stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שדר (עץ)
שימושים

שדרים הם עצים רב תכליתיים. העלים, העצה, הענפים, והשורשים משמשים להכנת כלי נגינה, חומרים רפואיים, חומרי סיכה ועוד כהנה וכהנה.
עצי שדר משמשים בין השאר להפקת סבון ושמפו. את הממתיק המלאכותי "קסיליטול" ניתן להפיק באמצעותו גם כן. בארצות שונות לשד השדר משמש להכנת משקאות. ניתן גם להכין באמצעותו משקה קוואס. משתמשים בעצי שדר כעצי הסקה בשל ערכם הקלורי הרב ביחס ליחידת משקל. הילידים באמריקה הצפונית היו נוהגים להכין סירות, קערות או אוהלי טיפי מקליפת שדר הנייר בשל משקלה הקל, גמישותה, והקלות שבה ניתן להסירה מעצים שנפלו. שדר ננסי הוא שיח נמוך הנפוץ ביערות סיביר, שעושים שימוש בקליפתו. שדר צהוב גדל בצפון אמריקה ומשמש לריצוף.
בתרבויות צפוניות שונות נהוג להפיק מיץ לִבְנֶה מתקתק מלשד העץ באמצעות חור הנקדח בגזע העץ.
באוטובוס הדו-קומתי איסט לנקס מילניום ויקינג רצפת המפלס התחתון עשויה מלוח עץ תעשייתי מעץ לבוד ועץ המכילה גם "שדר" פיני.
בתעשיית המוזיקה מקובל להשתמש בעץ שדר (לבנה) לבניית גוף (זיווד או קופסת) הרמקול.
הערות שוליים

↑  ויקינג מבוסס שלדה Volvo B7TL - מפרט web.archive.org/web/20040905022007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282687305171  BnF: cb12288358h (data)  GND: 4136469-7  LCCN: sh85014281  NARA: 10665387  NKC: ph203157 
קליפת "שדר הנייר"
צינכונה

| צינכונה |
| --- | --- |
 Cinchona pubescens – פרחים
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: גנציינאים
משפחה:: פואתיים
סוג:: צינכונה
שם מדעי
 Cinchona ‏לינאוס, 1753

צִינְכּוֹנָה (שם מדעי: Cinchona) או גם קינכונה או סינכונה הוא סוג של צמחים בעלי פרחים במשפחת הפואתיים הכולל לפחות 23 מינים של עצים ושיחים. כולם מקומיים ליערות האנדים הטרופיים (אנ') של מערב אמריקה הדרומית. על פי הדיווחים, כמה מינים התאזרחו גם באמריקה המרכזית, בג'מייקה, בפולינזיה הצרפתית, בסולאווסי, בסנט הלנה בדרום האוקיינוס האטלנטי ובסאו טומה ופרינסיפה מול חופי אפריקה הטרופית, ואחרים טופחו בהודו ובג'אווה, שם נוצרו מהם כלאיים.
הצינכונה הייתה מבוקשת היסטורית בשל ערכה הרפואי, שכן מהקליפה של כמה מינים אפשר להפיק כינין ואלקלואידים אחרים. אלו היו הטיפולים היעילים היחידים נגד מלריה בתקופת שיא הקולוניאליזם האירופי, מה שהפך אותם לבעלי חשיבות כלכלית ופוליטית רבה. עצים בסוג ידועים גם כ"עצי הקדחת" (fever trees) בגלל תכונותיהם נגד מלריה.
הסינתזה המלאכותית של כינין ב-1944, גידול בצורות עמידות לכינין של מלריה והופעת טיפולים חלופיים הביאו בסופו של דבר לסיומו של עניין כלכלי רחב היקף בגידול צינכונה. אלקלואידים של צינכונה מראים הבטחה בטיפול במלריה של הטפיל Plasmodium falciparum, שפיתחה עמידות לתרופות סינתטיות. צמחי הצינכונה ממשיכים להיות נערצים בשל מורשתם ההיסטורית; העץ הלאומי של פרו הוא של הסוג צינכונה.
אטימולוגיה ושמות עממיים

את השם לסוג נתן קארולוס ליניאוס ב-1742, בהתבסס על טענה שהצמח ריפא את אשתו של רוזן צ'ינצ'ון (אנ'), משנה למלך ספרד בלימה, בשנות ה-30 של המאה ה-17, אם כי אמיתות הסיפור הזה שנויה במחלוקת. לינאוס השתמש באיות האיטלקי Cinchona (סינכונה), אך השם Chinchón (מבוטא [tʃinˈtʃon] בספרדית) הוביל לכך שקלמנטס מרקהם ואחרים הציעו תיקון האיות לצ'ינצ'ונה, ויש המעדיפים את ההגייה /tʃɪnˈtʃoʊnə/ עבור השם העממי של הצמח. שימושי הרפואה המסורתית מאמריקה הידועים כ"קליפת הישועים (אנ')" ו"אבקת הישועים" מקורם בצינכונה.
תיאור

צמחי הצינכונה שייכים למשפחת הפואתיים, והם שיחים גדולים או עצים קטנים בעלי עלווה ירוקה-עד, בגובה של 5 עד 15 מטרים. העלים נגדיים, מעוגלים עד אזמליים ואורכם 10–40 סנטימטרים. הפרחים לבנים, ורודים או אדומים, ומיוצרים במכבדים. הפרי הוא הלקט קטן המכיל זרעים רבים. מאפיין מייחד של הסוג הוא שלפרחים יש אונות כותרת שעירות מעט. השבט Cinchoneae כולל את הסוגים Cinchona‏, Cinchonopsis‏, Jossia‏, Ladenbergia‏, Remijia‏, Stilpnophyllum ו-Ciliosemina. באמריקה הדרומית, לאוכלוסיות טבעיות של המינים של ה-Cinchona יש תפוצה גאוגרפית שונה. במהלך המאה ה-19, הכנסת כמה מינים לגידול באותם אזורים דומים של הודו וג'אווה, על ידי חברת הודו המזרחית הבריטית וחברת הודו המזרחית ההולנדית, בהתאמה, הובילה להיווצרותם של כלאיים.
קארולוס ליניאוס תיאר את הסוג בהתבסס על המין Cinchona officinalis, המצוי רק באזור קטן של אקוודור והוא בעל משמעות רפואית מועטה. כמעט 300 מינים תוארו מאוחר יותר ושויכו לסוג, אך עדכון של הסוג ב-1998 זיהה רק 23 מינים שונים.
תיאור > התייחסויות ראשוניות

תכונות הורדת החום של קליפות עץ מעצים הידועים כיום כסוג Cinchona שימשו תרבויות דרום אמריקאיות רבות לפני המפגש עם האירופאים, אך מלריה היא מחלה מהעולם הישן שהוכנסה לאמריקה על ידי האירופים רק לאחר 1492. מקורות וטענות לשימוש בקליפות ואבקות להורדת חום באירופה, במיוחד אלה המשמשים נגד מלריה, היו שנויים במחלוקת אפילו במאה ה-17. הישועים מילאו תפקיד מפתח בהעברת תרופות מהעולם החדש.
הסיפור המסורתי המחבר בין צינכונה לטיפול במלריה תועד לראשונה על ידי הרופא האיטלקי סבסטיאנו באדו (Sebastiano Bado) בשנת 1663. הוא מספר על אשתו של רוזן צ'ינצ'ון (אנ'), ומשנה למלך של פרו, שחלתה בלימה בקדחת שלישונית. מושל ספרדי ייעץ להשתמש בתרופה מסורתית, שהביאה לריפוי מופלא ומהיר. הרוזנת אז הזמינה כביכול כמות גדולה של הקליפה ולקחה אותה חזרה לאירופה. באדו טען שקיבל את המידע הזה מאיטלקי בשם אנטוניוס בולוס (Antonius Bollus) שהיה סוחר בפרו. קלמנטס מרקהם זיהה את הרוזנת בתור אנה דה אוסוריו (Ana de Osorio), אבל האגיס (Haggis) הוכיח שזה אינו נכון. אנה דה אוסוריו התחתנה עם רוזן צ'ינצ'ון באוגוסט 1621 ומתה ב-1625, מספר שנים לפני שהרוזן מונה למשנה למלך של פרו בשנת 1628. הייתה זו אשתו השנייה, פרנסיסקה הנריקס דה ריברה (Francisca Henriques de Ribera), שליוותה אותו לפרו. האגיס בדק עוד את יומניו של הרוזן ולא מצא שום אזכור לרוזנת הסובלת מחום, למרות שלרוזן עצמו היו התקפי מלריה רבים. בגלל אי-התאמות אלו ועוד רבים אחרים, הסיפור של באדו נדחה בדרך כלל כמעט יותר מאשר אגדה.
קליפת קינה (Quina) הוזכרה על ידי האב אנטוניו דה לה קלנצ'ה בשנת 1638 כמגיעה מהעיר לוחה (אנ') באקוודור של ימינו. הוא ציין ששתייה של מים שערבבו בהם אבקת קליפת עץ במשקל של כשני מטבעות ריפאה חום ו"טרטיאנים" (קדחת שלישונית, כלומר מלריה). האב הישועי ברנבה קובו (אנ') (1582–1657) כתב גם הוא על "עץ הקדחת" בשנת 1653. האגדה זכתה לפופולריות בספרות האנגלית על ידי מרקהם, ובשנת 1874 הוא גם פרסם "תחינה לאיות נכון של הסוג צ'ינצ'ונה". הרופא והבוטנאי הספרדי ניקולס מונרדס (אנ') כתב על אבקת קליפת עץ מהעולם החדש ששימשה בספרד בשנת 1574, ורופא אחר, חואן פראגוסו (Juan Fragoso), כתב על אבקת קליפה מעץ לא ידוע בשנת 1600 ששימשה לטיפול בחוליים שונים. שניהם מזהים את המקורות כעצים שאינם נושאים פרי ובעלי עלים בצורת לב; הוצע שהם התכוונו למיני Cinchona.
השם "קינה-קינה" (quina-quina) או "קינקינה" (quinquina) הוצע כשם ישן לצינכונה המשמש באירופה ומבוסס על השם הילידי בו השתמשו בני הקצ'ואה. מקורות איטלקיים אייתו את קינה כ"סינה" שהיווה מקור לבלבול עם הסוג Smilax (אנ') מסין. האגיס טען שהקליפה של קינה וקליפת הישועים מתייחסת למעשה ל-Myroxylon peruiferum, או לבלזם פרואני, ושזה היה פריט בעל חשיבות בסחר הספרדי בשנות ה-1500. עם הזמן, ייתכן שקליפת העץ של ה-Myroxylon הוחלפה עם הקליפה הדומה למראה של מה שאנו מכירים כיום כצינכונה. בהדרגה הפך המחליף למוצר העיקרי שהיה המרכיב הטיפולי המרכזי בשימוש בטיפול במלריה. הקליפה נכללה בתור Cortex Peruanus בפרמקופיאה של לונדון בשנת 1677.
תיאור > משמעות כלכלית

"עץ הקדחת" תואר לבסוף בקפידה על ידי האסטרונום שארל מארי דה לה קונדמין (אנ'), שביקר בקיטו בשנת 1735 במסע למדוד את קשת המרידיאן (אנ'). עם זאת, המין שתיאר, Cinchona officinalis, התגלה כבעל ערך טיפולי מועט. הצמחים החיים הראשונים שנראו באירופה היו צמחי C. Calisaya שגודלו בז'רדן דה פלאנט מזרעים שנאספו על ידי יו אלגרנון ודל (אנ') מבוליביה ב-1846. חוסה סלסטינו מוטיס (אנ'), הרופא של המשנה למלך של גרנדה החדשה, פדרו מסיה דה לה סרדה (Pedro Messia de la Cerda), אסף מידע על צינכונה בקולומביה משנת 1760 והכין כתב יד, "El Arcano de la Quina" ("מסתורי הקינה", 1793), עם איורים. הוא הציע להכין משלחת ספרדית לחיפוש צמחים בעלי ערך מסחרי, שאושרה ב-1783 והמשיכה לאחר מותו ב-1808 על ידי אחיינו סינפורוסו מוטיס (Sinforoso Mutis). ככל שהביקוש לקליפה גדל, העצים ביערות החלו להיהרס. מתחילת המאה ה-19 החלו פרו והמדינות הסובבות אותה להוציא מחוץ לחוק את יצוא זרעי ושתילי צינכונה, כדי לשמור על המונופול שלהם על קליפת הצינכונה.
המעצמות האירופיות הקולוניאליות שקלו בסופו של דבר לגדל את הצמח בחלקים אחרים של האזורים הטרופיים. המשלחת הצרפתית של 1743, שדה לה קונדמין היה חבר בה, איבדה את צמחי הצינכונה שלו כשגל הוריד אותם מספינתם. ההולנדים שלחו את יוסטוס האסקרל (אנ'), שהביא צמחים שגודלו בג'אווה משנת 1854. החוקר האנגלי קלמנטס מרקהם הלך לאסוף צמחים שנשתלו בסרי לנקה ובנילגירי שבדרום הודו ב-1860. המינים העיקריים שהובאו היו Cinchona succirubra (אנ'), המכונה "קליפה אדומה" (כיום C. Pubescens), מכיוון שהמוהל שלו הפך לאדום במגע עם אוויר, ו-Cinchona calisaya (אנ'). האלקלואידים כינין וצינכונין הופקו על ידי פייר ז'וזף פלטייה (אנ') וז'וזף בינאמה קבנטו (אנ') בשנת 1820. שני אלקלואידים מרכזיים נוספים, כינידין וצינכונידין, זוהו מאוחר יותר, ונוצר ענף מדעי חדש, הכינולוגיה, העוסק בבחינה של הרכיבים. התפוקות של כינין מהעצים המתורבתים היו נמוכות, ונדרש זמן לפתח שיטות בנות קיימא להפקת מיצוי מקליפות העצים.
בינתיים, אספו צ'ארלס לדג'ר (אנ') ועוזרו, היליד מנואל, מין אחר מבוליביה. מנואל נתפס והוכה על ידי פקידים בוליביאנים, מה שהוביל למותו, אך לדג'ר השיג זרעים באיכות גבוהה. זרעים אלו הוצעו לבריטים, שלא היו מעוניינים, והובילו לכך שהשאר נמכרו להולנדים. ההולנדים ראו את ערכם והכפילו את המלאי. המין שנקרא מאוחר יותר Cinchona ledgeriana הניב 8 עד 13 אחוז כינין מקליפה מהעץ שגדל באינדונזיה ההולנדית, אשר למעשה התחרה על הייצור ההודי הבריטי. רק מאוחר יותר ראו האנגלים את הערך וביקשו להשיג את זרעי של C. Ledgeriana מההולנדים.
פרנצ'סקו טורטי (אנ') השתמש בתגובה של קדחת לטיפול בצינכונה כמערכת של סיווג סוגי קדחת או כאמצעי לאבחון. השימוש בצינכונה בטיפול יעיל במלריה הביא להפסקת הטיפול המסורתי על ידי הקזת דם, והתאוריה רבת השנים של קלאודיוס גלנוס על ארבע הליחות. על חלקו בהשגה ובסיוע להקמת של מטעי הצינכונה בהודו הבריטית, זכה קלמנטס מרקהם לתואר אבירות. על תפקידו בהבאת הצינכונה לאינדונזיה, זכה האסקרל לתואר אבירות במסדר האריה ההולנדי.
אקולוגיה

מיני צינכונה משמשים כצמחי מזון לזחלים של חלק ממיני הפרפראים, כולל הפרפר Moduza procris (אנ') והעשים Ectropis crepuscularia (אנ')‏, Endoclita damor (אנ')‏, Endoclita purpurescens (אנ') ו-Endoclita sericeus (אנ').
Cinchona pubescens גדל ללא בקרה באיים מסוימים, כמו איי גלאפגוס, שם הוא מהווה סיכון לתחרות בכמה מיני צמחים מקומיים.
תרופה מסורתית

לא ברור אם נעשה שימוש בקליפת צינכונה בתרופות מסורתיות כלשהן בתוך קבוצות ילידי האנדים כאשר האירופים הבחינו בה לראשונה. מאז התיעוד הרפואי המאושר הראשון שלו בתחילת המאה השבע-עשרה, הוא שימש כטיפול במלריה. שימוש זה זכה לפופולריות באירופה על ידי המתיישבים הספרדים של אמריקה הדרומית. הקליפה מכילה אלקלואידים, כולל כינין וכינידין (Quinidine). צינכונה היא המקור המעשי היחיד מבחינה כלכלית לכינין, תרופה שעדיין מומלצת בטיפול במלריה של הטפיל Plasmodium falciparum.
תרופה מסורתית > אירופה

הבוטנאי האיטלקי פייטרו קסטלי (אנ') כתב פמפלט, הראוי לציון בהיותו הפרסום האיטלקי הראשון שהזכיר את הצינכונה. עד שנות ה-30 של המאה ה-17 (או שנות ה-40, תלוי בהתייחסות), הקליפה יוצאה לאירופה. בסוף שנות ה-40 של המאה ה-17 צוינה שיטת השימוש בקליפה ב-Schedula Romana (אנ'). החברה המלכותית של לונדון פרסמה בשנתה הראשונה (1666) "דו"ח על ספרו של ד"ר סידנהאם, שכותרתו, Methodus curandi febres..." (בלטינית: "שיטה לטיפול בחום").
צ'ארלס השני, מלך אנגליה פנה לרוברט טלבור (Robert Talbor), שהתפרסם בזכות התרופה המופלאה שלו למלריה. מכיוון שבאותה תקופה הייתה הקליפה שרויה במחלוקת דתית, נתן טלבור למלך את מִרְתָּח הקליפה המרה בסודיות רבה. הטיפול העניק למלך הקלה מלאה מקדחת המלריה. בתמורה, הוצעה לטלבור חברות בקולג' המלכותי לרופאים היוקרתי.
בשנת 1679 קרא לואי הארבעה עשר, מלך צרפת לטלבור, מכיוון שבנו סבל מקדחת של מלריה. לאחר טיפול מוצלח, זכה טלבור לתגמול מהמלך בסך 3,000 כתרי זהב וקצבה לכל החיים עבור מרשם זה. טלבור התבקש לשמור את האפיזודה כולה בסוד. לאחר מותו של טלבור, פרסם המלך הצרפתי את הנוסחה הזו: שבעה גרם של עלי ורדים, שתי אונקיות של מיץ לימון ומרתח חזק של קליפת הצינכונה המוגשת עם יין. נעשה שימוש ביין מכיוון שחלק מהאלקלואידים של קליפת הצינכונה אינם מסיסים במים, אך הם מסיסים באתנול שביין. בשנת 1681 הביא ד"ר פרננדו מנדס מאנגליה לפורטוגל את האגוה דה אינגלטרה (אנ') ("מים אנגליים"), שבדומה למה שאירע לטלבור, "קיבל מתנה נאה מ(פדרו השני, מלך פורטוגל) בתנאי שיגלה לו את סוד הרכבם וימנע אותו מהציבור".
ב-1738 השתתף האסטרונום הצרפתי שארל מארי דה לה קונדמין (אנ') יחד עם פייר גודן (Pierre Godin) ולואי בוז'ה (Louis Bouger) במשלחת צרפתית (אנ'), שנשלחה לאקוודור כדי לקבוע את אורך המעלה של 1/4 קשת המרידיאן (אנ') באזור קו המשווה. כשחזרה המשלחת פרסם קונדמין באמצעות האקדמיה הצרפתית למדעים את המאמר "Sur l'arbre du quinquina" (על עץ הקינקינה), שבו הוא זיהה שלושה מינים נפרדים.
תרופה מסורתית > הומאופתיה

ההומאופתיה באה לעולם כתוצאה מבדיקת קליפת הצינכונה. מייסד ההומאופתיה, סמואל האנמן, שם לב כשתרגם את ה-"Materia medica (אנ')" של ויליאם קאלן, שקאלן כתב כי ידוע שקליפה פרואנית מרפאת קדחת חוזרת. האנמן לקח מדי יום מנה גדולה, ולא הומאופתית, של קליפה פרואנית. לאחר שבועיים, הוא אמר שהוא חש בתסמינים דמויי מלריה. הרעיון הזה של "כמו מרפא כמו" היה נקודת המוצא של כתביו על הומאופתיה. התסמינים של האנמן הוצעו על ידי חוקרים, הומאופתים וספקנים כאחד, כאינדיקטור לרגישות היתר שלו לכינין.
כימיה > אלקלואידים

קליפת העצים בסוג זה היא המקור למגוון אלקלואידים, שהמוכר שבהם הוא כינין, חומר מוריד חום שימושי במיוחד בטיפול במלריה במשך זמן מה נעשה שימוש במיצוי תערובת של אלקלואידים מקליפת הצינכונה, הידועה בהודו בשם מוריד חום צינכונה. תערובת האלקלואידים או צורתה הגופרת מעורבת באלכוהול הייתה עם זאת מרה מאוד וגרמה לבחילה, בין שאר תופעות הלוואי.
אלקלואידים של Cinchona כוללים:
צינכונין וצינכונידין (סטראואיזומרים עם R1 = ויניל, R2 = מימן)
כינין וכינידין (סטראואיזומרים עם R1 = ויניל, R2 = מתוקסי)
דיהידרוכינין ודיהידרוכינידין (סטראואיזומרים עם R1 = אתיל (אנ'), R2 = מתוקסי)
כימיה > כימיקלים אחרים

לצד האלקלואידים, קליפות צינכונה רבות מכילות חומצה צינכוטנית (אנ'), טאנין ייחודי, אשר על ידי חמצון מהיר מניב פלובפן (אנ') בצבע כהה הנקרא צינכוני אדום, חומצה צינכונו-פולווית, או צינכונה אדום.
ב-1934, מאמצים להפוך את תרופות המלריה לזולות ויעילות לשימוש במדינות שונות, הובילו לפיתוח תקן בשם "טוטאקינה" (Totaquina) שהוצע על ידי ועדת המלריה של חבר הלאומים. טוטאקינה חייב מינימום של 70% אלקלואידים מתגבשים, מתוכם לפחות 15% היו כינין עם לא יותר מ-20% אלקלואידים אמורפיים.
מינים

ישנם לפחות 24 מינים של צינכונה המוכרים על ידי בוטנאים. יש כנראה כמה מינים ללא שם וצורות ביניים רבות שנוצרו עקב נטייתם של הצמחים לרביית כלאיים.
Cinchona anderssonii Maldonado
Cinchona antioquiae L.Andersson
Cinchona asperifolia Wedd.
Cinchona barbacoensis H.Karst.
Cinchona calisaya Wedd.
Cinchona capuli L.Andersson
Cinchona fruticosa L.Andersson
Cinchona glandulifera Ruiz & Pav.
Cinchona hirsuta Ruiz & Pav.
Cinchona krauseana L.Andersson
Cinchona lancifolia Mutis
Cinchona lucumifolia Pav. ex Lindl.
Cinchona macrocalyx Pav. ex DC.
Cinchona micrantha Ruiz & Pav.
Cinchona mutisii Lamb.
Cinchona nitida Ruiz & Pav.
Cinchona officinalis L.
Cinchona parabolica Pav. in J.E.Howard
Cinchona pitayensis (Wedd.) Wedd.
Cinchona pubescens Vahl
Cinchona pyrifolia L.Andersson
Cinchona rugosa Pav. in J.E.Howard
Cinchona scrobiculata Humb. & Bonpl.
Cinchona villosa Pav. ex Lindl.
ביאורים

↑  quinology, המדע העוסק בגידול, בכימיה ובשימוש הרפואי של מיני הצינכונה
↑  תמצית סם או צמחי מרפא שמופקת באמצעות הרתחה
ראם הצבי

| ראם הצבי |
| --- | --- |
 ראם צבי
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: פריים
תת־משפחה:: ראמים
סוג:: ראם
מין:: ראם הצבי
שם מדעי
 Oryx gazella ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


ראם הצבי (שם מדעי: Oryx gazella) המכונה גם בשם גֵמסבוק (Gemsbok) או חמסבוק, הוא מין של אנטילופה גדולה בתת-משפחת הראמים החי בדרומה של אפריקה, והמין הגדול ביותר במשפחת הראמים. קיים מין נוסף קטן יותר בשם ראם ביסה, הדומה מאוד לראם הצבי ובעבר אף היה נחשב כתת-מין שלו.

שמו המדעי נגזר כדלהלן: "Oryx" = ראם, " gazella" = צבי; צירוף של שניהם פירושו "ראם צבי" ומתייחס לכך שלראם זה יש פס שחור עבה במותניים כפי שיש לצבאים.
תיאור

ראם הצבי הוא הגדול והחזק בין הראמים: כתפיו וצווארו שריריים, גובהו בכתפיים 1.2 מטר, אורך ראשו וגופו 198–240 ס"מ, ואורך זנבו 45–90 ס"מ. משקלם של הזכרים 220–240 ק"ג, ושל הנקבות 100–210 ק"ג. פרוותו בצבע חום אפרפר, בטנו רגליו וחלקו האחורי לבנים, ופס שחור עבה עובר מעל בטנו ומתפשט מעט לחלק העליון של רגליו בדומה לצבי. רעמה קצרה שחורה מתחילה בראש ומסתימת באמצע הגוף, פס שחור דק מתחיל בעורף, מתרחב בחלקו האחורי ומסתיים בסוף הזנב; זנבו ארוך ושעיר כזנב הסוס ובעל צבע שחור, ולעיתים פס שחור דק מתוח לאורך הצוואר ומתחבר עם הכתם השחור שברגליים. אוזניו קטנות יחסית ומתעגלות בקצוות, ראשו לבן עם כתם שחור בקודקוד, ורגליו ארוכות וחזקות. לראם זה יש פס שחור עבה היורד מהעין לסנטר, כתם שחור גדול במרכז האף המחובר בפס שחור דק לכתם בקודקוד, ומחובר לפס השחור שיורד מהעין. הזכרים גדולים יותר מהנקבות ולעיתים פרוותם כהה יותר.
תיאור > קרניים

הן לזכרים והן לנקבות קרניים המגיעות לאורך של 85 סנטימטרים (33 אינץ'), אם כי לזכרים קרניים ישרות עבות וקצרות יותר, ולנקבות קרניים ארוכות דקות ומתעגלות מעט לאחורה; הזכרים משתמשים בקרניהם בעיקר כדי להגן על הטריטוריה, והנקבות משתמשות בקרניהן כדי להגן על עצמן ועל צאצאיהן. ראם הצבי ניצוד בעיקר בגלל קרניו המרשימות, והיות ולנקבות קרניים ארוכות יותר, הן מועדות יותר לציד. בשבטים המקומיים משתמשים בקרניו כחוד לחנית, ולדברי מספר רשויות שימור ניתן להכין מקרניו שופר או חצוצרה; באנגליה של ימי הביניים קרניו היו נמכרות כקרני החד-קרן.
תיאור > ראם ביסה

ראם ביסה (הקרוי גם ראם מזרח אפריקני) דומה מאוד לראם הצבי, אולם נבדל ממנו במגוון תכונות: הוא קטן יותר, רזה יותר, פחות מוצק, עם פרווה בהירה יותר, הפס שחור שעל בטנו דק יותר, רגליו לבנות (כולל החלק העליון) למעט זוג כתמים שחורים, והוא חסר כתם שחור בחלקו האחורי; האוזניים שלו ארוכות יותר, והכתמים השחורים שעל פניו אינם מתחברים. תפוצתו במזרח אפריקה.
תפוצה ובית גידול

בתמונות אלה ניתן לראות את ההבדלים בין  (למעלה) לראם ביסה (למטה).
תפוצתו הטבעית של ראם הצבי היא בדרום-מערב אפריקה, במדינות נמיביה, דרום אפריקה, בוצואנה וזימבבואה. ייתכן כי בעבר היה נפוץ גם באנגולה ומאוחר יותר נכחד משם. ב-1969 הוחלט לייבא ראמים לארצות הברית למטרות שונות ובהן ציד, וכתשעים ושלושה פרטים שוחררו לטבע בין השנים 1969–1977. בהיעדר טורפים טבעיים האוכלוסייה גדלה במהירות וכיום יש בטבע בארצות הברית כ-3,000 פרטים. ראם הצבי הוא בעל חיים חזק המסתגל לאזורים קשים ביותר, בשל העובדה שהוא מסוגל לחיות ימים רבים ללא מים. בית גידולו כולל אזורים צחיחים ביותר כמו מדבר נמיב או דיונות חול. הראמים נמצאים גם בסוואנות, שטחי מרעה ויערות דלילים.
מאפיינים ותזונה

ראם הצבי חי בעדרים של 10–40 פרטים, המורכבים מזכר דומיננטי אחד ומספר זכרים ונקבות. כאשר יש מזון בשפע ניתן להיתקל גם בעדרים המונים למעלה ממאה פרטים. למרות שהם אינם תלויים במים, בשעות החמות של היום הם ינוחו באזורים מוצלים, ויגבילו את פעילותם לשעות הבוקר המוקדמות, שעות הערב המאוחרות, ולפעמים גם בלילות הקרירים. בגיל חמש או שש, הזכרים יקימו לעצמם שטחים בגודל של 25 קמ"ר עליהם יגנו בקנאות, ועשויים להישמר על ידם במשך שלוש שנים. במהלך עונת הרבייה הזכרים יתנו רק לנקבות וצעירים להיכנס. הקרבות בין הזכרים לעיתים קטלניים ועלולים להסתיים בפציעות חמורות. ההיריון נמשך כ-264 ימים לאחריהם נולד עגל אחד ולעיתים קרובות שניים, השוקל 9–15 ק"ג. העגל שוהה בשבועות הראשונים במקום מסתור, ואמו מגיעה מספר פעמים במהלך היום כדי להניקו; לעיתים העגל יצא בלילה עם אמו כדי להחליף מקום מסתור. לאחר 3–6 שבועות העגל מצטרף לעדר, ובמשך 5 חודשים צבע פרוותו משתנה מחום בהיר לחום אפרפר. העגלים מגיעים לבגרות בגיל שנה עד שנתיים. הראמים מסוגלים לרוץ למרחקים ארוכים במהירות של 60 קמ"ש. תזונתם כוללת בעיקר דשאים ועשבים, אולם אם המזון לא יהיה זמין הם יאכלו גם שיחים עשבי תיבול ועלים וענפים של עצים, בתקופות בצורת הם יחפרו בפרסותיהם כדי להגיע לשורשים ופקעות.
איומים ושימור

אויביו של ראם צבי מבוגר בטבע הם אריות, צבועים נקודים ונמרים אפריקנים, בעוד שהצעירים יכולים להיטרף גם על ידי ברדלסים, קרקלים וסרוולים; קרניהם החדות כסיף של המבוגרים מספקות להם הגנה מרובם, והם משתמשים בהם גם כדי להגן על העגלים.
ראם הצבי הוא חיה פופולרית בקרב הציידים, ובעבר היה ניצוד במספרים גדולים שגרמו לאוכלסייתו להידלדל, אך כיום מצבו מוגדר כ"ללא חשש" (LC) על ידי IUCN ואין איום רציני על המין, כיוון שברוב המדינות הוא נאסר לציד וחי בעיקר בשמורות מוגנות (כמו הפארק הלאומי אטושה שבנמיביה) או שטחים פרטיים. גם במדינות בהם ציד הראם מהווה תרומה כלכלית, יש פיקוח המבטיח שמספרי האוכלוסייה ישמרו. ראם הצבי מופיע בסמל נמיביה ומסמל קשיחות, הסתפקות במועט, ואומץ לב, כמו כן הוא משמש כסמל בפרובינציית הכף הצפוני, ובעבר גם בסמל דרום אפריקה וסמל מושבת הכף. האוכלוסייה העולמית (לא כולל בארצות הברית) נאמדת בכ-373,000. תוחלת חייו של ראם הצבי בטבע עד 20 שנים.
גלריה

ראמי צבי על שפת אגם מים, לצד זברות, דלגנים וג'ירפה, בפארק הלאומי אטושה שבנמיביה.
זוג נקבות וזכר. ניתן להבחין כי הזכר גדול יותר, וקרניו עבות יותר.
ראם צבי זכר לצד זברות.
ראם צבי במדבר נמיב.
נקבת ראם הצבי מניקה עגל בנמיביה.
זכרים נלחמים בפארק לאומי קאלאגאדי.
ראם צבי בשמורת הקרנפים והאריות.
ראם הצבי בפרופיל
הערות שוליים

↑  ראם הצבי באתר הרשימה האדומה של IUCN
| פריים |
| --- | --- | --- |
| ראמים | ראמים |  |
| דישון | דישון מקראי |        |
| ראם | ראם לבן • ראם הצבי • ראם ביסה • ראם סהרה • ראם שולי-אוזניים |        |
| אנטילופת סוס | אנטילופת סוס שחורה • אנטילופה סוסית קצרת-קרן |        |
| בובאלים | בובאלים |        |
| בובאל | בובאל איילי • בובאל הכף • בובאל ליכטנשטיין |        |
| גנו | גנו כחול • גנו שחור |        |
| דאמאליסק | דאמאליסק הסהר • דאמאליסק הצבי |        |
| הירולה | הירולה |        |
| אימפלים | אימפלים |        |
| אימפלה | אימפלה |        |
| צביונים | צביונים |        |
| צביון | צביון חום • צביון צהוב-גב • צביון זברה • צביון אדרס • צביון פיטרס • צביון הארווי • צביון ז'נטינק • צביון לבן-גחון  • צביון נטאל  • צביון שחור  • צביון שחור-חזית  • צביון אוגילבי  • צביון אדום  • צביון אבוט   • צביון וינס •  צביון לבן-רגליים |        |
| צביון גמדי | צביון כחול • צביון מקסוול • צביון וולטר |        |
| צביון סבכים | צביון סבכים |        |
| צבאי סוף | צבאי סוף |  |
| קובוס | קובוס המים • קובוס שחור-רגל • קובוס המשקפיים • קובוס הנילוס • קובוס וארדון |  |
| צבי סוף | צבי סוף מצוי • צבי סוף ההרים • צבי סוף הסוואנה |  |
| פלינים | פלינים |  |
| אנטילופה איילית | אנטילופה איילית |  |
| פאנטולופים | פאנטולופים |  |
| אנטילופה טיבטית | אנטילופה טיבטית |  |
| פרים • יעלים • צבאיים | פרים • יעלים • צבאיים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562799405171
שחף ימי

| שחף ימי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: חופמאים
תת־סדרה:: שחפאיים
משפחה:: שחפיים
סוג:: שחף
מין:: שחף ימי
שם מדעי
 Larus marinus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


ביצת שחף ימי.
שחף ימי (שם מדעי: Larus marinus) הוא מין מהסוג שחף, הגדול במיני השחפים ולמעשה המין הגדול ביותר בסדרת החופמאים. שחף זה נפוץ סביב החופים של צפון האוקיינוס האטלנטי, בהם הוא מצוי בלהקות גדולות.
מאפיינים

אורכו של השחף 64–79 ס"מ, מוטת הכנפיים נעה בין 1.5 ל-1.7 מטרים ומשקלו 0.75–2.3 ק"ג. בטנו לבנה וחלקו העליון שחור, עיניו שחורות ומקורו צהוב וארוך עם קצה מעוקל אדום. הרגליים שחורות ובעלות קרומי שחייה. הצעירים הם אפורים אבל מחליפים את הנוצות במהירות. ישנם מינים דומים מאוד לשחף זה כגון שחף לבן-כנף, שחף כספי ושחף שחור, וקשה להבדיל ביניהם.
שחפים אלה חיים בחופי האוקיינוס האטלנטי, מהחופים המזרחיים ביותר ברוסיה עד לצפון מערב צרפת, בריטניה ואירלנד, מערבה וצפונה לאורך איסלנד וגרינלנד ועד לחופים המזרחיים של ארצות הברית וקנדה מניו אינגלנד ודרומה עד צפון קרוליינה. הם יכולים לנדוד בחורפים עוד יותר דרומה עד לחופי פורטוגל באירופה ועד לפלורידה באמריקה. הם יכולים לנוח על קרחונים צפים ולדאות בלב ים כמה שבועות. בחופים הם נמצאים באזורי קרח, צוקים, חופים סלעיים וחוליים וכן שפכי נהרות. ביבשה הם נמצאים גם בנהרות ונחלים, שדות בור וכן בשטחים מיושבים.
הם מקננים באזורים שאינם נגישים לטורפים, כגון איים, צוקים, דיונות מלח או גגות בניינים. בשל גודלו יש למין זה מעט מאוד טורפים בבגרותו והוא גם לא חושש מבני אדם ולא יהסס לגרש אותם מטריטוריה או מזון.
שחפים אלה הם טורפים תוקפניים וחזקים הניזונים מדגים, סרטנים, עופות ים קטנים, ביצים ואפרוחים, מכרסמים, זוחלים קטנים ופגרים. הם תוקפניים מאוד ולעיתים יחטפו מזון מעופות ים אחרים, כולל עיטמים ושקנאים.
הערות שוליים

↑  שחף ימי באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007537553705171
שכווי (סוג)

| שכווי |
| --- | --- |
 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תרנגולאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: פסיוניים
תת־משפחה:: שכווים
סוג:: שכווי
שם מדעי
 Tetrao ‏לינאוס, 1758

שכווי או תרנגול השלג (שם מדעי: Tetrao) הוא סוג של עוף בתת-משפחת השכווים שבמשפחת הפסיוניים, ובו 4 מינים, המצויים ביערות המחט המושלגים של אירופה ואסיה.מכל סוגי השיכווים שכווי ענק הוא הנפוץ ביותר.
שכווי אלו הם הגדולים בתת-משפחה, והגדול מכולם הוא השכווי הענק, המגיע למשקל 4 ק"ג אצל הזכרים. עופות אלו שחורים עם גבות אדומים וזנבות לבנים מנופחים מעט. הנקבות לעומתם קטנות ומוסוות יותר. הזכרים קולניים מאוד ונלחמים קשה על בני הזוג בעונת הרבייה.
השכווים ניזונים בעיקר מצמחייה ננסית כמו טחבים וחזזיות אך יכולים גם לעכל את עצי האורן הקשים או את זרעי האצטרובלים.
מינים

שכווי שחור (Tetrao tetrix)
שכווי קווזקזי (Tetrao mlokosiewiczi)
שכווי ענק (Tetrao urogallus)
שכווי שחור-בטן (Tetrao urogalloides)
מספר חוקרים משייכים את השכווי הקווקזי והשכווי השחור לסוג Lyrurus.