דרק ג'רמן
סרטים

סרטיו המוקדמים היו סרטים ניסיוניים קצרים במצלמת סופר 8, פורמט שהוא לעולם לא נטש ובהמשך הוסיף לשכלל (בסרט Imagining October מ-1984, The Angelic Conversation מ-1985, The Last of England מ-1987 ו-The Garden מ-1990), במקביל ליצירה העלילתית המסורתית שלו.
ג'רמן פרץ לתודעה תחילה כמעצב בסרטו של קן ראסל משנת 1970, The Devils, ולאחר מכן הודות לסרטו החלוצי משנת 1976, סבסטיאן - ככל הידוע הסרט הבריטי הראשון שהציג הומוסקסואליות באופן חיובי, והסרט הראשון דובר לטינית.
בסרט הבא, Jubliee (צולם ב-1977, שוחרר ב-1978), הנחשב ליצירת המופת הראשונה שלו, אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, נוסעת קדימה בזמן לארץ שממה הנשלטת על ידי אליזבת השנייה, בת ימינו. Jubilee נחשב סרט הפאנק הבריטי הראשון והשתתפו בו להקות וזמרים רבים, בהם וויין קאונטי (מלהקת Wayne County & the Electric Chairs), ג'ורדן, טויה וילקוקס ולהקת אדם והנמלים.
לאחר עיבוד נועז של המחזה השייקספירי הסערה ב-1979 (סרט שזכה לביקורת חיובית מצד מומחים, אבל מבקרי קולנוע אהבו פחות), ג'רמן בילה את שבע השנים הבאות בהפקת סרטי סופר 8 ניסיוניים ואיסוף הכסף הנחוץ להפקת סרטו הבא, קאראווג'ו (מאוחר יותר הוא טען כי שיכתב את התסריט יותר משבע עשרה פעמים במהלך אותה תקופה). הסרט יצא לאור לבסוף ב-1986 בפני קהל רחב יותר (למעט Jubiliee, שהפך סרט פולחן, הוא נחשב לסרט המוכר ביותר של ג'רמן), בעיקר הודות למעורבות, לראשונה, של ערוץ 4 של ה-BBC במימון והפצה. הסרט מציין תקופה חדשה בקריירה של ג'רמן, אשר כל סרטיו מומנו מעתה חלקית על ידי חברות טלוויזיה, ושם הם גם זכו לחשיפה העיקרית שלהם. ג'רמן גם עבד בפעם הראשונה עם טילדה סווינטון בסרט זה.
סיום העבודה על הסרט ציין גם את נטישת הנרטיב המסורתי ביצירתו של ג'רמן. תסכולו מהפורמליות שמכתיב פורמט 35 מ"מ והתלות בממסד, שגרמה לעיכובים ארוכים (שבע שנים להפקת קראווג'יו ונטישת מספר פרויקטים אחרים), גרמו לג'רמן לחזור לסופר 8 ולשכלל את הפורמט בו עבד בעבר.
הסרט הראשון בפורמט זה, The Last of England, סיפר את קורותיה של מדינה מנוונת הקורסת תחת המדיניות הכלכלית של תאצ'ר. "יפה להכאיב... הסרט הוא אחת היצירות הקולנועיות האישיות הבודדות בשלהי שנות ה-80 -- הוא קורא לנו לפקוח את עינינו ולראות את החורבן שמביאים חמדנות ודיכוי, לראות את הנזק שלא ניתן לתקן לערים, כפרים ונשמותינו, כיצד השמיים שלנו, גופינו, הורעלו," כתב הוילג' ווייס. במהלך שנות ה-80 ג'רמן היה עדיין אחת הדמויות הציבוריות היחידות באנגליה מחוץ לארון, והוא פעל נגד חקיקה מפלה והגברת המודעות לאיידס.
במהלך העבודה על The Garden הדרדרה בריאותו. אף שהצליח להשלים את צילומי הסרט, הוא לעולם לא עבד על פרויקט גדול נוסף לאחר מכן, והסתפק בפורמט הצנוע יחסית של הסרט העלילתי הבא, אדוארד השני (קרוב לוודאי הסרט הפוליטי ביותר שלו, בהשראת האקטיביזם הקווירי שלו) ו-ויטגנשטיין קומדיה טרגית המבוססת על חייו של הפילוסוף לודוויג ויטגנשטיין. ג'רמן התלונן לאחר מכן כי עם היעלמותה של תעשיית הקולנוע העצמאי, הוא לא יכל להשיג מימון לסרטיו עוד. הוא התפרנס מבימוי וידאו קליפים עבור להקות ואמנים אחדים, בהם מריאן פייתפול, הסמיתס והפט שופ בויז.
ב-1989 סרטו War Requiem החזיר לבמה את השחקן האגדי לורנס אוליבייה (שפרש ב-1987). זה היה הסרט האחרון בו הוא השתתף.
בזמן העבודה על Blue הוא כבר היה עיוור וגסס ממחלות וסיבוכים הקשורים באיידס. הסרט כולל שוט בודד של מסך בצבע כחול רווי, המשמש רקע לפסקול שהולחן על ידי סימון פישר טרנס ומוזיקה מקורית של Coil ואמנים אחרים, כאשר ג'רמן מתאר את חייו וחזונו. כאשר הסרט הוצג בטלוויזיה באנגליה, ערוץ 4 הציג את התמונה בזמן שהפסקול הושמע במקביל בערוץ 3 של ה-BBC - פרויקט שיתופי ללא תקדים עד אז.
יצירתו האחרונה, Glitterbug, הופקה עבור התוכנית Arena בערוץ 2 של ה-BBC והיא שודרה זמן קצר לאחר שהלך לעולמו. הסרט הוא אוסף קטעים בסופר 8 שצולמו עם חברים ובני זוג במהלך הקריירה שלו, והוא קולאז' נוגע ללב של זיכרונות, אנשים ורגעים שאבדו בזמן, בליווי פסקול שהלחין בריאן אינו.