stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ציונות מעשית
העלייה השנייה והישגיה (1914-1904) > "כיבוש העבודה" ו"כיבוש השמירה"

החלוצים, בני העלייה השנייה, עלו ארצה במטרה לעבוד במושבות, אולם האיכרים סירבו לקבלם לעבודה משום שלא היו רגילים לעבוד בעבודה חקלאית ומשום שלא הקפידו על שמירת השבת והיו בעלי דעות מהפכניות. אי לכך המטרות הראשונות של החלוצים היו "כיבוש העבודה" ו"כיבוש השמירה" מידי הערבים בארץ. הם הקימו התיישבות שיתופית בחווה חקלאית - כנרת. ב-1909 הקימו את "אם הקבוצות והקיבוצים - דגניה. החלוצים חיו חיי שוויון בחדרים משותפים תוך קיום מטבח משותף, ואף הבגדים היו במחסן משותף. הם קיימו שוויון מלא בין החברים והחברות בזכויות, בחובות, בעבודה ובבית. הם התבססו על מספר ענפים חקלאיים, לא השתמשו בעבודה שכירה ואת כל ענייניהם ניהלו לפי החלטות הרוב. למעשה הם יצרו צורת התיישבות חדשה, ועל כך כתב יוסף ברץ ממייסדי דגניה: "'הקבוצה' כפי שקמה בחיי ארץ ישראל היא יצירה מקורית, ארץ-ישראלית. מקורה ושורשיה - הרעיון הלאומי והמוסרי שהביא את כל התנועה החלוצית העובדת לארץ המולדת".
בני העלייה השנייה אף פיתחו את ההתיישבות העירונית. ב-1909 הוקמה בסמיכות ליפו שכונה בשם "אחוזת בית", אשר מתוכה צמחה העיר העברית הראשונה, תל אביב. בה הוקמו המוסדות הלאומיים, הוקמה הגימנסיה העברית הראשונה - "הרצליה" בה הייתה ההוראה בשפה העברית.
מטרה חשובה נוספת הייתה "כיבוש השמירה" הואיל והגנה עצמית היא חלק מיצירת חברה חדשה בארץ. בעיות הביטחון היו קשות, מעשי שוד על ידי ערבים היו אירועים יומיומיים, לפיכך המושבות שכרו שומרים ערביים כדי שישמרו על המושבות בלילות. החלוצים התנגדו למצב זה. יוזם הקמת "ארגון שמירה יהודי" היה ישראל שוחט, שאמר: "היישוב היהודי צריך שיהיה לו ארגון מגויס של צעירים המוכנים לצאת לכל מקום ולכל תפקיד שיקראו". לאור זאת הקימו החלוצים את ארגון "השומר", התאמנו בנשק, למדו הרבה מהערבים, התלבשו כמוהם וגם זכו מהם להערכה.
ארגון "השומר" ביקש ליצור טיפוס חדש של יהודי אשר יגלה אומץ לב ומוכנות לצאת לקרב. חבריי הארגון ביקשו להוכיח כי יהודים יכולים להגן על עצמם. אם הם יתארגנו, הם יכלו להבטיח את ביטחון המתיישבים. בדרך זו הם קישרו בין הביטחון לבין ההתיישבות.
גורם מרכזי נוסף שהטביע חותמו על המפעל הציוני בארץ בתקופה זו היה המשרד הארצישראלי שנוהל על ידי ארתור רופין. מרצו של רופין ויזמותיו בשילוב עבודתם המאומצת של עוזריו הנאמנים סייעו להגשים חלק ניכר מהחלטות ההסתדרות הציונית שעניינן היה העבודה המעשית בארץ. שני הישגים חשובים נוספים היו הקמת המפלגות הראשונות ביישוב היהודי: "הפועל הצעיר" ו"פועלי ציון" והמאבק להפיכת העברית לשפת הדיבור וההוראה אשר שיאו הוא "מלחמת השפות" בעקבותיה הונהגה העברית כשפת לימוד במוסדות חינוך רבים ונסללה הדרך להנהגת העברית כשפה לאומית.
העלייה השלישית והישגיה (1923-1919)

כקודמיהם הושפעו גם אנשי העלייה השלישית מהסוציאליזם וביקשו לבנות בארץ ישראל חברת מופת שוויונית. יתר על כן הם האמינו כי הפועל העברי הוא שיקבע את דמותו של הבית הלאומי ויבנה בארץ ישראל חברת מופת. דוד בן-גוריון כתב: "ציבור העובדים הצומח והגדל בארץ מתוך העלייה רואה את עצמו לא רק כהתחלה של מעמד עובד בריא ונורמלי, אשר לא ניתן כמוהו לעם היהודי בגולה, אלא גם כגרעין וכדיוקן העתיד של עם עברי חדש".
בשעה שאנשי העלייה השנייה באו ללא הכשרה מוקדמת ועל פי רוב ללא ארגון מוקדם הוקמו בימי העלייה השלישית מסגרות ארגוניות עוד בגולה במסגרתן קיבלו העולים הכשרה לחיי עבודה טרם עלותם ארצה, דוגמה להתארגנות שכזו היא תנועת "החלוץ". להסתדרות העולמית של "החלוץ" היו סניפים כמעט בכל הארצות שבהן היו יהודים. היא עסקה בתפקידי הכשרה ובארגון עלייה בהיקף הולך וגדל עד מלחמת העולם השנייה.
גם תנועת "החלוץ" הרבתה לחנך ולהטיף לחיי שיתוף כמו אנשי העלייה השנייה אשר ניסו להגשימה ביצרת ה"קולקטיב" ובהקמת דגניה, אך אנשי "גדוד העבודה וההגנה" על שם יוסף טרומפלדור הם שנתנו בימי העלייה השלישית את הביטוי המובהק לשאיפה לחיי שיתוף. מייסדי "גדוד העבודה" (רק מטעמי סודיות נהגו להשמיט את המילה "הגנה" משמו של הגדוד) ראו בחיי השיתוף את צורת החיים הצודקת ביותר מבחינה חברתית, נוסף על היותה אמצעי להשתחררות ממרותם של משגיחים כדוגמת פקידי הברון וגורם המסייע לפרט הבודד בחיי היומיום. יתר על כן חברה שוויונית בה אין מנצל ומנוצל הייתה בעיניהם חלק בלתי נפרד מהגשמת המפעל הציוני השואף להקים בארץ חברת מופת לעם היהודי. לדעתם, המפעל הציוני נזקק לצבא עבודה, לחלוצים שיכשירו את הקרקע לעלייה ההמונית הצפויה לאחר הצהרת בלפור. הקמת "פלוגות העבודה" של הגדוד היו אמורות לענות על צורך זה. הן קבלו על עצמן ביצוע עבודות ציבוריות שונות ובנוסף הוסיפו את תפקיד ההגנה על היישוב. בסוף 1921, עם צמצום האפשרויות בעבודות חצץ ובסלילת כבישים, פנו אנשי "גדוד העבודה" להתיישבות חקלאית. כך ניסו להגשים את "כיבוש העבודה" אשר הייתה מטרתם העיקרית בעקבות האידאולוגיה של אנשי העלייה השנייה. גורם מדרבן לכך ניתן לאור ההתפתחות המהירה של ההתיישבות החקלאית באותה עת בעקבות רכישת אדמות עמק יזרעאל על ידי יהושע חנקין בשנת 1923.
כאמור, החיפוש אחר מסגרות לחיי שיתוף השתלב אצל אנשי העלייה השלישית במגמה ליצור חברת מופת אשר מתבססת על גאולת הקרקע ועל עבודת האדמה. שאיפות אלו הולידו צורות חדשות של התיישבות חקלאית בארץ ישראל: הקיבוץ ומושב העובדים.
ייחודה של העלייה השלישית מתבטא בשאיפתו של "גדוד העבודה" להקים קומונה כללית כל-ארצית של פועלי ארץ ישראל, בהדגשת הערך החלוצי של מפעליו ובטיפוח ההכרה בדבר השליחות ההיסטורית של מעמד הפועלים בארץ.
עליות אלו היוו את הביטוי ל"ציונות המעשית" והן אלו שהניחו את התשתית לכיבוש הקרקע, לכיבוש העבודה ולכיבוש ההגנה.
ראו גם

חובבי ציון
ציונות מדינית
ציונות סינתטית
דוד בן-גוריון
יהודה לייב פינסקר
העלייה הראשונה
העלייה השנייה
העלייה השלישית
כיבוש העבודה
לקריאה נוספת > מחקרים

אמנון רובינשטיין, מהרצל עד רבין והלאה : מאה שנות ציונות, 1997
גדעון שמעוני, האידאולוגיה הציונית, ירושלים: הוצאת מאגנס, 2001
יואל רפל, אין זו אגדה : ציונות, הסיפור והמעשה, 2004
משפחת בראדלו

בני הזוג סזפן וקלרה בראדלו, בניהם אנתוני, יוג'יניוס ותדאוס, ובתם פראנצ'יסק (בפולנית: Bradlo Szczepan, Klara, Antoni, Eugeniusz,Tedeus &Franciszka), הוכרו כחסידי אומות העולם, לאחר שהצילו יהודים בתקופת השואה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

סזפן בראדלו היה חוואי פולני עני, שהתגורר עם אשתו קלרה, שלושת בניהם - אנתוני, יוג'יניוס ותדאוס והבת פרנצ'סקה, בעיר טרנוב. בני המשפחה היו קתולים אדוקים ופעלו ממניעים דתיים הומניטריים.משפחת בראדלו הצילה 13 יהודים, שהסתתרו אצלם במשך 26 חודשים ו-10 ימים, מדצמבר 1942 עד 17 בינואר 1945.
בדצמבר 1942 פנו אל בראדלו שני יהודים מסלוטוואה בשם אברהם איינזפרוך ובנימין דרזביץ' וביקשו שיסתיר אותם ואת בני משפחותיהם מפני הגירוש הצפוי לגטו טרנוב. המשפחה המורחבת כללה 13 יהודים, 6 בני משפחת בוכנר, 3 בני משפחת רייך, וכן את ישראל חמל, אברהם אינספרוצ',ואת בני הזוג בוכנה ובנימין דרסזוויקס. סזפן, בסיוע היהודים, חפרו בונקר מסתור מתחת לערימת שחת שם הסתתרו וישנו על מיטות קומתיים שבנו מקרשים. על מנת לספק למשפחת בראדלו ולמשפחות היהודים שהסתירו די מזון מבלי להיתפס, המשפחה נהגה לרכוש דגני חיטה וילדיהם סייעו בטחינתם לקמח.
במשך כל התקופה דאגה משפחת בראדלו לכל מחסורם וצרכיהם של היהודים שהסתתרו בביתם, כולל כביסה ומזון מבושל. לעיתים בלילות הצליחו היהודים להשיג בעצמם קצת מזון נוסף, כשיצאו מהבונקר ויצרו קשר עם חקלאי מהסביבה. על פי עדותה של בת משפחת בראדלו, פראנצ'יסקה, התקשורת בין בני המשפחה לבונקר המחבוא הייתה באמצעות תעלה, שדרכה הועבר מזון לבונקר והוצאה פסולת. במהלך התקופה לקתה אם המשפחה קלרה בבעיות נפשיות כתוצאה מהלחץ, שנגרם עקב הסתרת היהודים ובסופו של דבר נפטרה. לאחר מותה הופקד הטיפול במשק הבית בידי הבת פראנצ'יסקה. כחצי שנה לפני שחרור האזור על ידי הצבא האדום, נאלצו בני משפחת בראדלו לארח בביתם גם ארבעה אנשים זרים שנעקרו מבתיהם. הדבר הגביר את הסיכון להלשנה אולם המשפחה לא נרתעה מלהמשיך ולעזור.
לאחר המלחמה

לאחר פרסום מעשה ההצלה של המשפחה ברבים, כנופיית לאומנים פולנים האשימה את המשפחה בבגידה. הם שדדו את המשפחה ודרשו כופר. רוב היהודים שניצלו בזכות המשפחה שמרו על קשר עם ילדיהם של סזפן וקלרה גם אחרי המלחמה.
הכרה והנצחה

כל בני משפחת בראדלו זכו לקבל את תואר חסידי אומות העולם ב־6 בפברואר 1986. שמותיהם נחקקו בקיר הזיכרון בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  תיק חסידי אומות עולם מס' 3351, ארכיון יד ושם.
1 2  sprawiedliwi
↑  אתר יד ושם, ערך משפחת בראדלו
מפלגת המרכז (נורווגיה)

| --- | --- |

 מדינה:  נורווגיה 
 שם רשמי:  Senterpartiet, Guovddášbellodat 
 תקופת הפעילות:  19 ביוני 1920 – הווה (104 שנים) 
 אידאולוגיות:  אגרריאניזם, אירוסקפטיות, לאומיות כלכלית 
 מטה:  Akersgata 
 מיקום במפה הפוליטית:  מרכז (פוליטיקה) 
 נציגויות בפרלמנטים
 חברי פרלמנט:  28 (סטורטינג) 
 
 senterpartiet.no
 
מפלגת המרכז (בנורווגית: Senterpartiet, Sp) היא מפלגת מרכז אגררית בנורווגיה. המפלגה הוקמה ב-1920 בתור מפלגה נורדית אגררית וקראו לה בתרגום חופשי המפלגה הנורדית אגררית של החוואים (בנורווגית: Bondepartiet, Bp). בתקופת מלחמת העולם השנייה ניתקה המפלגה את קשריה עם ארגוני האיכרים, וב-1959 שינתה את שמה ל"מפלגת המרכז".
המפלגה לא מצהירה על אידאולוגיה ספציפית, אך רואה בעצמה מפלגת מרכז-שמאל ומגינה על ערכים נוצריים והומניסטיים, על הדמוקרטיה, על קניין פרטי, על ריבונות מדינת הלאום ועל ביזור כלכלי.
מאז הקמתה ועד שנות ה-2000, מפלגת המרכז הצטרפה רק למפלגות שלא יושבות תחת מפלגת העבודה הנורווגית, אף על פי שתמכה באידאולוגיית העבודה ב-1930, אך דבר זה השתנה ב-2005 לאחר שהמפלגה הצטרפה לקואליציה האדומה-ירוקה שהייתה בשליטת מפלגת העבודה.
מפלגת המרכז מראה עמדה ברורה נגד חברות נורווגית באיחוד האירופי, והראתה זאת בקמפיין שלה ב-1972 וב-1994.
2021-2025

בבחירות 2021 לפרלמנט זכתה המפלגה ב־13.5% מן הקולות, וזינקה במספר המנדטים יותר מכל מפלגה אחרת: מ־19 ל־28 מנדטים. עם זאת מפלגת העבודה עדיין עלתה עליה עם 48 מנדטים, ולפיכך מפלגת המרכז תמכה במועמד מפלגת העבודה יונס גר סטיורה לראשות הממשלה. בממשלה שהוקמה שימשו עשרה שרים ממפלגת העבודה ושמונה ממפלגת המרכז. מנהיג מפלגת המרכז, טריגווה סלאגספולד ודם (אנ'), מונה לשר האוצר.
ב-29.1.2025 החליטה המפלגה לפרוש מן הממשלה על רקע חילוקי דעות עם מפלגת העבודה בעניין מדיניות האנרגיה: מפלגת המרכז התנגדה לשלוש הנחיות שנכללו ב"חבילת האנרגיה הרביעית" של האיחוד האירופי, ושנוגעות לאנרגיה מתחדשת, ליעילות אנרגטית ולהנחיות אנרגיה לבניה, ודרשה לבחון את החבילה כיחידה אחת ורק לאחר בחירות 2025.
שערוריות

ב-2021 הגישה סגנית מנהיגת המפלגה לשעבר הילדה לנגאלי (אנ') תלונה שר ההגנה ממפלגתה אוד רוגר אנוקסן על נגיעה בלתי הולמת שאירעה 20 שנה לפני כן. לאחר תלונה של אישה נוספת התפטר אנוקסן מתפקיד השר.
ב-2023 חשף המגזין E24 (אנ') כי שר המחקר וההשכלה הגבוהה וסגן ראש מפלגת המרכז אולה בורטן מואה (אנ') קנה מניות בחברת נשק ולאחר מכן השתתף בוועידה ממשלתית בה קיבל אותה חברה חוזה בעקיפין. בעקבות החשיפה התפטר מואה מתפקידי השר וסגן ראש המפלגה.
ב-2024 נתגלה כי 21.9% מעבודת המאסטר של סנדרה בורץ' (אנ'), שרת המחקר וההשכלה הגבוהה מטעם מפלגת המרכז, היא למעשה פלגיאט מעבודותיהם של סטודנטים שקדמו לה, ו-10,000 מילים נוספות הן פלגיאט מדו"ח של משרד העבודה וההכלה החברתית. בעקבות החשיפה התפטרה בורץ' מתפקיד השרה ב-19.01.2024, וב-14.03.2024 ביטלה האוניברסיטה הארקטית של נורווגיה (אנ') (UIT) את עבודת הגמר שלה לתואר שני במשפטים. ביולי 2024 החלה בורץ' בכתיבת עבודת מאסטר חדשה בתחום הביטחון הלאומי ומוכנות הרכש הציבורי לאוניברסיטה הארקטית של נורווגיה.
יחס כלפי ישראל

ב-2019 פרסמה האספה השנתית של המפלגה החלטה שקוראת לנורווגיה ולקהילה הבינלאומית למצוא פתרון לסכסוך הישראלי-פלסטיני ולהכיר בכך שישראל מפירה זכויות אדם באופן שיטתי. ההחלטה משווה את פעולות ישראל לאפרטהייד בדרום אפריקה.
באספת המפלגה ב-17 בפברואר 2024, עם התארגנות ישראל לסיום התמרון הקרקעי ברצועת עזה וחילוץ שני חטופים בידי צה"ל, קיבלה אספת המפלגה החלטה בשם "מפלגת המרכז אומרת לא להפרות זכויות אדם וכן להגנה על ריבונות העם הפלסטיני" במסגרתה צייינה במפורש את מתקפת הטרור של חמאס ב-7 באוקטובר, אך עם זאת גינתה את פעולות ישראל בלבד והחליטה
למנוע מחברות ייצור נשק בבעלות ממשלת נורווגיה ושותפיהן למכור נשק לישראל.
ליזום העמדה לדין בגין הפרת זכויות אדם של פלסטינים.
להימנע מסחר עם ישראל כדי שלא לתרום למלחמה בעזה.
לפעול בתוך נאט"ו להפסקת שיתוף הפעולה עם ישראל.
לפעול לפינוי ההתנחלויות.
ב-19 בספטמבר 2024, עם פעולות צה"ל ביהודה ושומרון להשמדת תשתיות טרור פלסטיני ועם התגברות הפיגועים נגד ישראלים, קראו נשות המפלגה לקרן הנפט הנורווגית למשוך את כל השקעותיה מחברות שתומכות בפעילות בשטחים כבושים על מנת להפעיל לחץ על ישראל לסיים את המלחמה ולעבור למשא ומתן עם הפלסטינים. לדבריהן מדובר ב־16 מיליון קרונות נורווגיות (כ-5 מיליון שקלים) המושקעות ב־77 חברות. לדברי נשות המפלגה המטרה הייתה לגרום לראש הממשלה לחוש את ההשלכות הכלכליות של מלחמה עם הפלסטינים.
ב-20.1.2025 מעט אחרי החתימה על העסקה השנייה לשחרור החטופים פרסמה המפלגה החלטה הקוראת לשמור על הפסקת האש בעזה ולכבד את החוק הבינלאומי בה. בהחלטה מוזכרת מתקפת הטרור של 7 באוקטובר, אם כי מבלי לציין את הגורם שביצע אותה, וההיסטוריה של הסכסוך מסוכמת בצורה פחות פרו-פסטינית מאשר בהודעות קודמות של המפלגה. עם זאת ההחלטה דורשת מנורווגיה לראות בתקיפות ישראל בעזה רצח עם, ובקריאתה לשחרור בני הערובה טוען מסמך ההחלטה כי בני הערובה הם משני הצדדים.
הערות שוליים

↑  Tvedt, Knut Are (2022-05-13). "Senterpartiet". Store norske leksikon (בנורווגית). נבדק ב-2022-06-19.
↑  Vedum peker på Støre som statsminister. NRK. Besøkt 14. september 2021.
↑  Nyhus, Håvard (2025-01-22). "EUs fjerde energimarknadspakke forklart: Kva det betyr for Noreg og regjeringa". NRK (בנורווגית חדשה). נבדק ב-2025-01-30.
↑  Budalen, Andreas (2025-01-30). "Bentzen i Senterpartiet kaller Arbeiderpartiet arrogant etter regjeringsbruddet". NRK (בנורווגית ספרותית). נבדק ב-2025-01-30.
↑  Rønning, Mats (2022-04-02). "Varsel mot forsvarsministeren: - Det gjorde noe med tryggheten min". NRK (בנורווגית ספרותית). נבדק ב-2022-04-12.
↑  Revheim-Rafaelsen, Mathias (2022-04-09). "Forsvarsministeren går av etter forhold til ung kvinne". NRK (בנורווגית ספרותית). נבדק ב-2022-04-12.
↑  "Ola Borten Moe (Sp) kjøpte våpenaksjer: – Jeg har brutt habilitetsregelverket". e24.no (בנורווגית ספרותית). 2023-07-21. נבדק ב-2023-09-05.
↑  Indresand, Jørn (2024-03-14). "Annulerer masteroppgaven til Sandra Borch". Fremover (בנורווגית). נבדק ב-2024-11-01.
↑  Johansen, Eskild; Hjellen, Bjørnar; Skeie, Torgeir; Grønning, Trygve (2024-03-14). "Sandra Borchs masteroppgave annulleres: – Hun har ikke en grad hos oss". NRK Troms og Finnmark. נבדק ב-2024-03-14.
↑  Straumsnes, Malin (2024-07-01). "Sandra Borch starter på ny masteroppgave etter plagiat-dom fra UiT". NRK (בנורווגית ספרותית). נבדק ב-2024-11-01.
↑  "Folkestyre og folkerett". senterpartiet.no. 2019-02-18. נבדק ב-2025-02-06.
↑  "Senterpartiet sier nei til brudd på menneskerettigheter, og ja til å forsvare det palestinske folks suverenitet" (PDF). senterpartiet.no. 2024-02-17. נבדק ב-2025-02-06.
↑  "Senterkvinnene krever at oljefondet selger seg ut av selskaper som støtter Israels virksomhet i de okkuperte områdene". senterpartiet.no. 2024-09-19. נבדק ב-2025-02-06.
↑  "Respekter folkeretten på Gaza". senterpartiet.no. 2025-01-20. נבדק ב-2025-02-06.
אבשלום

ערך זה עוסק בדמות מקראית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

מות אבשלום. גובלן מהמאה ה-19 שהיה תלוי בחדר האוכל בארמונו של קרלוס השלישי, מלך ספרד
 לידה:  חברון
 נהרג:  יער אפרים
 אב:  דוד 
 אם:  מעכה בת תלמי 
 צאצאים:  תמר 
 מספר צאצאים:  4 
 עיסוק:  שליט, מורד, רוצח 
 
הריגתו של אבשלום. ריצפת פסיפס בקתדרלה של סיינה.
דוד ואבשלום. מיניאטורה מתוך כתב יד בוהמי מהמאה ה-14
אַבְשָׁלוֹם היה בנו השלישי של דוד המלך. סיפורו מסופר בספר שמואל ב' פרקים י"ג–י"ט. אמו הייתה מעכה בת תלמי מלך גשור, ממלכה קטנה בגולן. אבשלום נולד בחברון בתחילת מלכות דוד ביהודה והוא מתואר כגבר יפה תואר במיוחד, חכם וערמומי. חייו היו קצרים וסוערים. הוא הרג את אחיו למחצה אמנון לאחר שאמנון אנס את אחותו תמר. לאחר חזרתו מגשור, ומשהוסרו שאר המתחרים על הכתר מדרכו, מרד בדוד והצליח לתפוס את השלטון. בקרב מכריע שנערך בין צבאות שני הצדדים הובס צבא המורדים ואבשלום הוצא להורג במצוות יואב בן צרויה.
סיפור חייו ומותו של אבשלום עורר עניין ומחלוקת בקרב חוקרי המקרא. מערכת היחסים המורכבת והאינטנסיבית של אבשלום עם אביו דוד, שסופם במרד ובגידה, הפכה את אבשלום לסמל לבן סורר שבא על עונשו. כפי שמסכם מדרש רבה: "כיוצא בו דוד שלא ייסר לאבשלום בנו ולא ענשו ולכן יצא לתרבות רעה ושכב עם נשי אביו וגרם לו לילך יחף והוא בוכה, והפיל כמה אלפים מישראל, וגרם לו דברים רעים שאין להם סוף". מאידך, הסיפור המקראי התמציתי מתאפיין בעמימות ואף ברב-משמעות, שבה נשמעים קולות אחדים בתיאור מעשיו של אבשלום. רב המשמעות פתחה פתח לפרשנותו של הסיפור על ידי פרשנים רבים במספר רבדים: פשט (המובן הראשוני של הכתוב), רמז (פרשנות), דרש (פרשנות מרחיבה) וסוד (מיסטיקה).
אטימולוגיה ומדרש שם

השם מופיע במקרא גם בצורה המלאה – "אֲבִישָׁלוֹם", ובתרגום השבעים נכתב השם Αβεσσαλωμ ‏(Abessalōm), על כן נראה ש"אבישלום" היא הצורה המקורית.
חוקרים מסכימים שקיים קשר בין השם אבשלום לשם האל הכנעני שלם, אולי בעקבות שיבוש מכוון של השם התאופורי אבישלם המהדהד את שם האלוהות, בדומה לשם אחיו שלמה ולשם העיר ירושלים שהוא שיבוש מאוחר של ירושלם.
רבי יעקב בן אשר (בעל הטורים) בפרשנות לפרשת כי תצא, על הפסוק ”כִּי יִהְיֶה לְאִישׁ בֵּן סוֹרֵר וּמוֹרֶה אֵינֶנּוּ שֹׁמֵעַ בְּקוֹל אָבִיו וּבְקוֹל אִמּוֹ וְיִסְּרוּ אֹתוֹ וְלֹא יִשְׁמַע אֲלֵיהֶם” (ספר דברים, פרק כ"א, פסוק י"ח) כתב (בעקבות חז"ל, שנימקו מדוע היה אבשלום בן סורר ומורה) רמז לאחריתו של אבשלום: ”סורר - בגימטריה 'זה אבשלום בן דויד'”.
למרות הקונוטציה השלילית העולה מהסיפור המקראי, השם נפוץ בעיקר כשם פרטי בעברית, במיוחד ביישוב העברי החדש (למשל: אבשלום פיינברג, אבשלום חביב ואבשלום קור). גרסאות של שמו קיימות בשפות לועזיות, בדרך כלל כשם פרטי ולעיתים נדירות כשם משפחה. בשפות גרמאניות הפך השם מאבשלום לאקסל (אנגלית, גרמנית: Axel; דנית: Aksel)‏
תחילת הסיפור המקראי > לידתו

אבשלום נולד בעת שדוד מלך על שבט יהודה בעיר בירתו הזמנית - חברון - ונלחם לבסס את אחיזתו בישראל מול הנאמנים האחרונים לבית שאול המלך. דוד נשא לאישה ראשונה את מיכל בת שאול, שלא ילדה לו ילדים. אשתו השנייה הייתה אחינעם היזרעאלית, ממנה נולד בנו הבכור אמנון. אשתו השלישית הייתה אביגיל אשת נבל הכרמלי, ממנה נולד בנו השני כלאב. אשתו הרביעית הייתה מעכה בת תלמי מלך גשור, ממנה נולד אבשלום. בספר פרשנות המקרא "מצודת דוד" כתב רבי דוד אלטשולר כי "מעכה בת מלך גשור הייתה יפת תואר, ולקחה דוד במלחמה, ובא עליה קודם שנתגיירה, ונתעברה וילדה את תמר, ואת אבשלום ילדה אחר שנתגיירה" ופירוש התוספות מרחיק לכת וקובע כי "תמר לא הייתה בת דוד אלא מקודם לכן הייתה אמה מעוברת והא דכתיב: כן תלבשנה בנות המלך מעילים, לא משום שהייתה בתו אלא לפי שגדלה בביתו של דוד עם בנות המלך".
עם המקורות הראשונים לפרשנות הרואה במעכה, אם אבשלום, אשת יפת תואר שנלקחה במלחמה, נמנה בעל מדרש תנחומא הנוקט גישה מרחיבה וקובע כי: "שכן מצינו בדוד, על שחמד מעכה בת תלמי מלך גשור בצאתו למלחמה, יצא ממנו אבשלום, שביקש להרוג אותו, ושכב עם נשיו לעיני כל ישראל ולעיני השמש, ועל ידו נהרגו כמה רבבות מישראל, ועשה מחלוקת בישראל, ונהרג שמעי [בן גרא] ושבע בן בכרי, ואחיתופל, ומפיבושת, ואיש בשת, והשליט ציבא על כל בית שאול".
על פי פרשנות אחרת התחתן דוד עם מעכה כחלק ממערכת של בריתות עם שליטים שכנים על מנת לבצר את מעמדו כמלך ישראל. אף על פי שכלאב (הקרוי דניאל בספר דברי הימים) היה השני בתור לכתר, הוא - בניגוד לאבשלום - לא תבע את המלוכה. המפרשים מביאים לכך שתי סיבות אפשריות: כלאב נפטר בגיל צעיר, או שלא היה ראוי למלוך מסיבה כלשהי.
תחילת הסיפור המקראי > אמנון ותמר

לפי המקרא אמנון, בכורו של דוד, התאהב בתמר, אחות אבשלום. בעצת רעהו, יונדב בן שמעה, העמיד אמנון פני חולה וביקש מאביו לשלוח אליו את תמר, שתכין לעיניו לביבות ותטפל בו. תמר עשתה כבקשת דוד, ובעת הכנת הלביבות ביקש אמנון להשאירם לבד, הביא אותה אל חדרו, ואנס אותה. לאחר מכן ביקשה ממנו תמר לפרוש עליה את חסותו, אך אהבתו הפכה לשנאה והוא הורה למשרתו לגרש אותה מעל פניו. תמר שמה אפר על ראשה וקרעה את כתונת הפסים שלה כמנהג האבלים.
בפרשנות מודרנית לסיפור שיערה אריאלה דים-גולדברג, סופרת עברית וחוקרת מקרא, כי אונס תמר היה מעשה שכוון גם כנגד אבשלום. לשיטתה, אמנון רצה להפוך את תמר לזונה ואת אבשלום אחיה – לאחי הזונה. דים שיערה כי הטלת פגם בייחוסו של אבשלום נועדה לבטל את הסיכויים להרחבת האימפריה של דוד אל מעבר לגבולות המסורתיים של ישראל ולברית עם השכנים הארמיים.יש הטוענים שמקרה האונס לא אירע וצמד האחים תמר ואבשלום בדו אותו, על מנת לפנות את אמנון מהדרך ולהבטיח את המלוכה לאבשלום וזו הסיבה להתנהגותו הסבילה של דויד שסבר כך אף הוא.
לאחר היוודע מקרה האונס נקט דוד כאמור בעמדה סבילה. הוא לא ברר את ההאשמות כנגד אמנון. את מקומו תפס אבשלום. הוא הכניס את תמר לביתו ונמנע מלבוא במגע עם אמנון. המלבי"ם כתב בפירושו, כי לא דיבר אבשלום עם אמנון מרע ועד טוב, בגלל רוב השנאה שהייתה בלבו על הדבר הזה, שאם היה מוכיחו היה לבסוף גם מפייסו. לאחר שנתיים שבהן ישבה תמר בבית אבשלום ארגן אבשלום חגיגה לרגל הגז בבעל חצור, אליה הזמין את כל אחיו הנסיכים למשתה. קודם לכן נתן אבשלום ל"נעריו" הוראה להרוג את אמנון בעת שהוא יהיה שיכור. לאחר שביצע את זממו ברח אבשלום לבית סבו המלך תלמי בגשור.
ניסן אררט טוען שאבשלום הוא שניצל את חולשת אמנון ותמרן אותו ואת תמר על מנת ליצור אמתלה לסילוק אמנון מהקרב על ירושת מלכות אביהם. ביסוס עיקרי לטענה זו נובע מהעובדה שיונדב, בנו של שמעה אחי דוד, שהיה האיש שתכנן למען אמנון (לכאורה) את נסיבות בידודה ואינוסה של תמר, הוא זה שמביא את הידיעה על רצח אמנון לדוד המלך ודואג להבהיר כי ההתנקשות הייתה מכוונת נגד אמנון בלבד כנקמה על אונס תמר, ולא כרצח פוליטי במטרה להסיר את יורש העצר מהמרוץ לכתר.
המשתה של אבשלום, ציור של מתיה פרטי מהמאה ה-17.
המשתה של אבשלום והריגתו של אמנון ציור של מתיה פרטי.
הריגתו של אמנון. ציור של טרברסי משנת 1752.
המשתה של אבשלום. ציור של ניקולה דה סימון.
מרד אבשלום > דוד בורח מירושלים

דבר המרד הגיע לדוד והוא החליט שלא להתבצר בירושלים ועזב בחופזה את העיר מחשש כי כוחותיו ההולכים וגדלים של אבשלום יטילו מצור על ירושלים ויחריבו אותה, בארמון בירושלים נשארות מאחור 10 נשים מפלגשי דוד "לשמור על הבית". איתו יוצאים ”וְכָל עֲבָדָיו עֹבְרִים עַל יָדוֹ וְכָל הַכְּרֵתִי וְכָל הַפְּלֵתִי וְכָל הַגִּתִּים שֵׁשׁ מֵאוֹת אִישׁ אֲשֶׁר בָּאוּ בְרַגְלוֹ מִגַּת עֹבְרִים עַל פְּנֵי הַמֶּלֶךְ”. באופן סמלי מספר המלווים את דוד בבורחו מאבשלום זהה למספר הלוחמים שליוו את דוד בבורחו משאול. בהמשך מצטרף לשיירת הבורחים צדוק הכהן ועמו ארון הקודש אך דוד דרש כי הם יחזרו לירושלים, בדברי דוד המורה על החזרת ארון הקודש מתגלה אמונתו כי הוא רואה במרד ובגלותו מרצון מירושלים עונש מאת האלוהים, נקודה נוספת היא קביעתו של דוד המלך שהארון צריך להישאר ב"נָוֵהוּ" בכך קבע דוד כי ירושלים היא המקום המיועד לעבודת האל ומעלה את ירושלים מדרגת עיר בירה שבחירתה נעשתה על בסיס פוליטי למרכז עבודת קודש. בהמשך הדרך פוגש חושי הארכי הנושא בתואר הרשמי רע המלך בשיירה: ”וְהִנֵּה לִקְרָאתוֹ חוּשַׁי הָאַרְכִּי קָרוּעַ כֻּתָּנְתּוֹ וַאֲדָמָה עַל רֹאשׁוֹ”. ואמרו חז"ל:
בהוראת דוד נותר חושי בירושלים כדי שיהיה מרגל במועצת היועצים של אבשלום, ויסכל את עצותיו של אחיתופל.
לאחר שהתחיל לרדת בשיפולי הר הזיתים, פגש דוד במפתיע בציבא, משרתו של מפיבושת, ואיתו צידה לשיירת המלך, לשאלת המלך היכן אדונו עונה ציבא כי הלה מעדיף להישאר בביתו בירושלים בתקווה שאבשלום יחזיר לו את מעמדו כיורש בית שאול. בתגובה לכך פועל דוד באופן נמהר ומעביר לידי ציבא את כל רכושו של מפיבושת. תגובתו הנמהרת של דוד נובעת ככל הנראה ממצוקתו הקשה אך הפרשה תגיע לשיא טרגי לאחר המרד. ציבא מתגלה כאן כאיש ערמומי אך בעל ראייה כמעט נבואית, בשעה קשה בה המלך בורח על נפשו הוא 'מהמר' שדוד ישוב לשלטון ויקיים את הבטחתו.
סיפור משני נוסף מתפתח בהמשך הדרך כששמעי בן גרא תקף באבנים וקללות את שיירת המלך ואת דוד עצמו בהאשמות קשות על חלקו בהשמדת בית שאול, דוד סירב להצעת אבישי בן צרויה להרוג את שמעי, והוא מקבל את ייסוריו באהבה ובהבנה מלאה שהם עונש מאת האלוהים, אך גם לא שכח ולא סלח לשמעי על מעשיו, אדרבה ההשפלה והבושה שספג משמעי בן גרא ליוו את דוד המלך לשארית חייו, ונשמר לו מקום מיוחד בצוואתו לשלמה: ”וְהִנֵּה עִמְּךָ שִׁמְעִי בֶן גֵּרָא בֶן הַיְמִינִי מִבַּחֻרִים וְהוּא קִלְלַנִי קְלָלָה נִמְרֶצֶת בְּיוֹם לֶכְתִּי מַחֲנָיִם... וְיָדַעְתָּ אֵת אֲשֶׁר תַּעֲשֶׂה לּוֹ וְהוֹרַדְתָּ אֶת שֵׂיבָתוֹ בְּדָם שְׁאוֹל”.