stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמיל, או על החינוך
תיאור כללי

הספר דן בחינוכו הנאות של האדם החל מגיל הילדות על מנת שיהפוך לאזרח בחברה האנושית. הספר אינו רק "מדריך להורים" אלא נובלה הדנה גם בנושאים פילוסופיים ופוליטיים בקשר שבין האינדיבידואל לחברה. הספר מבוסס על רעיונותיו של רוסו בדבר החיים הבריאים והחופשיים.
השאלה המרכזית בה דן החיבור היא כיצד יוכל האדם לשמר את הגרעין הטוב שבו, הפרא האציל, במהלך חייו בחברה המושחתת ולא יאבד את חוסנו המוסרי ואת צלם האלוהים שבו. הספר נפתח במשפט מפורסם: "הכול יוצא טוב מתחת ידיו של בורא עולם, הכול מתנוון בין ידיו של האדם" החינוך הטוב מנסה לא לקלקל את מה שניתן לילד מידי האל, דרך החינוך נעצר תהליך הניוון ונפתחת דרך לאדם לשמר את טבעו האמיתי, עצמיותו האותנטית. אם כל בני האדם יתחנכו באופן שממליץ רוסו, תיווצר בסופו של דבר חברה חדשה, שתשרור בה הרמוניה בין הפרט לכלל, בין "האדם" (האותנטי) לבין "האזרח" (כחלק מהחברה). שיטות החינוך של רוסו אינן מיועדות ליישום כפי שהן אלא הן מהוות משל פילוסופי מעיקרו. דרך החינוך שהוא מציע איננה התוויה של תוכנית לימודים אלא מסע חווייתי לתיקון הנפש והעולם.
גיבורי הנובלה הם המחנך (כלומר רוסו עצמו) הילד אמיל ובשלב מאוחר יותר מופיעה גם מי שתהיה לבת זוגו, סופי. הילד מלווה במחנכו כל העת והקשר הנוצר בין הילד למחנך הוא רגשי ועמוק, דבר הבא לידי ביטוי בכתיבתו הספרותית של רוסו.
תמצית השיטה החינוכית

רוסו מגדל את אמיל בכפר, מקום שהוא מאמין שבו האנשים קרובים יותר למצב הטבעי מאשר בעיר, שבה עלול הנער ללמוד מנהגים פסולים ומשחיתים פיזית ואינטלקטואלית. מטרת החינוך, אומר רוסו, היא ללמוד לחיות ולהיות מוסרי וטוב, וזאת ניתן להשיג באמצעות הליכה בעקבות המורה המבוגר, שיכול להראות את הדרך אל חיים אלה.
רוסו חילק את ציר הזמן של מסכת חיי האדם לארבעה קטעים:
מן הלידה ועד גיל 5, "שלב החיה", בו זקוק הילד לפעילות גופנית, חופשית בטיבה ומטבעה.
מגיל 5 ועד 12, הוא "שלב הפרא" כלשונו של רוסו, חישובים וחשיבה מסובכת אינם אפשריים ויש לסגל סוגים שונים של משחקים וספורט להקשחת הגוף ולחידוד החושים.
מגיל 12 ועד 15 הוא "השלב הפסטוראלי" בו יש להשחיז את ההגיון ולשפר את כושר השיפוט.
מגיל 15 ועד 20 הוא "השלב החברתי" בו ראוי לפתח את החשיבה ולטפחה על-מנת לחברת בעזרתה את החניך לחברת בני האדם. בשלב זה מוצא אמיל את סופי, נערה צעירה שתלווה אותו.
חינוכו של אמיל אינו נייטרלי מבחינת מגדר: החינוך שהוא מציע לסופי, הנערה שלה מיועד אמיל להינשא, שונה בהרבה מזה של אמיל. סופי, המייצגת את האידיאל הנשי, מחונכת להיות צייתנית לבעלה, בעוד שאמיל, המייצג את האידיאל הגברי, מחונך להיות אדם עצמאי.
בנוגע לחינוך גופני כתב רוסו:
נצייד נא תמיד את האדם בנשק כנגד תקריות בלתי צפויות. אמיל צריך לדעת לקפוץ לרוחק ולגובה, לטפס על עצים ולדלג מעל לחומות. אעשה ממנו בן-תחרות לאיל במרוצתו, יותר מאשר רקדן באופרה.
הוא ביקש לחשוף את הנער המתבגר לסיפורי מופת ובראשם רובינזון קרוזו, שיצא לאור כ-50 שנים לפני כן, ועליו הוא כותב:
מאז נעשו לנו הספרים הכרח, אין לדעתי, כמסכת המצוינה הזו [כלומר: רובינזון קרוזו] לחינוך טבעי. זה יהיה הספר הראשון, אשר יוטל על אמיל שלי לקרוא; כל אוצר ספריו יחזיק זמן רב את הספר הזה בלבד, אף גם יתפוש מקום חשוב עוד באחרית חינוכו. הוא יהיה המקור, וכל שיחותינו על מדע הטבע ישמשו לו רק פירוש והסבר. הוא יהיה לנו למורה דרך בחתרנו לבגרות המחשבה; וכל עוד טעמנו לא נשחת, קרוא נקרא בו בעונג.
השפעות

מיד עם יציאתו לאור הוחרם הספר על ידי הממסד בפריז ובז'נבה ועותקיו נשרפו. עם זאת (ואולי גם בשל זאת) הוא היה ספר ראשון במעלה לקהל האינטלקטואלי. במהלך המהפכה הצרפתית נעשה ניסיון לאמץ את שיטות החינוך של רוסו ככתבן וכלשונן.
רעיונותיו של רוסו על החינוך, שעיקרם החינוך באמצעות התנסות ישירה, מעבר ללימוד באמצעות הספרים, והתייחסות לחינוך רגשות הילד מעבר לפנייה להגיונו, השפיעו על התאוריה החינוכית המודרנית.
ניסיונו המעשי של המחבר בחינוך

ניסיונו המעשי של ז'אן-ז'אק רוסו בחינוך, לא היווה הצלחה;

רוסו שימש פעמיים מחנך של ילדים ממשפחות אצולה, אך שני ניסיונות אלו לא היו מוצלחים ולפי הודאתו של רוסו עצמו "הם לא סרו למרותו והוא לא הועיל להם בדבר".
כהורה, רוסו מסר את חמשת ילדיו לבית יתומים וכך נמנע מכל קשר לחינוכם. מאוחר יותר הביע רוסו חרטה על כך.
קיימת הערכה לפיה הספר נכתב מתוך ייסורי מצפון של רוסו על כשליו אלו.
לקריאה נוספת

הטקסט של אמיל בפרויקט גוטנברג (באנגלית) בתרגום ברברה פוקסלי
טקסט דו-לשוני (בצרפתית), (באנגלית)
ז'ן ז'ק רוסו, כתבים חינוכיים: א. אמיל בתרגום אשר בן ישראל, הוצאת דב-בר אהרונסון, ירושלים, תש"ה 1944
ז'אן ז'אק רוסו, אמיל או על החינוך בתרגום ארזה טיר-אפלרויט. מהדורה מדעית בעריכת עמוס הופמן עם הערות ומאמר מאת הופמן, הוצאת מאגנס, 2009
הערות שוליים

↑  דוד אוחנה,היכן האש, פרומתאוס?
↑  Jean Bloch traces the reception of Émile in France, particularly among the revolutionaries, in his book Rousseauism and Education in Eighteenth-century France Oxford: Voltaire Foundation (1995).
1 2 3  אברום תומר, ‏"יצירתיות בחלל חינוכי", השילוח, גיליון 14, אפריל 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb11940511q (data)
אדריאנה קמפ

| --- | --- |

פרופ' אדריאנה קמפ (2023)
 לידה:  13 באפריל 1962 (בת 62) בואנוס איירס, ארגנטינה 
 ענף מדעי:  מדעי החברה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 
 פרסים והוקרה:  הקרן הלאומית למדע 
 אתר רשמי
 
אדריאנה קמפ (נולדה ב-13 באפריל 1962) היא פרופסור וחברת סגל בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב. תחומי מחקרה כוללים סוציולוגיה של הגירה, סוציולוגיה פוליטית וסוציולוגיה אורבנית. בין השאר, במחקרה היא עוסקת במהגרי עבודה ואזרחות, ארגונים לא ממשלתיים, ובהשפעת תהליכי נאו-ליברליזציה על פוליטיקה ומדיניות.
ביוגרפיה

קמפ נולדה בבואנוס איירס ועלתה לישראל בגפה ב-1980, מעט לפני שמלאו לה 18. היא מתארת את ילדותה והתבגרותה תחת הדיקטטורה הצבאית כמעצבות את תחומי העניין שלה ובעיקר את יחסה לזכויות אדם. זכויות אדם, טוענת קמפ, הן קו הגנה מפני עריצות ודיכוי.
עוד בארגנטינה נרשמה קמפ ללימודי תואר ראשון דו-חוגי במדע המדינה ובסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב, וזמן קצר לאחר תחילת לימודיה ויתרה על התואר במדע המדינה והתמקדה בלימודי סוציולוגיה ואנתרופולוגיה. אף על פי שהחלה את לימודיה כמעט ללא ידע בשפה העברית, היא מגדירה את תחילת לימודיה בתואר כ"התאהבות" בתחום וגם בשפה.
לאחר סיום התואר הראשון, בשנת 1986 החלה קמפ את לימודי התואר השני. במהלך לימודי התואר השני נחשפה קמפ לתאוריות הסוציולוגיות האירופאיות, בעיקר הצרפתיות, ולפוסט-סטרוקטורליזם שהתחזק באותן השנים בחוגים האקדמיים בעולם. בתקופה זו, החלה לחקור את הפוליטיקה בכלים של חקר התרבות: הבנת הפוליטיקה לא דרך המוסדות, או דרך תהליכי קבלת החלטות, אלא דרך מבני עומק תרבותיים. נושא זה ילווה אותה לאורך שנותיה באקדמיה.
באמצע שנות ה-80 גברה ההתעניינות בנושא הלאומיות בקרב העולם האקדמי, דבר שבא לידי ביטוי בפרסום שני ספרים מרכזיים: "קהילות מדומיינות" מאת בנדיקט אנדרסון, שיצא לאור בשנת 1983 ועסק במקורות התרבותיים והאנתרופולוגיים של הלאומיות המודרנית ו-"The Ethnic Origins of Nations" מאת אנתוני סמית' משנת 1986, בו דן סמית' בקשר שבין אתניות ללאומיות. נושאים אלו הובילו את קמפ לנושא התזה שלה - ההיבטים המרחביים של הלאומיות, והיחס לגבולות טריטוריאליים מבחינה תרבותית. גישתה של קמפ לנושא נחשבה לחדשנית מבחינה תאורטית. את התואר השני, בהנחיית פרופסור חנה הרצוג ופרופסור יונתן שפירא, סיימה קמפ בהצטיינות יתרה.
ביוגרפיה > לימודים מתקדמים

בשנת 1991 החלה קמפ את לימודי הדוקטורט שלה באוניברסיטת תל אביב, והיא המשיכה לעסוק בהם ביחס בין גבולות לתרבות, והתמקדה בקשר בין גבולות טריטוריאליים לעיצוב זהות לאומית בשנות ה-50 בישראל. קמפ חקרה את היחס שהלך ונבנה כלפי הגבולות בחברה הישראלית בשנות ה-50 ובשנות ה-60 המוקדמות והשפעתו על מלחמת ששת הימים. הדוקטורט שלה זכה בפרס בן הלפרן של האגודה ללימודי ישראל (AIS) לשנת 1998 וכן בפרס קרן וולף על מצוינות במחקר.
בשנת 1996 החלה קמפ את לימודי הפוסט-דוקטורט שלה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים אלו פנה מחקרה של קמפ אל עבר אלו שחוצים את הגבולות אותם חקרה בלימודיה עד כה, ולצד עמיתתה מאוניברסיטת חיפה, פרופסור רבקה רייכמן, התמקדה בתופעה החדשה דאז של מהגרי עבודה. המחקרים של קמפ ורייכמן היו מהראשונים בישראל שעסקו בקהילות של חסרי מעמד. נושא זה, של הגירה גלובלית, מקורותיה והשפעותיה החברתיות, הכלכליות והפוליטיות, מלווה את קמפ מאז ועד היום.
ביוגרפיה > קריירה אקדמית

ב-1997 הקימה אוניברסיטת בן-גוריון בנגב את המחלקה לפוליטיקה וממשל, וקמפ הייתה מהמינויים הראשונים בה. לאחר כמה שנים בהן חקרה והרצתה בבאר שבע, ב-2001 חזרה קמפ לאוניברסיטת תל אביב כחברת סגל בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה בו החלה את לימודיה. בשנת 2005 מונתה כחברת סגל מן המניין בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה במוסד.
בשנת 2007 ייסדה, לצד פרופסור יוסי שביט ופרופסור ניסים מזרחי, את המסלול לתואר שני בסוציולוגיה של ארגוני שינוי חברתי באוניברסיטת תל אביב.
במאי 2016 התמנתה קמפ כפרופסור-חבר באוניברסיטת תל אביב.
בינואר 2017 מונתה קמפ לראשות החוג לסוציולוגיה-אנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
לאורך השנים זכתה קמפ פעמים רבות בתואר "המרצה המצטיינת" מטעם אוניברסיטת תל אביב.
מראשית דרכה באקדמיה ועד היום, זכתה קמפ בחמשה מענקי מחקר מהאקדמיה הלאומית למדעים ולשניים נוספים ממשרד המדע.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית

בשנים 1999–2010 השתתפה קמפ בקבוצות מחקר אקדמיות מטעם מכון ון ליר בירושלים.
בשנים 2004-2001 הייתה קמפ חברת הוועד המנהל של קו לעובד.
בשנת 2005 הצטרפה קמפ לוועדת ההיגוי של הפורום ללימודי נשים באוניברסיטת תל אביב. בין השנים 2008-2007 שימשה מנחה אקדמית של התוכנית לזכויות פליטים באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2008 כתבה קמפ את דו"ח המומחים בנושא הגירת עבודה לקראת הצטרפותה של ישראל לארגון ה-OECD. הדו"ח כלל המלצות עבור ממשלת ישראל בנושא מהגרי העבודה, ובתיווך ה-OECD מרבית ההמלצות התקבלו ויושמו.
בשנים 2010–2014 שימשה קמפ כיושבת ראש שותפה של האגודה לזכויות האזרח בישראל.
פרסומים נבחרים

"עובדים וזרים: הכלכלה הפוליטית של הגירת עבודה לישראל", אדריאנה קמפ ורבקה רייכמן, הוצאת הקיבוץ המאוחד ומכון ון ליר, 2008.
International Migration, Domestic Work and Care Work: Undocumented Latina Migrants in Israel, Gender and Society Vol.17 (5) 2003
Tel Aviv is Not Foreign to You: Urban Incorporation Policy on Labor Migrants in Israel, International Migration Review, Vol. 38, 2004
Managing Migration, Reprioritizing National Citizenship: Undocumented Labor Migrants’ Children and Policy Reforms in Israel, Theoretical Inquiries in Law 8(2), 2007
Labor Trafficking in Israel: Bringing in state regulations, private brokers and local employers, International Migration Review 48(3), 2014
Between neoliberal governance and the right to the city: Participatory politics in Berlin and Tel Aviv, International Journal of Urban and Regional Research 3(4), 2015
Mobilizing Migrant Workers’ Rights in “Non-Immigration” Countries: The Politics of Resonance and Migrants’ Rights Activism in Israel and Singapore, Law and Society Review 50(1), 2016
Wanted Workers but Unwanted Mothers: Mobilizing Moral Claims on Migrant Care-Workers’ Families in Israel, Social Problems 63(3), 2016
הערות שוליים

↑  Annual Ben Halpern Award for Best Dissertation in Israel Studies, www.aisisraelstudies.org (ארכיון)
↑  Simply-Smart, קרן וולף, באתר www.wolffund.org.il (באנגלית)
↑  האגודה לזכויות האזרח בישראל | ד"ר אדריאנה קמפ, באתר www.acri.org.il
↑  עובדים וזרים: הכלכלה הפוליטית של הגירת עבודה בישראל | מכון ון ליר בירושלים, באתר www.vanleer.org.il
↑  אדריאנה קמפ ורבקה רייכמן, עובדים וזרים, הקיבוץ המאוחד, 2008
↑  Rebeca Raijman, Silvina Schammah-Gesser and Adriana Kemp, International Migration, Domestic Work, and Care Work: Undocumented Latina Migrants in Israel, Gender & Society
↑  Adriana Kemp, Rebeca Raijman, “Tel Aviv Is Not Foreign to You”: Urban Incorporation Policy on Labor Migrants in Israel1, International Migration Review 38, 2004-03-01, עמ' 26–51 doi: 10.1111/j.1747-7379.2004.tb00187.x
↑  Adriana Kemp, Managing Migration, Reprioritizing National Citizenship: Undocumented Migrant Workers' Children and Policy Reforms in Israel, Theoretical Inquiries in Law 8, 2007-07-01
↑  Adriana Kemp, Rebeca Raijman, Bringing in State Regulations, Private Brokers, and Local Employers: A Meso-Level Analysis of Labor Trafficking in Israel, International Migration Review 48, 2014-09-01, עמ' 604–642 doi: 10.1111/imre.12109
↑  Adriana Kemp, Henrik Lebuhn, Galia Rattner, Between Neoliberal Governance and the Right to the City: Participatory politics in Berlin and Tel Aviv, International Journal of Urban and Regional Research 39, 2015-07-01, עמ' 704–725 doi: 10.1111/1468-2427.12262
↑  Adriana Kemp, Nelly Kfir, Mobilizing Migrant Workers’ Rights in “Non-immigration” Countries: The Politics of Resonance and Migrants’ Rights Activism in Israel and Singapore, Law & Society Review 50, 2016-03-01, עמ' 82–116 doi: 10.1111/lasr.12179
↑  Publication: Wanted Workers but Unwanted Mothers: Mobilizing Moral Claims on Migrant Care Workers’ Families in Israel, ResearchGate (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306087905171  BnF: cb161847837 (data)  LCCN: n2003064621  SUDOC: 084554258  VIAF: 26440866   WorldCat (עם VIAF): 26440866
שדרות הרצל (אשדוד)

| --- | --- |

נתיבי תחבורה ציבורית בשדרות הרצל ברובע הקריה ("הסיטי"), 2023
 מידע כללי
 על שם:  בנימין זאב הרצל, חוזה מדינת ישראל
 אורך:  6.3 ק"מ 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיר:   אשדוד
 שכונה:  מדרום לצפון: רבעים ט"ו, י"א, י"ב, הקריה ("הסיטי"), ד', ה', א', ב', פארק לכיש (בבנייה)
 נקודת התחלה:  יער המאכל בט"ו
 נקודת סיום:  דרך תל מור
 רחובות מסתעפים:  צומת הרצל–מנחם בגין, צומת הרצל–ז'בוטינסקי 
 מפגשים עיקריים:  שדרות יצחק רבין  שדרות עובד בן עמי  שדרות מנחם בגין  שדרות ירושלים  שדרות יצחק הנשיא  שדרות ז'בוטינסקי  שדרות בן-גוריון
 
 קואורדינטות:  31°47′40″N 34°38′31″E﻿ / ﻿31.794394374689°N 34.641930068234°E﻿ / 31.794394374689; 34.641930068234
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אשדוד מוגדלת) שדרות הרצל(למפת אשדוד רגילה) שדרות הרצל(למפת השפלה רגילה) שדרות הרצל(למפת השפלה מוגדלת) שדרות הרצל  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ערך זה עוסק בשדרה באשדוד. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
שדרות הרצל היא שדרה ראשית החוצה את אשדוד מדרום לצפון הקרויה על שמו של חוזה מדינת ישראל, בנימין זאב הרצל. ראשיתה בצומת עם שדרות יצחק רבין בואכה יער המאכל ברובע ט"ו, ואחריתה בצומת עם דרך תל מור המובילה לנמל אשדוד ולכביש 41.
לאורך השדרה, מלבד ברחובות רובע הקריה ("הסיטי") הפונים אליה, אין אתרים ציבוריים רבים כיום והוא מהווה בעיקר עורק תחבורה. עם זאת, בצפונה מתרחשות לאורכה עבודות פינוי בינוי רבות המחליפות את שיכוני שנות ה-70 בבנייה מעורבת שימושים צפופה לגובה הפונה לשדרה.
היסטוריה

בפברואר 1982, עם הרחבתן של שדרות בני ברית המקבילות, שאז היו בנות נתיב אחד לכל כיוון, החלו עבודות סלילתן של כביש שדרות הרצל.
כמהנדס העיר, ומאוחר יותר כראש עיריית אשדוד, צבי צילקר נהג להתווכח עם נציגי משרד התחבורה שהתעקשו כי אין צורך בסלילת יותר מנתיב לכל מסלול נסיעה בשדרה, בדומה לבני ברית – בתואנה שאשדוד היא יישוב קטן וכי יש לעמוד במגבלות התקציביות, והתנגדו בתוקף לעמדת העירייה. צילקר, מנגד, דרש 6 נתיבים – 3 לכל כיוון, בהסבר שאשדוד תצמח להיות עיר גדולה ולכן תצטרך ציר תנועה מרכזי לאורכה (לצד בני ברית). לימים, כביש השדרה אכן גדל להיות בן 6 נתיבים, כאשר 2 מהם הם נתיבי תחבורה ציבורית (נת"צ).
ב-2014, הציעה עמותת "מרחב – התנועה לעירוניות בישראל" תוכנית ליצירת עירוב שימושים בשדרה – הפיכתה מציר תנועה לשדרה עירונית – על ידי מיקום פקולטות של הקריה האקדמית של אשדוד העתידית לאורך השדרה.
בנובמבר 2017, פרסמה הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים (הרלב"ד) כי כביש הרצל הוא המסוכן ביותר באשדוד והשלישי המסוכן ביותר במדינת ישראל, עם 203 תאונות לאותה השנה.
במסגרת הרפורמה במערך התחבורה הציבורית באשדוד "Reway" שנעשתה בעיר בין השנים 2016 ל-2022, נסללו במרכז כביש השדרה שני מסלולי תחבורה ציבורית (מת"צ) במרכז הכביש, שנפתח לתנועה ב-19 באוגוסט 2019. בעקבות דוח הרלב"ד, נעשו שינויים בתוואי הנסיעה בשדרה למיתון התנועה שכלל הגבלת מהירות נסיעה, התקנת פסי האטה (במפרים) וצמצום הפניות שמאלה.
תוואי השדרה ואתריה

שדרות הרצל נצמתות עם מספר שדרות בעלות חשיבות בעיר, ומהווה מוקד למסחר ותנועה רבים. השדרות עמן היא נפגשת, מדרום לצפון, הן:
יצחק רבין – חוצה את דרום העיר ממזרח, בדיונות של רובע י"ג ורובע י"ד שבבנייה ועד מערב בכיכר השלום על שדרות משה דיין (לאורך קו החוף)
עובד בן עמי – חוצה את העיר ממזרח, מכיכר אורוגוואי שעל שדרות משה דיין, בואכה רובע המרינה, ועד כיכר אלטלנה
מנחם בגין – חוצה את העיר ממזרח, מהכניסה והיציאה הדרומית ואזור תחנת הרכבת אשדוד – עד הלום ועד כיכר המפרשים (יהודי סלוניקי) בואכה פארק המרינה
ירושלים – חוצה את העיר ממזרח, מאזור גשר עד הלום ועד פארק אשדוד-ים
יצחק הנשיא – חוצה את העיר ממזרח מכיכר אלתא מערכות שבין רובע ג' ל-ז' ועד כיכר הדייגים בואכה טיילת חוף לידו
ז'בוטינסקי – דרך ממזרח למערב, משדרות בני ברית פינת משה סנה ברובע ב' ועד רחוב אבא הלל סילבר ברובע א'
בן-גוריון – עוטפת את צפון העיר מאזור בית העלמין ועד כיכר אורט ברובע א' במערב דרך רובע ב', רובע פארק לכיש, בואכה פארק לכיש וגבעת יונה
תוואי השדרה ואתריה > דרום

בקצהה הדרומי של השדרה, היא נפגשת עם שדרות יצחק רבין החוצה את העיר ממזרח בואכה רובע י"ד ועד שדרות משה דיין שעל קו החוף. מדרום לצומת, היכן שהשדרה מתחילה – נמצא יער המאכל של רובע ט"ו.
צפונה מהצומת, נמצאת כיכר השבטים המחברת בין רובע י"ב ממזרח לרובע י"א במערב, ולאחריה נמצאים מספר אתרים ציבוריים – בית הספר התיכון מקיף ט', בית הפיס לקהילה ואולם הספורט ע"ש רמי חמאווי. כמו כן, פארקים עירוניים גדולים – פארק אדמונד ספרא ב-י"ב וגן גולדה ב-י"א, ולצדו פארק טניס גדול.
בהמשך, השדרה נצמתת עם רחוב נחל נעמן ונחל תמוז, המחברת את המרכזים המסחריים של י"ב (מג'יק סנטר) לאזור מרכזון י"א.
תוואי השדרה ואתריה > מרכז > צומת בן עמי – צומת מנחם בגין

במקטע הנמתח בין שדרות עובד בן עמי לשדרות מנחם בגין, נמצא ממזרח פארק הסיטי הדרומי ובו גן שעשועים, ואנדרטת "קדושת הזמן" לזכר חללי פעולות האיבה בעיצוב יעקב פינטו. ממערב, מתרחשת בנייה אינטנסיבית של רובע המע"ר (מרכז עסקים ראשי) העתידי לאורך השדרה, לגובה ובציפוף.
תוואי השדרה ואתריה > מרכז > צומת מנחם בגין – צומת ירושלים

במקטע שבין שדרות מנחם בגין לשדרות ירושלים, מתרחשת עיקר הפעילות הערה של השדרה. ממזרח, פארק הסיטי הצפוני כשממנו פונה פסל "הצפרדע" המזוהה עם העיר, ובסביבתו פסלים סביבתיים רבים נוספים, וכן האנדרטה לזכר בני אשדוד שנפלו במערכות ישראל בעיצוב משה סעידי.
בצומת מנחם בגין, בחלק המזרחי נמצא מרכז צימר – הנחשב לאחד מאזורי המסחר הפתוחים ההומים בעיר. לאורך כל השדרה הבנויה בציפוף ולגובה, נמצאות מסעדות, ברים, בתי קפה, חנויות ומשרדים. בצד הדרומי של השדרה, בחלק שממערב לכיכר אילן רמון, נמצאים משרדי הממשלה של העיר. ממערב, התחנה המרכזית של אשדוד ומרכז מסחרי "גן העיר" בהמשך, בואכה קריית התרבות ע"ש צבי צילקר.
מצפון לצומת, השדרה נפגשת עם רחוב הגדוד העברי הפונה לקניון סימול ולבית עיריית אשדוד שבקריית התרבות. בהמשך, עד הצומת עם שדרות ירושלים, פונה ממערב מרכז מסחרי של המע"ר הצפוני, בו גורדי השחקים מגדל דמרי ומגדלי K התאומים, וכן בניין המשרדים "יונטרייד".
תוואי השדרה ואתריה > מרכז > צומת ירושלים – צומת חיים משה שפירא-יהודה הלוי

במקטע שבין שדרות ירושלים לרחובות חיים משה שפירא ויהודה הלוי, מתקיים פינוי בינוי רחב-היקף ממערב ברובע ד' במקום שכונותיה שנבנו בשנות ה-70, ובנייה צפופה לגובה הפונה לשדרה. ממזרח, בקרבת צומת ירושלים – בשטח רובע ה', נמצא גן המחתרות ובהמשך בית הספר התיכון מקיף ד'.
מזרחה, ברחוב יהודה הלוי – מובילה הדרך למרכזון רובע ו' דרך קניון לב אשדוד שנסגר ב-2023, הנמצא בהליכי פינוי בינוי. ממערב, רחוב חיים משה שפירא, שבמעלהו נמצא מרכזון רובע ד' ובניין המשרדים "בית אוצר" – שבעבר היה בית עיריית אשדוד ובקרבתו התרחש הפיגוע בקו 9. בהמשך, רחוב רוגוזין הארוך, הנמתח מלב רובע א' עד בואכה חוף הקשתות. זהו אחד מן הרחובות הראשונים בעיר (נחנך ב-1958) ובעבר היה מרכז תרבותי בה, אך ירד מגדולתו עם התרחבות העיר, בתחילת המאה ה-21.
תוואי השדרה ואתריה > מרכז > צומת חיים משה שפירא-יהודה הלוי – צומת יצחק הנשיא

גם במקטע זה, ממערב נמצא רובע ד' וממזרח רובע ה', כאשר אין אתרים ציבוריים הפונים לשדרה ובו היא מתפקדת באופן בלעדי כעורק תחבורה. בצומת עם שדרות יצחק הנשיא, ממערב, הדרך עולה לרובע א' הוותיק, לכיכר הדייגים וטיילת חוף לידו, ועוברת בדרך ברחוב רוגוזין ובשכונת המגדלים ברחוב הדקל הפונה לים. ממזרח, הדרך עוברת דרך רובע ב' הוותיק גם הוא, שנבנה בשנות ה-60, ומובילה עד לכיכר אלתא שבין רובע ג' ו-ז' דרך פארק בן-גוריון ושדרות בני ברית, בה עוברת היציאה והכניסה הצפונית לעיר.
תוואי השדרה ואתריה > צפון > צומת יצחק הנשיא – צומת ז'בוטינסקי

בחלק הצפוני של המקטע שבין שדרות יצחק הנשיא לשדרות ז'בוטינסקי, השדרה מסתעפת למקומות מרכזיים בעיר. בצומת עם רחוב שבי ציון, הדרך מובילה ממערב למרכז קליטה בית קנדה ולמרכז מסחרי רובע א' ועוברת בניין ההסתדרות שברחוב הראשונים, ובמרכז מסחרי קטן נוסף, וממשיכה עד גן אלישבע. ממזרח, במרחק הליכה נמצא המרכז המסחרי והשוק העירוני של רובע ב' והספרייה העירונית ע"ש יוסף מאירהוף.
תוואי השדרה ואתריה > צפון > צומת ז'בוטינסקי – צומת בן-גוריון

במקטע שבין שדרות ז'בוטינסקי לשדרות בן-גוריון, נמצאים ממזרח מרכז מסחרי מרשת פאוור סנטר "סטאר סנטר" והמכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון (SCE), וממערב נבנה רובע פארק לכיש העתידי, ובו אצטדיון אשדוד.
תוואי השדרה ואתריה > צפון > צומת בן-גוריון – דרך תל מור

במקטע שבין שדרות בן-גוריון לדרך תל מור, השדרה חוצה את אזור התעשייה הקלה, קריית חלוצים, ממזרח, ואת אזור התעשייה הכבדה ואזור פארק לכיש, קריית איתנים, ממערב. בחלק הצפוני של המקטע, נמצאת ממערב קריית הספורט של אשדוד, הנמצאת בבנייה, ותעשיות עורף נמל אשדוד.
באחרית המקטע, מסתיימת השדרה בהסתעפות עם דרך תל מור המובילה ממערב לנמל, וממזרח לכביש 41.
ביולי 2023, הודיעה עיריית אשדוד על כוונתה להרחיב את שדרות הרצל במקטע שמשדרות ז'בוטינסקי ועד לכביש 41. העבודות – שייערכו כחלק מהסכם הגג של העירייה עם הממשלה – כוללות הרחבת הנת"צ, רימזור, סלילת שבילי אופניים ועוד, וישרתו את רובעי המגורים החדשים הנבנים באזור.
הערות שוליים

↑   צפריר רינת, האם מאשדוד תתפתח העיר הישראלית החדשה?, באתר הארץ, 2 בינואר 2015
↑  מירב מורן, ‏מש' התחבורה ישקיע רבע מיליארד ש' כדי להצר כביש, באתר גלובס, 16 בדצמבר 2014
↑  לו הייתי רוטשילד, באתר ynet, 30 במרץ 2018
↑  כמעט לכל אורכן
1 2 3  משה דרור, אריאלה ברמכר (ע), הקדנציה השלישית, צילקר – אשדוד שאהב, אשדוד: אבי אלעד, 2022, עמ' 154-155
↑  מרחב – התנועה לעירוניות בישראל, תכנית פעולה וכלים להתחדשות רחוב הרצל באשדוד: "מעורק תחבורה לרחוב עירוני" (עמ' 12), ‏נובמבר 2014
↑  משה סידי, שדרות הרצל אחד הכי מסוכנים בארץ, באתר אשדוד אונליין, ‏14 בנובמבר 2017
↑  דניאל הרץ, ‏דו"ח: אלו הרחובות הכי מסוכנים בישראל, באתר כיכר השבת, 23 בפברואר 2017
↑  ויקטוריה קונבסקי, הבוקר: נפתח נתיב התחבורה הציבורית בציר הרצל, באתר כאן דרום אשדוד, ‏19 באוגוסט 2019
↑  הילה ציאון, אחרי עשור: אור ירוק ל-680 דירות חדשות בפינוי בינוי באשדוד, באתר ynet, 30 באוקטובר 2020
↑  אשדוד ממשיכה להתפתח: זהו פרויקט הנדל"ן החדש בעיר, באתר אייס, 9 באוגוסט 2023
↑    עופר פטרסבורג, החזון של הרצל, באתר "ידיעות אחרונות", 31 באוגוסט 2017
1 2  עופר אשטוקר, פורסם מכרז להרחבת שדרות הרצל – פרויקט הגל הירוק יורחב עד המפגש עם כביש 41, באתר אשדוד נט, ‏24 ביולי 2023
| אשדוד  |
| --- | --- | --- |
| ערכים ראשיים | אשדוד • רובעי העיר • תכנון העיר • כיכרות |  |
| גנים ופארקים | פארק אשדוד-ים • פארק בן-גוריון • פארק אקולוגי מצודת-ים אשדוד • גן אלישבע • פארק לכיש • גבעת יונה • עד הלום |  |
| רחובות | רחוב רוגוזין • רחוב שבי ציון • מדרחוב הנביאים • שדרות בני ברית • שדרות הרצל • שדרות מנחם בגין • שדרות משה דיין |  |
| תחבורה | תחבורה ציבורית • מסוף בני ברית • מסוף ביג • מערכת להסעת המונים בנפת אשקלון |  |
| מוסדות | מרכז כיוונים • המשכן לאמנויות הבמה • הארכיון לתולדות אשדוד • הקריה האקדמית של אשדוד (עתידי) • בית אריה קלנג • מוזיאון אשדוד לאמנות • אצטדיון אשדוד (עתידי) |  |
| תעשייה | נמל אשדוד • תחנת הכוח אשכול • נמל הדרום • אלתא מערכות |  |
| היסטוריה | אשדוד ים (העיר העתיקה) • תל אשדוד • תל מור • רצועת החוף |  |
| נושאים מרכזיים נוספים | העירייה ומועצת העירייה • סמל העיר • יקיר העיר אשדוד • חברת אשדוד • החברה לפיתוח אשדוד |  |
| קטגוריה ראשית | כל הערכים על העיר |  |
יער המאכל הקהילתי ברובע ט"ו – נקודת ההתחלה של השדרה מדרום
הצומת עם שדרות מנחם בגין
קדושת הזמן – אנדרטה לחללי פעולות האיבה של אשדוד, פארק הסיטי הדרומי
פסל הצפרדע, 2023
מרכז צימר (הצד הדרומי), 2023
מגדלי K, ונתיבי אופניים בשדרות הרצל שנסללו במסגרת מיזם Rebike
הליכת ג'יין בעקבות ההתחדשות העירונית בשדרה, בהדרכת האדריכל וולטר שיינקמן, 2024
הצומת עם רחוב חיים משה שפירא ורחוב יהודה הלוי, 2024 – שיכונים ותיקים ממזרח ובנייה צפופה חדשה ממערב
עבודות להקמת גורדי שחקים בשדרה, בצומת עם רחוב חיים משה שפירא
הנת"צ בצומת עם רחוב שבי ציון, 2024
אנדרה שוש

| --- | --- |
 קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (4א-1-1)
 לידה:  18 ביולי 1905 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  12 ביולי 1969 (בגיל 63) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 
אנדרה שוש (במקור שלזינגר, בהונגרית: Sós Endre; בודפשט, 18 ביולי 1905 – בודפשט, 12 ביולי 1969) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, סופר, עורך עיתון, נשיא הקהילה היהודית של בודפשט ושל כל הונגריה. בשל יהדותו וכתיבתו הבקורתית על המשטר הוא נכלל במלחמת העולם השנייה בצו הממשלתי של סופרים אסורים שיצירותיהם נאסרו להדפסה, להפצה ולקריאה, ולאיסור החזקתם אפילו בספריות ציבוריות, ודינן היה גריסתם (בדומה לשריפת הספרים בגרמניה הנאצית).