התנגשות הציביליזציות
הרעיונות המובאים בספר > שמונה הציוויליזציות על פי הנטינגטון

על פי הנטינגטון, העולם נחלק ביסודו לשמונה ציוויליזציות עיקריות:
הציוויליזציה המערבית: המדינות שבהן רווחת הנצרות הקתולית והפרוטסטנטית; כלומר – מערב אירופה, המדינות הבלטיות, אוסטרליה וניו זילנד ואנגלו אמריקה. לרוב קובעים את ראשיתה של הציוויליזציה בשנת 700 או 800 לספירה. מאפייני הציוויליזציה המערבית הם:
המורשת הקלאסית: המערב ירש מאפיינים רבים מהתרבות הקלאסית, ובהם מתרבות יוון העתיקה ומתרבות רומא העתיקה, מהשפה הלטינית ומהנצרות. גם הציוויליזציה האורתודוקסית והציוויליזציה האסלאמית הושפעו לא מעט מהתרבות הקלאסית, אך זה קרה באופן מועט בהשוואה למערב.
הנצרות הקתולית והפרוטסטנטית: המאפיין החשוב ביותר המייחד את המערב הוא הנצרות המערבית, שראשיתה בפילוג באימפריה הרומית למזרח ולמערב, שיצר את הנצרות הקתולית במערב ואת הנצרות האורתודוקסית במזרח (שאינה שייכת לציוויליזציה המערבית אלא לאורתודוקסית); לימים התפתחה גם הנצרות הפרוטסטנטית מזו הקתולית.
הלשונות האירופאיות: לשפות האירופאיות המודרניות יש מוצא משותף, מלטינית ובאופן קדום יותר מהיוונית העתיקה; ומכאן הדמיון הרב בין שפות אלו.
הפרדה בין הסמכות הרוחנית לסמכות החילונית: המערב מתאפיין בהפרדה חדה בין שני גופים עליונים, הכנסייה והשלטון החילוני, המקיימים מאבקים ביניהם. אין לכך אח ורע בעולם, מלבד בציוויליזציה ההינדית (שגם בה הייתה הפרדה בין הדת והפוליטיקה). להפרדה זו היה גם תפקיד חשוב בהתפתחות הדמוקרטיה והחירות במערב, כי היא זרעה את זרעי פירוז הכוחות והפרדת הרשויות.
שלטון החוק: המערב, בניגוד לציוויליזציות אחרות, התאפיין בעקרון עליונות החוק. את מסורת זו קיבל המערב בעיקר מהחוק הרומי. הוגי ימי הביניים הרחיבו את רעיון החוק, ובמאות השנים שלאחר מכן בראשית העת החדשה, הוא התעצב באופן משמעותי בעיקר בבריטניה. מסורת שלטון החוק, הניחה את יסודות החוקתיות וזכויות האדם.
פלורליזם חברתי: החברה המערבית הייתה מבחינה היסטורית פלורליסטית מאוד; הן בהיבט הכלכלי, הן בהיבט המדיני והן בהיבט התרבותי.
גופים ייצוגיים: הפלורליזם החברתי הצמיח, בשלב מאוד מוקדם, אחוזות פאודליות, פרלמנטים ומוסדות אחרים שייצגו את האינטרסים של האצולה, הכהונה, הסוחרים וקבוצות אחרות.
אינדיבידואליזם: האינדיבדיואליזם הוא מאפיין חשוב מאוד של המערב. הוא התפתח כתוצאה מהמאפיינים שהוזכרו קודם לכן, במהלך המאות ה-14 וה-15 והפך לרווח במיוחד במאה ה-17.
הציוויליזציה הלטינו-אמריקנית: ציוויליזציה זו דומה לזו המערבית מבחינה דתית (נצרות קתולית, לשונות אירופאיות ועוד), אך למרות זאת נחשבת לציוויליזציה נפרדת. יש בה אומנם נצרות קתולית, אך נעדרת בה הנצרות הפרוטסטנטית שגם היא שכיחה במערב. בנוסף לכך, הציוויליזציה הלטינו-אמריקנית, היא פרי שילוב של הציוויליזציה המערבית בתרביות הילידיות של האזור, המייחדות אותה. מיקומה בארצות אמריקה הלטינית והים הקריבי. האיטי אינה חלק מהציוויליזציה הלטינו-אמריקנית, משום שמרבית אוכלוסייתה ממוצא אפריקני, ושפתה הרשמית היא צרפתית.
הציוויליזציה האורתודוקסית: המדינות שבהן רווחת הנצרות האורתודוקסית; כלומר – רוסיה, חלק מהבלקן, חלק מהקווקז, אוקראינה, יוון, בלארוס וקפריסין. למרות הקשר התרבותי שלה למערב, מוצאה הביזנטי, דתה המיוחדת, מאתיים שנים של שלטון טטרי, עריצות בירוקרטית, וחשיפה מוגבלת לרנסאנס, לרפורמציה ולהשכלה, מייחדים אותה מן המערב.
הציוויליזציה האסלאמית: המדינות שבהן רווחת הדת המוסלמית; כלומר – המזרח התיכון, צפון אפריקה, מרכז אסיה, פקיסטן, בנגלדש, אינדונזיה, מלזיה ועוד מדינות נוספות. כל החוקרים החשובים בתחום, מכירים בקיומה של ציוויליזציה אסלאמית נפרדת. האסלאם, שראשיתו בחצי האי ערב במאה ה-7 לספירה, התפשט תחילה צפונה לעבר הסהר הפורה, ומאוחר יותר התפשט מערבה לעבר צפון אפריקה, ומזרחה לעבר מרכז אסיה, דרום אסיה ודרום-מזרח אסיה. עקב כך, אפשר להבחין באסלאם בריבוי תרבויות, שביניהן אפשר למנות את זו הערבית, הטורקית, הפרסית והמלזית.
הציוויליזציה ההינדית: המדינות שרווחת בהן הדת ההינדית; כלומר – הודו, נפאל ומאוריציוס. קיימת הסכמה בין החוקרים באשר להתקיימותה של ציוויליזציה אחת, או מספר ציוויליזציות עוקבות בתת-היבשת ההודית החל משנת 1500 לפנה"ס. הציוויליזציות האלו מכונות בדרך כלל הינדיות או הודיות. ההינדואיזם ממלא תפקיד חשוב ביחסי הכוחות באזור החל מאמצע האלף השני לפנה"ס, וממשיך לעשות כן ביתר שאת גם היום. דבר שצריך לשים לב אליו, הוא הגידול בכמותו ובכוחו של המיעוט המוסלמי בהודו, המהווה כבר היום כ-13.5% מכלל האוכלוסייה.
הציוויליזציה הסינית: כל החוקרים החשובים מכירים בקיומה ציוויליזציה סינית נפרדת, שראשיתה סביב שנת 1500 לפנה"ס ואף אולי אלף שנים קודם לכן. במאמרו של הנטינגטון משנת 1992, הוא נהג לקרוא לציוויליזציה זו בשם "קונפוציאנית". למרות זאת, בספרו ציין שהוא שינה את דעתו המחקרית בעניין וכעת הוא סבור שמדויק יותר לקרוא לה בשם "סינית".
הציוויליזציה היפנית: רוב החוקרים בתחום מזהים את יפן כציוויליזציה נפרדת, אך מיעוט מקרב החוקרים כוללים אותה יחד עם סין כ"ציוויליזציית המזרח הרחוק". מכל מקום, ראשיתה של הציוויליזציה היא סביב התקופה שבין שנת 100 לשנת 400 לספירה.
הציוויליזציה הבודהיסטית: הבודהיזם, בניגוד לדתות אחרות, התפצל לזרמים וכתות שונות באופן רחב. הדת נטמעה בתרבות הילידית של רוב מזרח אסיה (לדוגמה, בטאואיזם ובקונפוציאניזם בסין) או שדוכאה, אך עם זאת, אפשר כן לזהות ציוויליזציה כזאת בזרם הטהרוואדה בבודהיזם הרווח בעיקר בסרי לנקה, מיאנמר, תאילנד, לאוס וקמבודיה. אזור נוסף של הציוויליזציה הבודהיסטית, לדעת הנטינגטון, הוא הצורה הלמאיסטית של זרם המהאיאנה הבודהיסטי גם הוא, הרווחת בטיבט, מונגוליה ובהוטן.