stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שפות נוסטרטיות
שחזור של פרוטו-נוסטרטית > טקסט לדוגמה

בשנות ה-60 של המאה העשרים חיבר ולדיסלב איליץ'-סביטיץ' שיר קצר תוך שימוש בגרסתו לפרוטו-נוסטרטית (בדומה לאגדת שלייכר, עם ניסיונות דומים עם כמה שחזורים שונים של פרוטו-הודו-אירופית). השיר מובא להלן בהקבלה לשפות אחרות.
| נוסטרטית (באיות של Illich-Svitych's) | נוסטרטית (אפ"ב) | רוסית | אנגלית | פינית | עברית |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| K̥elHä wet̥ei ʕaK̥un kähla | /KʼelHæ wetʼei ʕaKʼun kæhla/ | Язык – это брод через реку времени, | Language is a ford through the river of time, | Kieli on kahluupaikka ajan joen yli, | שפה היא מעבר דרך נהר הזמן, |
| k̥aλai palhʌ-k̥ʌ na wetä | /kʼat͡ɬai palhVkʼV na wetæ/ | он ведёт нас к жилищу умерших; | it leads us to the dwelling of those gone before; | se johdattaa meidät kuolleiden kylään; | היא מובילה אותנו אל משכנם של אלה שעברו לפנינו; |
| śa da ʔa-k̥ʌ ʔeja ʔälä | /ɕa da ʔakʼV ʔeja ʔælæ/ | но туда не сможет дойти тот, | but he cannot arrive there, | mutta ei voi tulla sinne se, | אבל לא יכול להגיע לשם |
| ja-k̥o pele t̥uba wete | /jakʼo pele tʼuba wete/ | кто боится глубокой воды. | who fears deep water. | joka pelkää syvää vettä. | מי שפוחד ממים עמוקים. |
הערך הצלילי של K̥ או Kʼ אינו ודאי – הוא יכול להיות /kʼ/ או /qʼ/. בדומה, H יכולה להיות הגויה /h/ או /ħ/ לכל הפחות. V או ʌ מייצגות תנועה לא ברורה.
מעמד השפות הנוסטרטיות בקרב הבלשנות ההשוואתית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ראו גם

פילוגנטיקה
בלשנות השוואתית
יורודיסקו

| --- | --- |
 מקורות סגנוניים:  פאנק • דיסקו •  פופ • יורופופ • רוק
 מקורות תרבותיים:  שנות ה-70 באירופה
 מוצא:  אירופה 
 כלים:  סינתיסייזר
 פופולריות מיינסטרים:  אירופה
 נגזרות:  יורודאנס • פרנץ' האוס • טכנו
 תת-סוגות
 איטלו דיסקו
 
יורודיסקו (באנגלית: Eurodisco; מאוית גם כיורו דיסקו או יורו-דיסקו) הוא ז'אנר של מוזיקת דאנס אלקטרונית שהתפתח מדיסקו באמצע שנות ה-70, המשלב אלמנטים של יורופופ ורוק בצליל אלקטרוני. הז'אנר התפתח כאשר מפיקים ומוזיקאים אירופאים, במיוחד ג'ורג'ו מורודר, מארק סרון ופרנק פאריאן, התאימו מוזיקת דיסקו אמריקאית על ידי שילוב השפעות פופ אירופאיות וטכנולוגיות מוזיקליות חדשות עדכניות, כגון סינתיסייזרים ותופים אלקטרוניים.
יצירות רבות של יורודיסקו כוללות מילים המושרות באנגלית, על אף שלעיתים קרובות הזמרים חולקים שפת אם שונה. בנוסף, הז'אנר נחשב לאחד המוקדמים ביותר של מוזיקת דאנס אלקטרונית. כמו כן, הוא גרם להתפתחות ז'אנרים מאוחרים יותר של מוזיקה אלקטרונית כגון האוס, יורודאנס וטכנו.
נגזרות של יורודיסקו כוללות בדרך כלל את היורודאנס, כאשר תת-הז'אנרים הבולטים הם ספייס דיסקו של סוף שנות ה-70 והאיטלו דיסקו של תחילת שנות ה-80. הפופולריות של הז'אנר ירדה לאחר 1986 בהעדפה לרוק אלקטרוני ו-Hi-NRG, עם חזרה מסוימת של האיטלו דיסקו בסוף שנות ה-90.
משה יעקב רביקוב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1873 
 פטירה:  6 באוקטובר 1966 (בגיל 93 בערך) 
 תקופת הפעילות:  ? – 6 באוקטובר 1966 
 
הרב משה יעקב הכהן רביקוב (נודע בכינויו: "הסנדלר"; תרל"ג; 1873 - כ"ב בתשרי תשכ"ז; 6 באוקטובר 1966) היה מקובל וצדיק נסתר שהתגורר ביפו.
תולדותיו

נולד ביז'יורי שבפלך גרודנו של האימפריה הרוסית, ברוסיה הלבנה (כיום בבלארוס), ליוסף ומרים רביקוב. התגורר בעיירה סקידל. בצעירותו למד עם המקובל רבי שלמה אלישיב, בעל ה"לשם שבו ואחלמה" וגם בערוב ימי בעל הלש"ו,  משעלו שניהם לארץ. באלול תרע"ג (1913) עלה לארץ ישראל והתיישב בכפר אוריה. הרב קוק, שהיה אז רבן של יפו והמושבות, שכנע אותו לעבור לעיר יפו. הוא פתח סנדלריה ברחוב שבזי, בגבול שבין שכונת שבזי לשכונת נווה צדק, והתגורר ברחוב רב אשי פינת השחר, בגבול שבין שכונת נווה צדק לשכונת כרם ישראל.
תחילת פרסומו בארץ היה על ידי הרב קוק שהעיד עליו כי הוא מל"ו הצדיקים הנסתרים שבדור. בעקבות זאת החלו לפקוד את ביתו יהודים שביקשו את ברכתו, בעיקר בענייני רפואה, עקרות ושידוכים. השתייך לקבוצת מקובלים שלמדו יחד בשנות ה-60 וכונו על שם המקצוע שממנו התפרנסו.
על פי המסופר בתולדותיו שבראש הספר "לקוטי רבי משה יעקב", החזון איש והבית ישראל נהגו לפקוד את ביתו.
עוד מסופר שערב מבצע סיני צפה את המלחמה והודיע על כך למקורביו, והוסיף כי "היהודים ינצחו". לפני מותו הותיר בקבוק יין סגור והורה לפותחו רק לאחר הניצחון על גמאל עבד אל נאצר. חצי שנה לאחר פטירתו נערכה מלחמת ששת הימים ולאחריה נפתח בקבוק היין שלגימה ממנו נחשבה לסגולה.
מדי שבת נהג לדרוש ברבים ואת ראשי הפרקים היה מעלה על הכתב. הרשימות יצאו בתשכ"ט בספר "ליקוטי רבי משה יעקב".
נפטר בשמחת תורה תשכ"ז ונקבר בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק.
היה נשוי לרבקה לאה. בנם יוסף רביקוב היה סופר ומתרגם. יוסף ושלוש מאחיותיו - רחל, זהבה ורוחמה רביקוב לא נישאו מעולם.
לקריאה נוספת

"המבשר", גיליון ערב סוכות תשע"א.
מרדכי בן יצחק אלמז, ספר צדיקים נסתרים בדור האחרון, כרך ב, ירושלים תשע"א.
הערות שוליים

↑  בנו, יוסף רביקוב, סיפר שהרב קוק שכנע את אביו לעזוב את המקום, באומרו: "אתה כהן ואין לך נחלה בארץ ולכן תגור בעיר" (ראו: הקישור החיצוני מהאתר "ישיבה"). עם זאת, בערך "משה יעקב רביקוב" באנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובוניו (שהמידע בו סופק על ידי בני משפחה) נכתב כי עזב את המקום בשל הסכנות הביטחוניות שם.
↑  כיום שם הרחוב הוא יהושע התלמי. השם "רב אשי" הועתק לרחוב בשכונת נווה אביבים.
↑  רחוב רב אשי בת"א נתייתם, מעריב, 19 באוקטובר 1966
↑  ארבעת בעלי המלאכה: בראש "הסנדלר" - שהיה הרב של הקבוצה; "הצייר" - הרב יהודה פטילאון; "מנקה הרחובות" - הרב יוסף וולטוך; "הבנאי" - הרב אברהם יחיאל פיש. הצעיר שבשבט הוא הרב חיים כהן ("החלבן")
↑  בהקדמה על ספרו עמ' 26, ליקוטי רבי משה יעקב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312977705171  LCCN: no2004062715  VIAF: 21856278   WorldCat (עם VIAF): 21856278
נינוצ'קה רוסקה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  17 בדצמבר 1950 (בת 73) 
 מדינה:  הפיליפינים 
 השכלה:  אוניברסיטת הפיליפינים 
 מקצוע:  סופרת, עיתונאית, פעילת זכויות אדם
 פרסים והוקרה:  פרס הספר האמריקאי (1993) 
 
נינוצ'קה רוסקה (באנגלית: Ninotchka Rosca; נולדה ב-1946) היא פמיניסטית, סופרת, עיתונאית ופעילת זכויות אדם פיליפינית, אשר פעילה בארגונים AF3IRM , Mariposa Center for Change, Sisterhood is Global והוועד היוזם של ברית מריפוסה (Ma-Al), מרכז רב-גזעי, רב-אתני לאקטיביסטיות הפועל להבנת ההצטלביות הקיימת בין הדיכויים על בסיס מעמד, גזע ומגדר, לקראת בניית פרקטיקות מקיפות יותר לשחרור נשים. כסופרת, רוסקה זכתה בפרס הספר האמריקאי ב-1993 עבור הרומן שלה Twice Blessed.
ביוגרפיה

רוסקה פרסמה שני רומנים, שני אוספי סיפורים קצרים וארבעה ספרי עיון. הרומן שלה State of War נחשב כסיפור קלאסי על דיקטטורה של אנשים רגילים. סיפוריה הקצרים זכו להכרה - הסיפור שלה "Epidemic" נכלל באנתולוגיה בעריכתו של ריימונד קארבר משנת 1986, 100 Short Stories in the United States וגם באוסף של כתב העת הספרותי Missouri Review" ‏Best Published Stories in 25 Years, וסיפורה "Sugar & Salt" נכלל באוסף של Ms. מגזין Best Fiction in 30 Years.
רוסקה חיברה שני רומנים רבי מכר, State of War ו-Twice Blessed. האחרון זיכה אותה בפרס הספר האמריקאי לשנת 1993, פרס למצוינות בתחום הספרות. ספרה האחרון הוא JMS: At Home In The World, אשר נכתב במשותף עם חוזה מריה סיסון, אשר נכלל ברשימת הטרוריסטים של ארצות הברית.
רוסקה הייתה אסירה פוליטית תחת הדיקטטורה של פרדיננד מרקוס בפיליפינים. היא נאלצה לצאת לגלות בהוואי, כאשר איימו עליה במעצר נוסף בשל עבודתה למען זכויות אדם. רוסקה מונתה לרשימת "12 הנשים האסייתיות-אמריקאיות של תקווה" על ידי פרויקט התרבות "לחם ושושנים". הנשים נבחרו על ידי חוקרים ומנהיגים קהילתיים עבור אומץ, חמלה ומחויבות לעזור לעצב את החברה. הן נחשבות כמודלים לחיקוי עבור אנשים צעירים של צבע, אשר, במילותיה של גלוריה סטיינם, "נמנע מהם הידיעה שגדולה נראית כמוהם."
רוסקה עבדה עם אמנסטי אינטרנשיונל ועם מרכז PEN האמריקאי. היא הייתה גם המייסדת והיו"ר הראשונה של GABNet, ארגון הסולידריות הגדול ביותר בין נשים אמריקאיות ופיליפיניות, אשר התפתח ל-AF3IRM. היא הדוברת הבינלאומית של קמפיין "השושנה הסגולה" של GABNet נגד סחר בנשים, עם דגש על נשים פיליפיניות.
רוסקה השתתפה בכנס הנשים העולמי הרביעי של האו"ם, שהתקיים בבייג'ינג, ובכנס העולמי לזכויות אדם של האו"ם בווינה, אוסטריה. בכנס זה, היא חיברה את הצהרת הניצולים, החתום על ידי ארבעה זוכי פרס נובל ומאות אסירי מצפון. הצהרה זו היא הראשונה להחיל את המושג "עבדות מודרנית" לסחר בנשים. היה זה גם בכנס בווינה שהסיסמה "זכויות נשים הן זכויות אדם" צברה תאוצה בינלאומית; רוסקה ייבאה את הסיסמה מתנועת הנשים בפיליפינים ועזרה להשיק אותה בזירה הבינלאומית.
רוסקה הייתה מזכירת העיתונות של טריבונל הנשים בהאג בנושא עבדות המין שהחלה יפן במהלך מלחמת העולם השנייה, אשר הרשיעה את מנהיגי צבא יפן מתקופת המלחמה, על יצירת מערכת ושימוש ב"נשות ניחומים". רוסקה עוסקת באופן מיוחד במקורות הדיכוי של נשים, והממשק בין מעמד, גזע ומגדר בכל הנוגע לניצול, במטרה שנשים יוכלו לנוע לקראת בניית תאוריה ופרקטיקות מקיפות יותר של שחרור אמיתי עבור נשים. היא מרצה לעיתים קרובות על נושאים כמו תיירות סקס, סחר, תעשיית כלות בהזמנה, אלימות נגד נשים, ורכיב ייצוא כוח העבודה של הגלובליזציה תחת האימפריאליזם.
רוסקה למדה באוניברסיטה של הפיליפינים ומתגוררת בקווינס, ניו יורק.
עבודות > ספרים

Sugar & Salt (2006)
Jose Maria Sison: At Home in the World—Portrait of a Revolutionary by Jose Maria Sison and Ninotchka Rosca (2004)
Twice Blessed: A Novel (1992)
State of War (1988)
Endgame: The Fall of Marcos non-fiction (1987)
The Monsoon Collection (Asian and Pacific Writing) (1983)
הערות שוליים

↑
↑  [http: www.sigi.org]
↑  from Ninotchka Rosca
↑  (...) "American Book Award winning novelist, Ninotchka Rosca" (...), amazon.com
↑  "Ninotchka Rosca: Women's Rights are Human Rights" Biography and Booking Information SpeakOutNow.org, date retrieved: 27 May 2007
↑  Domini, John (1 בינואר 1984). "Exile and Detention". New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 8457 7245  LCCN: n82036860  NTA: 087544601  VIAF: 94901739   WorldCat (עם VIAF): 94901739 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "נינוצ'קה רוסקה".
כלכלת יוון העתיקה

כלכלת יוון העתיקה כבכל העולם העתיק, התאפיינה בחשיבות הרבה של תחום החקלאות. בשל העובדה שאדמת יוון אינה פורייה, והיה קושי רב לגדל מזון, העיסוק בחקלאות היה עיסוק מרכזי בחיי היוונים הקדומים. החל מהמאה השישית לפנה"ס החל להתפתח המסחר ביוון העתיקה, ובהתאם החלו להתפתח מוצרי צריכה בהם ניתן לסחור.
המונח "כלכלה" כפי שהוא מוכר היום אינו מתאים לתיאור יוון העתיקה. המונח היווני העתיק אויקונומיה (οἰκονομία), המקביל ל"כלכלה", אינו מתייחס למונח כפי שהוא מובן היום, אלא לניהול משק הבית (אויקוס - οἶκος משמעו "בית" או "תנור"). ספרו של קסנופון הקרוי "כלכלה" ("אויקונומיקוס") מתייחס לניהול משק הבית והמשק החקלאי, ולא לכלכלת המדינה. ליוונים לא היו מונחים המתאימים לתאוריות של התפתחות סחר חליפין או של ייצור, אולם הפילוסופים היוונים אכן דנו, מנקודות מבטם, בהיבטים שונים של הכלכלה.
חקלאות

החקלאות הייתה הבסיס לכלכלת יוון העתיקה. הגידולים החקלאיים התבססו על "השילוש הים תיכוני": דגנים, שמן זית וענבים. בשל האדמה הלא פורייה (ביוונית: סטנוכוריה – στενοχωρία), לא יכלה הארץ לשאת את גידול האוכלוסייה והיוונים הקימו קולוניות באסיה הקטנה בה גידלו חיטה.
בחצרות הבתים גידלו התושבים עשבי תיבול, ירקות וזרעים שומניים (שומשום ופרג). בשל המחסור בקרקעות, לא גידלו היוונים בעלי חיים רבים. הכפריים גידלו בעיקר צאן ועזים. גידול הבקר היה נדיר ביותר. כוורות דבורים ייצרו דבש – המקור היחיד של סוכרוז ביוון העתיקה. העצים המועטים נוצלו הן לבנייה בתים ועגלות והן לבניית ספינות.
בשל כמות העבודה הרבה שנדרשה על מנת להפיק תוצרת חקלאית, 80% מאוכלוסיית יוון העתיקה עסקו בחקלאות. העבודה החקלאית התבססה על מחזור עונות השנה והשתנתה בעקבותיו – בסתיו מסקו זיתים וקטפו ענבים, בחורף זרעו, באביב קצרו דגנים וכרתו עצים.
בעת העתיקה, מרבית האדמות היו בבעלות האריסטוקרטיה. במהלך המאה השביעית לפנה"ס הגידול במספר התושבים, וההורשה של האדמות הובילה לחלוקתן בין היורשים (וקיטון בגודל השטחים החקלאיים) ולחיכוכים בין בעלי האדמות והצמיתים שהתקשו לפרנס את עצמם ולשלם לבעלי האדמות. באתונה המשבר הסתיים בעקבות הרפורמות של סולון שאסר על עבדות בשל אי תשלום חובות והגן על המעמדות הנמוכים. יצוין כי האחוזות של האריסטוקרטיה היוונית היו קטנות מהלטיפונדיות של האימפריה הרומית.
מוצרי צריכה

מרבית מוצרי הצריכה שיוצרו ביוון העתיקה יוצרו לצרכים ביתיים – בדומה לכלכלת ימי הביניים. מרבית המוצרים יוצרו על ידי נשים או עבדים והמוצרים יוצרו בבתים עצמם ולא בבתי מלאכה. רק צביעת בדים, עבודות מתכת, קדרות ומוצרי עור ייוצרו על ידי אמנים בבתי מלאכה מיוחדים – ואלה היו תמיד גברים.
מרבית היצור בוצע על ידי משפחות. היו מקרים נדירים בהם נעשה היצור על ידי עבדים – כך לדוגמה מפעל יצור המגינים של ליסיאס העסיק 120 עבדים; אביו של דמוסתנס, שהיה יצרן חרבות העסיק 32 עבדים.
אמנים חופשיים קיבלו תשלום לכל עבודה עבורה שכרו אותם, שכן בתי המלאה לא יכלו להבטיח תעסוקה קבועה לאמנים. האמנים באתונה שעבדו עבור העיר קיבלו דרכמא אחת ליום – בלי קשר לסוג עבודתם. העבודה החלה לרוב עם הזריחה והסתיימה אחר הצהריים.
מוצרי צריכה > קדרות

עבודתו של הקדר כללה בחירת החמר, עיצוב כלי החרס, ייבושו ושריפתו באש, ולאחר מכן צביעתו. מרבית היצור נועד לשימוש ביתי (צלחות, מכלים ונרות שמן) או מסחר, מיעוט מהייצור נועד לצרכים דתיים או אמנותיים. טכניקות ייצור כלי חרס היו ידועות עוד מתקופת הברונזה, בה הומצאו, ככל הנראה האובניים. היוונים הקדמונים לא שיפרו את אופן ייצור כלי החרס.
הייחוד של כלי החרס היווניים היה באופן עיצובם – שני סגנונות עיצוב ייחודיים נוצרו ביוון העתיקה סגנון הדמות השחורה וסגנון הדמות האדומה. מקור סגנון הדמות השחורה, ככל הנראה בקדרים קורינתיים שהושפעו מחרשי ברזל סוריים. מרבית הקדרים ביוון העתיקה היו עבדים שעבדו בבתי מלאכה תחת פיקוח כמה אמנים, עליהם פיקח רב אמן.
מוצרי צריכה > עבודות מתכת

ביוון, בעת העתיקה, היו מרבצים רבים של מתכות. מכרות הכסף של לאוריום היו ידועים בכל יוון. מכרות אלה הביאו להתפתחותה של אתונה במאה החמישית לפנה"ס כאשר האתונאים למדו לזקק את המתכת. מכרות אלה אפשרו כרייה לעומק רב בשל במבנה הקרקע שהביא לניקוז המים במכרות. בעת העתיקה לא היו טכניקות יעילות של ניקוז המים, ועל כן בהיעדר מבנה קרקע תואם לא ניתן היה לכרות מתחת לשכבת מי התהום.
בשל עומק המכרות (שעלה לעיתים על 100 מטרים), היו התנאים במכרות קשים ביותר. הכורה ירד אל המכרה שבידו מכוש ופטיש ברזל, והעבודה הייתה קשה ואיטית. מרבית הכורים היו עבדים שהובאו מאזור הים השחור, תראקה ופאפלאגוניה.
מכרות נוספים ביוון העתיקה היו:
זהב: סיפנוס, תסוס
כסף: סיפנוס, קפריסין
ברזל: אאובואה, רודוס, קפריסין.
נחושת: כאלכיס, אאובואה.
מסחר > סחר ימי

עוד בתקופות הקדומות יותר של יוון העתיקה לא הספיקה החקלאות לקיים את האוכלוסייה המקומית, והיה צורך בסחר יבשתי וימי על מנת לספק מזון לתושבי יוון. קירניקה, מצרים, איטליה וסיציליה וכן אזורי הים השחור סיפקו חיטה ליוון. אתונה וקורינתוס היוו את תחנות הביניים של סחר החיטה עם שאר ערי יוון. מוצרים מיובאים נוספים היו פפירוס, תבלינים, בדים, וכן עץ עבור בניית ספינות. ערי יוון יצאו יין יווני, כלי חרס ושמן זית. אתונה ייצאה שיש שנכרה בפנטליקון וכן כסף ממכרות הכסף (בין כחומר גלם ובין כמטבעות).
ההיסטוריון דניאל ג'ו העריך כי מחצית מהעושר של יוון העתיקה מקורו ברווחי המסחר. איאן מוריס העריך כי הסחר הלך וגדל וכי הסחר במאה הרביעית לפני הספירה הכפיל את עצמו חמש פעמים והיווה 20% מהסחר במאה הראשונה לפנה"ס.
הסוחרים הימיים היווניים נקראו אמפורוי (ἕμποροι) והם הורשו לסחור בתמורה לתשלום מכס (או מס על המטען). עד המאה החמישית לפנה"ס, בפיראוס - נמלה העיקרי של אתונה המס היה בשיעור של 1%. במאה החמישית עלה המס ל-2% ולאחר מכן לסכום קבוע של 33 כיכרות (לדברי אנדוקידס). בשנת 413 עלה המס לשיעור של 5% מכל הסחורות שעברו בנמליה (לדברי תוכידידס). יצוין כי אין מדובר במכסי מגן אלא באמצעי להגדלת הקופה הציבורית.
הגידול במסחר הביא ליצירת כלים פיננסיים חדשים - הסוחרים נהגו ללוות כסף בתמורה לרווחים עתידיים (סחר באופציות). הלוואה מקובלת במאה הרביעית באתונה הייתה הלווה של 2,000 דרכמאות למשך זמן קבוע (מסע אחד שארך מספר שבועות או חודשים) בריבית גבוהה (בין 12% ל-100%). חוזי ההלוואה נוסחו בכתב - בניגוד להלוואות בין חברים (ארנוי) שנעשו בעל פה.
הסחר ביוון העתיקה היה חופשי - והערים שלטו רק בסחר בחיטה על מנת לוודא שלא יהיה מחסור.
ספינות טרופות שהתגלו בים התיכון מסייעות להיסטוריונים להעריך את התפתחות והיקף המסחר. מהמאה השמינית לפנה"ס התגלו רק שתי ספינות שטבעו. מהמאה הרביעית לפנה"ס התגלו, לעומת זאת, 46 ספינות, דבר המעיד על הגידול הרב במסחר. כמו כן ניתן לראות כי הנפח של הספינות אף הוא גדל, ועל כן היסטוריונים משערים כי בתקופה זו גדל הסחר הימי פי 30.
מסחר > מסחר קמעונאי

המידע על המסחר הקמעונאי ביוון העתיקה מוגבל ביותר. חקלאים ואמנים לעיתים מכרו את מרכולתם בערים. הסוחרים הקמעוניים נקראו קאפלוי (κάπηλοι) והיו מאוגדים בגילדות. היו קיימות גילדות של סוחרי דגים, שמן זית וירקות. נשים נהגו למכור בושם או סרטים.
בשוקי יוון נדרש בעל הדוכן לשלם עבור הרשות להקיו. מעמדם של הסוחרים בחברה היה נמוך, ורבים סברו כי הם מרמים את לקוחותיהם. הערים ביוון העתיקה בדקו דרך קבע את המשקולות של הסוחרים כדי למנוע מקרים של מרמה. בנוסף לסוחרים הקמעונאיים, נהגו רבים למכור את ה"עודפים" של התוצרת הביתית שלהם - בעיקר ירקות, שמן זית ומיני מאפה.
מיסוי

מיסוי ישיר לא היה מקובל ביוון העתיקה. האיספורה (εἰσφορά) היה מס שהוטל על העשירים ביותר - אולם מס זה נגבה לעיתים נדירות בהם היה מחסור חמור במזומנים - היינו בעיקר בעתות מלחמה. בעתות שלום, לעיתים נדרשו העשירים לשלם "מעשרות" למדינה - ולתמוך בפעילות של ערי המדינה כגון, בניית תיאטרון, גימנסיון, ספינה או מימון פסטיבל. בערים מילטוס וטאוס היו תקופות בהם הוטלו מיסים קבועים על האזרחים.
מרבית הכנסות ערי המדינה נבעו ממיסים עקיפים - מיסים הוטלו על בתים, עבדים, עדרי צאן ובקר, יין, חציר, והזכות לגבות מיסים אלה הועברה לבעלי תפקידים מיוחדים - טלונאיי (τελῶναι). בטאוס ובאתונה לא הוטלו מיסים עקיפים על האזרחים בשל המיסים על מכרות הזהב ועל המסחר (בהתאמה).
מטבעות

מקורה של הטבעת המטבעות בלידיה בשנת 600 לפנה"ס לערך. הטבעת המטבעות התפשטה בערי אסיה הקטנה, והגיע ליוון עצמה בשנת 550 לפנה"ס לערך - תחילה לערי החוף כמו אאגינה ואתונה. בתוך תקופה קצרה החלו כל ערי המדינה להטביע מטבעות. ראשית המטבעות נטבעו מאלקטרום (סגסוגת של זהב וכסף) ומאוחר יותר מכסף טהור. המכרות של גבעות פאנגאיון איפשרו לערים תרקיה ומקדון להטביע כמות גדולה של מטבעות. מכרות לאוריום אפשרו לאתונה להטביע את מטבעות הטטרדרכמא הידועים בצורתם - "מטבעות הינשוף" - שנחשבים כיום המטבעות הידועים ביותר של העולם העתיק. בסוף המאה החמישית לפנה"ס החלו להטביע מטבעות ברונזה ששווים היה נמוך יותר.
למטבעות בעולם העתיק היו מספר תפקידים - ראשית איפשרו מסחר בין הערים השונות. שנית הם אפשרו לערים לשכור לוחמים וכן לפצות את האזרחים. המטבעות השונים בכל עיר ועיר שימשו מקור הכנסה לכל עיר - שכן תמורת החלפת הכסף גבו הערים עמלות. תפקיד נוסף של המטבעות היה כאמצעי להובלת מתכות - בערים בהן היו המטבעות היוונים חסרות ערך, המתכת עצמה הייתה בעלת ערך, והותכה לשימושים אחרים.
ראו גם

חקלאות יוון העתיקה
עבדות ביוון העתיקה
זנות ביוון העתיקה
לקריאה נוספת

ספרות בצרפתית:
J. Andreau, R. Étienne, "Vingt ans de recherche sur l'archaïsme et la modernité des sociétés antiques", REA, 86 (1984), p. 37–64
M. Austin & Pierre Vidal-Naquet, Économie et société en Grèce ancienne, Armand Colin, coll. "U2", 1972. ISBN 2-200-21196-1
Anne-Marie Buttin, La Grèce classique, Belles Lettres, coll. "Guide Belles Lettres des civilisations", 2002. ISBN 2-251-41012-0
Yvon Garlan, Guerre et économie en Grèce ancienne, La Découverte, 1999 (ISBN 2-7071-3097-4)
Léopold Migeotte, L'Ëconomie des cités greques, Ellipses, coll. "Antiquité : une histoire", 2002. ISBN 2-7298-0849-3
Claude Mossé, Le Travail en Grèce et à Rome, PUF, coll. "Que sais-je?", 1985 (re-issue)
Claude Mossé, Annie Schnapp-Gourbeillon, Précis d'histoire grecque, Armand Colin, coll. "U", 2003 (2nd edition). ISBN 2-200-26562-X.
כתביו של מוזס פינלי :
The Ancient Economy, University of California Press, 1999 (1st edn. 1970). ISBN 0-520-21946-5
Le Problème de la terre en Grèce ancienne, Mouton, 1975 ISBN 2-7132-0001-6
Économie et société en Grèce ancienne, Seuil, coll. "Points Histoire", 1997 ISBN 2-02-014644-4
עץ הזית - הבסיס לחקלאות היוונית. קאריסטוס, אאובואה.
אישה טווה צמר, 480-470 לפנה"ס, המוזיאון הארכאולוגי הלאומי של אתונה.
משקולת עופרת מסחרית שנמצאה באגורה של אתונה, המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה של אתונה.
מטבע אתונאי, האגורה באתונה. מוזיאון האגורה האתונאית.
ריברסייד

ריברסייד (באנגלית: Riverside) היא עיר במדינת קליפורניה, בארצות הברית. העיר היא מושב המחוז של מחוז ריברסייד. שמה, שמשמעותו "צד הנהר", ניתן לה בשל קרבתה לנהר סנטה אנה.
היישוב נוסד בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19. כיום ריברסייד היא העיר המאוכלסת ביותר במחוז ריברסייד, ואחת מהערים הגדולות בקליפורניה. העיר נמצאת כ-97 קילומטרים מזרחית ללוס אנג'לס. העיר היא חלק מאזור המטרופולין של לוס אנג'לס.
דמוגרפיה

על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית 2010, אוכלוסיית העיר באותה העת היה 313,673 תושבים וצפיפות האוכלוסין בעיר הייתה 1,500 תושבים לקמ"ר. כמחצית מתושבי היישוב היספנים. ריברסייד היא העיר המאוכלסת ביותר במחוז ריברסייד והעיר ה-12 בגודלה בקליפורניה, עם כ-91,000 משקי בית.
חינוך

בעיר פועלים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם אוניברסיטת קליפורניה בריברסייד.
תחבורה > כבישים מהירים

באזור ריברסייד עוברים שלושה כבישים מהירים גדולים - I-215, ה-State Route 60, וה-State Route 91. שלושת הכבישים המהירים הללו נפגשים במחלף הנמצא בחלקה הצפון מזרח של העיר.
תחבורה > שדות תעופה

את ריברסייד משרת נמל התעופה "Riverside Municipal Airport", הנמצא במרחק של כ-3.5 קילומטרים מערבית למרכז העיר ומשמש בעיקר לתעופה פרטית ועסקית. שדה התעופה הגדול הקרוב ביותר לעיר הוא נמל התעופה הבין-לאומי אונטריו הנמצא בעיר אונטריו, כ-32 קילומטרים צפונית מערבית לריברסייד.
ערים תאומות

לריברסייד יש 9 ערים תאומות:
יפן סנדאי, יפן
מקסיקו קואאוטלה, מקסיקו
מקסיקו אנסנדה, מקסיקו
הרפובליקה העממית של סין ז'יאנגמן, הרפובליקה העממית של סין
קוריאה הדרומית גנגנם, קוריאה הדרומית
הודו היידראבאד, הודו
גאנה אובואסי, גאנה
גרמניה ארלנגן, גרמניה
וייטנאם קאנטחו, וייטנאם
צבי רם (קצין)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 בנובמבר 1927 (בן 97) ט"ו בחשוון ה'תרפ"ח תל אביב, פלשתינה (א"י)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   הפלמ"ח   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1944–1977 (כ־33 שנים)
 דרגה:   אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 74   מפקד חטיבה 204
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים
 תפקידים אזרחיים
 רכז מחלקת ההתיישבות הצעירה של התק"ם
 
צבי רם (נולד ב-10 בנובמבר 1927) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, פיקד על חטיבה 204 במלחמת יום הכיפורים.
ביוגרפיה

צבי רם נולד בתל אביב בשם צבי הוכמן. התגייס לפלמ"ח במאי 1944 וזכה לכינוי "רמי", שירת בפלוגה ב' של הגדוד השביעי בקיבוץ נען, לאחר מכן עבר לגבעת ברנר והיה אחראי על הסליק המקומי. סיים קורס מפקדי כיתות בג'וערה וב-1946 מונה למפקד כיתה של בנות קיבוצים. עבר קורס מפקדי מחלקות של ארגון ההגנה, מחזור י"ח, בהדרכתו של יצחק דובנו. השתתף בפעולות ליל וינגייט, ליל הרכבות, ובליל הגשרים בו שימש חבלן בפיצוץ גשר עזה. באוקטובר 1947 נשלח במסווה לקפריסין מטעם הפלמ"ח להדריך בשורות המגינים במחנות המעצר, חזר לארץ ישראל באפריל 1948 ברישיון עלייה מזויף.
במלחמת העצמאות פיקד על פלוגה בגדוד השביעי שלחמה במסגרת חטיבת הנגב. נפצע במהלך הקרב על משטרת עיראק סווידאן ולאחר מכן מונה לקצין מבצעים של הגדוד והשתתף בקרב כיבוש באר שבע. לאחר פירוק הפלמ"ח שירת כמדריך בקורס קצינים, עבר קורס מפקדי גדודים ב-1950 והשתחרר. במסגרת שירות המילואים פיקד על פלוגה מגדוד 93 של חטיבה 9 במלחמת סיני, והשתתף בכבוש שארם א-שייח'.
ב-1965 חזר לשירות הקבע, במלחמת ששת הימים פיקד על גדוד 74, גדוד חרמ"ש בחטיבה 45, שלחמה בגזרת השומרון ובצפון רמת הגולן. בתקופת מלחמת ההתשה פיקד על קורס מפקדי פלוגות שריון. במלחמת יום הכיפורים פיקד על חטיבה 204, חטיבה ממוכנת במילואים אשר צבי היה מינוי חירום ודוד רון היה סמח"ט החטיבה. החטיבה גויסה ונשלחה לצפון סיני שם השתתפה בין היתר על שחרור ציר הגישה אל מעוז בודפשט, קרב בו נפגעו חיילי חרמ"ש רבים מהחטיבה ומגדוד חרמ"ש שסופח לחטיבה. בהמשך המלחמה חצתה את תעלת סואץ, נלחמה באזור ג'בל ג'ניפה בו השמידה בסיסי טילים, והשתתפה בכיתור הארמייה המצרית השלישית. השתחרר משירות הקבע ב-1977.
בשנים 1981 עד 1984 ריכז את מחלקת ההתיישבות הצעירה של התק"ם.
חיים אישיים

נשא את אסתר (1926 - 2018) בת למקימי תל יוסף. להם שלושה ילדים. בנו ירון רם היה מפקד חטיבה 8. אחרי הפילוג של תל יוסף עברו לקיבוץ מעגן מיכאל.
מאיר-סיקו סמילנסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 במרץ 1876 טלפינה, אוקראינה 
 פטירה:  3 באוקטובר 1949 (בגיל 73) תל-אביב, ישראל 
 מקום קבורה:  רחובות 
 שם עט:  מ. סיקו 
 שפות היצירה:  עברית, רוסית, יידיש 
 
מאיר-סיקו סמילנסקי (ט' באדר תרל"ו, 5 במרץ 1876, טֶלֶפִּינוֹ, פלך קייב (אוקראינה), האימפריה הרוסית – יום הכיפורים תש"י 3 באוקטובר 1949, תל אביב, ישראל) היה סופר ופובליציסט עברי.
ביוגרפיה

סמילנסקי נולד בכפר טֶלֶפִּינוֹ שבפלך קייב, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום במחוז צ'רקאסי באוקראינה). היה אחיו הצעיר של משה סמילנסקי, ודודם של דוד סמילנסקי וזאב סמילנסקי, ודוד רבא של הסופר ס. יזהר. עלה לארץ ישראל לראשונה בשנת 1891, בעקבות אחיו משה. הוא עבד תחילה במושבה ראשון לציון, ועם ייסודה של המושבה חדרה התיישב עם המשפחה במושבה. בשל סיבות שונות הוא שב לאחר שנה, בשנת 1892, לרוסיה, יחד עם אחיינו דוד. הוא עסק במסחר וניהל את עסקיו של אביו.
בשנת 1915 לקה בעיניו והתעוור. הוא חי ברוסיה במהלך הפרעות, הפוגרומים והמהפכה הבולשביקית, ולאחר שש שנים חזר לארץ, בשנת 1921. הוא שיקם את עצמו ועסק בכתיבה בחברת בני המשפחה. הוא נפטר בתל אביב ונקבר ברחובות.
מאיר-סיקו החל לפרסם את סיפוריו בראשית המאה העשרים, וחתם עליהם בשם העט "מ. סיקו". חונכיו הספרותיים היו ח"נ ביאליק ונחום סוקולוב. נושאי סיפוריו של מאיר-סיקו היו חיי הכפר באוקראינה, וחיי יהודי הכפרים באוקראינה. ראשית פרסומיו הייתה בכתבי העת "הצפירה" ו"לוח אחיאסף". בארץ פרסם את דבריו בעיקר ב"הפועל הצעיר" וב"בוסתנאי". בארץ הרבה לכתוב מזיכרונותיו בשנות הפרעות והמהפכה ברוסיה.