stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
העקרבים (דרום אפריקה)
הערות שוליים

↑  Bridgland, Fred (10 בינואר 2008). "Corruption investigator Gerrie Nel is charged with fraud and perjury in South Africa". The Times. London. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "S Africa to shut anti-crime agency". Al Jazeera English. 22 בפברואר 2008. אורכב מ-המקור ב-30 באפריל 2008. נבדק ב-22 באוגוסט 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Scorpions to be disbanded". News24. 12 בפברואר 2008. אורכב מ-המקור ב-13 בפברואר 2008. נבדק ב-22 באוגוסט 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  http://www.news24.com/SouthAfrica/News/Scorpions-not-part-of-police-20080507
↑  (הקישור אינו פעיל, August 2010)
↑  "Battle over future of the Scorpions". Mail & Guardian Online. 10 בפברואר 2008. נבדק ב-28 בספטמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Zille takes Scorpions battle to Zuma". Mail & Guardian Online. 14 בפברואר 2008. נבדק ב-28 בספטמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The ANC's political thuggery will lead to its demise". Politicsweb. 24 באוקטובר 2008. אורכב מ-המקור ב-4 במרץ 2012. נבדק ב-28 בספטמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "SA abolishes crime-fighting unit". BBC News. 23 באוקטובר 2008. נבדק ב-28 בספטמבר 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Scorpions' successors to start work soon". IOL News.co.za. 26 באוקטובר 2008. נבדק ב-28 בספטמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "South Africa's new priority crimes unit". SouthAfrica.info. 10 ביולי 2009. נבדק ב-28 בספטמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  http://www.timeslive.co.za/local/article708651.ece/Hawks-shut-down-arms-deal-probe
↑  
"South Africa Constitutional Court Says Hawks Crime Unit Creation 'Invalid'". bloomberg.com. 17 במרץ 2011. נבדק ב-30 בנובמבר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Hawks 'not adequately independent': Glenister lawyer". TimesLIVE (באנגלית). נבדק ב-2020-03-10.
↑  "Hawks not completely independent". The Citizen (באנגלית). נבדק ב-2020-03-10.
↑  Ensor, Linda (27 באוגוסט 2019). "Review of Police Service Act underway, says police minister". BusinessLIVE (באנגלית). נבדק ב-2020-03-10. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Corruption in South Africa to be stung by ‘new’ Scorpions
↑  "Hermione Cronje to head state capture investigations at NPA". BusinessLIVE
↑  Mr President, your new anti-corruption Hub won’t work
הסתייגות (משפט בין-לאומי)

הסתייגות במשפט הבינלאומי היא הסתייגות לקבלת אמנה של מדינה. הסתייגות מוגדרת על ידי אמנת וינה משנת 1969 בדבר חוק האמנות כ:
הצהרה חד צדדית, המנוסחת או קרויה בכל אופן, שנעשית על ידי מדינה, בעת החתימה, אשרור, קבלה, אישור או הצטרפות לאמנה, לפיה היא מתיימרת לשלול או לשנות את התחולה המשפטית של הוראות מסוימות של האמנה בהחלתן על המדינה. (סעיף 2 (1)(ד))
למעשה, הסתייגות מאפשרת למדינה להיות צד לאמנה, תוך ביטול התחולה המשפטית של אותה הוראה ספציפית באמנה שהיא מתנגדת לה. מדינות אינן יכולות להסתייג לאחר שהן קיבלו את האמנה; הסתייגות חייבת להיעשות בזמן שהאמנה מתקבלת על ידי המדינה. אמנת וינה לא יצרה את המושג של הסתייגויות אלא חקקה את המנהג הקיים. כך שגם מדינות שלא הצטרפו רשמית לאמנת וינה מתנהגות כאילו שכן הצטרפו. מאחר שהסתייגויות מוגדרות על פי אמנת וינה והצהרות פרשניות אינן מוגדרות, לעיתים קשה להבחין בין השניים. בניגוד להסתייגות, הצהרה אינה נועדה להשפיע על חובותיה המשפטיים של המדינה, אלא היא מצורפת להסכמת המדינה לאמנה כדי להסביר או לפרש את מה שלדעת המדינה לא ברור.
תהליך

סעיפים 19–23 לאמנת וינה מפרטים את הנהלים הנוגעים להסתייגויות. בכדי לראות אם הסתייגות תקפה, חל מבחן חוקיות ההסתייגות כמתואר בסעיף 19 לאמנת וינה. לפי סעיף זה מדינה לא רשאית לגבש הסתייגות אם:
1: ההסתייגות אסורה על פי האמנה. (למשל האמנה המשלימה בדבר ביטול העבדות (אנ') והאמנה נגד אפליה בחינוך (אנ')).
2: האמנה קובעת כי ניתן לבצע רק הסתייגויות מוגדרות, שאינן כוללות את ההסתייגות הנדונה.
3: במקרים שאינם נופלים תחת (1) או (2), ההסתייגות אינה תואמת את מטרת האמנה ומטרותיה.
הסתייגות חייבת להיכתב בכתב ולאחר מכן להישלח אל מקום ההפקדה של האמנה, במקרה של אמנה רב-צדדית (אנ'), או ישירות למדינות האחרות שהן צד לאמנה.
מדינה רשאית למשוך הסתייגות בכל עת. הדבר מחייב הגשת משיכת ההסתייגות בכתב לשאר המדינות החתומות.
תהליך > התנגדויות

כאשר מדינות מתנגדות להסתייגות בטענה שהיא נכשלה במבחן החוקיות, ישנן שלוש תוצאות אפשריות, לפי פרשנים משפטיים:
המדינה שעשתה את ההסתייגות אינה מחויבת יותר לאמנה. במילים אחרות, המדינה כבר אינה צד לאמנה זו.
המדינה שעשתה את ההסתייגות מחויבת לאמנה לרבות החלקים שעליהם היא השיגה את ההסתייגות.
המדינה שעשתה את ההסתייגות מחויבת לאמנה, אך לא לחלק שעליו היא השיגה את ההסתייגות.
לאופציה השנייה יש מתנגדים רבים הטוענים שהדבר נוגד את עקרון הסכמת המדינה. מדינות יכולות להיות מחויבות רק להוראות שהן הסכימו להן. כיוון שהם הסתייגו בהוראה מסוימת, הן אינן יכולות להיות כבולות בה.
לפי כמה פרשנים, מה שקורה בפועל תחת האמנה הוא האפשרות השלישית. מסעיף 20 סעיף 4(ב) ומסעיף 21 סעיף 3 לאמנה עולה שהדבר היחיד שיכול לקרות הוא, שאם הסתייגות מסוימת חשובה מאוד למדינה המתנגדת, היא תציין שכל האמנה אינה בתוקף בין המדינה המסתייגת לבינה. זה קורה לעיתים רחוקות, ולכן ההסתייגות עומדת בעינה, בין אם היא עברה את מבחן החוקיות ובין אם לאו.
אחרים חושבים אחרת על כך. לדברי אנתוני אוסט, "אם מדינה מתקשרת אחת או יותר התנגדו להסתייגות כאסורה, על המדינה המסתייגת להחליט אם היא מוכנה להיות צד ללא ההסתייגות או לא; ועד שלא הבהירה את עמדתה לא ניתן לראותה כצד".
חילוקי הדעות בעניין זה הם העובדה שאין זה סביר שהסעיפים 20 ו-21 חלים על הסתייגויות, שלא ניתן לעשותן לפי סעיף 19 לאמנה. עם זאת, הם מיושמים בפועל.
תהליך > דוגמה

אולי ההסתייגויות המפורסמות והשנויות ביותר במחלוקת הן אלה שעשתה ארצות הברית כאשר חתמה על האמנה בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם ב-1986. ההסתייגויות שנעשו היו:
(1) שבהתייחס לסעיף 9 לאמנה, לפני שניתן יהיה להגיש כל סכסוך שארצות הברית היא צד לה לסמכות השיפוט של בית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) לפי סעיף זה, נדרשת הסכמה ספציפית של ארצות הברית בכל מקרה. 

(2) ששום דבר באמנה אינו מחייב או מתיר חקיקה או פעולה אחרת על ידי ארצות הברית האסורה על פי חוקת ארצות הברית כפי שפורשה על ידי ארצות הברית.
ההסתייגות השנייה עשויה להתפרש כהצהרה שהחוקה הלאומית גוברת על כל חובות האמנה - עמדה שנקבעה על ידי החלטה של בית המשפט העליון בארצות הברית משנת 1957, בעניין ריד נגד סמוי. במסגרת ההדדיות, ארצות הברית אינה יכולה להגיש תביעה משפטית לבית הדין הבינלאומי, אלא אם המדינה האחרת תסכים והיא אינה מצהירה שהיא מפרה את החוקה הלאומית שלה. 

כמה מדינות הביעו מורת רוח וחוסר הסכמה מההסתייגויות, וקבעו כי הן בעצם הפכו את האמנה לחסרת שיניים. התגובות כללו:
ממשלת אירלנד אינה מסוגלת לקבל את ההסתייגות השנייה של ארצות הברית של אמריקה לרגל אשרור האמנה [האמורה] בטענה שככלל מקובל של המשפט הבינלאומי אסור שצד להסכם בינלאומי, על ידי שימוש בתנאי החוק הפנימי שלה, מתיימרת לעקוף את הוראות ההסכם.
באשר להסתייגות הראשונה, ממשלת ממלכת הולנד מזכירה את הצהרתה, שנמסרה ב-20 ביוני 1966 לרגל הצטרפותה של ממלכת הולנד לאמנה. […] תוך שהיא קובעת שלדעתה ההסתייגויות ביחס לסעיף 9 לאמנה, שנעשו באותה עת על ידי מספר מדינות, אינן עולות בקנה אחד עם מטרת האמנה ותכליתה, וכי ממשלת ממלכת הולנד לא מחשיבות מדינות המציגות הסתייגויות כאלה כחברות לאמנה. לפיכך, ממשלת ממלכת הולנד אינה רואה בארצות הברית של אמריקה צד לאמנה. […]
מכיוון שהאמנה עשויה להיכנס לתוקף בין ממלכת הולנד לארצות הברית של אמריקה כתוצאה מכך שהאחרונה חזרה בה מהסתייגותה ביחס לסעיף 9, ממשלת ממלכת הולנד רואה תועלת בהבעת העמדה הבאה על ההסתייגות השנייה של ארצות הברית של אמריקה:
ממשלת ממלכת הולנד מתנגדת להסתייגות זו בטענה שהיא יוצרת אי ודאות באשר להיקף החובות שממשלת ארצות הברית של אמריקה מוכנה לקחת על עצמה ביחס לאמנה. יתרה מכך, כל כישלון של ארצות הברית של אמריקה לפעול על פי ההתחייבויות הכלולות באמנה בטענה שפעולה כזו תהיה אסורה על פי חוקת ארצות הברית יהיה מנוגד לכללי המשפט הבינלאומי המקובל, כפי שנקבע בסעיף 27 לאמנת וינה בדבר דיני האמנות (וינה, 23 במאי 1969)
ממשלת בריטניה הצהירה בעקביות שאינה מסוגלת לקבל הסתייגויות לסעיף 9. לפיכך, בהתאם לגישה שננקטה על ידם במקרים קודמים, ממשלת בריטניה אינה מקבלת את ההסתייגות הראשונה שהכניסה ארצות הברית של אמריקה. ממשלת בריטניה מתנגדת להסתייגות השנייה שהכניסה ארצות הברית של אמריקה. היא יוצרת אי ודאות באשר להיקף החובות שממשלת ארצות הברית של אמריקה מוכנה לקחת על עצמה ביחס לאמנה.
אמנות זכויות אדם

הבעיה עם הסתייגויות בלתי קבילות מתרחשת לעיתים קרובות יותר עם אמנות זכויות אדם. הסתייגויות רבות לאמנות אלו ניתנו. עם זאת, לא הרבה מדינות הביעו את התנגדותן. כאשר מדינות אכן הגישו התנגדויות, לא רבים נקטו בעמדה שהאמנה אינה בתוקף בינן לבין המדינה המסתייגת, בתקווה שיוכלו להשפיע על המדינות המסתייגות לקבל בסופו של דבר את כל ההוראות באמנה.
מקור נוסף לקושי הוא שאמנות זכויות אדם אינן יוצרות יחסים, כשלעצמם, בין המדינות אלא יוצרות מערכת של הגנה על זכויות אדם. קשה יותר למצוא התנגדות להסתייגות שאינה נכשלת במבחן החוקיות.
במספר אמנות זכויות אדם יש גופי פיקוח כמו בתי דין שיכולים לקבל החלטות מחייבות; למשל בית הדין האירופי לזכויות אדם בפרשת בלילוס משנת 1988. במקרה זה, החליט בית המשפט כי הסתייגות מסוימת של שווייץ היא פסולה. לפי בית המשפט, ניתן היה להתעלם מההסתייגות, אך שווייץ נותרה מחויבת לאמנה.
בית המשפט בחר כאן באפשרות 'המדינה שהסתייגה מחויבת לאמנה לרבות החלקים שעליהם השיגה את ההסתייגות'. למרות ששווייץ יכלה לבחור לפרוש מהאמנה, היא בחרה שלא לעשות זאת.
גופי פיקוח אינם רשאים בדרך כלל לקבל החלטות מחייבות; למשל ועדת זכויות האדם המפקחת על האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות. אולם ועדה זו יצרה את הרושם בהערה הכללית מס' 24 שהיא יכולה. במקרה זה הוועדה ציינה:
ההשלכה הרגילה של הסתייגות בלתי קבילה אינה שהאמנה לא תהיה בתוקף כלל עבור הצד שמסתייג. במקום זאת, הסתייגות כזו תהיה בדרך כלל ניתנת להפרדה, במובן זה שהאמנה תהיה פעילה עבור הצד המסתייג ללא תועלת מההסתייגות.
כמו בפרשת בלילוס, התוצאה היא שהוועדה בחרה באפשרות השנייה. 


הוועדה החליטה שהיא מוסמכת לקבל החלטה זו מכיוון:
בהכרח מוטל על הוועדה לקבוע האם הסתייגות ספציפית תואמת את מטרת האמנה ותכליתה. זאת, בין השאר, משום שכפי שצוין לעיל, זוהי משימה בלתי הולמת עבור מדינות שהן צד לאמנות זכויות אדם, ובחלקו משום שמדובר במשימה שהוועדה אינה יכולה להימנע ממנה בביצוע תפקידיה. ...בגלל אופייה המיוחד של אמנת זכויות אדם, יש לקבוע באופן אובייקטיבי את התאמתה של הסתייגות למטרת האמנה ותכליתה, תוך התייחסות לעקרונות משפטיים, והוועדה נמצאת במיקום טוב במיוחד לבצע משימה זו.
זה זכה לביקורת מהסיבה שצוינה לעיל לגבי האפשרות השלישית.
הצהרת וינה ותוכנית הפעולה של וינה מאשרות כי הן "מעודדות את כל המדינות להצטרף לאמנות בין-לאומיות בנושאי זכויות אדם; כל המדינות מוזמנות להימנע, ככל האפשר, מהסתייגות.
אמנות זכויות אדם > הוועדה למשפט בינלאומי

בגלל מספר רב של הסתייגויות נגד אמנות זכויות אדם, ועדת המשפט הבינלאומי (אנ') (ILC) כללה, מאז 1994, את הנושא בתוכנית העבודה שלה. במקור הנושא נקרא "החוק והפרקטיקה הנוגעים להסתייגויות לאמנות", אך זה שונה מאוחר יותר ל"הסתייגויות לאמנות". לנושא זה מונה מפקח מיוחד, מר אלן פלט. נכון לשנת 2009, הטיפול בנושא זה עדיין בתהליך עבודה.
ה-ILC התבקש לבדוק אם יהיה צורך לשנות את האמנה תוך הסתייגות נגד אמנות זכויות אדם. בדו"ח משנת 1997 דחה ILC רעיון זה. לטענת ה-ILC, הסיבות לכך שהיו בעיות בהסתייגויות נגד זכויות אדם היו אותן הסיבות שבגללן היו בעיות בהסתייגויות נגד אמנות אחרות. לפיכך, החליטה ILC כי לא יידרש משטר מיוחד לאמנות זכויות אדם.
ההצעות של ILC בנוגע להסתייגויות היו כדלקמן:
קביעת הוראות באמנה עצמה המגבילות את האפשרות להסתייג.
להבהיר באמנה מה בדיוק מטרתה ומטרתה של האמנה.
על הצעה זו, הודיעה הוועדה כי פתרון זה יכול לעבוד רק אם יש רצון פוליטי להוראה כזו.
עזרה בהקלת תיווך ומשא ומתן בין מדינות מסתייגות למדינות מתנגדות.
גופי זכויות אדם צריכים להמשיך ולפקח על כל ההסתייגויות כדי להבטיח את ציות האמנה.
מדינות צריכות להוסיף סעיף באמנות קיימות כדי לתת לגופי הפיקוח את הסמכות לקבוע את קבילותה של אמנה.
עם זאת, כאשר מוקם גוף פיקוח על פי אמנת זכויות אדם, הוא רשאי להגיב או להמליץ על הסתייגויות בלבד. ה-ILC לא הסכים להערה כללית 24 של ועדת זכויות האדם. לעובדה שהגוף המפקח יכול להגיב על קבילותן של הסתייגויות אין כל השפעה על עקרון הסכמת המדינה. ועדת זכויות האדם הצהירה שהם עצמם יכולים להחליט מה תהיה ההשלכה של הסתייגות בלתי קבילה. ה-ILC קובע כי רק המדינה המסתייגת יכולה להחליט באיזו פעולה היא בוחרת. המדינה יכולה להחליט לחזור בה או לשנות את הסתייגותה או להחליט שלא להיות צד לאמנה הנדונה.
בנוסף, ה-ILC קבע כי יש להכין מדריך מעשי המורכב מהנחיות להבהרת בעיות מסוימות באמנה הנוגעות להסתייגויות. מדינות קיבלו בברכה את ההצעה הזו, אם כי יש להוסיף למדריך זה לא יהיה תוקף משפטי מחייב.
הערות שוליים

↑  Vienna Convention on the Law of Treaties, Article 2 Sec. 1(d) Text of the Convention
↑  Klabbers, J. (2000). "Accepting the Unacceptable? A new Nordic approach to Reservations to Multilateral Treaties". Nordic Journal of International Law. 69 (2): 179–193. doi:10.1163/15718100020296233.
↑  Anthony Aust, Modern treaty law and practice, Cambridge university press, 2004, p.119
↑  Anthony Aust, Modern treaty law and practice, Cambridge university press, 2004, p.117
↑  ECHR Pubs. Series A, vol 132, 1988
↑  15 HRLJ (1994) 464, at 467
↑  Vienna Declaration and Programme of Action, Part I paragraph 26
↑  Official Records of the General Assembly, Forty-ninth Session, Supplement No. 10 (A/49/10), para. 382.
↑  The report of the international law commission on the work of the 49th session, 12 may 18 July 1997, UN GAOR, 52nd session, pp 75-79 U.N. Doc. A/52/10 (1997)
↑  The Report of the International Law Commission on the Work of the Forty ninth Session, 12 May - 18 July 1997, UN GAOR, 52nd sess., PP 77, U.N. Doc. A/52/10 (1997).
וילמוש מזפי

| --- | --- |

 לידה:  27 במרץ 1870 דברצן, הונגריה 
 פטירה:  16 באפריל 1947 (בגיל 77) בודפשט, הרפובליקה ההונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 שפות היצירה:  הונגרית 
 
וילמוש מזפי (במקור גרינפלד, בהונגרית: Mezőfi Vilmos;‏ דברצן, 27 במרץ 1870 – בודפשט, 16 באפריל 1947) היה עיתונאי, פוליטיקאי יהודי-הונגרי, חבר באספה הלאומית ההונגרית (חבר פרלמנט).
בשל יהדותו וכתיבתו הבקורתית על המשטר הוא נכלל במלחמת העולם השנייה בצו הממשלתי של סופרים אסורים שיצירותיהם נאסרו להדפסה, להפצה ולקריאה, ולאיסור החזקתם אפילו בספריות ציבוריות, ודינן היה גריסתם (בדומה לשריפת הספרים בגרמניה הנאצית).
ביוגרפיה

וילמוש מזפי נולד במשפחה יהודית כבנם של מנו מזפי (גרינפלד), רופא, ושל ארנסטינה רוטר. הוא היה עד לרצח אביו ומאחר שרצח זה קרה (לפי עדותו), מכיוון שאביו לא שמר שבת ואת שאר המצוות שנקבעו על ידי הליטורגיה היהודית, הרצח בוצע על ידי יהודים (אין לכך כל מקור או תיעוד אחר מלבד כדותו כילד). הדבר נחקק עמוק בזיכרונו וזו הייתה הסיבה העיקרית לכך שהלחימה שלו נגד כל הדעות הקדומות נמשכה במשך כל חייו. לאחר מות אביו הגיע לפשט, שם נאבק בעוני רב וגם בתמיכה באמו החולה. הוא סיים את בית הספר היסודי היהודי בן שש הכיתות ברחוב שיפ של הקהילה היהודית של פשט, ולאחר מכן, במאבק רב, סיים את לימודיו ב"רסר", בית ספר תיכון מסחרי (דומה לחטיבת ביניים). הוא התקבל לבגימנסיה לכיתה בתשלום חצי שכר לימוד. הוא בילה שם את הרבעון הראשון של השנה, אבל לא את השני, כי לא יכול היה לשלם אפילו את מחצית שכר הלימוד. מזפי נעזב לנפשו והפך לשולייה; הוא היה בזה אחר זה שוליית מסגר, צורף, טכנאי שיניים, סוחר תבלינים, ספר ועוד, אבל לא היה יכול להחזיק מעמד זמן רב בשום מקום, עד שלבסוף התיישב אצל קרוב משפחתו, השען אנטל ברקוביץ'. הוא בילה שם שנתיים והשיג תעודת הסמכה רשמית כשען. אולם גם למלאכה זו לא היה לו חשק רב. לאחר שסיים את יום עבודתו, למד ובילה לילות שלמים בפיצוי של עצמו על מה שפספס בכך שלא יכול היה ללמוד בבית ספר. כך למד בין השאר קצרנות (היה אז מקצוע חשוב מאוד) והדפסה במכונת כתיבה סטנוגרפית. לאחר שחרורו כחניך, בגיל 18, הפך מיד לכתב עיתון של ה"עיתון ההונגרי" (Magyar Hiradó).
מ-1892 עד 1896, עבד במשרד הקצרנות של בית הנבחרים ההונגרי, ובמקביל מאמריו פורסמו ביומונים הפוליטיים:
ידיעות הונגריות (Magyar Hírlap)
ידיעות של פשט (Pesti Hírlap)
עצמאות (Függetlenség)
הוא הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP) באמצע שנות ה-90. בקונגרס המפלגה ב-1899 הוא התעמת עם הנהגתה, כי הוא התנגד להזנחת ארגון האיכרים העניים. לאחר שגורש מהמפלגה, בשנת 1900 ייסד את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית המאורגנת מחדש בהונגריה עם תוכנית שונה. הוא היה נציג אזור סֶגְווַאר בפרלמנט מ-1905 עד 1910. תנועתו הייתה סוציאליסטית אגררית במהותה; הוא ייצג דמוקרטים זעיר-בורגנים ועקרונות לאומניים ותמך במדיניות האופוזיציונית של מפלגת העצמאות. מפלגתו איבדה כמעט לחלוטין את השפעתה ההמונית לפני מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1901 השתלט מזפי על העיתון "מילה חופשית" (Szabad Szó), אשר הושק בשנת 1899 על ידי עובדי אדמה מסנטש בסיועו של באלינט ארוואי. מזפי היה המחבר והמתרגם של מספר עלונים רב.
קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (5ב-10–20).
יצירותיו החשובות ביותר

סוציאליזם אמיתי (בודפשט, 1893)
הזכות להתעצל (בודפשט, 1894)
קומוניזם וקפיטליזם (בודפשט)
הסוציאליסטים מגיעים (בודפשט)
הבשורה של סוציאל-דמוקרטיה (בודפשט)
חייו ומשנתו של וילהלם וייטלינג, הקומוניסט הגרמני הראשון (בודפשט, 1898)
שני עולמות (בודפשט)
שכר עבודה בהונגריה בשנים 1896 - 1898 (בודפשט, 1899)
אנרכיסטים או סוציאליסטים (בודפשט)
מי הם הבוגדים במולדת (בודפשט, 1899)
עשרת הדיברות של הסוציאל-דמוקרטים (בודפשט)
לקסיקון העם הכל יודע (עם שאנדור אלק, בודפשט, 1928)
יחד עם שאנדור אלק, הוא ערך את הסדרה ההיסטורית רבת הכרכים "היסטוריה של האלפיות" שפורסמה בין השנים 1913–1918. (סידרת הספרים היסטוריה של כל אלף שנה הייתה יצירה היסטורית בקנה מידה גדול שזכה לפופולריות בהונגרית ופורסמה בתחילת המאה ה-20)
לקריאה נוספת

Magyar életrajzi lexikon II. (L–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1969. (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש)
Szinnyei József: Magyar írók élete és munkái VIII. (Löbl–Minnich). Budapest: Hornyánszky. 1902. (יוז'ף סיניאי:חייהם ויצירותיהם דל סופרים הונגרים).
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a debreceni izraelita hitközség születési akv. 21/1870. folyószáma alatt". נבדק ב-2019-12-07.
↑  Sajtószolgák – a kőnyomatosok, epa.oszk.hu
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7948 8205  VIAF: 121384376   WorldCat (עם VIAF): 121384376 
קברו של וילמוש מזפי
הסגת גבול (פלילי)

עבירת הסגת גבול היא פגיעה במימוש זכויותיו הקנייניות של אדם במרחבו הפרטי, בדרך של כניסה או המשך שהייה בנכס מקרקעין (דירה לדוגמה) או מיטלטלין (כלי רכב לדוגמה) השייך לו במטרה להפחידו, להעליבו, להקניטו או לעבור עבירה כלשהי. ככלל, כניסה לנכס תיחשב כהסגת גבול רק אם נלווית לה מטרה בלתי חוקית.
מישור פלילי מול מישור אזרחי

יש להבדיל בין הסגת גבול במישור האזרחי, בין היתר כפי שהיא באה לידי ביטוי בסעיף 18 לחוק המקרקעין המאפשר עשיית דין עצמי בנסיבות מסוימות, לבין הסגת הגבול במישור הפלילי הקבועה בסעיף 447 לחוק העונשין אשר מגדיר את הפעולה כעבירה בת ענישה.
הגדרות הסגת גבול

סעיף 447 לחוק העונשין קובע כי אדם יוגדר כמסיג גבול רק במקרה שפעל באחת מהדרכים הבאות על מנת להפחיד, להעליב, להקניט מחזיק בנכס או לעבור עבירה.
נכנס לנכס (לתוכו או על פניו).
לאחר שנכנס לנכס, נשאר שם שלא כדין.
הגדרות הסגת גבול > מהו נכס ומהי כניסה לנכס?

ההגדרה של נכס כוללת הן נכסי מקרקעין (דירה או בית עסק, לדוגמה) והן נכסי מיטלטלין (כלי רכב, לדוגמה).
כניסה לנכס יכולה להיות גם הכנסת חלק מגופו של מסיג הגבול (לדוגמה: בעיטה על דלת דירה, הכנסת ראש או יד, צלצול בפעמון דירה באופן ממושך ועוד).
הגדרות הסגת גבול > הישארות בנכס

החלופה השנייה של עבירת הסגת גבול היא הישארות מסיג הגבול לאחר כניסה (אליו או על פניו) כדין. משמעות חלופה זו היא כי אדם נכנס לנכס באופן חוקי, אך הישארותו לאחר מכן אינה כדין, כלומר בניגוד לרצונו של מחזיק הנכס ולאחר דרישה שלא נענתה, כי יעזוב את הנכס.
אדם שנכנס לנכס בהסכמה אך בהמשך, מחזיק הנכס דורש ממנו לעזוב והוא מסרב לבקשה, הרי המעשה ייחשב כהסגת גבול.
הגדרות הסגת גבול > מיהו מחזיק בנכס?

המחזיק בנכס אינו בהכרח הבעלים הרשומים של הנכס. לפי הגדרת החוק, החזקה זמנית של אדם בנכס היא מספקת על מנת שיוגדר כמחזיק בנכס.
היסוד הנפשי הנדרש

על מנת להרשיע אדם בעבירה זו, הכניסה לנכס צריכה להיעשות לשם הפחדת מחזיק הנכס, העלבתו, הקנטתו או לשם ביצוע עבירה, על כן כניסה כשלעצמה אינה מספקת. יחד עם זאת, לא נדרש כי מחזיק הנכס יוקנט, יופחד הלכה למעשה או שתבוצע עבירה בפועל. מספיק כי עניין זה יהווה בגדר מטרה של מסיג הגבול או במקרה וידע (בהסתברות גבוהה) כי התנהגותו תביא לתוצאה האסורה של הפחדת מחזיק הנכס, העלבתו וכו'.
בנוסף, אין חובה כי מחזיק הנכס יהיה נוכח פיזית בנכס. די בכך כי ברגע ששמע שנכנסו לנכס שבבעלותו, גרם לו הדבר לתחושה כי הוא מוקנט או מאוים (גם בדיעבד).
מסגרת הענישה

במידה ואדם יוגדר כמסיג גבול, בית המשפט יהיה רשאי לקבוע לו עונש של עד שנתיים מאסר. עם זאת, במידה ואדם שהסיג גבול עשה זאת כאשר הוא נושא נשק חם או קר, ניתן יהיה להחמיר בעונשו ולקבוע לו עונש של עד ארבע שנות מאסר.
הערות שוליים

↑  מיכל אביב, הסגת גבול: מהי עבירה פלילית של הסגת גבול?, באתר דין – עורכי דין ומידע משפטי בישראל. ‏29/05/2016
↑  חוק המקרקעין, תשכ"ט-1969
↑  חוק העונשין, התשל"ז-1977
↑  הכוונה היא לנכס שאפשר להיכנס לתוכו (לדוגמה מכונית) או נכס שאפשר לעלות עליו (לדוגמה קטנוע)
↑  ע"פ (ת"א) 1644/86, היימן, פס"מ תשמ"ח(א) 127
↑  ע"פ (נצרת) 124/02 ר' ב' נ' מדינת ישראל (ניתן ביום 25.6.02) - שם נקבע כי החזקת חדר עבודתה של אחות בקופת חולים, אליו רשאים להיכנס אנשים אחרים ברשותה בלבד, מספיקה כדי להגדירה כ"מחזיקה בנכס".
התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית

התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית
התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית העניק זכות בחירה לנשים בארצות הברית. התיקון אושרר ב-18 באוגוסט 1920.
התיקון > מקור

The right of citizens of the United States to vote shall not be denied or abridged by the United States or by any State on account of sex.
Congress shall have power to enforce this article by appropriate legislation.
התיקון > מהות

מהות התיקון היא האיסור להפלות את אזרחי ארצות הברית לפי מינם בכל הנוגע לזכות להצביע. מטרתו המקורית של התיקון הייתה הענקת שוויון זכויות לנשים, אך הוא תקף לשני המינים כאחד.
רקע

בעת היווסדה של ארצות הברית, לאזרחיות לא היו את כל הזכויות כמו לאזרחים הגברים. ההתנגדות למתן זכות בחירה לנשים בארצות הברית קדמה לוועידת החוקה ב-1787, שבה נוסחה ואושרה החוקה. ההשקפה הרווחת בחברה הייתה, כי יש למנוע מנשים לכהן בתפקידים ציבורים ולבחור. ורוב הגברים החזיקו בתפיסה שיש להגן על הנשים מפני הרעות שבפוליטיקה. רק בשנת 1848 החלה פעילות לקידום זכות הבחירה לנשים ברמה המדינתית והארצית. ועידת סנקה פולס הייתה הכינוס הראשון שממנו יצאה קריאה למתן זכויות לנשים ובהן זכות בחירה. מבין מארגנות הכנס היו פעילות התנועה לביטול העבדות, לוקרישה מוט ואליזבת קיידי סטנטון. בעקבות הוועידה הייתה הדרישה לזכות הבחירה לאחת מדרישות היסוד של תנועת הנשים. סטנטון יחד עם סוזן ב. אנתוני ופעילות אחרות, הקימו ארגונים שפעלו לקידום זכות הבחירה לנשים הן במדינות והן ברמה הארצית. מלחמת האזרחים, שלאחריה בוטלה העבודות הממוסדת, יצרה פילוג בתנועת הנשים. חלק מהפעילות האמינו כי הן צריכות לדחות את הפעילות למען זכות בחירה לנשים ולתת לאפרו-אמריקאים להשתתף בהליך הדמוקרטי, וכך להתחיל וליצור שוויון. אחרות התנגדו לניסיון לקדם את מתן הזכויות לגברים אפרו-אמריקאים תוך פגיעה בזכויותיהן של נשים.
אישור התיקון

ברמה המדינתית אישרו מספר מדינות את זכות הבחירה לנשים. כבר בשנת 1869 העניקה ויומינג זכות הצבעה לנשים, בין השאר על מנת להגדיל את מספר המצביעים ולזכות במעמד של מדינה, וכך בשנת 1890, בהופכה למדינה, הייתה ויומינג המדינה הראשונה שבה הייתה זכות בחירה לנשים. עד 1914 הצטרפו לוויומינג עוד 10 מדינות. האגודה הלאומית לזכות הבחירה לנשים (NAWSA) השקיעה משאבים רבים לקדם את זכות הבחירה ברמה המדינתית. אליס פול, סופרגיסטית אמריקאית שחיה באנגליה כמה שנים והייתה חברה בארגון הרדיקלי, איגוד הנשים החברתי-פוליטי, טענה שהדרך המהירה ביותר לקדם את זכות הבחירה לנשים תהייה דרך שינוי בחוקה. כש-NAWSA התנגדה לאסטרטגיה זו, היא הקימה את מפלגת הנשים הלאומית. בין ינואר 1917 ליוני 1919, עמדו פעילות המפלגה במשמרת מחאה ליד הבית הלבן במטרה ליצור לחץ על הנשיא וודרו וילסון להעביר את התיקון בשני הבתים. התיקון עבר לראשונה בבית הנבחרים ברוב קטן ב-10 בינואר 1918, בין השאר בתמיכת וילסון, שהצהיר על תמיכתו בתיקון יום קודם לכן. נציגים ממדינות הדרום בסנאט דחו את התיקון ולא הסכימו לדון בו במשך תשעה חודשים. משעלה הנושא להצבעה בסנאט, חסרו שני קולות לרוב הדרוש, והצעת התיקון נפלה. אחרי הבחירות שהתקיימו באותה שנה, היה בקונגרס רוב לתיקון בשני הבתים, והוא עבר ברוב גדול בבית הנבחרים ב-21 במאי 1919, ובסנאט מיד אחר כך ב-4 ביוני.
לאחר שמדינת טנסי אישרה את התיקון ב-18 באוגוסט 1920 והשלימה בכך את מספר האישורים הנחוץ לאישור התיקון, התקבל התיקון. סמוך לקבלתו, הוא אושרר גם על ידי קונטיקט וורמונט. פלורידה, לעומת זאת, אשררה את התיקון רק ב-22 במאי 1969, אף שכבר בשנת 1921 העבירה חוק המסדיר הצבעה שוויונית לכל תושבי המדינה.
מאוחר יותר, בשנת 1922, הוגשה לבית המשפט העליון של ארצות הברית עתירה נגד התיקון, בה נטען שהאשרור בטנסי ובמערב וירג'יניה לא היה תקין פרוצדורלית, שהחוקה אינה מאפשרת תיקון מעין זה, ושחלק מהמדינות שאשררו את התיקון עשו זאת נגד החוקות שלהן. העתירה נדחתה על ידי השופטים פה אחד, תוך התייחסות לכל טענה בנפרד. הטענה לגבי אי חוקיות האשרור בטנסי ובמערב וירג'יניה נקבעה כחסרת משמעות לאור האשרור הנוסף בקונטיקט וורמונט. בנוסף, קבע בית המשפט שהליך האשרור של החוקה הוא פוליטי ואינו נתון לביקורת שיפוטית.
לאחר התיקון ה-19 לחוקה החלו נשים להשתתף בבחירות, בעיקר במדינות הצפון. התיקון איפשר לשלול את זכות הבחירה מנשים אפרו-אמריקאיות, וכך אכן נעשה בקונפדרציית המדינות של אמריקה. במדינות אלה ננקטו שיטות שונות להרתעת מצביעים, בהן דמי רישום גבוהים, מבחני אוריינות, מכשולים ביורוקרטיים, איומים באלימות ואיומים במקומות העבודה. נשים שחורות בארצות הברית, בהן פאני לו היימר ואלה בייקר, המשיכו להיאבק והיו מחויבות לזכות הבחירה לנשים במדינות הדרום. מטרה זו הושגה רק בשנת 1965, עם חקיקת חוק זכות ההצבעה שאסר על אפליה גזעית אצל מצביעים.
ראו גם

מפלגת הנשים הלאומית
זכות בחירה לנשים