stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרינס

ערך זה עוסק במוזיקאי אמריקאי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

פרינס במהלך הופעה בטוקיו, יפן ב־1990
 לידה:  7 ביוני 1958 מיניאפוליס, מינסוטה, ארצות הברית
 פטירה:  21 באפריל 2016 (בגיל 57) Chanhassen, ארצות הברית 
 שם לידה:  פרינס רוג'רס נלסון
 שם במה:  , האמן שהיה ידוע בעבר כפרינס, The Artist, כריסטופר טרייסי
 מקום הקמה:  מיניאפוליס 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1976–2016 (כ־40 שנה)
 מקום לימודים:  Central High School, Central High School, אוניברסיטת המדינה של אמצע טנסי 
 עיסוק:  זמר, כותב שירים, מפיק מוזיקלי, עיבוד מוזיקלי
 סוגה:  R&B ‏•‏‏ מוזיקת נשמה ‏•‏‏ מוזיקת פופ ‏•‏‏ סינת'פופ ‏•‏‏ רוק ‏•‏‏ פאנק ‏•‏‏ גל חדש ‏•‏‏ ג'אז
 סוג קול:  קונטרה-טנור, בריטון 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  זמרה, גיטרה, גיטרה בס, פסנתר, תופים, סקסופון, קלידים, חצוצרה, סינתיסייזר.
 חברת תקליטים:  וורנר ברדרס רקורדס • פייזלי פארק רקורדס (אנ') • NPG (אנ') • קולומביה • אריסטה • EMI • יוניברסל
 בן או בת זוג:  מייטה גרסיה (14 בפברואר 1996–מאי 2000) Manuela Testolini (דצמבר 2001–אוקטובר 2007)  סוזנה מלווין (?–ערך בלתי־ידוע) וניטי (1980–1983) 
 צאצאים:  Amiir Gregory Nelson 
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר (1985)  פרס פטל הזהב לשיר המקורי הגרוע ביותר (1987)  פרס פטל הזהב לבמאי הגרוע (1987)  פרס פטל הזהב לשיר המקורי הגרוע ביותר (1987)  דוקטור לשם כבוד (2018)  פרס פטל הזהב - השחקן הגרוע ביותר (1987)  פרס ובי למפעל חיים (2006)  פרס גלובוס הזהב לשיר המקורי הטוב ביותר (2007)  היכל התהילה של כותבי שירים (2024)  היכל התהילה של הרוק אנד רול (2004)  פרס גראמי 
 prince.com
 פרופיל ב-IMDb
 
פרינס רוג'רס נלסון (באנגלית: Prince Rogers Nelson;‏ 7 ביוני 1958 – 21 באפריל 2016), הידוע בשמו הפרטי פרינס, היה מוזיקאי אמריקאי.
למעלה מ־100 מיליון עותקים מאלבומיו נמכרו, ובזירה הבינלאומית המצליח ביותר מביניהם הוא "Purple Rain" – פסקול לסרט שיצא לאקרנים בשנת 1984 ובו פרינס שיחק בתפקיד הראשי.
פרינס נחשב לאחד מהיוצרים החשובים בדורו, כאשר יצר שילוב ייחודי בשם Minneapolis Sound (אנ') (על שם העיר מיניאפוליס בה נולד) הכולל אלמנטים של פאנק, מוזיקה אלקטרונית, רוק ורית'ם אנד בלוז.
היה ידוע במיומנות הגבוהה שלו בעשרות כלי נגינה, והלהיטים הגדולים שלו כוללים בין היתר את "Kiss", ‏"When Doves Cry", ‏"Cream" (אנ') ו־"Little Red Corvette"‏.
ב־1984 זכה בפרס אוסקר על שיר הנושא של הסרט "Purple Rain", וב־2006 זכה בפרס גלובוס הזהב על כתיבת וביצוע השיר "Song of the Heart" (אנ') עבור הסרט "תזיזו ת'רגליים". מגזין "רולינג סטון" דירג אותו במקום ה־27 ברשימת 100 האמנים הגדולים בכל הזמנים ובמקום ה־33 ברשימת 100 הגיטריסטים הגדולים בכל הזמנים. חברת "גיבסון" דירגה אותו במקום ה־14 ברשימת 50 הגיטריסטים הגדולים בכל הזמנים. ב־2004 צורף אל היכל התהילה של הרוק אנד רול.
ביוגרפיה > ילדות

פרינס נולד במיניאפוליס, מינסוטה, ארצות הברית, לשני הורים אפרו־אמריקאים שמקורם בלואיזיאנה. העץ המשפחתי שלו חוזר עד לימי לואיזיאנה הצרפתית. פרינס דבר צרפתית ונהג להופיע בחגיגות המרדי גרא מדי שנה.
אביו, ג'ון ל. נלסון (אנ'), היה פסנתרן ג'אז, כותב שירים ומלחין. אמו, מטי דלה (לבית שאו), הייתה זמרת ג'אז. שם הבמה של האב היה "פרינס רוג'רס", ושני ההורים הופיעו יחד בהרכב שנקרא "פרינס רוג'רס טריו". כשנולד פרינס, הוענק לו שם הבמה של האב. בריאיון שהעניק האב לתוכנית הטלוויזיה האמריקאית "A Current Affair" (אנ') ב־1991, הוא סיפר שקרא לבנו פרינס משום שרצה שפרינס "יעשה כל מה שאני רציתי לעשות". פרינס ראה באביו מקור השראה. בריאיון סיפר על ההתרגשות שאחזה בו כשראה את אביו מופיע, כשהיה בן חמש: ”זה היה נהדר, לא האמנתי שזה קורה. אנשים צרחו. אני חושב שמאז רציתי להיות מוזיקאי”. לימים שילב פרינס לחנים של אביו בכמה משיריו המפורסמים ואזכר את שמו בקרדיטים שלהם. אחותו, הזמרת טיקה נלסון (אנ'), נולדה במאי 1960. שני האחים הפגינו התעניינות נלהבת במוזיקה, התעניינות שזכתה לעידודו של האב. ההורים היו חברים בהכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי, זרם אוונגלי.
פרינס סבל מהתקפים חמורים בתור ילד, אך רק בתור מבוגר אובחן כסובל מאפילפסיה. בגלל הרקע הכלכלי הצנוע של משפחתו, מצבו הרפואי לא אובחן כראוי. הוריו נתנו לו שיעורי מוזיקה בתקווה שהדבר יעזור לו להבריא.
פרינס סיפר שאמו סיפרה לו שיום אחד בילדותו הוא הודיע לה שלא יהיה חולה יותר, וכששאלה מדוע, הוא השיב: "כי מלאך אמר לי כך". בגיל שבע הלחין את שירו הראשון "Funk Machine" והופיע בתוכנית ילדים מקומית כמה פעמים בתור מוצרט. פרינס סבל מהצקות בבית הספר, ולימים סיפר שכבר בשלב מוקדם בקריירה ניסה לפצות על כך בהיותו ”ראוותני ככל שיכולתי וקולני ככל שיכולתי”.
כשהיה בתיכון, התאמן בבלט קלאסי בתיאטרון המחול של מינסוטה (אנ'), במסגרת התוכנית העירונית לאמנויות של בתי הספר הציבוריים של מינסוטה (אנ'). בבגרותו הפך פרינס לתומך ומקדם של רקדנים. בשנות ה־90 תמך כלכלית ב"ג'פרי בלט" משיקגו, כשנקלע זה לקשיים כספיים.
לאחר שהוריו נפרדו הוא גר עם אמו ועם בעלה החדש. יחסיו הפגומים עם אביו החורג האלים גרמו לו לעזוב את ביתו לפני שסיים את לימודי חטיבת הביניים. הוא שהה זמן קצר אצל אביו הביולוגי, שקנה לו את הגיטרה החשמלית הראשונה שלו. מאוחר יותר אומץ פרינס על ידי משפחת אנדרסון בחלק המבוסס יותר של מיניאפוליס, והתיידד במיוחד עם בנם, אנדרה אנדרסון (אשר ייקרא בעתיד אנדרה סימון(אנ') וינגן איתו בהופעות). בשלב זה הקים את הלהקה "Grand Central", שהופיעה במסיבות מכללות במינסוטה.
ביוגרפיה > תחילת הדרך

לאחר מספר שנים שבהן הופיע לבד ברחבי המערב התיכון של ארצות הברית, בעיקר עם גרסאות כיסוי של להיטי דיסקו (כשהוא מצויד רק בגיטרה ומכונת תופים) חברת האחים וורנר החתימה אותו בשנת 1977. בצעד בלתי שגרתי, סירב פרינס להקליט את החומר המקורי שלו באולפני וורנר בלוס אנג'לס.
אלבום הבכורה שלו, "For You", יצא כעבור שנה. אף על פי ששווק כאלבום פופ, הוא נחשב ביזארי מאוד יחסית לרוח התקופה וצלילו הושפע ממוזיקאים ולהקות שפרינס העריץ, כגון ג'ורג' קלינטון ופאנקדליק (אנ'), Ohio Players (אנ') ושאגי אוטיס (אנ'). פרינס התבלט כמוזיקאי מוכשר וניגן בעצמו בכל כלי הנגינה (מאפיין קבוע ברוב אלבומיו). הסינגלים היו "Soft and Wet" ו־"Just as Long as We're Together", כשהראשון זוכה להצלחה במצעדי המוזיקה השחורה. האלבום היווה הקדמה לשני הנושאים המרכזיים ביצירה של פרינס: רוחניות ותשוקה מינית. פרינס עשה באלבום שימוש נרחב בשירת פלסט, שהפכה לאחד המאפיינים המרכזיים של הזמר לאורך כל הקריירה שלו. בריאיון לרגל הוצאת "For You", הסביר פרינס בן ה־19 שכשהקול שלו התחלף, הוא לא הצליח להוציא ממנו "עוצמה" ו"אנרגיות". "לא יכולתי לקבל חיים, נאמר את זה כך... עם הקול הגבוה, היה קל יותר להגיע לתווים הגבוהים". בנוסף הסביר ששירה מאומצת בקול הנמוך הכאיבה לו, תופעה שלא התרחשה כששר בפלסט.
אלבומו הבא, "Prince", כלל ארבעה סינגלים: "I Wanna Be Your Lover",
"Why You Wanna Treat Me So Bad?", "Still Waiting" ו־"Sexy Dancer". האלבום קיבל ביקורות חיוביות, והאלבום הגיע למעמד אלבום פלטינה בארצות הברית (עם מכירת מיליון עותקים), ארבעה חודשים לאחר יציאתו לאור.
מותו

פרינס נפטר ב־21 באפריל 2016, בגיל 57. לאחר נתיחה שלאחר המוות, פורסם ב־3 ביוני 2016 שמותו נגרם מלקיחת מנת יתר של משכך הכאבים פנטניל, וללא סימנים של התאבדות או רצח.
גופתו נשרפה, ואפרהּ הושם בצנצנת שעוצבה באמצעות הדפסה תלת-ממדית בצורה של אחוזת "פייזלי פארק" (אנ'), קומפלקס האולפנים שבו הקליט ובו התגורר. הצנצנת הוצבה לתצוגה באטריום "פייזלי פארק" באוקטובר 2016.
בספטמבר 2024 נחשף כי סרט תיעודי בן תשע שעות על פרינס, נוצר על ידי הבמאי עזרא אדלמן, אך מנהלי העיזבון שלו ומשפחתו מנעו את הפצתו וגם חברת נטפליקס שמימנה אותו החליטה להתנער ממנו.
אלבומי אולפן

1978 – For You
1979 – Prince
1980 – Dirty Mind
1981 – Controversy
1982 – 1999
1984 – Purple Rain
1985 – Around the World in a Day
1986 – Parade
1987 – Sign o' the Times
1988 – Lovesexy
1989 – Batman
1990 – Graffiti Bridge
1991 – Diamonds and Pearls
1992 – Love Symbol
1994 – Come
1994 – The Black Album
1995 – The Gold Experience
1996 – Chaos and Disorder
1996 – Emancipation
1998 – Crystal Ball
1999 – The Vault: Old Friends 4 Sale
1999 – Rave Un2 the Joy Fantastic
2000 – Rave In2 the Joy Fantastic
2001 – The Rainbow Children
2002 – One Nite Alone...
2003 – Xpectation
2003 – C-Note
2003 – N.E.W.S
2004 – Musicology
2004 – The Chocolate Invasion
2004 – The Slaughterhouse
2006 – 3121
2007 – Planet Earth
2009 – Lotusflow3r
2010 – 20Ten
2014 – Plectrumelectrum
2014 – Art Official Age
2015 – Hit n Run Phase One
2015 – Hit n Run Phase Two
יצאו לאחר מותו:
2018 – Piano and a Microphone 1983
2019 – Originals
2021 – Welcome 2 America
ביאורים

↑  פרינס הציג להיכל התהילה של הרוק אנד רול את הלהקה פארלמנט־פאנקדליק (אנ') (שאותה הוביל קלינטון) ב־1997. בדבריו בטקס אמר פרינס שהושפע מקלינטון ושהשיר Erotic City (אנ') הוקלט מייד לאחר ביקור בהופעה של קלינטון ולהקתו, ובהשראתה.
↑  אף על פי שהיא במידה רבה מקושרת לרוק, הצליל של הלהקה כלל מרכיבים של רית'ם אנד בלוז, פופ, פאנק (funk) ופסיכדליה.
↑  אין לבלבל בין "Crystal Ball" המוזכר כאן (שכאמור כאן יצא, למעט שבע רצועות, כאלבום "Sign o' the Times") לבין המארז Crystal Ball (אנ') שיצא ב־1998, שרוב הרצועות שלו הוקלטו בשנות ה־90. רק רצועת הנושא ושם האלבום משותפים לשני האלבומים.
↑  של "האחים וורנר" באותה תקופה.
↑  השיר "The Sacrifice Of Victor" הוא אוטוביוגרפי באופן חלקי (למשל מכיל אזכור לאפילפסיה ממנה סבל הזמר בילדותו). בסוף השיר מופיע ההיגד "שמי יהיה ויקטור", דבר שגרם, לאחר שינוי השם של הזמר, לבלבול בכלי תקשורת רבים, וכן בקרב המעריצים, שחשבו ששמו יהיה ויקטור בסופו של דבר. בסיבוב ההופעות של האלבום, ACT II, השמיע הזמר הערות בנוסח: "שמי אינו פרינס, ולחלוטין אינו ויקטור".
↑  עצם גרפי.
↑  קרומלין מרמז ללהיטו של פרינס "כשהיונים בוכות" ("When Doves Cry").
↑  "מיניאפוליס סאונד"
↑  מ־Lotusflow3r
הנסיכה הקסומה (סרט)

| --- | --- |

 מבוסס על:  הנסיכה הקסומה 
 בימוי:  רוב ריינר 
 הופק בידי:  אנדרו שיינמן 
 תסריט:  ויליאם גולדמן 
 עריכה:  רוברט לייטון 
 שחקנים ראשיים:  קרי אלווס (ווסטלי) קרול קיין (Valerie) וולאס שון (Vizzini) בילי קריסטל (Miracle Max) כריס סרנדון (Humperdinck) כריסטופר גסט (Tyrone Rugen) מנדי פטינקין (איניגו מונטויה) רובין רייט (בטרקאפ) אנדרה הענק (פזיק) Anne Dyson פיטר קוק מל סמית' פרד סבג' Betsy Brantley פיטר פאלק מארק נופלר 
 מוזיקה:  מארק נופלר 
 צילום:  אדריאן בידל 
 מדינה:  ארצות הברית, אוסטרליה 
 חברת הפקה:  פוקס המאה ה-20 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20, נטפליקס, דיסני+ 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  25 בספטמבר 1987 
 משך הקרנה:  94 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  קומדיה רומנטית, סרט סייפים נועזים, סרט חרבות וכישופים, סרט שודדי ים, סרט פנטזיה, סרט מבוסס יצירה ספרותית, סרט אגדות 
 מקום התרחשות:  מרכז אירופה 
 תקציב:  16,000,000‏$
 הכנסות:  30,857,814‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   princessbride
 פרסים:  פרס הוגו להצגה הדרמטית 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
הנסיכה הקסומה (באנגלית: The Princess Bride, מילולית: "הכלה הנסיכה") הוא סרט קולנוע משנת 1987, המבוסס על ספרו של ויליאם גולדמן באותו שם. גולדמן גם כתב את תסריט הסרט, שביים רוב ריינר, ומככבים בו קרי אלווס ורובין רייט. הספר יצא באנגלית בהוצאת בלנטיין והתרגום בעברית בהוצאת כתר. את הפסקול לסרט הלחין המוזיקי הבריטי מרק קנופלר.
הסרט זכה בשני פרסי סאטורן: על התלבושות וסרט הפנטזיה הטוב ביותר לשנת 1987.
הצילום המכונן של צוקי הטירוף הוא צוקי מוהר במחוז קלייר, אירלנד.
הבדלים בין הספר לסרט

הספר מכיל הקדמה בה מתאר המחבר כיצד אביו הקריא לו את הספר כאשר היה חולה. בסרט האב הופך לסב אשר מגיע להקריא לנכדו החולה.
הספר מכיל רבדים נוספים שאינם מוצגים בסרט, כמו ביקורת על בטרקאפ שעיקר עניינה הוא בשמלות.
הספר מתאר בפירוט רב מאוד את ההיסטוריה של רוב הדמויות. שני הפרקים הראשונים מתארים את גדילתם והתאהבותם של באטרקאפ ו-ווסלי וכן מסבירים מדוע מחליט הנסיך המפרדינק לצאת למלחמה מול גילדר ואיך קרה שהוא מתחתן עם באטרקאפ. גם תיאורו של הנסיך שונה, בספר הוא מתואר "רחב כחבית" (שונה מאוד מכריס סרנדון שלוהק לתפקיד) ובפרק השני הורג במו ידיו קוף אורנגאוטן. בהמשך קטעים שלמים מוקדשים לתיאור מותו של אביו של איניגו ולקריירת ההיאבקות של פיזיק. הסרט מסכם את הסיפורים במשפטים בודדים בלבד.
"בור היאוש" בסרט הוא למעשה "ביבר מוות" בן חמש קומות בספר, המתאר כיצד פזיק ואיניגו שרדו את כולו בקושי רב. בסרט, לעומת זאת, הם מגיעים ישירות לווסטלי, ללא שעברו כל סכנה בדרך.
בקטע קצר שהופיע בספר ולא בסרט, כאשר הגיבורים נמלטים מן הארמון הם נתקלים שוב בשומרים. ברגע זה מצליחה תושייתה של הנסיכה להציל אותם.
פרט למספר הבדלים נוספים, התסריט, שנכתב גם הוא על ידי ויליאם גולדמן, נאמן ברובו לספר.
דמויות > סיפור מסגרת

פרד סבאג' בתור הנכד
פיטר פאלק בתור סבא/המספר
בטסי ברנטלי בתור האם
דמויות > סיפור ראשי

קרי אלווס בתור ווסטלי / הפיראט האימה רוברטס / האיש בשחור
רובין רייט בתפקיד באטרקאפ / הכלה הנסיכה
מנדי פטינקין בתור איניגו מונטויה
כריס סרנדון בתור הנסיך המפרדינק
כריסטופר גסט בתור הרוזן טיירון רוגן
וולאס שון בתור ויזיני
אנדרה הענק בתור פזיק
פיטר קוק בתור איש הדת המרשים
מל סמית' בתור האלבינו
קרול קיין בתור ולרי, אשתו של מקס
בילי קריסטל בתור נס מקס
מרג'רי מייסון בתור הבור העתיק
מלקולם סטורי בתפקיד ילין
ווילובי גריי בתור המלך
הצלחת הסרט

הסרט זכה להצלחה רבה בקולנוע, עם הכנסות של כשלושים מיליון דולר בארצות הברית – כמעט פי שניים מתקציבו. כמו כן הסרט זכה לביקורות טובות יוצאות דופן; מבקרים רבים ציינו לטובה את התסריט המשובח, כמו גם את ההומור שבסרט. באתר האינטרנט Rotten Tomatoes, דירוג הסרט הוא 97%.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הסרטים בטורונטו, בו זכה בפרס "אהוב הקהל". בטקס פרסי אוסקר ה-60, הסרט היה מועמד בקטגוריית השיר המקורי הטוב ביותר על השיר "Storybook Love" מאת מארק נופלר.
עם השנים הפך לסרט פולחן, ובשנת 2002 בחר בו מכון הסרטים האמריקאי כאחד מסרטי האהבה הגדולים בכל הזמנים. המשפט "Hello, my name is Inigo Montoya, you killed my father, prepare to die" ("שלום, שמי איניגו מונטויה, הרגת את אבי, היכון למות") הפך למטבע לשון וקיימות עליו פרודיות רבות.
הערות שוליים

↑  תמר גלבץ, קולנוע - קסם פרה־ טלוויזיוני "הנסיכה הקסומה״ (ארה־ב, 1988), במאי: רוב ריינר, שחקנים: מנדי פטנקין, פיטר פאלק, רובין רייט, קרי אלווס, כל העיר, 9 בספטמבר 1988
↑  בועז כהן, תקליטים - הישג נוסף ליוונים - שני פסקולים לסרטים: 'הנסיכה הקסומה' מרק קנופלר - 'מגדל הדבורים' אלני קאראינדרו, כותרת ראשית, 3 באוגוסט 1988
↑  The Princess Bride (1987) - Box Office Mojo
↑  The Princess Bride, אתר IMDb
↑  הנסיכה הקסומה | עין הדג
↑  The Princess Bride Movie Review (1987) | Roger Ebert
↑  ‏The Princess Bride (1987), ‏Rotten Tomatoes
| "הנסיכה הקסומה" מאת ויליאם גולדמן |
| --- | --- | --- |
| יצירות | "הנסיכה הקסומה" - ספר מאת ויליאם גולדמן • "הנסיכה הקסומה" - סרט מאת רוב ריינר |  |
| דמויות | בטרקאפ • וסטלי • איניגו מונטויה • פזיק |  |
לקטגוריה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb142938910 (data)  GND: 7660869-4  VIAF: 231646449   WorldCat (עם VIAF): 231646449
עמליה כהנא-כרמון

| --- | --- |

 לידה:  18 באוקטובר 1926 עין חרוד, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  16 בינואר 2019 (בגיל 92) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 שפות היצירה:  עברית 
 סוגה:  פרוזה
 תקופת הפעילות:  1943–2019 (כ־76 שנים)
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (2000)  פרס ברנר (1985)  פרס ביאליק (1993)  פרס ניומן (1990) 
 
לוחית זיכרון לעמליה כהנא-כרמון בתל אביב
עמליה כהנא-כרמון (18 באוקטובר 1926 – 16 בינואר 2019) הייתה סופרת ישראלית, כלת פרס היצירה לסופרים ומשוררים (תשל"א), פרס ביאליק (1994), פרס נשיא המדינה לספרות (1997) ופרס ישראל לספרות תש"ס (2000).
ביוגרפיה

עמליה כהנא-כרמון נולדה בקיבוץ עין חרוד, לשרה (לבית קריספין) ולחיים כהנא, שהיה מצאצאי הבעל שם טוב, מאנשי העלייה השנייה וממייסדי הקיבוץ. המשפחה עברה לתל אביב, שם למדה עמליה כהנא בגימנסיה העברית הרצליה. למדה באוניברסיטה העברית בירושלים מקרא, לשון עברית וספרות עברית. הייתה פעילה בתנועת הנוער "השומר הצעיר" וסיפורה הראשון פורסם בעיתון התנועה, "על החומה", שבעריכת משה שמיר. שירתה במלחמת העצמאות כאלחוטאית חטיבת הנגב, והשתתפה במבצע יואב, במבצע חורב ובמבצע עובדה, שבו שיגרה את המברק המפורסם על כיבוש אילת.
לימדה בכפר הנוער בן שמן. ובנובמבר 1950 יצאה ללונדון, שם עבדה כמזכירה בפדרציה הציונית ולאחר מכן בצירות ישראל. בלונדון פגשה את בעלה, נישאה לו באוגוסט 1951, ושם נולדה בתם. עברו להתגורר בשווייץ ושם נולד בנם. ב-1958 חזרו לישראל. עבדה כמורה פרטית לאנגלית וכספרנית באוניברסיטת תל אביב ובמכון הנפט.
ניהלה סדנאות לכתיבה יצירתית באוניברסיטת תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, בית אריאלה, בית הסופר ועוד. קיבלה תואר שני בספרנות (בהצטיינות) באוניברסיטה העברית בירושלים, 1964. בשנת 2000 קיבלה את פרס ישראל לספרות.
בשנת 2006 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד לפילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב .נפטרה ב-16 בינואר 2019, והובאה למנוחות בטקס משפחתי בבית העלמין פרדס חיים בכפר סבא .
במאמר, החושף את מותה של כהנא-כרמון כעשרה ימים לאחר תאריך הפטירה, כותב חוקר הספרות, פרופסור אברהם בלבן, על העולם הרוחני האינטנסיבי של הסופרת ומכנה אותה "המלכה הבלתי מעורערת של הספרות העברית".
ארכיונה מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
במסגרת פרויקט של עיריית תל אביב להנצחת אמנים ואנשי במה תושבי תל אביב, נקבע לוח הנצחה בכניסה לביתה ברחוב נחשון 4 בתל אביב.
יצירתה

עמליה כהנא-כרמון הייתה שייכת מבחינה גילה לסופרי דור הפלמ"ח (ס. יזהר, משה שמיר, חיים גורי, אהרן מגד, נתן שחם, יהודית הנדל, נעמי פרנקל ורבים אחרים) ואף השתתפה בקרבות של מלחמת העצמאות. כתיבתה, לעומת זאת, הייתה בתקופת המדינה, מה שנקרא בפי חוקרי הספרות - סופרי "דור המדינה". (עמוס עוז, א.ב. יהושע, אהרן אפלפלד, יהושע קנז, שולמית הראבן, פנחס שדה, רחל איתן, סמי מיכאל ורבים אחרים) עם זאת, מציינים החוקרים, שאין היא משתייכת מבחינה ספרותית אף לא לאחד משני הזרמים הללו. כתיבתה הייתה ייחודית ועצמאית וקשה למפות אותה בסוגה כלשהי.כהנא-כרמון עצמה התייחסה לסוגיה זו, לאחר שרבים מהמבקרים הזכירו אותה וטענה בדיון רדיו, ששאלות ממין אלו של סופר ודורו אינן צריכות בכלל להעסיק את הסופר וכתיבתו, ולא על פיהן ניתן לשפוט את עבודתו של סופר זה או אחר, ובוודאי שלא לדרוש ממנו תשובות לשאלות אלו. יצירה קמה ונופלת על הערכים שיש בה כיצירה, ולא על פי הדור שאליו היא משתייכת או לא.
החוקרת לילי רתוק, שכתבה מונוגרפיה על כהנא-כרמון, מאפיינת את הפרוזה של כהנא כרמון כפרוזה לירית, שאינה מאפיינת את סופרי דור הפלמ"ח או דור המדינה. גדעון תלפז מדבר על אופייה הכאוטי של כתיבתה, התחביר המטורף, המילים היחידאיות והערפול האבסטרקטי שאופף את הסיפורים, אך מי שצולח אותם יוצא בסופו של דבר נשכר. האטמוספירה שאופפת את הגיבורות שלה היא אטמוספירה של קדרות ויאוש. כישרונה מתמקד בכתיבה אבסטרקטית ותמציתית, מופנמת ובעלת דקויות עדינות.
על אף שכהנא כרמון פרסמה את סיפורה הראשון ב־1956, החל קהל הקוראים להכיר אותה רק כעשר שנים מאוחר יותר, לכשהתפרסם קובץ הסיפורים הראשון שלה 'בכפיפה אחת'. קדמו לה נשים סופרות כדבורה בארון, רחל, יוכבד בת-מרים, לאה גולדברג, ועולם הספרות כבר לא התרגש מעלייתה של אישה-סופרת חדשה. "ישראל של שנות החמישים הייתה מדינה צעירה, שנלחמה על קיומה והדגישה יסודות גבריים בתרבותה. לכן לא שיחרו עורכים ספרותיים לפתחה של עמליה כהנא כרמון, ולרגליה לא נפרש השטיח שעליו עשתה בארון את צעדיה הראשונים בתחום הספרות. כהנא-כרמון נאלצה להיאבק על מקומה עם סופרים אחרים, ויצירתה המקורית עוררה התנגדות רבה" כותבת לילי רתוק. ההבשלה האיטית של יצירתה גרמה לכך, שהיא הצליחה להביא לעולם הספרות קול מקורי, רענן ועצמאי, שהיקנה לה מקום חשוב בין הסופרים.
אחד האפיונים הבולטים בכתיבתה היא הגישה הפמיניסטית של הסופרת ביצירתה, וחלק מהמבקרים העמידו אותה בשורה אחת עם וירג'יניה וולף.
משנות השמונים של המאה הקודמת פרסמה כהנא-כרמון חמש מסות בתחום ספרות הנשים העברית, שבהן היא מוחה נגד קיפוחן של הנשים בעולם היצירה הספרותית. הסופרת תלתה את האשם בהשתלטותו של המודל הגברי, שגרם לחוויה הנשית להיתפס כצדדית ושולית. בספרה "ליוויתי אותה בדרך לביתה" (1991), למשל, ביטאה הסופרת מערך יחסים שוויוני ומאוזן בין שתי דמויות עצמאיות וחזקות של גבר ואישה. גיבורת הספר, מאירה הלר, היא הגיבורה הראשונה של כהנא-כרמון שהיא יוצרת מצליחה, משום שבספריה הקודמים הוענקה סגולת ההישג האמנותי לגברים בלבד. ב"כאן נגור" (1996), אוסף של אחד-עשר מסיפוריה שקובצו במתכונת של חמש נובלות, סידור הסיפורים מחדש הבליט את נושא-העל שלהם: מצבה הקיומי של האישה בשלבי חיים שונים בעמידתה מול העולם הגברי, תוך כדי שהיא נעה ממצב של תלות ושעבוד אל השתחררות ועצמאות. המסות הללו, בעלות המסר הפרוגרמטי-פמיניסטי מפורש, ראו אור בעשור האחרון לפעילותה הספרותית של כהנא-כרמון, וביצרו את מעמדה כדמות המייסדת הבולטת ביותר של סיפורת הנשים הישראלית.
לילי רתוק מגדירה את עמליה כהנא-כרמון כאחת הסופרות המרכזיות בסיפורת הישראלית, כשהנושאים החשובים ביצירתה הם יחסי הסופר והעולם, מטרת הכתיבה ותהליכי היצירה.
פעילות ספרותית ואקדמית

1974: סופרת-אורחת באוניברסיטת תל אביב: מתן הרצאות בנושא מעשהו של היוצר.
1978: נציגת ישראל בקונגרס ארגון הסופרים הבינלאומי (פא"ן) בסטוקהולם.
1978-1979: סופרת-אורחת במרכז אוקספורד להיבראיקה.
1981-1982: תוכנית הכתיבה הבינלאומית, אוניברסיטת איווה, ארצות הברית.
1983-1988: מנחה סדנאות לכתיבת סיפורת באוניברסיטה הפתוחה, אוניברסיטת תל אביב, בית אריאלה, בית הסופר בתל אביב, ועוד.
1987: נציגת ישראל בקונגרס פא"ן הבינלאומי בלוגאנו.
1996: נציגה ביריד הספרים בפאלרמו.
1999: סופרת-אורחת באוניברסיטת תל אביב: מתן הרצאות בנושא מעשהו של היוצר.
השתתפה במשלחת סופרים לשוודיה, בסימפוזיאון זונטאג 2 בלונדון, במפגשי הדיאלוג הבינלאומי בין סופרים גרמנים לישראלים בפרייבורג ובברלין.
הייתה אורחת הכבוד בשבוע הספר היהודי בלונדון. 

הוזמנה להרצות ב: 

The University of London, School of Oriental and African studies; Oxford Center for Postgraduate Hebrew Studies; Cambridge University, Hebrew Literature Circle; Berkeley:U.C.L.A: Yale; Cornell: University of Penn., Philadelphia; University of Michigan, Ann Arbor; Hebrew Union College, Cincinnati; Yeshiva University,New York; Stonybrook,long Island
פעילות מקצועית

1963-1965: ספרנית אקדמית בספרייה המרכזית ע"ש סוראסקי באוניברסיטת תל אביב
פעילות ציבורית

1965-1979: חברה במועצה לספריות הציבוריות של משרד החינוך והתרבות.
1976-1988: חברה במרכז הוועד של פא"ן, ישראל.
1976-1978, 1982-1984 ו-1987–1988: חברה בוועד המרכזי של אגודת הסופרים.
1965-1979 ו-1994–1999: חברה בוועד הנאמנים של קרן פרס היצירה של ראש הממשלה.
1994-1999: חברה במועצה לאמנויות של עיריית תל אביב-יפו, בוועדת הספרות.
ספרים

בכפיפה אחת - יצא לאור בשנת 1966.
וירח בעמק איילון - יצא לאור בשנת 1971.
קטע לבמה בטעם הסגנון הגדול - יצא לאור בשנת 1976.
שדות מגנטיים - יצא לאור בשנת 1977.
למעלה במונטיפר - יצא לאור בשנת 1984.
ליוויתי אותה בדרך לביתה - יצא לאור בשנת 1992.
כאן נגור - יצא לאור בשנת 1996.
פגישה, חצי פגישה - יצא לאור בשנת 2006.
להיות אישה סופרת - (אוסף של מסות והרצאות של הסופרת) יצא לאור בשנת 2020 בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
בהכנה - 'רמברנדט, אמרנו' (קובץ מסות, מחזורי הרצאות וראיונות) בשני כרכים: כרך א':"'מסע אישי'", כרך ב': "'מסיבת עיתונאים'"
פרסים

פרס טיינברג (איש ציריך) - 1967.
פרס היצירה לסופרים ומשוררים (1971, 1980, 1993)
פרס אריכא - 1981.
פרס ברנר - 1985.
פרס אוניברסיטת בר-אילן ע"ש ברטה וישראל ניומן - 1990.
פרס ביאליק - 1994.
פרס אקו"ם ליצירה עיונית - 1995.
פרס נשיא המדינה לספרות - 1997.
פרס ישראל לספרות - תש"ס 2000.
תואר דוקטור לשם כבוד לפילוסופיה - 2006.
לקריאה נוספת

אברהם בלבן, הקדוש והדרקון: עיון ביצירות עמליה כהנא-כרמון, הקיבוץ המאוחד, 1979.
לילי רתוק, עמליה כהנא-כרמון: מונוגרפיה. ספריית פועלים, 1986.
פנינה שירב, כתיבה לא תמה: עמדת שיח וייצוגי נשיות ביצירותיהן של יהודית הנדל, עמליה כהנא-כרמון ורות אלמוג, הקיבוץ המאוחד, 1998. (לפרטי הספר בקטלוג הספרייה הלאומית)
יעל פלדמן, ללא חדר משלהן: מגדר ולאומיות ביצירתן של סופרות ישראליות (שולמית לפיד, עמליה כהנא כרמון, שולמית הראבן, נתיבה בן-יהודה, רות אלמוג; וירג'יניה וולף וסימון דה-בובואר), הקיבוץ המאוחד, 2002, סדרת מגדרים בעריכת חנה נאווה. מאנגלית מיכל ספיר.
שי רודין, אלימויות: על ייצוגיה של האלימות בספרות העברית החדשה, פרק על "עמליה כהנא-כרמון" ועל אלימות המופעלת נגד נשים במערכות יחסים והצגת פתרון למצב. עמ' 168–188, רסלינג, (276 עמ'), 2012.
ניצה קרן, הזעיר הוא העצום: עיון ביצירתה של עמליה כהנא כרמון מזווית הראייה של תורת הפרקטאלים, מאזנים, ע, 2, תשנ"ו, עמ' 34–38 (קישור למאמר דרך קטלוג הספרייה הלאומית)
נורית גוברין, שרשים וצמרות. רישומה של העלייה הראשונה בספרות העברית, הוצאת פפירוס, 1981.
נורית גוברין, תה עם לימון: סיפורים עבריים על זוגיות בין כסף לזהב, הוצאת גוונים, 1997. על הסיפור: "לבנות לה בית בארץ שנער".
נורית גוברין ורחל סטפק, עטרת קוצים. דברי סופרים בפרס ברנר, הוצאת גוונים, 2017.
נגה רוזנפרב, הקומה השנייה - חייה ויצירתה של עמליה כהנא-כרמון, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2019.
זיוה שמיר, רק על עצמי לספר ידעתי: על "ליוויתי אותה בדרך הביתה" (רומאן), מעריב, 31 במאי 1991
הערות שוליים

↑   אברהם בלבן, עם מותה של עמליה כהנא כרמון; היא הצליחה לעצור את מכונת הדפוס של "הארץ", באתר הארץ, 27 בינואר 2019
↑  ארכיון עמליה כהנא-כרמון, בספרייה הלאומית
1 2 3 4  אלכס זהבי, הפרוזה הלירית של עמליה כהנא-כרמון, מעריב, 3 באפריל 1987
↑  עמליה כהנא-כרמון, "במקהלה ולא במקהלה" (דברים בדיון רדיו), מעריב, 24 במאי 1974
↑  גדעון תלפז, "האישה במושב האחורי; עמליה כהנא-כרמון בזה לסדר, לתחביר, לבהירות, אבל היא קולעת אל תוך תוכה של נפש האדם בכתיבתה התמציתית החריפה, המעודנת", מעריב, 25 ביוני 1971
1 2 3 4  לילי רתוק, "כל אישה מכירה את זה", בתוך: הקול האחר; סיפורת נשים עברית, הקיבוץ המאוחד, 1994, עמ' 261 - 349
↑  אריאנה מלמד, דמויות שאינן זקוקות לקורא - "ליוויתי אותה בדרך לכיתה", עמליה כהנא-כרמון. הספרית החדשה, ספרי סימן קריאה והקיבוץ המאוחד, חדשות, 14 ביוני 1991
↑  אבנר הולצמן, 'הספרות העברית בעשור החמישי', העשור החמישי: תשמ"ח-תשנ"ח (1998-1988), ירושלים: הוצאת ראובן מס, 2021, עמ' 298-279
↑  הוענקו פרסי יצירה מטעם ראש הממשלה, דבר, 23 במאי 1971
↑  הוענקו פרסי היצירה לסופרים ומשוררים, מעריב, 24 ביולי 1980
↑   רחל אליאור, לא נותרו אלא סוסי העננים, דוהרים על שתיים, על פני אופק כתום, באתר הארץ, 14 בינואר 2021
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: גבריאל פרייל | פרס ביאליק לספרות יפה במשותף עם דוד אבידן  1993 | הבא: מאיר ויזלטיר, חנוך לוין |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306710905171  BnF: cb155183747 (data)  GND: 119183587  ISNI: 0000 0000 6661 5033  LCCN: n84042947  NLA: 35473071  NTA: 185336124  SUDOC: 14251473X  Trove: 965696  VIAF: 29839123   WorldCat (עם VIAF): 29839123