stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הלגיון השישי פראטה
הלגיון השישי בפרובינקית יהודה

הלגיון נהיה הלגיון השני בפרובינקית יהודה, בנוסף ללגיון העשירי פרטנסיס, לכל המאוחר בשנת 127. אולם סביר יותר להניח שהוא עבר ליהודה בשנת 123. מקום מושבו של הלגיון ביהודה היה בלגיו, באתר המשוער גבעת אל-מאנך ליד צומת מגידו. מחנה נוסף נמצא בתל שלם, כ-30 ק"מ דרומית-מזרחית ללגיו, כ-8 ק"מ דרומית לבית שאן. מתארו מלבני ומידותיו על פי הנתונים הראשוניים, הם כ־150*210 – כ-32 דונם בקירוב. בשטח המחנה נמצאו כתובת לא מתוארכת של הלגיון השישי 'פארטה', פסל ברונזה של אדריאנוס קיסר, וכן כתובת מונומנטלית בלטינית שהיא חלק משער ניצחון ברוחב 14 מטר. הכתובת הוקדשה לאדריאנוס קיסר על ידי הקיסר, והיא נמצאה בשימוש משני כ-1.5 ק"מ צפונית לתל שלם. כתובות נוספות של יחידות של הלגיון מוכרות משומרון, כתובת נוספת, נאמר שהיא הגיעה מבית גוברין, כתובת מגדרה בפראיה, וכן, כתובת נוספת מגדור, מהפראיה (היום א-סאלט). שתי כתובות נוספות שנמצאו באמת המים של קיסריה, כתובת נוספת לא מתוארכת של פומפיוס קטוליוס, קנטוריון של הלגיון השישי 'פארטה' נמצאה בטבריה.
בתור הלגיון השני בפרוביניקה הלגיון השתתף בדיכוי מרד בר כוכבא בשנים 132–136. כתובת מקוטעת מקולסיום (CLusium) שבאיטליה, המתארת קריירה צבאית של קנטוריון ששמו אינו ידוע, נאמר ששירת בלגיון השישי פארטה, ובמסגרת משרה זו זכה לעיטורים מידי אדריאנוס. אף על פי שמן הכתובת לא ברור באיזה הזדמנות הוענקו לו העיטורים, היו חוקרים שניסו לשייך זאת לימי המרד השני. הלגיון שהה זמן קצר באפריקה בזמן הקיסר אנטונינוס פיוס, והשתתף במלחמה של לוקיוס ורוס כנגד הפרתים בשנים 162–165 במסופוטמיה. כשפסקניוס ניגר התמרד בשנת 193, בתמיכת הלגיון העשירי, כנגד הקיסר ספטימיוס סוורוס, נשאר הלגיון השישי נאמן לסוורוס והצליח להביס את כוחותיו של פסקניוס ניגר. על כך הוענק לו התואר Fidelis Constans (הנאמנים תמיד) על ידי הקיסר.
על פי ההיסטוריון דיו קסיוס, הלגיון השישי פראטה עדיין הוצב ביהודה בזמנו.
במהלך המאה ה-3 עבר הלגיון למחנה באודרו בפרובינקיה ערביה, כפי שעולה מעדויות ארכאולוגיות ואפיגרפיות.
ראו גם

תל שלם
לגיו
טביעות חותם של הלגיון השישי פראטה
לקריאה נוספת

טפר, יותם, 'כביש רומי ב"מעבר עירון" - שרידי סלילה מקיסריה למחנה הלגיון השישי בלגיו', מחקרים בארץ ישראל (תשס"ד) 47-82, 2004
טפר י', 'סקר מרחב לגיו', חדשות ארכאולוגיות 115, 2003, עמ' 35–37.
יותם טפר, 'מחנה הלגיון הרומי בלגיו', ארכאולוגיה של שדה הקרב בתקופות הרומית והביזאנטית, (27/3/2008).
ג. פרסטר, ב. ארובס וד. מבורך, 'פסל הברונזה של הקיסר, שער הדריאנוס ומחנה הלגיון - חוזרים לתל שלם', ארכאולוגיה של שדה הקרב בתקופות הרומית והביזאנטית, (27/3/2008).
M. Cotton, ‘The Legio VI Ferrata’, in Les legions de Rome sous le Haut-Empire. Actes du Congres de Lyon (17-20 septembre 1998), Paris 2000
Tepper Y. 2002. Lajjun-Legio in Israel: Results of a Survey in and Around the Military Camp Area. In: Freeman, P., Bennett, J., Fiema Z.T. and Hoffmann B. eds. Proceedings of the XVIIIth International Congress of Roman Frontier Studies (BAR International Series 1084). Oxford: 231–242.
Werner Eck, Yotam Tepper, 'A dedication to Silvanus near the Camp of the Legio VI Ferrata near Lajjun', SCI 20 (2001), pp. 85-88.
N. Zori, An Inscraption of the Legion VI Ferrata from Northern Jordan Valley, Israel Exploration Journal 21 (1971), pp 53-54
האחיות פודגורסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 ביוני 1925 ליפא, פוליןפולין
 פטירה:  29 בספטמבר 2018 (בגיל 93) לוס אנג'לס, ארצות הבריתארצות הברית
 מדינה:  פולין
 מידע חסיד אומות העולם
 מקום ההצלה:  פשמישל
 מספר היהודים שהציל:  13
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (11 בינואר 1979) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  האחיות פודגורסקי
 
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1935 (גיל: 89 בערך) ליפא, פוליןפולין
 מדינה:  פולין
 מידע חסיד אומות העולם
 מקום ההצלה:  פשמישל
 מספר היהודים שהציל:  13
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (11 בינואר 1979) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  האחיות פודגורסקי
 
תצלום לפני המלחמה עם מתפללים מול בית הכנסת הישן פשמישל
האחיות פודגורסקי היו שתי אחיות פולניות שזכו לאות חסיד אומות העולם לאחר שהסתירו יהודים בביתן בתקופת מלחמת העולם השנייה.
סטפניה פודגורסקה (בפולנית: Stefania Podgórska;‏ 2 ביוני 1925 - 29 בספטמבר 2018) והלנה פודגורסקה (בפולנית: Helena Podgórska; נולדה ב-1935), הגיעו ממשפחת חקלאים קתולית המתגוררת ליד פשמישל בדרום מזרח פולין בתקופת השואה, סטפניה בת השש-עשרה ואחותה בת השבע אכסנו שלושה-עשר גברים, נשים וילדים יהודים בעליית הגג של ביתם במשך שנתיים וחצי. שתיהן זכו לימים לתואר חסידי אומות העולם על ידי יד ושם וכן על ידי הארגונים היהודיים והפולניים בצפון אמריקה, על גבורתן בזמן המלחמה.
ביוגרפיה > תחילת המלחמה

לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939, עבדה סטפניה פודגורסקה במכולת בבעלות משפחת דיאמנט היהודית. אביה נפטר ב-1938 לאחר מחלה קשה. זמן קצר לאחר הגעתם של הנאצים נלקחו אמה ואחיה לזלצבורג לעבודות כפייה, בעוד שבני משפחת דיאמנט נאלצו להיכנס לגטו. שתי האחיות פודגורסקי גרו בפשמישל לבדן בדירה ששכרה סטפניה, שהייתה אז בת 17. היא קיבלה עבודה בעיר כמפעילת מכונות.
בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, ועד תחילת מבצע ברברוסה ביוני 1941, עבר הגבול בין גרמניה וברית המועצות באמצע פשמישל. ב-1942 פרסמו הנאצים הודעה על חיסול הגטו היהודי בפשמישל. בנה של מעסיקתה של סטפניה לפני המלחמה, מקס דיאמנט, הופיע עם אחיו ובן דודו על מפתן ביתן של האחיות לאחר שנמלטו מהרכבת למחנה ההשמדה בלז'ץ. הבנות נבהלו אך נתנו למקס רשות להתחבא בעליית הגג. הוא יצר קשר עם משפחתו בגטו, וביקש מסטפניה לקבל גם אותם, כולל אחיו הצעיר הנק ואשתו של הנק דנוטה, ד"ר וויליאם שיילנגר ובתו ג'ודי, וחברה שלו, רופאת שיניים עם בנו. על מנת להכיל את הנמלטים, שכרה סטפניה קוטג' דו-משפחתי עם שני חדרים, מטבח ועליית גג ברחוב טטרסקה בפשמישל.
ביוגרפיה > החיים ברחוב טטרסקה

לאחר שכירת הקוטג' עברו לשם הלנה וסטפניה ואחריהן בהדרגה הגיעו 13 מבקשי המקלט היהודים (מקס דיאמנט, ד"ר שילינגר עם בתו, רופא השיניים עם בנו, חברתה של רופא השיניים, אלמנה מהגטו הגיעה גם היא עם בנה ובתה, אחיינו של רופא השיניים עם אשתו, אחיו הצעיר של מקס, הנק עם אשתו ודוור יהודי). מקס בנה בעליית הגג קיר מקרשים שקנתה סטפניה דבר שאיפשר לכולם מקום שינה.
לאחר מספר שבועות בקוטג' אזל כספן של האחיות וסטפניה החלה לסרוג סוודרים ולהחליף אותם תמורת מזון ובגדים. לאחר שאיש אס אס עבר לגור בשכנות נאלצו המסתתרים לשמור על שקט גמור. בתחילת 1944 נכנס לדירה קצין גרמני, והודיע לסטפניה והלנה שעליהן לפנות את המקום תוך שעתיים. המסתתרים היהודים הפצירו בשתי האחיות לברוח  אבל סטפניה הודיעה שאינה מתכוונת לעזוב.
סטפניה והלנה והיהודים המסתתרים המשיכו לגור בקומה העליונה עוד שמונה חודשים כשמתחתן גרה משפחה גרמנית. לאחר שמונת החודשים נאלצה במשפחה הגרמנית להתפנות בעקבות נסיגת הצבא הגרמני מבלי שהיהודים מעליהם התגלו. ב-27 ביולי 1944 נכנס הצבא הסובייטי לפשמישל ו-13 היהודים, על אף היותם כחושים וחלשים, יצאו לחופשי.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

מקס, שקיבל את השם יוזף בורזמינסקי, הציע נישואין לסטפניה ונענה בחיוב. ב-1961 היגרו בני הזוג לארצות הברית, שם הפך בורזמינסקי לרופא שיניים ונולדו להם בן ובת. הלנה פודגורסקה נשארה בפולין, נישאה והפכה לרופאה בורוצלב. ב-1979 הגיעו האחיות ליד ושם בירושלים שם הוענק להן אות חסיד אומות העולם.
סטפניה נפטרה ב-29 בספטמבר 2018, בגיל 97 בלוס אנג'לס, קליפורניה.
בתרבות

ב-1996 ביים ריצ'רד א. קולה (עם תסריט של סטפני ליס) סרט טלוויזיה בשם Hidden in Silence שמספר את סיפורן של האחיות. בסרט שיחקו מרטין בתור סטפניה, ג'מה קוקלן בתור הלנה, וטום רדקליף בתור מקס.
ה-YA Book Club Pick של ריס וית'רספון בחר את הביוגרפיה של סטפניה: האור במקומות נסתרים לבחירת החודש. Beata Pozniak, שחקנית פולנייה-אמריקאית, במאית וחברה ותיקה של סטפניה פודגורסקה, מחייה את קולה של סטפניה בגרסת ספר האודיו Scholastic של "האור במקומות נסתרים" עליה קיבלה פרס אוזניות עבור הקריינות הטובה ביותר.
לקריאה נוספת

Atwood, Kathryn (2011). Women Heroes of World War II. Chicago: Chicago Review Press. ISBN 9781556529610.
Podgorska Stefania (1925) at Podgorski Family Club webpage, including photographs.(הקישור אינו פעיל)
Stefania and her younger sister Helena Podgorska, United States Holocaust Memorial Museum, Washington, D.C., 2008.(הקישור אינו פעיל)
Interview with Stefania, United States Holocaust Memorial Museum, Washington, D.C., 1989.
Margaret Walden, Video Synopsis ETV. The Other Side of Faith. Teacher's Guide: Richland School District 2, Columbia, South Carolina.
The Podgórski sisters - their activity to save Jews' lives during the Holocaust, at Yad Vashem website.
https://web.archive.org/web/20181202070720/https://holocaustheroine.com/obituary/obituary/ - Stefania Podgorska Burzminski Obituary, 2018.
פלמינג, תומאס, "האם הילדים בכו?" Reader's Digest, פברואר 1996.
אדלר, מוריס, קורא המורשת היהודית, Taplinger Publishing Co., Inc., 1965.
לרסקי, ג'ורג' והלינה לרסקי, דו קיום יהודי-פולני, 1772–1939, הוצאת גרינווד, 1986.
וישניאק, רומן ואלי ויזל, עולם נעלם, הוצאת צהריים, 1986.
קמרון, שרון, "האור במקומות נסתרים", Scholastic Press, 2020.
הערות שוליים

1 2 3  Podgorska Stefania (1925) at www.podgourski.net via Internet Archive.
↑  Margaret Walden, "Teacher's Guide", Richland School District 2, Columbia, South Carolina. Video Synopsis: Josef Burzminski, The Other Side of Faith. (אורכב 30.03.2011 בארכיון Wayback Machine) South Carolina ETV. Retrieved 27 January 2012.
↑  Garry Buff "Stefania (Fusia) Podgorska, Poland" at Raoul Wallenberg Foundation
↑  Holocaust Encyclopedia, Stefania Podgorska and her younger sister Helena. United States Holocaust Memorial Museum via Internet Archive.
↑  Atwood 2011, p. 51.
↑  משפחה זו איימה שתלשין לגרמנים אם לא יקבלו אותה
↑  שחלקם נקנה בשוק השחור
↑  Atwood 2011, p. 54.
1 2  Atwood 2011, p. 55.
↑  "Obituary – Stefania Podgorska Burzminski". אורכב מ-המקור ב-2018-12-02. נבדק ב-2018-12-02.
↑  "Hidden in Silence (1996)". IMDb. נבדק ב-11 בנובמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Light in Hidden Places". soundcloud.com. נבדק ב-23 בפברואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Earphones Award Winner". audiofilemagazine.com. נבדק ב-23 בפברואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
הארמייה החשאית (בלגיה)

חייל קנדי עם שני לוחמי הארמייה החשאית בברוז', ספטמבר 1944
הארמייה החשאית (בצרפתית: Armée Secrète או AS; בהולנדית: Geheim Leger או GL) הייתה הקבוצה הגדולה ביותר ברזיסטאנס הבלגית שנלחמה נגד הכיבוש הגרמני בבלגיה במהלך מלחמת העולם השנייה. היא נוסדה בשם "הלגיון הבלגי" באוגוסט 1940, אך במהלך שנות קיומה שינתה את שמה מספר פעמים, כשאת שמה האחרון קיבלה ביוני 1944, מספר חודשים לפני פירוקה באוקטובר אותה שנה. התנועה נטתה לצד הימני ומוקדי הכוח שלה נשלטו בעיקר על ידי שמרנים ומלוכנים ועל שורותיה נמנו קצינים רבים מהצבא הבלגי שפורק. אף שהיחסים בינה לבין הממשלה בגלות היו מתוחים, הארמייה החשאית נהנתה מהקשר הקרוב ביותר עם הממשלה לעומת יתר הקבוצות במחתרת.
הקמתה

שורשיה של הארמייה החשאית נטמנו זמן קצר אחרי כניעת בלגיה ב-28 במאי 1940, כשמספר קצינים בצבא הבלגי חברו יחד כדי לייסד את תנועת ההתנגדות הראשונה שנקראה הלגיון הבלגי. מייסדי הלגיון היו בעיקר אנשים שמרנים וסמכותנים שהיו מזוהים עם המלך לאופולד השלישי. הם הביעו עוינות כלפי פוליטיקאים וקומוניסטים בלגים בדומה לעוינות שהפגינו גם כלפי הגרמנים. באביב 1941 הארמייה הבלגית והלגיון הבלגי התאחדו בהנהגתם של שארל קלזר, רובר לנץ וז'ול בסטין. לשני הארגונים היו יחידות פרוסות בכל רחבי בלגיה ובסך הכל כ-50 אלף לוחמים.
פעולות

הנהגת הארגון ניסתה לקשור קשרים עם הממשלה הבלגית בגלות וכן עם מנהלת המבצעים המיוחדים וה-MI9 הבריטים. ב-1942 קלזר ביקר בלונדון כדי ליצור קשר עם הרשויות הבלגיות והבריטיות. עם זאת, הוא נתקל בחשדות מצד הממשלה הבלגית, שבסופו של דבר לא השפיעו על כך שרוב הסיוע שנשלח לבלגיה הגיע לידי הארגון. קושי נוסף התעורר בשל המחלוקות הפוליטיות שנוצרו בארגון שהוקם במהירות. גם מעצרם של בכירים ערער את יציבותו. עד סוף הכיבוש הגרמני כל מנהיגי הארגון ובהם קלזר, לנץ ובסטין נעצרו.
בשנת 1943 שונה שמה של התנועה ל"הארמייה של בלגיה", ובהמשך ל"הארמייה החשאית" ביוני 1944. בתמורה לסיוע שהתקבל מהממשלה בלונדון, נאלצו מנהיגיו להתיישר בהתאם לאסטרטגיה הכללית, שמטרתה הייתה הימנעות מחיכוך עם הגרמנים עד שחרור בלגיה, ועד אז סיוע לכוחות בעלות הברית. היחסים בין שני הצדדים נשארו מתוחים עד סוף המלחמה. בפברואר 1944 ג'ולס פיר לקח על עצמו את ההנהגה במאמץ לשקם את הארמייה החבולה ולאחדה.
כחלק מהסיוע של הארמייה החשאית לבעלות הברית, סייעו החברים בה לחלץ טייסים של בעלות הברית שמטוסם הופל מעל שמי בלגיה ולהוציאם בחזרה למולדתם לאורך קו קומט. הטייסים הועברו מבית לבית על ידי חברי המחתרת. ידוע כי לפחות 200 מהחברים שפעלו בקו קומט נהרגו במהלך המלחמה.
זמן קצר אחרי הפלישה לנורמנדי ניתנה הוראה ליחידות השונות להתחיל לפעול כדי לחבל ברשת הרכבות והתקשורת. יחד עם ארגונים נוספים, הארמייה החשאית לקחה חלק פעיל בכיבוש אנטוורפן בספטמבר 1944 תוך שהיא מונעת מהגרמנים להרוס את המתקנים לפני שנסוגו.
ב-1944 מנתה הארמייה החשאית 54 אלף חברים. כ-4,000 מחבריה נהרגו במהלך הכיבוש. אחרי השחרור, הארמייה החשאית שולבה בתוך גדודי הרובאים של צבא בלגיה.
הנצחה

בשנים 1977–1979 שודרה ב-BBC ובשידור הציבורי הבלגי BRT סדרה שנקראה "הארמייה החשאית" שעסקה בארמייה החשאית מימי מלחמת העולם השנייה.
הערות שוליים

↑  Vincent Dujardin, Mark Van den Wijngaert, La Belgique sans roi: nouvelle histoire de Belgique 1940-1950, בריסל: Le Cri édition, 2010, ISBN 9782871065203
1 2 3  אנרי ברנרד, L'Armée Secrète, 1940-1944, פריז: Duculot, 1986, ISBN 978-2-8011-0608-2
↑  מרטין קונוויי, The Sorrows of Belgium: Liberation and Political Reconstruction, 1944-1947, אוקספורד: הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 2012, ISBN 9780199694341
↑  "Secret Army", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 156772845   WorldCat (עם VIAF): 156772845
היבשת השביעית

| --- | --- |

כרזת הסרט בגרמנית
 בימוי:  מיכאל הנקה 
 הופק בידי:  וייט היידוצ'קה
 תסריט:  מיכאל הנקה יוהנה טייכט
 עריכה:  מרי הומולקובה
 שחקנים ראשיים:  דייטר ברנר בירגיט דול לני טנצר
 מוזיקה:  אלבן ברג 
 צילום:  אנטון פצ'קה
 מדינה:  אוסטריה 
 חברה מפיצה:  נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  20 במאי 1989
 משך הקרנה:  104 דק' 
 שפת הסרט:  גרמנית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
היבשת השביעית (בגרמנית: Der siebente Kontinent) הוא סרט קולנוע אוסטרי מ-1989 בבימויו של מיכאל הנקה. הסרט מבוסס על מאורע אמיתי של התאבדות קולקטיבית של משפחה שלמה ממעמד הביניים באוסטריה, ומתאר את שנותיהם האחרונות של בני משפחה בת שלוש נפשות - גאורג, אנה ובתם הקטנה אווה. בני המשפחה מנהלים לכאורה חיים רגילים, אך מקבלים החלטה לשים קץ לחייהם ללא סיבה נראית לעין. הסרט כולל רמיזות על רגשות דיכאון ובדידות של בני המשפחה לנוכח שגרת החיים המודרניים.
זהו סרט הקולנוע הראשון שביים הנקה, והוא מהווה את חלקה הראשון של טרילוגיית סרטים העוסקת בביקורת שלילית על החברה האוסטרית.
מבנה ותוכן

הסרט מחולק לשלושה חלקים. שני החלקים הראשונים מוקדשים לשנים 1987 ו-1988 וכל אחד מהם מוקדש ליום אחד בחיי בני המשפחה, מציג בפירוט את שגרות היום שלהם, ומרמז על חוסר הנוחות שלהם מהשגרות העקרות לכאורה של החברה המודרנית. כל אחד משני החלקים כולל דקלום בו מקריאה אנה מכתב אותו שלחה להוריו של גאורג, בו היא מודיעה להם על הצלחתו המקצועית של בעלה. כמו כן כוללים שני החלקים הראשונים פעילויות משותפות רבות.
החלק השלישי בסרט מוקדש לשנת 1989 ומתחיל בעזיבתם של בני המשפחה את בית הוריו של גאורג, בסופו של ביקור משפחתי. בנקודה זו מתחיל להישמע דקלום של גאורג של מכתב בו הוא מודיע להוריו על כך שהוא ואשתו התפטרו מעבודותיהם והחליטו "לעזוב". הדיקלום נשמע על רקע הצגתם של בני המשפחה מתפטרים מעבודותיהם, סוגרים את חשבונות הבנק שלהם תוך הסבר שהם מהגרים לאוסטרליה, מוכרים את מכוניתם, ורוכשים מגוון גדול של כלי חיתוך. גאורג מסביר כי ההחלטה אם לקחת את אווה איתם הייתה קשה מאוד לו ולאשתו, אך אווה טענה כי היא אינה חוששת מן המוות.
בני המשפחה מזמינים לביתם ארוחה מפוארת, ולאחר סיום הסעודה הם מתחילים להרוס בשיטתיות כל חפץ בביתם תוך שימוש בכלי החיתוך שרכשו. האופן בו מתבצעות פעולות הרס הרכוש הוא אוטומטי, יבשושי, שתקני וחסר-חיים, בדומה לאופן בו הם ביצעו את כל פעולותיהם היומיומיות בשני חלקי הסרט הראשונים. בהמשך הם משמידים את כל כספם תוך חיתוכם של שטרות הכסף ושטיפתם במורד השירותים. הבעות הרגש היחידות בשלב זה באות כאשר גאורג מנפץ את אקווריום הדגים שלהם: אנה צועקת מדאגה לרגשותיה של אווה, בעוד שאווה צועקת ובוכה בהיסטריה. שלושת בני המשפחה מתאבדים, בתחילה אווה, אחריה אנה ולבסוף גאורג. רגע לפני התאבדותו רושם גאורג בשיטתיות על קיר הבית את שמות בני המשפחה ואת תאריך ושעת מותם. אל דלת הבית מודבקת מעטפה הממוענת להוריו של גאורג.
במהלך הסרט מוצגת מספר פעמים מעין הזיה (ספק של בני המשפחה) של חוף, רכס הררי ומקווה מים עם גלים שנעים בכיוון שהוא בלתי אפשרי מבחינה פיזיקלית, המלווה ברחש של גלים. הבמאי הנקה טען שהסרט מבוסס על פרשת התאבדות קולקטיבית של משפחה אוסטרית עליה קרא בעיתון. לדבריו של הנקה, בפרשה עליה מבוסס הסרט המשטרה גילתה שהמשפחה שטפה את כספה בשירותים בעקבות גילויים של שברי מטבעות בצנרת של הבית.
מוזיקה וצילום

השימוש המינימלי במוזיקה בסרטיו של הנקה התבטא בסרט זה, בין השאר, בסצנה בה אווה עומדת לבדה בחניון ומחכה לאביה בעוד שהוא מוכר את המכונית המשפחתית. הסצנה כוללת את יצירתו האחרונה של אלבן ברג, קונצ'רטו לכינור בשם "לזכרו של מלאך", שנכתבה עבור צעירה (מאנון גרופיוס) שמתה בגיל צעיר ממחלה קשה, ונחשבת ליצירה המבטאת רגשות חזקים ובעלת אופי של הספד וקינה. השימוש במוזיקה, שלא ברור אם היא מוזיקת רקע או חלק מן ההתרחשויות בסרט, מסייע ליצור תחושה של דו-משמעות. מצד אחד הסצנה היא היחידה בסרט שאותה מלווה מוזיקה שעלולה להתפרש כמוזיקת-רקע, ומצד שני המוזיקה לכאורה מתנגנת מתוך המכונית החונה ואף נפסקת באופן פתאומי כאשר המכונית מותנעת בידי רוכש פוטנציאלי. כך, בתמונתה של אווה ה"אבודה" המחכה לאביה בחניון משתקפת התחושה שמתרחש משהו שאינו ניתן להסבר הגיוני אלא ניתן רק להרגיש בו בתחושת-בטן.
בנוסף, סצנה זו היא אחת מהבודדות בסרט שעושה שימוש ב"צילום מנקודת מבט", כלומר צילום שמציג את הסצנה כפי שהיא משתקפת מעיניה של אווה. בנקודה זו אווה מתבוננת מבעד לגדר גדולה בספינה העוברת מולה באפלה. בזמן שהמוזיקה עוברת לטון מלנכולי, הנקה עובר לצלם בעדשה רחבה מעט יותר, וכך הופך את התמונה לשטוחה יותר ויוצר סמל לשטחיותו של העולם המודרני.

הסרט כולו צולם בכוונה תחילה באופן בו מצולמות פרסומות טלוויזיוניות, יצירת קלוז-אפ על חפצים במקום על בני אדם, לשם הדגמת ההחפצה של החיים בידי בני האדם. הנקה טען כי היה בלתי אפשרי מבחינתו ליצור את "היבשת השביעית" כסרט טלוויזיה, מכיוון שסגנון צילום זה אופייני לטלוויזיה, ואילו בקולנוע הוא מקבל משמעות שונה.
השימוש הבולט השני במוזיקה בסרט הוא וידאו קליפים של שירי פופ שבני המשפחה צופים בהם, לאחר שהם מסיימים להרוס את רוב חפצי הבית ומייד לפני ביצוע ההתאבדות. בנוסף קיים קטע מוזיקלי, כוראל של באך, שהנקה תיאר כ"פזמון חוזר" של הסרט כולו. הקטע מנוגן באופן חטוף בלבד במהלך סצנת ההתאבדות, דבר שפורש כאמירה על כך ש"המוזיקה הקלאסית, על אף שהיא מנחמת יותר ממוזיקת הפופ, לרוב כבר אינה רלוונטית עבור החברה של ימינו שדחקה אותה לשוליים באופן כה יסודי". הצהרה זו תחזור על עצמה באופן בולט בסרט מאוחר יותר של הנקה, "המורה לפסנתר".
תגובות ופרשנות

עם יציאתו נחשב הסרט לפרובוקטיבי מן הרגיל, דבר שיצר להנקה מוניטין של במאי שנוי במחלוקת כבר עם יציאתו של סרטו המלא הראשון. הנקה טען כי הוא חזה נכונה שסצנת השמדת הכסף תגרום לחוסר הנוחות הבולט ביותר בקרב הצופים בהקרנת הבכורה של הסרט בפסטיבל קאן, והעיר כי לדעתו בחברה המודרנית הרעיון של השמדת כסף נחשב לטאבו גדול יותר מאשר הרעיון של הורים שהורגים את ילדיהם ואז את עצמם.

הסרט זכה להכרה מיידית ולתגובות רבות באוסטריה, ושנתיים לאחר יציאתו אף יצא שם לאור קובץ מאמרים העוסקים בסרט, דבר שנחשב להישג נדיר עבור סרט בכורה.
באתר "Senses of Cinema" נטען שהסרט מכיל מוטיבים רבים של חוסר-זהות ואנונימיות, כמו למשל הבחירה לצלם אותו בעיר לינץ שמוצגת בסרט כעיר חסרת פנים וחסרת היבטים מאפיינים לחלוטין, מעין מדבר שממה של תעשייה, כביש מהיר ושורות של בתים. גם הדמויות בסרט תוארו כ"חסרי פנים, תרתי משמע", כאשר הנקה נמנע בדרך כלל מלצלם את פניהן של הדמויות ומעדיף להתמקד בצילומי קלוז-אפ של ידיים ועצמים כמו נעליים או ידיות של דלת. הדמויות משוטטות בסתמיות, ולכאורה ללא מוטיבציה, בין "תחנות המעבר" או "החורים השחורים" של החלל המודרני: "זהו העולם בו מתרחשת עלילת 'היבשת השביעית': מעברי קופה בסופרמרקט וכרטיסי אשראי, מתקני שטיפת מכוניות ודלתות אוטומטיות של מוסכים... המשפחה יכולה להיות בכל מקום, בכל יבשת שביעית שהיא, הדבר החשוב ביותר (וכן המבודד וההרסני ביותר) הוא הדיאלקטיקה בין אנונימיות לזהות".
אתר "Kinoeye" כינה את הסרט "אחד הטקסטים המודרניסטיים הטהורים ביותר מאז תקופת השיא של רנה ואנטוניוני, ואולי התרומה הגדולה ביותר של ימינו למה שניתן לכנות 'קולנוע האקזיסטנציאליזם'". האתר גם כינה את הסרט "פרויקט קפקאי" והישווה אותו לשלושת ספריו של פרנץ קפקא שיצאו לאור לאחר מותו, ובפרט "המשפט". נטען כי "היבשת השביעית" דומה לספרים אלה, שמציגים מציאות יומיומית המשולבת בחרדה ובחוסר-נוחות, וכן "סצנות-בלהה שהן חמקמקות הן עבור הגיבור והן עבור הקורא".
הערות שוליים

1 2  ריאיון עם מיכאל הנקה, במארז ה-DVD של הסרט
1 2 3  אדם בינגהם, החיים, או משהו בדומה לזה, באתר "Kinoeye" (באנגלית)
↑  כריסטופר שארט, העולם הגלוי - ריאיון עם מיכאל הנקה, באתר "Kinoeye" (באנגלית)
↑  כריסטופר שארט, היבשת השביעית, באתר "Senses of Cinema" (באנגלית)
↑  מטיאס פריי, מיכאל הנקה, באתר "Senses of Cinema" (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4285087-3  SUDOC: 179258958  VIAF: 213379138   WorldCat (עם VIAF): 213379138
הלגה דן

| --- | --- |

 לידה:  6 באפריל 1925 שצ'צ'ין, המדינה החופשית פרוסיה 
 פטירה:  16 ביולי 1943 (בגיל 18) סוביבור, רפובליקת פולין 
 מדינה:  גרמניה הנאצית
 
הלגה דֵן (בגרמנית: Helga Deen;‏ 6 באפריל 1925 – 16 ביולי 1943) הייתה נערה יהודייה-הולנדית, ילידת פומרניה (אז בגרמניה), שסיפור ימיה האחרונים תחת השלטון הנאצי נכתב ביומנה בשנת 1943 ונתגלה רק ב-19 באוקטובר 2004.
ביוגרפיה

הלגה דֵן נולדה בעיר שצ'צ'ין (כיום בפולין, אז שטטין בגרמניה) ב-6 באפריל 1925. לאחר עליית הנאצים לשלטון משפחתה נמלטה להולנד השכנה שם התיישבה בעיר טילבורך.
כשהייתה בשנת לימודיה האחרונה בבית הספר התיכון, היא ובני משפחתה נלקחו ונאסרו ב-1 באפריל 1943 במחנה הריכוז פיכט (Vught) שבהולנד. היא החלה לכתוב בחשאי את יומנה ב-1 ביוני, חודשיים אחרי כן, לאחר שחבר שלה, קֵס ואן דן ברג, ביקש ממנה לתעד את כל קורותיה במקום אליו הוגלתה. ביומן שניהלה היא גוללה את סיפורם של 21 ימים בחודשי חייה האחרונים, תחת שלטון הגרמנים הנאצים בתקופת השואה. הלגה דן מתארת ביומנה את האימה ואת החיים בצל הפחד שהיו מנת חלקם של בני משפחתה בצד תיאורים של חיי היומיום במחנה הריכוז ותנאי המחיה הקשים, את תחושות חוסר האונים והייאוש, ובמקביל את מלחמת ההישרדות היומיומית. היא מספרת על טיפולי החיטוי מכינים, על כמות האוכל הזעומה, על הוויכוחים שהתנהלו בין האסירים, ועל משלוחי הילדים למחנות ההשמדה. היא גם איירה בעפרונה את מראה המחנה בו הוחזקה. את רשימותיה התחילה בפנייה ל"יקירי".
ב-5 ביוני אותה שנה הורו הנאצים לשלוח את כל הילדים במחנה פיכט להשמדה. הרכבת הראשונה ובה ילדים עד גיל שלוש יצאה כבר למחרת, והילדים בגילאי 4–16 נשלחו יום מאוחר יותר. בסך הכול נשלחו 1,269 ילדים למחנה המעבר וסטרבורק, ומשם למחנה ההשמדה של האס.אס. בסוביבור, שם הם נרצחו מיד עם הגעתם. אחרי כן נשלחו גם המבוגרים. ב-16 ביולי 1943 נרצחה הלגה דֵן במחנה סוביבור, יחד עם אביה וילי בן ה-45, אמה קיתה בת ה-49 ואחיה קלאוס גוטפריד בן ה-15. גם ביומה האחרון בחיים כתבה ביומנה, וניסתה לבטא את תחושותיה לגבי גורלה המר.
מציאת היומן

היומן, כמה מכתבים, עט נובע, מגבת קטנה וקווצת שיער שלה נארזו יחדיו בתיק יד בצבע חום, שהוברח החוצה מסוביבור. 61 שנים אחרי כן, בשנת 2004, הגיע היומן לידי עובדי הארכיון האזורי בטילבורך על ידי בנו של חברה של הלגה דן במהלך מלחמת העולם השנייה. היומן מצוי כיום בארכיון הלאומי של הולנד בעיר אפלדורן.
ראו גם

אנה פרנק
'השמיים שבתוכי', יומנה של אתי הילסום
הארמייה העשירית (איטליה)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  ממלכת איטליה ממלכת איטליה
 שיוך:   הצבא המלכותי האיטלקי
 סוג:  ארמייה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1917–1941 (כ־24 שנים)
 מקים היחידה:  רודולף למברט
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים
 
הארמייה העשירית של הצבא האיטלקי (באיטלקית: Armata 10), הייתה ארמייה איטלקית שלחמה במהלך מלחמת העולם הראשונה נגד מעצמות המרכז, ופורקה עם סיום המלחמה. הוקמה מחדש במהלך מלחמת העולם השנייה, ולחמה לצד מדינות הציר במהלך הפלישה למצרים.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה

הארמייה הראשונה הוקמה בשנת 1917 לאחר התבוסה האיטלקית הקשה בקרב קפורטו. היא הייתה למעשה כוח בריטי-איטלקי בפיקודו של רודולף למברט. הארמייה לקחה חלק מכריע בקרב ויטוריו ונטו, ופורקה עם סיום המלחמה.