stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שר בלי תיק
שרים בלי תיק בישראל > תפקידים וזכויות

בתיקון לחוק יסוד: הממשלה, שנכנס לתוקף החל מהבחירות לכנסת העשרים, נשללה האפשרות למנות שר בלי תיק. תיקון זה בוטל, משיקולים קואליציוניים, פחות מחודשיים לאחר שנכנס לתוקף.
אלה מאפייני המשרה:
תפקיד: לשר בלי תיק אין תפקיד מוגדר, אך הוא יכול להיות מופקד על נושא מסוים, למשל השר המקשר בין הממשלה לכנסת, אחראי על תיאום עניינים חברתיים, או השר המופקד על ענייני ירושלים. בהתאם לקביעה של היועץ המשפטי לממשלה משנת 2003, לא ניתן להעביר תחומי פעולה לאחריותו של שר בלי תיק. אם רצתה הממשלה למנות את השר להיות אחראי על "תחום פעולה", חייב היה הוא להיות במסגרת משרד קיים. לדוגמה, שר בלי תיק שמונה לעזרת שר האוצר, נקרא "שר במשרד האוצר", כך היה למשל מאיר שטרית.
משכורת שנתית ומענקים: שר בלי תיק זכאי למשכורת של שר, רכב שר משודרג, אבטחה צמודה ו-8 עובדי משרד.
הגבלות למספר עוזרים: על פי התקשי"ר מותר לשר בלי תיק למנות 6 עוזרים לכל היותר, העוזרים יכולים לכלול מזכיר, יועץ, כותב נאומים, דובר ונהג במשרת אמון.
שרים בלי תיק בישראל > מבט השוואתי

ניתן לראות כי אמנם מספר השרים כמעט הכפיל עצמו לאורך ממשלות ישראל, אך מספר השרים בלי תיק נשאר יחסית קבוע ובעל קו רגרסיה מתון.
המצב שבו מספר השרים שווה למספר המשרדים הביצועיים הוא נדיר. בפועל, שני מצבים שכיחים יותר: מצב שבו מספר המשרדים גדול יותר ממספר השרים (כפי שהיה בממשלות הראשונות ובממשלת נתניהו), ומצב שבו מספר השרים עולה על מספר המשרדים הביצועיים.
המצב בו אין הלימה בין מספר המשרדים (התיקים) לבין מספר השרים אינו תופעה ישראלית ייחודית ונובע מהמשטר הפרלמנטרי הרב-מפלגתי ומהאילוצים הקואליציוניים. מבט על סוגי משטר שונים ועל תצורות ממשלה אחרות מלמד כי גם במשטרים מסוגים שונים עשוי להיווצר מצב בו ישנו שר בלי תיק, או שר בלי תיק האמון על נושא מסוים. לדוגמה, בארצות הברית בה יש משטר נשיאותי (השרים, המכונים מזכירים, הם אנשי מקצוע הממונים ישירות על ידי הנשיא ללא שיקולים קואליציוניים) היינו מצפים כי תהיה יציבות רבה יותר של מבנה הממשלה ביחס למשטרים פרלמנטריים. אבל מבט על ארצות הברית חושף כי הדבר אינו כן. אמנם מבנה משרדי הממשלה יציב יחסית, אך לעיתים ובהתאם לנסיבות היסטוריות עשויים לחול שינויים. בממשל רייגן עדיין היו רק 13 משרדי ממשלה, אך בתום תקופת כהונתו הוא פעל להוספת "המשרד לענייני יוצאי צבא", אשר התווסף כחלק מממשל ג’ורג’ בוש האב. בממשל קלינטון שודרג מעמדם של ראשי שתי רשויות לחברי קבינט (הממונה על המסחר וראש מחלקת המנהל והתקציב).
חוסר הלימה בין מספר השרים לבין מספר התיקים קיים במשטרים פרלמנטריים נוספים, בקנדה למשל, שבה ממשלה של מפלגה אחת בעלת רוב פרלמנטרי שולטת בדרך כלל, מספר השרים בממשלה נע מאז 1980 בין 22 ל-30. באוסטרליה, מספר השרים בממשלה נע בין 13 ל-20. בניו זילנד עד 1996 הייתה נהוגה בה שיטת בחירות רובית, אשר הביאה למערכת דו-מפלגתית ולממשלות של מפלגה יחידה בעלת רוב פרלמנטרי. מספר השרים בממשלה נע בין 18 ל-23. ב-1996 הופעלה לראשונה שיטת בחירות חדשה ויחסית, שבעקבותיה נוצרה מערכת רב-מפלגתית וצורך בממשלות קואליציוניות. אולם למרות המעבר מממשלה של מפלגה אחת לממשלות קואליציוניות, מספר המשרדים לא עלה ולא השתנה באורח מובהק. בהולנד, גודל הממשלה יציב למרות הקואליציות: מאז 1959, מספר השרים לא ירד מ-13 ולא עלה על 16. באירלנד (אשר גם בה לרוב ממשלות קואליציוניות) מספר השרים עומד מאז 1961 ללא שינוי על 15.
שרים בלי תיק בישראל > ביקורת בישראל

עיקרי הביקורת הנשמעת בתקשורת מתמקדת בגודל הממשלה, כלומר במספר השרים, ובעיקר בנושאי התואר "שר בלי תיק". תפקיד זה הופיע כבר בממשלה השלישית, ומאז היה בשימוש ברוב ממשלות ישראל. הביקורת מתרכזת לרוב סביב העלות התקציבית הגבוהה ובהיעדר תוכן בתפקיד. עם זאת יש לזכור כי במשטר פרלמנטרי רב-מפלגתי חלוקת משרות שר, אפילו ללא תיק ביצועי, היא אחת מהתשואות הקואליציונית המקובלות ביותר ולא פעם היא חיונית כמנגנון של איזון בין-מפלגתי. אף על פי שאינו ממונה על משרד ביצועי, השר בלי תיק הוא חבר מלא בממשלה, בעל קול שווה לשאר עמיתיו השרים. הבעיה מתחילה כאשר מספר השרים ללא תיק חורג מעבר למספרים המקובלים בממשלות קודמות, כפי שקרה בממשלת האחדות הראשונה של יצחק שמיר (שבעה שרים ללא תיק) ובממשלה הראשונה של שרון (שישה שרים ללא תיק). וכן בממשלת גולדה (6).
המצדדים טוענים, כי השר בלי תיק הוא בדרך כלל חבר כנסת ועלותו התקציבית לא שונה מהותית בעקבות מינויו לשר, וכן כי קולו בממשלה חשוב לאיזון הצבעות.
הערות שוליים

↑  חוק–יסוד: הממשלה (תיקון), ס"ח 2440 מ-19 במרץ 2014
↑  חוק–יסוד: הממשלה (תיקון מס' 3 והוראת שעה לכנסת ה–20), ס"ח 2491 מ-13 במאי 2015
↑  הפקדת ענייני ירושלים בידי השר יעקב אדרי והקמת ועדת שרים לענייני ירושלים רבתי, החלטה מספר 319 של ממשלת ישראל, משנת 2006, באתר של משרד ראש הממשלה
↑  עד להקמת המשרד ירושלים ומסורת ישראל
↑  עד להקמת משרד ההסברה
↑  עד להקמת המשרד לנושאים אסטרטגיים
↑  עד להקמת המשרד לקידום מעמד האישה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph970666
פתחיה (בית המקדש)

פתחיה היה ממונה על קורבנות העוף שהוקרבו לבית המקדש מתורים ובני יונה של קינים והוא שימש כאחד מחמישה עשר הממונים הקבועים שהיו בבית המקדש. המשנה מזהה אותו עם מרדכי היהודי. להלכות קורבנות העוף שעליו אחראי פתחיה מוקדשת מסכת מיוחדת במשנה שהיא מסכת קינים.
תפקידו

התורה ציוותה על כמה אנשים (כגון זב וזבה, או יולדת ומצורע עניים) להביא צמד קורבנות של עולה וחטאת מן העוף. צמד כזה, נקרא במשנה קן (בלשון המשנה קן היא נקבה). קן יכולה להיות מפורשת - בעליו של הקרבן כבר קבע איזה מן העופות מוקדש לחטאת ואיזה לעולה - או סתומה - הקן הגיע לידי הכהן בטרם נקבע איזה לחטאת ואיזה לעולה, והכהן המקריב צריך להחליט על כך. ברגע שעוף אחד מקן סתומה מוקרב לעולה, בן-זוגו נקבע להיות חטאת, ולהפך. פתחיה היה ממונה מטעם בדק הבית ובית המקדש על התורים ובני יונה בבית המקדש והיה מקבל את התשלום לקרבן.
רש"י במסכת מנחות מפרש שפתחיה היה ממונה על הקופה שבה היו מביאי הקינים מכניסים את תרומתם: ”פתחיה על הקינין. על השופר ששמו קינין שהמתנדב קן מביא מעות ונותן לתוכו די"ג שופרות היו במקדש ויש בהם שנים ששמן תורים וגוזלי עולה במסכת שקלים”.
רבנו גרשום מפרש שהוא היה אחראי על מכירת הקינים: ”'פתחיה על הקינין', שכל מי שנודר קינין בא לו אצל פתחיה ונותן לו מעות ונותן לו קינין”.
תיאורו כממונה וזיהויו עם פתחיה

המשנה במסכת שקלים מתארת את חמישה עשר בעלי התפקידים החשובים בבית המקדש ופתחיה נכלל ברשימה המכובדת של הממונים:
אלו הן הממונין שהיו במקדש.. פתחיה, על הקינין, פתחיה זה מרדכי, למה נקרא שמו פתחיה? שהיה פותח בדברים ודורשן ויודע שבעים לשון..
הערות שוליים

↑  רש"י על תלמוד בבלי, מסכת מנחות, דף ס"ה, עמוד א'
דניס פופוב

דניס יוריוביץ' פופוב (באוקראינית: Денис Юрійович Попов; נולד ב-20 באפריל 1995) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק בקבוצת דינמו קייב ובנבחרת אוקראינה.
קריירה

דניס פופוב נולד בכפר מיגיה שבמחוז מיקולאייב. התגלה ככישרון כבר בגיל מאוד צעיר. כשהיה בן 11 התקבל לאקדמיה לכדורגל בקייב. בגיל 16 חתם על חוזה השחקן עם דינמו קייב. תחילה צורף לסגל של קבוצת הנוער (עד גיל 19) ובתחילת 2019 הצטרף לסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון. ב-13 באפריל 2019 שותף לראשונה במשחק רשמי - משחק במסגרת הליגה כנגד מריופול.
ב-2 באוקטובר 2020 חתם על חוזה ל5 שנים בדינמו קייב.
נבחרת

פופוב שיחק בכל שכבות הגיל של הנבחרות הלאומיות של אוקראינה. הוא היה בסגל נבחרת הנוער לאליפות העולם לנוער בשנת 2019, בה זכה עם קבוצתו במקום הראשון. פופוב נטל חלק בכל משחקי נבחרתו בטורניר והבקיע 3 שערים.
באביב 2021 זומן פופוב לנבחרת הבוגרת של אוקראינה. את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת ערך ב-21 במאי 2021 במסגרת משחק ידיות מול  נבחרת בחריין. הוא נכלל בסגל הנבחרת ליורו 2020, אך לא השתתף באף אחד ממשחקי הנבחרת בטורניר.
תארים

גביע העולם בכדורגל עד גיל 20: 2019
אליפות אוקראינה : 2020/2021
הגביע האוקראיני: 2019/2020, 2020/2021
גטו הברון הירש

| --- | --- |

בתים מגטו הברון הירש, 2010
 מידע כללי
 סוג:  גטו
 מדינה:  יוון
 מחוז:  סלוניקי
 תאריכים
 תאריך הקמה:  6 בפברואר 1943
 תאריך סגירה:  10 באוגוסט 1943
 אוכלוסייה
 השתייכות האסירים:  יהדות יוון
 נתונים
 שימור היסטורי:  חלקי
 קואורדינטות:  40°38′30″N 22°55′29″E﻿ / ﻿40.64173140384093°N 22.924845799732804°E﻿ / 40.64173140384093; 22.924845799732804
 he
גטו הברון הירש (ביוונית: Γκέτο του Βαρώνου Χιρς) היה הגטו הגדול והעיקרי מתוך שלושת הגטאות שהוקמו בעיר סלוניקי במהלך שואת יהודי יוון. מגטו זה, שהיה קרוב לתחנת הרכבת, בוצעו השילוחים של יהודי סלוניקי והסביבה להשמדה באושוויץ.
רקע > יהודי סלוניקי ערב הכיבוש

קהילת סלוניקי הייתה הגדולה והמרכזית שבקהילות היהודיות ביוון. יהודים יושבים בעיר כבר מהמאה השנייה לפני הספירה. לקהילה היהודית בסלוניקי עבר מפואר, ובזכות היותה מרכז רוחני ותרבותי חשוב לכל יהודי האימפריה העות'מאנית היא זכתה לכינוי "ירושלים דבלקן". האוכלוסייה היהודית בעיר הייתה כה משמעותית, דמוגרפית וכלכלית, עד כי לתקופות מסוימות המוסדות הכלכליים החשובים של העיר, בהם נמל סלוניקי, הושבתו בשבת. במפקד אוכלוסין שנערך בתחילת 1941 מנתה הקהילה בעיר כ-55,000 איש, מתוך כ-78,000 יהודים ביוון כולה.
המעבר מהאימפריה העות'מאנית ליוון בראשית המאה ה-20 השפיע מאד על מעמדה החברתי, הפוליטי והכלכלי של סלוניקי הידרדר. למשך כעשר שנים לא כיהן רב קבוע בקהילה, שהתקשתה להתמודד עם השלטון החדש. ראשי הקהילה החליטו ב-1933 להביא רב ראשי מבחוץ, ד"ר צבי קורץ, אשכנזי יליד גליציה חניך בית המדרש לרבנים בברלין ובעל השכלה כללית. ראשי הקהילה קיוו שהוא ידע להתנהל מול היוונים, והוא אכן עשה זאת, אבל בד בבד קנה לו מתנגדים רבים בתוכה, אשר ראו בו נטע זר שמנסה לדחוק את רגליהם.
רקע > שכונת הברון הירש

בראשית שנות ה-90 של המאה ה-19 פרצה ברובע היהודי בסלוניקי שריפה גדולה שכילתה את רוב מבני הציבור והמגורים של יהודי סלוניקי. כדי לסייע לקהילת סלוניקי להשתקם, מימן הברון מוריס הירש הקמת שכונה יהודית חדשה. השכונה, שנקראה על שמו, נבנתה במהירות ובצפיפות לאכלס כמות רבה של אנשים תוך זמן קצר. עד מהרה הפכה השכונה לשכונת מצוקה, שבה גרה דלת העם של יהודי סלוניקי, בעוד בעלי האמצעים העתיקו את מגוריהם לשכונות החדשות של העיר.
רקע > הכיבוש הנאצי

סלוניקי נכבשה על ידי הנאצים ב-9 באפריל 1941, ואלפי יהודים נמלטו מן העיר לאזורי הכיבוש האיטלקי (בעיקר לאתונה). ב-15 בפברואר הוחלו חוקי הגזע בעיר. הגרמנים מינו ליושב ראש הקהילה (תפקיד דומה ליודנראט) את סאבי (שבתאי) שאלתיאל, שמינה לעוזרו את ז'אק אלבלא. בתקופה שלאחר הכיבוש, החלו להישלח יהודים רבים לעבודות כפייה, ובקיץ 1942 ארעה "השבת השחורה" שבמהלכה התעללו בגרמנים באלפי יהודים שהמתינו לשילוחם לעבודות כפייה. מצבם של יהודי סלוניקי הלך והידרדר, והלכו והתרבו מקרי המוות כתוצאה מרעב ומחלות. ב-10 בדצמבר 1942 סולק שאלתיאל מתפקידו ובמקומו מונה הרב קורץ.
בינואר 1943 הגיעו לסלוניקי קציני האס אס רולף גינטר (אנ') (סגנו של אייכמן), דיטר ויסליצני, אלויס ברונר וקצין הוורמאכט מקס מרטן. על האחרונים הוטלה המלאכה של יישום "הפתרון הסופי" על יהודי סלוניקי.
הקמת הגטו

ב-6 בפברואר 1943 הוציא מרטן (שהיה המושל הצבאי של העיר) צו המורה לכל יהודי מגיל 5 לענוד טלאי צהוב, ומחייב את כל היהודים לעבור לרבעים מיוחדים שיוקצו להם עד 25 בפברואר. הרב קורץ, שהאמין שצייתנות לפקודות הגרמנים תיטיב את גורלם של יהודי סלוניקי, כינס את ועד הקהילה, שאיתר מקומות עבור הגטאות וחילק ליהודים טלאים צהובים. היהודים התרכזו בלשושה אזורים בעיר, כאשר הגדול שבהם היה בשכונת הברון הירש שהייתה מאוכלסת בצפיפות ביהודים עוד לפני כן. שלושת הגטאות הוקפו בגדר תיל, אך רק סביב גטו הברון הירש הוקמה חומת עץ והוצבה שמירה קפדנית. בפברואר פורסמו מספר צווים נוספים המגבילים את היהודים: עוצר לילי, איסור כניסה לרחובות ראשיים, איסור שימוש בטלפונים ואיסור שימוש בתחבורה ציבורית. עסקים של יהודים זומנו ביוונית ובגרמנית. במרץ נערך רישום מדוקדק של הרכוש היהודי. הגטו אוכלס במהירות בעקבות מאמציו של הרב קורץ. הכניסה לגטו נוהלה על ידי "שירות הסדר היהודי" - כעין משטרה יהודית שבראשה עמדו ז'אק אלבלא וויטל חסון (שניהם הועמדו למשפט לאחר המלחמה, ונשפטו ל-15 שנות מאסר ולמוות, בהתאמה). ב-6 במרץ נאסרה על היהודים היציאה מהגטו.
החיים בגטו

בגטו הברון הירש רוכזו בשלב הראשון כ-16,000 יהודים. התנאים בגטו היו קשים ביותר, ופרצו בו מגפות. שיעור המתים הלך וגדל.
ב-14 במרץ הסביר הרב קורץ לתושבים כי הרווקים יישלחו למחנות עבודה, ואילו הנשואים יישארו בסלוניקי, ובעקבות דבריו החל גל של חתונות, בקצב של כמאה ביום. צייתנותו של הרב קורץ לגרמנים עוררה זעם רב כלפיו בקרב ניצולי שואה מסלוניקי, והמחלוקת על פעולותיו נמשכה זמן רב אחר כך.
מיקומו של הגטו בסמוך לתחנת הרכבת הישנה בסלוניקי הפך אותו לתחנת המעבר של יהודים מסלוניקי ומהאזור למחנות ההשמדה בפולין (רובם המוחלט לאושוויץ). לאחר גל הגירושים במרץ 1943, הועברו ל"ברון הירש" יהודי שני הגטאות הנוספים, וכמה מאות יהודים מקהילות קטנות אחרות בהן וריה, פלורינה ודידימוטיכו.
קבוצת צעירים הצליחה לברוח מסלוניקי ולהצטרף לחזית השחרור הלאומית (EAM). הם הפיצו עלונים בקרב היהודים ובהם קריאה שלא לציית לגרמנים, ואיימו להעניש בוגדים. כמה מאות יהודים התגייסו ל-ELAS, הזרוע הצבאית של חזית השחרור.
גירושים

הגירוש הראשון לאושוויץ יצא ב-15 במרץ 1943 ברכבת שעליה 8200 איש. באותו חודש יצאו עוד ארבע או חמש רכבות לאושוויץ ואולי גם לטרבלינקה, ובסך הכל גורשו להשמדה בחודש זה כ-13,000 איש. כ-1000 צעירים נלקחו לעבודות כפייה ביוון עצמה.
באפריל ובמאי התגברו השילוחים לאושוויץ. מתחילת אפריל ועד 9 במאי נשלחו 11 רכבות. רכבת נוספת לאושוויץ יצאה ב-1 ביוני, ועליה רוב עובדי הקהילה.
367 יהודים בעלי אזרחות ספרדית ואיתם עוד 74 בעלי תפקידים (בהם הרב קורץ וז'אק אלבלא) נשלחו לברגן-בלזן ב-2 באוגוסט. באותו יום יצא משלוח נוסף לאושוויץ. רכבת הגירוש האחרונה לאושוויץ יצאה מסלוניקי -10 באוגוסט, ועליה 1810 יהודים עובדי כפייה ממחנת העבודה ביוון. בסך הכל נשלחו מגטו הירש למחנות ההשמדה 19 רכבות ובהן כ-48,800 יהודים.
לאחר המלחמה

תחנת הרכבת שממנה שולחו היהודים שימש להובלת משאות. על מבנה תחנת הרכבת הוצבה לוחית זיכרון ליהודים שנרצחו.
מספר מבנים מהגטו עדיין עומדים על תלם, במצב שימור ירוד.
לקריאה נוספת

מיכאל מולכו ויוסף נחמה, שואת יהודי יוון, הוצאת יד ושם, 1965.
ברכה ריבלין, פנקס הקהילות: יוון, בהוצאת יד ושם, 1970.
הערות שוליים

↑  מינה רוזן, Jews and Greeks Remember Their Past: The Political Career of Tzevi Koretz (1933-43), בתוך: Jewish Social Studies 12, 2005, עמ' 111–165
↑  ראו: יצחק ש' עמנואל, "תולדות יהודי שלוניקי", בתוך: דוד א' רקנטי (עורך), זיכרון שלוניקי: גדולתה וחורבנה של ירושלים דבלקן, כרך א, תל אביב תשל"ב, עמ' 180 - 182.
↑  ראו: Danuta Czech, Auschwitz Chronicle: 1939-1945, 1990
תחנת הרכבת הישנה של סלוניקי, שממנה גורשו יהודי העיר להשמדה
שלט הזיכרון ליהודי סלוניקי על קיר תחנת הרכבת הישנה
Live at Wembley '86

86' Live At Wembley הוא אלבום הופעה כפול של להקת הרוק הבריטית קווין. האלבום הוקלט במהלך ההופעה של הלהקה ב־12 ביולי 1986 באצטדיון ומבלי שבבריטניה, במסגרת מסע ההופעות בשם "Magic Tour".
ביוני 2003 יצא האלבום בפורמט DVD. בהוצאה המחודשת נוספו מספר שירי בונוס.
רשימת השירים > דיסק ראשון

One Vision (קווין)
Tie Your Mother Down (בריאן מיי)
In The Lap Of The Gods (פרדי מרקיורי)
Seven Seas Of Rhye (מרקיורי)
Tear It Up (מיי)
A Kind Of Magic (רוג'ר טיילור)
Under Pressure (קווין, דייוויד בואי)
Another One Bites the Dust (ג'ון דיקון)
Who Wants to Live Forever (מיי)
I Want To Break Free (דיקון)
Impromptu (מרקיורי)
Brighton Rock (Solo) (מיי)
Now I'm Here (מיי)
רשימת השירים > דיסק שני

Love Of My Life (מרקיורי)
?...Is This The World We Created (מיי, מרקיורי)
(You're So Square) Baby I Don't Care (ג'רי לייבר, מייק סטולר)
Hello Mary Lou (Goodbye Heart) (ג'ין פיטניי)
Tutti Frutti (פאט בון)
'Gimme Some Lovin (סטיב ווינווד, ספנסר דייוויס, מאף ווינווד)
Bohemian Rhapsody (מרקיורי)
Hammer to Fall (מיי)
Crazy Little Thing Called Love (מרקיורי)
Big Spender (דורותי פילדס, קיי קולמן)
Radio Ga Ga (טיילור)
We Will Rock You (מיי)
Friends Will Be Friends (דיקון, מרקיורי)
We Are the Champions (מרקיורי)
God Save The Queen (מיי)
רשימת השירים > רצועות בונוס משנת 2003

A Kind Of Magic (אצטדיון ומבלי, 12 ביולי 1986)
Another One Bites The Dust (אצטדיון ומבלי, 12 ביולי 1986)
Crazy Little Thing Called Love (אצטדיון ומבלי, 12 ביולי 1986)
Tavaszi szél vízet áraszt (בודפשט, הונגריה, 27 ביולי 1986)
משתתפים

פרדי מרקיורי – שירה, פסנתר וקלידים
בריאן מיי – גיטרה, קלידים וקולות ליווי
רוג'ר טיילור – תופים וקולות ליווי
ג'ון דיקון – גיטרה בס.
ויטלי מיקולנקו

ויטלי סרהיוביץ' מיקולנקו (באוקראינית: Віталій Сергійович Миколенко; נולד ב-29 במאי 1999) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק בעמדת המגן השמאלי באברטון ובנבחרת אוקראינה.
קריירת מועדונים

מיקולנקו שנולד בצ'רקאסי הוא תוצר מחלקת הנוער של מועדון הכדורגל דינמו קייב.
ב-20 באוגוסט 2017, מיקולנקו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון בליגת העל האוקראינית בניצחון על סטאל קמיאנסקה. ב-25 באוקטובר 2018, הוא הופיע לראשונה בליגה האירופית, כשפתח בניצחון 1–2 על סטאד רן הצרפתית.
ב-1 בינואר 2022 חתם מיקולנקו לארבע וחצי שנים באברטון. ב-15 בינואר ערך את הופעת הבכורה בהפסד 1–2 לנוריץ' סיטי. ב-8 במאי כבש שער בכורה בניצחון 1–2 על לסטר סיטי.
קריירה בינלאומית

מיקולנקו ייצג את אוקראינה בכל שלבי הנוער. את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים של נבחרת אוקראינה ערך בגיל 19, ב-20 בנובמבר 2018 במסגרת משחק ידידות מול נבחרת טורקיה. ב-11 ביוני 2022 כבש שער בכורה בנבחרת הבוגרת בניצחון 0–3 על ארמניה.
נכלל בסגל נבחרת אוקראינה לטורניר יורו 2024.
תארים > קבוצתיים

הגביע האוקראיני (2): 2019/20, 2020/21
הסופר קאפ האוקראיני (3): 2018, 2019, 2020
אליפות אוקראינה (1): 2020/2021
הערות שוליים

↑  ויטלי מיקולנקו על הופעת הבכורה שלו בליגה האירופית
↑  Сергій Ребров оголосив склад національної команди України на підготовчий збір і товариські матчі перед Євро-2024 באתר הרשמי של התאחדות הכדורגל האוקראינית, 16 במאי 2024 (באוקראינית)
| נבחרת אוקראינה – יורו 2020 |
| --- | --- | --- |
|  1 בושצ'אן •  2 סובול •  3 סודאקוב •  4 קריבצוב •  5 סידורצ'וק •  6 סטפננקו •  7 ירמולנקו •  8 מלינובסקי •  9 יארמצ'וק •  10 שפרנקו •   11 מרלוס •  12 פיאטוב • 13 זבארני •  14 מקרנקו • 15 ציהנקוב • 16 מיקולנקו • 17 זינצ'נקו • 18 בזוס • 19 בסדין • 20 זובקוב • 21 קרוואייב • 22 מטוויינקו • 23 טרובין • 24 טימצ'יק • 25 פופוב • 26 דובביק • מאמן: שבצ'נקו |  1 בושצ'אן •  2 סובול •  3 סודאקוב •  4 קריבצוב •  5 סידורצ'וק •  6 סטפננקו •  7 ירמולנקו •  8 מלינובסקי •  9 יארמצ'וק •  10 שפרנקו •   11 מרלוס •  12 פיאטוב • 13 זבארני •  14 מקרנקו • 15 ציהנקוב • 16 מיקולנקו • 17 זינצ'נקו • 18 בזוס • 19 בסדין • 20 זובקוב • 21 קרוואייב • 22 מטוויינקו • 23 טרובין • 24 טימצ'יק • 25 פופוב • 26 דובביק • מאמן: שבצ'נקו | אוקראינה |
| נבחרת אוקראינה – יורו 2024 |
| --- | --- | --- |
|  1 בושצ'אן •  2 קונופליה •  3 סבאטוק •  4 טלוברוב •  5 סידורצ'וק •  6 סטפננקו •  7 ירמולנקו •  8 מלינובסקי •  9 יארמצ'וק •  10 מודריק •   11 דובביק •  12 טרובין • 13 זבארני •  14 בראז'קו • 15 ציהנקוב • 16 מיקולנקו • 17 זינצ'נקו • 18 שפרנקו • 19 בונדר • 20 זובקוב • 21 סודאקוב • 22 מטוויינקו • 23 לונין • 24 ואנאט • 25 טימצ'יק • 26 מיכאילצ'נקו • מאמן: רברוב |  1 בושצ'אן •  2 קונופליה •  3 סבאטוק •  4 טלוברוב •  5 סידורצ'וק •  6 סטפננקו •  7 ירמולנקו •  8 מלינובסקי •  9 יארמצ'וק •  10 מודריק •   11 דובביק •  12 טרובין • 13 זבארני •  14 בראז'קו • 15 ציהנקוב • 16 מיקולנקו • 17 זינצ'נקו • 18 שפרנקו • 19 בונדר • 20 זובקוב • 21 סודאקוב • 22 מטוויינקו • 23 לונין • 24 ואנאט • 25 טימצ'יק • 26 מיכאילצ'נקו • מאמן: רברוב | אוקראינה |
אקטרינה ליטבינובה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 בנובמבר 1984 (בת 40) מוהילב, ברה"מ 
 מדינה:  בלארוס בלארוס
 השכלה:  האוניברסיטה הרוסית-בלארוסית 
 
אקטרינה ליטבינובה (ברוסית: Екатерина Литвинова; נולדה ב-30 בנובמבר 1984) היא דוגמנית בלארוסית.
ביוגרפיה

ליטבינובה נולדה במוהילב, בלארוס ולה אח תאום. היא ולמדה כלכלה באוניברסיטה הרוסית-בלארוסית בעיר.
ב-2004 השתתפה לראשונה בתחרות מיס בלארוס, שם עלתה לשלבים מתקדמים, אך לא הגיעה לחמישייה הסופית, ב-2006 השתתפה בשנית בתחרות וזכתה בתואר. עם הכתרתה היא חתמה על חוזה עם בית הספר ליופי במדינתה, ולקחה חלק באירועים רבים למטרות שונות, ואף נפגשה עם נשיא בלארוס.
לאחר מכן נשלחה לייצג את בלארוס בתחרות מיס עולם שנערכה בפולין באותה שנה, לאחר מכן השתתפה גם בתחרות של ערוץ האופנה.
באירוויזיון 2009 הכריזה על תוצאות הניקוד הבלארוסי בשידור למוסקבה.
דבורה קידר

| --- | --- |

דבורה קידר בהצגה "המלך אובו" בתיאטרון הקאמרי, 1971
 לידה:  8 ביוני 1924 ו' בסיוון ה'תרפ"ד פולין וילנה, הרפובליקה הפולנית השנייה
 פטירה:  17 במאי 2023 (בגיל 98) כ"ו באייר ה'תשפ"ג ישראל תל אביב-יפו, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  1942–2023 (כ־81 שנים)
 עיסוק:  שחקנית
 צאצאים:  טלי הלטר-שנקר
 פרסים והוקרה:  פרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (1993)  פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה (2002)  פרס התיאטרון הישראלי (2013)  יקיר העיר תל אביב-יפו (2009)  פרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (2015)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן 
 פרופיל ב-IMDb
 
דבורה קידר-הלטר (8 ביוני 1924 – 17 במאי 2023) הייתה שחקנית וקומיקאית ישראלית. זוכת שני פרסי אופיר ופרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים.
ביוגרפיה

קידר נולדה בוילנה ובשנת 1925 עלתה לארץ ישראל עם משפחתה. בתחילה השתכנו בירושלים ולאחר מכן בתל אביב. בוגרת בית הספר תל נורדאו ותיכון חדש בתל אביב. למדה משחק בסטודיו למשחק של תיאטרון הבימה ובהמשך החלה את דרכה בתיאטרון ושיחקה בהצגות רבות בתיאטרון המטאטא, הבימה, הקאמרי ובית לסין, וכן שיחקה בסרטי קולנוע ובטלוויזיה. ב-2009 זכתה באות יקיר העיר תל אביב-יפו. בשנת 2020 הפקידה את ארכיונה הפרטי הכולל מחזות, תמונות ומכתבים בידי הספרייה הלאומית.
קריירה > בקולנוע

בקולנוע הישראלי שיחקה קידר בסרטים "אולי תרדו שם" (1964) לצד אריק איינשטיין ואורי זוהר, "הבן האובד" (1968) לצד מוסקו אלקלעי, "התמהוני" (1970), "פלוך" (1972), "מתנה משמיים" (1973) לצד עזרא דגן ו"מבצע יונתן" של מנחם גולן (1977) לצד יהורם גאון, גילה אלמגור ואסי דיין.
ב-1978 שיחקה בסרט הפולחן "אסקימו לימון" של בועז דוידזון לצד ענת עצמון, יפתח קצור ויהונתן סגל, בתפקיד אמו הפולנייה של בנצי, התפקיד שבו היא ידועה ביותר, ובסרטי ההמשך: "יוצאים קבוע" (1979), "שפשוף נעים" (1981), "ספיחס" (1982), "רומן זעיר" (1983), "הרימו עוגן" (1985) ו"בלוז לקיץ" (1988). גם סרטי ההמשך זכו להצלחה רבה, נחקקו בזיכרונם של רבים, ומרבים לצטט משפטים רבים מתוכם.
בשנת 1989 דיבבה את נני בדיבוב העברי של סרט הקולנוע "על כלבים וגנבים" של חברת וולט דיסני, כאשר זהו תפקיד הדיבוב היחידי בקריירה שלה. בשנת 1993 שיחקה קידר בסרטו של אנריקה רוטנברג "נקמתו של איציק פינקלשטיין" לצד משה איבגי ושמיל בן ארי. הסרט זכה בשישה פרסי אוסקר ישראלי, ביניהם לסרט ולבמאי, וכן לקידר בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר.
ב-2015 קידר זכתה בפרס אופיר על משחקה בסרט "ציפורי חול", בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר.
קריירה > בתיאטרון ובטלוויזיה

ב-1943 שיחקה קידר לראשונה בהצגה - "אנשי רוסיה" בבימויו של צבי פרידלנד. לאחר סיום לימודיה בסטודיו למשחק של תיאטרון הבימה ב-1945 הצטרפה לתיאטרון המטאטא.
בשנת 1949 הצטרפה לתיאטרון הקאמרי. בין עשרות התפקידים אותם שיחקה לאורך השנים בתיאטרון, גילמה את אמא אובו ב"המלך אובו" מאת אלפרד ז'ארי, האומנת ב"חתונת הדמים" מאת פרדריקו גרסיה לורקה והאם ב"לאחר הנפילה".
בשנת 1987 השתתפה לצד יוסי בנאי, מוסקו אלקלעי ויונה אליאן בהצגה "מעגל הגיר הקווקזי" מאת ברטולט ברכט, שתרגם נתן זך וביים עמרי ניצן בתיאטרון הבימה. ב-1992 השתתפה בהצגה "חגיגת חורף" מאת יוסף בר יוסף בתיאטרון הבימה בבימויו של מיקי גורביץ'.
בשנת 1995 גילמה את ארנונה בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה איצ'ה, בכיוכובו של ספי ריבלין.
בשנת 1997 השתתפה בהצגה "היורשת" מאת גורן אגמון ובבימויו של עידו ריקלין בתיאטרון בית ליסין. ההצגה זכתה להצלחה רבה והוצגה למשך כשלוש שנים ב-700 הרצות. בהמשך השתתפה בין היתר בהצגות נוספות בתיאטרון בית ליסין: "נומה עמק", "פילומנה" מאת אדוארדו דה פיליפו לצד ששון גבאי ויונה אליאן ו"חמץ" מאת שמואל הספרי ובבימויו, על תפקיד זה זכתה בפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר, בשנה הראשונה בה חולק פרס זה.
היא גילמה את ציפורה, סבתה של מיכל (מיכל ינאי) בסדרה קצפת ששודרה בערוץ הילדים.
בשנת 2000 שיחקה בתפקיד האם בהצגה "קרום" מאת חנוך לוין ובבימויו של מיכאל גורביץ בתיאטרון הקאמרי.
לקראת שנות האלפיים חזרה לתיאטרון הבימה, והשתתפה בין היתר בהצגותיו: "לב טוב" מאת גלעד עברון ובבימויו של חנן שניר, "תמרה" מאת לאורה ריבלין, "משפחה" מאת רביד דברה ובבימויה, "מועדון האלמנות העליזות" מאת איוון מנצ'ל, "רעל ותחרה" לצד ליא קניג בבימויו של משה קפטן, "לילה במאי" מאת הסופר א.ב. יהושע ו"החותנת" מאת רשף לוי (על פי אנדרו ברגמן) ובבימויו של אלון אופיר.
ב-2010 השתתפה במחזה "מוריס שימל" מאת חנוך לוין ובבימוי יעל רונן בתפקיד טלגרפציה, בהפקתו הראשונה בתיאטרון הרפרטוארי בישראל.
ב-2013 השתתפה קידר בסדרת הטלוויזיה "זגורי אימפריה" ב-HOT3 בתפקיד הדודה מסעודה פינטו מעכו.
ב-2014 שיחקה בהצגה "המאהב" על פי א.ב. יהושע ובבימויה של שיר גולדברג בתיאטרון הבימה בתפקיד ודוצ'ה והשתתפה בהצגה "מלכת היופי של ליניאן" מאת מרטין מקדונה לצד ליליאן ברטו.
בהמשך השתתפה במחזה "כולם רוצים לחיות" מאת חנוך לוין ובבימויו של אודי בן-משה בתיאטרון הקאמרי בתפקיד אמו של פוזנא וב"אדיפוס: תיאור מקרה" בבימויו של חנן שניר, בתפקיד הנביא טירסיאס.
ב-2015 שיחקה קידר בהצגה "מה עושים עם ג'ני?" בתפקיד דודה אודורה.
ב-2017 שיחקה בהצגה "שלוש אחיות" מאת אנטון צ'כוב, הפקה משותפת של התיאטראות הבימה והקאמרי בבימויו של חנן שניר, בתפקיד המשרתת אנפיסה.
חיים אישיים

קידר הייתה נשואה ליצחק ממנו התאלמנה, אם לדן ולעורכת הקולנוע טלי הלטר-שנקר, סבתא לארבעה נכדים וסבתא רבתא לחמישה נינים, התגוררה בתל אביב.
קידר נפטרה ב-17 במאי 2023, בגיל 98, ולמחרת נערך לה טקס פרידה בתיאטרון "הבימה". נקברה בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
פילמוגרפיה

אולי תרדו שם (1964)
הבן האובד (1968)
התמהוני (1970)
פלוך (1972)
מתנה משמיים (1973)
מבצע יונתן (1977)
אסקימו לימון (1978)
יוצאים קבוע (1979)
שפשוף נעים (1981)
ספיחס (1982)
רומן זעיר (1983)
הרימו עוגן (1985)
בלוז לקיץ (1988)
תרנגול כפרות (1991)
נקמתו של איציק פינקלשטיין (1993)
סטארט אפ (2002)
ציפורי חול (2015)