stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גארסיה פימיינטה
קריירה > כשחקן

גארסיה פימיינטה נולד וגדל עיר ברצלונה, ובצעירותו הצטרף למחלקת הנוער של המועדון הבכיר בעיר, ברצלונה. בעונת 1993/1994 זכה עם קבוצת הנוער בדאבל ראשון בהיסטוריה שלה, זכייה באליפות ובגביע לנוער באותה עונה. במקביל, החל לשחק בקבוצת המילואים השנייה של המועדון, ברצלונה ג', שהייתה אז בליגה הרביעית בספרד, והוא עזר לה לעלות לליגה השלישית.
שנה לאחר מכן החל לשחק בקבוצת המילואים הראשונה של המועדון, ברצלונה אתלטיק, שהייתה אז בליגה השנייה. הוא התקדם בהדרגה בקבוצה, שאומנה על ידי קיקה קוסטס, ובעונת 1995/1996 הפך לאחד משחקניה הבכירים, הופיע במהלך העונה ב-35 משחקים בליגה השנייה בהם כבש 8 שערים. בסוף העונה, ב-26 במאי 1996, עם קרלס רשאק כמאמן הזמני של הקבוצה הבוגרת כמחליפו של יוהאן קרויף שסיים את תפקידו מוקדם יותר, ערך גארסיה פימיינטה את הופעתו היחידה במדי ברצלונה, כשפתח בהרכב במשחק הליגה נגד דפורטיבו לה קורוניה שהסתיים בתיקו 2-2.
בעונת 1996/1997, על מנת שיצבור ניסיון, הושאל גארסיה פימיינטה לאקסטרמדורה, שעלתה לראשונה בתולדותיה לליגה הראשונה, והוא פתח בהרכבה במשחק הראשון שערכה אי פעם במסגרת זו. אולם, בסוף נובמבר סדק את השוקה, פציעה שהשביתה אותו עד סוף העונה. בסוף העונה שב לברצלונה ב', שירדה לליגה השלישית, והוא סייע לה לעלות בחזרה לליגה השנייה כאלופת הליגה. באוגוסט 1998 הושאל ל-4 חודשים לפיגרס שמהליגה השלישית.
ב-1999 עזב סופית את ברצלונה וחתם בשורות ל'הוספיטלט, קבוצה מפרוורי העיר ברצלונה ששיחקה בליגה השלישית. במועדון שיחק במשך 4 עונות. בעונת 2001/2002 הגיע עם הקבוצה לפלייאוף ההעפלה לליגה השנייה, אך הקבוצה לא הצליחה במשימתה. בעונה הבאה ירדה לליגה הרביעית. ב-2003 הצטרף גארסיה פימיינטה לסנט אנדראו, קבוצה מהעיר ברצלונה שגם היא הייתה בליגה הרביעית, וכעבור עונה תלה את הנעליים, בגיל 29.
קריירה > כמאמן

ב-2001, בעודו שחקן פעיל בל'הוספיטלט, החל לשמש עוזרו של אלכס גארסיה כמאמן קבוצת נערים א' (עד גיל 16) של ברצלונה. בעונת 2002/2003 קבוצת הנערים הזו, ששיחקו בה שחקנים כדוגמת ליונל מסי, ססק פברגאס וג'רארד פיקה, זכתה באליפות הליגה האזורית, בגביע קטלוניה ובאליפות ספרד. ב-2003 עזב את ברצלונה, אליה שב כעבור 3 שנים, אז מונה למאמן אותה קבוצת נערים א'. בעונת 2008/2009 קודם לקבוצת נוער ב', עמה זכה באליפות הליגה האזורית. שנה לאחר מכן אימן את קבוצת נוער א', אותה הדריך לאליפות הבית. בעונת 2010/2011 חזר לאמן את קבוצת הנערים, כשלצידו עוזר המאמן רמון רוס, בוגר מחלקת הנוער של ברצלונה כמו גארסיה פימיינטה. גם את קבוצת נוער א' הדריך לאליפות הליגה האזורית. בעונת 2011/2012 שב לנוער ב', ביחד עם רוס כעוזרו. את עונת 2014/2015 החל כמאמן נוער ב', ובפברואר 2015 קודם חזרה לקבוצת נוער א'.
בקיץ 2015 מונה לתפקיד עוזרו של ג'רארד לופס כמאמן ברצלונה אתלטיק, קבוצת המילואים של ברצלונה, ששיחקה אז בליגה השלישית. בעונת 2016/2017 העפילה הקבוצה לליגה השנייה. בעונת 2017/2018 מונה שוב למאמן קבוצת הנוער של המועדון, עמה זכה הן באליפות הליגה והן בליגת האלופות לנוער, הזכייה השנייה בתולדות קבוצת הנוער בתואר. ב-25 באפריל 2018 פוטר ג'רארד לופס מאימון ברצלונה ב' לאחר שהקבוצה כשלה בליגה השנייה, וגארסיה פימיינטה מונה כמחליפו. אולם, הוא לא הצליח למנוע את ירידת הקבוצה לליגה השלישית. בעונת 2018/2019 המשיך בתפקיד כשהקבוצה בליגה השלישית. בעונה שלאחר מכן פימי הצליח להגיע לגמר פלייאוף העלייה לליגה השנייה, אך חניכיו הפסידו לסבדאל 2-1 לאחר שהובילו 1-0 משער של מונצ׳ו. ב - 11.6.21 פוטר מתפקידו כמאמן ברצלונה ב׳.
תארים > כמאמן

ליגת האלופות לנוער - 2017/2018
הערות שוליים

↑  Doblete,‏ מונדו דפורטיבו, 27.6.1994, עמ' 33
↑  La lesión más inoportuna, מונדו דפורטיבו, 30.11.1996, עמ' 18
↑  Novetats d'Elx i de Figueres, מונדו דפורטיבו, 18.12.1998, עמ' 51
↑  "Entre semana competían y el domingo se entrenaban",‏ Yaca Garcia Planas, מונדו דפורטיבו, 31.3.2010
↑  Los héroes de Manchester vuelven a casa,‏ Oriol Domènech, מונדו דפורטיבו, 18.8.2010
↑  El Juvenil A empieza a lo grande,‏ Oriol Domènech, מונדו דפורטיבו, 2.8.2011
↑  Garcia Pimienta: 'I believe strongly in the Barça way of playing',‏ האתר הרשמי של מועדון הכדורגל ברצלונה, 25.4.2018
אבא שחור לבן (סרט טלוויזיה)

| --- | --- |

אגם רודברג ודן תורן ב"אבא שחור לבן"
 מבוסס על:  סיפור של חגי טבת
 בימוי:  איתן לונדנר
 תסריט:  איתן לונדנר, חגי טבת
 עריכה:  עידו מוכריק
 שחקנים ראשיים:  אגם רודברג דן תורן
 מוזיקה:  אסף אמדורסקי
 צילום:  ירון שרף
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקרנת בכורה:  2002
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 דף הסרט ב־IMDb
אבא שחור לבן הוא סרט טלוויזיה ישראלי משנת 2002 שהופק במסגרת המיזם "סרטים מכאן" של חברות הכבלים בבימויו של איתן לונדנר, עם אגם רודברג ודן תורן בתפקידים הראשיים.
התסריט שנכתב על ידי איתן לונדנר וחגי טבת, הוא על נערה בת 14 המנסה לחדש את הקשר עם אביה שבע שנים אחרי שחזר בתשובה ונטש את משפחתו.
תקציר העלילה

מיכל (אגם רודברג) היא נערה בת 14 שגרה עם אמה ענת (הילה אלפרט). אב המשפחה יונתן (דן תורן) חזר בתשובה, התגרש והקים משפחה והיא לא ראתה אותו שבע שנים. ענת מתפרנסת מממכירת תכשיטים בדוכן במדרחוב וקריאה בקלפי טארוט ללקוחות פרטיים. את סיפוקה המיני היא מוצאת במאהב צעיר בשם שרון (נמרוד רשף).
מיכל משתתפת בקבוצת שחייה תחת המאמן הקשוח סלבה (ג'יני פליישר). היא מתקשה להשתלב בקבוצה וחברותיה ובראשן אפרת (דנה גרוצקי) מקניטות אותה.
מיכל וענת מגיעות למושב להלוויה של סבתא ציפורה. להלוויה מגיע גם יונתן כדי להשתתף בהלוויית אמו ולעשות "קריעה" אך הוא מגורש בתקיפות על ידי אביו חיים (שמואל שילה).
מיכל מגלה במגרה של הסבתא קטעי עיתונות על אביה יונתן שהיה שחיין מצטיין ומבטיח.
למיכל יש חבר קרוב בשם דרור (עופר סקר) ויחסיהם יודעים עליות ומורדות.
מיכל רוצה ליצור קשר עם אביה. הם נפגשים בשוק ויונתן מזמין אותה למשפחתו - אשתו חדווה (נורית בנאי קורן) ושלושת בניו אלישע (תום גל), שמעון (איטן גרינברג) והתינוק בנימין.
מיכל מוזמנת לסעודת ליל שבת עם המשפחה החרדית וחדווה נותנת לה סידור במתנה. יונתן נותן לה עצות לשיפור השחייה. היא מבקשת להשתתף בתחרות וסלבה נענה לדרישתה לאחר שהיא עומדת בדרישות הקבלה.
ביום התחרות היא שולפת את הסידור אך אפרת מקניטה אותה על "אמונתה". בחמת זעם היא נועלת את אפרת בחדר ההלבשה ובורחת משם על אופניה לביתו של יונתן ושתיהן נפסלות.
היא מגיעה לבית יונתן בבני ברק, מציעה לאלישע "סיבוב" באופניים (למרות השבת) והוא מסכים. היא נוסעת לבריכה נסתרת שם בלתה עם דרור ומבקשת מאלישע לפשוט בגדים ולהיכנס למים אך הוא מסרב.
בינתיים מחפשים ענת חדווה יונתן ודרור אחרי מיכל. דרור אומר שהוא יודע לאן נסעה מיכל ולמרות השבת הם נכנסים למכונית של ענת. כשהם מגיעים מיכל שקועה במים ויונתן קופץ למים כדי להציל אותה.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| אגם רודברג | מיכל |  |
| דן תורן | יונתן בסביץ' | אבא של מיכל |
| הילה אלפרט | ענת | אמא של מיכל |
| עופר סקר | דרור | חבר של מיכל |
| נורית בנאי קורן | חדווה | אשתו של יונתן |
| שמואל שילה |  | אבא של יונתן |
| ג'יני פליישר | סלבה | מאמן שחייה |
| דנה גרוצקי | אפרת | שחיינית |
| שמואל וולף |  | מספיד בלוויה |
| נמרוד רשף | שרון | מאהב של ענת |
| תום גל | אלישע | בנו הבכור של יונתן |
| איטן גרינברג | שמעון | בנו של יונתן |
| צחי חנן | גיא | אחיו של יונתן |
מוריסט ומידחאט בגיץ'

מוריסט ומידחאט בגיץ' (בבוסנית: Begić) היו מחסידי אומות העולם שהצילו ילדה יהודיה בסרייבו בתקופת השואה.
מידחאט בגיץ' (בבוסנית: Midhat Begić;‏ 1911–1983) נולד בברצ'קו כיום עיר ורשות מקומית בצפון-מזרח בוסניה והרצגובינה, אז חלק מהאימפריה האוסטרו הונגרית. נפטר באלפים הצרפתים. היה חבר באקדמיה הבוסנית למדעים ואומנויות.
מוריסט בגיץ' (בבוסנית: Mauricette Begić; ‏(1916–2009); שם נעורים בצרפתית: Sullerot).
מידחאט סיים את לימודי הצרפתית והספרות היוגוסלבית, בפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטה בבלגרד ב־1934. בשנת 1936, פגש באוניברסיטת הסורבון בפריז את מוריסט שהפכה לאשתו ב־1939, כשעברו לסרייבו בבוסניה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

בסרייבו, בני הזוג בגיץ' התגוררו בשכנות ללאון וג׳אורג׳ינה פאפו שחיו עם שתי בנותיהן בואנה וזלאטה. המשפחה היהודית התיידדה עם משפחת בגיץ'.
כשהכוחות הגרמנים פלשו באפריל 1941, מידחאט גויס לשורות הצבא היוגוסלבי. בתחילת 1942 לאון פאפו גורש על ידי האוסטאשה למחנה הריכוז יאסנובאץ, ממנו לא חזר. בהיעדר שני בעליהן, בין מוריסט וג'אורג'ינה התפתחה חברות טובה. כך למשל מוריסט בקביעות שמרה על זלאטה שנולדה בשנת 1942, בכל פעם שאמה ג׳אורג׳ינה יצאה מן הבית.
יום אחד, כשג׳אורג׳ינה לא חזרה לאסוף את זלאטה התינוקת, נכנסה מוריסט לדירת שכנתה, שם מצאה את ג׳אורג׳ינה מעולפת על הרצפה. מידחאט שבאותו זמן שהה בעיר, לקח את ג׳אורג׳ינה לבית החולים, שם סירבו לטפלה כי הייתה יהודייה. לאחר שמידחאט דיבר עם חבריו, העניין הוסדר וג׳אורג׳ינה פאפו זכתה לטיפול, אולם כעבור מספר ימים היא נפטרה. לפני מותה הבטיחה מוריסט לג׳אורג׳ינה חברתה, שהיא תדאג לזלאטה. הזוג בגיץ׳ חזרו לדירה, אספו את דבריה של זלאטה ומאז טיפלו בה כבת משפחה.
ב־1944 הצטרפו הזוג בגיץ' לפרטיזנים, והותירו מאחוריהם את זלאטה, ושני ילדיהם מידו וסלמה עם בני משפחתם שטיפלו בהם.
לאחר המלחמה

לאחר המלחמה, הזוג אימץ באופן רשמי את זלאטה, וסיפרו לה על עברה ועל הוריה רק כשהגיעה לגיל 15. זלאטה בחרה לקרוא לעצמה בשם המשפחה בגיץ'-פאפו. מוריסט ומידחאט עברו לצרפת, שם גם זלאטה זכתה להקים משפחה.
הכרה והנצחה

ב־27 בפברואר 1991, הזוג הוכר על ידי יד ושם כחסידי אומות עולם בטקס שהתקיים בפריז.
הערות שוליים

↑  Mauricette Begitch (1916-2009), data.bnf.fr
1 2 3 4  Begić Midhat & Mauricette (Sullerot), יד ושם
מיצ'ל (כדורגלן, 1975)

מיגל אנחל סאנצ'ס מוניוס, או בכינויו מיצ'ל (נולד ב-30 באוקטובר 1975) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ספרדי. כיום הוא מאמן את ז'ירונה מהלה ליגה.
קריירת משחק

מיטשל נולד במדריד. הוא גדל במחלקת הנוער של ראיו ואיקאנו, וערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת בעונת 1993/1994. לאחר מכן שיחק עוד שתי עונות בקבוצה הבוגרת ובקבוצת המילואים.
לאחר השאלה לאלמריה מהליגה הספרדית השנייה, חזר מיטשל לראיו ואיקאנו והיה שחקן מפתח כאשר הקבוצה סיימה במקום התשיעי בעונת 1999/2000 והעפילה לגביע אופ"א דרך ההגינות היחסית. בעונה שלאחר מכן הבקיע 10 שערי ליגה ב-33 משחקים.
ב-2003 עבר מיטשל לריאל מורסיה תמורת 2.7 מיליון אירו, ושיחק בקבוצה עד 2005. בהמשך שיחק בהשאלה במלאגה.
ביולי 2006 חזר מיטשל לראיו ואיקאנו, וסייע לה לעלות בחזרה לליגה הספרדית השנייה בעונת 2007/2008. הוא המשיך לשמש כקפטן הקבוצה, ותרם שני שערים ב-20 משחקים בעונת 2010/2011 כאשר הקבוצה חזרה לליגה הראשונה לאחר 8 שנים.
קריירת אימון

ב-9 ביולי 2012, לאחר ששיחק רק ב-9 משחקים באותה עונה, פרש מיטשל ממשחק פעיל בגיל 36, ומונה מיד למאמן קבוצות הנוער של ראיו ואיקאנו.
ב-21 בפברואר 2017 מונה למאמן הקבוצה הבוגרת, ובעונת 2017/2018 הוביל אותה לאליפות הליגה השנייה ולעלייה לליגה הראשונה. הוא חתם על חוזה חדש לעונה נוספת עם אופציה לשנה נוספת, אך פוטר ב-18 במרץ 2019 לאחר 7 הפסדים רצופים שהשאירו את הקבוצה 6 נקודות מעל הקו האדום.
ב-1 ביוני 2019 מונה למאמן וסקה שירדה באותה עונה לליגה השנייה. הוא הוביל את הקבוצה לאליפות הליגה השנייה ולעלייה לליגה הראשונה.
ב-12 בינואר 2021, כשהקבוצה במקום האחרון, פוטר מתפקידו. העונה הסתיימה שוב בירידה ליגה.
ב-9 ביולי 2021 חתם כמאמן ז'ירונה על חוזה לעונה עם אופציה לעונה נוספת. הוא הוביל את המועדון לעלייה לליגה הראשונה לאחר ניצחון 3-1 על טנריפה במשחק הגמר על העלייה. בנוסף, הגיע עם הקבוצה לשמינית גמר הגביע, שם הפסידה 2-1 לראיו ואיקאנו.
ב-19 במאי 2022, כאשר עליית הליגה עדיין לא הייתה ודאית, חתם על הארכת חוזה עד 2024.
הערות שוליים

↑  El capitán Míchel desmiente intentos de «motín» en el Rayo, diariovasco
↑  El Girona apuesta por Míchel, marca
איטיל

| --- | --- |
שרידי בניין מאתר איטיל
שרידי בניין מאתר איטיל
 מיקום
 מדינה:  ממלכת הכוזרים 
 
איטיל או אתיל (ברוסית Итиль, בטורקית İtil) הייתה עיר על דלתת הוולגה, ששימשה כבירת ממלכת הכוזרים מאמצע המאה ה-8 ועד לסוף המאה ה-10.
מקור שמה של העיר טורקי ומשמעותו "נהר הוולגה".
איטיל שכנה בקצה הצפוני-מערבי של הים הכספי, לאורך גדות הוולגה. העיר הפכה לבירת ממלכת הכוזרים לאחר תבוסת הכוזרים במלחמה הכוזרית-ערבית השנייה. העיר מוזכרת במקורות הערביים מהמאה ה-9 גם כח'מליז', ואילו השם איטיל מקובל מהמאה העשירית ואילך. בשיא גדולתה, העיר איטיל הייתה מרכז הסחר החשוב והעיקרי של האזור. בחלקה המערבי היו בית משפט ונוכחות צבאית גדולה. החלק המזרחי נבנה מאוחר יותר ושימש כמרכז הסחר והעסקים שלה, והיו בו בתי מרחץ רבים וחנויות. בין שני החלקים היה אי קטן, שהתחבר ליתר חלקי העיר באמצעות גשר-צף, ובו ניצבו ארמונות הכאכאן והכאכאן בק הכוזרים. על פי מקורות ערביים, העיר הייתה מחולקת למעשה לשתי ישויות מוניציפליות: האחת נקראה איטיל, והשנייה כזראן.
על פי מקורות אלו איטיל הייתה עיר בעלת אוכלוסייה מעורבת, יהודים, מוסלמים, נוצרים ופגאנים, שרבים מהם היו סוחרים ממדינות אחרות. לכל אחת מהדתות היו בתי תפילה משלהן בעיר. שבעה שופטים מונו על מנת ליישב סכסוכים בין הדתות - שני יהודים, שני נוצרים, שני מוסלמים ושופט אחד עבור הפגאנים.
העיר איטיל הוחרבה כליל בשנת 969. ההחרבה מיוחסת לנסיך קייב דאז, סוויאטוסלאב הראשון. ההיסטוריונים אבן חוקל ומוקדסי התייחסו לאיטיל בכתביהם לאחר חורבנה כאשר בחלק מכתביהם חבויים רמזים לכך שהעיר נבנתה מחדש. אל-בירוני, בן האלף השני, דיווח כי איטיל נחרבה בשנית, אך לא הזכיר את העיר החדשה יותר, סאקסין, שנבנתה בסמוך למיקומה המקורי של איטיל. לפיכך קיימת האפשרות שהחורבן המאוחר של איטיל התרחש למעשה באמצע המאה ה-11.
שרידיה הארכאולוגיים של איטיל מעולם לא זוהו בוודאות. אחת התאוריות גורסת כי הם נשטפו על ידי מפלסו העולה של הים הכספי. עם זאת בספטמבר 2008 דיווחו ארכאולוגים רוסים כי מצאו את שרידי הבירה איטיל, תשע שנים לאחר שהחלו בחפירות לגילוי ממצאים ארכאולוגיים שקשורים לממלכת הכוזרים. בראש צוות החפירות עמד ד"ר דמיטרי וסילייב מאוניברסיטת אסטרחן.
לקריאה נוספת

פרופ' אברהם נ. פולק, כזריה, מוסד ביאליק, 1944.
הערות שוליים

↑  פרופ' רוסי: מצאתי את בירתה האבודה של ממלכת הכוזרים, באתר הארץ, 22 באוגוסט 2008.
| ממלכת הכוזרים |
| --- | --- | --- |
| עדויות | סיפור ההתגיירות במכתבים הכוזריים • מכתב שכטר • מכתב קייב |  |
| אישים (אנ') | חסדאי אבן שפרוט • יוסף, מלך הכוזרים • בולאן |  |
| ספרות בנושא | הכוזרי • השבט השלושה עשר • מטה דן • מילון הכוזרים • אבירי הדרך • ממלכה במבחן • (איסתרק • מהללאל • יוזבד • פדהאל) • עם נסוך תרדמה • מקום קטן עם דבי • אל הרקיע השביעי • כזריה – תולדות ממלכה יהודית באירופה |  |
| שונות | תאוריות הקשר על הכוזרים והיהודים • איטיל |  |
טומאזו פרנצ'סקו, נסיך קריניאנו

טומאזו פרנצ'סקו, נסיך קריניאנו (באיטלקית: Tommaso Francesco di Savoia; ‏21 בדצמבר 1596 – 22 בינואר 1656) היה מצביא איטלקי ומייסד בית סבויה-קריניאנו, והוא אביהם הקדמון של מלכי איטליה.
ביוגרפיה > ראשית חייו

טומאזו פרנצ'סקו נולד ב-21 בדצמבר 1596 בטורינו, לקרלו אמנואלה הראשון, דוכס סבויה ולקתרינה מיקאלה, נסיכת ספרד, בתו של פליפה השני, מלך ספרד ואשתו אליזבת דה ולואה, נסיכת צרפת. בשנת 1620 העניק לו אביו את נסיכות קריניאנו, אולם בשל סמיכותה לטורינו, לא הייתה זו נחלה עם שלטון של ממש והכנסה מכובדת, אלא תואר כבוד בלבד.
ביוגרפיה > שהותו בצרפת

ב-14 באפריל 1625 התחתן טומאזו פרנצ'סקו בפריז עם מארי דה בורבון, רוזנת סואסון, בתם של שארל דה בורבון, רוזן סואסון ואן דה מונטפייה, ואחותו של לואי, רוזן סואסון שנהרג בשנת 1641 במהלך מרד נגד הקרדינל רישלייה. לאחר נישואיהם התגורר בני הזוג בפריז, בעקבות מעמדה של מארי כבת דודתו של לואי השלושה עשר, מלך צרפת. בשנת 1643 קיבל אחיינה של אשתו את נסיכות נשאטל, ובכך נמנע מטומאזו פרנצ'סקו אפשרות לשלטון ממשי יותר מהתואר הריק שהיה בידיו.
ביוגרפיה > שירותו בצבא ספרד

כבר בשנת 1630 לחם טומאזו פרנצ'סקו כמפקד צבא פיימונטה במלחמת הירושה של מנטובה, ולאחר מותו של אביו פנו טומאזו פרנצ'סקו ואחיו מאוריציו, נסיך סבויה לכרות ברית עם ספרד, ובעקבות כך הוחרמו נכסיהם על ידי אחיו ויטוריו אמדאו הראשון, דוכס סבויה. הספרדים גם הם לא בטחו בו, מפני קשריו המשפחתיים עם צרפת, וטומאזו פרנצ'סקו נאלץ לשלוח את אשתו ובניו כבני ערובה למדריד.
לאחר ניצחונה של ממלכת ספרד בקרב נורדלינגן, הייתה ידם של הקתולים על העליונה במלחמת שלושים השנים, והספרדים תכננו להשתלט על הנסיכויות הגרמניות הפרוטסטנטיות, ובעקבות כך נכנסה ממלכת צרפת ללחימה ופתחה במלחמה עם ספרד. טומאזו פרנצ'סקו מונה למפקד הצבא הספרדי בארצות השפלה הספרדיות, אולם ב-20 במאי 1635 הובס צבאו בקרב לה אבין דרומית לאואי בתחומי בישופות לייז', וכ-5,000 חיילים נהרגו או נפצעו, 1,500 נשבו, והשאר התפזרו לכל רוח.
טומאזו פרנצ'סקו נסוג עם שרידי צבאו לנאמור, ולאחר מכן לבריסל, שם נפגש עם קרל הרביעי, דוכס לורן אשר נמלט מפני הצבא הצרפתי. בשנת 1636 השתתף טומאזו פרנצ'סקו בפלישת הצבא הספרדי לצרפת, שהייתה מוצלחת מאוד בתחילתה ואף היה נראה כי הם מסוגלים לכבוש את פריז, אולם הקרדינל-אינפנטה פרננדו מאוסטריה החליט לבלום את הצבא, מפני שחשש שהמשך ההתקדמות מסוכנת מדי.
בשנת 1637 תיווך טומאזו פרנצ'סקו בין פליפה הרביעי, מלך ספרד לגיסו לואי, רוזן סואסון, אולם הברית החזיקה מעמד חודש בלבד. בשנת 1638 צעד טומאזו פרנצ'סקו עם צבאו, והצליח להביס את כוחותיו של ז'אק-נומפר דה קומון, דוכס דה לה פורס ולהסיר את המצור מעל סן-אומר.
בשנת 1637 מת אחיו ויטוריו אמדאו הראשון, דוכס סבויה, ובנו פרנצ'סקו ג'אצינטו, דוכס סבויה עלה במקומו לשלטון, ולאחר מותו בשנת 1638 עלה אחיו קרלו אמנואלה השני, דוכס סבויה לשלטון, אולם מכיוון שהיו קטינים שלטה אמם כריסטין מארי מצרפת אשר תמכה בצרפתים. בשנת 1639 פנה טומאזו פרנצ'סקו לספרדים, וביקש מהם תמיכה נגד גיסתו, ובשנת 1640 כבש את טורינו, אולם הצרפתים המשיכו לשלוט במצודה, ובעקבות כך החל מצור על העיר. בשנת 1642 כרת טומאזו פרנצ'סקו הסכם שלום עם הצרפתים, ובעקבות כך עבר להילחם לצידם.
ביוגרפיה > שירותו בצבא צרפת

בשנים 1642–1643 פיקד טומאזו פרנצ'סקו על כוחות פיימונטה שנלחמו לצד הצרפתים נגד הספרדים, תחת פיקודו של אנרי השני ד'אורליאן, דוכס דה לונגוויל, בעיקר לאורך הגבול בין פיימונטה למילאנו. כאשר חזר דה לונגוויל לביתו, מונה טומאזו פרנצ'סקו למפקד הצבאות הצרפתיים-איטלקיים, עם רוזן טורן לצידו. בסוף הקיץ, גם טומאזו פרנצ'סקו וגם רוזן טורן חלו באורח קשה, וסזאר, דוכס שואזל מונה למפקד זמני. בשנת 1644 טומאזו פרנצ'סקו הוביל את הצבאות המשותפים שוב, וכבש את סנטיה ואסטי. טומאזו פרנצ'סקו ניסה גם לכבוש את פינאלה ליגורה, אך ויתר על הניסיון, משום שחשש כי בסופו של דבר תהיה העיר תחת שליטה צרפתית ולא של פיימונטה. בשנת 1645 טומאזו פרנצ'סקו כבש את ויגבאנו, והדף ניסיון ספרדי לחסום את נסיגתו בנהר מורה. בשנת 1646 מונה טומאזו פרנצ'סקו למפקד המשלחת הצרפתית שנשלחה דרומה כדי לקחת את המבצרים הטוסקניים, ולאחר מכן הוא היה אמור להתקדם דרומה יותר לנאפולי, אולם הצי הצרפתי הובס בקרב אורטבלו, ובעקבות כך ביטל הקרדינל מאזארן את מינויו למפקד המשלחת הצרפתית לנאפולי. בשנת 1647 נשלח טומאזו פרנצ'סקו לסייע לפרנצ'סקו הראשון ד'אסטה, דוכס מודנה לפתוח בחזית שנייה נגד הכוחות הספרדים במילאנו, אולם באביב 1648 הוא חזר לפיימונטה כדי להילחם משם נגד מילאנו. בקיץ מונה טומאזו פרנצ'סקו שוב למפקד משלחת לנאפולי, אולם הכוח נכשל במשימתו.
בהיעדרו, השתלטה כריסטין מארי מצרפת על המצודות שניתנו לטומאזו פרנצ'סקו במסגרת הסכם השלום לאחר מלחמת האזרחים של פיימונטה, וכפיצוי מינתה את טומאזו פרנצ'סקו למושל הערים אסטי ואלבה, ובעקבות כך זמן קצר לאחר שחזר טומאזו פרנצ'סקו לפיימונטה, הוא עבר לגור בפריז. במהלך מרידות הפרונד, חבר טומאזו פרנצ'סקו לקרדינל מאזארן, שלמרות היותו ראש ממשלת צרפת, היה כמוהו איטלקי זר בחצר המלוכה הצרפתית.
המלחמה עם ספרד נמשכה בצפון איטליה, ובשלהי שנת 1654 מונה טומאזו פרנצ'סקו למפקד הכוחות בצפון איטליה, אף שאשתו הוחזקה בצרפת כבת ערובה להתנהגותו הטובה. ב-16 בדצמבר אותה שנה הגיע טומאזו פרנצ'סקו לטורינו, להתקבל בקבלת פנים חגיגית על ידי הכוחות הצרפתיים וקרלו אמנואלה השני, דוכס סבויה. ב-4 באפריל 1655 ציווה טומאזו פרנצ'סקו על הוולדנסים להשתתף במיסה או להסתלק לעמקים העליונים, ונתן להם עשרים יום למכירת אדמותיהם. דוכס סבויה שלח צבא, וב-24 באפריל, בשעה ארבע לפנות בוקר, ניתן האות לטבח כללי בהם, שהיה כה ברוטלי, שהוא עורר זעם בכל אירופה. ביולי אותה שנה תקף טומאזו פרנצ'סקו שוב את הכוחות הספרדים במילאנו, אולם נחל תבוסה עזה בקרב פאביה.
ביוגרפיה > מותו

במהלך המערכה במילאנו חלה טומאזו פרנצ'סקו במלריה, וב-22 בינואר 1656 הוא מת, ובנו אמנואלה פיליברטו, נסיך קריניאנו ירש את תאריו.
משפחתו

ב-14 באפריל 1625 התחתן טומאזו פרנצ'סקו עם מארי דה בורבון, רוזנת סואסון, בתם של שארל דה בורבון, רוזן סואסון ואן דה מונטפייה, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
כריסטינה שרלוטה, נסיכת סבויה (1626)
לואיזה כריסטינה, נסיכת סבויה (1627–1689), התחתנה עם פרדיננד מקסימיליאן, נסיך הכתר של באדן-באדן
אמנואלה פיליברטו, נסיך קריניאנו (1628–1709)
אמדאו, נסיך סבויה (1629)
ג'וזפה אמנואלה, רוזן סואסון (1631–1656)
אוג'ניו מאוריציו, רוזן סואסון (1635–1673)
פרדיננדו, נסיך סבויה (1637)
משחקי הרעב - התלקחות

ערך זה עוסק בספר מאת סוזן קולינס. אם התכוונתם לסרט המבוסס על הספר, ראו .
| --- | --- |

השער הקדמי של הספר השני
 מידע כללי
 מאת:  סוזן קולינס
 איורים:  טים אובראיין 
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  מתח, דרמה
 מקום התרחשות:  פאנם 
 הוצאה
 הוצאה:  תאגיד סקולסטיק 
 מקום הוצאה:  ארצות הברית 
 תאריך הוצאה:  2009
 מספר עמודים:  350
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת כנרת
 תאריך:  2011
 תרגום:  יעל אכמון
 פרסים
 Goodreads Choice Award for Best Young Adult Series (2009) 
 סדרה
 סדרת ספרים:  טרילוגיית משחקי הרעב
 ספר קודם:  משחקי הרעב
 הספר הבא:  משחקי הרעב - עורבני חקיין
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003245721, 003902043
 
התלקחות (באנגלית: Catching Fire) הוא ספר הרפתקאות לנוער מסוגת ספרות ספקולטיבית שנכתב על ידי סוזן קולינס, והספר השני בטרילוגיית משחקי הרעב. כמו קודמו, רב המכר של שנת 2008 "משחקי הרעב", הוא ממשיך את הסיפור על חייה רצופי ההרפתקאות של קטניס אוורדין במדינת פאנם.
הספר פורסם באנגלית בספטמבר 2009, ותורגם לעברית ב-2011 על ידי יעל אכמון. הנושאים המרכזיים בספר כוללים הישרדות, שליטה ממשלתית, מרד ובעיקר שעבוד כנגד עצמאות. הספר קיבל ביקורות חיוביות מאוד. המבקרים שיבחו את הספר, את סופו המפתיע ואת תחכומה של קטניס. הספר השלישי בסדרה, עורבני חקיין, יצא לאור באנגלית באוגוסט 2010, ובעברית ב-12 בינואר 2012.
רקע

עלילת הספר מתרחשת במדינה בדיונית עתידית בשם פאנם הנמצאת בצפון אמריקה, בה שולט הנשיא סנואו ביד רמה. כעונש על המרד של אזרחי "12 המחוזות" (האזורים העניים יותר במדינה) שהתרחש כ-75 שנה קודם לתקופת הספר, על כל אחד מהמחוזות לשלוח נער ונערה אחת לשנה לזירת "משחקי הרעב", בה ילחמו כלל הנערים זה בזה, כשמטרתם להרוג זה את זה. האחרון שנותר בחיים מוכרז כמנצח. משחקי הרעב מתקיים במקום שנבנה במיוחד לאירוע מדי שנה בזירה סגורה על ידי מגן כוח חשמלי, הנשלטת על ידי צוות מהקפיטול הנקרא קברניטי המשחק.
הסרט

ב-27 בנובמבר 2013 יצא לאקרנים עיבוד קולנועי של הספר, בהמשך לסרט משחקי הרעב שמבוסס על הספר הראשון בסדרה. בסרט מככבים ג'ניפר לורנס בתפקיד קטניס, וג'וש האצ'רסון בתפקיד פיטה. את הסרט ביים פרנסיס לורנס.
שלי קגן

| --- | --- |

 לידה:  1956 (בן 69 בערך)
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת וסליין 
 מנחה לדוקטורט:  תומאס נייגל
 מוסדות:  אוניברסיטת ייל, 1995-הווה;  אוניברסיטת אילינוי בשיקגו, 1986-1995;  אוניברסיטת פיטסבורג, 1981-1986
 זרם:  תוצאתנות, תועלתנות
 עיסוק:  פילוסוף, מרצה באוניברסיטה, אתיקאי 
 השפיע על:  דרק פרפיט
 מדינה:  ארצות הברית
 campuspress.yale.edu/shellykagan/
 
שלי קגן (אנגלית: Shelly Kagan; נולד ב-1956) הוא פילוסוף יהודי-אמריקאי המלמד באוניברסיטת ייל מאז 1995. נודע בעיקר הודות לכתביו בתחום הפילוסופיה של המוסר ואתיקה נורמטיבית. בשנת 2007, הקורס של קגן בנושא מוות הוצע בחינם ברשת, וזכה לפופולריות רבה. כתוצאה מכך, הוציא לאור ספר בנושא ב-2012. קגן נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-2016.
השכלה וקריירה

קגן נולד ב-סקוקי, אילינוי והשלים תואר ראשון מאוניברסיטת ווסליאן ב-1976 ואת הדוקטורט שלו מאוניברסיטת פרינסטון ב-1982. לימד באוניברסיטת פיטסבורג מ-1981 עד 1986, ובאוניברסיטת אילינוי בשיקגו מ-1986 עד 1995, עד שקיבל מינוי בייל.
פועלו בתחום הפילוסופיה

בספרו מ-1984 "Reasons and Persons", הגדיר דרק פרפיט את קגן כ"אדם שממנו למדתי הכי הרבה", וציין שההערות של קגן על הטיוטה שלו היו במחצית מאורך הטיוטה עצמה.
ב-1989 יצא לאור ספרו הראשון של קגן,"גבולות המוסר". ספר זה הוא ביקורת מורחבת על שתי הנחות מפתח העומדות בבסיס מה שקגן מכנה "מוסר רגיל": "השקפה המוסרית השכל הישר שרובנו מקבלים". ספציפית, הספר מטיל ספק בהנחה שהמוסר שולל פעולות מסוימות (כגון פגיעה בחפים מפשע) גם במצבים שבהם הדבר עשוי להפיק טוב רב יותר, וההנחה שאנו "לא נדרשים לתרום את התרומה הגדולה ביותר האפשרית שלנו לשם טובת הכלל". לדברי קגן, שתי הנחות אלו אינן ניתנות להגנה, למרות הערעור הנרחב שלהן.
בשנת 1997, פרסם קגן ספר לימוד, "אתיקה נורמטיבית," שנועד לספק היכרות יסודית עם הנושא לסטודנטים לתואר ראשון או תואר שני. בשנת 2007, הקורס שלו בייל, "מוות" הוקלט לספריית הקורסים הפתוחים של ייל וספרו "המוות" מבוסס על הרצאות אלו. בשנת 2010, אוניברסיטת ייל דיווחה שקורס "המוות" של קגן הפך אותו לאחד המורים הזרים הפופולריים ביותר בסין.
קגן גם חקר גם את סוגיית "הראויות המוסרית", כלומר, השאלה למה בני אדם ראויים. מה מגיע להם. הוא עסק בנושא זה בספרו מ-2012 "הגאומטריה של הראויות" אליבא דקגן, אנשים נבדלים זה מזה באמת הראויות המוסרית שלהם ורואה זאת כדבר ראוי שאנשים יקבלו את המגיע להם, בהתאם לאמות המידה שלהם. בספר, מנסה קגן לפענח את המורכבות הנסתרת של הראויות המוסרית.
קגן כיהן כחבר מערכת של כתב העת "Ethics". בשנת 2016, הוא מונה לעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים.