ג'ורג' דאגלס הווארד קול
סוציאליזם

קול התעניין בפביאניזם בזמן שלמד בבייליול קולג' באוקספורד. הוא הצטרף להנהלה של האגודה הפביאנית בחסות סידני וב. קול הפך לתומך עיקרי של רעיונות של הסוציאליזם של הגילדות (אנ'), חלופה סוציאליסטית ליברטריאנית לכלכלה הפוליטית המרקסיסטית. את הרעיונות האלה הוא העלה בשבועון "The New Age" ("עידן החדש") לפני ובמהלך מלחמת העולם הראשונה וגם בדפי "הניו סטייטסמן", השבועון שנוסד על ידי ביאטריס וב וג'ורג' ברנרד שו.
קול אמר שהעניין שלו בסוציאליזם התעורר בעקבות קריאת "חדשות משומקום", הרומן האוטופי מאת ויליאם מוריס, וכך כתב:
הפכתי לסוציאליסט מכיוון שברגע שהוצב בפניי הרעיון של חברה של שווים, משוחררת מהרעות הכפולות של עושר ועוני, שליטה ושעבוד, ידעתי שזה הסוג היחיד של חברה שיכולה לעלות בקנה אחד עם הגינות ואחווה אנושיים, ושבשום חברה אחרת לא יכולה להיות לי הזכות להיות שבע רצון.
קול, שלא היה מרקסיסט ולא סוציאל-דמוקרט, ראה בעיני רוחו בסוציאליזם של גילדות (אנ') של התאגדות מבוזרת ודמוקרטיה השתתפותית פעילה, שהיחידות הבסיסיות שלה יהיו ממוקמות במקום העבודה ובקהילה ולא בכל מנגנון מרכזי של המדינה. קול מתח ביקורת הן על הסוציאליזם הממלכתי (אנ') והן על הסינדיקליזם משום שהם משאירים פתוחה את האפשרות לעריצות, וראה בעיני רוחו צורה של סוציאליזם שבו כל המפעלים ינוהלו באופן דמוקרטי על ידי העובדים באמצעות איגודים מקצועיים כשהמדינה נשארת כדי להבטיח את זכויות הצרכנים וחירויות האזרח. רעיונותיו של קול היו בעלי השפעה בחוגים אינטלקטואלים, אך נדחו בדרך כלל על ידי מנהיגי מפלגת הלייבור כמו רמזי מקדונלד.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, הפך יו גייטסקל, תלמיד של קול, לנהג שלו במהלך השביתה הכללית בבריטניה (1926).
קול הקים את האגודה למחקר סוציאליסטי ותעמולה (Society for Socialist Inquiry and Propaganda) כדי לקדם את דעותיו, שהשתלבה בכך שחברים לשעבר במפלגת הלייבור העצמאית ערקו למפלגת הלייבור של הזרם המרכזי לאחר התנתקותה להקמת הליגה הסוציאליסטית (אנ') ב-1932.[12] ב-1936 החל קול לקרוא להקמת תנועת החזית העממית (אנ') בבריטניה שבה מפלגת הלייבור תיצור ברית עם מפלגות פוליטיות אחרות נגד פסיינות והאיום של הפשיזם.
קול היה בעל השפעה רבה על חייו של הרולד וילסון הצעיר, שאותו לימד, עבד איתו ושכנע אותו להצטרף למפלגת הלייבור.
קול כתב לפחות שבעה ספרים עבור "מועדון ספר השמאל (אנ')", שכולם יצאו לאור על ידי הוצאת הספרים של ויקטור גולנץ בע"מ (אנ'). הוא ואשתו, מרגרט קול (אנ'), כתבו יחד 29 סיפרי בלשים פופולריים, בהשתתפות החוקרים רב-פקד וילסון, אווררד בלצ'ינגטון וד"ר טנקרד. קול ואשתו יצרו שותפות, אך לא נישואים. קול כמעט ולא התעניין בסקס והוא ראה בנשים הסחת דעת לגברים. מרגרט תיעדה זאת באופן מקיף בביוגרפיה שכתבה על בעלה לאחר מותו.
אף על פי שקול העריץ את ברית המועצות בשל יצירת כלכלה סוציאליסטית (אנ'), הוא דחה את ממשלתה הדיקטטורית כמודל לחברות סוציאליסטיות במקומות אחרים. בהרצאה משנת 1939 הצהיר קול:
אם אני לא מוכן לקבל את הפתרון של סטלין, זה משום שאני לא מוכן למחוק את הסוציאליזם הדמוקרטי, למרות כל כישלונותיו והתלבטויותיו בשנים האחרונות, כהפסד מוחלט.... הסוציאליזם הדמוקרטי מציע את האמצעי היחיד לבניית הסדר החדש על מה יקר וראוי לשמר בציוויליזציה של ימינו.
בספרו "אירופה, רוסיה והעתיד" שפורסם ב-1941, טען קול כי עד כמה שאירופה החדשה, הנשלטת על ידי הנאצים, הייתה לא מוסרית במובנים מסוימים, היא טובה יותר מהמערכת ה"בלתי ניתנת לביצוע" של מדינות ריבוניות שקדמה לה. במונחים כלכליים, ניתן לומר ש"עדיף לתת להיטלר לכבוש את כל אירופה מחוץ לברית המועצות, ולאחר מכן לנצל אותה ללא רחמים למען האינטרס הנאצי, מאשר לחזור לסדר של מדינות לאום עצמאיות שמלפני המלחמה עם גבולות שחצו את יחידות הייצור וסחר החליפין הטבעיות". קול גם הצהיר:
אני מעדיף קודם שברית המועצות, אפילו עם מדיניותה בלא שינוי, תהיה דומיננטית על כל אירופה, כולל בריטניה הגדולה, מאשר לראות ניסיון להשיב למדינות שלפני המלחמה את עצמאותן חסרת התוחלת והבלתי יצירתית ואת הלאומיות הכלכלית (אנ') הקטנונית שלהן תחת שליטה קפיטליסטית. הרבה יותר טוב להיות נשלט על ידי סטלין מאשר על ידי הקליקות ההרסניות והמונופוליסטיות השולטות בקפיטליזם המערבי.
קול היה יושב ראש האגודה הפביאנית בשנים 1939–1946 ובשנים 1948–1950, ומ-1952 שימש כנשיא האגודה.