stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון איימרי
ביוגרפיה

ג'ון איימרי נולד בשנת 1912, בן ללאופולד איימרי, מדינאי בריטי מהמפלגה השמרנית, ממנסחי הצהרת בלפור ולימים חבר הפרלמנט הבריטי ושר לענייני הודו ובורמה (אמו הייתה ממשפחה יהודית מומרת, אך איימרי האב הסתיר זאת כל חייו).
כאביו לפניו, למד איימרי בבית הספר רב-הייחוס הארו, ובגיל צעיר נכנס לעסקים, אך בשנת 1936 נאלץ להכריז על פשיטת רגל. באותה שנה נסע לספרד ונלחם במסגרת כוחותיו של הגנרליסימו פרנסיסקו פרנקו במלחמת האזרחים בספרד, ואף שימש כקצין מודיעין בכוחות האיטלקיים שנלחמו בספרד (לכאורה כמתנדבים).
בספרד הכיר איימרי את ז'אק דרואה, המנהיג הפשיסטי הצרפתי, וביחד נסעו שניהם לאוסטריה, לצ'כוסלובקיה, לאיטליה ולגרמניה. לבסוף התיישב איימרי בצרפת שתחת שלטון וישי. עד מהרה מצא כי שלטון זה מתון מדי בעיניו ועשה מאמצים, שלא נשאו פרי, לעזוב את צרפת. הגרמנים פנו אליו בהצעה שיותר לו לעזוב את צרפת ולבוא לגרמניה כדי לשרת את מנגנון התעמולה הנאצי. רק ב-1942 הצליחו הגרמנים לקבל היתר משלטונות וישי ליציאתו מצרפת.
בהגיעו לברלין החל לשדר שידורי תעמולה נאציים באנגלית. בשנת 1943 הקים בחסות הנאצים יחידה שנקראה "הלגיון הבריטי של סנט ג'ורג'". איימרי ניסה לשכנע שבויי מלחמה בריטים להצטרף ליחידתו על מנת לצאת ולהילחם בברית המועצות. למעשה נוצרה היחידה לא בגין צורך צבאי אמיתי, אלא על מנת שתשמש כלי תעמולה בידי הנאצים. היחידה לא כללה יותר מעשרות אנשים. לבסוף החליטו הגרמנים כי שירותו זה של איימרי לא נחוץ להם עוד, והיחידה שולבה במסגרת הוואפן אס אס בשם "החיל הבריטי החופשי" (British Free Corps).
בחודשי המלחמה האחרונים עבר איימרי לאיטליה, שם שידר נאומי תעמולה ברדיו האיטלקי. בחודש אפריל 1945 נתפס בידי פרטיזנים איטלקים והוסגר לידי הבריטים.
בנובמבר 1945 הועמד לדין באשמת בגידה. חלק מהמידע להאשמתו הושג על ידי מרג'רי בות'. הוא הודה בכל סעיפי האישום. נטען כי עשה זאת כדי לחסוך מבני משפחתו את הסבל הכרוך במשפט ממושך.[דרוש מקור]
איימרי נידון למוות והוצא להורג בתלייה בכלא וונדסוורת' (Wandsworth) בלונדון ב-19 בדצמבר 1945.
ג'סיקה טנדי

| --- | --- |

ג'סיקה טנדי ויום קרונין בטקס פרסי פרס אמי, 1985
 לידה:  7 ביוני 1909 רובע האקני, לונדון, אנגליה
 פטירה:  11 בספטמבר 1994 (בגיל 85) איסטון, קונטיקט
 שם לידה:  Jessica Alice Tandy 
 מדינה:  ארצות הברית, הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1926 
 מקום לימודים:  בית הספר ע"ש דיים אליס אוון 
 בן או בת זוג:  יום קרונין (27 בספטמבר 1942–11 בספטמבר 1994)  ג'ק הוקינס (22 באוקטובר 1932–2 בינואר 1940) 
 צאצאים:  Tandy Cronyn 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר, פרס באפט"א, פרס אמי, פרס גלובוס הזהב, פרס טוני, פרס סאטורן
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'סיקה טנדי (באנגלית: Jessica Tandy‏; 7 ביוני 1909 - 11 בספטמבר 1994) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון בריטית-אמריקנית, זוכת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר עבור משחקה בסרט הקולנוע "הנהג של מיס דייזי" משנת 1989, כמו גם פרס באפט"א, פרס אמי, פרס סאטורן, פרס גלובוס הזהב, פרס טוני ומועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר עבור משחקה ב"עגבניות ירוקות מטוגנות" משנת 1991.
ביוגרפיה

טנדי נולדה ברובע האקני, לונדון לג'סי הלן והארי טנדי, והיא הצעירה מבין שלושה אחים. היא למדה בבית הספר ע"ש דיים אליס אואן ברובע איזלינגטון.
טנדי החלה לבסס עצמה בתפקידי תיאטרון בגיל 16, כאשר שיחקה לצד שחקנים כלורנס אוליבייה (בהנרי החמישי) וג'ון גילגוד (בהמלך ליר). עד לגירושיה מג'ק הוקינס בתחילת שנות ה-40 שיחקה טנדי בסרטים בריטים. לאחר מכן עברה להתגורר בארצות הברית, שם פגשה את בעלה לעתיד יום קרונין, עמו שיחקה תכופות בסרטים ובהפקות תיאטרון.
תפקידה ההוליוודי הראשון של טנדי היה בסרט "הצלב השביעי" לצד בעלה יום קרונין וספנסר טרייסי, לפי ספרה של אנה זגרס. בשנים הבאות הופיעה בסרטים כ"עמק החרוץ", לצד גרגורי פק, "השנים הירוקות", המבוסס על ספרו של ארצ'יבלד ג'וזף קרונין, ובסרטו של ג'וזף ל. מנקייביץ' "Dragonwyck", לצד וינסנט פרייס. טנדי זכתה בפרס טוני על גילום דמותה של בלאנש דובואה בהפקת הבכורה העולמית  משנת 1947 למחזה חשמלית ושמה תשוקה, מאת טנסי ויליאמס ובבימויו של אילייה קאזאן, הנחשבת לאחת ההפקות המכוננות של התיאטרון האמריקאי, בה גם דרך כוכבו של מארלון בראנדו. לדאבון לבה של טנדי היא לא נבחרה לגלם את תפקידה בגרסה הקולנועית של הסרט והתפקיד ניתן לויואן לי. (המפיקים טענו שאינה 'אטרקטיבית' מספיק..).
טנדי הופיעה בסרטו של אלפרד היצ'קוק "הציפורים" משנת 1963. בשנת 1977 הוענק לה פרס טוני נוסף על משחקה במחזה "משחק הג'ין". בשנת 1982 הופיעה טנדי לצד שחקנים כרובין ויליאמס, גלן קלוז וג'ון לית'גאו בסרט "העולם על פי גארפ", המבוסס על ספר באותו שם מאת ג'ון אירווינג. באותה שנה הופיעה טנדי גם לצידם של מריל סטריפ ורוי שיידר במותחן הפסיכולוגי "ליל הדממה" של הבמאי זוכה האוסקר רוברט בנטון.
בשנת 1984 הופיעה טנדי לצד כריסטופר ריב בסרט "הבוסטונים", המבוסס על ספרו של הנרי ג'יימס. היא הופיעה לצד בעלה בסרטו המדע בדיוני של רון הווארד "קוקון" והמשכו "קוקון 2", "שועל אדום" משנת 1987 כמו כן גם בסרט "נס ברחוב שמונה" גם כן משנת 1987, תפקיד שזיכה אותה בפרס סאטורן לשחקנית הראשית הטובה ביותר, ובסרט "לרקוד עם כלב לבן" משנת 1993
טנדי היא השחקנית המבוגרת ביותר שזכתה בפרס אוסקר עבור משחקה בסרט הקולנוע "הנהג של מיס דייזי", לצד מורגן פרימן. בין יתר הפרסים שהוענקו לה, טנדי גם זכתה בפרס התיאטרון ע"ש שרה סידונס ובפרס טוני למפעל חיים, אותו חלקה עם בעלה, יום קרונין.
פילמוגרפיה

| שנה | הצגה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1940 | Jupiter Laughs | ד"ר מארי מוריי |  |
| 1947 | חשמלית ושמה תשוקה | בלאנש דובואה | פרס טוני עבור השחקנית הטובה ביותר במחזה |
| 1950 | הילדה קריין | הילדה קריין |  |
| 1951 | The Foreposter | אגנס |  |
| 1959 | תרגיל חמש האצבעות | לואיז הרינגטון |  |
| 1966 | איזון עדין | אגנס |  |
| 1971 | הביתה | מרג'ורי |  |
| 1977 | משחק הג'ין | פונסיה דורסיי | פרס טוני עבור השחקנית הטובה ביותר במחזה |
| 1982 | פוקספייר | אנני נאשיונס | פרס טוני עבור השחקנית הטובה ביותר במחזה |
| 1983 | ביבר הזכוכית | אמנדה וינגפילד |  |
| 1986 | העצומה | ליידי אליזבת' מילן | מועמדות לפרס טוני |
| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1930 | The Indiscretions of Eve | מנקה |  |
| 1938 | רצח במשפחה | אן אוסבורן |  |
| 1944 | הצלב השביעי | ליזל רודר |  |
| 1944 | Blonde Fever | סועדת בפונדק |  |
| 1945 | עמק החרוץ | לואיז קיין |  |
| 1946 | Dragonwyck | פגי אומאלי |  |
| 1946 | השנים הירוקות | קייט לקי |  |
| 1947 | לנצח אמבר | נאן בריטון |  |
| 1948 | A Woman's Vengeance | ג'נט ספנס |  |
| 1950 | רומן בספטמבר | קתרין לורנס |  |
| 1951 | שועל המדבר: סיפורו של רומל | פראו לוסי מארי רומל |  |
| 1958 | האור שביער | מיירה באטלר |  |
| 1962 | הרפתקאות איש צעיר | הלן אדמס | מועמדות לפרס גלובוס הזהב |
| 1963 | הציפורים | לידיה ברנר |  |
| 1974 | באטלי | עדנה שאפט |  |
| 1981 | Honky Tonk Freeway | קארול |  |
| 1981 | העולם על פי גארפ | גברת פילדס |  |
| 1982 | ליל הדממה | גרייס רייס |  |
| 1982 | חברים טובים | אלינור מקולן |  |
| 1984 | הבוסטונים | מיס בירדסאיי |  |
| 1985 | קוקון | אלמה פינלי |  |
| 1987 | נס ברחוב שמונה | פיי ריילי | פרס סאטורן לשחקנית הראשית הטובה ביותר |
| 1988 | הבית ברחוב קרול | מיס וונאבל |  |
| 1988 | קוקון 2 | אלמה פינלי |  |
| 1989 | הנהג של מיס דייזי | דייזי וורטן | פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר |
| 1991 | עגבניות ירוקות מטוגנות | ניני ת'רדגוד | מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר מועמדות לפרס באפט"א לשחקנית המשנה הטובה ביותר מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר |
| 1992 | אנשים משומשים | פרידה |  |
| 1992 | To Dance with the White Dog | קורה פיק |  |
| 1994 | לא פראייר של אף אחד | בריל פיפלס |  |
| 1994 | קאמילה | קאמילה קארה |  |
ברוך שלום בלסופסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מוקד פעילות:  ארצות הברית, ישראל
 זרם:  חסידות חב"ד
 סוגה:  מוזיקה חסידית, מוזיקה יהודית מקורית
 שפה מועדפת:  עברית, אנגלית
 שיתופי פעולה בולטים:  יידל ורדיגר
ברוך שלום בלסופסקי הוא זמר-יוצר, מלחין ומעבד מוזיקלי חסידי-אמריקאי.
ביוגרפיה

ברוך שלום חסיד חב"ד ומתגורר בניו יורק. בן דודו הוא הזמר החבד"י שמואל הורביץ.
ביוגרפיה > קריירה מוזיקלית

בשנת 2013 השתתף באלבומו של יידל ורדיגר, יהודי ראוי (a verdiger yid) לצד מרדכי בן דוד, יצחק פוקס ואהרון רזאל.
בשנת 2015 הוציא את אלבום הבכורה שלו בשבילי נברא העולם את האלבום הפיק המפיק המוזיקלי יידל ורדיגר. 9 מהלחנים באלבום הם לחנים של ברוך שלום עצמו, בעיבוד השירים עסקו ברוך שלום עצמו, מונה רוזנבלום, אהרון רזאל ויואלי דיקמן.
בשנת 2015 הלחין עבור לוי פולקוביץ את השיר "ויעזור" לאלבומו אחכה לו והשתתף איתו בשיר לדואט.
בשנת 2018 הוציא את אלבומו השני הנני, את רובו של האלבום הלחין ברוך שלום עצמו, באחד השירים באלבום השתתף בלחן הזמר מרדכי בן דוד. כשעל העיבוד שלמה ליברמן.
הלחין עבור מרדכי בן דוד את השיר 'אשרי האיש' באלבומו צעקה.
בשנת ה'תשפ"ב (2022) השתתף באלבום תנועות לצד גדולי הזמר החסידי, בהם אברהם פריד, מוטי שטיינמץ, אייזיק האניג, בני פרידמן, מרדכי בן דוד ועוד, בשיר מה נאוו.
| הזמר | הלחן |
| --- | --- |
מרדכי בן דוד: אשרי האיש
לוי פולקוביץ: ויעזור
דיסקוגרפיה > אלבומים

בשבילי נברא העולם, 2015
נשמה דאנס, 2017
הנני, 2018
דיסקוגרפיה > השתתפות באלבומים

יידל 6 - יהודי ראוי, יידל ורדיגר, 2014
אחכה לו, לוי פולקוביץ, 2015
ר’ ישעי’לע, 2019
תנועות, 2022
הערות שוליים

↑  מתי שיינברגר, שמואל הורביץ בסינגל בכורה – "מי אדיר", ידיעה באתר 'חסידיניוז'.
↑  יוסי אושרי, יהודי ראוי בהחלט: יידל ורדיגר באלבום שישי וחדש, לקריאה באתר 'חסידיניוז'.
↑  יוסי אושרי, יידל מגיש: ברוך שלום בלסופסקי – בשבילי נברא העולם, ידיעה באתר 'חסידיניוז'.
↑  נתנאל לייפער, ‏ברוך שלום מלחין ובועט // ביקורת אלבום, באתר כיכר השבת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: bf628739-1e80-495d-8232-3cef27105e7b 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ברוך שורץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1954  (בן 70 בערך) פילדלפיה, ארצות הברית
 ענף מדעי:  חקר המקרא
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה   בית המדרש לרבנים באמריקה   האוניברסיטה העברית בירושלים
 מנחה לדוקטורט:  משה גרינברג
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 תרומות עיקריות
 השערת התעודות המחודשת חקר המקור הכהני
 
ברוך יעקב שורץ (נולד ב-1954) הוא פרופסור חבר בחוג למקרא באוניברסיטה העברית בירושלים. נודע בין היתר כמייסדה של אסכולת "השערת התעודות המחודשת".
ביוגרפיה

יליד פילדלפיה שבארצות הברית. סיים תואר ראשון באוניברסיטת קולומביה ובבית המדרש לרבנים באמריקה בשנת 1976 ואחר כך עלה לישראל. סיים תואר שני בחוג למקרא באוניברסיטה העברית בשנת 1981 ואת עבודת הדוקטורט בשנת 1988.
מחקר

תחומי המחקר של שורץ הם חיבור התורה ומקורותיה; פולחן וחוק; המקור הכהני, הספרות הכוהנית והמחשבה הכוהנית; ספר יחזקאל; ופרשנות ימי הביניים. עבודתו המחקרית מושפעת מגישותיהם של מוריו מנחם הרן ומאיר וייס.
שורץ הוא מייסדה של אסכולת "השערת התעודות המחודשת" בחקר התורה, המבקשת להציע נימוקים לחזור להשערת התעודות, שבעשורים האחרונים קרנה ירדה במחקר, לצד תיקונים בהשערה הקלאסית ובמתודולוגיה המלווה אותה. בניגוד לחוקרים אחרים, המבחינים בין התעודות השונות בתורה בעיקר לפי אבני בוחן של תאולוגיה, השקפה וסגנון, שורץ קבע אמות מידה לניתוח הרכבו הספרותי של הטקסט על סמך בקיעים באחדותו הנרטיבית: סתירות, כפילויות, שברים ברצף העלילה, ורק לבסוף פערים סגנוניים. לפי שורץ ותלמידיו, המסקנה העולה מבחינת התורה לפי קריטריונים אלה היא תיקוף של ההשערה הקלאסית, שלפיה התורה מורכבת מארבע תעודות שהתקיימו כולן כמסמכים כתובים רצופים ונפרדים; אך גם תיקון שלה, שכן בניגוד להשערה הקלאסית המניחה שמעשה עריכת התורה היה פעולה הדרגתית שנמשכה לאורך דורות, השערת התעודות המחודשת מצביעה על שיטת עריכה אחידה לכל אורכה של התורה, המיוחסת לעורך יחיד המכונה "מחבר התורה". לפיכך, לפי השערת התעודות המחודשת, התעודות נשזרו זו בזו במעשה עריכה חד-פעמי שכפי הנראה אירע בימי שיבת ציון, ימים שעלה בהם הצורך לאחד את הגולים השבים לירושלים סביב תורה אחת בעלת מעמד סמכותי. הבקיעים באחדות הנרטיבית מתפרשים לא כתולדה של עריכה רשלנית, אלא כתוצאה של רצונו המודע של המחבר לשמר ככל הניתן את מילותיהן של התעודות המקוריות, שאותן ראה כקדושות. לפיכך, מתוך העדפת השימור על הקוהרנטיות, הותיר מחבר התורה את הקשיים הטקסטואליים על כנם באופן מכוון מבלי לנסות להכריע ביניהם.
שורץ עוסק גם בהשלכות של מסקנות חקר התורה על אמונת ישראל. לשיטתו, בקורת המקרא מקעקעת את אמתותו של מעמד הר סיני כאירוע היסטורי, אך לכך אין כל השלכה לאמונה בה' ולמחויבות לקיים את מצוותיו. זאת משום שמן המחקר מתברר כי התורה וסיפור מתן תורה לא הולידו את האמונה ואת המצוות, אלא נוצרו כגיבוש הספרותי של אמונה ומצוות שקדמו לחיבורם.
ההשלכות התאולוגיות של שיטתו של שורץ בחקר התורה נדונו ופותחו בחיבוריהם של הוגים יהודים בני זמננו.
מפרסומיו > ספרים

תורת הקדושה: עיונים בחוקה הכוהנית שבתורה, ירושלים: הוצאת מאגנס, ספטמבר 1999
מפרסומיו > מאמרים נבחרים

"קדושת ישראל בתורה", בתוך: מאיר חובב (עורך), קדושים תהיו, ירושלים: חוג בית הנשיא לתנ"ך ולמקורות ישראל, בית הנשיא, קונטרס שביעי, עמ' 17–26
"מה בין מונח למטפורה? נשא עון/פשע/חטא במקרא", תרביץ סג,ב (תשנ"ד), עמ' 149–171
"לשאלת מקור תוקפן של המצוות: 'הנורמה הבסיסית' וטעמה במסורות התורה", שנתון המשפט העברי של המכון לחקר המשפט העברי כ (תשנ"ח–תש"ס), עמ' 241–265
"The Priestly Account of the Theophany and Lawgiving at Sinai", in: M.V. Fox et al. (eds.), Texts, Temples and Traditions: A Tribute to Menahem Haran, Winona Lake IN 1996, pp. 103–134
"סיפורי המבול שבתורה ושאלת נקודת המוצא של ההיסטוריה", בתוך: מ' בר-אשר ואחרים (עורכים), ש"י לשרה יפת: מחקרים במקרא, בפרשנותו ובלשונו, ירושלים תשס"ח, עמ' 139–154
"ירידתו של יוסף למצרים: חיבורו של בראשית לז ממקורותיו", בית מקרא נה,א (תש"ע), עמ' 1–30
“"Ezekiel’s Dim View of Israel’s Restoration", in: M. Odell and J. Strong (eds.), The Book of Ezekiel: Theological and Anthropological Perspectives, SBL Symposium Series, Atlanta: Scholars Press, 2000, pp. 43–67
"התורה: חמשת חומשיה וארבע תעודותיה", בתוך: צ' טלשיר (עורכת), ספרות המקרא: מבואות ומחקרים, כרך א, ירושלים תשע"א, עמ' 161–226
"מתן תורה: תרומת חקר המקרא להבנת המושג בעבר ובהווה", בתוך: ד"י לסקר (עורך), מחשבת ישראל ואמונת ישראל, באר־שבע תשע"ב, עמ' 21–31
"The Documentary Hypothesis", in: J.S. Baden and J. Stackert (eds.), The Oxford Handbook of The Pentateuch, Oxford 2021, pp. 165–187
"התורה והשירה בדברים לא וסוף ימי משה בארבעת המקורות", בית מקרא סז,א (תשפ"ב), עמ' 130–171
כמו כן, ערך את שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום כרכים כו וכז.
הערות שוליים

↑  ברוך יעקב שורץ, התורה: חמשת חומשיה וארבע תעודותיה, בתוך: צפורה טלשיר, ספרות המקרא: מבואות ומחקרים, כרך א, תשע"א, עמ' 211–218
↑  "מתן תורה": תרומת חקר המקרא להבנת המושג בעבר ובהווה, באוניברסיטת בן-גוריון בנגב
↑  בנימין זומר, התגלות וסמכות: סיני במקרא ובמסורת, ירושלים: כרמל, תשפ"ב
↑  יהודה גלמן, מאת ה' הייתה זאת: תאולוגיה של התורה וההיסטוריה לימינו, ירושלים: כרמל, תשפ"ב
↑   אריאל סרי־לוי, פרשת השבועה: צורך להגביל את הקודש, באתר הארץ, 25 במרץ 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300865005171  BIBSYS: 9057917  BnF: cb145075688 (data)  GND: 124603106  ISNI: 0000 0000 7985 114X  LCCN: nr99035510  NLA: 52243959  NTA: 113311605  RERO: 02-A003811660  SUDOC: 157526860  Trove: 1522941  VIAF: 17455249   WorldCat (עם VIAF): 17455249
בית הסראייה הישן (יפו)

| --- | --- |

המבנה מצפון. בתווך האולם המאכלס את מושבת העטלפים במקום.
 מידע כללי
 סוג:  בניין 
 מיקום:   תל אביב-יפו
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ראשית המאה ה-18
 קואורדינטות:  32°03′18″N 34°45′16″E﻿ / ﻿32.055°N 34.75444444°E﻿ / 32.055; 34.75444444
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת יפו מוגדלת) בית הסראייה הישן(למפת יפו רגילה) בית הסראייה הישן(למפת גוש דן רגילה) בית הסראייה הישן(למפת גוש דן מוגדלת) בית הסראייה הישן  he בית הסראייה הישןhe בית הסראייה הישןמפת  דרום __ תל אביב (in English: Tel Aviv) ויפו (in English: Jaffa) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) מדרום: __ פארק אריאל שרון (in English: Ariel Sharon Park), __ חולון (in English: Holon), __ בת ים (in English: Bat Yam) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
החזית המערבית של הבניין
התיאטרון הערבי-עברי ביפו
בית הסארייה הישן ביפו העתיקה הוא מבנה הניצב ברחוב מפרץ שלמה, אשר שימש בעבר כמקום מושבו של המושל העות'מאני בעיר.
הבניין הוקם בראשית המאה ה-18 בשנת 1724, על שרידיה של מצודה צלבנית, והוא שימש בתחילה כחאן.
בשנת 1811 קבע מושל יפו, מחמוד אגא א-שאמי, את משרדי הממשל בעיר בבניין וזה שימש גם כבית דואר וכבית מעצר. עוד היו בו באר, מסגד וחמאם.
המבנה חדל מלשמש כבית מעצר בשנות ה-70 של המאה ה-19, ובית הממשל הועבר ממנו ב-1897, כאשר נחנך בית הסראייה החדש בכיכר השעון הסמוכה. חלק מהבניין נרכש על ידי משפחת דמיאני הנוצרית, ובמקום החל פועל בית חרושת לסבון משמן זית. בית החרושת נסגר במלחמת העצמאות והמבנה ננטש. הוא הוכרז כרכוש המדינה וכמבנה לשימור.
החמאם היה פעיל במבנה עד שנות ה-50 ולאחר מכן שימש כמועדון החמאם, בבעלות דן בן אמוץ.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 נפתח במקום מוזיאון יפו לעתיקות. המוזיאון שבו ממצאים מהחפירות הארכאולוגיות ביפו, פעל במשך מספר שנים ונסגר, אך האוסף נותר בבניין וניתן לבקר בו על פי תיאום מראש. על המוצגים במקום נמנים מזוזות שער העיר יפו המצרית שעליהן שמו של רעמסס השני, צלמיות, כלי עבודה, מכלי אגירה, כלי בית, מנורות שמן ועוד. חלק מהפריטים יוצרו במקום ואחרים הובאו מערים אחרות לחופי הים התיכון. כן שמורות במוזיאון מצבות מבית העלמין היהודי ביפו.
בשנת 1998 החל לפעול התיאטרון הערבי-עברי ביפו בחלק אחר של המבנה.
מאפיין ייחודי של המבנה הוא מושבת העטלפים המתגוררים באחד מאולמותיו, והניתנת לצפייה דרך פתחים מסורגים.
ג'ורג' אובסאניקוב

ג'ורג' אובסאניקוב (ברומנית: Gheorghe Ovseanicov; נולד ב-12 באוקטובר 1985) הוא כדורגלן מולדובי המשחק בעמדת החלוץ בגרניצ'רול גלודני.
קריירה

אובסאניקוב התחיל את הקריירה שלו בלוקומוטיבה בלץ מהליגה השלישית במדינה, ממנה עבר לפלורשט וכעבור שנתיים חזר ללוקומוטיבה.
בקיץ 2006 חתם בזאריה בלץ מליגת העל המולדובית. בעונת 2008/2009 הבקיע 13 שערים ובעונה שלאחר מכן כבש 9 שערים עד לאמצע העונה. בינואר 2010 הושאל לקרקוביה קרקוב מליגת העל הפולנית בה שיחק עד לסיום העונה.
בינואר 2012 הושאל להפועל ראשון לציון מליגת העל, בה הבקיע 3 שערים ב-16 משחקים שלא עזרו לקבוצתו להישאר בליגה. בהמשך הושאל גם לסונקר הקזחית, ראפיד ג'ידיג'יצי, דאצ'יה קישינב וטירספול.
בינואר 2019 עזב את זאריה בלץ וחתם בספרנצה דרוקיה מהליגה השנייה וכעבור שנה חתם בגרניצ'רול גלודני מאותה הליגה.
ב-24 במאי 2008 אובסאניקוב ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מולדובה בהפסד 1-0 לקרואטיה. ב-14 באוקטובר 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 3-2 ללטביה.
ג'ורג' אבלה

ג'ורג' אבלה (במלטית: Ġorġ Abela, באנגלית: George Abela; נולד ב-22 באפריל 1948) הוא נשיא מלטה לשעבר.
ביוגרפיה

אבלה נולד בעיר קורמי (אנ') שבמלטה. הוא סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת מלטה בשנת 1975 ומיד לאחר מכן מונה ליועץ המשפטי של הסתדרות העובדים המלטזית הכללית. בשנת 1982 מונה ליושב ראש ההתאחדות לכדורגל המלטזית. בתפקידו זה עסק אבלה רבות בשיפור תנאי האימונים של נבחרת הכדורגל המלטזית וקידם רבות את מעמדה הבינלאומי של הנבחרת.
בשנת 1992 מונה אבלה לסגן מזכ"ל מפלגת הלייבור המלטזית ולאחראי על קשרי החוץ של המפלגה. לאחר ניצחון מפלגת הלייבור בבחירות הכלליות שהתקיימו בשנת 1996 מונה ליועצו המשפטי של ראש ממשלת מלטה אלפרד סנט. שנה לאחר מינויו התפטר אבלה מתפקידו עקב חילוקי דעות קשים עם סנט. לאחר התפטרותו ניתק אבלה את קשריו עם מפלגת הלייבור המלטזית וחזר לעיסוקו כעורך דין פרטי.
בשנת 2008 שב אבלה לפעילות פוליטית והתחרה על תפקיד מנהיג מפלגת הלייבור המלטזית. לאחר כישלונו בבחירות אלה, מונה אבלה על ידי מנהיג המפלגה החדש, ג'ורג' מוסקט, לאחראי על קשרי החוץ של המפלגה.
בשנת 2009 הציע ראש ממשלת מלטה, לורנס גונצי, את אבלה כמועמדו למחליפו של נשיא מלטה, אדוארד פנק אדאמי, שסיים את תקופת כהונתו. היה זה פעם ראשונה במלטה בו הציע ראש ממשלה מועמד לנשיאות מהאופוזיציה. אבלה נבחר לנשיא ברוב קולות בפרלמנט המלטזי, בחירה אשר סימלה במידה רבה את הפופולריות הרבה לה זוכה אבלה מצד אוכלוסיית המדינה.
בשנת 2014 הוחלף על ידי מארי לואיז קוליירו פרקה.
אבלה נשוי למרגרט, עובדת באוניברסיטה העתיקה של מלטה ומנהלת משרד עורכי הדין של המשפחה. בנו, רוברט אבלה, הוא ראש ממשלת מלטה החל מינואר 2020.
בית הסראייה (טבריה)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מבנה ממשל 
 מיקום:  טבריה 
 מדינה:  ישראל 
 מייסדים:  דאהר אל-עומר 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – העשור של 1740
 תאריך פתיחה רשמי:  שנות ה־40 של המאה ה־18 
 מידות
 קומות:  2 
 קואורדינטות:  32°47′22″N 35°32′26″E﻿ / ﻿32.789333333333°N 35.540444444444°E﻿ / 32.789333333333; 35.540444444444
  (למפת הגליל העליון מוגדלת) בית הסראייה(למפת הגליל העליון רגילה) בית הסראייה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הסראייה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית הסראייה
 
האורוות בבית הסראייה
שלט בפתח המבנה
בית הסראייה הוא מבנה בטבריה שנבנה על ידי שליט הגליל העות'מאני, דאהר אל-עומר, בשנות הארבעים של המאה ה-18, ושימש ככלא וכבניין ממשל בימי השלטון העות'מאני.
הסראייה בנויה ממבנה מרכזי, בן שתי קומות, ובו גם תאי כלא ותא גרדום, ומרפסת ארוכה, ולצידו חצר גדולה המוקפת בחומה גבוהה. נבנו בו גם חאן, אורווה ובית משפט. הבניין מצוי ברחוב דונה גרציה בעיר.
הסראייה נבנתה על ידי דאהר אל עומר בסמוך לבניית חומות טבריה.
כיום משמשת הסראיה את משרד החקלאות ופיתוח הכפר, אך מתוכנן להעביר משרדים אלו למקום אחר ולהפוך את בית הסראיה למוזיאון.
בית הסראייה (צפת)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מתנ"ס 
 מיקום:  צפת
 מדינה:  ישראל
 קואורדינטות:  32°57′53″N 35°29′48″E﻿ / ﻿32.9647°N 35.4967°E﻿ / 32.9647; 35.4967
  (למפת צפת מוגדלת) בית הסראייה(למפת צפת רגילה) בית הסראייה he
 
בית הסראייה הוא מבנה בכיכר העצמאות  בצפת, אשר  נבנה בימי דאהר אל-עומר ובו היה מקום מושבו של מושל צפת בימי השלטון העות'מאני. בתקופה זו נבנה מגדל שעון מעל הסראייה לציון 25 שנה לשלטונו של הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני כחלק מבנייה של שבעה מגדלי שעון בארץ ישראל.
הסראיה בנויה ממבנה בצורת האות "ח" שבו שתי קומות, שהגבוהה ביניהן בנויה מחדרים ומרפסת ארוכה מאוד.
הסראיה בצפת שימשה גם כבית כלא. בראש הסראיה נמצא שעון גדול ומפואר, הפועל עד ימינו.
במהלך פרעות תרפ"ט כונסו כל היהודים לחצר הסראייה שם נותרו בהסגר עם מזון מועט משך ימים אחדים. אחד השומרים הערבים במקום ירה לתוך הקהל והרג נערה צעירה וילד.
כיום משמשת הסראייה כמרכז לתרבות של העיר ומתנ"ס ע"ש אייזיק ואדית וולפסון. יש בו תערוכה על תולדות צפת, חיזיון אור-קולי ומרכז מידע לתיירים. אחד מחדרי הסראייה משמש כיום גם כבית כנסת קטן. ברחבת הכניסה לסראייה נערכים מופעים שונים.
גלריית תמונות

המבנה בשנת 1964 כפי שצילם וילם ואן דה פול
הסראייה ב-1948
החצר הפנימית בסראייה
השעון בראש המגדל
ג'יימס רנוויק ברוואורט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 ביולי 1832 יונקרס, ארצות הברית 
 פטירה:  15 בדצמבר 1918 (בגיל 86) יונקרס, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ניו יורק 
 זרם באמנות:  אסכולת נהר הדסון 
 
ג'יימס רנוויק ברוואורט, בתוך מפרץ גלוסטר
ג'יימס רנוויק ברוואורט (באנגלית: James Renwick Brevoort;‏ 20 ביולי 1832 – 15 בדצמבר 1918) היה אמן אמריקאי, הידוע בנופיו שצוירו בסגנון אסכולת נהר הדסון.
ביוגרפיה וקריירה

ברוואורט נולד ביונקרס, ניו יורק למשפחה עשירה עם היסטוריה של מעורבות באומנות ובארכיטקטורה. את ילדותו העביר באזור הברונקס, שבזמנו היה בעיקר אזור כפרי. בהמשך למסורת המשפחתית, לקח ג'יימס את לימודי האדריכלות בשנת 1850 עם בן דודו ג'יימס רנוויק, ג'וניור, מעצב קתדרלת סנט פטריק, ניו יורק והמכון הסמיתסוני בוושינגטון הבירה. הוא זכה בתעודה באדריכלות מאוניברסיטת ניו יורק בשנת 1854, אך בשלב מסוים בשנות ה-50 של המאה ה-19 העניין שלו עבר לציור מסורתי.
ברוואורט הציג את עבודתו הראשונה באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1856 ונבחר כחבר עמית שם בשנת 1861.
נופיו של ברוואורט בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19 מציגים את הסימנים הסגנוניים של אסכולת נהר ההדסון: נוף בתיאור ריאלי ופרטים רבים, עם דגש על אור. הנושאים המועדפים עליו היו הגבעות, השדות והנהרות של מחוז רוקלנד ווסטצ'סטר בניו יורק, ונהר הפירינגטון בקונטיקט, אם כי הוא נסע רחוק יותר כדי לתפוס את השטח ההררי והחופי של ניו אינגלנד.
ציורים בפורמט לרוחב אצלו רבים מאוד. מה שאיפשר לו להדגיש את ההיבטים השלווים, האופקיים יותר של סצנה כדרך האסכולה.
בשנת 1861 נבחר ברווארט לאקדמיה הלאומית לעיצוב כחבר, והפך לחבר מן המניין בשנת 1863.
באירופה

1873 סימנה נקודת מפנה בקריירה של ג'יימס. לאחר מות אשתו הראשונה התחתן עם מארי לואיז בסקום, אמנית מוכשרת בבית הספר הלאומי לאקדמיה. הוא גם מכר מכירה פומבית של כל תכולת הסטודיו שלו - למעלה מ-150 נופים, כולל יצירות שהשיג מחבריו האמנים אלכסנדר הלוויג וויאנט, ויליאם הארט, ג'רווי מקנטיי וג'ורג' איננס. אז הוא ואשתו החדשה נסעו לאירופה.
ברווארט התבסס בפירנצה, איטליה עם אמנים אמריקאים אחרים, אך נסע רבות באירופה. כמו רוב האמנים באותה תקופה, הוא רשם נופים והאנשים בהם הוא פגש, אסף חומר לציורים חדשים. הוא ללא ספק השתתף בתערוכות של אמנים אירופאים. ייתכן כי ברוואורט נחשף לאנשי אסכולת ברביזון בתקופה זו.
חזרה לאמריקה

כשחזר לאמריקה בשנת 1880 לאחר היעדרותו הממושכת, החל סגנונו של ברוואורט להשתנות. עבודותיו הפכו חשוכות יותר וצבועות בצורה רופפת יותר, בדגש על מצב רוח וצל, ברוח אסכולת ברביזון - התפתחות אומנותית ששיקפה את המגמה הכללית באמנות האמריקאית כאשר אסכולת נהר ההדסון ירדה בפופולריות.
הוא צייר גם בצבעי מים, מדיום שחברו הטוב ועמיתו האמן סמואל קולמן דגל באמריקה.
ברוואורט בנה את ביתו ביונקרס, ניו יורק, והמשיך לצייר בשנות העשרה של המאה העשרים, לאחר שזנח את סגנון אסכולת נהר הדסון.
הוא עזר בהקמת האיגוד לאמנות יונקרס בשנותיו האחרונות.
ברוואורט נפטר בביתו בשנת 1918.
יחסית לאמנים אחרים של אסכולת נהר הדסון בתקופתו, עבודותיו של ג'יימס רנוויק ברווארט פחות ידועות.
עם זאת, השילוב בין יכולת טכנית לאומנות שהציג בשיא תקופת אסכולת נהר הדסון, נחשב לאחת הדוגמאות הטובות ביותר באותו שלב של ציור נוף אמריקאי.