stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לואי פרנסואה, דוכס בופלר
ביוגרפיה

הוא התגייס לצבא ב-1663, נטל חלק במצור על מרסל והתמנה לקולונל של הדרגונים ב-1669. בכיבוש דוכסות לוריין הוא שירת תחת מרשל פרנסואה דה קרקי. בארצות השפלה הוא שירת תחת אנרי דה לה טור ד'אוברן, ויקומט טורן, והתבלט בזכות כישוריו ואומץ לבו בשדה הקרב; לאחר שטורן נהרג מפגיעת תותח ב-1675 הוא פיקד על נסיגת כוחות החיפוי של צבא צרפת. בתקופה זו החזיק בדרגת בריגדיר, וב-1677 קיבל דרגת מרשל דה קאמפ, השלישית בחשיבותה בהיררכיית הדרגות.
בופלר שירת במערכות השונות באותה תקופה בהצטיינות רבה, וב-1681 קיבל דרגת לוטננט גנרל. הוא פיקד על הצבא הצרפתי במוזל, שפתח את מלחמת הברית הגדולה בשורה של ניצחונות. ב-15 באוקטובר 1688 הוא קיבל את הפיקוד על המבצר של מיינץ עם 20,000 חיילים, והוביל גיס לכיוון נהר הסאמברה, שם תיגבר את כוחותיו של פרנסואה אנרי דה מונמורנסי-בוטוויל, דוכס לוקסמבורג, ערב קרב פלורוס.
ב-1691 הוא כיהן כלוטננט גנרל תחת פיקודו הישיר של המלך, ובמהלך כיתור העיר מונס נפצע בקרב. הוא נטל חלק ביחד עם המלך במצור על נאמור ב-1692, ונטל חלק גם בניצחון בקרב סטינקרק. כהוקרה על שירותיו הוא הועלה באותה שנה לדרגת מרשל של צרפת, וב-1694 הוענק לו תואר דוכס.
ב-1694 הוא מונה למושל פלנדריה הצרפתית והעיירה ליל. כשפיקד על נאמור ב-1695 הוא היה נתון למצור קשה, ונכנע רק לאחר שרוב אנשיו נהרגו. הוא היה אחד מהנציגים הצרפתיים בוועידות שהסתיימו בשלום רייסווייק.
במהלך המלחמה הבאה, מלחמת הירושה הספרדית, הייתה ליל תחת איום כוחותיהם של הדוכס הראשון ממרלבורו והנסיך אויגן מסבויה, ובופלר מונה לפקד על הגנת העיר, והצליח לעמוד מולם במשך שלושה חודשים.
לואי ה-14 גמל לבופלר על הגנת ליל כאילו זכה שם בניצחון, בין השאר כיוון שגרם ליריביו להתיר לו להכתיב את תנאי הכניעה. ב-1708 הוא הפך לחלק מהאצולה של צרפת. ב-1709 הייתה צרפת תחת איום גדול מאוד, ובופלר הציע לשרת תחת תלמידו לשעבר קלוד-לואי-הקטור דה וילאר, והיה ביחד איתו בקרב מלפלקה שנערך ב-11 בספטמבר. בקרב זה הוא הפגין את שיא כישוריו, ולאחר פציעתו של וילאר פיקד על נסיגת צבא צרפת ללא איבוד של תותחים או אסירים. הוא מת בפונטנבלו ב-22 באוגוסט 1711.
ישראל בסקין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 בנובמבר 1895 ויטבסק, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 פטירה:  15 בינואר 1964 (בגיל 68) אירקוטסק, ברית המועצות ברית המועצות
 מקום קבורה:  Radischevskoe Cemetery 
 השכלה:  אקדמיית פרונזה 
 השתייכות:  הצבא האדום הצבא האדום
 תקופת הפעילות:  1918–1953 (כ־35 שנים)
 דרגה:   גנרל לייטננט
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת האזרחים ברוסיה  מלחמת החורף  מלחמת העולם השנייה קרב סמולנסק  הקרב על מוסקבה  קרב סטלינגרד  קרב קורסק  קרב דנייפר  מבצע בגרטיון
 עיטורים
  גיבור ברית המועצות   3 עיטורי לנין   3 עיטורי הדגל האדום   עיטור סובורוב מדרגה ראשונה   עיטור קוטוזוב מדרגה ראשונה   עיטור סובורוב מדרגה שנייה
 
ישראל סולומונוביץ' בסקין (ברוסית: Израиль Соломонович Бескин;‏ 25 בנובמבר 1895 – 15 בינואר 1964) היה גנרל יהודי-סובייטי בחיל התותחנים של הצבא האדום.
ביוגרפיה

ישראל בסקין נולד בעיר ויטבסק שהייתה אז בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום נמצאת העיר בתחומי מדינת בלארוס) למשפחה יהודית קשת יום. למד בתלמוד תורה. מגיל צעיר נאלץ לעבוד כדי לעזור בפרנסת המשפחה. בשנת 1914 הצליח לעבור מבחנים אקסטרניים ולקבל תעודת בגרות. התקבל ללימודים באוניברסיטת חרקוב, אך נאלץ לקטוע את לימודיו בגלל בעיות כלכליות. בשנת 1915 גויס לשירות חובה בצבא הרוסי. נטל חלק בקרבות מלחמת העולם הראשונה, שירת ביחידת תותחי שדה. על אומץ ליבו בקרבות עוטר בשני עיטורי צלב גאורגי הקדוש.
ב-1918 התנדב לצבא האדום. בשנת 1919 למד בבית ספר לקציני חיל תותחנים במוסקבה. לאחר סיום בית ספר נשלח לסיביר, שם לחם נגד צבאו של אלכסנדר קולצ'ק. בתום מלחמת האזרחים נשאר בצבא קבע ומילא תפקידי פיקוד שונים ביחידות הארטילריה. בשנים 1933–1935 למד באקדמיה צבאית במוסקבה. בשנים 1939–1940 השתתף במלחמת החורף כקצין תותחנים ראשי של דיביזיית פרשים. בתחילת 1941 הועלה לדרגת קולונל ומונה לקצין תותחנים ראשי של קורפוס ממוכן מס' 27, אשר הוצב באוזבקיסטן.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות במבצע ברברוסה במלחמת העולם השנייה הועבר הקורפוס, בו שירת בסקין מערבה. הוא השתתף בקרב סמולנסק ובקרבות להגנת מוסקבה. בתחילת 1942 מונה למפקד כוחות הארטילריה של הארמייה ה-65 איתה השתתף בכיתור הכוחות הגרמנים בסטלינגרד, קרב קורסק ובקרב דנייפר. בינואר 1943 הועלה יישראל בסקין לדרגת גנרל-מאיור. החל מתחילת 1943 ועד סוף המלחמה פיקד בסקין על כוחות הארטילריה של הארמייה ה-70, אשר השתתפה בשחרור בלארוס, מבצע ויסלה-אודר ובמתקפת פומרניה המזרחית.
על תפקידו בניהול כוחות הארטילריה במתקפת הצבא האדום בפומרניה המזרחית (שסייעה בכיתור ברלין) הוענק לישראל בסקין הוענק לו תואר גיבור ברית המועצות. בתום המלחמה הועלה לדרגת גנרל לייטננט.
לאחר המלחמה מילא תפקידי פיקוד ומטה שונים בצבא הסובייטי, היה קצין ארטילריה ראשי במחוז צבאי של אזור מזרח סיביר. בשנת 1953 פרש מהשירות הצבאי.
לאחר השחרור התגורר בעיר אירקוטסק. נפטר ב-14 בינואר 1964.
עיטורים

ישראל בסקין עוטר בעיטורים הבאים: תואר גיבור ברית המועצות, 3 עיטורי לנין, 3 עיטורי הדגל האדום, עיטור סובורוב מדרגה ראשונה, עיטור קוטוזוב מדרגה ראשונה, עיטור סובורוב מדרגה שנייה. כמו כן עוטר בעיטור פולני "צלב גרונוולד".
כרית כף הרגל

| --- | --- |

כרית כף הרגל מצויה תחת האצבעות ומעל הקשת של סוליית כף הרגל.
 שיוך:  כף רגל 
 מזהים
 TA2 (2019):  346 
 
כרית כף הרגל היא החלק של סוליית כף הרגל הנמצאת בין האצבעות לבין הקשת, מתחת לראשי עצמות המסרק. כרית כף הרגל קרויה כך על שם הרכות שלה, המזכירה כרית. בשל הצורה המעוגלת והכדורית של כרית כף הרגל, בכמה שפות היא נקראת "כדור כף הרגל".
מטטרסלגיה

כרית כף הרגל היא אזור שבו לעיתים קרובות לאנשים מתפתח כאב המכונה "מטטרסלגיה" (אנ') - על שם האזור בכף הרגל שבו נמצאת הכרית, הקרוי בלעז "מטטרסל" (עצמות המסרק). בדרך כלל, באם הבעיה איננה גנטית, כאב זה נגרם עקב לחץ רב המופעל על חלק זה של כף הרגל, ולפעמים בשפה לא מקצועית הוא מכונה "רגל בוערת", בשל התחושה השורפת המורגשת בכאב זה. לעיתים קרובות לנשים אשר נועלות נעלי עקבים, מתפתחים כאבים בכריות כפות רגליהן, בשל כמות גדולה של לחץ המופעל עליהן במשך זמן ממושך של עמידה והליכה בתנוחה שבה העקבים מוגבהים, וכל הגוף נשען על חלק זה בלבד.
כדי להתמודד עם מצב זה, בחנויות נעליים ובמכוני אורתופדיה ושאר מכוני כף הרגל נמכרים מדרסים מיוחדים או כריות סיליקון שנועדו להיכנס לתוך הנעל ולרפד את האזור על מנת להקל על חלק מהלחץ. לחלופין, לעיתים אנשים ניגשים לרופא המבצע הליך שבו הוא מזריק קורטיזון לתוך הכריות של כפות הרגליים כדי להוסיף רכות לאזור, המקלה על הלחץ.
בין הדרכים להקל על הכאב לאחר אבחון הבעיה, ניתן לבצע פיזיותרפיה מיוחדת לאזור עם עיסוי עמוק המשחרר את הרקמה הרכה סביב העצב, גירוי חשמלי שמפחית את הנפיחות סביב העצב ומפיג את הכאב, וכן טיפול המזריק חומר אלחוש למקום.
אחת המחלות הידועות כף הרגל היא מחלת פרייברג הנגרמת כתוצאה מהפרעה באספקת הדם לרקמה (נמק אווסקולרי) בעצמות המסרק בכף הרגל. המחלה מתאפיינת בכאבים, נפיחות ונוקשות בקדמת כף הרגל (בגב כף הרגל ותחתית) עד לחוסר יכולת לדרוך על כף הרגל.
ראו גם

סוליה (איבר)
קשת (כף רגל)
עצמות המסרק (כף רגל)
אצבעות כף הרגל
הערות שוליים

↑  .ball of foot", in medical-dictionary site"
1 2  "Metatarsalgia - מטטרזלגיה", באתר "מכון האורתופדי עקב אכילס".
1 2  סאם ח'מיס ואנדי קרף, כף רגל "בוערת": בעיה של אצנים ומדוושים, באתר ynet, 17 ביוני 2012
↑  The Extreme Procedure Keeping Shoe Obsessed Women in Their Stilettos.
| סממנים חיצוניים בגוף האדם |
| --- | --- | --- |
| ראש וצוואר | קרקפת • פנים • מצח • רקה • עצם הרקה • עין • אוזן • תנוך • לחי • אף • פה • שפתיים • לשון • שיניים  • סנטר • גרגרת • עורף • גרון |  |
| גו | בית החזה • בית השחי • שדיים • פטמה • בטן • טבור • אגן • מותן • פות • פין • אשכים • גב • פי הטבעת |  |
| יד | כתף • זרוע • מרפק • אמה • שורש כף היד • כף יד • אצבעות (אגודל, אצבע מורה, אמה, קמיצה, זרת) • ציפורניים |  |
| רגל | עכוז • ירך • ברך • שוק • קרסול • כף רגל • סוליה (עקב, קשת, כרית) • אצבעות כף הרגל (בוהן) |  |
| עור | שיער • שיער פנים • ריסים • גבות • שער הערווה |  |
פורטל גוף האדם
עיסוי עמוק משחרר את הרקמות ועוזר להעלים את הכאב.
כיפת הירדן

כיפת הירדן הוא אחד המרכיבים אשר שימשו בהכנת קטורת הסמים אותה הקטירו הכהנים על מזבח הזהב בכל יום בבית המקדש.
כיפת הירדן במקורות

בתורה הוזכרו במפורש רק ארבעה מסממני הקטורת, על פי התורה שבעל פה,נכללו בהכנתה  מרכיבים נוספים אשר נמסרו למשה בסיני ועברו מדור לדור. פירוט שלהם מוזכר בחז"ל, ומנוי בספרי ההלכה. כך למשל בחיבורו של הרמב"ם המשנה תורה:
אחד עשר סממנים נאמרו לו למשה מסיני והם שעושין אותה במשקל מכוון ומוסיפין עמהן בלא משקל מלח סדומית וכפת הירדן ועשב אחד שמעלה עשן ולא היו יודעים אותו אלא אנשים ידועים והוא היה הלכה בידם איש מפי איש.
כיפת הירדן בשמה זה, כאחד ממרכיבי הקטורת מופיעה בכתב כבר בדברי התלמודים, הן הירושלמי והן הבבלי בצטטם את דברי התנא - רבי נתן:
תנו רבנן, פיטום הקטורת הצרי והציפורן והחלבנה והלבונה... מור וקציעה שיבולת נרד וכרכום... הקושט... קילופה... וקנמון... בורית כרשינה... יין קפריסין... אם אין לו יין קפריסין מביא חמר חיוריין עתיק, מלח סדומית...מעלה עשן... ר' נתן אומר אף כיפת הירדן... ואם נתן בה דבש פסלה. חיסר אחת מכל סממניה חייב מיתה.
זיהוי כיפת הירדן ותפקידה בקטורת

הכנת הקטורת (בלשון המשנה: "פיטום הקטורת"), הייתה מלאכה שדרשה מומחיות רבה. בימי בית המקדש השני, מומחיות הכנת הקטורת הייתה בידי משפחת בית אבטינס, אשר שמרו מכל משמר על סוד הכנת קטורת הסמים.
הראשונים ומפרשי הגמרא מביאים מספר פירושים שונים לזיהויו של כיפת הירדן.
רש"י מכנה אותו במקום אחד כ-ורד, ובמקום אחר כ-עשב.
הרמב"ם מזהה אותו כענבר, יש המזהים אותו עם הרקפת, או עם אוסף של דברים שונים שנאספו על מי נהר הירדן. יש האומרים שפשוט הוסיפו מעט חומר דליק.  ייתכן גם שהכוונה לשרף עצים שהתאבנותו יוצרת ענבר. 
האבודרהם מזכיר דעה שהוא הבושם הנקרא בערבי עובר, שאף הוא גדל על הירדן.
רבינו גרשום, במסכת כריתות ו' עמ' מזהה אותו ביש אומרים, כרעי של דג {צואה או קיא} כלומר כ ענבר אפור
את שמו של מרכיב זה הסבירו בכמה אופנים. כיפת פירושה "שפת", כלומר שפת הירדן. ומפני שגודל על שפת הירדן מכונה כך. או שכפה זו הצורה בה גדל ונראה עשב זה על פני השטח.
יש שסברו שאין חובה להביא את המרכיב הזה דווקא מהירדן, וצוין הירדן כי בדרך כלל הוא היה מצוי או מובא משם.
חלק מהמרכיבים שצוינו במעשה פיטום הקטורת, שימשו רק לשם הכנת הסימנים האחרים כגון שהשרו בהם סממן אחר. לא ברור האם כיפת הירדן היה מרכיב בפני עצמו או מרכיב ששימש להכנת אחד הסממנים. למשל בעל המשנה למלך כותב בפירושו על הרמב"ם:
”מוסיפין לה רובע הקב מלח סדומית וכפת הירדן ומעלה עשן כל שהוא ע"כ. לא נתבאר בדברי רבינו המלח וכפת הירדן אם הם צריכים מצד עצמם להקטירם, או שאינם באים כי אם לתקן איזה דבר דומיא (בדומה) ד-בורית כרשינה ויין קפריסין שבאין לתקן הצפורן. ומפשט דבריו נראה שדברים אלו אינם באים לתקן שום דבר אלא הם הכרחים מצד עצמם...”.
במחזור ויטרי מציינים שלכיפת הירדן היה בעצמו ריח טוב. לעומת זאת עמנואל חי ריקי כותב בספר משנת חסידים שכאשר היו מערבים את כפת הירדן עם החלבנה, היה יוצא ריח טוב מכפת הירדן. כלומר דווקא ריחה הרע של החלבנה אילץ, את כפת הירדן להוציא ריח טוב.
עוד נסתפקו המפרשים בדבר הנפח והמשקל שהיו צריכים להביא ממנה. וישנה גם דעה שאת כיפת הירדן, הביאו רק כאשר היה חסר מרכיב הכנה אחר שנדרש בהתאם.
גידול כיפת הירדן בירושלים

מפני קדושתה וייחודה של ירושלים, נקבעו תקנות שונות לשמירת אופייה. בין התקנות הללו תיקנו שלא לעשות בה שטחי גידול ופרדסים מפני שהללו מלווים בריחות של דשנים אורגניים. אף על פי כן מספרת הגמרא:
"עשרה דברים נאמרו בירושלים... ואין עושין בה אשפתות ואין עושין בה כבשונות ואין עושין בה גנות ופרדסות חוץ מגנות וורדין שהיו מימות נביאים הראשונים..."
לפי רש"י, היו צריכים את גינות הוורדים, כי מהן הביאו את כיפת הירדן שהייתה דרושה לקטורת.
לקריאה נוספת

ספר מזהב ומפז - סדר הלכות הקטורת. מאת הרב  פנחס זביחי.
הערות שוליים

↑  מסכת יומא דף כ"ד ע"א, מיד לאחר המשנה על כהן גדול המקריב קטורת ביום הכיפורים. מקובל לראות בקטע זה כברייתא אף על פי שאין שום הקדמה לקטע המצוטט.
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת יומא, דף כג, א', פרק ד הלכה ה בגמרא שם.
↑  "הקטורת", עמ' 174-180 בספר "אחד היה אברהם", ירושלים, (תשנ"ט).
↑  משנה למלך הלכות כלי המקדש פרק ב הלכה ג
↑  שמחה בן שמואל, מחזור ויטרי, סימן עז
↑  פירוש רש"י על מסכת בבא קמא, דף פב' עמ' ב',ד"ה "גינת ורדים".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562862405171  GND: 4226643-9  LCCN: sh85032253
ישראל פוזננסקי

| --- | --- |

ישראל פוזננסקי
 לידה:  25 באוגוסט 1833 אלכסנדר לודז', רפובליקת פולין 
 פטירה:  28 באפריל 1900 (בגיל 66) לודז', האימפריה הרוסית 
 מדינה:  פולין, האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי החדש בלודז' 
 בן או בת זוג:  Leonia Poznańska 
 פרסים והוקרה:  מסדר סטניסלב הקדוש 
 
ישראל פוזננסקי (בפולנית: Izrael Poznański; ביידיש: ישראל פאזנאנסקי; 25 באוגוסט 1833 – 28 באפריל 1900) היה איש עסקים יהודי-פולני, איל טקסטיל ופילנתרופ שחי ופעל בלודז'.
נולד באלכסנדר לודז' לקלמן פוזננסקי, בנו של יצחק פוזננסקי מקובאל שבמחוז קויאוויה, ולמלכה לובינסקה. בשנת 1834, כשנה לאחר לידתו, עברה משפחתו ללודז'. שם האב רכש את הזכות לסחור בטקסטיל, בעיקר בכותנה ובפשתן. האב בנה את בית הדירות הראשון בן שתי הקומות בעיר העתיקה, ובסמוך אליו הקים חנות לממכר בדים ותבלינים.
בלודז' סיים ישראל את בית הספר היסודי ואת מה שנקרא חטיבת ביניים. בגיל 17, בשנת 1851, נישא לליאוניה הרץ, בתו של משה הרץ, סוחר עשיר מוורשה. בשטר הנישואין כונה ישראל בתואר "אמן מקצוע האריגה". לנדוניה הוא הביא עמו 500 רובל.
שנה לאחר מכן, בדצמבר 1852, קיבל ישראל פוזננסקי את ניהול העסק המשפחתי מאביו, והרחיב אותו בהדרגה במהלך חצי המאה הבאה. העסק המשפחתי עבר לשליטתו, והוא פיתח אותו לכדי תאגיד ענק שעסק בעיקר בכותנה על כל שלבי עיבודה עד לכדי מוצר מוגמר, ללא צורך במיקור חוץ. בכך השאיר פוזננסקי את מרבית הרווח בתוך התאגיד. בשנות ה-70 וב-80 של המאה ה-19 התרחב התאגיד במהירות רבה, והקנה לפוזננסקי את הכינוי "מלך הכותנה" ברחוב הפולני. לקראת סוף המאה היה התאגיד מושא לביקורת על ניצול עובדים והנהלתו דיכאה שביתות מאורגנות חוזרות ונשנות. בשל כך, שימש פוזננסקי כמודל לדמותו של מקס אשכנזי בספרו של הסופר היידי ישראל יהושע זינגר "האחים אשכנזי" הנחשב לספר מופת בשפה היידית ומציג את אנשי ההון באור לא מחמיא.
לפוזננסקי היו ארבעה בנים: איגנץ, הרמן, קרול ומאוריצי. ושתי בנות: אנה איידל'ה שנישאה ליעקב הרץ ויוהאנה נטליה שנישאה לזיגמונט לוינסקי.
המאוזוליאום של פוזננסקי בלודז'
פוזננסקי נפטר בסוף אפריל 1900 ונקבר בבית הקברות היהודי החדש בלודז'. אחוזת הקבר של ישראל ואלינורה הרץ פוזננסקי מתוארת לעיתים כאנדרטת הקבר היהודית הגדולה בעולם, המאוזוליאום והפסיפס המכסה את חלקה הפנימי של הכיפה שוקמו בשנת 1993. ארמון מגוריו המפואר (אנ') עומד במרכז לודז' והחל מ-1975 שוכן בו המוזיאון ההיסטורי של העיר והוא מכונה לעיתים "הלובר של לודז'"; ב-2015 הוכרז המבנה כמונומנט היסטורי.
חברת פוזננסקי המשיכה להתקיים לאחר פטירתו בהנהלת בני המשפחה עד שנת 1930, אז השתלט עליה בנק איטלקי מנושיה.
כריס קואומו

| --- | --- |

קואומו, 2015
 לידה:  9 באוגוסט 1970 (בן 54) ניו יורק, מדינת ניו יורק ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  בית הספר למשפט אוניברסיטת פורדהם  אוניברסיטת ייל  אקדמיית אלבני 
 תקופת הפעילות:  מ-2003 
 מעסיק:  פוקס ניוז, ABC,   CNN
 בת זוג:  כריסטינה גריבן
 מספר צאצאים:  3
 פרסים והוקרה:  פרס ג'רלד לואב (2005) 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  ChrisCCuomo
 טוויטר:  chriscuomo, ChrisCuomo
 
כריסטופר צ'ארלס קואומו (באנגלית: Christopher Charles Cuomo; נולד ב-9 באוגוסט 1970) הוא עיתונאי ומנחה טלוויזיה אמריקאי.
קואומו הוא בנו של מושל ניו יורק לשעבר מריו קואומו ואחיו של מושל ניו יורק לשעבר אנדרו קואומו.
ראשית חייו

כריסטופר נולד בקווינס שבניו יורק, כבן זקונים למשפחה בת חמישה ילדים ממוצא איטלקי. משפחת אביו, מריו קואומו, שכיהן כמושל ה-52 של ניו יורק במשך שלוש כהונות בין השנים 1983–1995, הגיעה מדרום איטליה, בעוד משפחתה של אימו הגיעה מהאי סיציליה.
קואומו התחנך בבית הספר רבב קונספסיון בקווינס ובאקדמיה אולבני, לאחר מכן למד באוניברסיטת ייל, ולאחר מכן באוניברסיטת פורדהאם, שם רכש תואר במשפטים.
קריירה

הקריירה המוקדמת של קואומו בתחום העיתונות כללה הופעות הקשורות לנושאים חברתיים ופוליטיים ברשת CNBC,‏ MSNBC וב-CNN. הוא היה כתב בפוקס ניוז שם סיקר מגוון רחב של אירועים תוך התמקדות בסוגיות חברתיות שנויות במחלוקת. הוא שימש גם כמנתח מדיניות פוליטית של פוקס ניוז.
מספטמבר 2006 עד דצמבר 2009 היה קואומו כתב החדשות הראשי של התוכנית "בוקר טוב אמריקה" ברשת ABC. הוא סיקר את המלחמה בטרור בפקיסטן, באפגניסטן ובעיראק (שם נפגעה מכוניתו על ידי מטען חבלה). בארצות הברית סיקר אירועים גדולים דוגמת הטבח בווירג'יניה טק.
בפברואר 2013 עבר קואומו לרשת CNN על מנת להנחות את תוכנית הבוקר בערוץ. במרץ 2018 הוכרז כי יעבור לפריים טיים וינחה את "Cuomo Prime Time".
בספטמבר 2018 החל לארח ברשת Sirius XM תוכנית רדיו יומית.
בנובמבר 2021 הושעה קואומו מעבודתו ב-CNN בעקבות פרסום של התובע הכללי של ניו יורק, כי הוא סייע לאחיו המושל בפרשת ההטרדות המיניות, וב-4 בדצמבר הוא פוטר סופית, ולאלתר.
ב-26 ביולי 2022, במהלך ראיון עם דן אברמס ב-NewsNation, הודיע קואומו שהוא ינחה תוכנית פריים טיים חדשה בערוץ Nexstar Media Group שבבעלותם מאוחר יותר באותה שנה.
טענת הטרדה מינית בעבר

ב-24 בספטמבר 2021 טענה מפיקה בכירה לשעבר ברשת "ABC", שקואומו הטריד אותה מינית במהלך מסיבה שקיימה הרשת בבר במנהטן בשנת 2005. שלי רוס (אנ'), שהייתה המפיקה הראשית של תוכנית החדשות "פריימטיים לייב" (אנ') שאותה הגיש קואומו, סיפרה שבמהלך המסיבה שהתקיימה אחרי שהיא כבר עזבה את תפקידה בתוכנית, קואומו חיבק אותה וחפן את אחוריה בנוכחות בעלה, באומרו: "אני יכול לעשות זאת כי את כבר לא הממונה עלי". לדברי רוס, כשעה אחרי האירוע, קואומו שלח לה דואר אלקטרוני, שבו הוא התנצל, ראשית כלפי בעלה, ואחר כך כלפיה, על המעשה. רוס כתבה את הדברים בטור בעיתון "הניו יורק טיימס".
הערות שוליים

↑  A. B. C. News, Chris Cuomo's Biography, ABC News (באנגלית)
↑  CNN Programs - Anchors/Reporters - Chris Cuomo, edition.cnn.com
↑  20/20 Co-Anchor Chris Cuomo -- I'm Moving to CNN!, TMZ (באנגלית)
↑  Grynbaum, Michael M. (2018-03-14). "CNN Moves Chris Cuomo to Prime Time (Published 2018)". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2021-03-02.
↑  Haring, Bruce (december 4, 2021. CNN Fires Anchor Chris Cuomo, “Effective Immediately”. Deadline Hollywood. Retrieved December 5, 2021
↑  Shelley Ross, Chris Cuomo Sexually Harassed Me. I Hope He’ll Use His Power to Make Change.. The New York Times, September 24, 2021
↑  Jon Blistein, TV Producer Says Chris Cuomo Sexually Harassed Her, Apologized to Her Husband First. Rolling Stone, September 24, 2021
↑  Alex Weprin, Former Top ABC Producer Alleges Chris Cuomo Sexually Harassed Her. The Hollywood Reporter, September 24, 2021
↑  Jill Goldsmith, Ted Johnson, Chris Cuomo Says Nothing About Sexual Harassment Allegations On CNN Tonight; Former News Producer Says Host Touched Her Inappropriately In 2005 – Update. Dedline Hollywood, September 24, 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: nr2003012723  VIAF: 27007031   WorldCat (עם VIAF): 27007031
ישועים בסין

היסטוריית מסדר הישועים בסין (באנגלית: Jesuit China missions) הם חלק מתולדות היחסים בין סין לעולם המערבי. קשרים בין אירופה לסין היו כבר מזמן בעת העתיקה. המאמצים המיסיונריים ועבודה אחרת של מסדר הישועים, בין המאה ה-16 וה -17 שיחקו תפקיד משמעותי בהמשך העברת הידע, המדע והתרבות בין סין למערב, והשפיעו על התרבות הנוצרית בחברה הסינית.
הניסיון הראשון של הישועים להגיע לסין נעשה בשנת 1552 על ידי פרנסיסקו חאווייר, הכומר המיסיונר חבר המייסד של אגודת הישועים. חאווייר מעולם לא הגיע ליבשת, ומת באי הסיני שאנגצ'ואן. שלושה עשורים לאחר מכן, בשנת 1582, הישועים שבו ויזמו את עבודת המיסיון בסין, בהובלת מספר דמויות ובהן מטאו ריצ'י האיטלקי, שהציגו את המדע המערבי, המתמטיקה, האסטרונומיה והאמנות החזותית בפני חצר הקיסר הסיני, והמשיכו בפעילות בין-תרבותי. הם ניהלו דיאלוג פילוסופי עם מלומדים סיניים, במיוחד עם נציגי הקונפוציאניזם. בזמן השפעתם נחשבו חברי המשלחת הישועית לחלק מהיועצים המוערכים והאמינים ביותר של הקיסר, כשהם ממלאים תפקידים יוקרתיים בממשל הקיסרי. סינים רבים, ביניהם מלומדים קונפוציאניים, אימצו את הנצרות והפכו לכמרים ולחברי מסדר הישועים.
על פי מחקריו של דייוויד א. מונגלו, משנת 1552 ועד 1800, השתתפו בסך הכל 920 ישועים במיסיון בסין, מתוכם 314 פורטוגזים, ו-130 צרפתים. [2] בשנת 1844 היו אולי בסין 240,000 קתולים רומיים, אך מספר זה צמח במהירות ובשנת 1901 הגיע המספר ל-720,490. [3] כמרים ישועיים רבים, ילידי המערב וגם הסינים, קבורים בבית הקברות בבייג'ינג.
ישועים בסין > הגעתם של הישועים

מגעים בין אירופה למזרח נמשכו כבר מאות שנים, במיוחד בין האפיפיורות לאימפריה המונגולית במאה ה-13. סוחרים רבים - המפורסם ביותר מרקו פולו - נסעו בין אירופה לסין. הנצרות לא הייתה חדשה בקרב המונגולים, מכיוון שרבים פגשו בנצרות בכנסיית המזרח מאז המאה ה-7. עם זאת, הפלת שושלת יואן המונגולית על ידי שושלת מינג בשנת 1368 הביאה ללחץ התבוללות חזק על הקהילות המוסלמיות, היהודיות והנוצריות של סין, והן נאלצו לצאת מסין. עד המאה ה-16, אין מידע מהימן על נוצרים שנותרו בסין.
זמן קצר לאחר כינון הקשר הימי האירופי הישיר עם סין (1513) והקמת מסדר הישועים (1540), לפחות חלק מהסינים התערבו במאמץ הישועי. כבר בשנת 1546 נרשמו שני נערים סינים למכללת סנט פול של הישועים בגואה, בירת הודו הפורטוגזית. אחד משני הסינים הנוצרים האלה, המכונה אנטוניו, ליווה את פרנסיסקו חאוויר, כשהחליט להתחיל בעבודה מיסיונרית בסין. עם זאת, חאווייר לא הצליח למצוא דרך להיכנס ליבשת סין, ומת בשנת 1552 באי שנגצ'ואן מול חופי גואנגדונג, המקום היחיד בסין בו הורשו האירופאים לשהות באותה תקופה, אך ורק לצורכי סחר עונתי.
שנים ספורות לאחר מותו של חאווייר, הורשו הפורטוגלים להקים את מקאו, יישוב חצי קבוע ביבשת שהיה קרוב לדלתת נהר הפנינה. מספר ישועים ביקרו במקום (כמו גם את בנמל הסיני הראשי באזור, גואנגז'ואו) מדי פעם, ובשנת 1563 הקים המסדר את התיישבותו הקבועה במושבה הפורטוגזית הקטנה. עם זאת, ישועי מקאו הראשונים לא למדו סינית, ועבודתם המיסיונרית הייתה יכולה להגיע רק למספר מצומצם ביותר של אנשים סינים במקאו שדיברו פורטוגזית.
מנהל אזורי חדש של המסדר, אלסנדרו וליניאנו, בביקורו במקאו בשנים 1578–1579, הבין כי הישועים לא יגיעו רחוק בסין בלי להתבסס על שפתה ותרבותה של המדינה. הוא הקים את מכללת סנט פול הישועית (מקאו) וביקש מהממונים במסדר בגואה לשלוח למקאו אדם מוכשר כראוי כדי להתחיל את לימודי הסינים. לכן בשנת 1579 נשלח למקאו האיטלקי מישל רוגיירי (1543–1607), ובשנת 1582 הצטרף אליו משימתו איטלקי אחר, מתאו ריצ'י (1552–1610).
ישועים בסין > מדיניותו של ריצ'י

גם ריצ'י וגם רוגיירי היו נחושים בדעתם להסתגל לתכונותיהם הדתיות של הסינים: רוגיירי פנה לאנשים הפשוטים, בהם שלטו גורמים בודהיסטים וטאויסטיים, וריצ'י פנה למעמדות המשכילים, שבהם שלט הקונפוציאניזם. ריצ'י, שהגיע בגיל 30 ובילה את שארית חייו בסין, כתב למסדרי הישועים באירופה וקרא לגיוס כמרים שלא רק יהיו "טובים", אלא גם "אנשי כישרון, מכיוון שאנחנו מתעסקים כאן עם עם אינטליגנטי ומלומד כאחד." הספרדי דייגו דה פנטוג'ה והסבאטינו דה אוריס האיטלקי היו שניים מאותם אנשים המוכשרים שהצטרפו לריצ'י במיזם שלו.
כמו שריצ'י בילה את חייו בסין, האחרים שבאו אחריו עשו את אותו דבר. רמת מחויבות זו נדרשה מסיבות לוגיסטיות: נסיעות מאירופה לסין ארכו חודשים רבים, ולעיתים שנים. למידת השפה והתרבות של המדינה לקחה זמן רב עוד יותר. כאשר ישועי מסין אכן חזר לאירופה, הוא עשה זאת בדרך כלל כנציג ("המפקח") של המיסיון בסין, שהופקד על גיוס כמרים ישועיים נוספים שיגיעו לסין. כמו כן ביקשו להבטיח תמיכה מתמשכת במיסיון מהרשויות המרכזיות של הכנסייה, ויצירת פרסום חיובי למיסיון ולמדיניותו, על ידי פרסום ספרות מדעית ופופולרית על סין והישועים. באחת הפעמים כמעט הוסב קיסר צ'ונגז'ן לנצרות ושבר את כל פסלי אליליו.
ישועים בסין > שינוי דינמי

נפילת שושלת מינג (1644) וכיבוש סין על ידי משטר מנצ'ו צ'ינג הביאו כמה שנים קשות לישועים בסין. בעוד שאבות הישועיים הצליחו להרשים את קיסרי מנצ'ו עם תצוגה של מדע מערבי או חיזיון כנסייתי ולהזמינם בנימוס להצטרף אליהם, אחרים סבלו ממאסר כמו לודוביקו בוגליו וגבריאל דה מגאלאס בסצ'ואן בשנת 1647 או אלברו סמדו בקנטון בשנת 1649. מאוחר יותר היה יוהאן גרובר בבייג'ינג בין 1656 ו-1661.
במהלך כמה שנות המלחמה בין צ'ינג לבין נאמני מינג בדרום סין, לא היה זה נדיר שחלק מהישועים מצאו עצמם בצדדים שונים של קווי החזית: בעוד שאדם שלאל היה מלווה חשוב של קיסר צ'ינג שונצ'י בבייג'ינג. הכומר מיכאל בוים נסע מהג'ונגלים של דרום מערב סין לרומא, כשהוא נושא את תחינת העזרה של הקיסר הדרומי האחרון של מינג ג'ו יוּלַנג (קיסר יונגלי), וחזר עם תגובת האפיפיור שהבטיח תפילה, לאחר שתנתן קצת עזרה צבאית ממקאו.
ישועים בסין > ישועים צרפתים

בשנת 1685 שלח מלך צרפת לואי ה-14 משלחת של חמישה "מתמטיקאים" ישועיים לסין בניסיון לשבור את השלטון הפורטוגלי: ז'אן דה פונטאני (1643–1710), יואכים בובט (1656–1730), ז'אן-פרן (1654–1707), לואי לה קונטה (1655–1728) וקלוד דה וויסדלו (1656–1737). הישועים הצרפתים מילאו תפקיד מכריע בהפצת מידע מדויק על סין באירופה.
מסע של נוצרים סינים לאירופה

ראו גם: רבן בר צומה
לפני הישועים היו כבר עולי רגל סינים שעשו את המסע מערבה, כששתי דוגמאות הבולטות הן רבן בר צומה ובן זוגו הצעיר שהפך לפטריארך יבללה השלישי, במאה ה-13.
אמנם לא רבים הישועים מהמאה ה-17, שחזרו מסין לאירופה, אך לא היה נדיר שמי שעשה זאת היה מלווה בצעירים נוצרים סינים. אחד ההנוסעים הסינים המוקדמים באירופה היה אנדראס ז'נג אשר נשלח לרומא על ידי החצר של יונג-לי יחד עם מיכאל בוים ב־1650. ג'נג ובוים שהו בוונציה ורומא בשנים 55–1652. ג'נג עבד עם בוים על שעתוק ותרגום אנדרטת נסטוריאן מסין מהמאה ה-8, וחזר לאסיה עם בוים, אותו קבר כאשר מת בסמוך לגבול וייטנאם-סין. כמה שנים אחר כך, נוסע סיני אחר שכונה בשם Matthaeus Sina בלטינית עבד גם הוא על אותה כתובת נסטוריאנית. תוצאת עבודתם פורסמה על ידי אתנאסיוס קירצ'ר בשנת 1667 ב-China Illustrata, והיה הטקסט הסיני המשמעותי הראשון שפורסם אי פעם באירופה.
ידוע יותר הוא המסע האירופי של שן פו-צונג בשנים 1684–1685, שהוצג בפני המלך לואי ה-14 בספטמבר 1684, ונפגש גם עם המלך ג'יימס השני, והפך למפגש הראשון שתועדה של אדם סיני בביקור בבריטניה. המלך היה כל כך מרוצה מהביקור הזה, עד כי תלה את דיוקנו בחדר השינה שלו. מאוחר יותר, ישועי סיני אחר ארקדיו הואנג יבקר גם בצרפת, ויהיה חלוץ מוקדם בהוראת השפה הסינית בצרפת, בשנת 1715.