stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גאלאץ
גאוגרפיה > הצומח והחי > בעלי החיים

החי באזור גאלאץ משתייך לערבה ולשולי היער במפגש עם הערבה, כצפוי לגבי דרום חבל מולדובה. ברחבי המחוז פוגשים חזירי בר, אייליים, חובות, סנאיים, אוגרים, קיפודים,
באזור גאלאץ נוצר בסביבות שנת 1800 זן יונים מיוחד בשם ז'וקטור דה גאלאץ jucător de Galați, שטופח על ידי מגדלים המאוגדים באגודה. הזן מקורו ב-roller המזרחי.
אזור גאלאץ נודע עוד מימי קדם על עושר הדגים שבו. מבחר מקווי המים, הנהר הגדול, הנחלים הנשפכים לתוכו, האגמים והביצות מאפשרים חיים למיני רבים מאוד של דגים ואפילו דגי ים העולים בדנובה עד גאלאץ מתווספים אליהם. תנאים אופטימליים מאפשרים לדגים להגיע לממדים גדולים לשמחת הדייגים. באזור גאלאץ, באוגוסט 2013, פרופסור מיכאי קאדינויו הצליח לדוג שפמנון אירופי באורך שניים וחצי מטר ובמשקל 115 קילוגרם.
היסטוריה > אטימולוגיה

ההשערה הרווחת היא שמקור השם של העיר הוא בשפתם של הקומנים, שבט טורקי נודד שהתיישב ברומניה, ופירושו "מבצרים" (Galat-מבצר, Galaţi-מבצרים). השערה אחרת מבוססת על הכינוי הישן של גאלאץ Haliciu mic.‏ mic ברומנית – "קטן". Haliciu זה שם שאינו רומני ואין לו משמעות ברומנית, אך מזכיר את Halic (האליץ'), הבירה הראשונה של גליציה, מדינה שגבולותיה השתרעו עד שפך הדנובה, ממנה נגזר שמה. הכנסייה של גאלאץ הייתה כפופה לבישופות האליץ', וגאלאץ הוא הנמל הנגיש הקרוב ביותר לגליציה, לכן סביר להניח שגאלאץ הייתה פשוט גליציה הקטנה, ובקיצור – גאלאץ.
השערה אחרת מחברת את שם העיר לשבט הגאלים. על פי השערה זו הגאלים, שהיו בדרכם לגלטיה, עברו במקום וייסדו את היישוב המזכיר אותם בשמו.
היסטוריה > תולדות היישוב

האזכור הראשון של העיר מופיע במסמך מ-1445 החתום על ידי השליט שטפן הגדול.
בשנת 1651 העיר נשדדה ונשרפה על ידי הטאטארים. בשנת 1659 עשה זאת רקושי נסיך טרנסילבניה ובשנת 1711 הטורקים שרפו את כל העיר, פרט למנזרים שבכיכר. בשנת 1789 התנהל במקום קרב בין הטורקים ובין הרוסים בפיקודו של מיכאיל קמנסקי, ששרף את העיר.
בשנת 1821 מרדו היוונים שחיו בגאלאץ והרגו סוחרים טורקים. לאחר המרד כבשו הטורקים את העיר, הרגו נוצרים רבים ושרפו את העיר. לאחר איחוד נסיכות מולדובה עם נסיכות ולאכיה, שליט הנסיכויות המאוחדות, אלכסנדרו יואן קוזה, שבעברו היה פרקלאב של גאלאץ, רצה להפוך את גאלאץ לבירת הנסיכויות המאוחדות. גם קוסטקה נגרי היה שותף לשאיפה זו. רצון זה לא התגשם הן משום כהונתו הקצרה של קוזה, שנקטעה, וגם בגלל קרבת גאלאץ לגבול הרוסי, מה שהיה מאפשר לרוסים בשעת מלחמה כיבוש קל של הבירה הרומנית.
במהלך שנת 1877 שימשה גאלאץ למעבר החילות הרוסים, שיצאו להילחם בטורקים. במלחמת העולם הראשונה ניצלה גאלאץ מכיבוש, אך הופגזה קשות. בימים 7 עד 9 בינואר 1918 נערך בגאלאץ קרב בין צבא רומניה ובין היחידות הרוסיות באזור, שעברו לצד המהפכה הבולשביקית. בקרב לקחו חלק יחידות רגלים, כלי שיט רומנים ושלושה מטוסים רומנים והם הצליחו למנוע את כיבוש גאלאץ. היחידות הרומניות ליוו את היחידות הרוסיות למעבר מזרחה מעבר לפרוט.
בעת סיפוח בסרביה בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, עזבו את בסרביה והגיעו לגאלאץ כ-22,000 פליטים ממוצא גרמני ובמקום הוקם מחנה מעבר ענקי, מנוהל ומתופעל על ידי צבא גרמניה, שנכח ברומניה לפי הזמנת הממשל הרומני. במלחמת העולם השנייה, הגרמנים ניהלו מגאלאץ את צי הדנובה ואת צי הים השחור.
ההפצצות של בעלות הברית הרסו לחלוטין 30% מהעיר. לאחר כניעת רומניה ומעבר למחנה בנות הברית, נכנסו חבלנים גרמנים למרכז העיר, מיקשו את הבניינים שבמרכז העיר ופוצצו אותם.
היסטוריה > ניהול היישוב

הניהול המודרני של היישוב גאלאץ התחיל על בסיס התקנון האורגני ב-13 בינואר 1832. לפני חקיקה זו היישוב נוהל על ידי ועדה עירונית, שהורכבה מהספטאר דומיטרקה קודראנו והפאחארניקים פאראסקיב שרבאן וא. אואפרישאן. בנוסף לכך הייתה גם ועדת משטרה. מדצמבר 1831 הוחלפה הוועדה במועצה עירונית בת שלושה חברים. המועצה הראשונה נבחרה ב-1832 וכיהנו בה פטרקה אלטנטוביץ', יורדקי מנטו ויואן סימינוביץ'.
החוק העירוני הראשון בנושא ניהול העיר נוסח ב-1864 ועל פיו נבחר ראש העיר הראשון של גאלאץ, יון ויזו (Ion Vizzu), שכיהן בתפקידו שנתיים.
כלכלה

העיר היא מרכז תעשייתי חשוב. הקומפלקס המטלורגי של גאלאץ, ארצ'לורמיטל גאלאץ (ArcelorMittal Galați), מפיקה 55.6% מתפוקת הפלדה ו-90.4% מתפוקת הפח של רומניה. יותר ממחצית התוצרת מיוצאת. המספנות של גאלאץ מספקות כלי שיט לתעבורה הימית על הדנובה וגם לשיט הימי (עד נפח של 55.000).
גאלאץ היא מרכז מסחרי גדול המקושר, באמצעות השיט על הדנובה (ובהמשך הודות לתעלת מיין-דנובה עד הים הצפוני), עם ארצות רבות בעולם. בעיר ארבעה נמלים, אחד שנועד למפליגים ושלושה שנועדו לסחורות.
המשורר ברבו נמצאנו, יליד המקום, תיאר אותו בחרוזיו בזו הלשון:
גאלאץ, עיר של סוחרים/המשורר חש בה כמו בסדום
בגאלאץ יש ערוץ טלוויזיה המשודר בלוויין ומועבר לישראל באמצעות הטלוויזיה בכבלים. מגדל הטלוויזיה של גאלאץ מתנשא לגובה 150 מטרים, ומשמש גם לשידורי רדיו.
תיירות ואתרים

טיילת מצוקי הדנובה בגאלאץ משתרעת לאורך כארבעה קילומטרים ומזמנת למטיילים נופי נהר וצמחייה. בקרבת קצה הטיילת הקרוב למעגן המעבורת החוצה את הדנובה, שוכן הגן הבוטני של גאלאץ. בקרבת מקום נמצא מגדל הטלוויזיה של גאלאץ המתנשא לגובה רב. במרומיו יש מסעדה בה ניתן לסעוד ולהשקיף מלמעלה על הנוף.
רחוב דומנאסקה, שמתחיל מטיילת מצוקי הדנובה ועולה צפונה לאורך ארבעה קילומטרים, מהווה ריכוז נדיר של מבנים בעלי ייחוד ארכיטקטוני המארחים בתוכם רבים מהמוסדות העירוניים החשובים, מוזאונים ומוסדות דת.
ברחוב הגיבורים (Eroilor) מספר 6 שוכן המוזיאון לאומנות חזותית המתמקד באומנות מודרנית רומנית.
תיירות ואתרים > פארק אמינסקו

מיכאי אמינסקו ביקר רק פעמיים בגאלאץ, לראשונה ב-1867 ובפעם שנייה כעבור שנתיים. למרות הקשר הרופף, תושבי גאלאץ היו הראשונים שהקימו פסל לאמינסקו. הפסל נוצר על ידי הפסל פרדריק סטורק (Frederic Storck) ובנוי משיש לבן. הפסל נחשף ב-16 באוקטובר 1916 בנוכחותם של מיכאיל סדוביאנו, ניקולאה יורגה ונכבדים רבים אחרים. במקום בו הוצב בפסל, ברחוב דומנאסקה פינת רחוב יאקוב להוברי, פותח במהלך הזמן פארק אמינסקו ופסלו הוכרז אתר היסטורי.
תיירות ואתרים > כנסיות

הכנסייה פרצ'יסטה הקדושה היא הכנסייה הישנה ביותר של גאלאץ ומהווה מין סמל של העיר.
חינוך

אוניברסיטת דנובה התחתונה בגאלאץ הוקמה ב-1991, על ידי איחוד מוסדות אוניברסיטאיים שהוקמו בעיר החל משנת 1948. גאלאץ מארחת גם מספר מוסדות חינוך ותרבות לאומיים אחרים.
ספורט

בעיר גאלאץ בלטו שתי קבוצות כדורגל: אוצלול גאלאץ (אוצלול פירושו "הפלדה"), ששיחקה בליגת העל הרומנית בכדורגל ובעונה 2010/11 הייתה אלופת רומניה ודונראה גאלאץ (דונראה הוא השם הרומני לדנובה), ששיחקה לרוב בליגה הרומנית המשנית, והיו לה הישגים חשובים של העפלה לגמר הגביע הרומני בכדורגל בשנים 1973 ו-1976, אך מועדון זה התפרק ב-2014 מסיבות פיננסיות.
בריאות הציבור

היישוב גאלאץ היה מועד למגפות, שמקורן בסחורות ובנוסעים, שהגיעו ממקומות אחרים. בעבר נהגו להשתמש בחפצי המתים, כולל בבגדיהם. לא הייתה אפשרות לכפות על צבאות זרים משטר קרנטיני והייתה גם אמונה שמחלות, דוגמת הדבר, אינן עוברות מהחולים לבריאים.
הידיעות הוודאיות על מגפת דבר בגאלאץ הן מסתיו 1652. לפי הרשומות מתו מעל שישים אלף בני אדם עד יוני 1681, כשהמגפה פסקה. ב-1729 הופיע שוב הדבר. דימיטריה קנטמיר טען שהדבר מקורו אינו באוויר מקולקל, אלא בספינות שמגיעות לגאלאץ ממצרים או מ-קונסטנטינופול. יש ידיעות על דבר ב-1759 ואחרי כן ב-1766 וגם במהלך המלחמה בשנים 1769 - 1774. ההתפרצויות של המגפה נמשכות כל כמה שנים. החל מהעשור השלישי של המאה ה-19 מתחילות להופיע בגאלאץ גם מגפות של כולרה.
בשנת 1804 נשכר בגאלאץ רופא בשם רומאנטאי. ב-1819 מוזכר בגאלאץ רופא בשם קראוסוב-1825 רופא בשם ואיקום שקיבל כשכר 300 לאי. ב-1829, בעת מגפת דבר, מונה לטיפול בה הרופא קונדוס, שקיבל כשכר 5,000 לאי לשנה, עצים להסקה ונרות למאור. ב-1832 נשכר הרופא קיריאקופול וב-1834 הוא סולק ונשכר במקומו הרופא דימיטריה דיפלטו, אך דיפלטו, שלא ידע את שפת המקום, סירב לתפקיד.
ב-22 בדצמבר 1836 הוקם בית החולים בבית, שנעזב על ידי בעליו ועל ניהולו הופקד הרופא קיריאפול. בשכונות של גאלאץ היה עוד בית חולים עם 16 מיטות בשנת 1836 והוא נוהל על ידי הזקנה קטרינה, אולם בפקודת המשטרה בית חולים זה נסגר. בית החולים, שנותר היה קטן מהצרכים, לכן תוכננה בנייתו של בית חולים חדש עבור עניי גאלאץ והעבודות החלו ב-1938. בית החולים החדש נפתח ב-1 בספטמבר 1841 עם 24 מיטות וב-1845 הוגדל ל-40 מיטות.
הקהילה היהודית של גאלאץ הקימה בית חולים יהודי, "בית החולים הישראלי" (Spitalul Israelit) ולשם החזקתו הוציא השליט מיכאיל סטורדזה, בשנת 1846, צו שאיפשר גביית מס של פרומיל אחד על היבוא והיצוא של הסוחרים היהודים דרך נמל גאלאץ.
ב-1860, בביקור של מיכאיל קוגלניצ'אנו בגאלאץ נוכח זה בריבוי מחלות המין ובעיקר העגבת והמליץ לפתוח בית חולים מיוחד למחלות מין. הוא תרם למטרה זו 30 שמיכות צמר. בנובמבר 1860 נפתח בית החולים למחלות מין. מלחים זרים נמנעו מלהתאשפז בבית חולים זה בגלל עלויות הגבוהות של 10 עד 12 פרנקים ביום. לאחר התדיינות בין הקונסולים הזרים ובין השלטונות המקומיים הושג הסכם על פיו הקונסולים הזרים ישלמו עבור "מנוי" בשווי שתי מיטות אשפוז עבור המלחים הזרים.
אוכלוסייה

| --- | --- |
השנה: מספר התושבים בגאלאץ
1831: 8,605
1842: כ-25,000
1860: כ-36,000
1900: 62,678
1912: 71,641
1930: 100,611
1948: 80,411
1956: 95,646
1966: 151,412
1977: 238,292
1992: 326,141
2002: 298,861
2011: 249,732
2015: 306,000
גאלאץ, כעיר נמל של נסיכות מולדובה ובהמשך של רומניה הייתה שער אל העולם הגדול ועברו דרכה זרים רבים ובחלקם גם התיישבו בה.
אוכלוסייה > הארמנים בגאלאץ

אלכסנדרו הטוב, ששלט בנסיכות מולדובה בשליש הראשון של המאה ה-15 הביא למולדובה ב-1418 אוכלוסייה ארמנית והושיב אותה בשבע ערים ובהן גם גאלאץ.
אוכלוסייה > השווייצרים בגאלאץ

מהגרים שווייצרים התיישבו בגאלאץ מאמצע המאה ה-19 ובשיאה המספרי, בשנות השלושים של המאה העשרים, הקהילה השווייצרית מנתה כאלף נפש. במהלך מלחמת העולם השנייה ובשנים הראשונות לאחריה היגרה הקהילה השווייצרית מרומניה, מרביתם הגיעו לשווייץ, אך גם למדינות אחרות.
בתקופה בה חיו בגאלאץ השווייצרים הם השתייכו לרובד המבוסס כלכלית ומשכיל והיו להם חיי קהילה פוריים. השווייצרים נהגו להתכנס בכנסייה הקתולית ברחוב דומנאסקה, בכנסייה האוונגלית שברחוב הגיבורים וגם בפיקניקים.
הנוכחות המוגברת של השווייצריים בגאלאץ הייתה בין הנימוקים שהובילו את ממשלת שווייץ לפתוח, ב-18 בספטמבר 1881, קונסוליה בגאלאץ.
אוכלוסייה > יהודי גאלאץ

בגאלאץ נמצאו קברים יהודים מתוארכים לשנים 1590, 1595. בבית הקברות היהודי השני של גאלאץ יש אבן משנת 1629 ובשלישי אבן משנת 1774. ידוע על יהודים בגאלאץ כבר משנת 1740. בפרעות שנעשו ביהודים בשנת 1796 התדלדלה האוכלוסייה היהודית, אך מאוחר יותר התאוששה ובסוף המאה ה-19, בשנת 1894 הגיע מספר היהודים ל-15,000.
פרעות פסח 1859 בגאלאץ החלו לאחר תלונה שקרית על ניסיון של יהודים בגאלאץ לקחת דם מילד נוצרי עבור הפקת מצות לפסח. במהלך הפרעות המון מוסת גרם נזקים לבתי כנסת, חנויות של יהודים ובתי יהודים, עשרות רבות של יהודים הוכו קשות ובודדים נהרגו. 15 יהודים נכלאו ושוחררו בהדרגה לאחר חודשי מעצר ממושכים.
בגאלאץ חיו יהודים רבים, היא הייתה מרכז תרבות ומרכז ציוני אזורי והתקיים בה קונגרס ציוני עולמי.
ב-18 באוגוסט 1882 בשעה אחת עשרה וארבעים וחמש דקות יצאה מנמל גאלאץ האוניה "טטיס" ועליה כ-300 חלוצים שנמנו על הוועד המרכזי ליישוב ארץ ישראל וסוריה ומספר אגודות ליישוב ארץ ישראל על ידי עבודת האדמה. העולים יסדו את ראש פינה ואת זכרון יעקב שהיו הסמן הימני של ראשוני העלייה הראשונה.
בגאלאץ הופיע בשנת 1898 העיתון הציוני השני שיצא ברומניה, "אהבת ציון" (Dragostea de Sion). ההגירה צמצמה את מספרם של היהודים בעיר ל-12,000 (22% מהאוכלוסייה) בשנת 1910. לפני מלחמת העולם השנייה קרוב לשליש מאוכלוסיית גאלאץ הייתה מורכבת מיהודים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, ב-1919, הקהילה היהודית הקימה את בית הספר התיכוני היהודי. המבנה הולאם בתקופת הממשלות הפשיסטיות ונשאר בידי המדינה לאחר שעלתה לשלטון המפלגה הקומוניסטית הרומנית. רק לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי, ב-2005, הושב המבנה לידי הקהילה היהודית. המבנה משמש כעת כבית ספר תיכון על שם קוזה ולומדים בו כ-900 תלמידים.
בעת מלחמת העולם השנייה, בריטניה וארצות הברית הפציצו קשות את העיר, ונהרסו שני שלישים ממנה. השלטונות הרומניים דאגו לפינוי האוכלוסייה, פרט לאוכלוסייה היהודית. בעת גירוש היהודים מרומניה לטרנסניסטריה הוקם בגאלאץ מרכז מעבר עבור היהודים שנאספו מהיישובים הקטנים. יהודי גאלאץ עלו ברובם לישראל וכיום ישנה במקום קהילה יהודית המונה כמאתיים וחמישים נפשות.
לקהילה היהודית של גאלאץ יש בית עלמין גדול מאוד ברחוב שטפאן הגדול. בכניסה לבית העלמין יש אנדרטה המוקדשת ליהודים שנפלו במלחמת העולם הראשונה.
מסורות וחגים מקומיים

6 בינואר - השלכת צלב למי הדנובה לשם קידושם. מנהג זה מקובל גם בערים רומניות נוספות לחופי הדנובה.
15 בינואר - בפארק העירוני חוגגים את יום לידתו של מיכאי אמינסקו.
24 בינואר - חוגגים את האיחוד הקטן, (האיחוד בין נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה), שנעשה תחת אלכסנדרו יואן קוזה, שהיה פרקלאב של גאלאץ.
פסטיבל המקרלים, שמתנהל החל משנת 2000 ביום ראשון של הפרחים. ב-2017 נחוג הפסטיבל ה-16 ביום 9 באפריל, על המישור התחתון של טיילת מצוקי הדנובה בגאלאץ.
15 באוגוסט - יום הצי הרומני.
28, 29, 30 בנובמבר - ימי הגאלאצים, יחד עם אנדריי הקדוש, הנחשב למגן העיר.
ערים תאומות

קוסטה ריקה לימון, קוסטה ריקה (מ־1997)
ראו גם

הטבח בגאלאץ
לקריאה נוספת

Paul Păltănea, Istoria orașului Galați de la origini până la 1918 (ההיסטוריה של העיר גאלאץ מהמקורות ועד 1918), מהדורה שנייה, שני כרכים, EDITURA PARTENER, GALAȚI, 2008 (ברומנית)
Contribuţia evreilor din România la cultură şi civilizaţie - תרומת יהודי רומניה לתרבות ולציוויליזציה
עדות מקומית

"עדות מקומית" היא תערוכה לצילומי עיתונות מישראל ומהרשות הפלסטינית, הנערכת בתל אביב מדי שנה, מאז שנת 2003. התערוכה מתקיימת לצד התערוכה World Press Photo, המציגה צילומי עיתונות מהעולם.
בשתי שנותיה הראשונות הוצגה התערוכה בקומת המצפה של מגדלי עזריאלי, משם עברה לדיזנגוף סנטר, והחל מ-2009 היא מוצגת במוזיאון ארץ ישראל.
הצילומים המוצגים בתערוכה נבחרים על ידי חבר שופטים, מתוך אלפי הצילומים הנשלחים לתערוכה. הצילומים הם בקטגוריות אחדות, שבכל אחת מהן נבחרות שלוש תמונות: חדשות, חברה וקהילה, דת ואמונה, אורבניזם ותרבות, טבע וסביבה, ספורט, ועוד. כן נבחרות תמונת השנה וסדרת השנה.
המנהלת והמייסדת של התערוכה מראשיתה היא דנה וולפיילר-ללקין, איתה עובדת מראשית התערוכה המעצבת הגרפית ענת קליימן.
אוצרי התערוכה

2005-2003 - משה שי
2006 - יוסי נחמיאס
2007 - עמי שטייניץ ויוסי נחמיאס - אוצר שותף
2008 - עמי שטייניץ
2009 - דנה גילרמן
2011-2010 - גליה גור זאב
2013-2012 - מורן שוב
2015-2014 - ורדי כהנא
2016 - מיכה קירשנר
2017 - ורדי כהנא
2018 - עמי שטייניץ
2020-2019 - אלדד רפאלי
2021 - עמי שטייניץ
2022 - לאה אביר
2023 -2024 ענת סרגוסטי
הערות שוליים

↑  תערוכת עשרים שנות עדות, באתר "עדות מקומית"
↑  עדות מקומית | אודות, באתר http://www.edutmekomit.co.il/, ‏2019
איליושין Il-80

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 קוד נאט"ו:  Maxdome 
 יצרן:  איליושין 
 טיסת בכורה:  5 במרץ 1987
 תקופת שירות:  1992–הווה (כ־33 שנים)
 יחידות שיוצרו:  4 
 משתמש ראשי:  חיל האוויר הרוסי 
 
איליושין IL-80 (רשמית: IL-86VZPU, על פי סיווג נאט"ו: Maxdome) הוא מטוס המשמש כעמדת פיקוד אווירית, שפותחה בסוף שנות ה-80 בלשכת העיצוב איליושין על בסיס מטוס הנוסעים IL-86.
המטוס נועד לפנות את ההנהגה הצבאית הבכירה במדינה בתקופת איום ולשלוט בו זמנית על הכוחות המזוינים בסכסוך בכל עוצמה, כולל מלחמה גרעינית רחבת היקף. המטוס מצויד במתקני תקשורת, מערכות תומכות חיים, תחנת כוח חזקה ומסוגל לעבוד באופן אוטונומי לחלוטין ומצויד בארבעה מנועים. הצוות כולל מפעילי מערכות וקציני בקרת לחימה. מידע מפורט על מטוס זה מהווה סוד מדינה.
היסטוריה

הטיסה הראשונה בוצעה ב-29 במאי 1985 מנמל התעופה פרידאצ'ה. המטוס נועד לשלוט בכוחות הצבא במקרה של סכסוך מזוין תוך שימוש בנשק גרעיני. בעת יצירת IL-80 ננקטו צעדים להפחתת ההשפעה של הגורמים המזיקים של פיצוץ גרעיני: למשל, היעדר חלונות במטוס.
טווח ומשך הטיסה שלו חייבים להבטיח את נסיגת מטה המפקד העליון מהאזור המאויים במקרה של סכנת מלחמה בכל עוצמה; על המטוס להיות מוגן מפני נשק להשמדה המונית, כולל הגנה מפני זיהום רדיואקטיבי; על המטוס להיות בעל ציוד המספק שליטה על כל סוגי הכוחות המזוינים, כולל שימוש במערכות ACS ו-TCS, כולל ציוד תקשורת VLF; המטוס חייב להיות מסוגל לשימוש אוטונומי במקרה של כשל בציוד הקרקע והלוויין במערכות ממסרי תקשורת וניווט; בנוסף, ההסתברות לכשלים נמוכה פי 10 מאשר למטוסים צבאיים.
מבחינה ויזואלית, Il-80 שונה מאב הטיפוס שלו בעיקר בשל נוכחות של תא תקורה גדול באף גוף המטוס, בו ממוקם ציוד אלקטרוני שונה. אין אשנבים, יש עמודים נוספים עם ציוד חשמלי בכנף. לשניים מתוך ארבעת המטוסים יש אפשרות תדלוק באוויר. בחלק הזנב מותקנת אנטנת כבלים לשקע VLF באורך של כ-8 קילומטרים המשמשת לתקשורת עם צוללות. בניגוד לאב-טיפוס שלו (IL-86), למטוס מבנה כנף וגוף מחוזק. זה נעשה כדי להפחית את השלכות ההשפעה על המטוס מפיצוץ גרעיני אפשרי. המטוס התגלה ככבד מאוד, מה שדרש עבורו מסלול הכנה טוב, כמו גם טייסים בעלי הכשרה גבוהה להמראה ונחיתה. המשקל הכבד הצריך התקנת ארבעה ציודי נחיתה ב-Il-80. על כנף המטוס מותקנים עמודים, בהם נמצאים מחוללי כוח לציוד אלקטרוני.
IL-80 אינו מצויד בכלי נשק. הגנה על מטוסים ניתנת על ידי מטוסי קרב שמלווים אותו.
סך הכל נוצרו 4 מטוסים כאלה (מספרי רישום (RNVS) USSR-86146, USSR-86147, USSR-86148, USSR-86149). כולם פועלים בטייסת בקרת תעופה וממסר נפרדת של חטיבת התעופה השמינית המיוחדת בחיל האוויר הרוסי, מאז 1997 הם מהווים חלק מטייסת התעופה השלישית שהוקמה (יחידה 15650) שבסיסה בנמל התעופה צ'קאלובסקי. ב-9 במאי 2010, מטוס מדגם RNVS RF 86147 (93645 השתתף בחלק האווירי של המצעד לכבוד יום השנה ה-65 לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה במוסקבה. בנוסף לארבעה מטוסי Il-80, נבנו 2 מטוסי Il-76SK (Il-76VKP), בעלי מספרי רישום USSR-76450 ו-USSR-76451, דומים בהרכב הציוד ובמשימות המיועדות גם הם חונים באותו שדה תעופה שחונים ארבעת מטוסי ה-IL-80. בתחילת 2019 אחד מארבעת המטוסטים, המטוס עם רישום כנף RF-93642 הועבר לנמל התעופה בעיר טאגאנרוג במחוז רוסטוב, שבדצמבר 2020 דווח על גניבת רכיבים יקרים ממנו כולל ציוד רדיו מתקדם.
ארצות הברית מפעילה מטוס דומה מדגם בואינג E-4 (אנ').
הערות שוליים

↑  warbook. club Ил-80 самолет судного дня
1 2  http://www.airwar.ru Ильюшин Ил-80
↑  Ил-80 — самолёты на параде в Москве. (ארכיון)
↑  גנבים פרצו למטוס "יום הדין" של פוטין, באתר ynet, 8 בדצמבר 2020
ארבעה Il-80 ושני Il-76SK בנמל התעופה צ'קאלובסקי, 2011
איליושין Il-496

Il-496 (ברוסית: Ил-496; שם ראשוני: Il-96-400M) הוא מטוס נוסעים רוסי רחב-גוף לטיסות בינוניות וארוכות. מיוצר על ידי חברת איליושין והחל מאוגוסט 2020, "מותקנות מערכות מטוסים" על אב טיפוס. בשנת 2017 תוכנן כי אב הטיפוס הראשון יורכב בשנת 2019 ומשנת 2020 ואילך תוכנן להתחיל בייצור המוני, בפועל התוכניות נדחו בשנה.
ביצועי טיסה

ביצועי טיסה בהשוואה למטוסים רוסים אחרים:
| מאפיין | IL-496 | IL-96-300 | IL-96-400 |
| --- | --- | --- | --- |
| טיסת בכורה |  | 28 בספטמבר 1988 | 16 במאי 1997 |
| תחילת ייצור |  | 14 ביולי 1993 | 23 באפריל 2009 |
| מוטת כנפיים |  | 57.66 מ' | 60.105 מ' |
| אורך | 63.939 מ' | 55.345 מ' | 63.939 מ' |
| גובה הזנב | 15.717 מ' | 17.55 מ' | 15.717 מ' |
| שטח כנף |  | 350 מ"ר | 391.6 מ"ר |
| מטען |  | 40,000 ק"ג | 58,000 ק"ג |
| מקסימום משקל המראה |  | 250,000 ק"ג | 270,000 ק"ג |
| מקסימום תכולת נוסעים | 400 | 300 | 435 |
| מספר צוות |  | 3 | 3 |
| מהירות שיוט | 830-850 קמ"ש | 870 קמ"ש | 870 קמ"ש |
| מהירות מרבית |  | 910 קמ"ש | 900 קמ"ש |
| תקרת שירות | 13,100 מ' | 12,000 מ' | 12,000 מ' |
| טווח טיסה (במטען מקסימלי) | 10,000 ק"מ | 9,000 ק"מ | 9,000 ק"מ |
| מנועים | 4x PS-90A-1 2х PD-35 | 4x PS-90A | 4x PS-90A-1 |
ראו גם

איליושין Il-276
IL-96
הערות שוליים

↑  «Каждая наша машина – спецзаказ» (беседа с и. о. управляющего директора ПАО «ВАСО» Александром Ярчевским) // РИА Воронеж, 21.08.2020
↑  Самолёт Ил-96-400М полетит в 2019 году // ATO.ru, 13 февраля 2017
↑  ВАСО получит 1,32 млрд рублей на модернизацию производства Ил-96-400М
↑  «Ильюшин» показал салон первого Ил-496
↑  Презентация Ил-496
נמל התעופה ברלין שנפלד

נמל התעופה ברלין שנפלד (בגרמנית: Flughafen Berlin-Schönefeld; ‏האזנהקובץ:Flughafen Berlin-Schönefeld.ogg‏Ⓘ‏)‏ היה נמל התעופה הבינלאומי השני בגודלו של ברלין אחרי נמל התעופה ברלין טגל. הוא מוקם 18 ק"מ דרום-מזרחית לברלין, בשטח העיירה שנפלד.
נמל התעופה שנפלד שימש כנמל התעופה האזרחי העיקרי של מזרח גרמניה ונמל התעופה היחיד של מזרח ברלין לשעבר.
ב-25 באוקטובר 2020 נסגר נמל התעופה ובתי נתיבות שלו מוזגו ל"טרמינל 5" בנמל התעופה הבינלאומי ברלין ברנדנבורג, כהכנה לפתיחת נמל התעופה החדש.
היסטוריה > שנים ראשונות ומלחמת העולם השנייה

ב-15 באוקטובר 1934 החלה הבנייה של שלושה מסלולי טיסה באורך של 800 מטרים, על מנת לשרת את מפעל המטוסים Henschel & Son השכן בעיירה שנפלד.
עם תום מלחמת העולם השנייה נבנו במפעל למעלה מ-14 אלף מטוסים. ב-22 באפריל 1945 נכבשו המתקנים בידי חיילי הצבא האדום והמתקן פורק ונהרס. בשלהי 1947 תוקן חיבור הרכבת ונותרו במקום מכונות חקלאיות.
בשנת 1946, חיל האוויר הסובייטי וחברת התעופה הלאומית של ברית המועצות באותה העת, אירופלוט עברו משדה התעופה יוהניסטהל אל נמל התעופה שנפלד.
בשנת 1947 אישר המינהל הצבאי הסובייטי בגרמניה בנייה של נמל תעופה אזרחי באתר.
התנאי להסכם חלוקת גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה היה איסור מוחלט על השתתפותן של חברות תעופה גרמניות בהובלה האווירית לברלין, והוגבלה הגישה לחברות תעופה אמריקאיות, בריטיות, צרפתיות וסובייטיות. מאחר שנמל התעופה שנפלד היה ממוקם מחוץ לגבולות העיר של ברלין, הגבלה זו לא חלה על הנמל. לפיכך, אינטרפלוג, חברת הדגל של מזרח גרמניה, השתמשה בנמל התעופה, בעוד לחברת הדגל של מערב גרמניה, לופטהנזה, נדחתה הגישה להשתמש בנמל התעופה ברלין טגל או בנמל התעופה ברלין טמפלהוף.
היסטוריה > התפתחות לאחר איחוד גרמניה

נמל התעופה ברלין שנפלד ראה עלייה משמעותית במספר הנוסעים בשנים האחרונות, אשר נגרם על ידי פתיחת בסיסי חברות של איזיג'ט וגרמניה. בשנת 2008, עברו בנמל התעופה 6.6 מיליון נוסעים.
לאחר איחוד גרמניה ב-1990, הופעלו שלושה נמלי תעופה נפרדים, שהובילו את המחוקק בברלין לתכנון תוכניות לנמל תעופה אחד שיהיה יעיל יותר ויפחית את כמות הרעש של מטוסים מנמלי התעופה בתוך העיר. לפיכך, הוחלט להקים את נמל התעופה ברנדנבורג בברלין באתר הנוכחי של נמל התעופה שנפלד, אשר תוכנן במקור להיפתח בסוף 2012. מסיבות שונות, ובהן בעיות עם מערכת גילוי האש / הבטיחות, הפתיחה נדחה לסוף 2020.
נמל התעופה החדש יחלוק רק מסלול טיסה אחד עם הנמל הקיים -המסלול הנוכחי יהפוך למסלול הצפוני של שדה התעופה החדש. רוב נמל התעופה הישן, כולל הטרמינל הראשי וחניות המטוסים, יעברו התחדשות עירונית לאחר סגירתו. חלק מאזור חניות המטוסים הישן ישמש כמסוף הנוסעים החדש של ממשלת גרמניה, שישמש לביקורים ממלכתיים.
בתחילת עונת החורף בשנת 2012 חברת התעופה ג'רמנווינגס (שבשנת 2016 התמזגה עם חברת יורווינגס), עזבה את נמל התעופה לטובת נמל התעופה ברלין טגל מכיוון שחברות התעופה של קבוצת לופטהנזה פועלות משם. עם זאת, כדי לספק תחרות עבור קווי הטיסה החדשים של ריינאייר, הודיעה ג'רמנווינגס לחזור נמל התעופה שנפלד, (נוסף על פעילותם בנמל התעופה טגל) החל מאוקטובר 2015.
כמו כן, הודיעה חברת התעופה ריינאייר על הקמת הבסיס הגרמני השישי שלהם, בשנפלד ב-2015.
היסטוריה > סגירתו

ב-25 באוקטובר 2020 נסגר נמל התעופה וקוד היאט"א שלו חדל מלהתקיים. הנמל סיים את פעילותו כנמל תעופה עצמאי, כאשר חלקים גדולים מהתשתית שלו שולבו בנמל התעופה הבינלאומי ברלין ברנדנבורג כטרמינל 5.
טרמינלים

נמל התעופה הורכב מארבעה טרמינלים K, L, M ו-Q. טרמינלים אלה ממוקמים זה ליד זה והם מחוברים דרך שביל משותף. בטרמינל Q אין דלפקי צ'ק אין, הוא שימש אך ורק עבור בדיקות אבטחה בדרך לשערי העלייה למטוסים. בשל חוסר מקום, אין מתקנים רבים כמו אלה בנמלי תעופה בינלאומיים רבים אחרים. היו בו כמה חנויות הכולל: דיוטי פרי, חנות עיתונים, מסעדות וטרקלין עבור נוסעי לופטהנזה.
באפריל 2020 שונו שמות ארבעת הטרמינלים A, B, C, D ל-K, L, M, Q כדי להימנע מכפילויות בשמות הטרמינלים בנמל התעופה הבינלאומי ברלין ברנדנבורג.
טרמינלים > טרמינל L

הטרמינל הראשי והישן של נמל התעופה. שימש לרישום לטיסה עבור טרמינלים K ו-L. את טרמינל L משרתים 19 דלפקי צ'ק אין (L01–L18).
שירת בעיקר את חברת התעופה ריינאייר ואירופלוט ומשמש בעיקר לנחיתות של חברת איזיג'ט.
טרמינלים > טרמינל K

טרמינל K, הממוקם באגף צדדי, היה שמור במקור לנוסעי המעבר למערב ברלין וממנה ניצלו את תעריפי הטיסות הזולים יותר ואת טיולי החבילות שאורגנו על ידי סוכנות נסיעות במזרח גרמניה.
הטרמינל שימש בלעדית את חברת איזיג'ט בדלפקי הצ'ק-אין K20 – K29. השטח האווירי מורכב משלושה גשרי עלייה למטוס, כמו גם מספר עמדות מטוס עלייה למטוס הנמצאות בשלוחה 3a, שנפתחה בשנת 2005. באמצע שנת 2019 עברה השלוחה שיפוץ נרחב על מנת לאפשר שימוש כחלק מנמל התעופה הבינלאומי ברלין ברנדנבורג.
טרמינלים > טרמינל Q

טרמינל Q נבנה במקור כדי לטפל בטיסות אל ישראל וממנה. הוא הוגדר מחדש, בשנת 2008 לטפל בטיולים מאורגנים ובאירועים מיוחדים. בשנת 2015 הוא הוגדר מחדש שוב, על מנת לספק גישה לשערי כל הטרמינלים. כדי להקטין את הצפיפות בטרמינלים האחרים, סיפק הטרמינל מחסומי אבטחה נוספים לנוסעים שביצעו רישום לטיסה, ובדקו את מטענם או שרק הביאו מטען יד בלבד.
טרמינלים > טרמינל M

טרמינל M נפתח בדצמבר 2005 בשל מספר הנוסעים הצומח במהירות.
שימש את רוב הטיסות לישראל וכלל אזור מיוחד ומבודד לטסים לנמל התעופה בן-גוריון. היו בו 18 דלפקי רישום לטיסה (M40–M57), אשר שימשו בעיקר את חברות התעופה: ריינאייר, קונדור, ואת נורוויג'ן אייר שאטל.
הטרמינל אינו כלל גשרי עלייה למטוס.
בשנת 2016, נפתח ליד טרמינל M, אולם נכנסים חדש אשר שימש את הטרמינל.
תחבורה אל הנמל וממנו > ברכבת

נמל התעופה ברלין שנפלד מוקם סמוך לתחנת הרכבת שנפלד במרחק הליכה קצר דרך שביל גישה בקומת הקרקע מהטרמינלים A-D. על מנת להגיע לתחנת הרכבת המרכזית של ברלין (ברלין האופטבנהוף) מבלי להחליף רכבות ניתן היה לקחת רכבת אזורית (RE Regional-Express או RB Regional-Bahn). בתחנה עוברים גם הקווים S9 ו-S45 של הרכבת העילית של ברלין (S-Bahn) בתדירות של 20 דקות.
תחבורה אל הנמל וממנו > ברכב

היה ניתן להגיע אל נמל התעופה באמצעות הכביש המהיר A113, המתחבר לכבישים המהירים A100 אשר מוביל אל מרכז העיר ברלין ו-A10, המקיפים את ברלין.
תחבורה אל הנמל וממנו > אוטובוסים

נמל התעופה קושר על ידי קווי אוטובוסים מקומיים BVG 162 (לכיוון שכונת אדלרסהוף) ו-171 (לכיוון נויקלן). בנוסף שירות האוטובוסים X7 סיפק חיבור לרשת ה-U-Bahn של ברלין בתחנת Rudow. בשעות הלילה, האוטובוס החלופי היה קו N7.