stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנדרטאות מלחמת ששת הימים בירושלים
האנדרטאות > האנדרטאות לחטיבת הראל

לוח זיכרון לחללי חטיבת הראל במלחמת ששת הימים - אנדרטה ל-38 חללי החטיבה במלחמה, שנפלו בדרך הקרבות הארוכה שעשתה סביב ירושלים. היא החלה במוצב גבעת הרדאר ובמוצב שייח' עבדול עזיז, נמשכה במוצבי תל אל פול וגבעת המבתר והגיעה עד לרמאללה, יריחו וגשרי נהר הירדן. האנדרטה ניצבת בגן ציבורי שעל גבעת המבתר המשקיפה לעבר גבעת התחמושת. החטיבה הוקמה במקור כחטיבת פלמ"ח שלחמה על הדרך לירושלים במלחמת העצמאות, והכיתוב על גבי האנדרטה מציין את חירוף הנפש של חייליה "בעקבות חבריהם גיבורי תש"ח". האנדרטה נחנכה ב-1968.
לוח זיכרון לחללי גדוד 106 וסיירת דוכיפת - ניצב בקרבת האנדרטה החטיבתית. הוא מנציח את שמותיהם של 12 חיילים שנהרגו ב-6 ביוני בקרב על גבעת המבתר ובקרב על תל אל פול הסמוך. שמונה מהם היו חיילי גדוד 106 של החטיבה. ארבעת האחרים השתייכו לסיירת דוכיפת - פלוגת סיור של הצנחנים, שהייתה רכובה על גבי שריוניות צרפתיות קלות וסופחה לחטיבת הראל. מול הלוח מוצב שלט זיכרון קטן נוסף על גבי שרידי בונקר מביצורי גבעת המבתר שנותר במקום.
האנדרטאות > אנדרטאות קבוצתיות נוספות

אנדרטה לנופלים מגדוד הסיור של הצנחנים - זוהי אנדרטה שהוקמה לזכר חמישה מחיילי פלוגת הסיור של חטיבת הצנחנים 80, שסופחה לחטיבה 55 ופעלה עמה. החמישה נהרגו במהלך קרב בגשר גת שמנים מעל נחל קדרון ב-6 ביוני. היא הוקמה במקור על הגשר, אך לימים הועברה כמה עשרות מטרים צפונה, לקרבת הפנייה לכביש העולה אל שער האריות, בעמדה המשקיפה אל נוף נחל קדרון. אנדרטה זו שונה מרוב האנדרטאות הקבוצתיות למלחמה בעיר. היא מעוצבת כפסל ברזל בדמות נשר שאחת מכנפיו מרוסקת ונטויה כלפי מטה. משני צידיה ניצבים סלעים שעליהם נחרתו שמות נופלים. האנדרטה הורחבה מספר שנים לאחר הקמתה על מנת להנציח את שמות כל חללי הגדוד שבו שולבה הפלוגה, לרבות הנופלים בקרבות בסיני במלחמת יום הכיפורים, והיא מנציחה שמות 53 נופלי גדוד הסיור. היא עוצבה על ידי יונה פלומבו ומרדכי כפרי.
אנדרטה לחמישה בוגרי תנועת הצופים שנפלו במלחמת ששת הימים - ניצבת ברחבת מתחם שבט הצופים מצדה בעמק המצלבה שבמרכז ירושלים. זהו סלע שעליו נרשמו שמות חמשת הנופלים, אשר נהרגו בירושלים ובמקומות אחרים. הוא ניצב ברחבה מרוצפת ומוקף גדר נמוכה.
אנדרטה לחיילי צבא ירדן שנהרגו ב-1967 - אנדרטה זו, היחידה לזכר חללי צבא ירדן במערכה, ממוקמת לרגלי מגדל החסידות, הניצב בפינה הצפון-מזרחית של חומות ירושלים. היא הוקמה לאחר המלחמה על ידי תושבים מירושלים המזרחית.
האנדרטאות > האנדרטה לטייס חיל האוויר

מצבה לזכר דן גבעון - ניצבת בקרבת מנזר מאר אליאס בדרום העיר. זוהי אנדרטה לזכר הטייס דן גבעון, בן קיבוץ שער העמקים, שמטוסו הופל באזור זה ב-6 ביוני. היא מהאנדרטאות שנחנכו ב-1968.
טייס נוסף של חיל האוויר, שבתאי בן-אהרון, נהרג במערכה על העיר לאחר שמטוסו הופל ממזרח לה. שמו הונצח באנדרטה המרכזית באתר גבעת התחמושת.
האנדרטאות > הר הרצל

כל חללי המערכה על ירושלים במלחמת ששת הימים נקברו בעצם ימי המלחמה בקבורה ארעית בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בעיר. מקצת החללים הועברו לימים מהר הרצל לקבורה ביישוביהם לפי בקשת משפחותיהם, אך רובם, כ-150, נותרו קבורים שם. מצבותיהם מרוכזות בשתי חלקות בבית הקברות. הן מהוות אנדרטאות נוספות למערכה שניטשה בעיר ב-1967.
רחובות בירושלים

בנוסף להצבת האנדרטאות נקראו מספר רחובות בירושלים על שם אישים, אירועים ויחידות הקשורים במערכה בעיר במלחמת ששת הימים. השמות ניתנו להם לאחר המלחמה ולעיתים שנים רבות אחריה. רחובות אלו נמצאים ברובם בשכונות החדשות שנבנו בצפון העיר לאחר איחוד שני חלקיה:
בקרבת העיר העתיקה - רחובות הצנחנים וחטיבת ירושלים
בשכונת שמואל הנביא - רחוב חטיבת הראל
בשכונת גבעת המבתר - רחוב ששת הימים
בשכונת פסגת זאב - רחובות הארבעה (לכבוד ארבעת נופלי סיירת דוכיפת), הסיירת הירושלמית, פלוגת הטנקים הירושלמית, שדרות סיירת דוכיפת.
בשכונת אבו תור - רחובות המפקד (לכבוד סגן-אלוף מיכאל פייקס), המלאך בלבן (לכבוד החובשת אסתר ארדיטי, שהחיילים בירושלים נתנו לה כינוי זה).
בנוסף, נקראו כעשרה רחובות בשכונות גבעת המבתר ורמת אשכול על שם אתרים בחצי האי סיני, שנכבש על ידי ישראל במלחמת ששת הימים.
ארגוותי

ארגוותי בין איבריה לקולכיס
ארגוותי (בגאורגית: არგვეთი,אַרְגְּווֵתִּי) ידועה גם בשם ארגוּאֶתי (არგუეთი) או מַרגוּאֶתי (მარგუეთი), הייתה מחוז היסטורי של אימרתי שבמערב גאורגיה.
המחוז שכן בגבול ההיסטורי שבין איבריה ולזיכה, ובין מה שמכונה כיום מזרח גאורגיה למערב גאורגיה. מהמאה ה-3 לפנה"ס ועד למאה ה-6 הייתה לעיתים קרובות תחת שליטתם של מלכי איבריה (כארתלי) ולעיתים שלטו גם במחוזות סמוכים, במיוחד תאקוורי. ארגוותי הייתה נסיכות חצי-עצמאית ("סמתאוורו"), בתחילת ימי הביניים, התפרסמה בשליטים דוד וקונסטנטין שלחמו בערבים בשנות ה-30 של המאה ה-8. החל מהמאה ה-8 ועד למאה ה-11, ארגוותי התפתחה לדוכסות בתוך הממלכה האבחזית, שהייתה מאוחדת עם כארתלי שהתאחדה בסופו של דבר עם הממלכה הגאורגית המאוחדת בשנת 1008. זו הייתה אז ירושתם של דוכסי משפחת בר'וואשי החזקה, שחזרה בשנת 1103, כשהיא מאפשרת למלך דוד הבנאי לתרום חלק מארגוותי למנזר גלאתי. מה שנותר מהשליטה הבר'וואשית הוענק למשפחת אמאנלידזה במאות ה-12 - ה-13. בימי הביניים המאוחרים, ארגוותי הייתה מחולקת לאחוזות פאודליות של מספר משפחות של אימרתי, צרתלי, אבשידזה, צ'חיידזה, ומחיידזה. בשנים 1651–1661 הייתה מחוז צבאי בממלכת אימרתי.
באזור זה מפוזרים מספר הרים, וכן מצודות שורפני, סקנדה, סוורי, צ'יחה, מוחורי והכנסיות אוביסי, ג'רוצ'י, טבקיני וקצחי.
אסתי עלמו וקסלר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1980 (בת 44 בערך) אתיופיה 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים  אוניברסיטת תל אביב 
 בן זוג:  אלעד וקסלר
 מספר צאצאים:  2
 פרופיל ב-IMDb
 
אסתי עלמו-וקסלר (נולדה ב- 1980) היא במאית קולנוע, תסריטאית וצלמת קולנוע ישראלית. יחד עם בעלה אלעד, היא ייסדה את חברת אביינש הפקות. יצירתה שואפות לספר את הסיפורים והתלאות של יהודי אתיופיה בישראל.
ביוגרפיה

אסתי עלמו נולדה באתיופיה, ועלתה לישראל בגיל ארבע והתאחדה מחדש עם אביה שעלה שנתיים לפני שאר בנות המשפחה. בתיכון למדה אמנות ועיצוב, ולעיתים קרובות השתתפה בפעילויות תיאטרון לאחר הלימודים. בזמן התיכון היא הפיקה סרט אנימציה קצר בשם "כתוב בחול". לאחר שסיימה את שירותה הצבא, למדה צילום וידאו והדמיה ממוחשבת במכללת לאמנות ועיצוב בצלאל, שם קיבלה את התואר הראשון וסיימה תואר שני בקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. לאחר שלא הצליחה למצוא תעסוקה בתחום חזרה לבית הוריה והחלה לייצור סרטים בעצמה וכתבה על נושאי הקהילה שלה.
עבודתה המקצועית הראשונה של אלמו ווקסלר הייתה סרט קצר שכותרתו "קיץ 89" שיצא בשנת 2013. סרטה הראשון באורך מלא היה "ליידי טיטי", דרמה קומית על מוזיקאי כושל בן 27 החי בתל אביב, מסתבך עם השוק האפור והמאפיה עקב הלוואה גדולה שלקח מהם. כדי לברוח מהם הוא חוזר אל שכונת ילדותו. אף על פי שהיא קומדיה, היא עוסקת בנושאים הנוגעים לקהילה האתיופית, כולל עוני, תת-תעסוקה וגזענות ממוסדת. אחותה אלזה, כיכבה בתפקיד הראשי. הסרט שנקרא במקור "ייסורי וורקו הצעיר", קיבל מענק עידוד הפקה מקרן הקולנוע הישראלי. אלמו וקסלר גם ביימה סרט תיעודי שכותרתו "איש החול מחפש את טנא", על מאמציה של משפחה למצוא קרוב משפחה בסודאן שהתאסלם ויתר על תרבותם היהודית. הסרט התיעודי עסק בדחייה כפולה של המשפחה, הן מהחברה הישראלית אך גם מהקהילה היהודית באתיופיה.
ביולי 2018 השתתפה בסדרה התיעודית "ארץ לבנה", בערוץ "הוט 8" שעסקה בגזענות הממוסדת כלפי יוצאי העדה האתיופית. יוצרת הסדרה יסמין קיני, בחרה להפנות את המצלמה לגיבורים שלא מוכנים שיראו בהם קורבנות, דוגמת אלמו וקסלר.
אסתי היא היוצרת ומנהלת התוכן של כל התוכניות שמופקת על ידי אביינש הפקות, בין השאר: "מסעות סבא ברהנו", סדרה לילדים המשלבת אנימציה. "הולו אגר", תוכנית מגזין ובידור בהנחיית יוסי ווסה וחרות שפירא.
ב-2020 השתתפה בסרט התיעודי "על כיסא הבמאי יושבת אישה" שהוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה באוקטובר 2020.
חיים אישיים

היא נשואה לאלעד וקסלר, אותו הכירה כאשר השניים למדו במכללת בצלאל. הם גם שותפים עסקיים, ויש להם חברת הפקות בבעלותם. להם שני ילדים.
הערות שוליים

↑  גל אוחובסקי, ‏אחת משלנו, באתר ‏מאקו‏, 27 בדצמבר 2018
↑  אבנר שביט‏, "חשבו שאני מנקה, קראו לי כושית, אז מה? לא צריך לשחק את הקורבן כל הזמן", באתר וואלה, 25 בדצמבר 2018
↑  נירית אנדרמן, ניר ברגמן ודנה אידיסיס, אסתי אלמו ואלעד וקסלר זכו במענקי עידוד הפקה בכנס הפיצ'ינג בחיפה, באתר הארץ, 13 באוקטובר 2014
↑  איתי שטרן, הסדרה "ארץ לבנה": אתם אולי גזענים, אנחנו לא קורבנות, באתר הארץ, 23 ביולי 2018
ליאור אלפנט, כבר לא שקופים בארץ לבנה, באתר פוליטיקלי קוראת, 9 באוקטובר 2018
↑  , על כיסא הבמאי יושבת אישה, באתר פוליטיקלי קוראת, 5 באוקטובר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300690605171  ISNI: 0000 0000 6867 5822  VIAF: 98515257   WorldCat (עם VIAF): 98515257
ארנסט מבוקה

ארנסט מאבוקה (בצרפתית: Ernest Mabouka; נולד ב-16 ביוני 1988) הוא כדורגלן קמרוני המשחק בעמדת המגן הימני.
קריירה

מבוקה החל את הקריירה המקצוענית שלו במועדון הקמרוני לה אסטר, וביולי 2010 חתם בקבוצת מ.ש.ק. ז'ילינה מליגת העל הסלובקית. את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך במסגרת משחק הגומלין של רבע גמר הגביע הסלובקי מול קבוצת טאטרן ליפובסקי מיקולש. מבוקה היה שותף לדאבל בו זכתה הקבוצה בעונת 2010/2011, ובנוסף זכה עמה באליפות גם בעונת 2016/2017.
ב-9 ביולי 2017 הגיע מבוקה לישראל וחתם לשנתיים במכבי חיפה תמורת סכום העברה של 340 אלף דולר. ב-4 בנובמבר 2019 כבש את שערו הראשון במדים הירוקים, בניצחון 2–1 על הפועל תל אביב.
ב-29 ביוני 2020 האריך את חוזהו במועדון לעונה נוספת. ב-30 במאי 2021 זכה באליפות ליגת העל בכדורגל. בקיץ 2021 הפך לשחקן חופשי לאחר שמכבי חיפה לא חידשה את חוזהו.
ב-5 בינואר 2022 חתם מאבוקה בהפועל נוף הגליל.
קריירה > נבחרת קמרון

מבוקה זומן לראשונה לסגל נבחרת קמרון לקראת משחקי ההכנה לגביע אפריקה לאומות 2017. את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים, ערך ב-5 בינואר 2017, בניצחון 2–0 על קונגו. מבוקה נכלל בסגל הנבחרת הקמרונית שזכתה בגביע אפריקה לאומות באותה שנה, וכן בסגל לגביע הקונפדרציות 2017 שנערך ברוסיה.
תארים

גביע אפריקה לאומות: 2017
אליפות סלובקיה: 2016/2017
הגביע הסלובקי: 2010/2011
אליפות: 2020/2021
הערות שוליים

↑  שמעון אלבז, נשאר ירוק: מאבוקה האריך חוזה במכבי חיפה, באתר ynet, 29 ביוני 2020
↑  ליאב נחמני, חיזוק מוכר: ארנסט מאבוקה חתם בהפועל נוף הגליל, באתר ישראל היום, ‏5 בינואר 2022
| נבחרת קמרון – גביע אפריקה לאומות 2017 (אלופת אפריקה) |
| --- | --- | --- |
|  1 אונדואה •  2 מבוקה •  3 נקולו •  4 טייקו •  5 נגדאו-נגג'וי •  6 אויונגו •  7 אנז'י •  8 מוקאג'ו •  9 זואה •  10 אבובקאר •   11 סאלי •  12 בויה • 13 באסוגוג •  14 מנדז'ק • 15 סיאני • 16 גודה • 17 דג'אום • 18 טאמפה • 19 פאי • 20 אקמבי • 21 ג'טיי • 22 נגוום • 23 בוקווה • מאמן: ברוס |  1 אונדואה •  2 מבוקה •  3 נקולו •  4 טייקו •  5 נגדאו-נגג'וי •  6 אויונגו •  7 אנז'י •  8 מוקאג'ו •  9 זואה •  10 אבובקאר •   11 סאלי •  12 בויה • 13 באסוגוג •  14 מנדז'ק • 15 סיאני • 16 גודה • 17 דג'אום • 18 טאמפה • 19 פאי • 20 אקמבי • 21 ג'טיי • 22 נגוום • 23 בוקווה • מאמן: ברוס | קמרון |
| נבחרת קמרון – גביע הקונפדרציות 2017 |
| --- | --- | --- |
|  1 אונדואה •  2 מבוקה •  3 זמבו אנגיסה •  4 טייקו •  5 נגדאו-נגג'וי •  6 אויונגו •  7 אנגמלאו •  8 מוקאג'ו •  9 זואה •  10 אבובקאר •   11 בומאל •  12 גיהואטה • 13 באסוגוג •  14 מנדז'ק • 15 סיאני • 16 אוננה • 17 דג'אום • 18 טאמפה • 19 פאי • 20 אקמבי • 21 אוונה • 22 נגוום • 23 בוקווה • מאמן: ברוס |  1 אונדואה •  2 מבוקה •  3 זמבו אנגיסה •  4 טייקו •  5 נגדאו-נגג'וי •  6 אויונגו •  7 אנגמלאו •  8 מוקאג'ו •  9 זואה •  10 אבובקאר •   11 בומאל •  12 גיהואטה • 13 באסוגוג •  14 מנדז'ק • 15 סיאני • 16 אוננה • 17 דג'אום • 18 טאמפה • 19 פאי • 20 אקמבי • 21 אוונה • 22 נגוום • 23 בוקווה • מאמן: ברוס | קמרון |
אפיקים בנגב (חברה)

אפיקים בנגב הייתה חברה משותפת לסוכנות היהודית ולבעלי־הון פרטיים, שהוקמה במקור בשנת 1947 כדי להקים עיר יהודית בנגב בסביבת באר שבע. לאחר מלחמת העצמאות נמסרה באר שבע הנטושה לידי החברה כדי לפתח את ההתיישבות בבאר שבע. אולם בעקבות חילוקי דעות עם הממשל הצבאי ותלונות המתיישבים, החברה נסגרה בסוף 1949.
תולדות החברה

החברה הוקמה בקיץ 1947 על פי החלטת הקונגרס הציוני, כדי לחזק את ההתיישבות בנגב שהייתה כולה חקלאית וסבלה מריחוק ממרכזי האוכלוסייה היהודית, ומחוסר עבודה בקרבת היישובים. למנהל החברה התמנה ש. סברדלוב. בתחילת ספטמבר 1947, עוד טרם נקבע מקום לעיר, יצא נשיא התאחדות בעלי המלאכה, אריה שנקר, בקריאה לתעשיינים לשקול ליצור שותפות עם החברה תוך קבלת תנאים מועדפים. במקביל התפרסמו הצעות לציבור לרכוש מגרשים בעיר שתוקם ובדבר הזהירו מניצול אנשים תמימים שיקנו מגרשים בקרבת העיר שהקמתו עלולה להתעכב.
לאחר כיבוש באר שבע במבצע יואב, ב-21 באוקטובר 1948, הוסכם עם ראשי החברה על העברת העיר לידי החברה לצורך התיישבות יהודית. ב-9 בנובמבר 1948 הגיעו ראשי החברה, סברדלוב ומכנס, לעיר, יחד עם השר פרץ ברנשטיין, נפגשו עם המושל הצבאי מיכאל הנגבי ותכננו את שיקומו לקליטת התיישבות יהודית. במהלך הביקור הוקצו מבנים לבית מלון, מסעדה, מספרה ומאפיה ותוכננו תוכניות לגבי אספקת מים.
לוי אשכול הודיעה שהחברה גייסה 150,000 לירות לצורך פיתוח העיר, אולם הון זה היה רחוק מלספק את הדרוש לפיתוח העיר. בדצמבר 1948 פורסמה בעיתונות תוכנית החברה לפיתוח העיר, שתהיה מרכז מנהלי ושלטוני של הנגב. העיר יועדה להשתרע על 6000–7000 דונם ולהכיל 10,000 תושבים תוך 5 שנים. התעשייה בעיר יועדה להתבסס על חומרי גלם מקומיים, כמו קואלין, עורות, צמר ושעורה ובהתאם יועדו לקום מפעלי טקסטיל ובורסקאות, כמו גם בית חרושת לקרח, מאפיות ומכבסות. החברה טיפלה בחיפוש מקורות מים נוספים וחיבור העיר לחשמל וכן לנקיון.
ב-12 בינואר 1949 האזרחים היחידים שהתגוררו בבאר שבע היו עובדי החברה שעבדו על פיתוח העיר. במקום גם נפתח בית כנסת. בחודשים שלאחר מכן הגיעו תושבים לעיר על פי רישיון של החברה אשר ניהלה את העיר יחד עם המושל הצבאי. תנאי למגורים בעיר היה להוכיח לחברה יכולת להתפרנס בעיר ומקום מגורים עם אינסטלציה. החברה שיפצה 80 בתים בעיר ושאר הבתים נמסרו לתושבים שנדרשו לשפצם בעצמם.
במחצית השנייה של 1949 החלו להופיע תלונות נגד הדרישות של החברה מהמתיישבים. בעקבות שאילתה בכנסת, הורה המושל הצבאי לאפשר למשקיע שביקש להקים מפעל לייצור קרח, שהיה בכיר בממשל הצבאי לשעבר, להקים את המפעל ללא שירכוש את המכונות דווקא מהחברה, כדרישת החברה. החברה גם דרשה בעלות מלאה על הבתים הנטושים בבאר שבע ושהיא תשפץ את הבתים ותשכיר אותם למתיישבים. מנגד, המתיישבים התנגדו לכך שהחברה תהיה הבעלים של הבתים וטענו שהחברה דורשת מהם לשפץ את הבתים מכספם. ב-1 בדצמבר 1949 נסגרה החברה, עובדיה פוטרו. וכלל סמכויותיה הועברו לידי המושל הצבאי.
הערות שוליים

↑  הד רב בנגב לשמע התוכנית להקמת העיר, משמר, 19 בספטמבר 1947
↑  היצרנים נקראים לעזור בהקמת העיר בנגב, דבר, 5 בספטמבר 1947
↑  המצב הכלכלי בארץ, דבר, 10 בדצמבר 1947
מה בפי המוסדות הלאומיים בענין עיר הנגב?, דבר, 16 בדצמבר 1947
↑  יוקם מרכז עירוני בנגב, דבר, 11 בנובמבר 1948
↑  שיקום באר שבע, דבר, 10 בנובמבר 1948
↑  תכניות לישוב השטחים המשוחררים, דבר, 1 בדצמבר 1948
1 2  שמואל שניצר, חבלי לידה של עיר הנגב, מעריב, 15 במאי 1949
↑  עיר חדשה תוקם בבאר שבע, הַבֹּקֶר, 13 בדצמבר 1948
↑  שמועת על חיסול "אפיקים בנגב", הארץ, 24 באוקטובר 1949
↑  באר שבע תיפתח בפני התישבות המונים, חרות, 13 בינואר 1949
↑  שרותי "אפיקים בנגב" לעירית באר־שבע, הַבֹּקֶר, 24 ביולי 1949
↑  חברה השולטת בבאר שבע ניסתה לכפות על בעל ביח"ר שיקנה אצלה מכונות, חרות, 16 באוגוסט 1949
↑  דרישות "אפיקים בנגב", הארץ, 5 בספטמבר 1949
↑  בתי המריבה בבאר שבע, הארץ, 23 בנובמבר 1949
↑  פוטרו עובדי "אפיקים בנגב", הארץ, 15 בנובמבר 1949
↑  א. נעים, באר שבע מרחיבה תחומיה, על המשמר, 3 במרץ 1950
ארנסט מוצ'י

ארנסט מוצ'י (נולד ב-19 במרץ 2001) הוא כדורגלן אלבני המשחק כחלוץ בבשיקטש הטורקית ובנבחרת אלבניה.
קריירת מועדונים

מוצ'י התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של קיי אף טירנה. ב-2018, בגיל 16, עבר ליריבה העירונית קיי אף טירנה וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת.
מוצ'י שיחק 4 עונות בטירנה, זכה עמה פעמיים באליפות וכבש 23 שערים.
בפברואר 2021 חתם בלגיה ורשה הפולנית.
קריירה בינלאומית

מוצ'י החל את הקריירה הבינלאומית שלו בספטמבר 2018 כאשר מאמן נבחרת אלבניה עד גיל 19, ארג'ון בוגדאני, זימן אותו למשחקי הידידות מול איסלנד. הוא כבש את השער הראשון שלו ב-8 בספטמבר והבקיע את השער היחיד במשחק שהעניק לנבחרתו ניצחון 1 - 0.
ב-4 בספטמבר 2020, הוא זומן לנבחרת אלבניה הצעירה שם כבש צמד נגד אוסטריה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אלבניה ב-15 בנובמבר 2021, במשחק מוקדמות מונדיאל 2022 נגד אנדורה.
ב-20 ביוני 2023, כבש את שערו הראשון בנבחרת במשחק מוקדמות יורו 2024 נגד איי פארו.
מוצ'י נכלל בסגל נבחרת אלבניה ליורו 2024.
תארים

ליגת העל האלבנית: 2019/20
ליגת המשנה האלבנית: 2017/18
אקסטראקלאסה: 2020/21
הגביע הפולני: 2022/23
הסופרקאפ הפולני: 2023
הגביע הטורקי: 2023/24
הערות שוליים

↑  Ernest Muci - witamy w Legii, legia
↑  Faroe Islands 1-3 Albania, uefa
↑  Ryan Dabbs last updated, Albania Euro 2024 squad: Sylvinho's full team, fourfourtwo.com, ‏2023-09-21 (באנגלית)
| נבחרת אלבניה – יורו 2024 |
| --- | --- | --- |
|  1 א. ברישה •  2 באליו •  3 מיטאי •  4 היסאי •  5 אייטי •  6 ג'ימסיטי •  7 מנאי •  8 גיאסולה •  9 אסאני •  10 באיראמי •   11 ברויה •  12 קסטראטי • 13 מיהאי •  14 לאצ'י • 15 ספרי • 16 מ. ברישה • 17 מוצ'י • 18 איסמעילי • 19 דאקו • 20 רמאדאני • 21 אסלאני • 22 אבראשי • 23 סטרקושה • 24 קומבולה • 25 אליי • 26 הוג'ה • מאמן: סילביניו |  1 א. ברישה •  2 באליו •  3 מיטאי •  4 היסאי •  5 אייטי •  6 ג'ימסיטי •  7 מנאי •  8 גיאסולה •  9 אסאני •  10 באיראמי •   11 ברויה •  12 קסטראטי • 13 מיהאי •  14 לאצ'י • 15 ספרי • 16 מ. ברישה • 17 מוצ'י • 18 איסמעילי • 19 דאקו • 20 רמאדאני • 21 אסלאני • 22 אבראשי • 23 סטרקושה • 24 קומבולה • 25 אליי • 26 הוג'ה • מאמן: סילביניו | אלבניה |
ארמון בריידוול

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  ארמון 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 הקמה ובנייה
 תאריך פירוק:  1864 
 קואורדינטות:  51°30′42″N 0°06′21″W﻿ / ﻿51.511794444444°N 0.10575833333333°W﻿ / 51.511794444444; -0.10575833333333
 he
 
חדר בארמון, בעת ששימש כבית כלא נהגו לכלוא בו קבצנים שהגיעו ללונדון, ציורו של תומאס רולאנדסון ואוגוסטוס פוג'ין מתוך ספרו של ארקמן "מיקרו קוסמוס של לונדון" (Microcosm of London) שצויר בשנים 1808–1811.
ארמון בריידוול (באנגלית: Bridewell Palace) שהיה קיים בעבר בלונדון שבאנגליה, שימש כארמונו של הנרי השמיני ומאוחר יותר הפך לבית תמחוי ולבית כלא.
היסטוריה

הארמון נבנה עבור הנרי השמיני במקום בו עמד בימי הביניים אכסניה בשם "סנט ברייד". עלויות הבנייה עמדו על 39,000 ליש"ט והנרי השמיני התגורר בארמון בין השנים 1515–1523. הארמון, שהיה ממוקם על גדת הנהר פליט נקרא על שם באר מים (באנגלית "וול") בקרבת מקום שהייתה קרויה על שם בריג'יד הקדושה (באנגלית "סנט ברייד").
בארמון זה נפגש הנרי השמיני עם המשלחת האפיפיורית במטרה לדון בגירושיו מקתרין מארגון בשנת 1528. הארמון נעזב על ידי המלך בשנת 1530 לאחר שזה עבר להמפטון קורט. בין השנים 1531–1539 הוחכר הארמון לשגריר צרפת.
בשנת 1553 העניק המלך אדוארד השישי את הארמון לסיטי של לונדון במטרה שישמש בית לילדים חסרי בית ומקום להעניק לנשים "בלתי מסודרות" (היינו זונות). בשנת 1556 קיבלה העיר את הבניין לחזקתה המלאה והפכה את הבניין לבית כלא, בית חולים וסדנאות עבודה. שם הארמון - "בריידוול" - הפך לשם נרדף ל"בית כלא" ועל שמו נקראו בתי הכלא קלרקוול ברידוול שנפתח בלונדון בשנת 1615 וטוטהיל פילדס בריידוול - בית הכלא של אזור וסטמינסטר - שפעל החל משנת 1618 ועד המאה ה-19.
מרבית הארמון נהרס בשרפה הגדולה של לונדון ונבנה מחדש בשנים 1666–1667 במטרה לשמש כבית חולים שנקרא "בית החולים המלכותי בריידוול" (Bridewell Royal Hospital) וכן להמשיך ולשמש כבית כלא. בשנת 1700 היה זה בית הכלא הראשון שהעסיק רופא במשרה קבועה על מנת לטפל באסירים. בשנת 1855 נסגר בית החולים והבניין נהרס בין השנים 1863–1864. כיום עומד במקום בו עמד הארמון בניין יוניליוור שנבנה בשנת 1931.
אצטדיון בניטו ויימרין

| --- | --- |

 על שם:  Benito Villamarín Prieto 
 שמות קודמים:  אצטדיון מנואל רואיז דה לופרה
 מיקום:  ספרד סביליה, אנדלוסיה, ספרד
 קואורדינטות:  37°21′23″N 5°58′53″W﻿ / ﻿37.35639°N 5.98139°W﻿ / 37.35639; -5.98139
 תקופת הפעילות:  1929–הווה (כ־95 שנים)
 שופץ:  1979–1982   2000   2016–2017
 הורחב:  1979–1982   2016–2017
 בעלים:  ריאל בטיס
 מפעיל:  ריאל בטיס
 משטח:  דשא
 קבוצות:  ריאל בטיס
 מושבים:  60,721‏
 אתר רשמי
 he
 
אצטדיון בניטו ויימרין (בספרדית: Estadio Benito Villamarín) הוא אצטדיון בעיר סביליה שבספרד. האצטדיון משמש כאצטדיון הביתי של קבוצת ריאל בטיס מהלה ליגה הספרדית ומכיל 60,721 מקומות ישיבה, והוא האצטדיון הרביעי בגודלו בספרד.
היסטוריה

אצטדיון בניטו ויימרין נבנה בשנת 1929 לקראת התערוכה האיברית-אמריקנית שהתקיימה בסביליה באותה שנה. משחק הכדורגל הראשון שנערך באצטדיון היה משחק בין-לאומי בין נבחרת ספרד לנבחרת פורטוגל. בשנה שלאחר מכן, ריאל בטיס החלה לארח את משחקיה הביתיים במגרש. בתצורה הראשונית שלו האצטדיון הכיל 18,000 מושבים.
בשנת 1948 נגרם נזק משמעותי לאצטדיון לאחר הצפה של נהר הגוודלקיביר הסמוך.
בשנת 1958 בוצע השיפוץ הראשון באצטדיון, ובשנת 1961 נרכש על ידי ריאל בטיס.
השדרוג המשמעותי הראשון לאצטדיון בוצע לקראת מונדיאל 1982, אז הוגדל מספר המושבים ל-47,500. במהלך הטורניר נערכו באצטדיון שני משחקים במסגרת שלב הבתים.
לאחר הטורניר האצטדיון נשאר ללא שינויים משמעותיים, עד שבשנת 1998 החליטה הנהלת ריאל בטיס לחדש את האצטדיון כמעט לגמרי, ונבנו עוד שני יציעים תלת-קומתיים אשר נוספו ליציע התלת-קומתי הקיים. בשנת 2016 נהרס היציע הדרומי, אשר החל להיבנות מחדש במתכונת דומה לשני היציעים התלת-קומתיים שנבנו מחדש בשיפוץ שהחל בשנת 1998. הסתיימו בשנת 2017, כשאחריהן גדלה תכולת האצטדיון ל-60,721 מקומות ישיבה. כמו כן, הוחלפו המושבים בכל היציעים באצטדיון.
באצטדיון נערך גמר הגביע הספרדי לעונת 2018/2019.
הערות שוליים

↑  "EL ESTADIO BENITO VILLAMARÍN" (בספרדית). ריאל בטיס. נבדק ב-25 בספטמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  New features for Benito Villamarín Stadium, באתר הרשמי של בטיס
ארה ירציאן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 בפברואר 1918 קונסטנטינופול, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  27 בדצמבר 2009 (בגיל 91) וינה, אוסטריה 
 מדינה:  הונגריה, אוסטריה 
 מקצוע:  פטרון אמנות 
 צאצאים:  Ara Jeretzian 
 מספר צאצאים:  2 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (26 בפברואר 1981) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  ארה ירציאן
 
ארה ג'רג' ירציאן (Ara György Jeretzian ‏ 23 בפברואר 1918 – 27 בדצמבר 2009) היה חסיד אומות העולם, היה מפקד בעורף ההונגרי בזמן מלחמת העולם השנייה. בזמן המלחמה פתח בית חולים, אשר מלבד הטיפול בחיילים פצועים, עסק גם בטיפולם ובהחבאתם של כ-440 יהודים, ביניהם 40 רופאים ואנשי צוות.
ביוגרפיה

ארה ירציאן נולד בטורקיה ב-1918, למשפחה ארמנית. כשהיה תינוק, ברחה כל משפחתו להונגריה, כדי לחמוק מהאלימות הטורקית כלפי המיעוט הארמני. ב-1930, כשהיה בן 12, הצטרף לתנועת הנוער של המפלגה ההונגרית הפשיסטית, מפלגת צלב החץ (בהונגרית: Nyilaskeresztes Párt – Hungarista Mozgalom), אך פרש בעקבות מניעים אידאולוגיים מהתנועה כשרדיפת היהודים החלה.
כשהצבא הגרמני כבש את בודפשט במרץ 1944, ראה ירציאן את הדמיון בין מצבם של היהודים תחת השלטון הנאצי לבין הסיפורים שסיפרה לו אמו על רדיפות הארמנים בטורקיה. בסתיו של שנת 1944, עם התקרבות הצבא הרוסי לעבר בודפשט, מונה ירציאן למפקד ההגנה האזרחית ברובע השישי של בודפשט. על אף פרישתו מתנועת הנוער של המפלגה הפשיסטית, ירציאן הצניע את התנגדותו האידאולוגית ומונה לתפקיד בעל השפעה. הוא השתמש בתפקידו ובקשריו החדשים כדי לפתוח מרפאה מקומית, אשר טיפלה בחינם בחיילים הונגרים פצועים ובאזרחי האזור.
ביוגרפיה > פעילותו להצלת יהודים בזמן מלחמת העולם השנייה

ירציאן פתח את המרפאה בבניין תחת הגנתה של השגרירות השוודית, והשתמש בה כדי להחביא כמה שיותר יהודים. בסך הכל הסתתרו במרפאה של ירציאן כ-440 יהודים, ביניהם 40 רופאים יהודיים להם סיפק ירציאן מסמכים אריים מזויפים. המרפאה למעשה תפקדה כבית חולים לכל דבר, וטיפלה בחיילים הונגריים פצועים ובאזרחי האזור בחינם.
למרות עדויות רבות לכך שארה ירציאן מסתיר יהודים בבית החולים שלו, מפלגת צלב החץ הניחה לו לנפשו. לסזלו נאגי, שכיהן כמזכיר בית החולים ויד ימינו של ירציאן, שמר רשימות מפורטות של כלל אספקת בית החולים. רשימותיו כללו פירוט מדוקדק, ולא הותירו מקום לחשד בקשר להסתרת היהודים. הסדר המופתי, בשילוב עם התדמית הפטריוטית של בית חולים לחיילים, הגנו על המוסד ודייריו לזמן מה.
אחת הנשים שהציל, אילבי פרנק, ספרה שכשנפגש עם שר הפנים כדי לקבל את האישור להקמת בית החולים, ירציאן גנב ממשרדו חותמות וניירות החתומים בידו, בהם השתמש לאחר מכן לזיוף מסמכים וצווים שהגנו על היהודים המסתתרים בבית החולים. ביחד זייפו נאגי וירציאן צו ממפלגת צלב החץ לפיו יש לבית החולים אישור מיוחד להעסיק רופאים יהודיים לטובת העם ההונגרי.
ב-2 בינואר 1945 הלשין אחד השכנים על הימצאותם של היהודים בבניין. הפשיסטים נכנסו לבית החולים ואספו את כולם בחצר. האנשים אספו את דבריהם והתכוננו לברוח, אך לפני שעשו זאת הגיע ארה ירציאן לזירת האירוע לבוש במדיו הנאציים, ואמר לפשיסטים לא לעשות דבר עד שידבר עם מפקדים בדרג גבוהה יותר. הוא חזר לבית החולים ובידיו מסמך לפיו על הפשיסטים לעזוב, מפני שבית החולים ממוקם על טריטוריה מוגנת ופועל למען הממשלה, חתום בידי השר. לאחר מעשה התוודה ירציאן בפני בעלה של אילבי כי לא מצא את השר בזמן כדי לבקש את עזרתו. הוא פשוט לקח את אחד הדפים החתומים שגנב כמה חודשים קודם לכן ממשרדו, כשחיכה לאישור על תוכניות המרפאה, וכתב את המסמך בעצמו.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

עם כניסת הצבא האדום לבודפשט, נעצר ירציאן - למרות פעילותו להצלת היהודים, שכן רשמית הוא היה חייל הונגרי ששירת תחת הוראות הנאצים. ירציאן הוחזק במעצר בידי רשויות המודיעין הסובייטיות במשך שישה חודשים. במעצר פגש סוהר ממוצא ארמני, שיעץ לו לא להודות באשמת דבר, עצה שבעזרתה בסופו של דבר השתחרר.
ירציאן עבר לגור בווינה בתחילת שנות השישים של המאה ה-20. הוא מת ב-2010, בן 92.
ירציאן היה נשוי ואב לשניים: בת ושמה סופיה, על שם אמו, ובן ושמו ארה ג'וניור, על שם אביו.
הכרה והנצחה

האנשים שארה ירציאן הציל ביקשו מהממשלה ההונגרית להכיר בגבורתו, אך לשווא. ב-26 בפברואר 1981 הכריז יד ושם על ארה גיורגי ירציאן כחסיד אומות העולם.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Mirzoyan, Gayane, Saviors In History: Ara Jeretzian, Aurora Prize For Awakening Humanity
↑  ארה ירציאן, באתר יד ושם (באנגלית)
↑  ריאיון עם אלבי פרנק, ניצולת שואה, באתר יוטיוב
↑  Ara Jeretzian, Armenian Righteous Among the Nations
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2016045961  VIAF: 10146095185100371309   WorldCat (עם VIAF): 10146095185100371309