stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקרב על גואם (1941)
רקע

גואם היא החלק הדרומי ביותר של איי מריאנה באוקיינוס השקט. זהו האי הגדול מבין האיים, עם שטח של 225 קילומטרים רבועים. פני הקרקע של גואם מחוספסים, עם יערות טרופיים כבדים בצפון האי וגבעות מיוערות בדרום. חלק גדול מקו החוף של האי מוקף בשוניות אלמוגים ובצוקים, אם כי חופים המתאימים להנחתת חיילים קיימים במרכז החוף המערבי. בגואם יש אקלים טרופי, אם כי דצמבר מהווה חלק מהעונה היבשה.
ארצות הברית כבשה את גואם מממלכת ספרד ב-21 ביוני 1898 במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד. בשנה שלאחר מכן מכרה ספרד את האיים האחרים בשרשרת מריאנה לגרמניה. צי ארצות הברית הקים מתקן ליד הכפר פיטי בגואם ב-1899, וחיל הנחתים של ארצות הברית (USMC) פתח מחנה בסומיי ב-1901. תחנת פחם ימית הוקמה באי בשנת 1905, וסוללה של שישה תותחי 6 אינץ' (15 סנטימטרים) הוצבו כדי לחזק את ההגנות של גואם ב-1909. קפטן של הצי האמריקני שימש גם כמושל וגם כמפקד של בסיס הצי משנת 1899 ואילך, אם כי היו כמה גורמים של ממשלה אזרחית באי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, כוחות יפניים כבשו את האיים הגרמניים במריאנה במהלך אוקטובר 1914 והקימו חיל מצב שהוגדר ככוח ההגנה הים הדרומי. יפן קיבלה מנדט על האיים מחבר הלאומים בדצמבר 1920, והם נוהלו על ידי לשכת הים הדרומי שהיווה חלק מהמשרד לענייני חו"ל. מתנחלים יפנים הורשו להתיישב במריאנה, ובסוף שנות ה-30 היו יותר מתנחלים מאשר ילידים באיים. בשנת 1935 ממשלת יפן אסרה על מערביים להיכנס לאיי המנדט שלה באוקיינוס השקט, ובשנת 1939 הקימה את הצי הרביעי כדי להגן על האזור.
בעוד ארצות הברית שקלה להגביר את ההגנה על גואם במהלך מלחמת העולם הראשונה ואחריה, לא ננקטה כל פעולה מלבד פריסת יחידת מטוס ימי USMC באי בשנת 1921. תוצאות ועידת חיל הים בוושינגטון ב-1922 כללו הסכמה הן של ארצות הברית והן של ממשלות יפן לפיהן הן לא יבצרו את האיים שהם ניהלו במערב האוקיינוס השקט, כולל איי מריאנה. כתוצאה מכך, לא בוצעו שיפורים נוספים בהגנות של גואם במהלך שנות ה-20 וה-30, וסוללת ארטילריית החוף של האי הוסרה עד 1930. גם יחידת המטוס הימי של USMC נלקחה מהאי בשנה הבאה. הצי ביקש אישור לבנות ביצורים באי ב-1938, אך הצעה זו נדחתה.  ב-1941 מנתה גואם אוכלוסייה של 23,394, רובם חיו בתוך 16 מיילים או בטווח של 10 מיל (16 קילומטרים) מבירת האי האגטנה. לאי היו כ 85 מיל (137 קילומטרים) של כבישים משופרים ונמל אפרה נחשב לטוב ביותר במריאנה, אך לא היה לו שדה תעופה.
הקרב

בשעה 04:45 ב-8 בדצמבר, הודיעו למושל האי, ג'ורג' מקמילין, על ההתקפה על פרל הארבור. בשעה 08:27 תקפו מטוסים יבשתיים מסאיפאן את המחנה הצבאי, Piti Navy Yard, תחנת הרדיו Libugon, Standard Oil Company ומלון Pan American. במהלך התקיפה האווירית, שולת המוקשים USS פינגווין, כלי השיט הגדול ביותר של חיל הים באי, הוטבע לאחר שהפיל לפחות מטוס יפני אחד. קצין אחד נהרג וכמה גברים נפצעו. ההתקפות האוויריות בכל רחבי גואם נמשכו בשעות הבוקר ואחר הצהריים לפני שדעכו בשעה 17:00.
למחרת, בשעה 08:30, התחדשו התקפות אוויריות יפניות, כאשר לא יותר מתשעה מטוסים תקפו בכל פעם. הותקפו אותם יעדים כמו היום הקודם, וגם בית הממשלה באגנה וכמה כפרים. באותו ערב, צי פלישה יפני של ארבע סיירות כבדות, ארבע משחתות, שתי סירות תותחים, שש סירות נגד צוללות, שתי שולות מוקשים, שתי אוניות סיוע למשחתות, ועשר אוניות תובלה (יוקוהמה מארו, צ'יינה מארו, צ'ריבין מארו, קלייד מארו, דייפוקו מארו, Kogyoku Maru‏, Matsue Maru‏, Moji Maru‏, Nichimei Maru ו-Venice Maru) עזבו את סאיפאן לגואם. טעות באיסוף המודיעין שלהם גרמה ליפנים להפריז במשאבים ולתקוף את גואם בכוח לא פרופורציונלי.
היפנים הנחיתו כ-400 חיילים מכוח ההגנה ה-5 מסאיפאן בגואם בשעות הבוקר המוקדמות של 10 בדצמבר 1941, בחוף דונגקאס, צפונית לאגנה. הם תקפו והביסו במהירות את משמר הכוח של האי באגנה. לאחר מכן הם התקדמו לעבר פיטי, סומאי והמחנה הצבאי. הלחימה העיקרית התרחשה בפלאזה דה אספנה של אגנה בשעה 04:45, כאשר כמה נחתים ואנשי משמר של הכוח באי נלחמו עם חיילי הצי היפני. לאחר התנגדות סמלית לאחר הפלישה, הנחתים, בהוראת המושל מקמילין, נכנעו בשעה 05:45. המושל מקמילין נכנע רשמית בשעה 06:00. כמה התכתשויות התרחשו בכל רחבי האי לפני שהתפשטה הידיעה על הכניעה ושאר כוחות האי הניחו את נשקם. סירת הסיור האמריקנית YP-16 הוטבעה באמצעות אש במהלך האירוע ו-YP-17 נכבשה על ידי כוחות הצי היפני. ספינת משא אמריקאית נפגעה על ידי היפנים.
בינתיים גזרת הים הדרומי היפנית (כ-5,500 איש) בפיקודו של מייג'ור גנרל טומיטרו הוריי ביצעה נחיתות נפרדות במפרץ טומון בצפון, בחוף הדרום מערבי ליד מריזו, ובחוף המזרחי של האי במפרץ טלופופו.
אבדותיהם של הנחתים האמריקאים היו חמישה הרוגים ו-13 פצועים (כולל ההתקפה האווירית היפנית על האי, אבדותיהם של הנחתים היו 13 הרוגים ו-37 פצועים ). הצי האמריקני איבד שמונה הרוגים בעוד ארבעה ממשמר הכוח באי של גואם נהרגו ו-22 נוספים נפצעו. חייל צי יפני אחד נהרג ושישה נפצעו. טוראי קאופמן נהרג על ידי היפנים לאחר הכניעה.
13 אזרחים אמריקאים נהרגו על ידי היפנים במהלך הקרב. שישה ימאים של הצי האמריקני התחמקו מתפיסה על ידי היפנים במקום להיכנע; חמישה נתפסו בסופו של דבר על ידי היפנים ונערפו. ג'ורג' ריי טוויד, קשר בצי האמריקני ואחד מששת האנשים המקוריים, שרד בעזרתם של צ'מורוס מקומיים. הם העבירו אותו מכפר לכפר, ולפעמים סיכנו את משפחותיהם למען הגנתו. היפנים ידעו שאמריקאי אלמוני לא יוכל להסתתר ללא צורה כלשהי של עזרה. כתוצאה מכך, חשודים בני צ'מורו נחקרו, עונו וראשם נערף. למרות ההתעללויות, הצ'מורוס הנאמנים לארצות הברית הגנו על טוויד. הקשר הצליח להחזיק מעמד בחשאי לאורך כל שנתיים וחצי של הכיבוש.
ראו גם

הקרב השני על גואם
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21  Rottman, Gordon L (2004). Guam 1941 & 1944: Loss and Reconquest (1st ed.). Botley: Osprey Publishing Ltd. ISBN 978-1-84176-811-3. נבדק ב-1 בנובמבר 2020. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Williford (2010), p. 208
↑  Williford (2010), p. 137
↑  Thomas Wilds, "The Japanese Seizure of Guam", Marine Corps Gazette, July, 1955
1 2 3  Williford (2010), p. 138
↑  "War in the Pacific: Outbreak of the War U.S. Navy: Sailors and Ships". National Park Service. YP-16 and YP-17 patrol boats provided naval surveillance and reconnaissance off Guam waters
↑  Radigan, Joseph M. "YP-16 ex CG-267 (1925–1934)". NavSource - Naval Source History. נבדק ב-20 בפברואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Radigan, Joseph M. "YP-17 ex CG-275 (1925–1934)". NavSource - Naval Source History. נבדק ב-20 בפברואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5  L, Klemen (1999–2000). "Chronology of the Dutch East Indies, December 1941". Forgotten Campaign: The Dutch East Indies Campaign 1941-1942. ארכיון מ-2015-10-15.
1 2  Thomas Wilds, "The Japanese Seizure of Guam," Marine Corps Gazette, July 1955
↑  Hackett, Bob; Muehlthaler, Erich; Whitman, John (2016). "Yokohama Maru -Tabular Record of Movement". combinedfleet.com. נבדק ב-30 בינואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑   Thomas Wilds, in "The Japanese Seizure of Guam", noted that, "With the island softened up by 2 days of bombing and strafing (and U.S. Marine machine gun and small arms counter fire, which, remarkably, actually, struck and disabled enemy aircraft), … His (Maj. Gen. Horii's) assumption that the main resistance would be on Orote was well founded, for the Marines under Lt. Col William K. MacNulty, less 28 men on patrols at scattered points, took up positions at the butts of their rifle range near Sumay. The Insular Force Guard, however, formed in Agana Plaza, and Capt McMillin kept his headquarters at Government House in Agana. … The Hayashi Detachment became the pride of the (Japanese) Imperial Navy (after their seizure of Guam). But their pride lasted no longer than Japan's hold on Guam. When the Marines landed in 1944, the Hayashi Detachment, still on the island, was annihilated."
↑  Mansell, Roger (1999–2000). "The death of Private Kauffman, USMC Sumay Barracks, Guam Island, December 10th, 1941". Forgotten Campaign: The Dutch East Indies Campaign 1941-1942.
USS Penguin
קפטן הווילנד של USS Penguin בשורה התחתונה שני מימין
המופע של סטיב

| --- | --- |

 סוגה:  מתיחות
 יוצרים:  יגאל שילון
 כותבים:  עופר ברק
 בימוי:  יגאל שילון עופר ברק
 מנחים:  יגאל שילון
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  7
 הפקה
 מפיק:  גיא וסרמן ע. הפקה: שלי בהט
 מפיקים בפועל:  עידית נחומי
 עורכים:  יגאל שילון
 מוזיקה:  "לא בא לי לשמוע" של הדורבנים
 שידור
 רשת שידור:  רשת, ערוץ 2
 תקופת שידור מקורית:  2 בנובמבר 2003 – 15 בדצמבר 2003
המופע של סטיב הייתה מתיחה טלוויזיונית שנוצרה בהשראת הסרט "המופע של טרומן", ושודרה בשנת 2003 בזכיינית ערוץ 2, רשת.
פורמט

התוכנית בנויה על מתיחתו של סטיב פרנקל, שבמשך 3 וחצי שבועות היה בטוח שהוא השחקן הראשי של הטלנובלה "אהבה מעבר לפינה", אך בפועל הוא נמצא במרכזה של מתיחה גדולה על חייו וכל הסיטואציות שהוא חווה הן בדויות ומתוסרטות. עוד השתתפו במתיחה מורן איזנשטיין, גילה אלמגור, אילנה אביטל ויוצר התוכנית יגאל שילון שהנחה את השחקנים בעזרת אוזנית.
התוכנית שודרה במשך שלושה שבועות.
ראו גם

פספוסים
הערות שוליים

↑  סער ורדי, ‏ביקורת על הפרק המסיים ב'מופע של סטיב', באתר "סרט", 15 בדצמבר 2003
↑  הוא רק סטיב, לא טרומן, באתר הארץ, 15 בנובמבר 2003
↑  אביבה קרול, ‏בחזרה למציאות: "המופע של סטיב" במרכז החורף של רשת, באתר גלובס, 22 באוקטובר 2003
↑  אורן פרסיקו, ‏מנומס, מנומס מדי, באתר גלובס, 16 בדצמבר 2003
טואוד (קולומביה הבריטית)

ערך זה עוסק בנהר בקולומביה הבריטית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 אורך:  180 קילומטרים
 אגן ניקוז:  6,900 קמ"ר 
 יובלים:  West Toad River, Racing River 
 שפך:  Liard River 
 מדינות באגן הניקוז:  קנדה 
  (למפת קולומביה הבריטית מוגדלת) ויקטוריה ונקובר סארי קלונה קאמלופס פרינס ג'ורג' ארצות הברית אלברטה הטריטוריות הצפון-מערביות יוקון אלסקה האוקיינוס השקט טואוד(למפת קולומביה הבריטית רגילה) ויקטוריה ונקובר סארי קלונה קאמלופס פרינס ג'ורג' ארצות הברית אלברטה הטריטוריות הצפ. מע יוקון אלסקה האוקיינוס השקט טואוד
 
נהר טואוד (באנגלית: Toad River; מילולית: נהר הקרפדה) הוא נהר בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
גאוגרפיה > מהלך הנהר

הנהר זורם לכיוון צפון-מזרח, זורם דרך הפארק הפרובינציאלי אגם מנצ'ו, ומתחבר עם נהר ליארד, יובל של נהר מקנזי, אשר זורם אל האוקיינוס הארקטי. העיירה טואוד ריבר (נהר טואוד) ממוקמת בקצהו הדרומי של נהר טואוד, ובמקום זה חוצה את הנהר הכביש המהיר של אלסקה.
היסטוריה > מקור השם

מקור שמו של הנהר, במספר הקרפדות הרב, ובגודלן יוצא הדופן, שנצפו על גדות הנהר, על ידי סוחרי הפרווה של חברת מפרץ הדסון שחצו את הנהר בראשית המאה ה-19.
ג'ון מקלאוד, סוחר של חברת מפרץ הדסון שחצה את הנהר בשנת 1831, כתב: "שם הנחל נובע ממספר קרפדות הרב שראיתי לאורך גדותיו וחלקן עצום בגודלן; אני ראיתי כמה קרפדות שמשקלו למעלה מליברה (הערה: למעלה מחצי קילו), והאינדיאנים אמרו לי שיש בנהר קרפדות גדולות יותר".
הערות שוליים

1 2  נהר טואוד באתר השמות הרשמי של ממשלת קולומביה הבריטית
↑  "it derives its appellation from the number of Toads seen along its banks and some are of immense size; I have seen some which weighed upwards of a pound, and the Indians inform me there are some to be seen of a much larger size.
בית רוז'ין

בית הכנסת בעיירה סדיגורה
ארמונו של האדמו"ר מסדיגורה
בית רוז'ין או חסידות רוז'ין היא שושלת חסידית שראשה היה רבי ישראל פרידמן מרוז'ין. השושלת פעלה בעיקר בחבלי הארץ פודוליה, בוקובינה, גליציה המזרחית וכן בווינה שהיו אז ברחבי האימפריה האוסטרו-הונגרית, וכן ברומניה במולדובה ובמחוז בקאו. כיום השושלת פעילה בעיקר בישראל.
תולדות השושלת

רבי ישראל פרידמן, היה בנו של רבי שלום שכנא מפראהביטש, בנו של רבי אברהם המלאך, בנו של המגיד ממזריטש, תלמידו וממלא מקומו של הבעל שם טוב, מקים תנועת החסידות.
רבי ישראל כיהן בהתחלה בפראהביטש שבחבל פודוליה, לאחר מכן כיהן תקופה בסקווירא שבאזור קייב, אך עיקר פועלו ופרסומו היה ברוז'ין שבווהלין (פלך ז'יטומיר). באותה תקופה שלטה האימפריה הרוסית בערים אלו (כיום כולן במדינת אוקראינה).
רבי ישראל נחשב לאחד מגדולי הצדיקים בדורו, והיה נערץ על ידי כל אדמו"רי דורו. החסידים האמינו בו שאינו מסיח דעת מדבקות בה' ובכל פעולה שלו נעשים ייחודים עליונים. רבי ישראל התנהג בגינוני מלכות, בנה לו ארמון והיה מתלבש בפאר. בשנת תקצ"ח (1838) נאסר על ידי הרוסים עקב הלשנה על כך שהורה להרוג שני מוסרים. הצאר ניקולאי שהיה מרוגז על הנהגתו המלכותית של רבי ישראל, מיהר לאוסרו. לאחר 22 חודשים שישב בכלא שוחרר בערבות בהשתדלות הגרף ביברקוב (גוברנטור קייב) שהיה אחראי על מאסרו, והוקסם מאישיותו של רבי ישראל. פסק הדין שחרר את רבי ישראל מאשמת הרצח אך האשימו במרידה במלכות בגין הנהגות המלכות. רבי ישראל נמלט לקישינב ומשם לגבול המולדבי-רומני ליאס. הגוברנטור של קישינב ביקש מהקונסול הרוסי ביאס להסגירו אך רבי ישראל הספיק להימלט לגבול האוסטרי והגיע לקומפלינג עיירה על גבול אוסטריה-רומניה. הממשלה הרוסית ביקשה מהאוסטרים להשיבו לרוסיה על פי הסכמי הסגרה שנקבעו בקונגרס וינה בשנת 1815, אך החסידים פעלו והפעילו לחצים על השלטון שלא להיכנע, ולבסוף איתרו אשה מהעיירה סדיגורה (מחוז צ'רנוביץ) שנעלם לה ילד 40 שנה לפני כן והיא הגיעה להעיד שרבי ישראל הוא בנה האבוד וכך הונפקה לו אזרחות אוסטרית. לאחר זאת עדיין הממשלה הרוסית ניסתה להחזירו ושלחה הוכחות שרבי ישראל הוא יליד האימפריה הרוסית, אך ממשלת אוסטריה התנערה מההסכמים בכך שהוא נמלט דרך רומניה והסכמי ההסגרה לא מחייבים אותם, וכן בכך שאשמתו לא ברורה וכן בכך ששהותו במדינתם היא אינטרס וכבוד לאומי להם. הממשלה האוסטרית הציעה לרבי ישראל לקבל אזרחות של כבוד בתנאי שיקנה אחוזה בארצם. חסידיו קנו לו את אחוזת "זלוטי פוטוק" ("פוטיק") הסמוכה לסדיגורה אך הוא סירב לקבל אזרחות אוסטרית ובחר באזרחות טורקית ובתעודתו נכתב שהוא תושב ירושלים. אחוזתו הייתה מפוארת יותר מאחוזתו הישנה ברוז'ין, ואף שולחנו היה עשוי זהב. לאחר 11 שנה בסדיגורה, נפטר בג' בחשוון תרי"א.
את מקומו בהנהגת החצר ירש בנו הגדול, רבי שלום יוסף פרידמן. רבי שלום יוסף כיהן 10 חודשים באדמו"רות ונפטר בי"א באלול. לאחר פטירתו ירש את מקומו אחיו, רבי אברהם יעקב פרידמן מסדיגורה. שאר האחים התגוררו יחד באחוזת אביהם ועם הזמן עזבו את העיירה ופתחו חצרות משלהם.
לחצרות השונות הייתה השפעה רחבה באזורם, מבוקובינה וגליציה ועד רומניה. כל האדמו"רים התנהגו בפאר והדר כאביהם, ובנו ארמונות למגורם. התנהגות זו עוררה את התנגדותו של רבי חיים הלברשטאם מצאנז, שטען שהנהגות אלו היו ראויות לאביהם שהיה אדם שמיימי אך אין מקום לחקות אותן. בנוסף, לאחר תקופה, בשנת תרכ"ט (1829) החל רבי דב בער פרידמן שהתגורר אז בלאובה (לעווע) לנטות אחרי ההשכלה מה שהוסיף התנגדות מצד חסידי צאנז בטענה שזו הוכחה ששיטת רוז'ין פסולה. בהמשך חזר רבי דב בער לחצר אחיו בסדיגורה וחזר לכהן באדמו"רות בדרך אחיו.
מאפייני השושלת

אדמו"רי רוז'ין היו מאופיינים בידידותם ההדדית, וחסידיהם היו נוהגים לבקר גם אצל אדמו"רים אחרים מהשושלת, וכן לאחר פטירת אדמו"ר, לא הלכו בהכרח לשושלתו אלא לשושלת אחרות בבית רוז'ין. כך למשל הפכה חסידות צ'ורטקוב לחצר הגדולה בשושלת רוז'ין, ולאחת החצרות המשפיעות ביותר בגליציה, לאחר שרבי דוד משה פרידמן היה בסוף ימיו היחיד מבין בני רבי ישראל שנשאר חי. בבית רוז'ין היו מקובלים נישואים בתוך המשפחה, ומרבית האדמו"רים מהדור השלישי והלאה נישאו לבנות דודיהם, ולעיתים נוצר מצב שבני הזוג היו קרובי משפחה מספר פעמים. גם כיום מצויים שידוכים פנימיים בבית רוז'ין אך על פי רוב בקרבה רחוקה יותר.
כך גם האדמו"רים נהגו להזכיר בדברי תורתם את דברי כל אדמו"רי השושלת וכן לעלות את זכרם בסעודות או בשעת אמירת לחיים לעילוי נשמתם. גם בין החסידים נלמדים ספרי כל אדמו"רי השושלת, וחסידי רוז'ין עסקו בהדפסת ספרי אדמו"רי השושלת. באופן כללי שררה הערצה לאדמו"רי בית רוז'ין, וחסידים רבים, אף אלו שלא השתייכו לחצרותיהם, האמינו שהם אנשים מורמים מעם, שמעשיהם כולם נעשים לשם שמיים ושהם בדרגת דבקות בה'.
כדרכו של רבי ישראל, המשיכו צאצאיו להתנהג בהנהגות פאר, ובנו בתים ובתי כנסיות מפוארים. לבושם של האדמו"רים אף היה שונה משאר האדמו"רים בזמנם. אדמו"רי רוז'ין חבשו שטריימל ייחודי, עם כיפה מחודדת בולטת למעלה, כעין כתר. לבושם היה נחשב מודרני, והם לבשו מכנסיים ארוכים ועניבה, שלא כמקובל בחסידויות אחרות, בפרט בגליציה שהייתה מקום שמרני ואדוק. גם בני האדמו"רים נהגו בגינוני כבוד, ובחיי אביהם היו להם גבאים שהיו כותבים בשמם הסכמות.
אדמו"רי רוז'ין נוהגים להתפלל בחדר מיוחד הבנוי סמוך לבית הכנסת ("דאוונען צימער", חדר תפילה), ממנו הם שומעים את הקדיש וחזרת הש"ץ אך מתפללים לבדם ללא רואה. הנהגת המלכותיות אינה רק בסממנים חיצוניים אלא בעיקר בהתנהגות ודרך עבודת ה'. האדמו"רים נוהגים להתפלל, לדבר או לערוך טיש באיפוק וברצינות, ללא תנועות חיצוניות של התלהבות.
עם התעוררות תנועת הציונות תמכו רבים מאדמו"רי בית רוז'ין ברעיון הציוני, וחלקם היו חברים בתנועת המזרחי. גם החברים באגודת ישראל באופן כללי היו בעלי דעות חיוביות כלפי הקמת המדינה ויישוב ארץ ישראל. יוצא דופן היה רבי שלום הלפרין, האדמו"ר מוואסלוי שהיה קנאי ומתנגד חריף לציונות. בזמן מלחמת העולם הראשונה ברחו רוב אדמו"רי רוז'ין לווינה עקב פחדם מהשלטון הרוסי שעדיין נטר טינה לבית רוז'ין. בווינה הקימו את חצרותיהם וקירבו את יהודי העיר שהיו מודרניים יחסית לחסידיהם.
בארץ ישראל

כדי להגשים שאיפה זו, אדמו"רי רוז'ין, בתקופת ההתעוררות הציונית ואחריה, קראו ברובם לעלייה לארץ ולהשתתפות במפעל הציוני, וחלקם תמכו בתנועת 'המזרחי', כגון: רבי יעקב מהוסיאטין ורבי שלמה חיים מסדיגורה. כמה מהם הקימו תנועה שחרתה על דגלה תורה ולאומיות גם יחד, ושקראה ליהודים החרדים לעזוב את הגלות ולעלות לארץ. כל זאת מתוך הבנה של גודל השעה ביחס לאפשרות הריאלית שיש לעם ישראל לצאת מהגלות, ומתוך היענות לקריאותיו-דפיקותיו של הקב"ה שקורא לעמו להשתתף במהלך הגאולה. בנוסף הודגש התפקיד המכריע שיש לציבור ששומר תורה ומצוות ביצירת הצביון הרוחני של המדינה היהודית העתידה לקום בארץ ישראל, ובאחריות שלו להגשמת העניין על ידי עלייה לארץ ולקיחת חלק במוסדות הציוניים. הודגשה גם האחריות שתהיה לציבור זה על הפנים הרוחניות של ההתיישבות בארץ ישראל באם לא ייקח חלק מעשי בעלייה ובבניין.
יום לאחר ההכרזה על הקמת המדינה דרש בעל 'אהלי יעקב' בתל אביב:
"צריך לזכור, כי הקמת המדינה היהודית, אף כי אין ערוך לחשיבותה, עדיין אינה הגאולה המקווה שהובטחה לנו. הגאולה האמיתית קשורה בביאת המשיח (היינו גאולה רוחנית נוסף על הגאולה הפיזית)... ועוד צריך לזכור בשעת הקמת המדינה את תנאי הקיום של המדינה: א. שלום ואחדות... ב. קדושה וטהרה... ארץ ישראל היא בבחינת פלטרין (ארמון) של מלך והיא צריכה להיות נקיה מכל שמץ חלאה... מאזני צדק, אבני צדק, איפת צדק והין צדק יהיה לכם...".
[פר' אמור שנת תש"ח]
לאחר הקמת המדינה, שאותה ראו כ'אתחלתא דגאולה' (ראה 'אהלי יעקב' עמ' קטז בשם חותנו), אדמו"רי רוז'ין, שרובם התגוררו בתל אביב, ציינו את שמחתם על הקמתה בכך שאמרו הלל שלם והשתתפו בצעדת העצמאות כשהם חובשים לראשם שטריימלים (שנהוג לחבוש בשבתות ומועדים).
החצרות כיום

החסידויות מבית רוז'ין הפעילות כיום הן:
חסידות בויאן בראשות רבי נחום דב ברייאר, שמרכזה בירושלים.
חסידות סדיגורה שמרכזה בבני ברק בראשות רבי יצחק יהושע העשיל פרידמן. חצרות נוספות של חסידות זו ישנן בירושלים (בראשות רבי מרדכי שלום יוסף פרידמן) ובלונדון (בראשות רבי אהרן דוב בער פרידמן).
חסידות פשקאן בראשות רבי הושע פרידמן בן שלום שמרכזה בירושלים.
חסידות בוהוש בראשות רבי יעקב מנדל פרידמן שמרכזה בבני ברק.
חסידות ווסלוי בראשות רבי אברהם שלום שמשון הלפרין, שמרכזה בבני ברק ובתל אביב.
חסידות קופיטשניץ בראשות רבי יצחק מאיר פלינטנשטיין, שמרכזה בירושלים. חצר נוספת של חסידות זו ישנה בניו יורק (בראשות רבי יקותיאל זוסיא העשיל).
כמו כן, לחסידות צ'ורטקוב שני צאצאים, רבי ישראל פרידמן ואחיו רבי דב בר פרידמן המכהנים כראשי קהילות במנצ'סטר ובאנטוורפן, וצאצא, רבי חיים מיכאל ביברפלד אשר מכהן כראש קהילה בלונדון. לחסידות גם בתי כנסת בשכונת מאה שערים בירושלים ובצפת.
לחסידות דרוהוביץ' בית כנסת פעיל בשכונת גאולה בירושלים, בראשות הרב אביעזר שפירא.
לחסידות שטפנשט הייתה עדנה משנות ה-90 של המאה ה-20, כשעסקן צעיר בשם אברהם יעקב סלומון החל להקים את זכרה ולערוך הילולות על קברו של רבי אברהם מתתיהו פרידמן וכן לבנות מרכזים תורניים על שם החסידות בבני ברק ובאלעד.
לקריאה נוספת

נר ישראל, אוסף דברי תורתם של אדמו"רי בית רוז'ין. יצאו מספר כרכים, הראשון שבהם בבני ברק תשל"ח. ערך: הרב חיים דב שטרן.
פראנסס נורת'קאט

| --- | --- |

נורת'קאט בשנת 2019
 לידה:  10 באוגוסט 1943 (בת 81) לואיזיאנה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת טקסס באוסטין  Dayton High School  אוניברסיטת יוסטון  University of Houston Law Center 
 מעסיק:  נאס"א 
 
פראנסס "פופי" נורת'קאט (באנגלית: Frances "Poppy" Northcutt ; נולדה ב־10 באוגוסט 1943) היא האישה המהנדסת הראשונה שעבדה במרכז הבקרה של נאס"א. מזה שנים רבות היא עורכת דין המתמחה בזכויות נשים, אשר פעלה רבות לקידום חקיקה שוויונית, וכיום היא עובדת ומתנדבת במספר ארגונים ביוסטון בנושא הזכות להפלה.
ביוגרפיה > שנותיה הראשונות

נורת'קאט נולדה בעיר מאני, במדינת לואיזיאנה שבארצות הברית, ב-10 באוגוסט 1943. לאחר שמשפחתה עברה למדינת טקסס, היא סיימה את לימודיה בתיכון בדייטון והמשיכה ללימודי מתמטיקה אוניברסיטת טקסס באוסטין.
ביוגרפיה > קריירה כמהנדסת בתוכנית אפולו

עם סיום לימודיה, נשכרה נורת'קאט בשנת 1965 על ידי חברת TRW, שהייתה חברה קבלנית של נאס"א ביוסטון, כ"מחשבת" לתוכנית אפולו החדשה. לאחר חצי שנה נערכה לה הערכת ביצועים ראשונה, ומנהל אגף המבצעים במרכז החלל יוסטון החליט לקדם אותה לצוות הטכני, המונח המקובל אז לצוותי המהנדסים.
נורת'קאט הייתה האישה הראשונה אי פעם שעבדה בצוות טכני של נאס"א. פערי השכר בין הנשים שעבדו כ"מחשבות" לאנשי הצוות הטכני היו כה גדולים, עד שעל מנת להעלות את משכורתה נאלץ מנהל התפעול לתזמן עבורה העלאות שכר שוב ושוב, עד שהצליח להביא את שכרה של נורת'קאט למדרגה הנמוכה ביותר בקרב עמיתיה הגברים. העובדה שנורת'קאט חוותה על בשרה את סוגיית פערי השכר בין המינים, השפיעה לימים על האקטיביזם שלה בנושא זכויות הנשים.
נורת'קאט הוצבה בחדר התכנון והניתוח של מרכז הבקרה. היא וצוותה תכננו את מסלול החזרה של צוות אפולו 8 מהירח לכדור הארץ. נורת'קאט הצליחה לזהות טעויות בתוכנית, ואף בצעה חישובים שהפחיתו את כמות הדלק הנחוצה במשימה. אפולו 8 הייתה חללית אפולו המאוישת השנייה וכן המשימה המאוישת הראשונה שיצאה אי פעם מחוץ למסלול כדור הארץ. החללית הגיעה בהצלחה לירח, הקיפה אותו ואז חזרה לכדור הארץ בשלום ב-27 בדצמבר 1968
נורת'קאט המשיכה לעבוד בחברה הקבלנית עוד מספר שנים, ולקחה חלק במשימות אפולו נוספות של נאס"א, לרבות אפולו 13. במשימה זו, פיצוץ שאירע במכל החמצן העמיד בסיכון את חיי האסטרונאוטים, וגרם לשיבוש התוכניות המקוריות. נאס"א נאלצה להגיב במהירות לאירוע חירום מסכן חיים: נורת'קאט הייתה בין המהנדסים שפיתחו את תוכנת המחשב עבור אפולו 13 והצליחו למצוא דרך להביא את האסטרונאוטים הביתה בשלום. מאוחר יותר הוענק לנורת'קאט ולצוות המבצעי שבו עבדה פרס צוות מדליית החירות הנשיאותית על עבודתם באפולו 13.
ביוגרפיה > פעילותה במסגרת התנועה לזכויות הנשים

במסגרת עבודתה ב-TRW, נורת'קאט כיהנה בוועדה לאפליה מתקנת של החברה ופעלה לשיפור מדיניות חופשות הלידה שלה. כאחת מהנשים המעטות שעבדו בהנדסה, נורת'קאט נעשתה מעורבת יותר ויותר בתנועה לשחרור הנשים. היא סייעה בהפגנות, שביתות, נאומים, הודעות לעיתונות ובכל דבר שהיה לאל ידה לעשות כדי לעזור בארגון הלאומי לנשים. היא נאמה במועצת העיר יוסטון פעמים רבות, ובשנת 1974 ראש עיריית יוסטון, טקסס כינה אותה "פרקליטת הנשים הראשונה בעיר". בתפקידה זה סייעה רבות בחקיקה לשיפור מעמד האישה: היא ניהלה משא ומתן על הסכם עם משטרת יוסטון שאיפשר לנשים לעבוד כשוטרות וכן הביאה להסכמה של ארגון הכבאות ביוסטון לאפשר לנשים לעבוד ככבאיות. היא הובילה מחקר חשוב בנושא שוויון בשכר, שבחן את שכרם של כלל עובדי עיריית יוסטון. מעורבותה בנושא השוויון לנשים הייתה כה גדולה עד שהיא בחנה אפילו את סוגיית מספר תאי השירותים בעיר לגברים מול האלה של הנשים, והביאה להשוואת המספרים.
נורת'קאט עזרה להגדיל באופן דרסטי את מספר הנשים שהיו בדירקטוריונים ובוועדות. היא עזרה להעביר חוק שאוסר על בתי חולים לגבות מנשים כסף על ערכות אונס. בהמשך, הפכה נורת'קאט לנשיאת ארגוני הנשים של יוסטון וכן של ארגון הנשים הלאומי של טקסס כולה.
ביוגרפיה > קריירה משפטית

בשנת 1984 סיימה נורת'קאט את לימודיה בהצטיינות במרכז למשפטים של אוניברסיטת יוסטון והפכה לעורכת דין פלילית. במסגרת עבודתה כעורכת דין, נורת'קאט סייעה לנשים נפגעות אלימות במשפחה, והמשיכה במאבקה למען זכויות אזרח. בהמשך עבדה עבור ארגון שסייע לקטינות בהריון במימוש הזכות להפלה דיסקרטית, בחינוך מיני והשגת אמצעי מניעה לעתיד, ובמתן מקום לשיח שלהן אודות הקשיים שבהם נתקלו עם כניסתן להריון לא מתוכנן ולא רצוי. היא עבדה גם במשרד התובע המחוזי של מחוז האריס ועם הקמת היחידה לאלימות במשפחה, הייתה לתובעת הראשונה בה .
נכון לשנת 2019 היא עובדת ומתנדבת במספר ארגונים ביוסטון בנושא הזכות להפלה.
הערות שוליים

1 2 3  ג'סיקה אורוויג, This Amazing 25-Year-Old Woman Helped Bring Apollo Astronauts Back From The Moon, Business Insider, 10 בדצמבר 2004
1 2  Chasing the Moon: Transcript, Part Two, תיאור סרט טלוויזיה של רשת PBS
1 2  "Poppy Northcutt Continues To Make History". "National Organization for Women". 17 ביולי 2019. נבדק ב-21 בפברואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  קורות חייה של פראנסס נורת'קאט, ראיון עם ג'יין אלי, שנערך ב-3 באפריל 2008 במסגרת פרוייט "Houston Oral History Project"
1 2  Diavolo, Lucy (10 ביולי 2019). "Career Advice From Poppy Northcutt — Activist, Lawyer, and NASA's First Female Engineer in Mission Control". Teen Vogue. נבדק ב-1 באוקטובר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Karlin, Susan (2019-07-05). "How Poppy Northcutt cracked NASA's boys' club and became a feminist icon". Fast Company (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2019-10-01.
↑  Karlin, Susan. "How Poppy Northcutt cracked NASA's boy's club and became a feminist icon". Fast Company. נבדק ב-8 באוקטובר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Diavolo, Lucy. "Career Advice From Poppy Northcutt — Activist, Lawyer, and NASA's First Female Engineer in Mission Control". Teen Vogue. נבדק ב-8 באוקטובר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2019118777  VIAF: 6655156677165433770006   WorldCat (עם VIAF): 6655156677165433770006