אלכסנדר המילטון
מזכיר האוצר > הדו"ח על החוב הלאומי

לפני התכנסות בית הנבחרים בספטמבר 1789, ביקש הבית הצעות של המילטון לשיפור המלווה הציבורי עד לינואר 1790. המילטון עיין בכתביהם של מונטסקייה, תומאס הובס, ז'אק נקר ודייוויד יום. הוא ביקש עצות גם ממדיסון. אף על פי שהסכימו על הוספת מס על זיקוק אלכוהול, מכסים על אלכוהול מיובא ומסי קרקע, חשש מדיסון שהביטחונות של החוב הממשלתי יגיעו לידיים זרות.
בינואר 1790 פרסם את "הדו"ח על החוב הלאומי" שהיה אבן דרך בהיסטוריה הכלכלית האמריקאית, שכן סימן סוף לתקופה של פשיטת רגל כלכלית - התוכנית שהוצגה בו סיפקה אמצעים לתשלום החובות הפנימיים והחיצוניים. דמוקרטים רפובליקאים כג'יימס מדיסון, תומאס ג'פרסון וארון בר התנגדו נחרצות לתוכניתו של המילטון, ובכל זאת היא התקבלה ברוב גדול.
בדו"ח, טען המילטון שהחוב של ארצות הברית שהושג במהלך המלחמה היה מחיר חירותה. הוא טען שהחירות הולכת יד ביד עם שגשוג ושעל הממשלה לכבד את איגרות החוב, שהיו הבסיס של המוסריות הציבורית והפרטית. המילטון טען שהחזרת הלוואות סבירה תאפשר לאמריקה ללוות כספים בשיעורי ריבית נמוכים, צעד שיעזור לכלכלה.
המילטון חילק את החוב לחוב לאומי ולחוב מקומי, ואת החוב הלאומי חילק לחוב חיצוני ולחוב פנימי. הייתה הסכמה בנוגע לטיפול בחוב החיצוני (בעיקר לצרפת), אולם לא הייתה הסכמה בנוגע לחוב הפנימי. במהלך המלחמה, האזרחים השקיעו באיגרות חוב, ויוצאי הצבא קיבלו תשלום באיגרות חוב שמחירן צנח. בתגובה, מכרו החיילים את האגרות לבעלי הון במחיר נמוך של כעשרים אחוז משוויין.
המילטון הרגיש שיש לשלם את הכסף על איגרות החוב לבעלי ההון ולא לחיילים שמכרו אותן, כיוון שלטענתו מכירת האגרות העידה על חוסר אמון בעתיד המדינה. המילטון הציע כי הממשל הפדרלי ישלם את חובותיהן של המדינות השונות, חובות שרובן הונפקו באיגרות חוב שנמכרו לציבור הרחב כדי לממן את מלחמת העצמאות. מדיסון וג'פרסון התנגדו גם לתוכנית זו, בטענה שהתוכנית מפלה מדינות מסוימות בברית, שכן בעוד שהמימון הגיע מקופת כל המדינות, היו באותה עת מדינות, במיוחד בדרום, שכבר שילמו את חובותיהן (למשל וירג'יניה), ומדינות, בעיקר בצפון, שלא עשו כן (למשל ניו יורק).
בחלק האחרון של הדו"ח, המליץ על חיסול החוב בעזרת קרן חיסכון שתחסל חמישה אחוזים מהחוב בכל שנה עד שזה ישולם. כיוון שאיגרות החוב נסחרו מתחת לערכן, רכישת האגרות תעזור לממשלה.
כשהדו"ח הוצג בפני בית הנבחרים, הוא עורר התנגדות עזה. הוא הזכיר למתנגדיו צורת ממשל בריטית, ובנוסף הקטנת כוחם של נציגי המדינות לטובת הממשלה לא הייתה לרוחם של חברי בית הנבחרים. בנוסף, נטען שכמה חברי קונגרס היו בחברות טובה עם בעלי ההון שרכשו את איגרות החוב.
מחלוקת זו יושבה, כך על פי תומאס ג'פרסון, בפגישה אישית ביניהם שנערכה ב-21 ביולי 1790, בה הסכים המילטון לתמוך בהקמת הבירה הפדרלית של ארצות הברית (לימים וושינגטון די. סי.) על גדת נהר הפוטומק, בתמורה לתמיכה של ג'פרסון ועמיתיו הדרומיים בתוכניתו.
מאוחר יותר טען ג'פרסון כי התחרט על הסכמתו, וזאת משתי סיבות: האחת, מפני שלטענתו משבר האשראי היה חמור פחות מכפי שהציגו המילטון, וזאת כדי לשכנע את האחרים לתמוך בו. השנייה, מפני שלטענתו המילטון השתמש בתוכנית כדי להעשיר מספר בעלי הון - על פי ג'פרסון, לפני שהמילטון הוציא לפועל את תוכניתו לתשלום איגרות החוב, הוא מסר מידע אודות התוכנית לבעלי הון, אשר רכשו מהציבור את האגרות בהנחה משמעותית, כיוון שמרבית הציבור סבר שאגרות אלה לא ישולמו לעולם. לאחר שבעלי ההון קנו את איגרות החוב, הודיע המילטון על התוכנית לפדיונן בידי הממשל הפדרלי, ובעלי ההון גרפו רווח ניכר. ג'פרסון טען כי מדובר בבגידה בציבור הפטריוטי שתמך במלחמה בידי האליטה השלטת ובעלי ההון.
העובדה שמרבית התומכים בדו"ח (כמו רופוס קינג) היו ידידותיים לספקולנטים לא סייעה לו, אף על פי שלהמילטון עצמו לא היה קשר לחוב. מדיסון התנגד לדו"ח בפברואר 1790. אף על פי שלא התנגד למתן רווח למחזיקי איגרות החוב, הוא רצה שהחובות ישולמו לחיילים. מדיסון לא הרגיש שהחיילים איבדו אמון במדינה, אלא שהיו מיואשים ולכן מכרו את איגרות החוב. הפשרה של מדיסון לא זכתה לתמיכה רחבה.
בניגוד לדעה מקובלת, המילטון לא האמין כי כדאי למדינה להישאר בחוב לאורך זמן רב. הוא חשב כי זוהי חולשה שיש להימנע ממנה, וכתב מאמרים רבים המתנגדים לחוב ממשלתי לטווח ארוך.