stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיסול יווני

העתק פסל "נושא הרומח" מאת פוליקליטוס.
חקר אמנות יוון העתיקה מבוסס על מחקר ארכאולוגי נרחב, הכולל יצירות מקור יווניות, העתקים רבים של יצירות אשר נעשו בידי אמנים רומיים וכן עדויות של סופרים מיוון העתיקה ומרומא, שתיארו אמנים ויצירות בכתביהם. על פי תפישתם של חוקרי תולדות האמנות, חשיבותו של הפיסול היווני היא ביצירת סינתזה של מקורות קדומים, ופיתוחם לכדי שפה אמנותית מגובשת. שפה זו היוותה מודל לתרבויות שבאו אחריה. בייחוד הדבר בולט באמנות של האימפריה הרומית, אשר ציטטה והעתיקה מאמנותם של היוונים.
הפרשנות הרווחת של החוקרים תפשה את האמנות היוונית כמתפתחת על פני רצף זמן, וכחותרת לכדי סינתזה בין תיאור ריאליסטי בעיצוב האנטומיה, לבין רתימת אותו ריאליזם לשם ביטוי ה"אידיאל" של התקופה. גישה זו התבטאה בעיצובה של התקופה "הקלאסית", כמופת של אידיאל זה. מקורה של תפיסה זו, ברנסאנס האיטלקי, אך היא קיבלה את ביטויה המובהק בביקורת האמנות של המאה ה-18, בכתביהם של יוהאן יואכים וינקלמן ויוהאן גוטפריד הרדר. כתבים אלו התבססו על ידיעות חלקיות ועל תפישות מוטעות ביחס לאמנות והפיסול היווני. את הביטוי לתפישות מוטעות אלו ניתן למצוא באמנות של הזרם הנאו קלאסיציזם בצרפת של תחילת המאה ה-19.
החל מן העשורים האחרונים של המאה העשרים, מתפתחת מגמת תיאור שונה. מגמה זו עדיין לא הגיעה, אמנם, לכלל בשלות אשר תאפשר תיאור היסטורי אלטרנטיבי, אך היא מנסה לתאר את האמנות היוונית, שלא על פי הכרונולוגיה המקובלת, אלא על פי בחינה נושאית, תוך השוואה בלתי פוסקת בין "מוקדם" ו"מאוחר".
הפיסול המוקדם

מקורותיו של הפיסול היווני אינם ברורים כלל ועיקר. עד המאה ה-11 לפנה"ס התקיימו ביוון התרבות המינואית והתרבות המיקנית, אולם החוקרים מצאו קשר מועט בין תרבותם לבין האמנות היוונית שראשיתה במאה השמינית לפנה"ס. את הממצאים הראשונים בתחום הפיסול מוצאים באמנות היוונית החל מאמצע המאה השביעית לפנה"ס. זהו פיסול זעיר, עשוי ברונזה ברובו, המתאר דמויות וחיות המעוצבים בסגנון הדומה לתיאור הדמויות המופיעות על גבי כדים מן הסגנון המכונה "גאומטרי" או "דמוי מזרחי". פיסול זה התקיים ביוון בסוף תקופת המעבר ביוון ובראשית התקופה הארכאית. פיסול זה מאופיין בדמויות סכמתיות, המעוצבות בסגנון קווי וחסר נפח ממשי. לעיתים מורגשת נטייה לאיזון סימטרי של הדמות. מיעוט של ממצאים עשויים חרס נשתמרו והם מעידים על סגנון דומה. החוקרים מייחסים לדמויות אלו השפעה מן האמנות המזרחית בכלל ומן האמנות המצרית בפרט. החוקרים מסבירים את מיעוט הפיסול היווני המוקדם בלימוד המאוחד של מלאכת הגילוף באבן והיציקה מן האמנים במזרח. מקורה של השפעה זו היה כנראה טמון בקשרי המסחר הקדומים ולייבוא של חפצי אמנות ליוון. ההשפעה המצרית התבטאה הן בייבוא נושאים מזרחיים (כגון דמויות גריפון) והן בסגנון הקווי והסימבולי.
"המסורות היווניות", כותב הארכאולוג מיכאל אבי יונה, "מיחסות את ראשית הפיסול באבן לדאידיאלוס איש אתונה, שלמד במצרים ושימש בכריתה, ואת יציקת הברונזה לתיאודורוס ורויקוס אנשי סאמוס". פליניוס הזקן כותב בספרו "תולדות הטבע" כי דיפוניוס (Dipoinos) וסיקליס (Skyllis), אשר פעלו בכרתים בסביבות שנת 580 לפנה"ס, היו הראשונים אשר נתפרסמו בפסלי האלים שלהם העשויים אבן. גם פוזניאס (Pausanias), גאוגרף יווני בן המאה השנייה לספירה, מזכיר את צמד הפסלים ומציין אותם כתלמידיו של דדאלוס או כבניו.
התפתחות משמעותית בפיסול נוצרה ביוון בתחילת התקופה הארכאית (מחצית המאה השביעית לפנה"ס). הפיסול הדאידיאלי (Daedalic), שם הקושר את הסגנון אל הפסל המיתולוגי דדאלוס, אופיין בנטייה החזקה לשימוש בצורות גאומטריות. חלקי הגוף בנויים ממשטחים גאומטריים שונים. לדמויות נטייה רבה לחזיתיות אל מול הצופה, כמעט ללא התייחסות לעומק. דוגמה לסגנון זה ניתן למצוא בפסלון ברונזה זעיר של דמות גבר, מאמצע המאה השביעית לפנה"ס, אשר נמצא בתבאי ומכונה "אפולו מאנטיקלס" (Mantiklos Apollo) ושמור כיום במוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון. הדמות הוקדשה כמנחה לאל אפולו על ידי אדם בשם מאנטיקלס, ששמו חרוט על גבי הפסלון. זו היא דמותו של אפולו או של לוחם אשר שיערו מעוצב בדקורטיביות מסוגננת, פניו משולשים ועיניו חלולות (כנראה היו משובצות בחומר נוסף). גופו של הפסל מעוצב כמשולש וירכיו מעוגלות ואילו ידו מונחת על חזהו, ייתכן שהדמות נשאה נשק כתוספת שלא נשמרה.
בפסל אבן המכונה "הגבירה מאוסר", המתוארך לשנים 650–625 לפנה"ס, ניתן גם כן למצוא את עקבותיו של הפיסול הדאידיאלי. בפסל מופיעה דמות נשית בגובה של כ-60 ס"מ. פניה מעוצבים כמעין פני מסכה ואילו גופה הוא מעין לוחית שטוחה. דמויות נשיות כגון זו מכונות בידי החוקרים גם כ- "Xoana" או "Daidala" והחוקרים מייחסים לאופן עשייתם את השפעה של מסורת פיסול בעץ אשר לא נשמרה. פסלי נשים כאלו נסמכו, כנראה, על מקורות סגנוניים הקשורים לאמנות אשורית ולודית ויש הרואים בפסלים את "ירושת פולחן 'האלה הקדומה' המינואית והאסיאתית".
התקופה הקלאסית המוקדמת

סופה של המאה השישית ותחילתה של המאה החמישית לפנה"ס ביוון הייתה עת של תהפוכות היסטוריות וחברתיות רבות. בשנת 514 לפנה"ס נרצח הטיראן האתונאי היפרכוס בידי הארמודיוס ואריסטוגיטון, אשר נודעו כ"קוטלי הטיראנים". בשנת 480 לפנה"ס, במסגרת מלחמת פרס–יוון, פלש הצבא הפרסי ליוון לאחר עשור של מתיחות בין הפרסים לשבטים היוונים. באמנות היוונית ניתן להבחין לצד המשך המגמה לתיאור נטורליסטי, גם את הניסיון ליצור מערך פיסולי עלילתי יותר שבו מועבר האתוס היווני לצופה בצורה חיה ודינאמית יותר.
בפסל "קוטלי הטיראנים", המציג את דמויותיהן של הארמודיוס ואריסטוגיטון, המתוארך למאה השישית לפנה"ס, ניתן לזהות את ההתקדמות הפיסולית הגדולה בתיאור הדמויות. שוב אין אלו דמויות סטאטיות וחזיתיות, אלה הן דמויות הפורצות אל החלל בהנפת חרב דרמטית. גם התיאור האנטומי של דמויות הצליח לתאר את הגוף כבעל מסה שרירית וחיה, גם אם הם מודגשים יתר על המידה. בעיצוב הפנים עדיין ניכרת המגמה הארכאית בעיצוב השיער והבעת הפנים.
אחד הביטויים הפיסוליים הידועים למגמה הנטורליסטית בתקופה זו הוא פסל הברונזה הרכב מדלפוי, אשר התגלה בעת חפירות ארכאולוגיות במקדש אפולו בעיר דלפי, מתוארך לשנת 474 לפנה"ס, ומציג רכב מרכבה מנצח במרוץ מרכבות מהמשחקים הפיתיים בדלפי. סגנון הפסל ממקם את הפסל בראשיתה של האמנות הקלאסית ביוון. הפסל הוא בגובה קומת אדם, ותנוחתו היא סטאטית ביחס לסיטואציה המתוארת. הפרופורציות של הפסל אינן מושלמות לפי האידיאל הקלאסי - ראשו קטן מעט וגופו מוארך, עם זאת הפסל הוא בעל דיוק אנטומי גבוה. בייחוד בולט הדבר בעיצוב שיערו של הרכב. הדמות לובשת בגד המחולק לחלקים ובעל קפלים רבים המסודרים בקפידה אך עדיין נופלים בצורה סימטרית. פניו של הפסל שלוות ומאופקות ואין בהם את אותה אטימות המופיעה בפיסול הארכאי.
את התפתחות יכולת תיאור התנועה אנו יכולים לבחון גם בעיצוב פסלי הגמלונים של מקדש אפאיה באיגינה, היכל אשר הוקדש לאלה אתנה ונבנה בסופה של המאה השישית לפנה"ס מאבן גיר. הגמלונים עוטרו בשנת 510 לפנה"ס בפסלים עשויים שיש. מסיבה שאינה ידועה הוחלפו הפסלים בגמלון המזרחי כעשרים שנה מאוחר יותר בפסלים חדשים. ההשוואה בין הגמלון המזרחי והמערבי מראה כי על אף הנושא הדומה, בגמלון המזרחי ניכרת התייחסות רבה יותר לתנוחות הגוף ונשברת ה"חזיתיות" הכפויה של הנושא הפיסולי. גם בבחינת עיטורי מקדש זאוס באולימפיה, שאף עיטוריו נעשו בשני שלבים, ניתן לראות את ההתפתחות מן הפיסול הארכאי אל הפיסול הקלאסי בשני מישורים. ראשית, התפתחות יכולת התיאור האנטומי של גוף האדם. התפתחות זו בולטת בייחוד בתיאור גופות הגברים, כיוון שבתיאור דמויות הנשים עדיין לא הגיעו האמנים לכדי תיאור חופשי, אפילו בעיטורים המאוחרים יותר. התקדמות נוספת בתיאור הגוף היא העובדה כי נעדר מן הדמויות "החיוך הארכאי" המאפיין את הפיסול מן התקופה הארכאית. שנית, ניכרת התפתחות בבניית מערך הפיסול לקראת תכנון מערך פיסולי דינאמי יותר ובעל עומק פיסולי רחב יותר. הדמויות מותאמות לצורתו המשולשת של הגמלון בתנוחות טבעיות.
השפעה

הפיסול היווני השפיע רבות על סגנונות פיסול מערביים מאוחרים יותר. הפיסול הרומי היה המשך ישיר להתפתחותו של הסגנון היווני. פסלים רומים, כמו גם אמנים ואנשי רוח רומיים בתחומים אחרים, ראו עצמם כממשיכי דרכם של הפסלים של יוון העתיקה. פסלים רומיים רבים אף העתיקו בשלמותם פסלים יווניים ידועים תוך ניסיון ליצור העתק מושלם ללא שום פרשנות חדשה. דוגמה ידועה לכך היא פסל זורק הדיסקוס אשר מקורו היווני אבד אך העתקים רומיים, מוצלחים ושגויים גם יחד, הם המקור ממנו ניתן ללמוד כיום על עבודתו של הפסל מירון, יוצר הפסל היווני המקורי.
בתקופת הרנסאנס והבארוק, ניסו פסלים שונים באיטליה להחיות את סגנון הפיסול היווני, גם אם "סגנון" זה לא תאם תמיד לרוח הפיסול היווני כפי שידוע לנו כיום. פסלים כגון מיכלאנג'לו וברניני יצרו פסלים של דמויות תנ"כיות, במקום דמויות מן המיתולוגיה היוונית, ואימצו את סגנון הפסלים העתיקים אשר נתגלו מחדש בתקופתם. בפיסול מתקופת הרנסאנס נעשתה הקפדה על שלמות, פרופורציות ודיוק אנטומי בדומה לפיסול היווני. כמו כן הושם דגש על מרכזיותו של האדם ואידיאליזציה של המציאות, בדומה לפיסול של התקופה הקלאסית. פסל דוד של מיכלאנג'לו הוא דוגמה ידועה ומוצלחת במיוחד של החייאת הסגנון הפיסולי.
בצרפת של המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, התקיים סגנון אשר כונה "נאו-קלאסיציזם", או – "נאו קלאסיקה". הסגנון נולד מתוך הרוח הפטריוטית אשר סבבה את המשטר הרפובליקני שלאחר המהפכה הצרפתית. משטר הרפובליקה העתיק של רומא, לצד האידיאל של יוון העתיקה, השפיעו על תחומי האמנויות השונות והופיעו כסממנים וכציטטות באדריכלות, בריהוט, בציור וגם בפיסול של אותה תקופה. בין הדוגמאות הבולטות להשפעתו של הפיסול היווני בתקופה זו, בולטות עבודותיו של הפסל האיטלקי אנטוניו קנובה, אשר השתמש בדמויות וברעיונות מן הפיסול היווני בעבודותיו.
גלריה

"פרסאוס" (1800), מאת אנטוניו קנובה, פסל נאו-קלאסי המעוצב בהשראת הפסל "אפולו בלוודרה"
נער שולף קוץ, ברונזה, המאה הראשונה לפנה"ס, המוזיאון הקפיטוליני, רומא
ילד תופס אווז, העתק שיש רומי, מוזיאון הלובר, פריז
"ניקה מסמותרקיה", מוזיאון הלובר, פריז
ונוס ממילו, מוזיאון הלובר, פריז
דיוקן שליט הלניסטי, ברונזה, מתוארך לבין המאה השלישית לשנייה לפנה"ס, המוזיאון הלאומי, מרחצאות דיוקלטיאנוס, רומא
ראו גם

אמנות יוון העתיקה
רשימת פַסָלים יווניים
רשימת יצירות פיסוליות מיוון העתיקה
לקריאה נוספת

מיכאל אבי-יונה, תולדות האמנות הקלאסית, מוסד ביאליק, ירושלים (הוצאה ראשונה 1969), 2004. (הספר בקטלוג ULI)
יחיאל מיכל מנמירוב

| --- | --- |
 לידה:  האיחוד הפולני-ליטאי אוקראינה
 נרצח:  12 ביוני 1648 כ"ב בסיון ה'ת"ח האיחוד הפולני-ליטאי נמירוב, אוקראינה
 מקום קבורה:  נמירוב נמירוב
 מקום מגורים:  נמירוב
 תקופת הפעילות:  ?–1648 
 תחומי עיסוק:  קבלה.
 תלמידיו:  הרב צבי כץ
 אב:  רבי אליעזר מזלאטשוב
 צאצאים:  בנו ר' מנחם מנדל אב"ד פשמישל, בתו שרה.
 חותנים:  רבי מרדכי יפה בעל הלבושים
 
רבי יחיאל מיכל ב"ר אליעזר מנמירוב (נרצח ב-12 ביוני 1648, כ"ב בסיוון ה'ת"ח) היה רב ומקובל, רבה של הקהילה היהודית וראש ישיבה בעיר נמירוב, מחבר הספר "שברי לוחות".
קורות חייו

נולד לרבי אליעזר מזלאטשוב, נשא את בתו של רבי מרדכי יפה בעל הלבושים, כיהן כרבה של הקהילה היהודית בנמירוב ועמד בראשות הישיבה בעיר, עד להירצחו בשנת 1648 בגזרות ת"ח–ת"ט.
רבי שבתי הכהן קונן עליו ב"מגילת עיפה" ואמר שידע כל התורה כולה בעל-פה, והיה בקי בכל החכמות.
הירצחו

כאשר הגיעו לנמירוב השמועות על פשיטותיהם של הקוזאקים הסתגרו היהודים עם רכושם בתוך מבצר העיר ונעלו את שעריה.
ביום כ' בסיוון בשנת ה'ת"ח, 10 ביוני 1648, פשטו חיל קריבונוס הקוזאקים על העיר נמירוב תוך שהתחזו לכח ידידותי והניפו דגלים של צבא הכתר של פולין. בהפצרתם של תושבי העיר הגויים ששיתפו פעולה עם הקוזאקים, שוכנעו היהודים בני העיר שמדובר בסיוע מפני התקפות הקוזאקים על הערים. כאשר פלשו הפורעים לעיר טבחו בה כל מי שלא הסכים להמיר דתו לנצרות אורתודוקסית. בטבח זה נרצחו אלפי יהודים.
רבים מן היהודים בנמירוב מסרו נפשם לקדש שם שמים, שלא להמיר את דתם בעידודו של רבם, שגם הוא כמותם קפץ לבריכות המים בסמוך למבצר למסור נפש.
רבי יחיאל מיכל נתפס על ידי אחד מן הפורעים הקוזאקים שכפה עליו להמיר דתו, הצליח להשתחרר ולברוח, ומצא מקום מסתור יחד עם אמו בבית אחד משך כל הלילה עד אור הבוקר.
לאחר הטבח החלו תושבי העיר הגויים לחפש בבתים אם יש מי שהצליח לברוח. רבי יחיאל מיכל ברח עם אמו לבית הקברות בכדי שיובא לקבורה באם ימצאוהו.
ביום כ"ב בסיון, מצאו אחד הגויים תושבי העיר ורצחו לעיני אמו במכות מקל, ולאחר מכן רצח גם אותה.
רק כעבור שלשה ימים הצליחה אשתו להביאו לקבורה.
צאצאיו

רבי ידידיה ליברמן, אחיו של רבי יחיאל מיכל שלח שליחים כדי להציל את בתו ושני בניו, אך גם הם נספו בהמשך. בעקבות כך,  לא נותרו לו צאצאים, מלבד נכד אחד שהיה בחור ולא נישא, כך שלא נותרו ממנו צאצאים. כן כתב בנו של רבי ידידיה, רבי יצחק, בהקדמתו לספר שברי לוחות שהוא הוציא לאור, וז"ל: "וכאשר לא נשאר מהרב הנ"ל לא נין ולא נכד בעו"ה כי תיכף אחר הגזירה שלח א"א... ציריו להוציא משם יתר הפליטה מבניו והוציא בת אחת ושנים בנים, ובכל זאת לא שב אף ה' ונגעה בהם יד השם ולא נשאר כי אם נכד אחד בחור חשוב, וגם הוא נלקח עם השבי מעיר קאמניץ פאדלסקי לארץ ישמעאל ונשאר שם והלך לעולמו".
עם זאת, רבי יעקב חיים זליג גולדשלג בנו של רבי יחיאל מיכל גולדשלג שהוציא לאור את מהדורת ורשה של הספר שברי לוחות (תרע"א), כתב: "וכבר עמדו על מבוכה זו בלי החלטה, שנראה שלא נתברר לפני הרב המו"ל בן אחיו ז"ל הנ"ל מהנעשה עם התולדות שנתרחקו אחר הסתלקות הקדוש הי"ד בשבי, כי ראינו רבים מהגדולים הקודמים מתייחסים אחר גזע הקדוש הי"ד ממש...".
למרות דברי ההקדמה, כמה גדולים ייחסו עצמם לצאצאיו של רבי יחיאל מיכל, ובהם:
רבי לוי יצחק מברדיצ'ב
רבי דוד אלטשולר, ובנו רבי יחיאל הילל אלטשולר
רבי יחיאל מיכל הכהן מלאסק, ובנו רבי אברהם הכהן (מקובל) (אנ')
רבי חיים זעליג טננבוים משרנסק, וצאצאיו רבי יחיאל מיכל גולדשלג, ורבי ישכר בריש גרויברט
רבי דוד אברהם קמפנר, בעל למטה יהודה.
תענית כ' בסיוון

עקב פרעות אלו חודשה תענית כ' בסיוון בידי ועד ארבע ארצות, לזכר גזרות ת"ח–ת"ט.
רבי אלכסנדר זיסקינד מהוראדנא (בעל "יסוד ושורש העבודה") מציין את אופי יום זה: ”עיקר התענית זה של כ' סיון, לתת אל לבו כמעט בכל רגע על הריגת הצדיקים והחסידים, ועל כלל האומה הישראלית הקדושה, שנהרגו במיתות אכזריות משונות ונשפך דמם באותו הזמן. ולקונן ולהצטער בלבו על הריגת בניו של מקום ברוך הוא וברוך שמו. ובודאי היה מזה להבורא יתברך שמו צער גדול כביכול”.
ספריו

שברי לוחות, לובלין, ת"מ, באתר הספרייה הלאומית
יחיאל מיכל בן אליעזר, שברי לוחות, ‏לובלין, ת"מ, באתר היברובוקס
יחיאל מיכל בן אליעזר, שברי לוחות, ‏וואיטצען – מהדורה שלישית, תרע"ג, באתר היברובוקס
ראו גם

גזרות ת"ח–ת"ט
נמירוב, יהודי נמירוב
תענית כ' בסיוון
יון מצולה
מסירות נפש ביהדות
לקריאה נוספת

רבי יחיאל מיכל מנמירוב, שברי לוחות, לובלין, ה'ת"מ[דרושה הבהרה].
רבי נתן נטע הנובר, יון מצולה.
הערות שוליים

↑  בית יהודה, ורשה, תרנ"ז.
↑  תפארת בנים אבותם, אות ה', בתוך: למטה יהודה, ורשה, תרנ"ב.
↑  רבי אלכסנדר זיסקינד מהוראדנא, יסוד ושורש העבודה, שער תשיעי – שער הצאן, פרק י"א, כוונת תענית כ' בסיון.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298161305171  LCCN: nr91019305  VIAF: 78633556   WorldCat (עם VIAF): 78633556
פרסי ברידג'מן

| --- | --- |

 לידה:  21 באפריל 1882 קיימברידג', ארצות הברית 
 התאבד:  20 באוגוסט 1961 (בגיל 79) Randolph, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  פיזיקה 
 מקום קבורה:  Bridgman Cemetery 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד  בית ספר ניוטון הצפוני 
 מנחה לדוקטורט:  וואלאס קלמנט סבין 
 מוסדות:  אוניברסיטת הרווארד 
 תלמידי דוקטורט:  אדווין סי. קמפבל, ג'ון סלייטר 
 פרסים והוקרה:  מדליית בינגהאם (1951)  הרצאת בייקר (1950)  חבר זר של החברה המלכותית (12 במאי 1949)  פרס נובל לפיזיקה (1946)  פרס קומסטוק בפיזיקה (1933)  מדליית אליוט קרסון (1932)  פרס ג'וסיה וילארד גיבס (1931)  הרצאת גאטרי (1929)  פרס רומפורד (1917)  מדליית בייקר של החברה המלכותית 
 בן או בת זוג:  Olive Ware 
 
פרסי ויליאמס ברידג'מן (באנגלית: Percy Williams Bridgman;‏ 21 באפריל 1882 – 20 באוגוסט 1961) היה פיזיקאי אמריקאי, זוכה פרס נובל לפיזיקה בשנת 1946 על עבודתו בתחום הפיזיקה בלחץ גבוה.
קורות חיים

ברידג'מן נולד בקיימברידג', מסצ'וסטס ב-1882. את ראשית חינוכו קיבל בבי"ס ציבורי בעיר ניוטון. בשנת 1900 החל את לימודיו באוניברסיטת הרווארד. סיים תואר ראשון במתמטיקה בשנת 1904, ותואר שני בפיזיקה בשנת 1905. הוענק לו תואר דוקטור בפיזיקה בשנת 1908 ולאחר מכן הצטרף לסגל האוניברסיטה. הוא מונה למורה (1910), מרצה בכיר (1919) ולבסוף מונה לפרופסור מן המניין בשנת 1926.
בשנת 1905 החל לחקור את מאפייני החומר תחת לחץ גבוה. תקלה במכונות הובילה אותו לשינוי מנגנון הלחץ ובסופו של דבר להמצאת מכשיר ליצירת לחץ גבוה במיוחד, שהיה שיפור עצום על פני המכונות הקודמות. הוא ביצע חקירות נרחבות על תכונות החומר בלחצים של עד 100,000 אטמוספירות, כולל מחקר של הדחיסות, מוליכות חום וחשמל, חוזק מתיחה וצמיגות של יותר מ-100 תרכובות שונות. ידוע גם במחקריו על הולכה חשמלית במתכות. ברידג'מן פיתח את "חותם ברידג'מן", שהוא האפונים למשוואות התרמודינמיות שלו.
כתב מאמרים רבים לכתבי עת מדעיים מובילים. רבים ממאמריו ומחקריו בנושא הפיזיקה בלחץ גבוה נתרמו על ידי תלמידו ג'רלד הולטון לאוסף אדלשטיין בספרייה הלאומית של ישראל.
בשנת 1946 זכה בפרס נובל לפיזיקה, על המצאת המכשיר ליצירת לחץ גבוה, ועל התגליות שנעשו בעזרתו בתחום הפיזיקה של לחץ גבוה.
בשנת 1955 הצטרף לברטראנד ראסל, אלברט איינשטיין ומדענים נוספים לחתימה על מניפסט ראסל-איינשטיין, שקרא נגד שימוש בנשק גרעיני.
קורות חיים > מותו

באוגוסט 1961 התאבד ברידג'מן שהיה חולה בסרטן עם גרורות שהתפשטו בגופו. במכתב התאבדות שהשאיר כתב שאין זה ראוי שהחברה גורמת לאדם לעשות זאת לעצמו, מרמז שצריך שתהיה עמותה שעוזרת לחולים סופניים המעוניינים בכך, להתאבד. מילותיו אלו מהמכתב האחרון מצוטטות רבות בוויכוחים בנושא זה.
חברויות מקצועיות

חבר האגודה האמריקנית לפיזיקה, והנשיא שלה בשנת 1942
האגודה האמריקנית לקידום המדע
האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
החברה הפילוסופית האמריקאית
האקדמיה הלאומית למדעים
חבר חוץ בחברה המלכותית של לונדון לשיפור הידע במדעי הטבע
עמית כבוד של האגודה הפיזיקלית של לונדון.
תארים ופרסים

תוארי דוקטור לשם כבוד במדע:
מכון סטיבנס - 1934
אוניברסיטת הרווארד - 1939
המוסד הפוליטכני בברוקלין - 1941
אוניברסיטת פרינסטון - 1950
אוניברסיטת פריז - 1950
אוניברסיטת ייל - 1951
פרסים ומדליות:
פרס רמפורד של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים - 1919
מדליית אליוט קרסון ממכון פרנקלין - 1932
מדליית רוזבאום של האקדמיה ההולנדית לאמנות ומדעים - 1933
פרס קומסטוק של האקדמיה הלאומית למדעים - 1933
פרס ניו יורק של תאגיד המחקר לקידום המדע
פרס נובל לפיזיקה - 1946
מדליית בינגהאם מהאגודה לראולוגיה - 1951
מבחר מספריו

1925. A Condensed Collection of Thermodynamics Formulas. Harvard University Press
1927. The Logic of Modern Physics. Beaufort Books.
1934. Thermodynamics of Electrical Phenomena in Metals and a Condensed Collection of Thermodynamic Formulas. MacMillan.
1936. The Nature of Physical Theory. John Wiley & Sons.
1938. The Intelligent Individual and Society. MacMillan.
1941. The Nature of Thermodynamics. Harper & Row, Publishers.
1959. The Way Things Are. Harvard Univ. Press.
1962. A Sophisticate's Primer of Relativity. Routledge & Kegan Paul.
1964. Collected experimental papers. Harvard University Press.
מלחמת הולנד–אנגליה השלישית

מלחמת הולנד-אנגליה השלישית (באנגלית: Third Anglo-Dutch War, נקראת גם Third Dutch War, "המלחמה ההולנדית השלישית"; בהולנדית: Derde Engelse Oorlog, "המלחמה האנגלית השלישית", או Derde Engelse Zeeoorlog, "המלחמה הימית האנגלית השלישית") הייתה עימות צבאי בין ממלכת אנגליה לרפובליקה ההולנדית אשר נמשכה בין אפריל 1672 לתחילת 1674. המלחמה הייתה חלק מעימות גדול יותר בין הולנד ובעלות בריתה לבין ממלכת צרפת, והשלישית בסדרת עימותים ימיים בין האנגלים להולנדים.
בהשוואה לראשונה ולשנייה, היו הסיבות לפרוץ המלחמה השלישית בין הולנד לאנגליה פוליטיות יותר מאשר כלכליות. צ'ארלס השני, מלך אנגליה, הושפל מהפשיטה על מדווי שהתרחשה במהלך המלחמה שנייה, ולואי ה-14, מלך צרפת, נפגע מכך שהתערבותה של הולנד באמצעות הברית המשולשת מנעה ממנו את כיבוש ארצות השפלה הספרדיות. שיקולו של צ'ארלס היה, שמלחמה חדשה עם הולנד תחזק את מועצת שריו, ותבטיח בצורה טובה יותר את המשך שלטונו. לואי, ששאף לכבוש את ארצות השפלה הספרדיות, חתם עם צ'ארלס על אמנת דובר הסודית, במטרה להרוס את הרפובליקה ההולנדית. תוצאה זו נראתה ניתנת להשגה, היות שצבא היבשה ההולנדי היה חלש, ואם כי הצי היה חזק, הייתה לצי האנגלי-צרפתי המשולב עדיפות מספרית. האפשרות של מלחמה נוספת עם הולנד הייתה לא פופולרית באנגליה, כך שלצ'ארלס היו קשיים בהשגת ההון למימונה. צ'ארלס הסתמך על סובסידיות סודיות מצרפת, הטעה את הפרלמנט, סירב לשלם את חובות הכתר, ופברק תקריות דיפלומטיות על מנת להצדיק את היציאה למלחמה. הסובסידיות הצרפתיות שהובטחו לצ'ארלס על פי אמנת דובר היו אמורות לשחררו מהתלות בהחלטות הפרלמנט למימון. הסוחרים האנגלים התנגדו למלחמה באופן כללי עוד לפני פריצתה, והתנגדותם גברה כאשר נכשל צ'ארלס בהשגת ניצחון מהיר, בעוד שהם העדיפו פעולה כנגד מכסי המגן הצרפתיים, במקום.
הצי המלכותי הצטרף ב-1672 לכוחות צרפת על מנת לסייע בתקיפת הרפובליקה, אך ארבעה ניצחונות אסטרטגיים של הצי ההולנדי, בפיקודו של לוטננט אדמירל מיכיל דה רויטר, הכשילו את ניסיונות הצי האנגלו-צרפתי המשולב להטיל הסגר ימי, זאת על אף עליונותם הכמותית הברורה. ניסיון להפוך את מחוז הולנד לשטח חסות אנגלי כשל גם הוא.
הפרלמנט האנגלי, אשר חשש כי הברית עם צרפת הייתה חלק ממזימה אשר תהפוך את הממלכה לרומית-קתולית, אילץ בסופו של דבר את צ'ארלס השני לנטוש את המלחמה היקרה, שלא הביאה לאנגליה הישגים כלשהם, ולחתום עם הולנד על חוזה וסטמינסטר.
חוזה וסטמינסטר

ב-4 בינואר 1674 הציג הפרלמנט ההולנדי את טיוטת חוזה השלום. ב-7 בינואר הגיע להרוויץ' (Harwich) שליח הולנדי, כשהוא נושא עימו שני מכתבים עבור הקונסול הספרדי. אף על פי שהשליח נאסר על ידי ראש העיר, הגיעו המכתבים אל ארלינגטון, אשר מיהר להעבירם אישית אל דל פרסנו; על מעשה זה הותקף ארלינגטון על ידי סר גילברט ג'רארד (Gilbert Gerard) אשר טען כי מדובר בבגידה ובסיוע לאויב. ב-24 בינואר העביר הקונסול את המכתבים, ובהם הצעת השלום ההולנדית, אל צ'ארלס, אשר העמיד פנים כמי שהופתע מהמהלך. העמדת פנים זו נפגמה מעצם העובדה שהמלך זימן את הפרלמנט עוד באותו היום לכינוס מיוחד, לאחר שהקודם הופסק על ידו בנובמבר, כדי לעסוק בנושא. בעודו פונה לשני בתי הנבחרים, הכחיש תחילה המלך את דבר קיומה של אמנת דובר ואז הציג את נוסח הצעת השלום, לשביעות רצונם הרבה של הנוכחים, אשר בתורם העמידו פנים מופתעות, אף על פי שלחברי הפרלמנט נודע על ההסכם במלואו מההולנדים. לאחר מספר ימי דיונים, אושר ההסכם על ידי הפרלמנט.
החדשות על ההסכם התקבלו בשמחה גלויה על ידי התושבים. צ'ארלס שלח שליח מטעמו להולנד, אשר התקבל על ידי הפרלמנט המקומי ב-1 בפברואר. במכתבו הכריז צ'ארלס על התחייבות מוחלטת מצידו ומצד הפרלמנט האנגלי על הגעה להסכם. ב-5 בפברואר הגיע שליח הולנדי ללונדון, כשהוא נושא עמו את תשובת הפרלמנט של הולנד. ועדה מלכותית מונתה כדי להכין את הטיוטה הסופית, ומלך אנגליה חתם על חוזה וסטמינסטר ב-9 בפברואר (על פי הלוח היוליאני, שעדיין היה נהוג באנגליה באותה תקופה) או ב-19 בפברואר (על פי הלוח הגרגוריאני, בו נעשה שימוש בהולנד וביתר מדינות אירופה) 1674. החוזה אושרר על ידי הלורד שומר החותם המלכותי באמצעות הטבעת החותם הגדול של הממלכה (Great Seal of the Realm) עליו ב-10 בפברואר, וב-17 בחודש הוכרזה החתימה בציבור. החוזה אושר על ידי הפרלמנט של הולנד ומערב פריזיה ב-4 במרץ (על פי הלוח הגרגוריאני) ואושרר על ידי הפרלמנט יום לאחר מכן. בשל לוחות השנה השונים בהם נעשה שימוש בשתי המדינות באותה תקופה והתהליך המורכב אין הסכמה לגבי התאריך המדויק של אישור החוזה.
על פי פרטי החוזה, הוחזרה ניו יורק לידי אנגליה, בעוד הולנד השאירה בחזקתה את סורינאם, אשר נכבשה על ידה ב-1667, ובכך אושר הסטטוס קוו מאותה שנה. "פיצויים", בסך שני מיליון גילדן, שולמו על ידי הולנד. על אף החתימה על החוזה, נותרה החטיבה של דוכס מונמות' בשירות צבא צרפת, עד לסיום מלחמת הולנד–צרפת. באפריל 1674 ניסה וילם לשכנע את דודו להצטרף לברית כנגד לואי אך נכשל, ועד לסיום המלחמה בין הולנד לצרפת ניסה צ'ארלס לתווך בין הצדדים, ולעיתים העמיד פנים שהוא שוקל כניסה למלחמה כאשר התנאים יתאימו לכך. ב-1677 אילץ צ'ארלס את אחייניתו, מרי, להנשא לווילם, נישואין שיהפכו מאוחר יותר לגורם המכריע לנפילת שלטון אחיו, ג'יימס השני, ב-1688, במהלך המהפכה המהוללת.
לקריאה נוספת

Ogg, David. England In The Reign Of Charles II. 1934
Lynn, John A. The French Wars 1667–1714: The Sun King at war. Bloomsbury Publishing, 2014. ISBN 1472810058
Troost, Wouter. William III the Stadholder-king: A Political Biography. Ashgate Publishing, Ltd., 2005. ISBN 0754650715
הערות שוליים

↑  Lynn, עמוד 55
↑  Ogg, עמודים 333-334
↑  Lynn, עמוד 30
↑  Ogg, עמודים 342-348
↑  Troost, עמוד 60
↑  Troost, עמודים 81-82
↑  Desan, Christine. Making Money: Coin, Currency, and the Coming of Capitalism. Oxford University Press, 2014. ISBN 0198709579. עמוד 281
↑  Troost, עמודים 76-77
↑  Shomette, Donald G. Haslach, Robert D. Raid on America: The Dutch Naval Campaign of 1672-1674. University of South Carolina Press, 1988. ISBN 0872495655. עמוד 26
↑  Clodfelter, Micheal. Warfare and Armed Conflicts: A Statistical Encyclopedia of Casualty and Other Figures, 1492-2015, 4th ed. McFarland, 2017. ISBN 078647470X. עמוד 46
↑  Lynn, עמודים 56-57
1 2  Rodger, N A M. The Command of the Ocean: A Naval History of Britain 1649-1815. Penguin UK, 2006. ISBN 0141915900
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4152289-8  NKC: ph963266
רק"ע

| --- | --- |

 פרטי התחנה
 סוג:  רדיו ממלכתי
 שפה:  14 שפות שונות
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  24 באפריל 1991 – 10 במאי 2017 (26 שנים)
 אזורי קליטה ותדרים
 אזור קליטה:  תל אביב והסביבה, אצבע הגליל, חיפה והסביבה, צפון בקעת הירדן, צפון הערבה, מרכז הנגב, יהודה והשומרון, באר שבע וצפון הנגב (נקלט גם ב-101.8FM)
 נקלט בתדר:  101.3FM
 אזור קליטה:  צפת והגליל
 נקלט בתדר:  100.3FM
 אזור קליטה:  נתניה, מרכז הארץ
 נקלט בתדר:  100.5FM
 אזור קליטה:  ירושלים
 נקלט בתדר:  100.3FM,100.5FM
אלכסנדר דב, מגיש בתחנה
רק"ע (ראשי תיבות של רשת קליטת עלייה) הייתה תחנת רדיו ישראלית ממלכתית, אשר פעלה בעבר במסגרת רשות השידור, ושידרה במספר שפות זרות, שאינן השפות הרשמיות בישראל. התחנה החלה את שידוריה ב-24 באפריל 1991 והפסיקה את שידוריה ב-10 במאי 2017 עם סגירת רשות השידור. התחנה התחדשה במסגרת תאגיד השידור הישראלי ב-15 במאי 2017 בשם כאן רק"ע.