ויליאם קובט
מקלט בצרפת ובארצות הברית (1792–1800)

קובט פיתח עוינות כלפי כמה קצינים, חשד בהם בשחיתות, ואסף ראיות בעניין בזמן שהותו בניו ברנזוויק. ההאשמות שלו נגדם זכו להתעלמות. הוא כתב את "ידיד החייל" (The Soldier's Friend) ב-1792, במחאה נגד השכר הנמוך והיחס הקשוח של מגויסים לצבא הבריטי. הוא חש כי עומדים להגיש נגדו כתב אישום כתגמול, הוא ברח מבריטניה לצרפת במרץ 1792 כדי להימנע ממאסר. קובט התכוון להישאר שנה כדי ללמוד את השפה הצרפתית, אך עקב המהפכה הצרפתית ומלחמות המהפכה הצרפתית, הוא הפליג לארצות הברית בספטמבר 1792.
קובט הגיע לווילמינגטון והתיישב בפילדלפיה במהלך אביב 1793. קובט השתכר יפה בתחילה בכך שלימד אנגלית לצרפתים ותרגם טקסטים מצרפתית לאנגלית. מאוחר יותר הוא טען שהוא הפך לסופר פוליטי במקרה: במהלך שיעור באנגלית אחד מתלמידיו הצרפתים קרא בקול רם מעיתון ניו יורקי את נאומי קבלת הפנים ששלחו הדמוקרטים לג'וזף פריסטלי עם הגעתו לאמריקה, יחד עם התשובות של פריסטלי. תלמידו שיבח את הרגשות האנטי-בריטיים שבאו לידי ביטוי, והוא הסתכסך עם קובט, אשר החליט אז "לכתוב ולפרסם פמפלט להגנת ארצי". הפמפלט שכתב, "הבחנות על ההגירה של ד"ר פריסטלי" (Observations on the Emigration of Dr. Priestley), ושפורסם בעילום שם ב-1794, היה מתקפה אלימה על פריסטלי.
בשנת 1795, קובט כתב את "עצם לכרסם עבור הדמוקרטים" (A Bone to Gnaw for the Democrats), אשר תקף את המפלגה הדמוקרטית הפרו-צרפתית. הוא השיב למבקריו ב"בעיטה לביס" (A Kick for a Bite), שהייתה יצירתו הראשונה שפורסמה תחת השם הבדוי "פיטר פורקופין" (Peter Porcupine), כלומר "פיטר דורבן"; מבקר השווה אותו לדורבן, מה שמצא חן בעיניו. הוא צידד בפדרליסטים, שהונהגו על ידי אלכסנדר המילטון, מכיוון שהם היו ידידותיים יותר לבריטניה מאשר הדמוקרטים הפרו-צרפתיים בראשות תומאס ג'פרסון.
בינואר 1796, הוא החל לכתוב עלון חודשי, הצנזור (The Censor). הוא הופסק לאחר שמונה מהדורות, והוחלף על ידי "כתב העת של הדורבן" (Porcupine's Gazette), עיתון יומי שהודפס ממרץ 1797 עד סוף 1799. טליראן, בזמנו מרגל צרפתי באמריקה, ניסה אך לא הצליח לשחד את קובט כדי להצטרף לצידה של צרפת.
קובט פתח חנות ספרים בפילדלפיה ביולי 1796. חלון הראווה שלה הציג דיוקן גדול של מלך בריטניה ג'ורג' השלישי ובתוך החנות היה ציור ענק של "הניצחון המכריע של לורד האו (אנ') על הצרפתים". תצוגה פרובוקטיבית זו משכה תשומת לב רבה. הוא הדפיס מחדש ופרסם חלק ניכר מהספרות של הלויאליסטים הקיצוניים שהייתה אז, כולל הביוגרפיה העוינת של ג'ורג' צ'אלמרס (אנ') על תומאס פיין, וכן את הגרסה שלו, שבה יצר מחדש את עבודתו של צ'אלמרס המשובצת בהערות בוז.
לאחר שספרד כרתה ברית (אנ') עם צרפת נגד בריטניה, הביע קובט את כעסו באמצעות עלונים נוספים שהיו ביקורתיים מאוד כלפי המלך הספרדי קרלוס הרביעי ב"כתב העת של הדורבן". שר החוץ הספרדי בפילדלפיה ביקש מממשלת ארצות הברית להעמיד לדין את קובט בגין הוצאת דיבה של המלך הספרדי. קובט נעצר ב-18 בנובמבר 1797. הוא נשפט בבית המשפט של מדינת פנסילבניה (אנ') על ידי השופט הראשי תומאס מק'קין (שהיה גם חותנו של השר הספרדי). למרות הביקורת של מק'קין על קובט בנאום הסיכום, חבר המושבעים הגדול זיכה את קובט ברוב של קול אחד.
קובט גם פעל נגד הרופא וחסיד התנועה לביטול העבדות בנג'מין ראש, שייתכן שתמיכתו בהקזת דם כטיפול במהלך מגפת הקדחת הצהובה גרמה למקרי מוות רבים. ראש זכה בתביעת דיבה נגד קובט. קובט מעולם לא שילם במלואו את גזר הדין, קנס של 8,000 דולר, אלא ברח לניו יורק ובמהלך 1800 דרך הליפקס, נובה סקוטיה, לפאלמות' (אנ') בקורנוול.
ממשלת בריטניה הייתה אסירת תודה לקובט על שתמך באינטרסים של בריטניה באמריקה: הדוכס מקנט בירך אותו בתור "הפטריוט הבריטי הגדול הזה"; הנציג הבריטי באמריקה, רוברט ליסטון (אנ'), הציע לו "פרס כספי גדול" (שאותו דחה), ושר המלחמה (אנ'), ויליאם וינדהאם (אנ'), אמר שלקובט מגיע פסל זהב עבור השירותים שהוא העניק לבריטניה באמריקה.