stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מעבורת סטטן איילנד

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  ארצות הברית
 עיר:  סטטן איילנד 
 מפעיל:  משרד התחבורה של ניו יורק 
 מידע על ההקמה
 פתיחת הקו:  1817 
 מידע על הקו
 אתר רשמי
 
מעבורת סטטן איילנד
מעבורת "קנדי", מעבורת סטטן איילנד מפוארת בעגינה בנמל הבית סנט ג'ורג'.
אחת משתי מעבורות המיני החדשות של החברה.
מעבורת סטטן איילנד או סטטן איילנד פרי (באנגלית: Staten Island Ferry) הוא קו מעבורות מים המשמשות לתעבורה בין הרבעים סטטן איילנד ומנהטן בניו יורק. למעבורת נמלים שהוסבו בצורה מיוחדת עבורה, אחד בקצה סטטן איילנד ואחד בבאטרי פארק, מנהטן. תחנת הבאטרי פארק מחוברת כמעט באופן ישיר לרכבת התחתית של ניו יורק. המסע במעבורת הוא כעת בחינם.
כיום פעילות בקו 8 מעבורות. הקו יחיד במינו במערך התחבורה בעיר ניו יורק. במעבורת עוברים בממוצע 75,000 בני אדם ביום. מלבד המעבורת, ישנם קווי מונית ימית, במעבורות קטנות יותר, מסביב למנהטן. המעבורת משמשת מגוון רחב של אוכלוסיות, בין אם אלו עובדים המתגוררים בסטטן איילנד ונוסעים לעבודה במנהטן ומעדיפים תחבורה ציבורית יעילה על מציאת חנייה ברובע או תיירים.
חברת "מעבורות סטטן איילנד" נוסדה ב-1817 על ידי John De Forest, שהפעיל ספינת קיטור אחת. ב-1838 רכש את החברה איל ההון קורנליוס ואנדרבילט. החברה נותרה בשליטת משפחת ואנדרבילט עד מלחמת העולם השנייה. כיום מפעילה את קו המעבורת מחלקת התחבורה של עיריית ניו יורק.
אופן ההפלגה

כל פרק זמן מסוים יוצאת המעבורת מנמל הבית שלה סנט ג'ורג בסטטן איילנד. כל הפלגה מתחילה בישיבה מוחלטת של הנוסעים, אשר לרשותם עומדת בחירה היכן לשבת: בפנים או במרפסת. לאחר קריאת ה"הקשב" ושריקת הצופר, עומדים לרשות הנוסעים מזנון בו בין השאר ניתן לקנות מעדנים, בתי שימוש, מעלית לנכים ואף מרפסת ממנה ניתן להשקיף על העיר.
במעבורת מיני בנוי המזנון כמסעדה, וקירותיה עשויים זכוכית.
נתוני המעבורת

מספר קומות - 4 במעבורת רגילה, 2 במעבורת מיני
תכולה מקסימלית של אנשים - כאלף איש
זמן נסיעה - 25-35 דקות
קו - סטטן איילנד - מנהטן
צבע המעבורת מבחוץ - כתום
צבע המעבורת מבפנים - ירוק-כחול
תעבורה יומית - 75,000 איש
פייטרו אנדריאה ציאני

| --- | --- |
 לידה:  21 בדצמבר 1616 ונציה, הרפובליקה של ונציה 
 פטירה:  12 בפברואר 1684 (בגיל 67) נאפולי, ממלכת נאפולי 
 מוקד פעילות:  הרפובליקה של ונציה, ממלכת הבסבורג 
 תקופת הפעילות:  מ-1616
 זרם:  המוזיקה הקלאסית בתקופת הבארוק 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 כלי נגינה:  עוגב 
 
פייטרו אנדריאה ציאני (באיטלקית: Pietro Andrea Ziani;‏ 21 בדצמבר 1616 – 12 בפברואר 1684) היה נגן עוגב ומלחין איטלקי שפעל בוונציה. החל מ-1669 היה נגן עוגב של בזיליקת מרקוס הקדוש. מאוחר יותר עבד בשירות הקיסרית האלמנה אלאונורה מגדלנה גונזאגה בווינה. נודע בשנים 1660–1670 כאחד מנציגיה הבולטים של האופרה הבארוקית הוונציאנית והיה לצדו של אנטוניו ברטאלי אחת הדמויות החשובות בחיים המוזיקליים בחצר של קיסרי אוסטריה בווינה. ציאנו הצטיין במיוחד בקומדיות מוזיקליות בורלסקות שלו
אחיינו היה המלחין מרק'אנטוניו ציאני (1715-1653)
ביוגרפיה

פייטרו אנדריאה ציאני נולד ב-1616 בוונציה. אין פרטים על צעירותו ועל לימודיו. לפי מקורות אחדים התחנך בקנדיה אחרי שהתקבל ביוני 1632 ל"מסדר הקאנוניקים של סלוודורה הקדוש"
כנגן עוגב פעל בטרוויזו ב-1636, בקנדיה ב-1637, בברשה ב-1638 ובשנים 1639–1654 בכנסיית סן סלווטורה בוונציה, בה הוסמך כדיאקון ב-19 במרץ 1639 וכעבור זמן קצר, ב-22 בדצמבר 1640 - ככומר. בשנים 1637–1639 הרשו לו ממוניו במסדר לפרסם את יצירתו Canone regulario, Organista (אופוס 2 -1640) ואת ספר הראשון לקנצונטות (אופוס 3, 1641)
ב-1654 לרגל הקרנבל התפרסם ציאנו לראשונה כמלחין אופרות כשיצירתו, La guerriera spartana (הלוחמת הספרטנית) הוצגה בתיאטרו סנט אפולינארה בוונציה.בין 1657 ל־1659 ירש ממאוריציו קאצאטי את התפקיד של קפלמייסטר בבזיליקת סנטה מריה מג'ורה בברגמו.
החל משנת 1660 החל הקשר של ציאני עם משפחת הבסבורג. הקדיש יצירה אופוס 6 לארכידוכס פרדיננד קארל מטירול, ב-1662 עבד באינסברוק וב-1663 התמנה לסגן-קפלמייסטר בחצר הקיסרית האלמנה אלאונורה מגדלנה גונזאגה בווינה.
בדצמבר 1666-ינואר 1667 הציג בדרזדן כמה מיצירותיו הבימתיות (כולל האופרה "תזאו") והכנסייתיות לרגל נישואי הנסיך הבוחר של סקסוניה, יוהאן גאורג השלישי עם הנסיכה אנה סופיה מדנמרק.
את הליבריות הראשונות לאופרות שלו חתם ציאני עם התאר "דון" או "פאדרה" (האב). אחרי 1668, מסיבות בריאות השתחרר מהתחייבויותיו כאיש כנסייה.
ב-20 בינואר 1669 התמנה כנגן עוגב ראשי של בזיליקת מרכוס הקדוש בוונציה, במקומו של פרנצ'סקו קאוואלי ואחרי מותו של קאוואלי בתחילת 1676 ציאני ניסה לשווא להתמנות כקפלמייסטר במקום המאסטרו המנוח. התפקיד התקבל על ידי נטאלה מופראטו. ייתכן שאכזבה זו גרמה לו לעזוב לנאפולי, עיר שהוא שהה בה בעבר לפני 4 שנים ושבה הוצגו כבר אופרות פרי עטו.
בנאפולי זכה להערכה. התמנה כפרופסור בקונסרבטוריון סנטו אונופריו בפורטה קפואנה, כנגן עוגב לשם כבוד של החצר וב-1680 כקפלמייסטר של הקפלה המלכותית. מעמדו איפשר לו להעלות על במות נאפולי חלק מהאופרות שהציג כבר בוונציה ובווינה.
ציאני הלך לעולמו בנאפולי ב-1684. במקומו התמנה כקפלמייסטר אלסנדרו סקרלטי.
יצירתו המוזיקלית

ציאנו שייך לאסכולה הוונציאנית שהביאה את סוגת האופרה עד לווינה. באופרות הראשונות שלו התחקה אחרי הדגם של קלאודיו מונטוורדי וקאוואלי, ומאוחר יותר הושפע בעיקר על ידי אנטוניו צ'סטי. בלבריות בלטו יסודות של אופרה סריה ובופה ולעיתים רחוקות עסק בסוגיות הרואיות או היסטוריות, שאפיינו את הסוגה לקראת שלהי המאה ה-17.
האורטוריות של ציאני דומות לאופרות שלו, אולם באחרונות בלט יותר השימוש בקונטרפונקט
הסונאטות דה קייזה שלו קרובות לסגנונם של ג'ובאני לגרנצי ושל מסימיליאנו נרי. הן כוללות 3–4 תנועות, נפתחות בפוגה ומסתיימות בג'יגה פוגאטה
נשמרו מכתביו אל האמרגן הוונציאני מרקו פאוסטיני, שבהם פירט את עבודתו הנמרצת בכתיבת אופרות בשנים 1665–1666. ציאני גילה כי את האופרה "חניבעל בקפואה" Annibale in Capua הלחין תוך חמשה ימים בלבד.
בערב השנה החדשה 1680 האופרה "עבודות הרקולס עבור דיאנירה" הוצגה באמסטרדם במגרשים של האחים המוני. זאת נחשבת הצגת האופרה הראשונה שהתקיימה בעיר אמסטרדם.
יצירות > דרמות מוזיקליות

La guerriera spartana (הלוחמת הספרטנית) (לברית מאת ברטולומאו קסטוראו, 1654, תיאטרו אפולינרה בוונציה)
Eupatria (לברית מאת ג'ובאני פאוסטיני, 1655, תיאטרו אפולינרה בוונציה) - אאופטריה
Le fortune di Rodope e Damira (ההרפתקאות של רודופה ודמירה) (לברית מאת אאורליו אאורלי, 1657, תיאטרו אפולינרה בוונציה)
L'incostanza trionfante overo il Theseo (ניצחון חוסר ההתמדה או תזאו) לברית מאת פרנצ'זקו מריה פיצ'ולי, לפי פלוטרכוס, 1658, תיאטרו קסיאנו di Venezia)
Antigona delusa da Alceste (אנטיגונה מרומה על ידי אלצ'סטה) (לברית מאת אאורליו אאורלי, 1660, תיאטרו סנטי ג'ובאני א פאולו בוונציה)
Annibale in Capua (חניבעל בקפואה) לברית מאת ניקולו ברגן, 1661, תיאטרו סנטי ג'ובאני א פאולו בוונציה)
Gli scherzi di Fortuna subordinato al Pirro משחקי פורטונה (לברית מאת אאורליו אאורלי i, 1662, תיאטרו סנטי ג'ובאני א פאולו בוונציה)
Le fatiche d'Ercole per Deianira (עבודות הרקולס עבור דיאנירה) (לברית מאת אאורליו אאורלי, 1662, תיאטרו סנטי ג'ובאני א פאולו בוונציה)
L'amor guerriero (האהבה הלוחמת) (לברית מאת כריסטופורו איוואנוביץ', 1663,תיאטרו סנטי ג'ובאני א פאולו בוונציה)
La ricreazione burlesca (1663, וינה)
Circe (קירקה) (לברית מאת כריסטופורו איוואנוביץ', 1665, וינה)
Cloridea כלורידיאה (לברית מאת אנטוניו דראגי, 1665, וינה)
Doriclea (דוריקליאה) (לברית מאת ג'ובאני פאוסטיני, 1666, ונציה)
L'onore trionfante (הכבוד המנצח) (לברית מאת דומניקו פדריצ'י, 1666, וינה)
Alcide אלצ'ידה (לברית מאת ג'ובאני פאוסטיני, 1667, תיאטרו סנטי ג'ובאני א פאולו בוונציה)
Semiramide (סמירמידה) לברית מאת מטאו נוריס, לפי ג'ובאני אנדריאה מוניליה, 1670, תיאטרו סנטי ג'ובאני א פאולו בוונציה)
Ippolita reina delle amazzoni, (היפוליטה מלכת האמאזונות) לברית מאת קרלו מריה מאג'י, 1670, מילאנו; הולחן יחד עם פייטרו סימונה אגוסטיני (המערכה הראשונה) ולודוביקו בוסקה (המערכה השנייה)
Heraclio (הראקליו) לברית מאת ניקולו ברגן, 1671, תיאטרו סנטי ג'ובאני א פאולו בוונציה)
Attila (אטילה) (לברית מאת מטאו נוריס, 1672, תיאטרו סנטי ג'ובאני א פאולו בוונציה)
Marcello in Siracusa (מרקלוס בסירקוזה) (לברית מאת ג'ובאני צ'ינצ'ינלי, 1673, תיאטרו סן ברטולומאו בנאפולי
מי שנולד כך חי כך או אלכסנדר בלס") (לברית מאת אנדריאה פרוצ'י, 1678, נאפולי)
Candaule (קנדאולס) - לברית מאת אדריאנו מורסלי 1679, ונציה)
Enea in Cartagine (אניאס בקרתגו) (לברית מאת מיקל אנג'לו קטניה, 1680, פלרמו)
L'innocenza risorta overo Etio (תחיית התמימות או אאטיוס) (,לברית מאת אדריאנו מורסלי 1683, ונציה)
יצירות > סוגות נוספות של מוזיקת במה

Oronisbe (- אורוניסבה) ,יצירה דרמאטית מאת אנטוניו דראגי, 1663, וינה)
La congiura del vizio contro la virtù (- מזימת החטא נגד המידה הטובה) משחק מוזיקלי מאת דונאטו קופדה,, 1663, וינה)
L'invidia conculcata dalla Virtù, Merito, Valore della S.C. Mta di Leopoldo imperatore (הקנאה נרמסת על ידי המעלה, השרון והערך של הוד מלכותו הקתולית, לאופולד קיסר") (יצירה דרמטית מאת אנטוניו דראגי, 1664, וינה)
' L'Elice (מבוא לבלט מלכותי מאת דומניקו פדריצ'י ,1666, וינה)
Galatea (גלטיאה) (אגדת רועים מאת אנטוניו דראגי 1667, וינה)
יצירות > אורטוריות

Le lagrime della Vergine nel Sepolcro (דמעות הבתולה בפני הקבר) (לברית מאת אאורליו אמלטאו, 1662, וינה)
Santa Caterina (קתרינה הקדושה) (1662, וינה)
Oratorio di San Pietro piangente (אורטוריה על פטרוס הקדוש בוכה) (לברית מאת פייטרו גואדאני, 1664, וינה)
Oratorio dell'incredulitа di San Tomaso (אורטוריה על ספקנותו של תומא הקדוש) (1665, וינה)
Gli affetti pietosi per il Sepolcro di Cristo (רגשי החמלה על קברו של ישו) (לברית מאת דומניקו פדריצ'י, 1666, וינה)
L'Assalone punito (אבשלום נענש) (לברית מאת האב לפורי, 1667, וינה)
Lagrime della pietа nel sepolcro di Cristo (דמעות חמלה בקשב של ישו) (1667, וינה)
Il cuore umano all'incanto (לב האדם תחת כישוף) (לברית מאת פייר מטאו פטרוצ'י, 1681, וינה)
דיסקוגרפיה

"L'Assalone punito" Il Complesso Barocco . Symphonia 2001.
(אבשלום נענש) עם נגון הצ'מבלו אלן קרטיס
לקריאה נוספת

1995 Julie Anne Sadie (dir) Guide de la Musique baroque, Fayard, Les Indispensables de la musique, Paris
Nicolas Slonimsky - "Ziani, Pietro Andrea". Baker's Biographical dictionary of musicians (6th ed.). New York: Schirmer Books. p. 1945. ISBN 0-02-870240-9
John Warrack and Ewan West - The Oxford Dictionary of Opera, 1997 ISBN 0-19-869164-5
Saskia Maria Woyke, Pietro Andrea Ziani, Varietas und Artifizialität im Musiktheater des Seicento, Frankfurt am Main, Peter Lang GmbH, 2008. ISBN 978-3-631-57861-2 br.
הערות שוליים

1 2 3  J.Sadie1995 עמ' 74
↑  Warrack, West 1997 עמ' 17
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011245372805171  BIBSYS: 99009970  BNE: XX1763494  BnF: cb123281922 (data)  CiNii: DA13113021  GND: 118204629  ICCU: MILV109676  ISNI: 0000 0000 8135 4986  LCCN: n87804805  MusicBrainz: e3d1192e-2a92-42a6-9e6b-281112438e9c  NKC: jx20100604009  NLA: 35767176  NTA: 165992794  SNAC: w6348trz  SUDOC: 147902665  Trove: 1078124  VcBA: 495/111217  VIAF: 56680365   WorldCat (עם VIAF): 56680365
גזע ולזונג

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  תומאס מאן 
 שפת המקור:  גרמנית 
 סוגה:  סיפור קצר, נובלה 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1921 
 
גזע ולזונג (במקור בגרמנית: Wälsungenblut) הוא נובלה מאת תומאס מאן, שעלילתה עוסקת ביחסי גילוי עריות של אח ואחות תאומים בני משפחה יהודית עשירה ומתבוללת. פרסומה בנוסחה המקורי הביא לשערורייה ספרותית ולהאשמתו של מאן באנטישמיות. הנובלה שואבת מוטיבים מתוך האופרה הוולקירה של ריכרד וגנר ושמה אותה ללעג.
הנובלה הייתה אמורה לראות אור כבר בשנת 1906, אך פרסומה נמנע לבסוף על ידי מאן עצמו, והיא ראתה אור בצורה מוגבלת רק בשנת 1921.
עלילת הנובלה

מר ארנהולד הוא איש אמיד שהתעשר בכוחות עצמו לפני שנים רבות מעסקיו בתחום הכרייה, ש"הכניס לקופתו זרם הכנסות אדיר ובלתי מובס". בבית המידות שלו מתגוררים גם ילדיו הבוגרים קונץ ומרית וזוג התאומים בני התשע-עשרה זיגמונד וזיגלינד. בעוד ששני האחים הבוגרים עסוקים בעבודתם ובהכשרתם המקצועית - קונץ בצבא ומרית בלימודי המשפטים - מעבירים התאומים את זמנם בעיקר זה בחברת זו בחוסר מעש ובחילופי מחשבות נשגבות ומשכילות על ההישגים האמנותיים והאחרים של בני חוגם, לעיתים קרובות בביקורת ארסית. הם עצמם אינם יצירתיים (אמירה שמהדהדת את מאמרו של וגנר "היהדות במוזיקה"). זיגמונד פרש מלימודי תולדות האמנות משום שלא יכול לסבול את הרגלי ההגיינה של חבריו לספסל הלימודים, וזיגלינד מיועדת להינשא לפקיד הממשלה הלא-יהודי פון בקרת. כבר בתחילת הנובלה מוזמן פון בקרת ל"ארוחת בוקר שנייה" בשעה שתים עשרה בצהריים, שבמהלכה הוא מושם ללעג ולקלס בהערותיהם העוקצניות והשנונות של התאומים. כל אמירה שלו זוכה לתגובה קטלנית, ולמרבה הפליאה התאומים מקבלים את חוסר האונים המוחלט שלו, "כאילו סברו ... שבני מינו אינם זקוקים להתגונן מפני הבדיחה".
בעוד הם מסבים לשולחן, מבקש זיגמונד מארוסה של אחותו היתר לצפות בפעם האחרונה ביחד בוולקירה של וגנר - כאשר מסכים לכך פון בקרת, מתברר שהכרטיסים הוזמנו זה מכבר.
את אחרי הצהריים מבלה זיגמונד בהכנות לביקור באופרה; כאשר נכנסת לחדרו זיגלינד, שסיימה את הכנותיה, הוא עסוק עדיין בהתגנדרות. אף שהשעה כבר דוחקת, הם מפלרטטים כמנהגם זה עם זו. הפעם הם מחמיאים האחד לשני על חלקות עורם: "'הנה אתה שוב חלק, חלק לגמרי', אמרה וליטפה את לחייו המגולחות. 'זרועותייך הקטנות נעימות כסָטֶן', אמר".
בבית האופרה מתרגשים התאומים מאוד מן העלילה, שבה תפקיד מרכזי לדמויות זיגמונד וזיגלינדה. גזע וזלונג הוא גזע אגדי במיתולוגיה הנורדית ובשירת הניבלונגים, ודמותו המיתולוגית של זיגמונד משתייכת לגזע זה.
לאחר שהם שבים מן הביקור בבית האופרה, הם סועדים בחופזה ארוחת ערב מבלי להחליף כמעט מילים, ופורשים איש לחדרו. לזיגמונד ברור שזיגלינד תבוא שוב לבקר בחדרו לאחל לו לילה טוב. הוא מתרגל סצנות מתוך האופרה מול המראה, ואחר כך צונח לנמנם על פרוות הדוב שעל הרצפה. זיגלינד שנכנסת לחדר איננה מבחינה בו בתחילה, ואחר כך סבורה שהוא חולה או פצוע. עם זאת, היא מצטרפת אליו אל פרוות הדוב והתאומים שוב מתלטפים ומתעלסים, והתוצאה היא "סערה זריזה ולבסוף רק התייפחות". לאחר האקט של גילוי העריות שואלת זיגלינד את אחיה מה יהא על בקרת. בגרסה שנמסרה לדפוס נגמרת הנובלה בתשובה "'ובכן', אמר, ולרגע ניבטו סימני ההיכר של גזעו בחדות רבה על פניו, 'הוא צריך להכיר לנו תודה. מעתה והלאה יהיה קיומו טריוויאלי פחות'". בנוסח המקורי של הנובלה שם מאן בפיו של זיגמונד את המשפט "Beganeft haben wir ihn, den Goi" שפירושו בגרמנית מתובלת ביידיש, "רימינו אותו, את הגוי".
תולדות הנובלה

הנובלה הייתה אמורה לראות אור בכתב העת הספרותי נויה רונדשאו בשנת 1906, אלא שתומאס מאן משך אותה בחזרה בהתראה קצרה, משום שחשש מעימותים עם משפחת אשתו קטיה מאן, במקרה שהיצירה תובן בציבור כסיפור מפתח. היה איפוא צורך להדפיס מחדש את גיליון ינואר של כתב העת. בדומה לזיגמונד וזיגלינדה שבנובלה, היו קטיה מאן ואחיה קלאוס פרינגסהיים תאומים, בנים למשפחה יהודית מבוססת. רק בשנת 1921 הופיעה הנובלה בכתובים, מאוירת על ידי תומאס תאודור היינה, בהוצאת פנטסוס. בשנת 1958 נכללה הנובלה במהדורת סטוקהולם של כל כתבי תומאס מאן. בשונה מן הנוסח המקורי, שינה מאן את סופה של המהדורה שראתה לבסוף אור כדי להקהות את עוקצו, והשמיט את משפט הסיום "!Beganeft haben wir ihn, den Goi". את הפועל האידי beganeft קיבל מאן מאביה של קטיה, אלפרד פרינגסהיים, אך זה לא ידע מה כוונתו של חתנו כאשר ביקש ממנו ביטוי אידי לתיאור חתן מקורנן.
ב"זכרונות שלא נכתבו" שלה משנת 1973, כתבה על כך קטיה מאן: "אם היה לתומאס הרושם שביני לבין אחי מתקיימת מערכת יחסים אסורה, היה נפרד ממני מיד או מחריש על כך, אבל בשום אופן לא מודיע על כך לעולם בנובלה. היה ברור כשמש שמשהו כגון זה לא יכול היה להתקיים".
פירוש

דמותו של זיגמונד מאופיינת באסתטיציזם ונרקיסיזם קיצוניים. הוא מבלה שעות ארוכות בטיפוח ובגינדור מול ארון המראות שלו, מפדר את עצמו, מתגלח פעמיים ביום, מתבשם ומחליף שוב ושוב את עניבותיו. תיאורו הוא במובהק אנדרוגני ומשום כך הוא מוצא הד לעצמו באחותו התאומה. מכאן שגילוי העריות ביניהם הוא מעין איחוד נרקיסיסטי עם עצמו.
סצנת גילוי העריות על פרוות הדוב סרת-הטעם משמשת גם לביקורת אירונית של מאן על האסתטיציזם של תקופתו, משום שזיגמונד מסוגל רק לחיקוי ראוותני (גם גילוי העריות בוולקירה מתרחש על פרוות דוב) ואיננו מסוגל ליצירה אמנותית יצירתית משלו. מה שעוצר בעדו הוא עושרו: "חושיו היו מחודדים מדי מכדי שלא יוכלו להבחין כי תנאי קיומו לא היו בדיוק המתאימים ביותר לפיתוחו של כישרון יצירתי" משום ש"תנאי חייו היו עשירים כל כך, שופעים כל כך, עמוסים כל כך, עד שלא הותירו כמעט מקום לחיים עצמם". השפע של החיים הבורגניים משתק את יכולותיו היצירתיות של זיגמונד. כאן מתגלה הקונפליקט הטיפוסי כל כך ליצירתו של מאן בין הבורגני לאמן. גם תומאס מאן עצמו חשש שהשפע והנוחות שהביאו לו נישואיו עם קטיה פרינגסהיים יביאו לאבדן היצירתיות שלו. מעל לחיים חסרי הדאגות של הבורגנות הגבוהה ראה תמיד את הסכנה שבדילטנטיות.
מהדורה עברית

הנובלה תורגמה בידי יעקב גוטשלק בקובץ "סיפורים מוקדמים" של תומאס מאן, הוצאת ספרית פועלים, 2003.
| כתבי תומאס מאן |
| --- | --- | --- |
| רומנים | בית בודנברוק • הוד מלכות • הר הקסמים • לוטה בוויימאר • יוסף ואחיו • הנבחר • דוקטור פאוסטוס • וידויי ההרפתקן פליכּ‏ס קרוּ‏ל | תומאס מאן, 1929 |
| נובלות | טריסטאן • טוניו קרגר • מוות בוונציה • מאריו והקוסם • הראשים המוחלפים • אדון פרידמן הקטן • גזע ולזונג • המרומה • החוק • המוקיון • טוביאס מינדרניקל • התשוקה לאושר • גלאדיוס דאי (חרב אלוהים) • אצל הנביא • טירוף מערכות וצער מוקדם | תומאס מאן, 1929 |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4693292-6  MusicBrainz work: b778af24-97c0-4408-9bd9-befc514a11d6
קונצ'רטו לפסנתר מס' 3 של פרוקופייב

מנגינת הפתיחה של הקלרינט בפרק הראשון, הפותחת את היצירה.
תמונת המלחין, סרגי פרוקופייב.
הקונצ'רטו לפסנתר מספר שלוש בדו מז'ור של פרוקופייב (אופ. 26) הוא קונצ'רטו לפסנתר ותזמורת שנכתב בין השנים 1917 ל-1921 על ידי המלחין הרוסי סרגיי פרוקופייב. הקונצ'רטו בעל שלושה פרקים ובאורך ממוצע של 27 דקות. היצירה היא אחת מהקונצ'רטי המוכרים של פרוקופייב, והיא זכתה לביצועים רבים על ידי פסנתרנים ותזמורות גדולות ברחבי העולם.
היסטוריה

פרוקופייב הלחין את הקונצ'רטו בין השנים 1917 ל-1921. פרוקופייב החל את עבודתו על היצירה בשנת 1917, בלנינגרד, רוסיה. הקונצ'רטו מתבסס על טיוטות שכתב פרוקופייב בין השנים 1911 ל-1918. הפרק הראשון כולל שני נושאים שנכתבו ב-1916, ובנוסף רצף אקורדי משנת 1911. הפרק השני כולל נושא ווריאציות שנכתבו בשנת 1913, והפרק השלישי והאחרון מתבסס על חומרים מרביעיית מיתרים שננטשה שפרוקופייב החל לכתוב בשנת 1918. בתחילת עבודתו על הקונצ'רטו, במהלך חופשה בברטאן, ציין בכתביו פרוקופייב כי כבר היה לו החומר הדרוש ליצירה חוץ מהנושא של הפרק השלישי, והסיום של הפרק הראשון. הקונצ'רטו בוצע לראשונה בשיקגו תחת ניצוחו של פרדריק סטוק ב-16 בדצמבר 1921, עם פרוקופייב על יד הפסנתר.
תזמור

כלי נשיפה מעץ
2 חלילים
2 אבובים
2 קלרינטים
2 בסונים
כלי נשיפה ממתכת
4 קרנות
2 חצוצרות
3 טרומבונים
כלי הקשה
טימפאני
תוף בס
מצילות
קסטנייטות
תופי מרים
כלי קשת
כינורים
ויולות
צ'לי
קונטרבסים
נוסף על כך, הקונצ'רטו השלישי היה הקונצ'רטו הראשון של פרוקופייב אשר הוקלט (ואף נוגן על ידי המלחין עצמו).
ניתוח הפרקים

ליצירה שלושה פרקים:
אנדנטה-אלגרו
נושא ווריאציות, אנדנטינו
אלגרו, מה נון טרופו
הקונצ'רטו מציג רבות מהחיות ההרמונית של התקופה, ומכיל מפתחות והרמוניה כרומטית. התחכום והתעוזה שמאופיינים עם פרוקופייב נוכחים ביצירה, כמו גם ההומור אשר מצוי ברבות מעבודותיו. הקונצ'רטו בעל מבנה מסורתי של שלושה פרקים, ומהווה את היחיד של פרוקופייב בצורה זאת, והוא מתחיל ומסתיים בטמפו גבוה, כאשר האמצע איטי. הפרקים הם בערך באותו האורך, והעניין הנושאי מתפרש באופן שווה ביניהם.
פרוקופייב סיפק תיאור לכל פרק ביצירה. הניתוחים הבאים מתבססים על תיאורים אלו.
ניתוח הפרקים > פרק ראשון - אנדנטה-אלגרו

הפרק הראשון נפתח בשקט עם מבוא קצר באנדנטה. הנושא מוצג על ידי קלרינט, כאשר הוא לא מלווה על ידי אף כלי אחר. הנושא מומשך על ידי הכינורות במשך כמה תיבות לאחר הצגתו. לאחר המבוא, הטמפו משתנה לאלגרו. הכינורות עוברים לנגן בחלקי שש-עשרה, ובכך מכינים את הקרקע לכניסת הפסנתר. על חילופי הקולות בין התזמורת לפסנתר כתב פרוקפייב כי "שיחה על הנושא [המוצג בחלק האלגרו] נישאת באופן תוסס בין הפסנתר לתזמורת", וש-"לשני הצדדים יש הרבה מה לומר בנושא". מהלך אקורדים שמנגן הפסנתר מוביל לנושא השני, המתאפיין באקרפרסיביות. בשיאו של הפרק, הטמפו חוזר לאנדנטה, והתזמורת מבצעת את הנושא הראשון בפורטיסימו. הפסנתר מצטרף. כשהמוזיקה חוזרת לאלגרו, הנושא הראשי והשני מפותחים, והפרק הראשון מסתיים בקרשנדו.
ניתוח הפרקים > פרק שני - נושא ווריאציות, אנדנטינו

הפרק השני מכיל נושא וחמש וריאציות. הנושא מוכרז על ידי התזמורת לבדה. בווריאציה הראשונה, הפסנתר מתייחס לפתיחה באופן מעין סנטימנטלי, והוא נפתר לתוך שרשרת של טרילים. הטמפו עובר לאלגרו עבור הווריאציות השנייה והשלישית. קטעים מהנושא מוזכרים על ידי התזמורת והפסנתר. בווריאציה הרביעית הטמפו חוזר לאנדנטה, והפסנתר והתזמורת "משוחחים" על הנושא באופן שקט ומהורהר. הווריאציה החמישית היא אנרגטית (אלגרו גיוסטו). היא מובילה לחזרה של הנושא על ידי התזמורת.
ניתוח הפרקים > פרק שלישי - אלגרו, מה נון טרופו

פרק הסיום מתחיל בנושא סטקטו של הבסונים ופיציקטו של כלי הקשת, אשר מופרע על ידי כניסת הפסנתר. התזמורת ממשיכה בניגון נושא הפתיחה. עם זאת, נישא ויכוח בעל "דעות שונות" בנושא הסולם. לבסוף, הפסנתר לוקח את הנושא ומפתח אותו לשיאו. עם ירידה בטון וטמפו מאט, נושא חלופי מוצג על ידי כלי הנשיפה מעץ. הפסנתר משיב. התרחשות זו מתפתחת, ולבסוף מנוגנת קודה.
ביקורת

הקונצ'רטו לא התקבל באהדה בביצוע הבכורה שלו בשנת 1921. עם זאת, במרוצת השנים הקונצ'רטו השלישי הפך לאחד מהקוצנ'רטים הפופולריים שהלחין פרוקופייב. על הקהל האמריקאי בביצוע הבכורה אמר פרוקפייב: "הוא לא ממש הבין את עבודתי". עם זאת, היצירה הפכה לאחת מחצי תריסר הקונצ'רטי לפסנתר הפופולריים ביותר.
הקלטות

לקונצ'רטו מספר הקלטות נודעות. ההקלטה הראשונה ליצירה התבצעה ב-1932, על ידי פרוקופייב בתפקיד הסולן והתזמורת הפילהרמונית של לונדון, בניצוחו של פייריו קופולה. הקלטה נודעת של הקונצ'רטו היא של הפסנתרית הנודעות מרתה ארחריץ'. בארץ בוצעה היצירה בשנת 2018 על ידי התזמורת הפילהרמונית עם יוג'ה וואנג כסולנית ובניצוחו של קיריל פטרנקו.
הערות שוליים

↑  Piano Concerto No. 3 in C major,… | Details | AllMusic, AllMusic
1 2 3  Piano Concerto No 3 in C major, Op 26 (Prokofiev) - from CDH55440 - Hyperion Records - MP3 and Lossless downloads, www.hyperion-records.co.uk (באנגלית)
1 2 3 4 5  Piano Concerto No. 3 in C major, Op. 26, www.kennedy-center.org (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n83194295  MusicBrainz work: 7598a5f7-825a-42ee-8641-3ed34fcf08fc   WorldCat (עם LCCN): n83-194295
ארמון הגראנד מאסטר

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  ארמון 
 מיקום:  ולטה 
 מדינה:  מלטה 
 בעלים:  ממשלת מלטה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1574
 תאריך פתיחה רשמי:  1574 
 אדריכל:  ג'רולאמו קסאר 
 סגנון אדריכלי:  מנייריזם 
 מידות
 קומות:  2 
 
 קואורדינטות:  35°53′56″N 14°30′51″E﻿ / ﻿35.898833333333°N 14.514055555556°E﻿ / 35.898833333333; 14.514055555556
 מפת ולטה והארמון במרכזה
 
ארמון הגראנד מאסטר במרכזה של ולטה, מוקף בכיכרות
תרשים הקומה הראשונה של הארמון
מראה הארמון
חצר נפטון
ערך זה עוסק בארמון בוולטה. אם התכוונתם לארמון ראשי המסדר של אבירי רודוס, ראו .
ארמון הגראנד מאסטר (במלטית: Palazz tal-Gran Mastru) בוולטה הוא ארמון השוכן בעיר ולטה, והפונה אל כיכר הרפובליקה (Misraħ ir-Repubblika) שמדרום-מערב לו, ואל רחוב הרפובליקה וכיכר ג'ורג' הקדוש (Pjazza San Ġorġ) שמצפון-מערב לו. הארמון הוא המבנה החילוני הגדול בעיר, והוא ממוקם במרכזה הגאוגרפי. הוא שימש, בין היתר, כמקום מגוריו ועבודתו של הגראנד מאסטר של מסדר ההוספיטלרים במלטה, ומכאן שמו. עד שנת 2015 שכן במבנה הפרלמנט של מלטה, עת עבר למשכנו החדש, וכיום שוכנים בו לשכת נשיא המדינה, מוזיאון השריון ומשרדי ממשלה.
היסטוריה

הקמת הארמון לפי תוכניתו של האדריכל ג'רולאמו קסאר (Gerolamo Cassar), החלה ב-1571. העבודות נשלמו ב-1575, והארמון שימש כמשכנם של 21 גראנד מאסטרים עד שההוספיטלרים גורשו מהאיים על ידי חייליו של נפוליאון ב-1798. במשך השנים נערכו בארמון שינויים ושיפוצים והוא עוטר ביצירות אמנות, עד שקיבל את מראהו הנוכחי באמצע המאה ה-18. ב-1798 בזזו הצרפתים את המבנה והסבו לו נזק, אך זה תוקן ברובו על ידי הבריטים, אשר כבשו את מלטה ב-1800, וקבעו בארמון את משכן המושל. ב-1860 הוכרז אוסף השריון והנשק במבנה כמוזיאון הציבורי הראשון במלטה. הפרלמנט הראשון של מלטה התכנס בארמון ב-1921, ולאחר שהמדינה זכתה בעצמאותה ב-1964 נקבע המבנה כמקום משכנו הקבוע. המבנה נפגע באורח לא קשה בעת ההפצצות האוויריות על מלטה במהלך מלחמת העולם השנייה, והנזקים תוקנו בשנים שלאחר מכן. מאז 1976 משמש הארמון גם כלשכת נשיא הרפובליקה (לרשותו שני ארמונות מגורים אחרים באי).
הארמון

לארמון שתי קומות, וצורתו כשל מלבן באורך של 97 מטרים וברוחב של 83 מטרים. הבניין בנוי מאבן גיר ותקרותיו עשויות מעץ שהובא מאירופה. למעט שני פורטיצ'י בסגנון הבארוק הפונים אל רחוב הרפובליקה, חלונות שקועים בשתיים מחזיתותיו ומספר עיטורים קטנים נוספים, חזותו החיצונית פשוטה למדי.
קומת הקרקע שמשה בעבר לאורוות, לחדרי המשק ולמגורי העובדים, בעוד שהקומה שמעליה יועדה לגראנד מאסטר ולאבירים. כיום שוכנים בקומת הקרקע משרדים ומוזיאון השריון (להלן). בין שתי הקומות מקשרים שני גרמי מדרגות סימטריים בצורת חצי מעגל, ואשר גודלם מותאם לנשיאת אפריון. הקצה העליון של גרם המדרגות מוליך אל מסדרון הכניסה המקביל לרחוב הרפובליקה, ובו מוצגים דיוקניהם של מספר גראנד מאסטרים, ציורים אחרים ושריונים. לאורך קירות המסדרון קבועות לונטות שבהן מתוארות סצנות מקרבות שונים שהתרחשו בין ההוספיטלרים לבין העות'מאנים. בקצהו של מסדרון הכניסה שוכן מסדרון הנסיך מוויילס, שזכה בשמו ב-1862, לאחר ביקורו במלטה של אדוארד השביעי, אז עדיין נסיך. החדרים לאורכו של מסדרון זה שמשו בעבר כדירתו הפרטית של הגראנד מאסטר, וכיום הם משמשים את נשיא הרפובליקה. בלונטות שמעל לדלתות מתוארים הישגיהם הימיים של אבירי המסדר.