stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית צרינגן
היסטוריה > מרקיזות באדן

הרמן הראשון, מרקיז באדן התיישב באזור באדן-באדן, ובשנת 1112 קיבל את התואר מרקיז באדן. יורשיו של הרמן הרחיבו את המרקיזות, ובשנת 1190 פוצלה המרקיזות בין יורשיו של הרמן הרביעי, מרקיז באדן; הרמן החמישי, מרקיז באדן-באדן קיבל את מרקיזות באדן-באדן, ואילו היינריך הראשון, מרקיז באדן-האכברג קיבל את מרקיזות באדן-האכברג.
א
מרקיזי באדן תמכו בעקביות בבית הוהנשטאופן, ובתמורה לשירותם הורחבו גבולות המרקיזות. הרמן השישי, מרקיז באדן-באדן ופרידריך הראשון, מרקיז באדן-באדן טענו לזכותם על דוכסות אוסטריה, אולם האוסטרים דחו אותם, משום שלא רצו להיות תחת שלטון זר. במהלך השנים הבאות אוחדו שטחי באדן ופוצלו מספר פעמים, ובשנת 1515 פוצלה באדן למרקיזות באדן-באדן ומרקיזות באדן-דורלאך. במהלך הרפורמציה נשארו מרקיזי באדן-באדן בדת הקתולית, ואילו מרקיזי באדן-דורלאך עברו לדת הפרוטסטנטית, מה שגרם למתיחות בין ענפי השושלת השונים. במהלך מלחמת שלושים השנים סבל האזור מאוד כתוצאה מהלחימה, אולם לאחר שלום וסטפאליה פחתה היריבות בין הענפים השונים. במהלך המלחמות נגד לואי הארבעה עשר, מלך צרפת השתתפו הענפים השונים במלחמות נגדו, וכתוצאה מכך סבל האזור שוב מביזה והרס על ידי הצבא הצרפתי.
בשנת 1771 אוחדו מרקיזויות באדן-באדן ובאדן-דורלאך תחת קרל פרידריך, מרקיז באדן-דורלאך למרקיזות באדן המאוחדת.
בשנת 1792 הצטרפה המרקיזות למדינות הקואליציה הראשונה במלחמתם נגד צרפת המהפכנית, וכתוצאה מכך איבדה בשנת 1796 את שטחיה בגדה השמאלית של הריין.
היסטוריה > נסיכות הבוחר מבאדן

בשנת 1803 סופחו למרקיזות שטחי הבישופות של קונסטנץ, ושטחים מנסיכות הבוחר מפפאלץ, והיא שודרגה למעמד של נסיכות הבוחר. בשנת 1805 הצטרפה באדן לנפוליאון במלחמותיו כנגד מדינות הקואליציה השלישית, וכהוקרה על כך שודרגה הנסיכות בחוזה פרסבורג למעמד של דוכסות גדולה, וסופחו אליה עוד שטחים שהשתייכו לבית הבסבורג.
היסטוריה > הדוכסות הגדולה של באדן

בשנת 1806 הצטרפה הדוכסות לקונפדרציה של הריין, ובשנת 1809 קיבלה הדוכסות בשלום וינה שטחים שהשתייכו לממלכת וירטמברג.
בשנת 1866 הצטרפה הדוכסות לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה–פרוסיה, אך לאחר התבוסה האוסטרית, לא נאלצה באדן לשלם פיצויים גבוהים בעקבות קשרי המשפחה של פרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן עם וילהלם הראשון, מלך פרוסיה. בשנת 1870 הצטרפה הדוכסות לפרוסיה במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה, יחד עם שאר המדינות בגרמניה. .בשנת 1871 הפכה באדן למדינה בתוך האימפריה הגרמנית, אבל שמרה על השליטה שלה בתחומי הדואר, הטלגרף ומסילות ברזל. כמו כן, היו לה גם זכויות מיוחדות בתחום המיסוי והצבא.
לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה, נאלץ פרידריך השני, הדוכס הגדול של באדן להתפטר מתפקידו ב-22 בנובמבר 1918, והמדינה הוכרזה כרפובליקה.
ראש בית צרינגן כיום (2017), הוא מקסימיליאן, מרקיז באדן, נכדו של מקס פון באדן.
היסטוריה > דוכסות טק

בנו של קונרד הראשון, דוכס צרינגן - אדלברט ירש את השטחים באזור טק, ובשנת 1187 לקח לעצמו את התואר "דוכס טק". צאצאיו החזיקו בתואר, עד למותו של לודוויג מטק בשנת 1439 ללא יורשים.
בשנת 1871 קיבל פרנץ לבית וירטמברג את התואר "דוכס טק", ובתו מרי מטק התחתנה עם ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת.
בתי ברוידא

מראה כללי של החצר בבית ברוידא
בתי ברוידא, 2008
בתי ברוידא היא שכונה חרדית ברחוב התבור בירושלים, בשולי שכונת נחלאות. שמה הרשמי הוא "אהלי יעקב", על שם יעקב ברוידא, התורם לבניינה. השכונה נוסדה בשנת 1902, ומצויה בסמוך לשכונת כנסת ישראל.
בחודש סיוון תרס"ג (1903) תיאר דוד ילין בעיתון המליץ את הקמת בית הכנסת המרכזי בשכונה:
"ביום כ"א לחודשנו זה נערכה ברוב פאר והדר חגיגת חנוכת בית המדרש "קהלת יעקב" בבתי "אהלי יעקב" אשר הקים הגביר הנדיב הר"י ברוידא מוורשו. הוועד-הכללי אשר למקהלות האשכנזים מיד "כנסת ישראל" (הוא עניין בניין בתים לעניים) ואשר גם הבתים האלה יהיו תחת השגחתו, קרא לנכבדי העדה להשתתף בחגיגה הזאת, ומבית הגביר הנכבד ה"ר פייויל יעקבזון העסקן במצווה הזאת נשאו ספרי התורה הנהדרים תחת חופה בלוויית מנגנים בכלי זמר עד בית המדרש, ושמה נשא הרב הגאון האדר"ת משא בשבח הרחבת היישוב בדרך זו, ואחריו דרשו עוד אחדים מנכבדי העדה. והחגיגה נמשכה עד שעות אחדות בערב."
השכונה בנויה בקומפלקס בניינים אחד עם שכונת כנסת ישראל ב, וכוללת בניין אחד ארוך בעל שלוש קומות עם קשת במרכזו, וגרמי מדרגות בצדו האחורי.
שלט ההנצחה בשער בתי ברוידא
בשער הכניסה לשכונה חקוק באבן:
ב"ה

אוהלי יעקב

ונתתי להם בביתי ובחומותי יד ושם טוב מבנים ובנות

החמישה ועשרים בתים וביהמ"ד קהילת יעקב והמגרש והבור נבנו מכסף הגביר הצדיק הנדיב המפורסם

מוהר"ר יעקב יוסף ברוידא זצ"ל

בהרב ר' בנימין זצ"ל, שנל"בע א' דר"ח מרחשון תרס"ז והקדישם הקדש עולם לדור בהם תלמידי חכמים מצוינים

בתורה ויראת שמים ושתורתם אמנותם מעניי עדת הפרושים לשלש שנים חליפות על פי דעת האפוטרופוס

ועל הטוב יזכר שם הרה"ג שרגא פייבל יעקבזאהן זצ"ל אשר בהשתדלותו ועל ידו נבנו הבתים

יהי שמם לברכה בקרב הארץ וצדקתם תעמוד לעד
הפסוק "ונתתי להם בביתי ובחומותיי יד ושם, טוב מבנים ומבנות" מעיד כי מכיוון שלמקים השכונה לא היו ילדים, על ידי בניית השכונה הוא הנציח את שמו.
הכיתוב מנציח גם את שרגא פייבל יעקבזון השותף ליוזמת הקמת השכונה.
שכונת בתי ברוידא נבנתה בצמוד לשכונות כנסת ישראל, וכמוהן נועדה לאוכלוסייה חרדית "פרושית" (כלומר ליטאית) של אנשי היישוב הישן, בניגוד לשכונת בתי ראנד הסמוכה שנועדה לאוכלוסייה חסידית. כיום, בית הכנסת הוא בין היחידים שעדיין מתנהל עם אופי פרושי-ירושלמי מובהק, שהמתפללים מתלבשים עם שטריימל ומדברים יידיש, אך מתפללים נוסח אשכנז, דברים שאי פעם היו הנורמה אצל חרדים בירושלים.
תושבי השכונה נבחרו בקפידה ומנו רק תלמידי חכמים שעסקו בתורה ובהוראה בישיבת "עץ חיים". תושבי השכונה נאלצו לחתום על חוזה "חובת הדר", שבה התחייבו לא לבצע שינויים במבנה, לשמור על הניקיון ולהתפלל בבית כנסת של השכונה.
ביום שושן-פורים תרצ"ב (23.3.1932) התקיים ברחבה שלפני בית הכנסת של בתי ברוידא 'פורים שפיל' (מחזה פורימי היתולי), שבו כביכול הועמד למשפט הרב קוק. בסופו של המחזה הורשע הרב קוק והוצא להורג ביריית אקדח. הייתה זו יוזמה של קנאי ירושלים, שתיעבו את הרב קוק. היורה היה מנחם פרוש הצעיר, שלימים טען כי הובל אל הבמה ברגע האחרון מבלי שהיה מודע להקשר. ביזויו של הרב הראשי לארץ ישראל עורר סערה ביישוב, וגם אישים חרדיים מתונים גינו את המעשה. הרב איסר זלמן מלצר, שהתגורר אותה עת בשכונה, עבר מאותו יום להתפלל בבית הכנסת של בתי ראנד השכנה.
בתי השכונה אינם רכוש התושבים אלא שייכים ל"הקדש ברוידא" והם מתגוררים בהם בשכירות מוגנת (דמי מפתח), דבר המאפשר למנהלי ההקדש לשמור על אופי וצביון אוכלוסיית השכונה.
הערות שוליים

↑  המליץ גיליון 141 מתאריך 7 ביולי 1903
| שכונות חרדיות בירושלים |
| --- | --- | --- |
| תחילת היציאה מהחומות, לפני 1890 | בית ישראל • בתי ויטנברג • מאה שערים |  |
| בנייה בתקופה הטורקית, מ-1890 | בתי אונגרין • בתי הורנשטיין • בתי ורשה • בתי נייטין • בתי ברוידא • בתי ראנד • כנסת ישראל • זיכרון משה (התחרדה) • חצר שטרויס • שכונת אחווה (התחרדה) • גבעת שאול (התחרדה) • כרם אברהם (התחרדה) • שערי חסד • רוחמה |  |
| בנייה במנדט הבריטי | בתי מונקאטש • גאולה • מחניים • סנהדריה • שיכון פאג"י • תל ארזה (התחרדה) • בית וגן (התחרדה) • מקור ברוך (התחרדה) |  |
| בנייה ישראלית לפני מלחמת ששת הימים | קריית אונסדורף • קריית מטרסדורף • קריית צאנז • קריית שומרי אמונים • שיכון חב"ד • שמואל הנביא (התחרדה) • כרם • רוממה (התחרדה) |  |
| בנייה ישראלית אחרי מלחמת ששת הימים | גבעת משה • הר נוף • קריית איתרי • סנהדריה המורחבת • נוה יעקב מזרח • עזרת תורה • קריית בעלז • רמת אשכול (התחרדה) • רמות פולין • רמת שלמה • רמות אלון (התחרדה)  |  |
שכונות ירושלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012689069405171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ירושלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ברל כהן

| --- | --- |

תמונה משנת 1955
 לידה:  1911 טלז, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  19 באפריל 1993 (בגיל 82 בערך) תל אביב-יפו, ישראל 
 שפות היצירה:  יידיש 
 
ברל כׇהׇן (קָגָן) (ביידיש: בערל כּהן; באנגלית: Berl Kagan;‏ 1911 – 19 באפריל 1993) היה ביבליוגרף יידי אמריקאי ממוצא ליטאי.
ביוגרפיה

כהן נולד בשנת 1911 בעיר טֶלז שבליטא, בנם של אהרן ובּרַיינה. היה פעיל בציונות הסוציאליסטית ומזכ"ל המפלגה הציונית-סוציאליסטית (צ"ס) בליטא, וכיהן כעורך-משנה של היומון היידי "דאָס וואָרט" בקובנה. ב-1941, לאחר פלישת גרמניה לברית המועצות במלחמת העולם השנייה, גורש לגטו קובנה שבסלובודקה, ושהה בו עד שברח ליערות בסוף שנת 1943. שרד את השואה. אחיו, יעקב-מיכאל, נספה. לימים פרסם את יומנו מתקופה זו, בשם "אַ יִיד אין וואַלד" ('יהודי ביער'; ניו יורק 1955).
לאחר המלחמה נותר באירופה, עד שבשנת 1950 היגר לארצות הברית עם משפחתו, והתיישב בברוקלין. עבד במשך שנים בייווא (המכון המדעי היהודי) בניו יורק, והיה חבר מערכת העיתון היידי האנרכיסטי האמריקאי "פֿרייע אַרבעטער שטימע" (Fraye Arbeter Shtime). בהמשך עבד בספריית בית המדרש לרבנים באמריקה, עד פרישתו בשנות ה-70.
בשנות עבודתו ערך כהן כמה ספרים, בהם כמה ספרי זיכרונות מתקופת השואה (בהם זיכרונותיו של הסופר ירחמיאל בְּרִיקְס מגטו לודז') ושלושה ספרי יזכור לקהילות שנחרבו בשואה (סובאלק ויישובי הסביבה, שידלוביץ ולוּבּוֹמְל).
כהן ידוע במיוחד בזכות "ספר הפּרענומעראַנטן" (1975), שבו פרסם את תוצרי עבודתו על רשימות הפּרענומעראַנטן (פְּרֶנוּמֶרַנְטן), רשימות ה"חתומים מראש". עד ראשית המאה ה-20 נהוג היה בקהילות היהודיות במזרח אירופה וצפון אפריקה לשלם מראש למחברו של ספר תורני, ובכך לסייע לו להביאו לדפוס (מימון המונים). אם בסופו של דבר ראה הספר אור, הופיעה בראשו רשימת המזמינים, שבה נזכרו שמותיהם, עיירות מגוריהם ולעיתים פרטים נוספים. כהן סרק מספר גדול מאוד של רשימות כאלה (בעיקר ממזרח אירופה ומרכזה, מן המאות ה-18 עד ה-20) – בהן יותר מ-350,000 חתומים שונים בסך הכול – ניתח אותן והרכיב מהן אינדקס של 8,767 קהילות יהודיות הנזכרות ברשימות הפְּרֶנוּמֶרַנְטן. כל ערך בלקסיקון מתאים לקהילה את שמות החיבורים שאנשיה תרמו להם, את מספר האנשים שתרמו לכל חיבור, ומוסיף את שמות הרבנים מהקהילה הנזכרים ברשימות. (בשנים תשמ"ו–תשנ"ה פרסם שלמה קצב בהוצאה עצמית בפתח תקווה השלמה לספרו של ברל כהן, בשם "ספר החתומים".)
בשנת 1986 פרסם כהן את ה"לעקסיקאָן פֿון יידיש-שריַיבערס" (לקסיקון המחברים היידיים), ובו תוספות ותיקונים ללקסיקון המונומנטלי "לעקסיקאָן פֿון דער ניַיער יִידישער ליטעראַטור" (לקסיקון ספרות היידיש החדשה), שראה אור בשמונה כרכים בניו יורק בהוצאת הקונגרס הבינלאומי לתרבות יידיש (אַלוועלטלעכער יִידישער קולטור-קאָנגרעס) בשנים 1956–1981, וכן רשימה של 5,800 שמות עט.
ספר חשוב נוסף פרי עטו הוא "ערים, עיירות וכפרים יהודיים בליטא עד 1918: סקיצות ביוגרפיות-היסטוריות" (1991), שפורסם שנים ספורות לפני מותו.
ברל כהן היה נשוי לרעיה לבית אילְמַן ואב לשתי בנות ובן: מרים לִיבֶּר (Lieber), אם לילדים; עדה-אן; ויחזקאל-אהרן, שנפטר בגיל 25 (מרץ 1964 – ינואר 1972).
כהן נפטר באביב 1993, בן 81 במותו. עד מותו עסק בהכנת תוספות והשלמות ללקסיקון לסופרי היידיש.
פרסומיו

אַ ייד אין וואַלד: בלעטלעך פֿון אַ טאָגבוך, ניו יורק: אַלוועלטלעכער יִידישער קולטור-קאָנגרעס (פֿאַראיינקייט מיט "ציקאָ"), 1955.
ספר הפּרענומעראַנטן: וועגוויַיזער צו פּרענומערירטע העברעאישע ספרים און זייערע חותמים פֿון 8,767 קהילות אין אייראָפּע און צפון-אַפריקע, ניו יורק: די ביבליאָטעק פֿון יידיש טעאָלאָגישן סעמינאַר אין ניו-יאָרק און "כתב" פּאַבלישינג האַוז, 1975.
לעקסיקאָן פֿון יידיש-שריַיבערס: מיט הוספֿות און תּיקונים צום לעקסיקאָן פֿון דער ניַיער יידישער ליטעראַטור און 5,800 פּסעוודאָנימען, ניו יורק: ר. אילמאן-כהן, 1986.
יִידישע שטעט, שטעטלעך און דאָרפֿישע יִישובים אין ליטע ביז 1918: היסטאָריש-ביאָגראַפֿישע סקיצעס, ניו יורק: [חמו"ל], 1991.
פרסומיו > בעריכתו

ברוך מערין, פֿון ראַקעוו ביז קלאָגע: בילדער פֿון אַ חרובער וועלט; מאַנוסקריפּט צוגעגרייט צום דרוק: בערל כהן, ניו יורק: פֿאַרבאַנד נוסח ווילנע, 1969.
ירחמיאל בריקס, די אַנטלויפערס; פֿון גסיסה צום לעבן: מעמואַרן פֿון געטאָס און קאַצעטן; מאַנוסקריפּט צוגעגרייט צום דרוק: בערל כהן, ניו יורק: הינדע בריקס, 1975.
יעקב גלאטשטיין, פּראָסט און פשוט: ליטעראַרישע עסייען; אפגעקליבן און צוגעגרייט צום דרוק בערל כהן, ניו יורק: פעני גלאטשטיין, 1978.
וואָלף שניידער, ליטעראַרישע און היסטאָרישע עסייען; מאַנוסקריפּט צוגעגרייט צום דרוק: בערל כהן, ניו יורק: בילדונג-דעפּאַרטמענט ביים אַרבעטער-רינג, 1984.
אריה ליטווינאווסקי, פֿון פֿאַרגאַנגענע צייטן: זכרונות און רעיונות; מאַנוסקריפּט צוגעגרייט צום דרוק: בערל כהן, ניו יורק: פונדאַציע פון בערניס און דזערי ג. רובינשטיין, 1985. (יידיש ואנגלית, בתרגומו של מקס רוזנפלד: Aryeh Litvinovsky, From Times Gone by: Reminiscences and Ideas; editor: Berl Kagan; English translation: Max Rosenfeld.)
לאַזאַר גאָלדשטיין-גאָלדען, פֿון קאָוונער געטאָ ביז דאַכאַו; מאַנוסקריפּט צוגעגרייט צום דרוק: בערל כהן, ניו יורק: הוצאת המחבר, 1985. (יידיש ואנגלית, בתרגומו של מקס רוזנפלד: Lazar Goldstein-Golden, From Ghetto Kovno to Dachau; editor: Berl Kagan; English translation: Max Rosenfeld.)
ספרי יזכור:
בערל כהן (רעדאקטאר), יזכּור-בוך סואוואַלק און די אַרומיקע שטעטלעך: באַקלעראָווע, וויזשאַן, יעלינעווע, סייני, פּונסק, פּשעראָסלע, פֿיליפּאָווע, קראַסנעפּאָליע, ראָצק, ניו יורק: סואוואַלקער רעליף קאָמיטעט, תשכ"א. (לקהילות סואבאלק ויישובי הסביבה)
בערל כהן (רעדאקטאר), שידלאָווצער יזכּור-בוך, ניו יורק: [חמו"ל], תשל"ד 1974. (לקהילת שידלוביץ)
בערל כהן (רעדאקטאר); יעקב הטמן (עורך החלק העברי), ספר יזכור לקהילת לובומל, תל אביב: (דפוס מופת), תשל"ד. (לקהילת לוּבּוֹמְל) (ראה אור בתרגום לאנגלית בשנת 1997)
לקריאה נוספת

אברהם מאיר הברמן, 'ברל כהן, "ספר הפרענומעראנטן, וועגווייזער צו פרענומערירטע העברעאישע ספרים און זייערע חותמים פון 8767 קהילות אין איירופא און צפון אפריקע"', גלעד (לתולדות יהודי פולין ותרבותם) ד–ה (תשל"ט), 637–640.
אברהם נוברשטרן, 'אַ וויכטיקער בייטראג פֿאַר חכמת-יידיש', די גאלדענע קייט 122 (1987), 200–205. (על הלקסיקון לסופרי יידיש)
Judah J. Shapiro, 'A Novel Source of Jewish History,' Jewish Book Annual 27 (1969), 30-34. (On the listing in Jewish books of names of pre-publication subscribers, and the collection of this material by Berl Kagan.)
הערות שוליים

↑  ראו: ספר יזכור לקהילת ליטא, בספריית העיר ניו יורק.
↑  Zachary M. Baker, Mendele Vol 2.179, April 21, 1993 (הודעה על מותו).
↑  דב סדן, בית מקרא (דברים עם פתיחתו בבית הסופר בירושלים), דבר, 21 בנובמבר 1975.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294483205171  PLWABN: 9811344272705606  ISNI: 0000 0000 9541 8485  LCCN: n85074402  SELIBR: 271083  VIAF: 89817092   WorldCat (עם VIAF): 89817092
ארצו

ערך זה עוסק בעיר בטוסקנה שבאיטליה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
אָרֶצוֹ (באיטלקית: Arezzo) היא עיר בטוסקנה שבאיטליה. זוהי עיר עתיקה שנוסדה על ידי האטרוסקים במאה ה-7 לפנה"ס. העיר פרחה בימי הביניים המאוחרים, והרובע העתיק שלה שומר על אופיו מתקופה זו. העיר היא בירת נפה באותו שם. מיקומה בדרום-מזרח טוסקנה, כ-80 ק"מ דרומית מזרחית לפירנצה. בעיר צולם הסרט האיטלקי על השואה "החיים יפים" (La Vita è bella).
גאוגרפיה

ארצו ממוקמת בדרום-מזרח טוסקנה, כ-80 ק"מ דרומית מזרחית לפירנצה. שוכנת על גבעה בגובה 296 מטר מעל פני הים, ומתנשאת מעל מישור ההצפה של נהר הארנו. הרובע העתיק של העיר הנמצא על צלע הגבעה, מוקף חומה ושומר על אופיו המדיביאלי.
היסטוריה

ארצו, בשמה הקדום ארטיום, היא אחת הערים העתיקות בטוסקנה. נוסדה על ידי האטרוסקים במאה ה-7 לפנה"ס. הייתה אחת משתים עשרה הערים החברות בליגה האטרוסקית. היא מוזכרת בכתבי ההיסטוריון הרומי טיטוס ליוויוס כאחת מה"בירות האטרוסקיות" (Capitae Etruriae).
העיר נכבשה על ידי רומי בשנת 311 לפנה"ס. בתקופת מלחמת האזרחים הרומית (בעשור השני של המאה הראשונה לפנה"ס) תמכה ארטיום בסיעה הפופולרית, במהלך השתלטות הסיעה היריבה בראשות לוקיוס קורנליוס סולה, חרב חלק גדול מהעיר. אולם העיר התאוששה במהרה, ובתקופת שלטונו של אוגוסטוס הייתה לה שוב תקופת פריחה. לפי אחד המקורות הייתה אז העיר השלישית בגודלה באיטליה.
במאה השלישית או הרביעית ניתן לעיר מעמד של בירת מחוז כנסייתי (דיוקסיה). בישופי העיר היו גם השליטים הפיאודליים שלה. בשנת 1098 השתחררה העיר משלטון הבישופים והפכה לעיר-מדינה עצמאית. בכך החלה תקופת פריחה חדשה, תקופה בה נבנו רוב המבנים העומדים כיום ברובע העתיק של העיר. מהבחינה המדינית ארצו תמכה בסיעת הגיבלינים והייתה במאבק מתמיד כנגד פירנצה שתמכה בגואלפים. מאבק זה נסתיים ב-1384 בניצחון פירנצה ומאז הפכה ארצו לבת חסות של פירנצה.
הקהילה היהודית בארצו

ידיעות ראשונות על יהודים בעיר קיימות מסוף המאה ה-14, אז היו בה מספר בנקאים יהודים. הם גורשו ב-1406, אולם הורשו לשוב בהמשך המאה ה-15. ב-1557 הדוכס קוזימו הראשון התיר למספר משפחות יהודיות, שנמלטו מגזרות האפיפיור פאולוס הרביעי, להתיישב בארצו. אולם ב-1570 נאלצו היהודים לעזוב את העיר ולעבור, כמו כל יהודי הדוכסות הגדולה של טוסקנה, לגטו שהוקם בפירנצה. במחצית השנייה של המאה ה-18 שוב קמה קהילה יהודית קטנה בעיר, קהילה זו נתחסלה במהלך המאה ה-19.
ג'ו האוורטיי

ג'וזף "ג'ו" האוורטיי (אנגלית: Joseph "Joe" Haverty‏ 17 בפברואר 1936 - 7 בפברואר 2009) היה כדורגלן אירי.
האוורטיי החל את הקריירה שלו בהום פארק ובסנט פטריק'ס אתלטיק, וביולי 1954 הצטרף לארסנל. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול אברטון ב-25 באוגוסט 1954, בהיותו בן 18, ובאותה עונה השתתף בשבעה משחקים נוספים. בעונתו השנייה בארסנל הוא השתתף גם כן בשמונה משחקים.
הוא החל להתבלט בהרכב של ארסנל בעונת 1956/1957, והפך לקיצוני השמאלי הבכיר עם 32 משחקים ותשעה שערים. בתקופה זו הוא גם ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אירלנד, במשחק מול נבחרת הולנד שנערך ב-10 במאי 1955.
האוורטיי היה חלק מהסגל של קבוצת לונדון XI שהתמודדה במשחק הגמר הראשון של גביע ערי הירידים; אולם, אף על פי ששיחק מול לוזאן בחצי הגמר (והבקיע שער בניצחון 3 - 2 בסיכום שני המשחקים), הוא לא השתתף בשני משחקי הגמר שהסתיימו בהפסד לברצלונה.
האוורטיי סבל מבעיות בגבו, וכתוצאה מכך החמיץ משחקים אחדים בסוף שנות ה-50. אולם, עונת 1959/1960 הייתה הטובה ביותר מבחינתו, ובמהלכה הוא השתתף ב-37 משחקים והבקיע שמונה שערים. בעונה שלאחר מכן הוא כבר נאלץ לחלוק את מקומו בהרכב עם אלן סקירטון. האוורטיי לא היה מרוצה מכך שהוא לא משחק בהרכב באופן קבוע, ולפיכך ביקש לעזוב את ארסנל; הוא הועבר לבלקברן רוברס באוגוסט 1961, תמורת 25,000 לירות שטרלינג. בסך הכל הוא השתתף ב-122 משחקים במדי ארסנל, שבהם הבקיע 26 שערים.
האוורטיי שיחק בבלקבורן במשך עונה אחת, ולאחר מכן במשך תקופות קצרות במילוול ובריסטול רוברס מהליגות הנמוכות, וביניהם אף בסלטיק. הוא חזר לאירלנד על מנת לשחק עבור שלבורן, ובתקופה זו סיים את הקריירה שלו בנבחרת אירלנד עם שבעה משחקים נוספים. לאחר מכן הוא עבר לארצות הברית ושיחק בשיקגו ספרס (מאוחר יותר קנסד סיטי ספרס). ב-1969 הוא חזר לאירלנד וחתם במועדון שמרוק רוברס, במדיו השתתף פעמיים במשחקי גביע המחזיקות. באוגוסט 1971 הוא חתם בדרוגהדה יונייטד, שם שיחק עד לפרישתו ב-1972.
בשנת 2000 הוא צורף להיכל התהילה של התאחדות הכדורגל האירית.
לקריאה נוספת

טוני מתיוס, WHO'S WHO OF ARSENAL (עמודים 129 - 130), מיינסטרים,‏ 2007 (ISBN 1-84596-232-X)
בית המדרש לרבנים ליהדות מתחדשת

| --- | --- |


 סמינר דתי
 תקופת הפעילות:  1968–הווה (כ־56 שנים) 
 בעלי תפקידים
 סגל:  48 (נכון ל־אוגוסט 2020) 
 תלמידים
 :  43 (נכון ל־אוגוסט 2020) 
 מיקום
 מיקום:  1299 Church Rd, Wyncote, PA, 19095-1898 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 קואורדינטות:  40°05′15″N 75°09′05″W﻿ / ﻿40.0874°N 75.1515°W﻿ / 40.0874; -75.1515
 www.rrc.edu
  (למפת פנסילבניה מוגדלת) האריסברג פילדלפיה פיטסבורג אלנטאון אירי סקרנטון וילאמספורט ניו יורק ניו ג'רזי  מרילנד דל. ויר. מע. א ו ה י ו  ימת איריבית המדרש לרבנים ליהדות מתחדשת(למפת פנסילבניה רגילה) האריסברג פילדלפיה פיטסבורג אלנטאון אירי סקרנטון וילאמספורט ניו יורק ניו ג'רזי  מרילנד דל. ויר. מע. א ו ה י ו  ימת איריבית המדרש לרבנים ליהדות מתחדשת
 
בית המדרש לרבנים ליהדות מתחדשת (הקולג' הרבני הרקונסטרוקציוניסטי; מאנגלית: Reconstructionist Rabbinical College, בר"ת: RRC) הוא סמינר לרבנים המשתייך לתנועה ליהדות הרקונסטרוקציוניסטית. הסמינר נוסד בשנת 1968 על ידי עירא אייזנשטיין. הסמינר שוכן בעיירה וינקוט (Wyncote) שבפנסילבניה, כ-16 ק"מ מצפון למרכז העיר פילדלפיה, בארצות הברית.
הסמינר פתוח לגברים ולנשים כאחד ולומדים בו גם תלמידים הומוסקסואליים מוצהרים. בעבר עמד בראש המוסד ארתור גרין.
ראו גם

מרדכי קפלן
ג'ו האן

| --- | --- |

 לידה:  15 במרץ 1977 (בן 47) דאלאס, ארצות הברית 
 שם לידה:  Joseph Hahn 
 שם במה:  Joe Hahn 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1995 
 מקום לימודים:  המכללה למרכז אמנות העיצוב, תיכון הרברט הובר 
 סוגה:  נו-מטאל 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  כלי מקלדת 
 חברת תקליטים:  האחים וורנר רקורדס 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
ג'וזף האן (באנגלית: Joseph Hahn; נולד ב-15 במרץ 1977), הידוע כמיסטר האן, הוא מוזיקאי, תקליטן ובמאי קולנוע, ידוע בין היתר בשל היותו הדי ג'יי של להקת לינקין פארק.
חייו

האן נולד בדאלאס, טקסס, וגדל בגלנדייל שבקליפורניה להורים קוריאנים וכיום הוא מתגורר בלוס אנג'לס.
הוא למד בתיכון "הובר". את האן פגשו רוב בורדון, מייק שינודה, בראד דלסון ודייב פרל בקולג'. לאחר שסיים הוא התחיל להתעניין באמנות חזותית, והלך ללמוד בבית הספר לאמנויות בפסדינה, קליפורניה, שבה גם למד מייק שינודה. שניהם התקבלו לעבודה כמעצבים אמנותיים-גרפיים לאחר קבלת הדיפלומה.
בהמשך, התכוון האן ללמוד איור, אך החליט לעזוב את המכללה כדי לפתח קריירה בתחום  האפקטים המיוחדים בקולנוע ובתוכניות הטלוויזיה.
ב-1997, עם הקמת לינקין פארק, "גויס" האן לתפקיד הדי ג'יי של הלהקה. בנוסף, האן גם עזר ואפילו ביים בעצמו כמה קליפים של הלהקה. הוא ביים גם קליפים של להקות אחרות כמו Static-X, Story of the Year ו-Alkaline Trio. בנוסף, הוא עיצב ואייר את הדיסק של תום שי "Songs Carried on Angels Wings".
בימים אלו האן עובד כמנהל האילוסטרציה של להקת לינקין פארק. הוא הגה את הרעיון של הקליפ One step Closer וכן את שאר הקליפים של הלהקה, לעיתים ביחד עם מייק שינודה. שניהם עובדים על ההיבט האמנותי הן בקליפים והן באלבומים.
בשנת 2014 התנסה גם בקולנוע וביים את סרט המתח "Mall" בכיכובם של וינסנט ד'אונופריו (שגם הפיק) וג'ינה גרשון.
ברסקין

חייל גרנדיר בצבא איטליה חבוש כובע ברסקין.
ברסקין (באנגלית: Bearskin) הוא כובע בצורת צילינדר גבוה העשוי פרווה ומזוהה בעיקר עם יחידות גרנדירים (נושאי רימון). הברסקין נפוץ כיום בתור כובע צבאי הנחבש במדי שרד יצוגיים בעיקר בקרב חיילי יחידות גרנדירים וחיילי משמר במספר צבאות בעולם.
היסטוריה

יחידות גרנדירים חבשו באופן מסורתי כובעים או מצנפות ללא שוליים, כדי לא להפריע לפעולת הטלת הרימון. במהלך המאה ה-17, כובעים אלו לעיתים עוטרו בפרווה בקצוות, אך מנהג זה הופסק עד לאמצע המאה ה-18 כאשר החלו להופיע כובעי פרווה הגבוהים בצבאות בריטניה, צרפת וספרד. בשנים הראשונות כובעים אלו היו בעלי חלק עליון מבד ולפעמים עוטרו בעזרת פלטת מתכת מעוצבת בקדמת הכובע. משום היותם של הגרנדירים חיילים מובחרים ובדרך כלל גם גבוהים יותר משאר חיילי הצבא, ככל הנראה תפקיד הכובע הגבוה היה להעצים את גובהם והמראה המרשים של הגרנדירים בשדה הקרב.
כיום הברסקין השתמר בעיקר לצרכים רשמיים וייצוגיים, כאשר הוא נחבש במספר יחידות ברחבי העולם, רובם יחידות גרנדירים או יחידות משמר. בין היחידות המוכרות אשר עושות שימוש בברסקין ניתן למנות את חמשת הרגימנטים של משמר הרגלים בצבא הבריטי, בנוסף ליחידות משמר ברחבי אירופה ומספר להקות צבאיות ברחבי העולם.
שימוש ביחידות צבאיות כיום

איטליה איטליה: רגימנט הגנדירים ה-1, רגימנט הפרשים ה-8.
בלגיה בלגיה: המשטרה הבלגית הפדרלית; המשמר המלכותי הרכוב.
דנמרק דנמרק: משמר החיים המלכותי.
הולנד הולנד: משמר הגרנדירים.
הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת: כל חמשת הרגימנטים של משמר הרגלים המלכותי, האגודה הארטילרית המכובדת, משמר הדרגונים הסקוטי המלכותי.
קנדה קנדה: הרגימנט ה-22 המלכותי, משמר הרגלים של המושל הכללי, משמר הגרנדירים הקנדי, הרגימנט המלכותי של קנדה.
שוודיה שוודיה: משמר החיים המלכותי.
בנוסף נעשה שימוש במספר מצומצם של יחידות צבאיות, בעיקר טקסיות ויצוגיות במספר מדינות נוספות. במספר להקות צבאיות נחבש הברסקין כחלק ממדי השרד היצוגיים, כך לדוגמה להקת חיל האוויר, חיל הים, המארינס והצבא של ארצות הברית, כמו גם להקות צבאיות של מדינות האימפריה הבריטית לשעבר ביניהם אוסטרליה וקנדה.
גלריה

'מייג'ור התופים' של להקת המארינס של צבא ארצות הברית.
חיילי המשמר האירי במצעד רשמי בלונדון.
חיילי משמר החיים המלכותי של דנמרק.
חיילי הרגימנט ה-22 המלכותי של קנדה.
ראו גם

Busby
איור של חייל ממשמר הגרנדירים של הצבא הבריטי, 1889.
ג'וזף הנרי

| --- | --- |

 לידה:  17 בדצמבר 1797 אולבני, ארצות הברית 
 פטירה:  13 במאי 1878 (בגיל 80) וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 ענף מדעי:  פיזיקה
 מקום מגורים:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית הקברות אוק היל 
 מקום לימודים:  אקדמיית אלבני 
 מוסדות:  אוניברסיטת פרינסטון  סמית'סוניאן 
 פרסים והוקרה:  יחידת המדידה של השראות הנרי  נקראת על שמו
 הערות:  המזכיר הראשן של הסמית'סוניאן
 תרומות עיקריות
 גילה את ההשראות העצמית. בנפרד ממייקל פאראדיי גילה את ההשראות ההדדית.
 חתימה:   
 
ג'וזף הנרי (באנגלית: Joseph Henry‏; 17 בדצמבר 1797 – 13 במאי 1878), היה פיזיקאי אמריקאי והנשיא הראשון של הסמית'סוניאן. בחייו היה נחשב לגדול מדעני אמריקה אחרי בנג'מין פרנקלין. במהלך מחקריו בתחום החשמל גילה את ההשראות העצמית. באופן בלתי תלוי במייקל פאראדיי גילה את ההשראות ההדדית. עבודות שלו על ממסרים היו בסיס לטלגרף חשמלי.
חייו

הנרי נולד באולבני, ניו יורק, במשפחה של מהגרים מסקוטלנד. המשפחה הייתה ענייה מאוד, ואבא שלו נפטר כאשר ג'וזף הנרי היה צעיר מאוד. הוא התחיל לעבוד בגיל 13 ובמקביל התעניין בתיאטרון.
בשנת 1819 הוא התחיל ללמוד באקדמיית אולבני (אנ'). בשנת 1824 הוא התחיל לעבוד כעוזר מהנדס בבניית כביש מאזור נהר הדסון לימת אירי. הוא הצטיין בלימודים ובשנת 1826 התמנה לפרופסור באקדמיית אולבני. במשרה זו הוא התחיל את מחקריו בתחום המגנטיות. הוא בנה מגנטים חשמליים חזקים במיוחד. הדבר היה חשוב להמשך פיתוח הטלגרף.
בשנת 1832 הוא בנה את אחת המכונות הראשונות שהפכו את הכוח החשמלי לתנועה.
בשנת 1832 הוא התמנה לפרופסור באוניברסיטת פרינסטון. בשנת 1835 הוא בנה ממסר חשמלי ראשון.
באותה התקופה הוא גילה את תופעת ההשראות העצמית.
בשנת 1846 הוא התמנה למזכיר ראשון של הסמית'סוניאן. נפטר ב-13 במאי 1878 בוושינגטון.
יחידת מדידה של השראות הנרי. נקראת על שמו.
ראו גם

יחידות מידה על שם אישים