stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גביע מרקוסור
היסטוריית מפגשי הגמר > זכיות לפי עונה

| שנה | מארחת | תוצאה | אורחת | אצטדיון |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1998 | ברזילקרוזיירו | 1-2 | ברזילפלמיירס | מינייראו, בלו הוריזונטה |
| 1998 | ברזילפלמיירס | 1-3 | ברזילקרוזיירו | פלסטרה איטליה, סאו פאולו |
| 1998 | ברזילפלמיירס | 0-1 | ברזילקרוזיירו | פלסטרה איטליה, סאו פאולו |
1998: הקבוצה הזוכה: ברזיל פלמיירס
| 1999 | ברזילפלמנגו | 3-4 | ברזילפלמיירס | מרקנה, ריו דה ז'ניירו |
| 1999 | ברזילפלמיירס | 3-3 | ברזילפלמנגו | פלסטרה איטליה, סאו פאולו |
1999: הקבוצה הזוכה: ברזיל פלמנגו
| 2000 | ברזילואסקו דה גאמה | 0-2 | ברזילפלמיירס | סאן ז'נואריו, ריו דה ז'ניירו |
| 2000 | ברזילפלמיירס | 0-1 | ברזילואסקו דה גאמה | פלסטרה איטליה, סאו פאולו |
| 2000 | ברזילפלמיירס | 4-3 | ברזילואסקו דה גאמה | פלסטרה איטליה, סאו פאולו |
2000: הקבוצה הזוכה: ברזיל ואסקו דה גאמה
| 2001 | ברזילפלמנגו | 0-0 | ארגנטינהסן לורנסו | מרקנה, ריו דה ז'ניירו |
| 2001 | ארגנטינהסן לורנסו | 1-1 3-4פ | ברזילפלמנגו | פדרו בידגאין, בואנוס איירס |
2001: הקבוצה הזוכה: ארגנטינה סן לורנסו
היסטוריית מפגשי הגמר > זכיות לפי קבוצה

| קבוצה | זכיות | שנים | סגנות | שנים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| ברזילפלמיירס | 1 | 1998 | 2 | 1999, 2000 |
| ברזילפלמנגו | 1 | 1999 | 1 | 2001 |
| ארגנטינהסן לורנסו | 1 | 2001 | 0 | - |
| ברזילואסקו דה גאמה | 1 | 2000 | 0 | - |
| ברזילקרוזיירו | 0 | - | 1 | 1998 |
היסטוריית מפגשי הגמר > זכיות לפי מדינה

| מדינה | זכיות | סגנויות |
| --- | --- | --- |
| ברזיל ברזיל | 3 | 4 |
| ארגנטינה ארגנטינה | 1 | 0 |
הישגים אישיים

מלך השערים של קופה מרקוסור בכל הזמנים הוא רומאריו הברזילאי. לזכותו 24 שערים בטורניר, מתוכם 12 במדי פלמנגו ו-12 במדי ואסקו דה גאמה. במהדורה של שנת 2000, כבש רומאריו שלושער במשחק השלישי והמכריע, בו גברה ואסקו דה גאמה על פלמיירס בתוצאה 3–4. בין שעריו היה שער הניצחון לזכות קבוצתו, שלוש דקות בתוך תוספת הזמן.
מלכי השערים של הטורניר לפי עונה הם:
| שנה | שחקן | קבוצה | שערים |
| --- | --- | --- | --- |
| 1998 | ברזילאלכס ברזילפאביו ג'וניור | פלמיירס קרוזיירו | 6 |
| 1999 | ברזילרומאריו | פלמנגו | 8 |
| 2000 | ברזילרומאריו | ואסקו דה גאמה | 11 |
| 2001 | ארגנטינהברנרדו רומאו | סן לורנסו | 10 |
ג'ים קלי

| --- | --- |

 לידה:  5 במאי 1946 פריז, קנטקי, ארצות הברית 
 פטירה:  29 ביוני 2013 (בגיל 67) סן דייגו, קליפורניה, ארצות הברית 
 שם לידה:  James Milton Kelly 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1972–2013 (כ־41 שנים) 
 מקום לימודים:  Bourbon County High School 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'יימס מ. "ג'ים" "הדרקון" קלי (באנגלית: James M. "Jim" "the Dragon" Kelly; ‏5 במאי 1946 - 29 ביוני 2013) היה אתלט, שחקן ואמן לחימה אמריקני שהתבלט בשנות השבעים המוקדמות. הוא נודע במיוחד בשל הופעתו כוויליאמס בסרטו של ברוס לי "הדרקון".
ביוגרפיה > שנותיו הראשונות

קלי נולד בפריז, קנטקי. הוא החל את הקריירה האתלטית בבית הספר התיכון, שם התחרה בהצלחה בכדורסל, פוטבול, ואתלטיקה קלה. הוא למד באוניברסיטת לואיוויל, שם שיחק רוגבי, אולם עזב במהלך שנתו הראשונה על מנת ללמוד קראטה שורין-ריו. בנוסף לכך, הוא התאמן בקראטה אוקינאווה-טה בהדרכתו של שיהאן גורדון דוברסולה וזכה בהנטיגטון ביץ' קלאסיק (Huntington Beach Classic) וזקף לזכותו של מר דוברסולה את הפיכתו ללוחם ברמה עולמית. אחרי שניצח בתואר במשקל בינוני באליפות הקראטה הבינלאומית במשקל בינוני ב-1971 בלונג ביץ', הוא פתח בית ספר משלו לאמנויות לחימה. הוא לימד קראטה את השחקן Calvin Lockhart לקראת תפקידו במותחן Melinda, ולבסוף גילם את דמותו של מדריך אמנויות לחימה בסרט.
ביוגרפיה > קריירת המשחק שלו

כשחקן, תפקידו הידוע ביותר של קלי הוא במשחק לצידו של ברוס בסרט "הדרקון". הופעה זו הובילה לתפקידי כוכב בסדרת סרטי אמנויות הלחימה מז'אנר הבלאקספלויטיישן, ביניהם מלינדה ו-Black Belt Jones. ברוב תפקידיו קלי גילם אמן לחימה אפרו-אמריקני, מה שהיווה אז חידוש. לאחר הופעתו בסרט משנת 1982 "One Down, Two to Go", הופיע קלי בסרטים רק לעיתים נדירות. משחקו בסרט "הדרקון" אמור היה במקור להינתן לשחקן Rockne Tarkington, שבאופן בלתי צפוי נשר ימים לפני הצילומים בהונג קונג. המפיק פרד ויינטראוב שמע על בית הספר לקראטה של ג'ים קלי במחוז קרנשו (Crenshaw) בלוס אנג'לס, והלך לשם על מנת לצפות בו, התרשם ובחר בו לתפקיד ויליאמס. תפקידו של קלי כויליאמס, מדריך קראטה עירוני ששוטרים לבנים מציקים לו, הרשים במאים וגברים אפרו-אמריקנים בשל התנהגותו קרת הרוח והתסרוקת האפריקאית הגדולה שלו. הוא השיג חוזה לשלושה סרטים עם חברת האחים וורנר ושיחק בסרט Three the Hard Way עם ג'ים בראון ופרד ויליאמסון, וב- Hot Potato סרט שבו הוא מציל את בתו של דיפלומט מהג'ונגלים של תאילנד. אחרי שחוזהו עם האחים וורנר הסתיים, הוא כיכב בסרטים דלי התקציב Black Samurai, Death Dimension ו- Tattoo Connection.
הערות שוליים

↑  סטיב רייפל, "ערכת DVD המוקדשת לכוכב אמנויות הלחימה משנות השבעים ג'ים קלי", לוס אנג'לס טיימס, 10 בינואר 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX1645904  BnF: cb141929074 (data)  ISNI: 0000 0003 7489 0707  LCCN: no2001095068  VIAF: 161856250   WorldCat (עם VIAF): 161856250
ג'ורג' ארמסטרונג קסטר

| --- | --- |

 לידה:  5 בדצמבר 1839 ניו רומלי, אוהיו
 נהרג:  25 ביוני 1876 (בגיל 36) Big Horn County, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות וסט פוינט 
 מדינה:  ארצות הברית 
 כינוי:  הגנרל הילד
 השכלה:  האקדמיה הצבאית של ארצות הברית 
 בן או בת זוג:  אליזבת קסטר 
 השתייכות:  צבא ארצות הברית  צבא האיחוד
 תקופת הפעילות:  1861–1876 (כ־15 שנים)
 דרגה:   לוטננט קולונל
 תפקידים בשירות
 בריגדת מישיגן   דיויזית הפרשים השנייה  דיויזית הפרשים השלישית   רגימנט הפרשים השביעי
 פעולות ומבצעים
 מלחמת האזרחים האמריקנית  מלחמות האינדיאנים  מערכת בלק הילס *קרב ליטל ביגהורן
 
ג'ורג' ארמסטרונג קסטר (באנגלית: George Armstrong Custer;‏ 5 בדצמבר 1839 - 25 ביוני 1876) היה מפקד בחיל הפרשים של צבא ארצות הברית במלחמת האזרחים האמריקנית ובמלחמות האינדיאנים.
קסטר היה ידוע בכינוי 'הגנרל הילד' שדבק בו עקב היותו הגנרל הצעיר ביותר במלחמת האזרחים.
קסטר היה אחד הקצינים הראשונים שצירפו עיתונאים למבצעיו ובעקבות זאת התפרסם בציבור. קסטר היה דמות נערצת בקרב האמריקאים, והידיעות על מותו בקרב ליטל ביגהורן (שהתפרסמו ב-4 ביולי, במהלך חגיגות מאה השנים לעצמאותה של ארצות הברית), זעזעו את האומה האמריקאית.
ביוגרפיה

קסטר נולד בניו רמלי, אוהיו לעמנואל הנרי קסטר ולמריה ווארד קירקפטריק. הוא סיים את האקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית (וסט פוינט) (עם הציונים הנמוכים ביותר במחזורו), עם פרוץ מלחמת האזרחים ב-1861. ב-9 בפברואר 1864 נשא לאישה את אליזבת קליפט בייקון. מעולם לא נולדו להם ילדים.
ביוגרפיה > מלחמת האזרחים

עם פרוץ מלחמת האזרחים מונה קסטר לקצין זוטר בגדוד הפרשים החמישי בקרב בול ראן הראשון. קסטר היה אמיץ לב ואף זכה בחמישה ציונים לשבח על אומץ לב בקרב. לאחר המלחמה פיקד קסטר – שכבר הועלה לדרגת מייג'ור גנרל – על 'גדוד פרשי מישיגן' ב'חיל המתנדבים'. קסטר היה ידוע במשמעת הברזל שדרש מחייליו ואחת הבריגדות שלו כמעט התמרדה נגדו.
ביוגרפיה > מלחמות האינדיאנים

ב-1866 הוצא קסטר משורות המתנדבים, הורד לדרגת לויטננט קולונל (מקביל לסגן-אלוף), והוצב בגדוד הפרשים השביעי בפורט ריילי, קנזס. ב-1867 נשפט על נפקדות, לאחר שעזב את עמדתו כדי לפגוש את אשתו, והושעה לשנה. הוא חזר לצבא ב-1868, מוקדם מתקופת ההשעיה. ב-1868 השתתף במסע קרבות בפיקודו של הגנרל ווינפילד סקוט הנקוק נגד השאיין. ב-1873 נשלח לשטחי הדקוטה להגן על צוות עובדים של חברת הרכבת מפני הסו. ב-4 באוגוסט 1873 נלחמו קסטר וחטיבת הפרשים השביעית בפעם הראשונה עם הסו. ב-1875 נשבע קסטר שלעולם לא יילחם שוב בילידי אמריקה[דרוש מקור]. ב-17 במאי 1876 יצא קסטר עם חטיבת הפרשים השביעית מפורט אברהם לינקולן (הנמצא באזור דקוטה הצפונית). סייריו גילו מחנה גדול של אינדיאנים, ובניגוד להוראות שקיבל ולמרות נחיתותו המספרית, החליט לתקוף מיד. בימים ההם הניחו שהאינדיאנים יברחו כשיעמוד מולם כוח פרשים גדול. הקרב שהאמריקאים מכנים "קרב ליטל ביגהורן" התרחש ב-25–26 ביוני 1876. קסטר נהרג בקרב ב-25 ביוני. מתוך כ-650 חיילים, קצינים וגששים מצד כוח חיל הפרשים האמריקאי, 268 נהרגו ו-55 נפצעו.
קסטר נקבר תחילה בשדה הקרב שהפך לבית קברות לאומי ב-1876, אך נקבר שנית ב-10 באוקטובר 1877 בבית הקברות וסט פוינט.
אנדרטאות ומונומנטים

מחוזות בחמש מדינות בארצות הברית נקראים על שמו.
בית הקברות בשדה הקרב נקרא על שמו.
דיוויזיית הפרשים ה-85 של צבא ארצות הברית נקראה דיוויזיית קסטר.
בתרבות האמריקאית

שחקנים רבים שיחקו את דמותו של קסטר בסרטים, כולל השחקן שלימים נבחר לנשיא ארצות הברית, רונלד רייגן.
ג'וני הודג'ס

| --- | --- |

 לידה:  25 ביולי 1906 קיימברידג', מסצ'וסטס, ארצות הברית 
 פטירה:  11 במאי 1970 (בגיל 63) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  John Cornelius Hodges 
 שם במה:  Johnny Hodges 
 מקום קבורה:  בית הקברות פלאשינג 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1924 
 סוגה:  ג'אז 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  סקסופון, קלרינט 
 חברת תקליטים:  Vocalion Records 
 פרופיל ב-IMDb
 
קורנליוס "ג'וני" הודג'ס (באנגלית: Cornelius "Johnny" Hodges; ‏25 ביולי 1907 – 11 במאי 1970) היה סקסופוניסט אלט אמריקאי, שנודע בעיקר בזכות נגינת סולו עם הביג בנד של דיוק אלינגטון. הוא ניגן אלט מוביל בסקסופון במשך שנים רבות. הודג'ס ניגן גם בסקסופון סופרן, אך סירב לנגן סופרן לאחר 1946. הוא נחשב לאחד מנגני הסקסופון האלטיים המובהקים של עידן הלהקה הגדולה (יחד עם בני קרטר).
לאחר שהתחיל את הקריירה שלו כנער בבוסטון, הודג'ס החל בנסיעות לניו יורק וניגן עם לויד סקוט, סידני בשה, לוקי רוברטס וצ'יק ווב. כשאלינגטון רצה להרחיב את הלהקה שלו בשנת 1928, נגן הקלרינט של אלינגטון, בארני ביגארד, המליץ על הודג'ס. נגינתו של הודג'ס הפכה לאחד הקולות המזהים עם תזמורת אלינגטון. בשנים 1951 עד 1955 עזב הודג'ס את אלינגטון כדי להוביל להקה משלו, אך חזר זמן ללהקתו של אלינגטון זמן קצר לפני חזרתו של אלינגטון לצמרת הביג בנד – הופעת התזמורת בפסטיבל הג'אז של ניופורט ב-1956.
ביוגרפיה > ראשית חייו

הודג'ס נולד בשכונת קיימברידג'פורט בקיימברידג', מסצ'וסטס, לג'ון ה' הודג'ס וקייטי סוואן הודג'ס, שניהם במקור מווירג'יניה. לאחר תקופה קצרה בצפון קיימברידג', עברה המשפחה לרחוב האמונד שבסאות' אנד של בוסטון, שם גדל הודג'ס עם סקסופוניסט הבריטון הארי קארני, והסקסופוניסטים צ'רלי הולמס והווארד א' ג'ונסון. הכלים הראשונים שלו היו תופים ופסנתר. בעוד אמו הייתה נגנית פסנתר מיומנת, הודג'ס היה אוטודידקט בעיקר. הוא ניגן בפסנתר עבור ערבי ריקודים בבתים פרטיים תמורת שמונה דולר לערב. הוא ניגן בסקסופון הסופרן עד גיל העשרה. בערך באותה תקופה פיתח את הכינוי "ארנב", שלדעת חלק מהאנשים נבע מיכולתו לזכות בריצות של 100 מטר תוך שהוא גובר על מקצוענים, בעוד שאחרים, כולל קארני, אמרו שהוא נקרא בשם זה בגלל הרגלו לנגוס כארנב בכריכי חסה ועגבניות.
בגיל 14 הלך הודג'ס עם אחותו הבכורה לראות את סידני בשה מנגן ברביו "Black and White Revue" של ג'ימי קופר באולם בורלסקה בבוסטון. אחותו הבכורה של הודג'ס הציגה אותו בפני בשה, שביקש ממנו לנגן משהו בסקסופון הסופרן שהביא איתו. הודג'ס ניגן את "My Honey's Lovin' Arms" עבור בשה, שהתרשם ממיומנותו ועודד אותו להמשיך לנגן. הודג'ס בנה לעצמו שם באזור בוסטון לפני שעבר לניו יורק בשנת 1924.
ביוגרפיה > דיוק אלינגטון

הודג'ס הצטרף לתזמורת של דיוק אלינגטון בנובמבר 1928. הוא היה אחד מחברי להקת אלינגטון הבולטים שהופיעו בקונצרט של בני גודמן בשנת 1938 בקרנגי הול. גודמן תיאר את הודג'ס כ"הנגן הגדול ביותר בסקס אלט ששמעתי אי פעם." צ'ארלי פארקר כינה אותו "לילי פונס של כלי הנגינה שלו".
הרגלו של אלינגטון לכתוב מנגינות במיוחד לחברי תזמורתו הביא ליצירות שזוהו עם הודג'ס, "Confab with Rab", "Jeep's Blues", "Sultry Sunset" ו"Hodge Podge". שירים אחרים שהוקלטו על ידי תזמורת אלינגטון, הכוללים באופן בולט את צליל סקסופון האלטו החלק של הודג'ס הם Magenta Haze Prelude to a Kiss, ו-Haupe (מתוך אנטומיה של רצח). בולטים גם "Flirtibird" הקצבי, המציג את "הרעד שלא ניתן לעמוד בפניו" מאת הודג'ס, "The Star-Crossed Lovers" מתוך הסוויטה של אלינגטון –
"Such Sweet Thunder", "I Got It Bad (And That Ain't Good)", "Blood Count", "Passion Flower".
הודג'ס הפגין גוון טהור ומלודיה חסכנית גם בבלוז וגם בבלדות שהביאו להתפעלותם של מוזיקאים מכל התקופות והסגנונות, מבן ובסטר וג'ון קולטריין, שניגנו איתו כשהייתה לו תזמורת משלו בשנות החמישים, ועד לורנס וולק, שעמו ניגן באלבום סטנדרטים. סגנון הנגינה האינדיבידואליסטי שלו, שהציג שימוש בוויברטו רחב והחלקה רבה בין תווים לא חד משמעיים, זכה לחיקויים רבים. כפי שמעידים הקומפוזיציות של אלינגטון שנקראו על שמו, הוא זכה לכינויים ג'יפ וארנב – לדברי ג'וני גריפין משום ש"הוא נראה כמו ארנב, שום הבעה זו על פניו בזמן שהוא מנגן את כל המוזיקה היפה הזו."
סקסופונים

בשנות הארבעים של המאה העשרים ניגן הודג'ס על Conn 6M (שניתן לזהות אותו בתליון הצוואר התחתון) ומאוחר יותר על סקסופון אלט של Buescher 400 (הניתן לזיהוי על ידי תושבת הפעמון בצורת V). בסוף הקריירה שלו בסוף שנות השישים ניגן הודג'ס אלט רציונל של ויטו לבלנק (מספר סידורי 2551A), מכשיר עם מנגנוני מפתח יוצאי דופן (המספקים אצבעות חלופיות שונות) ומיקום חור טון, שנתן אינטונציה מעולה. פחות מ-2,000 יוצרו. סקסופון הוויטו של הודג'ס היה בציפוי כסף ונחקק בהרחבה על הפעמון, הקשת, הגוף וגביעי המפתח של הכלי.
מותו

ההופעות האחרונות של הודג'ס היו בחדר הקיסרי בטורונטו, פחות משבוע לפני מותו ב-11 במאי 1970 מהתקף לב, במהלך ביקור במשרדו של מנתח שיניים. הקלטותיו האחרונות מופיעות ב"סוויטה של ניו אורלינס", שהייתה גמורה למחצה עם מותו. הוא התחתן פעמיים; נולדה לו בת מאשתו הראשונה, ברטה פטיפורד, ובן (ג'ון סי. הודג'ס השני) ובת (לורנה לי) מאשתו השנייה, אדית קיו.
אובדן הצליל של הודג'ס גרם לאלינגטון, עם היוודע דבר מותו של המוזיקאי מהתקף לב, לקונן בפני מגזין JET: "הלהקה לעולם לא תשמע אותו דבר ללא ג'וני." בהספד על הודג'ס אמר אלינגטון: "הוא לא היה מעולם איש הבידור המובהק ביותר בעולם או אישיות הבמה הגדולה ביותר, אבל טון כל כך יפה שלעיתים העלה דמעות בעיניים – זה היה ג'וני הודג'ס. זהו ג'וני הודג'ס."
דיסקוגרפיה > כמנהיג או כמנהיג משותף

1946: Passion Flower (RCA) with Willie Cook, Roy Eldridge, Quentin Jackson, Russell Procope, Ben Webster, Sam Woodyard
1951: Caravan (Prestige) with Taft Jordan, Harold Baker, Juan Tizol, Duke Ellington, Billy Strayhorn, Oscar Pettiford, Sonny Greer
1951-52: Castle Rock (Norgran)
1952: In a Tender Mood (Norgran)
1952-54: The Blues (Norgran)
1951-54: More of Johnny Hodges (Norgran)
1951-54: Memories of Ellington (Norgran) also released as In a Mellow Tone
1954: Used to Be Duke (Norgran)
1952–55: Dance Bash (Norgran) also released as Perdido
1955: Creamy (Norgran)
1956: Ellingtonia '56 (Norgran)
1956: Duke's in Bed (Verve)
1957: The Big Sound (Verve)
1958: Blues A-Plenty (Verve)
1958: Not So Dukish (Verve)
1959: Johnny Hodges and His Strings Play the Prettiest Gershwin (Verve)
1959: Back to Back: Duke Ellington and Johnny Hodges Play the Blues (Verve) with Duke Ellington
1959: Side by Side (Verve) with Duke Ellington
1960: A Smooth One (Verve)
1960: Gerry Mulligan Meets Johnny Hodges (Verve) with Gerry Mulligan
1961: Blue Hodge (Verve)
1961: Johnny Hodges with Billy Strayhorn and the Orchestra (Verve)
1961: Johnny Hodges at Sportpalast Berlin (Pablo) with Ray Nance, Lawrence Brown, Al Williams
1963: Buenos Aires Blues (Johnny Hodges Quintet with Lalo Schifrin on piano)
1963: Sandy's Gone (Verve)
1963: Mess of Blues (Verve) with Wild Bill Davis
1964: Everybody Knows Johnny Hodges (Impulse!)
1964: Blue Rabbit (Verve) with Wild Bill Davis
1965: Con-Soul & Sax (RCA Victor) with Wild Bill Davis
1965: Joe's Blues (Verve) with Wild Bill Davis
1965: Wings & Things (Verve) with Wild Bill Davis
1965: Inspired Abandon (Impulse!) with Lawrence Brown
1966: Stride Right (Verve) with Earl Hines
1966: Blue Pyramid (Verve) with Wild Bill Davis
1966: Wild Bill Davis & Johnny Hodges in Atlantic City (RCA Victor) with Wild Bill Davis
1966: Blue Notes (Verve)
1967: Triple Play (RCA Victor)
1967: Don't Sleep in the Subway (Verve)
1967: Swing's Our Thing (Verve) with Earl Hines
1968: Rippin' & Runnin' (Verve)
1970: 3 Shades of Blue (Flying Dutchman) with Leon Thomas and Oliver Nelson
דיסקוגרפיה > בתור איש צד

עם קולמן הוקינס
Hawkins! Eldridge! Hodges! Alive! At the Village Gate! (Verve, 1962)
עם ג'ויה שריל
Joya Sherrill Sings Duke (20th Century Fox, 1965)
עם בילי סטרייהורן
Cue for Saxophone (Felsted, 1959)
עם בילי טיילור
Taylor Made Jazz (Argo, 1959)
עם קלארק טרי
Duke with a Difference (Riverside, 1957)
הערות שוליים

↑  Yanow, Scott. [ג'וני הודג'ס, באתר AllMusic "Johnny Hodges Biography"]. AllMusic. All Media Network. נבדק ב-8 באפריל 2016. {{cite web}}:  (עזרה); Check |url= value (עזרה)
1 2 3  Tumpak, John R. (2011). "Johnny Hodges: Sensual Musical Beauty". Memory Lane (172): 41–42. ISSN 0266-8033.
↑  Chapman, Con. Rabbit's Blues: The Life and Music of Johnny Hodges. Oxford, New York: Oxford University Press. ISBN 9780190653903.
↑  Goodman, Benny; Kolodin, Irving (1939). The Kingdom of Swing. Stackpole Sons. p. 231. ASIN B000878B3S.
↑  Morton, John Fass (2008). Backstory in Blue: Ellington at Newport '56. Rutgers University Press. p. 31. ISBN 978-0813542829.
↑  Stryker, Mark (20 בינואר 2009). "Ellington's score still celebrated". Detroit Free Press. אורכב מ-המקור ב-12 בפברואר 2009. נבדק ב-23 בפברואר 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "100 Jazz Profiles". BBC Radio 3. נבדק ב-29 בספטמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Panken, Ted (18 באפריל 1990). "In Conversation with Johnny Griffin". Jazz.com. אורכב מ-המקור ב-18 במרץ 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Hodges Vito Also". Doctor Sax. נבדק ב-8 באפריל 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Saxophonist Johnny Hodges Leaves $86,000 Estate To His Widow And Children". JET. 28 בדצמבר 1972. נבדק ב-28 במרץ 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Ellington, Duke (1973). Music Is My Mistress. New York: Da Capo. p. 119. ISBN 0-306-80033-0.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007348105005171  PLWABN: 9810638600205606  BNE: XX874439  BnF: cb13895251g (data)  CiNii: DA14884107  GND: 134407482  ICCU: UBOV515362  ISNI: 0000 0000 8393 0254  LCCN: n81071360  MusicBrainz: 881d33d8-e86f-42e8-b571-dbde156f6907  NKC: ola2002157298  NLA: 35747991  NTA: 073636037  SNAC: w6bz6sr7  SUDOC: 078061059  Trove: 1069233  VIAF: 71578250   WorldCat (עם VIAF): 71578250 
בהופעה: הודג'ס עם אלינגטון, פרנקפורט, גרמניה, 6 בפברואר 1965.
ג'ים קינג

| --- | --- |
 לידה:  7 בפברואר 1941 (בן 83) בראנץ', ארקנסו, ארצות הברית
 עמדה:  רכז, קלע
 גובה:  1.88 מטרים
 מספר:  17, 21
 מכללה:  אוניברסיטת טלסה
 דראפט:  בחירה מספר 13, 1963 לוס אנג'לס לייקרס
 קבוצות כשחקן
 1963–1966 1966–1969 1969–1970 1970–1973:  לוס אנג'לס לייקרס סן פרנסיסקו ווריורס סינסינטי רויאלס שיקגו בולס
 הישגים כשחקן
 בחירה למשחק האולסטאר של ה-NBA‏ (1968)
 קבוצות כמאמן
 1975–1980:  אוניברסיטת טלסה
ג'יימס לאונרד "ג'ים" קינג (באנגלית: James Leonard "Jim" King; נולד ב-7 בפברואר 1941) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1963–1973. בעונת 1967/1968 השתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA כשחקן סן פרנסיסקו ווריורס, ולאורך 10 עונותיו בליגה רשם ממוצעים כוללים של 7.2 נקודות, 2.5 ריבאונדים ו-2.3 אסיסטים למשחק.
קריירת משחק

קינג נולד בעיר בראנץ' שבארקנסו, ובין השנים 1959–1963 למד באוניברסיטת טלסה אשר בטלסה, אוקלהומה. לאורך 3 עונותיו בליגת המכללות העמיד ממוצעים כוללים של 14.7 נקודות ו-7.0 ריבאונדים למשחק.
בדראפט ה-NBA‏ 1963 נבחר קינג בבחירה ה-13, על ידי קבוצת לוס אנג'לס לייקרס. ב-3 עונותיו עם הלייקרס שימש כשחקן ספסל, וקלע 6.1 נקודות בממוצע למשחק. בעונות 1965 ו-1966 העפילה הקבוצה לגמר ה-NBA, אך בשני המקרים הפסידה מול בוסטון סלטיקס בסדרת הגמר.
בדראפט ההרחבה של שנת 1966 נבחר קינג על ידי שיקגו בולס, ומיד לאחר מכן נשלח עם ג'ף מאלינס בטרייד לסן פרנסיסקו ווריורס, בתמורה לגאי רוג'רס. בפלייאוף 1967 סייע לווריורס להעפיל לגמר ה-NBA, ובסדרת הגמר אף הצטיין עם ממוצעים של 18.3 נקודות, 8.2 ריבאונדים ו-4.5 אסיסטים למשחק, אולם קבוצתו נכנעה לפילדלפיה 76' בתוצאה 2–4. בעונת 1967/1968 רשם ממוצעים של 16.6 נקודות, 4.5 ריבאונדים ו-4.2 אסיסטים למשחק, ונבחר להשתתף במשחק האולסטאר לצד חבריו לקבוצה רודי לרוסו וקלייד לי.
בעונת 1969/1970, לאחר 3 שנים בסן פרנסיסקו, עבר לשחק בסינסינטי רויאלס, וב-3 העונות הבאות שיחק בשיקגו בולס. בסיום עונת 1972/1973 פרש קינג ממשחק, בגיל 32.
קריירת אימון

בשנת 1975 מונה למאמן קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת טלסה, בה שיחק בעברו כסטודנט. בפברואר 1980 התפטר מתפקידו, לאחר כ-4 שנים וחצי. לאורך התקופה רשמה הקבוצה מאזן כולל של 43 ניצחונות ו-83 הפסדים (34.1%).
הערות שוליים

↑  סטטיסטיקות המשחק של קינג ב-NBA, באתר basketball-reference.com
↑  סטטיסטיקות המכללות של קינג, באתר sports-reference.com
↑  רשימת הנבחרים בדראפט 1963, באתר basketball-reference.com
↑  סטטיסטיקות האימון של קינג בליגת המכללות, באתר sports-reference.com
ברטי אהרן

פטריק ברתולומיאו "ברטי" אַהֶרְן (באנגלית: Bertie Ahern ; נולד ב-12 בספטמבר 1951) הוא מדינאי אירי שכיהן כראש הממשלה (טישך) העשירי של אירלנד בשנים 1997–2008. הישגו המשמעותי של אהרן היה מעורבותו כראש ממשלה בתהליך השלום בצפון אירלנד שהוביל לחתימת הסכם יום שישי הטוב, גיוס תמיכה של 90% בהסכם במשאל העם שנערך, ופירוק ה-IRA מנשקו.
ביוגרפיה

ברטי אהרן נולד בדבלין בשנת 1951 במשפחה רפובליקנית מסורתית. אביו שירת שירות פעיל במלחמת העצמאות האירית, ובמלחמת האזרחים האירית בתחילת שנות העשרים. אהרן נכנס לפוליטיקה עוד בהיותו בן 14 והיה מעורב בבחירות משנה במחוזו לטובת מועמד מפלגת פיאנה פול (המפלגה הרפובליקנית, המפלגה הגדולה ביותר באירלנד, אשר נוסדה על ידי איימון דה ואלירה). לאהרן ניתנה המשימה לטפס על עמודי חשמל ולתלות שם כרזות. במהלך משימה זו נפגש אהרן עם צ'ארלס הוהי, לימים ראש ממשלה, ומורהו הפוליטי (אשר מעורבותו בפרשיות שחיתות הכתימה את שמו). אהרן השתלם כמנהל חשבונות ומצא עבודה בבית חולים בדבלין.
קריירה פוליטית

בשנת 1977 זכתה פיאנה פול בניצחון גדול, והכניסה חברים חדשים רבים לדאל אירן, הפרלמנט האירי, ובהם אהרן. את שירותו בדאל החל אהרן כחבר פרלמנט חדש בספסלים האחוריים של מפלגת השלטון. בשנת 1979 תמך אהרן במורהו צ'ארלס הוהי לתפקיד יורשו של ראש הממשלה ג'ק לינץ', ולאחר ניצחונו של הוהי מונה לסגן "מצליף" הסיעה. בשנת 1981 ו-1982 עברה אירלנד שתי מערכות של בחירות כלליות, ובשתיהן הגדיל אהרן את כוחו במחוז הבחירה שלו. פיאנה פול הפסידה בבחירות אלו ונותרה באופוזיציה עד שנת 1987, כאשר בשנת 1986 מונה אהרן לראש עיריית דבלין.
עם עליית המפלגה לשלטון קיבל אהרן את תפקיד שר העבודה. להצלחתו בתפקיד זה חלק ניכר בדחיפה שקיבלה הכלכלה האירית בשנים אלו ולאחר מכן. אהרן הצליח היטב במשא ומתן עם האיגודים המקצועיים על השגת הסכם קיבוצי לכלל המשק אירי.
בשנת 1991 קיבל אהרן את תפקיד שר האוצר בממשלתו של צ'ארלס הוהי. בשנת 1994 שימש אהרן תקופה קצרה כסגן ראש הממשלה של ראש הממשלה אלברט ריינולדס בטרם נאלץ ריינולדס להתפטר.
קריירה פוליטית > מנהיג פיאנה פול

לאחר התפטרותו של ריינולדס העמיד עצמו אהרן לתפקיד מנהיג פיאנה פול. בבחירות עצמן לא עמדו כנגדו מועמדים. לאחר בחירתו של אהרן החליטה שותפתה של פיאנה פול לקואליציה, מפלגת העבודה האירית, לפרוש מן הממשלה ולהקים ממשלה חלופית עם יריבתה ההיסטורית של פיאנה פול, מפלגת פיין גייל, כך שאהרן מצא עצמו כראש האופוזיציה, ולראש הממשלה מונה ג'ון ברוטון. הקואליציה החדשה החזיקה מעמד עד שנת 1997, שבה נערכו שוב בחירות כלליות. לאחר הבחירות יכול היה אהרן להקים ממשלה בסיוע המפלגה הדמוקרטית הפרוגרסיבית ומספר חברי פרלמנט עצמאים.
קריירה כראש ממשלה

ב-26 ביוני 1997, בגיל 45, הפך אהרן לראש הממשלה הצעיר ביותר בהיסטוריה של אירלנד.
הישגו ההיסטורי של אהרן היה במעורבותו בתהליך השלום בצפון אירלנד. בחג הפסחא בשנת 1998 הבשיל משא ומתן בן שנים להסכם יום שישי הטוב, אשר היה מוסכם על הצדדים הניצים בצפון אירלנד, כמו גם על ממשלות אירלנד ובריטניה הגדולה, ועל עמיהם של מדינות אלו. אהרן השכיל להביא לתמיכה של למעלה מ-90% בהסכם במשאל עם שנערך, ובו בוטלו סעיפים 2 ו-3 לחוקה האירית לפיהן צפון אירלנד היא חלק בלתי נפרד מהרפובליקה של אירלנד. אהרן ממשיך לשמש כצד וכיוזם בתהליך השלום. ב-8 בדצמבר 2004 נפגש אהרן עם ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר בבלפסט והשניים הצהירו כי תהליך השלום קרוב לפריצת דרך, וכי הושגה הסכמה עקרונית על פירוק ה-IRA מנשקו. השניים הצהירו כי אמנם קיימים עדיין מכשולים, אך נראה כי המשא ומתן בין הפרוטסטנטים והקתולים בצפון אירלנד שהתקיים מזה חודשים בחשאי, הגיע לשלב בלתי הפיך.
לאחר הבחירות הכלליות באירלנד בשנת 2002 הצליח אהרן לקבל רוב גדול יותר למפלגתו. הייתה זו הפעם הראשונה בה בחר העם האירי בממשלה מכהנת לכהן שוב מאז ממשלתו של ג'ק לינץ' בשנת 1969.
הישגים אחרים בזמן כהונתו הם תקופת נשיאות האיחוד האירופי לאירלנד בשנת 2004, הנחשבת לאחת מתקופות הנשיאות הטובות ביותר. בזמן זה התקבלו עשר חברות חדשות לאיחוד.
ההאצה הכלכלית הגדולה בכלכלה האירית, המכונה "הנמר הקלטי", שהחלה באמצע שנות התשעים, נמשכה גם בתקופת כהונתו של אהרן. בין השנים 2001 ו-2003 נבלמה הצמיחה, במקביל להאטה בכלכלה העולמית, אך בין 2003 ל-2006 זינק המשק האירי שוב (בתקופה שזכתה לכינוי "הנמר הקלטי 2") ובשנים 2004 ו-2005 נרשמה בו הצמיחה הגבוהה ביותר מכל מדינות האיחוד. השגשוג הכלכלי גרם להפחתה חדה בחוב הציבורי של אירלנד, לירידה באבטלה לרמות נמוכות משמעותית מאשר ברוב מדינות האיחוד האירופי, ואף להפיכת כיוונו של מאזן ההגירה, משלילי לחיובי.
ב-2007 עלו חשדות לפיהם אהרן היה מעורב בקבלת תרומות לא חוקיות מאנשי עסקים במהלך שנות התשעים. החשדות זכו לחיזוק מעדותה של מזכירתו בפני הוועדה החוקרת את הנושא במרס 2008. כתוצאה מן הפרשה, הודיע אהרן באפריל על כוונתו להתפטר וב-6 במאי הגיש את התפטרותו. הוא טען כי לא עשה כל רע ואינו חושש מהחקירה, אך הוא מתפטר כדי לא לאפשר לנושאים הנוגעים לו באופן אישי להשפיע על העם.
חיים אישיים

אהרן פרוד (אך לא גרוש) מאשתו מרים. למרות הפירוד השניים שומרים על יחסים טובים. לאהרן שתי בנות מנישואיו - ססיליה, שהיא סופרת, וג'ורג'ינה הנשואה לזמר ניקי ביירן מלהקת "ווסטלייף".
אהרן עם נשיא ארצות הברית, ג'ורג' בוש, בשנת 2005.