stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביורן דאהלי
קריירה אתלטית > אולימפיאדת נאגנו (1998)

דאהלי זכה ב-4 מדליות, שלוש מדליות זהב ומדליית כסף באולימפיאדה האחרונה שלו, אולימפיאדת נאגנו (1998). הוא זכה במירוץ הקלאסי ל-10 ק"מ, במירוץ בסגנון חופשי ל-50 ק"מ, וביחד עם נבחרת השליחים הנורווגית. במירוץ המרדף ל-15 ק"מ, הוא זכה במדליית כסף לאחר שנוצח על ידי אלסגארד בספרינט. דאהלי ניצח במירוץ ל-50 ק"מ בשמונה שניות בלבד לפני ניקלאס יונסון. שני הגולשים התמוטטו בהגיעם לקו הסיום, לאחר שהתאמצו עד קצה גבול היכולת במטרה לנצח. דאהלי תיאר את המירוץ כקשה בחייו. בסיום המירוץ ל-10 ק"מ, דאהלי חיכה 20 דקות למתחרה האחרון, פיליפ בויט מקניה בטענה כי בויט זכאי אף הוא לעידוד. בעקבות כך, בויט קרא לבנו הראשון דאהלי בויט. על הישגיו זכה דאהלי בפעם השנייה בתואר ספורטאי השנה בנורווגיה, כבוד המוענק לבודדים. רק גרטה וייץ זכתה יותר פעמים ממנו בתואר (4 פעמים).
מאליפות העולם ברמזאו (1999) יצא דאהלי, לראשונה מאז 1989, ללא מדליית זהב. הוא זכה במדליית ארד במירוץ בסגנון חופשי ל-30 ק"מ, ובמדליית כסף ביחד עם נבחרת השליחים הנורווגית, כשנבחרת השליחים האוסטרית זכתה בזהב (ההפסד יהיה להפסד היחיד של נבחרת השליחים הנורווגית מאז 1991 עד כה (2013)). העונה כולה הייתה מוצלחת עבורו, כשהוא זוכה בפעם השישית והאחרונה בגביע העולם.
דאהלי תכנן להשתתף באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002), אבל השתתפותו נמנעשה בשל תאונה במהלך אימון ברולר סקי באוגוסט 1999. בעקבות התאונה סבל מפציעת גב שאילצה אותו לסיים את הקריירה. במשך שנתיים ניסה דאהלי להשתקם מהפציעה בעזרת ניתוח ושיקום נרחב, עד שנאלץ להודיע על סיום הקריירה במרץ 2001. הודעתו הדהימה את נורווגיה, שם הפך במהלך שנות ה-90 לגיבור לאומי.
למרות הצלחותיו הרבות, דאהלי מעולם לא ניצח במירוץ בפסטיבל הסקי של הולמנקולן, אבל עדיין קיבל את מדליית הולמנקולן ב-1997 (ביחד עם ביארט אנגן ויק וסטפניה בלמונדו).
במהלך הקריירה שלו, לדאהלי נמדד ערך VO2-מקס' של 96 מ"ל/ק"ג/דקה, שהיווה שיא עד שאוסקר סוונדסן קבע 97.5 מ"ל/ק"ג/דקה. התוצאה נמדדה מחוץ לעונה, והפיזיולוג ארלנד הם, שערך את הבדיקה, הודיע שייתכן שדאהלי עבר 100 מ"ל/ק"ג/דקה בשיאו.
קריירה אתלטית > הערכה

הישגיו הרבים של דאהלי, ביניהם שיא המדליות במשחקי החורף האולימפיים (12) וגם שיא מדליות הזהב (8) הפכו אותו, לדעת רבים, לגדול ספורטאי החורף בכל הזמנים, ולאחד מגדולי הספורטאים בכל הזמנים, כל זאת למרות פרישתו המוקדמת מהספורט. הוא גם אחד מ-6 הספורטאים היחידים בתולדות משחקי החורף האוליפיים שזכו במדליית זהב ב-3 אולימפיאדות רצופות, והיחיד שזכה בלפחות שתי מדליות זהב. בטבלת המדליות של כל הזמנים נמצא דאהלי במקום השישי, ביחד עם בירגיט פישר.
דאהלי נבחר לאתלט המאה בענפים הנורדיים על ידי כתבי הספורט המרכז-אירופאים. ב-1999 היה מעמד לספורטאי החורף של המאה על ידי ארגון כתבי הספורט AIPS, אבל הגולש הצרפתי, ז'אן-קלוד קילי (סקי אלפיני), הקדים אותו. הפרס ניתן על ידי חואן אנטוניו סמראנש, נשיא הוועד האולימפי הבינלאומי דאז.
לאחר הפרישה

דאהלי הפך לגיבור לאומי ולסמל תרבותי בנורווגיה, לאחר שפרש מספורט תחרותי. לאחר פרישתו, הפך דאהלי לאיש עסקים מצליח בנדל"ן ובאופנה וייסד חברה לייצור ביגוד ספורטיבי. השקעותיו בנדל"ן הניבו לו רווחים של למעלה מרבע מיליארד קרונות נורווגיות (כ-190 מיליון ש"ח). הוא השתתף בקמפיינים פרסומיים והיה אחד מהמארחים של תוכנית הטלוויזיה Gutta på tur (בנים במסע). בנוסף, הוא המציא את קשרי הסקי של סלומון.
דאהלי תומך בארגונים ללא מטרות רווח, למשל לטרשת נפוצה. ב-2009 הוא השתתף במירוץ הבירקביינר האמריקאי, באורך 54 ק"מ בסגנון קלאסי, בשביל לגייס כספים לטיפול בחולי טרשת נפוצה. במירוץ עצמו הוא סיים במקום השני, 0.1 שניות אחרי המקום הראשון.
דאהלי נישא לוילדה פאלק-יטר, ולהם שני בנים, סיוורט וסאנדר.
בראילה

| --- | --- |
סמל בראילהסמל בראילה
בראילה בגלויה מסוף המאה ה-19 או תחילת המאה ה-20
בראילה בגלויה מסוף המאה ה-19 או תחילת המאה ה-20
 מדינה:  רומניה רומניה
 מחוז:  מחוז בראילה
 חבל ארץ:  מונטניה
 ראש העיר:  אאורל גבריאל סימיונסקו
 בירת העיר:  בראילה 
 שטח:  33.20 קמ"ר
 גובה:  25 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  154,686 (1 בדצמבר 2021)
  ‑ במטרופולין:  600,000 (2007)
  ‑ צפיפות:  6,497 נפש לקמ"ר (2007)
 קואורדינטות:  45°16′09″N 27°57′27″E﻿ / ﻿45.269166666667°N 27.9575°E﻿ / 45.269166666667; 27.9575 
 אזור זמן:  UTC +2
 www.primariabraila.ro
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת רומניה מוגדלת) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור בראילה(למפת רומניה רגילה) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור בראילה(למפת מחוז בראילה רגילה) בראילה(למפת מחוז בראילה מוגדלת) בראילה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מראה של בראילה מסוף המאה ה-19 או תחילת המאה ה-20
בראילה (ברומנית: Brăila, בתעתיק IPA‏: /brə'i.la/; בטורקית: Ibrail; ברוסית ובבולגרית: Браила) היא עיר נמל על הגדה המערבית של הדנובה, במחוז בראילה, בדרום-מזרח רומניה, במרחק של כ-15 קילומטרים מגאלאץ. לפי נתוני שנת 2002 יש בבראילה 216,929 תושבים.
היסטוריה

שנת ההיווסדות המוערכת בשם בראילה היא 1368. המקום מסומן בשם "דרינגו" (Drinago) בתיאור נוסעים גאוגרפי ספרדי בשם ליברו דל קונוסימיינטו (Libro del conoscimiento) משנת 1350, וגם על מפות קטלניות של אנג'לינו דה דלורטו (Angellino de Dalorto) מהשנים 1325-1330 ושל אנג'לינו דולסרט (Angelino Dulcert) משנת 1339. בשנת 1368 מוזכרת בראילה באישור שניתן לסוחרים מהעיר בראשוב.
העיר נכבשה על ידי הטורקים משנת 1538 ועד סיום המלחמה בין הטורקים לרוסים בשנת 1829. בתקופה הטורקית העיר נקראה "איבראיל" (Ibrail). תקופת השגשוג הייתה בתחילת המאה ה-20, כנמל חשוב לייבוא וייצוא סחורות בכלי שיט קטנים עד בינוניים. אחרי מלחמת העולם הראשונה חלה ירידה בחשיבות הנמל ואת הבכורה תפס הנמל של גאלאץ.
בתקופה קומוניסטית על האי הגדול של בראילה בדנובה היו כמה מחנות "חינוך מחדש".
בשנת 2023 הסתיימה בניית גשר חדש "גשר בראילה" על הדנובה.
דמוגרפיה

לפי נתוני שנת 1930 היו בעיר 68,347 תושבים, מתוכם 75.4% רומנים, 9.7% יהודים, 6.7% יוונים, 1.7% הונגרים ו-1.6% רוסים. המספר הגדול ביותר של תושבים היה בשנת 1980 כאשר אוכלוסיית העיר הגיעה ל-235,000. מאז חלה נסיגה, בעיקר בגלל הגירת עובדים.
בסדרת האנימה קסטלווניה

בסדרת האנימה קסטלווניה בריילה מוזכרת בתור עיר נמל חשובה במדינת וולאכיה שמותקפת על ידי הצבא של דרקולה ומסמנת את נקודת הבגידה של קרמיליה ואת תבוסת רוב הצבא של דרקולה.
ערים תאומות

בולגריה פלבן, בולגריה
נמל בראילה והדנובה
בריגדת פירון

| --- | --- |
סמל הבריגדה
סמל הבריגדה
 פרטים
 כינוי:  Brigade Piron 
 מדינה:  בלגיה בלגיה לוקסמבורג לוקסמבורג
 שיוך:  צבא בלגיה החופשית
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  ינואר 1943 – 17 בנובמבר 1945 (כשנתיים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  2,200
 פיקוד
 יחידת אם:  דיוויזיית המשמר המשוריינת (בריטניה)
 מפקד נוכחי:  ז'אן-בטיסט פירון 
 מפקדים:  ז'אן-בטיסט פירון
 
בריגדת פירון (בצרפתית: Brigade Piron) הייתה בריגדה של צבא בלגיה החופשית אשר לחמה בחזית המערבית במלחמת העולם השנייה. הבריגדה נקראה על שם מפקדה - ז'אן-בטיסט פירון.
היסטוריה

הבריגדה הוקמה בינואר 1943 על בסיס אלפי מתנדבים בלגיים שנמלטו מהארץ הכבושה ושמרו אמונים לממשלה הבלגית הגולה ולצבא בלגיה החופשית. כמו כן כללה הבריגדה גם מתנדבים רבים מהפזורה הבלגית בכל רחבי העולם. לבריגדה התגייסו גם 116 חיילים לוקסמבורגים. מיור ז'אן-בטיסט פירון מונה למפקד הבריגדה. שמה הרשמי של הבריגדה היה "הבריגדה הבלגית הראשונה" אולם עד מהרה היא זכתה לכינוי "בריגדת פירון" על שם מפקדה.
חיילי הבריגדה עברו אימונים בבריטניה, ופירון קיווה שאנשיו ישתתפו בפלישה לנורמנדי, אולם מפקדת הצבא הבריטי העדיפה לשמור את החיילים הבלגים רעננים לקראת שחרור בלגיה. פירון הפציר בממשלה הבלגית הגולה ללחוץ על הבריטים, אולם לשווא. הבלגים נחתו בסופו של דבר בנורמנדי לקראת סוף יולי, במסגרת הדיוויזיה המוטסת השישית (בריטניה). הבריגדה השתתפה בשחרור צרפת ולאחר מכן הועברה כדי לסייע בשחרור בלגיה. הבריגדה לקחה חלק במבצע מרקט גארדן ולאחר מכן המשיכה לשחרור הולנד. ב-17 בנובמבר 1944 הוחזרה הבריגדה לבלגיה והוצבה במילואים בלוון. ב-11 באפריל 1945 הוחזרה הבריגדה להולנד לקרבות מאסף כנגד הגרמנים. הבריגדה עוד הספיקה להשתתף בפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה לפני סיום המלחמה.
לאחר סיום המלחמה פורקה הבריגדה, ועל בסיסה הוקמה "בריגדת השחרור".
ברגמיצה

ברגמיצה מהסוג המשמש כיום את הבונדסוור, עם סמל האדלווייס האופייני
חייל ורמאכט באוקראינה לובש ברגמיצה
חיילת בבונדסוור חובשת ברגמיצה
קצין בבונדסוור בדרגת גנרל לוטננט חובש כובע ברגמיצה
בֶּרגמִיצֶה (בגרמנית: Bergmütze - תרגום מילולי "כומתת הרים"), המכונה לעיתים כובע סקי או פשוט כובע אפור, הוא סוג של כובע אשר שימש בעבר (ועדיין משמש) ליחידות לוחמה הררית (גבירגסייגר) במדינות דוברות גרמנית. עיצוב זה של כובע היה בשימוש בצבא האוסטרו-הונגרי ואומץ גם על ידי הוורמאכט והאס אס. הכובע עדיין משמש כיום ביחידות הרריות בצבאות שונים, ואף נמצא בשימוש אזרחי.
תיאור

כובע הברגמיצה הקלאסי היה עשוי מבד או מצמר, מותאם לכל מזג אוויר ועמיד ללכלוך ומים. בצד הכובע היו מקופלות פיסות בד עגולות אשר אפשרו להגן על האזניים. בחלק מהגרסאות אף יש חתיכת בד המגנה על הצוואר ונכנסת לתוך צווארון המעיל של הלובש. ישנה רצועה מתחת לסנטר אשר מאפשרת להדק את הכובע לראשו של הלובש, מה שמועיל במיוחד במקרים של רוח חזקה הנפוצים בהרים. בצבא גרמניה על הכובעים ישנו תג בצורת פרח האדלווייס, אשר מזוהה מאוד עם החיילים ההרריים בגרמניה ובאוסטריה.
היסטוריה > אוסטריה

כובעים אלו נכנסו לראשונה לשימוש בצבא האוסטרו-הונגרי בשנת 1868. באותה תקופה מצחיית הכובע הייתה רכה ועשויה בד דמוי מטלית. כובע זה היה בשימוש בכל יחידות זרוע היבשה, למעט הפרשים. ב-1871 הוחלפו מצחיות הבד במצחיות עשויות עור וחתוכות בצורת חצי סהר. התקנות הרשמיות קבעו כי גובה הכובע צריך להיות בין 10 ל-11 ס"מ בחזית, ובין 13 ל-14 ס"מ בחלק האחורי. עם זאת, הגובה קוצץ באופן משמעותי במהלך מלחמת העולם הראשונה. היו הבדלים בין כובעי החיילים לכובעי הקצינים שהיו מעוטרים בעיטורים שונים. כמו כן לכובע חוגרים היו מין שוליים שבמצב רגיל קופלו כלפי מעלה והוחזקו בעזרת שני כפתורים אך בתנאי קור נפתחו וכופתרו כדי להגן על הגרון והאוזניים. עם קריסת האימפריה האוסטרו-הונגרית ב-1918 מצאה עצמה הממשלה האוסטרית החדשה ללא תקציבים למדים חדשים, ולפיכך הושארו המדים הישנים על כנם ובכלל זה כובע הברגמיצה. ב-1920 בוטל הברגמיצה כחלק ממגמה של מחיקת סממנים אוסטריים מהצבא והכנסת סממנים גרמניים. ב-1933 הוחזר הברגמיצה לצבא יחד עם שאר הסממנים האוסטריים שהוסרו ממנו. לאחר מלחמת העולם השנייה הברגמיצה המשיך להיות בשימוש בז'נדרמריה האוסטרית. בשנת 2005 אוחדה הז'נדרמריה לתוך המשטרה הפדרלית של אוסטריה, ומאז הברגמיצה לא בשימוש באוסטריה.
היסטוריה > גרמניה

במהלך מלחמת העולם הראשונה, לחמו הגבירגסייגר האוסטריים לצד גבירגסייגר מצבא הקיסרות הגרמנית. הגרמנים השתמשו בתחילה בכובעי מצחייה פשוטים דמויי כובע מלח, אולם ב-1915, אימצו הגרמנים את הברגמיצה כמחווה של סולידריות לבעלת בריתם. עם זאת, בניגוד לברגמיצה האוסטריים שהמצחייה שלהם הייתה עשויה עור, הגרמנים השתמשו במצחייה עשויה צמר. לאחר מלחמת העולם הראשונה, הברגמיצה התחבב על מועדוני ספורט בגרמניה. הגרסה האזרחית שלו הייתה בדרך כלל בצבע אפור ירוק. במהלך מלחמת העולם השנייה, הוקמו במסגרת הוורמאכט והוואפן אס אס יחידות הרריות רבות אשר קיבלו את כובעי הברגמיצה. גם חלק מיחידות הלופטוואפה וחיל הרגלים קבלו כובעים אלו. הברגמיצה של הנאצים היה בדרך כלל בצבע אפור שדה (פלדגראו) אם כי היו גם כובעים בצבע כחול. ב-1941 קורפוס אפריקה של ארווין רומל אימץ גרסה של הברגמיצה בצבע חול בהיר. לאחר המלחמה אומץ הברגמיצה בבונדסוור המערב גרמני, ואף בצבא גרמניה המזרחית. ב-1967 עבר הבונדסוור לכובע חיל מצב, אולם כעבור כמה שנים הוחזר הברגמיצה לשימוש ביחידות ההרריות. כיום משמש הברגמיצה את הבונדסוור ביחידות ההרריות אשר מרוכזות כולן תחת "בריגדת הקלעים ההררית ה-23" (Gebirgsjägerbrigade 23). כמו כן משמש הכובע בחלק מהמקרים גם את יחידות מכבי האש בגרמניה. צבעו כיום הוא אפור בהיר.
היסטוריה > מדינות אחרות

הברגמיצה היה בשימוש בצבא הונגריה עם הפסקות שונות. בשנים 1914–1940 הברגמיצה היה בשימוש בצבא שווייץ, והוא עד היום נמצא בשימוש בצבא פינלנד. ב-1929 נכנס הכובע לשימוש ברפובליקה הסינית. ב-1946 הוחלט להחליפו בכובע אחר, אולם התהליך נמשך באיטיות ולא הושלם למעשה עד הקמת הרפובליקה העממית של סין ב-1949.
הערות שוליים

↑  מידע על השימוש בכובעים בצבא האוסטרו-הונגרי
↑  אתר המוקדש לצבא האוסטרו-הונגרי
↑  היסטוריה של מדי הצבא האוסטרי
ג'ון טולנד

| --- | --- |

 לידה:  30 בנובמבר 1670 אינישאוון, אירלנד 
 פטירה:  11 במרץ 1722 (בגיל 51) וונדסוורת', הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אדינבורו, אוניברסיטת גלאזגו, אוניברסיטת ליידן 
 עיסוק:  פילוסוף, תאולוג, סופר 
 מדינה:  אירלנד, ממלכת בריטניה הגדולה 
 
ג'ון טולנד (באנגלית: John Toland;‏ 30 בנובמבר 1670 – 11 במרץ 1722) היה מראשוני הדאיסטים הבריטים, האדם הראשון שכינה את עצמו הוגה חופשי ומתומכי האמנציפציה ליהודים.
טען שהיהודי הוא ככל האדם, שכן אין הבדל בין דת וגזע, ואין זה מעניינה של הכנסייה לכפות את הדת על אזרחי המדינה. הראה שהיהודים הם העם העתיק היחידי שלא נעלם, לעומת המצרים, היוונים ואחרים שנעלמו מהעולם. הוא התבסס על כתביהם של ג'ון לוק, הובס ושפינוזה ועל כתבי אפולוגטיקה של שמחה לוצאטו ומנשה בן-ישראל. אחת ממטרותיו הייתה שהיהודים יקבלו אמנציפציה ואזרחות בריטית.
הערות שוליים

↑  שנאת ישראל מהולדת הנצרות עד מסעי הצלב, כרך ג', עמוד 46
↑  כהן, ירחמיאל, עורך, מחקרים בתולדות ישראל בעת החדשה : לקט מאמרים, חלק ראשון, ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשנ"ה, עמ' 53
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269062005171  PLWABN: 9810694710305606  BNE: XX1551176  BnF: cb121090881 (data)  CANTIC: a11823112  GND: 118802410  ICCU: CFIV160107  ISNI: 0000 0000 8145 7360  LCCN: n79021310  LNB: 000069774  NDL: 01237891  NKC: mzk2007411522  NLA: 35552030  NTA: 069356122  RERO: 02-A012312216  SELIBR: 293176  SNAC: w62z1kxm  SUDOC: 029469791  Trove: 993338  VcBA: 495/151644  VIAF: 66497400   WorldCat (עם VIAF): 66497400 
ערך זה הוא קצרמרבנושא פילוסופים ובנושא אירלנד. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ג'ון דיר 3020

| --- | --- |

John Deere 3020
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  ג'ון דיר
 שנות ייצור:  1972–1964
 יחידות שיוצרו:  74,463
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית  מקסיקו מקסיקו
 אורך:  138.5 אינץ' (3,517.9 מ"מ)
 רוחב:  89.625 אינץ' (2,276.4 מ"מ)
 גובה:  66.5 אינץ' (1,689.1 מ"מ)
 משקל:  3,603-3,490 ק"ג (משקל הפעלה)
 בסיס גלגלים:  2,286 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים 3.7 ליטר (מנוע בנזין)  4 צילינדרים 4.4 ליטר (מנוע דיזל)  4 צילינדרים 3.7 ליטר (מנוע גז LP)
 הילוכים:  תיבת הילוכים מסונכרנת - 8 מהירויות קדימה ושתי מהירויות הפוך  תיבת הילוכים - 8 מהירויות
ג'ון דיר 3020 (באנגלית: John Deere 3020) הוא דגם טרקטור חַקלָאִי (טרקטור יבול) שיוצר על ידי ג'ון דיר בין השנים 1972–1964 בארצות הברית ו-מקסיקו
ממאפייני "ג'ון דיר 3020"

"ג'ון דיר 3020" הוא טרקטור שיוצר על ידי "ג'ון דיר" כחלק מסדרת הדור החדש שלו בין השנים 1964-1972. דגם ה-3020 כמעט זהה לדגם "ג'ון דיר 3010" הדגם שהוא החליף. יש לו בסיס גלגלים של 90 אינץ', ויכולת דלק של 29 גלון (109.77 ליטר).
הדגם הוצע עם שלוש אפשרויות מנוע שונות הכוללות: מנוע בנזין 3.7 ליטר 4 צילינדרים, מנוע דיזל 4.4 ליטר 4 צילינדרים ומנוע גז LP בנפח 3.7 ליטר, כולם מיוצרים על ידי ג'ון דיר.
במהלך הפקת הייצור של הדגם בוצעו מספר שינויים קלים בדגם ובטרקטורים אחרים מהסדרה החדשה. אלה כללו העברת המנופים ההידראוליים מהצד השמאלי של המקף לקונסולה מימין למפעיל, עמעם צר יותר לשיפור הראות, ומנוף הילוכים ארוך וכפוף יותר.
מספר אפשרויות של היצרן זמינות בדגם "3020" כללו סיוע גלגל קדמי הידראולי, מבנה הגנה מעל חופה, חופה מפלדה שנגררה לרול גארד.
תא הנהג סגור עם חמום ומיזוג אוויר היה זמין גם כאפשרות עלות נוספת.
בשנים 1964 - 1969 ייצר ג'ון דיר גם וריאנט תעשייתי של "3020". הוא נצבע בצהוב במקום ירוק והיה ידוע בשם "ג'ון דיר 500"
סוג הנעה: 4x2
תמונות

"ג'ון דיר 3020", שנת 1968
"ג'ון דיר 3020"
"ג'ון דיר 3020"
"ג'ון דיר 3020"
"ג'ון דיר 3020"
ראו גם

ג'ון דיר מודל A
ג'ון דיר 5220
ג'ון דיר 9630
הערות שוליים

↑  "ג'ון דיר 3020" tractordata.com/farm-tractors/000/0/6/63-john-deere-3020
↑  "ג'ון דיר 3020" - כולל תמונות auctiontime.com/listings/farm-equipment/auction-results/list/category/1100/tractors/manufacturer/john-deere/model-group/3020
ג'וליוס הייל

ג'וליוס פיטר הייל (באנגלית: Julius Peter Heil;‏ 24 ביולי 1876 –  30 בנובמבר 1949) היה פוליטיקאי יהודי-אמריקאי מוויסקונסין, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל ויסקונסין ה-30 בשנים 1939–1943.
ראשית חייו

ג'וליוס הייל נולד בדוסמונד אן דר מוזל (כיום ברנדרנבורג, אז בתחומי הקיסרות הגרמנית) כבנם של פרנק וברברה הייל, זוג יהודים. בילדותו היגרה המשפחה לארצות הברית, שם הוא גדל בחווה ליד העיר ניו ברלין שבוויסקונסין, ולמד בבית ספר מקומי עד גיל 12. ב-1900 נשא הייל לאישה את אליזבת קונרד, ולשניים נולד בן אחד.
קריירה

הייל היה לרתך מומחה, ונסע ברחבי אמריקה הדרומית, שם הוא עסק בריתוך פסי פלדה לקווי חשמלית. ב-1901 הוא הקים את חברת הייל במילווקי, שייצרה מכליות פלדה לקרונות רכבת. ב-1933 הוא מונה על ידי הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט לעמוד בראש המועצה המייעצת של מנהל השיקום הלאומי (אנ')
מושל ויסקונסין

ב-1938 נבחר הייל כמועמד המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל ויסקונסין. בבחירות הכלליות הוא הביס את יריבו איש המפלגה הפרוגרסיבית, המושל המכהן פיליפ לה פולט. כמושל, הוא הקים את מחלקת כלי הרכב שהורכבה מחמש סוכנויות קיימות, ויצר את מחלקת הרווחה הציבורית. יוזמה שנויה במחלוקת שלו הייתה הקמתה של החטיבה למחקר מחלקתי, שנועדה להשיג יעילות גדולה יותר בממשל המדינה. במהלך תקופת כהונתו השנייה של הייל כמושל, נכנסה ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, והוקם משמר מדינתי כתחליף למשמר הלאומי, שנקרא אז לשירות פעיל. כמי שלעיתים קרובות כונה "ג'וליוס הצודק" (Julius the Just), דיווח הניו יורק טיימס על מעשי ליצנות ותעלולים מטופשים שלו. ב-1940 נבחר הייל לתקופת כהונה שנייה, אך בניסיונו להיבחר לתקופת כהונה שלישית ב-1942 הוא נוצח על ידי הפרוגרסיבי אורלנד סטין לומיס, זאת בשל חוסר האהדה למדיניותו ביחסי עבודה. לומיס נפטר טרם השבעתו, ואת הייל ירש בתפקיד סגנו, שהתמודד על תקופת כהונה שנייה כסגן המושל ונבחר, ועקב פטירתו של לומיסף הושבע כמושל עם תום תקופת כהונתו של הייל.
שנותיו האחרונות

לאחר תום כהונתו כמושל, היה הייל לנשיא, ומאוחר יותר יושב ראש מועצת המנהלים של חברת הייל. הוא נסע ברחבי ארצות הברית כדי לקדם את תוצרת החלב של ויסקונסין.
ג'וליוס הייל נפטר במילווקי ב-30 בנובמבר 1949 כתוצאה מהתקף לב, בגיל 73. הוא נטמן בפארק הזיכרון של ויסקונסין, בעיר ברוקפילד.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, p. 1751
הערות שוליים

↑  Laud Milwaukee Jew for Effort in Settling 5-day Utility Strike". Jewish Daily Bulletin, July 4, 1934, p. 5.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1098219066  VIAF: 32146217703809140119   WorldCat (עם VIAF): 32146217703809140119
בריגדת פלוס אולטרה

בריגדת פלוס אולטרה (בספרדית: Brigada Plus Ultra) או הבריגדה הרב-לאומית פלוס אולטרה (Brigada Multinacional Plus Ultra, או בראשי תיבות: BMNPU) הייתה בריגדה משותפת של ספרד, הרפובליקה הדומיניקנית, אל סלוודור, הונדורס וניקרגואה אשר לחמה במלחמת עיראק לצד כוחות נאט"ו.
היסטוריה

הבריגדה הוקמה ביולי 2003, במטרה לאחד חיילים ממדינות דוברות ספרדית. ספרד עצמה תרמה כ-1,300 חיילים לבריגדה. הבריגדה קיבלה את השם "פלוס אולטרה" (עוד מעבר) – המוטו הלאומי של ספרד. שאר המדינות, הרפובליקה הדומיניקנית, אל סלוודור, הונדורס וניקרגואה שלחו יחד 1,200 חיילים. היחידות קיבלו נשק מיוחד מצבא ארצות הברית, ועברו אימון קצר בגרמניה לפני שנשלחו לחזית בעיראק. כמפקד הבריגדה מונה הגנרל הספרדי אלפרדו קרדונה, והיא נכללה במסגרת הדיוויזיה הרב-לאומית מרכז-דרום.
כאשר הגיעו הכוחות הספרדיים והמרכז אמריקאיים לעיראק, הם החליפו את כוחות חיל הנחתים של ארצות הברית שנשלחו לאזורים בעייתיים יותר בעיראק. הכוחות הספרדיים הוצבו באל-קאדסיה, והמרכז-אמריקאיים בנג'ף. בדצמבר הוחלפו החיילים הספרדים והמרכז-אמריקאיים בחיילים רעננים (שכונו בריגדת פלוס אולטרה 2). באותה העת הועבר הפיקוד על הבריגדה לידי פולוגנציו קול בוכר. חיילי הבריגדה לא השתתפו בקרב אמיתי, ונלחמו בעיקר נגד טרוריסטים מקומיים. ההיתקלות המשמעותית היחידה שלהם הייתה ליד נג'ף בתחילת אפריל 2004, כאשר חיילים מרכז-אמריקאיים הותקפו בידי מורדים עיראקיים. האירוע הסתיים במותו של חייל סלוודורי אחד, ושל 19 מורדים עיראקים.
ב-2004 נערכו בחירות בספרד, וחוסה לואיס רודריגס ספאטרו נבחר כראש ממשלת ספרד. אחת מהבטחות הבחירות שלו הייתה להוציא את הכוחות הספרדיים מעיראק. ב-18 באפריל הוא הורה להתחיל בנסיגה. ב-21 באפריל העביר הגנרל בוכר את הפיקוד על הבריגדה לידי הגנרל חוסה מנואל מוניוז, אשר קבע כי כל הכוחות הספרדיים יתפנו מעיראק עד 29 באפריל. ב-26 באפריל התפנו מרבית החיילים מהארץ לכוויית, ולמחרת עזבו שאר החיילים. מיד עם צאתם של הספרדים מהעמדות, השתלטו עליהם נחתים אמריקניים כדי למנוע מטרוריסטים לתפוס אותן. הספרדים התפנו מכוויית בהדרגה, והאחרון שבהם הגיע לספרד ב-14 ביולי. הנסיגה מעיראק זכתה לתמיכה נרחבת בציבור הספרדי, אולם גרמה למשבר דיפלומטי ביחסי ארצות הברית–ספרד.
בעקבות נסיגת הספרדים, הודיעה גם ניקרגואה שהיא מסיגה את חייליה משיקולים כלכליים. בעקבותיה פינו גם הונדורס והרפובליקה הדומיניקנית. אל סלוודור צמצמה אמנם את חייליה בעיראק, אולם הותירה בארץ 200 חיילים עד 2009.
הערות שוליים

↑  PLUS ULTRA II
↑  The absurdity of fighting in Iraq
↑  Spanish defense minister: No more troops for Iraq
↑  From Paul Bremer, a belated swipe at Spain
בית רבינסקי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  revenue house 
 כתובת:  רח' הגלבוע 1 
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1938
 תאריך פתיחה רשמי:  1938 
 אדריכל:  לוציאן קורנגולד 
 סגנון אדריכלי:  הסגנון הבין-לאומי 
 קואורדינטות:  32°04′06″N 34°46′43″E﻿ / ﻿32.06824°N 34.77857°E﻿ / 32.06824; 34.77857
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) בית רבינסקי(למפת תל אביב רגילה) בית רבינסקי(למפת גוש דן רגילה) בית רבינסקי(למפת גוש דן מוגדלת) בית רבינסקי  he בית רבינסקיhe בית רבינסקימפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בית רבינסקי הוא בניין מגורים בסגנון הבינלאומי (באוהאוס) הנמצא בלב תל אביב ומהווה את אחד המבנים הידועים של העיר הלבנה ואבן דרך חשובה בהתפתחות האדריכלות הישראלית. המבנה הממוקם בפינת הרחובות הגלבוע ושינקין, בסמוך לשדרות רוטשילד בתל אביב.
היסטוריה

המבנה, המהווה את אחת הדוגמאות הטובות ביותר של הסגנון הבינלאומי, הוא, ככל הנראה, המבנה היחיד בתל אביב שתוכנן על ידי לוציאן קורנגולד (קורנגולד עלה לישראל מוורשה שבפולין, והתגורר בתל אביב בין השנים 1933–1935).
המבנה מורכב משלושה גושים - שני הקדמיים מלבניים, והאחורי, בצורת ח'רטום של אוניה. מאפיינים נוספים של הסגנון הבינלאומי המצויים במבנה הם החלונות המעוגלים דמויי חלונות אונייה, המרפסות הרבות, שבהם פתחי אוורור, בניית המבנה על עמודים, וכן מוטות הבטון המשמשים להצללת המרפסות ושטחי הגג (אשר נועד להיות שטח ציבורי של דיירי הבית).
במבנה צולם המערכון "מגדלור" של החמישייה הקאמרית.
גלריה

קורות בטון המשמשות להצללת המרפסות
חלונות מעוגלים דמויי ספינה, המאפיינים את הסגנון הבינלאומי
לקריאה נוספת

עופר רגב, טיול קטן בעיר הגדולה, משרד הביטחון, ההוצאה לאור, 1999
ג'ון ראטלדג'

פסל בדמותו של ראטלדג'
ג'ון ראטלדג' (אנגלית: John Rutledge;‏ 17 בספטמבר 1739 – 18 ביולי 1800) היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי בן המאה ה-18. ראטלדג' כיהן כמושלה הראשון של קרוליינה הדרומית וכנשיאו השני של בית המשפט העליון של ארצות הברית, והוא נמנה עם החותמים על חוקת ארצות הברית.
ביוגרפיה > נעוריו ותחילת דרכו

ג'ון ראטלדג' נולד בעיר צ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית. את חינוכו הבסיסי קיבל מאביו, מהגר ממוצא סקוטי-אירי, ומכומר אנגליקני. בשנת 1760 הוא למד משפטים במידל טמפל שבלונדון, ולאחר מכן חזר לצ'ארלסטון ופתח בקריירה משפטית.
שלוש שנים לאחר מכן נישא ראטלדג' לאליזבת' גרימקי, ממנה נולדו לו 10 ילדים.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

ב-1761 החל ראטלדג' להיות פעיל פוליטית. באותה שנה נבחר לאספה המחוזית, בה כיהן עד למלחמת העצמאות של ארצות הברית. במשך כעשרה חודשים בשנת 1764 שירת זמנית כפרקליט המדינה.
עם כניסת חוק הבולים לתוקף בשנת 1765, כשהקרע עם ממלכת בריטניה הגדולה הלך והתרחב, ביקש ראטלדג' להימנע מניתוק מהשלטון הבריטי ושמר על מתינות בתקווה להמשיך את השלטון העצמי בשלוש עשרה המושבות. אף על פי כן, עמד ראטלדג' בראש ועדה במסגרת קונגרס חוק הבולים, אליו לא שלחה מושבתו נציגים, אשר ניסחה עצומה שנשלחה לבית הלורדים הבריטי.
ב-1774 נשלח ראטלדג' לקונגרס הקונטיננטלי הראשון, שם הוביל קו מתון יחסית. בשנה שלאחר מכן ישב בקונגרס הקונטיננטלי השני, ולאחריה חזרה לקרוליינה הדרומית ועזר לארגן מחדש את הממשל בה. ב-1776 שירת בוועדת הביטחון ולקח חלק בכתיבת חוקת המדינה. באותה שנה גם הפך לנשיא הבית התחתון בפרלמנט המדינה, תואר אותו נשא עד לשנת 1778.
ב-1778 התפטר מתפקידו במחאה על שינויים שנעשו בחוקת המדינה. אף על פי כן, שנה לאחר מכן נבחר ראטלדג' למושל המדינה. הייתה זו תקופה קשה: הבריטים פלשו לקרוליינה הדרומית והצבא היה חלש. בתחילת 1780 הטילו הכוחות האמריקניים מצור על העיר צ'ארלסטון, במאי הצליחו הבריטים להפיל את המצור. בעקבות כך החיילים האמריקאים נשבו ורכושו של ראטלדג' הוחרם. ראטלדג' עצמו הצליח להימלט לקרוליינה הצפונית, שם החל לגייס כוחות לכיבוש מחדש של קרוליינה הדרומית. ב-1781, בסיוע הגנרל נתנאל גרין והצבא הקונטיננטלי, הוחל החוק האמריקאי על המדינה וראטלדג' חזר למשרת המושל, ממנה פרש בינואר 1782, אז חזר לכהן בבית התחתון.
בשנים 1782–1783 כיהן ראטלדג' כציר בקונגרס הקונטיננטלי. ב-1784 ישב בבית המשפט העליון של קרוליינה הצפונית, ובשש השנים הבאות, עד לשנת 1790 כיהן פעם נוספת בבית התחתון.
בשנת 1789 ישב ראטלדג' בחבר האלקטורים, ועם בחירתו המחודשת של ג'ורג' וושינגטון לנשיא ארצות הברית מינה אותו האחרון לשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, תפקיד בו כיהן כשנתיים בלבד, שלאחריהם, בשנת 1791, מונה לנשיא בית המשפט העליון של קרוליינה הצפונית.