stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הדין של אבא

| --- | --- |

עטיפת הספר במהדורת 2011 בעברית
 מידע כללי
 מאת:  יצחק בשביס-זינגר
 שפת המקור:  יידיש
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  ספרית פועלים
 תרגום:  צבי ארד, בלהה רובינשטיין
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001277658
בית הדין של אבא (ביידיש: מיַין טאַטנס בית־דין־שטוב) הוא מקבץ סיפורים אוטוביוגרפי של סופר היידיש חתן פרס נובל לספרות, יצחק בשביס-זינגר.
הסיפורים סובבים סביב בית דינו של אבי המחבר, הרב פינחס מנחם זינגר, בבית המשפחה ברחוב קְרוֹכְמַלְנָה 10 (פול') באזור היהודי של ורשה, ובמקומות נוספים אליהם התגלגלה המשפחה.
הספר

60 הסיפורים שבספר פורסמו לראשונה בידי בשביס-זינגר בעיתון פארווערטס כסדרה בהמשכים תחת שם העט "יצחק ורשבסקי", וקובצו על ידו בהמשך לספר אחד בשל התיאור הייחודי של סביבת החיים היהודית במזרח אירופה. ב"דבר המחבר" שהקדים לספר, כותב בשביס-זינגר שבית הדין היהודי ותשתית כוחו הוא הדגם האידיאלי למוסד בוררות ופסיקה וכי הוא מאמין ”שהוא עתיד להשתקם ולהתפתח לממדים של מוסד אוניברסלי. אין לי ספק שאם העולם ישתפר מבחינה מוסרית ולא ייסוג לאחור, כל מוסדות השיפוט יאמצו את עקרונותיו”.
הסיפורים בספר מבוססים על אירועים שחווה המחבר בילדותו, אך נוסף להם נופך רב של ספרות יפה.
הספר ראה אור לראשונה בניו יורק בשנת 1956 ותורגם לאנגלית לראשונה ב-1962 (In My Father's Court). בעברית ראה הספר אור בשם "בית הדין של אבא" לראשונה ב-1979 בתרגומו של צבי ארד, בהוצאת ספרית פועלים. מהדורה זו כללה תרגום של 30 סיפורים נבחרים מתוך הספר ולא הופיע בה דבר המחבר שכתב בשביס-זינגר בראשו. תרגום מלא מחודש, של בלהה רובינשטיין, ראה אור באותה הוצאה בשנת 2011.
הספר ראה אור גם בתרגומים לספרדית ולרוסית.
הפניות ביבליוגרפיות

הספר בשפת המקור:
יצחק באשעוויס, מיין טאטנס בית דין שטוב, ניו יורק: דער קוואל, תשי"ז 1956.
יצחק באשעוויס-זינגער, מיין טאטנס בית דין שטוב, תל אביב: פארלאג י"ל פרץ, תשל"ט 1979.
יצחק באשעוויס-זינגער, מיין טאטנס בית דין שטוב: (המשכים-זאמלונג); איינזאמלונג און אריינפיר: חנא שמערוק; צוגעגרייט צום דרוק: ווערא סאלאָמאָן, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס (יידישע ליטעראטור), תשנ"ו 1996.
בתרגום עברי:
יצחק בשביס-זינגר, בית הדין של אבא; עברית: צבי ארד; ציורים: יחזקאל קמחי, תל אביב: ספרית פועלים, תש"ם 1979.
יצחק בשביס-זינגר, בית הדין של אבא; מיידיש: בלהה רובינשטיין, בני ברק: ספרית פועלים, תשע"א 2011.
לקריאה נוספת

בלהה רובינשטיין, "מבט פנימה, אל שורש ה"אני"", אחרית דבר בסוף המהדורה העברית של 2011, עמ' 382–396.
בית הכנסת של ראשוני החסידים בטבריה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מיקום:  טבריה 
 מדינה:  ישראל 
 מייסדים:  מנחם מנדל מוויטבסק 
 נוסח תפילה:  נוסח החסידים
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1786
 תאריך פתיחה רשמי:  1786 
 קואורדינטות:  32°47′11″N 35°32′34″E﻿ / ﻿32.786277777778°N 35.542833333333°E﻿ / 32.786277777778; 35.542833333333
 he
 
פנים בית הכנסת
ארון הקודש
עמוד התפילה ששלח רבי אהרן מקרלין
בית הכנסת של ראשוני החסידים בטבריה, או בית הכנסת קרלין סטולין בטבריה, הוא מבנה בית כנסת שנבנה בשנת 1786 במרכז "חצר היהודים" בעיר העתיקה בטבריה, ליד שפת הכנרת. הוא נבנה לראשונה בשנת תקמ"ו 1786 על ידי רבי מנחם מנדל מוויטבסק ורבי אברהם מקליסק, שעמדו בראש עליית החסידים.
ברעידת אדמה שאירעה בגליל בשנת 1837 נהרס בית הכנסת, ונבנה מחדש על ידי חסידי קרלין במצוות רבם רבי אהרן (השני) מקרלין. עם הריסת הרובע היהודי שמרו עליו החסידים לבל ייפגע[דרושה הבהרה], וכך שרדו גם יתר בתי הכנסת העתיקים שב"חצר היהודים".
הקמתו הראשונה ב-1786

העולים בראשות רבי מנחם מנדל מוויטבסק התגוררו תחילה בצפת ובפקיעין. בשנת 1781 עברו רובם לטבריה. תושבי העיר הקצו להם מקום תפילה בחדר סמוך לבית הכנסת הספרדי. מנהגם של החסידים להתפלל בקול רם ואף לצעוק את התפילה הפריע למתפללי בית הכנסת הסמוך, ועל כן המניין החסידי עבר להתקיים בביתו של רבי מנחם מנדל מוויטבסק; אולם הבית היה צר מלהכיל את החסידים.
בשנת 1786 בנה רבי מנחם מנדל מוויטבסק בית בעל שלוש קומות: מרתף, קומה שבה גר, ומעליה קומת בית הכנסת. הקמת הבית נודעה אצל החסידים בגולה. רבי ברוך ממז'יבוז', ממנהיגי החסידות בווהלין - שלחו לו פרוכת שתרמו בני קהילתו.
באותה שנה פרצה מגפה קשה בגליל. רבי מנחם מנדל וקבוצת חסידים הסתגרו בחודשי המגפה בביתו החדש וניצלו. הבית הפך להיות למוקד חברתי. לאחר פטירת רבי מנחם מנדל, ירש את הבית בנו יחידו רבי משה.
בית הכנסת עמד על תלו עד שנת 1837, אז פקד רעש אדמה את הגליל, ובית הכנסת נהרס, אך הבית מתחתיו שרד. בשל חוסר באמצעים של כוללות האשכנזים עמד המבנה בחורבנו כשלושים שנה.
חידושו על ידי חסידי קרלין מ-1867

חסידי קרלין הקימו קהילה ענפה בטבריה. בשנת 1867 הם החלו לפעול למען רכישת הבית במטרה לשקמו. שליחים נשלחו למזרח אירופה כדי לגייס משאבים למטרה זו. בשנת 1869 רכשוהו במצוות רבם, רבי אהרן (השני) מקרלין.
בשנת 1870 הוחל בבניית בית הכנסת, שנעצרה בשל חובות. בצר להם יצאו שוב בשנת 1872 שליחים לחצרות קרלין סטולין ולקהילות החסידים ברחבי פולסיה ווהלין כדי לגייס תמיכה כספית. רבי אהרן מקרלין חתם עם בנו, רבי אשר (השני) מסטולין, על קול קורא בתמיכה במפעל.
בינתיים, התפללו החסידים בביתו העתיק של רבי מנחם מנדל מוויטבסק שמתחת לבית הכנסת, ורבי אהרן שלח אליהם ספר תורה שסיים לכתוב, תיבה ועמוד תפילה מעץ.
בשנת 1872 נפטר רבי אהרן, ושנה לאחר מכן נפטר גם בנו, רבי אשר מסטולין. בשנת 1875 ביקשו חסידי קרלין-סטולין מהשר משה מונטיפיורי שיתמוך ב"כולל קרלין" ויעזור להשלים את בניית בית הכנסת. השלמת תקרת בית הכנסת נעשתה בראשית שנות 1890 על ידי תרומתו של שמואל זאב שייב וזכה לברכתו של הינוקא, רבי ישראל מסטולין.
רבי משה מסטולין ורבי אברהם אלימלך מקרלין, שנספו בשואה, ביקרו פעמים מספר בבית הכנסת העתיק. כאשר היה במקום רבי אברהם אלימלך בשנת תרצ"ג 1933 אמר: "כל אחד יכול להרגיש קדושת הרה"ק הרבי ר' מנחם מנדל זצ"ל ששורה במקום הזה".
רבי יוחנן מסטולין-קרלין, היחיד שניצל משושלת הצדיקים לבית קרלין-סטולין, נקבר בטבריה. כולל על שמו הוקם בבית הכנסת העתיק בשם: "מתיבתא דרבי יוחנן". בראשות הכולל עמד הרב דוד שמידל. לאחר חידוש הקהילה הקרלינאית בטבריה נסגר הכולל הוותיק ובמקומו נפתח כולל לאברכים צעירים בני המקום מחסידות קרלין.
הערות שוליים

↑  על עליית החסידים, ראו למשל: יצחק בן-צבי, ארץ-ישראל ויישובה בימי השלטון העותמאני, ירושלים: מוסד ביאליק, תשט"ו-1955, עמ' 303-299.
↑  הם אוזכרו בספרות הנוסעים, ראו למשל: מסע ר' רחמים יוסף אופלטקה מירושלים למירון, בתוך: אברהם יערי (עורך), מסעות ארץ ישראל, רמת גן: הוצאת מסדה, 1976, עמ' 630.
↑  ברכת אהרן, דברי תורה... אדמו"רי קארלין וסטאלין זי"ע.. אהרן.. הויזמאן, ירושלים תש"ל, עמ' קפב.
בית המדרש לרבנים של אמריקה הלטינית

| --- | --- |


 מדינה:  ארגנטינה 
 מטה הארגון:  בואנוס איירס 
 מייסדים:  מרשל מאייר 
 תקופת הפעילות:  1962–הווה (כ־62 שנים) 
 www.seminariorabinico.org
 
בית המדרש לרבנים של אמריקה הלטינית (בספרדית: Seminario Rabinico Latinoamericano) נקרא גם בית המדרש על שם מרשל מאייר, הוא מוסד ללימודי יהדות ולהסמכת רבנים של היהדות הקונסרבטיבית בבואנוס איירס, ארגנטינה המוכר על ידי כנסת הרבנים. המוסד מיועד להכשרת רבנים, רבות, מנהיגים קהילתיים ואנשי מפתח במקצועות היהדות עבור קהילות בארגנטינה, אורוגוואי, אל סלוודור, אקוודור, בוליביה, ברזיל, הרפובליקה הדומיניקנית, ונצואלה, מקסיקו, פרגוואי, פרו, פוארטו ריקו, צ'ילה, קוסטה ריקה וקולומביה. את המוסד ייסד מרשל מאייר ב-1962, בהשפעתו של אברהם יהושע השל. במאי 1996 זכה המכון בפרס זלמן שזר להוראת יהדות בתפוצות. רקטור המוסד הוא הרב אריאל שְּטוֹפֶנְמָכֵר.
מסלולי הוראה והכשרה

המוסד כולל מכון ללימודי יהדות, "מדרשת אברבנל" (Instituto Superior de Estudios Judaicos), המקיים תוכנית אקדמית להכשרת רבנים הקרויה על שמו של השל, במסגרתה לומדים המיועדים לרבנות לפחות סמסטר אחד במכון שכטר למדעי היהדות בירושלים ומקיימים קורסים משותפים עם בית המדרש לרבנים באמריקה.
בנוסף מוכשרים במכון חזנים, מוהלים וסופרי סת"ם, גברים ונשים.
במכון נמצאת הספרייה הגדולה ביותר למדעי היהדות באמריקה הלטינית ובה 50,000 כותרים בעברית, אנגלית, ספרדית, צרפתית, גרמנית, איטלקית ויידיש.
בית המהנדס

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בניין משרדים 
 כתובת:  רחוב דיזנגוף 200, תל אביב-יפו
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 19 בפברואר 1935
 תאריך פתיחה רשמי:  19 בפברואר 1935 
 אדריכל:  רוברט פרידמן, יוסף קלארווין 
 קואורדינטות:  32°05′10″N 34°46′30″E﻿ / ﻿32.08624722°N 34.77503056°E﻿ / 32.08624722; 34.77503056
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) בית המהנדס(למפת תל אביב רגילה) בית המהנדס(למפת גוש דן רגילה) בית המהנדס(למפת גוש דן מוגדלת) בית המהנדס  he בית המהנדסhe בית המהנדסמפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בית המהנדס והאדריכל ע"ש אלחנן פלס בתל אביב הוא מקום משכנה של אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בישראל שהפכה ללשכת המהנדסים.
הבית נבנה על מגרש בשטח של 2239 מ"ר לפי תוכנית האדריכלים רוברט פרידמן ויוסף קלארווין. תוכניתם זכתה בפרס תכנון שיזמה אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בארץ ישראל (אאא"י).
טקס הנחת אבן הפינה נערך ב-19 בפברואר 1935 במגרש מיוחד שהקצתה עיריית תל אביב במעמד האישים הנציב העליון לא"י סיר ארתור ווקופ, אנשי הסוכנות היהודית לארץ ישראל, אנשי הרבנות הראשית לארץ ישראל, אנשי הוועד הלאומי, ראש עיריית תל אביב הראשון מאיר דיזנגוף, נשיא אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בארץ ישראל וראש עיריית תל אביב ישראל רוקח ששימש אז כממלא מקום ראש עיריית תל אביב, ובמעמד הוועד המרכזי של האגודה.
בבית המהנדס פעלה ספריית האדריכלות הגדולה ביותר בישראל. באולם המרכזי במבנה הוצגו תחרויות תכנון והתקיימו הרצאות ודיונים, בהם בהשתתפות אדריכלים אורחים מחו"ל
הערות שוליים

↑  בית המהנדס והאדריכל נקרא על שמו של אלחנן פלס (1912-1978). פלס, יליד פולין ומהנדס אזרחי בהשכלתו, עלה לארץ בשנת 1934 והתיישב בתל אביב (בהמשך עבר לרמת-גן). בתפקידיו כמזכ"ל אגודת האינג'נרים וארכיטקטים, ובהמשך כמנכ"ל לשכת המהנדסים והאדריכלים, הנהיג פלס את ציבור המתכננים במשך כארבעים שנה.
↑  "מצאו את מקומם", אסתר זנדברג, הארץ, מוסף גלריה, עמוד 7, 27 ביולי 2023
↑  "מצאו את מקומם", אסתר זנדברג, הארץ, מוסף גלריה, עמוד 7, 27 ביולי 2023
ערך זה הוא קצרמרבנושא אדריכלות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ארנסט ג'ון אוביינה

ארנסט ג'ון אוי אוביינה (בפיליפינית: Ernest John Uy Obiena; נולד ב-17 בנובמבר 1995) הוא אתלט פיליפיני, סגן אלוף העולם (בודפשט 2023), זוכה מדליית ארד באליפות העולם (יוג'ין 2022) ואלוף אסיה (דוחה 2019) בקפיצה במוט. הוא שיאן אסיה באצטדיון (6.00 מטר).
ביוגרפיה

אוביינה נולד וגדל במנילה שבפיליפינים.
ביוגרפיה > 2017 > מדליית ארד באליפות אסיה

באליפות אסיה שנערכה בחודש יולי בבובנשוואר שבהודו זכה אוביינה במדליית ארד בקפיצה במוט בתוצאה של 5.50 מטר.
ביוגרפיה > 2019 > אלוף אסיה

באליפות אסיה שנערכה בחודש אפריל בדוחה שבקטר זכה אוביינה במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא אליפות ושיא לאומי חדש של 5.71 מטר.
באליפות העולם שנערכה בחודשים ספטמבר-אוקטובר בדוחה שבקטר סיים אוביינה במקום 15 במקצה מוקדמות קפיצה במוט בתוצאה של 5.60 מטר, ולא העפיל לגמר.
ביוגרפיה > 2021

באולימפיאדת טוקיו שנערכה בחודשים יולי-אוגוסט בטוקיו שביפן סיים אוביינה במקום 11 בקפיצה במוט בתוצאה של 5.70 מטר.
ביוגרפיה > 2022 > מדליית ארד באליפות העולם

באליפות העולם שנערכה בחודש יולי ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית זכה אוביינה במדליית ארד בקפיצה במוט בתוצאה של 5.94 מטר, אחרי ארמנד דופלנטיס משוודיה (6.21 מטר) וכריס נילסן מארצות הברית (5.94 מטר).
שיאים אישיים > אצטדיון

קפיצה במוט: 6.00 מטר (2023) שיא אסיה
שיאים אישיים > אולם

קפיצה במוט: 5.91 מטר (2022)
בית הדירות ריץ קרלטון (סן פרנסיסקו)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גורד שחקים 
 שימוש:  בית דירות
 כתובת:  רחוב מרקט 690
 מיקום:  סן פרנסיסקו 
 מדינה:  ארצות הברית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1888–1890 (כשנתיים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1890 
 אדריכל:  משרד אדריכלים ברנהם ורות
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות רומנסקית ריצ'רדסונית 
 מידות
 גובה:  95 מטר
 קומות:  24 
 קואורדינטות:  37°47′18″N 122°24′11″W﻿ / ﻿37.7883°N 122.403°W﻿ / 37.7883; -122.403
 אתר רשמי
  (למפת סן פרנסיסקו מוגדלת) בית הדירות ריץ קרלטון(למפת סן פרנסיסקו רגילה) בית הדירות ריץ קרלטון
 
בית הדירות ריץ קרלטון (באנגלית: Ritz-Carlton Club and Residences) הוא גורד שחקים הממוקם ברחוב מרקט 690, סן פרנסיסקו, קליפורניה, ארצות הברית. בית דירות, המתנשא לגובה של 95 מטרים ובעל 24 קומות, נבנה על גגו של בניין כרוניקל הישן (באנגלית: Old Chronicle Building), שתוכנן על ידי משרד האדריכלים ברנהם ורוט ונבנה בין השנים 1888–1890.
היסטוריה

בשנת 1888 יזם מייקל הנרי דה-יאנג, הבעלים של עיתון סן פרנסיסקו כרוניקל, את הקמת בניין המשרדים לעיתון שהיה בבעלותו. לשם כך שכר את משרד האדריכלים ברנהם ורוט. עם סיום בנייתו, בשנת 1890, היה בניין כרוניקל בן 10 קומות ומגדל שעון בראשו שהתנשא לגובה של 66 מטרים מעל מפלס הרחוב. בזכות כך היה גורד השחקים הראשון בסן פרנסיסקו והבניין הגבוה ביותר בחוף המערבי של ארצות הברית.
בשנת 1905 התקיימו חגיגות הניצחון של ראש העיר הנבחר, יוג'ין שמיץ, תחת מגדל השעון של בניין כרוניקל הישן. חגיגות אלו, שכללו מופע זיקוקין די-נור, גרמו להצתה של המגדל. מגדל השעון שניזוק פורק ובמקומו בנה דה-יאנג 2 קומות נוספות בחזית שפונה לרחוב מרקט ו-6 קומות נוספות בחזית שפונה לרחוב קיארני. בנוסף, הבניין שרד את רעידת האדמה בשנת 1906 אך ניזוק באופן חמור בשריפה שפרצה לאחר מכן. הבניין נבנה מחדש לפי תכנונו של האדריכל ויליס פולק. בשנת 1924 עברה מערכת העיתון למיקומה הנוכחי בצומת הרחובות Fifth and Mission. משנה זו כונה הבניין "בניין כרוניקל הישן" של דה-יאנג.
כחלק מניסיון להפוך אותו למודרני, שופץ הבניין בשנת 1962 באופן נרחב. במסגרת השיפוצים הוקם קיר מסך ממסגרות אלומיניום וזכוכית שכיסה את חזית הלבנים המקורית שלו.
בשנת 2004 החליט בעל הבניין, חברת ריץ קרלטון, לשחזר את חזית הלבנים המקורית שלו, להסב אותו מבניין משרדים לבית דירות ולהוסיף 8 קומות על הבניין הקיים. שיפוץ זה הסתיים בנובמבר 2007 והבניין נפתח לציבור.
גלריה

בניין כרוניקל הישן (1901)
בניין כרוניקל הישן לאחר רעידת האדמה והשריפה של 1906
בניין כרוניקל הישן לאחר השיפוץ (1915)
גלויה המתארת את הכניסה לבניין כרוניקל הישן (משמאל) ומלון פאלאס סן פרנסיסקו (1915)
בניין דה-יאנג לאחר שיפוץ חזיתותיו (1962–2005)
ראו גם

גורדי שחקים מוקדמים
הערות שוליים

↑  בית הדירות ריץ קרלטון באתר Emporis
1 2  Carol S. Prentice (1 בינואר 2006). 1906 San Francisco Earthquake Centennial Field Guides: Field Trips Associated with the 100th Anniversary Conference, 18-23 April 2006, San Francisco, California. Geological Society of America. pp. 45–50. ISBN 978-0-8137-0007-6. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2  King, John (27 בדצמבר 2007). "S.F.'s restored de Young building stunning at street level". San Francisco Chronicle. נבדק ב-23 בנובמבר 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Winfield Scott Downs; American Historical Company (1934). Encyclopedia of American biography: New series. American Historical Society. p. 420. At a somewhat later date, Mr. de Young purchased the southeast corner property at Fifth and Mission streets and erected thereon the present Chronicle Building, a modern three-story structure, 275 by 225 feet, which was completed on October 22, 1924. This was thenceforth known as the Chronicle Building while the former home of the paper became the de Young Building.
בית הדפוס הצבאי

בית הדפוס הצבאי או בית הדפוס הצבאי מס' 665, או מאוחר יותר בשם בית הדפוס 6524, הוא בית הדפוס המרכזי של צה"ל, מוגדר כיחידה צבאית וממוקם בבסיס ציוד תל השומר.
טופס ישן של אישור מסירת אות מלחמת הקוממיות.
בית הדפוס אחראי על הדפסת ניירת צבאית כגון טפסים, מסמכים, פקודות, שוברים, פרסומים שונים ואריזות.
הגם שליחידות שונות בצה"ל ישנן הוצאות לאור ייעודיות משלהן, משמש בית הדפוס הצבאי כיחידה מרכזית הקיימת מיום היווסדו של צה"ל.
לאחר העברתו של בית הדפוס מס' 2 בירושלים לידי המדפיס הממשלתי, הפך בית הדפוס הצבאי מס' 665 במחנה דורי ליחידת הדפוס המרכזית אשר פעלה תחת מסגרת מרכז הציוד בתל השומר.
היסטוריה

בראשית בית הדפוס הצבאי הצה"לי השתמשו בטכנולוגיית דפוס בֶּלֶט באמצעות מכונות לינוֹטַייפּ (באנגלית: Linotype) כמו גם באמצעים אחרים.
גם לאחר המהפכה הדיגיטלית ובעידן המדיה האלקטרונית עדיין נזקק צה"ל לשירותי דפוס לעזרי ההסברה (רול-אפים, כרזות), לניהול העבודה השוטף ביחידות (טפסים שונים), הפצה והטמעת ידע תורתי (ספרי תורת לחימה), וספרי הדרכה מקצועיים.
בין הפריטים שהוצאו לאור:
(1948) - עיתון קיר: "החומה", חנוכה תש"ט - עבור מחלקת התרבות של צה"ל. המפרט את הישגי העולים החדשים בתחומי ההתיישבות ופיתוח הארץ, הביטחון והתעשייה. כולל תצלומים של ראשי המדינה, ושל עולים שבאו מארצות שונות ותרמו להישגים אלה.
(1949) - איור של שמירה על פה סגור עם הכיתוב: פטפוט עוזר לאויב. עבור מחלקת ביטחון שדה.
(1951) - ביטאון חיל האוויר.
(1951) - הגדה צבאית של פסח - עבור הרבנות הצבאית, הגדה נוסח אחיד עם הלכות הפסח שתיקן הרבצ"ר שלמה גורן.
(1952) - סדרת "קונטרסים למקרא ולעיון": עבור הוצאת מערכות.
(1953) - "עבודות עץ במטוסים" - מספר ספרי הדרכה עבור חיל האוויר.
(1955) - עלון המ"כ והמשק, כתב עת.
(1957) - עלון החטיבה - סיכום מבצע קדש. עבור חטיבת קרייתי.
(1968) - "בישול ותזונה בשדה", עבור חיל ההספקה.
(1969) - סדרת זרקור/ הוראות תפעול ותחזוקה כגון: כן למרגמה 52 מ"מ: (ירי מעל זחל"מ), עבור חיל החימוש.
(2008) - רשימת עקרונות המלחמה של צה"ל.
במלחמות ומבצעי לחימה נדרש בית הדפוס לעבודה בתפוקה מקסימלית 24 שעות סביב השעון, כך במלחמת ששת הימים הודפסו על ידי בית הדפוס הצבאי 14,000,000 טפסים מיוחדים לצורכי אג"א, מודיעין, הג"א, ואכ"א.
במבצעי לחימה בית הדפוס מפיק גם טפסים ייעודיים לשעת חירום כגון פנקסי שיבוץ קרבי, ויומני מבצעים. בנוסף הוא נותן מענה בין היתר בהיבט התפעול, השליטה וההכוונה של מאות משאיות המגיעות לבסיס, על ידי הצבת נפ"קים (נקודות קליטה והכוונה). 
הוא אף מסייע לחיל החינוך להדפיס חומרים שישמשו אלפי לוחמים הממתינים בשטחי הכינוס.
ממפקדי בית הדפוס הצבאי המרכזי
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מייסד בית הדפוס הצבאי מס' 2 במחנה שנלר, סרן צדוק ליינמן 1948-1951.
רב-סרן נפתלי קליבנסקי.
רב-סרן יהודה בן יוסף (עד 1964).
רב-סרן קמלגרן אריה.
רס"ב עמוס דוגמה (2011).
כיום מפקד בית הדפוס הצבאי המרכזי הוא נגד בדרגת רב-סמל בכיר.
המשרתים בבתי הדפוס בחילות ובהוצאות לאור היחידתיות השונות, נקראים בלשון הצבא דפסים, המתמקצעים בין היתר הן בשיטת דפוס אופסט והן בדפוס דיגיטלי עבודה גרפית, עבודת כריכה ובקרת איכות. דבר המקנה הכנה למקצועות אלה באזרחות. את ההכשרה עוברים הדפסים בבית הדפוס הצבאי המרכזי בתל-השומר.
בין בוגרי היחידה נמנים: הטיפוגרף והמעצב גרפי צביקה רוזנברג, עמנואל ענו.
בית הדפוס הצבאי מס' 2

בית הדפוס הצבאי מס' 2 שכן במחנה שנלר בירושלים. מייסדו של בית הדפוס היה סרן צדוק ליינמן.
לכשפורסם על הקמתו של בית הדפוס נכתב בעיתון דבר: ”...כמנהל הדפוס מונה חייל, שבחייו האזרחיים היה בעל הוצאת ספרים ידועה”.
בראשית שנת 1951 הועבר מידי חיל החימוש והציוד של צה"ל לידי המדפיס הממשלתי. לדוגמה בבית דפוס זה יצאו בין היתר מרבית גליונותיו הראשונים של כתב העת מחניים בהוצאת הרבנות הראשית, עם סגירתו הועבר כתב העת להדפסה בבית הדפוס הצבאי מס' 665 בתל השומר.
הערות שוליים

↑  נגזרת מהמספר ב"צ 6520 (מספרו של בסיס הציוד בתל השומר).
↑  לדוגמה שובר נסיעה בתפקיד לשעת חירום - לחיוב משרד הביטחון, באתר המכירות קדם.
↑  עיתון קיר חומה מס' 7, חנוכה תש"ט, 1948, בארכיון הציוני המרכזי.
↑  מס' כרוז: 697/1 באתר ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון.
↑  החל לצאת ב-1948 בתחילה בהוצאה לאור אחרת.
↑  בטאון חיל האוויר אפריל-מאי 1951 מס' 13-14, באתר עמותת חיל האוויר המשפח"א שלך.
↑  תמונתו של מייסד הביטאון משה הדר (פומי) עם סדר דפוס בבית הדפוס הצבאי בתל השומר.
↑  לוט [3 הגדות צה"ל, 1951-1963. - ווינרס מכירות פומביות], באתר ווינרס מכירות פומביות, ‏במאי 2021
↑  שלושה קרבות לילה, בית הדפוס הצבאי מס 665 תשי"ג 1952 כרך 4 בסדרת "קונטרסים למקרא ולעיון", באתר bidspirit.
↑  עבודת עץ במטוסים - ספר סרוק באתר הספרייה הלאומית.
↑  עלון המ"כ והמשק באתר הספרייה הלאומית.
↑  עלון החטיבה, סיכום מצבע קדש עבור עלון חטיבת קרייתי, חוברת סרוקה באתר הספרייה הלאומית
↑  בישול ותזונה בשדה, ספר סרוק באתר הספרייה הלאומית
↑  כן למרגמה 52 מ"מ: (ירי מעל זחל"מ), באתר הספרייה הלאומית
↑  מס' כרוז: 2445/0 באתר ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון.
↑  ספר מורשת מרכז הציוד והדלק, עמ' 22, יולי 2020.
↑  רס"ב אילן חזות (סגן מפקד בית הדפוס), "בית הדפוס במבצע צוק איתן" ב-ספר מורשת מרכז הציוד והדלק, עמ' 48, יולי 2020.
↑  דוד תדהר (עורך), "צדוק ליינמן", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יג (1963), עמ' 4257
↑  מחניים⁩, 22 מרץ 1951⁩ באתר עיתונות עברית היסטורית.
↑  מעריב⁩, 22 ינואר 1957⁩, באתר עיתונות יהודית היסטורית.
↑  יהודה בן יוסף באתר "גלעד-לזכרם" -אתר ההנצחה לחללי מערכות ישראל וחללי פעולות האיבה מבני ותושבי תל אביב-יפו, המונצחים בגן הבנים ובגן חללי הטרור בגני יהושע.
↑  ליאת לוי, ראשל"צ: פצוע המלחמה משתקם בבית הדפוס הצבאי, באתר nrg‏, 26 ביולי 2011
↑   גלי לויטה ליבוביץ, בשיתוף "דפוס אופסט עמנואל", דפוס בלי הפסקה, באתר TheMarker‏, 1 במאי 2022
↑  באותם ימים נקרא הבסיס הצבאי במחנה שנלר בשם: מחנה קבע מס' 1.
↑  דפוס צבאי, דבר, 22 באוגוסט 1948
↑  חיל החימוש והציוד עבר רה-ארגון באותן שנים ושינה את שמו. ראו ב-אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה.
↑  העברת בית הדפוס הצבאי מס' 2 לידי המדפיס הממשלתי, באתר ארכיון המדינה
↑  מחניים⁩, 16 יוני 1954⁩ באתר עיתונות עברית היסטורית.
בוריסלב

בוריסלב (באוקראינית: Борислав, בפולנית: Borysław) היא עיר באזור לבוב ודרוהוביץ שבמערב אוקראינה.
תולדות העיר

אזור העיר הנוכחי היה מיושב לפחות מאז תקופת הברונזה. באזור שרידי מקדש אלילי מהאלף הראשון לפני הספירה, ובו מאות ציורי קיר חרוטים בסלע, ציורים המעידים על עבודת אל שמש מהתקופה הקדם-נוצרית.
בין המאות ה-9 וה-13 התקיים במקום מבצר בשם טוסטאן (Tustan), שהיה חלק מחגורת מבצרים שהגנה על נסיכות קייב ממערב ומדרום. לאחר פירוק נסיכות קייב הועבר האזור לנסיכות גאליץ'-וולין ועם נפילתה של זו במאה ה-14 נכלל האזור בשטח שלטונה של ממלכת פולין שקדמה לאיחוד הפולני-ליטאי. אזכורה הראשון של בוריסלב הוא במסמך מ-19 במרץ 1387, ובו מפורט רכושה של ידוויגה, מלכת פולין.
בעת חלוקת פולין ב-1772 סופחה בוריסלב לאוסטריה והפכה לחלק מאזור גליציה תחת שלטון אוסטריה. באזור פותחו מכרות מחצבים, בהם נפט, ובשנת 1863 נוסד במקום אחד מאתרי קידוח הנפט הראשונים בעולם. בשנת 1909 הופקו באתר קידוחי הנפט באזור למעלה מ-2 מיליון טון נפט - כ-5% מתפוקת הנפט העולמית באותה תקופה. עקב השגשוג בתחום הנפט גדלה אוכלוסיית היישוב. כמו כן, במכרות בסביבות העיירה הופק המחצב אוזוקריט (ozokerite), בו נעשה שימוש לשם בידוד הכבל הטלפוני התת-מימי הטרנס אטלנטי הראשון. ב-1872 נחנך קו הרכבת בין בוריסלב לדרוהוביץ.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ומלחמת פולין-אוקראינה, סופח האזור לפולין. במקום הוקם מכון מחקר והכשרה בתחום הפקת הנפט, והאזור היה אחד מאזורי התעשייה החשובים בפולין באותה תקופה. ב-1933 הוענק ליישוב מעמד של עיר.
בשנת 1939 סיפחה ברית המועצות את בוריסלב. בשנת 1941 כבשה את העיר גרמניה הנאצית. לאחר מלחמת העולם השנייה שבה העיר לשליטה סובייטית. מאז שנת 1991 שייכת העיר לאוקראינה העצמאית. למרות שמחצבי הנפט כמעט מוצו, ענף הפקת הנפט הוא עדיין הענף העיקרי של התעשייה המקומית.
יהודי בוריסלב

תחילה הייתה כפופה קהילת בוריסלב לקהילת דרוהוביץ, אך בראשית המאה ה-20 נעשתה לקהילה עצמאית. בשנת 1900 גרו בעיר 5,950 יהודים, ורבים מהם היו קשורים לתעשיית הנפט המקומית. בשנים אלה פוטרו מאות מיהודי העיר ממשרותיהם בתעשיית הנפט בשל אנטישמיות, והחלה הגירה גדולה של יהודים מהעיר לארצות הברית.
פעילות ציונית החלה בבוריסלב עוד במאה ה-19, עם הקמת אגודה ראשונה של חובבי ציון במקום בשנת 1887, וייסוד ארגון בני ציון בעיר בשנת 1892. בשנת 1902 נפתח בעיר סניף של ההסתדרות הציונית, ובשנת 1911 נוסד בה סניף של תנועת המזרחי. בית ספר יהודי מרשת כי"ח נוסד בעיר בשנת 1890, ובשנת 1893 הוקם בה בית ספר עברי. בתקופה זו פעל בעיר המחנך צבי אלעזר טלר. בין מלחמות העולם פעלו בעיר מספר תנועות נוער ציוניות, ובהן עקיבא, בית"ר, גורדוניה והשומר הצעיר.
בעיר פעלו מספר חצרות חסידיות, ובין האדמו"רים שכיהנו בה היו רבי אברהם מרדכי ספרין משושלת קומרנה ורבי גדליהו גוטליב משושלת לודמיר-סאמבור. הרב האחרון של הקהילה היה ד"ר יעקב אביגדור, שכיהן גם כרבה הראשי של דרוהוביץ'.
בשנות השלושים סבלו יהודי העיר מגילויי אנטישמיות מצד שכניהם הפולנים והאוקראינים, תוך מעשי אלימות וקריאה לחרמות. ערב מלחמת העולם השנייה חיו בבוריסלב כ-14,000 יהודים, מתוך כ-41,000 תושבים.
הלנה שרה בלם הצילה מספר יהודים וקיבלה על כך הכרה כחסידת אומות העולם.
יהודי בוריסלב > בשואה

בתחילת ספטמבר 1939 כבשו הגרמנים את בוריסלב, וב-24 בספטמבר הועברה העיר לידי הצבא האדום בהתבסס על הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. הגרמנים כבשו בשנית את בוריסלב ב-1 ביולי 1941, ועם כניסתם אליה נרצחו ברחובות העיר מאות יהודים בידי אוקראינים ופולנים, בסיוע הגרמנים. לאחר הפוגרום, מונה בעיר יודנרט, בראשות מיכאל הרץ, אשר נצטווה לספק יהודים לעבודות כפייה, ולהעביר לגרמנים תשלומי כופר. במהלך עבודות הכפייה נהרגו יהודים רבים כתוצאה מהתעללות הגרמנים והאוקראינים.
בנובמבר 1941 רצחו שוטרים גרמנים למעלה מ-800 מיהודי העיר, ובהם נכבדי הקהילה ומשכיליה, ביער סמוך.
בחורף 1942-1941 מתו רבים מיהודי העיר כתוצאה מרעב וממגפות. באוגוסט 1942 גורשו למחנה ההשמדה בלז'ץ למעלה מ-4,000 מיהודי בוריסלב, ורבים נרצחו במקום. לאחר הגירוש הוקמו בבוריסלב שני גטאות בחלקה העני של העיר.
באוקטובר 1942 גורשו מבוריסלב לבלז'ץ עוד למעלה מאלף יהודים, ובנובמבר נרצחו וגורשו עוד כ-2,000 יהודים, בעיקר זקנים, נשים וילדים. כ-1,500 יהודים הועברו למחנה עבודה סמוך, ויתר יהודי הגטו נרצחו בבורות ירי עד יוני 1943.
עד יולי 1944 נרצחו רוב היהודים שהועברו למחנה העבודה הסמוך, ויתר היהודים הועברו למחנה פלאשוב ולאושוויץ. בד בבד, נערך מצוד של אוקראינים אחר יהודים שהסתתרו בסביבת העיר. מספר יהודים שניסו להימלט מהעיר לכיוון הונגריה נתפסו, ונרצחו בידי איכרים מקומיים.