stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אחמד זיידאבאדי

| --- | --- |

 לידה:  21 ביולי 1966 (בן 58) סירג'אן, איראן 
 מדינה:  איראן איראן
 השכלה:  אוניברסיטת טהראן 
 מעסיק:  אטלאעאת 
 פרסים והוקרה:  פרס חופש העיתונות ע"ש גילרמו קאנו של אונסק"ו (2011)  פרס עט הזהב של החופש (2010)  גיבורי חופש העיתונות העולמיים של מכון העיתונות הבין-לאומי (2016) 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  100078342582245
 טוויטר:  Zeidabadi_Ahmad
 טלגרם:  ahmadzeidabad
 
אחמד זיידאבאדי (בפרסית: احمد زیدابادی; נולד ב-31 באוגוסט 1965) הוא עיתונאי, סופר, פרופסור למדעי המדינה, מומחה ליחסי איראן-ישראל ופעיל פוליטי איראני. הוא מזוהה עם התנועה הרפורמית האיראנית ונעצר מספר פעמים בשל התבטאויותיו כעיתונאי. במהלך שהותו בכלא, זיידאבאדי זכה בשני פרסים בינלאומיים: "פרס עט הזהב לחופש לשנת 2010״ ו-פרס גויירמו קאנו (אנ')״.
קורות חיים

אחמד זיידאבאדי נולד במחוז כראמן שבדרום מזרח איראן. הוא למד באוניברסיטת טהרן שם סיים דוקטורט ביחסים בינלאומיים. נושא עבודת הדוקטורט שלו שבהמשך פרסם כספר היה ״דת וממשל בישראל״, שהפך אותו למומחה בנושא ישראל והמזרח התיכון.
הוא נשוי למדיה מוחמדי, שהוריה היו אסירים פוליטיים בשל התבטאויותיהם נגד המלך האחרון של איראן, מוחמד רזא. לזוג שלושה ילדים: פרהאם, פרסה ופּויה, והם מתגוררים בטהרן. במהלך מעצרו בשנת 2009, מדיה הורשתה לבקר אותו לראשונה בכלא אווין ב-17 באוגוסט, כחודשיים לאחר מעצרו, ולאחר מכן, פגשה אותו עוד פעם אחת בלבד, בחודש ספטמבר, שם סיפר לה כי עינו אותו במהלך חקירה. שווי הנקי מוערך כיום בכ-5 מיליון דולרים.
קריירה עיתונאית ואקטיביזם

זיידאבאדי התחיל את קריירת העיתונות שלו בעיתון הלאומי Ettela’at בשנת 1989. בשנת 1992, כשגולאם-חוסיין קרבסשי, שהיה אז ראש העיר הרפורמי של טהרן הקים את Hamshari (העיתון הראשון באיראן שהודפס בצבע) הוא עזב את Ettela’at והצטרף אליו. באותו הזמן הוא כתב גם למגזין החודשי Iran-e farda וערך את העיתון Azad לכמה חודשים בין 1999–2000. בשנת 1997, הוא הפך להיות אחד מהעיתונאים הפרה-רפורמים הכי מכובדים וידועים באיראן. במהלך השנים, הוא נעצר פעמים רבות בשל דעותיו המתנגדות למשטר האיראני והזדהותו עם הזרם הרפורמי.
ב-2000, אנשי ממשל אנטי-רפורמים ניסו לסגור עיתונים רפורמים ובמסגרת זו זיידאבאדי, שהיה אחמד מהעיתונאים הרפורמים הידועים ביותר, זומן לראשונה למשפט, ולאחר שאיחר להתייצב בבית המשפט הוא נעצר. לאחר ששוחרר, הוא המשיך לכתוב מנקודת מבטו הרפורמית: באפריל 2007, הוא כתב מכתב למנהיג העליון האיראני עלי ח׳אמנאי בו שאל אותו מדוע אסור להביע ביקורת כלפי המנהיג ומדוע האזרחים האיראנים חייבים להחזיק באותן דעות כמו המנהיג בנוגע לתוכנית הגרעין באיראן.
ב-2009 נעצר זיידאבאדי על רקע הבחירות לנשיאות איראן ביוני של אותה שנה: בחודשים שלפני הבחירות הוא ניסה לשכנע את מוחמד ח׳אתמי, נשיא איראן לשעבר, לא לרוץ שוב לנשיאות בטענה שהוא דמות תרבותית ולא פוליטית שלא מסוגל להנהיג מדינה מסובכת כמו איראן, ותמך במתמודד רפורמי אחר, עבדאללה נורי. כמעט מיד לאחר הבחירות הוא נעצר בטענה שניסה להוביל ״מהפכה רכה״.
מעצרים

זיידאבאדי נעצר לראשונה ב-28 ביולי שנת 2000 לאחר שלפי התובע האיראני סעיד מורתווזי, הוא סירב להתייצב בבית המשפט לאחר שזומן. הוא שהה חודשיים בבידוד עד שהועבר למחלקה עם סוחרי סמים וגנבים, ומשם עבר למחלקת "Amuzeshga": חינוך מחדש. בהמשך גם שהה זמן מה ב"כלא 59", בו מתעללים באסירים בחומרה. הוא שבת רעב ל-12 ימים כדי למחות על תנאי המעצר שלו, ולבסוף שוחרר ב-28 בפברואר 2001. ב-13 במרץ 2001 נעצר שוב בעקבות גל מעצרים של פעילים רפורמים אך נשיא הפרלמנט האיראני, מהדי כרובי, שילם עבורו ערבות של 70,000 דולר ודאג לשחרורו. בשנת 2003 הוא נידון ל-23 חודשי מאסר שבהמשך קוצרו ל-13 חודשים בשל ״תעמולה נגד הרפובליקה האיסלאמית, דעה פומבית מטרידה ופעילות נגד הבטיחות הלאומית״, בנוסף, נאסר עליו להשתתף באירועים פומביים ולכתוב כעיתונאי לחמש שנים.
המכתב הפומבי שכתב ב-2007 הוא אחת מהסיבות שבגללן נידון לשש שנות מאסר ב-21 ביוני 2009. בכלא התעללו ועינו אותו רבות כדי שיסכים להתנצל על המכתב שכתב לח׳אמנאי, ועל כך שפנה אליו כ״מנהיג״ במקום ״מנהיג עליון״. גם הקשר שלו למועמד הרפורמי לנשיאות לשעבר כרובי, שהיה באותו הזמן במעצר בית, גרם לכליאתו. הוא הוחזק בבידוד 141 ימים, ואשתו סיפרה כי הבידוד והשקט שהוחזק בו השפיע עליו עד כדי כך ש״הוא רצה להתאבד״. לאחר התקופה בבידוד, הוא הועבר למחלקה עם אסירים נוספים בבית הכלא אווין, עד שבפברואר 2010 עבר לבית הכלא גוהרדשט שנמצא בעיר כרג׳ שליד טהראן. ב-21 במאי 2015, יומיים לפני שהיה אמור להשתחרר מהכלא, הוגלה לעיר גונבאד שנמצאת בצפון מזרח איראן וב-23 ביולי 2015, כשביקר את משפחתו בטהרן, שוחרר לאחר שקיבל שיחת טלפון מהרשויות שהוא לא נדרש לחזור לגונבד.
גינוי מעשי הטרור של חמאס

עם פרוץ מתקפת הפתע של חמאס על ישראל ב-7 באוקטובר 2023, הוא הביע ביקורת על איראנים שחגגו את המתקפה של חמאס על תושבי ישראל. מתוך עמוד הטלגרם שלו:
״אף אדם רציונלי לא חוגג תוצאה של משחק שרחוק מלהסתיים. התחרות בין ישראל וחמאס בשלביה המוקדמים, ומתקפה משפילה על ישראל לא שווה לניצחון״.
לזיידאבאדי מאז ומתמיד היו דעות מנוגדות ממנהיגיה הקיצוניים של איראן בנוגע לישראל ותפקידה במזרח התיכון.
פרסים

במהלך שהותו בכלא, הוא זכה בשני פרסים בינלאומיים. ב־17 דצמבר 2009, הודיעו לו על זכייתו ב״פרס עט הזהב לחופש לשנת 2010״ מטעם ארגון העיתונאים העולמי. הפרס מכיר בפעילות היוצאת מן הכלל, של כתיבה ומעשים פעילים, של אדם אחד, ארגון או קבוצה של אנשים שפועלים למען חופש העיתונות.
ב-2011, נבחר לזכות ב״פרס גויירמו קאנו לחופש העיתונות העולמי לשנת 2011״ של ארגון האומות המאוחדות. הוא נבחר על ידי חבר שופטים של 12 מומחי עיתונות מרחבי העולם. נשיאת השופטים, דיאנה סנגהור, אמרה על הבחירה בזיידאבאדי:
״הפרס מביע הוקרה כלפי האומץ יוצא הדופן שלו, התנגדות למשטר, מחויבות לחופש הביטוי, דמוקרטיה, זכויות אדם, סובלנות ואנושיות. חוץ ממנו, הפרס הכספי יוענק גם למספר עיתונאים איראנים שנמצאים במעצר כרגע״.
הפרס נוצר על ידי ארגון ארגון האומות המאוחדות ב-1997 כדי להוקיר את עבודתם של אנשים או ארגונים אשר מקדמים את חופש הביטוי, במיוחד אם הפעילות הזו מסכנת את חייהם. הזוכים מקבלים פרס כספי בסך 25,000$.
לקריאה נוספת

Ahmad Zeidabadi Iran
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  אחמד זיידאבאדי, באתר Journalism is not a Crime, ‏12 ביוני 2020
1 2 3 4 5 6 7  Muhammad Sahimi and Dan Geist, Jailed Iranian Journalist Ahmad Zeidabadi Wins World Press Freedom Prize, PBS, ‏7 באפריל 2011
↑  , Iran Election Contested, Repression Compounded, Amnesty, 2009, עמ' 44
1 2  Iranian Activist Sentenced Again For 2009 Presidential Campaign Speeches, rferl, ‏26 ביולי 2023
↑  Iranian opposition groups divided over Israel's new war on Gaza, The New Arab, ‏16 באוקטובר 2023
1 2 3  Imprisoned Iranian reporter wins UN prize for press freedom, United Nations, ‏7 באפריל 2011
↑  Imprisoned Iranian Journalist Awarded Golden Pen Of Freedom, World Association of News Publishers, ‏17 בדצמבר 2009
תמונתו של אחמד זיידאבאדי משנת 2019
אש ומים

| --- | --- |

 מידע כללי
 פַּסל:  יעקב אגם
 תאריך יצירה:  15 ביולי 1986 
 טכניקה וחומרים:  פח, מים, אש 
 ממדים בס"מ
 גובה:  900
 קוטר:  600
 נתונים על היצירה
 משקל:  6 טונה 
 זרם אמנותי:  אמנות קינטית, אופ ארט 
 מפעל מייצר:  אורמת
 מיקום:  כיכר צינה דיזנגוף, תל אביב-יפו
 קואורדינטות:  32°04′41″N 34°46′27″E﻿ / ﻿32.077965°N 34.774184°E﻿ / 32.077965; 34.774184
 תבנית:לשוניות2
 
"אש ומים" (1986) היא מזרקה קינטית שיצר האמן הישראלי יעקב אגם ומוצבת בכיכר צינה דיזנגוף בתל אביב-יפו.
היסטוריה

המזרקה על "אש ומים" החליפה פסל זכוכית שעיצב אלן דוד והוצבה בכיכר מאז שנת 1978. היא יוצרה על ידי חברת אורמת מיבנה, שהייתה גם אחראית על תחזוקתה בשנה הראשונה. העבודה, שמשקלה כשישה טון, הובלה בלילה שבין 1 ו-2 ביוני אל הכיכר על גבי מוביל טנקים. היא נחנכה ב-15 ביולי 1986, בטקס רב משתתפים, בהשתתפות שמעון פרס, ראש הממשלה דאז. בנוסף, זובין מהטה ניצח על יצירה מאת המלחין האמריקאי אהרן קופלנד. המזרקה הוקמה בתרומת איש העסקים יוסף בוכמן.
העבודה זכתה מיד לתהודה ציבורית גדולה. מיד עם הצבתה של המזרקה בכיכר החלה להישמע ביקורת על העלות הגבוהה של התחזוקה השוטפת שלה, שהוערכה ב-15,000 דולר לשנה.
באוגוסט 2011 החלו עבודות לשיפוץ המזרקה שנמשכו עד ספטמבר 2012 ועלותן הוערכה בכשני מיליון שקלים. במסגרת השיפוץ עברו הלוחות המקיפים את המזרקה צביעה מחדש. באותה עת נעשו גם שינויים טכניים שונים, ובהם ביטול מנגנון הסיבוב של הגלגלים. ב-18 בדצמבר 2016 המזרקה פורקה והועברה לחניון רידינג, במסגרת עבודות להנמכת הכיכר. ביולי 2018, עם סיום העבודות הוחזרה המזרקה למיקומה במרכז הכיכר, אולם ללא הצורות הגאומטריות הצבעוניות החיצוניות, וזאת עקב חילוקי דעות בין אמן היצירה יעקב אגם לבין עיריית תל אביב.
תיאור

הפסל מורכב מחמישה גלגלים, המונחים זה על גבי זה ומתנשאים לגובה של 9 מטרים. הגלגל האמצעי, הגדול מכולם, מגיע לקוטר של 6 מטרים. הוא מוצב בתוך בריכת מים רדודה ועגולה. דופנות הגלגלים הן בעלות מגרעות המצופות בלוחות ועליהם דוגמה צבעונית מופשטת, האופיינית ליצירתו של האמן. המבנה שיצר אגם מכיל מנגנון מכני המסובב את שלושת הגלגלים המרכזיים.
בצורתה המקורית, תוכנן מנגנון המזרקה כך שארבע פעמים ביום, בשעות 11:00, 13:00, 19:00 ו-21:00, הופעלו מנגנוני המזרקה לכדי מופע שאורכו כ-15 דקות, וכלל סיבוב של שלושת הגלגלים האמצעיים, זרנוקי מים בגבהים משתנים, ולהבת אש, שנוצרה בעזרת שרפת גז, ובקעה ממרכז הגלגל העליון. במקביל, הושמעו ברמקולים קטעים מוזיקליים שונים.
העבודה משקפת את סגנון האופ ארט, שאגם היה אחד מחלוציו. השינוי והתנועה של המזרקה הוסברו על ידי אגם כביטוי חזותי לרוח היהדות, ואילו החיבור בין אש למים כביטוי של מיסטיקה יהודית.
גלריה

צילום אוויר של המזרקה והכיכר (2010)
פרט (2013)
המזרקה בלילה (2016)
גלריה > במהלך מלחמת חרבות ברזל, 2023

ביטויי תמיכה והזדהות, כולל הצבת נרות זיכרון, בסמוך למזרקת אש ומים
ביטויי תמיכה והזדהות, כולל הצבת נרות זיכרון, בסמוך למזרקת אש ומים
ביטויי תמיכה והזדהות, כולל הצבת נרות זיכרון, בסמוך למזרקת אש ומים
ביטויי תמיכה והזדהות, כולל הצבת נרות זיכרון, בסמוך למזרקת אש ומים
הצבת בובות דובי פרווה מכוסי עיניים ומוכתמים בכתמי צבע אדום-דם, המייצגים את 30 הילדים שנחטפו על ידי מחבלי חמאס לעזה
הערות שוליים

↑  ראו: תל אביב: פסל אגם מגיע, מעריב, 29 במאי 1986
↑  ראו: ליטל לוין, היום לפני 23 שנה: הביקורת לא מהללת את פסל "אש ומים", באתר הארץ, 23 ביולי 2009
↑  המזרקה החדשה, חדשות, 15 ביולי 1986
↑  ראו: חיים נגיד, יעקב אגם יעצב בצבעים את בתי ככר דיזנגוף, מעריב, 17 ביוני 1986
↑  אמיתי גזית ועוזי בלומר, צפו: מפרקים את המזרקה בכיכר דיזנגוף - במסגרת העבודות להנמכת הכיכר, באתר כלכליסט, 22 בדצמבר 2016
↑  מאת עינת שרון, לא ברור מתי תושלם עבודתו של יעקב אגם על המזרקה בכיכר דיזנגוף, באתר טיים אאוט, ‏2019-03-07
שחיתות שלטונית בישראל

שחיתות שלטונית היא שם כולל לפעילויות או מחדלים של נבחרי ציבור ופקידי ציבור, שלא על פי כללי מנהל תקין ושלא על פי חוק, כגון שימוש לרעה בהשפעה, נפוטיזם ומקרי שוחד. לעיתים הפעילות מוצגת כחוקית לכאורה וככזו המשרתת על פניו את המגזר הציבורי, ללא רווח אישי לאותם פקידים או נבחרי ציבור. שחיתות מעין זו קיימת משחר ימיה של מדינת ישראל, בדומה לרוב מדינות העולם.
חלק מפרשיות השחיתות בישראל פורסמו בתחקירים עיתונאים ולא הובאו לחקירת המשטרה, חלקן הסתיימו בסגירת התיק במשטרה מחוסר ראיות או סיכוי קלוש להרשעה, וחלקן הסתיימו בהרשעה וענישה. בישראל קיים מעמד מגן על חושפי שחיתויות.
הגדרה

| --- | --- |
 :  ראו גם – קשרי הון-שלטון, פשעי צווארון לבן
החוקר אהוד שפרינצק הגדיר שחיתות שלטונית, או שחיתות פוליטית, באופן הבא: "הפרה של חובות המצוינות בחוק על ידי אדם בתפקיד ציבורי: כל זאת למען מטרות אישיות, משפחתיות, של קבוצות שייכות או למען אינטרסים כלכליים או פוליטיים שאותם רוצה בעל המשרה לקדם." הגדרה זו אומצה בכתיבה האקדמית ובפובליציסטיקה הישראלית.
דפוסי השחיתות

| --- | --- |
 :  ראו גם – הריכוזיות במשק הישראלי
בספרו "שחיתות פוליטית בישראל" מאבחן ד"ר דורון נבות שינויים בדפוסי השחיתות ובהיקפם לאורך השנים:
בשנות החמישים, שנות השישים ושנות השבעים חלק ניכר ממעשי השחיתות היה קשור בחיזוק מפלגת השלטון, מפא"י.
בשנות השמונים והתשעים חלק ממעשי השחיתות היה קשור בניסיונות להשיג כוח, הן באמצעות עקיפת חוק מימון מפלגות הן באמצעות חלוקת משרות.
החל משנות האלפיים, הרכיב הדומיננטי ברוב פרשות השחיתות הוא כספי וחומרי: שוחד, מעילה בכספי ציבור, שימוש בחשבוניות כפולות, הלבנת הון וכדומה — הכול במטרה להפיק טובות הנאה אישיות לא פוליטיות.
כמו כן, במרוצת השנים חלה עלייה מעריכית במספרם של חברי כנסת ושרים שהורשעו בגין מעורבות במעשי שחיתות.
השחיתות בישראל לפי תקופות

במחקרו של דורון נבות הוא עומד על מאפייני ההתנהגות של נבחרי ציבור בתקופות שונות, ומהן נגזרת נפוצותן של פרשות שחיתות. ניתן לאפיין שלוש תקופות:
1949 עד 1969, הכנסת הראשונה עד הכנסת השישית. בתקופה זו הוסרה חסינותם של שלושה חברי כנסת, שניים מהם בחשדות להחזקת מטבע חוץ (שלא הועמדו לדין) ואחד בחשד לשוחד, שזוכה. שופט אחד הועמד לדין וזוכה באישום בשוחד.
1969 עד 1995, הכנסת השביעית עד הכנסת השלוש עשרה. בתקופה זו הוסרה חסינותם של שבעה חברי כנסת בחשדות שונים הקשורים לשחיתות שלטונית, ושישה מהם הורשעו.
1995 ואילך. בתקופה זו הוסרה חסינותם של חברי כנסת רבים בחשדות שונים הקשורים לשחיתות שלטונית, ורובם הורשעו. כל ראשי הממשלה שכיהנו משנת 1996 עד 2021 היו מעורבים בחקירות משטרה, ונגד חלקם הוגש כתב אישום. בנימין נתניהו היה הראשון שנחקר תחת אזהרה, בשנת 1997, בקשר לפרשת בר-און חברון. אהוד אולמרט הורשע ב-2014 במספר סעיפי אישום ונשלח למאסר.
השחיתות בישראל לפי תקופות > שחיתות שלטונית בשנים 1969 עד 1995

פרשיות השחיתות הבולטות של שנות השבעים היו:
פרשת השחיתות בחברת "נתיבי נפט", שעסקה בהפקת נפט בסיני. החברה הייתה נגועה בשחיתות ובזבזנות, והייתה מעורבת בעסקאות שוחד. בשנת 1971 הוקמה ועדת חקירה ממשלתית בראשות השופט אלפרד ויתקון, ובעקבות דו"ח הוועדה הורשע מנכ"ל החברה, מרדכי פרידמן, בהעלמת הכנסות ועבירות על חוקי מטבע חוץ.
המעילה בבנק ארץ ישראל בריטניה והרשעתו של המנכ"ל יהושע בן-ציון (1974).
הרשעת מנכ"ל משרד התעשייה והמסחר מיכאל צור בעבירות כלכליות (1975).
פרשת ידלין. ב-1976 הורשע אשר ידלין בעברות שוחד ובעברה בקשר למס שבח מקרקעין, ונגזרו עליו חמש שנות מאסר בפועל וקנס בסך 250,000 לירות.
הרשעת מנהל רשות המכס והבלו, דוד פלד, בקבלת שוחד בסכום של 39,000 דולר, החזקה בלתי-חוקית של מטבע זר בחו"ל ועבירות נוספות. הוא נידון בשנת 1977 לחמש שנות מאסר.
פרשת שר השיכון, אברהם עופר, שהתאבד בינואר 1977 לאחר שהועלו נגדו חשדות לשחיתות.
פרשת חשבון הדולרים של לאה רבין (1977).
פרשות אלה היו בין הגורמים החשובים לתבוסת מפלגת העבודה במערכת הבחירות לכנסת התשיעית במאי 1977 ולהישגיהן הנאים של מפלגות ד"ש והליכוד.
בשנת 1983 התחולל משבר מניות הבנקים ובעקבותיו משפט הבנקאים.
בשנת 1984 התגלתה פרשת שחיתות שהיו מעורבים בה סגן שר החקלאות מיכאל דקל ועוזר השר אבי צור, שדאגו להשיג למפלגת הליכוד תרומות מסוחרי קרקעות ביהודה ושומרון, בהם שמואל עינב ואחמד עודה, ובתמורה קידמו עסקאות נדל"ן בלתי-חוקיות.
באותה עת החל גל של מינויים פוליטיים בשירות הציבורי, שנתפס אף הוא בציבור כסוג של שחיתות. היועץ המשפטי לממשלה יצחק זמיר מינה באוקטובר 1981 ועדה שתקבע כללים למינויים פוליטיים. מבקר המדינה התייחס למינויים אלו לראשונה בדו"חות של שנת 1987 ו-1989, והנושא לא ירד מאז מסדר היום. בשנות ה-90 החלה לפעול התנועה לאיכות השלטון, שהגישה עתירות רבות לבג"ץ נגד מינויים פוליטיים.
בשנת 1988 פורסמה פרשת החשבוניות הפיקטיביות בליכוד. מספר פעילים במפלגה הורשעו בגין איסוף לא חוקי של כספים מתאגידים למימון מערכת הבחירות של הליכוד, איסוף שנעשה בניגוד לחוק מימון מפלגות.
"התרגיל המסריח" בשנת 1990 גרם לזעזוע חברתי וטבע את הסיסמה "מושחתים, נמאסתם!" בפרשה זו בוצעו מספר עסקאות פוליטיות מפוקפקות. לדוגמה, המפלגה לקידום הרעיון הציוני חתמה על הסכם עם הליכוד תמורת ערבות כספית בסך 2 מיליון ש"ח. בית המשפט קבע כי התחייבויות מעין אלו פסולות: "התנאת תמיכה בשלטון תמורת טובת הנאה ליחיד או לסיעה התומכת בשלטון — אסורה היא. לעומת זאת, התנאת תמיכה בשלטון תמורת תמיכה כספית בביצוע מפעלים שייטיבו עם הציבור הרחב — מותרת היא. בין שני אלה עלולים להתקיים מצבי ביניים שעל הגבול. מצבים אלה מעוררים בעיות קשות של תחימת הגבול בין המותר לבין האסור."
השחיתות בישראל לפי תקופות > שחיתות שלטונית משנת 1995 ועד 2010

לאחר בחירתו של בנימין נתניהו לראשות הממשלה ביוני 1996 נקשרו בשמו מספר פרשות שבהן הועלה חשד לשחיתות, בהן פרשת בר-און חברון (1997), פרשת עמדי (1999) ופרשת ביביטורס. פרשיות אלה נסגרו מבלי שהוגש בהן כתב אישום.
בתקופת כהונתו של אריאל שרון כראש ממשלה (2001 עד 2006) נקשרו בשמו מספר פרשות שבהן הועלה חשד לשחיתות, בהן נסיעתו לרוסיה וקשריו עם ולדימיר גוסינסקי, פרשת קרקעות גנתון ופרשת האי היווני. בניו, גלעד שרון ועמרי שרון, היו מעורבים בחלק מהמקרים, וכן בפרשת סיריל קרן ובפרשות דומות נוספות. עמרי שרון הורשע ברישום כוזב במסמכי תאגיד, עדות שקר והפרת חוק מימון מפלגות, וריצה מספר חודשי מאסר.
דורון נבות כותב בספרו על השחיתות בישראל: "'התפרצות השחיתות' המשמעותית ביותר שהתרחשה בישראל חלה כנראה במהלך כהונת אריאל שרון בראשות הממשלה. את הגורמים לעלייה בהיקפי השחיתות יש לחפש בהתבססות ההגמוניה הנאו-ליברלית, בשינויים בליכוד ובתחרות העזה בין שרון לבין נתניהו."
בין פרשיות השחיתות שפורסמו במאה ה-21 בישראל נמנות פרשת הצוללות. פרשת השחיתות בפרויקט הולילנד, פרשת השחיתות בישראל ביתנו, תיק הרבנים ופרשת מלכה לייפר.
השחיתות בישראל לפי תקופות > שחיתות שלטונית משנת 2010 ואילך

בשנת 2020 נאשם בנימין נתניהו במספר פרשות- פרשת 4000 בה נאשם בשוחד, מרמה והפרת אמונים, פרשת 2000 בה נאשם במירמה והפרת אמונים, ופרשת 1000 בה נאשם על הפרת אמונים.
המכון הישראלי לדמוקרטיה הוציא דו"ח המסכם פרשיות שחיתות שלטונית בשנים 2010 ועד 2022. ברשימה נמנות פרשיות שחיתות שלטונית מרכזיות ומשמעותיות, משנת 2010 ועד מרץ 2022 ,שבמסגרתן ננקטו הליכים פליליים והואשמו נבחרי ציבור בשלטון המרכזי, המקומי ועובדי ציבור ברשות המבצעת, בדגש על פרשיות שנכחו בשיח הציבורי ומופיעות במאגרים המשפטיים.
במדד תפיסת השחיתות העולמי CPI, המפורסם מדי שנה על ידי הארגון "שקיפות בינלאומית", נע הציון של ישראל בין 59-64 בשנים 2012-2023. הציון הגבוה ביותר (תפיסת שחיתות נמוכה ביותר) הושג בשנת 2016 והציון הנמוך ביותר הושג בשנת 2021. בשנים 2012, 2014, 2019, 2020 הושג הציון 60, בשנים 2013, 2015, 2018 הושג הציון 61, בשנים 2017, 2023 הושג הציון 62 ובשנת 2022 הושג הציון 63. ציונים אלו הציבו את ישראל בשנים 2016-2023 בין המקומות 28-36 מתוך 180 מדינות שנבחנו. בשנת 2023 הייתה ישראל במקום ה-33.
ניתוח כמותי וביקורתי

בעשורים הראשונים שלאחר קום המדינה לא נאספו באופן מסודר נתונים הנוגעים לשחיתות בישראל, מגמה אשר משתנה באופן חלקי בעשורים האחרונים, כאשר גורמים שונים שאוספים מידע בנושא קמו בהדרגה. כך למשל, התנועה לאיכות השלטון, תנועה שבין השאר מנטרת מידע בנוגע לשחיתות השלטונית בישראל, קמה בשנת 1990, ולהבדיל, הרשות להלבנת הון, אחת מרשויות האכיפה שקמו בעשורים אלו במטרה להפחית שחיתויות, קמה בשנת 2002. מגמה זו יוצרת מציאות בה ישנו קושי להעריך את היקף השחיתות שהיה בישראל בעשוריה הראשונים, ובפרט להשוות אותו באופן איכותי להיקף השחיתות של ראשית המאה ה-21.
למרות הקושי באיסוף נתונים מהעבר, ניתוח היסטורי של השחיתות השלטונית בישראל, נכון לסוף העשור השני של המאה ה-21, מצביע על כמה תהליכים מנוגדים.
מחקריהם של דוקטור דורון נבות, ודוקטור אסף מצקין, שחקרו לעומק את השחיתות השלטונית בישראל כל אחד בדרכו, מצביעים על שינוי מגמה החל משנות ה-70 של המאה ה-20, כאשר החל מתקופה זו חל גידול בהיקף השחיתות. על פי דוקטור מצקין, שינוי המגמה התאפיין בנכונות של נבחרי ציבור לבצע מעשי שחיתות לא לשם האידיאלים הציוניים, אלא לצורך אינטרס צר של מפלגה - כך שפעולות שבעבר גררו בושה ונחשבו ללא לגיטימיות בציבור, הפכו לכאלו שהמטרה הפוליטית מצדיקה עבורן את האמצעים. השחיתות, על פי מצקין, הפכה נפוצה במגזרים רבים יותר כמו משטרה, צבא, חברות ציבוריות, והיקף השחיתות גדל לרמות חסרות תקדים, בהשוואה לעשורים הראשונים של המדינה, וכללה מעורבות גדולה יותר של כסף בפרשיות השחיתות.
מזווית נוספת, חל שיפור איטי ביכולת הציבורית לנטר ולטפל בשחיתות. מספר פרשות שחיתות שזכו לתהודה ציבורית ותקשורתית, אילצו את המערכת הציבורית להגיב, בין אם באמצעות הסדרת תקנות, ובין אם בהקמת גופים האחראיים לטיפול בנושא. כך למשל, פרשת המינויים הפוליטיים של צחי הנגבי יצרה כללים חדשים למינויים פוליטיים, ופרשת ישראל ביתנו יצרה כללים סביב כספים קואליציוניים.
ניתוח כמותי וביקורתי > ישראל במדדים בינלאומיים

מדד תפיסת השחיתות של ארגון Transparency International החל למדוד את דעת הקהל בישראל על השחיתות השלטונית המקומית משנת 1996, באמצעות העמותה המקומית שקיפות בינ"ל ישראל. בשנים הראשונות שנמדדו התפיסה הציבורית הייתה הטובה ביותר באופן יחסי, כך שבשנת 1997 דירוג תפיסת השחיתות עמד על מספר שיא של 7.97 (כאשר ככל שהמספר גבוה יותר כך תפיסת השחיתות נמוכה יותר; ישראל הייתה במקום ה-15 באותה השנה), וירד בהדרגה עד לשפל של 5.8 בשנת 2011 (מקום 36), ולאחר מכן עלה באיטיות ובאופן לא עקבי. בשנת 2021 עמדה ישראל במקום ה-36 עם ציון של 59 מתוך 100, כאשר 100 מציין מדינה ללא שחיתות. הארגון ציין כאירועים המצביעים על שחיתות שלטונית את המחאה נגד בנימין נתניהו שנבעה כתוצאה מהתנהלות לא נכונה של הממשלה במשבר הקורונה ואת הגשת כתב האישום של נתניהו על שחיתות.
במאי 2022 פרסם הארגון הצהרה לפיה הירי לעבר העיתונאים שירין אבו עאקלה ועלי סמודי מהווה פגיעה בעיתונות חופשית, עצמאית ובטוחה, החיונית לדיווח על עוולות, שחיתות ואלימות.
הבנק העולמי מבצע גם הוא, החל מאמצע שנות ה-90, מספר מדידות במטרה להעריך את איכות השלטון במדינות שונות. אמנם מדידה זו אינה מודדת שחיתות שלטונית בלבד, אולם מאחר שהיא מתבססת גם על מדדים סובייקטיביים והערכות מומחים, ייתכן ומדידה זו היא עדיין המדויקת ביותר שאפשר לקבל בנושא השחיתות השלטוני. במדדים השונים של הבנק העולמי הדירוגים נעים בין 0 ל-100, כך שציון גבוה יותר מעיד על ממשל הנחשב ל"בריא" יותר. ב"מדד השליטה בשחיתות" של הבנק העולמי קיבלה ישראל בשנת 1996 את הציון 91, ובשנת 2010 את הציון 78.7. ב"מדד שלטון החוק" בשנת 1996 את הציון 88.1, ובשנת 2010 את הציון 78.5. נתונים אלו מצביעים על מגמה דומה לזו שמשתקפת במדד תפיסת השחיתות.
הארגון הדני GAN Integrity מפרסם מדד לשחיתות עסקית לפי מדינות. בדו"ח לשנת 2020 נכתב: "שחיתות אינה מהווה בעיה עסקית בישראל. במגזר השירותים הציבוריים קיים סיכון בינוני לשחיתות, אך השחיתות אינה ממוסדת באף אחד מהמגזרים במדינה. הממשלה הקימה מסגרת משפטית מקיפה למאבק בשחיתות והאכיפה יעילה. חוק העונשין מתייחס לעבירות שחיתות רבות, בהן שוחד, סחיטה, מעילה וניצול לרעה של תפקיד. מקרים של שחיתות שלטונית זכו לפרסום רב. המקרים נחקרו והאשמים, פקידי ממשל בכירים, נשפטו וקיבלו עונשי מאסר."
ניתוח כמותי וביקורתי > מדד שחיתות מערכת הביטחון

בשנת 2013 ציין דו"ח הארגון Transparency International כי מערכת הביטחון הישראלית נמצאת בקבוצה D+, קבוצה בעלת סיכון גבוה לשחיתות. המדד מתחלק למדינות בקטגוריות A ועד F, כאשר F מציין את המדינות המושחתות ביותר.
על פי הדו"ח, מערכת הביטחון אינה משתפת פעולה במידה מספקת עם ועדת החוץ והביטחון, תקציב הביטחון חסר שקיפות, ואין מידע זמין לגבי הוצאות על פריטים סודיים או הוצאות מחוץ לתקציב הצבאי. אף על פי כן, לא קיימות ראיות המעלות חשש כי פשע מאורגן חדר למערכת הביטחון בישראל. נמצא כי מדיניות הממשלה בכל הקשור לרכישות ביטחוניות אינה הדוקה. אין חקיקה ספציפית שמתייחסת לרכישות ביטחוניות ומידע על תהליך הרכישה אינו זמין לציבור. בתגובת משרד הביטחון נמסר כי לדעתו יש בדו"ח אי-דיוקים מהותיים ורבים.
בשנת 2015 הוגש דו"ח הוועדה לבחינת תקציב הביטחון, שהמליצה על שורת צעדים לניהול תקציב הביטחון, בהם שקיפות והתייעלות. ההמלצות נתקלו בהתנגדות חריפה של מערכת הביטחון.
חקיקה שנועדה לטפל בשחיתות

בשנת 2007 דנה ועדת הכנסת באפשרות לשלול זכויות והטבות של חברי כנסת שהורשעו, כגון דירת שרד, לשכה, עוזרים ורכב צמוד. הליכי החקיקה נועדו לחול על אנשי הציבור הבאים: נשיא המדינה, שרים, חברי כנסת, שופטים, רבנים ראשיים, מבקר המדינה, נגיד בנק ישראל, המשנה לנגיד, דיינים וקאדים.
בשנת 2008 הצטרפה ישראל לאמנה נגד שחיתות של האו"ם. באותה עת בית המשפט המחוזי בתל אביב הרשיע את שר האוצר לשעבר, אברהם הירשזון, בעבירות של גניבה, קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, מרמה והפרת אמונים בתאגיד, הלבנת הון ורישום כוזב במסמכי תאגיד. לאחר ההרשעה הצהירו היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז ופרקליט המדינה משה לדור כי "בית המשפט קיבל את עמדת התביעה תוך קביעת נורמות משפטיות וציבוריות ראויות באשר לאחריות האישית ולשמירת כללי טוהר המידות על ידי אנשי ציבור." הם ציינו כי מקרה זה הוא דוגמה לפעולות האכיפה הנרחבות והשיטתיות של רשויות האכיפה נגד תופעות של שחיתות שלטונית וציבורית, וכי פעולות אכיפה אלה יופנו גם כלפי הדרגים הבכירים ביותר, בלא מורא ובלא משוא פנים.
בשנת 2009 החליטה ועדת הכספים לשלול מעט מההטבות מנושאי משרה ציבורית שהורשעו בעבירות שיש עמן קלון: מנוי לשני עיתונים יומיים והשתתפות בהוצאות טלפון.
בשנת 2016 הועלתה הצעת חוק שנועדה להרחיק נבחרי ציבור שהורשעו בדין ממשרות ציבוריות.
בשנת 2013 עלתה הצעת חוק להכפלת תקופת הקלון מ-7 ל-14 שנים. ההצעה אושרה בקריאה ראשונה בכנסת בשנת 2017, אך לא קודמה מאז. היא עלתה שוב בפברואר 2022.
אנשי ציבור ישראלים שהורשעו בעבירות שחיתות ציבורית

| --- | --- |
 :  ראו גם – אנשי ציבור ישראלים שהורשעו בדין
להלן רשימת אנשי ציבור ישראלים שהורשעו בעבירות פליליות שנועדו להילחם בשחיתות שלטונית. הרשימה מסודרת לפי תפקיד ולפי סדר הא"ב.
אנשי ציבור ישראלים שהורשעו בעבירות שחיתות ציבורית > נשיא מדינת ישראל

משה קצב
הואשם באינוס, מעשה מגונה תוך שימוש בכוח, הטרדה מינית ושיבוש הליכי משפט, זאת בתקופת כהונתו כשר התיירות. הורשע בשנת 2011. הוטל קלון ונקבע כי עם הטלת הקלון הוא מאבד את התשלומים וההטבות להן היה זכאי כנשיא המדינה לשעבר.
אנשי ציבור ישראלים שהורשעו בעבירות שחיתות ציבורית > ראש ממשלת ישראל

אהוד אולמרט, שהיה ראש הממשלה משנת 2006 עד 2009, הורשע ב-2014 בפרשת מעטפות הכסף במרמה והפרת אמונים ובקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, ונגזרו עליו שמונה חודשי מאסר וקנס. במשפט נוסף הורשע אולמרט בקבלת שוחד ב"פרשת חברת הזרע" ונגזר עליו עונש מאסר בפועל של 18 חודשים. כמו כן, נגזר עליו חודש מאסר נוסף בגין שיבוש מהלכי משפט.