stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טיבור אנדראשפי

טיבור אנדראשפי (בהונגרית: Andrásfi Tibor;‏ בודפשט, 10 בדצמבר 1999) הוא אלוף אולימפי ואלוף אירופה הונגרי בסיף בדקר.
קורות חיים

הוריו היו סייפים. אביו, טיבור אנדראשפי, נולד בסאטו מארה, תחילה היה בנבחרת רומניה, לאחר מכן מדליסט כסף באליפות הונגריה. אמו, לילה מוז'נאי, השתתפה באליפות העולם בבודפשט 1991 בצבעי רומניה. אביו, טיבור אנדראשי מאמן אותו מגיל 9 במסגרת מועדון BVSC (מועדון בודפשט של עובדי הרכבת).
בשנת 2016 זכה אנדראשי במדליית זהב כחבר בנבחרת הדקר (Dávid Nagy, Bence Bende, Máté Koch) באליפות אירופה לקדטים בנובי סאד. באליפות אירופה לנוער לשנת 2017, הוא זכה במדליית ארד בנבחרת (מאטה קוך, פטריק אסטרגליוס, גרגי שיקלושי). הוא עלה למדרגה השלישית של הפודיום בגביע העולם לנוער כקבוצה (קוך, שיקלושי, אסטרגליוס). הוא זכה במדליית ארד אישית באליפות הונגריה 2018 וזכה במדליית ארד אישית בגראנד פרי בודפשט 2019. 5 בנבחרת באליפות אירופה לנוער ב-2019, ומקום 7 בנפרד באליפות אירופה. זכה במדליית זהב קבוצתית באליפות העולם לנוער.
ב-2022, בקבוצה (קוך, נאג', שיקלושי) הוא סיים במקום השביעי באליפות אירופה. הוא זכה במדליית זהב אישית באליפות העולם 2022 בברן. במשחקים האירופיים (2023) הוא זכה במדליית זהב כחבר בנבחרת הדקר גברים (דויד נאג', גרגלי שיקלושי, קוך), שמשמעותה הייתה גם תואר אלוף אירופה. הוא זכה במדליית ארד אישית באליפות אירופה 2024 בבזל.
באולימפיאדת פריז (2024) הוא הגיע לארבע הראשונים באישי, אך בחצי הגמר הפסיד לקוקי קאנו היפני (13–14), שזכה מאוחר יותר במדליית הזהב, ובמדליית הארד למוחמד אס-סייד המצרי. (7-8) ה-4 סגור במקום. בתחרות הקבוצתית של דקר, הוא זכה במדליית זהב כחבר בנבחרת ההונגרית (Máté Koch, Gergely Siklósi, Dávid Nagy) לאחר שניצחו את קזחסטן (45-30) ברבע הגמר, את צרפת המארחת (45-30) בחצי הגמר, וגם האלופה הקודמת יפן (26-25) הובסה בגמר.
הישגיו

מדליית זהב: 2022, ברן
מדליסט ארד: 2019, בודפשט
מדליית ארד: 2018
מדליית כסף: 2018, 2022
מדליית ארד: 2017
לקריאה נוספת

fie.org
the-sports.org
תוצאותיו של טיבור אנדראשפי.
הערות שוליים

↑  https://www.magyarhirlap.hu/sport/Apjara_es_anyjara_is_utott_Andrasfi_Tibor
↑  "Magyarok Párizsban – Andrásfi Tibor | MVSZ" (בהונגרית). 2024-07-27. נבדק ב-2024-07-28.
↑  MTI (2016-03-03). "Vívás: két magyar arany a kadét Európa-bajnokságon". Nemzeti Sport (בהונגרית). נבדק ב-2024-07-28.
↑  "Bronzérmet nyertek a vívók". Magyar Hírlap. 2017-03-08. נבדק ב-2024-07-28.
↑  "A zárónapon is született magyar érem". M4 Sport (בהונגרית). 2017-04-10. נבדק ב-2024-07-28.
↑  "Tibor Andrasfi (Fencing) : Prize list and results". www.the-sports.org. נבדק ב-2024-07-28.
↑  GERGELY (Krakkó), PATAI (2023-06-30). "EJ, vívás: aranyérmes a férfi párbajtőrcsapat!". Nemzeti Sport (בהונגרית). נבדק ב-2024-07-28.
↑  "Index - Párizs 2024 - Andrásfi Tibor adatlap". index.hu (בהונגרית). 2024-07-28. נבדק ב-2024-07-28.
↑  "Andrásfi Tibor: Volt olyan pillanat, amikor azt hittem, nyertem". NSO (בהונגרית). 2024-07-28. נבדק ב-2024-07-28.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "טיבור אנדראשפי".
טיבור בנדק (שחקן תיאטרון)

| --- | --- |

 לידה:  16 בספטמבר 1911 מישקולץ, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 התאבד:  18 בספטמבר 1963 (בגיל 52) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 שם לידה:  Benedikt Tibor 
 מקום קבורה:  בית הקברות הציבורי החדש בבודפשט 
 צאצאים:  מיקלוש בנדק 
 
טיבור בנדק (במקור בנדיקט, בהונגרית: Benedek Tibor; מישקולץ, 16 בספטמבר 1911 – בודפשט, 18 בספטמבר 1963), היה שחקן יהודי-הונגרי, מנחה קברט. בנו מיקלוש בנדק הוא שחקן גם הוא, נכדו טיבור בנדק (1972–2020), היה שלוש פעמים אלוף אולימפי בכדורמים.
קורות חיים

טיבור בנדק נולד במשפחה יהודית. אביו עבד כסוכן נוסע מסחרי והתכוון שגם בנו יבחר בקריירה זו ולכן רשם אותו לבית הספר למסחר ברחוב קרטס בבודפשט, שם סיים טיבור בנדק את בחינות הבגרות שלו בשנת 1929. הוא החליט, בניגוד לרצון אביו, שהוא רוצה להיות שחקן ולכן המשיך את לימודיו למשחק ובשנת 1931 סיים את בית הספר הלאומי למשחק, שם היה תלמידו של ינה טרז'. האב קיבל את החלטת בנו, רק ביקש ממנו לשנות את שמו ואז טיבור אימץ את השם בנדק במקום בנדיקט (בנדק הוא הגרסה ההונגרית של בנדיקט=בנדיקטוס=ברוך). בין השנים 1931–1934 עבד כחבר להקה ב"תיאטרון ארשקאויוואר" (Érsekújvári Színház). לימים הופיע עם כמה להקות אזוריות ברחבי הונגריה ובשנת 1934 הפך לזמר ג'אז מאופר לשחור במועדון הלילה "אריזונה" בבודפשט. שם הכיר את אדוארד השמיני, מלך הממלכה המאוחדת שהיה אז הנסיך וויילס אדוארד, יורש העצר הזמין אותו ללונדון, אך בנדק לא קיבל את ההזמנה. בשנת 1938, כאשר החוקים אנטי-היהודיים נכנסו לתוקף (בתחילה החוק היהודי הראשון, אך במיוחד החוק היהודי השני) הוא נאלץ לעזוב את הבמה. לא ידוע כיצד עבר את השואה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הפך לפקיד, אך משנת 1948 שוב היה שחקן. הוא שיחק לראשונה ב"וואריטה הקאמרי" ולאחר מכן בתיאטרון הקומדיה של בודפשט ומשנת 1951 בבמה העליזה, משנת 1956 בתיאטרון פטפי ובתיאטרון יוקאי, ומשנת 1960 עד מותו שוב בבמה העליזה. הוא קיבל בעיקר תפקידי אופי ומצא את ההצלחה האמיתית על בימת הקברט. תפקידו הבלתי נשכח ביותר הוא האזרח הקטן ובעל ההכרה, מר זַאצֶ'ק. כשחקן משכיל ורב-לשוני הוא היה גם מנחה קברט מצליח. בפחדו ממחלה, הוא סיים את חייו במו ידיו בגיל 52.
תפקידי במה

יון לוקה קאראג'אלה: המכתב האבוד – האזרח השיכור
קלרה פהר: כתר הבריאה – פקיד
אדמון רוסטאן: גוזל העיט – דיטריכשטיין
אילף ופטרוב: 12 כיסאות – קבלן הלוויה
פרנץ מולנר: אולימפיה – הנסיך אלברט
סרטיו

2x2 לפעמים 5 (1954)
דריסה (1955)
אבא דולר (1956)
הרפתקאת בגרולשטיין (1957)
דני (1957)
בית שקט (1957)
ליל העין השחורה (1958)
ההרפתקה האחרונה של דון חואן (1958)
במעלה המדרון (1958)
הגור (1959)
הברגל לגן העדן (1959)
אהבת יום חמישי (1959)
האיש המתאים (1959)
נסיעת מבחן (1960)
מותר לדרוך על הדשא (1960)
דרך צלחה, אוטובוס! (1960)
אני עולה לשר (1961)
לקריאה נוספת

לקסיקון ביוגרפי הונגרי (בודפשט, 1967)
הלקסיקון הקטן לתיאטרון (בודפשט, 1969)
לקסיקון הונגרי לאמנות הבמה.
ביוגרפיה של טיבור בנדק
בעקבות הזמן האבוד
רדיו מקוון הונגרי
קבר טיבור בנדק בבודפשט
טאנטי מאמאו

טאנטי מאמאו (באנגלית: Taneti Maamau;‏ נולד ב-16 בספטמבר 1960) הוא נשיא קיריבטי.
ביוגרפיה

מאמאו נולד באונטואה, איי גילברט. הוא בעל תואר ראשון באומנויות, במנהל, ובסוציולוגיה מאוניברסיטת דרום האוקיינוס השקט, תואר ראשון במנהל עסקים מאוניברסיטת סידני ותואר שני בכלכלה מאוניברסיטת קווינסלנד, אוסטרליה.
החל את דרכו בשירות המדינה כקצין תכנון במשרד האוצר בשנת 1979. כיהן כחבר פרלמנט בקירביטי וכשר האוצר תחת הנשיא טבורורו טיטו (אנ').
בשנת 2016, סיים הנשיא המכהן אנוטה טונג (אנ') כהונה של תריסר שנים, שהיא הכהונה המקסימלית המותרת לנשיא קיריבטי לפי החוקה, ובהתאם נערכו בחירות לנשיאות. מאמאו התמודד תחילה כמועמד עצמאי, אך בהמשך נתמך על ידי מפלגת טובוואן קיריבטי (אנ') וכן קיבל תמיכתו של הנשיא לשעבר טיטו.
ב-11 במרץ 2016 נבחר מאמאו לנשיא החמישי של קירביטי. הוא מחזיק גם בתיקו של ראש המדינה ושר החוץ וההגירה. באוגוסט 2018 מונה לנשיא אוניברסיטת דרום האוקיינוס השקט.
הערות שוליים

↑  H.E TANETI MAAMAU, PACIFIC ISLANDS FORUM SECRETARIAT
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2020003643  VIAF: 3809157952114365600005   WorldCat (עם VIAF): 3809157952114365600005 
ערך זה הוא קצרמרבנושא פוליטיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חיל האוויר הארגנטינאי

| --- | --- |
סמל חיל האוויר הארגנטינאי
סמל חיל האוויר הארגנטינאי
 פרטים
 מדינה:  ארגנטינה ארגנטינה
 סוג:  חיל אוויר
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1945–הווה (כ־79 שנים) 
 מלחמות:  Bombing of Plaza de Mayo, Operation Sovereignty, מלחמת פוקלנד, Operation Independence, 1963 Argentine Navy Revolt, המלחמה המלוכלכת, Operation Alfil 
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  13,837
 כלי טיס:  139
 פיקוד
 דרגת המפקד:  בריגדיר
 מפקד נוכחי:  חאווייר אייזק
 
רונדל חיל האוויר הארגנטינאי
רונדל חיל האוויר הארגנטינאי לראות נמוכה
חיל האוויר הארגנטינאי (בספרדית: Fuerza Aérea Argentina; בקיצור FAA) הוא הזרוע האווירית של הכוחות המזוינים של ארגנטינה. החיל הוא אחד החזקים בדרום אמריקה למרות הירידה במעמדו בשנים האחרונות בשל המצב הכלכלי הקשה שפקד את ארגנטינה.
היסטוריה

ראשית הקמת החיל מתחיל ב־10 באוגוסט 1912 עם ייסוד בית הספר לתעופה. ב־1927 נוסד הדירקטוריון הכללי לאירונאוטיקה שתפקידו היה תיאום וכיוון התעופה הצבאית במדינה. במהלך אותה שנה נוסדה גם התעשייה האווירית הארגנטינאית - ה FMA (Fuerza Aérea Argentina) בעיר קורדובה.
בשנות ה-40 פעלו מספר יחידות אוויריות בצבא הארגנטינאי ובחיל הים הארגנטינאי. ב־11 בפברואר 1944 נוסד הפיקוד האירונאוטיקלי ושנה מאוחר יותר, ב 4 בינואר 1945 הפך החיל לזרוע עצמאית.
במהלך שנות ה-70 עבר החיל תהליך חימוש נמרץ במסגרתו קלט מטוסי קרב צרפתיים (מטוסי מיראז' 3 ומיראז' 5), ישראליים (כפיר ונשר) ואמריקאיים (A-4 סקייהוק) וכן מטוסי קרב מתוצרת עצמית (הפוקרה).
היסטוריה > מלחמת פוקלנד

חיל האוויר הארגנטינאי מילא תפקיד עיקרי בלחימה הארגנטינאית במהלך המלחמה. למרות הנחיתות האיכותית וכן חוסר היכולת להשתמש במפציצים מדגם מיראז' 5 בשל היעדר יכולת תדלוק אווירי, הפגינו הטייסים הארגנטינאים אומץ ונועזות. החיל ספג אבדות קשות ואיבד כ־60 מטוסים אך הצליח להטביע מספר ספינות בריטיות.
היסטוריה > שנות ה-90

עם הסרת האמברגו הבריטי, עבר חיל האוויר הארגנטינאי תהליך שיקום. החיל קלט 36 מטוסי סקייהוק משודרגים ובמקביל הפך להיות פעיל במשימות האומות המאוחדות.
היסטוריה > החיל כיום

בשנת 2005 התפוצצה פרשה גדולה אחרי שמספר קציני אוויר עסקו בסחר בסמים.
כיום מתעסק החיל במספר בעיות - תיאום הבקרה והשליטה האווירית, החלפת מערכות הנשק המיושנות וקליטת מערכות נשק חדישות. החיל בוחן את האפשרות לרכישת מטוסים חדשים בהתאם לתקציבים המוגבלים בשל מצבה הכלכלי של המדינה. על פי ההערכות, אמורה ארגנטינה להחליט בשנת 2008 על רכישת מטוסי קרב, ככל הנראה 12 מטוסי מיראז' 2000 משומשים מחיל האוויר הצרפתי כפי שעשה חיל האוויר הברזילאי. ארגנטינה גם בחנה את האפשרות לרכוש מטוסי F-16 פייטינג פלקון וכן קיבלה הצעה לרכוש את הדאסו ראפאל הצרפתי אך תקציב הרכש אינו מסוגל להתמודד מול עלויות שני המטוסים.
כלי התעופה ברשות החיל > מטוסי קרב

מיראז' 3 - 12 מטוסים בשירות מבצעי, 12 מטוסים נוספים מאוחסנים.
מיראז' 5 - 7 מטוסים מאוחסנים.
פוקרה - מטוס קרב קל מתוצרת ארגנטינה, עבר שינויים במסגרתם ניתן לתדלקו בדלק שהופק מצמחים.
נשר - 13 מטוסים מאוחסנים ולא בשימוש.
A-4 סקייהוק - המטוס העיקרי של החיל המתפעל 34 מטוסים מדגם משופר המותאם לצורכי החיל.
כלי התעופה ברשות החיל > מטוסי תובלה

בואינג 707
בואינג 757 - מטוס אחד המשמש כמטוס הנשיאותי.
סאאב 340
פוקר F27 - מתוצרת הולנד.
פוקר F28 - מתוצרת הולנד.
C-130 הרקולס
כלי התעופה ברשות החיל > מסוקים

אירוספטיאל לאמה
בל 205
בל 212
S-70 בלקהוק
S-76 ספיריט
מטוס נשר ארגנטינאי
ארגנטינה בוחנת האפשרות לרכישת 12 מטוסי מיראז' 2000 תמורת 90 מיליון דולר
חסן בק

| --- | --- |

חסן בק
 לידה:  1882 דמשק 
 פטירה:  1953 (בגיל 71 בערך) 
 
המסגד ב-1917
חסן בק אל-בצרי אל-ג'אבי (בערבית: حسن بك; 1882–1953) שימש כמושלה הצבאי של יפו למשך שנתיים, בימי מלחמת העולם הראשונה, ונודע בעריצותו ובאכזריותו. בימי שלטונו בנה כמה מבנים ביפו, כשהמוכר מביניהם הוא מסגד חסן בק, השוכן עד ימינו בדרומה של העיר תל אביב.
מינויו למושל יפו

נולד בשם חסן אל-בצרי דגסטאני בדמשק. זכה בתואר "בק" מג'מאל פשה, על פעילותו בסוריה.
חסן בק התמנה לתפקיד המושל הצבאי של יפו במקביל למושל האזרחי בהאא א-דין, ששימש כקאימקאם  של יפו. השניים היו מסוכסכים, ובהאא א-דין הורחק מהתפקיד, בהותירו את חסן בק כמושל יחיד. בהרחקה תמכו גם היהודים, כיוון שהקאימקם הורה על גירוש כל הנתינים הרוסים מיפו במהלך מלחמת העולם הראשונה, ב-17 בדצמבר 1914 (הוא יום חמישי השחור, 1914), ועורר את חמתם של גורמים יהודים בארץ ישראל ובאירופה. נראה כי לפני מינויו למושל יפו שימש כמפקד המשטרה בעיר.
פעולות הפיתוח שלו ביפו

עם כניסתו לתפקיד, פתח חסן בק בפעולות פיתוח ראוותניות ביפו ובנה בה מבנים שונים, למרות שהיה זה בעיצומה של מלחמת עולם, בה הייתה האימפריה העות'מאנית שקועה עד צוואר. יפו, וארץ ישראל כולה, היו נתונות אז ברעב וחולי, ורוב הגברים בעיר גויסו לצבא. לצורך עבודות הבנייה, גייס חסן בק עריקים שהמתינו לגזר דינם ורבים מתושבי יפו, בעיקר זקנים וילדים, לעבודת כפייה ("סֻכְּרָא").
מאיר דיזנגוף, ששימש באותה עת כראש הוועד של תל אביב, שהייתה אז רק שכונה של יפו, הכיר באופן אישי את חסן בק, ובזיכרונותיו, שפורסמו לימים, תיאר את האחרון באופן לא מחמיא בעליל:
[חסן בק, ה]פרא לא לומד, אכזרי, ננס מנוול ומושחת המראה - התנפל על כל היישוב היהודי והערבי בשצף קצף וישליך אימה על כל התושבים. הוא דרש מאת היהודים נשק, וכמה שנתנו לו - לא אמר די. דרש כסף בשביל המליציה (חיל משמר) כביכול שסידר אז, ואשר בתוכה לא היה אף יהודי אחד. ופתאום התחיל משכלל ומשפר את העיר. בולמוס של תיקון העיר אחזו בעצם ההכנות למלחמה, והריהו חוטף לשם זה אנשים מן הרחוב ושולחם לעבודה של הריסת בתים ותיקון רחובות, ובניין בית למסגד חדש, ונטיעת שדרות לטיול. והעבודה תכופה ודחופה, כאילו כל גורל המלחמה תלוי בה... והוא ועושי דברו בוזזים, תופסים, אוסרים, ומכים על ימין ועל שמאל. ויהי כשואה על העיר וסביבה.
פעולות הפיתוח שלו ביפו > הריסת השוק הישן

עד שנת 1915 השתרע שוק מזון צפוף מנמל יפו ועד כיכר השעון, דבר שיצר מעבר צר למדי אל הנמל ממרכז העיר. החנויות בשוק נבנו בצמוד לבתי מגורים, שנבנו כולם על אדמת הקדש, ולכן אסור היה על פי החוק הדתי והמוניציפלי להרסם. חסן בק החליט להרוס את השוק, ללא התחשבות בחוק או ביושביו, כפי שהעיד יצחק רוקח, מיושבי יפו היהודים באותה עת:
ראשון למשפרים היה מושלה הצבאי של יפו וסביבתה בימי מלחמת העולם הראשונה, הלא הוא חסן בק, יליד דמשק, הזכור לשמצה... חסן בק הערום תכנן פעולותיו בסודיות, וכיוון שהיו תחת ידו מאות "פראר" (עריקים מן הצבא) שנתפסו חיכו לגזר דינם, היה מעביד אותם בכל עבודה שבאה לידו. באחד הערבים צייד חסן בק את העריקים האלה בכלים ופקד עליהם להרוס את החנויות, ולהטיל את האבן והלבנים אל תוך הים. הפקודה התמלאה, ועם שחר התפרס רחוב במקום הסמטה הצרה. ראשי הוקף הופתעו והריצו מברקים לכל עבר. אף חסן בק הוצף במברקי מחאה רבים - הייתכן?! אבל את הנעשה אין להשיב, וכך נוצרה גישה לבית המכס מהצד הצפוני-מזרחי, שבה יכלו לעבור גם גמלים ועגלות.
פעולות הפיתוח שלו ביפו > פינוי בתי הקברות

עד לימיו של חסן בק היו בסביבותיה של יפו כמה בתי קברות מוסלמיים, ששימשו במשך עשרות שנים את יושבי העיר. כאשר החליט חסן בק לפתח את העיר, עמדו בתי קברות אלה במקומות חשובים לדעתו, ולכן הורה לפנות את הקברים ולקבור את המתים מחדש במקום מרוחק יותר. מעשה זה היה מנוגד לחוק הדתי המוסלמי, האוסר חילול בתי קברות באופן זה, אך גם כאן התעלם חסן בק מן המקובל ואילץ את עובדי הכפייה שברשותו לעשות כן.
פעולות הפיתוח שלו ביפו > מסגד חסן בק

בשנת 1916 החליט חסן בק לבנות מסגד מפואר בצפונה של יפו, בתחומי שכונת מנשייה, כדי לחסום את התפשטותה של תל אביב. המסגד נבנה עם צריח גבוה באופן לא פרופורציונלי למבנה עצמו, והוא חולש על כל סביבותיו. לצורך הקמת המסגד, אותו הקדיש לעצמו, העסיק פועלי כפייה רבים, עליהם ציווה לעבוד ביום ובלילה, כדי להשלים את המלאכה במהירות. המאמץ היה כה רב, עד כי לא מעט מהפועלים נפצעו ואף מתו במהלך הבנייה, ובשל כך סירבו ערביי יפו להתפלל במסגד זה במשך עשרות שנים. את הכסף להקמת המסגד נטל חסן בק מנתיניו באמתלות שונות, ובמיוחד מבעלי ראינוע "עדן" היהודי, ששכן בפאתי תל אביב. על הסחטנות מעיד מכתבם של חנה וייסר ומשה אברבנאל, מנהלי ראינוע "עדן" לוועד תל אביב, אודות הכספים שדרש הוועד מהשותפות:
סבלנו מתואנות הממשלה ולחצה, בחשבה את הראינוע על מוסד ציבורי של השכונה ותטיל עליו תשלומים ומסים שונים אשר לא הטילה על שום עסק פרטי, שללה מאתנו את כל האינסטלציה האלקטרית; לקחה אצלנו מוטור, ובכל יום ויום באה אלינו בדרישות ותביעות אחרות... סבלנו הרבה לרגל זה שחסן בק חשב את הראינוע לקניין תל אביב, ומשום כך לקח אצלנו מוטור והאינסטלציה של החשמל.
אברבנאל העלה את זיכרונותיו מימי הראינוע על הכתב, שם סיפר כי חסן בק היה חובב ראינוע מושבע, ונהג להגיע לכל הצגת בכורה של סרט עם פמלייתו, שנכנסו כולם בחינם. הם היו תופסים את החלק המרכזי של היציע, ובמהלך ההקרנה הופקד חייל לשמור על הקופאי כדי שלא יעלימו אפילו פרוטה מהפדיון, בסוף ההקרנה היה הסכום כולו מועבר לחסן בק. פעם העז אברבנאל לשאול את חסן בק מה בדעתו לעשות עם הכסף הרב שנצבר אצלו, והלה סיפר לו כי בכוונתו לבנות ממנו מסגד (הכוונה כנראה למסגד חסן בק).
מסגד חסן בק שיחק תפקיד חשוב במלחמת העצמאות, כאשר הערבים ניצלו את מיקומו ואת גובה הצריח שלו, לירי של צלפים לעבר תל אביב. לאחר המלחמה הייתה כוונה להרסו, מאחר שהוא הפך בימי המלחמה למפלצת מאיימת בעיני תושבי תל אביב, אך לבסוף הוחלט להשאירו בשל יופיו הרב. במשך השנים הפך המסגד למוקד חיכוך בין האוכלוסייה היהודית לערבית באזור, ומספר פעמים ניסו יהודים לפגוע בו. בשנת 1983 התמוטט צריח המואזין, אך הוא שוקם. בראשית שנות ה-2000 עבר המסגד תהליך שיקום, וחזר לפעילות מלאה.
פעולות הפיתוח שלו ביפו > שדרות ג'מאל פאשה

הקמת שדרות ג'מאל פאשה ביפו נחשבת לגולת הכותרת של הבנייה הראוותנית של חסן בק ביפו. בשנת 1915 התקנא חסן בק בשדרות רוטשילד היפות שבנו היהודים בתל אביב, והחליט להקים שדרה בקנה מידה דומה ביפו. הוא גייס עובדי כפייה רבים, הן עריקים מהצבא, והן תושבים מיפו, ואלצם לסלול את השדרה הארוכה, שהובילה בפועל לשום מקום: תצלומי אוויר מאותה עת מלמדים כי השדרה נסללה בלב הפרדסים ששכנו ממזרח ליפו, ללא שהיה לה כל צורך. העצים שניטעו בשדרה נעקרו מהפרדסים הסמוכים, וחלק ניכר משתיליה הוחרמו ממשתלות בתל אביב ומבית הספר החקלאי היהודי מקוה ישראל. תלמידי בית ספר זה אף אולצו לנטוע את העצים בשדרה, ללא כל תמורה. חסן בק קרא לשדרה על שם ג'מאל פאשה, מושל סוריה וארץ ישראל באותה עת, כמחווה של חנופה ונשיאת חן בפני מפקדו הישיר. שדרה זו עברה חילופי שמות נוספים. בשלהי ימי המנדט הבריטי היא נקראה "שדרות המלך ג'ורג' (החמישי)". לאחר הקמת המדינה אוחדו תל אביב ויפו לעירייה אחת, וכיוון שבתל אביב כבר קיים רחוב בשם זהה, שונה שוב שמה של השדרה, וכיום היא נקראת שדרות ירושלים, והיא מובילה מיפו לבת ים.
סוף שלטונו

שנתיים בלבד שלט חסן בק ביפו. ב-16 בנובמבר 1917 עזב את יפו צפונה יחד עם מספר קצינים עות'מאנים. מספר שעות לאחר כן נכנס הצבא הבריטי ליפו.
הוא נזכר בקורות העתים של יפו באורח שלילי ביותר, אך עם זאת זכה שנקרא רחוב על שמו בעיר, בגבול שכונת מנשייה. על פי דיווח מתחילת 1936 שהה חסן בק בדמשק, כראש לדרוישים. בק עבר לעיראק, שימש כמושל הצבאי שם ולאחר תבוסת העות'מאנים ונפילת העיר לידי הבריטים יצא לגמלאות ושב לדמשק. שם נישא ונולדו לו בן, סלים חסן אל ג'אבי, וחמש בנות.
בשנת 1940 ביקר לראשונה ביפו ובתל אביב והתארח בביתו של ראש העיר יפו, עבד אל ראוף אל-ביטאר. לכבודו נערכה גם סעודה חגיגית.
בקיץ 1946, בגיל 70, ביקר שוב בארץ ישראל ובמחוז בו שירת כמושל, ביפו ובתל אביב, בעקבות הזמנת מספר אישים בהם אחמד זועיתר משכם, סלמאן איובי, יעקב שלוש ויוסף קופרמן. ראש העיר ישראל רוקח ארח אותו בבניין עיריית תל אביב ודוד תדהר ארח אותו בביתו. בק גם ביקר במסגד הנקרא על שמו שאותו פקד לבנות בזמן תפקידו כמושל.
חסן בק הסביר למארחיו כי יש לשפוט את מעשיו בנסיבות אותם ימים ואף טען שהציל יהודים מידי המושל הקודם בהא אל- דין.
חסן בק מת ב-1953 בעיר זבדאני שבדרום-מערב סוריה ונקבר שם.
לקריאה נוספת

יעקב ינון, סביב כיכר השעון, לסייר ביפו עם יד בן צבי, ירושלים 2001
מאיר דיזנגוף, עם תל אביב בגולה, פרקי זיכרונות מן העבר הקרוב, תל אביב 1931
ורד נבון, השדרה - שדרות ירושלים בעיני הצלמים, הוצאה עצמית, מהדורה שנייה, 2021.
הערות שוליים

↑  2=
↑  ינון, סביב כיכר השעון, עמ' 141
↑  על פי המתועד בספרו של אלכסנדר אהרונסון, ‏With the Turks in Palestine, בפרויקט גוטנברג (באנגלית), פרק 10
↑  המכתב נמצא במוזיאון לתולדות תל אביב (שוכן במוזיאון ארץ-ישראל), קופסה 7 (הווי ובידור), תיק קולנוע.
↑  יעקב הלחמי, קַדְמַת עֵדֶן - פרקים מהגדת בית הקולנוע הראשון בתל-אביב, באתר בית הסרט העברי, ‏26 ביולי 2007
↑  באלבום תמונות בעריכת י. קלינוב תקומת ישראל, הוצאת "לעם" בע"מ, תל אביב, עמ' 34 (על המסגד): "המפלצת המאימת על תל אביב, מאז נובמבר השתמשו הערבים בחסינות קדושתו של מסגד חסן-בק ביפו. יומם ולילה, היו מצליפים מכאן על מרכז העיר". חדרים בתל אביב שהיו בקו עין עם המסגד מוגנו או שתושביהם התפנו מהם.
↑  ינון, סביב כיכר השעון, עמ' 281
↑  המושל העריץ חסן בק - שיך דרוישים, דבר, 13 בינואר 1936
↑  2=שם
↑  תמיר גורן, מפנה ביחסי ערבים ויהודים ביפו ובתל אביב
בשנות מלחמת העולם השנייה, עמ' 178
↑  גבריאל צפרוני, איש, מסגד וחוזר בתשובה, מעריב, 30 באוקטובר 1981
↑  2=שם
מצבות שיש אשר שומשו לבניית מסגד חסן בק
חסן בק, המושל הצבאי, מניח אבן פינה לשדרות ג'מאל פאשה ביפו, 1915
יאקוב זדיק

| --- | --- |

 לידה:  8 בדצמבר 1867 Brătulești, רומניה 
 פטירה:  8 באפריל 1970  (בגיל 102) בוקרשט, הרפובליקה הסוציאליסטית של רומניה 
 מדינה:  רומניה 
 השכלה:  האוניברסיטה הלאומית לביטחון על שם קרול הראשון  הפנימייה הצבאית ביאשי  בית הספר הרומני לקציני ארטילריה והנדסה 
 דרגה:  לוטננט שני, לוטננט קולונל, קולונל, בריגדיר גנרל, מייג'ור, לוטננט, קפטן, גנרל דיוויזיה 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת הבלקן השנייה  המלחמה ההונגרית-רומנית (1919) 
 עיטורים
 מסדר הכתר הרומני (1906)  מסדר הכתר הרומני (1929)  עיטור הכוכב של רומניה (1912)  לגיון הכבוד (1923) 
 
יאקוב זדיק (ברומנית: Iacob Zadik;‏ 8 בדצמבר 1867 – 8 באפריל 1970) היה גנרל רומני. זדיק לחם, בין השאר, במלחמת הבלקן השנייה במלחמת העולם הראשונה ובמלחמה ההונגרית-הרומנית.
טמפל בר (דבלין)

| --- | --- |

 מידע
 עיר:  דבלין 
 קואורדינטות:  53°20′44″N 6°15′46″W﻿ / ﻿53.3455875°N 6.2627777777778°W﻿ / 53.3455875; -6.2627777777778
  (למפת דבלין מוגדלת) טמפל בר(למפת דבלין רגילה) טמפל בר
 
טמפל בר (באירית: Barra an Teampaill, באנגלית: Temple Bar), הוא שמו של אזור בגדה הדרומית של נהר הליפי במרכז העיר דבלין, בירת אירלנד. האזור מהווה את המרכז התרבותי של דבלין, וכן רובע חיי הלילה הדבלינאים, ומוקד תיירותי.
טמפל בר, בניגוד לחלקי העיר הסובבים אותו, שמר על תבנית הרחובות מתקופת ימי הביניים והוא מתאפיין ברחובות צרים המרוצפים באבני רחוב.
היסטוריה

בחלקו הצפוני של האזור עובר נהר הליפי, בחלקו הדרומי רחוב דיים, בחלקו המזרחי רחוב ווסטמורלנד ובחלקו המערבי רחוב פישהמבל. 
מקור השם טמפל בר כנראה בא משמה של משפחה בעלת מעמד ששכנה באזור במהלך המאה ה-17, משפחת טמפל. אבי המשפחה, סר ויליאם טמפל, שהיה אחד ממנהלי טריניטי קולג', היה בעליהם של בית וגנים באזור. הסבר נוסף לשם יכול לבוא מהשפעה של אזור טמפל בר שבלונדון. התיעוד ההיסטורי המוקדם ביותר של האזור כ"טמפל בר", הוא במפה משנת 1673.
במהלך המאה ה-19, האזור איבד פופולריות, ובמאה ה-20 סבל מהזנחה, עם בניינים רבים נטושים. ייתכן ומצב זה הציל את האזור מהרס שעבר בשנות ה-60 על דבלין.
בשנות ה-80, חברת התחבורה הציבורית תכננה את רכישת האזור ובניית תחנה מרכזית לאוטובוסים. התוכנית בוטלה לאחר סירוב דיירי האזור ובעלי גלריות וחנויות אומנים.,
בשנת 1991 ממשלת אירלנד החליטה להקים חברה ללא מטרות רווח בשם "נכסי טמפל בר" אשר תפתח ותתחזק את האזור כרובע תרבותי של דבלין.
האזור כיום

כיום האזור משמש כמרכז למוסדות תרבות אירים רבים, כולל את מרכז הצילום האירי (מאגד את המכון לצילום של דבלין, ארכיון הצילום הלאומי והגלריה לצילום), מרכז התרבות ילדי ארק, מכון הסרטים האירי (מאגד את ארכיון הסרטים האירי) מרכז המוזיקה טמפל בר, מרכז מולטימדיה ארטהאוס, סטודיו וגלריית טמפל בר, מרכז פרויקטי האומנות, בית הספר למשחק גייטי וכן גם את הבורסה לניירות ערך של אירלנד והבנק המרכזי של אירלנד. 
כשיורד הלילה, האזור הופך למרכז של חיי לילה, עם מועדוני לילה רבים, מסעדות וברים. הפאבים המפורסמים באזור הם "פורטרהאוס ברורי קומפני", "אוליבר סט. ג'ון גוגרטי", "טורק'ס הד", וכמובן ה-"טמפל בר".
שני רבעים שוחזרו בשנים האחרונות – "רובע מיטינגהאוס" ו"רובע טמפל בר". שוק הספרים של הטמפל בר פועל בשבתות וימי ראשון ברובע הטמפל בר.
רובע מיטינגהאוס, משמש לצילומי חוץ בחודשי הקיץ. מאז קיץ 2004, רובע מיטינגהאוס מהווה בית לפרויקט "רובע הנואמים" הדומה לפינת הנואמים בלונדון ולשוק המזון של טמפל בר כל יום ראשון.
גלריה

טמפל בר - הרחוב הראשי
הפאב "אוליבר סנט ג'ון גוגארטי" בטמפל בר
פאב הנושא את שם הרובע
הערות שוליים

↑  האינדיפנדנט 14 ביוני 2006 Obituary Charles Haughey
↑  תוכנית תשתיות טמפל בר - תאגיד דבלין (1991)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007542616805171  GND: 1114766372  LCCN: n97043958  VIAF: 147921072   WorldCat (עם VIAF): 147921072
חיל הלוגיסטיקה

| --- | --- |
  
סמל הכומתה, תג ודגל של חיל הלוגיסטיקה
 פרטים
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   צה"ל
 סוג:  חיל
 בסיס האם:  תל השומר
 פיקוד
 יחידת אם:  אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה
 דרגת המפקד:    תת-אלוף
 מפקד נוכחי:  תא"ל חיים מלכי
 מפקדים:  קציני הלוגיסטיקה הראשיים
סיכת חיל הלוגיסטיקה הניתנת בסוף הכשרה
חיל הלוגיסטיקה (בראשי תיבות: חָלָ"ג; בשמו הקודם: חיל התחזוקה - חָתָ"ק עד שנת 2003. בעבר נקרא החייל   חיל ההספקה - חַהַ"ס עד שנת 1975) הוא חיל תומך לחימה תחת פיקוד אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה בצבא ההגנה לישראל. החיל מרכז את פעילות הלוגיסטיקה של צה"ל בחלוקה ל-3 מערכים עיקריים: מערך ההספקה (ציוד, תחמושת, מים, דלק ומזון), מערך התנועות וההיסעים (מרכז ההובלה) ומערך הבינוי.
החיל הוקם בנובמבר 1975 ונקרא "חיל התחזוקה" במסגרת הארגון מחדש של צה"ל בעקבות מלחמת יום הכיפורים. בשנת 2003 שונה שם החיל ל"חיל הלוגיסטיקה". בראש החיל עומד תת-אלוף המכונה קצין הלוגיסטיקה הראשי (קַלָּ"ר). מפקד החיל הנוכחי הוא תא"ל חיים מלכי. הוא מונה לתפקידו זה ב-23 באוגוסט 2023.