stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אל מנספלד

| --- | --- |
אל מנספלד בזמן עבודתו
אל מנספלד בזמן עבודתו
 לידה:  2 במרץ 1912 סנקט פטרבורג
 פטירה:  15 במרץ 2004 (בגיל 92) חיפה
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי שדה יהושע (כפר סמיר) 
 מקום לימודים:  בית הספר המיוחד לאדריכלות 
 תקופת הפעילות:  1935–2004 (כ־69 שנים)
 תחום יצירה:  אדריכלות
 יצירות ידועות:  מוזיאון ישראל
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1966)  פרס רכטר 
 
מנספלד מציג את דגם המוזיאון לפני נשיא המדינה יצחק בן-צבי ומר מרדכי איש-שלום, ראש עיריית ירושלים
הכניסה למוזיאון ישראל בירושלים
מוזיאון ישראל בירושלים
אנדרטה לנופלים בקריית חיים שתוכננה על ידי מנספלד ווינרויב
אלפרד (אל) מנספלד (Alfred (Al) Mansfeld; ‏2 במרץ 1912 – 15 במרץ 2004) היה מחשובי האדריכלים המודרניים בישראל. שותף עם האדריכל מוניו גיתאי-ויינרויב וחתן פרס ישראל לאדריכלות לשנת תשכ"ב (1966), במשותף עם האדריכלית דורה גד, עבור תכנון מוזיאון ישראל.
מנספלד זכה בחייו בתחרויות ובפרסים, באזכורים באנציקלופדיות ובספרי אדריכלות ואמנות וכן בכתבי עת מקצועיים ישראלים ובינלאומיים, גם בזכות תכנון מוזיאון ישראל וגם בזכות עבודות אחרות בישראל ומחוצה לה. במקביל לעבודתו כאדריכל לימד עשרות שנים בפקולטה לאדריכלות בטכניון בה היה פרופסור מן המניין ודיקן הפקולטה.
חייו

מנספלד נולד בסנקט פטרבורג ברוסיה, ועבר כילד עם משפחתו לברלין. הוא החל את לימודי האדריכלות בבית הספר הגבוה בשרלוטנבורג בברלין. ב-1933 סולק מהכיתה, יחד עם יהודים אחרים, ועבר לפריז, שם סיים את לימודיו בבית הספר המיוחד לאדריכלות בהצטיינות. בפריז היה מתלמידיו הבולטים של האדריכל הנודע אוגוסט פרה, אמן הבנייה המודרנית בבטון. מנספלד הצטיין גם בציור, רישום, עיצוב וגרפיקה, תחומים שלא זנח גם בהמשך, בנוסף למשיכתו העזה לצילום.
עם קבלת תואר ראשון בשנת 1935 הגיע לחופשת קיץ בתל אביב, שבה כבר התערו הוריו ואחיו הצעיר. הוא עבד ביריד המזרח ושם שוכנע על ידי אדריכל היריד אריה אלחנני לעלות ארצה ולסייע בבניין הארץ. ב-1936, לאחר שזכה בתחרות ארצית לתכנון כיכר מרכזית בנתניה, עבר לחיפה ועבד בשותפות במשך כעשרים שנה עם מוניו גיתאי-ויינרויב. ב-1959 ולאחר שהצעתו המשותפות עם דורה גד זכתה בתחרות לתכנון מוזיאון ישראל בירושלים, פתח משרד עצמאי ועבד בצמוד לאדריכלים דני חבקין, חיים קהת, מיקי מנספלד (בנו) ויהודית מנספלד. מנספלד ניהל את המשרד עד הגיעו לגיל גבורות ועם פרישתו נטלו את המושכות שותפיו: מיקי מנספלד בנו, וחיים קהת.
מנספלד נודע כאחד המורים המשפיעים ביותר על דורות של אדריכלים בישראל. הוא הרצה באוניברסיטאות ברחבי העולם על עבודתו ועל מחקריו (הידועים ביותר הם מחקריו על סטרוקטורליזם). ממסעותיו בעולם השאיר פנקסים רבים ובהם רישומי-עט ואלפי צילומים. מנספלד התקבל כחבר האקדמיה הגרמנית לאמנויות בברלין והאקדמיה הצרפתית לאדריכלות בפריז, והיה חבר פעיל באגודת האדריכלים הבינלאומית. נפטר בחיפה בשנת 2004, והשאיר אחריו אישה (בלה, כלכלנית), שני בנים (מיקי, אדריכל, ויואל, פרופ' לגאוגרפיה) וארבעה נכדים.
עבודותיו > מוזיאון ישראל

את מוזיאון ישראל תכנן מנספלד יחד עם דורה גד, כבניין ״פתוח קצה״ בשיטת תכנון מקורית שפיתח ל"צמיחה, שינוי ואי ודאות". מנספלד ליווה עם גד את צמיחתו והתפתחותו של המוזיאון במשך 15 שנה ולאחר מכן 15 שנה נוספות לאחר פרישתה של גד מהפרויקט. במהלך העבודה על המוזיאון עבד עם איסמו נוגוצ'י על תכנון גן הפסלים, עם האדריכל הדני יורגן בו על ביתן ויסבורד וביתן המאה ועשרים, עם מתכנני היכל הספר בארטוס וקיזלר. הבניינים הראשונים של המוזיאון, גן הפסלים והיכל הספר, נחנכו בשנת 1965. התכנון המקורי של מנספלד וגד הקנה גם להם וגם למוזיאון הערכה עולמית, כיוון שהתכנון הוכיח שניתן לבנות בניין המתפתח בצמיחה אורגנית בהיקף ניכר ולאורך זמן. המוזיאון התפתח פי עשרה בשטחו הבנוי בין השנים 1965–1995, מבלי שחל שינוי בקונטור הכללי שלו, המזכיר כפר ים תיכוני המתפשט בטבעיות על גבעה. את ההשפעה של הבנייה המקומית המשתלבת בנוף ניתן לראות בטראסות ובנטיעת עצי זית בשטח גן הפסלים ע"ש בילי רוז שעיצב נוגוצ'י, כמו גם בבניה הנמוכה וה"אורגנית" של ביתני המוזיאון שאינה קוראת תיגר על קו הנוף אלא מלווה את ההר ומתאימה עצמה אליו. העתק של אחד מהרישומים הרבים שרשם מנספלד מהווה היום סמל של "קפה מנספלד", בית הקפה של המוזיאון. ליצירת אחידות ופשטות בהתפתחות המוזיאון יצר התכנון יחידה מבנית ריבועית ומודולרית הניתנת לשכפול, שמרכיבה את הביתנים השונים. יחידות היסוד של התכנון כוללות עמוד "פטריה" מרכזי הנושא את הגג במנותק מהקירות ומעניק לו מראה ״מרחף״, והוא מונצח בסמל המוזיאון, שעוצב על ידי המעצב הגרפי הנודע וילם סנדברג, האוצר הראשון של המוזיאון.
עבודותיו > עבודות אחרות

בשנים הראשונות לעבודתו תכנן עם ויינרויב מאות פרויקטים פרטיים וציבוריים, בהם המכון ההידראולי בטכניון ושיפוץ בית הכנסת הגדול בחיפה, עשרות בתים פרטיים, שיכונים ומפעלי תעשייה, וכן מבני ציבור ומגורים בקיבוצים רבים. הם תכננו, למשל, את בניין המינהלה והספרייה ב"יד ושם" ואת בניין "מייזר" ליהדות בגבעת רם בירושלים, את מוזיאון וילפריד לאמנות המזרח הרחוק בקיבוץ הזורע ואת בית ההסתדרות בחיפה וכן אנדרטאות לנופלים. אחד המבנים הידועים שלהם בחיפה הוא בלוק המגורים הגדול "רמת הדר" שתוכנן ב-1957 עבור משרד השיכון. לאחר סיום השותפות ב-1959 המשיך מנספלד את תכנון הבניין לבדו עבור החברה הפרטית "רסקו".
מלבד מוזיאון ישראל תכנן מנספלד יחד עם דורה גד את מוזיאון ישראל ואת עיצוב הפנים של ה"שלום", אוניית הדגל של "צים". את אוניות הנוסעים של "צים" שקדמו ל"שלום" תכנן יחד עם וינרויב וגד. בחיפה תכנן במשותף עם האדריכל דניאל חבקין את בניין האודיטוריום, וכן את מוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית יחד עם האדריכל היפני יושימורה ג'ונזו (Yoshimura Junzo) את בית אבא חושי ואת בית הכנסת "בית אל", כולל עיצוב המנורה בכניסה. הוא תכנן רבות משכונות חיפה, נצרת, כרמיאל, ראש העין וכן מרכזי מסחר, מרכזי ספורט ונופש, גנים ובתי ספר ומרכזי פנאי ותרבות. בשנות ה-70 היה שותף עם האדריכל דניאל חבקין ויחד תכננו שורה ארוכה של עבודות. בין השאר תכננו חלק מהשכונת שער העלייה בחיפה (פרס ראשון בתחרות) וכן את ככר מאירהוף בקריית אליעזר, שבמרכזה פסל של בוקי שוורץ. מנספלד תכנן גם מעבדות מחקר, אוניברסיטאות, רבים ממבני בית החולים בנהריה, תחנות דלק (נווה שאנן בחיפה וגן פעמון הדרור בירושלים) ומבנים אחרים.
שתיים מעבודותיו, שלא יושמו אך התפרסמו בכל העולם, הן המוזוליאום ברנגון למייסד בורמה החופשית, אונג סן, והמרכז הבין-דתי לשלוש הדתות המונותאיסטיות למרגלות הר סיני שתכנן עבור נשיא מצרים אנואר סאדאת. בשני המקרים הפרויקט בוטל בנסיבות טרגיות - מותם של המזמינים.
הכרה

מנספלד היה חתן פרס רכטר על תכנון שכונת סטלה מאריס בחיפה, ופרס רטנר עבור תכנון האודיטוריום הרב תכליתי בחיפה. הוא נבחר ל"עמית כבוד" של מוזיאון ישראל, "יקיר העיר חיפה" ו"יקיר עמותת האדריכלים". בשנים 1964 – 1966 כיהן כיו"ר אגודת האינג'נרים והארכיטקטים בישראל, היה חבר אגודת האדריכלים הבינלאומית ופעיל בקבוצות עבודה ומחקר, בהן פרויקט "הביטאט" (1985). בשנת 1966 לאחר זכייתו בפרס ישראל עוטר במדליית כבוד לאדריכל זר מטעם איגוד האדריכלים הגרמני. בשנת 1999 יצא לאור בברלין ספר על חייו ועל עבודתו. תערוכות יחיד שלו הוצגו במוזיאון ישראל ובבית הספר לאדריכלות מק'גיל בטורונטו, בטכניון ובמוזיאוני חיפה. בשנת 2011 יצא בבריטניה ספר מחקרי על גלובליזם באמנות בעולם בו הוקדש פרק שלם לעבודתו של מנספלד.
גלריה

פנים ספינה בעיצוב אל מנספלד, מוניו גיתאי-ויינרויב ודורה גד
אנדרטה בבית שאן לנופלים במערכות ישראל בתכנונו של אל מנספלד
בלוק מגורים ברמת הדר בחיפה
הערות שוליים

↑  חגית פלג רותם, ‏"החברה היא הלקוח הסופי של האדריכל", באתר גלובס, 21 במרץ 2004
| זוכי פרס ישראל בתחומי האמנות החזותית |
| --- | --- | --- |
| פיסול | זאב בן-צבי (1953) • יצחק דנציגר (1968) • אריה ארוך (1971) • ראובן רובין (1973) • דני קרוון (1977) • בתיה לישנסקי, יחיאל שמי (1986) • מנשה קדישמן (1995) • יגאל תומרקין (2004) • מיכה אולמן (2008) |  |
| ציור | יוסף זריצקי (1959) • מרדכי ארדון (1963) • מרסל ינקו (1967) • יוסל ברגנר, אנה טיכו, פנחס ליטבינובסקי (1980) • יחזקאל שטרייכמן (1990) • לאה ניקל (1995) • משה קופפרמן (2000) • פנחס כהן גן (2008) |  |
| ציור ופיסול | זהרה שץ • (1955) בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים (1958) • מיכאל גרוס (2000) |  |
| אדריכלות | דב כרמי (1957) • אריה שרון (1962) • דורה גד, אלפרד מנספלד (1966) • בנימין אידלסון (1968) • יעקב רכטר (1972) • אריה אלחנני (1973) • אברהם יסקי (1982) • דוד רזניק (1995) • ליפא יהלום, דן צור (1998) • רם כרמי (2002) • יעקב יער, עדה כרמי-מלמד (2007) • אדם מזור (אדריכלות ועיצוב; 2013) |  |
| עיצוב | יונה פישר, אלישבע כהן (1977) • דן ריזינגר (1998) • דוד טרטקובר (2001) • ירום ורדימון (2007) |  |
| תולדות האמנות | בצלאל נרקיס (1999) • זיוה עמישי-מייזלש (2004) |  |
| צילום | דוד רובינגר (תקשורת; 1997) • מיכה בר-עם (2000) • אלכס ליבק (2005) • פטר מירום (2010) |  |
| אמנות פלסטית | יעקב דורצ'ין (2011) • מיכל נאמן (2014) • שרה ברייטברג-סמל (2020) • מיכל רובנר (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 274895  NLI: 987007265082205171  GND: 120882957  ISNI: 0000 0000 7864 0877  LCCN: n85142741  RKD: 307128  SUDOC: 164051554  ULAN: 500000032  VIAF: 98031201   WorldCat (עם VIAF): 98031201
אליזבת בישופ

| --- | --- |

 לידה:  8 בפברואר 1911 ווסטר, ארצות הברית 
 פטירה:  6 באוקטובר 1979 (בגיל 68) בוסטון, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית, קנדה 
 מקום קבורה:  בית הקברות הופ 
 מקום לימודים:  מכללת ואסר, בית הספר וולנט היל, Saugus High School 
 שפות היצירה:  ספרדית, אנגלית 
 יצירות בולטות:  One Art 
 בן או בת זוג:  לוטה דה מכדו סוארס  Louise Crane 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1947)  הפרס להנצחת שלי (1953)  עמית האקדמיה האמריקאית לשירה (1964)  פרס הספר הלאומי (1970)  פרס פוליצר לשירה (1956)  פרס נוישטדט הבין-לאומי לספרות (1976)  National Book Critics Circle Award for Poetry  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ברנדייס 
 חתימה:   
 
אליזבת בישופ (באנגלית: Elizabeth Bishop; ‏8 בפברואר 1911 – 6 באוקטובר 1979) הייתה משוררת אמריקאית וכותבת סיפורים קצרים, ובנוסף גם עסקה בציור. היא זכתה בפרסים ותוארי כבוד רבים על יצירותיה הספרותיות, בין השאר בתואר "היועצת לשירה של ספריית הקונגרס" בשנת 1949‏, בפרס פוליצר לספרות בשנת 1956‏, בפרס הספר הלאומי בשנת 1970‏ ובפרס נוישטט הבין-לאומי בשנת 1976‏. רבים מחשיבים אותה למשוררת האמריקאית החשובה ביותר במאה העשרים, שעל אף יצירתה המצומצמת יחסית, הגיעה לאיכויות גבוהות ולהשפעה גדולה על התרבות הספרותית באמריקה.
חיים אישיים

אליזבת בישופ נולדה כילדה יחידה להוריה ויליאם תומאס בישופ וגרטרוד בומר, בווסטר, מסצ'וסטס, ארצות הברית. לאחר שאביה, שעבד כקבלן מצליח, נפטר כשהייתה בת 8 חודשים, לקתה האם בנפשה, וכאשר הייתה בישופ בת 5 הוכנסה אמה למוסד לחולי נפש, והשתיים לא התראו יותר לעולם. כילדה יתומה למעשה, עברה בישופ בין משפחותיה. בתחילה גרה עם סבה וסבתה מצד אמה, וחיה איתם בכפר בנובה סקוטיה, קנדה, תקופה שהשפיעה רבות עליה ועל תוכן כתיבתה. מאוחר יותר הועברה לחיות עם משפחתה מצד אביה, אך כאשר הבינו הסבים שהיא אומללה ובודדה שם, העבירו אותה למשמורת אצל דודתה, שגידלה אותה יחד עם בעלה ודאגה לכלכל ולחנך את בישופ, בתמורה לתשלום מהסבים. הייתה זו דודתה של בישופ שחשפה בפניה לראשונה יצירות ספרותיות, בעיקר של משוררים מן התקופה הוויקטוריאנית. כשחיה בברזיל, אחרי תקופת הלימודים והטיולים, הייתה בזוגיות עם האדריכלית מריה קרלוטה. זוגיות זו, בשנותיה המאוחרות אופיינה בהתקפי זעם, דיכאון ואלכוהוליזם, ונסתיימה כאשר קרלוטה החליטה להתאבד, בשנת 1967. בשנת 1971, החלה בישופ זוגיות חדשה, עם אליס מת'פסל, שהייתה גם המוציאה לאור שלה.
לימודים

בישופ הייתה חולנית רוב ילדותה ולכן כמעט לא למדה במסגרת בית-ספרית, עד שהגיעה לגיל התיכון והחלה ללמוד בוואלנוט היל סקול, נאטיק, מסצ'וסטס. בשנים האלה החלה להתעניין במוזיקה וללמוד פסנתר, ולפרסם את שיריה הראשונים בעיתון בית הספר, “The Blue Pencil”. בשנת 1929 נרשמה למכללת ואסר, בו תכננה ללמוד מוזיקה ולהתמקד בהלחנה, אך בשל פחד במה פנתה לבסוף ללימודי ספרות אנגלית, והתמקדה בעיקר בלימודי ספרות המאה ה-16 וה-17, דרמות ורומנים מהרנסאנס, שייקספיר, ספרות אמריקאית, שירה מודרנית ועוד. בשנת 1933 הקימה את מגזין המחאה הספרותי "Con Spirito", שזכה ליוקרה מקצועית רבה במהרה. היא סיימה את לימודיה בקולג' בשנת 1934‏.
השפעות ספרותיות

בישופ הושפעה בעיקר משני משוררים שהיו מכריה, ואף ניתן לראות מספר קווי דמיון ברורים בין יצירותיה ליצירותיהם. המשוררת הראשונה שהשפיעה עליה הייתה מריאן מור. השתיים הכירו בספריית מכללת ואסר, מור התעניינה מאוד ביצירותיה של בישופ ואף עזרה לה לפרסם כמה משיריה באנתולוגיה "Trial Balances", שבה משוררים ותיקים ובעלי שם הציגו שירים של משוררים צעירים ואנונימיים, ובהמשך נוצרה ביניהן חברות עמוקה וממושכת שנקטעה עם פטירתה של מור, בשנת 1972. המשורר השני שהשפיע על בישופ היה רוברט לוואל, שבשנת 1947 הכיר בינה ובינו משורר וחבר משותף, והם שמרו על קשר במשך השנים בתכתובות רבות. עוד מקורות השפעה והשראה על כתיבתה, היו המקומות הרבים בהם ביקרה, התרבויות השונות שבהן פגשה ואותן חקרה, וכן ילדותה בכפר בנובה סקוטיה והכרתה את מעמד הפועלים, חיי האיכרים וכפרי הדייגים שבסביבתם גדלה.
מסעות בעולם

בישופ זכתה לירושה נכבדת מאביה, שנפטר בינקותה, ירושה שסייעה לה להסתובב בעולם, מבלי שתצטרך למצוא מקור פרנסה. היא אהבה להכיר מקומות חדשים ולצאת למסעות בטבע ובערים עתיקות, וכתיבתה שופעת בתיאורים של המקומות בהם הסתובבה. לאחר שעברה לניו יורק בתום לימודיה בקולג', החלה לטייל בעולם עם חברותיה, בעיקר בפריז, באיטליה ובאנגליה, וכן באירלנד, הולנד, מרוקו, מקסיקו ודרום אמריקה. עד שנת 1952, בה התיישבה בברזיל, המשיכה בישופ לנדוד בין מדינות ולכתוב על מסעותיה, ותוך כדי כך לפרסם שירים ולזכות בפרסים יקרי ערך. בישופ מעולם לא הפסיקה להסתקרן לגבי נופים חדשים ותרבויות שונות. בשנותיה בברזיל, החלה להתעניין בשפות ובספרות של אמריקה הלטינית ומרכז אמריקה, כך שלקחה על עצמה את תרגומן של יצירות מקומיות רבות. לאחר יותר מעשור בברזיל, אחרי שבת זוגה התאבדה בשנת 1967, חזרה בישופ לארצות הברית.
קריירה מאוחרת

בישופ החלה לעסוק בהוראה בחינוך הגבוה כאשר הירושה מאביה, החלה לאזול. החל משנת 1970, החלה ללמד במוסדות נחשבים רבים, כמו אוניברסיטת וושינגטון, אוניברסיטת ניו יורק והרווארד.
היסטוריית פרסומים ופרסים עיקריים

בישופ נהגה לפרסם שירה וסיפורים קצרים לעיתים רחוקות למדי, על פי רוב, רק אחת לכמה שנים. היא זכתה בפרסים רבים, מלגות ותארים בשל יצירתה הנרחבת, וכן בעבודות הוקרה שנכתבו לזכרה, אוספים של כתביה שהוצאו לאור, ועוד.
ב-1945 זכתה במלגת הוטון מיפלין לשירה. ספרה הראשון, “North & South”, יצא לאור בשנת 1946. בין השנים 1949 ו-1950, הייתה בעלת התואר "יועצת השירה לספריית הקונגרס", שחתניו מקבלים פרס כספי גדול בתמורה להעלאת המודעות באמריקה לקריאת וכתיבת שירה. את ספר ההמשך ל-“North & South”, שנקרא “Cold Spring”, הוציאה בשנת 1955. ספר זה, הכולל 18 שירים, זיכה אותה בפרס פוליצר לשירה, כשנה לאחר מכן. הכרך הבא שהוציאה פורסם בשנת 1965 ונקרא "Questions Of Travel". ספר זה הראה בעיקר את השפעת השהות בברזיל על בישופ. בחלקו הראשון, מופיעים שירים העוסקים מפורשות באורח החיים בברזיל, ובחלקו השני נכללים גם קטעים שנכתבו על מקומות אחרים, במיוחד מתקופת הילדות של בישופ בכפר בנובה סקוטיה. הפרסום העיקרי הבא שלה היה בשנת 1969, עת הוציאה ספר שנקרא “The Complete Poems”, כלל 8 שירים, וזכה בפרס הספר הלאומי ב-1970. ספרה האחרון, שיצא לאור בשנת 1977, נקרא “Geography Three”, וכלל את שיריה המפורסמים ביותר, למשל "בחדר ההמתנה" ו"אומנות אחת". ספר זה זכה בפרס נוישטט הבין-לאומי, שבו לא זכתה אף אישה, ולמעשה אף משורר אמריקאי, לפניה. לאחר מותה פורסמו מספר ספרים שריכזו את כתביה, ביניהם “The Complete Prose 1927–1979” שיצא בשנת 1983 וכולל את כל יצירות השירה שכתבה בחייה, “The Collected Prose”, יצא בשנת 1984 וכולל אוסף סיפורים שלה‎, Edgar Ellen Poe & The Juke Box – Uncollected Poems, Drafts and Fragments‏.
ב-2023 יצא לאור בעברית הספר נסים לארוחת בוקר, מבחר שירי אליזבת בישופ, (תרגמה מאנגלית רעות בן־יעקב בהוצאת טנג'יר).
סגנון ומאפיינים ספרותיים

בזמן שרבים מהמשוררים בני תקופתה הכניסו פרטים אינטימיים מחייהם הפרטיים לחלקים נכרים בשירתם, בישופ נמנעה מן הדבר כמעט לחלוטין. בניגוד לסגנון החשוף והמתוודה שלהם, לבישופ היה סגנון אחר וייחודי לה. היא ידועה מאוד בכתיבתה, הכוללת תמיד תיאור מפורט של פרטים, ומסוגננת באובייקטיביות ועובדתיות. לרוב בשיריה, היא מתארת מקרים לא כצופה, אלא כהסבר לסיטואציה שקוראת, ללא נקודת מבט אישית. גם הסיפור הקצר הראשון שכתבה, "בכפר" (“In The Village”), מתאר את ילדותה המוקדמת ואת התמודדויות אמה עם מחלת הנפש השלה, והוא כתוב בגוף שלישי, כך שמי שלא מכיר את קורותיה של בישופ יתקשה להבחין שמדובר בסיפור אישי. למרות הסגנון העובדתי והפשוט שלה, המתאר כמעט תמיד את העולם הפיזי, בצורה שלווה מאוד, בישופ הכניסה מסרים רבים לשיריה, שעסקו בעיקר במאבקו של היחיד לחוש שייכות בחברה, וכן ברגשות הצער והגעגוע. למרות היותה עצמאית מבחינה כלכלית, מה שאפשר לה חופש רב בחייה, בישופ התמקדה רבות בכתיבתה במעמד הפועלים, בחיי הכפר, בבתי החרושת העמוסים ובעולם הטבע. בישופ הייתה מאוד פרפקציוניסטית לגבי עבודותיה, ולכן לא כתבה המון והעדיפה לעסוק בליטוש יצירותיה, שהיו מעטות אך איכותיות, והשפיעו באופן משמעותי על הספרות האמריקאית והכלל עולמית. בישופ הייתה גם ציירת, ומבקרים רבים הכריזו על יצירותיה כמיוחדות ואיכותיות, על אף שהיא עצמה לא הכירה בכישרונה ולא פרסמה את יצירות האמנות שלה. כמו בכתיבתה, גם יצירותיה האמנותיות עוסקות בפרטים הקטנים ובלכידת סצנות, והן מאופיינות בסגנון מאוד פשוט ונאיבי. ויליאם בנטון, ערך ספר שנקרא "Exchanging Hats", שיצא בשנת 1996 וכלל את ציוריה.
פמיניזם

בישופ הייתה משוררת, אישה, לסבית, אך במשך השנים נמנעה מלהכניס עצמה לתבניות. היא סירבה להצעות מאיגודים פמיניסטיים, ומעולם לא השתתפה בפרויקטים של ספרי שירה נשיים וכיוצא בזה. בגלל הדרך בה בחרה, רבים חשבו שהיא בעד השקפות העולם השוביניסטיות, המצמצמות ומגבילות את האישה וזכויותיה אל מול הגבר. בישופ חשה שעצם ההתמודדות עם חוסר השוויון המגדרי היא ההוכחה לחוזק שלה, ולכן לא הרבתה להתבטא בנושא; ועם זאת, בריאיון משנת 1978, למגזין הספרותי “The Paris Review”, היא סיפרה שלמרות התעקשותה להתרחק מהתנועה הפמיניסטית, היא רואה עצמה כפמיניסטית חזקה. הסיבה לריחוק, היא אמרה אז, הייתה האמונה שכאשר תצטרף לארגונים מעין אלה, היא לא תוכל להימנע מהגדרות כמו "משוררת אישה" או "משוררת לסבית" שיכניסו אותה למסגרות וימנעו מאנשים להעריך באופן נטול פניות את איכות כתיבתה.
פטירתה

בשנת 1979, בזמן שהותה בדירתה שבבוסטון, מתה בישופ בשל מפרצת מוחית. היא נקברה בבית הקברות בווסטר, מסצ'וסטס. לאחר מותה, הוקם כפר אומנים בנובה סקוטיה באזור בית ילדותה של בישופ, והוא מוקדש לזכרה. בשנת 1997, לרגל פסטיבל שירה על שמה, נוספו לאנדרטה המשפחתית שלה כמה שורות מאחד משיריה.
הערות שוליים

↑  "Elizabeth Bishop (1911–1979)". The Library of Congress (באנגלית). נבדק ב-2017-11-19.
↑  אתר פרס פוליצר
↑  1970 National Book Awards Winners and Finalists, The National Book Foundation, www.nationalbook.org
↑  "1976 Neustadt Laureate – Elizabeth Bishop". World Literature Today. 2012-03-29. נבדק ב-2017-11-19.
↑  "Who is Elizabeth Bishop? Everything You Need to Know" (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2017-11-19.
↑  About Elizabeth Bishop, www.english.illinois.edu
1 2 3  Elizabeth Bishop – Vassar College Encyclopedia – Vassar College, vcencyclopedia.vassar.edu (באנגלית)
1 2 3 4 5 6 7  Gary fountain and Peter Brazeau, Remembering Elizabeth Bishop: An Oral Biography, Thomson Shore, 1994, עמ' 15–16; 19; 24–25; 38 ; 40; 50–52; 56–58; 349–351
↑  O'Rourke, Meghan. "Turning Pain Into Art". The Atlantic (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2017-11-19.
1 2 3  Poetry Foundation, Elizabeth Bishop 101 by The Editors, Poetry Foundation, ‏2017-11-18 (באנגלית)
1 2 3  O'Rourke, Meghan (2006-06-13). "Casual Perfection". Slate (באנגלית אמריקאית). ISSN 1091-2339. נבדק ב-2017-11-19.
↑  About the Position of Poet Laureate Consultant in Poetry (The Poetry and Literature Center at the Library of Congress), www.loc.gov
↑   שמעון זנדבנק, גדולתה של בישופ בכך שראתה את נוראות חייה וסירבה להתבכיין, באתר הארץ, 22 באוגוסט 2023
↑  William Benton, Elizabeth Bishop’s Other Art, The New York Review of Books, ‏2011-03-09
1 2  William Benton, Elizabeth Bishop’s Other Art, The New York Review of Books, ‏2011-03-09
↑  Spires, Interviewed by Elizabeth (1981). "Elizabeth Bishop, The Art of Poetry No. 27". The Paris Review. Vol. Summer 1981, no. 80. ISSN 0031-2037. נבדק ב-2017-11-19.
↑  Fenton, James (1997-05-15). "The Many Arts of Elizabeth Bishop". The New York Review of Books. ISSN 0028-7504. נבדק ב-2017-11-19.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258613405171  PLWABN: 9810562184005606  BIBSYS: 90122283  BNE: XX857811  BnF: cb120290570 (data)  CiNii: DA0487286X  GND: 118658905  ICCU: RAVV044974  ISNI: 0000 0001 0858 4344  LCCN: n79047629  MusicBrainz: 63ee9775-1b9d-4a0f-861e-7cba49f0548d  NDL: 00833012  NKC: jo20000080225  NLA: 36312484  NLK: KAC202306777  NSK: 000054458  NTA: 068376294  RERO: 02-A003009696  SELIBR: 217831  SNAC: w61n84nw  SUDOC: 027376915  Trove: 1245174  ULAN: 500338377  VIAF: 71405503   WorldCat (עם VIAF): 71405503
ארנה רוק

| --- | --- |

 מקורות סגנוניים:  הארד רוק, פופ רוק, הבי מטאל, רוק מתקדם
 מקורות תרבותיים:  שנות ה-1960 – אמצע שנות ה-1970
 נושאים קרובים
 רוק מתקדם, גלאם רוק, פאוור פופ, גלאם מטאל, פופ מטאל
 
ארנה רוק (באנגלית: Arena Rock - רוק אולמות), נקרא גם סטאדיום רוק (רוק אצטדיונים) או אנת'ם רוק, הוא מונח המוגדר בצורה חופשית שמתאר עידן רוק. הוא נבע מהבי מטאל, הארד רוק ורוק מתקדם, עוצב בשנות ה-60 של המאה ה-20 על ידי להקות כמו לד זפלין והמי, ונוצר בשנות ה-70 על ידי להקות כמו סטיקס וקווין.
| רוק |
| --- | --- |
בלוז רוק • גלאם רוק • גראנג' • פולק רוק • רוק אינסטרומנטלי • רוק אלטרנטיבי • הארד רוק • רוק גותי • רוק מתקדם • רוק פסיכדלי • רוק קל • רוק דרומי • סטונר רוק • רוק קלאסי • פופ רוק • פאנק רוק • קאנטרי רוק 
סצנות אזוריות
בריטפופ • הגל החדש של ההבי מטאל הבריטי • רוק ישראלי • רוק ברזילאי
סגנונות מהם נוצר הרוק: זרמים שיצאו מתוך הרוק
מוזיקת קאנטרי • בלוז • רוק אנד רול: הבי מטאל • פאנק
ערכים נוספים
פופ • להקות רוק
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אלפונסו האחד עשר, מלך קסטיליה

אלפונסו האחד עשר, מלך קסטיליה (בספרדית: Alfonso XI de Castilla;‏ 13 באוגוסט 1311 - 26 במרץ 1350) היה מלך קסטיליה ולאון בין השנים 1312–1350.
ביוגרפיה > בצעירותו

אלפונסו האחד עשר נולד ב-13 באוגוסט 1311 לפרננדו הרביעי, מלך קסטיליה וקונסטנסה מפורטוגל, בתם של דיניש, מלך פורטוגל ואיזבל מאראגון.
בשנת 1312 מת אביו פרננדו הרביעי, מלך קסטיליה, ואלפונסו עלה לשלטון במקומו. מכיוון שהיה תינוק שלטו כעוצרים בשמו אמו, סבתו מריה דה מולינה ודודיו חואן מקסטיליה, לורד ולנסיה דה קמפוס ופדרו, לורד קמרוס. בשנת 1313 מתה אמו, בשנת 1319 מתו דודיו במהלך מערכה צבאית נגד אמירות גרנדה, ובשנת 1321 מתה סבתו, ובעקבות כך פרצו מלחמות פנימיות ברחבי הממלכה.
לאחר עלותו על כיסא השלטון החל אלפונסו להילחם באויביו, ובשנת 1326 רצח את דודו חואן מקסטיליה והארו.
יחסו ליהודים

על אף ששיתף אלפונסו יהודים בחצרו, בלחץ הכנסייה הצר את צעדיהם, ואף הכריז על ויכוח דתי עם המומר אבנר מבורגוס. כמו כן אסר אלפונסו על היהודים לומר את ברכת המינים, סחט מהם מיסים מוגזמים והטיל הגבלות על הלוואות בריבית.
משפחתו

בשנת 1325 התחתן אלפונסו עם קונסטנסה מנואל, בתם של חואן מנואל, נסיך ויאנה וקונסטנסה מאראגון, אך הנישואים בוטלו כעבור שנתיים.
בשנת 1328 התחתן אלפונסו עם מריה מפורטוגל, מלכת קסטיליה, בתם של אפונסו הרביעי, מלך פורטוגל וביאטריס מקסטיליה, ממנה היו לו שני ילדים:
פרננדו (1332–1333)
פדרו, מלך קסטיליה (1334–1369)
בנוסף, היה לאלפונסו מפילגשו לאונור דה גוסמאן, בתם של פדרו נונייס דה גוסמאן וביאטריס פונסה דה לאון 10 ילדים:
פדרו אלפונסו (1330–1338)
סנצ'ו אלפונסו (1331–1343)
אנריקה השני, מלך קסטיליה (1333–1379)
פדריקה אלפונסו, לורד הארו (1333–1358)
פרננדו אלפונסו (1336–1350)
טלו אלפונסו, לורד אגילר דה קמפו (1337–1370)
חואן אלפונסו (1341–1359)
חואנה אלפונסו (1342–1376)
סנצ'ו אלפונסו, הרוזן הראשון מאלבורקרקה (1343–1375)
פדרו אלפונסו (1345–1359)
לקריאה נוספת

ג'ורג' הילס (1974; Hills, George), בספר "Rock of Contention: A history of Gibraltar".
ויליאם ג. פ. ג'קסון (1986; Jackson, William G. F) בספר "The Rock of the Gibraltarians".
הערות שוליים

1 2  ג'קסון, עמ' 47
↑  הילס, עמ' 66
↑  ג'קסון, עמ' 49
↑  ג'קסון, עמ' 50
↑  הילס, עמ' 74
↑  ג'קסון, עמ' 51
1 2 3 4  ג'קסון, עמ' 52
↑  הילס, עמ' 83
↑  הילס, עמ' 85
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296490805171  BIBSYS: 90565868  BNC: 000210757  BNE: XX880259  BnF: cb12240115x (data)  CiNii: DA09747424  GND: 119167573  ICCU: LO1V144136  ISNI: 0000 0000 9938 944X  LCCN: n83032236  NLA: 35761110  NTA: 070664137  RERO: 02-A012321205  SUDOC: 032215967  Trove: 1075340  VIAF: 89811460   WorldCat (עם VIAF): 89811460
אן פיליפס

| --- | --- |
 לידה:  18 במרץ 1803 
 פטירה:  29 במאי 1862 (בגיל 59) 
 
אן פיליפס (באנגלית: Anne Phillips;‏ 1803-1862) הייתה גאולוגית בריטית. היא נודעה בגילוי של קונגלומרט, שעזר להבהיר את ההיסטוריה של גבעות מלברן. ועזרה לאחיה הגאולוג ג'ון פיליפס.
חיים

אן פיליפס נולדה במידפורד, סאמרסט, בשנת 1803 לאליזבת' וג'ון פיליפס. היו לה שני אחים גדולים, ג'ון, שהפך לגאולוג, ואחותה אן שנפטרה בתקופת הינקות. ג'ון נולד בשנת 1800 במרדן, קנט. בשנת 1801 המשפחה עברה למידפורד שבסומרסט, ולפי ההערכה הם שהו בטאקינג מיל האוס, שהיה בבעלות אחיה של אליזבת, ויליאם סמית', שהיה גאולוג ידוע כמי שפרסם את המפה הגאולוגית הראשונה של אנגליה ופיתח את הבסיס למדע הסטרטיגרפיה.  לאחר לידתה של אן בשנת 1803 עברה המשפחה לסטייפל אסטון, אוקספורדשייר. אחיה הצעיר של אן, ג'נקין, נולד בשנת 1807; המשפחה עברה לאחר מכן לקובנטרי. חלק גדול מההשכלה של אן נותר בגדר תעלומה.
אביה ג'ון פיליפס נפטר בקובנטרי בינואר 1808, ואמה אליזבת מתה ביולי לאחר שהמשפחה עברה לעיר הולדתה שבסומרסט. לאחר מות אמה, דודיה של אן דאגו ליתומים. דניאל סמית' דאג לג'נקין בכפר צ'רצ'יל, ליד צ'יפינג נורטון באוקספורדשייר, ואילו ויליאם סמית' לקח את ג'ון ואן לחוות ברודפילד, שהייתה בבעלות ג'ון סמית'.