stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נושמת
רשימת רצועות

| נושמת> מס' | נושמת> שם | נושמת> משך | נושמת>  | נושמת>  | נושמת>  | נושמת>  | נושמת>  | נושמת>  | נושמת>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | נושמת  | 4:06 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | תקשיבי לי  | 3:44 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | לעבור את היום  | 4:08 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | מה שהיה היה  | 3:52 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | מצפן  | 4:14 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | באמצע יום  | 4:20 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | השתגעתי  | 3:20 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | מגדל  | 3:22 |  |  |  |  |  |  |  |
| 9. | זיכרון ישן  | 3:35 |  |  |  |  |  |  |  |
| 10. | ערב של קיץ  | 4:10 |  |  |  |  |  |  |  |
| 11. | בין האצבעות  | 4:03 |  |  |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | 43:00 |  |  |  |  |  |  |  |
הערות שוליים

↑  einatmaler (2012-09-23), בין האצבעות - רותי נבון, נבדק ב-2019-03-29
↑  מאיה בוסקילה - תקשיבי לי - הקליפ הרשמי!, נבדק ב-2021-06-11
↑  מאיה בוסקילה - מגדל - הקליפ, נבדק ב-2021-06-11
↑  מאיה בוסקילה - השתגעתי - הקליפ הרשמי, נבדק ב-2021-06-11
| מאיה בוסקילה |
| --- | --- | --- |
| דיסקוגרפיה | דיסקוגרפיה |  |
| אלבומי אולפן | סיפור מכור • ימים של אהבה • שוברת שתיקה • נושמת |  |
| ערכים קשורים | ימים של אהבה • חי ב-LA LA לנד • הכוכב הבא לאירוויזיון |  |
| מאיה בוסקילה – סינגלים |
| --- | --- | --- |
| סיפור מכור | "יש בליבי כינור" • "סיפור מכור" • "הלב" • "זה רק בינינו" • "כשאתה נשבר" |  |
| ימים של אהבה | "חופים" • "רק אותך רוצה" • "רק אל תגיד" • "בלעדיך" • "ימים של אהבה" |  |
| שוברת שתיקה | "שוברת שתיקה" • "לנשום" • "שלום" • "רכבת אקספרס" |  |
| נושמת | "מה שהיה היה" • "מצפן" • "לעבור את היום" • "תקשיבי לי" • "מגדל" • "זיכרון ישן" • "השתגעתי" • "באמצע יום" • "נושמת" |  |
| אלבום חדש | "הלב שלי עומד למכירה" • "אני רואה אותך" • "ממך וממני" • "חד קרן" • "עם ישראל חי (יש לנו אור)" • "עד אחרי הנצח" • "לא לבד" • "2 דקות" |  |
| סינגלים אחרים | "נשמתי" • "לא מתביישת לאהוב" • "הזמן שלך" • "אל תוותר עלי" • "אהבה אחרת" • "חי ב-La La לנד" • "סלח לי" • "לראות אותך מאושר" • "פרידום" |  |
| השתתפות בסינגלים | "חברים בכל מיני צבעים" • "בוא נראה" • "הדרך אל הכפר" |  |
הלן אלינגהאם

| --- | --- |

 לידה:  26 בספטמבר 1848 דרבישייר, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  28 בספטמבר 1926 (בגיל 78) הייזלמיר, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  קרמטוריום גולדרס גרין 
 מקום לימודים:  הקולג' המלכותי לאמנות, לונדון  Birmingham School of Art 
 www.helenallingham.com
 
הלן אלינגהם (לבית פטרסון, באנגלית: Helen Allingham;‏ 26 בספטמבר 1848 – 28 בספטמבר 1926) הייתה ציירת בצבעי מים ומאיירת בתקופה הוויקטוריאנית.
ביוגרפיה

הלן מרי אליזבת פטרסון נולדה ב-26 בספטמבר 1848, בסוואדלינקוט בדרבישייר, בתו של אלכסנדר הנרי פטרסון, רופא, ומרי הרפורד פטרסון. הלן פטרסון הייתה הבכורה מבין שבעה ילדים. המשפחה עברה לאזור צ'אשייר Cheshire כשהייתה בת שנה. בשנת 1862 מתו אביה ואחותה בת השלוש איזבל ממגפת מחלת הדיפטריה. המשפחה עברה אז לברמינגהם, שם התגוררה משפחתו של אביה.
פטרסון הציגה כישרון לאמנות כבר מגיל צעיר, כשהיא שואבת את השראתה מסבתה מצד אמה סמית הרפורד והדודה לורה הרפורד, שתיהן אמניות מוכשרות בתקופתן. אחותה הצעירה קרוליין פטרסון הפכה גם היא לאמנית ידועה.
בתחילה למדה אמנות במשך שלוש שנים בבית הספר לעיצוב בברמינגהם (שנוסד בשנת 1843). היא בילתה שנה בבית הספר לנשים לאמנות בלונדון, לפני שפנתה אחרי דודתה לורה הרפורד לבית הספר הלאומי לאומנות, אחד מבתי הספר המלכותיים של האקדמיה, אשר מאוחר יותר הפך ל״קולג' המלכותי לאמנות״ (Royal College of Art).
בשלב מוקדם של חייה, הלן היה מאוד מוכשרת בציור המשיכה לצמוח ולהביע את רצונה לעסוק באמנות למרות מותו של אביה. בשנת 1867, היא נרשמה לאקדמיה המלכותית לאומנות. היא הייתה רושמת דמויות בצבעי שחור/לבן כדי להרוויח כסף לשלם את הוצאות המחייה שלה.
קריירה

בזמן שלמדה בבית הספר הלאומי לאמנות, פטרסון עבדה כמאיירת, ובסופו של דבר החליטה לוותר על עבודותיה לטובת קריירה באומנות במשרה מלאה. היא ציירה ספרי ילדים ומבוגרים, כמו כן איירה כתבי עת, כולל העיתון The Grapic. אחת העבודות החשובות שלה הייתה לספק שנים עשר איורים בהמשכים בשנת 1874 לרומן של תומאס הרדי. איוריה מתקופה זו נחתמו או כ "H. Paterson" או "H. Allingham".
בעוד וינסנט ואן גוך מתפתח כאמן על ידי לימוד ציור דרך כתבי עת מאוירים באנגלית, הוא נדהם מעבודתה של פטרסון בעיתון The Graphic. אף על פי שהנשים לא זכו להכרה אומנותית זהה לזו של גברים בשלב זה בהיסטוריה, השפעתה על ואן גוך מראה, כי נשים תרמו רבות לאמנות במשך מאות שנים, כאשר אמנים כמוהו נזקקו להשראה מעבודותיה כדי להתפתח לאמן שהוא הפך.
ב־22 באוגוסט 1874 נישאה לויליאם אלינגהם, משורר אירי ועורך המגזין פרייזר, שהיה כמעט כפול מגילה. לאחר נישואיה ויתרה על הקריירה שלה כמאיירת ופנתה לציור בצבעי מים. ב־1881 עברה המשפחה מצ'לסי לוויטלי בסארי. בנה הראשון נולד בנובמבר 1875 ונקרא ג'רלד קרלייל. בתה נולדה ב-21 בפברואר 1877 ובנה האחרון ב-11 במאי 1882. הלן החלה לצייר את הנוף היפה סביבה, ובמיוחד את בתי האיכרים הציוריים ואת הקוטג'ים של סארי וסאסקס, שבזכותם התפרסמה.
מבקריה טוענים כי על אף שמרכיבי מחאה יחידים הופיעו באחד מציוריה, היא הייתה התגשמות הציור הסנטימנטלי, השמרני של האזור. היא המשיכה לצייר סצנות כפריות בחלקים אחרים של המדינה - מידלסקס, קנט, האי וייט - בחו"ל בוונציה, איטליה. כמו ציורי הנופים, היא השלימה גם כמה ציורי דיוקנאות, כולל אחד של תומאס קרלייל.
בשנת 1890, היא הפכה לאישה הראשונה שקבלה חברות מלאה של החברה המלכותית לציורי צבעי מים. הלן אלינגהאם הציגה את עבודתה בארמון האמנויות היפות בתערוכת קולומביה העולמית (1893) בשיקגו, אילינוי.
לצד אמניות בריטיות כמו אדית קורבט, אמילי מרי אוסבורן, אנה אלמה-טדמה אלינגהאם הציגה את עבודותיה בארמון לאמנויות יפות בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
מורשת

״האגודה לכבודה של הלן אלינגהם״ נוסדה בשנת 2000. הבתים שהיא גדלה בהם מצוינים בלוחות כחולים.
בית הבורג', בהמפסטד, לונדון כולל את הארכיון הגדול ביותר בעולם של אוסף עבודותיה.
הערות שוליים

↑  "Helen Allingham R.W.S. (1848–1926)". Helen Allingham Society.
↑  Devereux, Joanna (2016). The making of women artists in Victorian England: the education and careers of six professionals. Jefferson, North Carolina: McFarland & Co. pp. 110, 162
↑  Allingham illustrated Juliana Ewing's Six to Sixteen: a story for girls (1876) and A Flat Iron for a Farthing
↑  Allingham, Peter (15 November 2002). "Helen Allingham's Cornhill Magazineillustrations for Hardy's Far From The Madding Crowd (1874)". victorianweb.org.
↑  Van Gogh, Vincent. "To Theo van Gogh. The Hague, Friday, 26 or Saturday, 27 January 1883". The Van Gogh Letters Project. Retrieved 8 March 2014.
↑  Van Gogh, Vincent. "To Anthon van Rappard. The Hague, on or about Thursday, 8 February 1883". The Van Gogh Letters Project. Retrieved 8 March 2014.
↑  Alison Light, Mrs Woolf and the Servants (2007) p. 102
↑  Nichols, K. L. "Women's Art at the World's Columbian Fair & Exposition, Chicago 1893". Retrieved 26 July 2018
↑  "Museum Collections". Burgh House and Hampstead Museum. Archived from the original on 8 March 2014. Retrieved 8 March 2014.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462876205171  AGSA: 2674  BnF: cb149657924 (data)  CiNii: DA04306228  GND: 119120836  ISNI: 0000 0000 8371 5642  LCCN: n50021031  LNB: 000129861  NLA: 35003699  NTA: 315481129  RKD: 1243  SNAC: w6vx0qb2  SUDOC: 184337291  Trove: 785912  ULAN: 500003736  VIAF: 34727518   WorldCat (עם VIAF): 34727518 
ציורה ״רחוב כפרי״
מציוריה של הלן אלינגהאם ״ייבוש כביסה״
פורטרט של בעלה המשורר האירי וילאם אלינגהאם, 1876
חג מילת ישו

ברית המילה של ישו, המנולוגיון של בסיליוס השני, 979-984
חג מילת ישו הוא חג נוצרי לזכר מילתו של ישו ביום השמיני לחייו כפי שנהוג בחברה היהודית. החג מצוין בכנסייה הרוסית האורתודוקסית, בכנסייה הסורית אורתודוקסית, בכנסייה האנגליקנית, בחלק מהכנסיות הפרוטסטנטיות ובעבר גם בכנסייה הקתולית. בחלק מהכנסיות מושם דגש על הכרזת שמו של ישו בפומבי ביום זה, ולכן החג נקרא לעיתים גם "חג שמו הקדוש של ישו". החג חל ב-1 בינואר, אך מתקיים בפועל בזמנים שונים בהתאם ללוח השנה של כל כנסייה.
משמעות החג

ברית המילה של ישו מתוארת בברית החדשה בבשורה על פי לוקאס: ”וַיְהִי בִּמְלֹאת לַנַּעַר שְׁמֹנָה יָמִים וַיִּמּוֹל וַיִּקָּרֵא שְׁמוֹ יֵשׁוּעַ כַּשֵּׁם אֲשֶׁר קָרָא־לוֹ הַמַּלְאָךְ בְּטֶרֶם הֹרָה בַבָּטֶן”.
באירוע זה, שמונה ימים לאחר הלידה, קיבל ישו את שמו באופן רשמי.
באופן מסורתי מקובל לראות במילת ישו את הפעם הראשונה שבה נשפך דמו והחל תהליך הגאולה של האדם, וכן הצגת אנושיותו של ישו והעובדה שהיה יהודי וציית לחוק המקראי. כך הוסבר ביצירה הפופולרית מהמאה ה-14, "מקראת הזהב". בציורים רבים מתוארת המילה כאילו התקיימה בבית המקדש, למרות שהתקיימה בבית פרטי, לפי הברית החדשה.
לפי כנסייה > הכנסיות האורתודוקסיות

יום החג מופיע ב-1 בינואר בלוח השנה הליטורגית של הכנסייה הביזנטית והכנסיות האורתודוקסיות. עם זאת, מכיוון שהן מקפידות על לוח השנה הביזנטי, החג מתקיים במקביל לתאריך 14 בינואר בלוח הגרגוריאני.
החג נחוג במשך כל הלילה. הוא מתחיל בשעות הערב של 31 בדצמבר. מזמורי חג משולבים עם מזמורים לכבוד בזיליוס הגדול. לאחר התפילה האלוהית, למחרת בבוקר, כנסיות רוסיות חוגגות לעיתים קרובות את השנה החדשה בטקס תפילה למען ברכתו של אלוהים עבור התחלת השנה האזרחית חדשה (נוצרים ביזנטים מנציחים את תחילת השנה הכנסייתית החדשה ב-1 בספטמבר).
לפי כנסייה > הכנסייה הרומית-קתולית

בשלב מוקדם חגגה הכנסייה ברומא ביום 1 בינואר חג זה בשם "יום השנה (Natale) של אם האלוהים". על חג זה האפילו "חג הבשורה" ו"חג עליית מרים" שאומצו מהכנסייה הביזנטית של קונסטנטינופול בתחילת המאה ה-7. 1 בינואר החל להיות רק יום חג היום השמיני של לידתו של ישו, ובו, על פי הכתוב בלוקס 21:1, הילד נימול וניתן שמו, "ישוע".
במאה ה-13 או ה-14 החלו לחגוג ברומא, בספרד ובגאליה את חג מילת האל, כאשר הדגש הושם על אמו של ישו ועל לידתו, לא על מילתו. הטפותיו של ברנרדינו מסיינה מהמאה ה-15 הובילו ב-1721 ליצירת חג נפרד על שמו של ישו, "חג שמו הקדוש של ישו" (אנ').
בלוח השנה הרומאי צוין 1 בינואר בין השנים 1568–1960 כ"ברית המילה של אלוהים והיום השמיני שלאחר המולד". כיום זהו יום חג למרים, אם ישו ויום השנה השמיני ללידת ישו.
בשנת 1960 שינה האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה את שם החג ל"היום השמיני של לידת ישו". במכתב אפיפיורי משנת 1969, Mysterii Paschalis, נקבע ש-1 בינואר הוא "יום המולד של האדון", יום קדושת מרים, אם ישו, ויום קדושתו של שמו של ישו, וכך הושמט יום ברית המילה של ישו מלוח החגים הקתוליים.
לפי כנסייה > הכנסייה האנגליקנית

יום זה נחגג על ידי כמה כנסיות אנגליקניות. בקהילות אנגליקניות נהוגה חגיגת היום הזה כיום ברית המילה של ישו. ספר התפילות האנגליקני מציין יום זה בהתאם, כיום ברית המילה של ישו.
מאז 2000, הכנסייה האנגליקנית מציינת יום זה כ"יום מתן השם וברית המילה של ישוע המשיח".
בספר התפילות משנת 1979 של הכנסייה האפיסקופלית בארצות הברית, יום זה הוא יום חג, ושמו הוא "שמו הקדוש של אדוננו ישוע המשיח".
לפי כנסייה > הכנסייה הלותרנית

יום זה נחגג על ידי כמעט כל הכנסיות הלותרניות. מכיוון שמדובר בחגיגה לכבוד המשיח הקשורה ישירות לקטעים בברית החדשה (בעיקר לוקס, 2:21), משתה ברית המילה של ישו נשמר על ידי הכנסיות של הרפורמציה הלותרנית. נוהג זה נשאר ברוב הליטורגיה הלותרנית עד היום. מרטין לותר נשא לפחות דרשה אחת בנושא יום חג זה. עד שנות ה-70 המאוחרות, ספרי שירה והמנונות לותרניים הכילו מספר מזמורים הקשורים לנושא זה.
ראו גם

העורלה הקדושה
חג ההתגלות
ישו הילד
לידת ישו
הערות שוליים

↑  In the northern European calculation, which abstracts from the day from which the count begins, the interval was of seven days.
↑  Hans-Helmar Auel (Hrsg.): Unentdeckte Feiertage: das Kirchenjahr als Fest des Glaubens. Vandenhoeck & Ruprecht, Göttingen 2000, ISBN 978-3-525-59353-0, S. 27. In Google books
↑  פרק ב', פסוק כ"א
↑  (King James Version): "And when eight days were accomplished for the circumcising of the child, his name was called JESUS, which was so named of the angel before he was conceived in the womb."
↑  Catholic Encyclopedia: Feast of the Circumcision
↑  Greek Orthodox Archdiocese calendar of Holy Days
↑  Adolf Adam, The Liturgical Year (Liturgical Press 1990 ISBN 978-0-81466047-8), pp. 139–140
↑  Universal Norms on the Liturgical Year and the Calendar, 35 f
1 2  MacBeth, Sybil (1 בנובמבר 2014). The Season of the Nativity (באנגלית). Paraclete Press. p. 113. ISBN 9781612616131. January 1, New Year's Day, is also the eighty day of Christmas. On the eighty day of life Jewish boys have a circumcision ceremony, or bris. January 1 is the Circumcision of Christ and the Feast of the Holy Name. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  As in the Lutheran Book of Worship, page 10. Copyright 1978, Augsburg Fortress.,
ברית המילה, מאת לוקה סיניורלי (המאה ה-16)
אמה בראונלו

| --- | --- |

 לידה:  28 בספטמבר 1832 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  1 בינואר 1905 (בגיל 72) מוטינגהאם, הממלכה המאוחדת 
 זרם באמנות:  ציור ויקטוריאני 
 
אמה בראונלו (באנגלית: Emma Brownlow;‏ 1832 – 1905) הייתה אמנית התקופה הוויקטוריאנית, הידועה ביותר בציוריה המתארים סצנות מהחיים בבית היתומים - "פאונדלינג הוספיטל", בלונדון.
ביוגרפיה

אמה הייתה בתו של ג'ון בראונלו, שגדל בבית היתומים. הוא התפתח בתוך המוסד עד שהפך למנהלו. ג'ון בראונלו כתב כמה ספרים על המוסד, וכן את הרומן הנס סלואן (1831). הרומן הזה השפיע מאוחר יותר על צ'ארלס דיקנס בספרו - אוליבר טוויסט, שאף הכניס את דמותו של המנהל ג׳ון בראונלו לתוך ספרו דיקנס היה חבר של משפחת בראונלו.
אמה הפכה לאמנית, שהפיקה סדרה של ציורים בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19, המתארים סצנות מהחיים בבית היתומים. היא גם ציירה דיוקנאות וציורים של חיי היומיום. היא הציגה באקדמיה המלכותית לאמנויות. הציור הבולט ביותר שלה היה "מצאה מחדש את אמה״, שהוצג באקדמיה המלכותית בשנת 1858.
היא פגשה את בעלה דונלד קינג, דרך המעורבות שלה במקהלת בית היתומים. דונלד קינג היה זמר מקצועי. בני הזוג עברו מאוחר יותר לניו זילנד. אחרי נישואיה, ציירה לעיתים נדירות, הקדישה את עצמה למשפחתה.
יצירות

אמה בראונלו יצרה ארבעה ציורים באותו פורמט המתאר סצנות מבית היתומים "פאונדלינג הוספיטל" ומוצגות באופן קבוע במוזיאון בית היתומים. ציור השמן הראשון, משנת 1858, נקרא "מצאה מחדש את אמה" שמתאר ילדה מהמוסד שהוחזרה לאמה. מאחורי השולחן עומד אביה ג׳ון בראונלו מנהל בית היתומים. זהו הציור הבולט ביותר מבין הארבעה. הציור הבא שלה נעשה ב-1863, "הטבילה", ואחריו "חדר החולים" (1864), ציור שמן על בד המציג גרסה רומנטית של ילד המטופל בבית היתומים. הציור הרביעי הוא שכותרתו "נטילת חופשה" (1868) מראה את ההחלטה לקראת יציאת היתומים לתחילת העבודה מחוץ לבית היתומים, כשהנערים מוערכים מול חברי צוות המוסד.
הציורים צוינו לא רק בגלל ייצוגם את החיים בבית היתומים, אלא גם על הכללתם רפרודוקציות של ציורים מפורסמים מאוסף בית היתומים, כולל שתי יצירות מרכזיות של ויליאם הוגארת ואחת על ידי בנג'מין ווסט. קתרין רואץ' מציינת כי העבודות של אמה בראונלו מציגות דרמה של גאולה ותקווה עבור ילדים יתומים באמצעות ייצוגים ויזואליים. יש שטוענים כי בציורים אלה הציירת המשיכה את העבודה של אביה, לשם קידום הערכים של המוסד באמצעות תמונות של חיי היומיום וטקסים שהיו נהוגים בו."
אמה בראונלו גם ציירה עבודות קטנות יותר המתארות סצנות ודיוקנאות של ילדים.
הערות שוליים

↑  אתר מוזיאון בית היתומים ״פונדלינג הוספיטל״
↑  Colby, R, Fiction with a purpose: major and minor nineteenth-century novels, Indiana University Press, 1967, p.128.
↑  Wood, Christopher, Victorian Panorama, Faber & Faber, 1990.
↑  Catherine Roach, 'The Foundling restored: Emma Brownlow King, William Hogarth, and the public image of the Foundling Hospital in the 19th century', The British Art Journal, Vol. 9, No. 2 (Autumn 2008), pp. 40-49.
↑  Rachel Bowlby, A Child of One's Own: Parental Stories, Oxford University Press, 2013, p.99.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  RKD: 13248  ULAN: 500008675  VIAF: 95733980   WorldCat (עם VIAF): 95733980 
ציורה המפורסם של אמה בראונלו ״ילדה החוזרת אל אמה מבית היתומים״, 1858. הציור מוצג במוזיאון בבית היתומים.
נערים לפני יציאתם לעבודה מבית היתומים. 1868. ציור של אמה בראונלו. על הקיר ברקע, ציור רפליקה של וילאם הוגרת׳ ״משה ובת פרעה״.
מטען הכאב

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  קתרין ביגלו
 הופק בידי:  קתרין ביגלו   מארק בול   ניקולאס צ'ארטייר   גרג שאפירו
 תסריט:  מארק בול
 עריכה:  כריס איניס 
 שחקנים ראשיים:  ג'רמי רנר   אנתוני מאקי   בריאן גראת'י   כריסטיאן קמרגו   אוונג'לין לילי   ראלף פיינס   דייוויד מורס   גאי פירס
 מוזיקה:  מרקו בלטרמי   באק סאנדרס
 צילום:  בארי אקרויד
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Summit Entertainment, Grosvenor Park Productions 
 חברה מפיצה:  Summit Entertainment
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  איטליה 4 בספטמבר 2008 (פסטיבל ונציה)   ארצות הברית 26 ביוני 2009   ישראל 11 במרץ 2010
 משך הקרנה:  131 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  מותחן אקשן, סרט דרמה, סרט עצמאי, סרט מלחמה, סרט פעולה 
 מקום התרחשות:  עיראק 
 תקציב:  15 מיליון דולר
 הכנסות:  49,230,772 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   hurtlocker
 פרסים:  6 פרסי אוסקר  פרס באפט"א  ארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית
 www.thehurtlocker-movie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
מטען הכאב (באנגלית: The Hurt Locker) הוא מותחן מלחמה אמריקאי משנת 2008, בבימויה של קתרין ביגלו. הסרט זכה לפרסים רבים, בהם שישה פרסי אוסקר (מתוך 9 מועמדויות) כולל הסרט הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר, וכן פרסי באפט"א לסרט, הבמאי, התסריט המקורי, הצילום, העריכה והסאונד הטובים ביותר. הסרט מספר את סיפורה של יחידה לסילוק פצצות בצבא האמריקאי, המוצבת בעיראק בזמן מלחמת עיראק.
התסריט נכתב על ידי מארק בול, סופר פרילנסר שהתלווה ליחידת סילוק פצצות. ג'רמי רנר, אנתוני מאקי ובריאן גראת'י מככבים בסרט בתור חברי יחידת סילוק הפצצות והסרט מתאר את התמודדותם עם המתח שבפירוק הפצצות, סכנת החיים שמציבות בפניהם חוליות מיליציה המשתייכות לכוחות ההתקוממות בעיראק והמתיחות המתעוררת בין שלושת חברי הצוות.
שם הסרט מגיע מסלנג באנגלית המתאר פציעה כתוצאה מפיצוץ מטען.
הסרט לא זכה להצלחה רבה על האקרנים ובמדינות רבות לא הופץ כלל בקולנוע[דרוש מקור][מפני ש...], ובחלקן נרכש להקרנה במסגרת שידורי הטלוויזיה או להפצה ב-DVD. לאחר שההתעניינות בסרט גברה, בעקבות ההכרזה על מועמדותו לאוסקר וההשערות על סיכויו לזכות, במדינות מסוימות, בהן ישראל, רכשו חברות הפצה את הסרט להקרנה. בישראל, הסרט שודר בטלוויזיה בלוויין ב-7 במרץ, ערב שידורו של טקס האוסקר, והוקרן בקולנוע החל מ-11 במרץ.
כיום הוא נחשב לאחד מסרטי המלחמה המשפיעים ביותר של שנות ה-2000 והמאה ה-21. בשנת 2020, הסרט נבחר לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית על ידי ספריית הקונגרס כ"משמעותי מבחינה תרבותית, היסטורית או אסתטית".
שחקנים

ג'רמי רנר בתור סמל-ראשון ויליאם ג'יימס.
אנתוני מאקי בתור סמל JT Sanborn.
בריאן ג'ראטי בתור המומחה אוון אלדריג'.
גאי פירס בתור סמל-ראשון מתיו תומפסון.
כריסטיאן קמארגו בתור לוטננט קולונל ג'ון קיימברידג'.
דייוויד מורס בתור קולונל ריד.
ראלף פיינס כמנהיג יחידה של פלוגה צבאית פרטית.
אוונג'לין לילי בתור קוני ג'יימס.
כריסטופר סייג בתור בקהאם.
מלקולם בארט בתור סמל פוסטר.
סם ספרואל בתור הקבלן צ'רלי.
סוהיל דבאך כאדם שנאלץ ללבוש אפוד פצצה.
הפקה

הסרט בעל התקציב הקטן הופק באופן עצמאי ובוים על ידי קתרין ביגלו. התסריט נכתב על ידי מארק בול, תסריטאי עצמאי שהיה עיתונאי ב-2004 עם צוות צלמי מלחמה של צבא ארצות הברית בעיראק.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל ונציה באיטליה במהלך 2008. לאחר שהוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו, הוא יצא להפצה בארצות הברית על ידי Summit Entertainment. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-26 ביוני 2009, אך זכה לאקרנים תיאטרליים נרחבים יותר ב-24 ביולי 2009.
הסרט היה מועמד לתשעה פרסי אוסקר בטקס פרסי האוסקר ה-82 ב-2010, למרות שהסרט עדיין לא כיסה את תקציבו עד למועד הטקס. הוא זכה בשישה פרסי אוסקר, כולל הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר (האישה הראשונה שזכתה בפרס זה) והתסריט המקורי הטוב ביותר, והתסריט המקורי הטוב ביותר.
הפקה > תסריט

מטען הכאב מבוסס על דיווחיו של מארק בול, עיתונאי עצמאי שהיה משולב עם חוליית פצצות אמריקאית במלחמה בעיראק במשך שבועיים בשנת 2004. בשנת 2005, בול העלה סרט המבוסס על מאמר פלייבוי שלו "האיש בחליפת הפצצה" לבמאית קתרין ביגלו. ביגלו הכירה את עבודתו של בול לפני חוויותיו, לאחר שעיבד את אחת ממאמריו האחרים בפלייבוי כסדרת הטלוויזיה קצרת הימים The Inside (אנ') בשנת 2002. כאשר בול גויס שוב לצבא הוא שמר על קשר עם ביגלו באמצעות דואר אלקטרוני בה סיפר על חוויותיו. בול השתמש בחוויותיו כבסיס לדרמה בדיונית המבוססת על אירועים אמיתיים.
הוא אמר על מטרת הסרט, "הרעיון הוא שזה הסרט הראשון על מלחמת עיראק שמתיימר להראות את החוויה של החיילים. רצינו להראות את סוגי הדברים שעוברים חיילים שאי אפשר לראות ב-CNN, ואני לא מתכוון שבצורה של צנזורה-קונספירציה אני רק מתכוון שכתבי החדשות ממש לא מכניסות צלמים ליחידות שהן האליטה הזו. ביגלו הייתה מוקסמת מהאפשרות לחקור את "הפסיכולוגיה מאחורי סוג החייל שמתנדב לקונפליקט המסוים הזה ולאחר מכן, בגלל כישרונו, נבחר וניתן לו ההזדמנות להיכנס לנטרול פצצות והולך לקראת מה שכולם ברחו ממנו". ביגלו ובואל החליטו לאחר מכן להימנע מ"פולמוס" על הסכסוך עצמו כדי להתמקד במתח.
בזמן שעבדה עם בול ב-2005 על התסריט, שנקרא במקור "The Something Jacket", ביגלו התחילה לעשות כמה סטוריבורד ראשוניים ומחוספסים כדי לקבל מושג על המיקום הספציפי הדרוש. פרוטוקול נטרול פצצות מחייב שטח ביטחון, אך היא רצתה להפוך את הסרט לאותנטי ככל האפשר ו"להכניס את הקהל למגפיו של חייל על הקרקע".
רוב האולפנים הגדולים לא היו מעוניינים בהפקת התסריט מכיוון שסרטה הקודם של ביגלו, קיי-19 (2002), היה כישלון בקופות ומכיוון שסרטי מלחמת עיראק נטו להיות לא רווחיים. ניקולס צ'ירטייר מחברת ההפקות "Voltage Pictures" סוף סוף נתן אור ירוק להפקה עם תקציב של 30 מיליון דולר (תקציב נמוך במונחים של הפקות קולנוע).
הפקה > ליהוק

עבור הדמויות הראשיות, ביגלו הקפידה ללהק שחקנים לא ידועים יחסית: "זה הדגיש את המתח, כי עם חוסר ההיכרות מגיעה גם תחושה של חוסר חיזוי". דמותו של סמל-ראשון וויליאם ג'יימס, היא דמות מורכבת, בעלת איכויות המבוססות על אנשים שהתסריטאי בול הכיר כאשר שובץ עם חוליית החבלנים. ביגלו ליהקה את ג'רמי רנר על סמך עבודתו בדהמר (אנ'), סרט על ג'פרי דאהמר, הרוצח הסדרתי הידוע לשמצה שקורבנותיו היו גברים. כדי להתכונן לסרט, צוות השחקנים בילה שבוע בחייו ובאימונים בפורט ארווין, שמורה של צבא ארצות הברית במדבר מוהאבי בקליפורניה. הם למדו להשתמש בחומרי נפץ C4, למדו כיצד לעבד מטעני חבלה מאולתרים בטוחים וכיצד ללבוש חליפת חבלן.
אנתוני מאקי מגלם את סמל ג'יי טי סנבורן. כשתיאר את חווית הצילומים בירדן בקיץ, הוא אמר, "היה כל כך חם בצורה נואשת, והיינו נסערים בקלות. אבל הסרט הזה היה כמו לעשות מחזה. באמת שמרנו אחד על השני, וזה היה נהדר. ניסיון זה גרם לי להאמין בקולנוע".
כמה מאות אלפי פליטים עיראקים חיים בירדן, חלק מהם עם רקע במשחק לוהקו לסרט, כמו סוהיל דבאך המגלם את האיש התמים שמתגלה כמחבל מתאבד בסוף הסרט.
הפקה > עריכה

מטען הכאב נערך על ידי כריס אינס ובוב מוראבסקי. שני העורכים עבדו על כמעט 200 שעות של צילומים ממספר המצלמות הידניות שהיו בשימוש במהלך הצילום. בנוסף לאתגר, לתסריט של בול היה מבנה אפיזודי לא מסורתי, א-סימטרי. לא היה "נבל" מסורתי, והמתח נבע מהקונפליקטים הפנימיים של הדמויות ומהמתח מהנפצים והצלפים.
"הסרט הזה הוא סוג של סרט אימה שבו אתה לא מסוגל לראות את הרוצח", אומרת איניס, "אתה יודע שפצצה יכולה להתפוצץ בכל רגע, אבל אתה אף פעם לא יודע בדיוק מתי זה יקרה, אז הרעיונות של [אלפרד] היצ'קוק – לגבי החרדה של הקהל שלך – השפיעו עלינו כאשר ערכנו את העריכה".
הצילומים הגולמיים תוארו כ"נוזל של תנועה מנותקת, מעוררת בחילה, שחצתה ללא הרף את קו 180 המעלות".
איניס בילתה את שמונת השבועות הראשונים בעריכת הסרט באזור הצילומים בירדן, לפני שחזרה ללוס אנג'לס, שם הצטרף אליה מורבסקי. התהליך ארך יותר משמונה חודשים. המטרה הייתה לערוך תיאור ריאליסטי ואכזרי של מציאות המלחמה, תוך שימוש באפקטים מיוחדים מינימליים או שיפור טכני. איניס ובוב הצהירו שהם "באמת רצו שהסרט ישמור על האיכות התיעודית של 'סרט דוקומנטרי'... יותר מדי אפקטים של שלב-Y היו מסיחים את הדעת. העריכה בסרט הזה הייתה כולה איפוק".
עריכה במקום הובילה לסיבוכים נוספים בפוסט-פרודקשן. ההפקה לא הייתה מוכנה להסתכן בשליחת סרטים לא מפותחים דרך שדות תעופה בעלי אבטחה גבוהה שבהם ניתן היה לפתוח את הפחיות, להקרין רנטגן או לפגוע בהן. בהתאם לכך, הסרט הובל ידנית בטיסה על ידי עוזר הפקה מעמאן ללונדון. לאחר שהסרט 16 מ"מ הועבר ל-DVcam במעבדה בלונדון, יומני הווידאו הועברו במטוס חזרה למזרח התיכון כדי לייבא אותם למערכת העריכה. המסע כולו לקח בין שלושה ימים לשבוע והוא תואר על ידי איניס כ"מקבילה של ימינו למשלוח באמצעות עגלת חמורים". תקציב ההפקה הנמוך והיעדר תשתית סרטים מפותחת באזור הפריעו לתהליך, לדברי איניס, "עבדנו עם סרט 16 מ"מ מגורען, עריכה בהגדרה סטנדרטית. ניסינו לעשות הורדות FTP, אבל בזמנו, המתקנים בירדן פשוט לא יכלו להתמודד עם זה". המפיק טוני מארק ניהל מאוחר יותר משא ומתן על השימוש בתחנת רדיו מקומית בשעת לילה מאוחרת כדי לקבל קטעי QuickTime ברמה נמוכה דרך האינטרנט כדי שהצוות לא יצלם בעיוורון.
הפקה > מוזיקה

מרקו בלטרמי ובאק סנדרס הלחינו את המוזיקה. ביגלו רצתה שבלטרמי ילחין עבור הסרט, מכיוון שהיא אהבה את עבודתו שזכתה לשבחים ב-3:10 ליומה (2007). Pol N.J. Ottosson עבד על עיצוב הסאונד של הסרט. הפסקול שוחרר ביוני 2009 דרך Lakeshore Records.
שחרור > הקרנות פסטיבל

מטען הכאב הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של ונציה ב-4 בספטמבר 2008, והסרט זכה לתשואות של 10 דקות בסיום הקרנתו. בפסטיבל זכה הסרט בפרס SIGNIS, ב"פרס ארקה לקולנוע צעיר" עבור "הסרט הטוב ביותר ונציה 65" (שנבחר על ידי חבר מושבעים לנוער בינלאומי); פרס רשת הסרטים לזכויות אדם; ופרס הקולנוע של ונציה המכונה "נאביצלה".
הסרט הוקרן גם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-33 של טורונטו ב-8 בספטמבר, שם הוא עורר "עניין רב", אם כי המפיצים לא ששו לקנות אותו מאחר שסרטים קודמים על מלחמת עיראק הפסידו בקופות. Summit Entertainment רכשה את הסרט להפצה בארצות הברית, דבר שלא התקבל בעין יפה.
בשנת 2008, מטען הכאב הוקרן בפסטיבל הסרטים ה-3 בציריך, בפסטיבל הקולנוע ה-37 (אנ'), בפסטיבל הסרטים ה-21 במאר דל פלאטה (אנ'), בפסטיבל הסרטים הבינלאומי החמישי של דובאי (אנ'), ובפסטיבלים רבים נוספים.