stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון סקופילד (איש צבא)
לאחר המלחמה

ב-4 במרץ 1869, היום בו הושבע יוליסס ס. גרנט כנשיא ארצות הברית, קודם סקופילד לדרגת מייג'ור גנרל. לאחר מכן הוא שירת במשך שנה כראש מחלקת מיזורי.
בעקבות מותו של תומאס, קיבל סקופילד במקומו את הפיקוד על הדיוויזיה הצבאית של האוקיינוס השקט (אנ').
ב-1873 הוטלה על סקופילד משימה סודית על ידי מזכיר המלחמה ויליאם בלקנאפ לחקור את ההיתכנות האסטרטגית של נוכחות אמריקאית באיי הוואי. בדוח שהגיש המליץ סקופילד שארצות הברית תקים בסיס ימי בפרל הארבור.
בין השנים 1876 – 1881 שימש סקופילד כמפקד האקדמיה הצבאית של ארצות הברית. מטרה ראשית שבה התמקד סקופילד בתפקיד זה הייתה צמצום העונשים המשפילים והעלאת הרמה המקצועית באקדמיה. ב-1878 עורר סקופילד את זעמם של הרפובליקנים הרדיקליים כאשר ביקש ממנו הנשיא רתרפורד הייז לפתוח מחדש את המקרה של מייג'ור גנרל פיץ ג'ון פורטר, שהורשע על ידי בית דין צבאי על פחדנות ואי ציות לפקודה בקרב בול ראן השני. ועדת הבדיקה של סקופילד עשתה שימוש בעדויות חדשות של גנרלים של צבא הקונפדרציה שהשתתפו בקרב ומצאה שפורטר הורשע שלא בצדק ושמעשיו הצילו את כל צבא האיחוד מתבוסה מוחלטת שעלולה הייתה להיגרם מאי-יעילותם של מייג'ור גנרל ג'ון פופ ומייג'ור גנרל אירווין מקדואל.
ב-5 באפריל 1880 נמצא צוער אפרו-אמריקאי ג'ונסון צ'סנט ויטאקר, מוכה וחבול במיטתו. הוא טען שהוא הותקף על ידי צוערים אחרים, אך הדרג הפיקודי טען שהוא בדה את הסיפור כדי לזכות באהדה. ויטאקר נשפט בפני בית דין צבאי והודח מהאקדמיה על זיוף התקיפה. חקירה של הקונגרס בפרשה הסתיימה בהדחתו של סקופילד מתפקידו כמפקד האקדמיה ב-1881.
לאחר מכן שירת סקופילד ב"מחלקת המפרץ" (1882-1881) ב"דיוויזיה הצבאית של האוקיינוס השקט" (1883-1882) ב"דיוויזיה הצבאית של מיזורי" (1886-1883) וב"דיוויזיה הצבאית של האוקיינוס האטלנטי" (1888-1886). הוא גם יצא לצרפת כדי לצפות שם בתמרונים צבאיים. הוא גם היה הנשיא הראשון של "מועדון הצבא והצי".
עם מותו של גנרל פיליפ שרידן ב-1888, מונה סקופילד, מתוקף היותו הבכיר ביותר בדרגה, לתפקיד הגנרל המפקד של צבא ארצות הברית. הוא תמך בהתמקצעות צבאית, כולל כפיפות למזכיר המלחמה האזרח. סקופילד גם תמך באימוץ שיטת הקידום הליניארי ויזם את הנהגתם של דוחות ביצועים שהגבילו שיקולים של פטרונות פוליטית בתהליכי הקידום. במכתב ששלח מדקוטה הדרומית, הביע סקופילד את תמיכתו בדוח של גנרל תומאס רוגר, שהאיץ בממשל הפדרלי לכבד התחייבויות חוזיות עם האינדיאנים בארצות הברית.
ב-2 ביולי 1892 הוענקה לסקופילד מדליית הכבוד. במהלך שביתת פולמן שימש סקופילד כיועץ דיסקרטי של הנשיא גרובר קליבלנד. ב-5 בפברואר 1895 קודם סקופילד לדרגת לוטננט גנרל. ב-29 בספטמבר אותה שנה, עם הגיעו לגיל פרישת חובה של 64, סיים סקופילד את שירותו הצבאי.
לאחר פרישתו הוא נותר פעיל בענייני הממשל. הוא העניק סיוע לאליהוא רוט, העיד בפני ועדות הקונגרס לצורך תמיכה ב"חוק הארגון מחדש של הצבא של 1901" ובחוק משנת 1903 שייסד את המשמר הלאומי של ארצות הברית.
מותו ומורשתו

לפני מותו היה סקופילד לאחרון חברי הקבינט של אנדרו ג'ונסון שנותר בחיים. ספר זכרונותיו "46 שנים בצבא" (Forty-six Years in the Army) יצא לאור ב-1897. הוא היה עמית כבוד ב"מסדר הצבאי של המלחמות הזרות" (אנ')
ג'ון סקופילד נפטר בסיינט אוגוסטין, פלורידה. הוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון. על שמו קרוי מחנה צבאי בהוואי.
כיום זכור סקופילד בשל ציטוט ארוך שלקוח מנאומו מטקס הסיום של מחזור 1879 של ווסט פוינט ושאותו מחויבים לשנן כל הצוערים באקדמיה הצבאית בווסט פוינט, בבית הספר למועמדים לקצונה בפורט בנינג ובאקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית:
המשמעת שגורמת לחיילים בארץ חופשית להיות אמינים בשדה הקרב לא תושג על ידי יחס קשה או רודני. נהפוך הוא, סביר הרבה יותר שיחס כזה יהרוס את הצבא. ניתן להקנות תכני הדרכה ולתת פקודות באופן כזה ובטונים כאלו שישרו על החייל שום תחושה מלבד הרצון המידי לציית, בעוד שהאופן והטון ההפוך ישיג רק טינה ורצון לסרב. אופן זה או אחר של טיפול בפקודים נובע מהגישה מתאימה השוכנת בליבו של המפקד. זה שחש את הכבוד הראוי לזולתו, לא יכול שלא לזכות לכבוד מהם. בעוד שמי שחש, ומכאן מפגין, חוסר כבוד כלפי האחרים, במיוחד כלפי פקודיו, לא ישיג דבר מלבד רגשות שנאה שלהם כלפיו.
הערות שוליים

↑  Military order of the Loyal Legion, In Memoriaam, Companion Lieutenant General John McAllister Schofield, p. 8
↑  Military order of the Loyal Legion, In Memoriaam, Companion Lieutenant General John McAllister Schofield, pp. 8-9
↑  Einolf, Christopher J. George Thomas: Virginian for the Union. Norman: University of Oklahoma Press, 2007, p. 64.
↑  Schofield, John M. Forty-Six Years in the Army. Norman: University of Oklahoma Press, 1998,, pp. 13–14.
1 2 3  Eicher, John H., and David J. Eicher. Civil War High Commands. Stanford, CA: Stanford University Press, 2001, pp. 472–473.
↑  Military order of the Loyal Legion, In Memoriaam, Companion Lieutenant General John McAllister Schofield, p. 21.
1 2  Bobrick, Benson. Master of War: The Life of General George H. Thomas. New York: Simon & Schuster, 2009, p. 288.
↑  Edmund Morris, Theodore Rex, Random House, 2001, p. 165.
↑  John McAllister Schofield, ‏Forty-Six Years in the Army, בפרויקט גוטנברג (באנגלית)
↑  LTG John M. Schofield on Discipline - The Military Leader
| הקצינים הבכירים, הגנרלים המפקדים וראשי המטה של צבא ארצות הברית |
| --- | --- | --- |
| המפקד העליון | ג'ורג' וושינגטון | דגל הדרגה של ראש מטה צבא ארצות הברית |
| הקצינים הבכירים | הנרי נוקס • ג'ון דופטי • ג'וסיה הרמר • ארתור קלייר • אנתוני ווין • ג'יימס וילקינסון • ג'ורג' וושינגטון • אלכסנדר המילטון • ג'יימס וילקינסון • הנרי דירבורן • ג'ייקוב בראון | דגל הדרגה של ראש מטה צבא ארצות הברית |
| הגנרלים המפקדים | ג'ייקוב בראון • אלכסנדר מקומב • וינפילד סקוט • ג'ורג' מקללן • הנרי האלק • יוליסס ס. גרנט • ויליאם שרמן • פיליפ שרידן • ג'ון סקופילד • נלסון מיילס | דגל הדרגה של ראש מטה צבא ארצות הברית |
| ראשי המטה | סמואל יאנג • אדנה צ'אפי • ג'ון בייטס • פרנקלין בל • לאונרד ווד • ויליאם וות'רספון • הודג' סקוט • טסקר בליז • פייטון מרץ' • ג'ון פרשינג • ג'ון היינס • צ'ארלס סומראל • דאגלס מקארתור • מאלין קריג • ג'ורג' מרשל • דווייט אייזנהאואר • עומר בראדלי • ג'וזף לוטון קולינס • מת'יו רידג'וויי • מקסוול טיילור • ליימן למניצר • ג'ורג' דקר • ארל ווילר • הארולד ג'ונסון • ויליאם וסטמורלנד • ברוס פאלמר • קרייטון אברמס • פרידריק וינד • ברנארד רוג'רס • אדוארד מאייר • ג'ון וקהאם • קארל ואונו • גורדון סאליבן • דניס ריימר • אריק שינסקי • פיטר סקומייקר • ג'ורג' קייסי‎ • מרטין דמפסי • ריימונד אודיירנו • מארק מילי • ג'יימס מקונוויל • רנדי ג'ורג' | דגל הדרגה של ראש מטה צבא ארצות הברית |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007315171505171  GND: 132860325  ISNI: 0000 0000 4716 5823  LCCN: nr91037300  NARA: 10575575  SNAC: w67p8wz7  SUDOC: 131044133  VIAF: 62720889   WorldCat (עם VIAF): 62720889
מרכז ידע תנודע

מרכז ידע תנודע הוא מרכז ידע לאומי בישראל להשפעת הקרינה הבלתי-מייננת על הבריאות. המרכז הוקם בעקבות החלטת ממשלת ישראל, ופועל במסגרת היחידה לאפידמיולוגיה של סרטן ושל קרינה במכון גרטנר לחקר אפידמיולוגיה ומדיניות בריאות.
מבנה המרכז

בראש המרכז מכהנת פרופ' סיגל סדצקי - מומחית בבריאות הציבור ואפידמיולוגיה, מומחית לאומית ובינלאומית בתחום הקרינה הבלתי-מייננת ומנהלת היחידה לאפידמיולוגיה של סרטן ושל קרינה במכון גרטנר. לצידה פועלים במרכז חוקרים מתחומים מגוונים כגון: אפידמיולוגיה ובריאות הציבור, מדיניות ציבורית ומשפט, מחקר בסיסי, פיזיקה וטכנולוגיה.
בין השנים 2013–2015 פעל המרכז בשיתוף בין היחידה לאפידמיולוגיה של סרטן ושל קרינה במכון גרטנר ובין המכון הטכנולוגי חולון (HIT) ונתמך על ידי משרד המדע, הטכנולוגיה והחלל והמשרד להגנת הסביבה. בשנים אלו ליוותה את פעילות המרכז ועדת היגוי ובה נציגים ממשרדי ממשלה שונים, לרבות משרד הבריאות וגופים נוספים.
על אף המלצת ועדת ההיגוי להמשיך את פעילות המרכז באמצעות החלטת ממשלה חדשה, החל מ-2016 פועל המרכז במסגרת היחידה לאפידמיולוגיה של סרטן ושל קרינה במכון גרטנר, וממשיך לספק שירותים ברמה הלאומית והציבורית בהתאם לצרכיי משרדי הממשלה (הבריאות, הגנת הסביבה והחינוך) ובתמיכתם.
שירותי המרכז

המרכז פועל בשני תחומים מרכזיים אשר משקפים את עיקרי חזונו:
שירות לקהל הרחב:
הנגשת ידע עדכני בתחום הקרינה הבלתי-מייננת – מאמרים מדעיים, סקירות, חוזרים ותקנות, המלצות וחדשות בתחום מתפרסמים כל העת. מידע זה נאסף על ידי מומחי המרכז, שסוקרים אותו ומנגישים את עיקריו באתר האינטרנט של המרכז.
מענה לפניות - המרכז מספק מענה מפורט ומדוקדק לפניות בנושאים שונים לציבור הרחב, לעיתונאים, ארגונים, ולמשרדי הממשלה והכנסת. מרבית הפניות עוסקות בהיבטים שונים של חשיפת הציבור ככלל ואוכלוסיות בסיכון בפרט (ילדים, למשל) למקורות קרינה שונים בסביבה הביתית ובמרחב הציבורי.
תמיכה בגיבוש מדיניות בריאות: מרכז תנודע מספק למשרדי ממשלה שונים, לכנסת ולגופים ציבוריים נוספים את המידע הנדרש לצורך קביעת מדיניות, וממליץ על אמצעים לצמצום סיכונים בריאותיים אפשריים. בין הנושאים עליהם התבקש המרכז להגיש את חוות דעתו: פריסת הדור הסלולרי החמישי, לרבות מונים חכמים ומערך האינטרנט של הדברים, הצבת אנטנות סלולריות בסמיכות לבתי ספר, בידוק נשים בהיריון, חשיפה לקרינה בתחבורה ציבורית, המלצות לתקנים מרשת החשמל, השלכות בריאותיות אפשריות של שימוש באמצעים טכנולוגיים במוסדות החינוך (ובהטמעת תוכנית התקשוב) ועוד.
אתר האינטרנט של המרכז

ב-16 בספטמבר 2014 הושק אתר האינטרנט של מרכז הידע תנודע, במעמד נציגי משרדי ממשלה (משרד המדע, הטכנולוגיה והחלל; המשרד להגנת הסביבה ומשרד הבריאות) וועדת ההיגוי של המרכז.
אתר האינטרנט משמש כאמצעי התקשורת העיקרי של המרכז עם קהלי היעד, בדגש על הציבור הרחב. נכון להיום פורסמו למעלה מ-250 דפי תוכן באתר וביניהם כתבות, סקירות, חדשות, עלוני מידע, תשובות לשאלות נפוצות, מונחים מקצועיים ועוד. המידע באתר רחב ומקיף, וניתן בו ביטוי למגוון היבטים בתחום הקרינה הבלתי-מייננת: בריאותיים, פיזיקליים-טכנולוגיים, וכאלה הקשורים למדיניות בתחום. בנוסף, הגולשים יכולים למצוא באתר המלצות לשימוש מושכל בטכנולוגיה המערבת קרינה, ותשובות לשאלות המעסיקות אותם. בין מגוון התכנים בהם עוסק האתר: השלכות בריאותיות של חשיפה לקרינה בלתי מייננת (הסיכון לפתח תוצאים בריאותיים כגון סרטן, פגיעה בפריון, פגיעה במערכת השמע ועוד), שימוש במדיה דיגיטלית והפרעות שינה בילדים, התמכרות לטלפונים סלולריים, היבטים פיזיקליים של קרינה, מדיניות בישראל ובעולם בנוגע לשימוש והתקנה של טכנולוגיה המערבת קרינה בלתי-מייננת (כגון הנחיות ותקנות בנוגע לשימוש בטלפונים סלולריים וב-Wi-Fi, פריסת אנטנות סלולריות, התקנת מונים חכמים), המלצות לצמצום חשיפה לקרינה בסביבה הביתית ועוד. המידע באתר מפורסם בשפה העברית ובשפה האנגלית.
כנסים וסדנאות

ב־18 ביוני 2015 ערך מרכז תנודע סדנא בנושא קבלת החלטות בתחום הקרינה הבלתי מייננת: "מחוברים ומשפיעים - טכנולוגיה בראי בעלי העניין". לסדנא, שהתקיימה במכון הטכנולוגי חולון HIT, הוזמנו בעלי עניין בתחום אשר דנו לראשונה בסוגיות מהותיות הנוגעות להשפעת טכנולוגיות תקשורת על תחומים שונים בחיי הפרט והחברה: כיצד יש לקבוע מדיניות בתחום בו קיימת אי ודאות מדעית? האם יש מקום לדיון ציבורי? ומה תפקידה של התקשורת? מהי השפעתן של קבוצות עניין שונות בחברה בתהליך קבלת החלטות?
הסדנא, שנפתחה במעמד שר הבריאות, ח"כ יעקב ליצמן, היוותה מפגש בין עולמות תוכן שונים (בריאות, מדע, אתיקה, משפט, כלכלה, תקשורת ועוד) ובין קבוצות אינטרס שונות (הציבור הרחב, קובעי מדיניות, קהילת המדע, המגזר העסקי, המגזר הציבורי ועוד). במהלך הסדנא עסקו המשתתפים באיזון הנדרש בין השיקולים השונים בקביעת מדיניות, בתחום בו לא ניתן להעריך במדויק את רמת הסיכון. כמו כן, משתתפי הסדנא התנסו במודל ייחודי להנחת תשתית להרחבת המיומנויות בתהליך קבלת החלטות בתחום.
אבו אל-פצ'ל גולפאיגאני

| --- | --- |

 לידה:  יולי 1844 גולפאיגאן, איראן 
 פטירה:  21 בינואר 1914 (בגיל 69) קהיר, סולטנות מצרים 
 מדינה:  איראן הקאג'ארית 
 השקפה דתית:  הדת הבהאית 
 
אבו אל-פצ'ל גולפאיגאני (בפרסית: ابوالفضل گلپایگانی תעתיק מדויק: אבו אל-פצ'ל גלפאיגאני, 1844–1914) הוא כינויו של מירזא מחמד, מלומד בהאי בולט, אפולוגטיקן ואחד משליחי בהאא' אללה, אשר מעולם לא פגשו בו.
שנותיו הראשונות

אבו אלפצ'ל גולפאיגאני נולד בכפר ליד גולפאיגאן שבמרכז איראן ביוני או יולי 1844. אביו, מירזא מחמד רצ'א שריעתמדאר, היה מנהיג דתי בולט. לאחר סיום לימודיו המוקדמים בגולפאיגאן, גולפאיגאני למד לימודים אסלאמיים בכרבלאא' ונג'ף, והגיע בשנת 1868 לאצפהאן. הוא נשאר שם במשך שלוש שנים הודות לאחד האמאמים אשר היה חברו של אביו, אשר סיפק לו מקום ללון באחת המכללות הדתיות בעיר. כאשר אביו של גולפאיגאני מת בחורף 1871, אחיו זממו נגדו ונישלו אותו מהירושה. באוקטובר 1873 הוא החליט לנסוע לטהראן.
בזמן שהותו בטהראן, גולפאיגאני לימד תאולוגיה באחת המכללות הדתיות, מכללת חכים האשם (פרסית: مدرسه حکيم هاشم, תעתיק: מדרסה-י חכים-י האשם) שלימים נודעה בשם מכללת מדאר שאה (פרסית: مدرسه مدار شاه, תעתיק: מדרסה-י מדאר-י שאה). באותה עת הוא התעמק בפילוסופיה ואף השתתף בהרצאות שונות של מומחים בתחום. כמו כן, הוא עסק בתחומי עניין נוספים שלו כגון: תולדות הדת, מדעים ועוד, ותוך זמן קצר הוא נבחר לעמוד בראשות המכללה.
המרה לדת הבהאית

החל משנת 1876, בתקופת שהייתו בטהראן, אבו אלפצ'ל גולפאיגאני נפגש עם גורמים בהאים שונים. הוא הכיר מוכר בדים חסר השכלה בשם אקא עבד אל-כרים, אך אף על פי כן גולפאיגאני העריך את תכונותיו המוסריות ואת חריפות שכלו. אקא עבד אל-כרים נהג לדון עם גולפאיגאני בשאלות דתיות עמוקות, דבר די מפתיע עבור אדם שלא רכש השכלה כלשהי. בסופו של דבר התברר כי אקא עבד אל-כרים היה בהאי, וכי נקודות רבות שהעלה בדיונים עם גולפאיגאני נגזרו מהכתובים הבהאים. המפגש עימו עורר מאוד את סקרנותו של גולפאיגאני אשר ביקש לפגוש בהאים נוספים.
במשך מספר חודשים גולפאיגאני נפגש עם כמה מהמנהיגים הבהאים, בכללם נביל-י אכבר, אקא מירזא חיצ'ר עלי ארדיסתני ומירזא אסמאעיל ד'ביח. בזמן שהיה בביתו של האחרון, גולפאיגאני קרא שניים מהלוחות של בהאא' אללה, הלוח של פואד (פרסית: لوحى فؤاد, תעתיק: לוח-י פואד) והלוח של המנהיג (פרסית: لوحى رئيس, תעתיק: לוח-י ראיס), הכוללים נבואות על נפילת הסולטאן העת'מאני עבד אלעזיז והוזיר העת'מאני עלי פאשא, וכן אובדן אדירנה מהסולטאן. גולפאיגאני קבע שאם האירועים המתוארים בלוחות אכן יתקיימו, הוא יאמין בבהאא' אללה. כמה חודשים לאחר מכן, אותם אירועים התרחשו ואבו אלפצ'ל גולפאיגאני הפך לבהאי ב-20 בספטמבר 1876.
מיד עם הצטרפותו לדת הבהאית, אבו אלפצ'ל החל ללמד אחרים את הדת החדשה. כאשר התפשטה השמועה על המרת דתו, הוא גורש מהמכללה הדתית. גולפאיגאני מצא משרה חדשה כמורה בבית ספר לילדים זורואסטריים, והביא להמרת דתם של מספר זורואסטרים לדת הבהאית. הוא המשיך ללמד את הדת הבהאית במהלך עשר השנים הבאות שבילה בטהראן והיה שותף ביצירתו של מירזא חסין המדאני "ההיסטוריה החדשה" (פרסית: تاريخ جديد, תעתיק: תאריח'-י ג'דיד), תיאור היסטורי של הדת הבאבית והדת הבהאית המוקדמת.
מעצרים

אבו אלפצ'ל גולפאיגאני נעצר ונכלא בטהראן שלוש פעמים. הפעם הראשונה בה נעצר הייתה בדצמבר 1876 לאחר שנודע שהפך לבהאי, והוא נכלא לפרק זמן של חמישה חודשים. בפעם השנייה הוא נכלא בשנים 1882–1883 לתקופה של 19 חודשים, כאשר כחמישים מבין הבהאים הבולטים בטהראן נעצרו בהוראת המושל קמרן מירזא, ובהסתה של אחד המנהיגים הדתיים בעיר, סיד צאדק סנגלאג'י. בפעם השלישית הוא נכלא באוקטובר 1885 למשך שישה חודשים, שוב בהוראת קמרן מירזא.
נסיעותיו

לאחר שחרורו ב-1886 גולפאיגאני החל לקבל מכתבים מבהאא' אללה, בהם התבקש לנסוע ולהפיץ את הדת הבהאית. בשל כך, במרץ 1886 גולפאיגאני יצא לסדרת מסעות בתוך איראן במטרה להפיץ את הדת הבהאית בערים כשאן, אצפהאן, יזד, תבריז, המדאן, כרמאנשאה, טבס ומשהד. אנשים רבים המירו דתם לדת הבהאית בשל דבריו של גולפאיגאני, בכללם יהודים ונסיכים קג'ארים.
ביולי 1888 הוא נסע לעשקאבאד ומאוחר יותר לסמרקנד. בשנים 1891–1892 נסע לבוכרה, שם שהה פרק זמן מסוים והצליח לאתר עם המזרחן הרוסי אלכסנדר טומנסקי את כתב היד היחיד הקיים לחיבור גאוגרפי מימי הביניים – "גבולות העולם" (ערבית: حدود العالم, תעתיק: חדוד אלעאלם) ספר גאוגרפיה המאה ה-10, שנכתב בפרסית על ידי סופר לא מוכר מג'ווזיאן שבאפגניסטן. ספר זה פורסם בהמשך ברוסית ואף תורגם לאנגלית. בשנת 1894 הוא בילה עשרה חודשים בעכו עם עבד אל-בהאא', בנו של בהאא' אללה, ששלח אותו בהמשך להפיץ את הדת במצרים. לאחר זמן מה במצרים, גולפאיגאני הצליח לצרף לדת הבהאית כמה עשרות של תלמידים מצרים מאוניברסיטת אל-אזהר. בין 1900–1904 גולפאיגאני נסע לפריז, שם התלוותה אליו לורה קליפורד ברני, מורה ופילנתרופית בהאית אמריקאית מובילה, ולאחר מכן המשיך לארצות הברית, היכן שכתביו ושיחותיו סייעו לקהילה הבהאית המתהווה בארצות הברית להשיג הבנה נהירה יותר של אמונתם.
גולפגאני הגיע בסתיו 1901 לשיקגו, שם הייתה הקהילה הבהאית הגדולה ביותר. רבים מהבהאים בארצות הברית, שהיו רגילים לשיח מיסטי ופירושי חלומות, מצאו בתחילה את הצגתו האינטלקטואלית של גולפאיגאני לאמונה הבהאית קרה וחסרת רגש. אולם בהדרגה רבים מהבהאים בארצות הברית החלו להעריך את אופן הצגתו הבהיר והסמכותי של הדת. בדצמבר 1901 נסע גולפגאני לוושינגטון ושם המשיך להעביר שיחות הן לבהאים והן לחוקרים. בנוסף, הוא עבד בתקופה זו בהתמדה על ספר היכרות עם אמונה הבהאית, בהוראת עבד אל-בהאא'. גולפאגאני הזניח את עצמו ולא אכל בצורה טובה במשך חלק גדול מהתקופה שהעביר בארצות הברית. בשל כך, על פי הצעתו של עלי קולי ח'אן, שהיה המתורגמן של גולפאיגאני במרבית שהותו בצפון אמריקה ואף תרגם חלק מכתביו, אדם בשם אחמד סוהראב נשלח ממצרים על מנת להיות העוזר האישי של גולפאיגאני.
שנותיו האחרונות

גולפאיגאני בילה את שנותיו האחרונות במצרים, אך הוא ביקר גם בחיפה ובביירות. הוא היה במצרים כאשר עבד אל-בהאא' הגיע לשם באוגוסט 1910. בתקופה שעבד אל-בהאא' שהה באלכסנדריה ממאי עד אוגוסט 1911, הוא רכש במיוחד מקום לגולפאיגאני כדי שזה יוכל לגור בקרבתו. לקראת סוף 1912 נעשה גולפאיגאני חולה מאוד, חזר לביתו בקהיר ונשאר שם עד שנפטר ב-21 בינואר 1914.
חיבוריו

לצד אמונתו העמוקה בדת הבהאית, גולפאיגאני ניחן ביכולת למידה ובחשיבה ביקורתית. אף על פי שהשכלתו לא כללה הכרה עם תיאוריות מערביות, הוא הצליח להתמודד איתן בחיבוריו, במגוון רחב של סוגיות ושאלות, כמו גם הצגה מותאמת של הדת הבהאית לבעלי רקע יהודי או נוצרי. הוא פיתח מגוון מושגים אשר ממשיכים להיות חשובים בהצגת האמונה הבהאית עד ימינו. להלן מספר מחיבוריו הבולטים:
کتاب فرائض (תעתיק: כתאב-י פראא'צ', "ספר המצוות", קהיר, 1898) – חיבורו הידוע ביותר של גולפאיגאני, הנחשב באופן כללי ליצירתו החשובה ביותר. החיבור עוסק בהגנה על האמונה הבהאית והפרכת ההתקפה של שיח' אלאסלאם של טביליסי על חיבורו של בהאא' אללה "كتاب ايقان" (תעתיק: כתאב-י איקאן).
الدرر البهية  (תעתיק: אל-דרר אל-בהיה', "הפנינים הבוהקות", קהיר, 1899) – אוסף של חיבורים בערבית העוסקים בהיסטוריה של הדת. עצם פרסום החיבורים בשפה הערבית תרמו להכרתו של גולפאיגאני כבהאא'י במצרים. תורגם לאנגלית על ידי ג'ואן קול תחת הכותרת "ניסים ומטאפורות".
الحجج البهية (תעתיק: אל-חג'ג' אל-בהיה', "ההוכחות הבהאא'יות", ארצות הברית, 1901–1902) – הגנה והצגה של האמונה הבהאית מנקודת מבט נוצרית. במשך תקופה מסוימת שימש חיבור זה בתור "טקסטבוק" של הדת הבהאית בארצות הברית. תורגם לאנגלית על ידי עלי קולי ח'אן ופורסם בשנת 1902 בניו-יורק. גרסת האנגלית כוללת גם מסה קצרה על תולדות האמונה הבהאית שכתב גולפאיגאני בזמן שהיה בעכו.
شرح آيات مورخه (תעתיק: שרח-י איאת-י מורח'ה, "הסבר הפסוקים המנבאים תאריכים" המדאן, 1888) – חיבור העוסק בנבואות של האסלאם, הנצרות, היהדות והדת הזורואסטרית. פורסם ב-1925 בשנגחאי. גרסה נוספת.
رساله ايوبيه (תעתיק: רסאלה-י איוביה, "איגרת המופנית לאיוב", המדאן, 1887) – בתקופת שהייתו של גולפאיגאני בהמדאן, יהודים רבים התעניינו בדת הבהאית. חיבור זה בא כתגובה לבהאי בעל רקע יהודי מטהראן שהעלה בפני גולפאיגאני שאלות רבות הנוגעות לתורה ולנבואות ביהדות.
ראו גם

הדת הבהאית
בהאא' אללה
עבד אל-בהאא'
לקריאה נוספת

R. Meḥrābḵānī, Šarḥ-e aḥwāl-e ǰanāb-e Mīrzā Abu’l-Fażāʾel Golpāyegānī, Tehran, 131 Badīʿ/1974.
A. Solaymānī, “Janāb-e Abu’l-Fażāʾel Golpāyegānī,” in Maṣābīḥ-e hedāyat II, Tehran, pp. 235–382.
Ḥāǰǰī Mīrzā Ḥaydar-ʿAlī Eṣfahānī, “Tarǰama-ye aḥwāl-e Abu’l-Fażāʾel,” MS, Haifa, August, 1915.
H. M. Balyuzi, Edward Granville Browne and the Baháʾi Faith, Oxford, 1970, pp. 65–72.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  Moojan Momen, Gulpáygání, Mirza Abu'l-Fadl, bahai-library.com, ‏1995
1 2 3 4  M. Momen, ABU’L-FAŻL GOLPĀYEGĀNĪ, Encyclopaedia Iranica, ‏1983
↑  Moojan Momen, Mirza Abu'l-Faḍl Gulpaygani – Collected Works in Arabic and Persian, h-net.org
↑  כתאב אל-פראיצ'
↑  א-דרר אל-בהיה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257481205171  BNE: XX4668551  CANTIC: a19938032  GND: 118906984  ISNI: 0000 0000 6676 5525  LCCN: n82028500  NKC: jn19990210006  VIAF: 35791720   WorldCat (עם VIAF): 35791720
אדוארד גרנוויל בראון

| --- | --- |

 לידה:  7 בפברואר 1862 Stouts Hill, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  5 בינואר 1926 (בגיל 63) קיימברידג', הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  מכללת פמברוק 
 מעסיק:  אוניברסיטת קיימברידג' 
 בן או בת זוג:  Alice Caroline Blackburne Daniell (1906–?) 
 פרסים והוקרה:  עמית האקדמיה הבריטית 
 
אדווארד גרנוויל בראון (באנגלית: Edward Granville Browne; ‏ 7 בפברואר 1862 - 5 בינואר 1926) היה רופא, חוקר היסטוריון ואוריינטליסט בריטי. הוא התמחה בלימודי פרס ונמנה בין האקדמאים הראשונים והמובילים לחקור את הדת הבהאית והדת הבאבית. בנוסף, היה פעיל פוליטי למען המהפכה החוקתית הפרסית.
תולדות חייו והשכלה

בראון נולד ב-7 בפברואר 1862 בגלוסטרשייר, בריטניה לאביו, בנג'מין בראון. בראון למד בתיכון בגלנאלמונד קולג' בסקוטלנד ובאיטון קולג' תוך כוונה ללמוד הנדסה. אולם, לאחר תקופה של שנה וחצי של לימודים בתחום, החליט ללמוד מדעי הטבע באוניברסיטת ניוקאסל ולאחר מכן במכללת פמברוק שבאוניברסיטת קיימברידג'.
במהלך לימודיו בפמברוק, התחיל בראון ללמוד ערבית, טורקית ופרסית מתוך עניין בטורקיה עקב המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). הוא הזדהה עם הצד האות'מאנית ואף רצה לסייע להם ולשרת כקצין בצבא העות'מאני, ולכן לימד את עצמו את השפה הטורקית מאיש דת אירי.
היכרותו עם האוריינט ככלל ועם פרס בפרט

בראון למד רבות אודות פרס ממורה פרטי, פרסי בשם מירזא מוחמד באקר ובגללו התעניין בסופיות ובהמשך בדרך של הבאב.
אף על פי שבראון למד פרסית עד לרמה גבוהה מאוד, הוא לא מצא את הזמן לבקר בפרס תוך כדי לימודי רפואה בפמברוק. בשנת 1887, לאחר סיום לימודיו, הוא יצא לפרס על מנת לחקור אותה מקרוב ולהמשיך ללמוד את השפה הפרסית. בראון שהה באימפריה כשנה ובניגוד לאירופאים אחרים אשר נסעו לפרס, הוא התערבב היטב עם מגוון גורמים באוכלוסייה הפרסית. לאחר מסעו כתב ספר, “A Year Amongst The Persians” אודות חוויותיו בפרס. הספר פתח את התרבות הפרסית בפני העולם האקדמי ודוברי אנגלית בצורה חסרת תקדים. אולם בפועל, הספר לא קיבל תשומת לב ציבורית נרחבת עד ההדפסה השנית שלו, אחרי מותו של בראון ב-1926.
בהמשך החיים שלו, שילב בראון את אהבתו עם האוריינט עם הרקע הרפואי שלו והעביר הרצאות בנושא רפואה בעולם הערבי ופרסם ספר על בסיס הרצאות אלו. מדובר בנושא שולי מבחינתו שכן עיקר עבודתו התמקדה בהיסטוריה וספרות פרסית.
הוא איגד כתבי יד פרסים ואסלאמיים והוציא את סדרת ספרים בת ארבעה כרכים בשם “Literary History of Persia”. הספר מבוסס על חומרים שבראון הצליח לאסוף בעת שהותו בפרס והוא עשה בו שימוש בגישה החדשה שפיתח לחקר ספרות וגם ניתח מספר רב של מקורות ראשוניים, דבר שהתאפשר בזכות שליטתו בשפה הפרסית, הערבית ועוד. הספר ממשיך להוביל בתחום, מעל 95 שנה לאחר הדפסת המהדורה האחרונה.
כתביו לגבי הבאבים והבהאים

בראון נתקל לראשונה בבאביזם כאשר קרא את כתביו של הסופר הצרפתי ארתור דה גובינו אודות פרס. לכן, בראון רצה ליצור קשר ולחקור את הבאבים בפרס בזמן שהייתו באזור אך גילה כי רוב הבאבים הפכו לבהאים. כאשר הוא היה באיספהאן, פגש בראון את אחד ממקורביו של בהאא אללה, ח'אג'י מירזא חידאר עלי ובהמשך פגש ודיבר עם עוד אנשי הדת בערים יזד ובשיראז. בעיר כרמאן הוא גם פגש באבים
לאחר ששב מפרס, התחיל בראון לתרגם כתבי יד באבים ובהאים ובכך היה הראשון לתרגם אותם לאנגלית ולהנגיש אותם לעולם האקדמי ולמערב. לקראת סוף המאה ה-19 הפסיק להתעניין בבהאיזם ובאביזם, ככל הנראה בגלל ביקורת שקיבל באקדמיה והפלגים בתוך העולם הבאבי-בהאי. בנוגע לפילוג בין הבהאים והאזלים, הוא סבר כי האזלים מייצגים את המסורת האמיתית של הבאב והאשים את הבהאים באלימות כלפי האזלים. הפילוג בין שני הזרמים, יחד עם ביקורת נוקבת שספג מאקדמאים באוקספורד, שכנע אותו לנטוש את מחקריו על הבאב.
פעילות פוליטית

בראון התחיל להתעניין בפוליטיקה של איראן כבר ב-1890 בתקופה של מרד הטבק באיראן, עת היה בקשר עם איראנים בולטים בלונדון. הוא הפך לפעיל ב-1908 על רקע המהפכה החוקתית הפרסית והקים את ועדת פרס בשיתוף עם ה.פ.ב. לינץ'. מטרת הוועדה הייתה להשפיע על דעת הקהל בבריטניה לתמוך בתנועת החוקה הפרסית ובזכותו של העם הפרסי להגדרה עצמית, בהתאם לפילוסופיה שלו שתמך ללא סייג בתנועות חירות. לפי בראון, אובדן עם ייחודי הוא רע מאוד, במיוחד פרס. לכן הוא לחם למען העם הפרסי על מנת לשמור את הציוויליזציה המיוחדת שלה. כמו כן, הוא התייחס לאיראן כמדינה האהובה עליו אחרי בריטניה. בראון היה בקשר הדוק עם בכירים בתנועה הלאומית הפרסית בתוך פרס ובגולה והיווה מוקד ידע למבקרים רבים של הממשלה הבריטית בנוגע למדיניותה מול האימפריה הפרסית. הוא כתב ספרים ומאמרים ונשא נאומים אשר היללו את העם הפרסי וביקרו את המאמצים של הבריטים והרוסים לדכא את המהפכה. כתוצאה מכך, זכה לתמיכה ואהדה בקרב הפרסים. הוא ספג ביקורת מכמה בכירים איראנים, כולל אנשים שהיו המקורות שלו, על כך שהוא כתב רבות על המהפכה בלי לחקור אותה מקרוב. לבסוף, אחרי שהמהפכה החוקתית נכשלה, הפסיק בראון את כל פעילויותיו הפוליטית.
במסגרת ספרו The Persian Revolution, בראון ביקר את הבהאים ואת מנהיגם עבד אל-בהאא' על כך שהם לא יצאו בפומבי בעד המהפכה ונמנעו מנקיטת עמדה ברורה בנושא. הוא התעלם מהעובדה שתמיכה של הבהאים במהפכה הייתה עלולה לחסל אותה שכן רוב הציבור הפרסי היו נגד הבהאים. הוא גם לא התייחס לרדיפה של הבהאים על ידי המשטר הקיים באותו שנים. דבריו של בראון פגעו בעבד אל-בהאא' והוא לעולם לא סלח לבראון.
תרומתו לעולם האקדמי

באוניברסיטת קיימברידג' ייסד בראון את בית הספר ללימודי שפות מודרניות של המזרח ושימש כפרופסור לשפה ערבית. בתפקיד זה הוא שם פחות דגש על לימוד דקדוק ויותר על תרגום של כתבי יד ומקורות ראשוניים. הוא גם הקים בית ספר בו למדו עובדים של שירות החוץ הבריטי ובהמשך גם סטודנטים הודיים. הוא קטלג את כל כתבי היד האסלאמיים בספרייה של אוניברסיטת קיימברידג' וספריות נוספות. בנוסף, הוא ערך וקידם את עבודתו של אליאס ג'ון ווילקינסון גיב על ההיסטוריה של שירה עות'מאנית.