stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פדריקו גארסיה לורקה
ביוגרפיה > רציחתו

המתחים הפוליטיים והחברתיים בספרד התעצמו לאחר הירצחו של אחד מדוברי המונרכיסטים ומתנגדי החזית העממית הגדולים, חוזה קאלבו סוטלו, על ידי משמרות ההסתערות. הרוחות הרעות שנשבו במדינה סירבו לשכוך, ועתידה לא היה ברור. לורקה ידע שיהיה חשוד מיידי של הצד הפשיסטי-ימני במלחמת האזרחים המתגלעת בספרד בשל דעותיו הסוציאליסטיות המוצהרות, אך בכל זאת החליט לעזוב את מדריד לכיוון גרנדה, שם המצב היה כאוטי במיוחד. המצב הפוליטי בגרנדה היה כה סוער, עד שלא מונה לה ראש עיר כבר מספר חודשים – אף לא אחד מתושביה או מהפוליטיקאים בספרד הסכים לקבל על עצמו את התפקיד. לאחר שגיסו של לורקה, מנואל פרננדז מונטסינוס, הסכים לקבל את התפקיד, הוא נרצח בתוך שבוע. באותו היום בו הוא נורה, ה-18 באוגוסט 1936, לורקה נעצר על ידי הפשיסטים.
אף על פי שידע על הסכנה הטמונה לו בהישארותו בגרנדה בשל דעותיו ונטיותיו המיניות, החליט להישאר בעיר. לורקה נעצר כששהה מחוץ לביתו על ידי חיילים שהיו נאמנים לגנרל פרנקו והושם במעצר בבית העירייה. לאחר מספר לא ברור של ימים שבהם שהה במעצר, יש המשערים שרק יום אחד, לורקה נלקח על ידי חיילי הפשיסטים "לבקר את גיסו", ראש העיר גרנדה, שנרצח זה מכבר – עובדה שאותה לורקה לא ידע. החיילים ככל הנראה לקחו אותו ברכבם, יחד עם עוד שלושה עצורים, לכביש שומם המחבר בין הכפרים ויזנר ואלפקר, שניהם במחוז גרנדה, הוציאו אותם מהרכב, הכו אותם עד אובדן הכרה וירו בהם למוות. הדוח המשטרתי מתקופת פרנקו, המתוארך ל-9 ביולי 1965, כ-29 שנים לאחר הרצח, מתאר את לורקה כסוציאליסט שהשתייך ללשכת אלהמברה של הבונים החופשיים ועסק בפעולות הומוסקסואליות וסוטות.
ישנה מחלוקת משמעותית על הפרטים והמניעים לרציחתו של לורקה. הוצעו מניעים אישיים, שאינם פוליטיים. הביוגרף של לורקה טען שרוצחיו שוחחו בדבר נטיותיו המיניות, ושהיו להן חלק ברציחתו. הסופר איאן גיבסון, שכתב ספר על מותו של לורקה, טוען שהרצח היה כחלק ממסע רצח המוני של הפשיסטים על מנת למחוק את התמיכה בחזית העממית המרקסיסטית. הוא גם טוען שייתכן שהרצח התבצע כחלק מהסכסוך שהתרחש בין הקונפדרציה הספרדית של הימין האוטונומי לבין הפלנחה על השלטון בגרנדה. לאחר שאנשי הקונפדרציה גינו את פועלו של לורקה, החליטו בפלנחה להוציא את צו המעצר כנגדו, שאפילו שהה באותו הזמן אצל אחד ממנהיגיהם.
היו שטענו שלורקה לא תמך באף מחנה במלחמת האזרחים ושהיו לו חברים מכל המחנות. אולם, הסופר איאן גיבסון טען בספרו שלא כך היה הדבר – הוא טען שלורקה חתם על המניפסט של העיתון הקומוניסטי הספרדי "עובדי העולם" (בספרדית: Mundo Obrero) והיה מתומכיה הפעילים של החזית העממית. לורקה אף קרא את המניפסט במסיבה לכבוד חברו הטוב, המשורר רפאל אלברטי רק חצי שנה לפני מותו. מתנגדי קומוניסטים וסוציאליסטים רבים תמכו מאוד בלורקה או סייעו לו. בימים שלפני מעצרו, הוא התחבא בבית חברו שמכבר, האמן לואיס רוזלס, שהיה מראשי הפלנחה. על פי העדויות, רוזלס כמעט ונורה בידי המושל הפשיסטי של גרנדה בשל הסיוע ללורקה. המשורר גבריאל סלאיה כתב בספר זכרונותיו שלא אחת ראה את לורקה בחברת חברי הפלנחה, ושלורקה אף סעד בכל יום שישי עם מנהיג ומייסד הפלנחה שנרצח במלחמה, חוסה אנטוניו פרימו דה ריברה. ב-11 במרץ 1937, כשבעה חודשים לאחר הרצח, מאמר שהופיע בעיתונות הפשיסטית גינה את הרצח ודיבר בשבחו של לורקה. ב-1940 הממשל ניסה לטייח את הרצח וטען כי "לורקה נהרג בחודש אוגוסט 1936 כתוצאה מפצעי מלחמה". עד היום לא ידוע בדיוק היכן לורקה קבור, או מי היו רוצחיו. סרט דוקומנטרי שנעשה ב-2006 מעלה את האפשרות שגם למשפחתו הייתה יד בדבר.
צנזורה

משטרו הפשיסטי של פרנסיסקו פרנקו הטיל איסור כבד על הצגה או התייחסות לעבודותיו של לורקה, שלא הוסר עד שנת 1953, כשאושר להוציא לאור סדרת כל כתבי מצונזרת של יצירותיו. בעקבות ההיתר, הצליחו בתיאטראות ספרד להעלות באישור את המחזות "ירמה", "חתונה אדומה" ו"בית ברנרדה אלבה" מחדש. אולם, לא היה ניתן לשוחח על לורקה בפומבי, לנסות לברר על גורלו, או להציג את עבודותיו בבתי ספר או מקומות ציבוריים. גרסת כל כתבי שהוצאה לא כללה שירים וכתבים שכללו מוטיבים הומו-ארוטיים או סוציאליסטיים כדוגמת "סונטות האהבה החשוכה", שפורסמו רק ב-1984, לאחר נפילת משטרו של פרנקו. רק לאחר מותו של פרנקו וחזרתו לשלטון של בית המלוכה הספרדי בראשות חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד, היה ניתן לדבר באופן פומבי על חייו ועל מותו של פדריקו גארסיה לורקה. השיח התעצם בשל הסכמתה של משפחתו לפרסם את כתביו שלא פורסמו עד אותה השנה.
החיפוש אחר גופתו

ב-2008 פתח שופט ספרדי בחקירה בנוגע למותו של לורקה. משפחתו של לורקה הסירה את התנגדותה לחפירות באתר הקבורה האפשרי שליד העיירה אלפקר, אך שום שרידי אדם לא נמצאו בו. החקירה נזנחה בסופו של דבר. חקירת המשך נפתחה בשנת 2016, אך ללא ממצאים נוספים. בשלהי אוקטובר 2009 קבוצת ארכאולוגים והיסטוריונים מאוניברסיטת גרנדה החלו בחפירות מחוץ לכפר אלפקר. האתר זוהה שלושה עשורים קודם לכן עד ידי אדם שטען שעזר לחפור את קברו של לורקה. הסברה הרווחת היא שלורקה קבור יחד עם שלושת האנשים איתם נרצח, בדרך ההררית והמתעקלת שבין הכפרים וינזר ואלפקר.
החפירות החלו תחילה לבקשת משפחתו של אחד הקורבנות האחרים, ולאחר התנגדות ארוכת שנים, משפחת לורקה הסכימה לחיפושים בשנית. באוקטובר 2009, פרנסיסקו אספינולה, דובר משרד המשפטים של ממשלת אנדלוסיה, טען ש"לאחר שנים רבות של ציפייה, גופתו של לורקה תוצא מקברה בשבועות הקרובים". קרוביו של לורקה אף אמרו שיסכימו לתת דגימת DNA על מנת לזהות את שרידיו. בשלהי נובמבר 2009, לאחר שבועיים של חפירות באתר המשוער, חומרים אורגניים התגלו באתר, וזוהו ככל הנראה כעצמות אדם. השרידים נלקחו לבדיקה באוניברסיטת גרנדה. אולם, החל מאמצע דצמבר החלו לעלות קולות צוננים ממשרד המשפטים של אנדלוסיה באשר למציאתו של לורקה, ושרת המשפטים אמרה כי "לא נמצאה עצם, פריט לבוש או תרמיל אחד הקשורים ללורקה". היא הוסיפה כי האדמה באתר הייתה בעומק של 40 ס"מ בלבד, שאינם עמוקים מספיק לקבר אדם. החפירות הכושלות עלו לממשלת אנדלוסיה כ-70,000 אירו.
בינואר 2012 היסטוריון מקומי בשם מיגל קבלרו פרז, מחבר הספר "13 השעות האחרונות של לורקה", ביקש אישור לחפירות באזור הממוקם כחצי קילומטר מהאתר הישן, שם הוא מאמין כי לורקה באמת קבור. בשנת 2016 טען סטיבן רוברטס, פרופסור חבר במחלקה לספרות ספרדית באוניברסיטת נוטינגהאם, ששרידיו של לורקה נמצאים בבאר שבכפר אלפקר. שתי הטענות לא נמצאו מבוססות.
יצירתו

לורקה התפרסם בזכות "רומנסרו צועני" (מדריד 1928), "שירת הזמר העמוק" (מדריד 1931) ו"קינה על איגנסיו סנצ'ס מחיאס" (מדריד 1935). שירי הספרים הללו מתאפיינים באווירה דוקרת של מיתוס פרימיטיבי ופרטי, אפל, והם ניחנים במקצב מיוחד. ספריו האחרים, "משורר בניו יורק" (פורסם ב-1940) ו"דיוואן התמרית" (ראה אור בניו יורק ב-1940, לאחר מותו של המשורר) מתאפיינים בסוריאליזם ובכפל משמעות. בשנת 2002 התפרסם בהוצאת כרמל ובתרגום רמי סערי הספר "המשורר אומר את האמת", הכולל שש מתוך יצירותיו החשובות ביותר של לורקה, כולן פרי כתיבתו במהלך תשע שנות חייו האחרונות: "שירים בפרוזה", "ארץ וירח", "דיוואן התמרית", "שישה שירים גלגיים", "קינה על איגנאסיו סאנצ'ס מחיאס" ו"סונטות של האהבה החשוכה". קבצים אלה יוצרים תמונה ממצה, המשקפת את כתיבתו השירית הבוגרת של משורר שהשכיל להתמודד באומץ עם מיניותו ההומוסקסואלית, עם החברה שבה חי ועם הפער העצום בין מאווייו ובין המציאות.
כיליד אנדלוסיה הושפע לורקה מתרבות הפלמנקו שבאזור. הוא נהג לאסוף שירי פלמנקו עממים והביא כמה מהם יחד ב"אוסף של שירים פופולריים מוקדמים". לורקה אף הקליט את עצמו שר שירי פלמנקו על הפסנתר ב-1931.
במשך השנים נוהגים אמני פלמנקו רבים כמו פאקו דה לוסיה, קאמארון דה לה איסלה ואנריקו מורנטה לבצע שירים של לורקה תוך אינטרפרטציה אישית שלהם.
ממחזותיו: "מריאנה פינדה" (חובר ב-1919–1920, הופק לראשונה ב-1920) – מחזה חברתי-רומנטי, "הסנדלרית המופלאה", מחזה בעל יסודות קומיים. הטרגדיות "חתונת הדמים" (חובר ב-1932, הופקה לראשונה במדריד 1933), "ירמה" (חובר והופק לראשונה ב-1934), "בית ברנרדה אלבה" (חובר ב-1936, הופק לראשונה ב-1945) עשירים בכוחות אפלים הקשורים עם היסודות אדמה, מוות, מים, ירח, פוריות. בשני הראשונים פיוט, אווירה פולחנית ובאחרון ביקורת חברתית ויסודות פרוזאיים. לורקה היה בעל חוש לחדשנות ולאפקטים בימתיים ומחזותיו התריסו נגד מוסכמות חברתיות.
יצירות נוספות שלו הן "שושנה וסכין", "ככלות חמש שנים" (חובר ב-1931, הופק לראשונה ב-1945), "טרגיקומדיה של דון כריסטובל וסניוריטה רוסיטה" (שהועלה בישראל בשנות התשעים במסגרת "התיאטרון לילדים ולנוער" בשם "כריסטובל הנבל וסניוריטה רוסיטה"), "משחק הדואנדה ותורתו", "דוניה רוסיטה הרווקה" ו"שפת הפרחים".
לורקה הלחין בעצמו כמה משיריו, בהם המחזור "שירים ספרדיים עתיקים", אותו הלחין עם פרננדו טורינה.
שירו של מיכה שטרית "מקצב של שחורים בקובה" – מהדיסק "סנטיאגו דה קובה" הוא שיר של פדריקו לורקה שתורגם בידי רמי סערי. מחווה לשיר אחר משיריו המהורהרים של לורקה, "ירוק ירוק אהבתיך", עשה הסופר והמשורר פנחס שדה (תחת שם העט ש. פנחס), שכלל אותו בספרו "הגנב", ובו מבצע את השיר זמר יליד ספרד המגיע להופעות בישראל. לאונרד כהן, שהכיר תמיד בהשפעתו, הלחין ועיבד את אחד משירי האהבה המרגשים ביותר שלו – "קח/י את הוואלס הזה".
לורקה בתיאטרון המקצועי הישראלי

| הצגה | תיאטרון | במאי | מתרגם | מעצב תפאורה | מעצב תלבושות | מעצב תאורה | מלחין מוזיקה | שנת הפקה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| חתונת דמים - "הלוואי שהיית אישה" | אי"ב - ארגון יוצרים עצמאיים בתיאטרון | עירא אבנרי | טל ניצן | דינה קונסון | דינה קונסון |  | מירב בן-דוד | 2019 |
| ירמה | תיאטרון אנסמבל הרצליה | אופירה הניג | שמעון בוזגלו | מרים גורצקי | מרים גורצקי | ג'קי שמש | יהודה פוליקר | 2008 |
| ירמה | תיאטרון נוצר | דלית מילשטיין | אבישי מילשטיין | יפעת מזרחי | מיכל לאור | ג'ודי קופרמן | בועז ברקת | 2002 |
| דון פרלימפלין ואהבתו לבליסה בגן ביתו | תיאטרון החאן | יוסי יזרעאלי |  | רוני תורן | עפרה קונפינו | רוני כהן |  | 2002 |
| דוניה רוסיטה הרווקה | תיאטרון הקאמרי | דוד מוכתר-סמוראי | שמעון בוזגלו | היינץ האוזר | אורטה איקר | פליס רוס | ווילפריד וובר | 2001 |
| בית ברנרדה אלבה | הבימה | אילן רונן | רבקה משולח | רות דר | רות דר | פליס רוס | יוסי בן נון | 2001 |
| ירמה | הבימה | מיכל פורת | רנה ליטוין | פרידה קלפהולץ אברהמי | פרידה קלפהולץ אברהמי | נתן פנטורין | יוסי בן נון | 1991 |
| חתונת הדמים | הבימה | חנן שניר | רפאל אליעז | רוני תורן | רוני תורן | נתן פנטורין | קרלוס מירנדה | 1990 |
| קריסטובל הנבל וסניוריטה רוזיטה | תיאטרון אורנה פורת | ישראל גוריון | רינה ליטוין | לידיה פינקוס גני | לידיה פינקוס גני | שלמה יידוב | שולי זיו | 1990-1989 |
| בית ברנרדה אלבה | הקאמרי | נוריה אספרט | רבקה משולח | אציו פריג'ריו | פרנקה סקוארצ'אפינו | אבי צברי |  | 1988 |
| חתונת הדמים | הבימה | ויקטור גארסיה | רפאל אליעז | ויקטור גארסיה, אלי סיני | אלי סיני |  |  | 1980 |
| בית ברנרדה אלבה | תיאטרון באר שבע | יורם פאלק |  | מרים גורצקי |  |  |  | 1976 |
| דון פרלימפלין ואשת הסנדלר הנפלאה | הקאמרי | דן קידר | רפאל אליעז | אווה הגדיש |  |  | יוחנן זראי | 1958 |
| ירמה | הקאמרי | שמואל בונים | רפאל אליעז | יגאל תומרקין |  |  | גארי ברתיני | 1957 |
כתבי לורקה בעברית > מחזות

דוניה רוסיטה הרווקה, או שפת הפרחים, תרגמה עזה צבי, רמת-גן, בית-צבי, 1990.
דוניה רוסיטה הרווקה (ארכיון), בתרגום שמעון בוזגלו, 2001.
8 מחזות (תרגמה: רנה ליטוין), תל אביב: חרגול, 2007.
בית ברנרדה אלבה: מחזה (תרגמה: רבקה משולח), תל אביב: אור-עם 1989.
בית ברנרדה אלבה: מחזה (תרגמה: עזה צבי), רמת גן, בית צבי, 1988.
דון פרלימפלין ואהבתו לבליסה בגן ביתו: הללויה ארוטית בארבע תמונות ופרולוג, גרסה קאמרית / פדריקו גארסיה לורקה (תרגמה מספרדית והוסיפה הערות ואחרית דבר: רנה ליטוין), ירושלים: כרמל, 1991.
חלום וברונזה: מבחר שירים (ערכה ותרגמה: רנה ליטווין), תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד תשס"א-2001.
חתונת דמים: טרגדיה בשלוש מערכות ושבע תמונות (תרגמה מספרדית: רנה ליטוין), תל אביב: עם עובד, תשמ"ח-1988.
חתונת הדמים: מחזה (תרגם: רפאל אליעז) תל אביב, 1970.
ירמה (ארכיון), בתרגום שמעון בוזגלו, אור-עם, 2008.
ירמה: פואמה טראגית בשלוש מערכות ושש תמונות (תרגמה מספרדית: רנה ליטוין), תל אביב: עם עובד 1986.
טרגיקומדיה של דון כריסטובל וסניוריטה רוסיטה (תרגמה מספרדית והוסיפה מבואות לקוראים צעירים: רנה ליטוין), ירושלים: כרמל 1989.
ככלות חמש שנים: מחזה, אגדת הזמן בשלוש מערכות וחמש תמונות, 1391 (מספרדית: רנה ליטוין), תל אביב: ספרית פועלים, 1981.
כתבי לורקה בעברית > שירה

מבחר שירים: שירת קנטו חונדו, קינה על איגנסיו סנצ'ז מחיאס, רומנסרו צועני (תרגם: רפאל אליעז), מרחביה: ספרית פועלים, 1970.
המשורר אומר את האמת (תרגם מספרדית ומגלגית והוסיף מבוא והערות: רמי סערי), הספר כולל שש מיצירות לורקה: "שירים בפרוזה", "ארץ וירח", "דיוואן התמרית", "שישה שירים גלגיים", "בכי על אינאסיו סאנצ'ס מחיאס" ו"סונטות של האהבה החשוכה", ירושלים, הוצאת כרמל 2002.
משורר בניו יורק (תרגם מספרדית: רמי סערי; מבוא והערות: חביר דה לה פוארטה ורמי סערי), ירושלים, הוצאת כרמל 1999.
משחק הדואנדה ותורתו (תרגמה מספרדית והוסיפה מבוא והערות: רנה ליטוין), תל אביב, תשמ"ט-1989.
הסנדלרית המופלאה , פארסה עזה בשתי מערכות ופרולוג, גרסת 1930 (תרגמה מספרדית והוסיפה אחרית-דבר: רנה ליטוין), תל אביב: עם עובד, תש"ן-1990.
שושנה וסכין: מבחר שירים (מספרדית: רפאל אליעז; הרישומים מעשי ידי המשורר), תל אביב: עקד, 1969.
'סונֶטות האהבה החשוכה', בתוך: דורי מנור, בריטון: שירים ותרגומי שירה, אחוזת בית, 2005.
רומנסרו צועני / אודות (תרגם מספרדית והוסיף מבוא והערות: רמי סערי), הוצאת כרמל 2019.
צדף של אור בלילה (תרגמה מספרדית: טל ניצן), הוצאת קשב לשירה 2024.
לקריאה נוספת

איאן גיבסון, לורקה, הוצאת עם עובד, תל אביב, 1993.
רנה ליטוין, לורקה בעברית - או איך מתרגמים מנגינה?, נדפס ברב-קול, 1, תשנ"ט-1999.
בלהה בלום, לורקה, סיפור של אהבה, הוצאת ספרא ואסף, 2018
הפיגוע בצומת כרכור (2002)

| חלק מהסכסוך הישראלי-פלסטיני |
| --- | --- |

 תאריך:  21 באוקטובר 2002
 מקום:  צומת כרכור-עין שמר, ישראל
 סוג:  פיגוע התאבדות
 נשק:  מכונית תופת
 הרוגים:  14
 פצועים:  50
 מבצע:  הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני איאד סוואלחה, הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני
הפיגוע בצומת כרכור היה פיגוע התאבדות שאירע בשעות אחר הצהריים של 21 באוקטובר 2002, בצומת כרכור-עין שמר. בפיגוע נרצחו 14 ישראלים ונפצעו יותר מ-50.
הפיגוע

סמוך לשעה 16:20, נצמד ג'יפ קאיה שהוסב לשמש כמכונית תופת ובו יותר ממאה ק"ג חומר נפץ, נהוג בידי מחבל שנשלח בידי "גדודי ירושלים" של ארגון הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, לאוטובוס אגד שהיה בדרכו בקו 841 מקריית שמונה לתל אביב, ועצר בתחנה בצומת כרכור-עין שמר. מלבד חומר הנפץ היו ברכב התופת חומרי רסס על מנת להעצים את אפקט הפגיעה, מעוצמת הפיצוץ נפגעו כלי רכב נוספים שעמדו לצד האוטובוס.
חילוץ הפצועים נתקל בקשיים לאחר שמכל הסולר של האוטובוס עלה בלהבות במהלך החילוץ ובשל האש שפרצה התפוצצו גם קליעים ממחסניות נשקם האישי של חיילים שהיו באוטובוס.
את מכונית התופת הכין המחבל איאד סוואלחה, שנהרג ב-9 בנובמבר 2002 בידי כוח צה"ל שבא לעצרו.
ראו גם

הפיגוע בצומת כרכור (2025)
הערות שוליים

↑  כתבי "הארץ", זוהו כל 14 הרוגי הפיגוע בצומת כרכור, באתר הארץ, 21 באוקטובר 2002
| פיגועי טרור נגד ישראלים בעשור הראשון של המאה ה-21 |
| --- | --- | --- |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בישראל ובשטחים | < • 2000 • 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 • > |  |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בחו"ל | הפיגוע בדלפק אל על בנמל התעופה של לוס אנג'לס (4 ביולי 2002) • הפיגועים במומבסה (28 בנובמבר 2002) • הפיגוע בשגרירות ישראל בטשקנט (30 ביולי 2004) • מתקפת הטרור בסיני (7 באוקטובר 2004) • הפיגוע בשגרירות ישראל במאוריטניה (1 בפברואר 2008) • מתקפת הטרור במומבאי (26 בנובמבר 2008) |  |
 1948–1999 • 2000–2009 • 2010–2019 • 2020–2029
תאודור רוזוולט

ערך זה עוסק בנשיא ה-26 של ארצות הברית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
תאודור "טדי" רוזוולט הבן (באנגלית: Theodore "Teddy" Roosevelt‏ (מבוטא: רוֹזְוֵלְט); 27 באוקטובר 1858 – 6 בינואר 1919) היה נשיאה ה-26 של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית (1901–1909). לפני כן היה מושל מדינת ניו יורק וסגן הנשיא. בתור מנהיג המפלגה הרפובליקנית, היה רוזוולט מנהיג האגף הפרוגרסיבי במפלגה בתחילת המאה העשרים, ונחשב לתומך רפורמות. ראשו חקוק על הר ראשמור לצד ראשיהם של ג'ורג' וושינגטון, תומאס ג'פרסון ואברהם לינקולן.
רוזוולט היה אדם צבעוני עם תחומי עניין רחבים והישגים רבים. הוא היה חובב וחוקר טבע, בעת לימודיו בהרווארד ובקולומביה כתב ספר על המלחמה הימית במהלך מלחמת 1812 שביסס את מעמדו כהיסטוריון מלומד וכסופר אהוד. עם כניסתו לפוליטיקה, הפך למנהיג האגף התומך ברפורמות של הרפובליקנים במועצה המחוקקת של ניו יורק. לאחר מות אשתו ואמו, החליט לגדל בקר באזור דקוטה. הוא שירת כסגן מזכיר הצי תחת הנשיא ויליאם מקינלי, אולם התפטר מתפקידו כדי לפקד על גדוד פרשים במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד בקובה. הוא נבחר למושל ניו יורק ב-1898 ולסגנו של הנשיא מקינלי ב-1900.
לאחר ההתנקשות בנשיא מקינלי בספטמבר 1901, הפך רוזוולט, בגיל 42 בלבד, לנשיא ארצות הברית, הנשיא הצעיר ביותר בתולדות המדינה. כמנהיג התנועה הפרוגרסיבית, הוא הנהיג מדיניות של סחר הוגן, והבטיח לאזרח הממוצע את חיסול המונופולים, רגולציה ממשלתית של הרכבת, וניקיון באוכל ובתרופות. הוא יצר מערכת חדשה של פארקים לאומיים כדי לשמור על הטבע. במדיניות חוץ, התמקד במרכז אמריקה, בה התחיל את כריית תעלת פנמה. הוא הרחיב את הצי האמריקני, ושלח את "הצי הלבן הגדול" למסע עולמי כדי להציג את כוחה הימי של ארצות הברית. הוא זכה בפרס נובל לשלום בשנת 1906 על תרומתו לחתימת הסכם פורטסמות' בין יפן לרוסיה, שסיים את מלחמת רוסיה–יפן.
ב-1904 נבחר רוזוולט לכהונה מלאה והמשיך בקידום מדיניות פרוגרסיבית, שנחסמה בידי הקונגרס. רוזוולט טיפח את ידידו, ויליאם הווארד טאפט, כדי שיירש אותו בתור נשיא. רוזוולט נחשב לאחד הנשיאים הטובים ביותר בתולדות המדינה.
לאחר שהתאכזב ממדיניות יורשו, הקים רוזוולט את המפלגה הפרוגרסיבית ב-1912, ופיצול הכוחות שנוצר סייע למועמד הדמוקרטים וודרו וילסון לזכות בבחירות לנשיאות. לאחר תבוסתו בבחירות, הוביל משלחת חקר אל האמזונאס, בה כמעט מת ממחלה טרופית. במלחמת העולם הראשונה תמך בהתערבות אמריקנית. הוא תכנן לרוץ שוב ב-1920, אך נפטר ב-1919.
ראשית חייו ומשפחתו

תאודור רוזוולט נולד ב-27 באוקטובר 1858, בניו יורק. הוא היה השני מבין ארבעה ילדים שנולדו למרתה בולוק רוזוולט ולאיש העסקים תאודור רוזוולט האב. הייתה לו אחות גדולה, אנה ("במי"), אח קטן, אליוט, ואחות קטנה, קורין. אליוט היה אביה של אלינור רוזוולט, אשתו לעתיד של דודנו הרחוק של תאודור, פרנקלין דלאנו רוזוולט. סבו מצד אביו היה ממוצא הולנדי. הצד השני של משפחתו היה ממוצא סקוטי, אירי, אנגלי ועם קצת רקע גרמני, וולשי וצרפתי. תאודור האב היה בנו החמישי של האיש העסקים קורנליוס רוזוולט. בן דודו הרביעי של תאודור, ג'יימס, היה איש עסקים גם הוא ואביו של פרנקלין דלאנו רוזוולט.
ילדותו של רוזוולט הושפעה מבריאותו הרופפת מהאסתמה שפיתח. הוא חווה התקפים ליליים שגרמו לו להיחנק, ללא מרפא מצד הרופאים.. הוא החל להתעניין בזואולוגיה בגיל שבע כשראה כלב ים מת בשוק מקומי. לאחר שלקח את ראשו של כלב הים, יצר עם שני בני דודיו "מוזיאון להיסטוריית הטבע". לאחר שלמד פחלוץ, מילא את המוזיאון המאולתר בחיות שהרג או תפס. לאחר מכן חקר את החיות. בגיל תשע, תיעד את תצפיותיו על חרקים במסמך.
כשהיה בן שש, צולם רוזוולט צופה יחד עם אחיו אליוט במסע הלוויה של אברהם לינקולן מחלון אחוזת סבו בכיכר יוניון.
אביו של רוזוולט היה מנהיג תרבותי בניו יורק וסייע בהקמת מוזיאון המטרופוליטן לאמנות. אביו גם גייס תומכים של צבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים, אף על פי שהיה קרוב משפחה למנהיגי קונפדרציה. המשפחה טיילה באירופה ב-1869 וב-1870, ולמצרים ב-1872, מה שסייע לעצב את תפיסתו של רוזוולט בנושאי חוץ. לאחר נסיעה עם משפחתו להרי האלפים ב-1869, גילה רוזוולט שפעילות גופנית צמצמה את השפעות האסתמה שלו. הוא החל במשטר אימונים, והחל ללמוד אגרוף.
רוזוולט היה דתי ברמה מסוימת, והפך לאפיסקופלי בעקבות אשתו.
לימודיו

רוזוולט למד בחינוך ביתי מידי מורים פרטיים והוריו. החיסרון המובהק בשיטה היה בקיאות לא מאוזנת בתחומים שונים. רוזוולט היה מוצלח בגאוגרפיה ומצוין בהיסטוריה, ביולוגיה, צרפתית וגרמנית; אולם הוא התקשה במתמטיקה ובשפות קלאסיות. הוא למד באוניברסיטת הרווארד החל מ-27 בספטמבר 1876.
לאחר שהתאושש ממותו הפתאומי של אביו ב-9 בפברואר 1878, הגביר רוזוולט את מאמציו הלימודיים. הוא הצליח בתחומי המדעים, הפילוסופיה והרטוריקה אולם המשיך להתקשות בלטינית וביוונית. הוא למד ביולוגיה והצטיין בכך, בעיקר בתחום הצפרות. הוא קרא הרבה מאוד והיה לו זיכרון צילומי. בנוסף, עסק בחתירה ובאגרוף, ואף הגיע למקום השני בטורניר האגרוף של האוניברסיטה. בהרווארד למד אצל ויליאם ג'יימס. רוזוולט היה חבר באגודת הספרות אלפא דלתא פי, באחוות דלתא קאפה אפסילון, ב"מועדון הפורצלן" היוקרתי ומועדון ההצטיינות פי בטא קפא. בנוסף לכך היה עורך של העיתון של האוניברסיטה. ב-1880 סיים את לימודיו במקום ה-22 מתוך 177 תלמידים, בתואר באומנויות ובהצטיינות.
רוזוולט ירש מצוואת אביו כ-60,000 דולר (השקולים לכ 1.9 מיליון דולר במונחי 2023). הוא החליט ללמוד משפטים בקולומביה לאחר לימודיו וחזר לגור עם משפחתו בעיר ניו יורק. הוא הצליח בלימודיו אך השקיע את מירב זמנו בכתיבת ספר על הצי במלחמת 1812. כשהוא נחוש להיכנס לפוליטיקה, החל רוזוולט להגיע לפגישות של האגודה הרפובליקנית במקום מגוריו. על אף שאביו היה רפובליקני מובהק, הייתה בחירתו של רוזוולט חריגה ביחס לחבריו ממעמדו החברתי שנמנעו מלעסוק בפוליטיקה. רוזוולט מצא בעלי ברית במפלגה הרפובליקנית המקומית, וניצח חבר מועצה רפובליקני יוצא שהיה קשור למנגנון המפלגתי של הסנאטור רוסקו קונקלינג. רוזוולט החליט לעזוב את לימודיו בבית הספר למשפטים כדי להיות "ממעמד השליטים".
היסטוריית הצי ואסטרטגיה

בעודו בהרווארד, החל רוזוולט ללמוד על תפקידו של הצי האמריקני הצעיר במהלך מלחמת 1812. בעזרת שני דודיו, חקר מקורות ראשוניים ופרוטוקולים של הצי. ספרו של רוזוולט, שפורסם ב-1882, נחשב לאחד מהמחקרים החשובים ביותר על המלחמה, וכלל בתוכו ציורים של מנגנוני ספינות, טבלאות שמתארות את ההבדלים ביכולת שיגור כדורי התותח, וניתוח של ההבדל במנהיגות הצי הבריטית לעומת זו האמריקנית. לאחר סיום לימודיו בהרווארד, זכה הספר המלחמה הימית של 1812 לביקורות משבחות, והראה את בקיאותו ההיסטורית של רוזוולט.
אלפרד תייר מהן היה קצין צי אמריקאי שנחשב לתאורטיקן חשוב בתחום הלוחמה הימית באירופה לאחר שפרסם את הספר "השפעת העוצמה הימית על ההיסטוריה, 1660–1783" ב-1890, רוזוולט הקדיש תשומת לב מיוחדת לטענתו של מהן שרק אומה עם צי חזק תוכל לשלוט בימים, להפעיל לחץ דיפלומטי מלא, ולהגן על גבולותיה. הוא השתמש ברעיונותיו של מהן לעיצוב האסטרטגיה הימית האמריקנית כששירת כסגן מזכיר הצי ב-98–1897. כנשיא, בין 1901 ל-1909, הקדיש רוזוולט מאמץ רב לבניית צי עוצמתי, ושלח את הצי הלבן הגדול להקיף את כדור הארץ בין 1908 ל-1909 כדי להפגין את כוחה הימי של ארצות הברית. הצי עדיין לא התקרב אל הצי הבריטי, אולם הפך לצי החזק בחצי הכדור המערבי. בניית תעלת פנמה לא נועדה רק כדי לפתוח את ערי החוף המזרחי אל הסחר באוקיינוס השקט, אלא גם כדי לאפשר לצי החדש להפליג הלוך ושוב ולהפגין את עוצמתו.
נישואין ראשונים והתאלמנות

ביום הולדתו ה-22 ב-1880, נישא רוזוולט לאליס האת'וויי לי. בירח הדבש שלהם נסעו לאירופה. רוזוולט טיפס על הרי יונגפראו ומטרהורן.
בתם, אליס לי רוזוולט, נולדה ב-12 בפברואר 1884. יומיים לאחר מכן מתה אשתו של רוזוולט מאי-ספיקת כליות, שההריון הסווה. ביומנו, סימן רוזוולט איקס גדול על העמוד של אותו התאריך וכתב שהאור יצא מחייו. אמו מרתה מתה ממחלת טיפוס הבטן אחת עשרה שעות קודם לכן באותו הבית. רוזוולט ההרוס השאיר לאחותו אנה את הטיפול באליס ונסע להתאבל. כשהייתה אליס בת שלוש, חזר רוזוולט לגדל אותה.
רוזוולט התמקד בעבודתו, ובעיקר השקיע מאמצים שהמועצה המחוקקת תחקור את השחיתות בממשל העירוני של ניו יורק, שמקורה בריכוזיות יתר במשרת ראש העיר. בשארית חייו לא דיבר כמעט על אשתו אליס ולא כתב עליה באוטוביוגרפיה שלו. כשעבד על ביוגרפיה שכללה את אוסף מכתביו, לא הזכיר את נישואיו לאליס או את נישואיו השניים לאדית קרמיט קארו.
קריירה פוליטית מוקדמת > חבר מועצה מקומית

רוזוולט הוצב כמועמדה של המפלגה הרפובליקנית עבור ייצוג מחוזו באולבני. הוא היה חבר האספה של מדינת ניו יורק ב-1882, 1883 ו-1884. הוא התבלט מיומו הראשון, בעיקר בנושא השחיתות בתאגידים. הוא חסם את ניסיונו של הבנקאי ג'יי גולד להוריד את המיסים ששילם. רוזוולט חשף קנוניה שיפוטית בנושא והצליח להשיג אישור לחקירה שנועדה להדיח את השופט. החקירה דחתה את ניסיון ההדחה, אולם רוזוולט חשף את השחיתות באולבני והפך לפוליטיקאי בולט. התנגדותו לשחיתות סייעה לו להיבחר מחדש ב-1882 כשהוא משיג שני שלישים מהקולות, הישג מרשים בהתחשב בעובדה שהמושל הדמוקרטי גרובר קליבלנד ניצח במחוז של רוזוולט. כשאגף ה"איתנים" של קונקלינג במפלגה היה מפורק לאחר ההתנקשות בנשיא ג'יימס גרפילד, הצליח רוזוולט להיבחר למנהיג המפלגה באספה. לאחר היבחרו מחדש, שיתף פעולה עם המושל קליבלנד והצליח להעביר חוק לרפורמה בשירות הציבורי. רוזוולט נבחר שוב מחדש, וביקש להיבחר ליושב ראש האספה, אולם הובס ולא הצליח להיות המועמד מטעם המפלגה. בכהונתו האחרונה, שירת רוזוולט כיושב ראש הוועדה לענייני ערים; הוא כתב יותר חוקים מכל מחוקק אחר.
קריירה פוליטית מוקדמת > הבחירות הנשיאותיות של 1884

רוזוולט היה פעיל בבחירות לנשיאות של 1884 והתבלט אז. בתחילת המרוץ כאשר היו כמה מועמדים לנשיאות, תמך רוזוולט בסנאטור ג'ורג' אדמונדס מוורמונט, תומך רפורמה שנחשב אפרורי. לעומת זאת הייתה תמיכה בניו יורק בנשיא היוצא, צ'סטר ארתור, שהעביר את חוק הרפורמה בשירות הציבורי. ארתור סבל ממחלת כליות שהוסתרה מהציבור, ולא השקיע מאמצים רבים בהתמודדות. רוזוולט לחם והצליח להשפיע על הצירים ממנהטן בוועידה של המדינה והצליח לעצור את תומכיהם של ארתור ושל ג'יימס בליין.
רוזוולט נכח בוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1884 בשיקגו ונאם בזכות בחירת ג'ון לינץ', שחור תומך אדמונדס, להיות יושב הראש הזמני. הוא לחם לצד ה-"Mugwumps", תומכי הרפורמה. אולם בליין זכה לתמיכה מתומכי ארתור ואדמונדס, והצליח לזכות במועמדות בסיבוב הרביעי עם 541 קולות.
ההזדמנות לנאום בפני עשרת אלפים אנשים, הקהל הגדול ביותר שנאם בפניו עד אז, ריגשה אותו והוא נמשך לפוליטיקה הלאומית.
למרות נטייתו לתמוך במועמד הדמוקרטי גרובר קליבלנד הוא נאלץ להודיע על תמיכתו בבליין, כדי לשמר את מעמדו בקרב הרפובליקאים.
לאחר שאיבד את תמיכתם של רוב תומכי הרפורמה, החליט לפרוש מהפוליטיקה ולעבור לדקוטה הצפונית.
בוקר בדקוטה

רוזוולט עבר מערבה לאחר הבחירות של 1884, ובנה חווה שנייה בגודל 56 קמ"ר. רוזוולט למד רכיבה על סוסים ולכידה וציד חיות. על אף שזכה לכבוד מצד הבוקרים, הם לא התרשמו ממנו. הוא הזדהה עם הבוקרים בטענה שהיו חיוניים למדינה. לאחר מכן החל לכתוב מאמרים על החיים במערב בספר שפורסמו בכתבי עת. בנוסף פרסם שלושה ספרים בנושא.
רוזוולט הביא למערב את רצונו לדאוג לחיי האזרחים הפשוטים. הוא הצליח לארגן את החוות בצורה שמנעה ניצול יתר של המשאבים ויצר איגוד לחוואים באזור. הוא גם פעל למען שימור הסביבה והחיות. לאחר שחורף קשה חיסל את הבקר שלו, ומעל 80,000 דולרים שהושקעו בו, חזר רוזוולט למזרח. אף על פי שנפגע כלכלית, גרמה לו תקופת שהותו במערב לא להחשב כאינטלקטואל מרוחק.