stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפועל אילת (כדורגל)
היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1951. במהלך שנות ה-50 שיחק המועדון בעיקר במשחקי ידידות נגד קבוצות של הצבא, ובליגה עצמאית אזורית, הכוללת מועדונים מאילת ומסביבתו. בשנת 1958 התקבלה הפועל אילת להתאחדות לכדורגל בישראל והצטרפה לליגה ג'.
בתום עונת 1959/1960 עלתה אילת לליגה ב', הליגה השלישית בכדורגל הישראלי באותה תקופה, לאחר שסיימה באחד מארבעת המקומות הראשונים של משחקי העלייה למועדוני ליגה ג'. בעונת 1968/1969 סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגה ב' דרום ב', ועלתה לליגה א' לראשונה בתולדותיה. בעונת 1969/1970, העונה הראשונה של המועדון בליגת המשנה, הגיעה הקבוצה להישג השיא שלה, המקום השביעי בליגת המשנה. המועדון שיחק בליגה א' דרום עד עונת  1972/1973, בה סיימה במקום ה-15, וירדה חזרה לליגה ב', לאחר ארבע עונות ששיחקו בליגת המשנה. בעונת 1977/1978 סיימה הקבוצה במקום השני בליגה בית דרום ליגה ב', וירדה לליגה ג', שהפכה בזמנו לליגה החמישית בישראל, מאז הקמת ליגה ארצית ב-1976. בעונת 1984/1985 המועדון חזר לליגה ב', שם שיחק עד שהושעה מהליגה, מעט לפני עונת 1999/2000, ובסופו של דבר התפרק.
קבוצת א.ס. אילת, נוסדה והגיעה לליגה ב'. אולם גם היא התפרקה, לאחר שהייתה פעילה לאחרונה בעונת 2004/2005. כיום הכדורגל באילת מיוצג על ידי קבוצת בני אילת, שאינו קשור למועדוני הכדורגל שפעלו בעבר באילת (הפועל אילת או א.ס. אילת).
ראו גם

בני אילת
הערות שוליים

↑  מאת: כתבנו, אילת מנצחת בכדורגל, על המשמר, 31 בדצמבר 1951
↑  בכמה שורות "במשחק כדורגל שנערך באילת ניצח "הפועל" אילת קבוצה צבאית 1:2", דבר, 12 באוקטובר 1955
↑  הפועל אילת עלתה לליגה ב', חדשות הספורט, 10 ביולי 1960, ארכיון ההתאחדות לכדורגל
↑  קבוצה ביום: בני אילת, מערכת דאבל פס, 22 ביולי 2012
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגל ישראלי ובנושא מועדוני כדורגל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הגליאניזם

פרוטומה של הגל בכיכר הגל בברלין מאת גוסטב בלוזר (אנ').
הגליאניזם (בגרמנית: Hegelianismus) הוא כינוי כולל לתנועות פילוסופיות שהושפעו מהגותו של גאורג וילהלם פרידריך הגל (1770–1831). הגליאניזם היא תופעה מורכבת המאופיינת במגוון רחב של עמדות פילוסופיות ופוליטיות שונות ומנוגדות. הגליאנים אחדים ראו את עצמם נאמנים להיבטים האורתודוקסיים בהגותו, בעוד אחרים ביקשו לערוך רפורמות ולתקן את השיטה, או להתאים היבטים בודדים ולבטל אחרים, או להציע במודע קריאה מחודשת של עבודתו. היבט זה מקשה מאוד על זיהוי גוף דוקטרינה משותפת לבני המסורת ההגליאנית, אך ניתן בכל זאת לאפיין מגוון רחב של דעות וגישות פילוסופיות של הגליאניים.
הגותו הבוגרת של הגל נוסחה לראשונה בספרו 'הפנומנולוגיה של הרוח' (1807) והשיטה המשיכה להיבנות ב'מדע הלוגיקה' (שהציג את השליש הראשון) ו'האנציקלופדיה של המדעים הפילוסופיים' (שהציג את קווי המתאר של השיטה כולה). הגל צבר פופולריות והרצאותיו משכו קהל הולך וגדל בתקופה בה לימד באוניברסיטת ברלין (1818–1831) עד למותו. השפעתו של הגל התפשטה בתחילה בגרמניה עם הוגים "פוסט-הגליאנים", רובם היו תלמידיו או תלמידיהם. ההגליאניזם התפשט מחוץ לגרמניה כבר בשנות ה-20 של המאה ה-19, תחילה בצרפת, סקנדינביה, איטליה, רוסיה, ארצות הברית ומאוחר יותר גם בממלכה המאוחדת. בכל אחת מהמדינות הופיעו אסכולות הגליאניות בעלות מאפיינים ייחודים. אך השפעת ההגליאניזם נחלשה בגרמניה בשנות ה-60 של המאה ה-18, למול תנועות מנגודת, בהן השיבה לקאנט אצל הנאו-קנטיאניזם ו"מחלוקת הפסימיזם" שהתעוררה סביב ארתור שופנהאואר.
בתחילת המאה ה-20 החלה התעניינות מחודשת בהגל בקרב הוגים "נאו-הגליאנים" ברחבי העולם שקראו לשוב להגל. עלייתו של הנאו-הגליאניזם הושפעה מכך שתנועות רבות שצמחו במאה ה-20 החלו בהגדרת עצמית כנגד הגל (נאו-קנטיאניזם, מרקסיזם, פילוסופיית החיים, אקזיסטנציאליזם, פרגמטיזם, פוסט-סטרוקטורליזם ואף הפילוסופיה האנליטית) אך לעיתים גילו בסיס משותף, שנתן תנופה ועומק חדשים להגליאניזם, כשהחל להיטמע בתוך הגישות המגוונות הללו ולהשפיע עליהן.
פוסט-הגליאניזם > תלמידיו של הגל

תלמידו הקרוב עוד מימיו באוניברסיטת היידלברג, אדוארד גנז (1798–1839), ערך עוד בחייו את ספרו 'קווי יסוד לפילוסופיה של המשפט' (1821) והוסיף הערות לסעיפים. הגל אף סייע לגנז היהודי להתקבל לאוניברסיטת ברלין, בניגוד לאנטישמיות המקובלת, אף שלבסוף נאלץ להתנצר כדי להתמנות למשרה אקדמית. יצירתו הגדולה של גנז Erbrecht in weltgeschichtlicher Entwicklung ("משפט הירושה בהתפתחותו בדברי ימי העולם") שנעשתה אחת מיסודות תורת המשפט המשווה, המשיכה בתוקף את הביקורת של הגל על הגישה השמרנית של "האסכולה ההיסטורית הגרמנית במשפטים" (אנ') וביטאה נקודת מבט הגליאנית ליברלית-פרוגרסיבית. ייתכן שלפרשנותו של גנז הייתה השפעה על תלמידו קרל מרקס הצעיר, ששמע את הרצאותיו בברלין לאחר מותו של הגל.
תלמיד קרוב נוסף מתקופת הוראתו בהיידלברג היה פרידריך וילהלם קרובה (אנ') (1789–1852), מנהיג הבורשנשפט (אנ'), שהגל ניסה ללא הצלחה למנותו כאסיסטנט שלו בברלין.
בתקופתו הוראתו של הגל בברלין החלה לצמוח סביב הגל קבוצה מגובשת של תלמידים קרובים, שהשפיעו תחילה בעיקר בתחום התאולוגיה, בהם קארל דאוב (אנ') (1765–1836), פיליפ מריינקה (אנ') (1780–1846). בין תלמדיו של הגל בברלין נמנה גם הפילוסוף, הסופר והמשורר היהודי היינריך היינה (שהקים יחד עם גנז את האגודה לתרבות ולמדע של היהודים). בשנת 1827 החל להתפרסם כתב העת "הרשומות לביקורת מדעית" (Jahrbücher für wissenschaftliche Kritik) שנערך על ידי הגל ותלמידיו הבולטים, בהם גנז וורנהגן פון אנזה (אנ') (1785–1858), בעלה של רחל ורנהגן פון אנזה.
לאחר מותו של הגל, הקימו תלמידיו את "אגודת הידידים להנצחה" (Verein von Freunden des Verewigten), והיא כללה את גנז, מריינקה, יוהנס שולצה (אנ') (1786–1869), לאופולד פון הנינג (אנ') (1791–1866), היינריך גוסטב הוטו (אנ') (1802–1873), קארל לודוויג מישלה (אנ') (1801–1893), פרידריך כריסטוף פורסטר (אנ') (1791–1868).
האגודה ראתה את תפקידה העיקרי בהוצאת מהדורה של יצירותיו של הגל. מהדורת "אגודת הידידים" הכילה גם סיכומי הרצאות שעובדו לספרים" 'הרצאות על האסתטיקה', 'הרצאות על הפילוסופיה של הדת', 'הרצאות על תולדות הפילוסופיה', ו'הרצאות על הפילוסופיה של ההיסטוריה העולמית', ובכך יצרה את התנאים לעיסוק בפילוסופיה של הגל בקרב ציבור רחב יותר.
פוסט-הגליאניזם > פוסט-הגליאניזם משמאל ומימין

בשנות ה-30 הופיעו מחלוקות בין ההוגים הפוסט-הגליאנים, תחילה בתאולוגיה ובפילוסופיה של הדת. ממשיכי דרכו של הגל ניסו להבהיר את ההשלכות של ניכוסה הפילוסופי של הנצרות כדת ה"שלמה" התואמת את נקודת המבט ה"מוחלטת" של המערכת הספקולטיבית ובאיזו מידה מדובר בפילוסופיה מחולנת.
המחלוקת העיקרית התעוררה חיבורו השנוי במחלוקת של דוד שטראוס (1808–1874) 'חיי ישו' (Das Leben Jesu) מ-1835. שטראוס הציג ביצירה גישה פנתאיסטית, שאותה ייחס גם להגל. הגל עצמו דיבר על השפה הדתית במונחים של ייצוג ציורי, סמליות ולעיתים מיתוס, אבל שטראוס הגדיל לעשות והכפיף את תיאורי הבשורה שהתקבלו לטכניקת של 'דה-מיתולוגיזציה', בעזרתה ניסה לחשוף את האמיתות האתיות והרוחניות החבויות. שטראוס הביע ספקות לגבי האמינות ההיסטורית של סיפורי הברית החדשה ודחה את האלמנטים העל-טבעיים ואת מעמדו האלוהי הייחודי של ישו, ובעיקר פירש מחדש את רעיון ההתגלות במונחים היסטוריים-אנושיים. כך העלה שטראוס את המתחים הסמויים במורשתו של הגל לרחבה וחידדה במידה ניכרת את הדיון שהתנהל בעקבותיו.
ב-1837 שטראוס פרסם אפולוגטיקה על עמדתו בחוברת Streitschriften שם חילק את ההגליאנים לצד ימין-שמרני, לצד שמאל-מהפכני, ולהגליאניים אמצעים, על פי תגובתם ל"חיי ישו" שלו. החלוקה להגליאנים ימניים, הגליאנים שמאליים הפכה מאוחר יותר לביטוי נפוץ לחלוקתה של אסכולת הגל לאגף השמרני ולאגף המהפכני-ליברלי.
שטראוס זכה לתמיכה מהתאולוג יוהאן קרל וילהלם ווטקה (אנ') (1806–1882), ומאוחר יותר גם מברונו באואר (1809–1882) ולודוויג פוירבך (1804–1872) שנטו לפרשנות ההומניסטית של שטראוס.
הגליאנים שמרנים כמו מריינקה, קרל פרידריך גושל (גר') (1781–1861) וגאורג אנדראס גאבלר (גר') (1786–1853) חלקו על עמדותיו, החזיקו בעמדות מסורת האורתודוקסית בדגש על האלוהות הפרסונלית ותורת האלמוות הדתית.
אחרים כמו קארל רוזנקרנץ (1805–1879) ניסו למצוא עמדת ביניים שלא נופלת לאף אחת מהקצוות, בדומה למתודות ההגליאניות.
ב-1837 ברונו באואר ייסד את אגודת האינטלקטואלים "החופשיים" (Die Freien), שקיבצה סביבה הגלאיניים שמאליים בהם ארנולד רוגה, לודוויג בוהל (גר'), קארל נאוורק (אנ'), אוטו ויגנד (גר'), אדגר באואר (אנ'), מקס שטירנר (1806–1856), אדוארד מיין (גר'), פרידריך קופן (אנ'), משה הס (1812–1875), קרל מרקס (1818–1883) ופרידריך אנגלס (1820–1895). גרעין נוסף היה כתב העת Hallische Jahrbücher (השנתונים הַאלֶתִיים) ‏בעריכתו של רוגה, שפורסם בין השנים 1838–1841 ושלימים נקרא Deutsche Jahrbücher (השנתונים הגרמניים) בין השנים 1841–1843.
הגותו של הגל היוותה מקור השראה עבור הוגים סוציאליסטים נוספים, בהם פרדיננד לסל (1825–1864), מראשוני מנהיגיה של תנועת הפועלים הגרמנית, ואבי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית (SPD).
ב-1848, לאחר פרוץ אביב העמים בגרמניה הפוסט-הגליאניזם הגרמני פינה את מקומו לזרמים פילוסופיים אחרים, בהם הנאו-קנטיאניזם והפסימיזם הגרמני בהשפעת ארתור שופנהאואר (ראו "מחלוקת הפסימיזם").
פוסט-הגליאניזם > פוסט-הגליאניזם משמאל ומימין > מרקס ואנגלס

קרל מרקס ופרידריך אנגלס השתייכו בתחילת דרכם לחוגי ההגליאנים השמאליים, אולם עם גיבוש המרקסיזם והמטריאליזם ההיסטורי הם הלכו והתרחקו מהם. מרקס החל לבקר את הגל וההגליאנים השמאליים בחיבורו המוקדם 'לביקורת פילוסופיית המשפט של הגל' (1843).
עם זאת, מרקס המשיך לאמץ שוב ושוב מינוחים הגליאניים, החל בעבודת הדוקטורט שלו ואף בחיבורים מאוחרים כמו 'הקפיטל'. כמו בניתוחיו של מושג הערך (des Wertbegriffs), ה"ניכור" (Veräußerung) של "זמן קונקרטי" (konkreten Zeit), המעבר מכמות לאיכות (des Übergangs von Quantität in Qualität), והסתירה (des Widerspruchs). בהקדמה ל'קפיטל' מרקס מזכיר שהוא נשאר חסידו של הפילוסוף הגדול הגל.
גם אנגלס המשיך להיעזר בפילוסופיה של הגל, בעיקר ביסודותיה הדיאלקטיים, בין היתר בחיבורו 'אנטי-דירינג', ובגרסתו המקוצרת, 'התפתחות הסוציאליזם מאוטופיה למדע'.
נאו-הגליאניזם > נאו-מרקסיזם

במרקסיזם התעורר עניין חדש בהגותו של הגל. ג'רג' לוקאץ' (1885–1971), מייסד אסכולת המרקסיזם המערבי ואסכולת בודפשט, חיבר את Geschichte und Klassenbewußtsein (היסטוריה ותודעה מעמדית) מ-1923 ו-Der junge Hegel (הגל הצעיר) מ-1948, שכללו בחינה מחדש של מסורת החשיבה ההגליאנית, ועמד על הזיקות הרבות בין הגל ומרקס. בעבודתו הוא השתמש במושגים הגליאניים מרכזיים כמו ניכור ורפיקציה. עבודתו של לוקאץ' השפיעה על הוגי אסכולת פרנקפורט לעסוק בפילוסופיה ההגליאנית. זה שימש לה ביקורת על המחשבה הבורגנית. עקרון הדיאלקטיקה פותח ל"תיאוריה ביקורתית של התבונה, היסטוריה וחברה".
הרברט מרקוזה (1898–1979) הושפע בתקופתו המוקדמת מפילוסופיית החיים של דילתיי, מהפנומנולוגיה של הוסרל והאקזיסטנציאליזם של היידגר, ומהגילוי מחדש של כתבי השחרות של הגל. עבודת הפוסט-דוקטורט שלו Hegels Ontologie und die Theorie der Geschichtlichkeit (האונטולוגיה של הגל ותורת ההיסטוריות) מ-1932 נעשתה בהדרכת היידגר (ממנו הסתייג בהמשך). לאחר מכן מרקוזה פנה לעסוק במרקס, שאת מחשבתו פירש בצורה הומניסטית לאור כתבי היד ההגליאניים המוקדמים, והדגיש כמו לוקאץ' את מושג המפתח של ניכור ואת המומנט הבלתי ניתן לביטול של סובייקטיביות חברתית. כנגד פרשנויות מכניסטיות סטנדרטיות יותר. מרקוזה גם הגן על המסורת ההגליאנית מול האשמה בטוטליטריות וביטא את ההמשכיות העמוקה בין הגותו של הגל ומרקס ב-Reason and Revolution ("תבונה ומהפכה"; תורגם: "שיטת הגל") מ-1941. בעבודתו המאוחרת מרקוזה התמקד בשאלת הממד האסתטי והפוטנציאל האמנציפטורי שלו כעיצוב מקדים של יחס לא-דכאני, תוך ניסיון לתווך את מורשת הפילוסופיה הגרמנית הקלאסית עם אלמנטים של מחשבה פרוידיאנית.
תאודור אדורנו (1903–1969) עסק באופן אינטנסיבי ביותר ביצירתו של הגל ביצירתו הראשית, Negative Dialektik (דיאלקטיקה שלילית) משנת 1966, הוא שואב השראה ממושג הדיאלקטיקה של הגל אך דוחה את הדומיננטיות של החשיבה המושגית השיטתית. הדיאלקטיקה של אדורנו דחתה את היסוד החיובי הזה שבו התוצאה הייתה משהו גדול יותר מסך החלקים שקדמו, לטובת דיאלקטיקה שייצרה משהו שלילי במהותו. שותפו מקס הורקהיימר (1895–1973) התייחס בעיקר לפילוסופיית ההיסטוריה של הגל.[דרוש מקור] תלמידם יורגן הברמאס (1929) הפך את ההתייחסות להגל למרכיב חשוב בביקורתו החברתית. בין היתר הוא מנסה לבטא את הדרך שבה הגל העביר סינתזה בין תאוריה לפרקסיס בתיאורו את התפתחות ההיסטורית של הסובייקטיביות האנושית (הרוח) למול האופן שבו מרקס דן בכך.
הקורפוס ה-53 (האימפריה הגרמנית)

| --- | --- |

סמל מפקדת קורפוס בצבא הקיסרי הגרמני
 פרטים
 מדינה:  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 שיוך:   צבא הקיסרות הגרמנית
 סוג:  קורפוס
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  31 באוגוסט 1916 – דצמבר 1918 (כשנתיים)
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה
 פיקוד
 מפקדים
הקורפוס ה-53 (בגרמנית: Generalkommando zbV 53 היה קורפוס של צבא הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה. הוא הוקם בספטמבר 1916 ופורק בתום המלחמה.
היסטוריה

הקורפוס ה-53   הוקם בספטמבר 1916.  עם תחילתה של מלחמת החפירות הכיר הצבא הגרמני כי לא ניתן עוד לתחזק את יחידת הקורפוס המסורתית, שהייתה מורכבת משתי דיוויזיות, בעוד שבזמנים מסוימים (ובמקומות מסוימים) היה די בקורפוס בן שתי דיוויזיות, בפעמים אחרות היו נחוצות 5 או 6 דיוויזיות. לפיכך, תחת פיקודו של הינדנבורג (מקיץ 1916) נוצרו מטות קורפוס ללא דיוויזיות אורגניות. הקורפוס החדש הזה נקבע כמפקדה כללית לשימוש מיוחד (בגרמנית: Generalkommandos zur besonderen Verwendung).
הקורפוס לחם בגזרות שונות של החזית המזרחית, ובסתיו 1918 הועבר לבלקן, שם לחם כחלק מהארמייה ה-11 עד סוף המלחמה.
מפקדים

קונסטנץ פון היינקיוס (31 באוגוסט 1916–8 במרץ 1917)
מנפרד פון ריכטהופן (8 במרץ 1917–18 בינואר 1918)
לאו לימבורג (18 בינואר 1918 - סוף המלחמה)
הערות שוליים

↑  Cron 2002, pp. 88–89
↑  Note that Corps (z.b.V.) were designated with Arabic, not Roman, numerals.
↑  General Commands for Special Use Generalkommandos zur besonderen Verwendung (Genkdo z.b.V.)
↑  Cron 2002, p. 89
↑  Cron 2002, p. 87
↑  Von Richthofen took command on 8 March 1917 according to The Prussian Machine, but 18 November 1916 according to German War History.
הסוציאליזם האתיופי

הסוציאליזם האתיופי (מילולית מאמהרית: יאיתיופיה היברטסאבווינט) שמה של תוכנית להלאמת כל הרכוש הפרטי והפיכת אתיופיה למדינה סוציאליסטית. תוכנית זו יושמה על ידי הדרג בשנת 1975 לאחר ההשתלטותה על אתיופיה במהלך המהפכה האתיופית.
אתיופיה: הלאמה כללית

הסיסמאות של התוכנית הממשלתי היו "ההסתמכות העצמית" "הכבוד של עבודה" ו-"העליונות הטובה של השותפות" סיסמאות אלו הומצאו על מנת להילחם בבוז הנפוץ בקרב רבים על עבודה פיזית שהיו עמוקות ביותר והיחס אליהם היה קשור למצבו של אותו אדם. ההיבט המרכזי של הסוציאליזם האתיופי היה רפורמה אגררית.
ב-1975 הדרג החל בתוכנית לשנוי כלכלת אתיופיה ממערכת פיאודלית-קפיטליסטית לכלכלה סוציאליסטית מהסוג של הגוש המזרחי שבאותו הזמן סחף מדינות עולם שלישי ברחבי העולם. בעקבות זאת כל האדמות הכפריות, הכנסייה האורתודוקסית האתיופית, המשפחה הקיסרית והאצילים העשרים נושלו מנכסיהם ומכספם. בנוסף לכך כל החברות שפעלו באתיופיה הולאמו ללא שום קבלת פיצוים. בינואר ופברואר כל עסק פרטי-עירוני כושל, בתים ודירות הולאמו. עסקים פרטיים כגון בנקים, חברות ביטוח, וחברות סחר גדולות הולאמו, למרות כל זאת, הקמעונות, הסיטונית, הייצוא והייבוא נשארו בידיים פרטיות. כל העסקים שהואלמו הועברו לשליטה של אנשים התומכים בדרג. מכיוון שהדרג הלאים את כל אדמת אתיופיה החקלאית הוא הקציב לכל משפחת איכרים כולל יהודי אתיופיה חלקת אדמה שלא גדולה יותר מעשרה הקטרים כל 800 הקטרים יצרו אגודת איכרים כפרית. כל מוצר חקלאי ששווק היה תחת פיקוח ממשלתי. הערים הגדולות שכללו כ-שלושה מיליון תושבים אוגדו לתוך אגודות תושבים עירוניות (או באמהרית: קבלאס) שהייתה מקבילה בתפקידה לאגודת איכרים כפרית.
מערכת החינוך: שינוי ושויון

הדרג לא פסח גם על מערכת החינוך ובתחילת 1975 הכריז על התוכנית הקמפיין הישיר לשיתוף פעולה (או באמהרית: זאמצ'ה) ובעקבות זאת נתן הוראה לסגור את אוניברסיטת היילה סלאסי וכל המכללות ברחבי המדינה, המורים הסטודנטים והמרצים שמנו כ-60,000 נשלחו לאזורים כפריים, מטרת התוכנית הייתה לקדם ולשפר את היצור חקלאי, מערכת הבריאות והמנהל המקומי וללמד איכרים על המערכת הפוליטית החדשה ועל עקרונות הסוציאליזם. ההרשמה לבית הספר בתחילת הקמפיין ב-1975 מנתה כ-957,300 אזרחים וב-1985 כ-2,450,000 אזרחים. ילדי אתיופיה נרשמו בהמוניהם על ידי הוריהם ובכללם גם יהודי אתיופיה כמעט כל שנה מספר הילדים הכפיל את עצמו ומספר הילדות שילש את עצמו. מספר התיכונים באתיופיה הכפיל את עצמו ובמיוחד במחוזות ארסי, בלה, גוג'אם, באגמדיר ווואלו שבמחוזות אלו הם גדלו פי ארבעה. בין ההצלחות של הדרג היה הקמפיין הלאומי לידיעת קרוא וכתוב. שיעור הבורות באתיופיה בזמן השלטון הקיסר היה כ-90 אחוז וב-1984 47 אחוז. הממשלה החדשה הכריזה על חמש שפות רשמיות: אמהרית, אורומו, טיגראינית, וואלאמוית וסומלית. יותר מאוחר מספר השפות הרשמיות הגיע לחמשה עשר שייצגו כ-93 אחוז מהאוכלוסייה האתיופית.
הדרג: הדת, הבריאות והעולם

ב-1975 הממשלה ביטלה את הכנסייה, שהייתה התומכת העיקרית בקיסר ויותר מאוחר הדרג הוציא להורג את ראש הכנסייה. הדרג הכריז שכל הדתות הם במעמד שווה, חגי האסלאם הפכו לרשמיים לצד החגים הנצרות. באותו הזמן הממשלה התחילה בניסוח של תוכנית בריאות חדשה תוכנית שהדגישה מניעת מחלות בקרה ושליטה, שרותי בריאות כפריים וקידום של מעורבות קהילתית והסתמכות עצמית בפעילויות בריאותיות הוקמו וקודמו.
מספר מדינות ברחבי העולם עזרו לשלטון האתיופי בתוכניות אלו בעיקר קובה, ברית המועצות ומדינות מזרח אירופה. באתיופיה בתקופה זו היו כ-300 טכנאים רפואיים קובניים, שכולל יותר מ-100 רופאים שעזרו למקומיים לפתור בעיות בריאות. העזרה של העולם המערבי הייתה מצומצמת בהשוואה לזו של הקומוניסטי שכללה 10 מיליון דולר בשנה, התמיכה הכלכלית הנמוכה ביותר ממדינות אפריקה. התורמים המערביים העיקריים כללו את איטליה, שוודיה, האו"ם והבנק העולמי.
לקריאה נוספת

Andargachew Tiruneh, The Ethiopian Revolution 1974-1987: A Transformation from an Aristocratic to a Totalitarian Autocracy, Cambridge University Press (1993), ISBN 0521430828
| החונטה הצבאית האתיופית |
| --- | --- | --- |
| אירועים | המהפכה • הסוציאליזם • הטיהורים • הטרור הלבן • הטרור האדום • הרעב הגדול • מיזם הווילגיזציה • מפלגת הפועלים • חוקת הרפובליקה • הרפובליקה העממית |  |
| מלחמות ומאבקים צבאיים | מלחמת אריתריאה • מלחמת האזרחים • הפלישה הסומלית |  |
| סוציאליזם |
| --- | --- | --- |
| זרמים | אנרכו-סינדיקליזם • אנרכו-קומוניזם • הסוציאליזם האתיופי • לניניזם • מרקסיזם • נצרות סוציאליסטית • קומוניזם נוצרי • סוציאל-דמוקרטיה • סוציאליזם אסלאמי • סוציאליזם דמוקרטי • סוציאליזם ערבי • סינדיקליזם • פמיניזם סוציאליסטי • ציונות סוציאליסטית • קומוניזם • סוציאליזם ליברטריאני • נאציונל-סוציאליזם |  |
| סוציאליסטים | רוברט אוון • פרידריך אנגלס • מיכאיל באקונין • אוגוסט בבל • אדוארד ברנשטיין • משה הס • פרדיננד לסל •  קרל מרקס • קלוד-אנרי דה סן-סימון • פייר-ז'וזף פרודון •  שארל פורייה |  |
דגל אתיופיה המקורי ללא גור אריה יהודה האימפריאלי אומץ ב-1975 על ידי הדרג.
המרכז הארצי למדע

המרכז הארצי לַמְדַע הוא מרכז ארצי להכשרת מורים למדע וטכנולוגיה בבית הספר היסודיים בישראל. ממוקם במרכז לחינוך מדעי וטכנולוגי בבית הספר לחינוך שבאוניברסיטת תל אביב.
המרכז הוקם בשנת 1995 על ידי ראש המרכז לחינוך מדעי וטכנולוגי, פרופ' דוד חן, במסגרת המרכז הישראלי להוראת המדעים (לימים, "המרכז הישראלי לחינוך מדעי וטכנולוגי") על שם עמוס דה-שליט.
בראשית קיומו היו למרכז ארבע זרועות:
פיתוח חומרי למידה למורים בהוראת המדעים, בעריכתו של פרופ' דוד חן.
הוצאה לאור של כתב עת למורים "אאוריקה", שהוקם ונערך על ידי ערן אבני ובהמשך ד"ר אלייה קוקלין.
פיתוח סביבה מתוקשבת (אתר בית) על ידי ישע סיון; בהמשך נבנה אתר "מטר", בניהולה של ד"ר רחל מינץ.
הכשרת מורים מובילים בניהולם של גידי זנד (1995–1996), ד"ר טוביה דרסלר (1996–2005), ד"ר מירי דרסלר (2005-2022) וגיא גרובס (2023 ועד היום).
הזרועות הללו התאחדו בהדרגה לניהול מערכתי על ידי ראש המרכז.
מטרות המרכז

מטרת העל של מרכז למדע היא להטמיע תרבות מדעית וטכנולוגית בבתי הספר היסודיים, באמצעות טיפוח מנהיגות חינוכית מובילה שניזונה ממשאבי ידע ומידע מתחדשים, תוך למידה אקדמית ועבודת שדה, וכן קיום קשרי גומלין בין כל חבריה – מורים כתלמידים.
לשם השגת מטרה זו פועל המרכז למדע כמסגרת אקדמית מקצועית לכל השואפים לקחת חלק פעיל בעיצוב וקידום החינוך המדעי והטכנולוגי בבתי-הספר היסודיים.
הפיתוח המקצועי של המנהיגות החינוכית המובילה קשור בשלושה מעגלים המשלימים זה את זה: פיתוח תפיסת עולם, פיתוח ידע בתחומי הדעת של החינוך המדעי והטכנולוגי, ופיתוח כישורי מנהיגות. פיתוח המנהיגות נועד להביא לפיתוח מקצועי של המורים למדע וטכנולוגיה בבתי-הספר היסודיים.
חזון המרכז

החזון של המרכז הארצי למדע ממומש באמצעות קהילה של מנהיגות חינוכית. תפקיד הקהילה הוא לקחת על עצמה את המחויבות להצמיח בקרב המורים דפוסי פעולה מקצועיים, ולהוביל את התחדשות מקצוע ההוראה בהתאם לדרישות המשתנות של תפיסת המקצוע ובהתאם לתמורות החלות בתחום החינוך המדעי והטכנולוגי.
על פי חזון המרכז, קיימים ארבעה מרכיבים עיקריים התורמים לבנייתה של קהילת המנהיגות החינוכית: מקום, עניין, פעולה וזמן.
מימוש החזון נעשה באמצעות מודל ההכלה: "מודל לפיתוח מקצועי של מורים למדע וטכנולוגיה".
כתב העת אאוריקה

המרכז הארצי למדע מפיק את כתב העת המקצועי למורי המדע והטכנולוגיה בבתי הספר היסודיים, "אאוריקה". כתב העת מעלה לדיון סוגיות מרכזיות בחינוך המדעי והטכנולוגי. כתב העת מופק פעמיים בשנה ונשלח לכל בתי הספר היסודיים ברחבי הארץ.
אתר ברשת – מט"ר

המרכז הארצי למדע, בשיתוף עם המרכז לטכנולוגיה חינוכית – מט"ח, מפעיל ומפתח את אתר מט"ר. האתר משרת מורים, מדריכים, מפקחים, אנשי פיתוח ומחקר העוסקים בחינוך המדעי והטכנולוגי באמצעות כלים וירטואליים כמו פורומים, קבוצות דיון, מאגרי מידע, סביבות למידה ממוחשבות ועוד. כמו כן האתר מהווה במה לתחומי הפעילות המגוונים של המרכז הארצי.
הערות שוליים

↑  אאוריקה, באתר המרכז
המרכז הבין-תרבותי לירושלים

המרכז הבין-תרבותי לירושלים הוא עמותה שהוקמה בשנת 1999. מטרתה העיקרית של העמותה היא להפוך את ירושלים לעיר כשירה תרבותית (באנגלית: Culturally Competent) עבור כלל התרבויות והזהויות השונות החיות ופועלות בעיר. המרכז נמצא בהר ציון בירושלים.
אודות המרכז הבין-תרבותי לירושלים > אפיקי פעולה עיקריים

להגשמת מטרת העמותה, המרכז הבין-תרבותי פועל בשני כיווני פעולה עיקריים:
כשירות תרבותית עירונית - עידוד ירושלים כעיר המספקת לכל תושביה שירותים איכותיים והוגנים המותאמים להם ולתרבותם, ושהמרחבים הציבוריים שבה מותאמים לאופי קבוצות אלו בצורה הוגנת ככל האפשר.
שותפות קהילתית רב-תרבותית - מעורבות פעילה ואפקטיבית של כל הגורמים הקהילתיים, תושבים ואנשי מקצוע, בהשפעה על העיר ועל הקהילות השונות שבה.
אודות המרכז הבין-תרבותי לירושלים > גישת המרכז הבין-תרבותי לירושלים

המרכז הבין-תרבותי לירושלים מאמין שלכל תושבי ירושלים הזכות לגישה הוגנת ואיכותית לכל השירותים המגיעים להם. כמו כן, שלתושבי ירושלים יש זכות להשפיע ולהיות שותפים בכל הנושאים המשפיעים עליהם. מכיוון שבירושלים זהויות ותרבויות רבות, חזון המרכז מחייב גישה המתחשבת בזהויות ותרבויות אלו. על-כן, מתן שירותים חייב להיות כשיר תרבותית ותהליכי קבלת החלטות חייבים להיות פתוחים לדיון עמוק חוצה תרבויות ומותאם זהויות בין כל בעלי העניין. מנהיגות קהילתית, כמו גם אנשי מקצוע וארגונים מגוונים, מכל המגוון הירושלמי זכאים להיחשב בעלי עניין בתהליכים המשפיעים על העיר וקהילותיה.
למרכז הבין-תרבותי אין שיוך פוליטי כזה או אחר ומצוי בקשר תמידי עם מגוון רחב של תרבויות, זרמים וגופים שונים בעיר. בנוסף, כדי לשמר את עצמאות המרכז בעיני כל הזהויות בעיר, הוא איננו מקבל או מבקש לקבל תמיכות עירוניות או ממשלתיות.
אודות המרכז הבין-תרבותי לירושלים > מוקדי פעילות עיקריים

פעילות המרכז מתקיימת בעיקרה בעיר ירושלים, ומתחלקת לרוב לשלושה מוקדים עיקריים בעיר:
דסק מזרח ירושלים - עבודה עם תושבים, פעילים וארגונים לקידום הכשירות התרבותית במזרח ירושלים.
דסק מערב ירושלים - עבודה עם תושבים, פעילים וארגונים לקידום הכשירות התרבותית במערב ירושלים.
כשירות תרבותית מערכתית - עבודה עם מערכות וארגונים בירושלים ומחוצה לקידום הכשירות התרבותית בהם.
הנהלה וחברי הוועד המנהל

ד"ר חגי אגמון-שניר ניהל את המרכז הבין תרבותי לירושלים מאז היווסדו בשנת 1999 ועד תחילת 2021. כיום מנהל את המרכז דניאל חסון. יו"ר הוועד המנהל הוא אבנר הרמתי, והוא ממייסדי המרכז. מיכאל גל היה גם הוא מהמייסדים, וכיהן כיו"ר הראשון של המרכז.
המחויבות של המרכז ליחס מכבד לשונות משתקפת לא רק בעשייתו, אלא גם בהרכב המגוון של צוות העובדים וחברי הוועד המנהל.
חברי הוועד הם:
פואד אבו חאמד, השייח' מחמוד אבו ח'דייר, שייקה אל-עמי, שמעון (שימקו) אל-עמי, יעקב אפרתי, ד"ר שי בן-יוסף, אהרון בן-נון, עדינה בר-שלום, בוני גולדברג, אבנר הרמתי, צביקה טימברג, הרב מתתיהו יצחק טננבוים, חנה לויטה, הישאם נג'אר, הארכיבישוף פיירבטיסטה פיצבאלה, הרב דוד רוזן, שרון רוזן.
הערות שוליים

1 2  מתוך ריאיון עם מנהל המרכז הבין-תרבותי לירושלים, ד"ר חגי אגמון-שניר, 6 בינואר 2016
↑  “Jerusalem as a Culturally Competent City” Conference, המרכז הבין-תרבותי לירושלים, ‏1.6.2016
1 2  אודות המרכז הבין-תרבותי לירושלים, באתר המרכז הבין-תרבותי לירושלים, ‏21.2.2016
↑  לפרטים ביוגרפיים על חברי הוועד המנהל (אנגלית): https://jicc.org.il/jicc-board
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 32151431621956302612   WorldCat (עם VIAF): 32151431621956302612
הקורפוס ה-61 (האימפריה הגרמנית)

| --- | --- |

סמל מפקדת קורפוס בצבא הקיסרי הגרמני
 פרטים
 מדינה:  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 שיוך:   צבא הקיסרות הגרמנית
 סוג:  קורפוס
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  נובמבר 1916 – דצמבר 1918 (כשנתיים)
 מלחמות:  מלחמת העולם הראשונה
 פיקוד
 מפקדים:  ראו בהמשך
הקורפוס ה-61 (בגרמנית: Generalkommando zbV 61 היה קורפוס של צבא הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה. הוקם בנובמבר 1916 ועדיין היה קיים בתום המלחמה.
היסטוריה

הקורפוס ה-61   הוקם בנובמבר 1916.
עם תחילת מלחמת החפירות, זיהה הצבא הגרמני כי לא ניתן עוד לקיים את יחידת הקורפוס המסורתית, כלומר אחת המורכבת משתי דיוויזיות. בעוד שבמקרים מסוימים (ובמקומות מסוימים) היה די בקורפוס של שתי דיוויזיות, במקרים אחרים היה צורך ב-5 או 6 דיוויזיות. לכן, תחת פיקודו של הינדנבורג (מקיץ 1916), נוצרו מפקדות קורפוס חדשות ללא דיוויזיות אורגניות.  הקורפוס החדש הזה נקבע כמפקדה כללית לשימוש מיוחד (בגרמנית: Generalkommandos zur besonderen Verwendung).
הקורפוס ה-61 נפרס בבלקן והיה חלק מהארמייה ה-11 הגרמנית, אם כי כלל בעיקר כוחות בולגריים, ולחם בחזית המקדונית עד סוף המלחמה.
מפקדים

על הקורפוס ה-61 פיקד לאורך כל קיומו הגנרל קרל זורן.