stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלקיביאדס
ביבליוגרפיה > מקורות משניים

משה עמית, תולדות יוון הקלאסית, הוצאת מאגנס, תשס"ב.
Andrews, A. "The Spartan Resurgence" in: David M. Lewis, John Boardman, J. K. Davies and M. Ostwald (eds.), The Cambridge Ancient History. Vol. 5. London, Cambridge University Press, 1992 (2nd edition).
Buckley, Terry. Aspects of Greek History 750-323 bc: A source-based approach. London, Routledge, 1996. ISBN 0-415-09957-9.
Cancik, Hubert and Helmut Schneider (eds.), Brill's New Pauly :encyclopaedia of the ancient world. Leiden, Brill, 2002.
Cartwright, David and Rex Warner. A Historical Commentary on Thucydides: A Companion to Rex Warner's Penguine Translation. Ann Arbor, University of Michigan Press, 1997.  ISBN 0-472-08419-4.
Cox, C.A. (1997). "What Was an Oikos?". Household Interests: Property, Marriage Strategies, and Family Dynamics in Ancient Athens. Princeton University Press. ISBN 0-691-01572-4.
Denyer, Nicholas (ed.). Plato: Alcibiades. Cambridge Greek and Latin Classics. Cambridge, Cambridge University Press, 2001. ISBN 0-521-63414-8.
Ellis, Walter M. (2013) Alcibiades, Routledge, ISBN 0415746396
Gomme, Arnold Wycombe. A Historical Commentary on Thucydides. Oxford, Oxford University Press, 1945. ISBN 0-19-814198-X.
Gribble, D. (1999). Alcibiades and Athens: A Study in Literary Presentation, Oxford. ISBN 0198152671
Kagan, Donald. The Fall of the Athenian Empire. Ithaca, Cornell University Press, 1987. ISBN 0-8014-9984-4.
Koliopoulos, Constantinos and Athanassioss G. Platias. Thucydides on Strategy: Grand Strategies in the Peloponnesian War and Their Relevance Today. New York, Columbia University Press, 2010.
Lee Too, Yun (1995). "The Politics of Discipleship". The Rhetoric of Identity in Isocrates. Cambridge University Press. ISBN 0-521-47406-X.
McGregor, Malcolm F (Spring, 1965). The Genius of Alkibiades, The Phoenix, Vol. 19, No. 1, pp. 27-50.
Parker, Robert and Christopher Towneley, "Plynteria", in: Simon Hornblower and Antony Spawforth (eds.), Oxford Classical Dictionary. Oxford, Oxford University Press, 1996.
Price, Simon.Religions of the Ancient Greeks. Cambridge, Cambridge University Press, 1999. ISBN 0-521-38867-8.
Rhodes, P. J., Alcibiades: Athenian Playboy, General and Traitor. Barnsely (South Yorkshire), Pen and Sword Military Books, 2011. ISBN 0-631-22564-1.
Salter, Anna C. Predators: Pedophiles, Rapists, and Other Sex Offenders: Who They Are, How They Operate, and How We Can Protect Our Children. New York: Basic Books, 2003. ISBN 0465071732
Sealey, Raphael. ֱ History of the Greek City States 700-338 B.C. Berkeley & Los Angeles, University of California Press, 1976. ISBN 0-520-03177-6.
Strauss, Leo. The City and Man. Chicago and London, The University of Chicago Press, 1963. Digitized copy in: Archive.org. ISBN 0-226-77701-4.
Sykoutris, Ioannis (1934). Symposium (Introduction and Comments). Estia. In Greek.
בילי בראג

| --- | --- |

בילי בראג בהפגנה נגד אלימות משטרתית, מאי 2010
 לידה:  20 בדצמבר 1957 (בן 66) בארקינג ודאגנהאם, לונדון, אנגליה
 שם לידה:  סטיבן ויליאם בראג
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1977
 מקום לימודים:  Barking Abbey School, Northbury Primary School 
 סוגה:  פולק פאנק, פולק רוק, אינדי פולק, רוק אלטרנטיבי, קאנטרי אלטרנטיבי, אמריקנה
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  גיטרה, גיטרה בס
 חברת תקליטים:  כריזמה רקורדס, Go! Discs, אלקטרה רקורדס, קוקינג ויניל, דיין אלון רקורדס
 פרסים והוקרה:  "Spirit of Americana" Free Speech Award (2016) 
  אתר האינטרנט הרשמי של בילי בראג
 פרופיל ב-IMDb
 
סטיבן ויליאם "בילי" בראג (באנגלית: Stephen William "Billy" Bragg; ‏נולד ב־20 בדצמבר 1957) הוא זמר, פזמונאי ופעיל שמאל אנגלי. המוזיקה שבראג יוצר משלבת מרכיבים של מוזיקת פולק, פאנק רוק ושירת מחאה, עם טקסטים שעוסקים על פי רוב בנושאים פוליטיים ורומנטיים.
ראשית חייו

בילי בראג נולד בבארקינג ודאגנהאם כאחד מבניהם של דניס פרדריק אוסטין בראג, מנהל מכירות של יצרן כוסות וכובעים, ושל מארי ויקטוריה ד'אורסו, ממוצא איטלקי. אביו של בראג נפטר מסרטן הריאה ב-1976 בגיל 52 כשבראג בגיל העשרה, ואמו נפטרה ב-2011.
בסיום לימודיו בבית הספר היסודי נכשל בבחינות ה"אילוון פלאס" (אנ'), המסדירות לאיזה סוג בית ספר תיכון ישלחו, דבר שמנע ממנו להתקבל בעתיד ללימודים באוניברסיטה. למרות זאת פיתח עניין בשירה כשהיה בן 12, כשהמורה לאנגלית בחר בו להקריא שיר שכתב עבור שיעורי הבית בתחנת רדיו מקומית. את מרצו השקיע החל מקיץ 1974 בלמידה ובאימון של השימוש בגיטרה חשמלית, עם שכנו פיליפ ויג ("ויגי"); הם הושפעו מהלהקות הפנים הקטנות והרולינג סטונז. בלי בראג הושפע גם ממוזיקת פולק ופולק-רוק במהלך שנות ההתבגרות שלו. אמנים כמו סימון וגרפונקל ובוב דילן השפיעו על תחילת הקריירה שלו כיוצר.
בראג הושפע במיוחד מלהקת הקלאש - אותם ראה בהופעה חיה בלונדון במאי 1977, ושנית בקרנבל של רוק נגד גזענות באפריל 1978 - שבעקבותיהם נכנס לראשונה לעולם השימוש במוזיקה ככלי של אקטיביזם פוליטי. חוויית ההופעה והצעידה בקרנבל עזרו לעצב את עמדותיו הפוליטיות השמאליות של בראג, שקודם לכן, לדבריו "העלימה עין" לתופעות של גזענות מזדמנת.
פעילות פוליטית

לאורך 40 שנות הקריירה המוזיקלית שלו בילי בראג הרבה להתבטא נגד פשיזם, גזענות, אפליה מינית והומופוביה, ותומך ברב-תרבותיות בבריטניה. הוא היה מעורב בפוליטיקה עממית ופעיל בתנועות שמאל, דבר המשתקף גם במילות השירים שלו. בין השאר הוא ביצע גרסאות כיסוי להמנונים סוציאליסטיים ידועים, בהם "האינטרנציונל" ו"הדגל האדום" (אנ'). בראג אמר בראיון: "לא אכפת לי להיות מתויג כזמר פוליטי. הדבר שמטריד אותי יותר הוא להיות זמר פוליטי לא נחשב." לדברי בראג, השפעתו העיקרית הייתה להקת הקלאש: "הפעילות הפוליטית באה פחות לידי ביטוי במילים של הקלאש ויותר בדברים שהם מייצגים, ובפעולות שהם עושים. זה מה שלמדתי מהקלאש, ואני מנסה להישאר נאמן למסורת הזו כמיטב יכולתי."
בשנת 1983 ניצחה המפלגה השמרנית בבחירות וזכתה ברוב של 144 מושבים, ובראג, שהזדעזע מכך, התבטא נגדה תדירות בהופעותיו. הוא הופיע במופעי תמיכה בשביתת הכורים בבריטניה (1984–1985) בערי כורים כמו ניופורט וסנדרלנד. בשנת 1984 הוציא גם מיני-אלבום בשם "Between the Wars", שבו שירים בנושאי מאבקים מעמדיים וסולידריות. בשנה שלאחר מכן ניגן בסיבוב הופעות שמימנה מפלגת הלייבור בשביל לקרב צעירים לרעיונותיה, ולאחר מכן הקים עם מספר מוזיקאים בעלי רעיונות דומים לשלו את "רד וודג'", שבבחירות בבריטניה בשנת 1987 סייעה ללייבור (שהפסידה בבחירות) בקירוב צעירים לרעיונותיה. הם ארגנו ב-1986 סיבוב הופעות, שבו הופיעו, בין השאר, הסטייל קאונסיל, ג'רי דאמרס (מוביל להקת הספשלז) והקומיונרדס (שבה היה חבר ג'ימי סאמרוויל). הוא סייע ללייבור במספר מערכות בחירות, וכן סייע לאונה קינג להיבחר כחברת פרלמנט. בשנת 2010 הודיע על תמיכתו במפלגה הליברל-דמוקרטית. בשנת 2015 תמך במועמדותו של ג'רמי קורבין לראשות מפלגת הלייבור, אך לאחר מספר חודשים הסתייג מתמיכתו והביע חששות לגבי עתידה של המפלגה.
בשנת 1986 הופיע בראג פעמיים בברית המועצות, בתקופת שלטונו של מיכאיל גורבצ'וב.
בשנת 2007 הקים ארגון בשם "Jail Guitar Doors" הפעיל בבריטניה ובארצות הברית. הארגון מספק כלי נגינה לאסירים ומסייע בשיקומם.
בשנת 2010 שלח מכתב לשר האוצר של בריטניה ובו הוא מאיים להפסיק לשלם מיסים, אם ממשלת בריטניה לא תגביל את גובה הבונוסים שמחלקים הבנקים לבכיריהם.
בתקליטיו הראשונים דאג בראג לכיתוב בעטיפת התקליט "לא למכירה בדרום אפריקה", לאור התנגדותו למדיניות האפרטהייד בדרום אפריקה. בשנת 2006 הקליט שיר לזכרה של רייצ'ל קורי שנהרגה על ידי דחפור של צה"ל ברצועת עזה ב-2003. השיר מבוסס על שירו של בוב דילן, "The Lonesome Death of Hattie Carroll".
דיסקוגרפיה

"Life's a Riot with Spy Vs Spy" ‏(1983)
"Brewing Up with Billy Bragg" ‏(1984)
"Talking with the Taxman about Poetry" ‏(1986)
"Workers Playtime" ‏(1988)
"The Internationale" ‏(1990)
"Don't Try This at Home" ‏(1991)
"William Bloke" ‏(1996)
"England, Half English" ‏(2002)
"Mr Love & Justice" ‏(2008)
"Fight Songs" ‏(2011)
"Tooth & Nail" ‏(2013)
"Shine A Light: Field Recordings from The Great American Railroad" ‏ (עם ג'ו הנרי, 2016)
"Bridges Not Walls"‏ (2017)
"Best of Billy Bragg at the BBC 1983 - 2019"‏ (2019)
שרשרת הערך

מודל שרשרת הערך (באנגלית: Value Chain) הוא כלי ניתוח עסקי שהוצג לראשונה על ידי פרופ' מייקל פורטר בשנת 1985. המודל הפך במהירות לכלי מוביל בתהליך תכנון אסטרטגי. בבסיס המודל עומדות הטענות שמוצרים עוברים דרך שרשרת פעילויות בארגון ובכל תחנה מתווסף להם ערך עבור הארגון כיוון שערכם ללקוחות גדל או שהסיכוי שהם יהיו בעלי ערך ללקוחות גדל (הדבר נכון גם בארגוני שירותים, בהתאמת מינוחים בלבד). טענת המודל היא ששרשרת הפעילויות מוסיפה למוצר ערך העולה על סכום הערכים שהוספו בכל תחנה.
אין לבלבל בין רעיון שרשרת הערך ובין העלויות הנצברות לאורך שרשרת הפעילויות. דוגמה להבחנה בין השניים הוא ליטוש יהלומים. פעולת הליטוש עשויה להיות בעלת עלות נמוכה, אך הפעולה עצמה מוסיפה ערך רב למוצר הסופי מכיוון שיהלום גולמי שווה הרבה פחות מיהלום מלוטש.
המודל מחלק את הפעילויות בארגון לפעילויות ראשוניות, אלו הפעילויות יוצרות הערך, בהן כלולות הפעילויות הגנריות הבאות: לוגיסטיקה נכנסת (חומרי גלם), תפעול (ייצור), לוגיסטיקה יוצאת (תוצר מוגמר), שיווק, מכירות ושירות. שאר הפעילויות הן פעילויות תמך כגון ניהול משאבי אנוש וכספים. לכל פעילות ממפים את העלויות ואת מניעי הערך. למרות שפעולות שרשרת הערך נפרדות ומהוות את אבני הבניין של היתרון התחרותי, הן אינן בלתי תלויות. הן קשורות ביחסי זיקה בתוך השרשרת, המשקפים את היחסים בין הדרך שבה פעולת ערך אחת מבוצעת והעלות (או רמת הביצוע) של פעולה אחרת. יחסי הזיקה בתוך שרשרת הערך הם קריטיים ליצירת היתרון התחרותי, וניצול נכון של הקשרים זקוק לרוב לזרימה של מידע ומאפשר אופטימיזציה.
יצירת ערך לפי מודל שרשרת הערך מצריכה תיאום ושיתוף פעולה, השקעה במערכות מידע, שינויים בתהליכים ארגוניים, מחויבות ההנהלה, משרות גמישות ומסתגלות לשינויים, עובדים בעלי יכולות וכן גישה ותרבות ארגונית תומכת.
יצירת הערך מחייבת שיתוף פעולה של ספקים, יצרנים, מפיצים ולקוחות.
היצרנים צריכים להבין ולהכיר את צורכי הלקוח, ולתת מענה לצרכים אלו באופן יצירתי, חדשני ויעיל, תוך התאמה לסביבה העסקית התחרותית והדינמית.
שיפורים מתמידים והקטנת עלויות תורמים ליצירת ערך גבוה יותר.
תפיסת שרשרת הערך הורחבה מעבר לארגון הבודד והשרשרת יכולה לכלול גם את שרשרת האספקה ואת ערוצי ההפצה.
גטו פיוטרקוב טריבונלסקי

| --- | --- |

שלט הנצחה
 מידע כללי
 סוג:  גטו
 מדינה:  פולין
 מחוז:  פיוטרקוב טריבונלסקי 
 תאריכים
 תאריך הקמה:  8 באוקטובר 1939
 תאריך סגירה:  28 באוקטובר 1942
 תאריך שחרור:  16 בינואר 1945
 אוכלוסייה
 צבא משחרר:  הצבא האדום
 השתייכות האסירים:  יהודים
 נתונים
 מספר הנספים:  כ-26,000 בני אדם
 קואורדינטות:  51°24′00″N 19°41′00″E﻿ / ﻿51.4°N 19.6833333333°E﻿ / 51.4; 19.6833333333
 מיקומה של פיוטרקוב טריבונלסקי בפולין (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיפיוטרקוב טריבונלסקי (למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיפיוטרקוב טריבונלסקי (למפת פרובינציית לודז' רגילה) לודז' פביאניצה טומשוב מזובייצקי  אופולה שוויינטוקז'יסקיה פולין גדול קוי.-פומ. שלזיה מזוביהפיוטרקוב טריבונלסקי (למפת פרובינציית לודז' מוגדלת) לודז' פביאניצה טומשוב מזובייצקי  אופולה שוויינטוקז'יסקיה פולין גדול קויאוויה-פומרניה שלזיה מזוביהפיוטרקוב טריבונלסקי 
 
התכנית מפורטת של הגטו היהודי בפיוטרקוב, 5 באוקטובר 1939 - 29 באוקטובר 1942.
גטו פיוטרקוב טריבונלסקי היה הגטו הראשון בפולין הכבושה בזמן מלחמת העולם השנייה, והתקיים במשך כשלוש שנים, בין ה-8 באוקטובר 1939 וה-28 באוקטובר 1942.
לפני הקמת הגטו

פיוטרקוב טריבונלסקי (בפולנית: Piotrków Trybunalski; ברוסית: Пётркув-Трыбунальски; בגרמנית: Petrikau) ממוקמת כ-26 ק"מ מדרום לעיר לודז'. בין השנים 1815 ו-1915 הייתה העיר תחת שלטון רוסי. העיר הייתה מרכז תעשייתי חשוב, בעיקר של טקסטיל, עץ וזכוכית.
ראשיתה של הקהילה היהודית בפיוטרקוב נעוצה במאה ה-16, וערב מלחמת העולם השנייה מנו כ-15,000 יהודי העיר כ-27% מכלל האוכלוסייה. הקהילה היהודית המשגשגת, שהייתה חילונית ודתית כאחד, פרסמה שלושה שבועונים והייתה ידועה במאות ה-19 וה-20 בדפוס העברי שבה. הקהילה כללה ארגונים דתיים, תרבותיים ופוליטיים רבים, כולל הבונד ותנועות ציוניות שונות. לקהילה היו מספר בתי כנסת כאשר "בית הכנסת הגדול" נחשב לאחד מהבניינים היפים מסוגו בפולין כולה.
שלושה ימים לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, ב-4 בספטמבר 1939, נהרגו כ-1,000 יהודים בהפצצות הלופטוואפה על הכפר סולייוב הקרוב, אליו נמלטו מפני הצבא הגרמני המתקדם. למחרת היום, ב-5 בספטמבר 1939, נכבשה העיר בידי גרמניה הנאצית. מיד עם תחילת הכיבוש החלה ההתעללות ביהודים: התעללויות פיזיות שונות, גברים נחטפו ברחובות ואולצו לעבוד עבודות כפייה, רכוש יהודי רב נבזז והכאות ורציחות הפכו חזון נפרץ. בית הכנסת, שנודע בהדרו, נבזז לחלוטין גם הוא. כ-2,000 מיהודי העיר הצליחו להימלט מהעיר לברית המועצות במהלך תקופה ראשונית זו, אך מאידך התמלאה העיר בפליטים מערי השדה הקרובות, כמו גם מערים ראשיות כגון ורשה, לודז', בלחטוב, קאליש, גנייזנו ופלוק.
בימיו הראשונים של הכיבוש הוקם יודנראט בן 24 חברים בראשותו של זלמן טננבאום (Tenenbaum), סגן נשיאה של מועצת היהודים שקדמה למלחמה. טננבאום היה גם נשיאו של היודנראט של מחוז פיוטרקוב כולו. על היודנראט הוטל לייצג את הקהילה היהודית בפני הגרמנים, כמו גם לספק לגרמנים את מכסת עובדי הכפייה היומית אותה דרשו. תפקיד נוסף שהוטל על היודנרט היה הקמת צריפי מגורים לכ-4,000 הפליטים היהודים מהעיירות הסמוכות.
באוקטובר 1939 העביר הוורמאכט את ניהול העיר לידי הרשויות האזרחיות תחת פיקודו של ראש העיר (Oberbürgermeister) האנס דרקסל (Drexel).
הקמת הגטו

ביום ה-8 באוקטובר 1939 ציווה דרקסל, מפקדה הנאצי של פיוטרקוב טריבונלסקי, על הקמת הגטו ליהודי העיר. על אף צווים חוזרים ונשנים מטעם היודנראט, לא צלחה משימת ריכוז היהודים בגטו אלא לאחר שהחלו הגרמנים לפנות את היהודים זה אחר זה לתחומי הגטו, משימה שנשלמה רק בסוף ינואר 1940. אף על פי שפולנים נוצריים שהתגוררו בתחומי הגטו המיועד נצטוו גם הם לעזוב אותו, רבים המשיכו להתגורר בתחומי הגטו ולעבוד בו עד לשנת 1942.
הגטו לא היה מוקף חומה, או כל מכשול פיזי אחר, ותחומו סומן בשלטים בלבד. ליהודים הותר לצאת מתחומי הגטו ללא כל אישור מיוחד, אם כי בשעות מסוימות בלבד ולרחובות צדדיים בלבד באזור הנוצרי. לגטו הובאו גם יהודי הסביבה כמו יהודי טושין.
החיים בגטו

כבמקומות אחרים, תנאי המחיה בגטו היו קשים מאוד. בשטח בו גרו לפנים כ-5,000–6,000 בני אדם, נכלאו כ-28,000 איש. בבניינים רבים לא הייתה כל אספקת חשמל, מים או מתקנים בסיסיים.
ב-29 בנובמבר 1939 הציג דרקסל ליודנראט צו בחתימתו של הגאולייטר האנס פרנק שקנס את הקהילה בסכום של 350,000 זלוטי. על מנת להבטיח את התשלום תפסו הגרמנים שלושה בני ערובה, שהוכו כה קשה עד כי אחד מהם, לייב דסאו (Dessau), נפטר. הקנס שולם במלואו וכן מולאה דרישה נוספת לאספקת 12,000 ביצים, 500 שקי קמח, 300 ק"ג של חמאה ו-100 שקי סוכר.
ביולי 1940 נלקחו יהודים מפיוטרקוב לשתי ביצות קרובות ואולצו לחפור תעלות. העובדים אולצו לעבוד בעירום, בעומדם במים עד לגובה מותניהם. כתוצאה מכך, רבים מתו משחפת או מדלקת ריאות. אחדים מהעובדים היו בני 12 בלבד.
בין יוני ויולי של שנת 1941 חשפו הגרמנים את דבר קיומה של תנועת התנגדות יהודית מחתרתית בגטו. 11 מחברי היודנראט ששיתפו פעולה עם המחתרת, בהם גם טננבאום, ראש היודנראט, נעצרו. לאחר למעלה מחודשיים של חקירות ועינויים, ב-13 בספטמבר 1941, נשלחו כל העצורים למחנה ההשמדה אושוויץ. מספר ימים לאחר השילוח הובא לידיעתן של משפחות המשולחים על מותם "מפאת מחלה". שמעון ורשבסקי (Warszawski) מונה לראש היודנראט החדש.
שמועות בנוגע לגורלם של יהודי מזרח אירופה הסתובבו בגטו. צ'ארלס קוטקובסקי (Kotkowsky), פועל במפעל זכוכית, התיידד עם אחד השומרים, וקלו בורדו (Waclaw Bordo), אשר העביר לידיו באביב 1942 העתק של העיתון הסוציאליסטי המחתרתי "רובוטניק" (Robotnik, "עובד"). מהעיתון למד קוטקובסקי על גירושם של יהודי לובלין ליעד בלתי ידוע, ועל רציחתם של יהודי וילנה וסלונים. מעט לאחר מכן התוודע קוטקובסקי לקיומם של מחנות המוות בחלמנו וטרבלינקה מעיתון מחתרתי אחר. על אף שקוטקובסקי חלק ידיעות אלו על ריקון הגטאות והמתת היהודים בגז עם כל מי שסמך עליו, אנשים לא האמינו לדברים בלתי ניתנים לתפיסה אלו.
חיסול הגטו

לקראת סיומה של שנת 1942 הועברו לגטו יהודים מכפרים רבים בסביבה. בליל ה-13 באוקטובר 1942 הקיפו את הגטו אנשי אס. אס. ומשטרת העזר האוקראינית, תחת פיקודו של סרן (SS-Hauptsturmführer) וילי בלום. בשעה 2 לפנות בוקר של יום ה-14 באוקטובר החלה האקציה. האקציה, עליה פיקד רס"ן (SS-Sturmbannführer) פוש (Feucht), תוכננה להימשך שמונה ימים. הגטו טוהר בית אחר בית. כ-1,000 איש, מרביתם קשישים וחולים, נורו במקום בעוד שהשאר קובצו לנקודת הריכוז וחולקו לשני טורים. כ-2,000 יהודים בעלי אישור עבודה הופרדו והוחזרו לגטו. השאר, כ-22,000 איש ואישה, הובלו בארבעה טרנספורטים לטרבלינקה, שם נרצחו בגז עם הגעתם. כ-500 מיהודי הגטו הצליחו להימלט ליערות.
ב-28 באוקטובר 1942 הפסיק גטו פיוטרקוב טריבונלסקי להתקיים. מתושבי הגטו נותרו כעת בעיר תושבי "הגטו הקטן" בלבד, "חוקיים" ו"בלתי חוקיים" כאחד.
לאחר חיסול הגטו

2,000 יהודי הגטו הנותרים רוכזו ב"גטו הקטן" ברחוב Staro-Warszwska. למעשה, מספר דומה של יהודים "בלתי חוקיים", אשר הסתתרו בגטו ושרדו את האקציה, התערבבו עם אלו ה"חוקיים". יהודים "בלתי חוקיים" אלו לא יכלו לעבוד או לקבל הקצבת מזון, וחיפשו מחסה באופן תמידי. נוסף על כך, הגרמנים היו מודעים לקיומם של יהודים אלו וחיפשו אחריהם באופן שיטתי. אלו שנתפסו רוכזו בבית הכנסת ונשלחו לעיירה טומשוב מזוביצקי (Tomaszow Mazowiecki) וב-3 בנובמבר 1942 גורשו יחד עם יהודי טומשוב לטרבלינקה. לאחר מכן כל יהודי שנתפס מסתתר בגטו נורה במקום.
ב-19 בנובמבר 1942, נלקחו כ-100 יהודים, רובם באים בימים, מבית הכנסת ליער רקוב (Rakow), הסמוך לפיוטרקוב, ונורו למוות. שישה ימים לאחר מכן הורו הגרמנים על כל ה"בלתי חוקיים" להציג עצמם ולהירשם, תוך הבטחה כי הם נחוצים לעבודה. אלו שעשו כן נלקחו לבית הכנסת, אשר הוקף בשומרים אוקראינים אשר ירו לעבר המבנה. העצורים היהודים, ביניהם גם ילדים רבים, נותרו ללא מזון, מים או מאור. במעשה גבורה של הקרבה עצמית הסגירו ישעיהו וטובה וינשטוק (Weinstock) את עצמם תמורם חיי ילדיהם, והחליפו את מקומם בבית הכנסת. חלק מהעצורים שהיו בעלי כישורים יצרניים שונים הוחזרו לגטו כ"חוקיים". ב-19 בדצמבר נלקחו מבית הכנסת 42 גברים ליער רקוב, שם נצטוו לחפור חמישה בורות קבורה, ולאחר מכן נורו מרביתם אל הבורות, בעוד שאחדים נמלטו ליער. באותו הלילה הוצעדו 520 יהודים לבורות הקבורה בקבוצות של 50 ונורו למוות.
חמישה חודשים לאחר הגירושים ההמוניים, ב-21 במרץ 1943, תאריך שנבחר כך שיחול בחג הפורים, נאמר להנהלת הקהילה כי עשרה ממנהיגי קהילה עתידים להיות מוחלפים עם אזרחים גרמניים שחיו במושבה הגרמנית שרונה אשר בארץ ישראל. ברשימה היה גם הרב משה חיים לאו, שלא היה באותה עת בעיר. במקומו צורף על ידי שמעון ורשבסקי - ראש היודנראט, עו"ד שמעון שטיין. בקבוצה היו גם עו"ד סטניסלב זילברשטיין ואשתו פליציה, ד"ר מאוריציו בראמס, אשתו, בתו, וגיסתו לבית קוגן. ישנן עדויות כי בקבוצה היו גם אימו של שטיין וכן ד"ר ליאון גלאטר ועו"ד אברהם סולניק. שם נורו למוות על יד הנאצים כ"נקמה על עשרת בני המן". המצבות לזכרם ניצבות עד היום בבית הקברות.
בסוף יולי 1943 חוסל הגטו הקטן ופיוטרקוב טריבונלסקי הוכרזה כ-Judenrein (נקייה מיהודים). עם זאת, 1,720 יהודים הורשו להישאר בפיוטרקוב: 1,000 במפעל Bugaj והשאר בשני מפעלי זכוכית. 500 יהודים אחרים גורשו למחנות עבודה בבליזין (Blizyn), פיונקי (Pionki) ושטרסוביץ' (Starachowice). ב-24 בנובמבר 1944, יהודיה האחרונים של פיוטרקוב גורשו למספר מחנות ריכוז והשמדה שונים, ביניהם: בוכנוואלד, ברגן-בלזן, מאוטהאוזן, ראוונסבריק ואושוויץ.
פיוטרקוב שוחררה בידי הצבא האדום ב-16 בינואר 1945. מתוך המספר המשוער של כ-28,000 היהודים שנכלאו בגטו שרדו כ-1,600–1,700 במחנות או במקומות מחבוא.
לאחר המלחמה

עם סיום המלחמה שבו מאות ניצולים מהעיר לפולין, בכלל ולפיוטרקוב טריבונלסקי, בפרט. הם התקבלו בעוינות רבה, בין היתר מתוך חשש המקומיים שיתבעו את רכושם. ניצולים אחדים אף נרצחו על ידי אנטישמים מקומיים. במהלך הזמן הרוב עזבו את פיוטרקוב ונהרו לריכוזים גדולים יותר של ניצולים, ובעיקר היגרו לישראל ולארצות הברית, וכן לארצות נוספות, כגון: אנגליה, צרפת, גרמניה, קנדה, ארגנטינה, אוסטרליה.
מיעוט נשאר לחיות בפיוטרקוב במסגרת של קהילה יהודית בראשותו של ד"ר זיגמונד טננבוים, שכיהן בתפקיד בשנים 1945–1976.
גם לאחר מכן נותרו יהודים ספורים. האחרון המזוהה שביניהם היה ככל הנראה רומן היפשער, הנקבר היהודי האחרון בבית הקברות היהודי בעיר.
לקריאה נוספת

דינה פלדמן ואנה ז'נדובסקה, גטו פיוטרקוב טריבונלסקי – הראשון בפולין הכבושה, אוריון הוצאה לאור, 2023. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
כרוז גרמני מהגטו בפיוטרקוב, 24 בינואר 1940. הודעה רשמית על הרישום בגטו פיוטרקוב טריבונלסקי של כל הרכוש היהודי בעיר, כתובה בגרמנית ובפולנית. וכך נכתב:

"שימו לב:

מועצת המנהלים של הקהילה היהודית בפיוטרקוב.

מודיעה כי בהתאם לפקודה גנרל גוב. מ-24 בינואר 1940

על חובת הדיווח על נכסים לגנרל גוב.

יש לדווח על הכל

עד 10 במרץ השנה

נשיא מועצת הזקנים בפיוטרקוב."
אנדרטה לזכר יהודי פיוטרקוב טריבונלסקי שנספו בשואה, בבית העלמין בחולון. האנדרטה מעוצבת בדמותו של בית הכנסת הראשי בפיוטרקוב אשר להבות עולות מגגו.
גביע חאזפי

| --- | --- |

 ענף:  כדורגל
 תאריך ייסוד:  1976
 ארגון מפעיל:  פדרציית הכדורגל האיראנית
 מספר מתמודדים:  100
 מדינות משתתפות:  איראן איראן
 זוכה:  פרספוליס
 הכי הרבה זכיות:  אסתקלאל טהראן ופרספוליס (7 זכיות)
 מפעל מקביל:  ליגת העל האיראנית
 www.hazfi-cup.com
 
גביע חאזפי (בפרסית: جام حذفی فوتبال ایران) הוא גביע הכדורגל הלאומי של איראן. הגביע הוא אחד משני מפעלי הכדורגל הבכירים ביותר באיראן ביחד עם ליגת העל האיראנית, והוא הגביע הבכיר באיראן. חשיבות המפעל עלתה עם החלטת פדרציית הכדורגל האיראנית להעניק לקבוצה הזוכה בו את אחד משני הכרטיסים של איראן לליגת האלופות האסיאתית.
מחזיקת הגביע הנוכחית היא פרספוליס.
כל הזוכות בגביע

1976 מאלבאן
1977 אסתקלאל טהראן
1978-85 לא נערך
1986 מאלבאן
1987 פרספוליס
1988 שהאין אהבאז
1990 מאלבאן
1991 פרספוליס
1992-93 לא נערך
1994 סייפה
1995 בהאמן
1996 אסתקלאל טהראן
1997 ברק שיראז
1998 לא נערך
1999 פרספוליס
2000 אסתקלאל טהראן
2001 פייר סאפסי
2002 אסתקלאל טהראן
2003 זוב האן
2004 ספהאן
2005 סאבה באטרי
2006 ספהאן
2007 ספהאן
2008 אסתקלאל טהראן
2009 זוב האן
2010 פרספוליס
2011 פרספוליס
2012 אסתקלאל טהראן
2013 ספהאן
2014 טרקטור סאזי
2015 זוב האן
2016 זוב האן
2017 נפט טהראן
2018 אסתקלאל טהראן
2019 פרספוליס
2020 טרקטור סאזי
2021 פלדה של ח'וזסטן
2022 נאסאג'י מאזנדראן
2023 פרספוליס
טבלת זכיות

| דירוג | קבוצה | זכיות | סגנויות |
| --- | --- | --- | --- |

| 1 | אסתקלאל טהראן | 7 | 5 |
| - | פרספוליס | 7 | 2 |
| 2 | זוב האן | 4 | 1 |
| 3 | ספהאן | 4 | 0 |
| 4 | מאלבאן | 3 | 4 |
| 5 | טרקטור סאזי | 2 | 3 |
| 6 | בהאמן | 1 | 2 |
| - | פייר סאפסי | 1 | 2 |

| 7 | ברק שיראז | 1 | 1 |

| - | סאבה באטרי | 1 | 1 |
| - | נפט טהראן | 1 | 1 |
| 8 | סייפה | 1 | 0 |
| - | שהאין אהבאז | 1 | 0 |
| - | נאסאג'י מאזנדראן | 1 | 0 |
| 9 | אבומוסלם | 0 | 1 |
| - | הומה | 0 | 1 |
| - | ג'ונוב אהבאז | 0 | 1 |
| - | קהיבאר קהוראמאבאד | 0 | 1 |
ג'וניוס הילייר

ג'וניוס הילייר (באנגלית: Junius Hillyer‏; 23 באפריל 1807 – 21 ביוני 1886) היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן שתי קדנציות בקונגרס של ארצות הברית.
ביוגרפיה > ראשית חייו והשכלה

ג'וניוס הילייר נולד במחוז וילקס, ג'ורג'יה, ב-23 באפריל 1807, והיה בנם השני של שאלר ורבקה (פרימן) הילייר. אביו מת כשג'וניוס היה בן ארבע עשרה, מה שגרם לאמו להעביר את המשפחה לאת'נס, ג'ורג'יה. ג'וניוס למד במכללת פרנקלין (לימים אוניברסיטת ג'ורג'יה) באת'נס, וסיים את לימודיו ב-1828. הוא למד משפטים במהלך שנתו האחרונה, והתקבל ללשכת עורכי הדין, חודש לאחר סיום לימודיו בקולג'. הילייר החל בעריכת דין בלורנסוויל, ג'ורג'יה, אך חזר לאת'נס לאחר שנה אחת. זה היה מחוז שיפוטי שהכיל כמה מהמוחות המשפטיים הטובים ביותר של ג'ורג'יה, כולל T.R.R. Cobb וויליאם הופ האל (מייסדי בית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג'יה), אלכסנדר ה. סטיבנס (לימים סגן נשיא מדינות הקונפדרציה של אמריקה), כמו גם רוברט טומבס (מזכיר המדינה והבריגדיר הכללי הראשון של מדינות הקונפדרציה). הילייר שמר על עריכת הדין שלו באת'נס במשך כמעט 20 שנה, לפני שעבר למונרו, ג'ורג'יה ב-1848. לאחר מלחמת האזרחים, עבר הילייר לדיקייטר, ג'ורג'יה, שם הוא שמר על בית מגורים למשך שארית חייו.
ביוגרפיה > קריירה משפטית

ב-1834, בגיל 27, נבחר הילייר לתפקיד היועץ המשפטי הכללי של המחוז המשפטי המערבי של ג'ורג'יה. ב-1836 ושוב ב-1838 הוא היה מועמד שכשל להיבחר לקונגרס. בשנת 1841 הוא הפך לשופט של בתי המשפט העליונים של המחוז המערבי של ג'ורג'יה. מ-1841 עד 1845, הוא כיהן כשופט מחוזי.
ביוגרפיה > בית הנבחרים של ארצות הברית

בתחילה הילייר נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1850 מטעם מפלגת האיחוד, אך נבחר מחדש בשנת 1852 כדמוקרטי, והוא כיהן מ-4 במרץ 1851 ועד 3 במרץ 1855. בקדנציה השנייה שלו היה הילייר יו"ר הוועדה לתביעות קרקע פרטיות.