stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיים דוד חזן
משפחתו

אשתו, ג'וייא אסתר, בת הגביר ישראל חיים הכהן חמצי, נפטרה בשנת 1862. נישא בשנית לסולטאנה.
אחיו היו: הרבנים רחמים אליהו חזן, אליעזר חזן, ויצחק חזן. אחותו הגדולה, קאלי קאדין, אמו של הרב חיים פאלאג'י.
בניו: אברהם חזן (1875-1815), שימש שוחט באיידין, עיירה ליד איזמיר; גרשון חזן (נפטר 1870); יהושע חזן (נפטר 1877); הגביר רפאל יוסף חזן (1877-1823); רחל, אשת הרב בכור חיים יצחק נחום (1896-1834); ישראל שיך חזן (1896-1835) . נכדיו, בני בנו רפאל יוסף חזן: הרב אליהו בכור חזן, אב"ד באלכסנדריה, אהרן די יוסף חזן, סופר ועורך עיתון בלאדינו באיזמיר.
נכדתו, שרה, היא אמו של הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
חיבוריו

תורת הזבח - דיני שחיטה בסדר הא"ב, סלוניקי תרי"ב
נדיב לב - שאלות ותשובות ע"ס השולחן ערוך, שני חלקים, סלוניקי-ירושלים, תרכ"ב-תרכ"ו
ייטב לב - דרושים, איזמיר ה'תרכ"ח
שער ספרו "נדיב לב", ח"ב, ירושלים תרכ"ו.ישרי לב - פסקי דינים בסדר הא"ב, איזמיר ה'תר"ל
חלק קטן מחיבוריו אבד בירושלים בשנת תרכ"ו, וחלקם אבדו במצרים.
לקריאה נוספת

משה דוד גאון, יהודי המזרח בארץ ישראל, חלק ב' (עמ' 249)
מבנה כלי טיס

תרשים המתאר מספר סוגים של כלי טיס ובמרכז דוגמה למבנה מסבך של כלי טיס.
תרשים של מבנה של מטוס ה-RV-14 המדגים מבנה אחוד-למחצה.
מבנה או גוף (בצרפתית: Fuselage) בהנדסת אווירונאוטיקה הוא שילוב הגורמים המכניים והאווירודינמיים מהם מורכב גוף כלי הטיס כגון קורות תמיכה, כנפיים, סנפירים, תאים מדוחסים וכדומה. בשל המורכבות של דינמיקות הטיסה כלי טיס והסיכונים הלא מבוטלים במקרה של כשל מבני, תחום זה מקבל משנה חשיבות בשלבי התכנון, ניסוי ולאורך חיי כלי הטיס.
מאפיינים > חומרים > עץ ובד

כלי טיס מוקדמים כללו מנועים שהקנו ביצועים צנועים מאוד. אי לכך היה צורך בשימוש בחומרים קלים ופשוטים ככל הניתן. מבנה עץ מכוסה בבד היה שילוב חומרים הסטנדרטי בתקופה זאת - עד שנות ה-30 המוקדמות. בד כמעטה חיצוני התאפיין בנטייתו להיקרע במהלך פעילות שוטפת ולכן דרש בדיקות ואחזקה מתמדת. כמו כן בדים לא יכלו להקנות קשיחות ותמיכה מבנית ולכן מטוסים שהשתמשו בחומר זה לרוב כללו מבנה מסבך.
עם שיפור בביצועי מנועים החלו משתמשים בעץ גם כמעטה חיצוני. העץ הקנה קשיחות ועקב כך מהירות מרבית גבוהה יותר.
אט אט בד ועץ הוחלפו באלומיניום ופלדה אם כי אלה הראשונים שימשו בהרבה משטחי היגוי. אם כי היו כלי טיס שעדיין השתמשו בעץ כמרכיב מבני מרכזי.
לעיתים קורות של מתכות שונות היו משולבים כאורכנים או כרכיבים מחזקים.
מאפיינים > חומרים > אלומיניום

עם הוזלת עיבוד האלומיניום במהלך שנות ה-20 אלה החלו לחלחל למבנים של כלי טיס שכן אלומיניום היא מתכת קלה ובעלת נתוני קשיחות טובים יחסית למתכות אחרות ולכן הייתה מועדפת בתעופה.
מאפיינים > חומרים > מתכות שונות

עם כל היתרונות של אלומיניום, המתכת לא יכולה לשמש לכל המרכיבים של כלי הטיס. מקומות בהם טמפרטורות העבודה הן גבוהות במיוחד משתמשים בסוגי מתכות אחרים.
פלדת אל-חלד בעלת נתוני קשיחות גבוהים בהרבה מאלומיניום וגם סיבולת לטמפרטורות גבוהות, אבל גם כבדה פי כמה ולכן דורשת צורות מבנה שונות ומורכבות בשביל לפצות על עודף המשקל דוגמת מבנה כוורת.
טיטניום היא מתכת בעלת רמת קשיחות דומה לפלדה אבל קלה בהרבה ולכן משמשת כתחליף לאלומיניום. אם כי הקושי בעיבוד ומחירה מקטין את השימוש במתכת.
באזורי טמפרטורה קיצונית משתמשים במתכות כגון ניקל.
מאפיינים > חומרים > חומרים מרוכבים

חומרים פלסטיים ומרוכבים שונים שימשו בתעופה בהרבה מרכיבים מבניים שלא נושאים בנטל המבני, כגון ראדום או פנלים משלימי צורה. עם זאת גובר השימוש בחומרים מרוכבים בייצור מרכיבים מבניים מרכזיים כגון חציצים וקורות. כלי טיס מסוימים משתמשים בחומרים מרוכבים במרבית המבנה שלהם.
היתרונות העיקריים של חומרים מרוכבים הם: משקל נמוך יחסית למרבית המתכות עם נתוני קשיחות טובים; עמידות גבוהה יותר בפני עייפות החומר; עמידות בטמפרטורות גבוהות; כמו כן מרכיבים מחומרים מרוכבים נוטים להיות חלקים ואווירודינמיים להפליא.
עם כל אלה מרכיבים מבניים מחומרים מרוכבים הם קשים לייצור יחסית לעיבוד מתכות, ואופן ייצורם מקשה על אחזקתם ועל זיהוי כשלים מבניים שונים.
מאפיינים > מרכיבי מבנה > קורות ואורכנים

קורות הן מרכיבי מבנה עיקריים שמיועדים לשאת בנטל המבני של כלי הטיס. לרוב קורות מותקנים באזורי המבנה הקשיחים ביותר דוגמת בתיבת הכנף במטוסים או בתקרה במסוקים.
בכנפיים הקורות הן לרות מותקנות לאורך מוטת הכנף מהשורש לקצה.
אורכנים הן קורות אורכיות המותקנות לאורך כל כלי הטיס ובהיקיפו ומפזרות את העומס בהיקף כלי הטיס ועל גבי המעטה החיצוני (במקרה של מבנה אחוד-למחצה).
מאפיינים > מרכיבי מבנה > חציצים

חציצים הם מרכיבים מבניים מרכזיים המותקנים ברוחב מבנה כלי הטיס וחוצצים בין חלקיו. חציצים לרוב מחזיקים את האורכנים ומקנים לכלי הטיס את צורתו שכן על גביהם מותקן המעטה החיצוני.
מאפיינים > מרכיבי מבנה > תאים מדוחסים

תא מדוחס משמש לתאי נוסעים או צוות בכלי טיס שאמורים לטוס בגבהים רמים בהם הלחץ החיצוני הוא נמוך ולכן מסכן בני אדם. תא מדוחס מיועד להיות אטום וקשיח ולרוב מתוחם בחציצים כבדים המפרידים בינו לשאר כלי הטיס, שלא אמור להיות אטום ומדוחס. לעיתים התא המדוחס מתוחם על ידי המעטה החיצוני שגם הוא נוטה להיות מחוזק באזור התא המדוחס, יחסית לשאר כלי הטיס. כמו כן תא מדוחס מתוכנן להתפשטות החומר עקב הלחץ הפנימי הגבוה יותר שלוחץ על דפנות התא ומגדיל בפועל את גודלו. למעשה, במטוסי נוסעים אחד הגורמים העיקריים המגבילים את אורך חיי כלי הטיס הוא התעייפות החומר הנגרם על ידי מחזורים חוזרים ונשנים של התפשטות והתצתמקות של התא המדוחס.
בשל כך מטוסי נוסעים לטווחים קצרים ובינוניים נוטים להיות בעלי אורך חיים קצר יחסית למטוסי נוסעים לטווחים ארוכים. שכן אלה הראשונים טסים מספר פעמים ביום ולכן חווים הרבה מחזורים של התפשטות והצתמקות, בעוד אלה האחרונים טסים מספר מצומצם של טיסות ביום ולכן חווים הרבה פחות מחזורים.
מאפיינים > מרכיבי מבנה > מעטה חיצוני

המעטה החיצוני יוצר את הצורה האווירודינמית של כלי הטיס. בסוג מבנה אחוד-למחצה המעטה החיצוני נושא בחלק מהנטל המבני של כלי הטיס ומקנה לו קשיחות נוספת.
לרוב חלקים של המעטה החיצוני - המכונים פנלים - מיועדים לפירוק במהלך אחזקה אלה יחוזקו על ידי ברגים.
פנלים מסוימים המיועדים לפתיחה בפעילות שוטפת - המכונים פנלים פתיחה מהירה, יכללו אמצעים לנעילה ופתיחה פשוטים ולרוב יורכבו על ציר, בדומה לדלתות. פנלים אלה לרוב יותקנו בצורה ובאזור בהם הם לא ישאו בשום נטל מבני ולא יגרעו מחוזק וקשיחות המבנה.
מאפיינים > סוגי מבנים > מבנה מסבך

מבנה מסבך מתאפיין בריבוי של קורות מבניות. יחדיו גורמים אלה יוצרים מעין כלוב עליו מולבש המעטה החיצוני. סוג מבנה זה בא לשימוש בכלי טיס בהם המעטה החיצוני לא מסוגל לשאת בעומס מבני. כגון מעטה מבד, פח ממכת רכה וכדומה. לעיתים משתמשים בכבלים המחוברים בין קורות המבנה המחזקים על ידי מתיחות. לרוב מבנה זה מאפיין כלי טיס מוקדמים וכלי טיס קלים.
מבנה מסבך מקנה חוזק קטן יחסית למשקל המוטות המחברות בין המסגרות שלהם. המסגרות נוטות להיות קטנות יחסית ולא מסוגלות לכלול תאים מדוחסים כחלק אינטגרלי מהן.
מאפיינים > סוגי מבנים > מבנה אחוד

מבנה אחוד (מונוקוק) מתאפיין בחציצים רוחביים המחוברים ביניהם על ידי המעטה החיצוני בלבד. סוג מבנה זה מאפיין כלי טיס קלים וקטנים כגון דאונים וטיסנים בהם המעטה החיצוני מסוגל לשאת בעומס במרבית המצבים. בכלי טיס גדולים יותר, מבנה אחוד מתאפיין בהיווצרות מהירה של סדקים שיש קושי משמעותי לתקן.
מאפיינים > סוגי מבנים > מבנה אחוד-למחצה

מבנה אחוד-למחצה (סמי-מונוקוק) מתאפיין בשימוש בקורות אורכיות, אורכנים ומרכיבים נוספים לנשיאת עומס מבני בשילוב עם המעטה החיצוני. סוג מבנה זה הוא נפוץ מאוד בתעופה וישים ברוב סוגי כלי הטיס, מתאים למטוסים בעלי תאים מדוחסים שכן המבנה נוטה להיות מעוגל.
מאפיינים > כנפיים

כנפיים הן המבנה האווירודינמי המרכזי בכלי הטיס היוצרים את העילוי המחזיק את כלי הטיס באוויר והן נושאות את כל משקל כלי הטיס. ברוב המטוסים הכנפיים גם מחזיקות ברוב הדלק של כלי הטיס. בשל כך הכנפיים צריכות להיות חזקות ומורכבות. כנפיים לרוב כוללות קורות המותקנות לאורך המוטה. לאורך חתך הכנף מותקנות צלעות המקנות לכנף את הצורה ומפזרות את הלחץ על גבי המעטה החיצוני.
מאפיינים > כנפיים > תיבת כנף

תיבת כנף היא המבנה במטוס התומך בכנף. מפני שהכנף היא המשטח האווירודינמי העיקרי הנושא את משקל המטוס והעומס בטיסה, תיבת הכנף היא לרוב המבנה המשמעותי והקשיח במטוס. מבנה תיבת הכנף מושפע מסוג הכנף, נקודות החיבור ואופן ההתקנה על גבי הגוף. לדוגמה, במטוס בו הכנפיים מותקנות בתחתית הגוף, הגוף למעשה מונח על גבי תיבת הכנף, מה שמפשט את התיבה, שכן לא נדרש ממנה חיזוק ותמיכה. במצב שהכנפיים מותקנות גבוהה בגוף כלל הגוף תלוי למעשה מתחת לתיבת הכנף ולכן נדרש חיזוק ותמיכה גדולה יותר בגוף המטוס וכן תיבה מחוזקת. בהתקנה אמצעית של כנפיים כל היקף הגוף הופך לתיבת כנף בשביל לתמוך בכנפיים.
אזורי מבנה > אף

המבנה הקדמי ביותר בכלי הטיס. במטוסי בוכנה חד מנועיים אף המטוס יחזיק את המנוע והמדחף שלו. במטוסים מרובי מנועים אף המטוס ישא לרוב את המכ"ם והכיפה שלו וציוד אוויוני נוסף. במטוסים קטנים יחסית לעיתים האף ישא גם תאי מטען נוסף.
בחלק ממטוסי הקרב הסילוניים האף ישא את כונס האוויר של המנוע.
בין מבנה האף למבנה הקדמי לרוב יותקן חציץ אש שיתחם את המבנה. לרוב תאים מדוחסים יתחילו בחציץ זה.
אזורי מבנה > מבנה קדמי

מבנה קדמי כולל לרוב את תא הטייס. במטוסי הקרב, לרוב כל התא המדוחס ימצא במבנה הקדמי. במטוסי נוסעים התא המדוחס מתחיל במבנה הקדמי ונמשך למבנה המרכזי והאחורי.
אזורי מבנה > מבנה מרכזי

המבנה המרכזי, המחבר בין המבנה הקדמי לאחורי כולל גם את תיבת הכנף הנושאת ברוב הנטל המבני של הגוף. במטוסי קרב המבנה המרכזי נושא גם חלק גדול מתאי הדלק בגוף המטוס וגם את תחנות החימוש בגוף המטוס. במפציצים ומטוסים חמקנים, המבנה המרכזי יכלול את תאי החימוש הפנימיים.
במטוסי הקרב הסילוניים המבנה המרכזי יכלול את הכונסים ואת תעלות האוויר של המנועים. לעיתים הכונסים יפלשו לתוך המבנה הקדמי.
בחלק ממטוסי הקרב הסילוניים, המנוע יותקן באזור זה והכונסים יותקנו במבנה הקדמי.
אזורי מבנה > מבנה אחורי

המבנה האחורי בכלי טיס נושא את מבנה הזנב.
במטוסי קרב ומטוסי נוסעים הנושאים את המנוע על גבי גוף המטוס בתי המנוע והמנועים יותקנו באזור זה.
בחלק מהמטוסים המיועדים לשיוט על-קולי יותקנו תאי דלק באזור זה.
במטוסי נוסעים בחלק הזה יותקן החציץ האחורי של התא המדוחס.
אזורי מבנה > זנב

במטוסים מבנה הזנב לרוב כולל את הגאי הכיוון והגובה. כמו כן הזנב יסגור את מבנה כלי הטיס בצורה אווירודינמית.
במטוסי קרב מבנה הזנב לרוב יכלול גם את צינור הפליטה של מנוע הסילון.
במטוסי סילון תלת-מנועיים מבנה הזנב יתמוך גם במנוע השלישי.
במסוקים הזנב את הרוטור האחורי ומשטחי הייצוב השונים.
כשלים מבניים

בגלל המרכזיות של מבנה כלי טיס, כשלים מבניים מהווים סיכון משמעותי ביותר ולרוב נגמרים באסון, ולכן אחזקה ובדיקות של המבנה הן חשובות ביותר לאורך חיי כלי הטיס. כלי הטיס מוגבל לרוב למעטפת טיסה מסוימת בשביל למנוע עומס יתר, וכשלים מבניים. נתונים כגון מהירות מרבית, משקל המראה ונחיתה מרביים, מגבלת תאוצה (כוח ג'י) וכדומה, כל אלה נובעים לרוב משיקולים מבניים, שכן מעבר למגבלות אלו, המבנה יכול להתעוות, להיסדק ולהיכשל.
עייפות החומר עשויה לגרום להיווצרות סדקים. סדקים במבנה כלי הטיס ירכזו את העומס על גבי אזור קטן ביותר שימשיך להיסדק עד שהמבנה ישבר.
בדיקות ויזואליות, בדיקות אל-הרס וכדומה, מבוצעות במרכיבים מבניים מרכזיים לאורך כל חיי כלי הטיס במהלך ביקורות שונות.
ממצאים משמעותיים מבדיקות מבנה לרוב יגיעו ליצרן כלי הטיס ובעקבותיהם הוא יגדיר חיזוקים או שינויים מבניים בשביל למנוע את הסיכון לכל כלי הטיס מהדגם.
למעשה, במהלך תהליך הנדסה וייצור כלי טיס חדשים, לרוב ייוצרו יחידות במיוחד בשביל לבחון את המבנה ותכונותיו במצבי כשל שונים.
ראו גם

אסון תעופה
כנף
נשים מייצרות משטחי היגוי הבנויים מעץ מכוסה בבד. 1943.
תמונה הממחישה מבנים של אורכנים המותקנים בין חציצים.
תמונה הממחישה את סוגי המבנה העיקריים: 1 ו-2 הם מבני מסבך, כאשר 1 כולל חיזוק בצורת כבלים ו-2 כולל חיזוק על ידי המעטה החיצוני המשונן.

3 הוא מבנה אחוד בו המעטה החיצוני מחבר בין חציצים.

4 הוא מבנה אחוד-למחצה הנפוץ בתעשייה וכולל חציצים המחוברים ביניהם עם אורכנים ועל גביהם מותקן המעטה החיצוני הנושא בחלק מהנטל.
תרשים הממחיש את סוף המבנה האחורי במטוסי נוסעים הנגמר בחציץ הלחץ האחורי התוחם את תא הנוסעים המדוחס.
תרשים הממחיש את סוגי מבני הזנב השונים - מייצבי כיוון וגובה.
מטוס B-52 שהגה הכיוון שלו נשבר עקב טיסה בתנאי מזג אוויר קיצוניים.
יצחק קוליץ

הרב יצחק קוליץ (י"ח בסיוון תרפ"ב – כ"ד בתמוז תשס"ג, 13 ביוני 1922– 24 ביולי 2003) היה רב ישראלי, דיין בבית הדין הרבני הגדול, רבה האשכנזי של ירושלים וחבר מועצת הרבנות הראשית. חתן פרס הרב קוק ופרס הרב מימון.
ביוגרפיה

נולד בעיירה אליטא (אליטוס) שבמחוז קובנה, לחנה פייגא ולרב דוד נחמן קולידצקי, ששימש כרב העיר וקודם ברבנות עיירות אחדות, ור"מ בסניפי ישיבת כנסת ישראל בשצוצין ובוקשנה. בגיל ארבע התייתם מאביו. בהיותו בן תשע השלים את לימודיו בבית ספר המקומי. לאחר מכן למד כשנה בישיבה ביאנובה, ולעיתים התאכסן אצל רב העיר הרב נחום ברוך גינצבורג (מחבר "מקור ברוך"). לאחר מכן למד כשנתיים בישיבת כנסת ישראל בסלובודקה, אצל הסבא מסלבודקה. שלט בשפה הגרמנית.
ביוגרפיה > לימודים והוראה בארץ ישראל

בגיל 12, באלול תרצ"ד (1934), עלה עם אמו וכמה מאחיו לירושלים, למד כחצי שנה בישיבת תפארת צבי, ישיבה לצעירים מבית ישיבת חברון, אצל הרב מיכל דוד שלפוברסקי, ולאחר מכן החל ללמוד בישיבת חברון אצל הרב יחזקאל סרנא. באותה תקופה התקרב לרב איסר זלמן מלצר, ראש ישיבת עץ חיים, וקיבל ממנו סמיכה לרבנות.
בשנת תש"ז, לאחר 13 שנות לימוד בישיבת חברון, נישא בטבריה לגיטל טובה (נפטרה בתשנ"ח), ילידת העיר, בתם של חיה דבורה ויעקב שמשון אוירבך, חסיד קרלין. לאחר נישואיו שימש כשנה כמעין משגיח בישיבה. בתש"ח, בימי מלחמת העצמאות ונוכח היעדרות רבני הישיבה, מונה רשמית לר"מ בישיבה. לאחר מכן שימש כר"מ בישיבת כפר הרא"ה וכר"מ בישיבת קלצק ברחובות, במקומו של הרב שך. תקופה קצרה לימד בישיבת איתרי.
ביוגרפיה > דיינות

בשנת תשט"ז מונה לדיין בבית הדין הרבני בתל אביב ובשנת תשכ"ה מונה לאב בית הדין בתל אביב. זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית לשנים תשט"ו-תשי"ז וכן בפרס הרב מימון. בשנת תשל"א (1971), לבקשת מועצת הרבנות הראשית, נסע עם עמיתו הרב שמואל ברוך ורנר לווינה ופרסם דו"ח על פרשת גיורי וינה.
היה שותף במאבקם של רבנים חרדיים, בראשם הרב יוסף שלום אלישיב, כנגד הרב שלמה גורן, בין השאר סביב פרשת פסק דין האח והאחות. בתחילת תשל"ג (1972) העניקה לו מועצת הרבנות הראשית כושר לכהן כדיין בבית הדין הגדול. בהמשך השנה התמודד מול הרב יצחק ידידיה פרנקל על משרת הרב הראשי האשכנזי לתל אביב, אולם המועצה לא העניקה לו כושר רבנות לרב עיר, ועל כן מועמדותו סוכלה. היו שטענו שהדבר נבע ממאבקו ברב גורן.
בשנת תשמ"א (1981) מונה לחבר בית הדין הרבני הגדול לערעורים. בניסן תשמ"ג (1983) התמודד על משרת הרב הראשי לישראל האשכנזי, אך הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא נבחר לתפקיד ברוב קולות גדול.
ביוגרפיה > רבנות העיר ירושלים

לאחר פטירת הרב בצלאל ז'ולטי, באלול תשמ"ג (1983), התמודד הרב קוליץ על משרת הרב האשכנזי של ירושלים, מול הרב לוי יצחק הלפרין, וניצח ברוב גדול. עמיתו הספרדי הרב שלום משאש העביר לאחריותו את הפיקוח על מערכת הכשרות בעיר. הרב קוליץ הוביל תהליך של ביצור והקשחת הנהלים, בין השאר בבתי המלון הרבים בעיר. כן הוביל מאבקים לשמירת צביונן של שכונות חרדיות, ונטל חלק במאבק חרדי נגד סלילת מחלף שער המזרח בגבעה הצרפתית וחלקים מסוימים בכביש בגין ואף פרויקט בנייה בהמבורג, בשל התגלות קברים המשוייכים ליהודים.
החל משנת תשמ"ג (1983), מתוקף תפקידו כרבה הראשי של ירושלים, שימש כחבר מועצת הרבנות הראשית. שימש כאחד מעורכי מפעל "אוצר מפרשי התלמוד" של מכון ירושלים, וכן כראש המערכת, ומאוחר יותר שימש כחבר נשיאות המכון.
החל משנת תשנ"ו חלה במחלה קשה. בעקבות הרעה במצבו הבריאותי, פרש מהתפקיד בחודש סיון תשס"ב. נפטר בשנת תשס"ג (2003), ונקבר בחלקת הרבנים החדשה בהר המנוחות.
הוציא לאור סדרת ספרים בשם "מנחת אליהו", שעסקה בסוגיות בש"ס והלכה, ו"מחנה יצחק" על חמישה חומשי תורה, שנדפס לאחר פטירתו.
חיים אישיים

הרב קוליץ היה נשוי לגיטל טובה לבית אוירבך מטבריה, ונולדו להם 7 ילדים. התגורר במשך שנים רבות בבני ברק, עד שנבחר לרבה של ירושלים.
אחיו ואחיותיו: חיים עמנואל קוליץ – סופר ויקיר ירושלים, שבנו הוא איש העסקים דוד קוליץ. צבי קוליץ – סופר ומרצה בישיבה יוניברסיטי בניו יורק. אליעזר שרגא (לואי) קוליץ –טייס לנקסטר בחיל האוויר הבריטי, שנהרג בהפצצה בזמן מלחמת העולם השנייה מעל ברסט. רחל מרגליות – סופרת וחוקרת מקרא, שנישאה לפרופ' מרדכי מרגליות. פייא – נישאה לרב אהרן מילבסקי. רבקה (ריוי) טץ – ציירת ומפסלת.
לקריאה נוספת

רבה של ירושלים: פרקים מחייו של... מרן הגר"י קוליץ – עיריית ירושלים תשס"ד (36 עמודים)
מאיר הלחמי, 'השיחה אינה עול – היא תענוג': שיחה עם הרב קוליץ, שערים, פרשת נשא תשמ"ד, עמ' 8–9
'מאבירי ההוראה, מאדירי הלומדות – ותורתו מכרזת עליו' – כתבת פרופיל נרחבת, מוסף שבת של יתד נאמן, ויחי תשס"ד, עמ' 6–19, 27
יעקב הייזלר, 'כליל תפארת' – במלאת עשור לפטירת הרב יצחק קוליץ, המבשר התורני 238, י"ג בתמוז תשע"ג, עמ' יב-יג
'לך דומייה תהילה' – שיחה עם עוזרו הרב יהושע פולק, שם, עמ' יד-טו
הרב מ. ברמן, 'מאבירי ההוראה שתורתו מכרזת על גדלותו' – במלאת עשור לפטירת הרב יצחק קוליץ, מוסף יתד נאמן, כ' תמוז תשע"ג, עמ' 14–19
הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה

הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה (בסרבו-קרואטית: Socijalistička federativna republika Jugoslavija, במקדונית: Социјалистичка федеративна република Југославија, בסלובנית: Socialistična federativna republika Jugoslavija) הייתה מדינה יוגוסלבית שהתקיימה בשם זה החל מהחוקה משנת 1963 ועד לפירוקה הרשמי בשנת 1992 (התפרקה דה פקטו בשנת 1991 מחוסר מנהיג שייצג אותה), בזמן מלחמות יוגוסלביה. היא הייתה מדינה פדרלית בעלת משטר קומוניסטי שהורכבה מהשטחים שכיום נמצאים בבעלותן של המדינות בוסניה והרצגובינה, קרואטיה, מקדוניה הצפונית, מונטנגרו, סרביה, סלובניה וקוסובו. בשנת 1992, שתי המדינות שהחליטו לא לפרוש מהאיחוד, סרביה ומונטנגרו, הקימו את הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה, שלא הוכרה כיורשת של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה בידי הקהילה הבינלאומית.
בשמותיה הקודמים המדינה התקיימה למעשה החל משנת 1943 כשהוקמה על שרידיה של ממלכת יוגוסלביה. תחילה בשנים 1943–1945 נקראה "יוגוסלביה הפדרלית הדמוקרטית". ב-1945, היא הפכה ל"הרפובליקה העממית הפדרלית של יוגוסלביה" וב-1963 ל"רפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה".
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

ב-6 באפריל 1941 מדינות הציר בהנהגת גרמניה הנאצית פלשו לממלכת יוגוסלביה. כיבוש הממלכה הסתיים ב-17 באפריל, והיא סופחה במהרה לגרמניה. עד מהרה החל גל התנגדות לשלטון הנאצי, שבא לידי ביטוי בפרטיזנים ובצבא השחרור העממי של יוגוסלביה בהנהגת יוסיפ ברוז טיטו. כוחות אלו החלו להאבק בצורה אינטנסיבית בשלטון הנאצי, במיוחד בשנת 1943 והלאה. כניעת איטליה הפשיסטית לבעלות הברית בספטמבר 1943 הקלה על פעילות המחתרות, ואפשרה לכוחות טיטו להשיג עוד נשק ומתנדבים. בועידת טהראן שנערכה לאחר מכן, הוחלט על תמיכה בהתנגדות היוגוסלבית. בשלב זה טיטו מיצב את עצמו כמנהיג העתידי של יוגוסלביה לאחר המלחמה.
בלגרד, בירת יוגוסלביה, שוחררה בסיוע הצבא האדום באוקטובר 1944. עד סוף אפריל 1945 נכבשה שאר המדינה. יוגוסלביה הייתה שוב שלמה, והוחלט על יצירת פדרציה, אם כי אופי המדינה החדשה עדיין לא היה ברור. טיטו לא רצה לתת כוח לפטר השני, מלך יוגוסלביה (ששהה בגולה), כפי שדרש וינסטון צ'רצ'יל. ב-26 ביוני חתמה יוגוסלביה על מגילת האומות המאוחדות, תוך השימוש ב"יוגוסלביה" כשם המדינה הרשמי, ללא ציון של רפובליקה או מלוכה.
היסטוריה > אחרי המלחמה

לאחר המלחמה יוגוסלביה הונהגה על ידי טיטו, שכיהן כראש הממשלה והגביל את שאר המפלגות הפוליטיות. ב-11 בנובמבר 1945 התקיימו בחירות, ובהן 85% מהמצביעים הצביעו עבור מפלגתו של טיטו. ב-29 בנובמבר בוטלה המלוכה באופן רשמי והחל במדינה משטר חד-מפלגתי.
בשנים אלו התרחשה במקביל מלחמת האזרחים ביוון. במהלכה תמך משטרו של טיטו בצבא הדמוקרטי של יוון, הזרוע הצבאית של המפלגה הקומוניסטית היוונית. תמיכה זו באה לידי ביטוי באמצעות מומחים שאימנו את הכוחות הקומוניסטיים ואספקה אדירה של נשק וציוד צבאי, ואף מתן אופציה לכוחות היווניים לשימוש בטריטוריה היוגוסלבית כמקלט בטוח. באותו הזמן טיטו הסתכסך עם שליט ברית המועצות יוסיף סטלין. לאחר סכסוך זה, הפרטיזנים היוונים ציפו לנפילתו של המשטר ביוגוסלביה, ולכן סירבו לקבל ממנו תמיכה – דבר שגרם להבסתם בשנת 1949.
בשנים שלאחר מכן התחממו היחסים בין יוגוסלביה לבין אלבניה והרפובליקה העממית של בולגריה, גם שתיהן קומוניסטיות. הקרבה הייתה גדולה עד כדי הצעה לאיחוד בין שלוש המדינות – הצעה שנפלה בסופו של דבר. בשנת 1948 היחסים עם ברית המועצות עלו על שרטון, והמערב החל להזרים כספים ליוגוסלביה, כספים שכיסו את כל הגירעון הלאומי באותן השנים.
בתחילת שנות ה-50 חלו רפורמות רבות במדינה: ליברליזציה, ביזור הכוח הפוליטי ומדיניות חוץ שלא יישרה קו עם הגושים הגדולים. יוגוסלביה לא חתמה על ברית ורשה, הנהיגה משטר של נייטרליות והייתה לאחת המייסדות של ארגון המדינות הבלתי-מזדהות (יחד עם מצרים, אינדונזיה והודו). הממשל אמנם נשאר סוציאליסטי, אך צמצם את הביורוקרטיה במדינה. התוצאה הייתה אמנם מעט יותר דמוקרטית ממדינות אחרות בגוש הקומוניסטי, אך עדיין היו מאפיינים דיקטטוריים כגון: הגבלת התקשורת, ענישת גורמים בדלניים והתנקשויות ב"אויבי המדינה" בחו"ל.
רפורמות ליברליות נוספות התרחשו בשנות ה-60, והתיירות המפותחת בקרואטיה הביאה כספים רבים לקופת המדינה. האוריינות עלתה באופן דרמטי והגיעה ל-91%, הטיפול הרפואי היה חינם ותוחלת החיים עמדה על 72 שנים.
בשנת 1971 חל בקרואטיה גל בדלנות, שדוכא במהירות. תנועות רבות קראו לחיזוק הרפובליקות הפדרליות. עם דיכוי המחאות, נעצרו מספר גדול של בדלנים, אך ניתנה לרפובליקות יותר עצמאות כלכלית. בשנת 1974 התקבלה חוקה פדרלית חדשה, שהרחיבה את סמכויותיהן של הרפובליקות.
היסטוריה > אחרי טיטו

טיטו נפטר ב-4 במאי 1980 מסיבוכים שלאחר ניתוח. אמנם בריאותו המדשדשת הייתה ידועה כבר בשנים שקדמו למוות, אך מותו של טיטו גרם להלם בכל יוגוסלביה. המונים השתתפו בלווייתו.
בשנת 1984 אירחה המדינה את משחקי החורף האולימפיים, ובכך הייתה למדינה הקומוניסטית השנייה שעושה זאת, אחרי ברית המועצות ב-1980. כמו המשחקים ב-1980, גם משחקים אלו הוחרמו על ידי המערב.
בשנת 1985 יוגסלביה ורומניה הסוציאליסטית פתחו את שערי הברזל II שהם תחנת כוח הידרואלקטרית. אי מיושב שהיה בנהר הדנובה שקע במהלך הבנייה. חשמל שנוצר מתחנת כוח זו חולק ביו רומניה הסוציאליסטית ליוגוסלביה וממשיך להתחלק בין רומניה לסרביה בצורה שווה.
בסוף שנות ה-80 יוגוסלביה בהנהגתו של אנטה מרקוביץ' התרחקה מהקומוניזם. מרקוביץ' היה פופולרי, שכן נחשב לפוליטיקאי שמסוגל יותר מכל להפוך את יוגוסלביה לפדרציה דמוקרטית ליברלית. מאוחר יותר הוא איבד את הפופולריות שלו, בעיקר בשל האבטלה הגואה. עבודתו לא הושלמה כאשר יוגוסלביה התפרקה בשנות התשעים.
היסטוריה > פירוק

בשנות ה-70 וה-80 המתחים האתניים ביוגוסלביה הלכו והתגברו. סיבות נוספות לקריסת המדינה קשורות בקשיים כלכליים ובתסכול המוני כנגד הביורוקרטיה הממשלתית. קרואטיה וסלובניה תמכו בפדרציה מבוזרת על מנת להשיג אוטונומיה. זאת אל מול סרביה, שתמכה בריכוזיות שלטונית על מנת להבטיח את האינטרסים של הסרבים, אשר היוו הקבוצה האתנית הגדולה ביותר ביוגוסלביה. בסוף שנות ה-80 החלו להישמע קולות בדלניים גם בקוסובו ובמונטנגרו.
החל מסוף שנות ה-80 החלו להתגבש פערים כלכליים במדינה, שהרסו את האחדות החברתית שבה. הקשיים הכלכליים גרמו לחיזוק האווירה הבדלנית בסלובניה, שם דעת הקהל הרווחת הייתה כי עצמאות משתלמת מאשר הישארות ביוגוסלביה. עם זאת, הגורם הכלכלי לא היה הגורם היחידי בפירוק המדינה, כי יוגוסלביה נשארה המדינה המשגשגת במזרח אירופה, והתפרקה בזמן רפורמות כלכליות שניסו לשקמה. גורם מכריע נוסף היה חוסר השוויון הכלכלי בין הרפובליקות, שגרם למתיחות. בשנים אלו נוצרו מחאות פוליטיות בסרביה ובסלובניה, שהתפתחו מאוחר יותר לסכסוך על רקע אתני. סכסוך זה נוצר כמחאה נגד העוול והביורוקרטיזציה לכאורה של האליטה הפוליטית.
תום המלחמה הקרה גרם למשבר נוסף במדינה. התמוטטות הקומוניזם במזרח אירופה ובברית המועצות ערער את הבסיס האידאולוגי של המדינה, ועודד את הכוחות האנטי-קומוניסטיים והלאומניים בקרואטיה וסלובניה. יוגוסלביה איבדה את חשיבותה האסטרטגית הבין-לאומית כמתווכת בין המזרח למערב. כתוצאה מכך, איבדה יוגוסלביה תמיכה כלכלית מהמערב. קרן המטבע הבינלאומית לחצה על רפורמות כלכליות ומבניות.
ב-8 באפריל 1990 נערכו לראשונה בחירות חופשיות בקרואטיה ובסלובניה, בהן ניצחו המפלגות הלאומיות. ב-23 בדצמבר נערך בסלובניה משאל עם הנוגע לעצמאות. כ-94.8% הצביעו בעד עצמאות, שהוכרזה ב-25 ביוני 1991. באותו היום גם קרואטיה הכריזה על עצמאותה. הכרזת העצמאות גרמה למתיחות צבאית עזה, שהובילה בסופו של דבר למלחמת עשרת הימים בין סלובניה ליוגוסלביה.
לאחר לחץ רב שהופעל על ידי סרביה, מונטנגרו שינתה את דעתה והתנגדה לפירוק במדינה. באותן השנים החלה מחלוקת על בוסניה והרצגובינה, המורכבת מאוכלוסייה מעורבת של בוסניאקים, סרבים וקרואטים. המתיחות הפוליטית בבוסניה גברה, ואף הוצע לחלק את בוסניה בין הסרבים לקרואטים, על מנת למנוע מלחמה. לאחר לחצים רבים מיוגוסלביה כנגד עצמאות בוסנית, הוחלט על עריכת משאל עם. משאל העם (שהתקיים מ-29 בפברואר ועד ל-1 במרץ 1992) הוחרם על ידי הסרבים, והשתתפו בו כ-63.4% מבעלי זכות ההצבעה. 99.7% הצביעו בעד עצמאות.
כך, ב-1992 התפרקה יוגוסלביה לחמש מדינות עצמאיות: מקדוניה, סלובניה, קרואטיה, בוסניה והרצגובינה, וסרביה ומונטנגרו (שנודעה גם בשם "הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה").
פוליטיקה

ביוגוסלביה נוצרה חוקה שתוקנה פעמיים: בשנת 1963 ובשנת 1974.
לאורך כל שנותיה, המדינה נשלטה על ידי המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה, שהורכבה ממפלגות קומוניסטיות בכל אחת מהרפובליקות. נציגי המפלגות התכנסו לוועידות המפלגה, שבהן הצביעו על מדיניות המפלגה. הוועידה האחרונה התקיימה בשנת 1990. המפלגה איישה את כל המושבים בפרלמנט.
בירתה הפדרלית של יוגוסלביה הייתה בלגרד.