stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלחנדרו ארוונה
הערות שוליים

↑  Ale­jan­dro Ara­ve­na, The Pritzker Architecture Prize
↑  Biennale Architettura 2016, La Biennale di Venezia, ‏2017-04-28 (באנגלית)
↑  Festarch 2012, אתר פסטיבל הארכיטקטורה הבינלאומי בפרוג'ה (באיטלקית)
↑  Марина Анциперова, Анна Шевченко, Алехандро Аравена: проекты, цитаты и прическа лауреата Притцкера-2016 ‏, Афиша ‏ (Afisha) ‏ (אנ'), ‏January 29, 2016
1 2  Oliver Wainwright, Chilean architect Alejandro Aravena wins 2016 Pritzker prize, Guardian, ‏2016-01-13 (באנגלית)
1 2 3 4  Annemarie Gray, “The evolving process of incremental Social Housing in Chile“, RCHI, 15 juni 2014.
↑  Sustainable post-tsunami reconstruction master plan, Holcim Foundation website
↑  Cabins, Fondation Jan Michalski (באנגלית)
↑  "ARAVENA". Schelling-Architekturstiftung (באנגלית בריטית). נבדק ב-2022-05-24.
↑  Biennale Architettura 2016 2016 | Curator, La Biennale di Venezia, ‏2017-07-18 (באנגלית)
↑  Meet The Jury, The Pritzker Architecture Prize
↑  C. Boano, F. Vergara Perucich, Half-happy architecture, Viceversa, 2016-04, עמ' 58–81
↑  David O'Brien, Sandra Carrasco, Contested incrementalism: Elemental's Quinta Monroy settlement fifteen years on, Frontiers of Architectural Research 10, 2021-06-01, עמ' 263–273 doi: 10.1016/j.foar.2020.11.002
↑  Lili Zarzycki, Revisit: Quinta Monroy by Elemental, Architectural Review, ‏2021-01-04 (באנגלית)
↑  Sandra Carrasco, David O’Brien, Beyond the freedom to build: Long-term outcomes of Elemental’s incremental housing in Quinta Monroy, Revista Brasileira de Gestão Urbana 13, 2021
| זוכי פרס פריצקר |
| --- | --- | --- |
| 1979–2000 | פיליפ ג'ונסון (1979) • לואיס ברגאן (1980) • ג'יימס סטירלינג (1981) • קווין רוש (1982) • איי אם פיי (1983) • ריצ'רד מאייר (1984) • הנס הוליין (1985) • גוטפריד בוהם (1986) • קנזו טנגה (1987) • גורדון בנשפט ואוסקר נימאייר (1988) • פרנק גרי (1989) • אלדו רוסי (1990) • רוברט ונטורי (1991) • אלוורו סיזה (1992) • פוהימיקו מאקי (1993) • כריסטיאן דה פורצמפאר (1994) • טדאו אנדו (1995) • רפאל מונאו (1996) • סוורה פהן (1997) • רנצו פיאנו (1998) • נורמן פוסטר (1999) • רם קולהאס (2000) |  |
| 2001–2020 | ז'אק הרצוג ופייר דה מרון (2001) • גלן מורקוט (2002) • ירן אוטזון (2003) • זהא חדיד (2004) • תום מיין (2005) • פאולו מנדס דה רושה (2006) • ריצ'רד רוג'רס (2007) • ז'אן נובל (2008) • פטר צומטור (2009) • קזויו סג'ימה וריואה נשיזאווה (2010) • אדוארדו סוטו דה מורה (2011) • ואנג שו (2012) • טויו איטו (2013) • שיגרו באן (2014) • פריי אוטובאן (2015) • אלחנדרו ארוונה (2016) • קרמה פיג'ם, רמון וילאלטה ורפאל ארנדה (2017) • בלקרישנה דושי (2018) • אראטה איסוזקי (2019) • איבון פארל, שלי מקנמארה (2020) |  |
| 2021 ואילך | אן לקטון, ז'אן-פיליפ וסל (2021) • דייבדו פרנסיס קרה (2022) • דייוויד צ'יפרפילד (2023) • ריקן יאמאמוטו (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007433869605171  PLWABN: 9810592734805606  BIBSYS: 12018255  BnF: cb16175280v (data)  CiNii: DA18507410  GND: 133595056  ISNI: 0000 0003 8594 0589  LCCN: no00081851  LNB: 000313062  NDL: 001117601  NKC: xx0207892  NLK: KAC201113046  NSK: 000531956  NTA: 30296665X  SUDOC: 132356341  ULAN: 500266654  VIAF: 103687619   WorldCat (עם VIAF): 103687619 
"המגדלים הסיאמיים" באוניברסיטה האפיפיורית הקתולית של צ'ילה
אנטוניו אלסאמנדי

אנטוניו ולנטין אלסאמנדי קאסאס (בספרדית: Antonio Valentin Alzamendi Casas; נולד ב-7 ביוני 1956) הוא כדורגלן ומאמן עבר אורוגוואי ששיחק בעמדת החלוץ.
אלסאמנדי שיחק לאורך הקריירה בקבוצות שונות באורוגוואי, ארגנטינה, מקסיקו וספרד. לשיאו האישי והקבוצתי הגיע כשחקנה של ריבר פלייט, עמה זכה באותה השנה בגביע ליברטדורס, בגביע הביניבשתי (שם כבש את שער הניצחון וזכה בתואר השחקן המצטיין במשחק) ובאליפות ארגנטינה, וכן נבחר לכדורגלן השנה באמריקה הדרומית.
אלסאמנדי ערך 31 הופעות וכבש שישה שערים במדי נבחרת אורוגוואי, אותה ייצג בשני טורנירי מונדיאל. אורוגוואי סיימה באחד משני המקומות הראשונים בכל שלושת טורנירי קופה אמריקה בהם אלסאמנדי ייצג אותה, ופעמיים אף זכתה בתואר.
לאחר פרישתו פנה לקריירת אימון, במהלכה אימן מועדונים מאורוגוואי, פרו וגואטמלה.
קריירה מקצועית

אלסאמנדי החל את הקריירה בקבוצות נוער מקומיות מעיר הולדתו דורסנו. את ההזדמנות הראשונה לשחק בקבוצה מקצוענית קיבל בקבוצת סוד אמריקה מליגת העל האורוגוואית.
ב-1978 עזב את אורוגוואי לטובת אינדפנדיינטה של המאמן חוסה פסטוריסה. תחתיו, זכה אלסאמנדי באליפות הנסיונל של אותה העונה לאחר ניצחון 2–0 במשחק הגמר על ריבר פלייט (במשחק חוזר בו פתח אלסאמנדי בהרכב). לאחר ארבע שנים וקרוב למאתיים הופעות בכל המסגרות במדי אינדפנדיינטה, עבר אלסאמנדי לקבוצת הפאר הארגנטינאית, ריבר פלייט, אך שיחק במדיה במשך עונה אחת בלבד בטרם חזר לאורוגוואי.
אלסאנדי הצטרף בשנת 1983 לנסיונל, במדיה שיחק עונה בודדת וזכה עמה בתואר אליפות שני בקריירה שלו וראשון בארץ הולדתו. משם, המשיך לעונה בודדת בטקוס UAG המקסיקנית, בטרם חזר לאורוגוואי והפעם במדי היריבה הגדולה של נסיונל, פניארול. שם, הצליח אלסאמנדי לזכות בתואר אליפות שני באורוגוואי, והוסיף לכך זכייה בתואר מלך השערים של הליגה.
ב-1986 חזר אלסאמנדי לקדנציה שנייה בריבר פלייט, שהייתה מוצלחת יותר בפן האישי והקבוצתי. הוא לקח חלק בזכייתה של הקבוצה באליפות בעונת 1985/1986, וזכה עמה בגביע ליברטדורס 1986 לאחר ניצחון בגמר כפול על אמריקה דה קאלי הקולומביאנית. בעקבות הזכייה פגשה ריבר את סטיאווה בוקרשט, אלופת אירופה, למשחק הגביע הביניבשתי. בדקה ה-28 בעט אלסאמנדי כדור לעמוד השער, שפגע בשוער וחזר אליו. את הכדור החוזר כבש אלסאמנדי בנגיחה שהעניקה לקבוצתו את הזכייה בתואר עם ניצחון 1–0 בסיום. אלסאמנדי נבחר לשחקן המצטיין של המשחק. בנוסף, נבחר אלסאמנדי לכדורגלן השנה באמריקה הדרומית לשנת 1986. את העונה המוצלחת חתם אלסאמנדי בזכייה בגביע אינטראמריקנה עם ניצחון בגמר כפול על אלחואלנסה.
אלסאמנדי המשיך לעונה נוספת במדי ריבר, ולקראת עונת 1988/1989 חתם במדי CD לוגרונייס הספרדית של המאמן חאבייר אירורטה, ששיחקה אז בליגה הבכירה. על אף חילופי המאמנים התכופים בקבוצה, שיחק בה אלסאמנדי במשך שתי עונות, היחידות שלו באירופה, ובעונתו השנייה אף סייע לה לסיים במקום השביעי, בחלקה העליון של הטבלה.
בשלהי הקריירה חזר לארגנטינה ושיחק תקופה קצרה במדיה של טקסטיל מנדיז'ו. את הקריירה סיים בשנת 1991 ברמפלה ג'וניורס מליגת משנה האורוגוואית, ובמדיה פרש ממשחק בגיל 35.
קריירה מקצועית > נבחרת אורוגוואי

אלסאמנדי החל את דרכו במדי נבחרת אורוגוואי ב-1978, כאשר באותה השנה ערך שלוש הופעות במשחקי ידידות. הופעת הבכורה שלו הייתה בניצחון 2–0 על ארגנטינה ב-25 באפריל, ובתוך חודש הוסיף שתי הופעות נוספות.
במשך שנים נותר אלסאמנדי מחוץ לסגל של אורוגוואי. בשנת 1983 חזר להופעה בודדת כמחליף ואף נכלל בסגל הנבחרת לקופה אמריקה 1983, שהסתיים בזכייתה של אורוגוואי בתואר, אך לא שותף כלל במהלך הטורניר.
אלסאמנדי חזר לתודעה בנבחרת רק בשנת 1986, כאשר זומן לסגל הנבחרת למונדיאל 1986 במקסיקו על ידי המאמן אומאר בוראס. במשחק הראשון של אורוגוואי בטורניר, מול גרמניה המערבית, כבש אלסאמנדי את שער הבכורה שלו במדי הנבחרת כבר בדקה הרביעית. אלסאמנדי השתלט היטב על כדור עומק, הותיר מאחור את השומר שלו, עבר את השוער הראלד שומאכר ובעט למשקוף ופנימה. אלסאמנדי הוחלף בדקה השמונים והמשחק הסתיים בשוויון 1–1. במשחק השני שוב פתח אלסאמנדי, אך הוחלף לאחר 57 דקות בתבוסה 6–1 לדנמרק. את שלב הבתים סיימה אורוגוואי בשוויון 0–0 מול סקוטלנד, במשחק בו נכנס אלסאמנדי בדקה ה-84. אורוגוואי הצליחה להעפיל לשמינית הגמר מהמקום השלישי בבית, אך שם סיימה את דרכה בהפסד לאלופה שבדרך, ארגנטינה, 1–0 במשחק בו אלסאמנדי לא שותף.
שנה לאחר מכן נכלל אלסאמנדי בסגל של רוברטו פלייטאס לקופה אמריקה 1987 בארגנטינה. אורוגוואי, האלופה המכהנת מ-1983, העפילה אוטומטית לחצי הגמר, שם גברה 1–0 על אלופת העולם ומארחת הטורניר, ארגנטינה. אלסאמנדי עצמו כבש את שער הניצחון של אורוגוואי בדקה ה-43. במשחק הגמר מול צ'ילה פתח אלסאמנדי בהרכב שניצח 1–0 והעניק לאורוגוואי זכייה שנייה ברציפות בתואר.
אלסאמנדי שותף גם בטורניר קופה אמריקה 1989, שנתיים לאחר מכן, תחת המאמן אוסקר טבארס. הטורניר התקיים במתכונת של שלב בתים ראשון ובית גמר, אליו העפילה אורוגוואי וסיימה במקום השני, אחרי ברזיל. אלסאמנדי פתח בהרכב בכל שבעת משחקיה של אורוגוואי בטורניר, וכבש שני שערים.
אקורד הסיום של אלסאמנדי בנבחרת היה מונדיאל 1990 באיטליה. אלסאמנדי נכלל בסגל של טבארס לטורניר, ופתח בהרכב למשחק הפתיחה של נבחרתו מול ספרד, שהסתיים בשוויון 0–0. אלסאמנדי הוחלף בדקה ה-64. בהפסד 2–0 לבלגיה הוחלף אלסאמנדי במחצית, וכלל לא שותף בניצחון 1–0 על דרום קוריאה, שבעקבותיו העפילה אורוגוואי לשמינית הגמר מהמקום השלישי. בשלב זה הודחה אורוגוואי על ידי המארחת איטליה עם הפסד 2–0, בו נכנס אלסאמנדי כמחליף בדקה ה-79.
בסך הכול כבש אלסאמנדי שישה שערים ב-31 הופעות במדי הנבחרת.
קריירה מקצועית > קריירה כמאמן

קריירת האימון של אלסאמנדי התאפיינה בקדנציות קצרות וללא תארים במהלכה. הוא התמנה לראשונה לתפקיד כמאמן ראשי בסיינסיאנו מפרו בשנת 1998. לאחר מכן המשיך לקדנציות קצרות במולדתו ברמפלה ג'וניורס, דפורטיבו מלדונדו וסנטרו אתלטיקו פניקס.
בהמשך אימן לתקופה קצרה את קומוניקאסיונס מגואטמלה ואת ספורט אנקאש וטוטאל צ'לאקו מפרו. לאחר שסיים את תפקידו האחרון ב-2009, פרש אלסאמנדי מאימון.
תארים

אליפות ארגנטינה: 1978 (נסיונל)
אליפות אורוגוואי: 1983
אליפות אורוגוואי: 1985
גביע ליברטדורס: 1986
הגביע הביניבשתי: 1986
גביע אינטראמריקנה: 1986
אליפות ארגנטינה: 1985/1986
קופה אמריקה: 1983, 1987
כדורגלן השנה באמריקה הדרומית: 1986
השחקן המצטיין של הגביע הביניבשתי: 1986
מלך השערים של ליגת העל האורוגוואית: 1985
סטטיסטיקות > נבחרת לאומית

| נבחרת אורוגוואי> שנה | נבחרת אורוגוואי> הופעות | נבחרת אורוגוואי> שערים |
| --- | --- | --- |
| 1978 | 3 | 0 |
| 1983 | 1 | 0 |
| 1986 | 5 | 1 |
| 1987 | 4 | 2 |
| 1989 | 13 | 3 |
| 1990 | 5 | 0 |
| סה"כ | 31 | 6 |
אמיר מימון

אמיר מימון (נולד ב-29 באוגוסט 1958) הוא דיפלומט ישראלי המכהן כשגריר ישראל באוסטרליה. בין השנים 2015–2019 כיהן כשגריר התושב הראשון של מדינת ישראל בליטא.
ביוגרפיה

אמיר מימון נולד בראשון לציון, גדל בבאר שבע שם גם סיים את לימודי בית הספר העממי. אמו, שרה (לבית מליח) ילידת העיר פתח תקווה, בת למשפחת עולים מתימן שעלו לארץ בשנת ה'תרמ"ב. אביו, דוד מימון, נולד בשכונת שיבת ציון בעיר ראשון לציון לאהרון ושושנה שעלו לארץ בשנת 1909 מאזור חיידאן שבצפון תימן.
מימון שירת בצה"ל שירות צבאי ארוך (1976–1989) בו מילא שורה של תפקידי פיקוד, מפקד פלוגה בגדוד 450, סמג"ד גדוד 450 במלחמת של"ג, מג"ד בבית הספר לקצינים וקצין אג"מ של אוגדה 98 התקבל סא"ל אמיר מימון לקורס צוערים של משרד החוץ מחזור 14 (אוקטובר 1989). במהלך הקורס ועד לשחרורו הסופי בשנת 1992 הושאל אמיר למשרד החוץ. אמיר הוא בוגר בית הספר לפיקוד ומטה של צה"ל (1985). בשנת 1987 סיים אמיר את לימודי התואר הראשון בחוג להיסטוריה כללית שבאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2004 סיים אמיר את לימודיו במכללה לביטחון לאומי (מחזור ל"א) ואת לימודי תואר שני במדיניות ציבורית באוניברסיטת חיפה.
בשירות החוץ

בשנת 1989 התקבל לקורס הצוערים של משרד החוץ ולאחר כשנה התבקש לשמש כסגן השגריר בשגרירות ישראל באדיס אבבה. במהלך ההכנות למבצע שלמה מונה אמיר בפקודת המבצע "גשמי זעף" למתאם כל פעולות צוות הנציגות והסוכנויות המעורבות במבצע (24–25 במאי 1991).
במהלך שירותו בשגרירות ישראל בלונדון (1992-1995) היה אמיר שותף לפעילות דיפלומטיה ציבורית ברחבי הממלכה המאוחדת. ב-26 ביולי 1994 התפוצצה מכונית תופת מול בניין שגרירות ישראל בלונדון שגרמה לפציעתם של כמה מעובדי השגרירות ואזרחים שעברו במקום.
ב-1997 מונה לסגן השגריר בשגרירות ישראל באנקרה ומילא את מקומו של השגריר במשך תקופה ארוכה. במהלך תקופה זו ריכז והוביל אמיר שורה ארוכה של מפגשים בדרגים בכירים ובכלל זה שני ביקורי נשיא המדינה, שר הביטחון והרמטכ"ל. הייתה זו תקופה של פריחה ביחסי ישראל טורקיה שאופיינו בשתיתוף פעולה קרוב בין הצבאות, הממסד הביטחוני והפוליטי.
בין השנים 1999–2002 שימש אמיר כסגן שגריר ישראל בקנדה. הוא שקד לצד השגריר על העמקתם ופיתוחם של הקשרים המדיניים בין המדינות.
בין השנים 2005–2009 שימש אמיר כמנהל המחלקה המדינית של שגרירות ישראל בוושינגטון. במסגרת תפקידו הוביל מימון את מכלול הטיפול בנושאים המדיניים – אסטרטגיים ובכלל זה איראן, פירוק ובקרת נשק.
ב-26 לחודש ינואר 2015 פתח אמיר מימון את עבודת שגרירות ישראל בליטא בפעם הראשונה. בארבע וחצי שנות כהונתו הועמקו יחסי ישראל ליטא בתחומים המדיניים, המסחריים, הביטחוניים והתרבותיים. מעבר לביקורה של כל צמרת ההנהגה הליטאית בישראל (נשיאה, ראש ממשלה - פעמיים, שר החוץ, יושב ראש הפרלמנט ועוד) ביקר ראש הממשלה לשעבר בנימין נתניהו, ביקור ראשון של ראש ממשלת ישראל בליטא (23–26 באוגוסט 2018). במהלך ביקורו התקיימה, בפעם הראשונה, פסגה היסטורית בין ראש ממשלת ישראל לעמיתיו משלוש המדינות הבלטיות.
בנובמבר 2021 מונה מימון לשגריר ישראל באוסטרליה.
פרסים ועיטורים

The Grand Merit of Honor, the highest award of the Department of National Minorities - November 2016
Santaka Signs of Honor award, The city of Kaunas Award - (6 ביולי 2018)
Lithuanian Business confederations award – (25 באפריל 2019)
Lithuanian Armed Forces Military Service Medal of 100th Anniversary of reestablished Lithuanian Armed Forces - יולי 2019
חיים אישים

מימון נשוי לטל (לבית בן דוד) אב לשלושה ילדים וסבא לשלושה נכדים.
ראו גם

יחסי ישראל–ליטא
יחסי אוסטרליה–ישראל
הערות שוליים

1 2  משרד החוץ אישר מינוי שגרירים למרוקו ואוסטרליה, באתר ynet, 10 באוקטובר 2021
↑  אמיר מימון יהיה שגריר ישראל הראשון בליטא, באתר ynet, 23 בספטמבר 2014
↑  ComTVIsrael, אמיר מימון על עליית שלמה מאדיס אבבה לישראל - חלק ראשון, באתר YouTube, ‏14/11/2020
↑  Ewen MacAskill, ISRAELI EMBASSY IN LONDON HIT BY CAR BOMB, The Washington Post, ‏July 27, 1994
↑  נתניהו נחת בווילנה לקראת פסגת המדינות הבלטיות, באתר ynet, 23 באוגוסט 2018
↑  מינויים בשירות החוץ, החלטה מספר 622 של ממשלת ישראל השלושים ושש, משנת 2021, באתר של משרד ראש הממשלה
אמא (סרט)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  סיפור של הרפו מרקס
 בימוי:  אלברט ברוקס
 הופק בידי:  סקוט רודין
 תסריט:  אלברט ברוקס, מוניקה ג'ונסון
 עריכה:  הרווי רוזנסטוק
 שחקנים ראשיים:  אלברט ברוקס דבי ריינולדס רוב מורו
 מוזיקה:  מארק שיימן
 צילום:  לאיוש קולטאי
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  סקוט רודין הפקות 
 חברה מפיצה:  פרמאונט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  25 בדצמבר 1996
 משך הקרנה:  104 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  דרמה קומית 
 הכנסות:  19,145,198 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   mother
 דף הסרט ב־IMDb
 
אמא (באנגלית: Mother) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה קומית בכתיבה ובימוי של אלברט ברוקס, עם אלברט ברוקס, דבי ריינולדס ורוב מורו בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על בן מבוגר שרוצה להבין את מהות היחסים המורכבים שלו עם אמו האלמנה ולשם זה הוא חוזר לגור אצלה.
דבי ריינולדס הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
תקציר העלילה

ג'ון הנדרסון (אלברט ברוקס) הוא סופר מדע בדיוני שמתקשה ליצור קשרים יציבים עם נשים. כעת הוא מתגרש משתו השנייה קארן (לורה וויק) ומשוחח על צרותיו עם ידידו קרל (ג'ון מקגינלי).
הוא יוצא לדייט עם לינדה (ליסה קודרו) אך מאוכז מבורותה בענייני תרבות. בעיותיו גורמות לו גם למחסום יצירתי. הוא מתארח אצל אחיו ג'ף (רוב מורו) שהצליח בעסקים של סוכנות ספורט, נישא לשריל (איזבל גלזר) ולהם שני ילדים.
ג'ון מרגיש שאמו האלמנה ביאטריס (דבי ריינולדס) מעדיפה את אחיו עליו. היא ביקורתית כלפי ספריו הדמיוניים ומעדיפה שיכתוב על דברים אמיתיים ושיקים משפחה כמו אחיו.
הוא מחליט לעזוב הכל, לנסוע מלוס אנג'לס לסוסליטו (אנ') ולחזור לגור בבית אמו.
האמא מקבלת את רצונו לגור אצלה בהסתייגות. הוא מרהט את חדרו המבולגן כמו בימי נעוריו, מנהל ריבים קטנים עם אמו על יצר האגרנות שלה ועל האוכל שהיא מעדיפה ומבשלת לו.
כשביאטריס יוצאת לבלות עם ידידה צ'ארלס (פיטר ווייט) מחטט ג'ון בארון ומוצא סיפורים שכתבה אמו כשהייתה צעירה. ביאטריס כועסת על שחיטט בארונה הפרטי אך לבסוף היא מתרככת ומספרת כי כתבה זו לפני נישואיה וחשבה להיות סופרת אך בעלה כיון אותה להישאר בבית ולטפל בילדים.
כעת מבין ג'ון את יחסי אמו אליו. היא קנאה בו כסופר מתחרה והתייחסה טוב יותר לאחיו שאינו סופר ולא מתחרה פוטנציאלי בה. הוא משלים עם אמו וחוזר ללוס אנג'לס בתחנת דלק הוא פוגש בבחורה (רוזלינד אלן) שמעריצה את ספריו ומסכימה לחזור אתו ללוס אנג'לס, אולי פתיחה לידידות טובה.
ביאטריס מתיישבת ליד המחשב שהשאיר לה ג'ון ומתחילה לכתוב סיפור על הניסיון שעברה עם בנה.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| אלברט ברוקס | ג'ון הנדרסון |  |
| דבי ריינולדס | ביאטריס הנדרסון |  |
| רוב מורו | ג'ף הנדרסון |  |
| ג'ון מקגינלי | קרל | חבר של ג'ון |
| ליסה קודרו | לינדה | "דייט" של ג'ון |
| לורה וויק | קארן הנדרסון |  |
| איזבל גלזר | שריל הנדרסון |  |
| פיטר ווייט | צ'ארלס | ידיד של ביאטריס |
| רוזלינד אלן | בחורה בתחנת דלק |  |
אפקט ורתר

אפקט וֶרתֶר (אנגלית: Werther effect) הוא תופעה חברתית שבה התאבדות של אדם גורמת לאנשים נוספים להתאבד, כשהם מחקים לעיתים גם את אופן ההתאבדות. התופעה קרויה על שם גל ההתאבדויות שהתרחש באירופה, בעקבות הפצת הרומן ייסורי ורתר הצעיר מאת הסופר הגרמני גתה, בסוף המאה ה-18.
מקרים בולטים

"ייסורי ורתר הצעיר" הופיע ב-1774. ברומן התאבד הגיבור בעקבות אהבה נכזבת באמצעות ירייה בראשו. לאחר הפצת הספר נודעו מקרים רבים בהם אנשים ניסו להתאבד באותה דרך. במספר מקומות הוחרם הספר כדי למנוע זאת. הכינוי "אפקט ורתר" נטבע מאתיים שנה מאוחר יותר, ב-1974, על ידי החוקר דייוויד פיליפס.
שיעור ההתאבדויות גבר בעקבות התאבדויות של אישים מפורסמים, כגון מרילין מונרו וקורט קוביין. חלק מהקורבנות מתאבדים באותה דרך, באותו מקום או באותו תאריך.
בשנת 2017 בעקבות התאבדות של אוגוסט איימס התאבדו מספר שחקניות פורנו נוספות.
גם בישראל, על פי דיווחים, עלה מספר ניסיונות ההתאבדות ב-24 אחוז בעקבות התאבדות הבדרן דודו טופז. לאחר אירועי ה-14 ביולי 2012, הפגנות השנה למחאה החברתית, שבהן הצית את עצמו משה סילמן, היו שחיקו אותו בעקבות מצבם הכלכלי הקשה.
הגורמים להתאבדות

הגורמים להתאבדות או לניסיונות ההתאבדות המופיעים באפקט ורתר, אינם שונים מהגורמים הידועים להתאבדות באופן כללי. מרבית המתאבדים היו ידועים כלוקים בהפרעות נפשיות מסוגים שונים, בעיקר הפרעות מצב רוח והתמכרות לסמים. קשיים אלו, המשולבים לרוב עם נסיבות חיים קשות כגון בדידות, מחלה, כישלון בתחום האישי או המקצועי, גירושין, התאלמנות ועוד — הם הגורמים העיקריים להתאבדות, גם כשמדובר בהתאבדות במסגרת אפקט ורתר.
החוקר הישראלי פרופ' יעקב רופא, כחלק מהתיאורייה הפסיכו-ביזארית שהגה, טוען כי כל הפרעה נפשית שאינה פתולוגית (כגון OCD לעומת סכיזופרניה) היא נרכשת מתוך ארסנל הפרעות אליהן נחשף החולה. אובדנות אינה שונה, ואפקט ורתר הוא למעשה חלק מרכישת התנהגויות רחבה יותר.
הערות שוליים

↑  הדס בשן, ‏למה מתו 6 כוכבות פורנו בשלושה חודשים?, באתר ‏מאקו‏, 1 בפברואר 2018
↑  דן אבן, מד"א: מאז התאבדות טופז עלה ב-24% מספר הדיווחים על ניסיונות התאבדות, באתר הארץ, 8 באוקטובר 2009
↑  Psychiatric Diagnoses and Suicide: Revisiting the Evidence
ארווין פון לאהוסן

| --- | --- |

 לידה:  25 באוקטובר 1897 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  24 בפברואר 1955 (בגיל 57) אינסברוק, אוסטריה אוסטריה 
 מדינה:  אוסטריה 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית הטרזיאנית 
 השתייכות:  כוחות היבשה של הוורמאכט 
 דרגה:   גנרל מיור (ורמאכט)
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
 הצלב הגרמני בזהב  צלב קרל טרופ 
 
גנרלמיור ארווין פון לאהוסן (בגרמנית: Erwin Heinrich René Lahousen Edler von Vivremont ‏, 1897–1955) היה ראש מנגנון החבלה הגרמני באבווהר, שירות המודיעין הצבאי, בזמן מלחמת העולם השנייה, אחד מקושרי קשר העשרים ביולי לרציחתו של אדולף היטלר ועד מפתח במשפטי נירנברג באשר לפשעי המלחמה של הוורמאכט.
ביוגרפיה

לאהוסן נולד באוסטריה למשפחה אריסטוקרטית, ושירת בצבא האימפריה האוסטרו הונגרית בזמן מלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה הפך לראש מנגנון הריגול הנגדי של אוסטריה. לאחר סיפוחה של אוסטריה לידי הנאצים, בשנת 1938 נבלע מנגנון הריגול של לאהוסן בשירות המודיעין הצבאי הגרמני, האבווהר, ולאהוסן הוכפף לראש האבווהר, האדמירל וילהלם קנריס.
לאהוסן וקנריס מצאו שפה משותפת, וקנריס שיתף את לאהוסן במזימותיו להפלת המשטר הנאצי. קנריס מינה את לאהוסן לראש אחד מארבעת מדורי האבווהר, מדור II, שעסק בחבלה.
לאהוסן הצטיין בהכנת האלמנטים הקשורים בחבלה בתחילת מלחמת העולם השנייה, בעת הפלישה לפולין בשנת 1939, אך בשל כך שקנריס ייחס לריגול חשיבות רבה יותר, אומנו הסוכנים המיועדים לארצות המערב יותר באלמנטים של ריגול מאשר באלמנטים של חבלה. לכך היו תוצאות שליליות מבחינת האבווהר. סוכנים שנשלחו לבריטניה נתפסו, והפכו לסוכנים כפולים. מבצע חבלה רחב היקף, המכונה "מבצע פסטוריוס", שתוכנן לפגוע במטרות בארצות הברית ביוני 1942, טורפד על ידי ה-FBI, הסוכנים נתפסו, נשפטו והוצאו להורג.
ב-1943 נשלח לאהוסן לחזית המזרח, ובכך ניצל מגורל חבריו באבווהר, אשר בשלב זה הגביר מאוד את פעילותו כנגד היטלר, ובמקביל איבד את חינו בעיני המשטר הנאצי. לאהוסן טען כי גם אז המשיך בפעילות הקשורה לקשר העשרים ביולי, וכי הוא היה האיש שסיפק את הפצצה ששימשה את קלאוס שנק פון שטאופנברג, המתנקש בחיי היטלר ב-20 ביולי 1944 לניסיון ההתנקשות הכושל. לאחר כישלון הקשר נעצרו אלפי קצינים, ביניהם ראשי האבווהר וקנריס, והוצאו להורג לאחר משפט ראווה ב"בית הדין העממי" הידוע לשמצה של השופט התליין רולנד פרייזלר.
היה זה מזלו של לאהוסן אשר הביא להצלתו מגל המאסרים, על אף שהפצצה הייתה מתוצרת בריטית, ומנגנון החבלה שעמד בראשו היה ידוע כמי שעושה שימוש בפצצות מסוג זה.
לאחר סוף המלחמה העיד לאהוסן במשפטי נירנברג. בין השאר העיד בדבר רציחתם על ידי הוורמאכט של מאות אלפי שבויי מלחמה רוסים, ובדבר פעילויותיו הרצחניות של מנגנון האיינזצגרופן במזרח. מעדותו עולה כי קולונל גנרל בשם ריינקה, הורה, בישיבה שהתקיימה בחודש יולי 1941 כי יש להרוג את כל הקומיסרים שנפלו בשבי, כמו גם את כל מי שנראה כי עבר תהליך "בולשביזציה". בעדותו קשר לאהוסן פקודה זו לדרגים הבכירים ביותר בוורמאכט, כגנרל וילהלם קייטל, אשר אכן הוצא להורג בעקבות המשפטים והעדויות שהובאו במהלכם.
אן מארי פוטמו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 באוגוסט 1955 (בת 69) הלסינקי, פינלנד 
 מדינה:  פינלנד 
 פרסים והוקרה:  מיס פינלנד (1975)  מיס תבל 1975 
 
אן מארי פוטמו (בפינית: Anne-Marie Pohtamo; נולדה ב-15 באוגוסט 1955) היא שחקנית ודוגמנית פינית.
ביוגרפיה

פוטמו נולדה בהלסינקי. ב-1975 היא הוכתרה כמיס פינלנד וכמיס תבל. לאחר זכייתה, מספר ארגוני נשים קראו לה לוותר על תוארה, בטענה שתחרויות יופי פוגעות בזכויות האישה ובשם השוויון בין המינים.
ב-1978 פוטמו שיחקה בסרט המתח "חבר לא ידוע" (Tuntematon ystävä) לצד קייט או'מרה, וב-1981  היא שיחקה בסרט האימה "איש הזאב" לצד אלברט פיני.
ב-2007 פוטמו השתתפה בסרט תיעודי העוסק בחברת הספנות הפינית "Silja Line". באותה שנה היא נכללה ברשימה של המפלגה הנוצרית הדמוקרטית בבחירות הכלליות לממשלת פינלנד. בבחירות לנשיאות המדינה ב-2000 פוטמו הייתה פעילה במרוץ של המועמד אסקו אהו מטעם מפלגת המרכז.
חיים פרטיים

ב-1978 פורסם שהחלה לנהל מערכת יחסים עם הקומיקאי דייוויד ברנר. ברנר שהיה באותו זמן בזוגיות עם הזמרת הישראלית עדנה לב, עזב את לב למענה.
פוטמו נשואה לארטו היטאנן ולה ארבעה ילדים וביניהם המוזיקאי ג'ס היטאנן.
הערות שוליים

↑
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ארווין פוסנגר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 במאי 1908 האימפריה האוסטרו-הונגרית גיור, האימפריה האוסטרו-הונגרית
 פטירה:  4 במרץ 1986 (בגיל 77) וינה, אוסטריה 
 מדינה:  אוסטריה 
 השתייכות:  ורמאכט ורמאכט  צבא אוסטריה
 תקופת הפעילות:  1927–1970 (כ־43 שנים)
 דרגה:   גנרל
 תפקידים בשירות
 ראש המטה הכללי
 
ארווין יוליוס פוסנגר (בגרמנית: Erwin Julius Fussenegger;‏ 5 במאי 1908 - 4 במרץ 1986) היה גנרל אוסטרי אשר שימש כראש המטה הכללי הראשון של צבא אוסטריה לאחר מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה

פוסנגר נולד ב-5 במאי 1908 בעיר גיור שנמצאה אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית וכיום נמצאת בהונגריה. אביו היה קצין בצבא האוסטרו-הונגרי. אמו מתה כמה ימים לאחר לידתו ואביו נישא מחדש. אחותו למחצה היא הסופרת גרטרוד פוסנגר. את ילדותו הוא העביר בין מחנות הצבא השונים בהם שרת אביו בכל רחבי האימפריה. ב-1926 הוא נרשם ללימודים באוניברסיטת אינסברוק, אולם שנה לאחר מכן עזב את האוניברסיטה והתגייס לרגימנט הארטילריה ה-6 של צבא אוסטריה. הוא למד באקדמיה לקצינים וסיים אותה ב-1931 בדרגת לויטננט.
לאחר סיום לימודיו עבר פוסנגר ליחידת גבירגסייגר באוסטריה עילית. הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט והחל לעבוד כמורה לטקטיקה באקדמיה הצבאית התרזיאנית. ב-1936 החל ללמוד בקורס לקציני המטה הכללי. ב-1938 הוא נאלץ להפסיק את הקורס בעקבות האנשלוס. פוסנגר התגייס לוורמאכט והמשיך את לימודיו באקדמיית המלחמה בברלין. ביולי 1939 הוא הועלה לדרגת האופטמן והוצב בהיידלברג. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוצב פוסנגר בדיוויזיה ההררית ה-2 בגבול צרפת. לאחר מכן הועבר לנורווגיה והשתתף במבצע וסריבונג. ב-1943 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט ומונה לראש מטה הדיוויזיה ה-292 עמה לחם בחזית המזרחית.
ב-1944 מונה לראש מטה הארמייה השביעית ולחם עמה במתקפת הארדנים. עם סיום המלחמה הוא נפל בשבי צבא ארצות הברית. לאחר שחרורו חזר לאוסטריה, וב-1956 התגייס לצבא האוסטרי החדש ומונה לראש המטה הכללי. מכיוון שהיה הראשון שנשא בתפקיד לאחר המלחמה, לפוסנגר היה כוח רב לעצב את הצבא כרצונו.
זמן קצר לאר כניסתו לתפקיד נאלץ פוסנגר להכין את הצבא האוסטרי לנוכח האיום הנשקף מהמרד ההונגרי. ב-1968 לנוכח האביב של פראג דרש פוסנגר להגדיל את המוכנות של הצבא האוסטרי, אולם בניגוד להמלצתו החליטה ממשלת אוסטריה ב-1 בינואר 1970 לצמצם את זמן שירות החובה בצבא. ב-22 באפריל של אותה שנה עלתה לשלטון במדינה ממשלת שמאל בהנהגת ברונו קרייסקי. עד מהרה נוצרו חיכוכים רבים בין פוסנגר השמרן לבין שרי הממשלה ב-2 באוקטובר הוא הגיש את התפטרותו לנוכח רפורמות מקיפות שדרשה הממשלה לערוך בצבא. לאחר התפטרותו התגורר בווינה עד מותו ב-4 במרץ 1986.
אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה

אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה (בספרדית: Alfonso VIII de Castilla;‏ 11 בנובמבר 1155 - 5 באוקטובר 1214) היה מלך קסטיליה בין השנים 1158–1214.