stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חסדאי קרשקש
ביוגרפיה

רח"ק נולד בברצלונה, לר' אברהם בן ר' חסדאי קרשקש (הזקן), שהיה רב ספרדי ומורו של רבי יצחק בר ששת.
את עיקר תורתו למד רח"ק מר' ניסים בן ראובן (הר"ן), שבבית מדרשו עסקו גם בפילוסופיה, ושם גם הכיר את ר' יצחק בר ששת - הריב"ש, שהיה לידידו. עם תלמידיו של רח"ק נמנה ר' יוסף אלבו, מחבר ספר העיקרים. קרשקש היה למנהיג בקרב יהדות ספרד ולתלמיד חכם שיהודים רבים שלחו אליו שאלות בהלכה ובמדיניות.
בשנת ה'קמ"ג (1383) עמד קרשקש במרכז משא ומתן עם מלך קטלוניה פדרו הרביעי בנוגע לזכויות היהודים, ולאחר מכן, כאשר התקרב יותר למלך חואן הראשון, קיבל את התואר "קרוב לבית המלכות".
למרות מעמדו של רח"ק ומעמדם של הר"ן והריב"ש, שלושתם נאסרו עם כמה מראשי הקהילה בברצלונה בשנת ה'קכ"ז (1378) בעקבות עלילת שקר. אירוע חמור זה היה סימן לבאות. בשנת ה'קנ"א (1391) התחוללו בספרד פרעות הקרויות גזירות קנ"א ובהן נהרג בנו היחיד של רח"ק ונגזרו גזרות שמד על יהודי ספרד. קרשקש תיאר את המאורעות באיגרת ששלח לקהילת אביניון:
רבים קידשו שם שמיים ובתוכם גם בני יחידי, חתן בן כ' שנה, שה תמים העליתיו לעולה, אני אצדיק עלי הדין ואתנחם לטוב חלקו.
לפני הפרעות, בערך בשנת 1386, עבר רח"ק לסרגוסה, ולאחר כשנתיים מונה לרבה של הקהילה היהודית – מעמד שקיבל מעמד חוקי בידי שלטונות המדינה (בשלב מסוים אף קיבל היתרים להחרים כל רכוש יהודי במסגרת עשיית משפט ואף לשפוט נידונים למוות) – וממנה פעל לשיקום יהדות ספרד לאחר הפרעות. כן עמד בראשה של הישיבה היהודית במקום. עם הזמן הפך למנהיג הפוליטי והרוחני של כל יהודי ספרד. היה מקורב במיוחד לוויולאנט, גבירת היהודים של סרגוסה.
בה בעת המשיך בפעילותו המסחרית הענפה בתחום מוצרי היקרה, אבני החן ובעלי החיים, ובקשריו הענפים עם בית המלוכה, כיועץ משפטי, מתרגם (פרט לעברית, הוא דיבר כתב וקרא גם בשפות רומאניות, קטלאנית, אראגונית ועוד), מתווך, מסדיר בעיות שונות ועוד. פעילות הפוליטית פחתה עם מותו של המלך חואן הראשון במאי 1396 ועליית מלכותו של מרטין הראשון, אולם הוא המשיך להיות היהודי הבכיר ביותר בחצר המלוכה עד לפטירתו. עבודתו זו מתועדת במסמכים מלכותיים ונוטריונים רבים.
במהלך גזירות קנ"א ערכו גויי העיר פרעות קשות גם ביהודי סרגוסה. רבי חסדאי נרתם לשיקום יהודי העיר, תוך שהוא משתמש בהצלחה רבה במעמדו החברתי והממלכתי המיוחד. הוא קיבל הרשאה מיוחדת מהמלכה יולאנד דה באר, ולצד הדיפלומט הנוצרי הנודע פרנסיסקו דה ארנדה, אסף כספים לשיקום השכונות הנפגעות. פעילותו זו הייתה מכרעת.
רבי חסדאי נפטר בסרגוסה בסוף 1410 או בראשית 1411. סביב שנת 1360 נישא לטורלנה, ממנה נולד לו בן אחד אשר נרצח כאמור בפרעות. בשנת 1393 נישא לאשה נוספת, ג'מילה, ונולדו לו ממנה ארבעה ילדים – קרשקש, דואניה, מירה וסימה.
שיטתו הפילוסופית

הפילוסופיה של רבי חסדאי קרשקש, כמו של שאר הפילוסופים בזמנו, היא בעיקרה פילוסופיה דתית.
הוא עסק רבות בתחום ההכרה האנושית, בבעיית היחס בין דטרמיניזם ובחירה וכן ביחס שבין אמונה וחופש רצון. בכתביו ניכרת עמקות פילוסופית וחירות מחשבתית. חיבורו המרכזי הוא הספר אור השם. בתחילה רצה רח"ק לכתוב אותו במתכונת של משנה תורה לרמב"ם, והקטעים שכתב (או שתכנן לכתוב) היו אמורים להיות כנגד הלכות יסודי התורה לרמב"ם, אך כנראה שהדבר לא עלה בידו והוא לא השלים את חיבורו.
אפיסטמולוגיה - רח"ק טען שאין לעסוק בהכרת האל ובתאולוגיה לפני שעוסקים בהכרה עצמה. דבריו מזכירים את קביעותיו של הפילוסוף עמנואל קאנט - שנולד שלוש מאות שנה לאחר פטירת רח"ק. קאנט סבר שאין לעסוק בהכרת העולם (אונטולוגיה = חקר היש) לפני שחוקרים כיצד תופסת ההכרה האנושית את היש.
רח"ק ביקר את תורות ההכרה של אפלטון, של אריסטו ושל כל הפילוסופים שנמשכו אחרי שיטותיהם. בהבחנות העיקריות של תורתו בתורת ההכרה הוא טען, כמו קאנט:
אין המושאים הנמצאים מושגים כפי טבעם - של הנמצאים - אלא כפי טבע המשיג.
דטרמיניזם ובחירה חופשית - רח"ק התחבט רבות בשאלת חופש הבחירה של האדם, ולא הכריע חד משמעית כרמב"ם על ברירות הבחירה החופשית. בספרו "אור השם" הסיק שתי מסקנות אפשרויות בנוגע לשאלה זו. אפשרות ראשונה היא שאין בחירה חופשית כלל, והמילה "ובחרת" מתייחסת לתחושת האדם כי בחירתו חופשית, ותובעת מעשה רצוני שהאדם חש שהוא בחירה חופשית, אף על פי שלמעשה אינו חופשי בבחירתו. לפי אפשרות זו פירש רח"ק ששכר ועונש אינם תגמול הבא לאדם עקב בחירתו, אלא כורח מציאותי הנגרם כתוצאה מהחטא לפי הבריאה האלקית. האפשרות השנייה היא שהבחירה של האדם היא מוחלטת, אלא שהמושאים נמצאים לפי טבע המשיג, ולכן אינסוף האפשרויות שבידי האדם כלולות במחשבה האלוהית האחת האינסופית. רח"ק מסכם את שיטתו בסוגיה זו בדברי המשנה מפרקי אבות "הכל צפוי והרשות נתונה", ובזה הוא חושף - חרף נועזותו המחשבתית - את קרבתו ונאמנותו הבסיסית לגישת התורה וחז"ל שהאדם הוא חופשי מיסודו.
רח"ק כתב שהתשובה היא חסד שהאל מאציל על האדם.
הרח"ק, כמו הרמב"ם, התייחס אל האסטרולוגיה בפקפוק, אך לא שלל אותה לחלוטין כפי ששלל אותה הרמב"ם.
הפולמוס נגד הנצרות

רח"ק כתב בערך בשנת 1398 ספר בקטלאנית, שנקרא על ידי אחד ממעתיקי כתב היד בשם "ביטול עיקרי הנוצרים". בספר זה מונה רח"ק עשרה עיקרים של האמונה הנוצרית ומערער עליהם בנימוקים פילוסופיים: החטא הקדמון, גאולה (נצרות), השילוש הקדוש, אינקרנציה, הלידה הבתולית, טרנסובסטנציאציה, טבילה לנצרות, ביאת המשיח, תורה חדשה וקיום השדים. רח"ק מתבסס על טענתו של אבן רושד, לפיה דת היא אפשרית כשהיא אינה מנוגדת להיגיון הפילוסופי, והנצרות, שעקרונותיה נוגדים את ההיגיון הפילוסופי, אינה דת לגיטימית. חיבור קצר זה נחשב לאחד הספרים החשובים בוויכוח עם התאולוגיה הנוצרית. כתיבתו של חיבור זה קדמה לכתיבת "אור ה'".
החוקרים חלוקים בשאלה מיהו קהל היעד של הספר. צבי גרץ סבר שהספר נכתב עבור מלומדים נוצריים שהתעניינו בשאלה למה היהודים אינם ממירים את דתם. בנציון נתניהו חלק עליו וראה בספר חלק ממפעל הסברתי שפנה ליהודים שהמירו את דתם לנצרות, מרצון או מאונס, או שעמדו על סף המרה. דניאל לסקר, שההדיר את החיבור, הסכים עם נתניהו.
התרגום לעברית של החיבור הודפס לראשונה בערך בשנת 1860, ככל הנראה בסלוניקי, על פי כתב יד בודד. מהדורה מדעית של החיבור פורסמה על ידי דניאל לסקר בשנת 1990. יהודה דוד אייזנשטיין כלל בספרו אוצר ויכוחים טקסט בדוי תחת השם "ביטול עיקרי הנוצרים" וייחס אותו לרח"ק, אך זיופו של הטקסט בולט מתוכו. בין היתר, הוא כולל אזכור של דרשה שנאמרה בכנסייה בניו יורק בשנת 1927.
טיעוניו של רח"ק נעשים תוך כדי עיון בברית החדשה אותה הוא סותר באמצעים לוגיים ובהצבעה על סתירות הקיימות בתוכה.
לדוגמה:
לדברי הנוצרים הבן - ישו - הנולד מהאב - האל -  דומה לאביו. אם כן האב גם כן נולד; ואם האב נולד הוא עלול ומסובב והוא מצוי גם כן מזולתו ואינו מחויב המציאות. וכן נאמר ברוח הקדש, אם הרוח נאצל מהאב והבן ודומה להם, אם כן גם האב נאצל, ואם כן אינו מחויב המציאות...
השפעת הגותו

חיבורו העיקרי של קרשקש, אור השם, השפיע על ההגות הפילוסופית היהודית, ובייחוד על חסידי משנתו של הרמב"ם כרשב"ץ וכרבי יצחק אברבנאל, שהתפלמסו איתו על שיטתו המבקרת את משנת הרמב"ם.
רח"ק השפיע רבות על הוגים שבאו אחריו. חוקרים הצביעו על הקשר ההדוק בין התפיסה הדטרמיניסטית של רח"ק לבין זו הנמצאת בכתביו של שפינוזה וכן על ההשפעה של תורת התארים הדומה אצל שניהם. בקרב ההיסטוריונים של המדע יש הטוענים שאייזק ניוטון הושפע מהספר אור השם.[דרוש מקור]
ספריו

אור השם
ספר ביטול עיקרי הנוצרים
דרשת הפסח
ספריו > ספרו "אור השם"

הספר, שכתיבתו הסתיימה ב-1410, היה חיבורו העיקרי של ר' חסדאי שהקנה לו שם בספרות הפילוסופית. הוא תוכנן להוות חלק ראשון מחיבור כללי יותר שייקרא "נר אלוהים"; ספר זה היה אמור לכלול את מצוות התורה בסיבותיהן לפי חומר נושאיהן, ביאור של המצוות וציון ההקשרים שלהן לתלמוד. תוכנית זו לא יצאה לפועל.
לקריאה נוספת

זאב הרווי, ר' חסדאי קרשקש, מרכז זלמן שזר, 2010
אסתי אייזנמן, זאב הרווי (עורכים), אור השם מספרד: חייו, פועלו והגותו של ר' חסדאי קרשקש, מרכז זלמן שזר, 2020
שמחה בונם אורבך, עמודי המחשבה הישראלית כרכים ג'-ד', ההסתדרות הציונית העולמית - המחלקה לחינוך ותרבות תורניים בגולה, תשכ"א
אביעזר רביצקי, דרשת הפסח לר' חסדאי קרשקש ומחקרים במשנתו הפילוסופית, 1989
מאיר וכסמן, הפילוסופיה של דון חסדאי קרשקש, הוצאת אוניברסיטת קולומביה, ניו יורק 1920 (באנגלית).
שלום רוזנברג (של. ר.), "קרקש, חסדאי", האנציקלופדיה העברית (כרך ל), חברה להוצאת אנציקלופדיות, תשל"ח, עמ' 347-345
יצחק בער, ספר מנחת קנאות של אבנר מבורגוש והשפעתו על חסדאי קרשקש, תרביץ י"א, ת"ש (מידע בקטלוג רמב"י)
שלמה פינס, הפרק הסכולאסטיקה שאחרי תומאס אקוינאס ומשנתם של חסדאי קרשקש ושל קודמיו בספר "בין מחשבת ישראל למחשבת העמים", מוסד ביאליק, 1977
צבי וולפסון, הפרק אצילות ויש מאין אצל קרשקש
הופיע לראשונה ב"ספר אסף: קובץ מאמרי מחקר מוגש לכבוד הרב פרופ’ שמחה אסף...", בהוצ' מוסד הרב קוק, ירושלים, תשי"ג
הופיע שנית בספר "המחשבה היהודית בימי הביניים - מסות ומחקרים", מוסד ביאליק, ירושלים, 1978
אליעזר שביד, הפרק על רח"ק בספר הפילוסופים הגדולים שלנו, ידיעות ספרים, 1999
הרב יצחק גינזבורג, החכמה מאין תמצא, חכמי המחקר האלקיים בראי תורת החסידות, בעריכת ישראל אריאל, 2021
אבישי גלילי, השפעת רבי חסדאי קרשקש על תורת העצם של ברוך שפינוזה, אדרא, 2024
הערות שוליים

↑  כך הוא עצמו כתב בהקדמתו לספרו אור השם: "אני חסדאי, בן אברהם, בן חסדאי, בן יהודה, בן חסדאי".
1 2  דניאל לסקר, הפעילות הפולמוסית של ר' חסדאי קרשקש לאור הוויכוח היהודי-נוצרי בימי הביניים, אור השם מספרד: חייו, פועלו והגותו של ר' חסדאי קרשקש, תש"פ, עמ' 136-150
↑  דף הספר - ביטול עיקרי הנוצרים, מהדורת דניאל י' לסקר
↑  ר' חסדאי קרשקש מאת זאב הרוי, הוצאת זלמן שז"ר, 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260132105171  BIBSYS: 90301728  BNE: XX1514733  BnF: cb137782790 (data)  CANTIC: a11292301  GND: 11852271X  ICCU: PUVV205237  ISNI: 0000 0001 0923 3378  LCCN: nr90014657  NKC: zmp20191033248  NLA: 35459895  NLG: 177821  NTA: 073782521  RERO: 02-A010070181  SELIBR: 47236  SUDOC: 034654526  Trove: 960557  VcBA: 495/46464  VIAF: 89645771   WorldCat (עם VIAF): 89645771 
פתיחת רחוב קרשקש, ירושלים, בשנת תשע"א
מימין לשמאל: פרופ' זאב הרוי, פרופ' יום טוב עסיס, חברת עיריית ירושלים יעל ענתבי, ד"ר אסתי אייזנמן
פיקוד מרכז של ארצות הברית

| --- | --- |

 פרטים
 כינוי:  USCENTCOM
 מדינה:  ארצות הברית
 שיוך:  מחלקת ההגנה של ארצות הברית
 סוג:  פיקוד קרבי מאוחד
 בסיס האם:  בסיס חיל האוויר מקדיל, פלורידה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1983–הווה (כ־42 שנים)
 מלחמות:  מלחמת המפרץ  מבצע שועל המדבר  מלחמת אפגניסטן (2001–2021)  מלחמת עיראק  מבצע נחישות טבועה  התקיפה האמריקאית בסוריה (2017)  המתקפה המשולבת על דמשק וחומס (2018)  מבצע קיילה מולר  המתקפה האווירית בתימן (2024)  מבצע קשת פוסידון  מבצע שומר השגשוג  המתקפה האיראנית על ישראל
 פיקוד
 דרגת המפקד:  גנרל
 מפקד נוכחי:  מייקל קורילה
פיקוד מרכז של ארצות הברית (באנגלית: United States Central Command ובקיצור USCENTCOM או CENTCOM) הוא אחד מהפיקודים הקרביים המאוחדים של מחלקת ההגנה של ארצות הברית והכוחות המזוינים של ארצות הברית. מפקד הפיקוד הוא גנרל או אדמירל 4 כוכבים. מאפריל 2022 מכהן בתפקיד גנרל מייקל קורילה.
מפקדת הפיקוד ממוקמת בבסיס חיל האוויר מקדיל שבטמפה, פלורידה. לפיקוד קיים בסיס פריסה קדמי בבסיס חיל האוויר אל-עודייד שבקטר.
הפיקוד ריכז את התוכניות והשליטה בכוחות במלחמת המפרץ. בעקבות פיגועי 11 בספטמבר מרכז הפיקוד את קואליציית בעלות הברית למלחמה בטרור שהורכבה תחילה מ-15 מדינות ונכון ל-2020 כוללת 47 מדינות. כמו כן קרבות ומבצעים נוספים שהשתתף בהם הפיקוד: מבצע שועל המדבר, מלחמת אפגניסטן, מלחמת עיראק, מבצע נחישות טבועה, המתקפה האווירית בתימן נגד החות'ים ומבצע קשת פוסידון.
גבולות אחריות מרחביים

הפיקוד אחראי על אזור מדינות המזרח התיכון (למעט טורקיה וקפריסין, שנכללות באחריות פיקוד אירופה), קזחסטן, אוזבקיסטן, טורקמניסטן, טג'יקיסטן, קירגיזסטן, אפגניסטן ופקיסטן.
הפיקוד הוקם כפיקוד משולב עצמאי ב-1983 על בסיס מפקדת פריסה מהירה של פיקוד הכוננות האמריקאי. האחריות כללה מדינות באסיה ובאפריקה, את אזור ים סוף, המפרץ הפרסי ודרום האוקיינוס ההודי. ב-2002 נוספה אחריות גם לסוריה ולבנון.
ב-2008 הוקם פיקוד אפריקה של ארצות הברית, ולאחריותו הועברו מפיקוד מרכז המדינות סודאן, אריתריאה, ג'יבוטי, קניה וסומליה.
בינואר 2021 נוספה לפיקוד אחריות גם על ישראל, שעד אז הייתה תחת אחריות פיקוד אירופה.
מבנה הפיקוד

| סמל | שם היחידה | שיוך חיילי | מפקדה | ייעוד |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | חיל האוויר התשיעי |  חיל האוויר של ארצות הברית | בסיס חיל האוויר שו בקרוליינה הדרומית | פיקוד מרכזי בחיל האוויר של ארצות הברית המהווה את זרוע האווירית של פיקוד המרכז. |
|  | הארמייה השלישית |  צבא ארצות הברית | מפקדה ראשית בבסיס חיל האוויר שו בקרוליינה הדרומית ומפקדת פריסה קדמית בכווית. | פיקוד בצבא ארצות הברית המהווה את הזרוע היבשתית של פיקוד המרכז. |
|  | כוחות הצי של פיקוד מרכז |  צי ארצות הברית | מפקדה במנאמה שבבחריין | מפקדה מרכזית בצי ארצות הברית המספקת פיקוד, בקרה מבצעית ותיאום של כוחות הצי האמריקני בתחום האחריות של פיקוד המרכז, כוללת את הצי החמישי של ארצות הברית |
|  | כוחות הנחתים של פיקוד המרכז |  חיל הנחתים של ארצות הברית | בסיס חיל האוויר מקדיל שבטמפה | פיקוד בחיל הנחתים של ארצות הברית המהווה את הזרוע האמפיבית של פיקוד המרכז. |
|  | כוחות החלל של פיקוד המרכז |  חיל החלל של ארצות הברית | בסיס חיל האוויר מקדיל שבטמפה | המרכיב של חיל החלל האמריקני של פיקוד המרכז של ארצות הברית |
יחידות נוספות
|  | מפקדת המבצעים המיוחדים של פיקוד מרכז |  פיקוד המבצעים המיוחדים | בסיס חיל האוויר מקדיל שבטמפה | אחראי על תיאום וביצוע פעולות של כוחות מיוחדים בתחומי האחריות של פיקוד המרכז. |
הערות שוליים

↑  לילך שובל, מסר לאיראן? ארה"ב העבירה את ישראל לאחריות פיקוד מרכז, באתר ישראל היום, 16 בינואר 2021
| הפיקודים הקרביים המאוחדים במחלקת ההגנה של ארצות הברית |
| --- | --- | --- |
| פיקודים מרחביים | פיקוד אפריקה • פיקוד מרכז • פיקוד אירופה • פיקוד צפון • פיקוד האינדו-פסיפי • פיקוד דרום • פיקוד החלל |  |
| פיקודים פונקציונליים | פיקוד המבצעים המיוחדים • הפיקוד האסטרטגי • פיקוד התובלה • פיקוד הסייבר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7857633-7  ISNI: 0000 0004 0429 2530
אנה נייטו-גומז

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1946 (בת 79 בערך) מחוז סן ברנרדינו, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 
אנה נייטו-גומז (בספרדית: Anna Nieto-Gomez, לפעמים כתוב כ-NietoGomez) (נולדה ב-1946) היא אקדמאית ופמיניסטית ממוצא אמריקאי-מקסיקני (בני קבוצת מוצא זו מכונים בארצות הברית צ'יקנוס), והייתה דמות מרכזית בתחילת דרכה של התנועה החברתית הקרויה צ'יקנה. היא ייסדה את כתב העת הפמיניסטי Encuentro Femenil, בו היא וכותבות נוספות ממוצא אמריקאי-מקסיקני עסקו בנושאים המשפיעים על הקהילה הלטינית בארצות הברית, כגון טיפול בילדים, זכויות הולדה, ופמיניזציה של העוני.
תחילת דרכה

נייטו-גומז נולדה בסן ברנרדינו, קליפורניה ב-30 במרץ 1946, הבכורה מבין שלושה ילדים. היא אמריקאית - מקסיקנית דור שלישי מצד אמה ויש לה שורשים בניו מקסיקו החל מהמאה ה-17 מצד אביה. אמה, בוגרת תיכון, החלה לעבוד עבור שירותי הרכבות של סנטה פה בגיל 18, ב-1944. מאביה למדה נייטו-גומז לשאוף לעצמאות כלכלית, נושא שהוא החשיב לאחר שראה את מאבקיה של אמו, שגידלה אותו לבדה. אבא שלה, שהיה חייל משוחרר לאחר מלחמת העולם השנייה, גם לימד את נייטו-גומז בישול ותפירה כדי שיהיו לה כישורים לשרוד בכוחות עצמה.
מגיל צעיר, נייטו-גומז הייתה מודעת לאפליה, הן בגלל גזענות והן בגלל סקסיזם, שרווחה כלפי הקהילה האמריקאית-מקסיקנית. הרבה מהמודעות המוקדמת שלה נבעה מחוויותיה במשפחתה. לדוגמה, כילדה, נייטו-גומז לא אהבה את היחס של סבה לסבתה, והיא הכריזה על שביתה, שבמסגרתה לא השתתפה בארוחות המשפחתיות; זאת, כדי לגרום לסבה לשנות את התנהגותו. לדברי נייטו-גומז, "סבתא שלי לא אכלה ליד השולחן עד שכולם סיימו - כמו משרתת, כאילו היא לא חלק מהמשפחה... זה לא נראה לי בסדר, בייחוד מכיוון שאבא שלי וסבי השני לא התייחסו כך לנשותיהם."
ב-1967, החלה נייטו-גומז ללמוד באוניברסיטת מדינת קליפורניה בלונג ביץ' וגילתה מעורבות בתנועה לזכויות סטודנטים אמריקאים-מקסיקנים. היא ייסדה את הארגון Hijas de Cuauhtémoc ב-1971, וגם את העיתון הפמיניסטי של נשים אמריקאיות-מקסיקניות. נייטו-גומז וקבוצת הנשים שקראו לה Hijas de Cuauhtémoc,בעקבות שם של ארגון שפעל במקסיקו: "לקחו את השם מארגון פמיניסטי מקסיקני שפעל נגד הדיקטטורה של פורפיריו דיאז במקסיקו". הן עסקו בסוגיות אשר קהילת הנשים האמריקאיות-מקסיקניות התעלמה מהן עד אז, כמו סוגיות של מגדר ומיניות. בין הנשים בקבוצה היו אדליידה דל קסטיו, סילביה קסטיו, לטיסיה הרננדז, וקורין סאנצ'ז.
בתקופה זו נייטו-גומז גם הייתה מעורבת בארגון הסטודנטים ממוצא אמריקאי-מקסיקני - el Movimiento Estudiantil Chicano de Aztlán, ‏(MEChA). על אף שהיא נבחרה כנשיאת ארגון הסטודנטים, הסטודנטים הגברים ערכו הצגה של הוצאה-להורג-בתלייה של בובה בדמותה כדי להמחיש לצופים שאישה איננה צריכה לייצג את הארגון שלהם.
קריירה

מאוחר יותר נייטו-גומז התמנתה כחברת-סגל באוניברסיטת קליפורניה, נורתרידג', במחלקה ללימודים אמריקאיים-מקסיקניים, שם היא יצאה נגד הסקסיזם בקורסים שלימדה. במחלקה זו היא בנתה תוכנית לימודים ביקורתית, ראשונה מסוגה, ללימודים אמריקאיים-מקסיקניים. התכנית כללה נושאים של משפחה, זהויות גלובליות, היסטוריה ונושאים בני-זמננו. בשנת 1973, Hijas de Cuauhtémoc התפתחה ל-Encuentro Femenil, כתב העת האמריקאי-מקסיקני האקדמי הראשון. Encuentro Femenil פרסם שירים ומאמרים על נושאים המשפיעים על קהילת האמריקאים-מקסיקנים, במשך שנתיים. נייטו - גומז פרסמה גם מאמרים אקדמיים רבים, שנחשבים לקלאסיים בתחום של פמיניזם אמריקאי-מקסיקני.
נייטו-גומז, הדגישה במחקריה שהתנועה הקרויה "צ'יקנו", התייחסה רק לגברים אמריקאים-מקסיקנים ולמטרותיהם של הגברים. יותר מכך, הגברים בתנועה טענו שאין הנשים האמריקאיות-מקסיקניות רוצות, או צריכות, שחרור משלהן. "הייתה כל כך הרבה שנאה, זה פשוט הכריח את הנשים האמריקאיות - מקסיקניות לעזוב את התנועה. התנועה הכזיבה אותנו". היא מציינת גם שכמו שלא היה להן מקום בתנועה החברתית של האמריקאים-מקסיקנים כנשים, גם לא היה להן מקום בתנועה הפמיניסטית הכללית כנשים לא-לבנות. לכן, היא הקימה בתחילת פעילותה את הארגון וכתב העת Hijas de Cuauhtémoc, ומאוחר יותר את La Colectiva Femenil, קולקטיב הנשים, כדי לספק מקום לנשים אמריקאיות-מקסיקניות לנהל שיח משלהן, ולקדם את מטרותיהן.
ב-1976, נייטו-גומז לא קיבלה קביעות באוניברסיטה, לטענתה, בשל עמדותיה הפוליטיות. אחרי מאבק ארוך של ערעורים, נייטו-גומז התפטרה מהאוניברסיטה ב-3 בספטמבר 1976. המאבק על הקביעות של נייטו-גומז נחשב לדוגמה מובהקת של דינמיקה של מאבקי-כוח במוסדות אקדמיים שנשלטים על ידי גברים לבנים, וכן למחיר שגבתה ההשתתפות בתנועת הנשים האמריקאיות-מקסיקניות באותה עת. המאבק שלה הפך לקריאה לפעולה ברחבי ארצות הברית בקרב חברי סגל אמריקאים-מקסיקנים, שהביעו סולידריות עמה.
מאז, פיתחה נייטו-גומז קריירה כעורכת, כתבת, וכחוקרת מיניות, זכויות הולדה, זכויות עובדים, רווחה, השכלה ומדיניות, וכן כפעילה חברתית העובדת עם הקהילה האמריקאית-מקסיקנית ובתוכה, לקידום מטרות אלה.
עבודות נבחרות

מאמרים
La Feminista
ncuentro Femenil
The Needs of the Chicano on the College Campus, California State College (1969)
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Blackwell, Maylei (2016). Chicana Power!: Contested Histories of Feminism in the Chicano Movement. Austin, TX: University of Texas Press. pp. 50–52. ISBN 9780292726901.
↑  Alvarez, Ramiro. "Anna NietoGomez". Chicana Por Mi Raza.
1 2  Ruiz, V. (2006). Latinas in the United States: a historical encyclopedia. Bloomington: Indiana University Press. ISBN 0-253-34681-9.
1 2  "Chicana Feminism - CHICANA FEMINIST WRITINGS, ORGANIZING THE MOVEMENT, DISSENT IN THE CHICANO MOVEMENT, JOINING WITH OTHERS". encyclopedia.jrank.org. אורכב מ-המקור ב-2016-03-18. נבדק ב-2018-12-23.
↑  "Chicana Feminists". California State University, Long Beach. אורכב מ-המקור ב-2016-03-28. נבדק ב-2018-12-23.
↑  Blea, Irene I. (1997). U.S. Chicanas and Latinas Within a Global Context: Women of Color at the Fourth World Women's Conference. Westport: Greenwood Publishing Group. p. 144. ISBN 0-275-95624-5.
↑  Love, Barbara J. (2006). Feminists Who Changed America, 1963-1975. Champaign: University of Illinois Press. p. 337. ISBN 978-0-252-03189-2.
↑  Blackwell, m. (2011). Chicana Power!: contested histories of feminism in the Chicano movement. Austin: University of Texas Press. p. 202. ISBN 978-0-292-72690-1.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1057720305  ISNI: 0000 0000 2411 9162  LCCN: n79088736  VIAF: 8666332   WorldCat (עם VIAF): 8666332 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אנה נייטו-גומז".
אגף המבצעים

ערך זה עוסק באגף המבצעים של צה"ל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
 
סמל ודגל האגף
 פרטים
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   צה"ל
 סוג:  אגף / יחידת מטה
 בסיס האם:  הקריה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  פברואר 1949 – הווה (כ־76 שנים) 
 פיקוד
 יחידת אם:  המטה הכללי של צה"ל
 דרגת המפקד:    אלוף
 מפקד נוכחי:  עודד בסיוק
 מפקדים:  רשימת ראשי האגף
אגף המבצעים (בראשי תיבות: אמ"ץ), בעבר "אגף המטה הכללי" (אג"ם), הוא אגף במטה הכללי של צה"ל.
אגף המבצעים נושא באחריות מטה לתכנון והפעלת כוחו המבצעי של צה"ל באמצעות מפקדות הפיקודים המרחביים, מפקדת זרוע האוויר, מפקדת זרוע הים, זרוע היבשה ואגפי המטכ"ל השונים.
ראש אמ"ץ הנוכחי הוא האלוף עודד בסיוק.
תפקידיו העיקריים של אגף המבצעים הם:
נשיאה באחריות המטה להכנת צה"ל למלחמה, למצבי חירום ולביטחון שוטף. דהיינו תיאום ועריכה של תוכניות מבצעיות למלחמה, למצבי חירום ולביטחון שוטף.
נשיאה באחריות לגיבוש התפיסה המבצעית כנגזר, מתפיסת הביטחון הלאומי ובהתאם לתורת הלחימה.
תיאום עבודת המטה בתחום הפעלת הכוח עם זרועות הביטחון האחרות, וגיבוש המלצות צה"ל לאישור הדרג המדיני.
הוראת מפקדות הפיקודים המרחביים, מפקדת זרוע האוויר, מפקדת זרוע הים, מפקדת זרוע היבשה, אמ"ן, אגף האסטרטגיה ומעג"ש, אט"ל ואכ"א, בנוגע להפעלת הכוח ותיאומו.
מבנה ארגוני

מבנה אגף המבצעים הנוכחי מתבסס על מטה המורכב מחטיבות (בדומה ללהקים שבמטה זרוע האוויר והחלל והמספנים שבמטה זרוע הים) ויחידות עצמאיות אחרות. המבנה ההיררכי של החטיבות, כנהוג ביחידות מטה בצה"ל, מורכב ממחלקות, ענפים ומדורים. מפקד אגף המבצעים הוא ראש האגף, קצין בדרגת אלוף. תחתיו נמצאות חטיבות, כאשר בראשות כל אחת מהן עומד תת-אלוף. חטיבת המבצעים היא חטיבת הליבה של אגף המבצעים, חטיבת תורה והדרכה אמונה על תורת הלחימה, וחטיבת דובר צה"ל אחראית לדברר את הצבא.
| יחידות אגף המבצעים> תג | יחידות אגף המבצעים> שם | יחידות אגף המבצעים> תפקיד | יחידות אגף המבצעים> מפקד |
| --- | --- | --- | --- |
|  | חטיבת המבצעים | חטיבת הליבה של אגף המבצעים. אמונה על תיאום ועריכה של תוכניות מבצעיות למלחמה, למצבי חירום ולביטחון שוטף. כמו כן אמונה החטיבה על תיאום עבודת המטה בתחום הפעלת הכוח עם זרועות הביטחון האחרות, וגיבוש המלצות צה"ל לאישור הדרג המדיני. | תא"ל ישראל שומר |
|  | חטיבת דובר צה"ל | הגוף המשמש כדוברו של צה"ל, כאשר בכלל זה מתוקף תפקידו הוא המייצג את הצבא במגעיו עם הציבור ועם התקשורת. החטיבה אחראית לפרסום ההודעות הרשמיות של צה"ל ולפגישות אנשי הצבא עם התקשורת. | תא"ל דניאל הגרי |
|  | מרכז דדו לחשיבה צבאית בינתחומית | המרכז אמון על פיתוח גישת למידה צבאית מערכתית המבוססת על גישת המערכות הכללית, על הטמעתה ועל הסיוע למטה הכללי ולמפקדות הבכירות של צה"ל (פיקודים, זרועות וכדומה) ביישומה. | תא"ל ד"ר איל פכט |
|  | חטיבת תורה והדרכה | הגוף אחראי לגיבוש הדוקטרינות הצבאיות ותורת הלחימה של צה"ל. האגף עוסק גם בחקר ההיסטוריה הצבאית, והוא אמון על הפקת לקחים וקביעת אמות מידה לאימונים ולהדרכה. | תא"ל איתמר לסרי |
|  | חטיבת אמצעים מיוחדים |  | תא"ל ג' |
היסטוריה

אגף המבצעים הוקם בסוף 1947 במקום "מחלקת תכנון" ו"מחלקה אופרטיבית" שפעלו במסגרת ארגון ההגנה. ב־16 בנובמבר 1947 מונה יגאל ידין לראש האגף הראשון והחל בבנייתו. על פי התקן הראשון כלל האגף חמש מחלקות עיקריות: מחלקה כללית לתכנון אסטרטגי, מחלקת מבצעים ("תמכון" – תכנון מבצעים שוטפים), מחלקת מודיעין, מחלקה טכנית ומחלקת מנהלה ותיאום עם השירותים הכפופים לאגף ועם אגפי המטכ"ל. ביוני 1948 הוצאה מחלקת התכנון והפכה לאגף התכנון, אך לאחר שנה חזרה אליו כמחלקה. בנוסף האגף היה אחראי גם לצנזורה הצבאית, יחידת הקשר לעיתונות והמחלקה לקישור לאו"ם.
בפברואר 1949 הוחלף שם האגף לאגף המטה הכללי, ב־1953 הוצאה ממנו מחלקת המודיעין והפכה לאגף המודיעין ומחלקת ההדרכה הפכה לאגף נפרד.
לאחר מלחמת יום הכיפורים כלל האגף את מחלקת המבצעים, מחלקת תכנון וארגון, מחלקת ההדרכה, מחלקת ממשל צבאי, מחלקת התיישבות והגנה מרחבית.
במהלך השנים היה אגף המטה הכללי ייחודי בכך שמלבד ראש האגף שירתו בו קצינים נוספים בדרגת אלוף, כך במשך תקופות מסוימות היה התקן של ראש מחלקת ההדרכה, של עוזר ראש אג"ם ושל מתאם הפעולות בשטחים. קצינים אלו היו חברים בפורום מטכ"ל.
ב־1999 חל ארגון מחדש במטכ"ל, הוקם אגף המבצעים ובמקביל בוטל תפקיד עוזר ראש אג"ם.
עוזר ראש אג"ם

מילאו תפקיד זה:
אל"ם צבי צור 1950–1951
אל"ם חיים בן-דוד 1951–1953
אל"ם מאיר אילן 1953–1954
אל"ם אסף שמחוני 1954–1956
אל"ם מאיר זורע פברואר 1956 – יולי 1956
אל"ם עוזי נרקיס 1956–1957
אל"ם אריאל עמיעד 1957–1958
אל"ם שלום עירון 1958–1960
אל"ם ישראל טל 1961
אל"ם עודד מסר יולי 1961 – דצמבר 1961
אל"ם ישעיהו גביש 1961–1962
אל"ם אלעד פלד 1962–1963
אל"ם גדעון אלרום 1963–1964
אלוף רחבעם זאבי 1964–1968
תא"ל יצחק חופי 1968–1969
תא"ל הרצל שפיר 1969–1971
תא"ל יונה אפרת 1971–1973
תא"ל אריה לוי אוגוסט 1973 – ספטמבר 1974
תא"ל מרדכי צפורי ספטמבר 1974 – פברואר 1976
תא"ל אביגדור בן-גל פברואר 1976 – אוגוסט 1976
תא"ל נתן שרוני אוגוסט 1976 – דצמבר 1978
תא"ל איתן ברק דצמבר 1978 – אפריל 1980
תא"ל אורי שמחוני אפריל 1980 – אוקטובר 1981
תא"ל עמוס ברעם אוקטובר 1981 – 1982
תא"ל גיורא רם-פורמן 1982–1983
אלוף אורי שגיא 1983–1986
אלוף עמרם מצנע 1986 – אפריל 1987
תא"ל גיורא רום אפריל 1987 – 1989
אלוף זאב ליבנה 1989 – נובמבר 1991
אלוף נחמיה תמרי נובמבר 1991 – 1993
אלוף מאיר דגן 1993–1995
אלוף איתן בן-אליהו 1995–1996
אלוף גבי אשכנזי 1996–1998
אלוף דני חלוץ 1998–1999; ב־1999 בוטל התפקיד וחלוץ נהיה לראש אמ"ץ
לקריאה נוספת

גיורא איילנד, לא נרדם בלילות, ידיעות ספרים, 2018, עמ' 219–239
הערות שוליים

1 2  יוסף ולטר, תת אלוף גיורא רום עוזר ראש אג"ם, מעריב, 29 באפריל 1987
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007506310705171  VIAF: 308280277   WorldCat (עם VIAF): 308280277