stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרס אנני לדיבוב הטוב ביותר
הזוכים והמועמדים > העשור השלישי של המאה ה־21

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| (טקס) שנה | שחקן/שחקנית | דמות | סרט |
| (ה־48) 2020 | אווה וויטאקר | מב אוג מקטייר | מוליכי הזאבים |
| (ה־48) 2020 | ניקולס קייג' | גרוג | הקרודים 2: עידן חדש |
(ה־48) 2020: 
| (ה־48) 2020 | רוברט ג. צ'ו | צ'ין | מעל ומעבר לירח |
(ה־48) 2020: 
| טום הולנד | איאן לייטפוט | קדימה |  |
| ונסה מרשל | בלה יאגה | אירוויג והמכשפה |  |
| (ה־49) 2021 | אבי ג'ייקובסון | קייטי מיטשל | משפחת מיטשל ומלחמתה במכונות |
| (ה־49) 2021 | סטפני ביאטריס | מיראבל מדריגל | אנקאנטו |
| (ה־49) 2021 |  |  | אנקאנטו |
| (ה־49) 2021 | ג'ון לגוויזאמו | ברונו מדריגל |  |
(ה־49) 2021: 
| ג'ק דילן גרייזר | אלברטו סקורפאנו | לוקה |  |
| קלי מארי טראן | ריה | ריה והדרקון האחרון |  |
| (ה־50) 2022 | ג'ני סלייט | מרסל | מרסל הקונכייה עם הנעליים |
| (ה־50) 2022 | דייוויד בראדלי | ג'פטו | גיירמו דל טורו מציג: פינוקיו |
| (ה־50) 2022 |  |  | גיירמו דל טורו מציג: פינוקיו |
| (ה־50) 2022 | גרגורי מאן | פינוקיו |  |
(ה־50) 2022: 
| ואגנר מורה | זאב | החתול של שרק 2: משאלה אחת ודי |  |
| זאריס אנג'ל הייטור | מייסי בראמבל | המפלצת מהים |  |
| (ה־51) 2023 | קלואי גרייס מורץ | נימונה | נימונה |
| (ה־51) 2023 | דייוויד הורנסבי (אנ') | הג'וקר | באטמן קטן שמח ‎(Merry Little Batman) |
| (ה־51) 2023 | טרסי גזל | גוון | סיפור הברווזים |
| (ה־51) 2023 | הוקוטו מטסומורה | סותה מונאקטה | סוזומה |
| (ה־51) 2023 | ג'ק בלאק | באוזר | האחים סופר מריו – הסרט |
| (ה־52) 2024 | לופיטה ניונגו | רוז | רוז הרובוטית |
| (ה־52) 2024 | קיט קונור | בר-אור | רוז הרובוטית |
| (ה־52) 2024 | מליני לקלר | לינדה | עוף ללינדה! (אנ') |
| (ה־52) 2024 | מאיה הוק | חרדה | הקול בראש 2 |
| (ה־52) 2024 | בריאן טיירי הנרי | מגהטרון | רובוטריקים: ההתחלה |
הערות שוליים

↑  Annie Awards, 2001 Awards, imdb.com, Retrieved 2011-03-06.
↑  Annie Awards, 1998 Awards, imdb.com, Retrieved 2011-03-06.
↑  Annie Awards, 2003 Awards, imdb.com, Retrieved 2011-03-06.
↑  Annie Awards, Wallace & Gromit: The Curse of the Were-Rabbit, imdb.com, 2005.
↑  Terry Flores. "Zootopia" Wins Top Prize at Annie Awards (Winners List), variety.com, February 4, 2017.
↑  Annie Awards, 47th, annieawards.org, January 25, 2020.
מא צ'ונג פיי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1966 (בת 59 בערך) טאיוואן 
 ענף מדעי:  קוסמולוגיה 
 מקום לימודים:  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס 
 מנחה לדוקטורט:  אלן גות' 
 מוסדות:  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי  אוניברסיטת פנסילבניה  המכון הטכנולוגי של קליפורניה 
 תלמידי דוקטורט:  Michael Boylan-Kolchin, Nicholas Mcconnell 
 פרסים והוקרה:  עמיתה באגודה האמריקאית לקידום המדע (2011)  פרס מריה גופרט-מאייר (2003)  עמית החברה הפיזיקלית האמריקאית  פרס אנני ג'אמפ קאנון (1997) 
 
מא צ'ונג-פיי (Chung-Pei Ma במנדרינית: 馬中珮) היא אסטרופיזיקאית וקוסמולוגית. צ'ונג-פיי היא פרופסורית לאסטרונומיה ופיזיקה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי המובילה את קבוצת המחקר החוקרת חורים שחורים - קבוצת מחקר שגילתה בין היתר את החורים השחורים הגדולים ביותר הידועים לנו. היא זכתה במגוון פרסים, ביניהם פרס מריה גופרט-מייר (אנ') לפיזיקה בשנת 2003.
ביוגרפיה

מא צ'ונג-פיי, נולדה בטאיוואן בשנת 1966 לשני הורים אשר עסקו בעיתונאות. אביה מא צ'י-שן (Ma Chi-shen) היה עיתונאי ידוע ואמהּ, האונג צ'או-הנג (Huang Chao-heng) הייתה עיתונאית האחראית על ניהול חדשות הפנים בתחנת שידור בטאיוואן. במהלך ילדותה בטאיוואן נגנה בכינור, אך כבר אז ידעה צ'ונג-פיי מה היא תרצה ללמוד ואת שאיפותיה לעתיד.
בשנת 1983 זכתה מא צ'ונג-פיי במקום הראשון בתחרות הנגינה בכינור בטאיוואן. באותה השנה כשהיא בת 17 עברה צ'ונג-פיי לארצות הברית כדי ללמוד פיזיקה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (Massachusetts Institute of Technology / MIT). שם למדה את לימודי התואר הראשון והדוקטורט שלה בפיזיקה. בנוסף במהלך שהותה ב-MIT למדה בקונסרבטוריון ניו אינגלנד שבבוסטון כדי לשפר ולשמר את יכולות נגינתה. בשנת 1993 עברה מא צ'ונג-פיי למכון הטכנולוגי של קליפורניה (California Institute of Technology) ובשנת 1996 עברה לאוניברסיטת פנסילבניה שם הייתה עמיתת ועוזרת פרופסור עד לשנת 2001.
בשנת 2002 החלה מא צ'ונג-פיי לחקור באוניברסיטת ברקלי (Berkeley) שבקליפורניה שם הייתה פרופסורית לאסטרונומיה והובילה קבוצת מחקר שגילתה את החורים השחורים הגדולים ביותר. בנוסף, בין השנים 2007 עד לשנת 2017 פעלה מא צ'ונג-פיי בתור העורכת הקוסמולוגית המדעית של העיתון The Astrophysical Journal.
פעילות מחקרית

תחום המחקר המרכזי של צ'ונג-פיי הוא קוסמולוגיה ואסטרופיזיקה. במהלך שנות פעילותה עסקה צ'ונג-פיי במגוון רחב של נושאים מחקריים הקשורים לפיזיקה ואסטרולוגיה כגון: המאפיינים של חומר אפל ואנרגיה אפלה, קרינת הרקע הקוסמית, עידוש כבידתי (תופעה בה קרני האור מתעקמות סביב גופים בעלי מסה גבוהה כמו חורים שחורים וכוכבי נייטרונים), התפתחות ויצירה של גלקסיות חדשות ומבנה של היקום.
בנוסף לכל אלה, עמדה צ'ונג-פיי בראש צוות מחקר העוסק בחורים שחורים. עיסוקם ומחקרם המרכזי היה גילוי החורים השחורים הגדולים ביותר הידועים לנו. עד למחקרה סברו כי לחורים השחורים הגדולים ביותר מסה של 10 מיליארד שמשות, אך במהלך מחקרה הוכיחה שמסת הגדולים ביותר שגילו כמעט כפולה מכך, ולמאסיבי ביותר בעל מסה של 21 מיליארד שמשות. התגליות המדעיות שלה בנושאים אלה תרמו רבות להבנה שלנו בכל הקשור לאסטרופיזיקה בפרט והיקום בכלל, ועל כך קבלה צ'ונג-פיי ומעבדתה פרסים רבים והוקרה על תגליותיהם.
פרסים והוקרה

1987- חברה באחוות פאי בטא קפא – אחוות אוניברסיטאות אמריקאית אשר מקבלת לשעריה את הסטודנטים הטובים ביותר.
1997 - פרס אנני ג'אמפ קאנון לאסטרונומיה(AAS)- פרס המוענק לנשים על ידי האגודה האסטרונומית האמריקאית.
2003 - פרס מריה גופרט-מאייר (Maria Goeppert-Mayer Award) לפיזיקה - פרס המוענק מדי שנה על ידי החברה האמריקאית לפיזיקה (American Physical Society) לאישה אשר תרמה בתגליותיה באופן יוצא מגדר הרגיל בכל תחומי הפיזיקה.
2009 - עמיתה של החברה הפיזיקאית האמריקאית (American Physical Society).
2020 – עמיתה של האקדמיה האמריקאית למדעים ואומנויות (American Academy of Arts and Sciences)- תואר המוענק מדי שנה למדענים ואנשי רוח שתרמו רבות לידיעתנו.
הערות שוליים

1 2 3 4  הדף עליה באתר של המכון לאסטרופיזיקה באוניברסיטת ברקלי
1 2 3 4 5 6 7 8  (יום שישי, 11 באפריל, 2003) Taipei times" Leading physicist awarded US prize "
↑  כתבה בנאס"א על המחקר שלה בנוגע לחורים שחורים
↑  Newly Discovered Black Holes Are Largest So Far" N.P.R (10.12.2011)
1 2  האתר של החברה הפיזיקאית האמריקאית (American Physical Society)
1 2  האתר של האקדמיה האמריקאית למדעים ואומנויות (American Academy of Arts and Sciences)
יו לוסון וייט

יו לוסון וייט (באנגלית: Hugh Lawson White‏; 30 באוקטובר 1773 – 10 באפריל 1840) היה פוליטיקאי אמריקאי בשליש הראשון של המאה ה-19. לאחר שמילא מספר תפקידים במיוחד בבית המשפט ובבית המחוקקים של טנסי מאז 1801, ובמסגרתו כשופט בית המשפט העליון של טנסי, הוא נבחר להחליף את המועמד לשעבר לנשיאות אנדרו ג'קסון בסנאט של ארצות הברית ב-1825. הוא הפך לחבר במפלגה הדמוקרטית החדשה, ותמך במדיניותו של ג'קסון ובממשל הנשיאותי העתידי שלו. עם זאת, הוא עזב את הדמוקרטים ב-1836 והיה מועמד ויגי בבחירות לנשיאות באותה שנה.
וייט, שהיה מבעלי בריתו המהימנים ביותר של הנשיא ג'קסון בקונגרס בסוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 של המאה ה-19, היה דוגל זכויות מדינות נלהב ותמך בזכויות המדינות כל חייו. וייט נלחם נגד הבנק הלאומי, התעריפים והשימוש בכספים פדרליים לשיפורים פנימיים, והוביל את המאמצים בסנאט להעביר את חוק הגירוש האינדיאני משנת 1830. ב-1833, בשיאו של משבר הביטול, ריכז וייט, כנשיא הסנאט הזמני, את המשא ומתן על התעריף של 1833.
כשהוא חשד בכוחה הגובר של הנשיאות, החל וייט להתרחק מג'קסון באמצע שנות ה-30 של המאה ה-19, והתיישר מחדש עם הנרי קליי והמפלגה הוויגית המתפתחת. בסופו של דבר הוא נאלץ לעזוב את הסנאט כאשר בעלי בריתו של ג'קסון, בראשות ג'יימס ק. פולק, השיגו שליטה בבית המחוקקים של מדינת טנסי ודרשו את התפטרותו.
ביוגרפיה > ראשית חייו

וייט נולד ב-30 באוקטובר 1773 באזור שהוא כיום מחוז אירדל, קרוליינה הצפונית (אבל אז חלק ממחוז רואן), והיה בנם הבכור של ג'יימס וייט ומרי לוסון וייט. ג'יימס, ותיק מלחמת העצמאות, העביר את משפחתו לגבול טנסי בשנות ה-80 של המאה ה-18, ומילא תפקיד פעיל במדינת פרנקלין הכושלת. בשנת 1786, הוא בנה את מבצר וייט, שבסופו של דבר יתפתח לנוקסוויל, טנסי. יו הצעיר היה זקיף במבצר ועזר לנהל את טחנת החרס הקטנה שלו.
בשנת 1791 נבחר מבצר וייט כבירת הטריטוריה הדרום-מערבית שזה עתה הוקמה, וידידו של ג'יימס וייט, ויליאם בלאונט, מונה למושל הטריטוריה. יו לוסון וייט עבד כמזכירו האישי של בלאנט, וקיבל חניכה על ידי המנטור סמואל קאריק. ההיסטוריון ג'. ג. מ. ראמזי זיכה את הפלוגה של יו לוסון וייט בהריגת ראש המלחמה בצ'יקמאוגה צ'ירוקי, קינג פישר, ונכדתו והביוגרפית של וייט, ננסי סקוט, הצהירה כי וייט ירה את הירייה הקטלנית.
וייט למד משפטים בלנקסטר, פנסילבניה, תחת ג'יימס הופקינס, והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1796. שנתיים לאחר מכן, הוא התחתן עם אליזבת קאריק, בתו של המנטור שלו, סמואל.
ביוגרפיה > מערכת המשפט ותחילת הקריירה הפוליטית

ב-1801 מונה וייט לשופט של בית המשפט העליון של טנסי. בשנת 1807, הוא התפטר לאחר שנבחר לבית המחוקקים של המדינה. הוא עזב את בית המחוקקים של המדינה ב-1809, לאחר מינויו לבית המשפט לערעורים של המדינה (שהחליף את בית המשפט העליון כבית המשפט העליון). הוא התפטר מתפקיד זה בשנת 1815 כאשר הוא נבחר לסנאט של המדינה. הוא כיהן בסנאט של המדינה עד 1817. כמחוקק מדינה, וייט עזר לערוך רפורמה בחוקי הקרקעות של המדינה, והנדס את המעבר של אמצעי נגד דו-קרב.
בשנת 1812 מונה וייט לנשיא סניף נוקסוויל של בנק טנסי. וייט תואר כבנקאי זהיר מאוד, והבנק שלו היה אחד הבודדים במדינה ששרדו את הפאניקה של 1819.
בשנת 1821, הנשיא ג'יימס מונרו מינה את וייט לוועדה ליישוב תביעות נגד ספרד, בעקבות הסכם אדמס-אוניס שבו מכרה אותה מדינה את פלורידה לארצות הברית.
ביוגרפיה > הסנאט של ארצות הברית

בשנת 1825, בית המחוקקים של מדינת טנסי בחר בווייט להחליף את אנדרו ג'קסון בסנאט של ארצות הברית (ג'קסון התפטר בעקבות ריצתו הכושלת לנשיאות בבחירות 1824). וייט עמד בראש התנגדות מדינות הדרום לשליחת צירים לקונגרס פנמה ב-1826, שהיה כינוס כללי של אומות שונות בחצי הכדור המערבי, שרבות מהן הכריזו על עצמאותן מספרד וביטלו את העבדות. וייט טען שאם ארצות הברית תשתתף בקונגרס, היא תפר את המחויבות לנייטרליות שהציג הנשיא וושינגטון עשרות שנים קודם לכן, והצהיר שהאומה לא צריכה להתערב בהסכמים זרים רק למען "סיפוק ההבל הלאומי".
לאחר בחירתו של ג'קסון לנשיאות ב-1828, הפך וייט לאחד מבעלי בריתו המרכזיים של ממשל ג'קסון בקונגרס. וייט היה יושב ראש ועדת הסנאט לענייני האינדיאנים, אשר ניסחה את חוק הגירוש האינדיאני משנת 1830, יוזמה מרכזית של ג'קסון. החוק קרא להעברה של השבטים האינדיאנים הנותרים בדרום מזרח ארצות הברית לשטחים ממערב לנהר המיסיסיפי ויגיע לשיאו במה שנקרא מסלול הדמעות.
בנאום משנת 1836, וייט תיאר את עצמו כ"קונסטרוקציוניסט קפדן", בטענה שהממשל הפדרלי לא יכול להעביר שום חוק מחוץ לסמכויותיו המצוינות במפורש בחוקה. כמו ג'קסונים רבים, הוא היה תומך זכויות מדינות נחרץ. הוא התנגד לבנק הלאומי, ודחה מימון פדרלי לשיפורים פנימיים (שהוא האמין שרק למדינות יש את הכוח לממן). הוא גם תמך בקריאה של ג'קסון לחיסול חבר האלקטורים. כבעל עבדים בעצמו, הוא התנגד להתערבות פדרלית בסוגיית העבדות.
כמו רוב הסנאטורים הדרומיים, וייט התנגד לתעריף של 1828, שהטיל מס גבוה על סחורות שיובאו מעבר לים כדי להגן על תעשיות צפוניות צומחות. וייט טען שבעוד שלממשלה הפדרלית יש את הכוח להטיל מכסים, עליה לעשות זאת רק כאשר היא תועיל לאומה כולה, ולא רק לחלק אחד (כלומר, הצפון) על חשבון חלק אחר (כלומר, הדרום החקלאי, שהסתמך על סחר עם אנגליה). במהלך משבר הביטול שנוצר בשלהי 1832 ובתחילת 1833, כנשיא הסנאט הזמני (מנהיג הסנאט בהיעדרו של סגן הנשיא), ריכז וייט את המשא ומתן בין התפטרותו של סגן הנשיא ג'ון קלהון (28 בדצמבר 1832) והשבעתו של סגן הנשיא מרטין ואן ביורן (4 במרץ 1833). התפטרותו של סגן הנשיא קלהון הציבה את וייט במקום הראשון בתור לנשיאות אם התפקיד יתפנה.
ביוגרפיה > בחירות 1836 לנשיאות

לקראת סוף כהונתו הראשונה של ג'קסון, נוצר קרע בין וייט לג'קסון. ב-1831, כשג'קסון ערבב מחדש את הקבינט שלו בעקבות פרשיית התחתונית, הוצע לווייט תפקיד שר המלחמה אך הוא דחה זאת. במהלך משבר הביטול בפברואר 1833, וייט הכעיס את ג'קסון בכך שמינה את הסנאטור של דלאוור ובן בריתו של קליי, ג'ון מ. קלייטון, לוועדה הנבחרת כדי לשקול את הפשרה של קליי. בנאומים מאוחרים יותר הצהיר וייט שממשל ג'קסון התרחק מעקרונות הליבה של המפלגה של זכויות המדינות, וטען שהרשות המבצעת צוברת יותר מדי כוח.
בתום כהונתו השנייה של ג'קסון, בית המחוקקים של מדינת טנסי אישר את וייט כמועמד לנשיאות ב-1835. זה הכעיס את ג'קסון, שכן הוא בחר במרטין ואן ביורן כיורשו. וייט הצהיר שאף נשיא מכהן לא יבחר יורש, וטען שכך זה דומה לקיום מונרכיה. בשנת 1836, וייט עזב את מפלגתו של ג'קסון לחלוטין, והחליט להתמודד לנשיאות כמועמד למפלגה הוויגית בראשות הנרי קליי, שנוצרה בעיקר מאופוזיציה לג'קסון אך גם המשיכה את האג'נדה הלאומנית של המפלגה הלאומית הרפובליקנית, אם כי החזיקה ממש עמדה סותרת ביחס לאידיאלים של וייט עדיין לא נקבעה באותה עת, מכיוון שהמפלגה עדיין הייתה מחולקת לפי אזורים.
בבחירות לנשיאות של 1836, המפלגה הוויגית, שלא הצליחה להסכים על מועמד, התמודדה עם ארבעה מועמדים נגד ואן ביורן: וייט, ויליאם הנרי הריסון, דניאל ובסטר ווילי פרנסון מנגום. ג'קסון פעל באופן פעיל נגד וייט בטנסי, והאשים אותו בכך שהוא פדרליסט שמתנגד לזכויות המדינות. למרות זאת, וייט זכה בטנסי, כמו גם בג'ורג'יה, שהעניקו לו 26 קולות אלקטורים, המספר השלישי בגובהו אחרי 170 של ואן ביורן ו-73 של הריסון.
ביוגרפיה > קריירה מאוחרת יותר

עד 1837, היחסים בין וייט וג'קסון הפכו לעוינים. ג'קסון זעם כשנודע לו שווייט האשים את הממשל שלו בביצוע הונאה מוחלטת, והצהיר במכתב לאדם האנטסמן שלווייט יש "קוד מוסר רופף". גם בעלי בריתו של ג'קסון כמו ג'יימס ק. פולק, פליקס גראנדי וג'ון קאטרון, פנו נגד וייט והאשימו אותו בסכסוך עם ג'קסון. וייט עמד בהאשמותיו ותקף את ג'קסון על ביצוע "הוצאות חסרות תועלת" של כספי ציבור, והגדלת כוחה של הנשיאות.
עד סוף שנות ה-30 של המאה ה-19, בני בריתו של ג'קסון השיגו שליטה בבית המחוקקים של מדינת טנסי. לאחר שווייט סירב לדרישתם ממנו להצביע בעד חוק תת-האוצר, הוא נאלץ להתפטר ב-13 בינואר 1840. לאחר משתה גדול בוושינגטון, חזר וייט למולדתו נוקסוויל. כניסתו לעיר התאפיינה בירי תותחים ובצלצול פעמוני הכנסייה, כשצעד ברחובות רכוב על סוס.
זמן קצר לאחר שובו חלה וייט, והוא מת ב-10 באפריל 1840. מסע הלוויה גדול הוביל את ארונו ואת סוסו נטול הרוכבים ברחובות נוקסוויל. הוא קבור עם משפחתו בבית הקברות של הכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה.
משפחה ומורשת

אביו של וייט, ג'יימס ווייט (1747 – 1820), היה המייסד של נוקסוויל, טנסי. גיסיו כללו את המודד צ'ארלס מקלונג (1761 – 1835), אשר כבש את נוקסוויל ב-1791, השופט ג'ון אוברטון (1766 – 1833), המייסד השותף של ממפיס, טנסי, והסנאטור ג'ון ויליאמס (1778 – 1837). לווייט ולאשתו הראשונה, אליזבת קאריק, היו 12 ילדים, שניים מהם מתו בינקותם.  בין 1825 ל-1831, שמונה מעשרת ילדיהם ששרדו מתו משחפת.  בנם הבודד שנותר בחיים, סמואל (1825 – 1860), כיהן כראש עיריית נוקסוויל ב-1857.
החווה של וייט הייתה ממערב ל-Second Creek בנוקסוויל. בסוף המאה ה-19, השטח הפך לאזור פיתוח קרקע המכונה "תוספת וייט". האזור הוא כיום חלק מהקמפוס של אוניברסיטת טנסי ומשכונת פורט סנדרס.
"סצנת גזירת הכבשים" של לויד ברנסון, מציגה את יו לוסון ווייט (משמאל), חמו לעתיד סמואל קאריק (באמצע), ואשתו לעתיד, אליזבת.
דיוקן של וייט מאת עמנואל לויצה
שעון הכיס של וייט מוצג במרכז להיסטוריה של מזרח טנסי
רקדנית קטנה בת ארבע עשרה

| --- | --- |

 מידע כללי
 פַּסל:  אדגר דגה
 תאריך יצירה:  1880/1882
 טכניקה וחומרים:  ברונזה
 ממדים בס"מ
 גובה:  99.1
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  1985.64.62 (הגלריה הלאומית לאמנות) 
 מיקום:  אספן פרטי
 
"רקדנית צעירה בת ארבע עשרה" הוא פסל שיצר האמן הצרפתי אדגר דגה. הפסל נוצר בשנת 1880 והוא היצירה הפיסולית היחידה שהציג דגה בימי חייו.
הפסל המקורי, בגובה של כ-99 ס"מ, מציג את דמותה של רקדנית בלט צעירה העומדת על כן נמוך העשוי עץ. גופה של הרקדנית עשוי ברונזה. בנוסף דגה בחר להוסיף לפסל פריטים נוספים ובהם חצאית בלט אמיתית, פאה וסרט לשיער שנועדו להעניק לדמות מראה אמיתי. עיניה של הרקדנית עצומות וראשה פונה למעלה.
דגה יצר את הפסל על פי דמותה של מריה ון גותהם (אנ'), שהייתה תלמידת בלט של בית האופרה הצרפתית בפריז. ב-1881 הוצג הפסל בתערוכה השישית של הקבוצה האימפרסיוניסטית. למעשה הפסל היה מיועד לתצוגה ב"סלון" של שנת 1880, אולם דגה לא סיים את העבודה על הפסל ובחר להציג בתערוכה תיבת זכוכית ריקה ללא הפסל. מרבית המבקרים הסתייגו מן הפסל. הדבר נבע הן מן התיבה אשר בתוכה הועמד הפסל, שהעניקה לו מראה של פריט תצוגה במוזיאון לטבע, והן מעיצוב הפנים של הדמות, שכונה בידי מבקרים כ-"מכוער" או "גרוטסקי".
בשנת 1882 נוצק הפסל בברונזה ועותקים ממנו מוצגים במספר מוזיאונים בעולם, ביניהם מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק ומרכז מ.ת. אברהם לאמנות חזותית. כהכנה ליציקה זו נוצרה יציקה בגבס, הנמצאת באוסף הגלריה הלאומית בלונדון. בנובמבר 1991 נמכר עותק השעווה המקורי של הפסל במכירה פומבית לאספן פרטי בסכום של 11.6 מיליון אירו.
הערות שוליים

↑  ראו: "Degas at the Races: Sculpture"(הקישור אינו פעיל, 22.12.2019)
↑  ראו: .
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007364304605171  GND: 4539093-9  VIAF: 174710313   WorldCat (עם VIAF): 174710313
רקדניות בכחול

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  אדגר דגה 
 תאריך יצירה:  1897 
 טכניקה וחומרים:  נייר 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  67 ס״מ 
 גובה:  67 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  Ж-3273 (מוזיאון פושקין) 
 מיקום:  מוזיאון פושקין
 
רקדניות בכחול (בצרפתית: Danseuses bleues) הוא ציור פסטל משנת 1897 מאת האמן הצרפתי אדגר דגה. היצירה נמצאת במוזיאון פושקין שבמוסקבה, אליו הגיעה בשנת 1948 ממוזיאון המדינה לאמנות מערבית מודרנית. לפני כן, הציור היה בבעלות אספן האמנות פול דוראן-רואל, ובהמשך, עד 1918, באוסף של סרגיי שצ'וקין במוסקבה.
ביצירתו של דגה

רקדניות בלט היו אחד הנושאים האהובים על דגה, והוא הירבה לתארן ביצירותיו מתוך עניין בתנועה הריתמית ובחן האצילי של הרקדניות. "רקדניות בכחול" הוא אחד הציורים הבודדים של דגה שבהם בחר להשתמש בגוונים קרירים כדי להמחיש את הדמויות הנשיות.
תיאור היצירה

בציור מתוארות ארבע רקדניות בלט לבושות בשמלות בגוון כחול-לוונדר, רוקדות יחדיו על הבמה. כל אחת מהדמויות מתכופפת או מסתובבת בתנוחה ייחודית, כשפניהן מופנות לכיוונים שונים תוך שהן שקועות בריקוד. הרקדנית בפינה הימנית העליונה מקמרת את זרועותיה כלפי גופה, פניה מופנות שמאלה כשהיא מתבוננת בפרטנרית שלה. לצדה עומדת הרקדנית היחידה בקבוצה בעלת שיער בלונדיני, הבולטת בניגוד לשאר הרקדניות כהות השיער. ידה השמאלית מורמת כלפי מעלה, בעוד ידה הימנית מונחת על חזהּ. הרקדנית השלישית משלבת את זרועותיה על כתפיה ומפנה את מבטה כלפי מטה, ואילו הרקדנית הרביעית מתכופפת כך שפניה מוסתרות מן הצופה, כשחלק מגופה אף נחתך מגבולות הקומפוזיציה. למרות שהיצירה אינה מציגה תנועה ישירה של הדמויות, הקומפוזיציה מצליחה להעביר את התחושה שהרקדניות פועלות בהרמוניה זו עם זו. שימושו של דגה בצבעים רכים וטכניקת הטשטוש מעניקים להן מראה דינמי, המזכיר את יצירותיו של קלוד מונה.
טכניקה וסגנון

בציור ניכרת טכניקת הפסטל הייחודית של דגה, היוצרת מרקם עשיר ותחושת תנועה. האמן יצר את הדמויות באמצעות משיחות צבע אקספרסיביות, כאשר קווי המתאר של הרקדניות נטמעים ברקע. הגוונים השולטים ביצירה הם כחולים וסגולים עזים, אולם הרקע מורכב מגוני כתום וירוק, היוצרים תחושה שהסצנה מתרחשת תחת אור טבעי. נגיעות של כחול שולבו ברקע כדי ליצור איזון עם צבעי התלבושות של הרקדניות. השימוש בצללים כהים, במיוחד בגב הדמויות, מוסיף עומק לתמונה ומדגיש את מקורות האור, המדמים תאורה טבעית מלמעלה, כאילו השמש מאירה את עורהּ של הרקדניות. דגה הצליח להעביר תחושה רכה ועדינה גם באמצעות הצבעים הקרירים שבחר עבור הרקדניות.
יצירתו המאוחרת של דגה

בשלבים המאוחרים של הקריירה שלו, דגה שינה את סגנון הציור שלו, ו"רקדניות בכחול" הוא דוגמה מובהקת לכך. הציור מציג את אחד ההרכבים הקומפוזיציוניים המועדפים עליו – קבוצה של רקדניות המסודרות במעגל. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19, הוא חזר שוב ושוב למוטיב זה, כשהוא ממשיך להתנסות בשימוש בצבעים שונים לאותו נושא. במקביל, דגה הרבה לצייר רקדניות בתנוחות מתפתלות וגמישות, והתאים את כיוון משיכות הפסטל שלו לאופן שבו גופן נע. טכניקה זו סייעה לו להשיג ייצוג טבעי ודינמי יותר של הרקדניות.
רקדניות בכחול (1890)

בנוסף ליצירה זו, דגה צייר ציור נוסף בשם "רקדניות בכחול" בשנת 1890. בתקופה זו, סגנונו עבר שינוי, והוא החל לצמצם את הפרטים סביב הדמויות ולהפוך את הרקע לפחות מובחן. בעוד שבשלבים מוקדמים יותר הוא נהג להוסיף פרטים המתארים את סביבת הרקדניות, בעבודותיו המאוחרות הן מופיעות כקבוצה הומוגנית, תוך טשטוש זהותן האישית. בנוסף, ככל שהתקדם בקריירה שלו, דגה הסתמך פחות על תצפיות ישירות באופרה ויותר על זיכרונותיו, מה שהוביל ליצירות בעלות אופי אינטואיטיבי וחופשי יותר.
השראה ומשמעות

דגה התעניין בלכידת רגעים חולפים בתנועה, ובמיוחד במשחקי האור והצבע שסייעו להמחיש את הזרימה הטבעית של גוף האדם. אהבתו לבלט נבעה מהערצתו לחן ולדינמיות של הריקוד, ו"רקדניות בכחול" משקף את משיכתו לנושא זה. למרות שעבודותיו המוקדמות כללו לעיתים דמויות מובחנות יותר, ציור זה, שצויר לקראת סוף הקריירה שלו, מציג גישה מופשטת ומרומזת יותר, תוך התמקדות בהרמוניה של הקומפוזיציה ובאווירה הכללית של היצירה.
הערות שוליים

↑  "Голубые танцовщицы - Государственный музей изобразительных искусств им. А.С.Пушкина". www.arts-museum.ru.
1 2 3 4 5 6  Tom Gurney, Blue Dancers, TheHistoryOfArt.org
דיוקן ארנה שילינג

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  ארנסט לודוויג קירכנר 
 תאריך יצירה:  1913 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  60.5 ס״מ 
 גובה:  71.5 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  L 180 (Hessen Kassel Heritage) 
 מיקום:  Neue Galerie
 
דיוקן ארנה שילינג (אישה חולה / גברת עם כובע) הוא ציור מאת האמן הגרמני ארנסט לודוויג קירכנר משנת 1913. הציור מתאר את רקדנית מועדוני הלילה הברלינאית ארנה שילינג, שהפכה לבת זוגו ולדוגמניתו הראשונה של קירכנר לאחר שעבר מדרזדן לברלין בשנת 1911. מאז 1989 הציור נמצא באוסף הגלריה הלאומית של ברלין.
היסטוריה, תוכן היצירה והיסטוריית בעלות

לאחר שעבר לברלין באוקטובר 1911, פגש קירכנר במועדון לילה בעיר את הרקדנית ארנה שילינג ואת אחותה, גרדה. הוא הוציא את ארנה מן העולם הלילי, הפך לבן זוגה והיא שימשה כדוגמניתו. מערכת היחסים ביניהם הייתה שוויונית ונמשכה עד להתאבדותו של קירכנר בשנת 1938 בדאבוס, שווייץ. קירכנר ראה בארנה שותפה חופשית לחייו וליצירתו.
בשנת 1913 חלתה ארנה וסבלה ממצב רוח מלנכולי ורוגזני, שקירכנר תרגם לביטוי אמנותי ביצירתו. הוא מצא עניין באדם עירוני אלגנטי אך בלתי כשיר, משום שהדבר אפשר לו לחקור סגנון ציור חדש. סגנון זה מתאפיין במשיכות מכחול חדות וזוויתיות, המשקפות את המתח של החיים המודרניים בעיר. לבושה האלגנטי של הדמות, הבעת הפנים הספקנית והגוונים המעודנים שלה עומדים בניגוד לרקע הצבעוני והעז. ציור זה מציין שלב חדש ביצירתו של קירכנר ומבשר את הסגנון הבשל של ציורי העיר הגדולה שלו. ההיסטוריון לאמנות פטר-קלאוס שוסטר תיאר את הדיוקן כ"פסיכוגרמה צבעונית של תפיסת האדם האקספרסיוניסטית ערב מלחמת העולם הראשונה".
האחיות ארנה וגרדה שילינג שימשו גם כדוגמניות בציורו המרכזי של קירכנר מתקופתו הברלינאית, "כיכר פוטסדאם" (1914), המוצג בגלריה הלאומית החדשה בברלין.
הציור, בגודל 71.5 × 60.5 ס"מ, צויר בטכניקת שמן על בד ונושא את חתימתו של קירכנר בפינה השמאלית העליונה: "EL Kirchner". בשנת 1916 עבר הציור לידי התעשיין ואספן האמנות קרל הַגֶמַן, ידידו של קירכנר, שבמסגרת הסכם לתמיכה כלכלית קבועה נהג לבחור מדי חודש יצירה מסדנתו של האמן. בתקופת המשטר הנאצי הוסתר הציור יחד עם אוסף הגמן במוזיאון שטֵדֵל בפרנקפורט, וכך שרד את התקופה.
לאחר מותו של הגמן, הועבר הציור בשנת 1949 לאוסף של האספן קרלהיינץ גבּלר בפרנקפורט על המיין. לאחר מותו של גבּלר, בשנת 1986, הושאל הציור לתצוגה קבועה באוספי האמנות הממלכתיים של קאסל. בשנת 1989 נרכש הציור על ידי אגודת ידידי הגלריה הלאומית של ברלין מעיזבונו של גבּלר.
מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 הוצג הציור בתערוכות בין-לאומיות רבות, בהן הביאנלה של ונציה (1952), הדוקומנטה הראשונה בקאסל (1955), תערוכת "האקספרסיוניזם האירופי" בבית האמנות של מינכן (1970), ותערוכות אמני קבוצת "הגשר" באסן, לונדון וברלין. בנוסף, הציור הוצג בתערוכות של קירכנר בבזל, סיאטל וברלין.
ביבליוגרפיה

Hyang-Sook Kim: Das „physische Schönheitsideal“ der Frau. In: Hyang-Sook Kim: Die Frauendarstellungen im Werk von Ernst Ludwig Kirchner. Verborgene Selbstbekenntnisse des Malers. Tectum-Verlag, Marburg 2002, ISBN 3-8288-8407-5, S. 73–76, (Zugleich: Marburg, Universität, Dissertation, 2001).
Philip Sefton: The cover. Erna Schilling (sick woman, lady with hat). In: JAMA. The journal of the American Medical Association. vom 12. November 2008. American Medical Association, Chicago, Band 300, Nummer 18. ISSN 0098-7484, S. 2099. (online)
Gerd Presler: Erna Schilling, in: E. L. Kirchner. Seine Frauen, seine Modelle, seine Bilder. Prestel-Verlag, München 1998, S. 53–67, ISBN 3-7913-1976-0.
"כיכר פוטסדאם" 1914, הגלריה הלאומית החדשה, ברלין
ליליאנה לובינסקה

| --- | --- |

ליליאנה לובינסקה
 לידה:  14 באוקטובר 1904 לודז', האימפריה הרוסית 
 פטירה:  19 בנובמבר 1990 (בגיל 86) ורשה, רפובליקת פולין 
 ענף מדעי:  מדעי המוח
 מקום מגורים:  פולין
 מקום קבורה:  בית הקברות פובונזקי 
 מקום לימודים:  סורבון 
 מוסדות:  המכון לרפואה ניסויית של האקדמיה הצ'כית למדעים (1940–1945)  אוניברסיטת לודז'  מכון ננצקי לביולוגיה ניסויית  סורבון 
 פרסים והוקרה:  פרסים וכיבודים
 בן או בת זוג:  יז'י קונורסקי 
 הערות:  פרסמה כ-80 מאמרים מדעיים
 תרומות עיקריות
 חקרה את מערכת העצבים ההיקפית, וגילתה את התמסורת האקסופלזמטית הדו-כיוונית
 
ליליאנה לובינסקה (בפולנית: Liliana Lubińska, ‏14 באוקטובר 1904, לודז', פולין - 19 בנובמבר 1990, ורשה, פולין) הייתה חוקרת מדעי המוח, אשר חקרה את מערכת העצבים ההיקפית, וגילתה את התמסורת האקסופלזמטית הדו-כיוונית.
ראשית דרכה

לובינסקה נולדה בלודז' ונישאה ליז'י קונורסקי, אף הוא חוקר מוח ושותף מחקר. היא השלימה תואר ראשון בביוכימיה ובפיזיולוגיה בסורבון בפריז, ותואר דוקטור בשנת 1932. במהלך עבודתה על הדוקטורט, עבדה לובינסקה במעבדה הפיזיולוגית של לואי ומרסל לאפיק, וחקרה כרונאקסיה ורפלקסים.