stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יצחק יוסף תאומים
הערות שוליים

↑  לפי ההיסטוריוגרף וחוקר החסידות יצחק אלפסי, לא היה חמיו רב כל עיקר ושמו לא היה "זארוויצער" אלא כונה "דירזוואצע" - החוכר הגדול. הוא ואחיו גדליה היו מכונים יחדיו "הדירזוואצעס" מסלוצק, כי חכרו את כל אחוזותיו של הנסיך לבית רדזיוויל. גדליה, שמואל וטויבעל'ה אשתו היו בעלי ממון מפורסמים, וככאלה - שנואים על חלקים מן הציבור. לטענת אלפסי, בני המשפחה קנו את רבנויות כל הערים בהן שימש ר' יצחק יוסף תאומים, בכסף, עבור חתנם הלמדן. ראו מכתבו בצפונות (כתב עת), גיליון טו, בני ברק, תשנ"ב. "תגובות" עמ' קי. אלפסי מצטט במקום אחר (אלפסי, תולדות משפחת ה"דירזוואצעס", סיני, גיליון קכ"ח. עמ' ר), בהתייחס לטויבעל'ה, שכאשר נודע לה כי הדוכס עומד להחרים את כל רכושם, מיהרה לשלוח את חתנה מן העיר ”וברח עם התכשיטין... ונעשה אח"כ אב"ד ברעסלא ומזה נתעשר מאד והיה עושר גדול”. הסיפור אודות הבעש"ט וה"דירזוואצעס" מובא גם אצל: יוסף דן, הסיפור החסידי עמ' 110–118. וראו עוד: אוטוביוגרפיה של שלמה מימון, תל אביב, תש"ב. עמ' 54.
↑  אחרי שנת תק"ב, בה הוא חתום עדיין כרבה של סלוצק, בהסכמה על הספר "מרי צבי", ראו: פלד, חלקי אבנים עמ' רנג.
↑  לתיאור מפורט יותר של המחלוקת בקראקא, ראו: צפונות (כתב עת), גיליון יד, בני ברק, תשנ"ב. עמ' כה.
↑  ראו למשל: רבי יחזקאל לנדא, שו"ת נודע ביהודה, מהדורה תניינא, אבן העזר, סימן מ"ד. שו"ת זיכרון יוסף סי' ט'.
↑  מרדכי וייץ, עטרת פז, קאליש תרצ"ח, עמ' 18, כותב כי ידוע לו בוודאות על אשה שלישית שנשא ר' יצחק יוסף תאומים, אך שמה לא נודע לו.
↑  בניגוד לאביו הרב חיים יונה תאומים, שנטמן בקרוטושין, בהיעדר מקום קבורה יהודי מוסדר בעיר רבנותו ברסלאו. ראו בערכו.
↑  חלקי אבנים עמ' רנג; אלף מרגליות עמ' 737. ישנה גרסה אחרת לקורות ילדיו ושמותיהם, לפיה היו לר' יצחק יוסף שלוש בנות: 1. שרה (תק"ד-ג' בחשון תקע"א), היא הייתה אשתו של הרב שאול ברלין-לוין. 2. איידל (תק"ט-תקע"ח), אשתו של יואל וולף פרנקל, כאמור. 3. רבקה (תק"ט-?), אשתו של רבי בנימין וולף איגר מלייפניק. ראו: צפונות (כתב עת), גיליון יד, עמ' כו. גרסה אחרת, מופיעה בספרו של מרדכי ווייץ, "עטרת פז", קאליש תרצ"ח. לדבריו היו לרבי יצחק יוסף תאומים 5 בנות, ראו שם עמ' 18, אולם נראה שהוא מערב בין כמה דורות מבנות המשפחה.
↑  שו"ת רבי עקיבא איגר (מהדורא קמא), סימן כ"ט.
ברסלאו בשנת 1736
פקאריים

| פקאריים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
תת־סדרה:: דמויי חזיר
משפחה:: פקאריים
סוגים
 קטגונוס   פקארי  טאיאסו
שם מדעי
 Tayassuidae ‏פלמר, 1897
תחום תפוצה


פקארים מגוונים
פקאריים (שם מדעי: Tayassuidae) המכונים גם חזירי העולם החדש (אף כי שונים מהחזירים) היא משפחה של מכפילי פרסה בתת-סדרת דמויי חזיר. מבין הסוגים במשפחה, שורשי הקטגונוס עתיקים יותר ועל כן הם פרימיטיביים מהפקארי. תפוצת המשפחה מדרום-מערב ארצות הברית עד למרכז ארגנטינה.
אנטומיה

גודל ראש וגוף 75 - 110 ס"מ, גודל הזנב 1.5 - 10 ס"מ, והוא מורכב משש עד תשע חוליות בעוד שלחזיריים 20 - 23 בזנבם. הפרווה מברשתית בגוונים אפור עד חום, אזורים לבנים וצהובים בפנים ובחזה. שערות ארוכות ונוקשות באמצע הגוף לכל אורכו. הגוף כצורת החזיר (חבית), אולם הרגליים ארוכות וצרות והפרסות קטנות. ברגליים הקדמיות 4 אצבעות, הקיצוניות קטנות יותר ואינן נוגעות באדמה. ברגליים האחריות מתפקדות רק 2 אצבעות, האצבעות 3 ו-4 מאוחדות בקצותיהן כמו אצל מעלי גירה. בדומה לחזיריים, גם אצל הפקאריים החוטם בר תנועה וסחוסי והאוזניים זקופות. קיימת בלוטת ריח בעכוז לפני הזנב, בשעת ריגוש מזדקפות שערות הגב ומופרש ריח עז ומושקי מהבלוטה המורגש ממרחק מטרים רבים. הקיבה בעלת שני חדרים ואינה מסוגלת לעלות גירה. לנקבות הקטגונוסים שני זוגות פטמות ולפקאריים ארבעה זוגות פטמות.
אבולוציה

תיארוך המאובנים של הקבוצה הוא תחילת האוליגוקן עד סוף המיוקן באירופה, אמצע המיוקן עד תחילת הפלאוקן באסיה, מיוקן ופליוקן באפריקה, תחילת אוליגוקן עד ימינו בצפון אמריקה, סוף הפלאוקן עד ימינו בדרום אמריקה. הפלטיגונוס ששכן בארצות הברית לפני 12,000 שנה ונכחד בעידן הקרח האחרון, היה גדול בהרבה מבני משפחתו החיים כיום.
התנהגות

הפקאריים חיים בעדרים. גודל הקבוצה משתנה מפרט בודד למאות, בהתאם למידה שבה המין ניצוד ולמיקומו הגאוגרפי. הם פעילים במהלך היום וניזונים ממגוון רחב של צמחים ובעלי חיים קטנים.
מיון

מיני הפקאריים:
| שם | שם מדעי | תמונה/איור | שימור |
| --- | --- | --- | --- |
| טאיאסו לבן שפתיים | Tayassu pecari |  | שימור VU |
| קטגונוס צ'אקו | Catagonus wagneri |  | שימור EN |
| פקארי מגוון | Pecari tajacu |  | שימור LC |
| פקארי ענק | Pecari maximus |  | שימור DD |

סוגים נכחדים:
Aptenohyus
Cynorca
פלורידכרוס (Floridachoerus)
Macrogenis
Muknalia
מילוהיפוס (Mylohyus)
Simojovelhyus
Perchoerus
פלטיגונוס (Platygonus)
Prochoerus
Skinnerhyus
Thinohyus
Woodburnehyus
משפחת הפקאריים קרובה למשפחה הפרהיסטורית Sanitheriidae.
אראל סג"ל

| --- | --- |

 לידה:  14 בספטמבר 1970 (בן 54) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1990
 עיסוק:  איש תקשורת ופובליציסט, שדרן רדיו
 מעסיק:  עכשיו 14, 103FM בעבר: כאן 11
 סוג כתב:  פובליציסט וסאטיריקן
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  erel.segal
 טוויטר:  ErelSegal
 
משה אראל סג"ל (נולד ב-14 בספטמבר 1970) הוא עיתונאי, סאטיריקן, בעל טור, איש תקשורת, שדרן רדיו, פובליציסט ומוזיקאי ישראלי. פרשן ומנחה בערוץ "עכשיו 14".
ראשית חייו

סג"ל נולד בירושלים למשפחה דתית-לאומית. הוריו הם עורכי הדין נחמה וזלמן סג"ל. דודניו הם האחים ישראל סגל והרב דן סגל.
הוא למד בתיכון הימלפרב ובתיכון הרטמן בירושלים. בגיל 14 הוריו התגרשו, וכחלק ממרד נעורים הפך סג"ל לפעיל שמאל ויצא בשאלה. אחרי רצח יצחק רבין ומה שבעיני סג"ל נראה כ"עוינות ציבורית נגד הכיפות הסרוגות", חזר לשורות הימין ובעקבות פציעתו הקשה של אביו בתאונת דרכים החל סג"ל בתהליך של חזרה בתשובה, שהתחזק עוד יותר בעקבות תוכנית ההתנתקות ומות אביו. אחרי פינוי עמונה החל סג"ל לחבוש כיפה לראשו.
ב-1988 התגייס לצה"ל, ושירת כלוחם בחטיבת גולני. בהמשך היה מדריך בגדוד 17 ולבסוף שירת במרפאת בה"ד 3. לאחר שירותו הצבאי עבד כמאבטח בסימטאות הרובע המוסלמי בירושלים, ותקופה מסוימת עבד בשירות הובלות בניו יורק.
סיים לימודי קולנוע ב"קמרה אובסקורה - בית הספר לאמנות".
קריירה עיתונאית > עיתונות כתובה

בשנות ה-90 של המאה ה-20 התפרסם סג"ל בזכות טורו ההומוריסטי "אופנת סג"ל". בתחילה עסקו הטורים שלו בעיקר בספורט (בפרט בבית"ר ירושלים אותה אוהד סג"ל), אך עם הזמן החל לעסוק גם באגדות אורבניות וסיפורי מעשיות הומוריסטיים. טורים אחרים עסקו גם בענייני פוליטיקה ודת.
מ-1999 כתב סג"ל טור הומוריסטי בעיתון "מעריב". לעיתים התנצח עם כתבים אחרים בעיתון ועם קוראיו על ההומור שלו ואופן הבעת דעותיו. הטור ב"מעריב" עסק באגדות אורבניות. ב-2008 עבר לפרסם את הטור ב"מקור ראשון". לטענתו, "מעריב" לא אפשר לו לכתוב על דעותיו הפוליטיות.
סג"ל חזר לכתוב טור שבועי במוסף "סופשבוע" של "מעריב" באוגוסט 2009. ב-2011 עבר הטור ל"מוספשבת" של העיתון ונקרא "סג"ל בדרכים". בכתיבתו נפגש סג"ל עם אנשים שונים ובירר איתם סוגיות פוליטיות שעל הפרק (למשל: הוא ליווה את חברי ארגון "השומר החדש" בלילה של פעילות, ראיין את זוהיר אנדראוס בקשר לאינתיפאדה אפשרית של ערביי ישראל וערך שיחה עם עורך הדין אלדד יניב שהקים את השמאל הלאומי). מאוחר יותר חזר לטור שבועי ב"סופשבוע". ב-2012 כתב מספר טורים גם במוסף הספורט של "מעריב". בעשור השני של המאה ה-21 כתב גם טורי פובליציסטיקה במדור הדעות של "מעריב" וטורי פרשנות המופיעים בקונטרס הראשי.
בעקבות המשבר ב"מעריב" ב-2014, שבו העיתון כמעט נסגר ורבים מעובדיו פוטרו, עבר לכתוב באתר האינטרנט "מידה". מאז 2015 לסג"ל היה טור שבועי במוסף "יומן" ב"מקור ראשון". בינואר 2017 עבר לכתוב טורי פרשנות במגזין סופ"ש של אתר "וואלה NEWS". בפברואר 2018 הודיע בשידור שהוא עוזב את האתר על רקע התפוצצות פרשת תיק 4000.
ממרץ 2019 הוא בעל טור ופרשן בעיתון "ישראל היום".
קריירה עיתונאית > עיתונות כתובה > אופי כתיבתו

בתחילה עסקו הטורים של סג"ל בעיקר בספורט, אך עם הזמן החל לעסוק גם באגדות אורבניות וסיפורי מעשיות עם פואנטה מצחיקה, שרובם נסובו סביב זימה, פשע, טיפוסים מוזרים ומיוחדים, מפסידנות והווי האשפתות ברובעי העוני והסמטאות של ניו יורק ותל אביב. בעקבות תאונת דרכים בה נפגע אביו, החל לכתוב גם בענייני דת ואמונה, תוך שהוא נוקט בגישה אוהדת למסורת וליהדות ובסופו של דבר חזר בתשובה.
כתיבתו של סג"ל מתאפיינת בהומור, אסוציאטיביות, שימוש באנקדוטות ומשלים, ושימוש במטפורות ודימויים יצירתיים. בעבר השתמש בדימויים רבים מעולם הפוליטיקה והעולם התחתון ולעיתים אף דימויים העוסקים במיניות ו"הומור בתי שימוש". מאז שהחל בתהליך של חזרה בתשובה צמצם מאוד את השימוש בדימויים כאלה. לעיתים קרובות משלב סג"ל בכתיבתו ציטוטים ומובאות של אישים היסטוריים, כולל משירה עברית קלאסית ומארון הספרים היהודי. ברבים מהטורים כתב על פרשיות היסטוריות אקסצנטריות ומוזרות מנקודת מבטו הייחודית וקישורן באופן אקטואלי לימינו (בדרך כלל בתור משל).
סג"ל כותב גם טורים פוליטיים אקטואליים בחלק החדשות או במדור הדעות של העיתון. בטוריו הפוליטיים מביע סג"ל דעות של הימין, לצד כעס על הצביעות והסטנדרטיים הכפולים, לתפישתו, של השמאל בישראל והתקשורת.
קריירה עיתונאית > רדיו וטלוויזיה

סג"ל הגיש תוכנית בשם "סג"ל עצבני" בתחנת הרדיו "רדיו ללא הפסקה" שבה הביע את דעתו על אירועי השעה וניהל שיחות עם מאזינים. מ-2007 עבר להגיש תוכנית בוקר יחד עם לינוי בר גפן וגל גבאי ב"רדיו 99".
ביוני 2006 הנחה סג"ל את אולפן המונדיאל של "צ'רלטון" בצוותא עם עורך הדין ארי שמאי ואנשי הספורט בוני גינצבורג ואריה מליניאק. שימש כמחליף בתוכנית האקטואליה של בן כספית ועמנואל רוזן ב"רדיו ללא הפסקה".
כמו כן הנחה סג"ל מדי שבוע תוכנית באתר מכון מאיר עם הרב אורי שרקי שעסקה בנושאים העולים מפרשת השבוע.
ב-2011 החל להשתתף בפאנל התוכנית "הינשופים" בהנחיית רוגל אלפר בערוץ 8, וכן נבחר לאחד ממגישי "ערב חדש" והצטרף לפאנל התוכנית "שער השבת" של ערוץ הספורט.
ב-2014 החל להנחות את תוכנית הטלוויזיה "הפטריוטים" בערוץ 20.
עד 2016 הגיש תוכנית יומית בת-שעתיים בשם "לא סותם ת'פה" ברדיו "גלי ישראל". התוכנית עסקה בענייני אקטואליה ובה שידר לצדו מגיש נוסף, בהם שמעון ריקלין, חיים לוינסון וגלית דיסטל-אטבריאן. בתוכנית ניתנה חשיפה לסיפורים שלא זכו לסיקור בתקשורת המיינסטרים, כגון אלימות ופעולות לא חוקיות של ערבים נגד יהודים, ואפליה של מערכת החוק והמשפט נגד יהודים. התוכנית כללה דיאלוגים בין סג"ל למגיש השני וראיונות עם אנשים בנושאים שעל סדר היום.
באפריל 2016 עבר סג"ל להגיש תוכנית אקטואליה יומית בת-שעה בגלי צה"ל בשעה 11:00 בבוקר, בעלת אופי זהה לתוכנית שהגיש ב"גלי ישראל". בנוסף לאקטואליה כללה התוכנית הומור ועיסוק בנושאי תרבות כמו שירה, מוזיקה ולימוד ערבית מדוברת. את התוכנית הגישו עם סג"ל שמעון ריקלין, גלית דיסטל-אטבריאן, חיים לוינסון, רועי עידן ודוד ורטהיים. תוכניתו הייתה אחת התוכניות הפופולריות בתחנה. שיעור ההאזנה לתוכניתו באמצעים דיגיטליים (מחשבים, טאבלטים ואפליקציית גל"צ לטלפונים חכמים) היה הגבוה ביותר בקרב תוכניות האקטואליה וכפול מזה של תוכניתו של רזי ברקאי. ב-26 בפברואר 2018 הודיע סג"ל בשידור על עזיבת גלי צה"ל, וב-14 במרץ 2018 סיים בה את עבודתו. החל מ-22 באפריל הוא מגיש תוכנית אקטואליה ב-רדיו 103FM שבה הוא מארח אישים פוליטיים.
ב-22 במאי 2017 ראיין סג"ל מתחזה לנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ.
ב-7 בנובמבר 2018 הודיע סג"ל כי הוא עוזב את ערוץ 20.
בינואר 2019 התחיל לשדר תוכנית אקטואליה יומית בערוץ כאן 11 יחד עם קלמן ליבסקינד בשם קלמן וסג"ל.
בפברואר 2020 ניגן ושר עם ינון מגל ושמעון ריקלין את השיר "שבחי ירושלים" בסרטון שבו השתתף גם ראש הממשלה, בנימין נתניהו והועלה בדף הפייסבוק שלו. בעקבות כך הושעה סג"ל על ידי תאגיד "כאן" מהגשת התוכנית בנימוק שעבר על כללי האתיקה של התאגיד האוסרים השתתפות בתעמולת בחירות. בעקבות ההשעיה הודיע קלמן ליבסקינד שלא ישדר ללא עמיתו להגשה. סג"ל הוחזר לשידור לאחר חמישה ימים.
בספטמבר 2020 חזר לערוץ 20. לאחר מעבר הערוץ לאפיק 14, החל להגיש בעכשיו 14 תוכנית אקטואליה יומית בשם "הדו"ח של אראל".
ב-19 במאי 2024, בעקבות שינויים בלוח השידורים של עכשיו 14, התמזגו התוכניות "הדו"ח של אראל" ו"ריקלין ושות" לתוכנית "ריקלין וסג"ל". באוקטובר 2024 עזב סג"ל את התוכנית והיא חזרה לשם "ריקלין ושות" בהגשתו של שמעון רקלין.
קריירה מוזיקלית

סג"ל חבר בלהקת העיתונאים "נאג' חמאדי", שבה חברים גם דרור פויר, דרור גלוברמן, אור הלר וטל לזר. באוקטובר 2014 הוציאה הלהקה את הסינגל הראשון "אל תלכי לישון" שהלחין סג"ל למילים של חברי הלהקה. הסינגל הוא חלק מאלבום הבכורה, "להיטי הזהב ששינו את העולם (חלק א')" שיצא לאור שנה לאחר מכן.
חיים אישיים

בדצמבר 2013 הותקף על ידי פעיל זכויות בעלי החיים, גארי יורופסקי. התקיפה האלימה עוררה מהומה ודיונים בתקשורת על הטבעונות בישראל, וביקורת נוקבת על אופן הפעולה של יורופסקי.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2013 הוצב במקום התשיעי והסמלי ברשימת "שחר עושים חינוך" למועצת העיר מודיעין. בינואר 2015, לקראת הבחירות לכנסת העשרים הוצע לסג"ל שריון ברשימת הליכוד אך הוא בחר להמשיך בעבודתו העיתונאית.
סג"ל מתגורר במודיעין-מכבים-רעות. נשוי ואב לארבעה. ידוע באהדתו לקבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים.
פרסומים

ב-2002 כתב את הספר "מיומנו של פסיכופת" שמאגד סיפורים קצרים, מעשיות זימה ושערוריות.
ניפגש בפרשה - שיחות בין הרב אורי שרקי לאראל סג"ל, הוצאת אורים, תשפ"ב
הערות שוליים

↑  עליהם: שני פרקליטים דורשים לערוך משפט חוזר לסלומון אבו, מעריב, 27 בפברואר 1981, המשך
1 2 3 4 5  נבו זיו, חטיבת אראל, באתר ynet, 15 באפריל 2016.
↑  אראל סג"ל, ריקושט: לא תאמינו איך ניצל אראל סג"ל מהפיגוע בקו 405, באתר nrg‏, 24 באפריל 2011.
↑  עפרה לקס, "עניין אישי" עם אראל סג"ל, באתר ערוץ 7, 23 במרץ 2013
↑  אני סיכמתי חוזה ומחיר עם ינון בתקופתו כעורך וואלה. ישועה לא אישר.
↑  צפו: אראל סג"ל מתפטר בשידור חי מ'וואלה', באתר "סרוגים", 23 בפברואר 2018
↑  כיכר השבת, איש התקשורת הדתי עובר ל'ישראל היום', באתר כיכר השבת, ‏3 במרץ 2019
↑  אראל סג"ל ליונתן שם אור: "כשתהרוג את ילדיי תעשה את זה בעדינות, שלא יכאב להם!" - ראיון ברדיו ללא הפסקה
↑  ערן סויסה, ב"ק, סגל וקוולר ל"ערב חדש", באתר nrg‏, 20 ביולי 2011.
↑  דוד אברהם, אראל ממפעל הפיס(הקישור אינו פעיל, 3 בפברואר 2023), נענע10, 2 באוגוסט 2011
↑  ערוץ 20 - ד"ר עשהאל לובוצקי בתוכנית הפטריוטים, אראל סג"ל, יוטיוב, 9 בדצמבר 2014
↑  גלעד צוויק, נתוני ההאזנה של גל"צ נחשפים: אראל סג"ל הפופולרי ביותר בפער גדול, באתר מידה, 10 בינואר 2018
↑  אראל סג"ל עוזב את גלי צה"ל - יחזור לשדר ב-103FM, באתר גלובס, 26 בפברואר 2018
↑  עמי פרידמן ורן בוקר, פאדיחה בשידור: אראל סגל ראיין בגל"צ מתחזה טראמפ, באתר ynet, 22 במאי 2017
↑  אלכסנדר כץ, אראל סג"ל עוזב את ערוץ 20; מתקרב לחתימה בתאגיד השידור, באתר אייס, ‏7 בנובמבר 2018
↑  ענת ביין-לובוביץ', ‏לאחר שהצטלם לסרטון עם נתניהו: אראל סג"ל הושעה מתאגיד השידור, באתר גלובס, 13 בפברואר 2020
↑  אמיר לוי, “בושה, אין גבול לצביעות”: תגובות סוערות בימין להשעיית אראל סג”ל, באתר מידה, 14 בפברואר 2020
↑  בגלל השעיית אראל סג"ל: קלמן ליבסקינד יחרים את התכנית בתאגיד, באתר ‏מאקו‏, 16 בפברואר 2020
↑  רן בוקר, אחרי ההשעיה: אראל סג"ל ישוב לתוכניתו בתאגיד, באתר ynet, 18 בפברואר 2020
↑  ערוץ 7, ארא"ל סגל חוזר לערוץ 20, באתר ערוץ 7, 30 בספטמבר 2020
↑  טלטלה בערוץ 14: ריקלין וסג"ל נפרדים,  באתר כיפה, 30 באוקטובר 2024
↑  גל אוחובסקי, ‏נאג' חמאדי: "שבעים אחוז מהזמן אנחנו רבים", באתר ‏מאקו‏, 7 במרץ 2012
↑  הסינגל "אל תלכי לישון" של נאג' חמאדי
↑  אראל סג"ל, ההתנהגות החייתית של גורו הטבעונות, באתר nrg‏, 8 בדצמבר 2013
↑  דוד אברהם‏, אראל סג"ל VS "המערכת": הגיש תלונה במשטרה נגד יורופסקי על תקיפה, באתר וואלה, 8 בדצמבר 2013; דוד אברהם‏, שי גולדן על תקרית אראל סג"ל: "לא נשדר את הקטע, יורופסקי נהג כמו אידיוט", באתר וואלה, 9 בדצמבר 2013
↑  עמית סגל, ‏אראל סג"ל לנתניהו: לא אצטרף לליכוד, באתר ‏מאקו‏, 23 בינואר 2015
|  |
| --- | --- | --- |
| תוכניות | "ישראל הבוקר" • "עדן ועודד" • "האולפן הפתוח" • "ארבע" • "ריקלין ושות" • "הדו"ח של אראל" • "שבע" • "מהדורת החדשות המרכזית של עכשיו 14 "•"הפטריוטים" • ריקלין ושות • "פָתְחִי את שַׁי" • "כלכלי בלילה" |  |
| סגל | דור אזרד  • אמיר איבגי • שגיא אלמוג כהן • נועם אמיר • מולי ארי • עקיבא ביגמן • הלל ביטון רוזן • דרור בלאזדה • יעקב ברדוגו • שרה ב"ק • שי גולדשטיין • בועז גולן • טל היינריך • עדן הראל • יהונתן וייס • דנה ורון • יותם זמרי • יערה זרד • עידו טאובר • מגי טביבי • ברוך ידיד • שלו כחלון • אדיר לחקים • רונה לוי •  שיראל ללום נהיר • נתי לנגרמן • טל מאיר • ינון מגל • תמיר מורג • עודד מנשה • אראל סג"ל • גיל ססובר • מורן סקיטל • ליאור סודרי • אריאל עידן • איתמר פליישמן • אליה פרג'ון • גלעד צוויק • מוטי קסטל • דני רופ • שמעון ריקלין • עתי שלו • ליטל שמש |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312290305171  VIAF: 97576346   WorldCat (עם VIAF): 97576346
אל-אקצא בסכנה

אירועי "אל-אקצא בסכנה" באום אל-פחם, 2013
"אל-אקצא בסכנה" היא סיסמה ערבית לפיה היהודים בעבר ומדינת ישראל כיום פועלים כדי למוטט את מסגדי הר הבית ולבנות תחתיהם את בית המקדש השלישי. הסיסמה נהגתה על-ידי חאג' אמין אל-חוסייני בעת ששימש המופתי של ירושלים וראש המועצה המוסלמית העליונה. במקורות העבריים היא נחשבת כעלילה אנטישמית ואנטי-ציונית, אולם במקורות הערביים היא נחשבת לחלק מהנרטיב הפלסטיני.
היסטוריה

חלק ממבשרי הציונות תמכו בהקמת בית המקדש השלישי, לצידו או במקומו של מסגד אל-אקצא. בשנת 1904 פורסם איור בעיתון היידי "דאס אידישע פאלק" ובו הרצל משקיף על המוני יהודים הנוהרים להר הבית, ועל גג כיפת הסלע מונף דגל ישראל. איור זה הודפס שוב בשער העיתון ב-30 באפריל 1920, לציון הכרזת ועידת סן רמו ומעבר בריטניה לממשל אזרחי בארץ ישראל, תוך תמיכה בהצהרת בלפור.
העלילה לפיה היהודים זוממים להרוס את המסגדים בהר הבית החלה להתפשט בימי העלייה השלישית. כאשר חיים ויצמן נפגש בשנת 1918 עם מנהיגים ערבים בקהיר, הם טענו באוזניו כי ועד הצירים, גוף של פעילים ציונים, קיבל הסכמה מממשלת בריטניה להרוס את כיפת הסלע ולבנות במקומה את בית המקדש.
הסיסמה "אל-אקצא בסכנה" נהגתה בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי המופתי של ירושלים ונשיא המועצה המוסלמית העליונה, חאג' אמין אל-חוסייני, אחד ממתנגדי הציונות החריפים ביותר. הוא הפיץ כרוזים עם הסיסמה ומתחתיה תמונת הרצל ליד המסגד שעליו מונף דגל ישראל, או תמונות מזויפות שבהן נראה מסגד עולה בלהבות. כרוזים אלה הגבירו את כוחו של חוסייני בקרב הציבור הערבי, והיו בין הגורמים לפריצת פרעות תרפ"ט. בראיון עם אליהו ששון בשנת 1928 נשאל חוסייני אם הוא באמת מאמין בסכנה הזאת, והמופתי ענה לו: "במלחמתי בציונים מותר לי להשתמש בכל הטענות שיש להן או אין להן אחיזה במציאות".
מהומות הר הבית באוקטובר 1990, המכונה בפי המוסלמים "טבח אל-אקצא", היה בשעתו כלי תעמולה חשוב בהפצת הסיסמה "אל-אקצא בסכנה". בעקבות האירוע פרסמו מדינות וארגונים רבים, בהם הפרלמנט האירופי והקבינט של ארצות הברית, הודעות גינוי חריפות נגד ישראל על התנהגותה במקום המקודש לאסלאם. מועצת הביטחון של האומות המאוחדות קיבלה פה-אחד החלטה המגנה פעולות אלימות של כוחות ישראליים שגרמו לאבדן חיי אדם ולפציעת מוסלמים רבים בהר הבית.
החל מאמצע שנות ה-90 החל השייח' ראאד סלאח, מנהיג הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית, להשתמש בסיסמה זו, ולארגן כנסים המוניים בהם השתמש בשפה בוטה ואלימה ובמסרים קיצוניים נגד מדינת ישראל ונגד היהודים. בחלק מהעצרות הוצב מאחורי בימת הנואמים דגם של כיפת הסלע, וכיפת המבנה נצבעה באדום - סמל לפציעתו על ידי היהודים. בעצרת שהתקיימה בשנת 1999 הכריז סלאח: "נאמר לחברה היהודית בכנות, אין לכם זכות ולו על אבן ממסגד אל-אקצא המבורך."
בשנת 2004 השתמש יאסר ערפאת בסיסמה זו, לאחר מהומות שהתרחשו בהר הבית באותה עת.
בשנת 2010 אמר חבר הכנסת מסעוד גנאים מרע"מ בראיון לכל אל-ערב כי אל-אקצא בסכנה עקב מה שכינה "ייהוד ירושלים" והקלות לדבריו של הממשלה, על קבוצות קיצוניות בנושא בניית המקדש. הוא הוסיף כי "ירושלים ואל-אקצא בסכנה כל עוד ירושלים תחת כיבוש". בשנת 2017 אמר דברים דומים חבר הכנסת טלב אבו עראר מסיעתו.
לאחר הפיגוע בהר הבית וההחלטה לסגור את הר הבית לתפילות יום שישי, החל גל של גינויים בעולם הערבי, והסיסמה "אל-אקצא בסכנה" שימשה בסיס למאיירי קריקטורות שתקפו בחריפות את ישראל בעיתונות הערבית.
ב-1 באוקטובר 2022 השתתפו אלפים בעצרת "אל-אקצא בסכנה" בעזה, שארגנו בכירי חמאס בהשתתפות מנהיג הארגון ברצועה יחיא סנוואר, מוסטפא ברגותי ואחרים.
ראש הזרוע הצבאית של חמאס, מוחמד דף, הכריז ב-7 באוקטובר 2023 על מבצע "מבול אל-אקצא", מתקפת פתע גדולה של ארגוני טרור פלסטיניים בהובלת חמאס, תוך ביצוע מעשי טבח, פשעי מלחמה, אלימות מינית ופשעים נגד האנושות. דף הצהיר כי "ישראל חיללה את מסגד אל-אקצא" ושאירועים אלה הם שהובילו להתקפה.
שימוש כעלילה

נדב שרגאי פרסם מספר ספרים סביב הסוגיה. בספריו הוא מתאר כיצד הנרטיב לפיו ישראל רוצה להחריב את מסגדי הר הבית, נפוץ בספרי הלימוד ובאמצעי התקשורת הפלסטיניים, בדרשות האימאמים במסגדים וברחוב המוסלמי. שרגאי בדק שמונה אתרים סביב הר הבית שבהם ישראל בנתה או ביצעה חפירות ארכאולוגיות, ולגביהם נטען שהפעילות הישראלית בהם מסכנת את אל-אקצא. לדבריו, בכל האתרים הוכח כי מדובר בהאשמה שקרית. שרגאי טוען שמדובר בעלילת שקר שמניעה פיגועי טרור. לדוגמה, המחבל שביצע את פיגוע הירי בשער השלשלת השתתף בעבר באירועי "אל-אקצא בסכנה" שאורגנו על ידי הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית.
על פי הלל פריש, "אל-אקצא בסכנה" מהווה גרסה מודרנית של עלילת דם.
בעולם הערבי

התנועה האִסלאמית בישראל נהגה להכריז על תחרות כלל-אִסלאמית שנתית של חיבורים, שהתפרסמו באתר האינטרנט של התנועה תחת הכותרת "בית אל-מקדס פי ח'טר" ("ירושלים בסכנה"). בשנת 2001 הוגשו 20,000 חיבורים שנכתבו בידי מוסלמים מ-20 מדינות. התנועה מפעילה גם ילדים ובני-נוער העוסקים באיסוף תרומות ל"הצלת אל-אקצא".
הערות שוליים

↑  נדב שרגאי, "עלילת 'אל אקצא בסכנה' – דיוקנו של שקר", עמ' 9.
↑  נועה חזן ואביטל ברק, A Visual Genealogy of a Sacred Landscape, 2017 (באנגלית).
1 2 3  עפרה לקס, עלילה בהמשכים, באתר ערוץ 7, 23 ביולי 2020.
↑  דורית דינור, ביקורת ספר: השקר הגדול שמניע את הטרור, באתר אפוק טיימס ישראל, ‏9 ביוני 2020.
↑  יצחק רייטר, סטטוס קוו בתהליכי שינוי: מאבקי שליטה בהר הבית, עמ' 40, באתר מכון ירושלים למחקרי מדיניות, ‏2016.
↑  אפרת וייס ועלי ואקד, ערפאת בעקבות המהומות בהר הבית: אל אקצה בסכנה, באתר ynet, 2 באפריל 2004.
↑  "ישראל צריכה להיות במסגרת המדינה האסלאמית הגדולה" – ראיון מקיף עם ח"כ מסעוד גנאים, באתר מבט לתקשורת פלסטינית, ‏7 במאי 2010.
↑  יאסר עוקבי, ‏אחמד טיבי: "אנחנו בעלי הבית באל אקצא", באתר מעריב אונליין, 29 באוגוסט 2017.
↑  רועי קייס, "אל-אקצה בסכנה": מתקפת קריקטורות נגד ישראל בעולם הערבי, באתר ynet, 16 ביולי 2017.
↑  עינב חלבי, אלפים בעצרת "אל-אקצה בסכנה" ברצועת עזה: "ישראל תוביל לכאוס", באתר ynet, 1 באוקטובר 2022.
↑  עינב חלבי, מוחמד דף על מתקפת הרקטות: ישראל חיללה את אל-אקצא, קורא לערביי ישראל להצטרף, באתר ynet, 7 באוקטובר 2023
↑  "הר המריבה: המאבק על הר הבית", הוצאת כתר, 1995
 "עלילת 'אל אקצא בסכנה' – דיוקנו של שקר", הוצאת המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה וספריית מעריב, 2012
"טרור אל אקצא: מעלילה לדם", הוצאת סלע מאיר, 2020
↑  נדב שרגאי, "עלילת 'אל אקצא בסכנה' – דיוקנו של שקר", עמ' 115.
↑  כתבי ynet, המחבל - שייח בן 42: "אשתו עזבה לחו"ל לפני 3 ימים", באתר ynet, 21 בנובמבר 2021.
↑  הלל פריש, מדוע צריך לשנות את הסטאטוס קוו בהר הבית, באתר מרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים, ‏19 באוקטובר 2015.
↑  רייטר, עמ' 63.
איור השער בעיתון "דאס אידישע פאלק", 30 באפריל 1920.
1934

שנת 1934 היא השנה ה-34 במאה ה-20. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. 1 בינואר 1934 לפי הלוח הגרגוריאני מקדים את 1 בינואר לפי הלוח היוליאני ב-13 ימים.
כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח הגרגוריאני.
ראו גם:
1934 בספרות
1934 במדע
1934 בקולנוע
1934 בספורט
אירועים

ינואר
1 בינואר – אלקטרז הפך לכלא פדרלי של ארצות הברית
1 בינואר – גרמניה הנאצית קיבלה את החוק למניעת צאצאים החולים במחלות תורשתיות
26 בינואר – נחתם הסכם אי-התקיפה הגרמני-פולני
30 בינואר – אוניית הצי העברי  עמנואל מפליגה לדרכה האחרונה בה היא נעלמה בים
30 בינואר – השלטון הפדרלי בגרמניה מבוטל ומוחלף בשלטון מרכזי
פברואר
6 בפברואר – צרפת: פרשת סטביסקי מגיעה לשיאה ביום של הפגנות, מהומות דמים וקרבות רחוב בפריז המביאים להתפטרות ראש הממשלה, אדואר דאלאדיה
9 בפברואר – יוגוסלביה, רומניה, יוון וטורקיה חותמות על ההסכמה הבלקנית
12 בפברואר – כ-1,000 הרוגים בדיכוי מהומות בווינה
22 בפברואר – חנוכת אנדרטת האריה השואג בתל חי
23 בפברואר – לאופולד השלישי הופך למלך בלגיה
מרץ
16 במרץ – נבחרת ישראל בכדורגל עורכת את המשחק הרשמי הראשון בתולדותיה, במסגרת מוקדמות מונדיאל 1934, ומפסידה 1 – 7 בקהיר לנבחרת מצרים
מאי
14 במאי – סופות גשמים עזות בטבריה גרמו לשיטפון שבו נספו 35 אנשים וכ-100 בניינים נהרסו
18 במאי – נחנך הפסל "לורד מלצ'ט" מאת בתיה לישנסקי
23 במאי – שוטרים בארצות הברית במדינת לואיזיאנה הורגים ביריות את בוני וקלייד
27 במאי – ספרד מנצחת את ברזיל בתוצאה 3 – 1 במשחק הפתיחה של מונדיאל 1934
יוני
9 ביוני – הופעתו הראשונה של דונלד דאק בקולנוע
10 ביוני – איטליה מנצחת את צ'כוסלובקיה בתוצאה 2 – 1 במשחק הגמר של מונדיאל 1934
30 ביוני – "ליל הסכינים הארוכות" בגרמניה
יולי
22 ביולי – מחוץ לתיאטרון הביוגרף בשיקגו אילינוי נורה ג'ון דילינג'ר "אויב הציבור מספר 1" על ידי סוכני ה-FBI ונפצע אנושות
25 ביולי – הנאצים מתנקשים בחייו של קנצלר אוסטריה אנגלברט דולפוס כחלק מניסיון הפיכה כושל
31 ביולי – ההעפלה – הגעתה של ולוס, אוניית המעפילים השנייה במאה ה-20 והראשונה מאירופה, לחוף כפר ויתקין (אוניית המעפילים הראשונה אי פעם הייתה כוכב, שהגיעה ממצרים כחצי שנה לפני כן)
אוגוסט
2 באוגוסט – אדולף היטלר מתמנה לפיהרר של גרמניה
11 באוגוסט – הכלא הפדרלי באי אלקטרז נפתח
אוקטובר
1 באוקטובר – אדולף היטלר מגדיל את הצבא והצי הגרמניים תוך כדי הפרת חוזה ורסאי
נובמבר
23 בנובמבר – משלחת צבאית בריטית-אתיופית באזור אוגדן מגלה כוח איטלקי ליד ואלוואל, בתוך שטח אתיופיה. הדבר מוביל בסופו של דבר למשבר אתיופיה
27 בנובמבר – הפיכה צבאית בבוליביה: גנרלים מהצבא מדיחים את הנשיא דניאל סלמנקה וממנים במקומו את סגנו, חוסה לואיס טחאדה סורזנו
דצמבר
1 בדצמבר – ההתנקשות בסרגיי קירוב בלנינגרד