stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וורן הרדינג
נשיאותו (1921–1923) > מדיניות פנים ומדיניות כלכלית > חוק ההכנסה וחוק הכבישים של 1921

ב-22 בנובמבר 1921, חתם הרדינג על חוק ההכנסה של 1921, שהקטין מאוד את המס לאמריקנים העשירים. מחאות מחקלאים רפובליקנים גרמו לכך שהקיצוץ היה פחות ממה שמזכיר האוצר מלון דרש. החוק הקטין את מס החברות מ-65% ל-50% וחיסל לחלוטין את מס הרווחים העודפים ממלחמת העולם הראשונה.
שנות העשרים היו תקופה של מודרניזציה. כדי לשפר את מערכת הכבישים של המדינה, חתם הרדינג על חוק מימון פדרלי לכבישים. עד 1923, השקיעה הממשלה 162 מיליון דולרים במערכת הכבישים, והכניסה סכומים גדולים של כסף לכלכלה. ב-1922, טען הרדינג שאמריקה נכנסה אל עידן המכוניות. המכונית, לטענתו, שיקפה את רמת החיים ומהירות החיים המודרניים.
נשיאותו (1921–1923) > מדיניות פנים ומדיניות כלכלית > חוק המכסים פורדני-מקמבר

ב-21 בספטמבר 1922, חתם הרדינג על חוק המכסים פורדני-מקמבר. החקיקה הפרוטקציוניסטית העלתה את שיעורי המכס מ-1913, לרמה הגבוהה ביותר בתולדות המדינה. הרדינג הודאג כשהחקלאות החלה לסבול מקשיים כלכליים בעקבות המכס. ב-21 במאי 1921, חתם על חוק מכסי חירום שהטיל מכסים על ייבוא חוץ. ב-1922, הבין הרדינג שהשפעותיהם של המכסים לטווח הארוך יכלו לפגוע בכלכלה, למרות הרווחים בטווח הקצר. יורשיו, קולידג' והובר, תמכו בחקיקת מכסים. המכסים משנות העשרים נחשבו לגורם שהוביל לנפילת הבורסה ב-1929.
נשיאותו (1921–1923) > מדיניות חוץ

הרדינג דרש שמזכיר המדינה שלו, צ'ארלס אוונס יוז, יהיה הדובר היחיד מטעם מחלקת המדינה (בניגוד למצב בממשל וילסון). הסנאט סירב לאשרר את חוזה ורסאי ב-1919 וב-1920 כיוון שדרש מארצות הברית להצטרף אל חבר הלאומים. יוז עבד מאחורי הקלעים כדי להשיג שלום עם גרמניה, אוסטריה והונגריה. הסכמי שלום עם שלוש המדינות הללו נחתמו ב-1921.
נשיאותו (1921–1923) > מדיניות חוץ > ועידה בוושינגטון והסכמים ב-1921 ו-1922

הרדינג כינס, בתמיכת הסנאט, ועידה גלובלית בוושינגטון, שתגביל את החימוש של מעצמות העולם, כולל ארצות הברית, בריטניה, יפן, צרפת, איטליה, סין, בלגיה, הולנד ופורטוגל. מזכיר המדינה של הרדינג, צ'ארלס אוונס יוז, מילא תפקיד מרכזי בוועידה והציע את הצעת הפשרה- ארצות הברית תקטין את מספר ספינות המלחמה שלה ב-30, אם בריטניה תוריד 19 ויפן 17. החל מ-6 בנובמבר 1921, ועד 6 בפברואר 1922, מנהיגי העולם נפגשו כדי לשלוט במירוץ החימוש הימי ולהביא יציבות למזרח אסיה. הוועידה אפשרה למעצמות להגביל את גודל הצי שלהן ולמנוע עימותים באוקיינוס השקט. המשלחות גם פתרו בעיות ביטחון וקידמו שיתוף פעולה במזרח הרחוק.
הוועידה הובילה לשישה הסכמים ול-12 החלטות, שעסקו בנושאים מגודל הספינות ועד למכסי סחר. ההסכמים, שעברו בקלות בסנאט, גם כללו הסכמים על שליטה בצוללות, מושבות באוקיינוס השקט, וסחר עם סין. ההסכמים נותרו בתוקף עד שנות השלושים, ונפלו לבסוף. יפן פלשה למנצ'וריה ומגבלות החימוש לא היו תקפות יותר. המעצמות בנו ספינות מלחמה גדולות וארצות הברית ובריטניה לא הצליחו להתחמש מחדש ולהגן על הסדר הבינלאומי תוך כדי עצירת יפן.
הרדינג, בניסיון לשפר את יחסיה של ארצות הברית עם מקסיקו, אמריקה הלטינית והקריביים, הוביל תוכנית של נסיגה צבאית. ב-10 באפריל 1921, אישר הסנאט הסכם עם קולומביה, שהעניק לה פיצויים של 25,000,000 דולרים על האדמה שעליה נכרתה תעלת פנמה.
הרדינג הימם את האומה כששלח לסנאט הודעה בה תמך בהשתתפות ארצות הברית בבית משפט עולמי לצדק. ההחלטה עברה מתוך כבוד לנשיא, אולם הוועדה ליחסי חוץ התעלמה ממנה.
נשיאותו (1921–1923) > זכויות אזרח, סכסוכי עבודה ושביתות

כשמושל מערב וירג'יניה ביקש ב-1921 שליחת כוחות צבא כדי לעצור כורים שנלחמו מול המיליציות והמשטרה במדינה, ניסה הרדינג לשמור על השקט. לבסוף, הוא שלח יחידה צבאית שסיימה את הסכסוך.
נשיאותו (1921–1923) > זכויות אזרח, סכסוכי עבודה ושביתות > שביתת הרכבות הגדולה וביטול יום עבודה בן 12 שעות

שנה לאחר טיפולו של הרדינג בשביתת הכורים, פרצה שביתה בקיץ 1922, בתעשיית הרכבות. ב-1 ביולי 400,000 עובדים שבתו בגלל הפחתת שכרם בשבעה סנטים לשעה, ויום עבודה בן 12 שעות. שוברי שביתה גויסו כדי לתפעל את הרכבות. הרדינג הציע פשרה שתפצה את העובדים, אולם איגודי הרכבות התנגדו לכך. הרדינג שלח את המשמר הלאומי ו-2,200 חיילים כדי לשמור על הסדר. התובע הכללי דוהרטי דרש צווי מניעה שימנעו את השביתה. איגוד העובדים וחברי קונגרס רבים מחו על מה שראו כפגיעה בתיקון הראשון לחוקה, ודוהרטי נאלץ לתקן את הסעיפים השנויים במחלוקת. צווי המניעה סיימו את השביתה, אולם המתיחות נותרה על כנה במשך שנים. רבים בממשל הרדינג התנגדו לעמדתו של דוהרטי, והאישומים בשחיתות הובילו לניסיון להדיח אותו מתפקידו.
ב-1922, כינסו הרדינג ומזכיר המסחר הובר ועידה בבית הלבן, עם יצרנים ואיגודים, על מנת להפחית את אורכו של יום העבודה. הפועלים תמכו ביום עבודה בן שמונה שעות ובשבוע עבודה בן שישה ימים. הרדינג תמך בכך, אולם הוועידה דחתה את ההמלצות ב-1923. הרדינג והובר התאכזבו, ובעזרת מחאה ציבורית תעשיית יצרני הפלדה עברה ליום עבודה בן שמונה שעות.
נשיאותו (1921–1923) > זכויות אזרח, סכסוכי עבודה ושביתות > תנועה נגד לינצ'ים והגירה

בתקופה של חוסר סבלנות גזעית, לא החזיק הרדינג בדעות קדומות. בנאום ב-26 באוקטובר 1921, שנשא בברמינגהאם, אלבמה, תמך הרדינג בזכויות אזרח לשחורים. הוא היה לנשיא הראשון במאה העשרים שתמך בשוויון זכויות כלכלי, פוליטי וחינוכי לשחורים. בנאומו, דרש הרדינג לתת לשחורים הזדמנויות שוות מבחינת חינוך, וזכויות הצבעה רחבות יותר. הלבנים שתקו במהלך נאומו, ואילו השחורים, שישבו בנפרד, עודדו אותו. הרדינג טען שבעיית הגזע היא בעיה לאומית ובינלאומית, ודרש את פירוק המחיצות בדרום. למרות זאת, הבהיר הרדינג שהוא לא תומך בעירוב גזעי או בנישואי תערובת. בנוסף, דיבר בנושא ההגירה של השחורים צפונה, וטען שהשחורים שהיגרו צפונה כדי למצוא תעסוקה החריפו את היחסים בין הגזעים.
הרדינג מינה כמה שחורים למשרות פדרליות, כמו משרת מבקר המכסים. בנוסף תמך בוועידה בינלאומית לשיפור יחסים בין הגזעים. ההתנגדות מצד הדמוקרטים הדרומיים מנעה זאת. הקו קלוקס קלאן היה בשיא כוחו בתקופה זו.
הרדינג תמך בחוק נגד לינצ'ים, שעבר בבית הנבחרים ב-26 בינואר 1922. בסנאט, החוק הובס בידי פיליבסטר של הדמוקרטים. הרדינג נאם נגד לינצ'ים ב-21 באוקטובר 1921. הקונגרס לא התעמת על חוק בנושא זכויות האזרח מאז 1890.
חוק הגירה מיוחד שעליו חתם הרדינג ב-19 במאי 1921, הקטין את מספר המהגרים ל-3% מאוכלוסייתה של אותה מדינה לפי מפקד 1910. החוק הרשה לגרש מהגרים לא חוקיים, אולם הרדינג, שדרש אכיפה אנושית לחוק, העניק אשרות הגירה לאלפי מהגרים.
נשיאותו (1921–1923) > זכויות אזרח, סכסוכי עבודה ושביתות > חוק האמהות

הרדינג חתם, ב-21 בנובמבר 1921, על חוק האמהות. החוק הוביל לתוכנית הרווחה הגדולה הראשונה בתולדות ארצות הברית, ומימן כמעט 3,000 ילדים ומרכזים רפואיים במדינה. הרופאים הונחו להציע טיפול מונע בנוסף לטיפול בילדים חולים. הם נדרשו לעזור לנשים בהריון ולמנוע מילדים בריאים לחלות. עובדים סוציאליים נשלחו כדי לוודא שההורים מטפלים בילדיהם. אף על פי שהחוק היה תקף במשך שמונה שנים בלבד, הוא הכין את הקרקע לתוכניות הניו דיל בשנות השלושים. נשים רבות שקיבלו זכויות הצבעה ב-1920, קיבלו כעת הזדמנויות תעסוקתיות כעובדות סוציאליות.
נשיאותו (1921–1923) > זכויות אזרח, סכסוכי עבודה ושביתות > סובלנות דתית

הרדינג היה סובלני כלפי דתיות אחרות. הוא מינה את הרב יוסף קורנפלד ואת האב ג'וזף דנינג למשרות חוץ דיפלומטיות. בנוסף, מינה את אלברט לסקר, איש עסקים יהודי ומנהל מסע הבחירות שלו ב-1920, לראש מחלקת הדואר. במכתב חשאי, תמך הרדינג בהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
נשיאותו (1921–1923) > חייו בבית הלבן

קתרין פורבס, אשתו של צ'ארלס פורבס, שהיה הממונה של הרדינג ללשכת החיילים המשוחררים, זכתה לגישה חסרת תקדים לבית הלבן. פלורנס הרדינג הייתה חברתה מאז שנפגשו בהוואי, במהלך חופשה. ב-1921, כתבה קתרין סדרת כתבות לוושינגטון פוסט ותיארה את אורח חייהם של הרדינג ואשתו. הזוג הראשון רצה שיכירו אותו כזוג ביתי. בארוחות ערב, כלבו של הרדינג זכה לשאריות של האורחים, ושיחק עם הילדים. ריפוד אדום מתחרה כיסה את רוב הרהיטים. לבושו הרשמי של הרדינג היה טוקסידו, חולצה וכפתורי פנינה. פלורנס דיברה עם אורחים רבים בו זמנית. בתוך הבית הלבן, היה לזוג שעון סבא גדול, אקווריום עם דג זהב, ואזה צרפתית עם ערבות, שטיח צבעוני ופסנתר. לעיתים ערך הרדינג סיורים בבית הלבן לילדים.
סגנון חייו של הרדינג היה שונה בהשוואה לזה של וילסון. בחדר האורחים, הגיש הרדינג ויסקי לאורחיו במסיבות, בתקופה שבה היה עליו לאכוף את חוק היובש. בתו של תאודור רוזוולט טענה שהיה לו ויסקי מכל סוג אפשרי. חלק מהאלכוהול הוחרם משוטרים שאכפו את חוק היובש. פלורנס ערבבה משקאות לאורחים. הרדינג שיחק פוקר פעמיים בשבוע, עישן ולעס טבק. מספרים שזכה פעם בענק פנינים בשווי 4,000 דולר במשחק פוקר בבית הלבן. אף על פי שתומכי חוק היובש גינו אותו על מסיבות אלו, טען הרדינג ששתיית משקאות פרטית היא עניין שלו בלבד.
נשיאותו (1921–1923) > פרשיות שחיתות

אחרי זכייתו בבחירות, מינה הרדינג כמה מעמיתיו הוותיקים ותורמים למשרות פוליטיות בכירות ששלטו בסכומי כסף רבים. הם נודעו כ"חבורה מאוהיו", ורבים מאותם עמיתים השתמשו בכוחם החדש כדי להשיג רווח אישי. הרדינג היה אחראי למינויים, אולם לא ברור כמה, אם בכלל, היה מודע לפעולות של חבריו. אין ראיות שמראות שהרדינג הרוויח מהפשעים, אך הוא גם לא הצליח לבלום אותם. הפרשיה היחידה שנחשפה במהלך חייו הייתה בלשכת החיילים המשוחררים. לאחר התאבדותם של צ'ארלס קרמר (לשכת החיילים המשוחררים) ושל ג'ס סמית' (מחלקת המשפטים) הרכילות גברה. הרדינג הגיב לכך בתערובת של כעס, צער ומבוכה.
לפני שהפרשיות נחשפו, האהדה כלפי הרדינג החלה לרדת, אולם הוא היה נחוש להיבחר מחדש, למרות תמיכה בהנרי פורד מצד הדמוקרטים. במהלך טיול לאלסקה ב-1923, שאל הרדינג את העיתונאים ואת מזכיר המסחר הובר כיצד להגיב לעוזרים שבגדו בו. בנוסף, הוא טען שיום יבוא והציבור יבין את כל מה שחלק מחבריו הטובים עשו לו. היסטוריונים טוענים שלא דיבר על פול ועל דוהרטי בדבריו. הרדינג ביצע רפורמה בלשכת החיילים המשוחררים במרץ, 1923.
נשיאותו (1921–1923) > פרשיות שחיתות > פרשיית הטיפוט דום

הפרשייה הידועה ביותר הייתה פרשיית ה"טיפוט דום", שרובה נחשפה לאחר מותו של הרדינג. מדובר בפרשיית שוחד שהתרחשה בין 1921 ל-1922. אלברט פול, מזכיר הפנים, החכיר שמורות נפט של הצי האמריקני בצוק "טיפוט דום" (בצורת קומקום) בוויומינג ובשני מקומות בקליפורניה לחברות נפט פרטיות בשיעורים נמוכים וללא מכרז. פול הואשם בקבלת שוחד מחברות הנפט ונשלח לכלא.
לפני פרשת ווטרגייט, נחשבה פרשיית הטיפוט דום לשערורייה הגדולה ביותר בתולדות הפוליטיקה האמריקנית. היא פגעה במוניטין ממשל הרדינג, שכבר החל להיפגע בגלל הטיפול בשביתת הכורים וביטול הבונוס ליוצאי מלחמת העולם הראשונה ב-1922.
בתחילת המאה העשרים, הצי האמריקני עבר מפחם לדלק נוזלי. כדי להבטיח אספקה מתמדת של דלק, אזורים מסוימים שמהם הופק נפט הפכו לשמורות בידי ויליאם הווארד טאפט. ב-1921, הוציא הרדינג צו שהעביר את שלוש השמורות ממחלקת הצי אל מחלקת הפנים. המעבר הושלם ב-1922.
בסוף 1922, החכיר פול את זכויות הפקת הנפט בטיפוט דום להארי פורד סינקלייר, נשיא חברת Mammoth Oil. הוא החכיר את השאר לאדוארד דוני. שתי הפעולות בוצעו ללא מכרז, תחת חוק החכרת המינרלים של 1920.
התנאים היו טובים לחברות הנפט, והפכו את פול לעשיר. פול קיבל הלוואה ללא ריבית מדוני, של 100,000 דולר (1.33 מיליון היום) בנובמבר 1921. הוא קיבל עוד מתנות מדוני וסינקלייר, שהסתכמו ב-404,000 דולר (5.37 מיליון היום). העברת הכספים הזאת הייתה לא חוקית. פול ניסה להסתיר את מעשיו, אולם השיפור הפתאומי ברמת חייו היה חשוד.
באפריל 1922, כתב מפיק נפט מוויומינג לסנאטור במחאה על מתן הזכויות לסינקלייר. כעבור יומיים, דרש הסנאט חקירה בנושא. הסנאטור הרפובליקני, רוברט לה פולט מוויסקונסין, הוביל את החקירה. בתחילה האמין לה פולט שפול היה חף מפשע, אולם לאחר פריצה למשרדו בסנאט, עלה חשדו.
פול ניסה להסתיר את השחיתות, ולהתמקד בכך שההחכרה הייתה חוקית. פרוטוקולים המשיכו להיעלם באופן מסתורי. ב-1924, נותרה השאלה כיצד הפך פול לעשיר כל כך במהירות ובקלות. הכסף מהשוחד הלך להשקעות בעסקי הבקר של פול. לבסוף, כשנראה היה שפול יצא זכאי, התגלה שלא הצליח להסתיר את ההלוואה מדוני.
הפרשיה נפתחה לציבור, והמשפט המשיך במהלך העשור. ב-1927, קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית שההחכרה הושגה בשחיתות, והחזירה את השמורות אל הצי.
ב-1929, נמצא פול אשם בקבלת שוחד. ב-1930, הואשם דוני במתן שוחד. בנוסף, הוא עיקל את ביתו של פול בגלל "הלוואות שלא חזרו", כלומר, השוחד. סינקלייר נשפט לחצי שנה בכלא בגלל שיבוש הליכי חקירה.
אף על פי שפול היה האשם בפרשה, המוניטין של הרדינג ספג מכה קשה. הראיות על אשמתו של פול עלו רק לאחר מותו של הרדינג ב-1923.
נשיאותו (1921–1923) > פרשיות שחיתות > מחלקת המשפטים

מינויו של הארי דוהרטי לתפקיד התובע הכללי זכה לביקורות רבות. כמנהל מסע הבחירות של הרדינג, התמיכה של דוהרטי באוהיו ומהלכיו מאחורי הקלעים עם הפוליטיקאים לא נחשבו כנתונים טובים לתפקיד. היסטוריונים טענו שמשרד המשפטים תחת דוהרטי היה "גוב אריות של פוליטיקאים". ב-16 בספטמבר 1922, ניסה הקונגרס להדיח את דוהרטי. ב-4 בדצמבר, החלה נגדו חקירה. הליך ההדחה נעצר כיוון שלא היה ניתן להוכיח שדוהרטי הגן על האינטרסים שלו בנושאי מונופולים.
בפרשיה אחת נטען שדוהרטי העלים עין מתאגיד שגבה 2.3 מיליון דולר יותר ממה שהממשלה הייתה זקוקה לו בזמן המלחמה. מחלקת המשפטים מנעה ביצוע הליכים משפטיים לתאגיד. לדוהרטי הייתה מניה בתאגיד, אולם הוא לא הואשם בעניין.
דוהרטי נשאר בתפקידו בימים הראשונים של ממשל קולידג', אולם התפטר ב-28 במרץ 1924, בעקבות האשמות שקיבל שוחד מיצרני אלכוהול. דוהרטי נשפט וזוכה פעמיים מאשמות שחיתות. עורכי דינו האשימו עוזרים במחלקת המשפטים בשחיתות.
התובע הכללי של הרדינג שכר את ויליאם בורנס כדי לנהל את לשכת החקירות של המחלקה. נטען שבורנס ביצע חיפושים לא מוסמכים באויבים פוליטיים במחלקה. מספר חברי קונגרס גילו שצותתו להם וגנבו את מסמכיהם. הוא שכר אנשים מפוקפקים כדי לעשות זאת.
הסחר בסמים השתולל בבית הסוהר באטלנטה במהלך תקופת דוהרטי. בעקבות רפורמות בבית הכלא, פוטרו שוטרים והוגשו כתבי אישום כנגד אחרים, אולם דוהרטי לא דחף לחקירות. לאחר שהחלו לחקור את אספקת הסמים מחוץ לכלא, פיטר דוהרטי את מנהל הכלא והחליפו בחבר קרוב.
לפי חקירה בסנאט ב-1924, סידר דוהרטי מינויים פוליטיים לחבריו במחלקה, במקרים רבים בעזרת שוחד. רבים סידרו חנינות בתמורה לשוחד.
נשיאותו (1921–1923) > פרשיות שחיתות > ג'ס סמית'

עוזרו האישי של דוהרטי, ג'ס סמית', נחשב לדוברו ואיש אמונו של התובע הכללי (וכך גם של הנשיא). סמית' נחשב לשליח של דוהרטי, ולדמות מרכזית בנושאי השחיתות.
במהלך תקופת היובש, קיבלו בתי מרקחת אישור למכירת אלכוהול רפואי. לפי עדות בפני הקונגרס, ארגן דוהרטי שג'ס סמית' ימכור את האישורים לחברות תרופות שייצגו יצרני אלכוהול בלתי חוקיים. היצרנים רכשו ויסקי רב בעזרת האישורים, וסמית' הרוויח מכך. סמית' סיפק ויסקי לבית הלבן ולחבריו מאוהיו, כשהחביא את הוויסקי במזוודה.
לבסוף, השמועות על כך שסמית' השתמש במכוניות ממשלתיות בחינם כדי להגיע למסיבות עלו אל הרדינג. הרדינג ביטל את חסינותו ודוהרטי ביקש שיעזוב את וושינגטון. ב-30 במאי 1923, נמצאה גופתו של סמית' בדירתו של דוהרטי, עם חור מקליע אקדח בראשו. ויליאם בורנס הוציא משם מיד את גופתו של סמית' ולא ניתחו אותה. היסטוריונים טענו שמדובר בהתאבדות, ושעוזרו של דוהרטי נכנס לחדרו של סמית' רגעים לאחר שהתעורר בעקבות הרעש, ומצא את סמית' על הרצפה עם ראשו בפח האשפה ואקדח בידו.
נשיאותו (1921–1923) > פרשיות שחיתות > לשכת החיילים המשוחררים

צ'ארלס פורבס, מנהלה הנמרץ של לשכת החיילים המשוחררים, התעלם מצרכיהם של חיילי מלחמת העולם הראשונה כדי לצבור הון. כדי להגביל את השחיתות בלשכה, התעקש הרדינג על פרסום פומבי של חוזים ממשלתיים, אולם פורבס סיפק מידע פנימי לחבריו כדי שיהיה להם יתרון. לאחר מינויו, הצליח פורבס להשיג אישור מהרדינג לשליטה מוחלטת על בניית בתי החולים והאספקה ליוצאי צבא. פורבס הונה את הממשלה בסכום של 225 מיליון דולרים בתקציבי בתי החולים, והעלה את עלויות השיפוצים מ-3,000 דולר לאדם ל-4,000. משימתו המרכזית של פורבס, שהשיג תקציב חסר תקדים של כ-500 מיליון דולר לשנה, הייתה לבנות בתי חולים ברחבי המדינה כדי לסייע לחיילים הפצועים.
באביב 1922, נסע פורבס ברחבי המדינה וביקר באתרי בנייה של בתי החולים. במהלך הנסיעות, קיבל לכאורה פורבס מתנות ואלכוהול, השיג שוחד של 5,000 דולר בשיקגו, והבטיח ליזמים מושחתים 17 מיליון דולר בחוזים הממשלתיים. הוא הלך למסיבות, שתה אלכוהול מוברח והימר.
כשהוא נחוש להשיג יותר כסף, עם חזרתו לוושינגטון החל פורבס למכור אספקה רפואית יקרה. הממשלה אגרה כמויות גדולות של אספקה רפואית במהלך המלחמה, ופורבס מכר אותם לחברות תרופות במחיר מוזל, תוך שהוא מקבל אחוזים מהרווחים.
פורבס התעמת עם דוקטור צ'ארלס סוייר, מנהל ועדת האשפוז הפדרלית, בנוגע לסמכות בלשכה. סוייר, רופא הומאופתי שהיה גם רופאו של הרדינג, סיפר להרדינג על המכירות של פורבס. לבסוף זימן הרדינג את פורבס לבית הלבן ודרש שיתפטר. הרדינג לא היה מוכן להכריז על פיטוריו, ונתן לו לברוח לאירופה בטיעון שיעזור לחיילים אמריקנים פצועים באירופה. כשהיה באירופה, שלח להרדינג את מכתב ההתפטרות שלו ב-15 בפברואר 1923.
הרדינג החליט למנות את פרנק היינס, תומך ברפורמה, ללשכת החיילים המשוחררים. היינס ניקה את המחלקה. כשפורבס חזר אל המדינה, הוא ביקר את הרדינג בבית הלבן. הרדינג תפס בגרונו, ניער אותו וטען שבגד בו. אורח שהייתה לו פגישה עם הנשיא נכנס אל החדר ופורבס הלך. הרדינג כעס על ה"בגידה" והם לא התראו יותר. ב-1926, הורשע פורבס במשפט, ונשפט לשנתיים בכלא. הוא שוחרר בנובמבר 1927.
צ'ארלס קרמר, יועצו המשפטי של פורבס בלשכת החיילים המשוחררים, זעזע את המדינה כשהתאבד ב-1923. עוזרת מצאה את גופתו בשירותי ביתו בבוקר 14 במרץ, עם חור מאקדח בראשו. לפני מותו, הוא נחקר בידי הסנאט והואשם בשחיתות. קרמר הכחיש את ההאשמות וטען שתמיד היה כנה. הוא שילם 40,000 דולרים מכספי חיילים משוחררים לבעלי אדמות כדי לחכור אדמות שעליהם יבנה בית חולים לחיילים משוחררים. ערך הקרקע היה 4,000 דולר בלבד. הרדינג החליף כמה עובדים בלשכת החיילים המשוחררים.
נשיאותו (1921–1923) > פרשיות שחיתות > ועדת הספינות של ארצות הברית, משרד רכוש הזרים ולשכת חוק היובש

ב-13 ביוני 1921, מינה הרדינג את אלברט לסקר לתפקיד מנהל ועדת הספינות של ארצות הברית. לסקר היה תורם להרדינג, ולא היה לו ניסיון בנושא. חוק מ-1920 הרשה לוועדה למכור ספינות ממשלתיות לתאגידים פרטיים. חקירה של הקונגרס גילתה שבתקופת לסקר, ספינות פלדה יקרות שעלו כ-200–250 דולרים לטון, נמכרו במחיר של 30 דולרים לטון לחברות ספנות ללא אישור. לסקר התפטר ב-1 ביולי 1923.
תומאס מילר, ראש המשרד לרכוש זרים, הואשם בקבלת שוחד. זכויות האזרח שלו נלקחו והוא נשפט ל-18 חודשים בכלא ונאלץ לשלם 5,000 דולר. לאחר 13 חודשים בכלא, הוא שוחרר. הנשיא הובר העניק לו את זכויות האזרח שלו ב-2 בפברואר 1933.
רוי היינס, מנהל לשכת חוק היובש, ניהל משרד מושחת לחלוטין. הלשכה מכרה אלכוהול וגרפה כסף רב לכיסה.
נשיאותו (1921–1923) > טיולים למערב, מחלה ומוות

ביוני 1923, יצא הרדינג למסע ברחבי המדינה כדי להסביר לעם את מדיניותו ולהתחבר אליו. לוח הזמנים כלל 18 נאומים ושיחות לא רשמיות. יחד איתו היו מזכירים רבים, יושב ראש בית הנבחרים ואדמירל. במהלך טיולו, הפך לנשיא הראשון שביקר באלסקה.
בריאותו נפגעה מאז סתיו 1922. רופאים אמרו שהוא סבל בלבו. בתחילת 1923, היה קשה לו לישון.
אף על פי שהרדינג רצה לרוץ לכהונה שנייה, הוא הפך למודע לבעיות הבריאות שלו. הוא הפסיק לשתות, מכר את ה"סטאר" כדי להשיג 170,000 דולר, ודרש מדוהרטי לנסח צוואה חדשה בעבורו. הרדינג, יחד עם דוקטור צ'ארלס סוייר, האמין שטיול הרחק מוושינגטון ירגיע אותו. ביולי 1923, הביקורת כלפי הממשל עלתה. לפני היציאה לטיול, דיווח הרדינג על כאבים בחזה שהקרינו אל זרועו השמאלית.
נשיאותו (1921–1923) > טיולים למערב, מחלה ומוות > סנט לואיס, קנזס ודנוור

במהלך טיולו של הרדינג למערב, עמדותיו הפוליטיות התרחבו והוא החל להתרחק מהעמדות הרפובליקניות. בסנט לואיס, הוא קידם את השתתפות ארצות הברית בבית המשפט העולמי. בקנזס, נאם על חקלאות ולמגינת ליבו של רופאו, רכב על קומביין בקיץ החם.
בדנוור, הסביר הרדינג על מעלותיו של התיקון ה-18 לחוקה, וטען שיש לציית לחוקי היובש, שלא יבוטלו לעולם. הרדינג עצמו לא שתה ויסקי במהלך המסע. הוא החליט לחרוג מהעמדה הבדלנית הרפובליקנית, ודרש השקעה גוברת בביטחון הלאומי למקרה של מלחמה נוספת. בנוסף נאם בזכות הפועלים להתאגד, ונאם כנגד אלו שביקשו להשמיד את תנועות העבודה. בטקומה, וושינגטון, קרא מכתב שקידם את ניסיונותיו להנהיג יום עבודה בן 12 שעות. הרדינג טען שחווה חוויה רוחנית.
נשיאותו (1921–1923) > טיולים למערב, מחלה ומוות > טיול לאלסקה

הנשיא הרדינג, כשלוח הזמנים המתיש שלו ממשיך, הפליג בספינה אל אלסקה. במהלך ארבעת הימים בים, לא הצליח הרדינג לנוח. השמועות על השחיתות בממשלו החלו לצוץ בוושינגטון. כשהיה באלסקה, הוא נדהם לקבל מכתב שפירט פעילויות בלתי חוקיות שלא ידע עליהן.
הרדינג הגיע לאלסקה כדי לפתוח את האדמות להפקת נפט, כרייה, פיתוח עצים ותעשייה. הוא רצה לעודד מתיישבים לעבור לשם. הוא קיווה שעם השלמת מסילת אלסקה, החיילים המשוחררים יחזרו אל ביתם באלסקה, ופועלים מובטלים יפנו לאלסקה כדי להשיג עבודה. הרדינג הביא איתו גם את מזכירי הפנים, המסחר והחקלאות, כדי שיקצצו את הביורוקרטיה במחלקותיהם.
הרדינג הגיע לאלסקה ב-7 ביולי 1923. הרדינג ביקר בכל רחבי אלסקה עד 20 ביולי.
המידע שאסף הרדינג במהלך הסיור חשף ששיפור החקלאות בדרום-מרכזה של אלסקה ידרוש השקיה, עקב רמת המשקעים הנמוכה. בנוסף, ב-1923, אוכלוסיית הסלמון הידלדלה עקב דיג-יתר. העברת פחם מאלסקה תהיה יקרה מאוד.
לאחר שעזב את אלסקה, נסע הרדינג אל ונקובר. בכך הוא הפך לנשיא הראשון שביקר בקנדה במהלך תפקידו. לאחר קבלת פנים רשמית וסיור בעיר, שיחק הרדינג גולף. הוא התעייף והתעוררו בו בחילה וכאבי בטן. דוקטור סוייר האמין שהיה מדובר בהרעלת מזון. למרות זאת, רופא אחר בחן אותו וגילה שליבו התנפח. הרדינג החליט להמשיך להיפגש עם נכבדים קנדיים ונאם בפני 50,000 איש בעזרת מיקרופונים.
לאחר מכן נסע לסיאטל. הוא נאם בפני 25,000 איש באוניברסיטת וושינגטון. הוא דיבר על אלסקה, ועל הפקת הנפט בתוכה. הרברט הובר כתב את הנאום והרדינג טען שיגן על הטריטוריה מרמאים ומחפשי רווחים. לאחר שסיים את הנאום בחופזה, עזב הרדינג במהירות, בלי לחכות לתשואות הקהל. היה זה נאומו הציבורי האחרון. לאחר מכן טייל ברכבת אל פורטלנד, אורגון. נאום שנקבע לו שם בוטל.
נשיאותו (1921–1923) > טיולים למערב, מחלה ומוות > מותו בסן פרנסיסקו, לוויה ומצבות זיכרון

הרכבת הנשיאותית המשיכה אל סן פרנסיסקו. מזכיר המסחר הובר שלח מברק לחברו הרופא בקליפורניה וביקש ממנו לבוא לבדוק את הנשיא. במלון, פיתח הרדינג דלקת ריאות. הרדינג, מותש לחלוטין, ציווה שנאומו יודפס בעיתונות כדי לתקשר עם הציבור. ניתנו לו תרופות כדי להרגיע את ליבו בטווח הקצר. ביום חמישי, נראה היה שמצבו השתפר, אז רופאיו הלכו לארוחת ערב. הדופק שלו היה רגיל, והזיהום בריאות פחת. באופן בלתי צפוי באותו הערב, נחנק הרדינג ומת במהלך שיחה עם אשתו בסוויטה הנשיאותית במלון, ב-7:35 בערב ב-2 באוגוסט 1923. דוקטור סוייר טען שהרדינג חווה שבץ, אולם הרופאים לא הסכימו. הם טענו שהבעיה הייתה בלב. גברת הרדינג סירבה לאשר נתיחה שלאחר המוות. רבים טוענים שהסממנים של הרדינג העידו על אי-ספיקת לב. רופאים אחרים טענו להתקף לב. הרדינג הוחלף בתפקידו בידי סגנו, קלווין קולידג'.
הרכבת נסעה מזרחה במשך ארבעה ימים- הפעם הראשונה מאז שגופתו של לינקולן הוסעה ברכבת. מיליונים הלכו אליה כדי לחלוק לו כבוד אחרון. ארון הקבורה של הרדינג הוצב באגף המזרחי בבית הלבן, והלוויה הממלכתית התרחשה ב-8 באוגוסט. האומה והאזרחים התאבלו עליו. הרדינג נחנט בבית הקברות במריון. לאחר מותה ב-21 בנובמבר 1924, נקברה פלורנס ליד בעלה. שארית גופותיהם נטמנו מחדש ב-20 בדצמבר 1927, בקבר הרדינג במריון. הרדינג היה אחד מהנשיאים היחידים שאביו עוד היה בחיים כשמת (השני היה ג'ון קנדי).
נשיאותו (1921–1923) > תאוריות על הגורם למותו

מותו הפתאומי של הרדינג הוביל לשמועות שהורעל או התאבד. ההתאבדות נראית לא סבירה, כיוון שתכנן לרוץ לכהונה שנייה ב-1924. השמועות על ההרעלה הוזנו בגלל ספר, שבו נטען שפלורנס הרעילה את בעלה.
סירובה של הגברת הרדינג לנתיחה שלאחר המוות הוסיפה לתאוריה. אולם לפי הרופאים שביקרו את הרדינג, כל הסימנים העידו על אי-ספיקת לב.
נשיאותו (1921–1923) > המסמכים הנשיאותיים

מיד לאחר מותו של הרדינג, חזרה הגברת הרדינג אל וושינגטון ונשארה בבית הלבן לזמן מה עם משפחת קולידג'. ב-1963, נטען שהיא אספה ושרפה מכתבים ומסמכים רבים של הרדינג, רשמיים ולא רשמיים. נטען ששכרה מזכירות בביתה שיעזרו לה לאסוף את מכתביו של הרדינג ולשרוף אותם.
למרות זאת, כך נטען, מזכירו האישי של הרדינג שלח לה קופסאות מעטות מתוך החומר הנשיאותי. המסמכים אוחסנו במרתף הבית הלבן ונמצאו רק ב-1929. בנוסף, נשמרו במרתף ביתו של המזכיר מסמכים מתקופת הרדינג בסנאט, ותיעוד של מסע הבחירות שלו.
עד 1935, המסמכים הנשיאותיים הגיעו אל האגודה לזכר הרדינג, וב-1963 עברו אל מדינת אוהיו ונפתחו לציבור באפריל 1964.
הרדינג והציונות

הרדינג היה תומך נלהב של התנועה הציונית ובמהלך כהונתו הכירה ארצות הברית בהצהרת בלפור ובזכות העם היהודי ל"בית לאומי" בארץ ישראל. תחילה, הרדינג לא היסס להביע בפומבי אהדה לציונות ול'מטרותיה הנעלות' כפי שכינה אותן. ב-1 ביוני 1921, פחות משלושה חודשים לאחר נאום השבעתו, ציין הרדינג ביוזמה, "לא ייתכן שמישהו שלמד את כלל שירותו של העם העברי יימנע מהאמונה שיום אחד יוחזר לו הבית הלאומי ההיסטורי שלו אשר בו יכנסו לשלב חדש וגדול יותר בתרומתם לקידום האנושות."
לאחר מכן, ב-13 בינואר 1922, אירח הרדינג את נחום סוקולוב, נשיא הוועד הפועל של הקונגרס הציוני העולמי, בבית הלבן במשך כמעט שעה והביע "אהדה לציונות" תוך שהוא מבטיח "תמיכה נוספת של ממשלת ארצות הברית." הפגישה הייתה עבור המשלחת של סוקולוב הישג חשוב במאמציהם להשיג את התמיכה האמריקאית במדינה היהודית המיועדת. במסר שנשלח להסתדרות הציונית באמריקה ב-25 ביוני אותה שנה כתב הרדינג כי הביע: "התעניינות ארוכת שנים, סנטימנטלית ומעשית, בתנועה הציונית הגורמת לי לאחל לפגוש את חברי הארגון ולהביע את ההערכה שאני מרגיש בשם התנועה הגדולה."
ב-21 בספטמבר 1922 חתם הרדינג על החלטת לודג'-פיש, החלטה משותפת שהתקבלה פה אחד על ידי שני בתי הקונגרס שאישרה את התמיכה האמריקאית בהצהרת בלפור מ-1917 שבה ממשלת בריטניה הביעה את תמיכתה ביצירת בית לאומי יהודי בארץ ישראל. ההחלטה הוצגה ביוני 1922 על ידי שני רפובליקנים, חבר בית הנבחרים המילטון פיש השלישי והסנאטור הנרי קאבוט לודג', אך זכתה במהירות לתמיכה דו-מפלגתית נרחבת. מחלקת המדינה האמריקאית והניו יורק טיימס הביעו את עמדתם נגד ההחלטה, אך הנשיא התעלם מההפגנתיות שלהם והתעקש לתת להחלטה את החותמת הנשיאותית שלו. על ידי הוספת חתימתו להחלטה, העניק הרדינג גיבוי רשמי של ארצות הברית למטרות התנועה הציונית, והעניק לה לגיטימציה נוספת בעיני אמריקאים רבים וכן יהודים רבים.
שבועות ספורים קודם לחתימה על ההחלטה, ב-21 באוגוסט 1922, כששלח ברכת ראש השנה לקהילת יהודי ארצות הברית, כתב הרדינג: "השנה הזאת, הנצחת ראש השנה, יום השנה החדשה של העם היהודי, תציין את סופה של שנה בולטת באופן מיוחד בדברי הימים של היהודיים. זו נראתה כשנה בעלת הבטחה מובהקת לעם היהודי כי השאיפה הארוכה שלו לבסס מחדש את הלאום היהודי במולדתו של העם הגדול הזה אמורה להתממש בהחלט. זהו אירוע בעל משמעות לא רק לעם היהודי, אלא גם לשורות חבריו ולמעריכי ומותכי רצונו בכל מקום, שהאומה האמריקאית תמיד הייתה גאה להימנות שבושורת אלו".