stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סמארה מורגן

| --- | --- |

סמארה מורגן מגולמת על ידי השחקנית דווי צ'ייס (אנ') בסרט הצלצול
 שם סרט:  הצלצול  הצלצול (סרט קצר)  הצלצול 2  הצלצול 3
 הופעה ראשונה:  הצלצול
 הופעה אחרונה:  הצלצול 3
 מספר הופעות:  4
 גילום הדמות:  דווי צ'ייס (אנ') (אנושית).  בוני מורגן (אנ') (רוח נקמנית).
 מידע
 כינויים:  הילדה מהקלטת
 סטטוס:  נולדה מחדש כג'וליה
 גיל:  8
 תאריך לידה:  1970
 מקום לידה:  מנזר
 גזע:  בת אדם (לשעבר) רוח נקמנית (הווה)
 מין:  נקבה
 כוחות:  יכולת הקרנת חזיונות למוחם של אנשים.  הריגה בעזרת מבט.  גמישות.  טלפורטציה.  מעבר בין העולם שלנו לעולם של "הקלטת" וחזרה.
 מקום מגורים:  באר מים
 תאריך פטירה:  1978
 מקום פטירה:  באר מים שממוקמת באתר הנופש "הרי שאלטר"
 סיבת המוות:  נלכדה בבאר מים אטומה והורעבה במשך שבוע
 דמויות קשורות
 משפחה:  אוולין אוסריו (אם ביולוגית, חיה)  גלן בורק (אב ביולוגי, מת)  ריצ'רד מורגן (אב מאמץ, מת)  אנה מורגן (אם מאמצת, מתה)
 אויבים:  רייצ'ל ואיידן קלר (הצלצול, הצלצול 2)  ג'ייק פירס (הצלצול (סרט קצר))  ג'וליה והולט (הצלצול 3)
סמארה מורגן היא דמות האנטגוניסט בסדרת סרטי האימה "הצלצול" שהם בעצמם עיבוד אמריקאי לסרטי "רינגו" היפניים. דמותה של סמארה היא עיבוד אמריקאי לדמותה של סאדאקו יאממורה, האנטגוניסטית בסדרת סרטי "רינגו".
בסרט הראשון השחקנית דווי צ'ייס (אנ') מגלמת את סמארה ואילו בסרט הקצר, בסרט השני והשלישי מגלמת אותה השחקנית והפעלולנית בוני מורגן (אנ').
השחקנית דווי צ'ייס (אנ') גילמה את סמארה האנושית בסרט "הצלצול"
ביוגרפיה בדיונית > לידה

סמארה היא בתם של הכומר גלן בורק ואישה בשם אוולין. כאשר אוולין הייתה צעירה, גלן בורק, הכומר העירוני בעיירה "סקרמנט ואלי" כלא אותה בחדר נעול במרתף הכנסייה ואנס אותה. בסופו של דבר אוולין נכנסה להיריון והצליחה לברוח מכלאה בחודש השמיני להריונה. לפני צאת הסרט השלישי בסדרה, רבים האמינו שאביה הביולוגי של סמארה הוא שד האוקיינוס.
סמארה נולדה עם כוחות טלפתיים חזקים ועם היכולת לצרוב תמונות בראשם של האנשים סביבה. אוולין הגיעה עם סמארה למנזר וזכתה למקלט, אך במהרה ניסתה להטביע את התינוקת בטענה שהתינוקת ביקשה ממנה לעשות כך. הנזירות הבחינו בכך בזמן ועצרו אותה. אוולין נשלחה לבית חולים פסיכיאטרי וסמארה אומצה על ידי הזוג ריצ'רד ואנה מורגן, זוג מגדלי סוסים מהאי מוסקו שבוושינגטון.
ביוגרפיה בדיונית > החיים אצל הזוג מורגן

כבר מצעירותה סמארה הפגינה ריחוק מהוריה וחוסר יכולת לישון. במהרה, אמה אנה החלה לקבל חזיונות מזעזעים לראשה והאשימה בכך את הילדה. כתוצאה מכך ריצ'רד בנה לסמארה חדר שינה מאולתר באסם בחווה שם סמארה העבירה את זמנה בצפייה בטלוויזיה. סמארה, מתוך התקף קנאה נעזרה בכוחותיה כדי לגרום לסוסים בחווה למות מתוך מחשבה שאמה העדיפה אותם על פניה. הזוג מורגן ניסו לקחת את סמארה לטיפול פסיכיאטרי וטיפול נגד הפרעות שינה, אך הטיפולים לא הצליחו להסביר במה מדובר. במהלך הטיפולים מתברר שסמארה לא מתכוונת לפגוע בבני משפחתה, אך היא פוגעת בהם ולצערה זה לא ייפסק, מה שאומר שבילדותה סמארה לא הצליחה לשלוט היטב בכוחותיה. גם תושבי האי האחרים סבלו מכוחותיה של סמארה.
ביוגרפיה בדיונית > מוות והפיכתה לרוח נקמנית

בשלב מסוים משפחת מורגן יצאה לחופשה באתר הנופש "הרי שאלתר" ובמהלכה אנה דחפה את סמארה לתוך באר מים ולאחר מכן התאבדה מקפיצה מצוק. סמארה נשארה בחיים, אך נלכדה בבאר והצליחה לשרוד שבוע ללא אוכל ומים ולבסוף מתה. אתר הנופש (שלא ידע שסמארה נמצאת בבאר) אטם את הבאר ובנה מעליה בקתת נופש. לאחר מכן רוחה של סמארה פיתחה פוביה ממים.
עם מותה, סמארה חזרה כרוח נקמנית והצליחה לשקף את זעמה בעזרת סדרת קטעים מצולמים שאותם היא צרבה בעזרת כוחותיה לתוך קלטת וידאו ושחררה אותה לאוויר העולם. כל אדם שצופה בקלטת מקבל שיחת טלפון מסמארה שבה הצופה מבין שהוא ימות תוך שבוע. לאחר שבוע רוחה של סמארה יוצאת ממסך הטלוויזיה הקרוב ביותר לקורבן ובעזרת מבטה בלבד היא גורמת לו להתקף לב ולעיוות בפנים.
ביוגרפיה בדיונית > הצלצול

כמה שנים לאחר מכן עיתונאית מסיאטל בשם רייצ'ל קלר שחקרה את מותה של אחייניתה ואת הקלטת, הצליחה לחלץ את גופתה של סמארה מהבאר ושלחה אותה לקבורה ראויה, אך הקללה המשיכה להתקיים למרות זאת וגרמה למותו של נוח, אביו של איידן (בנה של רייצ'ל). רייצ'ל מבינה שהקללה היא כמו נגיף ששורד בעזרת התפשטות ושאפשר להינצל מהקללה אם מכינים עותק מהקלטת ומראים אותה לאדם אחר. איידן, בנה של רייצ'ל גם הוא צפה בקלטת ורייצ'ל מבינה שכדי להצילו עליו להכין עותק ולהראות אותו לאדם אחר.
ביוגרפיה בדיונית > הצלצול (הסרט הקצר)

איידן ורייצ'ל מכינים עותק מהקלטת ובמהרה הקלטת מתפשטת בקרב ערים אחרות בארצות הברית. אנשים שהתוודעו לקלטת המקוללת הקימו קבוצות חברתיות הקשורות לנושא ומאתגרים את עצמם לראות את הקלטת ולהחזיק מעמד כמה שיותר זמן עד שהם מכינים עותק ומעבירים אותו לאדם הבא, וכך ניצלים מהקללה.
ביוגרפיה בדיונית > הצלצול 2

בשלב מסוים סמארה ניסתה להשתלט על גופו של איידן, בנה של רייצ'ל (ובמהלך הסרט מתגלה שגם על ילדים נוספים), אך נכשלה בכך בזכות מאבקה של רייצ'ל. רייצ'ל מצליחה להיכנס לעולם האפרורי שבקלטת ונועלת את סמארה בבאר, מאמינה שהיא שמה לקללה סוף.
ביוגרפיה בדיונית > הצלצול 3

עשור לאחר מכן, מתגלה שסמארה המשיכה להפיץ את הקללה שלה, הפעם בעזרת סרטון ויראלי ולא כקלטת וידאו. הולט, תלמיד מכללה מצטרף לקבוצה בשם "השבעה" שאותה הקים פרופסור בשם גבריאל הרוצה לחקור בעזרת הסרט מה קורה לנשמה לאחר המוות. הקבוצה עושה זאת בעזרת הצפייה בסרט המקולל בתורות (בדומה לעלילת הסרט הקצר).
ג'וליה היא בת זוגו של הולט הנוסעת למכללה שבה הולט לומד לאחר שהוא לא עונה לה בטלפון, מגלה אודות הסרט ומחליטה לצפות בו במטרה להציל את הולט המקולל. אך כאשר היא מנסה להעתיק את הסרט שלה ולהעבירו לאדם אחר מתברר שהסרט שלה שונה מהסרט המקורי ומכיל קטעים נוספים שלא קיימים בסרט המקורי. ג'וליה והולט נוסעים לסקרמנט ואלי (היכן שסמארה נקברה לאחר אירועי הסרט הראשון) ולומדים מאדם עיוור בשם גלן בורק, שמתברר כאביה הביולוגי של סמארה על מקורותיה. ג'וליה מגלה את גופתה של סמארה מוסתרת בתוך קירות הבית של גלן ולאחר מאבק בו מצליחה לשרוף את גופתה.
לבסוף מתברר שהדבר לא עצר את הקללה, אלא גרם לסמארה להיוולד מחדש בגופה של ג'וליה ולסרט המקולל להמשיך להפיץ עצמו לאנשים אחרים ללא שליטה.
מאפיינים

בהיותה בחיים, סמארה תוארה כילדה שקטה ומוזרה. כתינוקת, היא לא בכתה מעולם, מלבד הרגעים שאמה ניסתה לרחוץ אותה. בהמשך, סמארה גדלה לילדה מופנמת בעלת אופי זדוני, שלא מסוגלת לשלוט היטב בכוחותיה שהחלו להתפתח.
כרוח נקמנית, סמארה לבושה בכתונת לילה לבנה ובעלת שיער שחור וארוך המסתיר את פניה. בנוסף ליכולתה להרוג אדם במבט, סמארה מאופיינת בגמישות בגפיה ומסוגלת לטפס על קירות. לאחר היווצרות הקלטת המקוללת, סמארה מסוגלת לשגר עצמה ממכשירי טלוויזיה (ובהמשך גם מטלפונים חכמים) לחדר בו נמצא הקורבן.
עונת 1994/1995 בליגה הלאומית

| --- | --- |
 תקופת התחרות:  27 באוגוסט 1994 – 27 במאי 1995 (274 ימים)
 מספר משתתפות:  16
 הזוכה:  מכבי תל אביב
 מספר משחקים:  240
 מספר שערים:  706 (2.94 בממוצע למשחק)
 מלך השערים:  ישראל חיים רביבו, עמיר תורג'מן (17 שערים)
 השחקן המצטיין:  ישראל חיים רביבו
 → 1993/19941995/1996 ←
 
עונת 1994/1995 בליגה הלאומית הייתה העונה ה-39 של הליגה הלאומית כליגת הכדורגל הבכירה בישראל.
על ניצחון במשחק הוענקו שלוש נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו. הליגה כללה 16 קבוצות ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 15 משחקים כל אחד - 30 מחזורים בסה"כ. הקבוצות שעלו לליגה הלאומית לעונת 1994/1995 היו הפועל בית שאן, בית"ר תל אביב ועירוני ראשון לציון. בתום העונה סיימה מכבי תל אביב במקום הראשון וזכתה באליפות. המבקיעים המצטיינים של העונה היו חיים רביבו ממכבי חיפה ועמיר תורג'מן ממכבי עירוני אשדוד עם 17 שערים כל אחד.
בסיום העונה מכבי עירוני אשדוד ומכבי נתניה ירדו ליגה. הקבוצות שעלו לליגה הלאומית לעונת 1995/1996 היו מכבי יפו והפועל כפר סבא.
טבלת הליגה

| מיקום | קבוצה | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה | הפרש שערים | נקודות | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | מכבי תל אביב | 30 | 19 | 6 | 5 | 59 | 27 | 32 | 63 | העפילה לשלב מוקדמות ליגת האלופות |
| 2 | מכבי חיפה | 30 | 17 | 7 | 6 | 68 | 34 | 34 | 58 | העפילה לשלב המוקדמות גביע אירופה למחזיקות גביע |
| 3 | הפועל באר שבע | 30 | 14 | 8 | 8 | 54 | 39 | 15 | 50 | העפילה לשלב מוקדמות גביע אופ"א |
| 4 | הפועל תל אביב | 30 | 10 | 15 | 5 | 40 | 32 | 8 | 45 | העפילה לשלב מוקדמות גביע אופ"א |
| 5 | הפועל פתח תקווה | 30 | 12 | 8 | 10 | 42 | 36 | 6 | 44 | העפילה לשלב הבתים גביע האינטרטוטו |
| 6 | בית"ר ירושלים | 30 | 12 | 8 | 10 | 42 | 36 | 6 | 44 | העפילה לשלב הבתים גביע האינטרטוטו |
| 7 | צפרירים חולון | 30 | 13 | 5 | 12 | 56 | 56 | 0 | 44 |  |
| 8 | מכבי פתח תקווה | 30 | 7 | 14 | 9 | 40 | 41 | 1- | 35 |  |
| 9 | עירוני ראשון לציון | 30 | 7 | 13 | 10 | 39 | 44 | 5- | 34 |  |
| 10 | בני יהודה תל אביב | 30 | 8 | 10 | 12 | 43 | 39 | 4 | 34 |  |
| 11 | בית"ר תל אביב | 30 | 10 | 4 | 16 | 43 | 60 | 17- | 34 |  |
| 12 | הפועל בית שאן | 30 | 8 | 10 | 12 | 30 | 50 | 20- | 34 |  |
| 13 | הפועל חיפה | 30 | 8 | 9 | 13 | 45 | 51 | 6- | 33 |  |
| 14 | מכבי הרצליה | 30 | 8 | 9 | 13 | 30 | 49 | 19- | 33 |  |
| 15 | מכבי עירוני אשדוד | 30 | 7 | 11 | 12 | 42 | 52 | 10- | 32 | ירדו ליגה |
|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  | ירדו ליגה |
| 16 | מכבי נתניה | 30 | 7 | 9 | 14 | 33 | 50 | 17- | 30 |  |
סיפט פוג'יץ'

סיפט פוג'יץ' (בבוסנית: Sifet Podžić; נולד ב-1 במאי 1959) הוא גנרל בוסני בדימוס, אשר שימש כראש המטה המשותף (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות המזוינים של בוסניה והרצגובינה בין השנים 2006–2008. לאחר סיום הקריירה הצבאית שלו הצטרף לפוליטיקה, ושימש כשר ההגנה בין 2019-2023.
ביוגרפיה

פוג'יץ' נולד בז'פה ב-1 במאי 1959. ב-1978 הוא התגייס לצבא היוגוסלבי העממי. עם הכרזת העצמאות של בוסניה והרצגובינה ב-1992, הוא הצטרף לצבא הרפובליקני של בוסניה והרצגובינה והשתתף במלחמת בוסניה. ב-1995, בעקבות סיפוח הקהילה הקרואטית של הרצג-בוסניה, אל תוך הפדרציה של בוסניה והרצגובינה, הפך הצבא הרפובליקני לצבא הפדרלי, ופוג'יץ' מונה למפקד הקורפוס ה-5 שלו. ב-2004, בעקבות איחוד הפדרציה עם רפובליקה סרפסקה, הוקמו הכוחות המזוינים של בוסניה והרצגובינה. בתחיל 2006 מונה פוג'יץ' לראש המטה המשותף (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות המזוינים וכיהן בתפקיד עד 20 ביולי 2008.
ב-2013 הצטרף פוג'יץ' למפלגת החזית הדמוקרטית וב-15 בינואר 2015 הוא נבחר לבית העם. ב-23 בדצמבר 2019 הוא נקרא לשמש כשר ההגנה בממשלתו של דניס זוויזדיץ' (אנ'). ב-25 בינואר 2023 הוא עזב את שני תפקידיו בעקבות הקמת הממשלה החדשה בראשותה של בוריאנה קריסטו.
עבד א-רחמן השני

עבד א-רחמן השני (בערבית: عبد الرحمن الثاني, ידוע גם בכינוי عبد الرحمن الأوسط; 792–852) היה האמיר האומיי הרביעי של קורדובה באל-אנדלוס משנת 822 ועד מותו. עבד א-רחמן היה לוחם נמרץ ויעיל ושימש כפטרון לאמנויות והשכלה. בתקופתו החל תור הזהב של ספרד המוסלמית.
ביוגרפיה

עבד א-רחמן נולד ב-792 בטולדו, בנו של האמיר אל-חַכְּם הראשון. בצעירותו השתתף ב"טבח התעלה", בו נטבחו 72 אצילים ומאות מלווים במהלך משתה, בפקודת האמיר אל-חכּם.
הוא ירש את אביו כאמיר קורדובה בשנת 822 ובמשך 20 השנים הבאות נלחם כמעט ברצף באלפונסו השני, מלך אסטוריאס, שאת התקדמותו דרומה הצליח לעצור. בשנת 825, הקים עיר חדשה, מורסיה, אותה יישב בנאמניו הערבים כדי להבטיח יציבות. בשנת 835, התמודד עם מרד בעיר מרידה ובנה בה מבצר גדול. ב-837 דיכא מרד של נוצרים ויהודים בטולדו באמצעים דומים. הוא הוציא צו לפיו נאסר על הנוצרים לחפש מות קדושים, וערך סינוד נוצרי לאסור מות קדושים.
בשנת 839 או 840 שלח עבד א-רחמן משלחת לקונסטנטינופול בהובלת המשורר והדיפלומט יחיא אל-ע'זאל (אנ') במטרה לכרות ברית עם הביזנטים נגד העבאסים.
בשנת 844, עבד א-רחמן הדף מתקפה של ויקינגים שירדו מהאוניות בקדיס, כבשו את סביליה (למעט המצודה שלה) ותקפו את קורדובה עצמה. לאחר מכן הוא בנה צי וארסנל ימי בסביליה כדי להדוף פשיטות עתידיות. ייתכן שהוא שלח את אל-ע'זאל לשגרירות שנייה לוויקינגים באירלנד לאחר מכן.
הוא נענה לבקשותיו של גיום מספטמניה לסיוע במאבקו נגד קרל הקירח שתבע אדמות שחשב גיום כשלו.
עבד א-רחמן היה מפורסם בזכות תוכנית הבנייה הציבורית שלו בקורדובה, ביניהן הרחבת המסגד הגדול של קורדובה. הוא היה מעורב גם בהוצאתם להורג של "אנוסי קורדובה", והיה פטרונו של המלחין הדגול זיריאב.
מת בקורדובה בשנת 852. את מקומו ירש בנו, האמיר מוחמד הראשון.
הערות שוליים

1 2  "'Abd ar-Rahman II". Encyclopædia Britannica. Vol. I: A-Ak - Bayes (15th ed.). Chicago, IL: Encyclopædia Britannica, Inc. 2010. pp. 17. ISBN 978-1-59339-837-8.
↑  Thorne, John (1984). Chambers biographical dictionary. Edinburgh: Chambers. ISBN 0-550-18022-2.
↑  The Inheritance of Rome, Chris Wickham, Penguin Books Ltd. 2009, מסת"ב 978-0-670-02098-0. p. 341.
↑  El-Hajji, Abderrahman. ""Andalusian Diplomatic Relations with the Franks during the Umayyad period"". Islamic Studies. 6: 27–28.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb144890278 (data)  GND: 12431094X  ISNI: 0000 0000 3777 5425  LCCN: n2003058352  SUDOC: 088615065  TDVİA: abdurrahman-ii  VIAF: 23070940   WorldCat (עם VIAF): 23070940 
פסל עבד א-רחמן השני במורסיה, ספרד
סרגיי מיכאלקוב

| --- | --- |

 לידה:  28 בפברואר 1913 (יוליאני) מוסקבה, מחוז מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  27 באוגוסט 2009 (בגיל 96) מוסקבה, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מוקד פעילות:  האימפריה הרוסית, רוסיה, ברית המועצות, הרפובליקה הרוסית 
 תקופת הפעילות:  1928–2003 (כ־75 שנים) 
 זרם:  ריאליזם סוציאליסטי 
 סוגה:  טור שירי, פובליציסטיקה, מחזה, משל, פואמה 
 שפה מועדפת:  רוסית 
 בן או בת זוג:  נטליה קונצ'לובסקייה (1936–1988) 
 צאצאים:  אנדריי קונצ'לובסקי, ניקיטה מיכאלקוב 
 פרסים והוקרה:  פרס ברית המועצות (1978)  עיטור הכוכב האדום (1943)  עיטור הידידות בין העמים (1993)  עיטור הדגל האדום של העמל (1967, 1988)  Golden Calf (1985)  פרס לנין (1970)  פרס סטלין, דרגה 2 (1942)  מסדר הידידות (25 בנובמבר 1988)  פרס סטלין, דרגה 2 (1950)  פעיל מצטיין באמנויות  של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית של רוסיה (1967)  העיטור על השירות למען המולדת דרגה שנייה (2003)  עיטור מהפכת אוקטובר (1971)  עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה דרגה ראשונה (1985)  פרס סטלין, דרגה 2 (1941)  עיטור לנין (1939, 1963, 1973, 1983)  עיטור הדגל האדום (1945)  עיטור הכבוד של הפדרציה הרוסית (1998)  גיבור העמל הסוציאליסטי (1973)  מסדר אנדרו הקדוש (2008)  מסדר החיוך  מדליה להנצחת 800 שנים לייסוד מוסקבה  מדליה להנצחת 70 שנה לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה להנצחת 20 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  מסדר הרפובליקה העממית של בולגריה  כוכב ידידות העמים  עיטור אות הכבוד  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין  מסדר קירילוס ומתודיוס  מדליה להנצחת 50 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה לציון 60 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה להנצחת 30 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941-1945  מדליה להנצחת 40 שנים לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941־1945  מדליה להנצחת 850 שנים לייסוד מוסקבה  מסדר סרגיוס הקדוש מראדונז', דרגה 2  מדליית "ההגנה על סבסטופול"  מדליית "כיבוש בודפשט"  מדליית "כיבוש וינה"  מדלייה "על הגנת אודסה"  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  מסדר ההצטיינות בתרבות של פולין  מדליה על שם ז'וקוב  מדליית אושינסקי  מדליה על שחרור פראג  מדליית ותיק העמל  מדליה להנצחת 60 שנים לניצחון במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדליה לציון 50 שנה למהפכה המונגולית  מדליית קרופסקיה  מדליה להנצחת 50 שנים לניצחון במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדליית אלכסנדר פדייב  מסדר סרגיוס הקדוש מראדונז' 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
סרגיי מיכאלקוב (ברוסית: Серге́й Влади́мирович Михалко́в; ‏13 במרץ 1913 - 27 באוגוסט 2009) היה משורר סובייטי, מחבר המנון ברית המועצות והמנון הפדרציה הרוסית ושירי ילדים. לכבוד יום הולדתו ה-95 הוענק למיכאלקוב עיטור אנדריי הקדוש - העיטור הגבוה ביותר ברוסיה. בנוסף לכך הוא זכה בעיטורים ופרסים רבים נוספים. במהלך השנים הוא כתב מספר רב של שירי ילדים, מחזות, משלים ותסריטים לסרטים.
ביוגרפיה

סרגיי מיכאלקוב נולד במוסקבה למשפחת פקידים. בהתאם לגרסת המשפחה שפורסמה לאחר התפרקות ברית המועצות הם צאצאים של משפחת אצולה מהמאה ה-15.
כבר בגיל 9 החל מיכאלקוב הצעיר בכתיבת שירים. ב-1927 עברה המשפחה לעיר פיאטיגורסק במחוז סטברופול. לאחר סיום בית הספר חזר מיכאלקוב למוסקבה ועבד בעבודות מזדמנות שונות. ב-1933 הוא החל לעבוד בעיתון איזבסטיה ובמקביל, החל בפרסום שירים בעיתונים וירחונים שונים.
ב-1935 פרסם מיכאלקוב את שיר הילדים המפורסם שלו, "דוד סטיופה" (Дядя Стёпа), על שוטר שעוזר לילדים. ב-1937 הוא פרסם בעיתון פראבדה את השיר "סבטלנה" שמצא חן בעיני יוסיף סטלין. בשנים 1935–1937 למד מיכאלקוב במכון לספרות במוסקבה. הוא המשיך בפרסום שירים ומשלים ובהדרגה זכה לפופולריות רבה. ב-1939 הוא עוטר בעיטור לנין על עבודתו הספרותית.
ב-1936 התחתן מיכאלקוב עם נכדתו של הצייר וסילי סוריקוב וביתו של פיוטר קונצ'אלובסקי. לזוג נולדו שני ילדים שעשו קריירה בבמאות קולנוע: ניקיטה מיכאלקוב ואנדריי קונצ'לובסקי. אשתו נטליה נפטרה ב-1986 וב-1997 נישא מיכאלקוב בשנית.
בזמן מלחמת העולם השנייה היה מיכאלקוב כתב של מספר עיתונים. ב-1942 הוא זכה בפרס סטלין עבור תסריט לסרט על חיי אחיות המטפלות בפצועי מלחמת החורף (מול פינלנד ב-1939–1940). לאחר המלחמה כתב מיכאלקוב מספר מחזות לתיאטרון ילדים וכתב תסריטים לסרטים מצוירים ולסרטים עלילתיים. ב-1962 הוא יזם הקמת ירחון סאטירי שהיה מוקרן בבתי קולנוע. במשך שנים רבות הוא היה העורך הראשי של הירחון וכתב תסריטים למספר קטעים שלו.
החל משנות ה-60 היה עסקן ספרותי וחבר מזכירות של ארגון הסופרים הסובייטים. גם לאחר פירוק ברית המועצות היה מיכאלקוב חבר במזכירות ארגוני הסופרים.
מיכאלקוב נפטר בשנת 2009 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
עבור פעילותו הספרותית זכה מיכאלקוב ארבע פעמים בפרס ברית המועצות, פרס לנין (1970), ארבע פעמים בעיטור לנין ובעיטורים רבים נוספים.
יחסים עם שלטונות

ב-1944 היה מיכאלקוב בין מחברי המילים להמנון ברית המועצות. המילים קיבלו את אישורו של יוסיף סטלין וכללו דברי שבח לזכותו ולפועלו. ב-1977 כתב מיכלקוב גרסה חדשה בה נמחק כל אזכור של סטלין והוכנסו דברי שבח למפלגה הקומוניסטית. בשנת 2000 פורסמה גרסה חדשה, שכללה הפעם אזכור של רוסיה כמדינה נוצרית אורתודוקסית. מיכאלקוב אף ציין שלאורך כל השנים היה נוצרי מאמין.
ב-1946 היה מיכאלקוב שותף פעיל במערכה לגינוי מספר סופרים ומשוררים. בשנים 1948–1949 הוא כתב מספר יצירות המתארות את המאבק נגד קוסמופוליטיות כמערכה נדרשת. ב-1960 הוא פרסם שיר בגנות בוריס פסטרנק לאחר שפסטרנק קיבל פרס נובל לספרות. הוא פעל באופן עקבי נגד הדיסידנטים אלכסנדר סולז'ניצין, אנדריי סחרוב, ולדימיר בוקובסקי ועוד. גם בשנים האחרונות הוא הצדיק את פעילותו וציין שהדיסידנטים פעלו כנגד השלטון. ב-1991 היה מיכאלקוב בין הראשונים שתמכו בפוטש של אוגוסט.
גלריה

אנדרטה לסרגיי מיכאלקוב, ברחוב פוברסקאיה, במרכז מוסקבה.
בול דואר רוסי, לכבוד סרגיי מיכאלקוב.
סשה בראטיץ'

סשה בראטיץ' (נולד ב-29 באוגוסט 1981 ביגודינה, יוגוסלביה) הוא כדורסלן עבר סרבי בגובה 2.03 מ' ששיחק כפורוורד.
קריירה מקצוענית

בראטיץ' גדל במועדון הכדורסל ביאווק 72 הסרבי, בו שיחק באופן מקצועני בין השנים 1997–1999. לאחר מכן עבר לקבוצת הפאר הסרבית, הכוכב האדום בלגרד, ושיחק בה בין 1999–2001 ונטל עמה חלק גם במסגרות היורוליג וגביע ספורטה. הישג השיא שלו בקבוצה היה המקום השני בליגה היוגוסלבית בכדורסל.
בעונת 2001/2002 שיחק במדי רדינצ'קי בלגרד.
בעונת 2002/2003 שיחק במדי ז'לזניק בלגרד שסיימה במקום השני בליגה הסרבית באותה העונה וזכה ביחד איתה בגביע הסרבי בכדורסל.
בעונת 2003/2004 שיחק במדי אטלס בלגרד. בעונת 2004/2005 שיחק במדי לאבובי 063 מסרביה.
בקיץ של 2005 החליט לצאת לראשונה בקריירה שלו מגבולות סרביה, ולאחר שניהל מגעים עם מועדון הכדורסל היראקלס מליגת העל היוונית בכדורסל, חתם לבסוף לשחק את עונת 2005/2006 במדי הפועל גליל עליון מליגת העל בכדורסל של המאמן עודד קטש, בעיקר כחיזוק תחת חוק בוסמן ליורוצ'לנג' ממנו הודחה קבוצתו לאחר חמישה משחקים. בתום העונה רשם 16.5 נק' עם 65.7% משתיים וקלט 5.9 רב', כאשר קבוצתו מסיימת במקום החמישי בליגת העל.
בשל היכולת הטובה שגילה הוחתם בקבוצה גם לעונת 2006/2007, אולם בשל מלחמת לבנון השנייה ניסה לעזוב את הקבוצה במהלך הקיץ בטענה שהוא חושש לחייו וחתם בקבוצת חימיק יוז'ני מאוקראינה, אולם בוררות בינו לבין הקבוצה בפיקוח פיב"א אירופה חייבה אותו למלא את התחייבותו החוזית ולשוב לישראל לקבוצתו ששיחקה ביורוקאפ צ'אלנג'. בעונתו השנייה בקבוצה קלע 16.7 נק' עם 62.1% משתיים והוסיף 4.2 ריב' ו-1.9 אס'. שיא הקריירה של בראטיץ' בליגה הישראלית עומד על 38 נק', אותן קלע מול מכבי גבעת שמואל. בסיום העונה הקבוצה העפילה לפיינל פור וסיימה במקום הרביעי.
בקיץ של 2007 חתם במדי חימיק יוז'ני האוקראינית כפי שרצה עונה קודם לכן ושיחק במועדון עד 2009. ב-2007/2008 שיחק עם חימיק ביורוקאפ והצטיין עם 15.3 נק' ו-47.6% משלוש, שהעניקו לו כרטיס למשחק האולסטאר של היורוקאפ. בעונת 2008/2009 רשם ביורוצל'נג' ממוצעים של 13.2 נקודות (47% משלוש),4.7 ריבאונדים ו-1.8 אסיסטים ב-25 דקות משחק.
ב-14 בינואר 2010 הצטרף ביחד עם אנטוניו גרייבס להפועל חולון.
ב-9 ביולי 2010, לקראת עונת 2010/2011, חתם במדי מכבי חיפה, איתה שיחק גם במסגרת היורוצל'נג', אולם שוחרר מהקבוצה ב-31 בדצמבר 2010 והמשיך את חציה השני של העונה בא.א.ק. לרנקה מקפריסין.
בעונת 2011/202 שיחק במדי רדניצ'קי קרגוייבץ מסרביה.
את עונת 2012/2013 פתח במדי פני אינדוסטריס ממקדוניה אך שוחרר במהלך העונה לפני תום 2012, ושיחק את חלקה השני של העונה במדי מוניציפל פיטשט מרומניה, עמה זכה בגביע הרומני בכדורסל, עם זאת הקבוצה סיימה במקום ה-11 בליגה ונשלחה להתמודד על ההישארות בליגה בפלייאוף התחתון, הם ניצחו 0–3 את בי.סי. פארול קונסטנצה ונשארו בליגה הרומנית הראשונה. בתום העונה פרש מכדורסל מקצועני בטרם מלאו לו 32.
סשה גיטרי

| --- | --- |

 לידה:  21 בפברואר 1885 סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  24 ביולי 1957 (בגיל 72) פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות של מונמארטר 
 שם במה:  Jacques Lorcey 
 שם לידה:  Alexandre-Georges-Pierre Guitry 
 מדינה:  צרפת 
 מקום לימודים:  תיכון ז'אנסון-דה-סאי 
 בן או בת זוג:  Jacqueline Delubac (21 בפברואר 1935–5 באפריל 1939)  Yvonne Printemps (10 באפריל 1919–7 בנובמבר 1934)  Charlotte Lysès (14 באוגוסט 1907–17 ביולי 1918)  Geneviève Guitry (4 ביולי 1939–25 ביולי 1949)  Lana Marconi (25 בנובמבר 1949–24 ביולי 1957) 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד (1 באוקטובר 1923)  מפקד בלגיון הכבוד (31 ביולי 1936)  מפקד במסדר שארל הקדוש (16 במאי 1940)  קצין בלגיון הכבוד (13 בינואר 1931)  קצין במסדר לאופולד  קצין החינוך הציבורי  מפקד במסדר התהילה התוניסאי  מפקד במסדר פולוניה רסטיטוטה 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
סשה גיטרי בשנת 1931
סשה גיטרי, בשמו המלא אלכסנדר-פייר ז'ורז' גיטרי (בצרפתית: Sacha Guitry או Alexandre-Pierre Georges Guitry;‏ 21 בפברואר 1885 – 24 ביולי 1957), שחקן תיאטרון וקולנוע ומחזאי צרפתי.
ביוגרפיה

גיטרי נולד בסנקט פטרבורג, בירת האימפריה הרוסית, לזוג שחקנים צרפתים: לוסיין גיטרי (1860–1925), שחקן תיאטרון מפורסם ששיחק תשע שנים בתיאטרון מיכאילובסקי שבבירת רוסיה דאז, ורנה דלמאס דה פון-ז'סט, שנודעה גם כ"רנה דה פונטרי". סאשה, שזכה להיות בן סנדקות של הצאר אלכסנדר השלישי היה השלישי מבין שלושה בנים. בהיותו בן חמש שנים בלבד הופיע עם אביו כשחקן, לרבות הופעה בפני המשפחה המלכותית הרוסית. אחרי גירושי הוריו בעקבות הפרשיות הרומנטיות המרובות של לוסיין, הילד עבר לזמן מה לחזקת אמו. אולם האב חטף אותו באוקטובר 1889 ולקח אותו איתו לרוסיה. עד גיל 17 הוא הספיק לכתוב כ־120 מחזות. החל משנת 1918 מחזותיו הוצגו בפריז וזכו להצלחה רבה. בין מחזותיו "נונו" (1905), "דבירו" (1918) ו"ז'אן דה לה פונטן" (1922).
גיטרי נודע בחוגים החברתיים של פריז. הוא נישא לזמרת איבון פרנטאן, והם הופיעו יחד במסע הצגות בצפון אמריקה (ניו יורק, בוסטון, מונטריאול) והציגו בין היתר את מחזהו "מוצרט". גיטרי כתב תסריטים לקולנוע, והיה במאי ושחקן קולנוע. הוא ביים כ־30 סרטים ובהם: "מזל טוב" (1935) "סיפורו של נוכל" (1937), "פניני הכתר" (1938) ו"אירוע ממלכתי בורסאיי" (1953).
ב־1931 העניקה לו ממשלת צרפת את התואר "אביר לגיון הכבוד". בשנות כיבוש צרפת על ידי הנאצים המשיך גיטרי להיות פעיל בתיאטרון, תחת חסותם, ואף פרסם מעין שיר הלל למארשאל פטן. עם שחרור צרפת נעצר והואשם בשיתוף-פעולה. גיטרי הצליח להחלץ בעור שיניו, אך שמו הוכתם.
גיטרי נפטר ב־1957 ונקבר בבית הקברות של מונמארטר, במונמארטר שבצפון פריז.
תרבות קולעי הסלים

מפת התרבויות בדרום-מערב ארצות הברית ובצפון מקסיקו באלף הראשון לספירה. קולעי הסלים הם האבות הקדמונים של האנסאזי בחלק העליון של המפה
תרבות קולעי הסלים (באנגלית: Basketmaker culture) הייתה תרבות חומרית פרה-קולומביאנית בדרום-מערב ארצות הברית של ימינו. בני תרבות זו ישבו בדרום מדינות יוטה וקולורדו של ימינו, בצפון אריזונה, ובצפון ובמרכז ניו מקסיקו, בתקופה שבין שנת 1500 לפני הספירה ועד בערך שנת 750 לספירה, אז מתחילה תקופה המכונה "תקופת פואבלו I". התרבות הפרהיסטורית מכונה "קולעי הסלים" בשל כמות הסלים הגדולה שנמצאו באתרים ארכאולוגיים שמלפני 2,500 ועד לפני 1,250 שנים.
האנשים

מומיות שנמצאו במערות יבשות נשמרו היטב, והן מספקות תובנה על קולעי הסלים הקדמונים. הנשים היו בגובה מטר וחצי והגברים היו גבוהים מהן ב-8 עד 10 סנטימטרים. פניהם היו צרות וארוכות וגופם גוץ עד בינוני. גוון העור שלהם נע מחום כהה לחום בהיר ושערם ועיניהם היו חומים או שחורים. הגברים התקשטו בתסרוקות מפוארות והנשים לעיתים רחוקות. השיער של הנשים נגזז קצר. התגלו כמויות משמעותיות של חבלים עשויים משיער אדם שהגיע כנראה מהנשים כיוון שלגברים היו תסרוקות מפוארות.
קולעי הסלים נעלו סנדלים עשויים מסיבי יוקה ארוגים או רצועות של עלים. יש מעט ראיות לבגדים מלבד כמה אזורי חלציים שנמצאו באתרים ארכאולוגיים. נשים אולי לבשו סינרים בהזדמנויות מיוחדות. עורות או שמיכות עשויות סיבי יוקה ופרוות ארנבות נועדו כנראה לשמירת חום.
הן גברים והן נשים ענדו שרשראות, צמידים ותליונים עשויים מצדפים, אבן, עצם ופירות מיובשים. את הצדפים מהסוגים אוזן הים (הסוג Haliotis של חלזון הקרוי גם אָבָּלוֹן), חרוט (Conus) ו-Olivella מחוף האוקיינוס השקט הם השיגו באמצעות סחר חליפין.