stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האספה המחוקקת ונפילת המלוכה הצרפתית
הפוליטיקה של השמאל

שלושה מושאי שנאה היו לשמאל: הראשונים היו המלך והמלכה, לואי ה-16 ומארי אנטואנט, וכן משפחת המלוכה. הקבוצה השנייה היו ה"אמיגרה" (האצילים המהגרים), שכבר נחשבו לאיום חיצוני, והשלישית הייתה הכמורה העקשנית.
שנאת משפחת המלוכה פשוטה כמשמעה: השמאל לרוב רצה להחליף את המונרכיה ברפובליקה, אם כי תחילה לא ביטאו רצון זה בפומבי.
המהגרים שהתחמשו בשטחי מיינץ וטריר, שהיו אז בתחום הקיסרות הרומית הקדושה, ובארצות השפלה האוסטריות, הפכו את עצמם לאויבי העם הצרפתי. בראשם עמדו אחיו של המלך, שחשבו שלואי היה שבוי ולכן פסלו את כל מעשיו. הרוזן מפרובנס, שעתיד היה להיות לואי השמונה עשר, ראה בעצמו עוצר והקיף את עצמו בשרים כהוגן. על פי המהדורה האחת-עשרה של האנציקלופדיה בריטניקה האיום שהיוו המהגרים היה סמלי בלבד, משום שמנו רק כמה אלפי אנשים והיו חסרי מנהיג וכסף. אף על פי שקודם לכן הייתה להם השפעה דיפלומטית מסוימת, עד התקופה הזו החלו להפסיד את אהדתם של השלטים המארחים אותם. ההיסטוריון מיניה, עם זאת, טוען כי איומם של המהגרים היה משמעותי וחמור יותר, וש"שגרירי המהגרים התקבלו, בעוד אלה של הממשלה הצרפתית סולקו, התקבלו בצורה רעה, או נשלחו לכלא, כבמקרה של מר דובריה".
הכמורה העקשנית, אלו שסירבו להישבע נאמנות לחוקה של הכמורה של 1790, שמרו את כבודם של מרבית הקתולים חרף הטרדתן של הרשויות המקומיות. המהדורה האחת-עשרה של האנציקלופדיה בריטניקה מציינת כי "לא הוכח כי בוצעו על-ידם מעשי אי-נאמנות, ונציבי האספה הלאומית דיווחו ליורשתהּ כי עדותיהם חפצו רק שיניחו להם. אולם האפליה של האספה המחוקקת נגד הכמורה הייתה חזקה מדי בשביל מדיניות כזו." מיניה, למרות זאת, מצטט את המרקיז דה פרייר, שאמר, "כמרים, ובמיוחד בישופים, השתמשו בכל משאבי הפנאטיות כדי לעורר התנגדות לחוקה של הכמורה בקרב העם, בעיר ובכפר," ומציין כי הבישופים הורו לכמרים שלא לבצע עבודות קודש באותן כנסיות עם כמרים חוקתיים. הסיכויים לדו-קיום בין שני פלגי הכמורה הלכו ופחתו, ופרצו מרידות על רקע דתי בכמה מקרים.
המלך משתמש בווטו

מלכתחילה, היו היחסים בין המלך לבין האספה המחוקקת פחות מידידותיים. המלך סירב להיפגש עם הנציגים הראשוניים, בעוד האספה החליטה שטקס ביקורו הראשון של המלך באספה לא ילווה בעיטורים כנהוג (אם כי ההצבעה נשללה למחרת היום, ונאומו של המלך התקבל באופן חיובי).
ב-9 בנובמבר 1791 החליטה האספה לגזור על כל המהגרים המתקבצים באזורי הספר עונש מוות ולהחרים את רכושם אם לא יתפזרו עד 1 בינואר 1792. החלטה זו הופנתה בבירור לאלה שהתחמשו או שעסקו בדיפלומטיה, כמו אחיו של המלך, והתגלתה אדישות כלפי אלה שפשוט הרגישו בטוחים יותר מחוץ לצרפת. לואי דווקא לא חיבב את אחיו, וסלד ממדיניותם, שמבלי לשרת אותו באופן כלשהו, סיכנה את חופשו ואת חייו; אולם, עדיף היה לו להטיל ווטו על חוק המהפכנים מאשר לאפשר את רצח אחיו. בהתפשרות, הוא הסכים ב-30 באוקטובר לחתום הצהרה שכפתה על אחיו הבכור לחזור לצרפת תוך חודשיים, ובחלוף תאריך זה ייחשב כמי שהפר סמכותו כעוצר.
ב-29 בנובמבר 1791 האספה החליטה לשלול מכל כומר עקשן את הפנסיון אם יסרב להישבע שבועה אזרחית, בעצם אותה שבועה כמו הקודמת, ולגרשו לפי הצורך. על הצהרה זו לואי הטיל ווטו מסיבות מצפון. בשני המקרים בהם נעשה שימוש בווטו, התנגדותו של המלך רק שימשה כנשק בידי אויביו באספה. אך ענייני חוץ עמדו בראש סדר העדיפויות באותה עת.
ממשל חדש בפריז

בדומה להימנעות חברי האספה המכוננת מישיבה באספה המחוקקת, באוקטובר התפטר לה פייאט מתפקיד מפקד המשמר הלאומי וביילי מראשות עיריית פריז. מרבית הקהל שעדיין העדיף מונרכיה חוקתית (לעומת האספה הפרו-רפובליקנית) קיוו שלה פייאט ייבחר לראש העיר. לעומת זאת, בית המלוכה, מתוך חשש מלה פייאט, סייע לפטיון הז'ירונדיני במסע הבחירות. בסופו של דבר, ניצח פטיון בבחירות ברוב מכריע והפך לראש העיר החדש.
אבדות המלחמה הראשונות

הצרפתים תכננו לפלוש לארצות השפלה, שאותן התכוונו לספח אחרי כן, משלוש נקודות בבת אחת. התנועה הראשונה גילתה את מצבו העלוב של הצבא. בפאניקה, כוחותיו של הגנרל דילון נמלטו מפני האויב ברגע שנתקלו בו, ודילון, לאחר שנפצע בידי חייליו, נהרג על ידי המון בלייל. כמו כן, הגנרל בירון נבלם בטרם הגיע לעיר מונס המצויה בסמוך לגבול. לה פאייט, כשנודע לו על הכשלונות, הורה לכוחות לסגת.
המערכה הכושלת חשפה את החשדות ואת הקנאה שהיו קיימים בצרפת. עם זאת, הכוחות האוסטריים בארצות השפלה היו חלשים מכדי לצאת למתקפה. פרוסיה, בכפוף לתנאי ההסכם ההגנתי בינה לאוסטריה, הכריזה על מלחמה נגד צרפת. התעכבה פעולה נרחבת בשל האינטרסים המנוגדים של שתי המדינות התוקפות לגבי פולין. בעוד ממשלת אוסטריה רצתה לשמר את שכנתה הלא פוגענית, פרוסיה העדיפה חלוקה נוספת של פולין ורצתה שטח פולני גדול. רק לאחר דיון ארוך, הוסכם כי פרוסיה תהיה חופשייה לפעול בפולין, ואוסטריה תוכל לדרוש פיצוי בשטחים שייכבשו בצרפת.
הרגיעה הקצרה נתנה לצרפת הזדמנות לשפר את הצבא. בינתיים בתחום הפוליטי, האספה המחוקקת אישרה שלוש הצהרות: האחת לגירוש הכמרים העקשנים, השנייה לדיכוי המשמר החוקתי של המלך, והשלישית להקמת מחנה צבאי קרוב לפריז. לואי הסכים להקריב את משמרו, אולם הטיל ווטו על ההצהרות האחרות. אחר כך, המלך פיטר כמה מחברי ממשלו בתגובה למחאתם החריפה למעשיו. לואי המשיך לסרב להסכים להצהרות, והדבר גרם לשר המלחמה חסר האונים להתפטר מתפקידו ביוני 1792. היעקובינים ניסו לאלץ את לואי לאשר את ההצהרות ולפטר את שריו דרך הפחדה. ב-20 ביוני, המון חמוש פלש לתוך היכל האספה ולמגורי המלך בארמון הטווילרי. במשך כמה שעות חייהם של לואי ומארי אנטואנט עמדו בסכנה של ממש, אך באומץ פסיבי סירב המלך להתפשר עם המתפרעים.
כישלון המרי הזה עודד מגמת אהדה למלך. כעשרים אלף פריזאים חתמו על עצומה המביעה סימפתיה למלך. לה פאייט עצמו הגיע לפריז בתקווה לתמרץ את המפלגה הפרו-חוקתית, אך המלך והמלכה התעלמו מהצעות הסיוע שלו. הם אף פעם לא אהבו את לה פאייט ואת הפוילינט, ועכשיו העדיפו להפקיד את גורלם בידי אוסטריה הפולשת. הז'ירונדינים פנו למלך בפעם האחרונה בבקשה לפטר את שריו בתמורה להצלת המלוכה. סירובו לבקשתם איחד את כל השמאל במטרה להפיל את המלוכה.
ה-10 באוגוסט

מנהיגה הרוחני של התנועה החדשה היה ז'ורז' דנטון, פרקליט צעיר שלא ישב בשתי האספות, אך שימש מנהיג מועדון רפובליקני גדול ואחז בנאמנותם של תושבי פריז. הפחד הגובר מפלישה של בעלות הברית עזר לדנטון וחבריו בהשגת מטרתם. האספה הכריזה כי הייתה המדינה בסכנת נפילה. החלה נהירה עצומה של חיילים סדירים ומתנדבים לחזית המלחמה בצפון צרפת. באותו זמן, היעקובינים גייסו את כמה מהחיילים למטרתם, והמשמר הלאומי, שעד אז היה בורגני ברובו, נפתח למעמד הפועלים. החריף זעמם של הרפובליקנים כלפי המלך בעקבות הצהרתו של המפקד הפרוסי כי כוחותיו יחזירו את המלוכה לצרפת ויתקפו את פריז ואת האספה אם עוד יאוים המלך.
הוחלט לפעול נגד המלך ב-10 באוגוסט. בערב 9 באוגוסט, הקומונה הפריזאית המהפכנית השתלטה על ה"אוטל דה ויל", עיריית פריז, ומוקדם בבוקר למחרת המורדים תקפו את הטוולירי. מכיוון שמטרותיהם של היעקובינים היו ידועות לכולם, ננקטו כמה אמצעים למגן את הארמון. מלבד קומץ השומרים החמושים וכמה חיילי המשמר הלאומי, הוצבו בארמון כ-950 חיילי המשמר השווייצרי. אבל גם תגבורת זו לא הייתה מספיקה כדי לעמוד בפני ההמון הזועם. לואי השתכנע כי הוא בטוח וחסין, ובהתאם לקח את משפחתו לנוח בהיכל האספה. בינתיים, חיילי המשמר הלאומי או התפזרו או התיידדו עם התוקפים. המשמר השווייצרי החזיק מעמד, אך עקב התקדמות האויב שלח המלך פקודה למשמר להניח את הנשק ולסגת. רוב החיילים נורו למוות תוך כדי הנסיגה, ומאלה שנכנעו שישים נרצחו על ידי ההמונים בדרך לאוטל דה ויל.
המרד והמשבר החוקתי

המלך והמלכה בילו שעות ארוכות לבד בעוד האספה המחוקקת דנה בגורלם. מעט יותר משליש החברים נכחו, כמעט כולם יעקובינים. הם הצביעו להשעות את המלך מתפקידו ולכנס ועדה שתחבר חוקה חדשה. ועידה מבצעת נוצרה על ידי השרים הקודמים ברשות דנטון.
כששמע על המרד בפריז, לה פאייט ניסה לשלוח את חייליו לבירה כדי להגן על החוקה הישנה, אך הם סירבו. הגנרל נאלץ לחצות את הגבול ולהיכנע לאוסטרים.
אבל העדרם של יסוד חוקי ותמיכה רחבה העמידו את הממשלה החדשה בסכנה חמורה. הממשלה בכלל לא יכלה לסמוך על האספה הגוועת וחסרת ההשפעה, ולכן היא המשיכה להיות תלויה בגוף שהקימה בעצמה, הקומונה הפריזאית. משום מעמדה זה, הקומונה יכלה לסחוט מהממשלה את כל אשר חפצה בו. הותר לה, בין היתר, להחזיק במלך ומשפחתו, שנכלאו בטמפלה, וסמכות בלתי מוגבלת לכלוא אזרחים.
התקרבו הבחירות לוועידה הלאומית, הגוף שנועד להחליף את האספה המחוקקת, והקומונה החליטה להוציא להורג את כל אסיריה במעין מפגן כוח. הזדמנות לעשות כן סופקה על ידי המלחמה המתמשכת. המפקד הפרוסי ברונסוויק פלש לתוך צרפת ב-19 באוגוסט, וכבר בימים הראשונים ניצחונו נראה קרוב. ב-1 בספטמבר, התגייסו כ-60,000 בחורים בפריז לשם הגנת המדינה הצרפתית. בעוד התאספה קבוצה זו, חבורות מתנקשים שוגרו לבתי הכלא והחלו ברצח המוני שנמשך ארבעה ימים וגבה את חייהם של 1400 נפשות. הקומונה הפיצה מכתב בקרב ערים אחרות שבו עודדה אותן להעתיק את הטבח בכלאיהן. האספה סיפקה רק התנגדות קלושה וחלשה לפשעים אלו, ומעט מאוד מהז'ירונדינים העזו לגנות אותם מחשש שהם עצמם ייהרגו.
כמעט וכל אזרח היה זכאי להצביע בבחירות לוועידה הלאומית, אך מעט מאוד הגיעו לקלפיות בגלל פחד ואדישות. חזרו רבים שישבו באספה המכוננת הלאומית או באספה המחוקקת. הוועידה התכנסה ב-20 בספטמבר והפכה לממשלת צרפת דה פקטו.
הצבא היהודי

| --- | --- |

 מדינה:  צרפת 
 מייסדים:  אברהם פולונסקי, לוסיאן לובלין 
 
הצבא היהודי (בצרפתית: Armee Juive) היה שמה של קבוצת מחתרת יהודית ציונית בצרפת הכבושה במהלך מלחמת העולם השנייה שעזרה להציל יהודים רבים, מהחשובות שפעלו בקרב ארגוני ההתנגדות הצרפתיים.
פעילי המחתרת

גלגולו הראשוני של הארגון החל סוף יולי 1940 בפגישה של ארבעה ציונים רוויזיוניסטים: אברהם פולונסקי ואשתו אז'ני והמשורר דוד קנוט ואשתו אריאדנה סקריאבינה. על פי יהודה בן דוד "בפגישה זו ראה פול (אברהם פולונסקי) מאוחר יותר את היום שבו הפכה 'היד החזקה' מרעיון למציאות". עד אוקטובר 1940 הצטרפו לארגון לוסיאן לובלין ודיקה יפרויקין, שניהם חברים במפלגת פועלי ארץ ישראל, לאונרד זופרנר, איש השומר הצעיר, וסוניה גרונר, אחותה של אז'ני. האנשים האלה הקימו ארגון חשאי שנקרא "היד החזקה" והחלו לגייס חברים אחרים על בסיס אישי. פעילות הארגון החלה בסוף 1940. בין החברים הראשונים שגויסו למחתרת הייתה קבוצת לימוד תורנית בהנהגתו של פאול רויטמן. ב-4 ביוני 1941 אז'ני פולונסקי נפטרה ממחלה קשה.
תחילת דרכה של המחתרת

ביוני 1939 אברהם פולנסקי ואשתו אוז'יני החליטו להקים מחתרת יהודית ששמה יהיה "היד החזקה". שם זה מביע את השקפת עולמם: לא עוד קבלת הגורל בהרכנת ראש, אלא יכולת לעצב, לשנות ולהשפיע. בנוסף, שם זה כולל גם את הפסוק "ביד חזקה ובזרוע נטויה".
לאחר שהתאחדו עם מחתרת יהודית סוציאליסטית בטולוז בראשות לוסיאן לובלין, קיבלה המחתרת שם חדש: "הצבא היהודי". "היד החזקה" הייתה לגרעין קשה וחשאי בתוך "הצבא היהודי", ובסך הכל היו בשורותיה כ-250 איש בלבד. בשונה מ"הצבא היהודי", אשר עתיד היה להתפרק בתום מלחמה, נותרו מטרותיה ארוכות הטווח של "היד החזקה" גם לאחר המלחמה.
פעילות המחתרת

בינואר 1942 הוקם בטולוז "הצבא היהודי" AJ כאיחוד של כל תנועות ההתנגדות היהודיות. לאחר מכן התפתח ל Organization Juive de Combat (.O.J.C) (ארגון יהודי לוחם), שכלל איחוד של תנועות נוער ומספר זרמים פוליטיים ביהדות צרפת. מנהיגיה היו אברהם פולונסקי, המשורר דוד קנוט ואשתו אריאדנה סקריאבינה והסוציאליסט אהרון ליסין לובלין.
מטרת המחתרת הייתה התנגדות אקטיבית וחמושה כנגד הנאצים והצלת יהודים. המפקדה ישבה בטולוז והוקמו יחידות מחתרת בערים שונות, בהם ניס, פריז וליון שעסקו באימונים, ביצוע פעולות חבלה, הסתרת אנשים, מעבר חשאי של לוחמים לספרד על מנת להצטרף אל כוחות בעלות הברית וקיימו קשרים עם המחתרות הצרפתיות במקומות פעילותם. במחוז טארן הוקמה בקרב המחתרת יחידת לוחמים, שהייתה מסונפת לחילות הפנים הצרפתיים (FFI), לחמה תחת דגל כחול לבן ונטלה חלק בקרבות הקשים שניהלו החילות. אנשי המחתרת עסקו בהגנה על יהודים, ובכללם המהגרים שזרמו באותה עת לצרפת, כולל רדיפה כנגד מלשינים ומסגירי יהודים (בין היתר חוסלה על ידם בניס כנופיה של "מזהי יהודים" שעבדו בשירות הנאצים), הסתרת ילדים יהודים, יהודים חרדים ואנשים נוספים מקבוצות סיכון בחוות מרוחקות ובמנזרים, חברים הצטרפו לחלוקת עזרה הומניטרית שארגונים יהודיים שלחו דרך שווייץ, והעברת כ-300 פליטים דרך הגבול לשווייץ וספרד. אחת מהמשימות הקשות והמסוכנת הייתה הברחה מעבר לגבול של ילדים שהוריהם גורשו למחנות ריכוז. בכל קבוצה היו עד 30 ילדים בגילאי 7 עד 12, שאותם העבירו ברכבות. מטרתם הייתה להעביר יהודים במסע דרך הגבולות עד לארץ ישראל.
בראשית 1942 נוצר קשר ישיר בין אברהם פולנסקי ואנשיו לבין מרק ירבלום, אשר הוברח לשווייץ ושימש איש קשר לרגל ההצלה, שמימנה את צורכיהם של הארגונים היהודיים בצרפת, ובהם "הצבא היהודי". ירובלום דיווח למוסדות הסוכנות בארץ ישראל על קיומה של המחתרת ועל פעילותה. בזכות כך הקשר עם הג'וינט התהדק עד כדי כך, שמפקדת הצבא היהודי הייתה גוף שבאמצעותו חולק הכסף שהעמיד הג'וינט לרשות הארגונים היהודיים בצרפת.
בדצמבר 1942 הוקם גוף שאיחד את "הצבא היהודי", הצופים היהודיים וארגון הנוער הציוני. האיחוד סייע לפול בקבלת גיבוי ציבורי, אשר אפשר לו להשיג יותר אמצעים כספיים. בראש הגוף עמדה ועדה שבין חבריה היו הרב רנה קפל, יוסף פישר ודיקה יפרויקין. הוועדה לא הכתיבה מדיניות, אלא סייעה לפעילות בדרכים שונות, חומריות וציבוריות.
הגסטפו ערך מצוד נרחב אחר חברי המחתרת והצליח ללכוד את חלקם. ביולי 1944 חוסלה הקבוצה בפריז כשנעצרו 25 לוחמים, חלקם בדירת מסתור בה נפגשו. הם עונו ונשלחו ברכבת הגירוש האחרונה שיצאה ממחנה דראנסי ב-17 באוגוסט 1944. 14 מהם הצליחו להימלט בקפיצה מן הרכבת. זמן מועט לאחר מכן הגיע הרגע לו תכננו אנשי "הצבא היהודי" פעולות רבות - דרום צרפת השתחררה מיד הגרמנים.
ב-10 בנובמבר 1944 הוקם "ארגון ותיקי המחתרת", ונוצר קשר ראשון בין בכירי המפקדה של "הצבא היהודי" לבין דוד בן-גוריון, בעת שערך ביקור בפריז. עתה קיבל ההסכם שנחתם בשעתו בין מפקדת "הצבא היהודי" לבין ארגון ההגנה בארץ ישראל תוקף מעשי.
שבועת המחתרת

שבועת המחתרת כללה את הטקסט הבא:
בהניחני את ידי הימנית על דגל כחול ולבן,

אני נשבע אמונים לצבא יהודי

וציות למנהיגיו.

אנשיי שיקומו לתחיה,

ארץ ישראל תבנה מחדש.

חופש או מוות.
סגירת שורותיה של המחתרת

זמן לא רב לאחר שחרור צרפת משלטון הגרמנים, שינה הצבא היהודי את שמו ל-"ארגון יהודי לוחם" (אי"ל), אנשי המחתרת פעלו לא מעט בתוך ארגון זה אך זמן לא רב לאחר מכן, בסוף דצמבר 1944, החליטו חברי "אי"ל" לפרק את הארגון למרות שהחלטה זו הייתה קשה לרבים.
ראו גם

מוסה עבאדי
ז'ורז' גארל
אברהם פולונסקי
ז'אק לזרוס
לאון אברהם
איתן גינת
תנועת ההתנגדות הצרפתית
"התנגדות (סרט, 2020)" (אנ') - סרט הוליוודי ביוגרפי בכיכובו של ג'סי אייזנברג בתור איש ההתנגדות היהודי-צרפתי מרסל מרסו
לקריאה נוספת

ענת גואטה, הצבא היהודי בצרפת: קורותיה של מחתרת ציונית לוחמת, תל אביב: משרד הביטחון, 2001
צילה הרשקו (אנ'), ההולכים בחושך יראו אור, הרזיסטנס היהודי בצרפת שואה ותקומה: 1949-1940, אפי מלצר בע"מ, 2018
יהודה בן-דוד, ביד חזקה. אברהם פולונסקי והמחתרת היהודית בצרפת במלחמת העולם השנייה, משרד הביטחון, 2002, מסת"ב 965-05-1189X
Anny Latour, The Jewish Resistance in France (1940 – 1944), New York: Holocaust Publications, Inc, 1981
Contribution à l'histoire de la résistance juive en France, 1940-1944 by David Knout, Editions du Centre, 1947.
Blessed is the match: the story of Jewish resistance by Marie Syrkin, Jewish Pubn Society, 1976.
Les Juifs dans la résistance et la libération: histoire, témoignages, débats by Yves-Claude Aouate and Anne Grynberg, 1985.
Sephardi Jews in occupied France: under the tyrant's heel, 1940-1944 by Gitta Amipas-Silber, Rubin Mass, 1995.
Jews in France during World War II by Renée Poznanski and Nathan Bracher, Brandeis University Press, 2001.
L'armée juive clandestine en France: 1940-1945 by Raphaël Delpard, Page après page, 2002.
Abraham Polonski and the Jewish resistance in France during the Second World War by Yehuda Ben-David, Yaʻel Zaidman, Miśrad ha-bitaḥon, 2002.
הערות שוליים

↑  צרפת - פרטיזנים ולוחמי מחתרות, באתר הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה
↑  גואטה, עמ' 30.
↑  בן-דוד, עמ' 81.
↑  ערך על יפרויקין באנציקלופדיה של השואה באתר יד ושם
↑  בן-דוד, עמ' 86—89.
↑  גואטה, עמ' 44.
↑  תנועות הנוער הציוניות בצרפת והאחדות בעולם היהודי 1940 — 1944 מאת רנה פוזננסקי, אתר יד ושם
↑  בן-דוד, עמ' 93.
↑  הצבא היהודי, באתר יד ושם
ביל רובינסון

| --- | --- |

רובינסון ב-1934. צילם קארל ואן וכטן.
 לידה:  25 במאי 1878 ריצ'מונד, וירג'יניה, ארצות הברית
 פטירה:  25 בנובמבר 1949 (בגיל 71) הארלם, ניו יורק
 מקום קבורה:  בית הקברות אברגרינס 
 שם לידה:  Luther Robinson 
 סוגה מועדפת:  סטפס, ברודוויי, קולנוע
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1900–1943 (כ־43 שנים)
 מקום לימודים:  Elizabeth Forward High School 
 בן או בת זוג:  Lena Chase (14 בנובמבר 1907–ינואר 1922)  Fannie S Clay (27 בינואר 1922–25 ביוני 1943)  Elaine Plaines (26 בינואר 1944–25 בנובמבר 1949) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ביל "בוג'נגלס" רובינסון (באנגלית: Bill "Bojangles" Robinson;‏ 25 במאי 1878 – 25 בנובמבר 1949) היה רקדן ושחקן אפרו-אמריקאי, נחשב לאבי הסטפס. הוא היה הבדרן השחור המרוויח ביותר במחציתה הראשונה של המאה ה-20, והקריירה הארוכה שלו היא סוג של מראה לשינויים בעולם התרבות האמריקאי, ושל האפרו-אמריקאים בפרט, במהלך אותה תקופה. הוא החל את דרכו בתקופת מופעי מינסטרל ווודוויל, ועבר משם להופעת בברודוויי, רדיו, הוצאת תקליטים, והגיע אף להופעות בסרטים הוליוודיים ובטלוויזיה. בקרב מבקרי ריקוד סטפס, הוא נחשב לרקדן מן המדרגה הראשונה. בקריירה הקולנועית שלו, הוא היה ידוע בעיקר עבור שיתוף הפעולה עם שירלי טמפל בסרטיה בשנות ה-30.
רובינסון השתמש בפופולריות שלו כדי להילחם בגזענות, ולא רק בעולם הבידור. בין יתר הישגיו:
הוא היה בין המופיעים הראשונים להופיע בוודוויל או במופעי מינסטרל ללא בלאקפייס.
הוא היה אחד השחורים הראשונים שהופיע במופע סולו, בניגוד לכלל המקובל אז ששחורים יכולים להופיע רק עם השתתפות לבנים (חוק שני-הצבעים).
הוא כיכב במחזמר ברודוויי האפרו-אמריקאי הראשון, השַׁחֲרוּרים של 1928.
הוא היה השחור הראשון שכיכב בהפקת ברודוויי מעורבת.
מאוחר יותר, הוא גם ספג ביקורת על שיתוף פעולה עם ייצוג סטריאוטיפי של שחורים, ואף נקרא "דוד תום" (שחור אשר מקבל בברכה את מעמדו הנחות מהאדם הלבן, ומשתף עמו פעולה). רובינסון נעלב קשות מהאשמות אלו, מכיוון שכל חייו הוא נלחם למיגור אפליה וגזענות. בין פועליו:
הוא שכנע את משטרת דאלאס לגייס שוטרים שחורים לראשונה.
הוא פעל מול הנשיא רוזוולט לשיפור תנאיהם של חיילים שחורים במלחמת העולם השנייה.
קיים את האירוע הציבורי המעורב הראשון בעיר מיאמי.
למרות שהוא הרוויח יותר מעמיתיו השחורים של התקופה, רובינסון מת חסר כל ב-1949, וחברו אד סאליבן שילם על לווייתו. אמנים רבים זוכרים את רובינסון בתור חונך ומודל לחיקוי, ביניהם סמי דייוויס ג'וניור, לינה הורן, פרד אסטר, אן מילר והאחים ניקולאס. הוא גם תמך בספורטאי האולימפי, ג'סי אוונס. גרגורי היינס כיכב בסרט ביוגרפי על חייו, וזכה עבורו בפרס השחקן הטוב של ה-NAACP. ב-1989, הקונגרס האמריקאי קבע את יום הולדתו, ה-25 במאי, כיום הסטפס הלאומי.
ביוגרפיה וקריירה

רובינסון נולד באירלנד, וירג'יניה, למקסוול - שעבד כמכונאי, ולמריה - זמרת מקהלה. שני הוריו מתו כשהיה בן שבע, ומאז גידלה אותו סבתו. לא ידועים פרטים רבים על ילדותו וחייו המוקדמים, למעט סיפורים שהיה רובינסון עצמו מספר, למשל שנולד בשם "לותר" ואילו אחיו הקטן היה "ביל", ושהוא הציע שהם יתחלפו בשמות, ובסוף אחיו הסכים, וכך נהיה ל"ביל", בעוד אחיו בחר בסוף בשם "פרסי".
את הכינוי "בוג'נגלס" הוא קיבל בעת ילדותו בריצ'מונד. השם נקשר לסגנון ריקוד סטפס שהומצא על ידי שחורים בדרום ארצות הברית, והמקור של השם הוא בעגה השחורה של הדרום, בה "ג'נגלר" (Jangler) הוא מישהו שמרבה להתווכח או באופן כללי, "לעשות צרות", ואכן למרות חביבותו הרבה היה רובינסון גם ידוע כמי שיכול להתלקח בקלות. הוא גם היה ידוע כמהמר כבד. לעומת זאת, הקהלים הלבנים הבינו את הכינוי "בוג'נגלס" כשם לשחור חסר דאגות. הניגוד הזה שיקף הרבה אספקטים של הקריירה שלו, בה לבנים ראו בו בדרן חביב, ואילו שחורים ראו בו פורץ דרך ושובר מוסכמות.
ביוגרפיה וקריירה > תחילת קריירה

בגיל חמש החל רובינסון לרקוד ברחובות ובפארקים, ולאסוף את המטבעות שהיו משליכים לעברו עוברים ושבים. אמרגן הופעות ראה אותו רוקד סמוך לתיאטרון בריצ'מונד, והציע לו תפקיד "פיק" במופע מינסטרל. במופעים האלו הופיעו שחקנים ומוזיקאים לבנים עם פניהם צבועים לשחור (בלאקפייס), ואילו ילדים שחורים וחמודים שנקראו "פיקניניז" (pickaninnies - שם גנאי לילדים ממוצא אפריקאי) היו רוקדים, שרים או מספרים בדיחות בקצה הבמה.
ב-1890, בגיל 12, רובינסון ברח לוושינגטון די. סי., שם התפרנס מעבודות מזדמנות, כולל תקופה קצרה כרוכב במרוצי סוסים. הוא פגש את אל ג'ולסון, והחל להופיע איתו, כאשר ג'ולסון שר ורובינסון רקד, עבור פרוטות ברחוב, או כדי למכור עיתונים. ב-1891 הצטרף למופע נודד שנקרא "הדרום לפני המלחמה", שוב בתפקיד פיקניני, למרות שכבר היה נער מתבגר. הוא נשאר במופע למשך שנה, עד שכבר לא יכל לשחק תפקיד של ילד.
ב-1898 הוא התגייס לצבא, בדיוק כשהחלה מלחמת ארצות הברית–ספרד. הוא נורה ונפצע בידי קצין שניקה את נשקו סמוך אליו.
ביוגרפיה וקריירה > וודוויל

ב-1900 זכה רובינסון במדליית זהב בתחרות ריקודי קאנטרי בברוקלין, ניו יורק, והביס את מי שנחשב לרקדן הטוב של דורו, הארי סווינטון. הפרסום שבא בעקבות זכייתו עזר לו למצוא תפקידים במגוון מופעים נודדים, לפעמים כחלק מלהקה, אך בדרך כלל כחלד מצמד מופיעים. רובינסון לא תמיד הופיע כרקדן, אלא גם היה זמר וקומיקאי.
ב-1905 הצטרף למופע וודוויל שצבר הצלחה, ולבסוף גם נשא את שמו כחלק מהצמד המככב - קופר ורובינסון. המופע היה אחד מרק שישה מופעים של בדרנים שחורים בסבב המופעים המרכזי, אשם קהלם היה קהל לבן. המופע של קופר ורובינסון היה בעיקרו מופע קומי, עם מספר קטעי ריקודים של רובינסון. רובינסון הרוויח אז $100 לשבוע, דבר ששיפר באופן משמעותי את מצבו הכלכלי.
ב-1912, לאחר שנים של פופולריות וצמיחה, התפרק הצמד. מופיעה בשם ריי סמואלס שכנעה את רובינסון לפגוש את האמרגן שלה, מרטי פורקינס. תחת הדרכתו, רובינסון פיתח את מגוון כישוריו, והחל להופיע בהופעות סולו, ובכך גם להגדיל את הכנסותיו, שהגיעו לפרקים גם עד $3500 לשבוע. חלק מהאסטרטגיה של פורקין הייתה להמציא לרובינסון עבר עשיר כסולן, ובכך סייע לו להפוך לאחד המופיעים השחורים הראשונים בוודוויל ולעבור על כלל שני-הצבעים, לפיו שחורים יכלו להופיע על במה רק כליווי למופיעים לבנים.
כשארצות הברית הצטרפה לשורות מלחמת העולם הראשונה, משרד המלחמה האמריקאי פתח מגוון תיאטראות בבסיסי אימונים, שם רובינסון התנדב להופיע בפני אלפי חיילים, ביחידות שחורות ולבנות. הוא קיבל עבור כך צל"ש ממשרד המלחמה.
במשך שנות ה-20, רובינסון המשיך להופיע במופע יחיד, בסבבי הופעות ברחבי ארצות הברית. המופע שלו היה כה מבוקש, שהיו לו הזמנות לבין 50–52 שבועות בשנה, לעיתים קרובות עם מספר הופעות בערב. בהיותו אוהד בייסבול מושבע, הוא לקח חופש מהמופע רק כדי לצפות בוורלד סיריס (אליפות ליגת הבייסבול המקצועית).
ביוגרפיה וקריירה > ברודוויי

ב-1928 העלה מפיק לבן, לו לסלי, מופע ברודוויי מוזיקלי בשם השחרורים של 1928, בו כל המופיעים היו שחורים, ושהיה מיועד לקהלים לבנים. במופע כיכבו אדלייד הול ורובינסון, ולצידם איידה וורד, טים מור, וכוכבים שחורים אחרים של התקופה. המופע היה הצלחה מסחררת, ובמיוחד הדואט ששרו ורקדו יחד הול ורובינסון. בעקבות הצלחה זו, נהיה רובינסון סוג של שגריר מהודר של עולם הבידור השחור לעולם הלבן. בינתיים, שיתוף הפעולה של הול ורובינסון, המשיך, והשניים הופיעו באולמות ומופעים נחשבים וב-1930 כיכבו במופע ברודוויי נוסף בשם "חבר'ה חומים" (Brown Buddies), אשר המשיך מברודוויי למסע הופעות ארצי.
ב-1939 החל רובינסון להופיע באופרטת הג'אז The Hot Mikado, עיבוד שחור לאופרטה המוכרת של גילברט וסאליבן, כאשר הוא מגלם את תפקיד הקיסר. כששר את "מטרתי הנשגבה" (My Object All Sublime), הקהל עצר את ההופעה וקרא לו חזרה לשמונה הדרנים. לאחר מכן, עבר המופע לתערוכה העולמית של ניו יורק (1939), והפך לאחד הלהיטים הגדולים של התערוכה. ה-25 באוגוסט 1939 הוכתר כ"יום ביל רובינסון".
מופע הברודוויי הבא שלו, All in Fun ‏(1940), הורכב מקאסט שכולו לבן. למרות השתתפותם של כוכבי ברודוויי מוכרים כמו אימוג'ן קוקה, הביקורות היו שליליות, והמפיקים והשחקנים הראשיים, פיל בייקר ולאונרד סילמן, שניהם לבנים, פרשו מן ההפקה. ביל רובינסון נהיה הכוכב הראשי, הפעם הראשונה ששחור כיכב בהפקה שכולה לבנה. המבקרים התלהבו מרובינסון מאוד, אך לא מהמופע כולו, והוא בוטל לאחר ארבע הופעות.
ביוגרפיה וקריירה > קולנוע

בשנות ה-30, ירדה הפופולריות של מופעי בידור שחורים, אך רובינסון נשאר מבוקש על ידי קהלים לבנים בסרטי קולנוע, והוא הופיע בלפחות 14 סרטים מאולפנים גדולים כמו RKO, 20th Century Fox, וסרטי פרמאונט. לרוב הסרטים היו עלילות שסבבו מוזיקה, ורובינסון גילם בהם טיפוסים נוסטלגיים.
ביוגרפיה וקריירה > קולנוע > סרטים ראשונים

סרטו הראשון היה סרט מוזיקלי בשם Dixiana, ב-1930. הסרט הופק באולפני RKO, תאגיד שנוסד משילוב של חברות הפקות של הופעות מינסטרל ווודוויל, ועבורם רובינסון הופיע שנים רבות. בסרט, ניתנה לרובינסון סצנת יחיד בה שר ורקד. הסיבה לסצנה הנפרדת הזו הייתה כדי שבתי קולנוע בדרום יוכלו לחתוך בעריכה סצנות של שחורים. ב-1932, רובינסון קיבל את התפקיד הראשי בסרט Harlem is Heaven, שנחשב לסרט הראשון שלוהק כולו בשחקנים שחורים, למרות שבפועל, בתקופת הסרטים האילמים היו סרטים של שחורים בלבד. הסרט הופק בניו יורק, ונכשל מבחינה כלכלית, כך שרובינסון החליט להתמקד רק בסרטי הוליווד.