stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליעזר שלו
פרסומים נבחרים

Shalev E, Goldman S, Ben-Shlomo I. The balance between matrix metalloproteinases (MMP)-9 and –2 and their tissue inhibitor (TIMP)-1 in luteinized cells between women with the polycystic ovary syndrome and normal ovulatory women. Mol Hum Reprod 2001;7:325-331.
Ulug U, Goldman S, Ben-Shlomo I, Shalev E. Matrix metalloproteinases (MMP) 2 and 9 and their tissue inhibitor-1 in human term decidua and fetal membranes: the effect of PGF2a and indomethacin. Mol Hum Reprod 2001 7:1187-1193.
Goldman S, Weiss A, Eyali V, Shalev E. Differential activity of the gelatinases (Matrix-Metalloproteinases 9 and 2) in the fetal membranes and decidua, associated with labor. Mol Hum Reprod 2003; 9:1-7.
Weiss A, Goldman S, Ben Shlomo I, Eyali V, Leibovitz S, Shalev E. Pharmacological Inhibition of Matrix Metalloproteinases in the Human Term Decidua and Fetal Membranes. Am J Obstet Gynecol 2003;186;1758-63.
Staun-Ram E, Goldman S, Gabarin D, Shalev E. Invasion properties and MMP expression of early trophoblast cells (6-8 gestation) resembles the JAR Choriocarcinoma Cell-line behavior, but differ from trophoblast cells of 9-12 gestation. Reprod Biol Endocrinol 2004; 2(1):59-72
Goldman S, Weiss A, Almalah I, Shalev E. Progesterone receptor expression in human decidua and fetal membranes before and after contractions: possible mechanism for functional progesterone withdrawal. Mol Hum Reprod 2005;11;269-277.
Goldman S and Shalev E. Difference in progesterone receptor isoforms ratio, between early and late first trimester human trophoblast, is associated with differential cell invasion and Matrix Metalloproteinase2 (MMP2) expression. Biol Reprod 2006 Jan;74(1):13-22.
Goldman S, Weiss A, Shalev E. The effect of progesterone on gelatinase expression in the decidua and fetal membranes before and after contractions. Am J Obstet Gynecol 2007;197:521.e1-521.e7.
Goldman S and Shalev E. Progesterone receptor isoforms profile, modulate matrix metalloproteinase 2 expression in the decidua. Am J Obstet Gynecol, 2007;197(6):604.e1-8.
Staun-Ram E, Goldman S, Shalev E. p53 mediates Epidermal Growth Factor (EGF) induction of MMP-2 transcription and trophoblast invasion. Placenta 2009;30(12):1029-36.
Staun-Ram E, Goldman S, Shalev E. Ets-2 and p53 mediate cAMP-induced MMP-2 expression, activity and trophoblast invasion. Reprod Biol Endocrinol 2009;7:135.
Evron A, Goldman S, Shalev E. Effect of primary human endometrial stromal cells on epithelial cell receptivity and protein expression is dependent on menstrual cycle stage. Hum Reprod 2011;26(1):176-90.
Shalev E: Anomalies of the placenta and umbillical cord, in: Chervenak, F. Issacson, G. Campbell, S.(eds). “Textbook of ultrasound in obstetric and gynecology”. Boston: Little, Brown and CO. 1993, p 1083-1097.
Harduf H, Goldman S, Shalev E. Endometrial receptors mediate spheroids-endometrial attachment. VDM publishing house ltd. Saabrucken, Germany 2009.
הערות שוליים

↑  מאמר מערכת, "איני עוסק ברפואה פרטית כבר שנים; חייב להיות איזון בין הרפואה הפרטית לציבורית", באתר דוקטורס אונלי, 19 במרץ 2017
↑  Shalev E, Weiner E, Zuckerman H (1981). "Ultrasound determination of fetal sex". 
American Journal of Obstetrics and Gynecology. 141 (5): 582-3.
DOI: 10.1016/s0002-9378(15)33281-6
PMID: 7294083
↑  Shalev E, Dan U, Weiner E, Romano Shabtai, Giselevitz J, Mashiach S (1989).  
"Prenatal diagnosis using sonographic guided cordocentesis".
 Journal of Perinatal Medicine. 17 (6): 393-8. 
DOI: 10.1515/jpme.1989.17.6.393
PMID: 2699744
↑  Shalev E, Weiner E, Feldman E, Sudarsky M, Shmilowitz L, Zuckerman H (1984). 
"External bladder--amniotic fluid shunt for fetal urinary tract obstruction".
 Obstetrics & Gynecology. 63 (3 Suppl): 31S-34S. 
PMID: 6538325
↑  Shalev E, Peleg D (1993).
"Fetal cardiac resuscitation". Lancet. 341: 305-6.
DOI: 10.1016/0140-6736(93)92657-f
PMID: 8093938
↑  אבי בליזובסקי, "מכון חדש: הסינים ילמדו חדשנות מהישראלים", באתר אנשים ומחשבים, 26 בדצמבר 2017
↑  "לתפארת מדינת ישראל", באתר מרכז רפואי העמק
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463038705171  ISNI: 0000 0003 5204 7778  ORCID: 0000-0002-1084-3066  VIAF: 297338407   WorldCat (עם VIAF): 297338407
אהובה תומר

| --- | --- |

 לידה:  14 באוקטובר 1957 י"ט בתשרי תשי"ח לבוב, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, ברית המועצות
 נהרגה:  6 בדצמבר 2010 (בגיל 53) כ"ט בכסלו תשע"א
 תאריך עלייה:  1960
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   משטרת ישראל
 תקופת הפעילות:  15 בינואר 1982 – 6 בדצמבר 2010 (28 שנים)
 דרגה:    תת ניצב (לאחר מותה)
 תפקידים בשירות
 מפקדת תחנת נהריה, ראש אגף המבצעים של מחוז הצפון, מפקדת תחנת חיפה
 עיטורים
  עיטור המופת
 
אנדרטה לשוטרים שנספו בשריפה בתחנת משטרת נשר
קברה של אהובה תומר בבית העלמין הצבאי בחיפה
אהובה תומר (י"ט בתשרי תשי"ח, 14 באוקטובר 1957 – כ"ט בכסלו תשע"א, 6 בדצמבר 2010) הייתה קצינת משטרה ישראלית, ופיקדה על תחנת חיפה, הגדולה בישראל.
תומר נספתה באסון השרפה בכרמל בשנת 2010, על תפקודה באירוע קיבלה את עיטור המופת ממשטרת ישראל.
ביוגרפיה

אהובה תומר נולדה כלובוב בוריסובנה טבצ'ניק, בת לריבה ובוריס טבצ'ניק, בעיר לבוב שברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית של ברית המועצות. כשהייתה בת שנתיים עלתה לישראל עם משפחתה (לאחר שהות בפולין ובאוסטריה), במטוסו של ראש הממשלה דאז, דוד בן-גוריון. תומר גדלה בקריית אתא.
את שירותה הצבאי עשתה כקצינת חיב"ה (חיילות בשירות המשטרה) בפיקוד הצפון, ולאחר שחרורה מהצבא הצטרפה בשנת 1982 למשטרת ישראל. זמן לא רב לאחר מכן, מונתה לקצינת מבצעים במרחב חיפה ושירתה גם כדוברת מרחב חיפה. בשנת 1997 מונתה למפקדת תחנת נהריה.
בשנת 1999 הושעתה מעבודתה במשטרה בעקבות האשמות נגדה ונגד בן זוגה בגין קבלת כספים במרמה. כן הואשמה שעשתה שימוש במידע משטרתי על מנת לסייע לבן זוגה בעסקים. חמש שנים לאחר מכן זוכו השניים מכל ההאשמות ותומר שבה למשטרה.
תומר שירתה כסגנית מפקד תחנת חיפה, בין היתר בתקופת מלחמת לבנון השנייה. לאחר מכן שימשה כראש אגף המבצעים של מחוז הצפון בדרגת ניצב משנה.
בשנת 2009 מונתה תומר למפקדת תחנת חיפה, הגדולה בתחנות המשטרה בישראל, לסגניתה מונתה אתי מאירסון.
ב-2 בדצמבר 2010, במהלך הטיפול בשרפת הענק בכרמל, נקלע הרכב שבו נהגה למלכודת אש והיא נכוותה כוויות אנושות, וכעבור ארבעה ימים ב-6 בדצמבר 2010 נפטרה מפצעיה.
תומר הספיקה לפני לכידתה במלכודת האש להתראיין לחדשות, מה שהייתה הופעתה הטלוויזיונית האחרונה. עם מותה הועלתה לדרגת תת ניצב.
בטקס שנערך בפברואר 2011 העניק שגריר ארצות הברית בישראל, ג'יימס קנינגהם בעיריית חיפה, תעודת מועמדות לקבלת "אות האומץ הנשי הבינלאומי" לדני רוזן, בן זוגה של תומר. האות עצמו לא הוענק לבסוף לתומר.
במרץ 2011 אישרה ועדת עיטורים במשטרת ישראל הענקת עיטור המופת לתומר על גילוי התמדה, דבקות במשימה ואומץ לב, הראויים לשמש מופת באירוע בו נספתה.
הערות שוליים

↑  אחיה ראב"ד, היסטוריה בחיפה: אשה מפקדת תחנת המשטרה, באתר ynet, 1 במרץ 2009
↑  עירונט-עיריית חיפה - "אות האומץ הנשי הבינלאומי" מוענק מדי שנה על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית למספר נשים ברחבי העולם, שגילו במעשיהן אומץ לב, תושייה ונכונות להקרבה יוצאת דופן למען הזולת.
↑  איציק סבן, דניאל סיריוטי ודני ברנר, גאווה בצל הכאב, באתר ישראל היום, 7 באפריל 2011
יואב ראובני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 בנובמבר 1985 (בן 39) יבנאל, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 בן או בת זוג:  עדי רונן 
 
יואב ראובני (נולד ב-25 בנובמבר 1985) הוא דוגמן ושחקן ישראלי. הצטלם ודגמן לבתי אופנה כגון רוברטו קוואלי, ג'ורג'ו ארמאני ודולצ'ה וגבאנה.
ביוגרפיה

ראובני נולד ביבנאל. אמו עלתה מאיטליה. הוא שירת במלחמת לבנון השנייה וקיבל את אות מפקד חטיבת הצנחנים על חילוץ פצועים תחת אש, כחובש בפלס"ר צנחנים. לאחר שחרורו מצה"ל הוחתם בסוכנות "יולי" ודגמן לחברות "מאמ'ז" ו"דלתא".
הוא שימש במשך מספר עונות כדוגמן הראשי של רשת האופנה גולף והוא הדוגמן הישראלי הראשון שהופיע בקטלוג של דולצ'ה וגבאנה. בריאיון לאתר מאקו סיפר כי הוזמן לארוחת ערב רומנטית מהמעצב דומניקו דולצ'ה, אך סירב מפאת היותו סטרייט.
הוא הופיע בפרסום של הבושם "פרי אליס" ושימש כפרזנטור של חברת השעונים EMBOSS.
הוא עבד חצי שנה כדוגמן בדרום אפריקה שם גם היה על שער המגזין "MEN HEALTH", דגמן לחברת "ניוואה" והופיע במגזין הגרמני "OTOO".
ב-2008 הוא חתם על חוזה עם סוכנות "פורד" בפריז ועבד גם שם בתקופה, באותה שנה הוביל קמפיין ל"אופטיקה עיניים" בשווי ארבע מיליון שקלים.
ב-2009 הצטלם לחברת האופנה הדנית "מיסטר". בנוסף הוא שימש כדוגמן הבית של ZIP.
ב-2009 הצטרף לפאנל התוכנית "מה ש'תה שומע", ועזב לאחר כמה שבועות לאחר סכסוך עם חברת הפאנל עינב בובליל.
הוא שיחק בסרט "רווקה פלוס".
ב-2013 כיכב בסרט "שבלולים בגשם" בו גילם את דמותו של בועז, סטודנט לבלשנות המתחבט בזהותו המינית.
חיים אישיים

ראובני ניהל מערכת יחסים עם לירון ויצמן, ולאחר שנה השניים נפרדו. לאחר מכן חזר ראובני לגור עם הוריו ביבנאל.
באוקטובר 2013 התחתן עם עדי רונן, מייסדת אתר עדיקה, ובהמשך התגרשו.
הערות שוליים

↑  איתי יעקב, סודות מחדר הארונות של עדי רונן ויואב ראובני, באתר Xnet‏, 28 בנובמבר 2013
↑  אדר ריכטר‏, האיחוד האירופי, באתר וואלה, 9 ביולי 2008
↑
↑  לרה רוטר וענת קם‏, נלחם על פינס, באתר וואלה, 11 במאי 2008
↑  ליטל שמש, בואי להכיר את יואב ראובני, באתר ynet, 20 בנובמבר 2007
↑  nana10 סלבס/ צילום: רפי דלויה, יח"צ, סוף סוף: נינט טייב נצמדת לבחור מגולח, באתר nana10‏, 8 בינואר 2014
1 2 3  חגית גינזבורג, אני, יואב ראובני, באתר ynet, 8 ביולי 2009
↑  מיקי לוין, יואב ראובני מבריז. מה שת'ם שומעים, באתר nrg‏, 16 ביוני 2009
↑  יפעת הללי, ‏הדוגמן שאמר "לא" לדולצ'ה - ושרד כדי לספר על זה, באתר ‏מאקו‏, 12 באוקטובר 2009
↑  גיל משעלי‏, קבל את ברכת המח"ט, באתר וואלה, 25 במרץ 2008
↑  אופטיקה "עיניים" יוצאת בקמפיין פרסום בהיקף של כ-4 מיליון ש"ח, באתר Economist, ‏25 באוגוסט 2008
↑  יפעת הללי, ‏שומרים נגיעה: הילה נחשון בצילומים רומנטיים, באתר ‏מאקו‏, 15 בפברואר 2012
↑  גיא גולד, בובלילה שוברת את הכלים, באתר nrg‏, 24 ביוני 2009
↑  ערן בר-און, חילופי פאנליסטים ב"מה ש'תה שומע", באתר ynet, 15 ביולי 2009
↑  יפעת הללי, ‏עינב בובליל נגד יואב ראובני, באתר ‏מאקו‏, 17 ביוני 2009
↑  לירון סיני, "שבלולים בגשם": מי רוצה ארון שבור?, באתר ynet, 25 ביוני 2013
↑  רוני שיינר, מי פנוי בויצמן? יואב ראובני ולירון ויצמן מתפצלים, באתר nrg‏, 4 בספטמבר 2008
↑  גיל משעלי, לירון ויצמן משנה סטטוס, באתר nana10‏, 19 ביולי 2009
↑  מיקי לוין, כוכב הצפון: יואב ראובני עוזב את המרכז, באתר nrg‏, 6 בספטמבר 2009
↑  שי ארזואן, חתונה אופנתית: בר רפאלי חוגגת עם החברה, באתר ynet, 13 באוקטובר 2013
↑  דיאנה בחור ניר, "עדיקה זה כבר לא אני, צריך לדעת להיפרד", באתר כלכליסט, 7 בספטמבר 2021
טביעת האונייה שלי

| --- | --- |
 תאריך:  30 באוגוסט 2007
 הרוגים:  2
 
האונייה זלאטוגרד (שלי) באיסטנבול, 1992
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
טביעת האונייה שלי התרחשה ב-30 באוגוסט 2007. אוניית המטען שלי (Shelly) טבעה בים התיכון בקרבת נמל חיפה לאחר שאוניית תענוגות נגחה בה בחשכה. שניים מאנשי צוות האונייה נספו בתאונה.
רקע

האונייה נבנתה על נהר הדנובה בבולגריה והושקה ב-1973 תחת השם זלאטוגרד (Zlatograd). אורך האונייה היה 80.8 מטר, רוחבה 11.9 מטר והיא הייתה בעלת נפח של 1,837 GRT (אנ'). היא הייתה מונעת על ידי מנוע דיזל בעל מדחף יחיד, שסיפק לה מהירות של 22 קשר.
האונייה החליפה בעלים ושמות מספר פעמים. ב-2003 נרכשה על ידי החברה הישראלית י. כספי קווי מטען, שרשמה אותה בשם שלי תחת הדגל הסלובקי. היא אוישה באנשי צוות מלאומים זרים.
התאונה

ב-30 באוגוסט 2007 עגנה האונייה מול חוף ישראל, כ-3 קילומטר מנמל חיפה, כשעליה 13 אנשי צוות ומטען של 2,480 טון גבס. בשעה 22:00 נגחה בה בטעות אוניית התענוגות הקפריסאית סלמיס גלורי. האונייה, בעלת נפח של 10,392 GRT, יצאה מן הנמל זמן קצר לפני כן ועליה 700 נוסעים ואנשי צוות. כתוצאה מהנגיחה נבקעה האונייה שלי לשני חלקים וטבעה במהירות במים בעומק של כ-20 עד 30 מטר. היא נחתה על קרקעית הים כאשר תרניה בולטים מעל פני המים.
11 אנשי צוות נטשו את האונייה הטובעת ורובם עלו על גבי סירת הצלה ששוגרה מהסלמיס גלורי. כל ה-11 נאספו אחר כך על ידי חיילי חיל הים, שהגיעו לאתר הטביעה בספינות דבור וצרעה ובמסוק.
לאחר היוודע דבר התאונה ומחשש לנפגעים רבים הוזעקו לנמל חיפה עשרות אמבולנסים של מגן דוד אדום.
שני אנשי צוות נוספים של האונייה שלי - מהנדס ומלח מאוקראינה ואינדונזיה - לא נמצאו. מבצע חיפושים אחריהם החל בהשתתפות כלי שיט, כלי טיס וצוללנים. 12 שעות לאחר התאונה נמצאו גופותיהם בתוך האונייה הטבועה על ידי צוללנים של חיל הים וחולצו. פעילות נמל חיפה הופסקה עקב מבצע החיפושים ועד לאחר מציאת הגופות.
לאחר התאונה

לא היו נפגעים עקב ההתנגשות על סיפון האונייה סלמיס גלורי. היא נגררה לאחר התאונה חזרה לנמל חיפה והתברר כי נגרם לה נזק קל. לצורך החקירה עוכבה האונייה בנמל עד 6 בספטמבר, ואז התיר לה בית משפט השלום בעיר לעזוב את הנמל. בשנת 2009 נמכרה האונייה לפירוק.
כתוצאה מהתאונה הזדהם הים מול חיפה בכחמישה טון של סולר ושמן שדלפו מהאונייה הטבועה. עקב כך נאסרה הרחצה בחוף קריית חיים.
ועדת חקירה מטעם רשות הנמלים והספנות וכן משטרת ישראל חקרו את נסיבות התאונה בסיוע של שלטונות קפריסין. הוועדה קבעה שהתאונה התרחשה בשל תקלה, שגרמה לאובדן ההיגוי של הסלמיס גלורי בעת שנמצאה בקרבת האונייה שלי.
שנים אחדות לאחר התאונה פורקו שרידי האונייה והוצאו מן הים.
בשנת 2014 הגיש משרד הביטחון תביעה אזרחית נגד החברות המנהלות של שתי האוניות שהיו מעורבות בתאונה. המשרד תבע מהן לשפות אותו בסכום של שני מיליון שקלים בגין ההוצאות שנגרמו לצה"ל במהלך פעולות החילוץ לאחר התאונה.
הערות שוליים

↑  בית משפט: צוות האוניה "סלמיס גלורי" רשאי לעזוב את הארץ, באתר ynet, 6 בספטמבר 2007
תאונת אוטובוס התיירים בכביש 12

| --- | --- |

מראה בכביש 12 בואכה אילת
 תאריך:  16 בדצמבר 2008 
 מיקום:  כביש 12 
 גורם:  נהיגה פרועה 
 קואורדינטות:  29°34′19″N 34°53′21″E﻿ / ﻿29.5718918°N 34.8891474°E﻿ / 29.5718918; 34.8891474
 הרוגים:  24 
 פצועים:  27 
  (למפת אילת מוגדלת) הר יהושפט הר צפחות אילות חבל אילות מצרים ירדןתאונת אוטובוס התיירים בכביש 12 (למפת אילת רגילה) הר יהושפט הר צפחות א. חבל אילות מצרים ירדןתאונת אוטובוס התיירים בכביש 12 
 
תאונת אוטובוס התיירים בכביש 12 התרחשה ב־16 בדצמבר 2008, כאשר אוטובוס שהיה מלא בנוסעים תיירים הידרדר מכביש 12 בקרבת אילת והתהפך במדרון שלידו. בתאונה, מהחמורות שאירעו בישראל, נהרגו 24 בני אדם ונפצעו 27.
התאונה

התאונה התרחשה בשעה 15:00 לערך. נהג האוטובוס אסף בנמל התעופה עובדה קבוצה של 49 סוכני נסיעות מהעיר סנקט פטרבורג שברוסיה, שהגיעו לביקור בישראל והיו בדרכם לבית מלון באילת. אליהם הצטרף מדריך טיולים, ובסך הכל נמצאו על האוטובוס 51 איש. האוטובוס נסע בכביש 12 לכיוון דרום עד למחסום צבאי בעין נטפים, ולאחר בדיקה עבר אותו והמשיך בנסיעה אל אילת. לפניו נסע אוטובוס נוסף. כארבעה קילומטר אחרי המחסום ביקש נהג האוטובוס האחורי לעקוף את האוטובוס שלפניו. הכביש באותו מקום היה דו סטרי ובעל נתיב אחד לכל כיוון, בעל שיפוע כלפי מטה ובו עקומות. המהירות המותרת באותו מקום הייתה 80 קילומטר לשעה. האוטובוס עבר לנתיב הנגדי, האיץ עד למהירות של 98 קילומטר לשעה ועקף את האוטובוס שלפניו, אך החל להתחכך במעקה הבטיחות שלשמאלו. הנהג איבד את השליטה באוטובוס, שהתהפך שמאלה מעבר למעקה הבטיחות. האוטובוס התגלגל מספר פעמים במדרון שמעבר למעקה הבטיחות כשחלק מהנוסעים מועפים אל מחוץ לו. לבסוף נעצר בתחתית המדרון, כשהוא מוטל על צידו השמאלי.
כתוצאה מן ההתהפכות נהרגו במקום 20 מיושבי האוטובוס והיתר נפצעו, רבים מהם באופן קשה. ארבעה מהפצועים מתו מפצעיהם בהמשך.
למקום התאונה הוזעקו כ-40 אמבולנסים של מגן דוד אדום, צוותי רפואה של צה"ל ומסוקים. הם העבירו את הנפגעים לבית החולים יוספטל באילת. חלק מהפצועים הועברו לבתי חולים אחרים. ההרוגים הועברו לנמל אילת לשם זיהוים.
לאחר התאונה

בעקבות התאונה שיגרה ממשלת רוסיה לישראל שני מטוסים ובהם קרובים של הנפגעים וכן רופאים וציוד רפואי.
נהג האוטובוס שהיה מעורב בתאונה הועמד למשפט פלילי בבית המשפט המחוזי בבאר שבע. הוא הורשע בעבירות של הריגה, גרימת חבלה חמורה ופציעה ובפברואר 2014 נדון לשמונה שנות מאסר, למאסר על תנאי ולפסילה ממושכת של רישיון הנהיגה. בפברואר 2016 דחה בית המשפט העליון פה אחד את ערעור הנהג על ההרשעה והעונש ואת ערעור המדינה על העונש.
במקום התאונה הוצבה אנדרטה לזכר הנספים.
הערות שוליים

↑  מספרי ההרוגים והפצועים הם על פי האמור בפסק הדין של בית המשפט העליון בנוגע לתאונה.
↑  תצלום ומיקום האנדרטה באתר עמוד ענן
נשים באביב הערבי במצרים

באירועי האביב הערבי במצרים (בערבית: الربيع العربي, תעתיק: אַ-רַבִּיע אל-עַרַבִּי) מילאו הנשים תפקיד מרכזי ונטלו חלק משמעותי בתכנון ההפגנות, בפרסומן, ואף בהשתתפות הפעילה בהן. נשים היו בחזית ההתקוממות ברחבי העולם הערבי מבחריין ועד סוריה. בלוב נשים היו מעורבות בהעברת תחושת למילציות שנאבקו במשטרו של קדאפי.  אולם כאשר הסתיימו האירועים חזרו רבות מן הנשים לתפקידיהן המסורתיים, בעיקר במסגרת הפרטית-ביתית. בעת הנוכחית דומה שלאירועי התקופה לא הייתה השפעה רבה על מעמדן של הנשים, וגם היום, בשנת 2021, השתתפותן בפוליטיקה הציבורית במצרים מצומצמת.
כיכר תחריר, פברואר 2011
רקע היסטורי

האביב הערבי הוא שמם של רצף אירועים מרכזיים אשר התקיימו ועדיין מתקיימים ברוב מדינות המזרח התיכון, משנת 2010 ועד היום. אירועים אלו ביטאו את התנגדות האזרחים לסטטוס-קוו הקיים ולמערכות הפוליטיות והחברתיות באזור. האביב הערבי הוביל לשינויים מטלטלים במזרח התיכון, בין היתר, להפלת משטרים, התגברות כוחם של ארגונים אסלאמיים, התדרדרות כלכלית וכן, השמעת קולה של האישה והצבתה במרכז השיח הציבורי. על השפעותיו ארוכות הטווח של האביב הערבי, קשה להצביע וזאת כיוון שהאירועים עוד בעיצומם.
רקע היסטורי > האביב הערבי במצרים

המהומות במצרים החלו בינואר 2011 בהשראת האירועים בתוניסיה. ב-25 בינואר 2011, המכונה "יום המרד", יצאו עשרות אלפי מפגינים לרחבי מצרים, ומילאו את הכיכרות, המפורסמת ביניהן "כיכר א-תחריר" (כיכר השחרור) שהפכה לסמל המהפכה. קולות המחאה עלו מקבוצות שונות, ביניהן: חילוניים, דתיים, ליברלים, נשים וגברים. לעומת קבוצות אלו שהיו מפולגות ולא מאורגנות, תנועת האחים המוסלמים והקבוצות הסלפיות הקיצוניות הציגו חזית מגובשת יותר והשיגו תמיכה רבה בקרב ההמונים, דבר אשר הוביל לעלייתם של האחים המוסלמים לשלטון והפיכתו של מוחמד מורסי לנשיא מצריים בשנת 2012.
רקע היסטורי > הנשים במצרים

כמו מדינות ערביות אחרות במזרח התיכון, מצרים היא מדינה מוסלמית המעניקה מקום משמעותי לחוקי השריעה בתהליך החקיקה. החוק המוסלמי משפיע על קביעת מקומה של האישה הן במרחב הציבורי והן במרחב הפרטי, על חוקי הנישואין-גירושין, חזקה על הילדים ועוד. בשנות ה-70 וה- 80 של המאה העשרים, התייחסה המדינה המצרית לנשים כאזרחיות סוג ב'. תחת שלטונו של אנואר סאדאת, חוקקו חוקים המסבירים את תפקידה של האישה בבית ואת תפקידה באסלאם, דבר אשר השריש וקיבע את מקומה של האישה במרחב הפרטי.
לצד קיבוע מעמדה של האישה ויחס המדינה המצרית לנשים כאזרחיות סוג ב', ניתן לראות כי ישנם אנשים אשר נקטו צעדים במטרה לשנות את המצב הקיים, לצאת נגד היחס המקבע את מעמדן של נשים כנחותות מהגברים ולקדם את מעמדן במצרים. אחת מהדמויות הבולטות ביותר לקידום מעמדה של האישה בחברה המצרית הייתה נוואל א-סעדאווי פורצת הדרך במאבק למען הנשים במצרים. בין היתר, היא פיתחה מודל פמיניסטי המשלב בתוכו מסורת אסלאמית ומסורת ערבית. א-סעדאווי, סופרת ופסיכיאטרית במקצועה אשר הוציאה כתב עת פמיניסטי בשנות ה-70 וה-80 שגרם לכך שנאסרה בכלא בתקופת שלטונו של אנואר סאדאת. כמו כן, היא התמודדה במהלך עבודתה עם בעיות של נשים במצרים וברחבי העולם. לטענתה, האיום הגדול ביותר על מעמדה של האישה היום היא הדת ולכן היא יוצאת באופן נחרץ נגד העלייה של הדת לשלטון. למרות תשומת הלב והזעם הרב שמשכה בעקבות ביקורותיה על החברות המוסלמיות ועל יחסן לנשים היא המשיכה לטפל בנושאים שנויים במחלוקת כמו: זנות ואלימות במשפחה. אחד המאבקים ביותר שהנהיגה הוא האיסור למילת נשים במצרים. בתור ילדה שחוותה את הטקס בעצמה, יצאה למאבק של כחמישים שנה. לבסוף, בשנת 2008, יצא איסור האוסר על מילת נשים במצרים, אך בפועל עדיין ישנם מנהיגים דתיים היוצאים נגד דבריה ואף מבצעים את הטקס.
לצד א-סעדאווי, ישנם ניסיונות מתמשכים לבטל חוקים אשר פוגעים ומשעתקים את מעמדן של הנשים. אחד מהחוקים הבולטים ביותר הוא חוק הגירושין אשר הוענק בחוקי האסלאם ומקובע בשריעה. אחת מהבולטות לצאת במאבק לשינוי חוק הגירושין היא סוזן מובארכ (Suzanne Mubarak), אשתו של נשיאה לשעבר של מצרים, חוסני מובארכ. החוק משנה את מעמדה של האישה ומקנה לה את האפשרות להגיש בקשת גירושין. כמו כן, ישנו הסופר קאסם אמין שהיה מראשוני ההוגים בעולם הערבי אשר קראו למען שיפור מעמדן של נשים בעולם הערבי ובמצרים בפרט. אמין פרסם ספרים רבים הקוראים לביצוע רפורמות במעמדן של נשים, רעיונות שנשאבו בעיקר מתוך המחשבה האירופאית-המערבית. בין ספריו הבולטים: "שחרור האישה" ו"האישה החדשה".
אמין מתאר בספריו כי החוק המוסלמי בבסיסו הגדיר כי אישה שווה לגבר והכריז על חירותה ועצמאותה, בזמן שבשאר העולם היא הייתה במעמד הנמוך ביותר. החוק המוסלמי העניק לה את כל זכויות האדם וקבע כי היא בעלת סמכות לא פחותה מזו של הגבר. לטענתו של אמין, הרגלים מגונים שאימצו במקומות שונים בהם האסלאם נפוץ ובעקבות שליטים עריצים ששלטו באומות הללו, השפיעו על מעמדה של האישה והגברים החלו לזלזל באישה החלשה. בספריו מדבר על זכותה של האישה לצאת ללמוד, על החשיבות בלימודי הקרוא והכתוב ולהכיר את העובדות המדעיות הבסיסיות בזכות הידע שתצבור והם שיובילו את האישה להיות אדם בעל יכולת הבנה ורצון משלו דבר אשר ישפיע על שיפור במעמדה. בעיניו של אמין, הקידמה והידע הם שמביאים לחירותו של האדם. אמין ספג ביקורות קשות מצד אנשי דת שמרניים אך לא הפסיק והמשיך בהוצאת ספרים והבעת דעותיו. אמונותיו השפיעו רבות על אינטלקטואליים מצרים נוספים כמו מוחמד חוסיין היכל ואחמד לוטפי א-סייד.
הנשים באביב הערבי במצרים

במסגרת ההפגנות השונות במצרים במטרה להפיל את משטרו של חוסני מובארכ נטלו נשים חלק משמעותי ותרמו באופן שווה לצד הגברים. אולם על אף ההשתתפות פורצת הדרך של הנשים, ניתן לראות כי כשנה וחצי לאחר הפלתו של מובארכ, האוכלוסייה הנשית נדחקה לשוליים.
הנשים באביב הערבי במצרים > השתתפות הנשים בהפגנות

לאורך האירועים, נשים רבות היו דומיננטיות בארגון ההפגנות ובהפצת הידע בקרב האזרחים. על מנת להפיץ את ההפגנות, להביע את דעותיהן ולהעביר מסרים הן השתמשו באינטרנט, רשתות חברתיות, יו-טיוב, טוויטר, בלוגים ואף בערוצי הטלוויזיה. התקשורת הייתה כלי מרכזי לקידום מעמדן של הנשים. באמצעותה הן יכלו לפרסם תמונות, סרטוני וידאו או מאמרים ומצאו את הדרך לתקשר בדרכים חדשות. תרומתן של הנשים פתחה את הדרך לשיחות על תפקידן החשוב בחברה, על לימודי רפואה ומחשבים, ועל החופש להתחתן עם בחירי ליבן.
יציאתן של נשים לרחובות לא יצאה רק נגד הסטראוטיפים כלפי הנשים הערביות בשוליים, שרבות מהן מדוכאות וסובלות מאלימות, אלא גם ביטאה את רצונן לשנות את המציאות ואת גורלן. אחת הנשים הבולטות במהפכת 2011, הייתה אסמאא' מחפוז (Asmaa Mahfouz), אקטיביסטית בת 26, שהפיצה ביו-טיוב סרט הקורא לכלל הגברים להצטרף אליה ואל אחיותיה במאבק נגד השלטון של מובארכ. נשים נוספות שהיוו סמל ובלטו באירועים ברחובות היו יסמין אל מהארי (Yasmin El-Mehairy), שהנז אחמד (Shahnaz Ahmed) ודליה זיאדה (Dalia Ziada), שנבחרה לאחת מבין 150 הנשים המשפיעות בעולם.
זו אינה הפעם הראשונה בה נשים משתתפות בהפגנות במצרים. בשנת 1919 היה לנשים תפקיד מרכזי בהפגנות נגד המשטר הבריטי. באותה תקופה הקימה הודה שעראווי (Huda Shaarawi), את התנועה הפמיניסטית במצרים והפכה לסמל הנשי במהפכה בשנות העשרים. אבל בסיום ההתקוממות, בשנת 1922, מצאו את עצמן הנשים נדחקות לשוליים עם עליית מפלגת הוופד.
הימצאותן של נשים רבות במרכז העניינים בהפגנות, הצלחתן בפרסום והבאתן לידי השיח בציבור, מצביע על כך שנשים הצליחו לתת השראה לאנשים רבים ולגייסם למאבק. למרות זאת, הן לא הבטיחו לעצמן התקדמות פוליטית ומעמדית.
הנשים באביב הערבי במצרים > היחס השלילי כלפי הנשים בהפגנות

הנשים שהיו בראש המאבק וחלקו את הבמה עם הגברים נאבקו בהטרדות מיניות, אלימות והוקעה מילולית. במהלך ההפגנות, הובאו עדויות לכך שנשים הותקפו על ידי חיילים, שוטרים, ולעיתים גם על ידי בני משפחותיהן. כשהתלוננו הן נאלצו לעבור בדיקות בתולין משפילות, נאנסו והוטרדו מינית. ההטרדות וההתקפות הללו באו בטענה כי הבנות ישנות באוהלים לצד הבנים במהלך ההפגנות ולא הייתה הפרדה בין הנשים לבין הגברים כנדרש בחברה המצרית.
הנשים באביב הערבי במצרים > לאחר ההפגנות

אירועי האביב הערבי הובילו לבחירות ולשינויי משטר במצרים ובכמה מדינות ערביות אחרות. עליית המפלגות האסלאמיות במצרים הדאיגה רבים שחששו לעתיד המדינה והתריעו נגד התייחסותן לנושא המשפחה והמגדר. המפגינים שהיו בחזית המאבק, ביניהם הנשים, נדחקו לשוליים. תחת שלטונו של מורסי, נשים התמודדו עם לחץ מצד המדינה, מהסמכות הדתית ומהאזרחים ברחובות אשר ציפו מהן להתלבש ולהתנהג כראוי, לפי ראות עיניהם. הטענה הרווחת הייתה שמעמדן של הנשים היה טוב יותר לפני המהפכות, תחת שלטונו של מובארכ.
בבחירות 2012, עם ניצחונם של מורסי והאחים המוסלמים והחלפת השלטון הדיקטטורי החילוני בשלטון האסלאמי, נקבע גם מקומן של הנשים במערך הפוליטי. מתוך 498 מקומות בפרלמנט, רק 12 אוישו על ידי נשים. כמו כן, כל המועמדים שלקחו חלק במרוץ לנשיאות היו גברים.
לאחר תקופת שלטון קצרה של האחים המוסלמים ומורסי, החלו שוב מהומות במדינה, וגם בהן נטלו הנשים בחלק מרכזי. בעקבות המהומות נטל הצבא את רסן השלטון בהפיכה שקטה בשנת 2013, ומפקדו, עבד אל-פתאח א-סיסי, נבחר לנשיא. מקומן של הנשים השתפר במידת מה עם עלייתו לשלטון והשיפור מצא ביטוי גם בחוקה החדשה שנכתבה בשנת 2014. בחוקה, ניתן לראות סעיפים המתייחסים למעמדה של האישה ולקידומה בחברה המצרית בין היתר: סעיף הדן בשוויון שבין גברים לנשים, חוק הבחירות שבכל רשות מקומית רבע מהמושבים מוקצה לנשים ועוד.