stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קוסמופוליטיות
חינוך לקוסמופוליטיות

תהליך האינטרנציונליזציה מנסה להתמודד עם השפעות הגלובליזציה על החינוך בעזרת קביעת המדיניות החינוכית והפעילות המעשית במדינות המערב.
החוקר דון ווינינק ערך מחקר שבדק את נושא החינוך לקוסמופוליטיות ומידת השפעתו בהולנד בכמה מוסדות חינוך:
בתי הספר הבין-לאומיים – בתי הספר האלה מתאפיינים באוריינטציה בין-לאומית בתוכני הלימוד אשר נלמדים בבתי הספר, ובהכנת התלמידים להתמודדות לקראת החיים בעולם המערבי הגלובלי העכשווי, בעזרת תוכני וערכי לימוד, כמו שלום עולמי, כבוד הדדי וקבלת תרבויות שונות מרחבי העולם. בתי הספר הללו מעניקים לבוגריהם תעודת בגרות בין-לאומיות.
מוסדות להשכלה גבוהה – כיום ישנם סטנדרטים בין-לאומיים עבור המוסדות להשכלה גבוהה ומכללות להוראה ברחבי העולם ככלל ובישראל בפרט. הדבר מתבטא בתוכניות לחילופי סטודנטים והוספת קורסים דונים במכללות ואוניברסיטאות שונות ברחבי העולם בנושא גלובליזציה.
מסקנות המחקר היו שבתי הספר הבין-לאומיים המציעים את תוכנית הלימודים של IB והמוסדות להשכלה גבוהה הבין-לאומיים הם בין החשובים במוסדות החינוך הפורמליים. מכיוון שבתי הספר האלה מהווים כמקומות מפגש לילדים, הורים וסטודנטים מכל רחבי העולם, ובכך תורמים להעברה ולהקמת תרבות בין-לאומית והתפשטות רעיונית של הקוסמופוליטיות כמכלול של יכולות תרבותיות. כמו כן יש השפעות על מידת החינוך לקוסמופוליטיות בהתאם למעמדות הקוסמפוליטיים שיש בחברה ובהתאם לנכסים הקוסמופוליטיים שיש להורים של הילדים כך הילדים ילכו למוסדות שמשלבים יותר בין-לאומיות כחלק מרכזי מתוכנית הלימודים והערכים שלהם.
בכלכלה

המטרה המעשית של הקוסמופוליטיות הכלכלית הוא ליצור מצב של צדק חברתי-כלכלי שוויוני (צדק גלובלי) ולהניע תהליך של פיקוח ושימור של מצב שבו פערים כלכליים לא נוסקים אל על. התפיסה הקוסמופוליטית הכלכלית מדברת על זה שיש דברים שצריכים להיות מוחלים בשווה על כל בני האדם בלי קשר לגבולות בין־לאומיים.
ישנן כמה גישות תאורתיות בנוגע לקוסמופוליטיות כלכלית:
החוקר פרידריך האייק דגל בשיטת הליברטריאניזם שאומרת שבכדי לממש את החירויות של האזרחים וליצור תועלת כלכלית מרבית יש לדגול בכלכלת שוק, באי התערבות המדינה בחיים הכלכליים ובהגנה על הזכויות הקנייניות של האדם, כלומר חירות האדם חשובה יותר מכל מושג של מדינה והיא גלובלית יותר וקוסמופוליטית יותר.
החוקרים מרתה נוסבאום ואמרטיה סן המציאו את "גישת היכולות" אשר אומרת שמטרת ההתפתחות הכלכלית היא הגדלת יכולת האדם לחיות חיים בעלי ערך. השוויון בין האנשים נמדד בהקשר ליכולות שלהם: מהי מידת החירות שיש להם לקדם או להשיג תפקודים שהם מעריכים.
בתרבות

עניינה של הקוסמופוליטיות התרבותית הוא בתגובה למפגש עם האחר והאחרות,[דרושה הבהרה] כמו גם בעיצוב הזהות האישית בעולם משתנה.
התרבות היא חלק חשוב מחייו של האדם:
יש לה תפקיד קריטי למימוש ערך האוטונומיה.
החירות לבחור בחירות משמעותיות בחיינו תלויה בתרבות החברתית שאנו שייכים לה.
המבנה החברתי של החברה שאנו שייכים לה יוצר את הקשר שבו אנשים מבצעים את הבחירות שלהם.
האדם צומח בתוך תרבות מסוימת, מתוך התרבות הזאת, ההקשר התרבותי הספציפי משפיע על ההחלטות של האדם.
חברה, דת, חינוך, בידור, כלכלה – ניטעים משמעותית בהקשר תרבותי.
היכולת ליצור ולעצב את תפיסת החיים הטובים כרוכה בחברות בתרבות חברתית מסוימת.
לפי התפיסה של הקוסמופוליטיות יש צורך ברב־תרבותיות מכיוון שיש הרבה קבוצות חברתיות וכל אחת צריכה לקבל אוטונומיה והכרה מצד המדינה. כלומר, לא מספיק שוויון כלכלי חברתי של הליברליזם הקלאסי, צריך להוסיף שוויון תרבותי, להתחשב גם בתרבות של הפרט, ולאפשר לחברות שהן מיעוט שלא להיפגע מפני שהן מיעוט, ולא לפגוע באפשרות שלהן למימוש עצמי. בקוסמופוליטיות ישנה הדגשה על השינוי העצמי של צורות ושיח תרבותיים שמתרחשים כתוצאה מהדינמיקה בין המקומי לגלובלי ומהפתיחות העולמית.
ביקורת

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
| --- | --- |
 :  ראו גם – לאומיות
ראו גם

אזרחות גלובלית
אזרח העולם
ממשלה עולמית
אינטרנציונליזציה בחינוך
ילדי התרבות השלישית
בגרות בינלאומית
הערות שוליים

↑  Blank, Y. (2011). הממשות של הקוסמופוליטיות The Reality of Cosmopolitanism.
↑  Norris, P. (2000). Global governance and cosmopolitan citizens. Governance in a globalizing world, 155, 173-175.
↑  Inglis, D. (2014). Cosmopolitanism's sociology and sociology's cosmopolitanism: retelling the history of cosmopolitan theory from Stoicism to Durkheim and beyond. Distinktion: Scandinavian Journal of Social Theory, 15(1), 69-87.
1 2  Leung, G. (2009). A critical history of cosmopolitanism. Law, culture and the humanities, 5(3), 370-390.
↑  מתי פרק כ"ב, פסוק 21
↑  גוסקוב, ע. (2017), על בטלותו של חינוך פטריוטי-קוסמופוליטי במדינת היהודים, דפים, 65,עמ' 33-11
↑  Weenink, D. (2008). Cosmopolitanism as a form of capital: Parents preparing their children for a globalizing world. Sociology, 42(6), 1089-1106.
↑  Weenink, D. (2007). Cosmopolitan and established resources of power in the education arena. International Sociology, 22(4), 492-516.
↑  Palmer, T. G. (2003). Globalization, cosmopolitanism, and personal identity.
↑  ענת הרבסט. (2010). תיאוריות של צדק חברתי., פרק ה', עמ' 96-113
↑  Skrbis, Z., Kendall, G., & Woodward, I. (2004). Locating cosmopolitanism: Between humanist ideal and grounded social category. Theory, Culture & Society, 21(6), 115-136.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007561456305171  BnF: cb15756318f (data)  GND: 4189574-5  LCCN: sh2002009006  NKC: ph121896  SUDOC: 126936374
יוסף חי פאניז'יל

| --- | --- |

 לידה:  23 בדצמבר 1882 ה'תרמ"ג ירושלים
 פטירה:  18 באוקטובר 1946 (בגיל 63) ה'תש"ז ארגנטינה בואנוס איירס, ארגנטינה
 מקום פעילות:  ירושלים, טורקיה, עיראק ובואנוס איירס שבארגנטינה
 תקופת הפעילות:  ? – 18 באוקטובר 1946 
 
 תפקידים נוספים:  עורך דין
הרב יוסף חי פאניז'יל (23 בדצמבר 1882, י"ג בטבת ה'תרמ"ג – 18 באוקטובר 1946, כ"ג בתשרי ה'תש"ז) היה עורך דין ואיש ציבור ירושלמי, מורה ומחנך, חבר אספת הנבחרים הראשונה, נשיא ועד העדה הספרדית בירושלים ורבה הראשי של הקהילה היהודית-ספרדית בבואנוס איירס שבארגנטינה.
בית החולים ברסון ובאומן

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית חולים לילדים, בית חולים 
 מיקום:  ורשה 
 מדינה:  פולין 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1878
 תאריך פתיחה רשמי:  1878 
 תאריך פירוק:  1942 
 
 קואורדינטות:  52°13′53″N 20°59′51″E﻿ / ﻿52.23147°N 20.9976°E﻿ / 52.23147; 20.9976
 he
 
בית החולים ברסון ובאומן (גרמנית: Szpital Dziecięcy Bersohnów i Baumanów w Warszawie) פעל בשנים 1878–1942. בית חולים זה היה אחד מבתי החולים בגטו ורשה בתקופת השואה.
בית החולים לפני תקופת השואה

בית חולים זה הוקם בשנות ה-70 של המאה ה-19 בוורשה בעזרת מימון של כמה אנשים: מאיר ברסון, בניו, חתנו סלומון באומן והבת פאולינה באומן. בתחילה, לבית החולים היו 20 מיטות, וב-1915, היו בו 43 מיטות.
לאחר מימון של משפחת דוידסון, נוספה מרפאת עיניים חדשה ב-1900, ובשנות 1924–1930 עבר בית החולים הרחבה על ידי נריק סטיפלמן. רופאים מפורסמים רבים עבדו בבית חולים זה, ואחד המפורסמים ביותר הוא יאנוש קורצ'אק שעבד בו בשנים 1904–1912.
בית החולים בתקופת השואה

עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין ב-1939 בתחילת מלחמת העולם השנייה, נאלץ בית החולים, כמו כל שאר בתי החולים, לדווח ישירות לרופא העירוני שמונה על ידי הגרמנים. הרופא הראשון היה ד"ר קורט שרמפף, הידוע ביחסו האכזרי לרופאים יהודים. זמן קצר לאחר מכן, מינו רופא אחר – ד"ר וואצלב סקוניינצ'ני, אשר היה חביב מאוד על צוות בית החולים, ואף עזר ותמך למחתרות בוורשה.
בנוסף, דרשו הנאצים מבית החולים לטפל רק במחלות מידבקות. אך בזכות זיוף אבחנות ודוחות, הצליח בית החולים לטפל גם במחלקה הפנימית ובמחלקה הכירורגית, ואף בילדים בתקופה בה גטו ורשה היה פעיל.
כבר בינואר 1940 התמודד בית החולים עם בעיות קשות – מספר החולים היה עצום, ורוב התקציב הושקע בטיפולם. זמן קצר לאחר מכן, הפסיקה העירייה את התמיכה בבית החולים, ומאז, הג'וינט סייע לבית החולים עד כניסתה של ארצות הברית למלחמה ב-1942.
ב-1940 שולב בית החולים בגטו ורשה, והיו לו כ-250 מיטות אשפוז. לאור העלייה העצומה של חולים במחלת הטיפוס, באוקטובר 1941 פתחה אנה בראודה הלרובה סניף נוסף לבית החולים.
בשנים 1942–1944 שכנה בבניין מרפאת הילדים של אוניברסיטת ורשה, שהועברה לשם על ידי הגרמנים. במהלך מרד גטו ורשה, הבניין של בית החולים שימש כבית חולים ליחידה הטקטית AK Chrobry II.
יתר על כן, מאז פברואר 1942, צוות בית החולים התחיל לבצע מחקר על מחלות הרעב בגטו ורשה. המחקר נערך בסודיות רבה, כדי שהגרמנים לא יוכלו להשביתו. מחקר זה פורסם בשנת 1946 על ידי אמיל אפלבאום: "מחלץ הרעב מחקר קליני על רעב בגטו ורשה בשנת 1942". ב-11 בספטמבר 1942 גורשו החולים ורוב הצוות (1,000 איש) למחנה המוות בטרבלינקה. עדינה בלדי-שוויגר נתנה לקבוצה של ילדים מורפיום כדי שיוכלו למות בבית החולים בשלום, ללא סבל מהמחנות של הגרמנים.
בית החולים כיום

בשנת 1953 נפתח שוב בית החולים לילדים של ורשה, וב-2014 המבנה הפסיק לתפקד כבית חולים. בשנת 2018 הודיעו ראש ממשלת פולין, שר התרבות והמורשת הלאומית כי מבנה זה יכיל את מוזיאון גטו ורשה (אנ').
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  Venue, Muzeum Getta Warszawskiego EN (באנגלית)
1 2  מרים עופר, חלוק לבן בגטו : מבט על קורות הרפואה היהודית בפולין בתקופת השואה, ירושלים : יד ושם - המכון הבין-לאומי לחקר השואה - המרכז לחקר השואה בפולין, 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007491625705171  LCCN: n90692834  VIAF: 142579753   WorldCat (עם VIAF): 142579753
קשוט עצמך ואחר כך קשוט אחרים

| --- | --- |
 מקרא:  ספר צפניה, פרק ב', פסוק א'
 משנה:  מסכת סנהדרין, פרק ב', משנה א'
 תלמוד בבלי:  מסכת סנהדרין, דף י"ח, עמוד א'
 מקורות נוספים:  קצות החושן, חושן משפט, סימן ז', סעיף קטן ג'
 
קשוט עצמך ואחר כך קשוט אחרים הוא פתגם שמקורו בדברי ריש לקיש בתלמוד הבבלי. משמעותו המקורית היא שעל האדם לדאוג לכך שמעשיו שלו יהיו על פי שורת הדין לפני שידאג לתקן את מעשיהם של אחרים. במקורו יש לכלל זה כמה השלכות במשפט העברי. בשימושו הרווח משמעותו היא: תקן את פגמיך שלך קודם שאתה מצביע על פגמי זולתך. גרסה תלמודית אחרת היא קשט עצמך ואחר כך קשט אחרים. נוסח שגור בציבור הוא קשוט עצמך תחילה.
מקור הפתגם ומשמעותו במשפט העברי > מי שחסין משיפוט אינו כשר לשפוט אחרים

במשנה נאמר שכהן גדול יכול להיות דיין, וגם אפשר לדון אותו. בתלמוד הבבלי נטען שהחלק השני של ההלכה מתחייב מחלקה הראשון, כיוון שלא ייתכן שתהיה לכהן גדול רשות לשפוט אחרים כאשר הוא עצמו חסין משיפוט. הגמרא מבססת את הנימוק על הפסוק בספר צפניה "התקוששו וקושו" ועל דברי ריש לקיש "קשט עצמך, ואחר כך קשט אחרים".
רבי יהונתן אייבשיץ (בספרו אורים ותומים) ורבי אריה לייב הלר (בספרו קצות החושן), נחלקו האם קטן כשר להיות דיין בסכסוך ממוני על מקרקעין שהוא אינו רשאי לדון בממכרם. לדעת רבי יהונתן אייבשיץ הוא אינו יכול להיות דיין בסכסוך כזה, ואילו לדעת רבי אריה לייב הלר, אם הוא כשיר לעסקים אחרים הכשירות הכללית שלו לבצע עסקים ממוניים מכשירה אותו לשמש כדיין גם בדיני ממונות שהנושא שלהם נוגע לסוגי עסקים שבהם לאותו נער אין סמכות לעשות עסקאות בעצמו.
באופן דומה, בהסתמך על הפתגמים "קשוט עצמך ואחר כך קשוט אחרים" ו"טול קורה מבין עיניך" קבע השופט אלון, כי לפי המשפט העברי המבקש לפסול מתחרה במכרז, עליו לדקדק ולהראות שהוא עצמו איננו נוגע באותו הפגם.
מקור הפתגם ומשמעותו במשפט העברי > המעשה של רבי ינאי

בתלמוד הבבלי מסופר שבחצרו של אדם אחד היה עץ שענפיו נטו לרשות הרבים, ואנשים שהלכו ברשות הרבים דרשו ממנו לקצוץ את הענפים שנוטים לרשות הרבים. הסכסוך המשפטי הגיע לבית דינו של רבי ינאי, שבחצר שלו היה גם כן עץ הנוטה לרשות הרבים. רבי ינאי דחה את ההכרעה בדיון למחרת, ובלילה קצץ את הענפים שנטו מחצרו לרשות הרבים. למחרת פסק שבעל העץ צריך לקצוץ את הענפים הנוטים לרשות הרבים, וכשבעל העץ טען שהעץ של רבי ינאי בעצמו נוטה לרשות הרבים, אמר לו רבי ינאי: לך וראה את העץ שלי, ואם הוא קצוץ, קצוץ גם אתה את שלך.
התלמוד מסביר שרבי ינאי לא דרש מבעל העץ לקצוץ עת העץ שלו לפני שקצץ את העץ של עצמו, בגלל דברי ריש לקיש "קשוט עצמך תחילה ואחר כך קשוט אחרים", שמלמדים שעל האדם לתקן את מעשיו לפני שהוא דורש מאחרים לתקן את מעשיהם.
הרחבות > טעם לסדרי הווידוי של הכהן הגדול בעבודת יום הכיפורים

רבי מרדכי יפה השתמש בפתגם על מנת להסביר מדוע הכהן הגדול היה מתוודה ביום הכיפורים על חטאיו וחטאי משפחתו לפני שהתוודה על שאר עם ישראל – מפני שעל האדם לעסוק בתיקון של חטאיו לפני שהוא עוסק בתיקונם של חטאי אחרים.
הרחבות > בספרי המוסר

בספרות המוסר מורחב כלל זה מעבר לכשירות דיין לדון, גם להנהגה האישית והחינוכית.
בספר חסידים נכתב לגבי מצוות תוכחה: ”וחייב אותו המוכיח להוכיח עצמו מן העבירה ולישר דרכיו קודם שיוכיח את חבירו, שאם לא יעשה כן לא יקבל ממנו חבירו. שכך אמרו התקוששו וקושו, קשוט עצמך ואח"כ קשוט אחרים.”
וכך כתב רבי ישראל אלנקאווה בספר מנורת המאור לגבי חינוך הבנים: ”יותר מגונה הוא האב אם דבר או עשה דבר מגונה בפני בנו, שמא ילמד הבן ממנו. ואם יאמר לו האב: 'למה עשית כך וכך?', יאמר לו הבן: 'והלא כך וכך עשית אתה'. ועל זה אמר הנביא: התקוששו וקושו, פירוש: קשוט עצמך ואחר תקשט אחרים.”
הערות שוליים

↑  ספר צפניה, פרק ב', פסוק א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף י"ח, עמוד א'
↑  ראו קצות החושן, חושן משפט, סימן ז', סעיף קטן ג'.
↑  נחום רקובר "המשפט העברי בפסיקת בתי המשפט בישראל", בהוצאת ספרית המשפט העברי, משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל (תשמ"ט-1988), כרך ראשון עמ' 188–189: המשתתף במכרז. אתר דעת
↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף ס', עמוד א'
↑  לבוש, אורח חיים, סימן תרכ"א, סעיף ה'.
↑  ספר חסידים סימן ה.
↑  פרק יא
מברק קרוגר

פול קרוגר, המברק היה מיועד אליו.
מברק קרוגר (באנגלית: Kruger telegram בגרמנית: Krüger-Depesche באפריקאנס: Kruger-telegram) הוא הכינוי שניתן למברק ששלח ב-1896 וילהלם השני, קיסר גרמניה לפול קרוגר, נשיא הרפובליקה הדרום-אפריקאית. במברק בירך הקייזר את קרוגר על הצלחתו להדוף פשיטה בריטית. המברק עורר סערה בבריטניה, ויחסיה עם גרמניה הגיעו לשפל.
רקע

בשנת 1881, בעקבות מלחמת הבורים הראשונה, הוקמו באפריקה שתי מדינות בוריות חדשות, הרפובליקה הדרום-אפריקאית, ומדינת אורנג' החופשית, יחסיהן של שתי אלו עם האימפריה הבריטית היו מתוחים מאוד. בשנת 1895 יזמו הבריטים פשיטה כושלת על קייפטאון שזכתה לכינוי "פשיטת ג'יימסון" (אנ'). בפשיטה הבריטים נסוגו בחרפה כשהם מותירים מאחור את כבודם ו-18 חיילים בריטים מתים לעומת ארבעה בלבד מקרב הבורים.
המברק

ב-3 בינואר 1896, בעוד הבורים חוגגים את ניצחונם, שלח קייזר גרמניה וילהלם השני, שהיה נכדה של מלכת בריטניה, מברק לנשיא טרנסוואל פול קרוגר ובירך אותו על ניצחונו:
אני שולח לך את המזל טוב הכן שלי, על כך שאתה ואנשיך ללא פנייה לעזרתם של כוחות ידידותיים, גירשתם על ידי פעולה נמרצת את הכנופיות החמושות שפלשו למדינה שלך כמפירי סדר...
מאוחר יותר כתב הקייזר ביומנו שהמהלך כלל לא היה רעיון שלו, ולמעשה המברק נכתב בידי חבורת קצינים ופוליטיקאים ששכנעו אותו לחתום עליו נגד רצונו. עוד הוא הוסיף שמעט לאחר שהתפרסם המברק פנו אליו רוסיה וצרפת, והציעו לו להקים יחד עמן קואליציה אנטי-בריטית. הקייזר סירב.
תגובות

בגרמניה התקבל המברק בהתלהבות, ורבים ראו בו אומץ לב וגבריות מצד הקייזר. מנגד, בבריטניה עורר המברק סערה, והעיתונים התמלאו בכותרות מהסוג של: "Germany is to be destroyed" ("יש להחריב את גרמניה"), בדומה למשפטו המפורסם של קאטו "Carthaginem esse delendam" ("יש להרוס את קרתגו"). היחסים בין בריטניה לגרמניה הורעו, חלונות של בתי עסק גרמניים נופצו, ומלחים גרמנים נעצרו בנמלים. כינוים של הבריטים כ"כנופיות חמושות" וכ"מפירי סדר" היה פוגעני מאוד, והיו שפירשו את ה"פנייה לעזרתם של כוחות ידידותיים" כרמז לכך שגרמניה מוכנה לסייע לבורים בפעם הבאה. הקייזר התנצל על המברק בפני סבתו מלכת בריטניה ובפני בן דודו יורש העצר.
דוד מרגלית

הרב ד"ר דוד מרגלית
דוד מרגלית (11 בספטמבר 1888 – 14 בספטמבר 1977) היה רופא ישראלי, ממייסדי קופת חולים מאוחדת.
ביוגרפיה

נולד באוקראינה לשלמה נתן ולחיה מרגלית. ד"ר מרגלית קיבל בביתו חינוך דתי וכללי. הוסמך לרב בישיבת "רב צעיר" באודסה, תחת הנחייתם של הרב חיים טשרנוביץ והמשורר חיים נחמן ביאליק.
במקביל היה פעיל בתנועה הציונית. היה בין מייסדי הוועד הציוני בגולובנסק, מזכיר הוועד העירוני של הציונים בבאקו, מזכיר הוועד המרכזי של ההסתדרות הציונית בקווקז ויו"ר הוועד של הקרן הקיימת בבאקו.
ב-1914 נישא לגיסה (גוסתא), בתו של הרב זאב גרנר[דרושה הבהרה].
פעילותו

לאחר שהחליט לעלות לארץ ישראל, ולאחר שנודע לו על מחסור ברופאים שם, החל ללמוד רפואה באוניברסיטת אודסה והתמחה כרופא ילדים. עלה עם משפחתו לארץ ישראל בשנת 1927. בהגיעו ארצה עבר הסמכה קצרה במחלקת הילדים בית החולים הדסה בחיפה, והוצב בהמשך ביישובים כמטולה, חברון, ראש פינה וצפת[דרושה הבהרה].
במהלך מאורעות תרפ"ט התגורר בצפת. במשך המהומות שהתחוללו המתפרעים פרצו לביתו ולקליניקה שלו, אך מאחר שהתפנה מהמקום מבעוד מועד בסיוע קשריו הטובים עם שכניו הערבים, הצליח להינצל יחד עם משפחתו מהטבח.
לאחר המאורעות הוצב מרגלית באזור כפר סבא ושירת גם את גוש תל מונד כנציג רפואי של הדסה ביישובים מוכי הקדחת בתקופה זו, וזאת טרם הקמת קופות חולים מקומיות במושבות ובמושבים השונים באזור זה. על מנת להגיש עזרה רפואית היה מרגלית לעיתים מתנייד על גבי חמור או עגלה רתומה לסוס. בזמן שהותו בכפר סבא היה ד"ר מרגלית בין מייסדי מגן דוד אדום, וכן כיהן כיו"ר הסניף של התאחדות הציונים הכלליים.
בשנת 1934 נפתח המשפט של נאשמי רצח ארלוזורוב, וד"ר מרגלית מצא עצמו מעורב בפרשיה שהסעירה את היישוב היהודי. בעקבות הרצח המשטרה עצרה מספר חשודים, ואחד מהנאשמים טען בביהמ"ש לאליבי שביום הרצח ביקר במרפאתו של ד"ר מרגלית שכן ידו הייתה פגועה. וכך מצא עצמו מרגלית מופיע כעד ונחקר במשפט הרצח של ארלוזורוב, שבמהלך מתן העדות אישר שאכן הנאשם היה פצוע וטופל במרפאתו בזמן הרצח, ובשל עדותו זוכה ושוחרר אותו הנאשם מאשמת רצח.
לאחר כמה שנים עבר מרגלית לתל אביב, והקים פרקטיקה פרטית והמשיך להעניק טיפול רפואי ציבורי דרך קופת חולים עממית שם התמנה כיו"ר הוועד הארצי של רופאי הקופה וחבר הנהלה.
מרגלית היה פעיל בארגון ההגנה עד להקמת המדינה והתפרקות הארגון. בפולקלור של תל אביב ישנו סיפור על כך שהיה מעורב בשחרורם של פעילי אצ"ל שנפצעו בפעולה במהלך שנות ה-40'. מרגלית הגיש קפה מהול בסם הרדמה לשוטרים הבריטים שהגיעו לעצור את אנשי האצ"ל, שקיבלו טיפול באותו הזמן בביה"ח הדסה בת"א. לאחר שנרדמו השומרים ברחו אנשי האצ"ל מבלי שנלכדו.
היה מומחה ברפואת ילדים וכן הקדיש את חייו לחקר תולדות הרפואה ביהדות. היה ממייסדי החברה הישראלית לתולדות הרפואה ומדעי הטבע. ייסד יחד עם יהושע ליבוביץ את כתב העת "קורות" לתולדות הרפואה ומדעי הטבע והיה העורך הראשי של כתב העת. מרגלית גם היה ממייסדי קופת חולים מאוחדת וכן עמד בראש הוועדה שנתמנתה לקבוע שם חדש לבית החולים סרפנד, הידוע עד היום בשם שהוועדה קבעה - "אסף הרופא".
בשנת 1947 היה מרגלית לאחד ממייסדי החברה הישראלית לתולדות הרפואה והמדע ובמשך כ-10 שנים ארגן את כנסי החברה וכן היה המזכיר הכללי שלה וגזברה. ב-1952 ייסד יחד עם פרופ' יהושע ליבוביץ' את כתב העת "קורות" – שנתון לתולדות הרפואה ומדעי הטבע. מרגלית היה עד למותו העורך הראשי של כתב העת.
בשנות ה-50 היה חבר בוועדה שהחליטה על שמות בתי חולים ממשלתיים, וראש הממשלה דאז בן-גוריון אישר את הצעות הוועדה לשמות בתי החולים כגון ביה"ח "רמב"ם" ו- "אסף הרופא".
בנוסף לפעילות הקלינית והמחקרית שלו, לימד במשך 15 שנה בקורס הראשון בתולדות הרפואה ביהדות באונ' בר-אילן, עם פתיחתה של אוניברסיטת בר-אילן ב-1955.
מרגלית נפטר ב-1977 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
מחקריו ופרסומיו

מרגלית הקדיש הרבה ממחקרו בתולדות הרפואה בחז"ל ובפרט באסף הרופא בן ברכיהו (הידוע כ-"אסף הרופא").
פרסם מאמרים רבים בנושאים שונים ומגוונים ברפואה ובהיסטוריה של הרפואה ביהדות בכתבי עת שונים בשפות האנגלית והעברית, לדוגמה:
The Ideal Doctor as Depicted in Ancient Hebrew Writings, Journal of the History of Medicine and Allied Sciences, Vol. 12, No. 1 (January, 1957), pp. 37-41)
בנוסף כתב ספרים רבים בנושאים קליניים ותולדות הרפואה ביהדות, הבולטים שבהם:
חכמי ישראל כרופאים, 1962
יסודי הבריאות; מדריך להנהגת האדם בענייני בריאות משע, 1976
לשון ורפואה בתנ"ך, 1951
דרך ישראל ברפואה - יחודה המוסרי, ממקור ישראל, 1970
בנוסף פרסם במשך 20 שנה טור קבוע בעיתון הצופה בשם "רפואה ובריאות", בהם עדכן את קוראי העיתון בנושאים אקטואליים וחדשניים בנושאי רפואה.
הכנוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בארץ ישראל, שנת 1939

בתאריכים 31 במאי – 1 ביוני לשנת ה'תרצ"ט 1939 נערך בבית הבריאות ע"ש שטראוס ברחוב צ'נסלור, בירושלים כנס רפואי-מדעי שארגנה ההסתדרות הרפואית העברית בא"י. בכנס השתתפו מרבית מבכירי הרופאים בארץ ישראל לתקופה. ראו: ד"ר דוד מרגלית (כפר סבא): על החוסן נגד מלריה (הוזמן לוכוח, 1 ביוני)
לקריאה נוספת

האנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובוניו, כרך 10 עמוד 3575.
הערות שוליים

↑  דוד מרגלית באתר GRAVEZ
↑  תוכנית הכינוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בא"י לשנת ה'תרצ"ט 1939, 30 במאי – 1 ביוני בבית הבריאות ע"ש שטראוס
↑  תוכנית הכנוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בא"י לשנת ה'תרצ"ט 1939, 30 במאי – 1 ביוני בבית הבריאות ע"ש שטראוס רחוב צ'נסלור, ירושלים. בין המשתתפים (לפי א'-ב'): הנרי אונגר, יצחק איצקוביטש, מקס בוכמן, יחיאל קרל גוגנהיים, אדוארד גורדון יוסף (ג'וזף), בנו גרינפלדר, אברהם דרוקמן, פריץ דרייפוס, פנחס וייל, חיים ארנסט ורטהיימר, פליכס זולמן, יעקב זס, רפאל משה חפץ, לודוויג פרדיננד מאייר, פליקס מנדל, דוד מרגלית, מכס מרכוס, אריה סדובסקי, רוברט פישר, יוסף פרגר, ברנרד צונדק, גאורג צונדק, הרמן צונדק, יוליוס קליברג, שמעון רוזנבאום, יהודה לייב רוקח, משה רחמילביץ'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264905205171  BnF: cb12851901x (data)  ISNI: 0000 0000 7145 0237  LCCN: nr94029967  NTA: 264456319  VIAF: 97596498   WorldCat (עם VIAF): 97596498 
מימין לשמאל – הרב ד"ר דוד מרגלית, בנו זאב, כלתו חוה, נכדו הבכור איתן מרגלית ורעייתו גוסטא
העתק של דף הכותרת של כתב העת קורות, המהדורה האחרונה (נובמבר 1977) שאותה ערך ובה גם פרסם ד"ר מרגלית
אריה שור

| --- | --- |

שור, 1972
 לידה:  3 בנובמבר 1912 כ"ג בחשוון ה'תרע"ג ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  7 בפברואר 1978  (בגיל 65)
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 השתייכות:   ההגנה   משטרת ישראל
 תקופת הפעילות:  1929–1948 (ההגנה)   1949 – 1976 (משטרה)
 דרגה:  ניצב (משטרה)
 
אריה שור (3 בנובמבר 1912, כ"ג בחשוון ה'תרע"ג – ל' בשבט ה'תשל"ח, 7 בפברואר 1978) היה ממפקדי ההגנה וניצב במשטרת ישראל.
חייו

שור, נולד בירושלים, בנו של מייסד הגימנסיה הריאלית שלמה שור ונכדו של הרב אלתר ריבלין. סיים את לימודיו בגימנסיה העברית ולמד לימודי הנדסה בטכניון. עבד במע"ץ, בהכשרת היישוב (1934–1940) ובקרן קיימת לישראל (1940–1947).
בשנת 1929 הצטרף לארגון "ההגנה". בין השנים 1936–1942 היה מפקד הארגון במוצא, קריית ענבים והסביבה. במלחמת העצמאות היה מפקד גדוד 164 בחטיבת עציוני. לקח חלק בכיבוש מרכז העיר ירושלים במבצע קלשון. היה מפקד חבל 5 בעיר, ממרכזה ועד שכונת ימין משה.
בתום המלחמה הצטרף למשטרת ישראל. בשנת 1949 מונה למפקד נפת חיפה ובשנת 1950 מונה לסגן מפקד המחוז. שור היה ממייסדי המחלקה לזיהוי פלילי ומשנת 1953 עמד בראשה. בשנת 1963 מונה לראש אגף החקירות.
בשנת 1976 פרש לגמלאות. כעבור שנתיים נפטר ונקבר בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
הערות שוליים

1 2  אריה שור באתר GRAVEZ
ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת

ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת (באנגלית: George III, ג'ורג' ויליאם פרדריק; 4 ביוני 1738 – 29 בינואר 1820) היה מלך בריטניה הגדולה ואירלנד בין השנים 1760–1820, נסיך בוחר של נסיכות הבוחר מהנובר (1760–1806) ולאחר מכן מלך הנובר (1814–1820). הוא היה המלך השלישי לבית הנובר, אך שלא כמו שני קודמיו הוא נולד בבריטניה, דיבר אנגלית כשפת אם ומעולם לא ביקר בהנובר.
תקופת מלכותו, שהייתה הארוכה ביותר מכל אלו של המלכים שקדמו לו, הייתה רצופה בעימותים צבאיים שבהם היו ממלכותיו מעורבות, רובם באירופה ואחרים באפריקה, באמריקה ובאסיה. בראשית תקופת מלכותו הביסה בריטניה את צרפת במלחמת שבע השנים ונעשתה לכוח האירופאי הדומיננטי בצפון אמריקה ובהודו. עם זאת רבות ממושבותיו בצפון אמריקה אבדו במלחמת העצמאות של ארצות הברית. מלחמות נוספות נגד צרפת המהפכנית, שהחלו ב-1793 הסתיימו בתבוסתו של נפוליאון בקרב ווטרלו ב-1815.
בשארית חייו סבל ג'ורג' ממחלת נפש חוזרת ונשנית שבסופו של דבר הייתה כרונית. אף על פי שסבורים שהמחלה שממנה סבל הייתה פורפיריה, לא ידוע בוודאות הגורם למחלתו אז והיום. לאחר ההרעה הסופית במצבו ב-1810 שלט בנו הבכור, לימים ג'ורג' הרביעי, כעוצר. לאחר מותו ירש בנו את כסאו.
הניתוח ההיסטורי של דמותו של ג'ורג' זכה לנקודות מבט שונות ומגוונות. הכל בתלות בדעותיהם של הביוגרפים שלו ובמקורות שעמדו לרשותם. עד להערכה מחודשת של דמותו במחצית השנייה של המאה ה-20, הוא נתפס בארצות הברית כרודן ובבריטניה ראו בו כשעיר לעזאזל של כישלון האימפריאליזם.
ראשית חייו

ג'ורג' נולד בלונדון בבית נורפוק. הוא היה נכדו של ג'ורג' השני, מלך בריטניה ובנם של פרדריק, נסיך ויילס ושל אוגוסטה, נסיכת סקסה-גותה. בשל העובדה שהוא נולד חודשיים טרם זמנו ולא היה לו סיכוי רב לשרוד, הוא הוטבל כבר ביום לידתו. חודש לאחר מכן הוא הוטבל שוב, והפעם באופן פומבי בבית נורפוק. סנדקיו היו פרדריק הראשון, מלך שוודיה, דודו, פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, ודודתו של אביו, סופיה דורותיאה מהנובר, מלכת פרוסיה.
ג'ורג' גדל להיות ילד בריא אך ביישן. המשפחה עברה להתגורר בכיכר לסטר שם חונכו ג'ורג' ואחיו הצעיר אדוארד על ידי מורים פרטיים. מסמכים מאותה תקופה מעידים שבגיל שמונה הוא כבר היה מסוגל לקרוא ולכתוב באנגלית ובגרמנית ולהגיב על ענייני השעה. הוא היה המונרך הבריטי הראשון שקיבל חינוך מדעי באופן שיטתי. בנוסף ללימודי כימיה ופיזיקה, הוא למד אסטרונומיה, מתמטיקה, צרפתית, לטינית, היסטוריה, גאוגרפיה, כלכלה, חקלאות ומשפט חוקתי, זאת בנוסף לשיעורי ספורט וללימוד של מיומנויות חברתיות כמו ריקוד, סיוף ורכיבה. חינוכו הדתי היה אנגליקני.
סבו של ג'ורג', המלך ג'ורג' השני, סלד מבנו, הנסיך מוויילס, אביו של ג'ורג', וגילה עניין מועט בנכדיו. ב-1751 מת הנסיך מוויילס באופן בלתי צפוי מפציעה בריאתו, וג'ורג' נעשה ליורש העצר. את התואר דוכס אדינבורו הוא קיבל בירושה מאביו. שלושה שבועות לאחר מכן העניק המלך לנכדו את התואר נסיך ויילס (התואר לא מוענק אוטומטית, אלא ניתן על ידי המלך).
באביב 1756, עם התקרב יום הולדתו ה-18, הציע המלך לג'ורג' לקבל משק בית משל עצמו בארמון סנט ג'יימס, אך בעצת אמו ואיש סודה הלורד ביוט, שמאוחר יותר שימש כראש הממשלה, סירב ג'ורג' להצעה. הנסיכה מוויילס העדיפה שג'ורג' יישאר לגור בבית, שם יכלה להחדיר לו את ערכי המוסר הקפדניים שלה.