stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המצור על לנינגרד
מתקפה פינית

באוגוסט כבשו הפינים מחדש את המצרים הקרליים, דבר שאיים על לנינגרד ממערב, והתקדמו דרך קרליה מזרחה מאגם לאדוגה, בצורה שאיימה על לנינגרד מצפון. הכוחות הפינים נעצרו בגבול של 1939. המטכ"ל הפיני דחה את בקשות הגרמנים לתקיפות אוויריות נגד לנינגרד, והפינים לא המשיכו להתקדם דרומה מנהר סוויר במזרח קרליה הכבושה. ההתקדמות הגרמנית הייתה מהירה, ובספטמבר כיתר הוורמאכט את לנינגרד. בצפון, המשיכו הכוחות הפינים בהתקדמותם עד הגעתם לסוויר בדצמבר, 160 ק"מ צפון מזרחה מלנינגרד.
ב-4 בספטמבר הגיע יודל לשכנע את הרמטכ"ל הפיני מנרהיים להמשיך את המתקפה הפינית אך מנרהיים סירב. לאחר המלחמה אמר נשיא פינלנד לשעבר ריסטו ריטי: "ב-24 באוגוסט 1941 ביקרתי את המטכ"ל של המרשל מנרהיים. הגרמנים תכננו שאנו נחצה את הגבול הישן ושנמשיך את התקיפה ללנינגרד. אמרתי כי כיבוש לנינגרד לא הייתה מטרתנו ושאל לנו לקחת חלק בזה. מנרהיים ושר הצבא ולדן הסכימו עימי וסירבו להצעות הגרמנים. התוצאה הייתה סיטואציה פרדוקסלית: הגרמנים לא יכלו לפנות ללנינגרד מצפון...". אחר כך נטען כי לא נערכו הפגזות או הפצצות פיניות שיטתיות מחוץ לטריטוריה שלהם.
מצור

עם סגירת טבעת המצור ב-8 בספטמבר, כל קווי האספקה של המטרופולין נותקו והאספקה הייתה אפשרית רק דרך אגם לדוגה. אולם תוואי זה לא פותח לצורכי העיר, שכן לא היה בו מזח ולא דרכי גישה. הארמייה ה-8 (גנרל צ'רבקוב), הארמייה ה-42 (גנרל איוואנוב) והארמייה ה-55 (גנרל לזרב) השתתפו בהגנה על חזית לנינגרד.
ב-8 בספטמבר החלה המתקפה הכללית של הארמייה ה-18 הגרמנית וקבוצת הפאנצר ה-4. את ההתקפה העיקרית הוביל הקורפוס ה-41 (דיוויזיות הפאנצר ה-1 וה-6 והדיוויזיה הממונעת ה-36) בשיתוף פעולה עם הקורפוס ה-38 (הדיוויזיות ה-1 וה-58); הכוח נפרס צפונה ממערב דרך קרסנוי סלו והרי דודנהוף. מדרום מאזור גצ'ינה וממזרח מאזור מגה הקורפוסים ה-50 וה-28 תקפו את חגורת המבצר הדרומית.
ב-16 בספטמבר התקרבו דיוויזיות הרגלים ה-58 וה-254 למפרץ פינלנד ליד אוריצק מדרום וניתקו כוחות סובייטים חזקים מהגוף המרכזי בלנינגרד. באזור משני צידי פטרהוף, עיקר הארמייה ה-8 המנותקת הצליחה להחזיק בהצלחה בראש הגשר אורנינבאום ובאי קוטלין (עם מבצר קרונשטאדט). באמצע ספטמבר המצב בקבוצת ארמיות צפון הפך קריטי מכיוון שהקורפוסים ה-10 וה-2 של הארמייה ה-16, שהיו מוצבים מדרום לאגם אילמן, והיו בין חולם לסטראיה רוסה, היו נתונים להתקפות נגד כבדות של החזית הצפון-מערבית הסובייטית.
בתחילת אוקטובר ויתרו הגרמנים על התקפות נוספות על העיר לטובת תקיפת מוסקבה. הוראה מס' 37 מיום 10 באוקטובר 1941 קובעת: "לאחר שחלק הארי של הצבא הרוסי הסובייטי נמחץ או הושמד במתחם המלחמה הראשי, אין עוד סיבה משכנעת למחוץ את הכוחות הרוסיים בפינלנד בהתקפה. הכוחות של היחידות הזמינות והעונה המתקדמת כבר לא מספיקים כדי לכבוש את מורמנסק... או... לנתק את מסילת הרכבת של מורמנסק לפני תחילת החורף." בדצמבר 1941 הצליח הצבא האדום בקרב טיקווין, לבלום את ההתקדמות המתוכננת של הקורפוס הממונע ה-39 ממזרח. בנוסף, חזית וולחוב הסובייטית שזה עתה הוקמה בפיקודו של הגנרל קיריל מרצקוב באזור שממזרח ללנינגרד הצליחה להדוף את הגרמנים בחזרה אל מעבר לנהר וולחוב וללכוד כמה ראשי גשר בגדה השמאלית.
המשך המתקפה הגרמנית על לנינגרד תוכנן באביב 1942, אך נדחה שוב ושוב עקב בעיות לוגיסטיות. בספטמבר 1942, קבוצת ארמיות צפון תחת הכינוי "מבצע זוהר צפוני" תכננה מתקפה שמטרתה לכבוש את העיר. בגלל התקפת סיוע של הצבא הסובייטי על טבעת המצור המזרחית באזור מגה - שליסלבורג (קרב לדוגה הראשון), הארמייה ה-11 שכבר נפרסה בפיקודו של גנרל אריך פון מאנשטיין הועברה לשם. בקרבות אלו ספגו הכוחות הגרמנים אבדות כה כבדות עד שנשלל ביצוע מוקדם של המבצע המתוכנן ב-1942. לא היו התקפות נוספות שמטרתן לכבוש את העיר.
בתקופה שלאחר מכן ניסתה ברית המועצות לפרוץ את המצור על לנינגרד במספר קרבות. במהלך המצור נהרגו בעיר ובקרבות סביבה 1.6 עד 2 מיליון אזרחי ברית המועצות.
תקיפות אוויריות

מ-8 בספטמבר 1941 הופצצה לנינגרד בכבדות. הלופטוואפה הפציצו לראשונה את חנויות המזון, מפעלי המים והחשמל, בעוד ארטילריה גרמנית ירתה על בתי ספר, בתי חולים ובתי יולדות. במהלך ההפצצה הראשונה, 5,000 פצצות תבערה נפלו על אזור מושקובסקי, 1,311 נוספות על סמולניי שבה בניין הממשלה ו-16 על קרסנוגווארדייסק. ההפצצה גרמה ל-178 שריפות בעיר. מנקודה זו ואילך ביצע הוורמאכט התקפות כבדות על העיר מדי יום. אזורי מגורים שלמים נפגעו קשות (אבטובו, מוסקובסקי, פרונצ'נסקי).
התקפות כבדות כוונו לעבר מפעל קירוב, המפעל הגדול בעיר, שהיה רק שני קילומטרים מהחזית. מחסני בדייב, שבהם אוחסנו חלק גדול מאספקת המזון של העיר, היו יעד של חיל האוויר הגרמני. 3,000 טון קמח ו-2,500 טון סוכר נשרפו. שבועות לאחר תחילת הרעב הקשה, נמכרה האדמה המתוקה שאליה ניגר הסוכר המומס בשוק השחור במחירים גבוהים.
עד סוף 1941 הטיל הלופטוואפה הגרמני 66,200 פצצות תבערה ו-3,499 פצצות נפץ חזקות על לנינגרד, במהלך כל המצור זה הוטלו 102,520 פצצות תבערה ו-4,653 פצצות נפץ חזקות. בשל אופי ההפצצה נהרסו מתקנים אזרחיים רבים, כמו בתי ספר. בסך הכל, לפחות 16,000 בני אדם נהרגו בתקיפות אוויריות ויותר מ-33,000 נפצעו.
אספקה > מזון

ב-2 בספטמבר פחתו הקצבות המזון בלנינגרד: לפועלים הוקצבו 600 גרם של לחם מדי יום, לעובדים - 400 גרם, לילדים ולנתמכים - 300 גרם. כמות גדולה של תבואה, קמח וסוכר הושמדה ב-8 בספטמבר עקב היעדר אמצעים להגנה אווירית. במהלך ימים אחדים לאחר שהמצור הוטל, ניתן היה לאכול במסעדות "מסחריות" שסיפקו עד 12% מכל השומן ועד 10% מכל הבשר שהעיר אכלה. ב-12 בספטמבר 1942 הוערך שהמלאי שנותר לצבא ולאזרחים הוא כדלקמן:
קמח ודגנים - ל-35 יום
גריסים ואטריות - ל-30 יום
בשר (וגם משק חי) - ל-33 יום
שומנים - ל-45 יום
סוכר וממתקים - ל-60 יום
באותו היום נעשה צמצום נוסף במזון: הפועלים קיבלו 250 גרם לחם, עובדי משרד וילדים 125, ותומכי לחימה 250 ולוחמים 500. הקצבת בשר וגריסים צומצמה אף היא, אך הקצבת סוכר, ממתקים ושומנים הוגדלה במקום זאת. לצבא ולצי הבלטי היו מעט מנות חירום אך הן לא הספיקו. השייטת של לאדוגה לא הייתה מצוידת היטב והופצצה על ידי הגרמנים מן האוויר. מספר סירות עם דגנים טובעו בספטמבר. עם זאת, חלק משמעותי הועלה מאוחר יותר על ידי צוללים. דגנים לחים אלו שימשו לאפיית לחם. כאשר אזלו מאגרי הקמח, השתמשו בתחליפים אחרים. נעשה שימוש גם בשיבולת השועל לסוסים, בעוד שהסוסים הוזנו מעלי עצים.
2,000 טון של מעי כבש נמצאו בנמל והוכנו מהם תבשילים. מאוחר יותר הוחלף הבשר בתבשילים אלו בעורות עגלים. במהלך המצור היו בסך הכול 5 צמצומי מזון: ב-2 בספטמבר, ב-10 בספטמבר, ב-1 באוקטובר, ב-13 בנובמבר וב-20 בנובמבר. רמת הרעב מקיצוב המזון הוקלה הודות לגני ירקות חדשים שנשתלו וכיסו את רוב השטח הפתוח בעיר ב-1943 (פארקי העיר ובהם שדה מרס הוסבו לגני ירק).
אספקה > חשמל ואנרגיה

עקב מחסור באספקת חשמל נסגרו מפעלים רבים, ובנובמבר לא היה עוד שירות של מסילת הברזל. שימוש בחשמל נמנע מכל מקום למעט מהמטה הכללי, סמולני, ועדות מחוזיות, בסיסי הגנה אווירית וכמה מוסדות אחרים. עד סוף ספטמבר הגיעה לסיומה אספקת הפחם והנפט. האפשרות היחידה שנותרה הייתה שימוש בעצים שנכרתו. ב-8 באוקטובר הוועדה הביצועית של לנינגרד (ברוסית: Ленгорисполком) והוועדה הביצועית האזורית (ברוסית: облисполком) החליטו להתחיל בכריתת עצים באזור פרגולובו וגם באזור וסהוולזסקי בצפון העיר. עם זאת לא היו כלים מתאימים או אכסניות לקבוצות הכורתים שהורכבו מנערים ומנערות. ב-24 באוקטובר רק אחוז מתוכנית כריתת היערות בוצעה.
דרך החיים

בתוהו ובוהו ששרר בחורף הראשון של המלחמה שום תוכנית פינוי לא הייתה זמינה או הובאה לידי ביצוע. העיר ופרבריה רעבו לגמרי בהסגר המוחלט עד 20 בנובמבר 1941, כאשר דרך קרח על פני הלאדוגה שנקראה "דרך החיים" הוקמה.
הכוחות הגרמנים הטילו מצור על העיר במשך 900 יום ולמעשה לא היו מסוגלים לממש את יתרונם ולכבוש את העיר המבוצרת הודות למאמצי הביצור הכבירים שהחלו עוד עם יסודה במאה ה-18 ונמשכו ללא הפסקה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה. סיבה נוספת הייתה ארגון הגנה יעיל על ידי המרשל ז'וקוב. הגרמנים הקיפו את העיר וחסמו את כל נתיבי האספקה ללנינגרד ופרבריה למעט מסדרון בודד על אגם הלאדוגה שנקרא "דרך החיים" (ברוסית: Дорога жизни). הקטל בעיר מההפגזות ומהרעב (במיוחד בחורף הראשון) היה מחריד.
מתקפת נגד סובייטית - מבצע "ניצוץ"

המצור נמשך עד מבצע "ניצוץ" - מתקפה בקנה מידה מלא של הכוחות של חזית לנינגרד וחזית וולחוב שהחלה בבוקר ה-12 בינואר 1943. לאחר קרבות אכזריים גברו כוחות הצבא האדום על הביצורים הגרמניים רבי העוצמה בדרום אגם לדוגה וב-18 בינואר 1943 חזיתות וולחוב ולנינגרד נפגשו, ופתחו מסדרון יבשתי לעיר הנצורה. בינואר 1944, במסגרת מבצע לנינגרד-נובגורוד, אילצה המתקפה הסובייטית את הגרמנים לברוח מפרווריה הדרומיים של העיר ובכך תם המצור. מאוחר יותר במהלך קיץ 1944 נדחקו הפינים חזרה לצד השני של מפרץ ויבורג ונהר הווקסי.
המספר הסופי של הקורבנות במהלך המצור שנוי במחלוקת. לאחר המלחמה דיווחה הממשלה הסובייטית על 670,000 הרוגים מ-1941 ועד ינואר 1944, שמתו בעיקר מרעב. על פי כמה הערכות בלתי תלויות, הערכות של מחיר הדמים הן גבוהות בהרבה: בין 700 אלף ל-1.5 מיליון, כשמרבית ההערכות נעות סביב 1.1 מיליון. מרבית הקורבנות נקברו בבית הקברות פיסקריובסקויה.
הנצחה

לנינגרד הייתה בין הערים הסובייטיות הראשונות שזכתה לתואר של עיר גיבורה ב-1965. התואר ניתן בשנת 1945 עם סיום המלחמה אך הוענק באופן רשמי בשנת 1965 יחד עם ערים נוספות.
גבורתה של לנינגרד מונצחת בפארק הניצחון שבגבעת פוקלוניה במוסקבה וכן במרכז העיר סנקט פטרבורג באנדרטאות שונות הפזורות בה. אחת האנדרטאות היא אנדרטת שבירת הטבעת.
במהלך המצור ואחריו נכתבו יצירות אומנות רבות המתארות את המצור או מוקדשות לעיר. הבולטות ביניהן: הסימפוניה ה-7 "לנינגראד" של שוסטקוביץ' והמרדיאן של פולקובו מאת ורה אינבר.
ב-2007 יצא לאקרנים סרט רוסי-בריטי בשם "לנינגרד" (הופץ בעולם בשם "ההתקפה על לנינגרד"), בכיכובם של מירה סורבינו וגבריאל בירן, שאומנם לא היה מדויק מבחינה היסטורית אך הצליח להעביר את התחושה שאפפה את העיר בימי המצור.
ב-2001 יצא לאור הרומן "פרש הברונזה" מאת פאולינה סיימונס המתאר את החיים הסובייטים בעיר לנינגרד ומעביר באופן חד את תחושת היאוש והסבל אותם עברו משפחות רוסיות בזמן המצור. ב-2008 יצא לאור הרומן "עיר הגנבים" של הסופר והתסריטאי דייוויד בניוף המתרחש על רקע המצור והרעב הגדול בלנינגרד (היא עיר הגנבים בשם הספר).
ב-2019 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "להציל את לנינגרד".
ראו גם

קרב סטלינגרד
תוכנית הרעב
אנדרטת נר הזיכרון (ירושלים)
אזרחים! בעת הפגזות צד זה של הרחוב הוא המסוכן ביותר
לקריאה נוספת

המצור על לנינגרד, הלן דנמור, הוצאת יבנה, 2003
עיר הגנבים, דייוויד בניוף, הוצאת ידיעות ספרים, 2008
לנינגרד - טרגדיה של עיר במצור, אנה ריד, הוצאת אריה ניר, 2012
יומניה של טניה סביצ'בה, ילדה בת 11, הכותבת על הרעב ומספרת על מות סבתה בתחילה ואחר כך מות דודה, אימה ואחיה. טניה מתה מרעב זמן קצר לאחר המצור. יומנה נחשף לראשונה במשפטי נירנברג.
אחיות מסייעות לאדם שנפצע עקב הפצצה אווירית. 10 בספטמבר 1941, לנינגרד.
מגיני לנינגרד (נחתים ועובדי מפעל קירוב) באפריל 1942
כרטיס מנה ללחם בלנינגרד, מנות 25 גרם, דצמבר 1941
פינוי כביש מקרח סמיך ושלג, מרץ 1942
תושבי לנינגרד עוזבים את בתיהם המופצצים, בדצמבר 1942
"עוגיות" מסובין ומלוח שטוגנו בשמן סיכה ושימשו כמזון בימי המצור
החזית המזרחית בעת התחלת המצור על לנינגרד
תותחי נ"מ סובייטים שהוצבו בכיכר איסק הקדוש, כדי להגן על העיר מפני הפצצות הגרמנים; ברקע ניתן לראות את קתדרלת איסק הקדוש.
קבורת מתים בבית הקברות וולקובו
דוריבאל קאיימי

| --- | --- |

 לידה:  30 באפריל 1914 סלבדור, ברזיל 
 פטירה:  16 באוגוסט 2008 (בגיל 94) ריו דה ז'ניירו, ברזיל 
 מוקד פעילות:  ברזיל 
 תקופת הפעילות:  מ-1933 
 סוגה:  סמבה, מוזיקה פופולרית ברזילאית 
 סוג קול:  בריטון 
 שפה מועדפת:  פורטוגזית 
 חברת תקליטים:  אדאון רקורדס, יוניברסל מיוזיק גרופ, פיליפס רקורדס, וורנר מיוזיק גרופ, Elenco 
 צאצאים:  Nana Caymmi, Dori Caymmi, Danilo Caymmi 
 פרסים והוקרה:  מסדר ההצטיינות בתרבות של ברזיל (2003)  אביר מסדר האמנויות והספרות (1984)  מסדר ריו ברנקו (1970)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרופיל ב-IMDb
 
דוריבאל קאיִימי (בפורטוגזית: Dorival Caymmi;‏ 30 באפריל 1914 – 16 באוגוסט 2008) היה זמר, כותב שירים ומלחין, אחד מן היוצרים הגדולים והחשובים ביותר שקמו למוזיקת הסמבה בפרט ולמוזיקה הברזילאית בכלל. קאיימי הוא גם אביהם של המוזיקאים דורי קאיימי, דנילו קאיימי וננה קאיימי.
חייו

קאיימי נולד בסלבדור, בירתה של באהיה שבברזיל, לאב מהגר איטלקי ואם אפרו-ברזילאית. במשך מספר שנים הוא שימש כעיתונאי ובד בבד עסק במוזיקה. שיר שכתב אף זכה בפרס הראשון בקרנבל של שנת 1936. שנתיים לאחר מכן עקר לריו דה ז'ניירו משום שהתעתד ללמוד בפקולטה למשפטים, אלא שלבסוף בחר להקדיש את זמנו למוזיקה. זמן לא רב חלף עד ששירו "מהו זה שיש לבאהיאנית" שולב בפסקול סרט שבו כיכבה כרמן מירנדה. מאותה עת הרבה קאיימי להקליט ולשיר ברדיו הלאומי (הבמה הנחשבת ביותר של אותם ימים), כשהוא מלווה בתזמורת, או בליווי הגיטרה שלו לבדה. בשנות ה-60 נמשכה פעילותו המוזיקלית, בין היתר תוך שיתוף פעולה עם אמנים צעירים ממנו כמו אנטוניו קרלוס ז'ובים וז'ואאו ז'ילברטו.
קאיימי לא חזר להתגורר בבאהיה אחרי שעזב אותה בסוף שנות ה-30 של המאה העשרים. אף על פי כן, הוא לא חדל מעולם לשיר עליה ולכתוב על אנשיה ועל נופיה, על דייגים ועל חופים. הוא לא כתב אין-ספור שירים, אבל לא מעטים מן השירים שכתב הפכו לנכסי צאן ברזל של המוזיקה הפופולרית הברזילאית (MPB), והם מבוצעים שוב ושוב; לסגנון הייחודי שלו נודעת השפעה על מוזיקאים מרכזיים כמו קייטנו ולוזו וז'ילברטו ז'יל. קאיימי נתפס בברזיל כאב-טיפוס של באהיאני. יחד עם ידידו הטוב, הסופר ז'ורז' אמאדו ("ים המוות"), הוא עיצב את הדימוי שיש למולדתו באהיה בברזיל ובעולם כולו.
הקהל הישראלי פגש לראשונה בשיריו של דוריבאל קאיימי הודות לזמרת אילנית. אילנית, שגדלה בברזיל ודוברת פורטוגזית, אהבה לשיר בשפת המקור את É doce morrer no mar ("מתוק למות בים"). 
ב-1974 נערך, במסגרת תוכנית הרדיו, "התיבה המזמרת", של קול ישראל, ערב משיריו של קאיימי, שתורגמו לעברית בידי יעקב שבתאי. שירי התוכנית, בה השתתפו בין היתר, הדודאים, מיכל טל, ניצה שאול, מתי כספי, בליווי להקת "הפלטינה", הופיעו, שנה לאחר מכן, ב-1975, בתקליט בשם "הים - משיריו של המלחין והזמר הברזילאי דוריוואל קאימי". אחד השירים, "מרש הדייגים", בביצוע הדודאים, הפך להיט וקיימות לו גרסאות כיסוי רבות.
דוריבאל קאימי נפטר ב-16 באוגוסט 2008 מקריסת מערכות כללית בריו דה ז'ניירו בגיל 94.
בין שיריו

Promessa de Pescador ("הבטחת הדייג")
Doralice
Eu Não Tenho Onde Morar
Marina
É doce morrer no mar – השיר מתבסס על שורה המופיעה כמה פעמים בספר ים המוות תורגם לעברית כ"מתוק למות בים" ובוצע על ידי מיכל טל וגם על ידי אילן ואילנית באלבומם "שוב אתכם".
Nem Eu
João Valentão
?O Que é Que a Baiana Tem
Rosa Morena
O Bem do Mar - תורגם לעברית כ"לדייג שתי אהובות" ובוצע על ידי מתי כספי.
O Samba da Minha Terra – תורגם לעברית כ"הסמבה שלי" ובוצע על ידי מתי כספי.
São Salvador
Saudade de Itapoã – תורגם לעברית כ"געגועים לאיטפואה" ובוצע על ידי מיכל טל.
Saudade da Bahia
Morena do Mar
Oracão de Mãe Meninha
Maracangalha – תורגם לעברית כ"אלך למאראקאנגליה" ובוצע על ידי ניצה שאול.
Lá Vem A Baiana
Dois de Fevereiro
Não Tem Solução
Suíte dos Pescadores
Sábado em Copacabana
Das Rosas
A Lenda do Abaeté
Nunca Mais
Suíte do Pescador תורגם לעברית כ"מרש הדייגים" תורגם על ידי יעקב שבתאי ובוצע על ידי הדודאים והפרברים
הערות שוליים

↑  פרסומת, הקלטה פומבית של תוכנית הרדיו "התיבה המזמרת", מעריב, 10 במרץ 1974
יעקב העליון,'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'במקצב ברזיליאני, על ההקלטה של תוכנית הרדיו "התיבה המזמרת" (ידיעה בתחתית מקבץ הידיעות), מעריב, 14 במרץ 1974
↑  שוב אתכם באתר סטריאו ומונו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271828905171  PLWABN: 9810683963705606  BIBSYS: 5045796  BNE: XX1150333  BnF: cb139701256 (data)  CiNii: DA16376388  GND: 119188988  ICCU: CFIV208823  ISNI: 0000 0000 7823 8888  LCCN: n82116881  LNB: 000086638  MusicBrainz: bec2162c-6a15-4bfd-a69c-3e35c4fb1f19  NKC: jo2015876183  NTA: 075156636  RERO: 02-A012134583  SNAC: w6dn4wk0  SUDOC: 112961509  VIAF: 85915813   WorldCat (עם VIAF): 85915813
משמר החופים של ארצות הברית

| --- | --- |
  
סמל משמר החופים
 פרטים
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 שיוך:  המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  4 באוגוסט 1790 – הווה (234 שנים)
 מקים היחידה:  אלכסנדר המילטון 
 מלחמות:  המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת, Operation Desert Shield, Operation Desert Storm, מלחמת עיראק, מלחמת וייטנאם, מלחמת העולם השנייה, מלחמת קוריאה, מלחמת העולם הראשונה, מלחמת אפגניסטן 
 פיקוד
 יחידת אם:  הכוחות המזוינים של ארצות הברית
 דרגת המפקד:   אדמירל
 מפקד נוכחי:  קווין לונדיי (ממלא מקום)
 
| --- | --- |

 
 זרועות
  צבא ארצות הברית
  צי ארצות הברית
  חיל האוויר של ארצות הברית
  חיל הנחתים של ארצות הברית
  משמר החופים של ארצות הברית
  חיל החלל של ארצות הברית
 עיטורים ומבנה פיקודי
 עיטורי הכוחות המזוינים של ארצות הברית
 דרגות הכוחות המזוינים של ארצות הברית
 נשיא ארצות הברית
 מזכיר ההגנה של ארצות הברית
 פיקוד קרבי מאוחד
 היסטוריה צבאית
 היסטוריה צבאית של ארצות הברית
 היסטוריה של ארצות הברית
 חוק גולדווטר-ניקולס
משמר החופים של ארצות הברית (באנגלית: The United States Coast Guard; בראשי תיבות: USCG) הוא זרוע של הכוחות המזוינים של ארצות הברית האחראית על הגנת הציבור והסביבה ושמירה על האינטרסים האמריקאים (בתחום הכלכלה והביטחון) בכל אזור ימי שבו הם עלולים להיות בסיכון. האזורים כוללים מים בין-לאומיים, חופי ארצות הברית, נמלים ומקוות מים בפנים הארץ (אגמים, נהרות).
היסטוריה > ראשית הדרך: "צי המכס" (1790-1863)

משמר החופים של ארצות הברית נוסד בשנת 1790 בשם "צי המכס" (Revenue Marine), על פי יוזמתו של מזכיר האוצר הראשון, אלכסנדר המילטון. הארגון הוקם במטרה לאכוף את חוקי המכס הפדרליים ולגבות מסי מכס, בתקופה שבה לא היה צי אמריקאי פעיל. כלי השיט הראשונים של הארגון פעלו לאורך חופי ארצות הברית כדי להתמודד עם מבריחים ולהגן על הסחר הימי.
בשנת 1863 שונה שמו של הארגון ל-"Revenue Cutter Service" (שירות ספינות המכס), ובמהלך המאה ה-19 נוספו לו תפקידים נוספים, כולל פיקוח על דיג, אכיפת חוקי הספנות, וסיוע בחילוץ והצלה.
היסטוריה > איחוד שירותים והקמת משמר החופים (1915)

בשנת 1915 אוחד "שירות ספינות המכס" עם "שירות ההצלה של ארצות הברית" (United States Life-Saving Service), אשר היה אחראי על חילוץ ניצולים מאוניות טרופות. איחוד זה הוביל להקמת משמר החופים של ארצות הברית כפי שהוא מוכר כיום. מטרת האיחוד הייתה להעניק מענה מקיף יותר לצרכים של אכיפת החוק, שמירה על בטיחות בים, והצלת חיים.
היסטוריה > תקופת האיסור (1920-1933)

במהלך תקופת האיסור (Prohibition), משמר החופים מילא תפקיד מרכזי באכיפת האיסור על ייצור והפצת אלכוהול, על ידי סיורים ימיים ללכידת מבריחי משקאות אלכוהוליים.
היסטוריה > מלחמות העולם

במלחמת העולם הראשונה (1917-1918) ובמלחמת העולם השנייה (1941-1945), משמר החופים פעל כחלק אינטגרלי מהכוחות המזוינים של ארצות הברית. בתקופות אלו, הארגון עסק במשימות מגוונות כגון ליווי שיירות, פינוי פצועים, ואכיפת אבטחה בנמלים. במהלך מלחמת העולם השנייה, הארגון היה מעורב גם בפעולות אמפיביות ובמבצעים בים הפתוח.
היסטוריה > המאה ה-20: התרחבות תפקידים

לאחר מלחמת העולם השנייה, משמר החופים הרחיב את תפקידיו לתחומים חדשים, כולל הגנה על הסביבה הימית, חקירה ומניעה של זיהום ימי, וכן פיתוח טכנולוגיות לשמירה על נתיבי שיט בטוחים. בשנת 1967 הועבר המשמר ממשרד האוצר למחלקת התחבורה, וב-2003 הועבר למחלקה לביטחון המולדת בעקבות פיגועי 11 בספטמבר.
היסטוריה > פיגועי 11 בספטמבר (2001)

לאחר פיגועי הטרור ב-11 בספטמבר 2001, משמר החופים מילא תפקיד מרכזי בהגנה על נמלים, מעגנים ותשתיות קריטיות לאורך חופי ארצות הברית. בעקבות האירועים, הורחבו סמכויותיו בתחומי אבטחת נמל וביטחון ימי.
היסטוריה > פעילות עכשווית

במאה ה-21, משמר החופים ממשיך לשלב בין תפקידים צבאיים לאכיפת חוק אזרחי. כיום הארגון עוסק במגוון רחב של משימות, כולל סיוע הומניטרי בינלאומי, לחימה בטרור ימי, הגנה על משאבים ימיים, ופיקוח על דיג וחוקי איכות הסביבה.
לרשות משמר החופים עומדות סירות מהירות ומסוקי חילוץ וסיור בהם הם משתמשים לצורך מילוי משימותיהם.
מבנה ארגוני

משמר החופים כפוף למחלקה לביטחון המולדת, פרט למקרים של לחימה או מצב חירום, בהם הוא מוכפף למחלקת הצי. בראש הארגון עומד מפקד משמר החופים (Commandant of the Coast Guard), שהוא קצין בדרגת אדמירל.
משמר החופים מחולק לאזורים (Districts), שכל אחד מהם מופקד על אזור גאוגרפי מוגדר, כולל החוף האטלנטי, החוף הפסיפי, מפרץ מקסיקו, האגמים הגדולים והאזור הארקטי.
מדים

המדים של משמר החופים של ארצות הברית הם מרכיב חיוני בזהות הארגון, ומשקפים את שילוב התפקידים הייחודי שלו כגוף צבאי, אזרחי וימי. הם נועדו להיות גם פרקטיים עבור המשימות היומיומיות בים וביבשה, וגם ייצוגיים באירועים רשמיים וטקסים. ישנם סוגים שונים של מדים, שכל אחד מהם מותאם למטרות ולמצבים ספציפיים.
מדי השירות הם המדים הפורמליים של הארגון ומשמשים לאירועים רשמיים, טקסים ופגישות עם קצינים בכירים. מדי השירות כוללים ז'קט ומכנסיים בצבע כחול כהה, חולצה לבנה ועניבה כחולה כהה. המראה המוקפד משדר מקצועיות ויוקרה, ונעלי עור שחורות משלימות את הלבוש. על מדי השירות מוצמדים תגי שם, סמלי דרגה ואותות שירות, המשקפים את מעמדו והישגיו של החייל או הקצין.
בנוסף, מדי העבודה המבצעיים (Operational Dress Uniform - ODU) מיועדים למשימות יומיומיות ולפעילות בשטח. הם כוללים חולצה ומכנסיים בצבע כחול כהה עשויים בד עמיד המתאים לתנאי עבודה מאתגרים. הכובע הכחול עם כיתוב U.S. Coast Guard הוא חלק בלתי נפרד מהמדים, והוא מגן מפני שמש וגשם במהלך העבודה בשטח. המדים מצוידים בתגי שם וסמלי דרגה רקומים ישירות על הבד, מה שמונע איבוד שלהם בתנאי שטח. נעלי העבודה השחורות מותאמות לפעילות פיזית ועמידות בסביבה ימית.
עבור משימות חילוץ והצלה או עבודה באזורי מים קרים, משמר החופים עושה שימוש גם בציוד מיוחד כגון חליפות הצלה עמידות למים ולחום, המספקות הגנה מפני תנאי מזג אוויר קשים. ציוד זה מותאם לדרישות המבצעיות ולסביבת העבודה הימית.
המדים של משמר החופים נועדו לשלב בין ייצוגיות לפונקציונליות, ומאפשרים לחברי הארגון לבצע את תפקידיהם במקצועיות תוך שמירה על מראה הולם בסביבות עבודה מגוונות.
אמצעי לחימה > כלי שיט

משמר החופים של ארצות הברית משתמש במגוון רחב של כלי שיט, כלי טיס, ציוד טכנולוגי, וכלים מיוחדים על מנת למלא את משימותיו בתחומי הביטחון הימי, אכיפת החוק, חילוץ והצלה, ושמירה על איכות הסביבה. להלן פירוט הציוד המרכזי שבו משתמש משמר החופים:
משמר החופים של ארצות הברית מפעיל צי מגוון של ספינות קאטר, שהן כלי שיט שאורכן עולה על 65 רגל (20 מטר) ומיועדות למשימות ארוכות טווח עם צוות קבוע. ספינות אלו ממלאות תפקידים מרכזיים בתחומים כגון אכיפת חוק, חילוץ והצלה, שבירת קרח, תחזוקת עזרי ניווט, ומשימות צבאיות.
אחת מהקטגוריות המרכזיות של ספינות הקאטר היא National Security Cutter (WMSL) (אנ'), הידועה גם בשם ספינות מסדרת Legend. אלו הן הספינות הגדולות ביותר במשמר החופים, עם אורך של 418 רגל (127 מטר). ספינות אלו הוכנסו לשירות כחלק מהחלפת ספינות מסדרת Hamilton משנות ה-60. עד לשנת 2021, שמונה ספינות מסדרת Legend היו פעילות, עם שתיים נוספות בתהליך בנייה. ספינות אלו מיועדות למשימות צבאיות מורכבות, הגנה על חופים, אכיפת חוק, וסיוע הומניטרי.
ספינות מסדרת Medium Endurance Cutter (WMEC) (אנ') כוללות את ספינות Reliance (באורך 210 רגל/64 מטר) ואת ספינות Famous (באורך 270 רגל/82 מטר), כמו גם את ספינת Alex Haley (283 רגל/86 מטר). ספינות אלו משמשות בעיקר לאכיפת חוק, חיפוש והצלה, ותמיכה במשימות הגנה. בעתיד, סדרת Heritage צפויה להחליף את הדגמים הוותיקים הללו.
משמר החופים מפעיל גם ספינות שבירת קרח ייחודיות, דוגמת סדרת Polar-class (אנג'). שתי ספינות פעילות כיום: Polar Star, שבירת קרח כבדה באורך 399 רגל (122 מטר), ו-Healy, ספינת שבירת קרח בינונית באורך 420 רגל (130 מטר). ספינות אלו פועלות בעיקר באזורי הקוטב ומשמשות גם למשימות מחקר. ספינה נוספת, Polar Sea, אינה פעילה, ומתוכננות ספינות חדשות להחלפה במסגרת תוכנית שבירת הקרח הלאומית.
ספינה ייחודית נוספת היא USCGC Eagle, ברק מפרשים באורך 295 רגל (90 מטר) המשמשת לאימון צוערי האקדמיה למשמר החופים. הספינה, שנבנתה במקור בגרמניה ונקראה Horst Wessel, נלקחה על ידי ארצות הברית כשלל מלחמה ב-1945 ומשמשת מאז ללימוד ניווט מסורתי.
למשימות ייעודיות נוספות, מפעיל משמר החופים מגוון רחב של ספינות קטנות יותר, כמו ספינות לתחזוקת עזרי ניווט, גוררות שבירת קרח קטנות, וספינות סיור מהירות מסדרת Sentinel-class באורך 154 רגל (47 מטר). ספינות אלו מותאמות למשימות חילוץ והצלה, אכיפת חוק, ופעולות קרובות לחוף.
צי ספינות הקאטר של משמר החופים נועד לספק מענה למגוון רחב של משימות, ממבצעי חילוץ ועד הגנה על אזורים אסטרטגיים בים הפתוח ובקרבת החוף. השימוש בטכנולוגיות מתקדמות ועיצוב מותאם למשימות ייחודיות מאפשר לארגון להמשיך לעמוד באתגרים המתפתחים בתחום הביטחון הימי.
אמצעי לחימה > מטוסים

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מטוסי חיפוש והצלה
| דגם | תמונה | ארץ ייצור | כניסה לשירות | סוג | כמות | עימותים עיקריים |  |  |
| HC-130 הרקולס   דגמים B,H,J   ("הרקולס") |  | ארצות הברית ארצות הברית | משנת 1959 | מטוס חיפוש והצלה | HC-130B - 5   HC-130H - 22   HC-130J - 6 |  |  |  |
| HC-144 Ocean Sentry(אנ')   דגם HC-144   ("זקיף אוקיינוס") |  | ספרד ספרד | משנת 2009 | מטוס חיפוש והצלה | HC-144 - 17 |  |  |  |
| HU-25 גארדיאן(אנ')   דגם HU-25   ("אפוטרופוס") |  | צרפת צרפת | משנת 1965 | מטוס חיפוש והצלה | HU-25 - 41 |  |  |  |
אחרים
| דגם | תמונה | ארץ ייצור | כניסה לשירות | סוג | כמות | עימותים עיקריים |  |  |
| גאלפסטרים C-37   דגם A |  | ארצות הברית ארצות הברית | משנת 1998 | לוחמה אלקטרונית | C-37A - 2 |  |  |  |
אמצעי לחימה > מסוקים

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מסוקי חיפוש והצלה
| דגם | תמונה | ארץ ייצור | כניסה לשירות | סוג | כמות | עימותים עיקריים |  |  |
| HH-60 ג'ייהוק   דגמים J,T   ("נץ עורבני") |  | ארצות הברית ארצות הברית | משנת 1989 | מסוקי חיפוש והצלה | 41 |  |  |  |
| HH-65 דולפין   דגמים C,D,E   ("דולפין") |  | צרפת צרפת | משנת 1985 | מסוקי חיפוש והצלה | 101 |  |  |  |
ראו גם

משמר החופים הרוסי
משמר החופים של הרפובליקה העממית של סין
מדי משמר החופים
ספינות הקאטר  מסדרת Legend
ספינות מסדרת Reliance
סירה מהירה של משמר החופים