אדוארד קרסון
חבר קבינט

ב-25 במאי 1915, מינה אסקווית' את קרסון ליועץ המשפטי לממשלה כאשר ממשלת הקואליציה הוקמה לאחר שהממשלה הליברלית הופלה עקב משבר הפגזים (אנ') והתפטרותו של אדמירל פישר. עם זאת, הוא התפטר ב-19 באוקטובר, בנימוק של התנגדותו למדיניות הממשלה בנושא מלחמה בבלקן. בתקופת ממשלתו הקואליציונית של אסקווית' בשנים 1915–1916, לא הייתה אופוזיציה רשמית לא בבית התחתון ולא בבית הלורדים. המפלגה היחידה שלא הייתה בקואליציית הלייבור הליברלית, השמרנית של אסקווית' הייתה המפלגה הלאומית האירית (אנ') בראשות ג'ון רדמונד (אנ'). עם זאת, מפלגה זו תמכה בממשלה ולא תפקדה כאופוזיציה. לאחר שקרסון, הדמות המובילה מבין בעלות ברית היוניוניסטים האיריים של המפלגה השמרנית, התפטר מתפקידו בקואליציה ב-19 באוקטובר 1915, אז הפך למנהיג בפועל של אותם יוניוניסטים שלא היו חברים בממשלה, למעשה מנהיג האופוזיציה בבית התחתון.
הוא מילא תפקיד מרכזי באילוץ אסקווית' להתפטר מתפקיד ראש הממשלה, וחזר לתפקיד שר ב-10 בדצמבר 1916 בתור הלורד הראשון של האדמירליות, וצורף לקבינט המלחמה הבריטי החזק כשר ללא תיק ב-17 ביולי 1917.
קרסון היה עוין לייסוד חבר הלאומים שכן האמין שמוסד זה לא יהיה יעיל נגד מלחמה. בנאום ב-7 בדצמבר 1917 אמר:
דברו איתי על הסכמים! דברו איתי על חבר הלאומים! כל מעצמה גדולה באירופה התחייבה בהסכם לשמור על בלגיה. זה היה חבר הלאומים, אבל הוא נכשל.
בתחילת 1918, החליטה הממשלה להרחיב את גיוס החובה לאירלנד, ושאירלנד תקבל שלטון בית כדי להפוך את הגיוס לקביל. קרסון לא הסכים עקרונית ושוב התפטר ב-21 בינואר. הוא ויתר על מושבו באזור הבחירה של אוניברסיטת דבלין בבחירות הכלליות של 1918 ובמקום זאת נבחר לבלפסט דנקרן (Belfast Duncairn).
בבחירות הכלליות של 1918 זכתה מפלגת שין פיין שתמכה בעצמאות אירלנד כולה מבריטניה ב-73 מתוך 105 המושבים האיריים בבית הנבחרים. ב-25 אזורי בחירה זכתה מפלגת שין פיין במושבים ללא התנגדות. יוניוניסטים (כולל איגוד הלייבור היוניוניסטי של אלסטר (אנ')) זכו ב-26 מושבים, כולם, פרט לשלושה מהם בששת המחוזות המהווים היום את צפון אירלנד, והמפלגה הפרלמנטרית האירית (אנ') זכתה רק בשישה (ירידה מ-84), כולם פרט לאחד באלסטר. מפלגת הלייבור לא השתתפה בבחירות, ואפשרה לקהל הבוחרים להחליט בין אוטונומיה חלקית או רפובליקה על ידי בחירה ברורה בין שתי המפלגות הלאומניות. הרפובליקנים האירים ראו בבחירות הללו את המנדט להקמת ה-Dail הראשון (אנ'). ככזה, כל האנשים באירלנד שנבחרו לווסטמינסטר נחשבו כמי שנבחרו לDáil Éireann (אנ'). אילו היה בוחר לעשות זאת, קרסון היה יכול לממש את האופציה להשתתף באספת ה-Dail הראשון בבית האחוזה של דבלין (אנ') ב-21 בינואר 1919. כמו כל אלו שנבחרו למושבים האיריים בדצמבר 1918 הוא קיבל הזמנה, שנכתבה באירית, להיות נוכח. הוא שמר את ההזמנה למזכרת. כאשר שמו נקרא בכינוס הראשון של ה-Dail החדש, הייתה תחילה שתיקה, ואחר כך צחוק, מצד צירי שין פיין והקהל בבית האחוזה. הוא היה רשום בתור "láthair", או נעדר.
הוא המשיך להוביל את היוניוניסטים, אך כאשר הוצע חוק ממשלת אירלנד משנת 1920 (אנ'), ייעץ למפלגתו לפעול למען פטור של שישה מחוזות אלסטר מהשלטון העצמי כפשרה הטובה ביותר (פשרה שדחה בעבר). הצעה זו עברה וכתוצאה מכך הוקם הפרלמנט של צפון אירלנד (אנ').
בינואר 1921 הוא נפגש בלונדון במשך שלושה ימים עם האב או'פלנגן (אנ') והשופט סר ג'יימס אוקונור כדי לנסות למצוא הסכם הדדי שיסיים את המלחמה האנגלו-אירית, אך ללא תוצאות.
לאחר חלוקת אירלנד, קרסון הזהיר שוב ושוב את המנהיגים היוניוניסטים של אלסטר שלא לגרום לניכור עם הקתולים בצפון אירלנד, שכן הוא חזה שהדבר יהפוך את צפון אירלנד לבלתי יציבה. בשנת 1921 הוא הצהיר: "היינו אומרים שלא נוכל לסמוך על פרלמנט אירי בדבלין שיעשה צדק עם המיעוט הפרוטסטנטי. הבה נדאג שלא ניתן יהיה עוד לטעון טענה זו נגד הפרלמנט שלכם, ומלכתחילה ניתן להם לראות שלמיעוט הקתולי אין מה לחשוש מהרוב הפרוטסטנטי". בגיל מבוגר, בעודו במועדון קרלטון (אנ') בלונדון, הוא התוודה בפני היסטוריון האנגלו-אירי (והקתולי) סר צ'ארלס פיטרי (אנ') על התפכחותו מהפוליטיקה של בלפסט: "נלחמתי להשאיר את אלסטר חלק מהממלכה המאוחדת, אבל סטורמונט הפך אותה לדומיניון סוג ב'".
קרסון לא החשיב עצמו כאיש אלסטר, ובניגוד ליוניוניסטים צפוניים רבים, סבורים שיש לו קשר רגשי עם אירלנד כישות אחת.