stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יקטה אוזונוגלו
ספרים

Yekta Uzunoglu: Láska u Kurdů; Země Kurdů; Legenda o Kurdech ("אהבה אצל הכורדים", "מדינת הכורדים", "אגדה על הכורדים"), בהוצאה עצמית בין השנים 1976–1979
Yekta Geylanî: Kurdische Alphabet ("האלפבית הכורדי"), Yekta Geylanî, Bonn 1982
Yekta Geylanî: Der kulturelle Völkermord an den Kurden in der Türkei ("השואה התרבותית של הכורדים בטורקיה"), Yekta Geylanî, Bonn 1982
Yekta Geylanî; Thomas Bois: Kurdische Volksdichtung ("שירי עם כורדיים"), Kurdische Institut, Bonn 1986
Yekta Geylanî; D. N. MacKenzie: Kurdische Grammatik " דקדוק של הלשון הכורדית"- ספר יסוד, אשר ביסס את השפה הכורדית כשפה ספרותית כתובה. ), Kurdische Institut, Bonn 1986 - important work based on works of Celadet Bedir Khan and Roger Lescott.
Yekta Uzunoglu: Kurdská přísloví, ("פתגמים כורדיים"), Lidové noviny, Praha 1993
Yekta Uzunoglu: Výpověď, ("עדות"), Akropolis, Praha 2008.
V.Klaus, I.Kočárník, K.Dyba, J.Zieleniec, J.Lux, Y. Uzunoglu and others: Ekonomické perspektivy ČR ("פרספקטיבות כלכליות של הרפובליקה הצ'כית"), Meridian, Praha 1993
UZUNOGLU, Yekta: „Islamistický TROJSKÝ KŮŇ v České republice“("סוס טרויאני אסלאמי בצ'כיה"), Ostrava : Česká expedice, 2017, 118 s. ISBN 978-80-906487-2-2
Wer war die erste Frau, "Rabbi"?
Qui était la premi?re femme "rabbin"?
תרגומים > תרגומים מהשפה הצ'כית לשפה הכורדית

קרל צ'פק: "רור", "המחלה הלבנה", :אמא", בהוצאה בלתי חוקית בכורדיסטן בשנת 1974
מולייר : "נישואים בכפייה", בהוצאה בלתי חוקית בכורדיסטן בשנת 1979 כ-"Zevaca bê dil".
"הבשורה על פי לוקס", 1985
" הבשורה על פי מרק", 1987
" יציאת מצרים", 1988
תרגומים > תרגומים מהשפה הכורדית לשפה הצ'כית

אהמאד עריף, יקטא אוזונוגלו, וואצלב דנק: "באזיקים חלודים אני משתוקק אליך", בהוצאת אולגה קרילובה, פראג, 2009; Ahmed Arif; Yekta Uzunoglu, Václav Daněk: „Touhou po tobě mi pouta zrezivěla“ ; (Olga Krylová, Praha 2009)
הערות שוליים

↑  "About Yekta Uzunoglu". Yekta Uzunoglu (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2017-08-08.
↑  Document, www.amnesty.org (באנגלית)
↑  SKC01 – Úplné zobrazení záznamu
↑  Editions and Publications on the YU's web
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 137304889  ISNI: 0000 0000 7884 4845  NKC: xx0071692  VIAF: 81513963   WorldCat (עם VIAF): 81513963
יוסוף אחמד

| --- | --- |
 לידה:  1 בינואר 1955 (בן 70) דוחה, קטר (מדינה) קטר
 מקום לימודים:  אוניברסיטת חלוואן, מצרים  מילס קולג', קליפורניה, ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1976
 תחום יצירה:  ציור וספרות
 זרם באמנות:  אמנות הוריפיה huryfiyya art
 הושפע על ידי:  הפרופסור לאמנות וציור גזביה סירי, מאוניברסיטת חלוואן
 
יוסוף אחמד (באנגלית: Yousef Ahmad; בערבית: يوسف أحمد; נולד ב-1955, בדוחה, קטר) הוא אמן קטרי, יועץ אמנות, אספן אמנות, סופר ומחנך בתחום האמנות. הוא היה מעורב בהתפתחות התרבותית של קטר ומייצג בקביעות את ארצו בביאנאלות ובאירועים בינלאומיים. עבודות האמנות שלו הוצגו ברחבי העולם. הוא מוכר בכינוי "הצייר של קטר".
ראשית חיו וחינוך

אחמד נולד בנפת אל ג'סרה (אנ'), פרבר של דוחה ויש לו שלוש אחיות ושני אחים. אמו הייתה מרים אל בייקר, ואביו, אחמד אל-חומאיד, עבד כצולל פנינים לפני שהצטרף לחברת הנפט קטר פטרוליום (אנ') הממשלתית.
לקראת סיום לימודיו בבית הספר היסודי, משרד החינוך הקטרי החל להציע מלגות לאמנים קטרים, על מנת שיוכלו לצאת ללימודים בחוץ לארץ, בעיקר באירופה ובמזרח התיכון. הוא השלים תואר ראשון באמנות וחינוך באוניברסיטת חלוואן שבמצרים בשנת 1976. הוא למד באוניברסיטה אצל פרופסור גזביה סירי (אנ') בחלק מתקופת לימודיו באוניברסיטה. הוא השלים תואר שני באמנות ממילס קולג' (אנ') שבקליפורניה בשנת 1982.
קריירה כאמן

יצירותיו תוארו כריאליסטיות, משום שהן מתעדות את הסביבה הקטרית המקומית ואת המסורות של תושביה. עם הזמן הוא עסק ביצירת ציורים מופשטים ייחודיים של קליגרפיה ערבית, אותם הוא פתח על ידי הפרשנות האישית שלו לכתב ערבי. משנת 1974, הוא השתמש בטקסטיל ביצירות האמנות שלו. היו אלה בעיקר בדים מיושנים, שלדעתו הם מייצגים את מה שלבשו אבותיו.
יוסוף אחמד ידוע במיוחד בהפקת יצירות בקנה מידה גדול, תוך שימוש במגוון רחב של צבעים וחומרים. נופי טבע שונים, כמו מדבריות, ביצות ובריכות, הם בדרך כלל הנושאים העיקריים של ציוריו. הוא אמר שנושאים כאלה משקפים את אל ג'סרה, השכונה שבה גדל. בשנת 1977 הוא הפך לאמן הקטרי הראשון שהציג תערוכת יחיד המוקדשת לאמנות הוריפיה huryfiyya art, בדוחא.
הוא לימד והרצה בנושא "הערכת אמנות" באוניברסיטת קטר יותר מעשרים שנה. בשנת 1986 הוא גם הוציא ספר, שנקרא Al-Funoon at-Tashkeeliyyah al-Mu'aasirah fee Qatar (אמנות עכשווית בקטר), בו הוא מתעד אמנים, ארגונים ומוסדות חלוצים באותה תקופה.
קריירה בממשלת קטר

לאחר סיום לימודיו מונה לראשונה למנהל אגף התרבות והאמנות במשרד ההסברה של ממשלת קטר.
בזמן שלימד באוניברסיטת קטר, אחמד פגש את השייח חסן בן מוחמד בן עלי אל תאני (אנ'). הוא עבד אתו באיסוף יצירות אמנות ערבית משמעותיות מקטר ומחוצה לה. פעילות זו הובילה להקמת המוזיאון האוריינטלי בשם מתאף: המוזיאון הערבי לאמנות מודרנית (אנ').
פרסים

הפסטיבל הבינלאומי לאמנויות בבגדד 1986
הביאנלה באנקרה 1986
תערוכות אמני GCC, עלה דקל זהב: 1989, 1991, 1996, 1999
תערוכת תיירים ראשונה (דוחה) פרס ראשון: 1993
הביאנלה של קהיר, 1996, 1998
אל ח'ראפי הביאנלה הבינלאומית הראשונה לאמנות ערבית עכשווית, 2006
ראו גם

תנועת חורפיה (אנ')
אמנות אסלאמית
קליגרפיה אסלאמית
בית ת'אני
הערות שוליים

↑  https://profilesinfo.com/yousef-ahmad-wiki-networth-age/ פרופיל האמן באתר profilesinfo]
↑  McCoy, Lisa (2014). Qatar (Major Muslim Nations). Mason Crest.
↑  באתר profilesinfo
1 2  Yousef Ahmad, www.encyclopedia.mathaf.org.qa
↑  Al-Mulla, Mariam (בפברואר 2012). "Interview with Yousef Ahmad". artfist. נבדק ב-1 במרץ 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Biography from Mathaf: Arab Museum of Modern Art.
↑  "Arab artists: Yousef Ahmad wishes to paint the Middle East using Arab materials". Al Arabiya. 6 באוקטובר 2012. נבדק ב-1 במרץ 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Anima Gallery, "Yousef Ahdmad," [Biographical Notes], Online: http://www.animagallery.com/artists/yousef-ahmad/
↑  Touati, Samia. "Biography of Yousef Ahmad". Mathaf Encyclopedia of Modern Art and the Arab World. נבדק ב-1 במרץ 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Yousef Ahmed". Barjeel Art Foundation.
↑  "Yousef Ahmad – U.S. Department of State". state.gov.
↑  Yousef Ahmad Art Story.
↑  "Signs: Contemporary Arab Art". sundaramtagore. נבדק ב-1 במרץ 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1131192060  SUDOC: 233993509  VIAF: 3563149416755489730006   WorldCat (עם VIAF): 3563149416755489730006 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "יוסוף אחמד".
כתב חסות

כתב חסות (בגרמנית: Schutzbrief) הוא מסמך חתום על ידי באי כוח של מדינה מסוימת, מסמך שנועד להעניק את חסות המדינה לנושאו ובכך לספק לו הגנה, או להעניק את חסות המדינה למקום כלשהו ובכך להופכו לשטח אקס-טריטוריאלי, דבר המונע מהשלטון המקומי לפעול כלפי נושא כתב החסות, להתערב בפעילותו, להגביל את תנועתו או להיכנס למקום הימצאו או למקום עליו נפרשה חסות המדינה מעניקת החסות.
היסטוריה > בימי הביניים

בשנת 1447 נתן פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, לאב המנזר של ברג מחוץ לעיר מגדבורג כתב חסות ומינה את שליט ברנבורג ואת הבישוף של הלברשטט להגן עליהם, להיות ערב להגנתו ולהגנה על זכויותיו (ראו גם זכויות מגדבורג).
בשנת 1496 זכה ג'ון קאבוט בכתב חסות מידי הנרי השביעי. בכתב החסות הוסמך קאבוט "להפליג, לכבוש, להחזיק באדמת כופרים ולהדיר אחרים מלעשות זאת".
בימי הביניים, כתבי חסות מלכותיים העניקו ליהודים שחיו באזור הרייך מעמד משפטי מיוחד. גם מאוחר יותר (במאה ה-18 על ידי הנסיך-בישוף של במברג ווירצבורג) הוצאו כתבי חסות ליהודים (בתשלום).
היסטוריה > בראשית העת החדשה

במאה ה-17 עודד פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, הגירה של הוגנוטים ולונים וצרפתים לברנדנבורג-פרוסיה באמצעות צו פוטסדאם (Edict of Potsdam) מ-1685, וביסס את מעמדה התעשייתי והטכנולוגי של פרוסיה. הוא פטר את האצולה מתשלום מיסים ובתמורה לכך קיבל את הסכמתם לפירוק המדינות הגרמניות. הוא חיבר תעלות ונהרות והקל על השיט בתחומי ברנדנבורג והדוכסות של פרוסיה, מערכת שאותה המשיכו לפתח ארכיטקטים כגון גאורג שטינקה, ונמצאת בשימוש עד ימינו. כל זאת בבסיוע כתבי החסות שניתנו לאוכלוסיות האצולה שהעסיקו וביצעו שיפורים אלה.
מדינות רבות גייסו מהגרים כמתיישבים במושבותיהם הקולוניאליסטיות. בתמורה הבטיחו זכויות או פריבילגיות מסוימות, כמו מונופול סחר על סחורות מסוימות, פטור ממס, חופש פולחן, פטור משירות צבאי ועוד. בהקשר זה כלל צו פוטסדאם את היהודים שגורשו מאוסטריה ואת ההוגנוטים בפרוסיה. התיישבויות גרמניות במזרח אירופה, התפתחות המסדר הטבטוני ויישוב הביצות של צפון גרמניה התאפשרו באמצעות כתבי חסות כאלה. הקבוצה האתנית של הרוסים-גרמנים (Russlanddeutsche) (אנ') נוצרה באמצעות מניפסט ההזמנה משנת 1763 של יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה, שבו הובטחו למתיישבים זכויות יתר מקיפות.
מהמאה ה-17 עד המאה ה-19 התפשטו המעצמות הקולוניאליסטיות של אירופה לעבר שטחים שמעבר לים. יחידים או ארגונים שהוקמו במיוחד למטרה זו תבעו תביעות טריטוריאליות או זכויות הכרייה כלפי גורמים אינטרסנטים אחרים או שליטים מקומיים בצורה של "כתבי חסות". דוגמאות לכך הן חברת הודו המזרחית הבריטית, חברת דרום אפריקה הבריטית וחברת גינאה החדשה הגרמנית. משם נגזר המונח "אזור הגנה" (Schutzgebiet) למושבות גרמניות. המעצמות הקולוניאליות הסדירו את יחסיהן עם הילידים במה שנקרא "חוזי הגנה" (Schutzverträgen).
היסטוריה > בתקופת השואה

בנובמבר 1944 רוכזו יהודי בודפשט בגטו בודפשט. זאת לאחר שהיהודים בערי השדה נשלחו רובם לאושוויץ. בנוסף לדיפלומט השוודי ראול ולנברג, שעסק בהצלת יהודים, פעל במקביל קונסול שווייץ קרל לוץ בשיתוף פעולה עם תנועות המחתרת היהודיות הציוניות באמצעות ייצור תעודות זהות מזויפות שהקנו הגנה לנושאיהן, בסדנה שמוקמה לשם כך במפעל נטוש, שלימים נקרא "בית הזכוכית" (בהונגרית - Üvegház). במקביל יצרו דיפלומטים - לא תמיד באישור המדינות השולחות - כתבי חסות שסיפקו הגנה לבתים שלמים בבודפשט, בהם התגוררו יהודים תחת דגלי שגרירויות זרות. מסמכים אלו נשאו את סמלי המדינה המעניקה (שוודיה, שווייץ, ספרד, הוותיקן ועוד) וחותמות רשמיות. הם נועדו להיתלות בכניסות לאותם בתים ולמנוע כניסת גורמים מקומיים, במקרה זה אנשי צלב החץ ההונגרים שנהגו לחטוף יהודים ולרצחם, במקביל לגירושם למחנות ההשמדה והעבודה. הבתים שכתבי החסות נתלו בחזיתם, נקראו בשל כך "בתים מוגנים" (בהונגרית - védett házak). ברוב המקרים העניקו כתבי החסות הגנה מסוימת למתגוררים באותם הבתים, אך היו מקרים בהם אנשי צלב החץ לא התחשבו בכתבי החסות ופרצו לאותם "בתים מוגנים".
לידוס

| --- | --- |
 לידה:  490 פילדלפיה, האימפריה הביזנטית 
 פטירה:  המאה ה־6 
 מדינה:  האימפריה הביזנטית 
 שפות היצירה:  יוונית ביזנטית 
 יצירות בולטות:  On the magistracies of the Roman state, History, On the months 
 
לידוס (יוחנן הלידי; יוונית: Ἰωάννης Λαυρέντιος ὁ Λυδός, לטינית: Joannes Laurentius Lydus, יואנס לורנטיוס לידוס; המאה ה-6 לספירה) היה איש ממשל ביזנטי וסופר בנושאים מן העת העתיקה.
הוא נולד סביב שנת 490 לספירה בפילדפיה (אנ') שבלידיה, על שמה נקרא "לידוס". בגיל מוקדם הוא יצא לחפש את הונו בקונסטנטינופוליס, שם למד פילוסופיה והחזיק במשרות שלטון גבוהות בנציבות המזרח (אנ') של האימפריה הביזנטית תחת הקיסרים אנסטאסיוס הראשון (אנ') ויוסטיניאנוס הראשון.
תקופה מסוימת לימד פילוסופיה לטינית.
בשנת 552 סר חנו והוא פוטר. שנת מותו אינה ידועה, אך הוא כנראה היה חי בשנותיו המוקדמות של יוסטינוס השני, ששלט בשנים 565–578.
חיבוריו

לאחר פרישתו, עסק באיסוף חיבורים על העת העתיקה של רומא, ושלושה מהם נשמרו:
De Ostentis (ביוונית: Περὶ Διοσημείων) - על מקורה והתפתחותה של אמנות ניבוי העתידות.
De Magistratibus reipublicae Romanae ("על משרות המדינה של הרפובליקה הרומית", ביוונית: Περὶ ἀρχῶν τῆς Ῥωμαίων πολιτείας) - חיבור בעל ערך מיוחד בשל פרטי המידע על השלטון בתקופת יוסטיניאנוס. החיבור מתוארך לשנת 550.
De Mensibus ("על החודשים", ביוונית: Περὶ τῶν μηνῶν) - תולדות החגים הפגאניים השונים במהלך השנה.
הערך העיקרי של ספרים אלה מבוסס על העובדה שהסופר עשה בהם שימוש בחיבורים אבודים של סופרים רומיים עתיקים על נושאים זהים. לידוס גם מונה על ידי יוסטיניאנוס לחבר חיבור-הלל על הקיסר וחיבור על תולדות מסע המלחמה המוצלח שלו נגד האימפריה הסאסאנית (המלחמה האיברית (אנ')‏, 532-526). אולם חיבורים אלה, כמו גם כמה חיבורים פואטיים, אבדו.
הערות שוליים

↑  ישראל שצמן, תולדות הרפובליקה הרומית, נספחים: סופרים עתיקים, עמ' 598.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264706205171  PLWABN: 9810547271805606  BIBSYS: 90307763  BNE: XX1067023  BnF: cb11997292f (data)  CiNii: DA01737096  GND: 119036436  ICCU: BVEV012663  ISNI: 0000 0004 5393 4245  LCCN: n82246814  LNB: 000092224  NKC: ola2007364773  NLG: 142006  NSK: 000134671  NTA: 070005125  RERO: 02-A000107786  SELIBR: 361670  SUDOC: 028062663  VcBA: 495/44709  VIAF: 109213110   WorldCat (עם VIAF): 109213110
יהודה בן עטר

ערך זה עוסק ברבי יהודה בן עטר הראשון אב בית הדין של פאס במאה השמונה עשרה. אם התכוונתם ללרבה של פאס במאה התשע עשרה, ראו .
| --- | --- |
קברו של רבי יהודה בן עטר בבית העלמין היהודי בפאס
קברו של רבי יהודה בן עטר בבית העלמין היהודי בפאס
 לידה:  1655 ה'תט"ו  פאס, מרוקו
 פטירה:  1733 (בגיל 78 בערך) ה'תצ"ג  פאס, מרוקו
 כינוי:  אב בית דין פאס
 מקום קבורה:  מרוקו פאס, מרוקו
 תקופת הפעילות:  ?–1733 
 תחומי עיסוק:  פרשנות על התורה, פסקי הלכה, דרושים.
 רבותיו:  רבי וידאל הצרפתי (השלישי), רבי מנחם סירירו
 תלמידיו:  רבי אליהו הצרפתי, רבי שם טוב בן אמוזג
 בני דורו:  רבי יעקב אבן צור
 חיבוריו:  'מנחת יהודה', שיר מכתם, ספר על דיני גט וחליצה, פירוש על מדרש רבה, ספר שו"ת.
 
 תפקידים נוספים:  מורה צדק, אב בית דין, דיין (הלכה), דרשן, פוסק
 
 חתימה:   
 
הרב יהודה אבן עטר (אלול ה'תט"ו, 1655 - י"ט בסיוון ה'תצ"ג, 22 במאי 1733), היה אב בית דין ודיין בערים פאס ומקנס שבמרוקו, פרשן מקרא, ומרבניה הגדולים של המדינה.
קורות חיים

נולד בעיר פאס. שם משפחתו "עטאר" - 'בשמים' בערבית, הוא על שם עיסוקם של אבות המשפחה.
אביו יעקב (בן אברהם) נפטר בגיל 23, על כן יצא לעבוד לפרנסתו והיה צורף מומחה. כל חייו, גם כשכיהן ברבנות, התפרנס מיגיע כפיו ולא חפץ לקבל שכר מקופת הציבור.
למד מרבי וידאל הצרפתי השלישי, ורבי מנחם סירירו, ובהיותו כבן 43, בשנת ה'תנ"ח (1698), מונה לכהן כדיין בפאס יחד עמם. נודע כגאון ובקי בכל מקצועות התורה, ובאותה שנה חתם יחד עם גדולי חכמי דורו על תקנה האוסרת להפריז בנדוניה שהכלה צריכה להעניק לחתן.
בשנת ה'תס"א (1701) נאלץ לנדוד לעיר מקנס, יחד עם רבים מיהודי פאס, לאחר שהיהודים נרדפו והמלך איסמעיל הטיל עליהם מס כבד. גם במקנס ישב בדין יחד עם רבותיו ועם חכמי המקום.
ישב בבית הדין גם עם הרב שמואל הצרפתי וכיהן גם כאב בית דין. משנת ה'תע"ג (1713), לאחר פטירת רבי וידאל ורבי שמואל הצרפתי, כיהן כדיין יחידי במקנס.
חזר לעיר פאס בשנת ה'תס"ד, עמד בראש הקהילה היהודית בה. תיקן תקנות שונות עבור קהילתו בענייני מיסים, מסחר, הוצאות עבור מסיבות, הלוואות מגויים, ועוד. ובשנת ה'תפ"ג (1723) ישב ראשון בדין עם רבי יעקב אבן צור (יעב"ץ), שהיה לו תלמיד חבר.
היה רגיש מאוד לסבלו של הציבור, פעל לרווחת היהודים וביתו היה פתוח לפני כל שואל ומר נפש.
נפטר בהיותו כבן שבעים ושבע שנה, ביום שלישי, י"ט סיוון ה'תצ"ג. עם פטירתו החליף אותו כאב בית דין, חברו לדיינות, רבי יעקב אבן צור המכונה היעב"ץ, והוא נשא עליו קינה שנדפסה לימים בספר שיריו 'עת לכל חפץ'.
שלושת בניו הם, ר' חיים, ר' משה ור' עובד. נכדו הוא רבי יהודה בן עטר השני.
מתלמידיו, הרבנים אליהו הצרפתי, שם טוב בן אמוזג, רבי יעקב אבן צור המכונה היעב"ץ הנ"ל, ועוד.
הערצה לדמותו בקרב יהודי מרוקו

הערצת בני קהילתו אליו הייתה גדולה, ויוחסו אליו סיפורי מופת. יהודים וגם גויים כינו אותו "רבי אל-כביר" - "הרב הגדול" בערבית, לאחר שבהוראת מושל המדינה הוא הושלך לכלא, וכשלא היה לקהילת היהודים את הכסף הנדרש לפדיונו, המושל השליכו לגוב אריות, והוא שהה שם יממה ללא פגע.
אנשים נשבעו בשמו, ומקובל היה שהוא זכה לגילוי אליהו. בחגי ישראל הגיעו אנשי הקהילה אל ביתו לנשק את ידיו ולזכות בברכתו.
כמו כן סיפרו אודותיו שכאשר קיבל שכר עבור תכשיטיו, לא קיבל עבודה חדשה עד שהפרוטה אזלה מכיסו, ושקד יומם וליל על התורה.
קברו

תחילה נקבר בבית הקברות היהודי שבמלאח בעיר פאס, אך כשהיהודים עזבו את המקום ועברו לקסבא די זירארא בשנת ה'תק"ן, הם נטלו עימם את עצמותיו וקברו אותו באלגיסא. עם שוב היהודים למלאח שבפאס הם החזירו את עצמותיו בשבט ה'תקנ"ב. בשנת ה'תרמ"ח, כאשר נטל מלך מרוקו את שטח בית הקברות הנמצא סמוך לארמונו, הוא העניק ליהודים שטח חדש לצורך קבורה, ושוב העבירו את עצמותיו למקום קבורתו הנוכחי שבבית הקברות היהודי בפאס.
הוא קבור לצד חשובי רבני מרוקו, כרבנים אבנר הצרפתי, וידאל הצרפתי, יעב"ץ, ועוד. קבריהם מהווים אתר עלייה לרגל לקבוצות יהודים הבאים להתפלל.
מספריו

מנחת יהודה, דרשות על התורה, (מקור החיבור הוא בשנת ה'תמ"ד (1684), כשהרב בן עטר ראה שתלמידיו אינם יודעים את מלאכת הדרשנות למרות גדלותם התורנית, והחל ללמדם את תורת הנאום והדרוש, כשהתאספו בכל שבת במנחה, הוא דרש בפרשת השבוע, כשאחריו, לפי התור, היה דורש תלמיד אחר). נדפס לראשונה בפאס בחיי המחבר על ידי הרב יעקב אבן צור שהעתיק וכתב את הספר, ובשנית בשנת ה'ת"ש על ידי הרב רפאל ברוך טולדנו. בפירוש זה ציטט בהרחבה מדברי "ר"מ מקוצי", שייתכן שהוא הרב משה מקוצי. לאחרונה נדפס מחדש על ידי הרב פרופסור משה עמאר.
שיר מכתם, על הלכות שחיטה וטריפות, נדפס בשנת על ידי יששכר דב סג"ל מירושלים, בוורשה, בשנת ה'תר"ם.
ספר על דיני גט וחליצה
פירוש על מדרש רבה
ספר שאלות ותשובות, השו"ת יצא לאור לראשונה בשנת 1733, ובשנייה על ידי הרב משה עמאר בשנת ה'תשנ"א (1991)
חלק מספריו נותרו בכתב יד. כמו כן תשובות ממנו פזורות בספרי רבני מרוקו באותם ימים.
ראו גם

רבי חיים בן עטר
רבי אליהו הצרפתי
רבי יעקב אבן צור
רבי כליפא בן מלכא
רבי וידאל הצרפתי (הצוף דבש)
רבי וידאל הצרפתי (השלישי)
יהדות פאס
חדיקת אל-אח'באר

| --- | --- |
 תדירות:  שבועון 
 בעלים:  ח'ליל אל-ח'ורי 
 תאריכי הופעה:  1858–1911 (כ־53 שנים) 
 שפה:  ערבית 
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית 
 
חדיקת אל-אח'באר (ערבית: حديقة الاخبار, גינת החדשות) היה עיתון לבנוני דו-שבועי שיצא בביירות בשפה הערבית.
היסטוריה

נוסד בתקופת הנהצ'ה על ידי האינטלקטואל היווני-אורתודוקסי ח'ליל אל-ח'ורי והיה העיתון הראשון שפורסם באופן פרטי בביירות במשך למעלה מ-50 שנים, מ-1858 עד 1911.
שמו הראשון של העיתון היה "אל-פג'ר אל-מוניר", אך במהרה השתנה ל"חדיקת אל-אח'באר".
תוכני העיתון תאמו את רעיונות הבורגנות הביירותית בכלל ורעיונותיו של ח'ורי בפרט, ודמו לאלה של עיתונים אירופאיים מקבילים. התכנים נעו בין סיפורת ערבית ומתורגמת (הסיפורת המתורגמת הייתה משמעותית ביותר בשינוי הטעם הערבי הספרותי האסתטי, וסללה את הדרך ללידת נרטיב סיפורי ערבי אותנטי) לבין טבלאות ייבוא וייצוא וחדשות מסחריות וכלכליות מביירות ומהמערב, בעיקר בריטניה וצרפת. בנוסף, נכתב בעיתון אודות פעילויות הפוליטיות בפרובינקיות הערביות, וכן אודות פוליטיקה בינלאומית.
פרסומים נוספים בעיתון היו: צווים רשמיים של הממשל העות'מאני, מודעות על ספרים שיצאו לאור בערבית, ופרסומות כגון של חברת מכונות התפירה זינגר. היה זה העיתון הראשון בסוריה הגדולה שהקצה מקום קבוע לפרסומות מסחריות. בנוסף, הודפסו בו לעיתים סיפורים קצרים, הערות שנונות, מכתמים, שירים סאטירים ואנקדוטות הומוריסטיות.
מימון העיתון ותפוצתו

העיתון נתמך הן על ידי סוחרים עשירים מאזור ביירות, כדוגמת מיח'איל מדור המרוני, במטרה לענות על צורכי קהילת המסחר ההולכת וגדלה בעיר, והן על ידי הממשל העות'מאני, שנהג לגייס את כשרונותיהם של כותבים מוכשרים, ולגייסם כדי לקדם את הדימוי העות'מאני הציבורי באמצעות כתיבתם העיתונאית. כיום, למרות שהתפרסם במשך יובל, רק הגליונות של 10 השנים הראשונות השתמרו, בנוסף למספר גליונות משנות ה-1880'; הם נמצאים באוניברסיטה האמריקאית בביירות.
ידוע כי העיתון נמכר בתפוצה רחבה בשלושת החודשים הראשונים לפרסומו, והיו לו כ-400 מנויים, בנוסף למכירות קמעונאיות; סך הגליונות שנמכרו הגיע ל-3,000. בתקופה זו, היה נהוג להקריא עיתונים בבתי קפה ובמפגשים תרבותיים, ולכן מספר האנשים שנחשפו לתכניו הוא רב ממספר המנויים והגליונות שנמכרו.
בשנת 1859 חל גידול בתפוצת העיתון, מחירו ירד והוא נודע על ידי הקהילה המקומית ואף על ידי זרים כעיתון של סוריה. בשנת 1860, הוא אף הפך למעין עיתון רשמי[דרושה הבהרה] של פרובינקיית הר הלבנון, ובשנת 1865 למעין עיתון רשמי של פרובינקיית סוריה.
בעליו, אל-ח'ורי, האמין שאימוץ של ז'אנר ספרותי מערבי חדש, אל תוך המסורת הספרותית הערבית, יספק לתרבות הערבית כלים להחייאת השפה הערבית הספרותית, וליצירת דרכי הבעה חדשות.
הסגנון הספרותי בחדיקת אל-אח'באר > תרומת העיתון לספרות הערבית המודרנית

לחלק מהרומנים שתורגמו בעיתון הייתה השפעה נכבדת על התפתחות הסיפורת הערבית. למשל: התרגום הראשון של אחת מעבודותיו של אלכסנדר דיומא היה במסגרת העיתון, 11 שנים לפני שהופצו התרגומים הראשונים שנהיו פופולריים בשנות ה-70' של המאה ה-19. מטרת התרגומים כפי שהוצהרה על ידי המתרגם סלים נופל, הייתה להוות דוגמה לספרות האירופאית הידועה כ"רומאנס" או שירה פואטית, שמתארת את המצב החברתי באופן שמושך את הקורא ומשפיע על רגשותיו. סיבות נוספות לתרגום ספרות הרומאנס היו מוסריות, שכן הרומאנס נמנע מתיאורים פיזיים ודן באהבה טהורה ובתולית, שקיימת בהרמוניה עם האסתטיקה, הספרות והטעם החברתי שהיה נפוץ בביירות או בלאד אל שאם והארצות הערביות באופן כללי. תרגום זה הכיל את הזרעים הרגשיים למהפכה הרומנטית, והציג את הניצוצות הראשונים של מהפכה זו לספרות הערבית. התרגום היה קרוב למקור ככל האפשר.
לרוב, נשמרו בתרגומים שמות הדמויות, המקומות המקוריים וכן הרקע התרבותי של מהלך האירועים. כמו כן, במסגרת התרגומים הללו יוחס לנשים ותפקידיהן החברתיים והמוסריים תפקיד חדש: הדמויות הנשיות ייצגו את האישה העירונית הפעילה, שהייתה שותפה להחלטות בנוגע לקדמת החברה. בתרגומים אלה, הדמויות הגבריות התעמתו עם דמויות נשיות שלא נהגו לפי דפוסי ההתנהגות השכיחים בחברה האוריינטלית. הנשים נעו מהשוליים החברתיים למרכז וזכו לחלק שווה ופעיל והשתתפות אמיתית בקבלת ההחלטות. עם זאת, למרות המודל החדש שהוצג לנשים, הן לא נעו אל מחוץ לטווח ההגעה של הגברים ופעולותיהן נותרו במסגרת החברתית והמוסרית המקובלת.
הסגנון הספרותי בחדיקת אל-אח'באר > שינויים בתפיסות העיתון

העיתון חדיקת אל-אח'באר מילא חלל תרבותי שהצטלב עם צרכים פוליטיים, כלכליים ועירוניים, ובזמן קצר הפך לאמצעי להפצת אידאולוגיות ביחס לפרט, לזהויות ולקהילה. תפקידו היה לא רק להפיץ חדשות אלא גם לחנך ולחשוף את קהל הקוראים לרעיונות חדשים. לדעת ח'ורי, העיתונות היא אחד מהכלים החשובים ביותר לחינוך הציבור.
למרות ששרדו רק עשרות גליונות, מהעשור הראשון לתפוצתו, ניתן לראות שינויים בתפיסות שהציג העיתון: בשלב הראשון (1858-1861) הדיון היה בעיקר אודות התרבות הערבית, השפה הערבית והערביות בכלל. לאחר מכן, אחרי הטבח בהר הלבנון (1861) המיקוד עבר מהערביות לסוריות - לשפה ולזהות הסורית, וישנם יותר מונחים סוריים. בתקופות המאוחרות יותר (1870-1880 בקירוב) שעליהן ידוע פחות, חלה ככל הנראה חזרה מהסוריות לערביות.
למשל: בגיליון 173 שהתפרסם באוגוסט 1861 (ראו חלק ממנו בתמונה), כתב אל-ח'ורי לקוראיו איך יוכלו ליצור ביניהם ובתוכם אהבה פטריוטית: מבחינתו, הפטריוטיזם בא לידי ביטוי באהבת האדם לאזור בו נולד. קטע זה הוא הגדרה ראשונית ל'וטניה' (وطنية) - פטריוטיזם, ובהקשר של התקופה והאזור - הכוונה היא לסוריות, כלומר זהות מקומית בניגוד לזהות הערבית הרחבה יותר. הקטע אף מהווה הטפה לווטניות, ובו מתמקד אל-ח'ורי בנקודות הבאות:
יש צורך בתחושה פטריוטית, מפני שזה הדבר שיביא לאיחוד בין כולנו. לכן, הוא רואה מתפקידו לכתוב על הנושא ולהטיף לזה.
יש להזהיר את האנשים מפילוג, שכן זה דבר שלילי.
יש להזהירם מעוינות ואיבה עדתית, או בין אסכולות.
יש להזהירם פן יהיו בעלי קנאות דתית מוגזמת, שכן היא הסיבה להרחקת כל הצלחה מהאזור הזה.
כל אדם צריך להבין שהאינטרסים האישיים פחות חשובים מהאינטרסים הכלליים.
מכאן, הוא הטיף לאהבה בין האנשים שתביא להרמוניה 'וטנית', להתחשבות, לאיחוד ולהדגשת הדברים הטובים לכולם והדרת הדברים הפוגעים במכנה המשותף של אנשי הווטן.
דימוי האישה בעיתון

דימוי האישה היה נושא מרכזי במהלך תקופה זו במרחב הפוליטי והתרבותי, שעלה לדיון בעולם הערבי לראשונה בסוריה הגדולה. הדיאלוגים החוזרים ונשנים בין אל-ח'ורי וקהל הקוראות מעידים על רמת ההשפעה של קבוצת קוראות אלה על החומרים שפורסמו בעיתון, במיוחד הספרותיים (ראו דוגמה להלן, טלגרף חדש). בהקדמה לספר "אל נסאא" (הנשים, les femmes) של אלפונס קאר, הדגיש אל-ח'ורי שבחר לפרסם חלק מהספר בעיתון, ונמנע מלפרסם חלקים שהכילו הערות מזלזלות כלפי נשים, מתוך מודעות לקהל הנשים של העיתון. לדברי אל-ח'ורי, לחלק זה מקהל הקוראים שלו הייתה השפעה על התכנים שפורסמו. לא כל שכן, אל-ח'ורי נמנע מפרסום ביקורת נוקבת כלפי נשים.
אל-ח'ורי ייחס חשיבות רבה לקהל הקוראות שלו וכיוון אליהן לא רק מסיבות כלכליות ופיננסיות אלא גם מטעמים אידאולוגיים ומוסריים. בראייתו, לנשים תפקיד משמעותי בהתפתחות מדינות ערב, והעבודות המתורגמות היו אמצעי לחינוך החברה בכלל ונשים בפרט. קהל הנשים הלך וגדל, וכתוצאה מכך העיתון התאים את תכניו לקוראים שקראו ולעיתים הגיבו לתכנים מסוימים. ברומנים המתורגמים הוצגו נושאים כמו: יציבות אישית, אהבה, סבל ונישואין, תפקידן הפעיל של נשים בחברה וכן הקרבה, התנהגות נאצלת של נשים וגברים, סולידריות חברתית ואחדות בנסיבות קשות. ניכר כי אלה היו חיוניים לתהליך המודרניזציה שאליו כיוון אל-ח'ורי בעיתונו, ולאמונתו שמן ההכרח שנשים יהיו בעלות תפקיד פעיל למען התפתחות החברה.