stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יאיר נוה

| --- | --- |

יאיר נוה, 2010
 לידה:  5 בספטמבר 1957 (בן 67) גדרה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת חיפה 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1975–2007, 2010 – 2015
 דרגה:    אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד פלחה"ן גולני  מפקד גדוד 13  מפקד גדוד בבה"ד 1  מפקד בא"ח גולני  מפקד חטיבת הנגב  מפקד עוצבת חירם  מפקד חטיבת גולני  קצין חי"ר וצנחנים ראשי  מפקד אוגדת עזה  ראש מטה זרוע היבשה  מפקד פיקוד העורף  מפקד פיקוד המרכז  סגן הרמטכ"לצה"ל
 פעולות ומבצעים
 מבצע ליטני   מבצע שלום הגליל האינתיפאדה הראשונה   המערכה ברצועת הביטחון האינתיפאדה השנייה
 תפקידים אזרחיים
 מנכ"ל חברת סיטיפס, זכיינית הרכבת הקלה בירושלים  סגן נשיא חברת "אזורים"
 
יאיר נוה כמפקד פיקוד העורף בשנת 2004
יאיר נָוֶה (נולד ב-5 בספטמבר 1957) הוא אלוף במילואים בצה"ל שבתפקידו האחרון כיהן כסגן הרמטכ"ל. בעבר כיהן בין היתר כמפקד פלחה"ן גולני, כמפקד חטיבת גולני, כקצין חי"ר וצנחנים ראשי, כמפקד אוגדת עזה, כמפקד פיקוד העורף וכמפקד פיקוד המרכז.
ביוגרפיה

נוה נולד, גדל והתחנך בבני ברק בשם יאיר מנהיים. בנעוריו למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר בירושלים (במחזור אשר כלל שני קצינים נוספים בדרגת אלוף: אלעזר שטרן וישי בר; וכן הרב הצבאי הראשי לשעבר, תת-אלוף רפי פרץ) והיה פעיל בתנועות הנוער עזרא ובני עקיבא.
ביוגרפיה > שירותו הצבאי

בשנת 1975 התגייס לצה"ל, בחר לשרת בחטיבת גולני ושובץ בגדוד 12. בגולני עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. נוה שימש כמפקד כיתה במחלקת המרגמות בפלוגה המסייעת של גדוד 12. עם סיום קורס קציני חי"ר חזר למסייעת ומילא תפקידי מפקד מחלקה, סגן מפקד ומפקד פלוגה. במבצע ליטני הוא היה מפקד הפלוגה המסייעת שהשתתפה בקרבות על תל עכוש ודהור. בתפקידיו הבאים כיהן כמפקד פלחה"ן גולני וכסגן מפקד גדוד 13. עם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה היה בחופשה לרגל נישואיו, אך לאור פציעתם של שלושה מפקדי פלוגות בגדוד 51, מונה למפקד פלוגה בגדוד ובהמשך למפקד פלוגה בגדוד 12. בשוך הקרבות יצא ללימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ומונה לסגן מפקד בסיס האימונים החטיבתי של גולני. לאחר מכן מונה למפקד גדוד 13 והוביל אותו במבצעים מורכבים בלחימה בדרום לבנון, ובהם בין היתר קרב כנגד 25 מחבלים, במהלכו הרג הגדוד 18 מחבלים ולקח בשבי שבעה. בתפקידיו הבאים שירת כמפקד גדוד בבית הספר לקצינים של צה"ל.
בשנת 1987 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה לראש מחלקת תורת חי"ר וצנחנים במפח"ש ובמקביל למפקד חטיבת הנגב. בשנת 1989 מונה למפקד עוצבת חירם (חטיבה מרחבית 769) בעוצבת הגליל. בשנים 1991 עד 1993 כיהן כמפקד חטיבת גולני. בהמשך, מונה לראש מחלקת בטיחות במפקדת זרוע היבשה (1994 - 1996), ולקצין חי"ר וצנחנים ראשי (1996–1999).
בשנת 1999 מונה למפקד אוגדת עזה ובהיותו בתפקיד זה פרצה האינתיפאדה השנייה. לאחר שלראשונה נורתה פצצת מרגמה על שדרות, ב-16 באפריל 2001, נכנס צוות קרב גדודי תחת פיקודו למרחב בית חאנון ופעל לחשוף את השטח שממנו נורו פצצות המרגמה, במבצע שנקרא "צבעי פסטל". במפגש עם עיתונאים אמר נווה שצה"ל יישאר במרחב בית חאנון ככל שידרש על מנת להסיר את איום המרגמות משדרות. בעקבות הדברים הגיע לחץ מצד ארצות הברית וצה"ל הסיג את כוחותיו מרצועת עזה. ההתבטאות ותוצאותיה הביאו לעימות בין נווה לבין הרמטכ"ל, שאול מופז.
בשנים 2001 - 2003 כיהן נווה כראש מטה הזרוע לבניין הכוח ביבשה.
בשנת 2003 קודם לדרגת אלוף ומונה למפקד פיקוד העורף, תפקיד שמילא עד למינויו למפקד פיקוד המרכז בינואר 2005. בכך היה מפקד הפיקוד הראשון החובש כיפה. מתוקף תפקידו השתתף בפינוי נפגעי מתקפת הטרור בסיני. בהיותו מפקד פיקוד המרכז התבטא בריאיון לרוני דניאל כי "ההרתעה של הטרור צריכה להיעשות דרך ה־M16 ולא דרך ה־F16", ושלתפיסתו צריך להתייחס אל הלוחמה ביהודה ושומרון ועזה כאל מלחמה מוגבלת ולא כאל בט"ש מוגבר. בשנת 2005 לאחר מספר עימותים של חיילי צה"ל בפיקוד המרכז עם תושבי ההתנחלויות ביהודה ושומרון, ובמיוחד אלו שבגזרת החטיבה המרחבית שומרון, האשים מפקד גדוד 202, סא"ל גיא חזות, במהלך כנס בנושא תוכנית ההתנתקות בו נכח גם הרמטכ"ל יעלון, את נוה כי אינו מגבה את חייליו אל מול המתיישבים. בשנתיים שבהן כיהן כמפקד פיקוד המרכז ירדו משמעותית מספר הפיגועים והנפגעים מהם באזור שתחת פיקודו.
בשנת 2007 סיים את תפקידו והשתחרר מצה"ל. באותה שנה מונה לסגן נשיא בחברת "אזורים", ובשנת 2008 מונה למנכ"ל חברת "סיטיפס", זכיינית הקו הראשון של הרכבת הקלה בירושלים.
ביוגרפיה > שירותו הצבאי > ההתנתקות, פרשת עמונה וצווי ההרחקה

בתקופת כהונתו אירעו תוכנית ההתנתקות (חלקה המצומצם בצפון השומרון), והרס הבתים בעמונה. בעקבות מעורבותו בביצוע תוכנית ההתנתקות ומאוחר יותר בהריסת הבתים בעמונה, הפך נוה לדמות לא אהודה בקרב חלקים מהציבור הדתי-לאומי. הכעס כלפיו בקרב חלקים מהציונות הדתית, שבא לידי ביטוי בקריאות נאצה כלפיו ובהפגנות מול ביתו בגבעת שמואל, בה התגורר, ואף בהפגנות שקטות בבית הכנסת שלו, גבר דווקא משום שהוא חובש כיפה סרוגה ואיש ימין[דרוש מקור], דבר שהגביר את התחושה שהוא "בגד" בציבור שלו וחצה את הקווים במקום לגלות רגישות לכאבם וניסיון לסייע להם.
מבקריו מחו גם על חתימתו על עשרות צווי הרחקה לתושבים מיהודה ושומרון. גוף המתקרא בשם "בית הדין לענייני עם ומדינה" בראשותו של הרב ישראל אריאל קבע כי חל עליו דין מוסר, דבר שעורר סערה ציבורית. השב"כ הצמיד לו מאבטחים באותה תקופה, דבר שהיווה אצלו נקודת שבר גדולה כפי שהעיד, שכן לפי דבריו - בשכם, כחייל ומפקד הוא הסתובב ללא מאבטח, אבל לבית הכנסת היה צריך להגיע עם מאבטח.
בריאיון לעיתון "הצופה" בנובמבר 2008, אמר כי פרש מתפקידו בעיקר בשל התנהגות של מנהיגים רוחניים בציבור הדתי הלאומי שלא גיבו אותו ולא גינו את הקיצוניים שירדו לחייו ולחיי משפחתו, והגדיר את עצמו כ"נכה של הציונות הדתית". על מעשיו בתקופת ההתנתקות אמר כי לאחר שהביע את התנגדותו לתוכנית בכל דרג ופורום אפשרי והפור נפל, הוא בחר באופציה הפחות גרועה, והיא לקיים את החלטות הממשלה בעניין. האופציה האחרת הייתה לדעתו פירוק צה"ל וחורבן המדינה.
את מעשי הציבור הדתי-לאומי כינה "סגידה לעגל הזהב של ארץ ישראל השלמה", שבה בשם הדבקות בערך של ארץ ישראל פוגעים בערכים חשובים אחרים כמו עם ישראל ותורת ישראל. נוה חשף כי בתוכנית ההתנתקות לא כפה על חיילים שהפינוי נגד את תפיסתם לעסוק בכך, ו"שלח לתפקידים אחרים פלוגות שלמות". בנוסף לכך ציין שהיה אחראי ליצור מראש מגורים חלופיים ביד חנה ובשבי שומרון לאנשי צפון השומרון שהתפנו, למורת רוחם של אנשי הדרג המדיני, שלא רצו שיעסוק בזאת.
ב-2010 עם מינויו לסגן הרמטכ"ל פנה אליו הרב זלמן מלמד במכתב ברכה, בו הוא שיבח את פעילותו נגד הטרור ביהודה ושומרון, וציין כי את "פקודת הגירוש" ביצע נוה "באופן היותר מתחשב".
ביוגרפיה > שירותו הצבאי > מבצע שני מגדלים ותחקיר "הארץ"

ביוני 2007 נערך מבצע שני מגדלים, בו נהרג בכיר הג'יהאד האסלאמי זיאד מלאישה יחד עם פעיל נוסף בארגון. בהודעה שפרסם דובר צה"ל לאחר המבצע נאמר כי המחבלים היו חמושים ופתחו באש לעבר כוח צה"ל, אך בנובמבר 2008 פרסם עיתון הארץ תחקיר מאת אורי בלאו בו נטען כי נוה, כמפקד פיקוד המרכז, אישר כבר קודם לכן לחסל את מלאישה גם אם תהיה אפשרות לעצרו - זאת, לכאורה, בניגוד להנחיות בג"ץ בנושא הסיכולים הממוקדים. נוה התראיין לכתבה ואמר: "עזוב אותי מהנחיות בג"ץ [...] אני רוצה שיפגעו במבוקש ישר, בלי להתמזמז." הוא דחה את הטענות וטען כי האישור לירי ניתן מכיוון שהמחבלים היו חמושים ובמטרה למנוע סיכון לכוח צה"ל. בעקבות פרסום התחקיר פרסם היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, חוות דעת שדחתה את מסקנותיו, ולפיה "אין כל יסוד לטענה לפיה צה"ל התעלם מהוראות בג"ץ בנוגע לפעולות סיכול ממוקד".
ביוגרפיה > שירותו הצבאי > חזרתו לצה"ל

ב-4 באוקטובר 2010, לאחר 3 שנים מחוץ לצה"ל, החליט שר הביטחון אהוד ברק למנות את נוה לסגן הרמטכ"ל במקום בני גנץ. נוה החל לכהן בתפקיד זה ב-25 בנובמבר 2010.
בתחילת פברואר 2011, לאחר שמינויו המיועד של המועמד לתפקיד הרמטכ"ל הבא, יואב גלנט, בוטל, החליטו ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ושר הביטחון אהוד ברק למנות את נוה לרמטכ"ל זמני, לתקופה בת חודשיים אך בסופו של דבר הוחלט למנות את בני גנץ לרמטכ"ל ולוותר על מינוי רמטכ"ל זמני. נוה המשיך לשרת כסגן הרמטכ"ל, ובינואר 2013 סיים את תפקידו. לאחר סיום התפקיד נשאר בצה"ל כשהוא משמש כפרויקטור ובמקביל חוקר במכון למחקרי ביטחון לאומי.
במאי 2013 הודיע שר הביטחון, משה יעלון, על כוונתו למנות את נוה ליו"ר התעשייה הצבאית, אך המינוי נדחה על ידי הוועדה לבדיקת מינויים בחברות ממשלתיות שקבעה כי נוה נתון לניגוד עניינים, עקב כוונתו להציג מועמדות לתפקיד הרמטכ"ל.
לאחר שלא נבחר לתפקיד הרמטכ"ל, נוה הודיע כי יפרוש בסוף שנת 2014.
ביוגרפיה > לאחר שחרורו

נוה הציע יוזמה מדינית, על בסיס תוכנית מסגרת בת שני שלבים, שלב ראשון של בניית אמון בין ישראל לפלסטינים שיכלול התחייבות ישראלית לאי בנייה מחוץ לגושי ההתיישבות ביהודה ושומרון ובירושלים רבתי ושלב שני לאחר כ-30 שנה שבו יתחיל הדיון על הסדר הקבע על בסיס העיקרון של קונפדרציה עם ירדן או עם ישראל.
ב-2015 שימש נוה יו"ר דירקטוריון יוויז'ן אייר. באותה שנה החל עובד כיועץ בחטיבת "יבשה ותקשוב" של חברת אלביט מערכות. בשנת 2018 מונה לעמוד בראש הפרויקט של מעבר תעש מערכות מרמת השרון לרמת בקע בנגב עבור אלביט מערכות, שרכשה את הראשונה.
השכלה וחיים פרטיים

נוה בעל תואר ראשון בהיסטוריה ומדע המדינה ותואר שני במדע המדינה והמזרח התיכון מאוניברסיטת חיפה, בעל תואר שני נוסף במנהל עסקים בתוכנית המנהלים של אוניברסיטת תל אביב. נוה סיים בהצטיינות את לימודיו במכללה לביטחון לאומי והוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
נוה נשוי ואב לארבעה ילדים. מתגורר בזכרון יעקב. הוא בן דודו מדרגה שנייה של השר וחבר הכנסת לשעבר דני נוה, ודודו של השחקן והבדרן נדב נוה.
הערות שוליים

↑  אביחי בקר, אני לא דתי מחמד, באתר הארץ, 5 ביוני 2002
↑  רבקי גולדפינגר, חזקו חברים, בשבע, 29 בינואר 2015
↑  מוריה זלצר-וולשטיין, האלוף יאיר נווה: הציבור לא בשל לרמטכ"ל דתי, באתר ynet, 17 באפריל 2011
↑  אביחי בקר, "הנזק של דרוקמן, האתגר של נווה", הארץ, ‏ 15.08.1999.
↑  יאיר נוה, "ציד בצידון", במחנה, ‏ 21.05.2010, עמוד 48.
↑  אביחי בקר, הנזק של דרוקמן, האתגר של נווה, הארץ, ‏ 15.08.1999, כפי שהועלה באתר פרש.
↑  אביחי בקר, הרשימה השחורה של רס"ן קפלן, באתר הארץ, 27 באפריל 2001
↑  עפר שלח ורביב דרוקר, "בומרנג", הוצאת כתר, 2005, עמוד 32
↑  פליקס פריש, מפקד כוחות צה"ל בעזה: "נישאר ברצועה כמה זמן שיידרש", באתר ynet, 17 באפריל 2001
↑  אהד לסלוי, מבצע חומת מגן מהכלה להכרעה, משרד הביטחון ההוצאה לאור, 2022, עמוד 60-61
↑  יאיר נווה ימונה לאלוף פיקוד העורף, באתר הארץ, 1 ביוני 2003.
↑  פרק 11 "מתקפת הטרור בסיני" מתוך הספר בעריכת ד"ר עפר מזר, "מאחורי הקלעים: סיפורה האחר של הדיפלומטיה הישראלית", פרדס הוצאה לאור, חיפה, מסת"ב 978-1-61838-199-6, ‏ 2016, עמ' 174
↑  המג"ד לאלוף: "הפקרת אותנו מול המתנחלים", באתר ynet, 29 במרץ 2005.
↑  אמיר בוחבוט, המ"פ זכה לעידוד מקפלינסקי, באתר nrg‏, 29 במרץ 2005.
↑  מאות מפגינים בהפגנה נגד צווי הרחקה, באתר ערוץ 7, 22 באוקטובר 2006,
↑  רועי שרון, מעריב, דין מוסר על האלוף נוה, באתר nrg‏, 18 בינואר 2007,
↑  רועי שרון, מעריב, מלווים את האלוף לתפילה, באתר nrg‏, 22 במרץ 2007,
↑  הצופה, 7 בנובמבר 2008, עמ' 32-26
↑  קובי נחשוני, הרב מלמד בעד יאיר נווה: "גירש בניגוד לרצונו", באתר ynet, 14 באוקטובר 2010.
↑  אורי בלאו, מסמכים סודיים של צהל: הרמטכ"ל וצמרת צה"ל אישרו לחסל מבוקשים וחפים מפשע, באתר הארץ, 28 בנובמבר 2008,
↑  עדנה אדטו, אין בסיס לטענות שהעלה עיתון "הארץ", ישראל היום, 13 באפריל 2010 (הקישור אינו פעיל, 22 בפברואר 2021)
↑  עמוס הראל, נתניהו וברק נאלצו לבטל את מינוי האלוף יואב גלנט לרמטכ"ל הבא, באתר הארץ, 2 בפברואר 2011,
↑  קובי פינקלר, האלוף אייזנקוט מונה לסגן הרמטכ"ל, באתר ערוץ 7, 14 בינואר 2013.
↑  לילך שובל, האלוף נוה מקבל משכורת ופנסיה - ללא תפקיד מוגדר, באתר ישראל היום, 24 במרץ 2014
↑  גילי כהן, נוה מונה ליו"ר תע"ש, מסתמנת שנה נוספת לגנץ בקריה, באתר הארץ, 6 במאי 2013
↑  גולן חזני, מכה לשר יעלון: נפסל מינויו של יאיר נווה ליו"ר תעש, באתר כלכליסט, 22 במאי 2013.
↑  אולי נכון לחשב מסלול מחדש, עמוד הפייסבוק של יאיר נוה
↑  שי אספריל, מתחת לרדאר, באתר כלכליסט, 19 ביוני 2015
↑  יובל אזולאי, ‏עסקת אלביט תעש צפויה לצאת לדרך בשבוע הבא, ורפאל תהיה הנפגעת העיקרית, באתר גלובס, 7 בנובמבר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007496401605171  VIAF: 308256578   WorldCat (עם VIAF): 308256578
יוסי מלמן

| --- | --- |

 לידה:  27 בדצמבר 1950 (בן 74) פולין פולין 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת הרווארד 
 תקופת הפעילות:  מ-1973
 עיסוק:  פרשן צבאי
 מעסיק:  מעריב, קול ישראל, גלי צה"ל, הארץ, דבר 
 סוג כתב:  פרשן צבאי
 תחום סיקור:  צבא, ביטחון ומודיעין ובפרט קהילת המודיעין הישראלית
 פרסים והוקרה:  פרס סוקולוב
 
יוסי מלמן (נולד ב-27 בדצמבר 1950) הוא עיתונאי ישראלי, פרשן צבאי זוכה פרס סוקולוב לתקשורת הכתובה לשנת 2009‏. מאז 2021 הוא משמש שוב פרשן לענייני מודיעין וביטחון בעיתון "הארץ", ובעבר מילא תפקיד זה בעיתון "מעריב".
פרסים והוקרה

זכה בפרסים בינלאומיים על תחקירים בנושאי טרור וריגול ובהם, בין השאר, פעמיים בפרס המצוינות בכתיבה של העיתונות היהודית על שם סימון רוקובר ב-1994 וב-2017 (עם שותפו לכתיבה דן רביב).
חיים אישיים

אשתו, בילי מלמן, היא פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
ספריו

דו"ח הסי-אי-אי על שירותי המודיעין והביטחון של ישראל בעריכתו ותרגומו של יוסי מלמן, זמורה ביתן מודן, 1982
אבו נידאל: דיוקנו של ארגון טרור. הוצאת הדר, 1984
שותפות עוינת: הקשרים הסודיים בין ישראל וירדן (ביחד עם דן רביב), הוצאת ידיעות אחרונות, 1987.
מרגלים לא מושלמים: סיפורו של המודיעין הישראלי, (ביחד עם דן רביב), ספרית מעריב, 1990.
הישראלים החדשים: מבט אישי על חברה בשינוי, הוצאת שוקן, 1993.
שותפים לדבר מעשה: בתוככי הברית הישראלית אמריקנית (ביחד עם דן רביב), ספרית מעריב, 1994.
המרגלים: פרשות ריגול במדינת ישראל (ביחד עם איתן הבר), הוצאת ידיעות אחרונות, 2002.
הספינקס: אחמדינז'אד והמפתח לפצצה האיראנית (ביחד עם מאיר ג'בדנפר), ספריית מעריב, 2007.
אוטוביוגרפיה של ריצה, הוצאת ידיעות ספרים, 2011.
מלחמות הצללים: המוסד וקהילת המודיעין (ביחד עם דן רביב), הוצאת ידיעות ספרים, 2012.
מרגלים לא מושלמים: המבצעים הגדולים של המוסד הישראלי, פרשות הריגול והתקלות שהדהימו את העולם (ספר חדש הנושא את שם הכותר של ספרם של מלמן ורביב מ-1990), הוצאת תכלת, 2020.
דניאל פייפס

| --- | --- |

 לידה:  9 בספטמבר 1949 (בן 75) בוסטון, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד, Commonwealth School 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 es.danielpipes.org
 
דניאל פייפס, 2008
דניאל פַּייפְּס (באנגלית: Daniel Pipes; נולד ב-9 בספטמבר 1949) הוא סופר, היסטוריון, פובליציסט, עורך עיתונות ועיתונאי יהודי אמריקאי נאו-קונסרבטיבי אוהד ישראל. פייפס הוא המייסד והעורך הראשון של הרבעון "מידל איסט קווארטרלי"(אנ'), מייסד ומנהל ה"מידל איסט פורום", ומייסד ומנהל "Campus Watch". כתב יותר מ-14 ספרים. קיבל במאי 2006 את פרס "שומר ציון" מטעם אוניברסיטת בר-אילן וזכה בפרס "חופש הדיבור" לשנת 2004 של "אגודת העיתונות החופשית (דנמרק)". קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם "ישיבה יוניברסיטי".
קורות חיים

פייפס נולד בבוסטון, מסצ'וסטס, הבכור מבין שני בניו של זוג יהודי ממוצא פולני, ריצ'רד פייפס, ואיירין יוג'ניה רות'. אביו, היסטוריון נאו-קונסרבטיבי ידוע בזכות עצמו, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת הרווארד בשנים 1950–1996, ראש הצוות שהקים הנשיא ג'רלד פורד כדי להעריך את הערכותיו של ה-CIA על כוונותיה הגרעיניות של ברית המועצות ויועץ לנשיא רונלד רייגן לענייני מדיניות כלפי הסובייטים. הוריו של אביו ברחו עם האב מפולין באוקטובר 1939, מיד לאחר כיבושה על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, וכך ניצלו. פייפס גדל בקיימברידג' (מסצ'וסטס), מקום מושבה של אוניברסיטת הרווארד.
ב-1971 קיבל פייפס תואר ראשון מאוניברסיטת הרווארד בהיסטוריה (כולל שנתיים של לימודים במתמטיקה). חי בקהיר שבמצרים במשך שנתיים ולמד ערבית וקוראן. לאחר מכן שב ללימודי דוקטורט באוניברסיטת הרווארד וב-1978 קיבל Ph.D בהיסטוריה אסלאמית של ימי הביניים. עבודת הדוקטורט שלו הפכה לספרו הראשון, שיצא לאור ב-1981 בהוצאת אוניברסיטת ייל ונקרא "חיילים עבדים והאסלאם". בשנים 1978–1982 לימד היסטוריה באוניברסיטת שיקגו ובשנים 1983–1984 באוניברסיטת הרווארד, תוך שהוא משלב בתקופה זו גם עבודה לזמן קצר במחלקת המדינה של ארצות הברית בצוות תכנון המדיניות. בשנים 1984–1986 לימד אסטרטגיה צבאית ומדיניות, בעיקר לקצינים בכירים בצי האמריקני ב"קולג' ללימודי מלחמה של הצי" ברוד איילנד.
בשנים 1986–1993 היה פייפס מנהל המכון לחקר מדיניות חוץ – FPRI, שבפילדלפיה, פנסילבניה ועורך הרבעון אורביס, שמכון זה מוציא לאור. ב-1990 הוא הקים את ה"מידל איסט פורום" – MEF, מרכז חשיבה שמרני שהוא משמש כמנהלו עד היום ומקום מושבו אף הוא בפילדלפיה. תחילה הייתה זו רק יחידה בתוך ה-FPRI, אך בהמשך הפך הפורום לעצמאי. ב-1994 ייסד פייפס את הרבעון "מידל איסט קווארטרלי" והיה גם עורכו הראשון. הסופר הבריטי-אירי דניס מק'יואן כיהן בהמשך כעורך הרבעון וכיום העורך הוא אפרים קארש. פייפס משמש עד היום כמוציא לאור של הרבעון.
ב-2002 ייסד פייפס את פרויקט "Campus Watch" של ה-MEF, העוקב אחר לימודי המזרח התיכון בכל רחבי אמריקה הצפונית מתוך כוונה לשפרם. גופים אסלאמיים ושמאליים שונים טענו כנגדו שהוא ימני מדי ופרו ישראלי. ראש הפרויקט כיום הוא וינפילד מאיירס.
ב-2003 מינה הנשיא ג'ורג' בוש (הבן) את פייפס לאחד ממנהלי "מכון השלום", אותו ייסד קונגרס ארצות הברית ב-1984, במטרה למנוע מלחמות בעולם. המינוי בוצע כנגד ועל אף התנגדות עזה של אחדים מבכירי המפלגה הדמוקרטית, וכן גופים פרו ערביים ופעילי זכויות אדם, שהעלו שוב טענות בדבר היות פייפס איש ימין, הדוגל בשימוש בכוח לפתרון סכסוכים ופרו ישראלי מדי לטעמם. ב-2008 היה פייפס אחד מיועציו של רודי ג'וליאני, ראש עיריית ניו יורק לשעבר, במירוץ הכושל שלו למועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות (מועמד הרפובליקנים בסופו של דבר היה ג'ון מק'קיין שהפסיד לברק אובמה).
פייפס נשוי בשנית ואב לשלוש בנות.
דעותיו

פייפס כתב וכותב רבות כנגד האסלאם הקיצוני והאסלאמיזם, תוך שהוא מבדיל הבדלה מוחלטת בינו לבין האסלאם כשלעצמו. לדעתו, האסלאם הרדיקלי הוא אמנם הבעיה העיקרית של המערב כיום, אבל הפתרון איננו מלחמה באסלאם כולו, אלא אדרבא, האסלאם המתון הוא הפתרון. כבר במרץ 1985 הוא הזהיר ש"עוצמת ההתקפה של האסלאם הרדיקלי כנגד ארצות הברית מחייבת מציאת פתרונות דחופים. בסתיו 1995 הוא כתב כי "(האסלאם הרדיקלי) הכריז באופן חד צדדי מלחמה על ארצות הברית ואירופה, בלי שמרבית האנשים במערב יבחינו בכך"
ארבעה חודשים לפני פיגועי 11 בספטמבר 2001 במגדלי התאומים הוא כתב יחד עם סטיבן אמרסון, בצורה נבואית כמעט, כי אל-קאעידה מתכנן פיגוע גדול בארצות הברית וכי הוא מתאמן בלבנון, בעזרת איראן, בהריסת בניינים גבוהים.
ב-30 בספטמבר 2005 פרסם העיתון הדני יילנדס פוסטן סדרת קריקטורות של מוחמד, שהכעיסו מוסלמים רבים ברחבי העולם וגרמו למה שקרוי פרשת קריקטורות מוחמד. אלה הפגינו את עלבונם והסתייגותם מהעלבת נביאם, בין השאר גם בפיצוץ שגרירות דנמרק בפקיסטן ושריפת שגרירויות דנמרק בלבנון, סוריה ואיראן. מעריכים את מספר ההרוגים בהפגנות אלה בלא פחות ממאה איש. רבים במערב גינו את פרסום הקריקטורות בטענה שמדובר בגזענות ואיסלאמופוביה. פייפס היה בין תומכי העיתון ובמאמר שפורסם בניו יורק סאן ב-7 בפברואר 2006 הוא טען שמדובר במאבק על עקרונות ומנהגי המערב ובראשם הזכות לחופש הדיבור. הוא טען שההתנצלויות שהשמיעו מדינות כמו ארצות הברית, בריטניה, ניו זילנד ועוד הן לפיכך מוטעות ואינן במקום.
באפריל 2013 יצא פייפס במאמר ב"נשיונל רוויו", כנגד דעתם של רבים מהשמרנים והנאו-קונסרבטיבים, שדגלו במאמץ להפיל את בשאר אל-אסד. הוא סבר ששני הצדדים במלחמת האזרחים בסוריה הם "רעה חולה" ויש להימנע מלסייע להפלת אסד. הוא סבר שיש לעזור לצד החלש במלחמה זו, יהיה זה מי שיהיה מבין הצדדים הלוחמים, כך שהמלחמה תימשך זמן רב ככל האפשר. ככל שיילחמו ביניהם יותר, כך יהוו סכנה פחותה יותר למערב.
ספריו

Löwengrube. Eine westliche Sicht auf den Islam und den Nahen Osten (גרמנית, 2012)
Face à l'islam radical Un regard plus profond sur le Proche-Orient et le péril islamiste (צרפתית, 2012)
Miniatures: Views of Islamic and Middle Eastern Politics (2003), Transaction Publishers, ISBN 0-7658-0215-5
Militant Islam Reaches America (2002), W.W. Norton & Company; paperback (2003) ISBN 0-393-32531-8
In the Path of God: Islam and Political Power (2002), Transaction Publishers, ISBN 0-7658-0981-8
Ending Syria's Occupation of Lebanon: The U.S. Role, with Abdelnour, Z. (2000), Middle East Forum, ISBN 0-9701484-0-2
The Long Shadow: Culture and Politics in the Middle East (1999), Transaction Publishers, ISBN 0-88738-220-7
The Hidden Hand: Middle East Fears of Conspiracy (1997), Palgrave Macmillan; paperback (1998) ISBN 0-312-17688-0
Conspiracy : How the Paranoid Style Flourishes and Where It Comes From (1997), Touchstone; paperback (1999) ISBN 0-684-87111-4
Syria Beyond the Peace Process (Policy Papers, No. 41) (1995), Washington Institute for Near East Policy, ISBN 0-944029-64-7
Sandstorm (1993), Rowman & Littlefield, paperback (1993) ISBN 0-8191-8894-8
Damascus Courts the West: Syrian Politics, 1989–1991 (Policy Papers, No. 26) (1991), Washington Institute for Near East Policy, ISBN 0-944029-13-2
Friendly Tyrants: An American Dilemma, with Garfinkle, A. (1991), Palgrave Macmillan, ISBN 0-312-04535-2
The Rushdie Affair: The Novel, the Ayatollah, and the West (1990), Transaction Publishers, paperback (2003) ISBN 0-7658-0996-6
Greater Syria: The History of an Ambition (1990), Oxford University Press, ISBN 0-19-506021-0
Slave Soldiers and Islam: The Genesis of a Military System (1981), Yale University Press, ISBN 0-300-02447-9
הערות שוליים

↑  Daniel Pipes, A Million Moderate Muslims on the March. New York Sun, May 8, 2007.
↑  Daniel Pipes, "Death to America" in Lebanon. Middle East Insight, March/April 1985.
↑  Daniel Pipes, There Are No Moderates: Dealing with Fundamentalist Islam. National Interest, Fall 1995.
↑  Steven Emerson and Daniel Pipes, Terrorism on Trial. Wall Street Journal, May 31, 2001.
↑  "The Case for Supporting Assad",‏ 12 באפריל 2013, National Review
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266539805171  PLWABN: 9810634097205606  BNE: XX951737  BnF: cb120313124 (data)  CiNii: DA00741225  GND: 172309093  ICCU: UFIV088531  ISNI: 0000 0001 0931 459X  LCCN: n80088135  LNB: 000011247  NKC: skuk0004611  NTA: 069421781  SUDOC: 028486773  VIAF: 108507532   WorldCat (עם VIAF): 108507532
מתן וילנאי

מתן וילנאי (נולד ב-20 במאי 1944 בירושלים) הוא איש צבא ופוליטיקאי ישראלי. השתחרר מצה"ל בדרגת אלוף, אחרי שבתפקידו האחרון שימש כסגן הרמטכ"ל. אחר כך, כיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה ומפלגת העצמאות, כשר בממשלות ישראל וכן כשגריר ישראל בסין.
מאז 2021 מכהן כנשיא האוניברסיטה הסינית הבינלאומית בישראל (UIBE-ISRAEL) וכיו"ר ארגון "מפקדים למען ביטחון ישראל".
ביוגרפיה

מתן וילנאי הוא בנו של חוקר ארץ ישראל זאב וילנאי. עשה את ילדותו בירושלים, למד בגימנסיה רחביה והיה חניך בשבט מצדה של תנועת הצופים. בכיתה י"א הצטרף אל הפנימייה הצבאית שליד בית הספר הריאלי בחיפה. סיים בהצטיינות את המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה של צה"ל. סיים לימודים במכללה לביטחון לאומי, שימש כעמית מחקר במרכז ללימודים בינלאומיים באוניברסיטת הרווארד, כעמית מחקר במרכז ללימודים אסטרטגיים באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בוושינגטון - שם התמחה בנושא "המהפכה בארגון הצבאי לקראת שנת 2000" - ובארגון וניהול ארגונים גדולים. וילנאי בעל תואר ראשון בהיסטוריה כללית.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית ופוליטית

את תפקידו האזרחי הראשון, עוד לפני הצטרפותו לפוליטיקה, הציע לו שר החינוך בממשלת הליכוד, הרב יצחק לוי, ומינה אותו לעמוד בראש הוועדה הציבורית למניעת אלימות בבתי הספר ('ועדת וילנאי' אשר הוקמה על ידי ד"ר יוסי בן-גל). מסקנות הוועדה אומצו על ידי שר החינוך יוסי שריד ומהוות מתווה מרכזי[דרוש מקור] לטיפול באלימות בבתי הספר. בנוסף, עוד בטרם נכנס לפוליטיקה, היה וילנאי שותף בהקמתו של בית ספר לממשל במרכז הבינתחומי הרצליה.
עם שחרורו מהצבא, הוזמן על ידי יו"ר הליכוד, בנימין נתניהו, להצטרף לליכוד. הצעתו של נתניהו כללה את תפקיד שר הביטחון בממשלה שהתכוון להקים לאחר בחירות שנת 1999. וילנאי דחה את ההזמנה ובחר בינואר 1999 להצטרף למפלגת העבודה, כאשר הכריז "אני מאמין בתנועת העבודה והעומד בראשה אהוד ברק; אם נפעל נכון ננצח". אף על פי שהוגשו בפניו הצעות לשריון מקום ברשימת מפלגת העבודה לכנסת, בחר מתן וילנאי להתמודד בבחירות המקדימות של המפלגה. בתום קמפיין של שלושה שבועות בלבד, נבחר וילנאי למקום השלישי ברשימת מועמדי המפלגה לכנסת ה-15.