stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הכנסת של עולי חידאן

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת, בית כנסת תימני 
 מיקום:  רחובות 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1909
 תאריך פתיחה רשמי:  1909 
 
 קואורדינטות:  31°53′25″N 34°49′02″E﻿ / ﻿31.890388888889°N 34.817111111111°E﻿ / 31.890388888889; 34.817111111111
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) בית הכנסת של עולי חידאן (למפת גוש דן רגילה) בית הכנסת של עולי חידאן (למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הכנסת של עולי חידאן (למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הכנסת של עולי חידאן   he בית הכנסת של עולי חידאןhe בית הכנסת של עולי חידאןמפת  __ רחובות (in English: Rehovot) [‌השפלה וסביבותיה‌]מצפון וממזרח: __ מועצה אזורית גזר (in English: Gezer Regional Council) מדרום: __ קריית עקרון (in English: Kiryat Ekron), __ מועצה אזורית ברנר (in English: Brenner Regional Council) ממערב: __ מועצה אזורית גן רווה (in English: Gan Raveh Regional Council) ממערב ומצפון: __ נס ציונה (in English: Ness Ziona) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
הכותל המזרחי של בית הכנסת
בית הכנסת של עולי חַיְדַאן הוא בית כנסת ישן של עולי תימן שנבנה ב-1909 בעת העלייה השנייה והוא שוכן בשכונת שעריים ברחובות.
היסטוריה

בשנת תרס"ט (1908–1909), הגיעו לנמל יפו שתי קבוצות עולים משני מחוזות בתימן – סעדה וחַיְדַאן. מנשה קפרא שעל שמו נקרא הרחוב בו שוכן בית הכנסת, עמד בראש קבוצת עולי חידאן. בדרכם לארץ ישראל הם עברו מדבר, הותקפו על ידי שודדים והפליגו באניות מפרש בים סוער. חלק ניכר מהעולים האלה הצטרפו לעולי תימן ברחובות שהגיעו שנתיים קודם לכן, והאחרים פנו לראשון לציון ולפתח תקווה.
בית הכנסת נבנה ב-1909 והיה אחד משלושת הבתים הראשונים שנבנו בשכונת שעריים, המבנה לא עבר שינויים עם השנים, ושומר על צורתו המקורית גם בעשור השני של המאה ה-21. בית הכנסת פועל רק בשבתות. בית הכנסת שוכן ברחוב מנשה קפרא 40, רחוב זה נקרא על שמו של מנהיג עולי חידאן שהגיעו לרחובות, מנשה קפרא.
מבנה בית הכנסת

מבנה בית הכנסת נבנה ללא פאר, במעט הכסף שנותר לאחר תלאות הדרך מתימן. עקב מחסור באמצעים חומרי הבניה ושיטות הבניה היו פשוטות ביותר.
בית הכנסת בנוי אבני כורכר מלוכדות בטיט, ומטויח מבחוץ עם גג רעפים. מלכתחילה נבנה בית הכנסת כבית מגורים, בו חדר אחד הוקדש לתפילה. מקור המנהג להקים בתי כנסת קטנים רבים על אדמה פרטית, במקום להקים בית כנסת אחד גדול על אדמה ציבורית, טמון במסורת התפילה[דרושה הבהרה].
עם הקמת בית הכנסת היו מתפללים בחדר הקטן הסמוך לכניסה, כשבחלל הגדול הצמוד, התגוררה משפחת צדוק.
בית הכנסת במאה ה-21

בעשור השני של המאה ה-21, קהילת המתפללים מתחלקת לכ-90% מתפללים ותיקים, ו-10% צעירים. גבאי בית הכנסת במשך שנים רבות היה יחזקאל שנפטר בתחילת 2017. אחריו מונה שמשון מיקשי להיות האחראי על בית הכנסת.
בבית הכנסת יש ספר תורה עתיק יומין שנשמר וחודש, ועוד ספר חדש נוסף שנתרם בתחילת 2016, ובג' בסיוון תשע"ז בית הכנסת זכה בהכנסת ספר תורה שלישי. בית הכנסת מחזיק גם שני ספרי תורה נוספים, שלא נמצאים בשימוש בשל היותם פסולים.
בית הכנסת פתוח למתפללים בדרך כלל רק בימי שישי ושבת, מאחר שהמתפללים מפוזרים ומתפללים גם בבתי כנסת נוספים בעיר רחובות. המניין משתנה בצורה מחזורית (שטיבלך).
מספר המתפללים הקבועים הם כ-10–15 וותיקים, שהמשיכו לפקוד את בית הכנסת מאז עלייתם ארצה, והם בני 80–85 שנה.
הערות שוליים

↑  חידאן א-שאם באתר בית התפוצות
1 2  בית הכנסת עולי חידאן, מתוך אתר הארכיון לתולדות רחובות
↑  בית הכנסת עולי חידאן בשכונת שעריים,  "סיפורי בתים: סיפורם של 70 בתים בתולדות ההתיישבות", עמודים 226–227
↑  בית הכנסת עולי חידאן, מתוך הבלוג של נטלי מסיקה, 2017
אלכס שאקל

אלכס שאקל (באנגלית: Alex Shackell; נולדה ב-16 בנובמבר 2006) היא שחיינית אמריקאית, סגנית אלופת העולם (פוקואוקה 2023) במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ושחיינית נבחרת ארצות הברית באולימפיאדת פריז.
ביוגרפיה

שאקל גדלה בכרמל, אינדיאנה. אבא שלה, ניקולאס שאקל (אנ'), שחיין אולימפי שייצג את הממלכה המאוחדת באולימפיאדת אטלנטה 1996 וסיים במקום 28 במשחה ל-100 מטר חופשי. אחיה ארון שאקל חבר נבחרת ארצות הברית באולימפיאדת פריז ואחיה אנדרו שאקל אף הוא שחיין מצטיין.
ביוגרפיה > 2023 > סגנית אלופת עולם

באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה יפן ביולי 2023 זכתה במדליית כסף במשחה ליחות 4x200 מטר חופשי ביחד עם ארין גמל, קייטי לדקי ובלה סימס בתוצאה של 7:41.38 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא עולם חדש של 7:37.50 דקות ולפני הרפובליקה העממית של סין (7:44.40 דקות), כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:56.38 דקות.
ביוגרפיה > 2024

במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת פריז שנערכו באינדיאנפוליס, אינדיאנה ביוני 2024 היא זכתה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:06.69 דקות, אחרי רגן סמית' (2:05.70 דקות) ולפני לינדזי לוני (2:07:03 דקות) ובכך נכללה במשלחת האמריקאית למשחקים האולימפיים. נוסף לכך, הוא סיימה במקום שישי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:57.05 דקות וסיימה רביעית בשלב חצי הגמר במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 56.78 שניות אבל פרשה ממשחה הגמר.
במשחקים האולימפיים עצמם היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף,  לאחר ששחתה בשלב המוקדמות. מדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ומדליית כסף במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי.
שיאים אישיים > בריכה אולימפית

200 מטר חופשי: 1:56.70 דקות (2023)
100 מטר פרפר: 56.78 שניות (2024)
200 מטר פרפר: 2:06.10 דקות (2024)
מיכה לבנה

| --- | --- |
מיכה לבנה, אפריל 2011
מיכה לבנה, אפריל 2011
 לידה:  31 באוקטובר 1932 גרמניה
 פטירה:  25 באפריל 2011 (בגיל 78) מעיין ברוך, ישראל
 שם לידה:  מיכאל לוונטל 
 מקום מגורים:  גרמניה, ישראל
 מקום לימודים:  המכללה האקדמית בית ברל  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 פרסים והוקרה:  יקיר הגליל (2010) 
 מספר צאצאים:  4 
 תרומות עיקריות
 ידיעת ארץ-ישראל
 
מיכה "מייק" לִבנֶה (31 באוקטובר 1932 – 25 באפריל 2011) היה איש ידיעת הארץ, מדריך טיולים, סופר, בוטנאי, ארכאולוג, סייר ומחנך ישראלי.
ביוגרפיה

מיכה לבנה נולד בגרמניה בשם מיכאל לוונטל, בנם של ארנסט ואמי (לבית שטראוס). בגיל שנה וחצי, בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, בחרו הוריו, שהיו ציונים, לעלות לארץ ישראל. המשפחה התיישבה בירושלים, ושם גדל לבנה עד לאחר מלחמת העצמאות. בנעוריו היה חבר בתנועת הנוער התנועה המאוחדת. בהיותו כבן 16 עברה המשפחה לתל אביב. בשנת 1950 התגייס לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל שהצטרף לקיבוץ מעין ברוך, שם חי לבנה כחבר הקיבוץ עד יומו האחרון. במהלך שנותיו בקיבוץ עבד בין השאר כרועה צאן ובענפי חקלאות אחרים, שימש כמורה ומנהל בבית ספר, וכיהן כמזכיר הקיבוץ ומרכז ועדות שונות.
חיים אישיים

בשנת 1967 נישא לרותי לבית טחובר, ולבני הזוג נולדו ארבעה ילדים.
פועלו

את כישרונו לארגון טיולים והדרכתם גילה כבר בהיותו בכיתה ט', ומאז במשך למעלה מ-60 שנה שימש כמדריך טיולים ומנחה מדריכים. התמחה במיוחד בתחומי הבוטניקה ותולדות ההתיישבות. נחשב למומחה בחבלי הארץ הצפוניים - הגולן, הגליל והחרמון, ובמצדה. הוא נחשב לדובר רהוט, בעל עברית צחה, וניחן בסבלנות רבה להסביר וללמד בתחום התמחותו. הוא הרבה לסייר ולהדריך בהר החרמון, ובין השאר איתר בחרמון אוכלוסייה של אירוס וסט - מין נדיר של אירוס אשר החוקרים סברו כי הוא גדל רק במקום אחד מסוים בלבנון, עד לאיתורו בחרמון על ידי לבנה.
לבנה היה מראשוני החופרים באתר מצדה, ונחשב לאחד ממגלי הארמון הצפוני, יחד עם הארכאולוג זאב משל. בתחילת שנות החמישים ארגנו לבנה ועוד מדריכים מהתנועה המאוחדת משלחות אשר איתרו את שביל הנחש לכל אורכו, סימנו אותו והכשירו אותו (במעדרים, טוריות ומכושים) למעבר רגלי של מטיילים. לאחר מכן השתתף בחפירות שערך יגאל ידין במצדה בשנות ה-60. בספרו מעוז אחרון עוסק לבנה במצדה, מפרט את השרידים הארכאולוגים שנמצאו בה ואת ההיסטוריה והגאוגרפיה שלה ומתייחס למשמעות של מצדה בימינו.
בעיני לבנה הייתה הדרכת טיולים פעולה ציונית, חינוכית וערכית. הוא עסק במתודיקה של הדרכה בספרי הטיולים שהוציא וגם בכתב העת "צידה לדרך" שערך אשר עסק במתודיקה של הדרכה בשדה.
לבנה למד הוראה במכללת בית ברל במגמת ביולוגיה בשנים 1960–1961, וסיים תואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. השכלתו הרחבה הייתה ברובה בלתי-פורמלית, והוא התאפיין ביכולת אוטודידקטית ניכרת.
בשנת 1966 ביצע חפירת הצלה בתל ברום שבצפון קריית שמונה. לימים הוביל מאבק נגד העברת הממצאים מהאתר.
בשנות ה-80 השתתף בכתיבתה ועריכתה של האנציקלופדיה "החי והצומח של ארץ ישראל". בשנים 1993 עד 2003 היה חבר הוועדה לשמות צמחים של האקדמיה ללשון העברית.
לבנה היה מראשוני החברה להגנת הטבע בה עבד במשך שנים רבות כמדריך טיולים ובמחלקת הפרסומים, במסגרתה כתב וערך עשרות רבות של דפי מסלול. בהמשך שימש גם כמדריך במסגרת מוזיאון בית אוסישקין. היה מהדוחפים להקמתה של רשות שמורות הטבע. מטרת הרשות בעיניו הייתה לשמור על הטבע לטובת המטיילים ולא מפניהם. בהתאם לגישה זו נאבק בין השאר נגד סגירת שמורת נחל עורבים לציבור ולמען התקנת השביל התלוי בנחל חרמון.
בשנים 1967–1972 שימש כעורך כתב העת 'טבע וארץ' של החברה להגנת הטבע.
בשנותיו האחרונות הרבה לכתוב עבור אתר 'צמח השדה' על אודות צמחיית ארץ-ישראל. כמו כן המשיך בסיורים ובהדרכת טיולים.
בשנת 2010 זכה לבנה באות יקיר הגליל.
זמן קצר לפני פטירתו יצא לאור ספר שהוקדש לו הגליל וצפון הארץ - מבחר מאמרים בידיעת ארץ ישראל, מוגשים למיכה (מייק) לבנה (הוצאת אריאל, 2011), בעריכת אלי שילר וגבריאל ברקאי. בספר נכללים גם שני מאמרים פרי עטו של לבנה עצמו.
מיכה לבנה היה פעיל בוויקיפדיה העברית תחת השם משתמש:מיכה לבנה.
לבנה נפטר ב-25 באפריל 2011, ונטמן בבית העלמין בקיבוצו מעין ברוך.
מבחר מכתביו

לבנה כתב מספר ספרים בתחום ידיעת הארץ, ביניהם:
בין שלגי חרמון (משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1977) - עם וולטר פרגסון, אבי שמידע והזר ווד
פרחים במרומי חרמון (הוצאת מסדה, 1981)
מגדיר לצמחי חרמון – עם אבישי שמידע (1981)
שפן הסלעים (1982) - עם אהרון מלצר
מעוז אחרון - הסיפור של מצדה ואנשיה (משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1986)
הגולן - 20 שנה ועוד 2000 (משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1989)
לטייל בגליל - 50 מסלולי סיור בגליל ובגולן (הוצאת אריאל, 1991)
לטייל בצפון הארץ (משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1994)
לקסיקון החי והצומח של ארץ-ישראל בעלי חיים כרך 2 (החברה להגנת הטבע, 1995)
עמק החולה וסביבתו – עם יהודה קרמון (אריאל, 1990)
כמו כן ערך לבנה מספר ספרים, ביניהם:
האנציקלופדיה "החי והצומח של ארץ ישראל" (משרד הביטחון – ההוצאה לאור) - כרך 6 וכן כרכים 10–11 (צמחים בעלי פרחים א' ו-ב') - עם דוד הלר
עלה והגשם - ספר התנועה המאוחדת (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998)
צומח הנגב, אבינעם דנין (1977)
ארץ הצבי והיעל, עזי פז
על עשב השדה וחיית הארץ, עזי פז
הכנרת, משה גפן ויצחקי גל
תבלינים, דרורה חבקין
הבדוים בסיני, שבתאי לוי שבו
אירוסים בארץ-ישראל, מיכאל אבישי
כי האדם עץ השדה – עצי ארץ-ישראל, נילי ליפשיץ וגדעון ביגר, הוצאת אריאל והקק"ל תשנ"ח
הספר האדום – בעלי-חיים (חולייתנים) בסכנת הכחדה בישראל.
הגולן - אדם ונוף (קובץ מחקרים), עם משה ראובני (הוצאת רמות, 2005)
בנוסף, פרסם לבנה מאמרים רבים בתחום ידיעת הארץ. את מאמרו הראשון פרסם בשנת 1953 (בגיל 21), ובו הוכיח כי ארמון הורדוס במצדה נמצא בקצהו הצפוני של האתר, בניגוד לדעה שהייתה מקובלת עד אז בספרות. ב-58 השנים הבאות פרסם עשרות מאמרים נוספים, הן בכתבי עת שונים והן כפרקים או ערכים בתוך ספרים. בין השאר הופיעו מאמריו בספר וילנאי, סיפורי ערים, סיפורי מושבות, סיפורי בתים, יד ליאיר, ארץ הגולן והחרמון, מדריך ישראל ועוד.
הערות שוליים

↑  לבנה סיפר כי גם חוקר מצדה הנודע שמריהו גוטמן זיהה את ארמון הורדוס באורח בלתי תלוי – עוד לפני משל ולבנה, אך לא פרסם זאת.
↑  כתב העת חדשות ארכיאולגיות
↑  "בעיית ארמון הורדוס במצדה", הטבע והארץ כרך י' חוברת ט', דצמבר 1953, עמ' 507-514; לגילוי זה היה שותף זאב משל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264778505171  LCCN: n82085597  NTA: 070295654  VIAF: 57025851   WorldCat (עם VIAF): 57025851
מנדי רבינוביץ'

| --- | --- |

מנדי רבינוביץ
 לידה:  1 במרץ 1969 (בן 55) חיפה
 מדינה:  ישראל ישראל
מנחם "מנדי" רבינוביץ' (נולד ב-1 במרץ 1969) הוא איש חינוך, מנהל המכללה האקדמית בית ברל, ולשעבר מנהל בית בירם, החטיבה העליונה של בית הספר הריאלי בחיפה.
ביוגרפיה

רבינוביץ' נולד בשכונת רוממה החדשה בחיפה כבכור במשפחה בה שלושה בנים. אמו בתיה היא מורה ואביו, ד"ר ברוך רבינוביץ', הוא מרצה באוניברסיטת חיפה. עם סיום לימודיו בבית הספר התיכון "אליאנס" בחיפה, התגייס רבינוביץ' ליחידת המודיעין של חטיבת גולני. לאחר תום שירותו הצבאי, עבד בתפקידי אבטחה ימית בדרום אמריקה ובאירופה.
רבינוביץ' בעל תואר ראשון בלימודי ארץ ישראל ולימודים כלליים, ותואר שני בהיסטוריה כללית מאוניברסיטת חיפה. את עבודת התזה כתב על משנתו של האינטלקטואל האמריקאי בן זמננו ריינהולד ניבור. בעבודת הדוקטורט[דרושה הבהרה] עסק בתרומתם של יהודי ארצות הברית להקמת המדינה בתקופת מלחמת העצמאות.
הוא בוגר קורס מורי דרך של משרד התיירות וקורס מדריכי כדורסל של מכון וינגייט. כמו כן, הוא בוגר המחזור העשירי של התוכנית הדו-שנתית בבית ספר למנהיגות מיסודה של קרן מנדל-ישראל (2003), בוגר קורס דירקטורים של קרן מנדל, בוגר המחזור הרביעי (2019) של תוכנית קולאב של הפדרציה היהודית בניו יורק ובוגר תוכנית מנהלי בתי ספר "רקיע" ביהדות מתחדשת של מכון הרטמן בשנת 2021.
ביוגרפיה > תפקידי חינוך

רבינוביץ' החל את דרכו החינוכית כמורה לשל"ח ומרכז שכבה בתיכון מקיף נשר. לאחר לימודיו בקרן מנדל, ניהל במשך שש שנים את תיכון "הדסה נעורים" לנוער בסיכון בבית ינאי (2003–2009).
היה מדריך ארצי באגף קידום נוער במשרד החינוך וניהל את התוכנית ליזמות חברתית של קרן הצעירים YOUTH-ACTION-NET בעמותת "קו הזינוק", IYF הבינלאומית.[דרושה הבהרה]
בשנת 2010 מונה למנהל בית בירם, החטיבה העליונה של בית הספר הריאלי בחיפה. כהונתו לוותה בפיתוח תוכניות לימוד חדשות, יוזמות חברתית והישגים חינוכיים וחברתיים שהובילה את בית הספר לשמונה זכיות בפרס התגמול הדיפרנציאלי של משרד החינוך למורי בית הספר על מצוינות אקדמית וערכית במהלך עשר השנים שהפרס חולק. בתקופה זו בית בירם מוקם כבית ספר עם אחוז זכאות גבוה לתעודת בגרות, שיעור מצטיינים למעלה מ-30%, ואחוזי גיוס לצה"ל העומדים על 98%, מהם 60% לתפקידי לחימה ו-30% לתפקידי קצונה. במאי 2023 קיבל על כך בית הספר את פרס הרמטכ"ל.
רבינוביץ' יזם ופיתח את הקמת מכינת "הננו",[דרוש מקור] תוכנית אשר משלבת ומטמיעה את תוכני המכינות הקדם-צבאיות ושנות השירות במהלך שנת הלימודים האחרונה של תלמידי י"ב. הוא רואה חשיבות בקידום יצירתיות מחשבתית ומנהיגות בחינוך והתייחס לנושא במאמרים שכתב ובפודקאסט  שלו - "שאלה של חינוך".
בנוסף לניהול "בית בירם", הוא משמש מנטור בהכשרת מנהלי בתי ספר של רשת "דרכא".
בחודש אוגוסט 2024 הודיע רבינוביץ' על סיום תפקידו בבית הספר הריאלי, ועל כך שיתמנה לתפקיד מנכ"ל מכללת בית ברל.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית-פוליטית

בשנת 2008 הקים רבינוביץ' את סיעת "מנהיגות מנצחת" והתמודד לראשות המועצה המקומית קדימה צורן. בין השנים 2008–2013 כיהן כסגן ראש המועצה (בתואר) ומחזיק תיק החינוך ביישוב.
כמו כן, חבר הוועד המנהל של כפר הנוער "מנוף" לנוער בסיכון. כיהן כיושב ראש הוועד המנהל של עמותת "פלטפורמא" למאבק באלימות נגד נשים. חבר ברשת SCORA מנהלי בתי ספר הישראלית-גרמנית למאבק בגזענות ובאנטישמיות.
במרץ 2023 הכריז על מועמדותו לראשות עיריית חיפה, אך בסופו של דבר החליט לא להתמודד על ראשות העיר.
ביולי 2024 הורחק מארגון המורים לחמש שנים ועוד שלוש על תנאי, בעקבות יציאה של מספר טיולים שנתיים של תלמידי ריאלי, אשר לוו במורים שלא היו חברי ארגון המורים ובהורים מתנדבים. זאת על רקע עיצומים ממושכים של ארגון המורים, אשר פגעו במחזורי תלמידים שכבר נפגעו מהקורונה וממלחמת חרבות ברזל.
הוא נשוי לאורית, גונדר משנה בשירות בתי הסוהר, ואב לשלושה.
הערות שוליים

↑  שושן מנולה, “חשיפה: רבינוביץ' עוזב את בית בירם”, באתר כלבו – חיפה והצפון, 22 באוגוסט 2024
↑  מנהל החטיבה העליונה – בית הספר הריאלי העברי בחיפה
↑  מנדי רבינוביץ, באתר graduates.mandelfoundation.org.il
↑  פרויקט קו. לאב של פדרציית ניו יורק
↑  תוכנית רקיע של מכון הרטמן
↑  תמונות מחיי המנהל בפנימיית נוער בסיכון
↑  שושן מנולה, “כבוד: הריאלי יקבל את פרס הרמטכ"ל”, באתר כלבו – חיפה והצפון, 22 במאי 2023
↑  שושן מנולה, “רבינוביץ' ייצא לחופשה מבית בירם ויתמודד על ראשות העיר”, באתר כלבו – חיפה והצפון, 6 במרץ 2023
↑  רולי קירשטיין, הנקמה של ארז: רבינוביץ' הורחק מארגון המורים לשמונה שנים, באתר כלבו – חיפה והקריות, ‏2024-07-14
↑  טקס הענקת דרגות בשירות בתי הסוהר
שני נחשוני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 ביולי 1985 (בת 39)
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1995
 עיסוק:  עיתונאית
 מעסיק:  ישראל היום רלוונט כאן חדשות גלי צה"ל ערוץ 2 גלגלצ רדיו תל אביב הערוץ הראשון
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  shaninach
 טוויטר:  shani_na
 
שני נחשוני (נולדה ב-29 ביולי 1985) היא עיתונאית ישראלית העובדת בעיתון "ישראל היום".
קריירה

ב-1995, כשהייתה בת 10, הייתה חברה בלהקת השכנים של צ'יץ'.
נחשוני היא בעלת תואר ראשון בעיצוב פנים מבנה וסביבה ממכללת שנקר.
את שירותה בצה"ל עשתה בתחנת הרדיו הצבאית גלי צה"ל ובתחנת הבת גלגלצ והגישה מספר תוכניות בתחנות. ב-2005 עזבה את גלי צה"ל וגלגלצ, ועברה לרדיו ירושלים. במקביל לעבודתה ברדיו ירושלים, שימשה כתחקירנית בהעולם הבוקר וכמגישת "המהדורה" בערוץ הראשון.
ב-2007 עברה לרדיו תל אביב והגישה את התוכנית "משהו משהו". ב-2010 עברה להגיש את התוכנית "זורמות" עם עדי שילון, וב-2012 החלה לשמש כמגישה מחליפה בתוכנית הבוקר עם סלוצקי ודומינגז.
ב-2013 עזבה את תוכניתה עם שילון, אולם המשיכה לעבוד ברדיו תל אביב עד 2015. אז החלה לעבוד בערוץ 2 ככתבת דיגיטל בתוכניות שיחת היום ומדברים על זה, וככתבת בחטיבת החדשות האנגלית ב-I24NEWS.
ב-2017 עזבה את תפקידיה בערוץ 2 וב-I24NEWS והצטרפה לתאגיד השידור הישראלי, שהיה בשלבי הקמה. שם שימשה ככתבת תרבות בכאן חדשות, מבזקנית ומגישה מחליפה בתוכנית "חדשות הלילה".
ב-2023 הצטרפה לערוץ הטלוויזיה האינטרנטי "רלוונט". לאחר סגירת הערוץ, מונתה לראש דסק התרבות של "ישראל היום".
נחשוני נשואה ואם לבת. מתגוררת בתל אביב.
הערות שוליים

↑  שני נחשוני, במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
↑  Shani Nachsoni, ADD (באנגלית אמריקאית)
↑  שני נחשוני, באתר וואלה!
↑   חדשות הלילה | 29.03.20: הדיון בממשלה על החמרת ההגבלות נדחה למחר, סרטון בערוץ "כאן | חדשות - תאגיד השידור הישראלי", באתר יוטיוב (אורך: 35:17)
↑  יפעת גדות, שני נחשוני מונתה לראש דסק התרבות של ישראל היום, באתר News1 מחלקה ראשונה, 4 בדצמבר 2024
ריגה פוטבולה סקולה

ריגה פוטבולה סקולה, או RFS (בלטבית: Futbola klubs RFS) הוא מועדון כדורגל לטבי מקצועי מהעיר ריגה, לטביה, שמתחרה בווירסליגה, הליגה הבכירה של הכדורגל הלטבי.
שמות הקבוצה

"FSK Daugava 90" (‏2008)
"FK Daugava" (‏2008—2009)
"Daugava/RFS" (‏2010)
"Rīgas futbola skola" (‏2011—2016)
"RFS" (משנת 2016)
היסטוריה

ההיסטוריה של המועדון החלה בשנת 2003, כאשר המאמן הלטבי ולדימיר בליאייב וסוכן הכדורגל, שחקן דאוגבה לשעבר, אנדריי בכריב, החליטו להקים מחדש את מועדון דאוגבה ריגה. קבוצת "Football Club Daugava" נוצרה תחת סוכנות הספורט "BALTIC SERVICE". המועדון נרשם כישות משפטית עצמאית בשנת 2005.
בעונת 2015 תפס המועדון את המקום ה-3 בליגה הראשונה. לאחר מכן, RFS העפילה ל־Virsliga בשנת 2016 כאשר סקונטו לא השיגה רישיון. כבר בעונת הבכורה המועדון סיים במקום ה-6. RFS פיגרה בנקודה אחת בלבד אחרי ריגה. אנדריס רייביס יורקובסקיס הפך לשחקן המוצלח של הקבוצה עם 6 שערים בליגת העל, כשאיגור קוזלוב כבש 5 שערים. את תפקיד המאמן הראשי מילאו 3 מאמנים — יורי פופקוב, אולג וסילנקו ויורי שבליאקוב. בהנהגתו, RFS השלים את העונה.
בעונת 2017, RFS לקחה צעד אחד קדימה וסיימה את עונת ליגת העל במקום החמישי. אנדריי קלינין שימש כמאמן ראשי במשך כל העונה, אך בתום החוזה לא חודש. עם 7 שערים הפך דניל אולימבשב למלך השערים של הקבוצה, והשחקן רוברטס אולדריקיס, שהוחלם בתחילת העונה, כבש 5 שערים.
2018 הפכה אפילו יותר מוצלחת עבור מועדון RFS. למאמן הראשי של המועדון מונה ולדאס דמבראוסקאס הליטאי, שעבד בעבר בהצלחה במועדון ז'לגיריס, איתו זכה בכל התארים האפשריים במולדתו. תחתיו, RFS הוליכה את הטבלה בליגת העל הלטבית במשך זמן רב, ובשלב מסוים הקדימה את יריבתה הקרובה ביותר ריגה ב-12 נקודות. אך, באמצע העונה מאזן הקבוצה התדרדר ובסיום העונה היא תפסה את המקום השלישי. RFS כבשה 57 שערים בסיום העונה בליגת העל, שהיווה למדד הטוב ביותר מבין כל הקבוצות. האוקראיני מקסים מרושיך כבש 14 שערים, בעוד שרוברט אולדריקיס כבש 7 שערים. באותה עונה, RFS העפילה לראשונה למוקדמות הליגה האירופית.
המאמן ולדיס דמבראוסקאס הוביל את הקבוצה גם בעונת 2019, תחתיו המועדון תפס את המקום השני בליגה הלטבית והצליח לזכות בתואר הראשון - הגביע הלטבי. RFS ניצחה את ילגאבה בתוספת הזמן בתוצאה 3:2 במשחק הגמר. את שער הניצחון בתוספת הזמן כבש תומאש שימקוביץ', בעוד דארקו למאייץ' ואלכסנדר סולובייב כבשו במהלך המשחק. RFS ערכה את הופעת הבכורה שלה בליגה האירופית, שם היא ניצחה באופן סנסציוני את אולימפיה לובליאנה 3-2 בחוץ בסיבוב המוקדמות הראשון. לרוע המזל, בבית בריגה, היריבות עלו על RFS, לאחר שניצחו בתוצאה 2:0, יתרה מכך, הם כבשו את השער המכריע כבר בדקה האחרונה. עם 15 שערים שהובקעו בעונת 2019, דארקו למאייץ', שהגיע מריגה (10 מהם הובקעו בצדי RFS), הוכתר למלך השערים, 8 שערים הובקעו על ידי תומאש שימקוביץ'.
בעונת 2020, בעקבות מגפת הקורונה בלטביה, ימים ספורים לפני תחילת האליפות המתוכננת, התברר כי ליגת העל תצא לדרך מאוחר יותר. לא היה ידוע מתי המצב עם הנגיף יתייצב, אך עקב כך, המחזור הראשון בליגה נערך ב-15 ביוני ובסך הכל נערכו שלושה מחזורי אליפות. RFS צברה 66 נקודות וסיימה את האליפות במקום השני, רק שלוש נקודות מאחורי ריגה. עם 66 שערים הפכה לקבוצה היעילה ביותר באליפות. אמרסון, קשר ברזילאי שהושאל מלוקומוטיב זגרב, הפך למלך השערים של הקבוצה בליגה עם 10 שערים.
ולדאס דמברוסקאס אמנם שימש כמאמן הראשי של הקבוצה בשלב ההכנות לעונה, אך לפני תחילת העונה שתוכננה למרץ, הוא עבר במפתיע למועדון הקרואטי HNK Gorica, ועוזרו ויקטור מורוז מונה למאמן הראשי של המועדון.
בעונת 2020/21, RFS התמודדה מול פרטיזן במשחק סיבוב המוקדמות הראשון של הליגה האירופית. הלטבים ספגו פנדל והפסידו 0:1 מול היריבה המפורסמת ולא העפילה לשלב הבא. עם זאת, הקבוצה השיגה באותה עונה זכייה באליפות לטביה, בפעם הראשונה בתולדותיה ובכך הבטיחה השתתפות בסיבוב המוקדמות הראשון של ליגת האלופות בעונת 2022/2023.
הישגים לפי עונה

| עונה | ליגה | מיקום | גביע | מפעלים אירופיים | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2006 | הליגה השנייה | 7 | 1/16 | ‏ |  |
| 2007 | הליג הראשונה | 11 | שמינית גמר | ‏ |  |
| 2008 | הליגה הראשונה | 1 | לא השתתפה | ‏ |  |
| 2009 | הליגה הראשונה | 8 | רבע גמר | ‏ |  |
| 2010 | הליגה הראשונה | 3 | רבע גמר | ‏ |  |
| 2011 | הליגה הראשונה | 4 | שמינית גמר | ‏ |  |
| 2012 | הליגה הראשונה | 5 | שמינית גמר | ‏ |  |
| 2013 | הליגה הראשונה | 7 | שמינית גמר | ‏ |  |
| 2014 | הליגה הראשונה | 5 | שמינית גמר | ‏ |  |
| 2015 | הליגה הראשונה | 3 | 1/16 אחרונות | ‏ |  |
| 2016 | ליגת העל הלטבית | 6 | חצי גמר | ‏ |  |
| 2017 | ליגת העל הלטבית | 5 | חצי גמר | ‏ |  |
| 2018 | ליגת העל הלטבית | 3 | חצי גמר | ‏ |  |
| 2019 | ליגת העל הלטבית | 2 | זכייה | הליגה האירופית: סיבוב המוקדמות השני |  |
| 2020 | ליגת העל הלטבית | 2 | חצי גמר | הליגה האירופית: סיבוב המוקדמות הראשון |  |
| 2021 | ליגת העל הלטבית | 1 | זכייה | הקונפרנס ליג: סיבוב המוקדמות השלישי |  |
| 2022 | ליגת העל הלטבית |  |  | ליגת האלופות: סיבוב המוקדמות הראשון |  |
תארים

ליגת העל הלטבית
זכייה: 2021, 2023, 2024
הגביע הלטבי
זכייה: 2019, 2021, 2024
גביע הליגה
זכייה: 2018
הערות שוליים

↑  "FK Rīgas Futbola Skola". Soccerway. Perform. נבדק ב-24 ביוני 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Karel Stokkermans (14 באפריל 2016). "Pirma Liga". Latvia 2015. RSSSF. נבדק ב-24 ביוני 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
| עונת 2024/2025 בליגה האירופית |
| --- | --- | --- |
| דרג א' | איטליה רומא • אנגליה מנצ'סטר יונייטד • פורטוגל פורטו • הולנד אייאקס • סקוטלנד ריינג'רס • גרמניה איינטרכט פרנקפורט • אנגליה טוטנהאם • איטליה לאציו • צ'כיה סלביה פראג |  |
| דרג ב' | ספרד ריאל סוסיאדד • הולנד א.ז. אלקמאר • פורטוגל ספורטינג בראגה • יוון אולימפיאקוס • צרפת ליון • יוון פאוק סלוניקי • טורקיה פנרבחצ'ה • ישראל מכבי תל אביב • הונגריה פרנצווארוש |  |
| דרג ג' | אזרבייג'ן קרבאך • טורקיה גלאטסראיי • צ'כיה ויקטוריה פלזן • נורווגיה בודה/גלימט • בלגיה אוניון סן-ז'ילואז • אוקראינה דינמו קייב • בולגריה לודוגורץ ראזגרד • דנמרק מיטיולן • שוודיה מאלמה |  |
| דרג ד' | ספרד אתלטיק בילבאו • גרמניה הופנהיים • צרפת ניס • בלגיה אנדרלכט • הולנד טוונטה • טורקיה בשיקטש • רומניה סטיאווה בוקרשט • לטביה ריגה פוטבולה סקולה • שוודיה אלפסבורג |  |
האוצר מתחת לגשר

האוצר מתחת לגשר (או: האוצר תחת הגשר, או האוצר בבית) היא אגדה בינלאומית, עם מקורות בתלמוד ובמדרש. האגדה מספרת על איש החולם שיש אוצר תחת גשר רחוק. בהגיעו אחר תלאות לגשר, הוא מוצא ששומר הגשר חלם על אוצר בחצר ביתו של האיש החולם. החולם חוזר לביתו ומגלה שאוצרו תמיד היה אצלו בבית.
ביהדות מוכרת כסיפור חסידי עם מוסר השכל, שסופרה על ידי רבי שמחה בונים מפשיסחה בגרסתה המוכרת יותר והמובאת להלן, ובגרסה שונה מעט על ידי רבי נחמן מברסלב.