stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כריסטיאן גולומייב
שיאים אישיים > בריכה אולימפית

50 מטר חופשי: 21.44 שניות (2018)
100 מטר חופשי: 48.68 שניות (2016)
50 מטר פרפר: 23.19 שניות (2018)
שיאים אישיים > בריכת 25 מטר

50 מטר חופשי: 21.02 שניות (2017)
100 מטר חופשי: 47.30 שניות (2017)
לאו פון קפריבי

הרוזן לאו פון קפריבי דה קפררה דה מונטקוצ'ולי (בגרמנית: Georg Leo Graf von Caprivi de Caprera de Montecuccoli;‏ 24 בפברואר 1831 – 6 בפברואר 1899) היה איש צבא בדרגת תת אדמירל ומדינאי גרמני שהיה יורשו של אוטו פון ביסמרק בתפקיד קנצלר גרמניה, תפקיד בו שימש בין השנים 1890 ל-1894.
משפחתו

לאו נולד בשרלוטנבורג (כיום מחוז בברלין), ליוליוס פון קפריבי (1797-1865), משפטן שאף שימש כשופט בבית המשפט העליון וחבר בבית הלורדים של פרוסיה. מקור משפחתו של אביו באיטליה ובסלובניה, שם משפחתם המקורי היה קופריבה אשר הגיע ממחוז קופריבניק בדרום סלובניה.
שירותו בצבא

קפריבי נכנס לשירות הצבאי בשנת 1849, ונלחם במלחמת שלזוויג השנייה בשנת 1864. במלחמת אוסטריה–פרוסיה בשנת 1866 שירת בדרגת מיור בצוותו של פרידריך קרל, נסיך פרוסיה, ובמלחמת צרפת–פרוסיה בשנים 1870–1871 כראש מטה הקורפוס ה-10. לאחר המלחמה שירת קפריבי במשרד המלחמה הפרוסי, ובשנת 1882 מונה למפקד הדיוויזיה ה-30. בשנת 1883 מונה קפריבי לשר הצי, ולמרות התנגדויות מצד מפקדי הצי הצליח קפריבי לשפר מאוד את מבנה הצי. בשנת 1888 נקלע קפריבי לעימות עם וילהלם השני, קיסר גרמניה על מבנה הצי, ובעקבות כך התפטר מתפקידו. קפריבי מונה למפקד הקורפוס ה-10, ופיקד עליו עד לפברואר 1890.
תקופת כהונתו כקנצלר גרמניה > מדיניות החוץ

הממשל של קפריבי התאפיין במה שידוע להיסטוריונים כ"קורס החדש" במדיניות חוץ ופנים כאחד, עם מהלכים לקראת פיוס של הסוציאל-דמוקרטים בחזית המקומית, ובהתקדמות כלפי מדיניות החוץ הפרו הבריטית אשר באה לידי ביטוי בהסכם האנגלו הגרמני של יולי 1890 שבו הבריטים ויתרו על האי הלגולנד לגרמניה תמורת שליטה של האי זנזיבר.
כמו כן, באותה תקופה נוספה לדרום-מערב אפריקה הגרמנית (נמיביה של ימינו), רצועת קפריבי, בליטה כלפי מזרח בין בוצואנה, אנגולה וזמביה של ימינו. באופן כללי, קפריבי לא האמין שגרמניה צריכה להתחרות עם מעצמות אחרות על מושבות מעבר לים אלא להתמקד במעמדה בתוך אירופה, שבה הבריטים רצו יחסים הדוקים יותר וממשלתו של קפריבי נכשלה בהשגת הסכם.
תקופת כהונתו כקנצלר גרמניה > סיום ברית ביטוח המשנה

רק שבוע לאחר תחילת כהונתו, נאלץ קפריבי לבחור אם לחדש את ברית ביטוח המשנה, ברית חשאית שכרת ביסמרק עם רוסיה. קפריבי התנגד לרעיונות של מלחמה מונעת נגד רוסיה שפותחו על ידי הגנרל אלפרד פון ולדרזה. אף על פי כן, הוא נענה להחלטת פקידי משרד החוץ בראשות פרידריך פון הולשטיין לא לחדש את ברית ביטוח המשנה ולהתמקד בברית פשוטה יותר עם אוסטריה-הונגריה. מבלי שידע על קביעת משרד החוץ, וילהלם השני הבטיח באופן אישי לשגריר רוסיה הרוזן פאבל אנדרייביץ' שובאלוב שהאמנה תחודש. כשקפריבי דן בסוגיה עם הקיסר, וילהלם השני נכנע לקנצלר שלו, ולא היה מוכן לפטר קנצלר נוסף שבוע לאחר פיטורי ביסמרק. האמנה לא חודשה, ושובאלוב היה המום מההיפוך הפתאומי. בשנים שלאחר דחייה זו, רוסיה כונתה את הברית עם צרפת.
תקופת כהונתו כקנצלר גרמניה > מדיניות סחר

לדברי אנדרו קרלסון, קפריבי השיג הסכמים מסחריים עם אוסטריה, איטליה, שווייץ, ספרד, סרביה, רומניה, בלגיה ורוסיה. האמנות הפחיתו את המכסים החקלאיים, מה שהוריד את מחיר המזון בגרמניה. הם גם סייעו להרחבת יצוא הסחר הגרמני של מוצרים תעשייתיים. המתנגדים כעסו על ההקטנה של החקלאות הגרמנית לטובת פועלים עירוניים. בראשות East Elbian Junkers, קמה קואליציה שכללה איכרים, בעלי מלאכה ואינטלקטואלים שמרנים עוינים לחברה התעשייתית המתעוררת. הם דרשו מהקייזר לפטר את קפריבי. לפי ג'יימס סי האנט, הליגה האגררית הושקה בשנת 1893 כדי למחות על הפחתת המכסים על דגנים מיובאים. הליגה הייתה מאורגנת באופן ארצי כמו מפלגה פוליטית, עם סניפים מקומיים, משמעת ריכוזית ומצע ברור. היא נלחמה נגד סחר חופשי, תיעוש וליברליזם. האויב השנוא ביותר שלה היה הסוציאליזם, שהוא האשים את הקפיטליזם הפיננסי היהודי. הליגה עזרה לבסס אנטישמיות עממית מהסוג שפרח בשנות ה-30.
תקופת כהונתו כקנצלר גרמניה > רפורמות מקומיות

מספר רפורמות פרוגרסיביות בוצעו בתקופתו של קפריבי כקנצלר. העסקת ילדים מתחת לגיל 13 נאסרה ועבודה בגילאי 13 עד 18 הוגבלה ליום של 10 שעות לכל היותר. בשנת 1891 נאסרה העבודה ביום ראשון והועבר חוק הקובע שכר מינימום, ושעות העבודה לנשים הופחתו למקסימום 11 שעות ביום. בתי דין לתעשייה הוקמו בשנת 1890 לבוררות בסכסוכים תעשייתיים, וקפריבי הזמין נציגים של איגודי עובדים לשבת בבתי דין אלו. בנוסף, הורדו המכסים על יבוא עצים, בקר, שיפון וחיטה והצעת חוק מימון הגישה מס הכנסה פרוגרסיבי לפיו ככל שהרוויחו יותר, כך שילמו יותר מס. הישגים נוספים כללו את הצעות החוק של הצבא מ-1892 ו-1893, ואת ההסכם המסחרי עם רוסיה ב-1894.
תקופת כהונתו כקנצלר גרמניה > התנגשות עם הקייזר

קפריבי התנגש עם הקיסר וילהלם השני יותר ויותר במהלך כהונתו כקנצלר, והציע את התפטרותו כמעט תריסר פעמים בארבע שנים. הקייזר כינה אותו באופן פרטי "שמן זקן רגיש". הכעס של השמרנים התגבר, מלווה בהתקפות פומביות מתמידות של ביסמרק. קפריבי גם איבד את תמיכתם של הליברלים הלאומיים והפרוגרסיביים בתבוסה חקיקתית בשנת 1892 על הצעת חוק חינוכית המספקת בתי ספר קהילתיים, ניסיון כושל לשלב מחדש את מפלגת המרכז הקתולית לאחר הקולטורקאמפף. קפריבי, למרות שהוא עצמו היה פרוטסטנטי, נזקק ל-100 הקולות של מפלגת המרכז הקתולית, אבל זה הדאיג את הפוליטיקאים הפרוטסטנטים. קפריבי נאלץ להתפטר מתפקידו כשר-נשיא הפרוסי והוחלף על ידי הרוזן בותו צו אוילנברג, מה שהוביל לחלוקת סמכויות בלתי נסבלת בין הקנצלר לראש הממשלה הפרוסי. כאשר השניים התעמתו על רקע תיקונים לקוד הפלילי ב-1894, וילהלם השני דרש משניהם להתפטר. ירש אותם כלודוויג, נסיך הוהנלוהה-שילינגספירסט.
לאחר התפטרותו השמיד קפריבי את המסמכים שלו. בפנסיה, הוא סירב לדבר או לכתוב בפומבי על חוויותיו כקנצלר או לחלוק את דעותיו על אירועים אקטואליים. הוא נפטר ב-6 בפברואר 1899 בסקירן שבגרמניה (היום ידוע בתור סקוז'ין, פולין).
לאסלו וארגה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 בדצמבר 1924 בודפשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  11 בדצמבר 2014 (בגיל 89) סרסוטה, ארצות הברית 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית, הונגריה 
 מקום לימודים:  האקדמיה למוזיקה פרנץ ליסט בבודפשט 
 שפה מועדפת:  אנגלית, הונגרית 
 כלי נגינה:  צ'לו 
 פרופיל ב-IMDb
 
לאסלו וארגה (בהונגרית: Varga László; בגרמנית: Laszlo Varga;‏ 13 בדצמבר 1924 – 11 בדצמבר 2014) היה צ'לן יהודי-הונגרי-אמריקאי, בעל מעמד עולמי כסולן, אמן הקלטות ומורה סמכותי לצ'לו.
קורות חיים

וארגה נולד ב-13 בדצמבר 1924 למשפחה יהודית בבודפשט, ממלכת הונגריה.
כיהודי איבד וארגה את משרתו בתזמורת הסימפונית של בודפשט במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא נלקח למחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ולאחר מכן גורש למחנה עבודה נאצי.
במשך 11 שנים כיהן וארגה בתפקיד הצ'לן הראשי של הפילהרמונית של ניו יורק תחת שרביטם של המנהלים המוזיקליים של התזמורת דימיטרי מיטרופולוס וליאונרד ברנשטיין ומנצחים אורחים רבים ביניהם פריץ ריינר וגווידו קאנטלי. הוא הופיע עם תזמורות כסולן במדינות כמו אוסטרליה, יפן, כל רחבי ארצות הברית, ברית המועצות לשעבר וברחבי אירופה ובפסטיבלי מוזיקה כמו אספן, Chautauqua ו-Shreveport. הוא זכה לאור הזרקורים במהלך 40 השנים האחרונות לפעילותו כמוזיקאי, הן כסולן, הן כמוזיקאי קאמרי והן כמנטור הוראה. במהלך תקופה זו הקליט שפע של דיסקים עבור מותגי מוזיקה רבים כולל: Columbia, CRI, Decca, EMI, Musicelli Period, Philips, RCA, Serenus ו-Vox. מלחינים רבים ברחבי העולם ביקשו ממנו לנגן את הביצוע הראשון של יצירותיהם.
כמוזיקאי קאמרי היה חבר בלהקות כמו שלישיית הפסנתר בורודין, רביעיית המיתרים הקנדית, רביעיית מיתרים לנר, שלישיית הקונצ'רטנטה וה-Crown Chamber Players. אוניברסיטת אינדיאנה העניקה לווארגה את התואר Chevalier du Violoncelle על שהקדיש את הקריירה שלו כמורה וכסולן לשיפור נגינת הצ'לו. הוא לימד צ'לו באוניברסיטת סן פרנסיסקו סטייט (שם גם לימד ניצוח ופיקח על התוכנית למוזיקה קאמרית), אוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז, אוניברסיטת טורונטו ואוניברסיטת יוסטון, ממנה פרש בשנת 2000.
הוא נהנה מכך שרבים מתלמידיו הגיעו לתפקידים בתזמורות ובאוניברסיטאות ברחבי העולם. הוא קיים באופן שגרתי כיתות אמן והופיע ברסיטלים וכן ניצח על קבוצות גדולות של הרכבי צ'לו מכל קצוות תבל. רבים מהם התקיימו במהלך קונגרסים בינלאומיים לצ'לו. הוא היה מנצח על תזמורות בבודפשט, הונגריה וסן ליאנדרו, קליפורניה, כמו גם פסטיבלים באספן, קולורדו ושברופורט, לואיזיאנה. הוא לא רק ניצח על "הווירטואוזים של ניו יורק" ועל "הווירטואוזים של סן פרנסיסקו", אלא היה המייסד של שניהם. הוא עיבד יצירות מוזיקליות רבות שהתפרסמו בהוצאת MusiCelli Publications. קבוצות כמו הצ'לו של ייל, אנסמבל הצ'לו של סאיטו, צ'לו לסוני/פיליפס, MusiCelli, Los Angeles I Cellisti, כמו גם רביעיית הצ'לו הפילהרמונית של ניו יורק הקליטו את העיבודים שלו.
רשימת עיבודי צ'לו של לאסלו וארגה > עבור צ'לו סולו

באך, יוהאן סבסטיאן
פרטיטה בדי מינור לצ'לו סולו, BWV 1004 (הכוללת את הצ'אקון המפורסם)
פרטיטה ב-E לצ'לו סולו, BWV 1006
סוויטת סולו צ'לו מס' 4, BWV 1010 (העברה לסול מז'ור)
ברהמס, יוהנס
שלוש סונטות לכינור (חלק הצ'לו בלבד)
סונטה בג', אופ. 78
סונטה בא', אופ. 100
סונטה בד, אופ. 108
רשימת עיבודי צ'לו של לאסלו וארגה > לצ'לו ולפסנתר

באך, יוהאן סבסטיאן
Toccata, Adagio, Fuga (במקור עבור עוגב.)
בארטוק, בלה
סונטינה (1915) (במקור לפסנתר)
בטהובן, לודוויג ואן
סונטה, אופ. 64
מוצרט, וולפגנג אמדאוס
Adagio, K. 261 (במקור לכינור.)
Andante, K. 467 (במקור לפסנתר.)
שוברט, פרנץ
שני שירים: "Litanei" ו-"Aufenthalt"
שומאן, רוברט
שני שירים
רשימת עיבודי צ'לו של לאסלו וארגה > עבור שני צ'לו

באך, יוהאן סבסטיאן
חמש עשרה חתיכות קטנות
סוויטה בדו מז'ור
סוויטה מס' 5, BWV 1011 בדו מינור לצמד צ'לו (העברה לסול מינור)
אריה מגולדברג וריאציות
רשימת עיבודי צ'לו של לאסלו וארגה > עבור שלושה צ'לו

באך, יוהאן סבסטיאן
שני פרלודים קטנים
רשימת עיבודי צ'לו של לאסלו וארגה > רביעיות צ'לו והרכבים גדולים יותר

באך, יוהאן סבסטיאן
צ'אקון בד, BWV 1004
פרלוד ופוגה VIII מתוך הספר הראשון של "WTC"
Sarabande and Bourree, BWV 1002
סוויטה V לצ'לו סולו, BWV 1011
אלמנדה, סרבנדה, גאבוט וג'יג מסוויטה VI
בארטוק, בלה
שירי איכרים הונגרים
בטהובן, לודוויג ואן
רביעייה, אופ. 14, מס' 1 (במקור לפסנתר.)
אדג'יו, אופ. 31, מס' 2 (במקור לפסנתר.)
בוקריני, לואיג'י
אדג'יו ואלגרו (מתוך הסונטה לצ'לו ב-A)
שופן, פרדריק
אטיוד, אופ. 25, מס' 7 (במקור לפסנתר.)
פרלוד בה', אופ. 28, מס' 4 (במקור לפסנתר.)
דביסי, קלוד
Sarabande (מתוך "pour le piano")
פרלוד, "La fille aux cheveux de lin" (במקור לפסנתר)
פרלוד, "Minstrels" (במקור לפסנתר)
היידן, פרנץ יוזף
רביעייה, אופ. 76, מס' 5 (במקור לרביעיית כלי מיתר.)
מור, עמנואל
סוויטה, אופ 95
מוצרט, וולפגנג אמדאוס
סונטה בפ', ק' 358 (במקור לפסנתר.)
רימסקי-קורסקוב, ניקולאי
מעוף הדבורה
רוסיני, ג'ואקינו
וריאציות "Un Larme" (במקור לצ'לו ופסנתר)
ויוואלדי, אנטוניו
קונצ'רטו גרוסו, אופ. 3, מס' 11
רשימת עיבודי צ'לו של לאסלו וארגה > אנסמבל צ'לו עם זמר/ים

שוברט, פרנץ
שני שירים לרביעיית סופרן וצ'לו, Der Müller und der Bach והיידנרוזליין
ברהמס, יוהנס
"Ihr habt nun Traurigkeit" מתוך רקוויאם גרמני למצו סופרן או צ'לו סולו ואנסמבל צ'לו בעל שמונה חלקים (עם מקהלת צ'לו בת שישה חלקים אופציונליים.)
רשימת עיבודי צ'לו של לאסלו וארגה > צ'לו סולו וארבעה צ'לו או כלים אחרים

הנדל, ג'ורג' פרדריק
קונצ'רטו ב-g לחמישה צ'לי או אבוב סולו וארבעה צ'לי
מוצרט, וולפגנג אמדאוס
חמישייה, ק' 407 לאבוב וארבעה צ'לי. (במקור עבור קרן ומיתרים.)
רספיגי, אוטורינו
Adagio con Variazioni לצ'לו סולו ושמיניון צ'לו
שטראוס, ריכרד
דון קישוט, אופ. 32 לצ'לו סולו וויולה, כינור, קלר/בס קלר, קרן צרפתית ופסנתר
סונטה, אופ. 6 לצ'לו סולו ואנסמבל בן 12 חלקים (זוגות או חלילים, אבובים, קלרינטים, בסונים, קרניים, צ'לו אחד ובס אחד)
צ'ייקובסקי, פיוטר איליץ'
Andante Cantabile מרביעיית מיתרים, אופ. 11 לצ'לו סולו ואנסמבל צ'לו בן חמישה חלקים
הערות שוליים

↑  Weber, Bruce (22 בדצמבר 2014). "Laszlo Varga, Cellist for the New York Philharmonic, is Dead at 89". The New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007414301505171  PLWABN: 9810704091605606  BIBSYS: 3086537  BnF: cb139307538 (data)  GND: 133855481  ISNI: 0000 0000 8112 5585  LCCN: n81097899  MusicBrainz: dcf71c90-07c1-496a-a235-aa6b0b694d86  NKC: pag20211120749  NSK: 000693949  RERO: 02-A013110202  VIAF: 33199929   WorldCat (עם VIAF): 33199929
לבנון בתקופת הקאימקאמיות

עם הסתלקות אבראהים פאשא מהאזור והגלייתו של אמיר ההר, בשיר ה-II, ב-1840 בעקבות לחץ חמש מעצמות אירופה, חזר לשלוט שלטון ישיר הסולטאן העות’מאני בהר הלבנון. אך היה ברור לכל כי הסדר הקודם לא ישוב. פירמאנים (כתבי זכויות באימפריה העות'מאנית) שונים פורסמו והכריזו כי המרונים - נוצרי הלבנון שווי זכויות לכל תושב אחר.
ברור היה כי הדרוזים (ושאר משפחות השייח'ים) אשר שלטו עד אז ירצו לחזור ולשלוט, אך המרונים התנגדו. הם חשו בהתעצמותם הן מבחינה מספרית והן מבחינת הפוליטיקה הבין-עדתית (במיוחד בזכות תמיכת צרפת ואוסטריה בהם).
פתרונות ביניים רבים נמצאו לכאורה מתאימים לסיפוק המאוויים של כל הצדדים, אך רק מעטים יצאו לפועל. במציאות, רוב הפתרונות - שנוסו אחד לאחד - היו בעייתיים, כל פתרון ביקש לצאת מנקודת המוצא של הפתרון הקודם, להרחיבו ולשפרו. כך התגבשה בשלבים, צורת שלטון מיוחדת המסמלת את השינויים והתמורות המהותיים ביחסי העוצמה הדמוגרפית בהר-הלבנון, באותה עת.
להלן הפתרונות שנוסו על פי סדר יישומם:
השבת "הפתרון הטורקי" הקיים באימפריה העות'מאנית

נקודת המוצא הייתה ניסיון ליישם את "הפתרון הטורקי" הנפוץ, כלומר: שלטון אוטונומי בעוד השליט מחויב בהעברת מס ל"שער העליון". הטענה הייתה ש"השיטה עובדת" כהלכה, מאז ימי הזוהר של הקמת האימפריה. ולפיכך יש לדבוק בפתרון שהוא בבחינת "מה שהיה הוא שיהיה".
ההבדל בין הפתרון המוצג כאן לבין המצב הקודם הוא שבמקרה זה מינוי השולט בפועל אושר גם על ידי חמש מעצמות אירופה.
"אמיר ההר" החדש שמונה היה בשיר קאסם לבית שהאב, שנקרא בשם בשיר
ה-III (הידוע גם כבשיר "הקטן"). הסיבה למינויו הייתה חולשתו - היותו איש קל לתמרון. בשיר התאים לצורכי המעצמות ואפשר להן לשלוט "מגבוה" בנעשה בהר-הלבנון.
בנוסף לכך הועלה כאן, לראשונה, הרעיון להקמת מג'לס (מועצה) לצד האמיר. מועצה שתייצג בייצוג מספרי שווה את כל המיעוטים. הדרוזים דחו הצעה זאת. ניתן לשער כי הדרוזים חששו שמועצה זו אשר תמונה על פי מפתח דמוגרפי, תגדיל את כוחם הפוליטי של המרונים, ומעתה יהיו מעשיהם מגובים בגוף פוליטי.
לעומתם, הפטריארך המרוני, יוּסֵף חוּבֵיכּ, אשר הבין כי הדרוזים מתחמקים מהכרה בעוצמה הדמוגרפית של בני עדתו, ציווה על האיכרים המרונים לא לעבוד יותר את אדוניהם הדרוזים.
בעקבות הודעת הפטריארך, שלמעשה הייתה רק גורם מדרבן הובילה במהירות הבזק לפרוץ מהומות בשטח. בדיעבד נקראו אלו "פרעות 1841". במציאות הייתה זאת מלחמת האזרחים הראשונה בהר-הלבנון.
במהלך המלחמה עקובת הדם לא נקפו העות'מאנים אצבע על מנת למנוע את שפיכות הדמים מתוך הכרה כי זאת רק תחזק את אחיזתם בתור שליטי לבנון. המאבק המזוין המשיך עם יתרון גדול לדרוזים ובתחילת 1842 נעצר האמיר בשיר ה-III, הורד מכיסא האמירות ונשלח לאיסטנבול. וכך הקיץ הקץ על שלטונו רווי הדם של בית שאהב וכלו כל הקיצים על מבנה האמירות הלבנונית המסורתית מזה 850 שנה לערך.
"ייבוא" שליט ישיר

במקביל למלחמת האזרחים הראשונה בהר-הלבנון (1841) מונה באיסטנבול וזיר גדול אשר רצה לשלוט שלטון ישיר על הר-הלבנון על ידי מינוי פאשה. כדי לממש את משאלתו שלח הווזיר מפקד צבא קשוח, עֹמַר פּאשׁה אל-נַמְסַאוִי, קצין אוסטרי במקור, אשר עורר חילוקי דעות בקרב העם. המרונים מחד גיסא, רצו בשליט נוצרי וקראו להחזיר את אמירות ההר. ומאידך גיסא והדרוזים הודיעו כי במקרה שיוחזר שליט נוצרי להר הלבנון, אין להם מה לחפש בארצם וארץ אבותיהם והם יכולים פשוט לעבור אל החוראן. מהומות אלה אמנם לא היו יעילות מבחינה צבאית (בעיקר בזכות יכולת ההסתגלות המדהימה של עמר פאשה), אך ההד הקוסמופוליטי הספיק: חמש המעצמות הפעילו לחץ דיפלומטי והשער העליון השיב את המפקד לאיסטנבול.
הקמת הקאימקאמיות

בשנים 1840–1843, מעט לאחר נסיגתו של אבראהים פאשא מאזור הר הלבנון חלה תמורה גדולה ביחסים בין הדרוזים והמרונים בהר הלבנון ונוצר מתח רב בשטח. על מנת להפיג מתח זה ולהסדיר שלטון בהר ניסח הנסיך האוסטרי, מטרניך, בשנת 1843, במסגרת מאמציה של אוסטריה להשיג שליטה בלבנון, הסדר ייחודי. מטרניך ביקש למנות שני קַאִימַקַאמים (שליטי נפה) שיהיו כפופים לואלי של צידון:
אחד מרוני, האמיר חיידר אבו א-למע, מבית אבו א-למע (משפחת נכבדים שהתגוררה בלבנון מאז תחילת האלף השני והתנצרה), שישלוט בקאימקאמיה נוצרית. והשני דרוזי, האמיר אחמד ארסלאן, מבית ארסלאן (בית ארסאלאן, בית נכבדים, הוא צאצא לבית תנוך, השליטים הראשונים בלבנון. למעשה הם הגלגול הנוכחי לפלג היזבקי), שישלוט בקאימקאמיה דרוזית.

"המשפחות הנכבדות", משפחות מרוניות אשר היוו את המרכז השלטוני בלבנון, הביעו אי-שביעות רצון מהמצב החדש, וזאת כיוון שנאלצו לעמוד מול מעמד שליטים חדש אשר עמד מעליהם ולא הייתה להם יכולת לתמרן אותו. אצל הדרוזים המצב היה עוד יותר מורכב בגלל הפילוג בעם והעדיפו שליט מחוץ ללבנון אשר יהיו נטול פניות לגבי הפלגים השונים.
הסדר זה לא נתן מענה לאחת מהקשות שבבעיות הר-הלבנון: היישובים המעורבים בקאימקאמיה הדרוזית. בנוסף לבעיות הפנימיות בהר-הלבנון הוסיפו המעצמות האירופאיות שמן למדורה, הן הוסיפו את הסכסוכים והתחרות שהיו ביניהן, לסכסוך שכבר היה קיים בלבנון ובכך שיתקו למעשה לחלוטין את יכולת התפקוד של הקאימקאמיות.
ייסוד מוסד "הוַכּיל"

מחלוקות רבות צצו סביב אי-ההסכמה על דרך השליטה במקומות המעורבים עדתית בקאימקאמיה הדרוזית.
לבסוף, החליטו הטורקים לשלוח בשנת 1844 את אחד מנציגיהם, הקפודאן ח'ליל פאשה, לאזור. משימתו הייתה לגבש פתרון אפשרי ליישום, ביחד עם הואלי ועם הקונסולים הזרים.
הפתרון שגיבש ח'ליל פאשה היה: מינוי שני וַכּילים בכל מקום יישוב מעורב, אחד דרוזי והשני מרוני. הווכילים ייצגו את האיכרים בני עדתם, בפני השייח'ים מן העדה השנייה. הוכילים הם אשר יגבו בשם המשפחות החזקות (המקאטעג'ים), מיסים.
לאחר שנתברר כי בהצעות אלו לא היה כדי לפתור את הבעיה, החריפה המתיחות הקיימת ממילא בהר ובין שתי העדות פרצו מאורעות דמים – מאורעות חמורים בהרבה מקודמיהם בעבר. גם משום שבעידוד תככנים פנימיים בהר, היו מי שליבו את האש.
השייח'ים הדרוזים שלטו רק במרכז ובדרום הר-הלבנון ולכן רק שם מונו וכילים. בצפון הר-הלבנון לקחה הכמורה את תפקיד התיווך.
הקמת המג'לס (המועצה)

כיוון שרגיעה לא הושגה גם לאחר ייסוד מוסד הוכיל, נאלצה האימפריה העות'מאנית לשלוח בדחיפות את מיניסטר החוץ שלה, שֶכִּיבּ אפנדי, להר-הלבנון. אלא שגם הוא, רק לאחר מעורבות צבאית, הצליח להביא את הצדדים לידי הבנה והסכמה זמנית על מבנה שלטוני.
לאחר שחקר את הנושא פרסם שכיב אפנדי את מסקנותיו במסמך שנקרא "הסכם שכיב אפנדי" שעיקריו מובאים להלן:
החלוקה הנוכחית לשתי קאימקאמיות תישאר
לצד כל קאימקאם תמונה מג'לס (מועצה) ובה 12 חברים. במג'לס תיוצג כל עדה חשובה בהר-הלבנון על ידי שופט ופקיד שומה.
כל שופט ישפוט את בני עדתו.
סמכויות הואלי יורחבו.
לאחר "הסדר שכיב אפנדי" נעשו העניינים בשטח מורכבים אף יותר: השייח'ים הדרוזים בדרום נאלצו לעמוד עכשיו גם מול נציגי הכמורה במג'לס משום שהכנסייה תמכה באיכרים, בני עדתה. כך עמדו ראשי "המשפחות החזקות" מול הווכילים, הקאימקאם, הכנסייה וגם מול האיכרים עצמם. מצבם של השייח'ים במרכז הר הלבנון היה גרוע אף יותר. והוא בא לידי ביטוי בכך שהם נאלצו למכור חלק מאדמותיהם לאיכריהם.
מוסד "הוכיל", שהיווה חידוש, הצליח לעמוד בקאימקאמיה הדרוזית מול "המשפחות", שדיכאו את איכריהן, משום שזכה בתמיכה נרחבת מצד הכמורה המרונית (אשר נמצאה בתהליך מתמיד של התחזקות). גם בקאימקאמיה הנוצרית הגיבו השייח'ים על הסדר שכיב אפנדי בהגברת לחצם על העם. גם כאן תפסה הכנסייה, בפועל, את מקום הווכילים.
כל אלה והמשבר הכלכלי החמור שפקד את "המשפחות החזקות" תרמו לירידה בעוצמתן ובמעמדן "הפוליטי" של "המשפחות" ובראשן השייח'ים, אדוני המוקטעאת. אלו החלו להיאבק לשמירת מעמדן, אבל ללא הצלחה. המאבק החלישן במידה כזו עד שבדרום לא נשאר כמעט זכר לכוחן הפיאודלי ולסמכויותיהן. ובמרכז, חלק אחד מהמשפחה השלטת (בית ח'זאן המרוני) ניסתה להשתמש באיכרים ככלי נגד הקאימקאם. אך בו-זמנית הם לא הבחינו כי האיכרים מארגנים נגדם מרד. חלקה השני של המשפחה תמכה בקאימקאם.
למבורגיני בראבו

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  למבורגיני 
 יחידות שיוצרו:  1 
 אורך:  3,739 מ"מ 
 רוחב:  1,882 מ"מ 
 גובה:  1,041 מ"מ 
 מפרט טכני
 מנוע:  מנוע בנזין 
 מעצב:  מרצ'לו גנדיני 
 
למבורגיני בראבו באיטליה ב-1974
למבורגיני בראבו (באיטלקית: Lamborghini Bravo) היא מכונית קונספט שתוכננה על ידי מרצ'לו גנדיני בברטון עבור למבורגיני. היא הוצגה לראשונה בשנת 1974 בתערוכת הרכב של טורינו.
הבראבו תוכננה כדי להציג רעיונות להחלפה של האורראקו. אב הטיפוס הופעל על ידי מנוע בנזין V8 בנפח 3.0 ליטר שסיפק כ-300 כ"ס (224 קילוואט) בתצורת הנעה אחורית היא מעולם לא הוכנסה לייצור, אבל מאפייני סטיילינג רבים נלקחו ממנה לעיצוב הקונטאש.
הבראבו נמכר במכירה פומבית תמורת 588,000 אירו ב-21 במאי 2011. לבראבו היו כמה צבעים שונים, תחילה צהוב, אחר כך ירוק ולבסוף לבן.
כיסוי ראש לנשים (הלכה)

כיסויי ראש אופייניים לנשים חרדיות (פיאות וכובעים)
כיסוי ראש חלקי האופייני לנשים דתיות ליברליות
כיסוי ראש הוא חיוב הלכתי על נשים יהודיות שנישאו לכסות את שיער ראשן. לכיסוי הראש מקובל להשתמש במטפחת ראש, כובע או פאה נוכרית. בעבר, במיוחד ביהדות ארצות האסלאם, נהגו גם הרווקות לכסות את ראשן, אך כיום אין כמעט הנוהגות כך.
ישנן נשים שאינן מקפידות לכסות את ראשן בקביעות, אך נוהגות כך בבית הכנסת ובאירועים דתיים וחשובים אחרים.
דת משה ודת יהודית > בתורה ובחז"ל

מקור דין זה במשנה במסכת כתובות המונה את הנשים שאיבדו את זכותן לקבלת תשלום הכתובה בעת גירושיהן, ביניהם אישה היוצאת למרחב הציבורי "פרועת ראש". ”ואלו יוצאות שלא בכתובה: העוברת על דת משה ויהודית”. בתלמוד שם מבוארת החלוקה הבאה:
דת משה: מידת החיוב מהתורה. אישה ההולכת ללא כיסוי ראש כלל נחשבת לעוברת על 'דת משה', ואיסורו מהתורה. איסור זה לומד התנא דברי רבי ישמעאל ממשמעות הפסוק לגבי סוטה המחייב את הכהן לגלות את ראש האישה טרם השקייתה. מכאן הוא לומד שהתורה רואה בפריעת הראש מעשה חמור שעל נשות ישראל להימנע ממנו. ”ראשה פרוע דאורייתא היא דכתיב: ופרע את ראש האשה ותנא דבי רבי ישמעאל: אזהרה לבנות ישראל שלא יצאו בפרוע ראש”. על פי הגמרא, די בכיסוי האוסף את השיער, כמין רשת ('אפילו קלתה שפיר דמי') כדי לצאת ידי חובת ציווי התורה.
דת יהודית: מידת חיוב מחמירה יותר הנובעת ממנהג ישראל. אישה ההולכת עם כיסוי ראש חלקי עוברת על 'דת יהודית', כלומר אומנם אינה עוברת על איסור תורה, אך חורגת מההתנהגות המקובלת בציבור היהודי על פי המסורת.
דת משה ודת יהודית > בספרי ההלכה

דין זה הובא בספרי ההלכה ”לא תלכנה בנות ישראל פרועות ראש, אחת פנויה ואחת אשת איש”. לדבריהם, חיוב התלמוד בכיסוי ראש הוא גם לנשים פנויות או לנערות, וכן נהגו ביהדות תימן. אולם ברוב המקומות לא כיסו הרווקות את ראשן, וכך הוא המנהג כיום. מקור להיתר הוא מדברי המשנה המתארת כלה לפני חתונתה ההולכת ללא כיסוי ראש. הרב אברהם אבלי הלוי גומבינר סבור שיש לנערות ופנויות ללכת רק עם שיער אסוף, אך רוב הפוסקים חלקו עליו והתירו זאת, כשהם מפרשים את דברי הרמב"ם והשולחן ערוך "אחת פנויה ואחת אשת איש" כהתייחסות לגרושה ואלמנה ולא לרווקה.
דאורייתא, דרבנן, או מנהג

לשיטת רוב ככל פוסקי ההלכה, כיסוי הראש הוא מצווה מדאורייתא, ולפיכך החיוב קיים לעולם, ואינו משתנה לפי המנהג והמקום. הם מסתמכים על דברי הגמרא, "דאורייתא היא". אבל הרב ישראל איסרלן בספרו תרומת הדשן כותב כי לדעת הרמב"ם המצוה היא מדרבנן, והוא מפרש את דברי הגמרא "דאורייתא היא" שהכוונה היא לרמז מן התורה. הרב עובדיה יוסף הביא דוגמאות נוספות לכך, שהמילים "דאורייתא היא" אינן מוכיחות שמדובר באיסור דאורייתא, אך הסיק לבסוף כי כיסוי הראש הוא מצווה מדאורייתא.
גם באחרונים יש דעות בודדות הסוברות כי חיוב כיסוי הראש הוא מדרבנן. ביניהם ניתן למצוא את הרב יוסף ניסים בורלא, והרב יוסף משאש שהסיק כי כיסוי הראש מקורו במנהג המוזכר בתורה, ואינו חיוב מדאורייתא או דרבנן, ולפיכך הוא משתנה כפי מנהג המקום. הרב משאש הסתמך על פרשנות הקובעת כי כל האיסור נבע מהנורמה שאישה שהולכת ללא כיסוי ראש נחשבת כמבוזה ופרוצה, ולכן כיום, שהנורמה שונתה, מותר. במקום מושבו בתלמסאן שם כיהן כאב בית הדין, חשב כי המנהג התבטל בכל העולם, ולפיכך פסק הלכה למעשה לזוג שעמדו להתגרש, כי האישה אינה חייבת לכסות את ראשה. עם זאת, מדובר כאמור בדעת מיעוט, ולדעת רוב הפוסקים כיסוי הראש הוא חיוב מדאורייתא.
כיסוי מפאת דברים שבקדושה

הגמרא במסכת ברכות דנה באיסור אמירת "דברים שבקדושה", כגון קריאת שמע, בזמן חשיפה למראות או קולות שעלולים לעורר הרהור עבירה. בין היתר, נקבע שם בקצרה כי "שער באישה ערווה", כלומר שיער האישה נחשב לצורך העניין לדבר שעלול להביא להרהור עבירה. לפיכך אסור לגבר ללמוד תורה, לקרוא קריאת שמע או לומר שאר דברים שבקדושה כנגד שיער גלוי של אישה, כמו נגד מראות לא צנועים אחרים. דין זה תקף לכל גבר בכל זמן, אפילו בעלה של האישה. אולם במשך השנים חיו יהודים במקומות שבהם נשים לא נהגו לכסות ראשן, ולכן היו פוסקים שקבעו שאין איסור לקרוא קריאת שמע כנגד שיער של אישה מכיוון שכבר אין חשש שיביא להרהור עבירה.
ישנה מחלוקת בין הפוסקים לגבי כיסוי ראש לרווקות בעת תפילה ולימוד תורה. רוב הפוסקים האשכנזיים מצאו סיבות שלא לדרוש מרווקות כיסוי ראש, אולם יש מהפוסקים הספרדיים אשר דורשים מבנות לכסות את ראשן בעת תפילה, אמירת ברכות ולימוד תורה. כך פסק הרב עובדיה יוסף, ובחלק מבתי הספר של רשת בני יוסף נוהגות כפסקו. בבתי הספר שבנשיאותו של הרב מאזוז מקפידים שהילדות תכסינה את ראשן בשעת תפילה ולדעתו אין הבדל בין בנות לבנים בדרישה לכיסוי ראש.