stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהדות הרי האטלס
היסטוריה > ימי הביניים

בתקופת הרדיפות האנטי-יהודיות על ידי שושלת אל-מוואחידון במאות ה-12 וה-13, הגיעו חלק מהפליטים היהודים לאזור הרי האטלס הדרומיים, שכן אזור זה נשלט על ידי שבטים עצמאיים והשושלת לא הצליחה כנראה לאכוף בו את רצונה. גל נוסף של יהודים הגיע לאזור הרי האטלס עם גירוש ספרד במאה ה-15. אמנם רוב המגורשים פנו למרכזים העירוניים של צפון אפריקה, אך חלקם פנו גם לפנים הארץ. כך למשל, מספרי השאלות ותשובות (שו"ת) של רבנים מגורשי ספרד שהתיישבו באלג'יריה ניתן ללמוד על מגורשים מספרד שהתיישבו אף באזור הספר של הסהרה, בכפרים כגון בסכרא (אנ'), תוּקוּרת וארגלאן, וכמו כן באזור מזאב. עוד ידוע על התיישבות של מגורשי ספרד באזור דאדס שבהרי האטלס ובאזורים נוספים מכתביהם של כמה מהמגורשים שמשפחותיהם היגרו לאזורים אלה.
מסמכים מגניזת קהיר מעידים על כך שבימי הביניים היהודים באזור הרי האטלס היו גורם משמעותי בניהול המסחר הטרנס-סהרי. הגאוגרף המוסלמי יאקות (1229-1179) מציין שרוב הסוחרים בעמק דרעא בשנים 1200–1220 היו יהודים. בספר כתאב אל-איסתיבחאר פרי עטו של מחבר מוסלמי אנונימי בן המאה ה-13 נכתב כנגד היהודים והמעמד הרם שהם זכו לו. בין השאר נכתב:
אבל עתה הם הסוחרים שבכל המדינה מחזיקים בעושר ... ובדרעא אני עצמי ראיתי הרבה מהם שאומרים היו עליהם שהיה להם עושר רב ועמדה מכובדת.
רדיפות שושלת אל-מוואחידון לא פסחו על אזור דרעא, ושמו סוף לתקופת הפריחה הכלכלית בחורבן קשה. שיר שנמצא בגניזת קהיר מקונן על חורבנן של קהילות צפון אפריקה וספרד תחת שלטונם של אל-מוואחידון ומקדיש שורות רבות לקהילת דרעא. השיר מתאר כיצד שושלת אל-מוואחידון ניסתה תחילה לשכנע את היהודים להמיר את דתם לאסלאם, אך לאחר שסירבו לכך הם נקבצו והוצאו להורג. השיר כולל דברי שבח לקהילת דרעא ואבל רב על חורבנה.
היסטוריה > העת החדשה

בסוף המאה ה-18, קאדי מקומי תחת השליט מולאי יזיד רדף כמה מהקהילות היהודיות בהרי האטלס. בתקרית החמורה ביותר, הורה הקאדי לאסוף את הגברים היהודים מהכפר אופראן והותיר בפניהם את הבחירה בין התאסלמות למוות. 50 מהגברים היהודים בחרו להקריב את עצמם על קידוש השם. על אירועים אלה כתב הסופר אשר כנפו, אחד מצאצאי הקהילה, את הרומן ההיסטורי התינוק מאופראן.
בשנת 1891 נערך גירוש של יהודים משלושה כפרים בהרי האטלס. מספר המגורשים עמד על כ-700 יהודים. התגייסות בינלאומית בשיתוף של קהילות יהודיות אחרות החלה בניסיון לעזור להם. הקהילות היהודיות פנו למעצמות הבינלאומיות בריטניה וצרפת כחלק מהמאמץ לסייע למגורשים. הגירוש חל בחודשי החורף והפליטים מהכפרים סבלו קשות. השתדלנות הבינלאומית אצל סולטאן מרוקו והמושלים המקומיים גרמה לכך שהיהודים הורשו לבסוף לחזור לבתיהם.
במאה ה-19 סוחר מצליח בשם ר' מרדכי אבי סרור, שיצא מכפרו אקא שבדרום הרי האטלס לטימבוקטו, נהיה לרב הקהילה היהודית הזעירה בעיר ייחודית זאת, שהורכבה מיהודים מדרום מרוקו. גם בתקופה זאת היהודים שיחקו תפקיד חשוב במסחר הטרנס-סהרי.
החיים היהודים בהרי האטלס התאפיינו בניידות גבוהה. לעיתים קרובות קהילות חדשות הוקמו לאורך מסלולי מסחר חדשים על ידי מהגרים מקהילות אחרות. גם גירושים והגבלות, כגון איסור על יהודים לחיות באזור מסוים, גרמו למוביליות גבוהה.
היסטוריה > המאה ה-20

בראשית המאה ה-20 מספרם הכולל של יהודים באזור הרי האטלס עמד על 8,000-7,000 נפשות. מתוכם, קרוב ל-4,000 חיו בחמש עיירות למרגלות ההרים, ו4,000-3,500 אחרים חיו ביותר מ-90 רבעים (מלאחים) שונים בקרבת כפרים בֶּרְבֶּרִים. הכפרים היו מרושתים אחד לשני, כך שבקרבת כל כפר שכן לפחות כפר אחד נוסף במרחק של מספר שעות הליכה. יהודים על פי רוב לא הורשו להיות בעלי אדמה, אך היו יוצאי דופן לכך במספר כפרים ומספר קטן של יהודים עסקו בחקלאות, בעוד שרוב היהודים עסקו במלאכה ומסחר. בית הכנסת היה מרכז החיים הקהילתיים של יהודים בכפרים בהרי האטלס. בית הכנסת שימש גם כמקום לתלמוד תורה עבור הילדים והצעירים ("צלא"), ושם הם למדו תורה, תפילות, עברית וקרוא וכתוב. הרב המקומי היה מחנכם של הילדים והמדריך הרוחני של הקהילה כולה. רבנים אלה עמדו על קשר עם רבנים מהערים הגדולות של צפון אפריקה והתייעצו איתם בנושאים הלכתיים שונים, בעיקר עם המרכז היהודי במרקש. כמו כן הם ניהלו את הקשרים עם השד"רים מארץ ישראל שאספו תרומות. הרבנים המקומיים קיבלו את הכשרתם במרקש או באחת מהישיבות שהתקיימו בכפרים הגדולים יותר כגון איריל נורו שבעמק סוס, טידילי וקלאת אל-מגונה שבעמק דאדס. בין רבני האזור של התקופה נמנה מסעוד בן שבת.
החל משנות ה-30 של המאה ה-20, נפתחו בתי ספר מודרניים של ממשלת צרפת וכי"ח בקרב קהילות היהודיות באזור הרי האטלס, וגרמו למעבר מחינוך יהודי-מסורתי לחינוך צרפתי-מודרני עבור חלק ניכר מהילדים היהודים באזור. בתי הספר התקבלו בחשש התחלתי מצד הקהילות המקומיות, מפני האופי החילוני שלהם, אך עד מהרה חששות אלה שככו ועל פי רוב הקהילות אמצו את בתי הספר בהתלהבות רבה.
במהלך מלחמת העולם השנייה בכפרים שונים בהרי האטלס סבלו מפקידים צרפתיים אנטישמים. בכפרים מסוימים, כגון אזילאל, הוכרחו היהודים לבצע עבודות בכפייה עבור הרשויות הצרפתיות ובכפרים אחרים כגון אירפוד הוחרם רכוש יהודי.
קום מדינת ישראל עוררה התרגשות רבה בקרב היהודים בהרי האטלס ונתפשה כסוף הגלות. קהילות שלמות התעניינו לעלות לישראל, תוך התעקשות לעלות כקהילות ולא כיחידים. בתהליך שהגיע לשיאו במהלך שנות ה-50, קהילות שלמות מהרי האטלס עזבו ועלו למדינת ישראל הצעירה. מניעים נוספים שתרמו לבחירתם לעלות ארצה היו המצוקה הכלכלית שהחלה לאחר שברברים החלו לדחוק את רגלי היהודים מהמקצועות המסורתיים בהם הם עסקו, וחוסר היציבות והביטחון ששררו בהרי האטלס במהלך המאה ה-20. מיעוט קטן מקרב היהודים היגר לארצות אחרות ובעיקר לצרפת.
כמו רבים מהעולים מיהודי ארצות האסלאם, העולים מהרי האטלס שוכנו בישראל במושבים ובישובים חקלאיים פריפריאליים. אולם בעוד שרוב רובם של העולים מארצות האסלאם היו עירוניים ונתקלו בקשיים בהתמודדות עם המעבר לאורח החיים הכפרי-חקלאי בארץ, העולים מהרי האטלס הגיעו עם רקע בחיים כפריים שסייע להם להקים מושבים חקלאיים מוצלחים במדינת ישראל הצעירה, ומחקרים שבחנו מושבים של קהילות מהרי האטלס בארץ סיכמו שמדובר בעיקר בסיפורי הצלחה. דבר נוסף שעמד לזכות העולים מהרי האטלס היא העובדה שבמקרים רבים קהילות עלו לארץ בשלמותם ושימרו את החיים הקהילתיים בארץ, מה שהקל על תקופת ההתאקלמות בארץ החדשה.
יצירה תרבותית

בימי הביניים יצאו מספר מלומדים יהודים שזכו לשם בעולם היהודי מאזור עמק דרעא, ביניהם המשורר הקראי החשוב משה בן אברהם דרעי, והמלומד הרבני משה הדרעי שעליו מספר הרמב"ם שהוא היה מתלמידיו של ר' יוסף אבן מיגאש וכותב עליו דברי שבח באיגרת תימן לצד שלילת טענת נבואתו. משוררים יהודים נוספים שמוצאם מדרעא הם משה בן אדונים ויהודה ב"ר שמואל בן דרעא. בדרעא גם פעלו במאה ה-16 וכנראה עוד קודם לכן חוגים של מקובלים שנודעו במקורות יהודיים מארץ ישראל וצפון אפריקה כ"מקובלי דרעא" ו"מנהג דרעא". לפי פרופ' רחל אליאור דרעא היוותה מרכז קבלה חשוב שהטביע את חותמו על קהילות צפון אפריקה ואף מחוצה לה. את היווצרותה של דרעא כמרכז קבלי חשוב ניתן לייחס למספר גורמים. גורם אחד הוא הקשרים בין היישוב היהודי העתיק בדרעא לבין ספרד ופרובאנס בהן התחילה פעילות קבלית משמעותית החל מהמאה ה-12, מה שניכר בכך שספריהם של מקובלי דרעא ממשיכים מסורות קבליות ספרדיות וחלק מהמקובלים הם מגורשי ספרד בעצמם. גורם שני הוא הזיקה בין חוגי המקובלים בדרעא לחוגי המקובלים בארץ ישראל, לצד שימור מסורות קבלה קדומות יותר של דרעא עצמה. גורם נוסף הוא הקיום בסביבה מוסלמית-ברברית, שבאותן שנים התפתחה בקרבה תנועה מיסטית מוסלמית גדולה.
ר' משה קורדובירו, בכותבו על הגילוי מחדש של ספר הזוהר, כותב שהספר הגיע לראשונה לידי המקובלים בארץ ישראל מחכמים שישבו בדרעא, או מחכם שמוצאו בדרעא ועלה לארץ ישראל והתיישב בעיר צפת. בין מקובלי דרעא היה ר' דוד הלוי, ממגורשי ספרד שהתיישבו בעמק דרעא, ומחבר "ספר המלכות". הוא היה ראש של חוג מקובלים מגורשי ספרד שהתיישבו בדרעא, ובין תלמידיו היה ר' מרדכי בוזגלו מחבר הספר "מעיינות החכמה" העוסק בקבלת הצירופים. מקובלים נוספים פעלו גם בשאר קהילות הרי האטלס באותה תקופה, כגון ר' משה בן מימון אלבז מתארודאנת מחבר הספרים "היכל הקודש" ו"פרח שושן" ור' יצחק הכהן מחבר "גינת ביתן".
מעמדם המשפטי של היהודים

אזור הרי האטלס מיושב ברובו בבני הקבוצה האתנית בֶּרְבֶּרִים המשתייכים מבחינה דתית לאסלאם הסוני. החוקים שהסדירו את מעמד היהודים היו שילוב של החוק האסלאמי ושל החוקים השבטיים הבֶּרְבֶּרִים. מעמדם של היהודים בפועל השתנה במהלך ההיסטוריה והיה שונה אף בין כפר לכפר.
היהודים בהרי האטלס היו במעמד של בני חסות של השבט הברברי ששלט על האזור בו הם חיו או של משפחה מוסלמית-ברברית חזקה. בתור גורם א-שבטי בחברה שבטית, תפקידם של היהודים בחברה הברברית היה לנהל את המסחר ולספק את כלי המלאכה לשבטים הברברים השונים שעסקו בעיקר בחקלאות. מתוקף תפקידם החברתי היהודים זכו לרוב לביטחון יחסי, ופעמים רבות בתקופות של סכסוכים בין-שבטיים, היהודים היו היחידים שלהם היה מותר לחצות הלוך ושוב בין הגבולות השבטיים. נתינת חסות ליהודי נתפשה כסמל יוקרה לברבר נכבד, והיהודים, על אף מעמדם הנמוך, יכלו לשמור על דתם באדיקות. עם זאת, לעיתים פטרון ברברי היה עלול לפשוט על רכושו של בן החסות היהודי. על יהודים היה להיזהר לא להיתפש כמי שנוהגים בגאוותנות, ולהשלים עם מעמדם החברתי הירוד. כך למשל, הגברים היהודים בהרי האטלס לבשו לרוב גלימות לבנות, כאמצעי בידול מהביגוד הצבעוני של שכניהם המוסלמים. קבוצות סוחרים יהודים אמידים לעיתים העדיפו את הביגוד הצבעוני ואמצו אותו. התנהגות מסוג זה הייתה עלולה להיתפש כגאוותנות יתר, ולכן אותם סוחרים נפגעו לעיתים קרובות יותר מפשיטות של מוסלמים על רכושם.
לרוב היהודים חיו ברובע נפרד בתוך או מחוץ לכפר הברברי, ועל פי רוב אסור היה עליהם להיות בעלי אדמות, אלא הם נאלצו לשכור אדמות מברברים. מעמדם המשפטי של היהודים היה תלוי במידה מסוימת במערכת החוק המוסלמית, השריעה, בנוסח שבו היא הונהגה על ידי אנשי הדת המוסלמיים המקומיים. כך למשל, באזור הסוס הקאדים המוסלמים פסקו שהיהודים אינם זכאים להיות בעלי אדמה על בסיס הסברה שהם זרים לאזור. למרות זאת תהליכים מקומיים הביאו לכך שהיו מקרים שיהודים קיבלו לרשותם אדמה, דבר שעליו הקאדים המוסלמים התלוננו לשלטונות המרכזיים.
שפה

שפת הדיבור העיקרית של רוב יהודי האטלס הייתה ניב יהודי של שִלְחִית (תַשֶלְחִית) הידועה גם בשם ברברית יהודית. שלחית היא השפה הברברית המקומית ממשפחת השפות הברבריות שבה דוברים רוב תושבי הרי האטלס (באזורים מסוימים בהרי האטלס מדוברים גם ניבים אחרים של שפות ברבריות). בעבר היה נהוג לחשוב שזאת הייתה שפת דיבור בלבד בקרב היהודים ולא שפת כתיבה, אך החוקר חיים זעפרני מצא כתבים שונים, כולל הגדה של פסח, הכתובים בתשלחית באותיות עבריות. שפה יהודית זאת נמצאת כיום בסכנת הכחדה, ודוברים בה מספר אלפים בודדים של יהודים מבוגרים החיים כיום בעיקר בישראל. דוגמה לשפה זאת ניתן למצוא בתרגום הבא של ההגדה:
שפה נוספת שהייתה שפת דיבור מקובלת בקרב יהודי האטלס הייתה הערבית-המרוקאית היהודית, ורוב היהודים היו דו-לשוניים בתשלחית וערבית-מרוקאית. שכניהם הברברים של היהודים לעיתים קרובות לא דברו ערבית כלל, ולכן ערבית נחשבה באזורים מסוימים "שפה של היהודים". עם כניסתו של השלטון הצרפתי ופתיחתם של בתי ספר של כל ישראל חברים שלימדו בשפה הצרפתית גם שפה זאת החלה להיות נפוצה בקרב יהודי האטלס, בעיקר בקרב הדור הצעיר.
העברית הייתה שפת הקודש, שפת הכתיבה והיצירה התרבותית, ועל אף שלא הייתה זאת שפת דיבור יום-יומית היהודים למדו אותה מילדות למטרות תפילה וקריאה בכתבי הקודש. שירו המפורסם של המוזיקאי שלמה בר "אצלנו בכפר טודרא" מתאר את החגיגיות הרבה שקהילות יהודיות בהרי האטלס הקנו ללימודי האלפבית העברי לילדים בגיל 5, והשימוש בדבש כתמריץ חיובי בלימוד הילדים.
לקריאה נוספת

דויד פרץ, ניתוח השיר 'אצלנו בכפר טודרא', באתר "תרבות•il"
מיכאל אביטבול (עורך), קהילות ישראל בדרום המגרב, הוצאת יד בן צבי, ירושלים, תשמ"ב.
חיים זאב הירשברג, מארץ מבוא השמש, הוצאת הסוכנות היהודית, ירושלים, תשי"ז, עמ' 91–131.
שן צור, רשמים מביקור בכפרים היהודים בדרום מרוקו, הבקר, 5 באפריל 1953.
יהודה גרינקר, עלית יהודי אטלס (מרוקו), הוצאת ברית יוצאי מרוקו, תשל"ג.
משה בר-חן (אוחנה), בין האנשים הכחולים, הוצאת דיאלוג, 2009.
סיגל צזריהו, תהליכי שימור ושינוי במוזיקה של יהודי האטלס בישראל - טקס האחוואש, עבודת גמר לקראת תואר שני, אוניברסיטת תל אביב, 1999.
מאיר נזרי, קהילות תאפילאלת / סג'למאסא, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2013.
Dorothy Willner and Margot Kohls, Jews in the High Atlas Mountains of Morocco: A partial reconstruction, Jewish Journal of Sociology 4 (1962), pp. 207-241.
Harvey E. Goldberg, The Mellahs Of Southern Morocco: Report Of A Survay, The Maghreb Review 8, 3-4,1983, pp. 61-69.
Reconnaissance au Maroc, 1883-1884 by Charles de Foucauld pp. 398-402 (בצרפתית)
Daniel Schroeter. "Atlas Mountains (Morocco)." Encyclopedia of Jews in the Islamic World. Executive Editor Norman A. Stillman. Brill Online, 2014
יהודה קולודצקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1913 סקידל, בלארוס
 פטירה:  6 במרץ 2006 (בגיל 93 בערך) ו' באדר ה'תשס"ו המרכז הרפואי תל אביב ע"ש סוראסקי, ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין קריית שאול 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  ? – 6 במרץ 2006 
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבת היישוב החדש בתל אביב
 
הרב יהודה קולודצקי (מכונה: ר' יידל, או ראבּיל; 1913 – 6 במרץ 2006, ו' באדר ה'תשס"ו) היה ראש ישיבת היישוב החדש בתל אביב במשך כ-60 שנה.
ביוגרפיה

נולד בשנת 1913 בעיירה סקידל שליד גרודנה (כיום בלארוס). בצעירותו למד בישיבת שער התורה בגרודנה מפי ראש הישיבה הרב שמעון שקופ. בגיל 19 בערך התייתם מאביו. בתחילת מלחמת העולם השנייה שהה בווילנה, אולם הצליח לעלות לארץ ישראל בשנת ה'תש"א, 1941, באמצעות סרטיפיקט שהושג בשבילו על ידי אחיו, משה בארי (קולודצקי), שכבר התגורר בארץ. הרב קולודצקי היה בין השרידים הבודדים שניצלו מקרב בני הישיבה.
בישראל נישא לדבורה (נפטרה בח' בסיון תשע"ח, קיץ 2018), בתם של יונה ליפמן-מרגליות, חסיד ראדזין, ולאה אסתר, ואחותו של חוקר התלמוד והמדרש מרדכי מרגליות. התקרב לרבי אברהם ישעיה קרליץ, ה"חזון איש". התגורר בתל אביב והיה מיודד גם עם הרב שלמה גורן.
ביוגרפיה > בישיבת היישוב החדש

בתחילה שימש כר"מ ומשגיח בישיבה, וכאשר חלה ראש הישיבה, הרב ראובן טרופ, מילא הרב קולודצקי את מקומו. בתפקידו זה שימש כ-60 שנה. תקופת כהונתו הארוכה, ונוכחותו הדומיננטית מאוד בישיבה הפכו אותו לדמות שישיבת היישוב החדש הייתה מזוהה עמה לחלוטין במשך שנים רבות. בישיבה נלמדו לימודי קודש בשעות הבוקר והצהריים, ולימודי חול בשעות הערב, גישה שהייתה חלוצית באותה תקופה.
היה ידוע כבעל גישה חינוכית נוקשה (ראו להלן). חינוך התלמידים היה חשוב לו יותר מכל: הרב הקפיד למסור שיעור יום-יום, במשך עשרות שנים, עד לארבעה ימים בלבד לפני פטירתו.
הרב ייסד בישיבה מניין מתפללים מתושבי השכונה אשר התקיים בכל ימות השנה (ובפרט בזמני חופשות התלמידים). בין המתפללים נמנו מקורבו הרב מרדכי יעקב רידר, ר' שלמה טייץ, הרב ד"ר שאול הירשוביץ (מח"ס "שאלתי מעמו"), ר' יהודה פרנק (בנו של הרב צבי פסח פרנק), ר' שלמה גוטסגנדה, ר' ברוך גולדפינגר (ראש המועצה הדתית בתל אביב לאורך שנים), ר' שמאי ארזי, ר' אלימלך פינקלשטיין, ר' לוי רחמני (מייסד ובעלים של חב' הביטוח "איילון"), ועוד. הרב היה מעביר למתפללים בכל שבת בבוקר שיעור ב"משנה ברורה" לאחר התפילה. לרב היה קשר טוב ורציף עם המתפללים ואף היה משתתף בשמחות שלהם ובעת הצורך ערך ביקורי חולים בבתיהם. המניין המשיך להתקיים אף לאחר פטירת הרב.
ביוגרפיה > פטירתו

נפטר בו' באדר ה'תשס"ו (2006) בגיל 93, בבית החולים איכילוב בתל אביב, לאחר מחלה קצרה. הוא נקבר באותו יום בבית הקברות קריית שאול. על פי בקשתו לא נתלו מודעות אבל ולא נשאו הספדים, למעט הספד קצר של חתנו הרב בן ציון קרמר.
עם היוודע דבר פטירתו של הרב קולודצקי, פרסם הרב הראשי לתל אביב-יפו, הרב ישראל מאיר לאו הודעת אבל:
הוא הגיע ארצה כפליט מליטא בשנת ת"ש (1940), והצליח להעמיד רבבות תלמידים, המעורים בכל התחומים התורניים ובחיי המעשה – בארץ ובעולם. הוא היה נאמן שיטתו החינוכית של ראש ישיבת גרודנא, הגאון ר' שמעון שקאפ, שיטה מיוחדת בעולם הלמדנות הליטאי, אותה הנחיל לתלמידיו. מן הישיבה הזאת יצאו רבנים חשובים, אבות בתי-דין, גדולי תורה ואישי ציבור, הפעילים בכל שטחי החיים. עם פטירתו היום, בגיל 94, תחסר לעיר ולעולם התורה אחת הדמויות המרכזיות, המרתקות והכובשות, של תל אביב של מעלה. חבל על דאבדין ולא משתכחין.
לעילוי נשמתו נכתב על ידי תלמידו הרב דניאל ישגר הספר "זיכרון ליהודה", בעניין דין "העוסק במצווה פטור מן המצווה".
בכ"ב באדר ב' ה'תשע"א נערכה הכנסת ספר תורה לעילוי נשמתו בהשתתפות בוגרי הישיבה לדורותיה.
משנתו החינוכית

שיטת החינוך אותה הנהיג הרב קולודצקי בישיבת היישוב החדש נבעה מתפיסה חינוכית ליטאית שהייתה קיימת ברוב ישיבות ליטא. עיקרה הוא המוטו "זרוק מרה בתלמידים" ועל פיה ראשי הישיבה והר"מים מתייחסים בראש ובראשונה לאתגרים הלימודיים ולטובים שבתלמידים ובמקביל לא מתייחסים לזוטות ורודים בעצלים שבחבורה כדי לדרבנם, מתוך מגמה ליצור תסיסה חברתית שתוביל למצוינות ולאיכות התלמידים.
הנוקשות שהנהיג כללה הקפדה על סדרי הישיבה, לרבות זמני הארוחות וזמני לימודי החול. בישיבה פעל מערך של "משגיחים" (שבפועל נקראו על ידי כולם "שטינקרים", הידועים שבהם היו "יואל", "אריה" ו"דבורי") שניהלו מעקב אחרי התלמידים אף בין הסדרים והשיעורים וגם בשעות הערב ואפילו בחופשות, מתוך התפיסה כי אדם איכותי ניכר בכל רגע בחייו. משגיחים אלה, בשונה ממשגיחים רוחניים בישיבות, לא יצרו קשר עם התלמידים על פי הגדרתם. תפקידם היה לעקוב בשתיקה אחר פעילות התלמידים ולדווח לרב קולודצקי על כל מעשה חריג. הרב חוקק בישיבה חוקים רבים ונוקשים, ושיטתו הייתה לא להסביר את טעמם של החוקים הללו.
הרב קולדצקי שמר על ריחוק מסוים מתלמידיו, שהתבטא בין היתר בכך שלא נהג לשתף את תלמידיו בעברו. עם זאת, הרבה להזכיר את רבו הרב שמעון שקופ ולומר דברי תורה בשמו.
משפחתו

לרב קולדצקי שלוש בנות ובן: בנו הוא הרב כתריאל קולודצקי, אשר ירש את ראשות הישיבה, וחתניו הם הרב (יעקב) בן ציון קרמר והרב פנחס קצבורג, שניהם מלמדים בישיבה, והרב יעקב שולביץ (עורך ספרי "חברותא" על התלמוד).
לקריאה נוספת

גבריאל יצחק רוונה, פיתוח כושר ההסברה כמפתח ליכולת ההבנה – על דמותו ומשנתו הדידקטית של הרב יהודה קולודצקי ז"ל, שמעתין 165, תמוז–אלול תשס"ז 2007
הערות שוליים

↑  אבל בישיבת היישוב החדש: אם הישיבה הלכה לעולמה - בחדרי חרדים, באתר www.bhol.co.il, ‏2018-05-22
↑  'מרת לאה אסתר מרגוליות ז"ל', הצופה, 15 בפברואר 1967, עמ' 5
↑  ראו: תלמידי ישיבות פליטים, באתר ארכיון המדינה, עמ' 108
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007524041405171  VIAF: 310737680   WorldCat (עם VIAF): 310737680
יחסי דומיניקה–שווייץ

| יחסי דומיניקה–שווייץ |
| --- | --- |
דומיניקה: שווייץ


דומיניקה: שווייץ
שטח (בקילומטר רבוע)
751: 41,277
אוכלוסייה
66,121: 8,933,409
תמ"ג (במיליוני דולרים)
654: 884,940
תמ"ג לנפש (בדולרים)
9,891: 99,060
משטר
דמוקרטיה פרלמנטרית: רפובליקה קונפדרטיבית

יחסי דומיניקה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין קהיליית דומיניקה לבין הקונפדרציה השווייצרית.
סקירה כללית

היחסים הדיפלומטיים שבין הקונפדרציה השווייצרית לבין קהיליית דומיניקה כוננו ב-1988 - עשר שנים לאחר קבלת עצמאות מלאה של המדינה מהממלכה המאוחדת. על פי משרד החוץ השווייצרי: "היחסים בין המדינות הם יחסים חמים וטובים, אך מוגבלים ואינם נרחבים בהתאם לגודלה של המדינה".
אין הסכמים מיוחדים בין דומיניקה לבין שווייץ.
על פי מפקד האוכלוסין של סוף שנת 2018, 18 שווייצרים חיו בדומיניקה. הסחר שבין המדינות הוא קטן. הסחר שבין שתי המדינות הוערך בשנת 2018 בשווי של 2.1 מיליון פרנקים שווייצרים כאשר כל הסחורה היא ייבוא דומיניקני משווייץ.
נציגויות דיפלומטיות

שווייץ אינה מיוצגת בדומיניקה בדרג השגרירות. שווייץ מיוצגת בדומיניקה בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה שהיא מחזיקה ברוזו, בירת המדינה. שווייץ האמינה את שגרירותה בסנטו דומינגו, בירת הרפובליקה הדומיניקנית, על דומיניקה.
דומיניקה אינה מיוצגת בשווייץ בדרג השגרירות. דומיניקה מיוצגת בשווייץ בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה שהיא מחזיקה בעיר ציריך.
יחסי דומיניקה–קולומביה

| יחסי דומיניקה–קולומביה |
| --- | --- |
דומיניקה: קולומביה


דומיניקה: קולומביה
שטח (בקילומטר רבוע)
751: 1,138,910
אוכלוסייה
66,121: 53,021,775
תמ"ג (במיליוני דולרים)
654: 363,540
תמ"ג לנפש (בדולרים)
9,891: 6,856
משטר
דמוקרטיה פרלמנטרית: רפובליקה

יחסי דומיניקה–קולומביה הם יחסי החוץ בין דומיניקה לקולומביה. שתי הממשלות של שתי המדינות מקיימות קשר ידידותי. שתי המדינות חברות בקהילה של אמריקה הלטינית והמדינות הקריביות ובארגון מדינות אמריקה.
היסטוריה

שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-9 בדצמבר 1980. במרץ 2018 שרת החוץ של קולומביה מריה אאנג'לה הולגוין (אנ'), נפגשה עם ראש ממשלת דומיניקה רוזוולט סקריט בדומיניקה, ובמאי 2019 נפגש שר החוץ הקולומביאני קרלוס טרוחיו עם שרת החוץ הדומיניקנית פרנסין ברון.
נציגויות דיפלומטיות

לדומיניקה אין שגרירות בקולומביה.
לקולומביה אין שגרירות בדומיניקה, ושגרירות קולומביה בקינגסטון אמונה על היחסים עם דומיניקה.
יחסי דומיניקה–סין

| יחסי דומיניקה–סין |
| --- | --- |
דומיניקה: הרפובליקה העממית של סין


דומיניקה: סין
שטח (בקילומטר רבוע)
751: 9,596,967.75
אוכלוסייה
66,121: 1,418,507,662
תמ"ג (במיליוני דולרים)
654: 17,794,782
תמ"ג לנפש (בדולרים)
9,891: 12,545
משטר
דמוקרטיה פרלמנטרית: רפובליקה עממית

יחסי דומיניקה–סין הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה העממית של סין לקהיליית דומיניקה.
סקירה כללית

שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-23 במרץ 2004, לאחר שדומיניקה ניתקה את יחסיה עם טאיוואן. בשנת 2021, שתי המדינות חתמו על הסכם פטור מוויזה הדדי ברוזאו, ואזרחי דומיניקה יוכלו להיכנס לסין ללא ויזה.
יחסי סחר

בשנת 2011, היקף הסחר הדו-צדדי בין סין לדומיניקה היה בשווי 26.885 מיליון דולר, מתוכם סין ייצאה בשווי 26.49 מיליון דולר וייבאה בשווי 396,000 דולר. סין מייצאת בעיקר מוצרים מכניים וחשמליים, טקסטיל, ביגוד והנעלה, ובעיקר מייבאת גרוטאות אלומיניום, ציוד רפואי וציוד כללי.
יחסי דומיניקה–קנדה

| יחסי דומיניקה–קנדה |
| --- | --- |
דומיניקה: קנדה


דומיניקה: קנדה
שטח (בקילומטר רבוע)
751: 9,984,670
אוכלוסייה
66,121: 39,838,945
תמ"ג (במיליוני דולרים)
654: 2,140,086
תמ"ג לנפש (בדולרים)
9,891: 53,718
משטר
מונרכיה חוקתית   דמוקרטיה: מונרכיה חוקתית

יחסי דומיניקה–קנדה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין דומיניקה לבין קנדה.
היסטוריה

דומיניקה וקנדה נהנות ממערכת יחסים קרובה, היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין שתי המדינות כוננו ב-1978 כאשר זכתה דומיניקה בעצמאות. היחסים הטובים של קנדה עם מדינות האיים הקריביים, בהן דומיניקה, נובעים בין השאר מהעובדה שקיים ריכוז גדול של מהגרים מהקריביים בקנדה (דיאספורה). אלפי קנדים מבקרים בדומיניקה למטרות תיירות על בסיס שנתי.
בין שתי המדינות מתקיים סחר בקנה מידה גדול בהתחשב בגודלה הקטן של דומיניקה הסחר הכולל בין שתי המדינות עמד ב-2017 על שווי של 6.4 מיליון דולר אמריקאי. הייצוא הקנדי לדומיניקה הוערך בשווי 6 מיליון דולר אמריקאי וכלל בעיקר מכונות וציוד אלקטרוני חשמלי. לעומת זאת, הייבוא הקנדי מדומיניקה עמד על 397,000 דולר אמריקאי וכלל בעיקר מוצרי מזון וחשמל.
הסכמים דיפלומטיים

בין קנדה לדומיניקה נחתמו שני הסכמים דיפלומטיים:
הסכם בין קנדה לבין דומיניקה לכינון יחסים דיפלומטיים רשמיים (1978).
הסכם בין קנדה לבין דומיניקה בנושא מס (2010).
נציגויות דיפלומטיות

דומיניקה אינה מיוצגת בקנדה בדרג השגרירות.
קנדה אינה מיוצגת בדומיניקה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי. קנדה האמינה את שגרירותה שבברידג'טאון, בירת ברבדוס, על דומיניקה.
יחסי אוסטרליה–לבנון

| יחסי אוסטרליה–לבנון |
| --- | --- |
אוסטרליה: לבנון


אוסטרליה: לבנון
שטח (בקילומטר רבוע)
7,741,228: 10,400
אוכלוסייה
26,778,707: 5,816,885
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,723,827: 17,937
תמ"ג לנפש (בדולרים)
64,373: 3,084
משטר
מונרכיה חוקתית   דמוקרטיה פרלמנטרית: רפובליקה

יחסי אוסטרליה–לבנון הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הקהילייה של אוסטרליה לבין הרפובליקה הלבנונית.
סקירה כללית

האוכלוסייה הלבנונית-אוסטרלית משחקת תפקיד חשוב ביחסים שבין שתי המדינות. נכון למפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2016 באוסטרליה מתגוררים 230,866 אזרחים ממוצא לבנוני. הם מיעוט משפיע מאוד באוסטרליה שכולל אנשים ידועים וחשובים כמו מושלת ניו סאות' ויילס - מארי באשיר, מייקל צ'יקה - מאמן נבחרת הרוגבי של אוסטרליה. כ-20,000-25,000 מחזיקי דרכון אוסטרלי מתגוררים בלבנון.
אוסטרליה מחזיקה בעמדה נחרצת נגד כל מפלגות מחנה ה-8 במרץ בלבנון וביוני 2003 אף הגדירה את ארגון/מפלגת החזבאללה בתור ארגון טרור.
אוסטרליה תורמת לאונר"א, סוכנות האומות המאוחדות האחראית על הפליטים הפלסטינים שחיים במזרח הקרוב. אחד מאזורי הפעילות המשמעותיים ביותר של הסוכנות הוא מדינת לבנון, שבה התיישבו יותר מ-450,000 פליטים פלסטיניים. אוסטרליה תורמת לאונר"א באופן מסורתי החל משנת 1951 ותרומתה האחרונה הייתה 80 מיליון דולר בשנת 2016 כחלק מתוכנית אסטרטגית לשנים 2016–2020 - לכל שנה 20 מיליון דולר.
ייצוג

אוסטרליה מיוצגת בלבנון באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בביירות, בירת המדינה.
לבנון מיוצגת באוסטרליה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בקנברה, בירת המדינה. לבנון מיוצגת באוסטרליה גם בדרג הקונסולרי באמצעות ארבע קונסוליות שהיא מחזיקה בערים: אדלייד, בריזביין, סידני, מלבורן.
יחסי אוסטריה–טאיוואן

| יחסי אוסטריה–טאיוואן |
| --- | --- |
אוסטריה: טאיוואן


אוסטריה: טאיוואן
שטח (בקילומטר רבוע)
83,871: 35,980
אוכלוסייה
9,118,988: 23,188,420
תמ"ג (במיליוני דולרים)
516,034: 
תמ"ג לנפש (בדולרים)
56,589: 
משטר
רפובליקה פדרלית: דמוקרטיה נשיאותית

יחסי אוסטריה–טאיוואן הם יחסי החוץ בין אוסטריה לטאיוואן.
היסטוריה

האימפריה האוסטרו-הונגרית הכירה ברפובליקה של סין ב-6 באוקטובר 1913, אולם במהלך מלחמת העולם הראשונה הייתה האימפריה האוסטרו-הונגרית חלק ממעצמות המרכז, בעוד הרפובליקה הסינית הצטרפה בשנת 1917 למדינות ההסכמה, וניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם אוסטריה עד להקמת הרפובליקה האוסטרית הראשונה בשנת 1920. בשנת 1938 סיפחה גרמניה הנאצית את אוסטריה, ורפובליקת סין ואוסטריה ניתקו שוב את היחסים הדיפלומטיים. במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה אוסטריה חלק מגרמניה הנאצית, שהייתה חלק ממדינות הציר, בעוד סין לחמה לצד בעלות הברית, אם כי היא לחמה בעיקר נגד האימפריה היפנית, כחלק ממלחמת סין–יפן השנייה. אחרי הקמת הרפובליקה העממית של סין בשנת 1949, נסגרה צירות אוסטריה בסין, ובשנה שלאחר מכן נסגרה גם שגרירות הרפובליקה של סין באוסטריה.
ב-28 במאי 1971 כוננה אוסטריה יחסים דיפלומטיים שגריריים עם הרפובליקה העממית של סין וניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם הרפובליקה של סין. ממשלת הרפובליקה של סין הביעה על כך צער עמוק. ב-25 באוקטובר 1971, במסגרת החלטה 2758 של האספה הכללית של האו"ם 2758 שהחליטה בסוגיית הייצוג הסיני, אוסטריה, יחד עם מרבית מדינות אירופה, תמכו ברפובליקה העממית של סין להחליף את המושב של הרפובליקה הסינית.