --- |
מגדל התוף בכפר דאנג-אן של בני הדונג, דרום גוויג'ואו
מגדל התוף בכפר דאנג-אן של בני הדונג, דרום גוויג'ואו
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 מושל:  Li Bingjun
 נציבויות במחוז:  9
 בירת המחוז:  גְווֵייָאנְג
 שטח:  176,167 קמ"ר (דירוג: 16)
  ‑ הנקודה הגבוהה:  ג'יוצאיפינג (2,900 מטרים)
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  38,562,148 (דירוג: 19, 2020)
  ‑ צפיפות:  220 נפש לקמ"ר (דירוג: 18, 2020)
 קואורדינטות:  26°50′00″N 106°50′00″E﻿ / ﻿26.833333333333°N 106.83333333333°E﻿ / 26.833333333333; 106.83333333333 
 אזור זמן:  UTC +8
 www.gzgov.gov.cn
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
כפר שְה-טוֹאוּ של בני הבויי, מערב גוויג'ואו
גְװֵיג'וֹאוּ (בסינית: ‏贵州קובץ:Zh-Guizhou.ogg‏Ⓘ‏, פין-יין: Guìzhōu) הוא מחוז בדרום-מערב סין. שטחו 176,167 קמ"ר, אוכלוסייתו נאמדת ב-38.5 מיליון נפש, ובירתו גְווֵייָאנְג (贵阳/Guìyáng).
87% אחוז משטח המחוז הרריים וגובהו הממוצע של המחוז הוא 1000 מטרים מעל פני הים. אקלימו סובטרופי, עם טמפרטורה שנתית ממוצעת של 10°C-20°C ותנודות עונתיות מתונות.
כשני שלישים מתושבי המחוז הם בני האן, והיתר שייכים ליותר משמונים קבוצות אתניות שונות, כשהבולטות שבהן הן מְיָאו (ידועים כהְמוֹנְג בדרום-מזרח אסיה), בּוֹיֵי (布依族/Bùyìzú), דונְג (侗族/Dòngzú), יִי (彝族/Yìzú), שְווֵי (水族/Shuĭzú) טוּגְ'יָה (土家族/Tŭjiāzú) ועוד. 55.5% משטח המחוז מהווים נפות אוטונומיות של מיעוטים שונים.
זהו אחד המחוזות העניים בסין, עם אחוז נמוך של יודעי קרוא וכתוב, ותמ"ג לנפש הנמוך בסין.
בעת העתיקה היה מחוז זה שייך למדינת ילנג. בתקופת המדינות הלוחמות שלטה באזור מדינת צ׳ו, והשליטה עברה אחר-כך לממלכת דיין. בתקופה הקיסרית הגיעו לשטח מחוז גוויג׳ואו בני המיאו וקבוצות אחרות אשר נשלטו באופן לא ישיר באמצעות שליטים פאודליים סינים. במהלך תקופת השלטון של שושלת צ׳ינג נקבע אזור זה כמחוז. במהלך המצעד הארוך התכנסה המפלגה הקומוניסטית של סין בצונאי (אנ'), העיר השנייה בגודלה בגוויג׳ואו, בוועידת צונאי. בוועידה זו הפך מאו דזה-דונג לבולט שבמנהיגי המפלגה וקיבל את השליטה על צבא המפלגה.
בלעין

| --- | --- |

רחוב בכפר
 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  רמאללה ואל-בירה
 ראש העיר:  אחמד עיסא עבדאללה יאסין
 שטח:  3.983 קמ"ר
 גובה:  337 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  1,800 (2006)
 קואורדינטות:  31°55′40″N 35°04′16″E﻿ / ﻿31.927777777778°N 35.071111111111°E﻿ / 31.927777777778; 35.071111111111 
 אזור זמן:  UTC +2
 http://www.bilin-village.org/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גוש דן מוגדלת) בלעין(למפת גוש דן רגילה) בלעין(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בלעין(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בלעין  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
בִּלְעִין (בערבית: بلعين) הוא כפר פלסטיני, הנמצא מזרחית למודיעין עילית, ב"שטח B", שבשליטה אזרחית של הרשות הפלסטינית. בכפר כ-1,800 תושבים, המתפרנסים בעיקר מחקלאות[דרוש מקור].
המשפחות ("חמולות") העיקריות בכפר הן אבו רחמה, ח'טיב ובורנאת.
הכפר התפרסם בעיקר בגלל המאבק הממושך נגד הקמת גדר ההפרדה בסמוך אליו.
היסטוריה

במקום נמצאו חרסים בודדים מן התקופה הרומית, מימי הביניים ומהתקופה העות'מאנית. בעבר הוצע לזהות את המקום עם היישוב בעלה שנזכר בתלמוד הירושלמי (סנהדרין יח ע"ג), אך הצעה זו איננה מקובלת.
בשטח הכפר וסביבתו מספר אתרים ארכאולוגיים. חרבת אבו א-דנין ממערב, בה נחשפו שרידי מבנים, מספר, בורות מים, חלקי עמודים ומשקלת בית בד אבני מפתן במסגרת חפירות הצלה של רשות העתיקות. לפני בנייה במקום של ההתנחלות מודיעין עילית. וח'רבת נג'מת מרים, בה ביקר בשנת 1870, חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן וכתב:”ממערב לח'רבאתא פזורות על שטח קטן בתוך שדה מעובד הקרוי ח'רבת נג'מת, היה שם כפר לפנים, ואיננו עוד. אבנים גדולות אחדות, מהוקצעות פחות או יותר, מונחות עדיין על הארץ פה ושם. רואים שם גם גת יין עתיקה חצובה בסלע ומחולקת לשני מדורים. היישוב הזה, כפי שמעיד לכאורה שם האתר — 'כוכב מרים', היה עוד בוודאי מיושב בתקופה הנוצרית.”
כמו שאר הארץ עבר הכפר לשלטון האימפריה העות'מאנית בשנת 1517 והיה חלק מה"נחיה" (נפה) של רמלה.
היסטוריה > בתקופת המנדט הבריטי

בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת רמלה.
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט, בבלעין הייתה אוכלוסייה של 133 נפש, כולם מוסלמים. במפקד אוכלוסין בשנת 1931 בארץ ישראל היו בכפר 66 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 166 תושבים, כולם מוסלמים.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 210 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל של הכפר היה 3,992 דונם, אשר מתוכם 800 דונם לגידולי דגנים.
מפה מנדטורית בקנ"מ 1:20,000
מפה מנדטורית של האזור משת 1945
היסטוריה > בשליטת ירדן

לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, היישוב נכלל בשטח המדינה הערבית, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות ב-1949, עבר משליטה בריטית לירדנית. בעקבות קביעת הגבול בין ירדן וישראל כ-500 מטר ממערב לכפר, איבד הכפר כ-60% מאדמותיו החקלאיות.
בסקר האוכלוסין הירדני משנת 1961 נמנו בכפר 365 תושבים.
היסטוריה > לאחר 1967

בעקבות מלחמת ששת הימים, ב-1967, עבר הכפר משליטה ירדנית לישראלית.
בעקבות הסכם אוסלו, 51.4% מאדמות הכפר נמצאות בשטח B, ו-48.6% הנותרים נמצאים בשטח C.
באפריל 2016 חנך השר וליד עסאף תערוכת כבוד בכפר בילעין, לשהידים-מחבלים שהיו שותפים בגל הטרור בשנים 2015–2016. בתערוכה הונצחו בין היתר ענן אבו סבחה מקלנדיה, שרצח את ראובן בירמכר ועופר בן ארי בשער יפו בירושלים. באירוע השקת התערוכה השתתף גם אביו של המחבל בהא עליאן, מג‘בל מוכבאר, שרצח שלושה יהודים בקו 78 בשכונת ארמון הנציב בירושלים שתמונתו הוצגה בתערוכה.
היסטוריה > לאחר 1967 > פרשת הקרקעות

בשנת 1991 פנתה "הקרן לגאולת הקרקע" אל פליאה אלבק, שכיהנה כמנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה, בבקשה לרשום 780 דונם מאדמות פרטיות של תושבי בלעין כאדמות מדינה. הבקשה לא הסתמכה על מסמכים אלא על תצהיר כי הקרן רכשה את השטח אך אינה מעוניינת לבצע רישום בטאבו על שמה. על אדמות אלו הוקמה ההתנחלות "קריית ספר" שיועדה לציבור החרדי, שבהמשך התפתחה לעיר מודיעין עילית. סך הכל, הקצתה המדינה לקרן לגאולת קרקע, בחינם, קרקע בת 1,250 דונם במודיעין עילית. הקרן התקשרה עם יזמים פרטיים לפיתוח היישוב. בהם החברות סולל בונה וחפציבה שבנו כ-2,000 דירות, ודניה סיבוס שבנתה 2,500 דירות.
בתחילת שנות ה-2000 יזם איש העסקים  שמואל עינב את פרויקט "מתתיהו מזרח", פרויקט הרחבה של מודיעין עילית. לטענתו רכש במקום, יחד עם שותפים זרים, כ-1,300 דונם. תושבי בלעין טענו שמעולם לא מכרו קרקעות במקום, ועתרו לבג"ץ. בעקבות טענה זו הכריזה מדינת ישראל על חלק מהשטח כאדמת מדינה, וחלקן הופקע לטובת הקמת גדר ההפרדה. בפברואר 2007 הלבינה מועצת התכנון העליונה במנהל האזרחי את הפרויקט, לאחר שנבנו בו 42 בנייני מגורים ובהם כ-1,500 דירות.
המאבק נגד גדר ההפרדה

הכפר התפרסם בתחילת המאה ה-21 בגלל המאבק נגד הקמת גדר ההפרדה בסמוך אליו. גדר ההפרדה באזור מותירה מחוץ לכפר 1,647 דונם מתוך 4,085 דונם הנכללים באדמות הכפר לפי החלוקה המנדטורית של אדמות הכפרים, מתוכם 678 דונם בבעלות פרטית והשאר אדמות מדינה.
החל מחודש ינואר 2005 מנהל הכפר מאבק כנגד גדר ההפרדה. המאבק כלל עתירה לבג"ץ, שבה נקבע שהגדר באזור תוכננה ונבנתה כך שתאפשר את הרחבתה העתידית של מודיעין עילית ולאו דווקא לפי שיקולים ביטחוניים. לכן קבע בג"ץ שיש לפסול את תוואי הגדר.
המאבק כולל הפגנות הנערכות בכפר מדי יום שישי, שבהן לוקחים חלק תושבי הכפר והכפרים הסמוכים, וכן מבקרים מבחוץ: פלסטינים מיהודה והשומרון, ישראלים, בעיקר פעילי שמאל רדיקלי, פעילי קבוצת אנרכיסטים נגד הגדר ופעילים בינלאומיים כגון תנועת הסולידריות הבינלאומית.
המאבק נגד גדר ההפרדה > תיעוד המאבק

בשנת 2006 יצא לאקרנים הסרט התיעודי "בילעין חביבתי", בהשראת מאבקם של תושבי הכפר. צלם הסרט, עימאד בורנאט, נפצע לאחר שהוכה על ידי חיילי מג"ב.
ב-2010 יצא לאקרנים הסרט באורך המלא "זרמים קטועים" בבימוי והפקה משותפת של גיא דוידי ואלכסנדר גוצ'מאן. הסרט עוסק בבעיית הנגישות למי שתייה בכפר ועוקב אחר החיים בהשפעת המחסור המתמשך במים במשך ארבע שנים.
ב-2012 יצא הסרט "חמש מצלמות שבורות" המתעד את מאבק תושבי הכפר. הסרט נכלל בין חמשת המועמדים הסופיים לפרס האוסקר בקטגוריית הסרט התיעודי.
גאוגרפיה

צמוד לכפר ממערב ממוקמת  שמורת הטבע אלוני בילעין, בה 160 עצי אלון מצוי ומספר עצי חרוב, המהווים שריד ליער האלונים שכיסה עד אמצע המאה ה-19 את השפלה ומורדות השומרון, ששרד בזכות קבר שיח' איברהים שהיה במקום.
ג'ון כריסטיאן שצקי

| --- | --- |

 לידה:  11 באוגוסט 1778 אדינבורו, ממלכת בריטניה הגדולה 
 פטירה:  29 בינואר 1874 (בגיל 95) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום לימודים:  התיכון המלכותי של אדינבורו 
 תקופת הפעילות:  1793–1874 (כ־81 שנים) 
 
ג'ון כריסטיאן שצקי (באנגלית: John Christian Schetky;‏ 11 באוגוסט 1778 – 29 בינואר 1874) היה צייר ימי סקוטי.
ביוגרפיה

שצקי היה צאצא למשפחה הונגרית-טרנסילבנית ותיקה, שמטעמים פוליטיים היגרה ללייפציג בתחילת המאה ה-16. אביו היה יוהאן גאורג כריסטוף שצקי, מלחין וצ'לן, שהתיישב באדינבורו ב-1773, והתחתן עם מריה אנה תרזה ריינגל, אף היא ממוצא הונגרי, בשנת 1774. ג'ון כריסטיאן היה בנם הרביעי של בני הזוג. הוא התחנך בבית הספר התיכון המלכותי, אדינבורו, שם יצר ידידות לכל החיים עם בן זמנו, וולטר סקוט.
קריירה

שצקי למד אמנות אצל אלכסנדר נסמית. לאחר שטייל ביבשת, התיישב באוקספורד, שם לימד במשך שש שנים כאמן רישום. ב-1808 קיבל תפקיד בקולג' הצבאי המלכותי ב-Great Marlow; ושלוש שנים מאוחר יותר הוא מונה לפרופסור לציור בקולג' הצי המלכותי, פורטסמות', שם היו לו הזדמנויות רבות ללימוד המקצועות הימיים האהובים עליו. לאחר סגירת הקולג' הימי, הוא החזיק בתפקיד פרופסור דומה מ-1836 עד 1855 בסמינר הצבאי של חברת הודו המזרחית באדיסקומב, סארי.
מ-1805 עד 1872 תרם מעת לעת לתערוכות הקיץ של האקדמיה המלכותית, והוא היה מיוצג בתחרות קישוט אולם וסטמינסטר של 1847 על ידי ציור שמן גדול של קרב לה הוג, 1692. הוא היה צייר ימי של ג'ורג' הרביעי, ויליאם הרביעי והמלכה ויקטוריה.
בין יצירותיו שפורסמו היו האיורים לספר "סקיצות והערות לשייט בים הסקוטי" של לורד ג'ון מנרס (1850); וכרך שכותרתו "זכרונות מהים" (1867), המכיל תצלומים של עשרים מציוריו ורישומים של כלי הלחימה הגדולים מעץ של הצי המלכותי.
אחת מיצירותיו הידועות ביותר, אובדן אוניית הקרב הגדולה "המלך ג'ורג'", שצוירה ב-1840, שנמצאת כעת בטייט בריטניה. מועדון השירות המאוחד החזיק בעבר ציור ימי חשוב נוסף, המראה את אה"מ Endymion, בפיקודו של סר צ'ארלס פאג'ט, מציל איש מלחמה צרפתי מספינה טרופה.
שצקי נפטר בלונדון ב-28 בינואר 1874.
הערות שוליים

↑  Macfarlane, Lindsey (2004). "Schetky, John Christian (1778–1874)". Oxford Dictionary of National Biography (online ed.). Oxford University Press.
↑  Vibart, H. M. (1894). Addiscombe: its heroes and men of note. Westminster: Archibald Constable. pp. 134–40.
↑  Chisholm, Hugh, ed. (1911). "Schetky, John Christian". Encyclopædia Britannica. Vol. 24 (11th ed.). Cambridge University Press. p. 322.
↑  Schetky, S.F.L. (1877). Ninety Years of Work and Play: sketches from the public and private career of John Christian Schetky. Edinburgh: Blackwood.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1052862659  ISNI: 0000 0000 6708 8482  LCCN: nr93032868  RKD: 70397  SNAC: w6jj11bk  ULAN: 500007430  VIAF: 76190554   WorldCat (עם VIAF): 76190554
גינאה החדשה (טריטוריה אוסטרלית)

טריטוריית גינאה החדשה היה השם שניתן לטריטוריה בחלק הצפון-מזרחי של האי גינאה החדשה והאיים הסמוכים, בין השנים 1920 ו-1949, אז הייתה הטריטוריה תחת שלטון אוסטרלי כחלק ממנדט חבר הלאומים. החלק הדרום-מזרחי של גינאה החדשה, שנקרא טריטוריית פפואה היה חלק נפרד מהקולוניה האוסטרלית עד 1949.
המנדט האוסטרלי התבסס על מה שהיה לפני כן גינאה החדשה הגרמנית שנכבשה מידי האימפריה הגרמנית ב-1914 במהלך מלחמת העולם הראשונה. רובה של טריטוריית גינאה החדשה נכבש על ידי האימפריה היפנית במהלך מלחמת העולם השנייה והעיירה רבאול הייתה לבסיס הראשי של היפנים באזור. ב-1949, בהתאם לחוק השלטון הארעי של פפואה גינאה החדשה, אוחדו טריטוריית גינאה החדשה וטריטוריית פפואה ליחידה מנהלתית אחת שנקראה טריטוריית פפואה וגינאה החדשה (Territory of Papua and New Guinea). היא נוהלה תחת משטר נאמנות של האו"ם, וב-1975 הפכה הטריטוריה למדינה עצמאית בשם פפואה גינאה החדשה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555045805171  GND: 43564-8  ISNI: 0000 0001 2181 4052  LCCN: n81034916  VIAF: 148856775   WorldCat (עם VIAF): 148856775 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של אוקיאניה ובנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
גוויאליים

| גויליים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
קבוצה:: זאורופסידה
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: תנינאים
משפחה:: גויליים
סוגים
 Gavialis  Tomistoma
שם מדעי
 Gavialidae ‏אדמס, 1854

משפחת הַגַּוְיָלִיִּים (שם מדעי: Gavialidae) היא אחת משלוש המשפחות הקיימות בסדרת התנינאים. בעבר היא כללה רק מין אחד - גווייל הודי (Gavialis gangeticus). בימינו, לעומת זאת, המחקר נתון במחלוקת באשר לצירופו של מין נוסף למשפחה - הגווייל החקיין (Tomistoma schlegelii). בעבר סווג האחרון תחת משפחת התניניים בחסות מחקרים שהתבססו על מאפיינים מורפולוגיים, אולם מחקרים מודרניים המבוססים על ניתוחים מולקולריים מיקמו אותו במשפחת הגווייליים, לצדו של הגווייל ההודי.
המאפיין הבולט ביותר של הגווייליים הוא פיהם המוארך והצר. מבנה פיהם מותאם במיוחד לתזונתם, המורכבת בעיקרה מדגים. שני המינים נמצאים במצב שימור בעייתי - הגווייל ההודי מצוי בסכנת הכחדה חמורה, והגווייל החקיין - בסכנת הכחדה. תפוצתם של שני המינים די מוגבלת - הגווייל ההודי נפוץ בתת-היבשת ההודית, אף שנראה שהוא נכחד ממדינות רבות באזור; הגווייל החקיין נפוץ באזור סומטרה ומלזיה, וכן בבורנאו, באי ג'אווה ובאיים נוספים, אם כי בכמות מעטה יותר.
סוגים במשפחה שנכחדו

Eogavialis
Aktiogavialis
גריפוסוכוס (Gryposuchus)
Ikanogavialis
Siquisiquesuchus
Piscogavialis
Hesperogavialis
קנתיסוכוס (Kentisuchus)
Gavialosuchus
Paratomistoma
Thecachampsa
רמפוסוכוס (Rhamphosuchus)
Toyotamaphimeia
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

משמאל לימין: שני מיני הגווייליים החיים: גווייל הודי וגווייל חקיין
גווידו ונטורוני

| --- | --- |
גווידו ונטורוני
גווידו ונטורוני
 לידה:  10 באפריל 1934 (בן 90) טראמו, ממלכת איטליה ממלכת איטליה
 מדינה:  איטליה 
 השכלה:  אקדמיית הצי האיטלקית 
 השתייכות:   הצי האיטלקי
 תקופת הפעילות:  1952–2002 (כ־50 שנה)
 דרגה:   אדמירל
 תפקידים בשירות
 מפקד הצי האיטלקי ראש מטה ההגנה יושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו
 עיטורים
 מדליית הזהב הגדולה להוקרה על שירות הרפובליקה האוסטרית  Maurician medal  אביר הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית  קצין בכיר במסדר הצבאי של איטליה  בפסקה זו 4 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 
גווידו ונטורוני (באיטלקית: Guido Venturoni; נולד ב-10 באפריל 1934) הוא אדמירל איטלקי בדימוס אשר שימש כראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות המזוינים של איטליה בין 1994-1999., וכיושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו בין 1999–2002.
ביוגרפיה

ונטורוני נולד בטראמו ב-10 באפריל 1934. ב-1952 הוא החל ללמוד באקדמיה הצבאית הימית האיטלקית ובמשך כמה שנים הועסק כנווט על ספינות שונות. לאחר מכן החל לעבור הכשרה כטייס מסוקים בארצות הברית, וב-1966 קיבל רישיון טיס. ב-1967 הוא הפך לעוזרו של האדמירל ג'ינו בירינדלי. לאחר שפיקד על ספינות שונות מסוגים מגוונים, מונה ב-28 בדצמבר 1989 לסגן מפקד חיל הים עד 14 בינואר 1991. בפברואר 1992 מונה למפקד חיל הים עד 1 בינואר 1994 אז מונה לראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל). ב-14 בפברואר 1999 הוא פרש מהתפקיד וב-6 במאי של אותה שנה מונה ליושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו. הוא סיים את תפקידו ב-30 ביוני 2002 ופרש מהצבא.
ב-2005 הצטרף ונטורוני לדירקטוריון חברת הנשק פינמכניקה. בתחילת שנת 2013 נעצר מנכ"ל החברה ויו"ר הדירקטוריון ג'וזפה אורסי בידי משטרת איטליה באשמת סחיטה, מעילה ושוחד שהיו קשורות לעסקת נשק שערכה החברה עם צבא הודו. ב-16 בפברואר של אותה שנה מינתה מועצת המנהלים של החברה את ונטורוני ליו"ר הזמני עד מינויו של ג'אני דה ג'נארו שהתקיים ב-4 ביולי 2013. ב-15 במאי 2014, עזב ונטורוני את החברה.
גווידו ד'ארצו

פסלו של גווידו ד'ארצו
גווידו ד'ארצו לומד נגינה במונוקורד אצל טבאלד
גווידו ד'אָרֶצוֹ (או: גווידו מֵאָרֶצוֹ; באיטלקית: Guido d'Arezzo;‏ 991 או 992 - אחרי 1033) היה תאורטיקאי מוזיקה מתקופת ימי הביניים. נחשב לממציא התיווי המוזיקלי המודרני, כתב התווים על גבי חמשה (שאז כללה רק ארבע שורות במקום חמש, כנהוג כיום) שהחליף את רישומי הנוימות; הטקסט שלו, ה"מיקרולוגוס", היה החיבור הנפוץ ביותר בנושא מוזיקלי בימי הביניים אחרי כתביו של בואתיוס.
גווידו היה נזיר מן המסדר הבנדיקטיני מעיר המדינה האיטלקית ארצו. מחקר עדכני מתארך את ה"מיקרולוגוס" שלו לשנת 1025 או 1026; הואיל וגווידו קבע במכתב את גילו כשלושים ושבע כאשר כתב את המסה, משערים ששנת הולדתו הייתה בסביבות 991 או 992. ראשית הקריירה שלו הייתה במנזר פומפוזה על חוף הים האדריאטי, סמוך לפרארה. בתקופת חייו שם, עמד על הקושי שיש לזמרים לזכור מזמורים גרגוריאניים. הוא המציא שיטה לשינון מהיר של מזמורים ותוך זמן קצר עשה לו שם בצפון איטליה. בד בבד עם פרסומו, עורר את עוינותם של הנזירים האחרים במנזר, וזו הניעה אותו לעזוב את המקום ולעבור לארצו, עיר שלא היה בה מנזר, אך הייתה בה קבוצה גדולה של זמרי קתדרלה, ובישוף ארצו, טבאלד, הזמינו להדריכם.
ביתו של גווידו ד'ארצו
בתקופת חייו בארצו פיתח גווידו טכנולוגיות הוראה חדשות, כגון תיווי חמשה וסולפז', אביו-מולידו של סולם דו-רה-מי, שהברותיו לקוחות מן ההברות הראשונות של כל אחד מפסוקי המוזיקה הראשונים בבית הראשון של מזמור התפילה Ut queant laxis. ייתכן שעבודתו זו התבססה על עבודתו הקודמת בפומפוזה, אבל האנטיפונים שכתב שם אבדו. לגווידו מייחסים גם את המצאת "היד הגווידונית",
שיטת מנמוניקה נפוצה בשימוש, של מיפוי שמות התווים לפי חלקי היד האנושית. ה"מיקרולוגוס", שנכתב בקתדרלת ארצו והוקדש לטבאלד, מכיל את שיטת ההוראה של גווידו כפי שפותחה באותו זמן. תוך זמן קצר משכה השיטה את תשומת לבו של האפיפיור יוחנן ה-19, שהזמין את גווידו לרומא. קרוב לוודאי שגווידו יצא לשם ב-1028, אך הוא חזר עד מהרה לארֶצו, מחמת בריאותו הרעועה. דבר אינו ידוע עליו לאחר זמן זה, פרט לכך שהאנטיפון האבוד שלו הושלם ככל הנראה בשנת 1030.
על שם גווידו ד'ארצו קרוי "תיווי מוזיקה גווידו" (GUIDO music notation), פורמט לתצוגת מחשב של פרטיטורות.
הערות שוליים

↑  ג'יימס גולוויי וויליאם מאן, "מוזיקה בכל הזמנים", עמ' 28-30
↑  קלוד פלסיקה, "גווידו ד'ארצו" בגרוב אונליין
↑  אנדרו יוז ואדית גרזון-קיוי, "סולמיזציה" בגרוב אונליין.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007580985305171  PLWABN: 9810602825905606  BIBSYS: 45925  BNE: XX997156  BnF: cb12158339f (data)  CiNii: DA04046229  GND: 118543431  ICCU: SBLV310004  ISNI: 0000 0001 1621 1353  LCCN: n50018328  MusicBrainz: 4bc2115c-dc91-4a7d-8738-6764bc1a05bb  NKC: jn20031104002  NTA: 068528809  SELIBR: 187799  SUDOC: 030099498  VcBA: 495/25641  VIAF: 36956566   WorldCat (עם VIAF): 36956566
ברנדי רודס

| --- | --- |

רודס, אפריל 2016
 לידה:  23 ביוני 1983 (בת 41) קנטון, מישיגן, ארצות הברית
 שם במה:  ברנדי רודס ברנדי עדן עדן סטיילס
 משקל:  52 ק"ג
 גובה:  1.70 מטר
 מקום מגורים:  אטלנטה, ג'ורג'יה, ארצות הברית
 לאום:  אמריקאי
 קריירה מקצוענית:  אפריל 2011 – 2024 (כ־12 שנים) 
 מאמנים:  Florida Championship Wrestling כריס הירו
 מידע אישי
 בן או בת זוג:  קודי רודס (ספטמבר 2013–?) 
 מספר צאצאים:  1 
 
ברנדי אלכסיס ראנלס (באנגלית: Brandi Alexis Runnels; שמה לפני הנישואים ריד; נולדה ב-23 ביוני 1983) הידועה יותר בשם הבמה שלה, ברנדי רודס, היא מתאבקת אמריקאית ואישיות ריאליטי.
רודס משמשת כמנהלת המותג הראשית של ארגון ההיאבקות AEW, כשאחד מתפקידיה הנוספים הוא מתאבקת פעילה. בעבר היא הייתה כרוזה של ה-WWE, והתאבקה לזמן קצר בארגוני ההיאבקות Impact Wrestling ו-Ring of Honor‏ (ROH). היא מופיעה בתוכנית המציאות WAGS Atlanta אשר משודרת בערוץ E!. לפני קריירת ההיאבקות שלה, היא הייתה מחליקה אמנותית על הקרח ומגישת חדשות.