stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של האנציקלופדיה בריטניקה
המהדורה החמש-עשרה והנוכחית > הגרסה הראשונה (1974-1984)

על אף מימושה של מדיניות העדכון המתמשך, המהדורה הארבע-עשרה של האנציקלופדיה בריטניקה הפכה בהדרגה למיושנת כקודמותיה, המהדורות התשיעית והאחת-עשרה. למן שנות השישים המוקדמות של המאה העשרים, שגיאותיה של המהדורה הארבע-עשרה החלו נאספות על ידי הפיזיקאי הרווי אינדינבר, שהוציאן לאור בספרו הביקורתי עד לזרא, The Myth of Britannica (המיתוס של הבריטניקה), שמנה 390 עמודים ויצא בשנת 1964. כך או אחרת, החלה העבודה על מהדורה חדשה של האנציקלופדיה בריטניקה, החמש-עשרה במספר.
העבודה על המהדורה החמש-עשרה, שיצאה ב-30 כרכים בשנת 1974, ארכה למעלה מעשור ועלותה נאמדה ב-32 מיליון דולר. היא כונתה New Encyclopaedia Britannica (האנציקלופדיה בריטניקה החדשה) או "בריטניקה 3" ונוצרה במבנה מיוחד בן שלושה חלקים: הפרופדיה בת הכרך האחד, שיעודה היה לספק תרשים של כל הידע האנושי; המיקרופדיה בת 10 הכרכים שכללה 102,213 מאמרים קצרים (שהוגבלו בנוקשות ל-750 מילה); והמאקרופדיה בת 19 הכרכים, שכללה 4,207 מאמרים אקדמיים ארוכים עם רשימות ביבליוגרפיות, בדומה למאמרי המהדורות התשיעית והאחת-עשרה. מאמרי המיקרופדיה והמאקרופדיה הופיעו בסדר אלפביתי; 4,287 כותבי מאמרי המאקרופדיה אוזכרו בקפדנות, אך כותבי מאמרי המיקרופדיה נותרו בדרך-כלל אלמונים, ומאמריהם נעדרי רשימת מקורות.
המהדורה החמש-עשרה לא כללה מפתח-עניינים, שהיה חלק אינטגרלי מהאנציקלופדיה החל במהדורתה השביעית; אפילו במהדורה השנייה, למאמרים ארוכים במיוחד שכללו תת-נושאים רבים, היו מפתחות-עניינים משלהם. רעיונו של מורטימר ג'. אדלר, יו"ר מועצת העורכים, היה שהפרופדיה והמיקרופדיה תמלאנה את תפקיד מפתח-העניינים יחדו. באופן כללי יותר, דוקטור אדלר סבר כי אל לה לבריטניקה לשמש כספר-עזר בלבד, אלא עליה לשאוף לסווג את כל הידוע (omne scibile בלטינית) לאנושות, ובכך להביא לידי הגשמה את תפישתו הגדולה של פרנסיס בייקון את האפיסטמולוגיה. על כן, הפרופדיה נועדה להיות מעין מפת-דרכים של כל הידע, ושבה כל עובדה, טכניקה ותאוריה תוכלנה להיות מסודרת.
העדרו של מפתח-עניינים והסידור הבלתי-רגיל של האנציקלופדיה לשתי מערכות כרכים המסודרות אלפביתית בנפרד, הביאו למתיחת ביקורת רבה על האנציקלופדיה בריטניקה. בסקירה טיפוסית לאותם הימים, נכתב, "היא נקראת מיקרופדיה, "מעט ידע" ביוונית עתיקה, ואכן מעט ידע זה כל שהיא מספקת. הוכח שאין היא יכולה לשמש כמפתח עניינים, אפילו באופן גרוטסקי, בחונקה בכך באופן קיצוני את נוחיות-השימוש של המאקרופדיה." או, לאקונית יותר, "אין למצוא כל נקודת זכות בסידור חדש זה מלבד חדשנות מסחרית". רוב הקוראים לא הצליחו לצפות האם נושא מסוים יימצא במיקרופדיה או במאקרופדיה; התבחינים לפיהם המאמרים התחלקו בין השתיים לא היו ברורים מאליהם אפילו לאקדמאים, בניגוד לטענותיו של דוקטור אדלר כי הסידור נבע בטבעיות מתרשים כל הידע האנושי שבפרופדיה.
המהדורה החמש-עשרה והנוכחית > הגרסה השנייה (1985 ואילך)

בשנת 1985, הגיבה הנהלת האנציקלופדיה בריטניקה לדרישת הקהל והשיבה את מפתח-העניינים בשני כרכים. מספר הנושאים שהופיעו במפתח-העניינים נע בין 500,000 (1985, זהה למספרם ב-1954) ל-400,000 (1989, 1991) ול-700,000 בגרסה המודפסת של שנת 2007. יש להניח, שעליה אחרונה זו במספר הנושאים היא תוצר שימוש בשיטות אלקטרוניות לסיווג נושאים, משום שהיקף האנציקלופדיה נותר קבוע כמעט לגמרי, ועומד על 40 מיליון מילים בקירוב החל בשנת 1954 ועד היום, בעוד שהרבה פחות מ-40% מתוכני האנציקלופדיה עברו שינוי משמעותי בשנים 1985 עד 2007.
תחת עריכתו של פיליפ ו. גוץ, גרסת 1985 של האנציקלופדיה בריטניקה הביאה עמה כמה שינויים משמעותיים. 4,207 המאמרים שכללה המאקרופדיה הראשונה אוחדו לתוך 674 מאמרים ארוכים יותר; כך למשל, הערכים הנפרדים על כל אחת מ-50 מדינות ארצות הברית אוחדו לתוך מאמר אחד בן 310 עמודים בשם "ארצות הברית של אמריקה". המאקרופדיה כווצה גם היא מ-19 כרכים ל-17. בד בבד, מספר כרכי המיקרופדיה צמח מ-10 לשנים-עשר, הגם שמספר המאמרים פחת מ-102,214 ל-65,000 בקירוב. גבול 750 המילים התגמש קמעא ואפשר את הופעתם של מאמרים באורך בינוני, כמו המאמר על האינטרנט, הממלא עמוד כמעט בשלמותו. לבסוף, תרשים כל הידע האנושי של הפרופדיה פושט במידת מה להקלת השימוש.
המהדורה החמש-עשרה והנוכחית > התפתחותן של גרסאות אלקטרוניות

בשנת 1989, פנתה חברת מיקרוסופט לחברת אציקלופדיה בריטניקה בהצעה לשיתוף פעולה בהוצאת האנציקלופדיה מעל גבי תקליטור, אך ההצעה נדחתה. המנהלים הבכירים בבריטניקה היו בטוחים בשליטתם בשוק ובהמשכיות רווחיהם הנאים. בתקופה זו מהדורה מלאה של האנציקלופדיה נמכרה בסכום שנע בין 1,500 ל-2,200 דולר, והפריט נחשב לחלק בלתי נפרד ממותגי היוקרה בעלי המוניטין שהועברו מדור לדור במשפחה. ההנהלה מאנה להאמין שתקליטור יוכל להתחרות או אף להחליף את האנציקלופדיה המודפסת. מיקרוסופט, בתורה, שאלה תכנים מ"האנציקלופדייה התקנית של פונק וונגאלס" כדי ליצור את אנציקלופדיה אנכרטה.
בשנת 1990, מכירות הבריטניקה הגיעו לשיא של כל הזמנים, כ-650 מיליון דולר. אולם, אנכרטה, שהושקה בשנת 1993, הייתה לתוכנה שנמכרה יחד עם כמעט כל מחשב, ונתח השוק של הבריטניקה הלך והצטמק. בתגובה, הציעה הנהלת הבריטניקה את האנציקלופדיה בגרסה תקליטור משלה. התקליטור כמובן לא יכול היה להפיק עמלות מכירה של 500–600 דולר כפי שהגרסה המודפסת הניבה. חברת אנציקלופדיה בריטנקה החליטה על גביית סכום בסך 995$ מלקוחות שביקשו לרכוש את התקליטור בלבד, בעוד שהוא חולק חינם לרוכשי המהדורה המודפסת. החברה קיוותה שהוספת התקליטור תסייע ללקוחות לקבל את ההחלטה על שמירת אמונים למותג הוותיק.
בשנת 1994, הושקה גרסה מקוונת של האנציקלופדיה, שמחיר המנוי עליה עמד על 2,000 דולר. עד לשנת 1996, מחיר התקליטור צנח ל-200 דולר. המכירות הצטמצמו והסתכמו בכ-325 מיליון דולר - מחצית מרמתן 6 שנים קודם לכן. 55,000 עותקים בלבד נמכרו בשנת 1994, בהשוואה ל-117,000 בשנת 1990, ומאוחר יותר הן אף צנחו לעבר סף ה-20,000. בהיקלעה לקשיים כלכליים, נמכרה חברת אנציקלופדיה בריטניקה לאשף-הפיננסים יעקב (ז'אקי) ספרא בשנת 1996 בתמורה ל-135 מיליון דולר, שבריר משווי השוק שלה. מאז ואילך, ספרא פתח במהלך קיצוצים נרחב במטרה לצלוח את התחרות מול האנכרטה והאנציקלופדיות האחרות, ואפילו הציע את האנציקלופדיה בשלמותה וללא תשלום מעל גבי רשת האינטרנט לזמן מה (בסביבות 18 חודשים, מאוקטובר 1999 ועד מרץ 2001).
בשנת 2007, בריטניקה שיתפה פעולה עם חברות טייואניות במיזם שנועד להפיק גרסה דו-לשונית באנגלית וסינית מסורתית מעל גבי האינטרנט, בהתבסס על מהדורת שנת 2002. היה זה הפרויקט הראשון של הבריטניקה שחרג אל מעבר לתחומי השפה האנגלית.
העורך הראשי לשעבר רוברט מקהנרי מאמין שהבריטניקה נכשלה בניצול יתרונותיה המוקדמים בשוק האנציקלופדיות האלקטרוניות. כך למשל, הבריטניקה הוציאה לאור את אנציקלופדיית המולטימדיה השנייה בהיסטוריה שנקראה "אנציקלופדיית המולטימדיה של קומפטון" כבר בשנת 1989 (הראשונה הייתה "האנציקלופדיה האקדמית האמריקאית" של גרולייר), אך לא השיקה תקליטור של הבריטניקה עד שנת 1994, בתגובה להשקת האנכרטה על ידי מיקרוסופט שנה קודם לכן. מקהנרי מאמין שכשלונות אלה נבעו מאי-נכונות בקרב ההנהלה הבכירה לאמץ במלואה את הטכנולוגיה החדשה, שנגרמה בעיקר על ידי השפעתם המוגזמת של אנשי ומנהלי המכירות. אנשי המכירות זכו לעמלות שמנות ממכירות מדלת לדלת של האנציקלופדיות המודפסות, ודבר זה הביל לדעת מקהנרי להחלטות שגויות על תמחור והפצה של המוצרים האלקטרוניים, בשל האינטרסים של אנשי המכירות, במקום לקבל החלטות מושכלות בהתאם לתנאי השוק וציפיות הלקוחות.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17  Kogan, Herman (1958). The Great EB: The Story of the Encyclopædia Britannica. Chicago: The University of Chicago Press. Library of Congress catalog number 58-8379.
1 2 3 4 5  History of Encyclop?dia Britannica and Britannica Online. Encyclop?dia Britannica, Inc. Retrieved on October 17, 2006.
1 2  Online Encyclopedia. Retrieved on September 27, 2006.
↑  הדפסה מחודשת של המהדורה הראשונה של האנציקלופדיה בריטניקה, 2004, ISBN 0852290667
1 2 3  History of the Encyclop?dia Britannica Part 1. Trivia-Library.com. Retrieved on October 19, 2006.
1 2 3 4 5 6 7 8  Wells, James M. (1968). The Circle of Knowledge: Encyclopaedias Past and Present. Chicago: The Newberry Library. Library of Congress catalog number 68-21708.
1 2  (1968) Banquet at Guildhall in the City of London, Tuesday 15 October 1968: Celebrating the 200th Anniversary of the Encyclopædia Britannica and the 25th Anniversary of the Honorable William Benton as its Chairman and Publisher. United Kingdom: Encyclopædia Britannica International, Ltd..
↑  דוגמה לרמה אקדמית שכזו מן המאה ה-19, אפשר למצוא בגרסה המקוונת של ELIOHS לערך "היסטוריה" במהדורה השלישית של הבריטניקה. Eliohs - History. The Article of the Encyclopaedia Britannica, third edition 1788-1797, www.eliohs.unifi.it
↑  "Encyclopedias and Dictionaries". Encyclopædia Britannica, 15th ed. 18: 257–286. (2007). Encyclopædia Britannica Inc..
↑  Wolfe, Morris (1974). Encyclopaedia Britannica: The Final Edition. Globe and Mail. Retrieved on October 21, 2006.
1 2 3 4 5  Kister, KF (1994). Kister's Best Encyclopedias: A Comparative Guide to General and Specialized Encyclopedias, 2nd ed., Phoenix, AZ: Oryx Press. ISBN 0-89774-744-5.
↑  Kitchen, F. Harcourt (1925). Moberley Bell and his Times: An Unofficial Narrative. London: Philip Allan and Co.
↑  Mosley, Charles (10 July 1988). "No title". Manchester Guardian Weekly.
1 2 3 4  Thomas, Gillian (1992). A Position to Command Respect: Women and the Eleventh Britannica. Scarecrow Press. ISBN 0-8108-2567-8.
↑  Courtney, Janet E. (1926). Recollected in Tranquillity. Heinemann, 225.
↑  האנציקלופדיה זמינה באתרים רבים, בהם encyclopedia.jrank.org, 1911encyclopedia.org ו-פרויקט גוטנברג
↑  McCabe, Joseph. Lies and Fallacies of the Encyclopedia Britannica: How Powerful and Shameless Clerical Forces Castrated a Famous Work... .
↑  (23.09.1929) "Patriarch Revised".
1 2  Harris (1975). "The New Encyclopaedia Britannica". Geographical Review: 141–145.
↑  Wolff, G (11.1976). "Britannica 3, Failures of". The Atlantic: 107–110.
↑  McCracken, S (02.1976). "The Scandal of 'Britannica 3'". Commentary: 63–68.
↑  Ridder, Knight (1994-06-26). CD-ROM Technology Poses Challenge for Encyclopedia Industry. San Jose Mercury News.
↑  Day, Peter (2006-12-17). Encyclopaedia Britannica changes to survive . BBC News.
↑  The Building of Britannica Online. howtoknow.com.
עמוד השער של המהדורה הראשונה
עמוד מהמהדורה הראשונה. רצף המאמרים הקצרים נקטע כאן על ידי אחת המסות הגדולות
אבן רוזטה
מפה של אפריקה מהאנציקלופדיה בריטניקה משנת 1890
פרסומת משנת 1913 למהדורה האחת-עשרה
אגף האסטרטגיה והמעגל השלישי

| --- | --- |

 פרטים
 כינוי:  אגא"ס
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   צה"ל
 סוג:  אגף
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  2020–הווה (כ־5 שנים) 
 מקים היחידה:  טל קלמן
 פיקוד
 יחידת אם:  המטה הכללי של צה"ל
 יחידות בת:  החטיבה האסטרטגית  חטיבת תבל  מטה איראן
 דרגת המפקד:    אלוף
 מפקד נוכחי:  אליעזר טולדנו
אגף האסטרטגיה והמעגל השלישי (בראשי תיבות: אַגְאָ"ס) הוא אגף במטה הכללי של צה"ל, שקם בשנת 2020 במסגרת תוכנית "תנופה", התוכנית הרב-שנתית שהוביל הרמטכ"ל אביב כוכבי במטרה לרכז את פעילות צה"ל אל מול מדינות שאינן שכנות של ישראל. מפקד האגף הנוכחי הוא האלוף אליעזר טולדנו.
האגף עוסק בתכנון ובתכלול של האסטרטגיה הצבאית ובריכוז הפעולות לעיצוב המערכה ולתכנונה אל מול הזירה האיראנית ("פיקוד איראן"). עם תחילת פעילותו הוכפפו לאגף החטיבה האסטרטגית וחטיבת תבל, שהיו כפופות עד אז לאגף התכנון. לראש האגף הראשון מונה האלוף טל קלמן, ששימש קודם לכן ראש החטיבה האסטרטגית וכראש מטה חיל האוויר.
ב-14 ביוני 2020 פורסם כי הרמטכ"ל כוכבי החליט לשנות את השם מ"אגף האסטרטגיה ואיראן" לאגף האסטרטגיה והמעגל השלישי, שינוי שם האגף נבע מהכוונה שהאגף יעסוק לא רק באיראן אלא בזירת המעגל השלישי כולה.
במרץ 2025, שעות אחרי שנכנס לתפקיד, החליט הרמטכ"ל אייל זמיר על פירוק האגף והעברת מרכיביו לאגפים אחרים במטכ"ל.
מבנה האגף > החטיבה האסטרטגית

החטיבה האסטרטגית אחראית לריכוז עבודת המטה של האגף, הכנת מסמכי עמדה לגיבוש תפיסת הביטחון של צה"ל, וכן על הסדרת היחסים בין הדרג הצבאי לדרג המדיני. ראש החטיבה הנוכחי הוא תא"ל בנימין (בני) גל.
מבנה האגף > חטיבת תבל - החטיבה לשיתופי פעולה בינ"ל

חטיבת תבל אחראית לשיתופי הפעולה של צה"ל עם כוחות זרים, כוחות שמירת שלום וארגונים בין-לאומיים. ראש החטיבה הנוכחי הוא תא"ל עמית אדלר.
מבנה האגף > מטה איראן

מטה איראן אחראי לריכוז ולתיאום של כלל המאמצים הצבאיים במערכה הלאומית המתנהלת מול האיומים מאיראן. המטה הוקם ב-8 בנובמבר 2020 כחלק מתר"ש תנופה שהגה הרמטכ"ל אביב כוכבי. מפקד המטה הראשון היה אל"ם ט', שפיקד קודם לכן על טייסת החמקנים F-35. מפקד המטה הנוכחי הוא אל"ם ר'.
מפקדי האגף

| שם | תקופת כהונה | הערות |
| --- | --- | --- |
| טל קלמן | 2020 – ספטמבר 2023 | מפקד האגף הראשון |
| אליעזר טולדנו | ספטמבר 2023 – 2025 | מפקד האגף עם סגירתו |
הערות שוליים

↑  מילון הקיצורים וראשי התיבות, תוה"ד, 2021, באתר צה"ל
↑  עמירם ברקת, ‏רשמית צה"ל מודיע על הקמת אגף אסטרטגיה ואיראן, באתר גלובס, 18 בפברואר 2020
↑  אלוף אליעזר טולדנו נכנס לתפקיד ראש אגף אסטרטגיה, באתר ערוץ 7, 26 בספטמבר 2023
↑  איתי בלומנטל, מהקיץ: "פיקוד איראן" של צה"ל יחל לפעול, באתר ynet, 18 בפברואר 2020
↑  לילך שובל, המאבק באיראן: גם במדינות "מעגל שלישי", באתר ישראל היום, 14 ביוני 2020
↑  אריה יואלי, לירן וינשטיין, ‏מינויים ראשונים בתפקיד: אלו הקצינים שיקודמו במטה הכללי, באתר "סרוגים", 5 במרץ 2025
↑   מירב בראל, 7 דברים שכדאי לדעת על הפיצול של אגף התכנון, באתר צה"ל, 22 ביוני 2020
1 2  יואב זיתון, מינויים חדשים בצה"ל: מפקד סיירת מטכ"ל - ליחידת סייבר מודיעינית, באתר ynet, 14 בספטמבר 2020
↑  בן כספית ואריה אלדד, יישוב נוסף לרשימה, באתר רדיו 103FM, ‏8 בנובמבר 2020
קול אמריקה

| --- | --- |


מטה קול אמריקה בוושינגטון די. סי.
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מטה הארגון:  וושינגטון די. סי. וושינגטון די. סי.
 בעלות:  הממשלה הפדרלית של ארצות הברית 
 עובדים:  961 
 תקופת הפעילות:  1 בפברואר 1942 – הווה (83 שנים) 
 פרסים והוקרה:  פרס פיבודי 
 www.voanews.com
 
קול אמריקה (באנגלית: (Voice of America (VOA) היא רשת שידורי רדיו וטלוויזיה של ממשל ארצות הברית. הרשת משדרת מגוון תוכניות רדיו, טלוויזיה ושידורי אינטרנט לרחבי העולם ב-46 שפות. תוכניות הרשת מקדמות דעות חיוביות אודות ארצות הברית, ממשלתה ותרבותה. הרשת נוסדה בשנת 1942 כחלק ממשרד המידע המלחמתי של ארצות הברית (Office of War Information). כיום היא מנוהלת ומפוקחת על ידי מועצת נאמני השידור (Broadcasting Board of Governors), הממונה על ידי נשיא ארצות הברית ומופעלת על ידי "המשרד לשידורים בינלאומיים" (International Broadcasting Bureau;‏ IBB). שידורי התחנה מועברים בעיקר באינטרנט, אך גם באמצעות משדרים קרקעיים (AM, FM וגלים קצרים) והן באמצעות לוויין. כמו כן יש ל"קול אמריקה" הסכמי שיתוף פעולה עם רשתות שידור רבות ברחבי העולם.
רקע

בשנת 1939 פרסמה ועדה מטעם הקונגרס מדיניות לפיה "רישיון לתחנת שידור לשידורים בינלאומיים יינתן רק לתחנה המשקפת את תרבותה של הארץ (ארצות הברית) ומקדמת רצון טוב, הבנה ושיתוף פעולה בינלאומי". מטרת המדיניות נגזרה מעקרונות מדיניות השכן הטוב (Good Neighbor policy) של פרנקלין רוזוולט שהופנתה למדינות אמריקה הלטינית. אולם ראשי תחנות הרדיו הפרטיות ראו במדיניות משום הטלת צנזורה על שידוריהן והממשל ראה צורך לפתח שידורי רדיו משלו, שלא יחייבו אותו לסמוך על מפעילים פרטיים או לצנזר אותם.
ב-1940 לקח על עצמו נלסון רוקפלר, ראש היחידה לתיאום יחסים בינלאומיים במחלקת המדינה של ארצות הברית להקים תחנת שידור בגלים קצרים ששידוריה יופנו אל אמריקה הלטינית ויילחמו בתעמולה הנאצית.
במלחמת העולם השנייה

בינואר 1942 שכרה ממשלת ארצות הברית מקטעים בני 15 דקות מכל תחנות השידור עבור שידורי "קול אמריקה". אות השידור היה השיר יאנקי דודל. השידורים כללו חדשות שהופנו ליפן, איי דרום האוקיינוס השקט, צפון אפריקה ואירופה הכבושה. השידור הראשון של "קול אמריקה" היה ב-1 בפברואר 1942.
המוטו של השידורים היה "אנו אומרים לכם את האמת, טובה או רעה". כאשר קם "משרד האינפורמציה" במשרד ההגנה באמצע 1942, הוא לקח תחת חסותו את שידורי קול אמריקה.
בתחילת דרכה הגיעה קול אמריקה להסכם עם ה-BBC האנגלי על מנת לשדר באנגליה, צרפת, צפון אפריקה ואיטליה. משדרים הוקמו על אדמת אירופה בפלרמו, לאחר פלישת בעלות הברית לסיציליה ביולי 1943. השידורים לאזור הפסיפי שודרו מהוואי ולאחר מכן מן הפיליפינים (מ-1944).
עם סוף מלחמת העולם השנייה היו ל"קול אמריקה" 39 משדרים ברחבי העולם והיא שידרה ב-40 שפות שונות. מרכזי ההפקה היו בניו יורק ובסן פרנסיסקו והועסקו בהם למעלה מ-1,000 אנשי מקצוע שהכינו יומני חדשות, תוכניות תרבות, מוזיקה ופרשנות. חלק מהתוכניות יועדו לשידור פנים בתוך ארצות הברית, אך רובן יועדו לשידורי חוץ.
ב-1945 הועברה רשת השידור למחלקת המדינה ושידוריה צומצמו במידה ניכרת.
במלחמה הקרה

מחלקת המדינה השתמשה בשידורים כחלק מהתפיסה הכוללת של מדיניות החוץ.
ב-1947 החלה ברית המועצות לשדר תעמולה קומוניסטית ברחבי אירופה ובתגובה החלה "קול אמריקה" לשדר בשפה הרוסית בעוצמה גבוהה ממשדריה באירופה. בתגובה החלה ב-1949 מערכת לוחמה אלקטרונית מצד ברית המועצות למטרת שיבוש השידורים.
ב-1952 נעשה ניסיון להקים צי ספינות שידור, שעל סיפונן יותקן אולפן שידור שיועד לשדר אל ברית המועצות, ארצות מזרח אירופה וסין. הספינה הראשונה מסוג זה, ה-Courier, עגנה ברודוס, בהרשאת יוון ושידרה עד שנות השישים, אולם היא נותרה יחידה והצי המתוכנן לא הוקם.
ב-1950 חודשו השידורים בערבית, תחילה במסגרת חצי שעה ועד משבר סואץ ב-1956 התארכו השידורים לכדי 14 וחצי שעות יומיות.
ב-1953 הוקמה סוכנות האינפורמציה של ארצות הברית (USIA – United States Information Agency), שהתקיימה עד 1999, ו"קול אמריקה" סונפה אליה. הסוכנות הייתה שייכת למשרד לענייני חינוך ותרבות של מחלקת המדינה שיועד להפצת תרבות אמריקאית ברחבי העולם. קול אמריקה שידרה במסגרת זו תוכניות ג'אז שהפכו להיות פופולריות ושולבו במסעות הופעות שמומונו על ידי מחלקת המדינה. בין האמנים שהשתתפו בתוכניות אלה היו דיזי גילספי, לואי ארמסטרונג ודיוק אלינגטון.
בעת משבר הטילים בקובה באוקטובר 1962 שידרה קול אמריקה שידורים למדינות דרום ומרכז אמריקה בספרדית ברצף, 24 שעות ביממה במשך 14 יום. הרשת גם שידרה לעולם את נחיתת אפולו 11 על הירח, ששולבה במהלך תעמולתי והסברתי של ארצות הברית.
קול אמריקה השקיעה רבות במשדריה באירופה, ובפרט בברלין, במקביל שידר באירופה גם "רדיו אירופה החופשית/"רדיו ליברטי", ששידוריו היו נדבך בקמפיין של לוחמה פסיכולוגית שניהל ה-CIA, אשר קיבל תכנים גם מקול אמריקה. לאחר התמוטטות ברית ורשה, ב-1991, הודו רבים ממתנגדי הקומוניזם ששידורי קול אמריקה סייעו להם בהעלאת המורל ובקבלת מידע. זאת למרות שהשידורים שובשו תדיר על ידי הממשלות במזרח אירופה. אולם, במהלך המרד ההונגרי ב-1956 ובמהלך האביב של פראג ב-1968 תמכו השידורים במורדים ועודדו אותם במלל, אך ללא גיבוי של ממש במעשים מצד ממשלת ארצות הברית.
לאחר הכרזה על משטר צבאי בפולין בשנת 1981 שידורי קול אמריקה בפולנית צמחו עד ל-7 שעות ביממה. לצורך כך הוחזרו לעבודה עובדים וותיקים דוגמת אנטוני קופר.
בשנות השמונים פותחו שידורי טלוויזיה בלוויין שהופנו לאירופה, קובה וסין על ידי רשת שנקראה WORLDNET, הרשת מוזגה לתוך קול אמריקה ב-2004. כמו כן פותחה רשת רדיו וטלוויזיה ייעודית עבור מתנגדי משטר בקובה בשם TV/Radio Martí. בשנים אלה התחילה קול אמריקה לשדר גם לאפגניסטן, בשפות מקומיות (דארי ופשטו) ובסוף העשור הגבירה את שידוריה לסין בשפות קנטונזית ומנדרינית ודיווחה על ההתפתחויות הפרו-דמוקרטיות של 1989 (ששיאן היה המחאות בכיכר טיין-אן-מן).
במלחמה הקרה > תוכניות באנגלית קלה – Special English

ב-1959 יזמה הרשת את שידורי "Special English" במטרה לשדר תוכניות באנגלית קלה (תוך שימוש באוצר מילים בסיסי של 1,500 מילים) עבור קהל שאינו דובר אנגלית כשפת אם. שידורי Special English כוללים שידורי חדשות, עדכוני מדע, חלל, תרבות ומוזיקה אמריקאית וסיפורים אודות דמויות בהיסטוריה האמריקאית. מורים לאנגלית ברחבי העולם משתמשים בשידורי Special English ככלי עבור תלמידיהם ללימוד השפה והתרבות. באוקטובר 2009 נחגג יובל שנים לשידורי Special English.
במלחמה הקרה > פרשת תחנת הממסר של "קול אמריקה" בערבה

בסוף 1984 החליטה ממשלת ישראל להיענות לבקשה של ארצות־הברית להציב בישראל משדרים עבור 'קול אמריקה'. זאת במטרה שתשמש תחנת ממסר להעברת שידורי קול אמריקה בגלים קצרים בעוצמה גבוהה לברית המועצות, מרכז אסיה ומזרח אפריקה. במהלך 1985 החל משא ומתן בין ישראל לארצות הברית על הסכם ההקמה. אותר שטח בערבה, ליד עין חצבה לצורך הקמת תחנת הממסר וישראל דרשה שאת העבודות ההקמה יבצעו חברות ישראליות. תקציב הפרויקט הוערך בכ-100 מיליון דולר. תחילה דחו האמריקנים את הדרישה שעבודות ההקמה ימסרו לחברות ישראליות. אחר כך הוסכם ש-50% מהתקציב ימסר לחברות ישראליות.
לצורך הפרויקט הוקמה מנהלת שבראשה עמד ראובן ירדור שהייתה אמורה להוציא למכרז את עבודות הבנייה והתשתית של תחנת ההמסר. בקיץ 1986 דווח שתקציב הפרויקט יהיה 300 מיליון דולר. במקביל החלה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה בהכנת תוכנית מתאר לפרויקט. ביוני 1987 נחתם הסכם בין ממשלות ארצות הברית וישראל להקמת התחנה, והוא אושרר על ידי הממשלה בדצמבר 1987. בנוסף, ועדה של הסנאט של ארצות הברית אישרה את המימון לפרויקט.
הפרויקט נתקל בהתנגדויות שונות: המועצה האזורית הערבה התיכונה טענה שהפרויקט קיבל פטור מתשלום מיסים ולא ייתרום דבר לאזור, ארגוני איכות הסביבה טענו שעבודות ההקמה יפגעו בחי ובצומח באזור, ועלה חשש על השפעותיה של הקרינה האלקטרומגנטית העזה של המשדרים רבי-העוצמה. שטח התחנה תוכנן על 8,000 דונם מצפון לעידן ועין חצבה. לצורך הקמת התחנה תוכננה הסטה של כביש הערבה והקמת שתי תחנות קרקע ללוויינים, 16 משדרים בגלים קצרים בעוצמה של 500 קילו-וואט. עוד תוכננו 16 אנטנות ומערכות לניטור קרינה אלקטרומגנטית.
פרטי מכרז ההקמה הוגשו בפברואר 1988. אך פרסומו לקבלת הצעות נדחה עד תחילת 1990. במקביל החלו עבודות התשתית להכשרת השטח, אולם המשך העבודות התעכב, בשל ויכוח בין צה"ל ורשות שמורות הטבע, על הקצאת שטח שדורש צה"ל, כתחליף לשטחי האימונים שיילקחו ממנו עבור הפרויקט. שטח האימונים החלופי נדרש גם עבור חיל האוויר, במקום השטח בו לא יוכל עוד החיל להשתמש, בעקבות הקמת התחנה. ביולי 1991 הורה בית המשפט הגבוה לצדק לעכב את הקמתה של תחנת הממסר בעקבות עתירות של החברה להגנת הטבע והמועצה האזורית ערבה תיכונה. שופטת בית המשפט העליון, שושנה נתניהו, קבעה כי שלושה נושאים עקרוניים לא נבדקו עד תום בטרם החליטה המועצה הארצית לתכנון ולבניה לאשר את הקמת התחנה, כולל: הסכנות הנשקפות לציפורים מהפעלתה, השלכות קביעת מיקום התחנה על מיקום שטחי האש של צה"ל ונושא ההשפעות האפשריות על ישובי הסביבה. בעקבות החלטה זו הודיעה "קול אמריקה" על ביטול הפרויקט.
בקיץ 1992 חודש הפרויקט, לאחר שנערך תסקיר השפעה על הסביבה שקבע שהשפעתה על חיות הבר ותושבי הסביבה תהיה קטנה. חברת אלביט זכתה במכרז ההקמה, אולם במאי 1993 הודיע הנשיא ביל קלינטון על ביטול הפרויקט ועל הקמת תחנת ממסר קטנה יותר בכווית. בנוסף, החליטה ועדת משנה של ועדת ההקצבות של בית הנבחרים של ארצות הברית לבטל את סעיף התקציב שהוקדש לפרויקט. בשלב זה גם התייתר הצורך בתחנת הממסר בעקבות התפרקות ברית המועצות וסיום המלחמה הקרה.
לאחר תום המלחמה הקרה

תום המלחמה הקרה פתח בפני קול אמריקה אפשרויות שידור ללא הפרעות והיא הרחיבה את השפות שבהן שידרה ואת אזורי הכיסוי לאזורים בהם שרר דיכוי אוכלוסייה כגון כורדיסטן, רואנדה, טיבט ומדינות יוגוסלביה לשעבר. קול אמריקה גם משדרת תוכניות במסגרת חברות שידור מקומיות כגון התוכנית "חברון סה אגא" (באורדו: "מעבר לכותרות") בטלוויזיה של אפגניסטן.
ב-1994 יצר הנשיא ביל קלינטון את מועצת נאמני השידור (Broadcasting Board of Governors) ואת "המשרד לשידורים בינלאומיים" (International Broadcasting Bureau;‏ IBB) כגופים פדרליים עצמאיים, תוך ביטול סוכנות האינפורמציה של ארצות הברית. הגוף החדש כלל פיקוח ובקרה על כל גופי השידור הבינלאומיים של הממשל כגון רדיו אירופה החופשית, רדיו סין החופשית, רדיו סאווה (Sawa) ורשת אל-חורה (Al Hurra) בערבית, ורדיו פרדה (Radio Farda, בפרסית).
ב-1994 הייתה רשת קול אמריקה הראשונה להשתמש באינטרנט לצורך הקמת תחנת שידור המשדרת חדשות ותכנים עדכניים באופן רציף באתרה. האתר מציע תוכן ב-44 שפות. כמו כן מנצלת קול אמריקה את האתר יוטיוב לצורך פרסום תכניה.
בפברואר 2004 נוסד ערוץ אל-חורה בערבית, המשודר באמצעות לוויין ל-22 מדינות ערב.
במרץ 2025 נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, חתם על צו נשיאותי לפירוק הסוכנות לתקשורת גלובלית של ארצות הברית (אנ'), שמפקחת על גופי שידור במימון ממשלתי, כולל "קול אמריקה". מנהל "קול אמריקה", מייקל אברמוביץ', טען כי מדובר בצעד חסר תקדים שמשתיק את השידור לאחר 83 שנות פעילות. הבית הלבן כינה את "קול אמריקה" "קול של אמריקה הרדיקלית" וטען כי הגוף נוטה שמאלה. עיתונאים וארגוני תקשורת הביעו דאגה מהמהלך, בטענה כי הוא פוגע בעצמאות העיתונאית של גופים המאתגרים משטרים סמכותניים. הבית הלבן טען שהקיצוצים הם חלק מהמאמץ של אילון מאסק לצמצום הביורוקרטיה הפדרלית.
השידורים בעברית

בין 15 במאי 1951 ל-28 באפריל 1953 שידרה תחנת קול אמריקה, במשך חצי שעה מדי ערב, שידור בשפה העברית המיועד למאזינים במדינת ישראל. השידורים החלו בימי נשיאותו של הנשיא הארי טרומן, ידיד ישראל והופסקו לאחר חילופי הממשל בארצות הברית, בראשית תקופת כהונתו של הנשיא דווייט אייזנהאואר עקב קיצוץ בתקציב התחנה.
לקריאה נוספת

Dizard, Wilson P. Inventing Public Diplomacy: The Story of the U.S. Information Agency 2004, Lynne Rienner Publishers, ISBN 158826288X
Rugh, William A. American Encounters with Arabs: The "Soft Power" of U.S. Public Diplomacy in the Middle East. 2006, Greenwood Publishing Group. ISBN 0275988171
Appy, Christian G. Cold War Constructions: The Political Culture of United States Imperialism. 2000, University of Massachusetts Press; ISBN 1558492186
סוציולוגיה של הספורט

סוציולוגיה של הספורט היא תת-תחום של סוציולוגיה המתמקד בספורט כתופעה חברתית. זהו תחום מחקר העוסק בקשר בין סוציולוגיה וספורט, וכן מבנים, דפוסים וארגונים חברתיים-תרבותיים שונים, או קבוצות העוסקות בספורט. תחום מחקר זה דן בהשפעה החיובית שיש לספורט על אנשים בודדים ועל החברה כולה מבחינה כלכלית וחברתית. הסוציולוגיה של הספורט מציגה את הפעולות ואת ההתנהגות של קבוצות ספורט והשחקנים/ות דרך עיניו של סוציולוג.
הספורט מנוהל באמצעות תקנות וכללי התנהגות, מגבלות זמן ומרחב, ומוסדר על ידי איגודים. הספורט מושתת על מטרה ברורה אשר בהשגתה חושפת את המנצח ואת המפסיד. הספורט במהותו תחרותי. כל ענפי הספורט ממוצבים תרבותית ושזורים במערכות ערכים וביחסי הכוחות בחברה המארחת.