מיכאל השמיני, קיסר האימפריה הביזנטית
ביוגרפיה > מיכאל ושארל מאנז'ו

הקרב על בנוונטו ב-26 בפברואר 1266 יצר אתגר חדש למיכאל, איתו ייאבק עד סוף חייו: שארל מאנז'ו. מיכאל, כפי שמדגיש ג'אנאקלופוס, "משנת 1266 ועד זמן קצר לפני מותו בשנת 1282... נאלץ להקדיש תשומת לב כמעט מלאה לתבוסתו של שארל, שהגשמת שאיפתו הייתה מביאה להרס האימפריה הביזנטית ולהקמתו מחדש של שלטון לטיני בקונסטנטינופול." שארל חיזק את אחיזתו בממלכת סיציליה בכך שהביס את קונראדין בקרב טאגליאקוצו ב-23 באוגוסט 1268. ובחיפוש אחר עזרה לשקם את האימפריה הלטינית, במאי 1267, סיכם שארל את הסכם ויטרבו עם הקיסר הגולה בולדווין השני וגיום השני וילארדואן בהדרכתו של האפיפיור קלמנס הרביעי.
במובנים רבים מיכאל ושארל היו דומים. ג'יאנקופלוס מצטט בהרחבה את ההשוואה של ניפורוס גרגוראס בין שני האנשים:
שארל, שלא היה מונע על ידי שאיפות קטנות אלא על ידי שאיפות גדולות, השתיל במוחו כמו זרע את ההחלטה לכבוש את קונסטנטינופול. הוא חלם שאם יוכל להפוך לאדון לזה, הוא ישקם את כל המלוכה, כביכול, של יוליוס קיסר ואוגוסטוס קיסר. הוא היה מסוגל מאוד לא רק בתכנון מה שרצה לעשות אלא גם לתרגם בקלות את מחשבותיו לפעולה. ברור שהוא עלה על כל קודמיו בעוצמת הטבע והאינטליגנציה שלו... למרות זאת, לא ניתן היה להביא לסיומו מוצלח לא את מעשיו נגד היוונים ולא אלה של מיכאל פלאיולוגוס נגד הלטינים. שכן חוזקם של שניהם היה דומה במשך זמן רב כל כך, עד שנאמר היטב (זו הייתה דעתם של אנשים בעלי אבחנה) שאם באותה תקופה קיסר כזה לא היה מנהל את ענייני יוון, האימפריה הייתה נכנעת בקלות לשארל, מלך איטליה; ולהיפך, אם מלך כזה לא היה אז בראש העניינים האיטלקיים, ההגמוניה של איטליה הייתה עוברת בלא קושי רב למיכאל פלאיולוגוס.
מיכאל גם התמודד עם אתגר על גבול אסיה שלו. למרות שהסכם השלום עם הטורקים הסלג'וקים המשיך להיות מכובד על ידי שני הצדדים, טורקמנים נודדים החלו לחדור לשטחים הביזנטים, ובגלל מלחמותיו של מיכאל באויביו המערביים, לא הייתה תגובה מאורגנת לאיום זה. ספרוס וריוניס גם מציין כי בשל יחסו ליוחנן הרביעי לסקריס, "הביאו לניכור מוחלט מקונסטנטינופול של חלקים גדולים מהחברה היוונית בביתיניה ובמקומות אחרים". בשנת 1269 שלח מיכאל את אחיו הדספוט יוחנן פלאיולוגוס לחלק הדרומי של אנטוליה הביזנטית כדי לטהר את עמקי מיאנדר וקייסטר הטורקמנים; תגובתם הייתה לסגת לפני הצבא הביזנטי, וכשיוחנן נזכר בסופו של דבר להתמודד מול אויבים באירופה, הטורקמנים נרתעו וחידשו את כיבושיהם והתיישבותם. לפיכך, עד 1269, הערים טראכיה סטודיה וסטרובילוס על החוף הקריאני היו נחלות טורקיות.
תגובתו של מיכאל להסכם ויטרבו הייתה ניסיון להחליש את תמיכת האפיפיור בו; אם האפיפיור היה משוכנע שהפלישה של שארל מאנז'ו היא מלחמה צודקת וקדושה, אזי הכוחות שמיכאל יכול היה להזעיק לא יכלו למנוע את הצלחתה. מיכאל חזר לנהל משא ומתן על איחוד הכנסיות עם האפיפיור קלמנס הרביעי, לו הסכים, אך מותו של האחרון בנובמבר 1268 שם קץ לגישה זו. לטענת ג'יאנקופלוס, רק מחסור במשאבים מנע משארל להתחיל מיד במתקפה נגד מיכאל. בחיפוש אחר ריסון מסוים על שארל, מיכאל פנה אל לואי התשיעי, מלך צרפת, השליט המוביל של המערב ואחיו הבכור של שארל. לואי היה מעוניין יותר במסע צלב נגד מוסלמים השולטים בארץ הקודש מאשר בתקיפה של נוצרים סכיזמטים. אז הוא ביקש משארל להצטרף למסע הצלב התוניסאי שלו ב-1270. כשלואי מת בתוניסיה, שארל לקח את הפיקוד, ניהל משא ומתן על שביתת נשק והפליג לסיציליה, בתכנון לתקוף את ביזנטיון. בשלב זה נס הציל את מיכאל: סערה אלימה השמידה את הצי של שארל. "ליווני ביזנטיון", כותב ג'יאנקופלוס, "זה בוודאי נראה כאילו הבתולה, המגינה שלהם, הצילה אותם מאסון".
לאחר תקופת ביניים של שלוש שנים, שבמהלכה ניסה שארל מאנז'ו להשפיע על הבחירות, נבחר אפיפיור חדש, גרגוריוס העשירי. כשמיכאל התחיל מחדש את השיחות על איחוד, גרגוריוס הוכיח שהוא פחות מסביר פנים ומנהל משא ומתן מתוך עמדת כוח. מיכאל ניסה לנמק עם הפטריארך יוסף והסינוד לגבי חשיבות ההסכמה לאיחוד זה, וכי עקרון האויקונומיה (שגיאנאקופלוס מציע שמתורגם כאן בצורה הטובה ביותר כ"שיקולים של אינטרס אישי") חייב אותם להיענות לדרישות האפיפיור. אך למרות מסע תעמולה במהלך החורף של 1274–1275, מייקל נאלץ להדיח את הפטריארך יוסף ולהחליף אותו בתומכו שלו יוחנן בקקוס כדי לקבל הסכמה בחוסר רצון לאיחוד.