stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרכז לתלמידים מחוננים - מזרח ירושלים

| --- | --- |

אין תמונה חופשית
 בית ספר לילדים מחוננים ומצטיינים
 שכבות לימוד:  ד–ט
 בעלי תפקידים
 מנהלת:  ביאן אבוקטיש
 מיקום
 מיקום:  בית ספר תיכון לבנים א-טור, הר הזיתים, א-טור, ירושלים
מרכז לתלמידים מחוננים – מזרח ירושלים (בערבית: بالعربيه: مركز للطلاب الموهوبين - شرقي القدس) הוא מוסד רשמי של משרד החינוך תחת ההנחיה והפיקוח של האגף למחוננים ומצטיינים ובשיתוף עם מנח"י (מינהלת חינוך ירושלים) של עיריית ירושלים. המרכז שוכן בהר הזיתים במבנה בית הספר התיכון א-טור לבנים שבשכונת א-טור.
המרכז מהווה מסגרת העשרה לתלמידים מבתי ספר ממלכתיים רשמיים ממזרח ירושלים אשר אותרו כמחוננים. המרכז מאפשר לאותם תלמידים ללמוד במסגרת ייחודית המותאמת לצורכיהם וליכולותיהם, להעצים ולהוביל תרבות שבה מצוינות אישית ואנושית ערך מרכזי תוך רגישות ומחויבות לחברה.
מטרת המרכז היא להעניק לתלמידים מחוננים ממזרח ירושלים מסגרת לימודים מעשירה, מפתחת ותומכת, שתאפשר להם ללמוד ולהתפתח בהתאם לכישוריהם ואפיוניהם המיוחדים באווירה חופשית ומחייבת כאחת.
הלימודים במרכז מתקיימים במסגרת יום העשרה שבועי, ובשאר ימות השבוע התלמידים לומדים בבתי הספר הרגילים שלהם.
תוכנית הלמודים

תוכנית הלימודים במרכז מותאמת לצורכיהם וליכולותיהם של התלמידים המחוננים, ונלמדת בדרכי הוראה מגוונים ובתחומי דעת ונושאים שאינם כלולים בתוכנית הלימודים הפורמלית, כולל אומנויות, הומניסטיקה, מדעים מדויקים ועוד.
בין הקורסים הנלמדים במרכז: עיתונאות וצילום, הזמנה לעולם השחמט, כימיה בגישה חוקרת, גאוגרפיה וטבע של הארץ, ביומימטיקה, כתיבה יוצרת. השיעורים כוללים דיונים, סדנאות חקר, קבוצות חשיבה והתנסויות אישיות וקבוצתיות.
ראו גם

מחוננות
מחוננות בישראל
מטה אסקלפיוס

מטה אסקלפיוס
מטה אסקלפיוס הוא סמלו של האל אסקלפיוס, אל הרפואה והריפוי במיתולוגיה היוונית הקדומה. הסמל מורכב מנחש הכרוך סביב מטה, והוא משויך לאסטרולוגיה ולריפוי.
סמל ארגון הבריאות העולמי
סיכת חובש בצה"ל
אסקלפיוס, המופיע גם בגלגל המזלות, היה אל הריפוי בפנתיאון היווני הקדום. לפי האגדה, אסקלפיוס למד רפואה מפי הקנטאור כיירון, ודמותו בגלגל המזלות משולבת במערכות קנטאור ומזל קשת. מטהו אומר הסמכות של אסקלפיוס משולבת בדמות הנחש, המסמל את כוח הריפוי וההתחדשות בזכות מנהגו להשיל את עורו ולהחליפו בחדש. הנחש המופיע בסמל הוא ככל הנראה נחש החולדות (אנ'), נחש ממשפחת ה־זעמניים, שמוצאו באזור אסיה הקטנה, והוא אינו ארסי.
קיימת השערה נוספת שלפיה הסמל הופיע עקב שכיחותן הרבה של תולעי גינאה שחיו מתחת לעור בזמנים קדומים. רופאי התקופה היו מוציאים את הטפיל על ידי משיכתו בקיסם, והרופאים היו יכולים לפרסם את משלח ידם על ידי ציור אירוע מעין זה.
המטה של אסקלפיוס דומה בצורתו ובמשמעויותיו למטה הרמס, המורכב ממטה מכונף וסביבו שני נחשים, ושניהם דומים לנחש הנחושת, המופיע לראשונה בספר במדבר (כ"א, ח'): ”וַיֹּאמֶר ה' אֶל מֹשֶׁה: עֲשֵׂה לְךָ שָׂרָף וְשִׂים אֹתוֹ עַל נֵס וְהָיָה כָּל הַנָּשׁוּךְ וְרָאָה אֹתוֹ וָחָי.”
בהווה

מטה אסקלפיוס מסמל עד היום את משלח היד הרפואי, והוא משולב בסמלו של ארגון הבריאות העולמי. סמל ההסתדרות הרפואית בישראל מציג נחש כרוך סביב סמל המדינה ואף בסמלו של חיל הרפואה בצבא הישראלי מופיע נחש, סיכת החובש נראית בדיוק כמו מטה אסקלפיוס ואף בסיכת הרופא הצבאי מופיע נחש (אך עם חרב, ולקציני בריאות הנפש סביב האות פסי ביוונית). סמלם של ארגונים מעטים (כמו איגוד רופאי העור) הוא מטה הרמס, שהיה סמל המדע והאלכימיה בימי הביניים, ונקשר אף הוא לרפואה.
ראו גם

מטה הרמס
נחש הנחושת
מטה אהרון
אלגיז
לקריאה נוספת

דוד רבינרסון, ליאת זלצר ורינת גבאי־בן־זיו, "על אלים, נחשים ומטות - סמלו של מקצוע הרפואה", הרפואה, 153 (10), אוקטובר 2014.
סמל ההסתדרות הרפואית לישראל
מטה אסקלפיוס בשער בית הבריאות שטראוס
מטה אסקלפיוס תחת קרני רנטגן, וברקע סמל קרינה מייננת - סימלה של מערך הדימות שבחיל הרפואה בצה"ל
יוליסס על בקבוקים

| --- | --- |

ח'ליפה נאטור (יוליסס) ויוסף אבו ורדה (איש הביטחון/הפרקליטות)
 כתיבה:  גלעד עברון 
 הצגת בכורה:  2011 
 שפה:  עברית 
 פרסים:  פרס התיאטרון הישראלי 
 
איצ'ו אביטל (הפרקליט, איזאקוב) וח'ליפה נאטור
אביטל ונאטור
יוליסס על בקבוקים הוא מחזה פרי עטו של גלעד עברון.
עלילה

המחזה מספר על מורה לספרות ערבי-ישראלי, שבונה רפסודה מבקבוקים ומפליג לעזה מתוך כוונה ללמד בה ספרות רוסית. המורה נתפס על ידי צה"ל, מושם במאסר ומקבל את הכינוי "יוליסס" מהחיילים ששבו אותו. עו"ד איזאקוב הוא הפרקליט שמתמנה כדי להגן עליו, רוב המחזה הוא דיאלוג שנערך בין שניהם, בו עוה"ד נציג הממסד מנסה לשכנעו שיוותר על שאיפתו להגיע לעזה ובתמורה ישוחרר. הסניגור איזאקוב הוא פרקליט בכיר, המתנדב בסניגוריה הציבורית, אליה הוא בורח מנוחי אשתו שמנסה לרתום אותו לרקוד בפני ילדים לבוש בשמלה באירועי צדקה שהיא מארגנת. הוא עורך-דין בכיר בתחומו ונקלע לעימות עם עורך-דין העובד במשרדו. בסיום ההצגה רואים את איזאקוב סועד עם אשתו ועם עורך-דין עמית כשמגיעה אליו הידיעה על מותו של יוליסס, שניסה שוב להגיע לעזה בעזרת דאון שבנה ונהרג.
אודות ההצגה והמחזה

גלעד עברון כתב את "יוליסס על בקבוקים" לפני המשט לעזה. הוא כתב את מחזהו בעקבות שני אירועים: האחד, תחקיר שעשה העיתון הארץ בשנת 2007 בו חשף כי מפקדת מתאם פעולות הממשלה בשטחים הוציאה לאור מסמך בשם "קווים אדומים". המסמך קבע את כמות הקלוריות והערכים התזונתיים המינימלית הנדרשת לתושבי רצועת עזה כדי להישאר בחיים. כמו כן חישבו מחברי המסמך, שעל מנת לעמוד במנת המינימום הזאת, צריך להתיר את כניסתן לרצועה של 106 משאיות מדי יום, חמישה ימים בשבוע. חרף זאת, התברר כי מערכת הביטחון התירה להכניס 65 משאיות ביום בלבד ואסרה להכניס מוצרים כגון בגדים, מזרנים, כיסאות גלגלים, שוקולד וספרים. עברון הזדעזע מתחקיר זה וגם הכניס אותו למחזה, בדיאלוג שנערך בין הפרקליט לנציג מערכת הביטחון. השני, בנו של עברון נכלא בכלא צבאי והושם בצינוק בשל סירובו לשרת בשטחים והנהלת הכלא סירבה להביא לתאו ספרים, למעט ספרי קודש.
המחזה הוצג לראשונה בתיאטרון העירוני חיפה בינואר 2011 בבימויה של אופירה הניג, שביימה בעבר כמה מחזות של גלעד עברון. בינואר 2012, ההצגה עלתה גם בתיאטרון הערבי "אלמידאן" בחיפה וזו הייתה הפעם הראשונה בה "אלמידאן" הציג הצגה דוברת עברית.
המחזה הוצג בגרמנית בתיאטרון העירוני של אוגסבורג בבוואריה, בבימויו של מרקוס טראבוש, מנהלו האמנותי של התיאטרון.
 הפקות נוספות של ההצגה עלו בפריז (2012), בוסטון (2015).
"יוליסס", שם הגיבור במחזה הוא שמו הלטיני (בהיגוי אנגלי) של אודיסאוס, גיבור האפוס "האודיסיאה" של הומרוס. יוליסס יוצא מביתו לדרך חתחתים במשך עשרים שנה ומצליח בזכות אומץ ליבו, תושייתו והתמדתו לשוב לביתו. גיבור המחזה כונה כך, כי כמו אודיסאוס המיתולוגי, כך יוליסס במחזה נלחם על האידיאלים שלו, גם כשהוא עומד מול סכנת חיים.
בנימוקי פרס ניסים אלוני לעברון השופטים צבי גורן, נורית יערי וגד קינר כתבו על המחזה:
"אחת היצירות החשובות ויוצאות הדופן שחוברו על הסכסוך הישראלי-פלסטיני. המחזה, פרי עטו של אחד היוצרים המקוריים ביותר בדרמה הישראלית, מבחינת הנושאים בהם הוא עוסק והן מצד התחביר התאטרוני הבלתי שגרתי שלו, הינו דרמת אבסורד פיוטית פוליטית מתוחכמת ונועזת, הממחישה באורח נוקב את העיוות המשווע, ההומני והמוסרי, בו אנו חיים, לרוב מבלי דעת וחשבון נפש על השלכותיו של מצב זה...
באמצעות הניגוד התהומי בין דמותו הדון קישוטיות של המורה...
לבין העיוורון, הנתק מן המציאות והשחיתות המוסרית בה שרויות הדמויות הישראליות מצידו השני של המתרס הפוליטי...
מצליח גלעד עברון במקום בו נכשלו מספר יוצרים אחרים: להציב בפנינו מראה החושפת בלי רחם את הכרסום והסיאוב העמוק בצלמנו כחברה, שהתגדרה פעם בערכיה ההומניים ובנעלותה התרבותית, עקב מצב הכיבוש המתמשך והדהומניזציה של הפלסטינים. גלעד עברון מלמד אותנו כי היום שוב אין צורך בשריפת ספרים על מנת להוביל לשריפת אנשים; די למנוע מהם גישה לספרים, על מנת להופכם לבני אדם נחשלים ומפגרים, ואותנו למי שאיבדו את צלמם האנושי."
פרסים למחזה ולהצגה

"יוליסס על בקבוקים" נבחרה להצגת הזהב במסגרת "תרבות לישראל".
פרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית המחזה המקורי הטוב ביותר לשנת 2012.
פרס התיאטרון הישראלי לגלעד עברון בקטגוריית המחזאי הטוב ביותר לשנת 2012.
מועמדות לפרס התיאטרון הישראלי לחליפה נאטור בקטגוריית השחקן הראשי הטוב ביותר לשנת 2012.
פרס נסים אלוני לגלעד עברון לשנת 2011.
שחקנים בהצגה

איש הביטחון/ הפרקליטות - יוסף אבו ורדה.
הפרקליט, איזאקוב - איצ'ו אביטל.
עמיתו של הפרקליט - אסף סולומון או יורם יוספסברג.
יוליסס - ח'ליפה נאטור.
נוחי, אשתו של איזאקוב - נעמי פרומוביץ'-פנקס.
יוצרים בהצגה

מחזאי – גלעד עברון.
במאית – אופירה הניג.
עיצוב תפאורה – אבי שכוי.
עיצוב תלבושות – פרידה קלפהולץ-אברהמי.
עיצוב תאורה – חני ורדי.
עריכה מוזיקלית – שמעון בוזגלו.
הערות שוליים

↑  מרב יודילוביץ', "ישראל החזקה זו פיקציה", באתר ynet, 5 במרץ 2011
↑  רון שוורץ, ‏לעומק התודעה, באתר גלובס, 7 במרץ 2013
↑  הצגת תיאטרון חיפה תעלה באל מידאן, באתר "הבמה", 9 בינואר 2012
↑  מרב יודילוביץ', "יוליסס על בקבוקים" נרכש ויוצג בגרמניה, באתר ynet, 22 ביולי 2012
↑  תמר רותם, ההצגה "יוליסס על בקבוקים" תעלה בבמה הישראלית בבוסטון, באתר הארץ, 23 ביוני 2014
↑  הנימוקים לקבלת פרס ניסים אלוני, באתר התיאטרון הקאמרי
1 2 3  ציפי שוחט, "קברט" הוא הזוכה הגדול בפרסי התיאטרון, באתר הארץ, 13 במאי 2012
לב כלב

| --- | --- |

כריכת המהדורה העברית של הספר
 מידע כללי
 מאת:  מיכאיל בולגקוב 
 שפת המקור:  רוסית 
 סוגה:  נובלה סאטירית
 תקופת התרחשות:  December 1924 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1987 
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת ידיעות אחרונות
 תאריך:  2002
 תרגום:  פטר קריקסונוב
 
לב כלב (ברוסית: Собачье сердце) היא נובלה סאטירית עם אלמנטים של מדע בדיוני מאת מיכאיל בולגקוב, אשר נכתבה בשנת 1925. נושא הסאטירה הוא האדם הסובייטי החדש.
עלילת הספר

הסיפור מציג כלב תועה ושמו שריק (כינוי נפוץ בשפה הרוסית לכלבים), אשר עובר ניתוח חדשני שבעקבותיו הוא לובש בהדרגה צורה אנושית של איש פרולטריון מרושל. דמות ראשית נוספת בסיפור הוא פרופסור פיליפ פיליפוביץ' פראוברז'נסקי, רופא אשר משתיל בלוטת יותרת המוח ואשכים לתוך גופו של שריק כחלק מניסוי.
בחלוף הזמן הופך שריק בהדרגה להיות אנושי, בוחר לעצמו את השם פוליגרף פוליגרפוביץ' שריקוב, בונה לעצמו קריירה ב"מחלקת הניקיון של מוסקבה האחראית לסילוק המשוטטים-על-ארבע ברחובות (חתולים, וכדומה)", והופך את החיים בביתו של הפרופסור לחלום בלהות, עד שמחליט אותו פרופסור להחזיר את המצב לקדמותו.
הסיפור הפך למפורסם ברוסיה, ידוע ומדובר בקרב ילדי בית-ספר ועד פוליטיקאים. הסיפור הוסרט הן בשפה הרוסית והן בגרסה איטלקית, הועלה כמחזה וכאופרה בשפה האנגלית, וגרם לפולמוס ביקורתי תוסס. בשנת 2003, עיבדו וביימו עידית הרמן ודמיטרי טולפנוב את הספר למחזה בעברית בתיאטרון קליפה.
נושאים

השמות בעלי חשיבות ברורה בסיפור. השם פראוברז'נסקי נגזר מהמילה הרוסית Преображение (פראוברז'נייה) שפירושה "שיפור צורה". שריק (Шарик) הוא שם נפוץ לכלבים ברוסיה. השם ושם המשפחה "פוליגרף פוליגרפוביץ'" הוא תרגום גס ל"רוטגרוורה (טכניקת הדפסה), בנו של רוטגרוורה" ומהווה הד למסורת ההבל של השמות הכפולים בספרות הרוסית ששורשיה בגיבורו של גוגול אקאקי אקאקיאביץ' בסיפורו "האדרת". השם הוא גם סאטירה על מוסכמות חדשות לגבי נתינת שמות בברית המועצות המוקדמת. אף על פי כן, נבחר השם על פי המסורת הרוסית הישנה, של "היוועצות בלוח השנה", כאשר יום שמו של פוליגרף הוא 4 במרץ.
השם של תורם האיברים השיכור הוא צ'וגונקין (Чугун, "צ'וגון" משמעו ברזל יציקה) שיכול לקבל משמעות פארודית על השם של סטלין (Сталь "סטאל" פלדה ברוסית).
האבטיפוס בחיים האמיתיים שהיווה השראה לדמותו של פרופסור פראוברז'נסקי הוא קרוב לוודאי המנתח הרוסי-צרפתי סרג' וורונוף שהיה נודע בניסוייו לבצע השתלות אשכים ובלוטות התריס של חיות בבני אדם.
לסיפור קיימות אנלוגיות עם דוקטור פאוסטוס, פרנקנשטיין, והאי של ד"ר מורו. הוא יצא לאור בברית המועצות בשנת 1987, יותר משישים שנה לאחר השלמתו, אולם היה מוכר לקוראים רוסים דרך סאמיזדאט.
הערות שוליים

↑  ספר חדש ליהודית הנדל, תרגומים חדשים למיכאיל בולגקוב ומריו ורגס יוסה, באתר הארץ, 5 בנובמבר 2002
↑  שירי לב-ארי, כלב אינטלקטואל ורודף בצע, באתר הארץ, 1 בינואר 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007335652105171  LCCN: no2010019008   WorldCat (עם LCCN): no2010-019008
זמן התפוח

תמונה מתוך התשדיר
זמן התפוח הוא שמם של סדרת תשדירי שירות מונפשים קצרים וקומיים מטעם מועצת הפירות, ששודרו בטלוויזיה הישראלית החל מאוקטובר 1989, מאת הקומיקסאי ותסריטאי סרטי האנימציה הישראלי נעם נדב.
הסדרה היוותה חלק ממגוון תשדירים ששודרו באותה העת תחת הסלוגן "קח פרי ותהיה לי בריא", אשר מטרתן הייתה ניסיון לשיפור תזונתם של ילדים על ידי הוספת פירות שונים.
הפרקים תיארו את מעללי צוות "כוח תפוח", ההופכים לגיבורי-על על ידי שתיית משקאות או אכילת מאכלים העשויים מתפוחי עץ (בדומה לאסטריקס או פופאי המלח). סמלם של צוות תפוח הוא תפוח עץ, והוא מופיע על בטנם. כל חבר בצוות תפוח נושא על גבו תרמיל המכיל אספקת תפוחים. בפרסומות, בכל פעם כאשר הם נקלעים לצרה ונזקקים באופן מיידי לכוחות-על, הם מכריזים "זה זמן התפוח", ובעקבות כך הם מואכלים באופן אוטומטי בתפוחי-עץ אשר נורים מתוך התרמיל דרך צינורות אל פיותיהם. לאחר האכילה הם מקבלים כוחות על-אנושיים אשר מאפשרים להם להביס את אויביהם המושבעים - חיפושיות ענק דמויות אנוש המכונות "הקרפושים" - ההופכים חסרי-אונים מול עוצמתם.
בסוף כל פרק פרסומת הייתה מוצגת המטרה של הפרקים השונים, כשנאמר:
"ואתם, ילדים, איכלו תפוחים. להתראות בזמן התפוח הבא!".
בפתיח, שמופיע לפני כל סרטון בסדרה, נעשה שימוש ראשוני באנימציית תלת-מימד בצורת כדור הארץ/תפוח, עם קריינות מפי השחקן יהויכין פרידלנדר עם השם "זה זמן התפוח".
הערות שוליים

↑  תפוח חינני, מעריב, 7 בנובמבר 1989
תסביך מדונה

בספרות הפסיכואנליטית, תסביך מדונה-זונה (באנגלית:Madonna–whore complex) זה השם שנתן זיגמונד פרויד לחוסר היכולת להמשיך להיות עם עוררות מינית בתוך מערכת יחסים מחויבת ואוהבת. פרויד קרא לתסביך אימפוטנציה נפשית, תסביך פסיכולוגי שאומרים שהוא מתפתח אצל גברים שרואים בנשים מדונות קדושות או זונות טמאות ומושפלות. גברים עם מורכבות זו חושקים בפרטנר מיני שהושפל (זונה) בעוד שהם לא יכולים לרצות את בן הזוג המכובד (מדונה). פרויד כתב, "כשגברים כאלה אוהבים אין להם תשוקה, וכשלגברים כאלה יש תשוקה הם לא יכולים לאהוב." הפסיכולוגית הקלינית אוה הרטמן כתבה ב-2009 כי התסביך "עדיין שכיח מאוד בקרב המטופלים של היום".
מקור

פרויד טען שתסביך ה"קדושה (מדונה)-זונה" נגרם מפיצול בין זרם החיבה והמיני בתשוקה הגברית. חרדה אדיפלית וחרדת סירוס אוסרות על חיבה כלפי אובייקטים שאליהם נמשכים מינית, וחווה אותם כגילוי עריות. תחום האהבה אצל אנשים בנוי על הערצה לאישה הנחווית כאם מופנמת (פנימית). גילוי של משיכה מינית כלפי המדונה הקדושה נחווה כבר חולני ומאיים. על מנת למזער את החרדה, הגבר מחלק נשים לשתי קבוצות דיכוטומיות: נשים שהוא יכול להעריץ ונשים שהוא מוצא מושכות מינית. בעוד שהגבר אוהב נשים בקטגוריה הראשונה, הוא מתעב ומפחית מערכה של הקבוצה השנייה. לטענת הפסיכואנליטיקאי ריצ'רד טוץ', פרויד מציע לפחות הסבר חלופי אחד לתסביך המדונה-זונה. לפי עמדתו, תיאוריה זו מבוססת לא על חרדת סירוס אדיפלית אלא על שנאתו העיקרית של הגבר לנשים, מגורה על ידי תחושתו של הילד, שגרמו לו לחוות תסכול בלתי נסבל ו/או פגיעה נרקיסיסטית בידי אמו. על פי תיאוריה זו, בבגרותו מבקש הנער שהפך לגבר לנקום את ההתעללות הללו באמצעות התקפות סדיסטיות על נשים העומדות בפני האם.
גבר כזה יחזר לרוב אחרי מישהי בעלת תכונות אימהיות, בתקווה לספק צורך באינטימיות אימהית שלא נענה בילדות, אלא שהרגשות המודחקים מהקשר הקודם יחזרו וימנעו סיפוק מיני במערכת היחסים החדשה.
תיאוריה אחרת טוענת שתסביך מדונה-זונה נובע מהקשר חברתי, מהתיאורים לכאורה של נשים כמדונות או כזונות במיתולוגיה ובתאולוגיה היהודית והנוצרית, ולא בהכרח מלקויות התפתחותיות של גברים בודדים.
הערות שוליים

↑  Kaplan, Helen Singer (1988). "Intimacy disorders and sexual panic states". Journal of Sex & Marital Therapy. 14 (1): 3–12. doi:10.1080/00926238808403902. PMID 3398061.
↑  W. M. Bernstein, A Basic Theory of Neuropsychoanalysis (2011) p. 106
1 2  Hartmann, Uwe (2009). "Sigmund Freud and His Impact on Our Understanding of Male Sexual Dysfunction". The Journal of Sexual Medicine. 6 (8): 2332–2339. doi:10.1111/j.1743-6109.2009.01332.x. PMID 19493285.
↑  Freud, Sigmund (1912). "Über die allgemeinste Erniedrigung des Liebeslebens" [The most prevalent form of degradation in erotic life]. Jahrbuch für Psychoanalytische und Psychopathologische Forschungen. 4: 40–50.
רוברט פאלוש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 באוקטובר 1925 בודפשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  1 באוגוסט 1983 (בגיל 57) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 שם לידה:  Frankl Róbert 
 ענף מדעי:  ספרות הונגרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אטווש לוראנד (1950) 
 פרסים והוקרה:  פרס אטילה יוז'ף (1967) 
 
רוברט פאלוש (במקור פרַאנְקְל, בהונגרית: Falus Róbert;‏ 2 באוקטובר 1925, בודפשט – 1 באוגוסט 1983, בודפשט) היה פילולוג קלאסי יהודי-הונגרי, מבקר, פרופסור באוניברסיטה, זוכה פרס אטילה יוז'ף (1967), שהוא הפרס הספרותי הגבוה ביותר בהונגריה.
רוברט פאלוש היה הפרופסור "ראש המחלקה לשפה וספרות יוונית" באוניברסיטה, חבר בוועדה לפילולוגיה קלאסית של האקדמיה ההונגרית למדעים, סגן נשיא אגודת מדעי העת העתיקה, חבר בוועדת העורכים של Acta Antiqua ושל "מדעי העת העתיקה" ועורך אחראי של כתב העת "הומוניה" (Homonoia).
קורות חיים

רוברט פראנקל נולד במשפחה יהודית. בסיום לימודיו התיכוניים נלקח כיהודי בין 1944 לבין 1945 למחנות שירות עבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). הוא שרד את שואת יהודי הונגריה ולאחר מלחמת העולם השנייה בין השנים 1945–1950 למד בחוג יוונית-לטינית באוניברסיטת בודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד). בין 1949 לבין 1950 עבד כמתמחה במחלקה ליוונית של אוניברסיטת בודפשט. ב-1950 עבד ב"הוצאת הספרים ההונגרי החדש" (Új Magyar Könyvkiadó). בין 1950 לבין 1957 עבד בהוצאת "עם משכיל" (Művelt Nép), ובין 1957 לבין 1959 היה העורך האחראי של "הוצאת קושוט" החשובה. ב-1959 הפך לפרופסור חבר במחלקה היוונית של אוניברסיטת אטווש לוראנד, ראש המחלקה ב-1972, ולפרופסור מן המניין באוניברסיטה ב-1979. בין השנים 1960–1964 עבד כמנהל הספרותי של הוצאת Magyar Helikon, משנת 1965 כעורך הוצאת קושוט (שתי הוצאות ספרים מן החשובות בהונגריה) ומ-1966 היה פרילנסר קבוע של העיתון הפוליטי החשוב ביותר בהונגריה אז, נפסבדשאג (Népszabadság). הוא עסק בספרות עתיקה, בהיווצרות והתהוות התודעה הלוגית והאסתטית ובהתפתחות הדרמה.
יצירותיו

מאבק השלום באיטליה (1953)
סופוקלס (1954)
ז'יגמונד מוריץ : היין רותח (עריכה, 1956)
ארוס וקופידון. משוררים יוונים ורומיים על אהבה (אנתולוגיה, 1957)
הורטיוס (1958)
אנתולוגיה של משוררים יווניים (מבחר, 1959)
תולדות הספרות היוונית העתיקה I–II. (1964)
היסטוריה של הספרות הרומית (1970)
ספרות העולם העתיק (1976) באינטרנט
הרמוניה יוונית (מחקרים, מאמרים, 1980)
האימפריה הרומית (1981)
האגדה של חיתוך הזהב (1982)
הלאוטה של אפולו. המראה הקטנה של הספרות היוונית-רומית (1983)
יצירות נבחרות של אפלטון (מבחר, 1983, 1997)
כל יצירות אפלטון. III-I. (ערך 1984)
פרסים

מדליית הזיכרון של ינה אַבֶּל (1977)
לקריאה נוספת

מי זה מי בספרות ההונגרית? ספרי עיון מסת"ב 963-8607-10-6
מי זה מי בספרות ההונגרית? הוצאת Könyvkuckó, בודפשט, 1999 מסת"ב 9-638157-91-7
ראו גם

לקסיקון ביוגרפי הונגרי
סופרים הונגרים בני זמננו
הערות שוליים

1 2  Gyászjelentése
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 8005 7269  LCCN: n81019618  NLG: 91730  SUDOC: 181886472  VIAF: 86205469   WorldCat (עם VIAF): 86205469 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "רוברט פאלוש".
מטה הרמס

צלמית ברונזה עתיקה של מטה הרמס מסיציליה
דמות נשית מכונפת (כנראה איריס או ניקה) אוחזת במטה הרמס. פרט מתוך כד אטי מאמצע המאה ה-5 לפנה"ס, שנמצא באגריג'נטו שבסיציליה
כתובת נדר פיניקית ועליה מטה הרמס, יחד עם סמל תנת וסמל בעל חמון
מטהו של הרמס הוא סמלו המסורתי של האל הרמס מן המיתולוגיה היוונית: מטה מכונף, שעליו כרוכים שני נחשים, זה לעומת זה, כדוגמת הספרה 8.
ביוונית קרוי המטה κηρύκειον, מן המלה eruko (לרסן, לשלוט); בלטינית שמו Caduceus (קדוקאוס), והוא סמלו של האל מרקוריוס, מקבילו הרומי של אל החכמה ופטרון המסחר – הרמס.
יש להבדיל בין סמל המטה של האל הרמס הקשור לענייניו של דמות זו – ובין סמל הדומה לו חזותית והוא מטה אסקלפיוס, הנבדל בעיקר בהיותו כולל נחש אחד בודד הכרוך סביב מטה, ונחשב בימינו לסמל בינלאומי לרפואה ולמרקח תרופות (ובהתאם, בתי מרקחת).
היסטוריה

מקור הסמל מעורפל, אך משערים שהוא במסופוטמיה של המאה ה-26 לפנה"ס.[דרוש מקור] נראה שאז הוא הופיע כמטהו של כרוז או שליח, מכונף לעיתים, ועטוף בשני סרטים לבנים.[דרוש מקור] בספר במדבר (כ"א, ח'–ט') מופיע לראשונה בתנ"ך נחש הנחושת, סמל דומה למטהו של הרמס.
עם עליית האימפריה היוונית הפך המטה לסמלו של האל הרמס, שליח האלים, אסטרולוג ומרפא, מגינם של הסוחרים ושל הגנבים. בימי הביניים אימצו האלכימאים את המטה לסמלם. במאה ה-16 נקשרה האלכימיה לרפואה במספר תחומים, והדבר הוליד שימוש במטה הרמס כסמל רפואי. עם זאת, הסמל הרפואי העתיק יותר הוא מטה אסקלפיוס, והוא סמלם של הרוב המכריע של ארגוני הרופאים והרוקחים כיום.[דרוש מקור]
הסמל הוא אחד הסמלים הנפוצים ביותר על כתובות הנדר הפיניקיות, ושם סימל ככל הנראה את פולחנם המשותף של תנת ובעל חמון.
כיום

מטהו של הרמס מקושר עד היום לרוקחות ורפואה, בין היתר משום שמחלקת הרפואה של צבא ארצות הברית בחרה בו בטעות כסמלה ב-1902, והשגיאה לא תוקנה מאוחר יותר. ארגונים רבים העוסקים בתחומים אלה משלבים את המטה בסמלם כיום.[דרוש מקור]
ראו גם

מטה אסקלפיוס
נחש הנחושת
אלגיז
הערות שוליים

↑  יגאל ידין, על סמלי האלים בשמאל (זינג'ירלי), בקארתאגו ובחצור, ידיעות בחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה ל"א, 1967, עמ' 55
↑  יגאל ידין, על סמלי האלים בשמאל (זינג'ירלי), בקארתאגו ובחצור, ידיעות בחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה ל"א, 1967, עמ' 36, 55
ערך זה הוא קצרמרבנושא סמלים ובנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יחסים מסוכנים (סרט, 1988)

| --- | --- |

עטיפת ה-DVD העברי של הסרט
 מבוסס על:  Les liaisons dangereuses 
 בימוי:  סטיבן פרירס 
 הופק בידי:  האנק מונג'ין, כריסטופר המפטון, Norma Heyman 
 תסריט:  כריסטופר המפטון
 עריכה:  מיק אודסלי 
 שחקנים ראשיים:  גלן קלוז, ג'ון מלקוביץ', מישל פייפר, אומה תורמן, קיאנו ריבס
 מוזיקה:  ג'ורג' פנטון 
 צילום:  פיליפ רוסלו 
 מדינה:  ארצות הברית, הממלכה המאוחדת 
 חברת הפקה:  לורימר 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  16 בדצמבר 1988
 משך הקרנה:  119 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט רומנטי, סרט ארוטי, סרט דרמה, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 תקציב:  14 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   dangerousliaisons
 פרסים:  פרס איגוד התסריטאים האמריקאי לתסריט המעובד הטוב ביותר (כריסטופר המפטון)  פרס באפט"א לשחקנית המשנה הטובה ביותר (מישל פייפר)  פרס באפט"א לתסריט הטוב ביותר (כריסטופר המפטון)  פרס אוסקר לעיצוב האמנותי הטוב ביותר (Stuart Craig, Gérard James)  פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר (כריסטופר המפטון)  פרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר (James Acheson)  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר  פרס סזאר לסרט הזר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
יחסים מסוכנים (באנגלית: Dangerous Liaisons) הוא סרט אמריקאי משנת 1988, בבימויו של סטיבן פרירס, על פי מחזהו של כריסטופר המפטון "יחסים מסוכנים", שנכתב על פי רומן המכתבים מאת שודרלו דה לאקלו "יחסים מסוכנים".
הסרט זכה בשלושה פרסי אוסקר.
עלילת הסרט

הסרט מתרחש בצרפת, בתקופה שקדמה למהפכה הצרפתית.
המרקיזה דה מרטיי (גלן קלוז) פונה לידידהּ, הוויקונט דה ולמונט (ג'ון מלקוביץ') בהצעה שיפתה את ססיל דה וולנז' (אומה תורמן), בתה הצעירה של דודתהּ, מאדאם דה וולנז' (סווזי קורץ). בדרך זו מנסה דה מרטיי לנקום במאהבה לשעבר, הרוזן דה בסטיד, העומד לשאת לאישה את ססיל דה וולנז', שהתחנכה במנזר. דה ולמונט מסרב להצעתה, בנימוק שהוא מעדיף אתגר גדול יותר, והוא פיתויה של מאדאם דה טורבל (מישל פייפר), השוהה בבית דודתו הזקנה, בזמן שבעלה טרוד במשפט המתנהל בעיר רחוקה. "לפתות אישה הידועה במוסר הנוקשה שלה, באדיקותה הדתית ובאושר בחיי נישואיה. מה יכול להיות יוקרתי מזה?" מסביר דה ולמונט לדה מרטיי, והיא עונה לו: "יש משהו משפיל בלהתמודד בבעל בתור יריב. זה משפיל אם אתה נכשל ונדוש אם אתה מצליח".
דה ולמונט מגלה שמאדאם דה וולנז' הזהירה מפניו את מאדאם דה טורבל, ולכן הוא משנה את תוכניותיו ומסכים לקבל את הצעתה של דה מרטיי. ססיל מאוהבת במורה שלה למוזיקה, האביר דנסני (קיאנו ריבס), אך הוא חסר פרוטה, ולכן אינו ראוי בעיני מאדאם דה וולנז' לשאת את בתהּ. דה ולמונט מנצל זאת, וכאשר ססיל מתארחת אצל דודתו (מילדרד נטוויק), הוא משכנע אותה לתת לו מפתח לחדרה, בתואנה שכך יוכל להעביר אליה מכתבים מדנסני. באמצעות המפתח הוא נכנס בלילה לחדרה, וספק מפתה ספק אונס אותה. ססיל מבקשת את עצתה של דה מרטיי, ואמה,ּ שאינה יודעת את שקרה לססיל אך חשה שהיא מוטרדת מאוד, מצטרפת לבקשה. דה מרטיי יועצת לססיל להמשיך ביחסים עם דה ולמונט ומוסיפה: "אם תנקטי מעט זהירות בסיסית, תוכלי לעשות את זה או לא, עם כמה גברים שתרצי, באיזה תדירות שתרצי, באילו דרכים שונות שתרצי". ססיל התמימה מקבלת עצה זו, וכעבור זמן קצר מבשר דה ולמונט לדה מרטיי שהצליח מעל המשוער: חתנה המיועד של ססיל יקבל אותה כשהיא בהריון. עניין זה משתבש קמעה כאשר ססיל מפילה את עוברה.
במקביל חותר דה ולמונט לכיבוש מטרתו העיקרית, מאדאם דה טורבל. זו מתנגדת בתוקף לחיזוריו, אך בהדרגה מתרככת ונענית לו ולבסוף מתאהבת בו נואשות.
דה מרטיי הבטיחה לדה ולמונט פרס – לילה בחברתה – אם יצליח בתוכניתו לפתות את דה טורבל, אך כאשר מתברר לה שדה ולמונט, שהוא רודף נשים מושבע, אכן התאהב בדה טורבל, היא מסרבת לתת לו את הפרס, אלא אם ינתק כליל את קשריו עם דה טורבל. ולמונט נענה לדרישה זו, ודה טורבל חולה אנושות כתוצאה מכך. דה ולמונט חוזר ודורש את הפרס שהובטח לו, אך דה מרטיי, שבינתיים לקחה את דנסני כמאהב, מסרבת.
דה מרטיי מגלה לדנסני שדה ולמונט פיתה את ססיל. דנסני ודה ולמונט יוצאים לדו-קרב, דה ולמונט מותיר את דנסני פעם אחר פעם בחיים, למרות שהיו לו מספר הזדמנויות לדקור אותו למוות במהלך הדו-קרב, לבסוף פוצע דנסני את דה ולמונט פצעי מוות. טרם מותו, דה ולמונט מבקש מדנסני לבקר אצל מאדאם דה טורבל ולספר לה על אהבתו אותה. הוא נותן לדנסני את מכתביה של דה מרטיי ומבקשו לפרסמם. לאחר ששמעה את המסר ששלח דה ולמונט, מאדאם דה טורבל מתה.
משנודע למרקיזה דה מרטיי על מותו של דה ולמונט, היא מאבדת עשתונותיה, פורצת בבכי סוער ומנתצת חפצים בדרכה, בהתקף של זעם. דנסני מפרסם את מכתביה של דה מרטיי, וכאשר היא מגיעה לבית האופרה הקהל מגרש אותה בקריאות בוז.