stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עונת 2002/2003 בלה ליגה
סטטיסטיקה > מלכי השערים

| # | שחקן | קבוצה | שערים |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | הולנד רוי מקאיי | דפורטיבו לה קורוניה | 29 |
| 2 | טורקיה ניהאט קהבצ'י | ריאל סוסיאדד | 23 |
| 2 | ברזיל רונאלדו | ריאל מדריד | 23 |
| 4 | סרביה דרקו קובאצ'יץ' | ריאל סוסיאדד | 20 |
| 5 | הולנד פטריק קלויברט | ברצלונה | 16 |
| 5 | ספרד ראול | ריאל מדריד | 16 |
סטטיסטיקה > מלכי הבישולים

| # | שחקן | קבוצה | בישולים |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | ספרד חבייר דה פדרו | ריאל סוסיאדד | 15 |
| 2 | פורטוגל לואיש פיגו | ריאל מדריד | 14 |
| 3 | ספרד ויקטור סאנצ'ס | דפורטיבו לה קורוניה | 13 |
| 4 | ספרד חואקין | ריאל בטיס | 11 |
| 4 | ספרד סרחיו | דפורטיבו לה קורוניה | 11 |
עאישה עבד א-רחמאן

| --- | --- |

 לידה:  18 בנובמבר 1913 דמיאט, מצרים 
 פטירה:  1 בדצמבר 1998 (בגיל 85) קהיר, מצרים 
 מדינה:  מצרים 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קהיר 
 שפות היצירה:  ערבית 
 בן או בת זוג:  Amīn Khūlī 
 פרסים והוקרה:  פרס המלך פייסל הבינלאומי לספרות ולשפה הערבית (1994)  State Appreciation Award in Literature (1978) 
 
עאישה עבד א-רחמאן (בערבית: عائشة عبد الرحمن; בתעתיק מדויק: עאא'שה עבד אלרחמן; 18 בנובמבר 1913‏ – 1 בדצמבר 1998), הידועה גם בשם בנת א-שאטי (بنت الشاطئ, בעברית: "נערת החוף"), הייתה עיתונאית וסופרת מצרית, פרופסור לספרות, השפה הערבית ופרשנות הקוראן. האישה הראשונה שהרצתה באל-אזהר, האקדמיה המוסלמית בקהיר. האמינה בשוויון בין נשים לגברים באסלאם, וניסתה להבין ולממש את זכויות האישה המוסלמית דרך פרשנות הקוראן.
ביוגרפיה

עאישה עבד א-רחמאן נולדה במשפחה דתית, בעיר החוף דמיאט שבמצרים ב-1913, אביה היה שיח' אזהרי (שיח' בוגר אוניברסיטת אל-אזהר). אמה עודדה אותה ועזרה לה להמשיך את לימודיה. כשהייתה בת חמש, משפחתה עזבה את דמיאט לבלות את חופשת הקיץ בכפר שיברא בח'ום (شبرا بخوم) במחוז אל-מנופיה (المنوفية) - הכפר של סבה, השיח' עלי עבד א-רחמאן (الشيخ علي عبد الرحمن). בתקופה זאת נכנסה עאישה לכוּתַּאבּ (الكتّاب, מקום ללימוד קוראן ושפה ערבית) אצל השיח' מורסי, ושם למדה את הקוראן בעל-פה. כשהגיעה לגיל בית ספר, רצתה ללמוד בבית הספר אל-אמיריה (مدرسة الأميرية), אך אביה התנגד, כי לא היה מקובל בתקופתה שבנות של המשאיח' (מוסלמים דתיים בעלי ידע בהלכה האסלאמית) ילמדו בבתי ספר. הסיבה לכך הייתה שהקולוניאליזם הבריטי לא התייחס לשפה הערבית בבתי הספר כחשובה ובעלת ערך. הלימודים היו בשפה האנגלית או הצרפתית, ולכן מלומדי אל-אזהר הסתכלו במבט חדשני על בתי ספר ממשלתיים ולא רצו שהבנות שלהם ילמדו בהן, והעדיפו ללמד אותן בבית. לבסוף הצליחה עאישה ללמוד בבית ספר זה בזכות אמה וסבה (מצד האמא), השיח' מוחמד א-דהמוג'י (الشيخ محمد الدهموجي, 1927), ולעבור את מבחני הגמר בבתי ספר. היא סיימה את השלב היסודי בבית הספר בשנת 1931, וקיבלה תעודת בגרות בשנת 1932.
לעאישה היו מאבקים שונים בלימודים, בגלל שרוב הבנות בכפרה למדו רק עד לשלב מסוים, בעוד היא המשיכה ללימודים אקדמיים. היא למדה בפקולטת הספרות באוניברסיטת קהיר וסיימה את התואר הראשון בשפה הערבית וספרות בשנת 1939. בשנת 1941 סיימה את התואר השני בשפה הערבית וספרות. בשנת 1950 סיימה את הדוקטורט בספרות. כמו כן, היא לימדה באוניברסיטת ומכללות שונות במדינות ערב.
בין השנים 1939–1942, היא הועסקה כעוזרת הוראה במכללה לאמנויות של אוניברסיטת קהיר. בין השנים 1943–1944, כיהנה כמפקחת השפה הערבית במשרד החינוך המצרי, ובשנת 1951 קיבלה תפקידים שונים באוניברסיטת עין שמס (جامعة عين شمس). בשנת 1970 עסקה במחקרים על פרשנות הקוראן באוניברסיטת אל-קרוויין במרוקו, ורוב מחקריה עסקו בלימודי קוראן, פרשנות וחדית'ים (الأحاديث النبوية).
באוניברסיטת קהיר פגשה עאישה במרצה אמין אל-ח'ולי (أمين الخولي) ונישאה לו. היא למדה ממנו את שיטת "א-תפסיר אל-ביאני" לקוראן (التفسير البياني, סוג של פרשנות הקוראן). היה שוני בין הרעיונות של אביה ובין אלה של בן זוגה: אביה היה שמרני שהשתייך לסופים, ואילו אמין אל-ח'ולי היה מוג'תאהיד (مجتهد) שניסה להבין את האסלאם דרך השכל והלוגיקה.
ביוגרפיה > האישה הראשונה שהרצתה באל-אזהר

עאישה עבד א-רחמאן תמיד דרשה שיהיה לנשים מקום באל-אזהר, גם כסטודנטיות וגם כמרצות. היא הדריכה סטודנטיות לתואר שני ותלמידות מחקר שלמדו באל-אזהר, והיו לה קשרים טובים עם השיח'ים כל חייה. היא הייתה האישה הראשונה שהרצתה באל-אזהר, והתגובות לכך היו מגוונות: חלק קיבלו אותה בשמחה, וחלק ניסו לשכנע אותה שזה אסור. היא התעלמה מהתנגדות זו והמשיכה ללמד. היא שמרה על יחסים טובים עם אל-אזהר. על ההתנגדות אמרה: "אלה שכעסו עליי בגלל מה שעשיתי, אני אמשיך לכבד אותם", והוסיפה: "ייתכן שהמסר שרציתי להעביר הועבר בצורה לא נכונה, ולכן הם לא הבינו מה שאני רוצה להעביר, וחשבו שאני רוצה להתנגד לסביבה המכובדת הזו, שחס וחלילה אעשה את זה, אני רציתי להעיר שיש לנו – כנשים – מקום בהיסטוריה הערבית ובאסלאם, אולי רבים לא ידעו עליה, והם חושבים שהדת – דרך הרעלה – רוצה להרחיק את האישה מהחיים ומהחברה."
כתביה

עאישה עבד א-רחמאן פרסמה את המאמר הראשון שלה בעיתון אל-אהראם בשנת 1936, בשם הבדוי "בנת א-שאטי" ("נערת החוף"), שבעזרתו רצתה להסתיר את זהותה בגלל משפחתה השמרנית. היא כתבה כמעט 40 ספרים בתחומים שונים: בספרות הערבית, בפרשנות הקוראן, על החיים של הנשים בראשית האסלאם, במיוחד משפחתו של הנביא מוחמד, נשותיו ובנותיו, ונושאים חברתיים עכשוויים כמו יצירת ספרות. בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, החלה עבד א-רחמאן לכתוב ספרים ומאמרים על השפה הערבית בקוראן. היא כתבה ספרים אסלאמיים על לימודי הקוראן, כגון: "הקוראן והפרשנות המודרנית" (القرآن والتفسير العصري), "פרשנות והסברים בקוראן" (التفسير البياني للقرآن الكريم), "הדמות האסלאמית" (الشخصية الإسلامية), ו"נשי בית הנביא" (تراجم سيدات بيت النبوة), שכולל חמישה חלקים:
אמו של הנביא מוחמד - אמינה בנת והב
נשותיו של הנביא מוחמד
בנותיו של הנביא מוחמד
זינב בנת עלי (السيدة زينب بنت علي)
סוכיינה בנת חוסיין (السيدة سُكينة بنت الحسين).
א-רחמאן חקרה טקסטים ספרותיים היסטוריים, כגון: "החיים האנושיים אצל אבו אל-עלאא", 1944 (الحياة الإنسانية عند أبي العلاء), "ערכים חדשים לספרות הערבית העתיקה והחדשה" (قيم جديدة للأدب العربيّ القديم والحديث), "המשוררת הערבייה המודרנית" (الشاعرة العربية المعاصرة), ו"אל-ח'נסאא, המשוררת הערבייה הראשונה אל-סחאבייה" (الخنساء، الشّاعرة العربية الأولى الصحابية). היא כתבה מחקרים, כמו: "האישה המוסלמית בספר: האסלאם, היום ומחר" (المراة المسلمة، كتاب: الاسلام اليوم وغدًا, 1940), "ראביעה אל-עדוייה סופרת ומשוררת" (رابعة العدوية أديبة وشاعرة،, 1962), "הספרות הנשית העכשווית" (الأدب النسوي المعاصر 1963), "הראייה האסלאמית לשחרור האישה האסלאמית" (المفهوم الإسلامي لتحرير المرأة الإسلامية, 1968) ו"דמות האישה בקוראן" (شخصية المرأة في القرآن الكريم, 1975).
כתביה > כתיבה נשית או פמיניסטית?

לא היה קל להבחין לאיזה זרם עאישה עבד א-רחמאן שייכת. השמרנים המוסלמים התנגדו לדעותיה, אולם אחרים ראו בה שמרנית: היא התנגדה למצב האישה המוסלמית בעולם הערבי, אך במקביל התנגדה גם לעקרונות מעמד האישה המערביים, ורצתה לחזור לקוראן ולרעיונות האסלאמיים. לטענתה, בתי הספר המערביים במצרים יצרו נשים שמתנגדות לתרבות האסלאמית הערבית שלהן. לכן יש שני דברים שיצאה נגדם: רמת החינוך הנמוכה והאנאלפביתיות הנפוצה בקרב הנשים המוסלמיות, וגם העירום, הזנות,[דרושה הבהרה] וכל מה שנוגד את האסלאם.
היא כתבה מאמר בשם "האישה הערבית בימינו", והציגה אותו בכווית בנובמבר 1965. לאחר מכן כתבה מחקר בשם "האישה המוסלמית אתמול והיום", ומחקר נוסף: "מבוא לנושאי האישה המוסלמית בחברות מוסלמיות". היא ניסתה להפיץ את דעותיה אודות האישה ומעמדה באסלאם, דרך כתבות עיתונאיות, סיפורים, הרצאות ולימודים. היא דיברה בנושאי העבודה, הלימודים, החופש, השוויון, והרעלה. הדרך להתקדמות האישה הערבייה בעיני עאישה עבד א-רחמאן:
האישה הערבייה החדשה מוכיחה את עצמה בצורה ישירה, בלי תרומה מהגברים, והיא מממשת את הזכויות שלה.
האישה צריכה לדעת את מקומה בעולם היום, ואת תפקידה, ולשם כך היא צריכה להבין היטב את הדמות של האישה המוסלמית לפי הדת האסלאמית, ותעסוק בשחרור הרעיונות הרווחות לגבי נשים וגברים, במיוחד על החופש והשוויון. [דרושה הבהרה]
לחזור לקוראן ולרעיונות האסלאמיים לגבי האישה ומעמדה.
א-רחמאן מדגישה את הזכות של האישה לחיות, כזכות טבעית, כמו הגבר, כאשר היא מציינת שזכות זאת אינה ניתנת מהגברים, אלא נולדת איתה. היא מדגישה גם את חשיבות הלימודים, כזכות טבעית אנושית, שלא קשורה לאישור של וַאלי אלאַמְר (ولي أمر – "אפוטרופוס", "אחראי", "הגבר האחראי על האישה") שלה. היא מאמינה בשוויון בין גברים לנשים, בזכויות ובחובות, אך עם זאת מציינת שהאישה נשארת אישה, והגבר נשאר גבר. היא מפרשת את החופש של האישה כהיותה אחראית על מעשיה, ומאמינה שהצניעות והמסורתיות של האישה הן קשורות אליה בלבד, והיא שקובעת אותן.
כתביה > האישה בקוראן

עאישה עבד א-רחמאן דנה בספריה בדמויות הנשיות שנזכרו בקוראן, בתקופות שונות, בחברות שונות, ובאמונות ודתות רבות, ודרך הנשים הללו ניסתה לצייר את התמונה הגדולה של דמות האישה באסלאם. היא התחילה בחוה ויצאה נגד התפיסה שחוה נוצרה מצלעו של אדם, ושבניגוד אליו, היא אינה ישות מושלמת. לטענתה אלוהים ברא את חוה ואת אדם מרוח אחת ("وبث منهما رجالًا كثيرًا ونساءً") והיא השתמשה בפסוקים מהקוראן כדי להוכיח את טענתה. רעיון אחר שהתנגדה לו הוא שחוה פיתתה את אדם לאכול מהעץ, והחטא הזה רודף את כל הנשים. לטענת א-רחמאן, הקוראן מתנגד לטענה זו ("وعصى آدم ربه فغوى").
היא מדברת גם על אמהות הנביאים, על השפעתן בעיצוב דמותם של הנביאים, והתפקיד שלהן בהפצת המסר האלוהי: האג'ר (הגר), אמו של אסמאעיל (ישמעאל); אמו של מוסא (משה), חנה בת זוגו של עימראן (אימה של מרים הבתולה); מרים אמו של עיסא (ישו) ואמינה בנת והב אמו של הנביא מוחמד.
כמו כן היא מדברת על בילקיס, מלכת שבא, והדרך של הקוראן להציג את הדמות המיוחדת הזאת. היא מציגה גם את אשת נוח, אשת לוט, ונשות המלכים, אשת פרעה ואשת אל-עזיז, ואת החופש שלהן לבחור את החיים שלהן ואת האמונה שלהן בלי קשר לאמונה של בני זוגן. א-רחמאן התייחסה גם אל הבנות שנזכרו בקוראן: אחותו של מוסא (מרים הנביאה) ותפקידה בשמירתה על החיים שלו, והבנות של שועייב (יתרו). דרך כל הדמויות הנשיות האלו ניסתה א-רחמאן לבנות דמות נשית מוסלמית, שהיא חופשייה בבחירת האמונה שלה, ובאופן החיים שלה.
הצעותיה של א-רחמאן להתקדמות האישה המוסלמית

עאישה עבד א-רחמאן הציגה הצעות בכנס טריפולי ב-12 בדצמבר 1970 בתחום הדעווה האסלאמית (الدعوة الاسلامية), לשחרור האישה החדשה:
פרסום ספרים על הדמות של האישה המוסלמית, וכתיבת מחקרים על האישה בקוראן ובסונה (السنة النبوية) ובהיסטוריה האסלאמית הפוליטית, הדתית, המדעית והספרותית.
בחירת ספרים לדמויות נשיות מוסלמיות מהספרייה הערבית, ושימוש בחלק מהספרים אלה בלימודים, לסטודנטיות בתי ספר תיכוניים במדינות הערביות.
בניית ספרייה למחקים וספרים אסלאמיים, עם תרגום הספרים האסלאמיים שפורסמו בשפה לא ערבית, ותרגום הספרים הערביים לשפות אחרות.
פרסים והוקרה

עאישה עבד א-רחמאן קיבלה מספר רב של תעודות הוקרה: פרס הממשלה במצרים בלימודי חברה, פרס הסיפור הקצר ופרס המדינה בספרות; תעודת הוקרה ב"יעילות הרוחנית" מהמלך חסן השני, ופרס הספרות ממדינת כווית. היא הייתה חברה במועצת המחקרים האסלאמיים, המועצה הגבוהה לתרבות, והמועצות הלאומיות המתמחות במצרים. על שמה של גברת עאישה עבד א-רחמאן נקראו במצרים ובמדינות ערב אחרות בתי ספר ואולמות לימוד. בנוסף, קיבלה את הפרס הבינלאומי על שם המלך פייסל, לאור הצטיינותה ביצירה, ובמיוחד בפירוש פסוקי הקוראן (אל-תפסיר אל-ביאני).
הערות שוליים

↑  Abd al-Rahman, Aisha, באתר המכון ללימודי האסלאם באוקספורד
↑  Ruth Roded, "Bint al-shati's Wives of the Prophet: Feminist or Feminine?" British Journal of Middle Eastern Studies 33:1 (2006): 51-66.
1 2 3 4 5 6 7  נערת החוף מקרוב, חסן ג'אבר (2002), בית דפוס הספר החדש
↑  Bint al-shati (aisha abdul-rahman) translated by Anthony caldebank Islam and the new woman"
↑  קוראן, סורת אל-בקרה, פס' 1.
↑  קוראן, סורת אל-אנביאא, פס' 121.
↑  البروفيسورة عائشة عبد الرحمن (بنت الشاطئ)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303347105171  BnF: cb11283769x (data)  CiNii: DA10761375  GND: 124294790  ISNI: 0000 0000 8093 0232  LCCN: nr92039782  NDL: 00461978  NTA: 07354521X  SUDOC: 086076973  TDVİA: aise-abdurrahman  VIAF: 252068229   WorldCat (עם VIAF): 252068229
עולת ראייה

ערך זה עוסק באחד מסוגי קרבן עולה. אם התכוונתם לסידור הקרוי על שם הקרבן, ראו .
| --- | --- |
 מקרא:  דברים, ט"ז, ט"ז
 משנה:  מסכת חגיגה, פרק א'
 משנה תורה:  ספר הקרבנות, הלכות חגיגה
 ספרי מניין המצוות:  ספר המצוות, לאו קנ"ו ספר החינוך, מצווה ת"צ
 
קורבן עולת ראייה הוא אחד משלושת הקורבנות שמתחייב בהם כל אדם מישראל בעלייתו לרגל לבית המקדש בשלושת הרגלים - פסח, שבועות וסוכות.
אדם שאינו מביא קרבן זה עובר על האיסור של "לא יראו פני ריקם". איסור לאו זה נחשב ללאו שאין בו מעשה, מכיוון שהאיסור הוא על הראייה באופן "ריקם", דבר שאינו מעשה, או מכיוון שניתן להשלים את קרבן הראייה כך שהאיסור הוא אי השלמת הקרבן לאחר מכן.
מקור המצווה

נאמר בתורה: "שָׁלֹשׁ פְּעָמִים בַּשָּׁנָה יֵרָאֶה כָּל זְכוּרְךָ אֶל פְּנֵי הָאָדֹן ה'", כלומר שהאדם מצֻווה לבוא לעזרה בבית המקדש ברגל ולהראות לפני ה'. בפסוקים אחרים באותו פרק נאמר: "שָׁלֹשׁ רְגָלִים תָּחֹג לִי בַּשָּׁנָה... וְלֹא יֵרָאוּ פָנַי רֵיקָם", ומכאן למדו שחובה על הבא לבית המקדש ברגל להביא עמו קרבן. המכילתא קובעת שקורבן זה חייב להיות קורבן עולה.
החייבים במצווה

חובת הבאת עולת ראייה מוטלת רק על הגברים, כפי שנאמר "יֵרָאֶה כָּל זְכוּרְךָ", אך הנשים פטורות. לדעת התלמוד הירושלמי אף שנשים פטורות מקורבן עולת ראייה הם חייבות לבוא למקדש ולהיראות שם לפני ה'; אך הראשונים הכריעו כדעת התלמוד הבבלי, שנשים פטורות גם מביאה למקדש.
קטנים (ילדים שלא הגיעו לגיל חיוב במצוות) פטורים מן המצווה מן התורה, אך חכמים תקנו שאף הם חייבים, אלא שנחלקו מאיזה גיל הם חייבים: לדעת בית שמאי, כל ילד שיכול לרכוב על כתפי אביו ולעלות עמו מירושלים להר הבית, חייב במצווה זו. ואילו לדעת בית הלל (שהלכה כמותם), רק ילד שיכול לאחוז בידו של אביו ולעלות עמו מירושלים להר הבית חייב במצווה. יש הסוברים שקטן החייב בראייה חייב גם להביא קרבן ראייה, ויש הסוברים שקטן מחויב רק להגיע לעזרה, אך אינו מחויב להביא קרבן.
מי שאינו יכול לעלות לירושלים ברגל מסיבות שונות (חיגר, זקן, חולה) – פטור מן המצווה. גם בעלי מומים אחרים (חרש, אילם, עיוור) – פטורים ממצווה זו.
דיני המצווה

בכחלק ממצווה זו, חובה על האדם לבוא לעזרה ביום טוב הראשון של החג ולהביא עמו קורבן עולה. קורבן זה יכול להיות פר, איל או כבש. לדעת הרמב"ם ניתן להביא קורבן זה גם מן העוף, אך לדעת ראשונים אחרים – הקורבן אינו בא אלא מן הבהמה.
מי שבא לעזרה ביום הראשון של הרגל שלא חל בשבת  ולא הביא קורבן זה ביטל אפוא מצוות עשה ("יֵרָאֶה כָּל זְכוּרְךָ") ועבר על מצוות לא-תעשה ("וְלֹא יֵרָאוּ פָנַי רֵיקָם"). אין עונש מלקות על לאו זה (משום שהוא "לאו שאין בו מעשה" – לאו שעוברים עליו בצורה פסיבית - שאין לוקים עליו).
חובת המצווה היא, כאמור, להביא את קורבן עולת הראייה ביום טוב הראשון של החג, אך מי שאיחר ולא הביא את הקורבן ביום זה, יכול להביאו באחד משאר ימות החג. בחג הפסח – ניתן להביא את הקורבן באחד משבעת ימי החג, ובחג הסוכות – באחד משמונת ימי החג (כולל שמיני עצרת). גם בחג השבועות, אף שהוא בן יום אחד בלבד - ניתן להביא את הקורבן באחד מששת הימים שלאחר החג. לאחר שעברו ימים אלה – לא ניתן להביא את הקורבן.
אף שקורבן "עולת ראייה" דוחה את יום טוב, אין הוא דוחה את השבת, וגם אם חל יום ראשון של יום טוב בשבת – אין מקריבים אותו בשבת, אלא לאחר השבת.
לקורבן זה אין שיעור מן התורה, שנאמר: "איש כמתנת ידו כברכת ה' אלוהיך אשר נתן לך", אך חכמים קבעו שיעור מינימלי לערכו של הקורבן, לפי בית שמאי שתי מעות של כסף ולפי בית הלל (שהלכה כמותם) - מעה אחת של כסף.
ראו גם

שלוש רגלים
קורבן עולה
קרבנות נוספים שיש להקריב ברגל
שלמי חגיגה
שלמי שמחה
הערות שוליים

↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר קרבנות, הלכות חגיגה, פרק א', הלכה א'
↑  היינו האיסור אינו ההגעה, אלא חוסר הבאת הקרבן, דבר שאינו מעשה.
↑  מגנזי הגר"ח עמ' מ"ד
↑  ספר שמות, פרק כ"ג, פסוק י"ז, וכן ספר שמות, פרק ל"ד, פסוק כ"ג וספר דברים, פרק ט"ז, פסוק ט"ז.
↑  ספר שמות, פרק כ"ג, פסוקים י"ד–ט"ו
↑  שמות כג טו, המדרש מובא גם בתלמוד בבלי, מסכת חגיגה, דף ז', עמוד א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת חגיגה, דף ד', עמוד א'
↑  משנה, מסכת חגיגה, פרק א', משנה א'
↑  תוספות, מסכת חגיגה, דף ב', עמוד א', ד"ה הכל
↑  כך משמע מדברי רש"י, מסכת חגיגה, דף ב', עמוד א', ד"ה בית שמאי אומרים ומהמשנה תורה לרמב"ם, ספר קרבנות, הלכות חגיגה, פרק ב', הלכה ג' (ראו מהר"י קורקוס על הרמב"ם).
↑  ואפילו בעין אחת
1 2  משנה תורה לרמב"ם, הלכות חגיגה, פרק א', הלכה א'
↑  רבנו חננאל ורש"י, מסכת חגיגה, דף ז', עמוד א'
↑  משנה תורה לרמב"ם, הלכות חגיגה, פרק א', הלכה ז'
↑  זו ההלכה כדעת בית הלל, אך לדעת בית שמאי אין להקריב עולת ראייה ביום טוב, ראו תלמוד בבלי, מסכת ביצה, דף י"ט, עמוד א'.
↑  ספר דברים, פרק ט"ז, פסוק י"ז.
↑  כך היא דעת התלמוד בבלי, מסכת חגיגה, דף ז', עמוד א' אולם בתלמוד ירושלמי, מסכת פאה,  פרק א', הלכה א' נחלקו בזה האמוראים, שיש אומרים שהשיעור הוא מן התורה, וכך היא מסקנת הירושלמי.
↑  משנה, מסכת חגיגה, פרק א', משנה ב'
עמוד הדוכס מיורק

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  עמוד ניצחון, מונומנט 
 על שם:  פרדריק דוכס יורק ואלבני
 מיקום:  הסיטי של וסטמינסטר 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1831
 תאריך פתיחה רשמי:  1833 
 יוצר:  ריצ'רד וסטמאקוט 
 אדריכל:  בנג'מין דין ויאט 
 מידות
 גובה:  41.99 מ' 
 קואורדינטות:  51°30′23″N 0°07′55″W﻿ / ﻿51.506333333333°N 0.13180555555556°W﻿ / 51.506333333333; -0.13180555555556
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסעמוד הדוכס מיורק(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסעמוד הדוכס מיורק(למפת הסיטי של וסטמינסטר רגילה) הפרלמנט הבריטיעמוד הדוכס מיורק(למפת הסיטי של וסטמינסטר מוגדלת) הפרלמנט הבריטיעמוד הדוכס מיורק
 
עמוד הדוכס מיוֹרְק (באנגלית: Duke of York Column) הוא אנדרטה בלונדון שבאנגליה, במפגש הרחובות ריג'נט והמאל, מערבית לקשת האדמירליות.
האנדרטה היא לזכר מפקד הצבא הבריטי בתקופת המהפכה הצרפתית והמלחמות שלאחריה - דוכס יורק, הנסיך פרדריק, דוכס יורק ואלבני, בנו השני של מלך אנגליה, ג'ורג' השלישי.
מבנה האנדרטה

האנדרטה בנויה מאבן גרניט ורודה ובראשה פסל מעשי ידי הפסל ריצ'רד ווסטמאקוט משנת 1834. הפסל פונה לכיוון אנדרטת מלחמת קרים וכיכר פיקדילי. גובה העמוד 37.6 מטרים.
בניית האנדרטה

בשל פשיטת רגל של הדוכס במותו בשנת 1827 הוחלט כי כל חיילי הצבא הבריטי יוותרו על יום אחד משכרם כדי לממן את הקמת האנדרטה. הקמת האנדרטה החלה בשנת 1833 והסתיימה שנה מאוחר יותר.
בדחני התקופה רמזו כי גובהו הרב של העמוד הוא ניסיון של הדוכס להימלט מנושיו, שלהם היה חייב למעלה מ-2 מיליון ליש"ט.
פסל הדוכס מיורק מאת ריצ'רד ווסטמאקוט בראש העמוד
פדרו פארמו

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  חואן רולפו
 שפת המקור:  ספרדית
 סוגה:  רומן
 הוצאה
 הוצאה:  Fondo de Cultura Económica 
 תאריך הוצאה:  1955
 מספר עמודים:  מהדורה ראשונה - 135 מהדורה שנייה - 165
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  מהדורה ראשונה - הוצאת ספריית הפועלים מהדורה שנייה - הוצאת כרמל
 תאריך:  מהדורה ראשונה - 1977 מהדורה שנייה - 2003
 תרגום:  מהדורה ראשונה - יוסף דיין מהדורה שנייה - רמי סערי
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003777266, 002322554
 
פדרו פארמו (בספרדית: Pedro Páramo) הוא רומן מאת הסופר המקסיקני חואן רולפו. הגרסה הראשונה של הספר ראתה אור בשנת 1955, והיא הייתה טיוטה שהפקיד הסופר בידי המו"ל שלו. הגרסה הסופית של הרומן התפרסמה בשנת 1981, והיא נערכה בידי הסופר עצמו. עד שנת 1990 תורגם הספר לשמונה-עשרה שפות. התרגום הראשון לעברית הוא תרגומו של יוסף דיין אשר ראה אור בספריית פועלים בשנת 1977. התרגום העברי החדש, מאת רמי סערי, מבוסס על הגרסה הסופית של הרומן, והוא התפרסם בהוצאת כרמל בשנת 2003.
הרומן, שנחשב לאחד מנכסי צאן ברזל של ספרות מקסיקו במאה העשרים, מגולל את סיפור מסעו של חואן פרסיאדו לעיירת הולדתה של אמו בחיפוש אחרי אביו, פדרו פארמו, גבר שאותו לא זכה להכיר מימיו. הספר בנוי כקובץ של שבעים קטעים, היוצרים כמכלול תמונת חיים מרתקת במחוז נידח בתקופת המהפכה המקסיקנית. במסעו לכפר של זיכרונות אמו עובר הבן את הגבול בין ארץ החיים לבין עולם הרפאים של המתים ומתחבר לשלל דמויות ססגוניות, הבונות ביחד איתו תמונה שלמה של הקשר שהביא אותו לעולם הזה.
החיפוש אחרי האב שאיננו, נתפש במחקר הספרותי שצמח סביב יצירת רולפו כאלגוריה למצבה הרוחני של מקסיקו: אומה צעירה המחפשת את זהותה ומתעקשת למצוא אותה למרות הקשיים והצרות שהיא שקועה בהם ועל אף העובדה, שמסע ההתחקות שלה בעקבות זהותה מוליך אותה אל פי הגיהנום. אולם אפשר לראות בחיפוש זה גם מסע חיוני לחיפוש שורשים ולגילוי הזהות האישית: חואן פרסיאדו אינו יוצא לדרך מתוך סקרנות, אלא בשל הבטחה שהבטיח לאמו הגוססת, הבטחה הקושרת אותו בו בזמן הן לחייו בעולם הזה והן לאם המנוחה שאינה עוד עמו. כבר בראשית דרכו הוא מגלה אח למחצה שעל קיומו לא ידע דבר וחצי דבר. בהמשך שהותו בכפר של  אמו מתגלות לו אמִתות רבות: הוא מתוודע לאנשים שהכירו אותה ושומע גרסאות רבות לאירועים, אשר הביאו אותה לנטוש את המקום שבדיעבד התגעגעה אליו כל ימיה. קשריו עם הזולת פותחים לו צוהר גם לעולמו של אביו שנעלם. מתברר לו ממה היה מורכב עולם האב, ומתחוורות לו הסיבות לעליבות המקום הנטוש והארור שאמו ייחלה לשוב אליו. בסופו של דבר מצטרף הבן התר אחר שורשיו, למתים המוסיפים לחיות את חייהם מתחת לפני האדמה הקשוחה והצחיחה שלא יכלה לשאת אותם עוד.
עינוש

כתובת רחוב, בגן מוזיאון ישראל (צולם ב-2008).
עינוש (בכמה גרסאות גם: עיינש או עינישת) היה יישוב יהודי בתקופת המשנה והתלמוד ברמת הגולן, אשר השתייך לחבל סוסיתא.
היישוב נזכר בתוספתא, בתלמוד הירושלמי ובפסיפס כתובת רחוב כאחת "העיירות האסורות בתחום סוסיתה". הכוונה לעיירות שבשל ריבוי תושביהן היהודים באותה עת, חויבו בקיום המצוות התלויות בארץ, למרות ששכנו באזור סוסיתא הנכרית.
היו שזיהו את עינוש בעין נשוט. אחרים דחו זיהוי זה כמרוחק מדי מסוסיתא, והעדיפו לזהות את עינוש בעין עוואניש, חורבה המצויה למרגלות מצפה אופיר, מצפון לסוסיתא.
הערות שוליים

↑  תוספתא, מסכת שביעית, פ"ד, י.
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת דמאי,  פרק ב', הלכה א'.
↑  כתובת רחוב, שורות 9-10.
↑  צבי אילן, פרסומים חדשים בידיעת הארץ, דבר, 6 ביוני 1976
↑  משה הרטל, ההיסטוריה של צפון עבר-הירדן לאור המקורות ההיסטוריים והממצא הארכאולוגי, עמ' 345, באתר academia
ערך זה הוא קצרמרבנושא ארכאולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
עין ספיר

| --- | --- |

 מיקום המעיין
 מדינה:  ישראל 
 אזור:  אבן ספיר 
 קואורדינטות:  31°45′39″N 35°07′53″E﻿ / ﻿31.760833333333°N 35.131388888889°E﻿ / 31.760833333333; 35.131388888889
 גישה למעיין
  (למפת ירושלים מוגדלת) עין ספיר(למפת ירושלים רגילה) עין ספיר(למפת הרי ירושלים רגילה) עין ספיר(למפת הרי ירושלים מוגדלת) עין ספיר
 
עין ספיר הוא מעיין הנובע מתוך מערה חצובה בסלעי הגיר למרגלות מושב אבן ספיר בהרי ירושלים. מי המעיין יוצרים ברכה גדולה בתוך המערה.
המעיין נקרא על שם הרב יעקב הלוי ספיר, שד"ר, חוקר כתבי יד ותייר. מחבר הספר אבן ספיר על מסעו חוצה היבשות לקהילות יהודיות רחוקות, בהן תימן.
המערה

המערה בה נובע המעיין נוצרה באופן טבעי. בשנת 2014 נערך סקר במערה. החוקרים סברו שהמערה נוצרה מתהליכים גאולוגיים ברובם טבעיים אשר במהלך השנים נהרסה.
בארץ קיים מעיין נוסף בשם זה, הממוקם בתחומי אום אל-פחם ושמו בערבית עין חאלד.
הערות שוליים

↑  עין ספיר ועין אשקף: טיול מים קצר בהרי ירושלים - כל היופי בטיול קצר |מטיילים עם ענת, באתר https://anattour.co.il/, ‏2 באוקטובר 2022
↑  אסף קמר, המערה הקסומה: קפצנו לטבול במעיין בהרי ירושלים, באתר ynet, 13 ביוני 2022
עודד מסר

| --- | --- |

מסר, 1986
 לידה:  נובמבר 1922 חשוון תרפ"ג וינה, אוסטריה
 פטירה:  15 במאי 2001 (בגיל 78) כ"ז באייר תשס"א
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   פלמ"ח   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד פלוגה ט' של הפלמ"ח  סגן מפקד הגדוד הראשון של הפלמ"ח  קצין המבצעים של חטיבת הנגב  מפקד חטיבת ירושלים  מפקד חטיבת גבעתי  ראש מטה פיקוד הצפון  ראש תורת ארגון במטה הכללי  עוזר ראש אג"ם
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות   מלחמת סיני   מלחמת יום הכיפורים
 תפקידים אזרחיים
 מנכ"ל משרד העבודה, המפקח על הבנקים
 
עודד (אלכסנדר) מסר (חשוון תרפ"ג, 9 בנובמבר 1922 - אייר תשס"א, 13 במאי 2001) היה מפקד בכיר בפלמ"ח ובצה"ל, המפקח על הבנקים ומנכ"ל משרד העבודה.
חייו

מסר נולד בווינה שבאוסטריה. בצעירותו היה חבר "הצופים" ובנעוריו הצטרף לתנועת "השומר הצעיר". עלה לארץ ב-1938, במסגרת עליית הנוער, ושהה שנתיים בהכשרה בקיבוץ גבעת חיים, ממנו עבר להתגורר בבית אורן. מסר היה חבר "ההגנה" ובשנת 1942 התגייס לפלמ"ח והיה חבר פלוגה ב'. הוא הוכשר כמפקד כיתה ושירת בשפיים, עין חרוד ונען. לאחר שהוכשר כמפקד מחלקה, שימש בתפקיד זה בבית הערבה ובעין חרוד.
ב-22 בפברואר 1946 פיקד על הכוח שתקף את משטרת שפרעם (כיום, המרכז ללימודי משטרה) במסגרת ליל המשטרות. בתקופת תכנון ליל הגשרים (יוני 1946) מונה למפקד פלוגה ט', לקח חלק בתכנון הפעולה ופיקד על פיצוץ גשר בנות יעקב. בתפקידיו הבאים שימש סגן מפקד הגדוד הראשון, מדריך בקורס מפקדי מחלקה, ובדצמבר 1947 מונה לקצין המבצעים של חטיבת הנגב.
במבצע ברק כבשו חטיבת גבעתי וחטיבת הנגב את ברייר, חוליקאת וכאוכבה. מפקד הגדוד השני משה נצר ביקש לאחר כיבוש כאוכבה וחוליקאת את אישור מפקדת החטיבה להמשיך צפונה ולכבוש את מצודת יואב, אולם מסר, שהיה קצין האג"מ של החטיבה, לא נתן את האישור ובכך הוחמצה הזדמנות לכבוש את המשטרה כאשר היו בו 18 חיילים מצריים בלבד. לאחר מבצע דני עבר לשמש קצין המבצעים של חטיבה 8 והשתתף עמה במבצעי יואב, אסף וחורב.
לאחר תום מלחמת העצמאות המשיך מסר שירותו הצבאי בצה"ל והחזיק בתפקיד סגן מפקד חטיבת ירושלים. במרוצת השנים שימש בתפקיד מפקד הנגב, מפקד חטיבת גבעתי, ראש תורת ארגון במטה הכללי וראש מטה פיקוד הצפון. קודם לתפקידו במטכ"ל למד במכללה הצבאית בצרפת. בתפקידו האחרון בשירות הצבאי, שירת כעוזר ראש אג"ם בדרגת אלוף-משנה (הדרגה השלישית בחשיבותה באותה עת), בין יולי לדצמבר 1961. בשנים 1958-1960 למד באוניברסיטה העברית, במקביל לשירותו הצבאי, כלכלה ויחסים בינלאומיים.
בדצמבר 1961 נתבקש על ידי יגאל אלון, שר העבודה, אותו הכיר מהפלמ"ח לשמש מנכ"ל משרד העבודה. עם סיום תפקידו זה, בשנת 1967, עבר להיות מנכ"ל תשלובת ערד. במרץ 1970 התפטר מתפקיד זה בטענה שאין לו מספיק סמכויות, על רקע יחסים מתוחים עם יו"ר התשלובת, אפרים בן ארצי. בשנת 1971 נתמנה לסגן יו"ר סיבי דימונה כנציג הבנק לפיתוח התעשייה. בסוף 1971 נתמנה לחבר בוועדת בר ניב לקביעת שכר הלימוד באוניברסיטאות. מסר לא הצטרף להמלצות הוועדה אלא הגיש הצעת מיעוט משלו, בו דרש העלאת שכר הלימוד. במלחמת יום הכיפורים שירת במילואים כקצין קישור לאוגדה 143 במפקדת פיקוד הדרום. במרץ 1974 נתמנה לחבר הוועדה לתכנון ולתקצוב כנציג התעשייה. באותה תקופה היה מנהל הקריה לתעשיות עתירות מדע בתל אביב. בשנת 1976 הועמד בראש ועדה לקביעת שכר הלימוד במכללות להכשרת מורים.