stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלה ליטביץ
יצירתה

עבודתה של ליטביץ מבוססת מחקר מולטידיסיפלינרי ונוגעת בין השאר בנושאים של נוף ולאומיות. היא יוצרת מיצבים העוסקים בטריטוריה, עם חיבור להיסטוריה, תרבות ופוליטיקה.
בשנת 2017 הציגה בתערוכת היחיד במוזאון פתח תקווה לאמנות מיצב בשם "קפיצת הדרך". ליטביץ חקרה את ההיסטוריה של העיר ימית בחצי האי סיני מהקמתה ועד לפירוקה. מחקר זה הוביל אותה לעסוק גם בתנאי הסביבה ובעיקר בתופעת החולות הנודדים הנוצרים ומתפרקים במהירות בדומה לעיר ימית עצמה. המיצב של ליטביץ הורכב משני חלקים: האחד, קיר בטון באורך שישה וחצי מטרים הוצב ברחבת הכניסה – קיר טרומי מפירוק העיר ששכב בעשורים מאז פירוק ימית באזור חבל שלום שיועד לשיירי העיר המפורקת. חלקו השני של המיצב הוצב בחלל הגלריה: דיונת חול ש"הונשמה" באמצעות מאווררים תעשייתיים, ובדומה לדיונה טבעית היא השתנתה ועוצבה מחדש בחלל לאורך התערוכה. באותה שנה הציגה מיצב בשם "נדידה" בגלריה האוניברסיטאית לאמנות. עבודה זו הורכבה מ-17 מפות רקומות המבוססות על תוכניות של מבני טחנות קמח ומבטשות צמר לאורך נחל עמוד ששוחזר על ידי רשות העתיקות. ליטביץ לקחה את תוכניות הטחנות המהוות זכר וסימן להיסטוריה ארוכה של הגירה ונדידת עמים במהלך המאה ה-16, תרגמה אותן בשרטוט לכדי קומפוזיציה מופשטת, ולמרות ההפשטה הרכיבה מחדש את הקווים מחדש ליצירת מבנים. את הרישומים המופשטים העבירה לקבוצת נשים פלסטיניות שגרו בקרבת נחל עמוד, שרקמו אותן ברקמה פלסטינית מסורתית. ליטביץ השאירה בידיהן את הפירוש לשרטוט כראות עיניהן והן תרגמו את הקווים הגאומטריים לצורות דקורטיביות, הוסיפו פרטים מהחי, הצומח ודגלי לאום; אך כל זאת, תוך שמירה על הגרעין המבנה האדריכלי.
בשנת 2021 הציגה בתערוכה "ספק סביר" (אוצר: סרג׳יו אדלשטיין) במרכז לאמנות עכשווית בתל אביב עבודות שנוצרו במהלך מסעות מחקר תקופתיים לגבול ירדן-ישראל, בחלקו הדרומי של נהר הירדן, הממוקם בין שני לוחות טקטוניים מתנגשים. ליטביץ התמקדה בייחוד באזור קאסר אל-יהוד שמהווה לפיה צומת של דתות, גאוגרפיות ופוליטיקות וכן של אדמה מים ושמים. בתערוכה הציגה ליטביץ אובייקטים שליקטה באזור, שמשמעותם נובעת מהמיקום המקורי של הצבתם, ואילו בגלריה הפכו למוצג מוזיאלי, כגון חביות מחוררות מירי כדורים, ואבני סימון שבילים, וכן אובייקטים שהיא העניקה להם משמעות סמלית כמו בד שהוטבל בקאסר אל-יהוד, שני מגדלים עשויים סבון משכם ובוץ מקאסר אל-יהוד, ויציקת ברונזה של אדמה. עוד הוצגו עמוד ספרים שכותרותיהם נוגעות בנושאים שונים הקשורים להיסטוריה, לפוליטיקה ולביטחון מדינת ישראל, ויציקות ברונזה של צמחים מקומיים כחלק מפרויקט הקטלוג שלה של צמחי הארץ.
זכתה בפרס עידוד היצירה לאמנות פלסטית לשנת 2021
תערוכות יחיד נבחרות

2024 – אונטלוגיה של הריק, גלריה אלכסנדר לוי, ברלין, גרמניה.
2024 – לתהו ולבהו תשוקתם, אוצר ד״ר קובי בן מאיר, מוזיאון חיפה, ישראל.
2024 – היום בו השמים היו נמוכים, גלריה HLP, בריסל, בלגיה.
2023 – Axis Mundi, אוצרת ג׳וליה מונרוי, Una Boccata d’Arte, סיציליה, איטליה
2023 – כספית אדומה, אוצרים קריסטין מולר ופליקס רופר, בסיס, פרנקפורט, גרמניה
2022 – Correnti I - Animalia, תערוכה זוגית עם אלנה מאזי, אוצרת ג׳וליה בורטולוזי, גלריה ארטופיה ריטה רוסו, מילאנו, איטליה.
2022 – If Everything That Exists Has A Place, Place Too Will Have A Place, גלריה קופרפילד, לונדון, בריטניה.
2021 – If Everything That Exists Has A Place, אוצרת אגתה קיאסטון, SIC! BWA, ורוצלב, פולין.
2021 – נציב מלח, גלריה אלכסנדר לוי, ברלין, גרמניה.
2021 – "ספק סביר", CCA המרכז לאמנות עכשווית, אוצר סרג׳יו אדלשטיין, תל אביב, ישראל.
2019 – Facts on the Ground, גלריה אלכסנדר לוי, ברלין, גרמניה.
2019 – ההבטחה, אוצרת מארן בראונר, קונסטהאלה סנקט גאלן, שווייץ.
2019 – הפיל בחדר, אוצר אוריאול פונטדוילה, לה פנרה, ליידה, ספרד.
2018 – "And Waters Became Wormwood" ‏, אוצרת אגתה קיאסטון, המוזיאון לאמנות עכשווית (אנ'), ורוצלב, פולין.
2018 – “And a third of the waters became wormwood”, גלריה HLP, בריסל, בלגיה.
2017 – "קפיצת הדרך", מוזאון פתח תקווה לאמנות.
תערוכות קבוצתיות נבחרות

2015 – "מבט חוזר" – מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, הרצליה.
2018 – "פרחי ארצנו", המרכז לאמנות דיגיטלית, חולון.
2019 – "רקפות: צומח, מקום, משל", בית אנה טיכו, ירושלים.
2020 – "בחזרה אל הטבע", הגנים הבוטניים האוניברסיטאיים בירושלים, ירושלים.
2021 – "הווה מתמשך", מוזאון ישראל, ירושלים.
2021 – "חפירות, אמנות מזמן עכשיו", מוזיאון ארצות המקרא, ירושלים.
הערות שוליים

↑  אלה ליטביץ- קפיצת הדרך, באתר מוזאון פתח תקווה לאמנות, ‏2017
↑  נדידה, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע״ש גניה שרייבר ויד מישל קיקואין: אוניברסיטת תל אביב, 2017, עמ' 17-22
↑  Trezzi Nicola (editor),, Ella Littwitz: Facts on the ground, Tel-Aviv: CCA, 2021
↑  חגית פלג-רותם, אלה ליטביץ: הקללה הברכה ומה שביניהן, באתר מגזין פרוטפוליו, ‏3.6.2021
↑  הוכרזו הזוכים והזוכות בפרס משרד התרבות בתחומי האמנות הפלסטית 2021, באתר ערב רב Erev Rav
↑  MWW – Wroclaw Contemporary Museum – Ella Littwitz. And Waters Became Wormwood, MWW – Wroclaw Contemporary Museum
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007375512905171  GND: 1192329090  ISNI: 0000 0005 0725 3980  VIAF: 45151715667213782505   WorldCat (עם VIAF): 45151715667213782505
טרנוגרוד

| --- | --- |
סמל טרנוגרודסמל טרנוגרוד

ארמון בטרנוגרוד
 מדינה:  פולין פולין
 פרובינציה:  לובלין (פרובינציה) לובלין
 מחוז:  בילגוריי
 תאריך ייסוד:  1567 
 שטח:  10.69 קמ"ר
 גובה:  208 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  3,207 (31 במרץ 2021)
 קואורדינטות:  50°22′N 22°44′E﻿ / ﻿50.367°N 22.733°E﻿ / 50.367; 22.733
 אזור זמן:  UTC+1
 http://www.tarnogrod.eu/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיטרנוגרוד(למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיטרנוגרוד(למפת פרובינציית לובלין רגילה) לובלין חלם זמושץ' ביאלא פודולסק  שווי. פ. פודקרפצקיה בלארוס אוקראינה מזוביהטרנוגרוד(למפת פרובינציית לובלין מוגדלת) לובלין חלם זמושץ' ביאלא פודולסק  שוויינטו. פוד. פודקרפצקיה בלארוס אוקראינה מזוביהטרנוגרוד  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
טרנוגרוד (בפולנית: Tarnogród; ביידיש: טארנעגראד) היא עיירה במחוז בילגוריי שבפרובינציית לובלין בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב

טרנוגרוד היא מהעתיקות שבערי פולין, ושוכנת באזור מיוער, לצד מספר נהרות. אזכורה הראשון הוא משנת 1241. בשל מיקומה על הדרך הראשית שבין ורשה ולובלין התפתחה טרנוגרוד בהתמדה, ובשנת 1567 הוענקו לה זכויות עיר.
בחלוקת פולין הראשונה בשנת 1772 נכללה העיירה בתחום אוסטריה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית.
יהודי טרנוגרוד

יהודים ישבו בטרנוגרוד מראשיתה. בעת פרעות ת"ח ות"ט כמעט שהושמדה הקהילה ביישוב, אך זו השתקמה לאחר מכן.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 2,515 יהודים, כמחצית תושביה, והתקיימה בה פעילות של החוגים הציוניים ושל אגודת ישראל.
ב-15 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו פרעו ביהודיה, והטילו עליהם תשלום כופר והגבלות תנועה. לאחר כשבוע נכנס לעיירה הצבא האדום, אך בהמשך החודש שבו למקום הגרמנים בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב. בדצמבר 1939 הגיעו לעיירה 371 פליטים יהודים מלודז'. יודנרט שמונה בעיירה נצטווה לספק לגרמנים עובדים יהודים לעבודות כפייה. במרץ 1941 הובאו לעיירה כ-200 פליטים יהודים מבילגוריי.
במאי 1942 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אליו הובאו גם יהודים מכפרי הסביבה, ואשר מספר יושביו הגיע לכ-3,000 איש. בשל התנאים הקשים מגטו, מתו רבים מיושביו. ב-9 באוגוסט 1942 שולחו כ-800 יהודים מהגטו למחנה ההשמדה בלז'ץ, ובהם ראש היודנרט. ב-2 בנובמבר 1942 הוצעדו כ-2,500 היהודים שנותרו בגטו שבעיירה לבילגוריי, וממנה נלקחו למחרת לבלז'ץ. כ-50 קשישים וחולים יהודים נרצחו בשעת האקציה.
לאחר שחרור העיירה בידי הצבא האדום שבו אליה יהודים בודדים ששרדו את המלחמה בברית המועצות, אך לאחר רצח אחד מהם בידי תושבים מקומיים, עזבו אותה כולם.
בניין בית הכנסת בטרנוגרוד שהוקם בשנת 1686 שרד עד היום אך משמש סיפרייה.
המבנה בו שכן בית הכנסת של טרנוגרוד, אשר הפך לספרייה.
ניקולאי ואטוטין

| --- | --- |

 לידה:  16 בדצמבר 1901 וורונז' האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 נהרג:  15 באפריל 1944 (בגיל 42) קייב אוקראינה הסובייטית אוקראינה הסובייטית (1937-1949)
 מקום קבורה:  Mariinskyi Park 
 מדינה:  ברית המועצות 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית של המטכ"ל של צבא רוסיה  אקדמיית פרונזה 
 השתייכות:  הצבא האדום הצבא האדום
 תקופת הפעילות:  1923–1944 (כ־21 שנים)
 דרגה:   גנרל ארמייה
 תפקידים בשירות
 מפקד החזית הדרום-מערבית  מפקד חזית וורונז'  מפקד החזית האוקראינית הראשונה
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה קרב סטלינגרד  קרב קורסק
 עיטורים
  גיבור ברית המועצות   עיטור לנין    עיטור הדגל האדום    עיטור סובורוב מדרגה ראשונה    עיטור קוטוזוב מדרגה ראשונה
 תפקידים אזרחיים
 חבר בוועד היהודי האנטי-פשיסטי
 
ניקולאי פיודורוביץ' ואטוטין (רוסית: Николай Федорович Ватутин‏; 16 בדצמבר 1901 – 15 באפריל 1944) היה מפקד צבאי סובייטי במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

ואטוטין נולד למשפחת איכרים, ובשנת 1920 גויס לצבא האדום ונלחם כנגד אנשי נסטור מאכנו. בשנה שלאחר מכן הצטרף אל המפלגה הקומוניסטית וקיבל עמדות פיקוד בצבא. בעשור שהחל בשנת 1926 שילב לימודים במכללה הצבאית בפרונזה, ובאקדמיה של המטה הכללי, עם עמדות פיקוד בכירות בצבא. בין 1937 ל-1938, בזמן הטיהורים הגדולים הצליח לשרוד, כפי הנראה בשל פעילותו הנמרצת בשורות המפלגה, ואף להתקדם בתפקידיו. ב-1938 מונה לראש המטה של האזור הצבאי של קייב.
בשנת 1939 היה בין מתכנני הפעולות הצבאיות לחלוקת פולין על פי הסכם ריבנטרופ מולוטוב. בשנת 1940, תחת פיקודו של גאורגי ז'וקוב, פעל לכיבוש אזור בסרביה מרומניה. לאור הצטיינותו בפעולות אלו העניק סטלין לוואטוטין בשנת 1940 את דרגת לייטננט גנרל, ומינה אותו לראש אגף מבצעים במטה הכללי. על אף שישנם הסבורים כי תפקיד זה היה מעבר לכישוריו, היה ואטוטין לאחד מחביביו של סטלין, בזכות מוצאו הכפרי, גילו הצעיר, וקנאותו לאידאולוגיה הקומוניסטית. ואטוטין, וכמוהו כל הצמרת הצבאית של הצבא האדום, נכשל בהכנת הצבא למבצע ברברוסה, הפלישה הגרמנית לרוסיה ב-22 ביוני 1941.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה ואחריתו

ב-30 ביוני מונה לראש המטה הכללי של החזית הצפון-מערבית, תפקיד שהלם את כישוריו - רצון חזק, אופטימיות, ויחס הולם לפיקודיו. בידיו הופקדה הגנתה של לנינגרד אל מול קבוצת ארמיות צפון של הוורמאכט בשורותיה פעל אחד מהמפקדים המוכשרים של הוורמאכט, הגנרל אריך פון מאנשטיין. ואטוטין הוביל את כוחותיו להתקפות נגד, והצליח לעצור את המתקפה הגרמנית. הוורמאכט לא הצליח לכבוש את לנינגרד בטרם הגיע החורף, ובסופו של דבר, על אף מצור כבד שגבה מיליוני קורבנות, עמדה העיר.
באוקטובר 1942 קיבל ואטוטין את הפיקוד על החזית הדרום-מערבית, אשר השתתפה בקרב סטלינגרד. ב-1943 מונה ואטוטין למפקד חזית וורונז'. החזית הפכה ביולי 1943 לחזית המרכזית במלחמה, כאשר לחמה נגד כוחות השריון של קבוצת ארמיות דרום, בראשותו של אריך פון מנשטיין, בקרב קורסק. הקרב היה לניצחון סובייטי מכריע, שיש הרואים בו את הניצחון המכריע במלחמה מבחינה צבאית.
לאחר הניצחון בקרב שונה שמה של החזית לחזית האוקראינית הראשונה. בנובמבר 1943 הוביל ואטוטין את חייליו לכיבוש קייב. ב-28 בפברואר 1944 נפגע קשה במארב של לאומנים אוקראינים, בנסיעה בעורף החזית. ב-15 באפריל 1944 מת מפצעיו. (על פי מקורות מסוימים נפגע ב-29 בפברואר ומת ב-14 באפריל.)
דומיניק דאן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 באוקטובר 1925 הרטפורד, ארצות הברית 
 פטירה:  26 באוגוסט 2009 (בגיל 83) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  ויליאמס קולג'  בית הספר סטוני ברוק  בית ספר קנטרברי 
 בן או בת זוג:  אלן גריפין דאן 
 צאצאים:  גריפין דאן, דומיניק דאן 
 מספר צאצאים:  5 
 פרסים והוקרה:  כוכב הארד 
 פרופיל ב-IMDb
 
דומיניק ג'ון דאן (29 באוקטובר 1925 – 26 באוגוסט 2009) היה סופר, עיתונאי ומפיק אמריקאי. הוא החל את דרכו בקולנוע ובטלוויזיה כמפיק של הסרט הלהט"בי החלוצי "הנערים בחבורה" (1970) וכמפיק של הסרט עטור הפרסים "בהלה בפארק הסמים" (1971). בתחילת שנות השבעים החל לעסוק יותר בכתיבה. לאחר רצח בתו, השחקנית דומיניק דאן (אנ'), ב-1982, כתיבתו החלה לעסוק באינטראקציה שבין החברה הגבוהה והעושר לבין מערכת המשפט. דאן כתב טורים רבים בעיתון "Vanity Fair", ובשנות השמונים החל להופיע בטלוויזיה בתוכניות העוסקות בפשע.
חיים מוקדמים

דאן נולד בשנת 1925 בהרטפורד, קונטיקט, השני מבין ששת ילדיהם של ריצ'רד אדווין דאן, מנתח לב, ודורותי פרנסס (לבית ברנס). משפחת דאן הייתה אירית-קתולית, ולכן תיאר דאן תחושת זרות בחברה הווספית בה גדל.
דאן למד בבתי הספר הספר קינגסווד וקנטרברי שבניו מילפורד, קונטיקט, אך גויס לצבא האמריקאי במהלך שנתו האחרונה בתיכון. דאן שירת כחייל במהלך מלחמת העולם השנייה וקיבל את עיטור כוכב הארד על גבורתו במהלך קרב מץ. לאחר המלחמה, למד בויליאמס קולג', שם סיים את לימודיו בשנת 1949.
דאן היה אחיו הבכור של הסופר ג'ון גרגורי דאן (1932–2003), תסריטאי ומבקר שהיה נשוי לסופרת ג'ואן דידיון. האחים כתבו יחד טור ב-"The Saturday Evening Post", ושיתפו פעולה בהפקת הסרט "בהלה בפארק הסמים". דידיון וג'ון גרגורי דאן כתבו את התסריט, ודומיניק הפיק את הסרט.
קריירה

לאחר שסיים את לימודיו בוויליאמס קולג', עבר דאן להתגורר בניו יורק, שם הפך למנהל במת טלוויזיה. לאחר מכן, המפרי בוגרט הביא אותו להוליווד על מנת לעבוד על גרסת הטלוויזיה של הסרט היער המאובן. דאן עבד על הסדרה "Playhouse 90" והפך לסגן הנשיא של חברת ההפקה Four Star Television.
בנובמבר 1982, בתו, השחקנית דומיניק דאן (הידועה בעיקר בזכות חלקה בסרט "פולטרגייסט"), נרצחה בחנק על ידי בן זוגה לשעבר. דאן נכח במשפטו של הנאשם ג'ון תומאס סוויני, שהורשע ונידון לשש וחצי שנות מאסר. לבסוף ריצה סוויני רק שנתיים וחצי ממאסרו. מאמרו של דאן אודות המשפט, "Justice: A Father's Account of the Trial of his Daughter's Killer" התפרסם בגיליון מרץ 1984 של "Vanity Fair".
בתקופה זו החל דאן לכתוב באופן קבוע בעבור "Vanity Fair". הוא כתב גם מספר רומנים רבי-מכר, המבוססים על אירועים אמיתיים. אלה כללו את רצח ויקי מורגן, זוגתו של אלפרד בלומינגדייל ("An Inconvevient Woman"), רצח וויליאם וודווארד בידי אשתו אן ("The Two Mrs. Grenvilles"). בהמשך הנחה את תוכנית הטלוויזיה "Dominick Dunne's Power, Priviledge, and Justice" בערוץ Court TV, שם דן במפגש שבין ידועניות וכסף לבין מערכת המשפט. בין המקרים המפורסמים שסיקר היו המשפטים של או. ג'יי. סימפסון, קלאוס וון בולו, מייקל סקייקל (אחיינה של אתל קנדי), וויליאם קנדי סמית' (אחיינו של הנשיא קנדי), והאחים מננדז.
במהלך חייו דאן התרועע לעיתים קרובות עם סלבריטאים מכל התחומים, כתב עליהם וצולם איתם. הרפתקאותיו של דאן בהוליווד תוארו בסרט הדוקומנטרי "Dominick Dunne: After the Party"‏ (2008), בבימוים של קירסטי דה גאריס וטימותי ג'ולי. כמה שנים לפני כן, ב-2002, יצא סרט תיעודי לא-מורשה אודות דאן, "Guilty Pleasure", בבימויו של בארי אבריץ'. סרט זה מתמקד בסגנונו העיתונאי של דאן.
בשנת 2008, בעודו בן 82, נסע דאן מניו יורק ללאס וגאס כדי לסקר עבור Vanity Fair את משפטו של או. ג'יי. סימפסון, שנאשם בחטיפה ושוד מזוין. דאן ציין כי זו תהיה משימתו העיתונאית האחרונה. אמר גם כי הרגיש שמערכת המשפט כשלה מול משפחותיהם של ניקול בראון סימפסון ורון גולדמן במשפטו הקודם של או. ג'יי., וכמו כן את משפחתו של דאן לאחר רצח בתו. לכן, אמר, הרגיש מעורב באופן אישי בגורלו של סימפסון.
שנים אחרונות

בספטמבר 2008, חשף דאן כי הוא עובר טיפול בסרטן שלפוחית השתן. לפני מותו, היה עסוק בעבודה על ספרו "Too Much Money". ב-22 בספטמבר 2008 חש כאבים עזים, ונלקח באמבולנס לבית החולים. דאן נפטר בביתו שבמנהטן ב-26 באוגוסט 2009, ונקבר בקונטיקט.
ב-29 באוקטובר 2009 (יום הולדתו ה-84 של דאן), רבים מבני משפחתו וחבריו התאספו כדי לחגוג את חייו. גיליון נובמבר 2009 של "Vanity Fair" שימש כמחווה לדאן ולתרומותיו הנרחבות למגזין.
משפחתו

דאן היה נשוי לאלן ביאטריז גריפין (אנ') מ-1954 עד 1965. נולדו להם חמישה ילדים: אלכסנדר, גריפין ודומיניק, ועוד שתי בנות שנפטרו בינקותן.
ספריו שתורגמו לעברית

שתי גברות גרנוויל, מאנגלית: ציפי בורסוק, הוצאת מודן, 1989. (הספר בקטלוג ULI)
אישה ללא סודות, מאנגלית: עלינא ארשטיין, הוצאת שלגי, 1991. (הספר בקטלוג ULI)
חופשה בגיהנום, מאנגלית: חיה לוטן, ספרית מעריב, 2003. (הספר בקטלוג ULI)
רשימת יצירותיו

The Winners, Simon & Schuster, 1982
The Two Mrs. Grenvilles, Crown Publishing Group, 1986
Fatal Charms: and Other Tales of Today, Crown Publishing Group, 1987
People Like Us, Crown Publishing Group, 1988
An Inconvenient Woman, Crown Publishing Group, 1990
The Mansions of Limbo, Crown Publishing Group, 1991
A Season in Purgatory, Bantam Press, 1993
Another City, Not My Own, Crown Publishers, 1997
The Way We Lived Then: Recollections of a Well-Known Name Dropper, Crown Publishers, 1999
Justice: Crimes, Trials, and Punishments, Crown Publishers, 2001
Too Much Money, Ballantine Books, 2009
פילמוגרפיה

| שנה | שם | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1970 | הנערים בחבורה | מפיק | סרט |
| 1971 | בהלה בפארק הסמים | מפיק | סרט |
| 1972 | Play It as It Lays | מפיק | סרט |
| 1973 | Ash Wednesday | מפיק | סרט |
| 1997 | Addicted to Love | מת'סון | סרט |
| 1995–2001 | Biography | עצמו | סדרת טלוויזיה |
| 2002–2009 | Dominick Dunne's Power, Privilege, and Justice | מנחה | סדרת טלוויזיה |
| 2006 | Bernard and Doris | חבר הנהלה | סרט |
| 2008 | Dominick Dunne: After the Party | עצמו | דוקומנטרי |
| 2020 | Jay Sebring....Cutting to the Truth | עצמו | דוקומנטרי |
הערות שוליים

↑  Nemy, Enid (26 באוגוסט 2009). "Dominick Dunne, Chronicler of Crime, Dies at 83". The New York Times. נבדק ב-27 באוגוסט 2009. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Dominick Dunne: 1925–2009". Vanity Fair. 26 באוגוסט 2009. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  McNally, Owen (26 באוגוסט 2009). "Celebrity Author And Hartford Native Dominick Dunne Dies at Age 83". Hartford Courant. אורכב מ-המקור ב-28 באוגוסט 2009. נבדק ב-26 באוגוסט 2009. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Sudyk, Bob (24 במאי 1998). "Dunne's Trials from Hartford to Hollywood to Hadlyme with a Writer Who's Known the Peak of Fame and Despair's Deepest Trough". Hartford Courant. נבדק ב-26 באוגוסט 2009. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Morin, Monte (2 בינואר 2004). "John Dunne dies; wrote "The Studio"". Star-News. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Arnold, Laurence (26 באוגוסט 2009). "Dominick Dunne, Chronicler of High Society Justice, Dies at 83". Bloomberg News. נבדק ב-26 באוגוסט 2009. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Dunne, Dominick (8 באפריל 2008). "Justice: A Father's Account of the Trial of his Daughter's Killer". Vanity Fair. נבדק ב-7 באוקטובר 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Elder, Sean (13 באוקטובר 1999). "A Dunne deal". Salon. אורכב מ-המקור ב-30 ביוני 2006. נבדק ב-31 במרץ 2007. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Ailing Writer Says O.J. Trial To Be Last". Las Vegas Review-Journal. 21 בספטמבר 2008. נבדק ב-22 בספטמבר 2008. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Too Much Money".
↑  "Crime Writer Rushed From O.J. Trial To Hospital". CNN. 22 בספטמבר 2008. נבדק ב-22 בספטמבר 2008. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  O'Neill, Ann; Karas, Beth (26 באוגוסט 2009). "Society crime writer Dominick Dunne, dies at 83". CNN. נבדק ב-26 באוגוסט 2009. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Mikulan, Steven (30 באוקטובר 2009). "Dominick Dunne Remembered at the Chateau Marmont". TheWrap. נבדק ב-8 באוקטובר 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Hogan, Michael (בנובמבר 2009). "Our Man Dominick". Vanity Fair. נבדק ב-8 באוקטובר 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Woo, Elaine (16 בספטמבר 2014). "Dominick Dunne dies at 83; author and former Hollywood producer". Los Angeles Times. נבדק ב-8 באוקטובר 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313867605171  PLWABN: 9810700357905606  BIBSYS: 90339988  BNE: XX5441940  BnF: cb12057444w (data)  GND: 111274613  ISNI: 0000 0000 8383 9231  LCCN: n82014935  LNB: 000002936  NKC: xx0096895  NLA: 36542714  NTA: 071818995  RERO: 02-A003198160  SNAC: w60p8dhf  SUDOC: 028816641  Trove: 1282638  VIAF: 54765906   WorldCat (עם VIAF): 54765906
מערת התאומים

| --- | --- |

הכניסה למערת התאומים
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  באזור העיר בית שמש, ישראלישראל
 קואורדינטות:  31°43′37″N 35°01′23″E﻿ / ﻿31.726944444444°N 35.023055555556°E﻿ / 31.726944444444; 35.023055555556
 אורך:  75 מטר
 רוחב:  50 מטר
 תאריך גילוי:  17 באוקטובר 1873
 נחקרה לראשונה:  קונדר וקיצ'נר
 גאולוגיה:  מערה קרסטית
 גישה:  רגלית
  (למפת השפלה מוגדלת) מערת התאומים(למפת השפלה רגילה) מערת התאומים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מערת התאומים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מערת התאומים
 
שילוט בכניסה למערה
מערת התאומים (בערבית: מע'רת אם אל-תואמין, כלומר 'מערת אם התאומים') היא מערה קרסטית הנמצאת בגדה הצפונית של נחל המערה, בשוליים המערביים של הרי ירושלים, כ-1.5 ק"מ ממזרח למפגש נחל מערה עם נחל זנוח. המערה ממוקמת כשני קילומטרים ממזרח למושב זנוח באזור העיר בית שמש. בעונת החורף, מאחד בנובמבר ועד 31 במרץ, המערה סגורה למטיילים במטרה להגן על אוכלוסיית העטלפים המצויים בתרדמת חורף. בשאר העונות, היא נפתחת לציבור.
שם

המערה קרויה מערת התאומים על שם זקיף המזכיר בצורתו אישה עם ילדיה או על שם אגדה אודות אישה עקרה ששתתה מים מהברכה שבעומק המערה, וילדה תאומים. אגדה אחרת מספרת על שודד בשם עבדאללה שהטמין במערה אוצר ובניו התאומים מצאו את מותם במערה בחפשם אחרי האוצר.
תיאור המערה

מערת התאומים נמצאת על הגדה הצפונית של נחל המערה הזורם מהרי יהודה לים התיכון, כ-10 מטר מעל גובה פני הנחל. רוחבה הוא 50 מטר ואורכה 75 מטר. בכניסה למערה מצוי עץ תאנה גדול.
המערה היא מערה קרסטית, שנוצרה בתהליך ארוך של המסת סלע הגיר על ידי מים. תהליך זה הוא שהביא ליצירת הנטיפים והזקיפים הרבים שבמערה. אחד מן הזקיפים הללו קיבל שם מיוחד והוא עמוד חמדן המצוי בעומק המערה. על פי האגדה שמביא זאב וילנאי חמדן רצה להראות את גבורתו בכניסה למערה החשוכה שבה היו שדים ולתקוע יתד (אנ') בסופה. אולם בשל חפזונו הוא תקע את היתד בעבאיה שלו, לא הצליח לזוז והתאבן מפחד. המערה כוללת חלל מרכזי גדול בעומק כעשרים מטרים שבקצהו ברכה קטנה מעשה ידי אדם המתמלאת ממיימי מעיין, ומערות קטנות יותר שמתפצלות מהחלל המרכזי.
במערה חיים ארבעה מיני עטלפים: נשפון דק אוזן ואפלול מצוי ממשפחת הנשפוניים (Vespertilionidae), פרסף גמדי ממשפחת הפרספיים (Rhinolophidae) ועטלף פירות מצוי ממשפחת עטלפי פרי (Pteropodinae). המערה כולה מוגדרת כשמורת טבע.
ביקור

ב-1 בדצמבר 1964 נהרג נער בן 16 בעת ביקור במערה. בעקבות זאת סגרה המועצה האזורית את המערה לביקורים. בשנת 1967 הושלם תהליך הכרזה על המערה כשמורת טבע.
בעונת החורף, מאחד בנובמבר ועד 31 במרץ, המערה סגורה למטיילים במטרה להגן על אוכלוסיית העטלפים המצויים בתרדמת חורף.
ממצאים ארכאולוגיים

המערה נחקרה לראשונה בידי הארכאולוגים האנגלים קלוד קונדר והוריישו קיצ'נר, שנכנסו למערה ב-17 באוקטובר 1873 ומיפו אותה. בשנות השבעים של המאה העשרים חקר את המערה ואת הפיר שבתוכה גדעון מן, מטעם החברה להגנת הטבע.
בשנת 2009 החל מחקר מחודש של המערה, על ידי המרכז לחקר מערות באוניברסיטה העברית, בשיתוף עם אוניברסיטת בר-אילן. במחקר התגלה כי המערה שימשה כמערת מפלט בתקופת מרד בר כוכבא – נמצאו בה שרידי עצמות של המורדים וכלי נשקם ומטמון מטבעות כסף וזהב, ביניהם עשרות מטבעות בר כוכבא. זהו מטמון מטבעות בר כוכבא הגדול ביותר שהתגלה על ידי ארכאולוגים ולא על ידי שודדי עתיקות. במערה התגלתה גם מחצבה קדומה של בהט (אלבסטר) – משקע קלציטי של מערות ששימש להכנת כלי יוקרה. המחצבה תוארכה בעזרת אורניום-תוריום לתקופת הברונזה התיכונה.
בשנת 2012, נמצאו במערה נרות חרס, וצוות החוקרים משער שהתקיים בה פולחן לאלה דמטר, אלת התבואה במיתולוגיה היוונית. בגלל מיקומם של הנרות, חוסר השימושיות שלהם והעדר כתובת או איור שיסבירו מדוע הונחו עשרות מהם במעמקיהם של סדקים בסלע, נראה שהטמנתם הייתה חלק מפולחן פגאני.
בצמוד לנרות מימי רומא העתיקה התגלו פגיונות מעידן הברונזה. יש סברה שהם שימשו לטקסים של העלאת רוחות מהאוב. בקצה המערה ישנו פיר עמוק ופירים כאלה נחשבו לפתחי השאול, מהם יכולות הרוחות לעלות.
עטלף פירות. צולם במערת התאומים
עטלף פירות. צולם במערת התאומים
עטלף פירות. צולם במערת התאומים
השלט במערת התאומים
לקריאה נוספת

בועז זיסו, בועז לנגפורד, רועי פורת ועמוס פרומקין, "הממצאים מתקופת מרד בר־כוכבא ממערת התאומים שבמערב הרי ירושלים", מערות המפלט מתקופת מרד בר־כוכבא - קובץ שני, 2010, עמ' 402–422
בועז זיסו, בועז לנגפורד, רועי פורת ועמוס פרומקין, "המטבעות ממערת התאומים", מערות המפלט מתקופת מרד בר־כוכבא - קובץ שני, 2010, עמ' 423–453
בועז זיסו, "ממצאים מימי מרד בר כוכבא במערת התאומים שבמערב הרי ירושלים", קדמוניות 42 (138), 2009, עמ' 118–121
בועז זיסו, "מערת התאומים שבמערב הרי ירושלים - מערת מפלט מזמן מרד בר כוכבא", חידושים בחקר ירושלים 15, 2009, עמ' 175–186