stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי ארצות הברית – יפן
בדרך למלחמה: 1937-1941

הציבור האמריקאי והאליטי האמריקאית והעלית התנגד בתוקף לפלישת יפן לסין ב-1937. הנשיא רוזוולט הטיל סנקציות כלכליות מחמירות יותר, שנועדו לשלול את הנפט והפלדה היפני, כדי להמשיך את מלחמתה בסין. יפן הגיבה באמצעות יצירת ברית עם גרמניה ואיטליה ב-1940, הידועה בשם "הברית המשולשת", שהחריפה את יחסיה עם ארצות הברית. ביולי 1941 הקפיאו ארצות הברית, בריטניה והולנד את כל הנכסים היפניים והפסיקו את משלוחי הנפט - ליפן היה מעט שמן משלה.
יפן כבשה את כל מנצ'וריה ואת רוב חופי סין עד 1939, אך בעלות הברית סירבו להכיר בכיבושים והגבירו את מחויבותם. הנשיא פרנקלין רוזוולט סיפק לטייסים אמריקנים ולצוותי הקרקע להקים חיל אוויר סיני אגרסיבי המכונה "הנמרים המעופפים", שיגן לא רק על כוח האוויר היפני, אלא גם יתחיל להפציץ את האיים היפנים. הבדלנות שאפיינה את האופוזיציה החזקה של אמריקנים רבים למלחמה באירופה לא חלה על אסיה. ליפן לא היו ידידים בארצות הברית, לא בבריטניה ולא בהולנד. ארצות הברית עדיין לא הכריזה מלחמה על גרמניה, אך היא שיתפה פעולה עם בריטניה והולנד בקשר לאיום היפני. ארצות הברית החלה להעביר את המפציצים החדשים שלה מסוג B-17 לבסיסים בפיליפינים, גם בטווח של ערים יפניות. המטרה הייתה הרתעה של כל ההתקפות היפניות מדרום. יתר על כן, תוכניות היו בשלבים כדי לשלוח את חיל האוויר האמריקני לסין, שם טייסים אמריקאים במדים סיניים טסים במטוסים אמריקאים, התכוננו להפציץ ערים יפניות הרבה לפני פרל הארבור. בריטניה, אם כי הבינה שהיא לא יכולה להגן על הונג קונג, הייתה בטוחה ביכולתה להגן על הבסיס העיקרי שלה בסינגפור ובחצי האי המלאי. עם פרוץ המלחמה בדצמבר 1941 הועברו החיילים האוסטרלים לסינגפור, שבועות לפני כניעת סינגפור, וכל הכוחות האוסטרליים והבריטיים נשלחו למחנות שבויים.
ההחלטות בטוקיו נשלטו על ידי הצבא, ולאחר מכן אושרו אוטומטית על ידי הקיסר הירוהיטו; גם לחיל הים היה קול. אולם, הממשלה האזרחית והדיפלומטים התעלמו מכך במידה רבה. הצבא ראה את כיבוש סין כמשימתו העיקרית, אך פעולות במנצ'וריה יצרו גבול ארוך עם ברית המועצות. עימותים צבאיים לא רשמיים בקנה מידה גדול עם הכוחות הסובייטיים בנומונהן בקיץ 1939 הוכיחו שלסובייטים יש עליונות צבאית מכריעה. על אף שזה יסייע למלחמה של גרמניה נגד רוסיה אחרי יוני 1941, הצבא היפני סירב ללכת צפונה. היפנים הבינו את הצורך הדחוף בנפט, שיותר מ-90% מהם סופקו על ידי ארצות הברית, בריטניה והולנד. מנקודת מבטו של הצבא, אספקת דלק מאובטחת הייתה חיונית למטוסי הקרב, הטנקים והמשאיות, ספינות המלחמה ומטוסי הקרב של חיל הים. הפתרון היה לשלוח את הצי לדרום, להשתלט על שדות הנפט באזור איי הודו המזרחית, ובמושבות בריטיות בקרבת מקום. מספר אדמירלים ואזרחים רבים אחרים, ביניהם ראש הממשלה פומימרו קונואה, האמינו שמלחמה עם ארצות הברית תסתיים בתבוסה.
בעוד האדמירלים היו מפוקפקים לגבי יכולתם ארוכת הטווח להתעמת עם הצי האמריקני והבריטי, הם קיוו שמכת 'נוק-אאוט' שתשמיד את הצי האמריקני בפרל הארבור תביא את האויב לשולחן המשא ומתן עבור תוצאה חיובית. דיפלומטים יפנים נשלחו לוושינגטון בקיץ 1941 כדי לנהל משא ומתן ברמה גבוהה. עם זאת, הם לא דיברו על הנהגת הצבא שקיבלה את ההחלטות. בתחילת אוקטובר הבינו שני הצדדים כי לא ניתן יהיה לפשר בין מחויבותה של יפן לכבוש את סין לבין מחויבותה של אמריקה להגן על סין. הממשל האזרחי של יפן נפל והצבא תחת הגנרל טוג'ו השתלט על המלחמה.
מלחמת העולם השנייה

יפן תקפה את בסיס חיל הים האמריקאי בפרל הארבור, הוואי, ב-7 בדצמבר 1941. בתגובה הכריזה ארצות הברית על מלחמה ביפן. בעלי הברית של יפן, כולל גרמניה הנאצית, הכריזו מלחמה על ארצות הברית ימים לאחר המתקפה, והכניסו את ארצות הברית למלחמת העולם השנייה.
הסכסוך היה מריר, וסומן על ידי זוועות כגון הוצאות להורג ועינויים של שבויי המלחמה האמריקאים על ידי הצבא היפני הקיסרי וחילול של גופות יפניות מתות. האסטרטגיה הייתה מוצלחת במידה ניכרת ככוחן של בעלות הברית, שהשתלטו בהדרגה על שטחים ועברו לאיים הדוממים, תוך פלישות מאסיביות החל מסתיו 1945. ההתנגדות היפנית נותרה בעיצומה. המלחמה הפסיפית נמשכה עד 1 בספטמבר 1945, כאשר יפן נכנעה בתגובה לפיצוצים האטומיים של הירושימה ונגסקי - בין המעשים השנויים במחלוקת בהיסטוריה הצבאית - לבין כניסת הסובייטים לזירת המלחמה באסיה לאחר כניעת גרמניה.
המסמך הכניעה היפני הרשמי נחתם ב-2 בספטמבר, וארצות הברית כבשה את יפן בשלמותה.
התקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה > תקופת הכיבוש לאחר מלחמת העולם השנייה

בסוף מלחמת העולם השנייה נכבשה יפן על ידי מעצמות הברית, בהנהגת ארצות הברית ובסיוע מאוסטרליה, בריטניה וניו זילנד. זו הייתה הפעם הראשונה מאז האיחוד של יפן כי העם נכבש על ידי כוח זר. חוזה סן פרנסיסקו, שנחתם ב-8 בספטמבר 1951, סימן את סוף הכיבוש של בעלות הברית, וכאשר הוא נכנס לתוקף ב-28 באפריל 1952, הייתה יפן שוב מדינה עצמאית, ובת ברית של ארצות הברית.
התקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה > שנות ה-50: אחרי הכיבוש

בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, יחסי יפן עם ארצות הברית הושבו על בסיס שוויוני בפעם הראשונה בסיום הכיבוש בידי כוחות בעלות הברית באפריל 1952. שוויון זה, שבסיסו המשפטי נקבע בהסכם השלום שנחתם על ידי ארבעים ושמונה מדינות בעלות הברית ויפן, היה בתחילה נומינלי. מאזן התשלומים היפני עם ארצות הברית הושג ב-1954, בעיקר כתוצאה מהוצאות הסיוע הצבאי של ארצות הברית ביפן.
תחושת התלות של העם היפני פחתה בהדרגה, כאשר התוצאות ההרסניות של מלחמת העולם השנייה ירדו אל הרקע והסחר עם ארצות הברית. הביטחון העצמי גדל ככל שהמדינה הפעילה את משאביה ואת יכולתה הארגונית להשיב בריאותה הכלכלית. מצב זה יצר תשוקה כללית לעצמאות רבה יותר והתנערות מההשפעות האמריקאיות. בשנות החמישים והשישים הייתה ההרגשה הזאת ניכרת במיוחד ביחס היפני לבסיסים הצבאיים של ארצות הברית בארבעת האיים העיקריים ביפן ובמחוז אוקינאווה, שתפסו את שני השלישים הדרומיים של איי ריוקיו.
הממשלה נאלצה לאזן את הלחץ השמאלי שתומך בניתוק מארצות הברית, לכאורה, "נגד המציאות" של הצורך בהגנה צבאית. בהכרת הרצון העממי לשובם של איי ריוקיו ואיי בונין (הידוע גם בשם איי אוגסאוורה), ארצות הברית כבר ב-1953 ויתרה על שליטתה בקבוצת האיים בקצה הצפוני של איי ריוקיו. אולם, ארצות הברית לא התחייבה להחזיר את אוקינאווה, שהייתה אז תחת הממשל הצבאי של ארצות הברית לתקופה בלתי מוגבלת כפי שנקבע בסעיף 3 בחוזה. התסיסה העממית הגיעה לשיאה בהחלטה פה אחד שאומצה על ידי הדיאט ביוני 1956, וקראה להחזרת אוקינאווה ליפן.
התקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה > 1970: מלחמת וייטנאם ומשבר המזרח התיכון

נסיגת ארצות הברית מווייטנאם ב-1975 וסיומה של מלחמת וייטנאם הביאו לכך ששאלת תפקידה של יפן בביטחון מזרח אסיה ותרומתה להגנה עצמית הפכה לנושאים מרכזיים בדיאלוג בין שתי המדינות. חוסר שביעות הרצון של ארצות הברית ממאמצי ההגנה היפניים החל להתגבש ב-1975 כאשר שר ההגנה ג'יימס שלזינגר הציג בפומבי סטיגמות יפניות. ממשלת יפן, המוגבלת על ידי המגבלות החוקתיות ודעת הקהל הפציפיסטית, הגיבה באיטיות ללחצים להתעצמות מהירה יותר של כוחות ההגנה העצמית שלה (SDF). זהיא הגדילה בהתמדה את הוצאותיה התקציביות עבור הכוחות האלה, והראתה על נכונותה לשאת יותר ממחיר השמירה על הבסיסים הצבאיים של ארצות הברית ביפן. בשנת 1976 הקימו ארצות הברית ויפן רשמית ועדת משנה לשיתוף פעולה ביטחוני, במסגרת ועדה ביטחונית דו-צדדית שנקבעה לפי אמנת הביטחון משנת 1960. ועדת משנה זו, הכינה הנחיות חדשות לשיתוף פעולה ביטחוני ביפן וארצות הברית, שבמסגרתן נערכו מתכננים צבאיים של שתי המדינות וניהלה דיונים הקשורים לפעולה צבאית משותפת במקרה של התקפה מזוינת על יפן.
בחזית הכלכלית, ביקשה יפן להקל על החיכוכים המסחריים בכך שהסכימה לסידורי שיווק מסודרים, אשר הגבילה את היצוא על מוצרים שהזרמתם לארצות הברית יוצרת בעיות פוליטיות. ב-1977 נחתם הסכם שיווק מסודר המגביל את היצוא הטלוויזיוני היפני לארצות הברית, בעקבות דפוס מוקדם יותר של בעיית הטקסטיל. הייצוא של פלדה לארצות הברית צומצם אף הוא, אך הבעיות נמשכו, שכן סכסוכים התלקחו מעל ההגבלות של ארצות הברית על פיתוח יפני של מתקני עיבוד חוזר של דלק גרעיני, הגבלות יפניות על יבוא חקלאי מסוים, כגון בשר ותפוזים וליברליזציה של השקעות הון רכש ממשלתי בתוך יפן.
תחת הלחץ האמריקאי פעלה יפן לקראת אסטרטגיה ביטחונית מקיפה עם שיתוף פעולה הדוק יותר עם ארצות הברית על בסיס גומלין ואוטונומי יותר. מדיניות זו הועמדה לדין בנובמבר 1979, כאשר איראנים רדיקלים השתלטו על שגרירות ארצות הברית בטהראן, ונטלו בה 60 שבויים. יפן הגיבה בגינוי הפעולה כהפרה של החוק הבינלאומי. בד בבד, חברות מסחר יפניות וחברות נפט רכשו, לפי הדיווחים, נפט איראני שהפך לזמין כאשר ארצות הברית אסרה על ייבוא נפט מאיראן.
257/5000
פעולה זו הביאה ביקורת חריפה מצד ארצות הברית על "חוסר הרגישות" של ממשלת יפן לאפשר את רכישת הנפט והובילה להתנצלות יפנית ולהסכמה להשתתף בסנקציות נגד איראן, בשיתוף עם בעלות בריתה של ארצות הברית.
בעקבות אירוע זה, ממשלת יפן הקדישה תשומת לב רבה יותר לתמיכה במדיניות הבינלאומית של ארצות הברית שנועדה לשמור על היציבות ולקדם את השגשוג. יפן הייתה מהירה ויעילה בהכרזה על סנקציות נגד ברית המועצות בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן בדצמבר 1979. בשנת 1981, בתגובה לבקשות ארצות הברית, היא קיבלה אחריות גדולה יותר להגנה על הים סביב יפן, התחייבה תמיכה גדולה יותר לכוחות ארצות הברית ביפן, והתעקשה בהתעצמות מתמדת של ה-SDF.
התקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה > המאה ה-21: ברית חזקה יותר

בסוף שנות ה-90 ומעבר ליחסי ארצות הברית-יפן שופרו והתחזקו. הסיבה העיקרית לחיכוכים ביחסים, סכסוכי הסחר, נעשתה פחות בעייתית, שכן סין גירשה את יפן כאיום הכלכלי הגדול ביותר שנתפס לארצות הברית. בינתיים, בתקופה שלאחר המלחמה הקרה סבלה הברית הביטחונית מחוסר איום מוגדר, הופעתה של קוריאה הצפונית כמדינה סוררת תוקפנית והרחבתה הכלכלית והצבאית של סין סיפקו מטרה לחזק את היחסים. בעוד שמדיניות החוץ של ממשל בוש גרמה ללחץ על חלק מהיחסים הבין-לאומיים של ארצות הברית, הברית עם יפן התחזקה, כפי שמעיד על פריסת הכוחות היפנים לעיראק והפיתוח משותף של מערכות הגנה נגד טילים.. הרעיון כי יפן הופכת ל"בריטניה של האוקיינוס השקט", או לבעלת הברית המרכזית של ארצות הברית באזור, מוזכרת לעיתים קרובות במחקרים בינלאומיים, אך המידה שבה זה נכון היא עדיין נושא של דיון אקדמי.
בשנת 2009, המפלגה הדמוקרטית של יפן נכנסה לשלטון עם מנדט הקורא לשינויים בתוכנית ההתכנסות הביטחונית שאושרה לאחרונה ופתח סקירה כיצד הושג ההסכם, בטענה כי ארצות הברית הכתיבה את תנאי ההסכם, אך המזכיר האמריקני רוברט גייטס אמר כי הקונגרס האמריקני לא מוכן לשלם עבור כל שינוי. כמה פקידים אמריקאים חששו שהממשלה בראשות המפלגה הדמוקרטית של יפן עשויה אולי לשקול שינוי מדיניות מארצות הברית ומדיניות חוץ עצמאית יותר..
בשנת 2013 ערכו סין ורוסיה תרגילי חיל הים משותפים במה שמכונה כתקשורת הסינית במדינה בניסיון לקרוא תיגר על הברית האמריקאית-יפנית.
ב-19 בספטמבר 2013, ישבה קרוליין קנדי בפני ועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית והשיבה לשאלות של שני סנטורים רפובליקנים ודמוקרטים ביחס למינויה כשגרירת ארצות הברית ביפן. קנדי הסבירה כי המיקוד שלה יהיה קשרים צבאיים, סחר, חילופי סטודנטים אם היא תאושר לתפקיד.
יחסים כלכליים > נפח המסחר

ארצות הברית היא השותפה הכלכלית הגדולה ביותר ביפן, והיא מייצאת 31.5% מהיצוא שלה, מייבאת 22.3% מהיבוא שלה, ומהווה 45.9% מהשקעתה הישירה בחו"ל בשנת 1990. נכון לשנת 2013, ארצות הברית לוקחת 18% מהיצוא היפני, ומספקת 8.5% מהיבוא שלה.
היבוא של יפן מארצות הברית כלל הן חומרי גלם והן מוצרים שיוצרו בה. המוצרים החקלאיים של ארצות הברית היו היבוא המוביל בשנת 1990 (8.5 מיליארד דולר כפי שנמדד בנתוני הייצוא של ארצות הברית), המורכבים מבשר (1.5 מיליארד דולר), דגים (1.8 מיליון דולר), גרגרים (2.4 מיליארד דולר) ופולי סויה (8.8 מיליארד דולר). ייבוא הסחורות היה בעיקר בקטגוריה של מכונות וציוד תחבורה ולא מוצרי צריכה. ב-1990 ייבאה יפן מארצות הברית מוצרים בסך 11.1 מיליארד דולר, מתוכם מחשבים ומחשבים (3.9 מיליארד דולר) היוו את המרכיב הגדול ביותר. בקטגוריה של ציוד הובלה ייבאה יפן 3.3 מיליארד דולר מטוסים וחלקים (מכוניות וחלקים היוו רק 1.8 מיליארד דולר).
היצוא של יפן לארצות הברית היה כמעט כולו מוצרים שנוצרו בה. כלי רכב היוו ללא ספק את הקטגוריה הגדולה ביותר, בהיקף של 21.5 מיליארד דולר בשנת 1990. חלקי הרכב היוו עוד 10.7 מיליארד דולר. פריטים מרכזיים אחרים היו מכונות למשרד (כולל מחשבים), שהסתכמו ב-8.6 מיליארד דולר ב-1990, ציוד תקשורת (4.1 מיליארד דולר) ומכונות לייצור חשמל (451 מיליון דולר).
יחסים כלכליים > השקעה ישירה

כמו במקומות אחרים, ההשקעה הישירה של יפן בארצות הברית התרחבה במהירות והיא מימד חדש חשוב ביחסים בין המדינות. סך כל ההשקעות המצטברות מסוג זה הגיע ל-8.7 מיליארד דולר ב-1980. ב-1990 היא גדלה ל-83.1 מיליארד דולר. ב-1990 היא גדלה ל-83.1 מיליארד דולר. נתוני ארצות הברית זיהו את יפן כמשקיעה השנייה בגודלה בארצות הברית; היו לה כמחצית מערך ההשקעות של בריטניה, אבל יותר מאלו של הולנד, קנדה או מערב גרמניה. רוב ההשקעות של יפן בארצות הברית בסוף שנות ה-80 היה במגזר המסחרי, המהווה את הבסיס להפצה ולמכירה של היצוא היפני לארצות הברית. ההפצה הסיטונאית והקמעונאית היוו 32.2% מכלל ההשקעות היפניות בארצות הברית ב-1990, בעוד התעשייה היוו 20.6%. הנדל"ן הפך להשקעה פופולרית בשנות ה-80, כאשר ההשקעות המצטברות עלו ל-15.2 מיליארד דולר ב-1988.
יחסים כלכליים > אנרגיה

ארצות הברית ויפן מוצאות את עצמן במצבים שונים ביסודן בתחום האנרגיה. שיתוף הפעולה באנרגיה עבר מסכסוך (אמברגו הנפט היפני היה הגורם שהפעיל את התקפת פרל הארבור) לשיתוף פעולה עם שני הסכמים משמעותיים שנחתמו במהלך שנות השמונים: הסכם שיתוף הפעולה בין רייגן-נקסון לאנרגיה ושיתוף פעולה גרעיני בין ארצות הברית ליפן של 1987 (המאפשר ליפנים לעבד מחדש דלקים גרעיניים).
שיתוף פעולה נוסף שאירע במהלך רעידת האדמה והצונמי בסנדאי (2011) כאשר חיילי ארצות הברית הגיעו לסייע לנפגעי אזור האסון. בשנת 2013 אפשרה מחלקת האנרגיה לייצא גז טבעי אמריקאי ליפן.
יחסים צבאיים

הסכם הסיוע הביטחוני ההדדי משנת 1952 סיפק את הבסיס הראשוני ליחסי הביטחון של המדינה עם ארצות הברית. האמנה הוחלפה ב-1960 על ידי אמנת שיתוף הפעולה והביטחון ההדדי, הקובעת כי שתי המדינות ישמרו ויפתחו את יכולתן להתנגד למתקפה מזוינת משותפת, וכי כל אחת מהן מכירה בכך שתקיפה מזוינת על אחת מהן בשטחים שינהלו ביפן תהיה נחשב מסוכן לבטחו של האחר. הדרישות המוסכמות לאמנה קובעות כי יש להתייעץ עם ממשלת יפן לפני שינויים משמעותיים בפריסת הכוח של ארצות הברית ביפן או לשימוש בבסיסים יפניים לפעולות לחימה, למעט בהגנה על יפן עצמה. עם זאת, יפן חשה הקלה על ידי האיסור החוקתי שלה להשתתף בפעולות צבאיות חיצוניות מכל התחייבות להגן על ארצות הברית אם הותקפה מחוץ לשטחים היפנים. בשנת 1990 הביעה ממשלת יפן את כוונתה להמשיך ולהסתמך על הסדרי האמנה כדי להבטיח את הביטחון הלאומי.
הפרוטוקול המוסכם לפי סעיף 6 לאמנת 1960 מכילות הסכם של מעמד כוחות על הצבת כוחות ארצות הברית ביפן, עם פרטים על מתן מתקנים ואזורים לשימושם ועל ניהול אזרחים יפנים המועסקים במתקנים.
הסכם הסיוע הביטחוני ההדדי של 1952 כלל בתחילה תוכנית סיוע צבאי, שסיפקה לרכישת כספים, מטריאליים ושירותים לשלטון של המדינה. על אף שיפן לא קיבלה עוד סיוע מארצות הברית עד שנות ה-60, ההסכם המשיך לשמש בסיס להסכמי רכש ורישוי, המבטיחים יכולת פעולה הדדית בין הנשק של שני העמים ולשחרור נתונים מסווגים ליפן, כולל בינה בינלאומית, דוחות ומידע טכני מסווג.
נכון לשנת 2014 היו בארצות הברית 50,000 חיילים ביפן, המפקדה של הצי השביעי של ארצות הברית ויותר מ-10,000 נחתים. בחודש מאי 2014 נודע כי ארצות הברית שלחה שני מטוסי קרב לא חמושים של "גלובל הוק" ליפן, מתוך ציפייה שהם יעסקו במשימות מעקב על סין וקוריאה הצפונית.
יחסים צבאיים > איי ריוקיו (אוקינאווה)

אוקינאווה הוא האתר של בסיסי צבא אמריקניים גדולים שגרמו לבעיות, שכן היפנים והאוקינואנים מחו על נוכחותם במשך עשרות שנים. במשא ומתן חשאי שהחל ב-1969 ביקשה וושינגטון שימוש בלתי-מוגבל בבסיסיה לפעולות לחימה קונבנציונליות בקוריאה, טאיוואן ודרום וייטנאם, וכן אישור לכניסות חירום וזכויות מעבר של נשק גרעיני. עם זאת, סנטימנט אנטי-גרעיני היה חזק ביפן והממשלה רצתה שארצות הברית תסיר את כל הנשק הגרעיני מאוקינאווה. בסופו של דבר הסכימו ארצות הברית ויפן לשמור על בסיסים שיאפשרו את המשך יכולות ההרתעה האמריקניות במזרח אסיה. ב-1972 הורחבו איי ריוקיו, כולל אוקינאווה, לשליטה יפנית והורחבו הוראות אמנת הביטחון משנת 1960 כדי לכסותם. ארצות הברית שמרה לעצמה את הזכות להציב כוחות על האיים הללו.
היחסים הצבאיים השתפרו לאחר אמצע שנות השבעים. בשנת 1960 הוקמה ועדת הייעוץ הביטחוני, עם נציגים משתי הארצות, תחת אמנת הביטחון משנת 1960 כדי לדון ולתאם את ענייני הביטחון של שתי המדינות. בשנת 1976 הכינה ועדת משנה של גוף זה את ההנחיות לשיתוף פעולה ביטחוני ביפן וארצות הברית שאושרו על ידי הוועדה כולה ב-1978 ומאוחר יותר אושרו על ידי המועצה לביטחון לאומי והקבינט. ההנחיות אושרו, והחלו פעולות בתכנון ביטחוני משותף, בתגובה להתקפה מזוינת על יפן, ושיתוף פעולה על מצבים באסיה ובאוקיינוס השקט, שעלולים להשפיע על ביטחונה של יפן.
סכסוך שגרם למתיחות בשנת 1996 בנוגע לבסיס עם 18,000 נחתים אמריקנים, נפתר באופן זמני בסוף 2013. הושג הסכם על מנת להזיז את חיל האוויר לאזור מאוכלס בצפיפות של אוקינאווה.
יחסים צבאיים > המודיעין הלאומי

יכולת האיסוף המודיעינית המוגבלת של יפן ואנשי כוח האדם מתמקדים בסין ובקוריאה הצפונית, שכן האומה מתבססת בעיקר על הסוכנות האמריקאית לביטחון לאומי.
היסטוריוגרפיה

בנוסף לכך, מכיוון שמלחמת העולם השנייה הייתה מלחמה עולמית, היסטוריונים דיפלומטיים מתחילים להתמקד ביחסים בין יפן לאמריקה כדי להבין מדוע יפן תקפה את ארצות הברית ב-1941. דבר זה הוביל את ההיסטוריונים הדיפלומטיים להתחיל לנטוש את הגישה האירופית-מרכזית הקודמת לטובת גישה גלובלית יותר. סימני הזמנים המשתנים היו עלייתם של היסטוריונים דיפלומטיים כגון ההיסטוריון היפני צ'יהירו הוסויה, ההיסטוריון הבריטי איאן ניש והיסטוריון האמריקני אקירה איריה, שהייתה הפעם הראשונה שמומחים אסיאתיים נהפכו להיסטוריונים דיפלומטיים. לקהל הקוראים היפנים יש ביקוש לספרים על ההיסטוריה האמריקאית והסוציאטית.
ראו גם

יחסי החוץ של ארצות הברית
הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי
הסכם קנגאווה
יפן המגניבה
כליאת היפנים בארצות הברית
יפן בתקופת הכיבוש האמריקאי
המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט
המפקד העליון של כוחות הברית
הסכם פורטסמות'
חוזה סן פרנסיסקו
פיקוד כוחות ארצות הברית ביפן
תחנת הרכבת ראשון לציון – משה דיין

#invoke:תבנית מידע
תחנת הרכבת ראשון לציון – משה דיין היא תחנת רכבת במסילת תל אביב – פלשת, בקו בין הרצליה ובאר שבע. התחנה נקראת על שם הרמטכ"ל ושר הביטחון לשעבר משה דיין שעל שמו קרוי גם הרחוב שהיא נמצאת בו.
התחנה ממוקמת בין נתיבי כביש איילון בצמוד למחלף משה דיין, ומשמשת כתחנת ביניים מרכזית במסילת הרכבת תל אביב – בני-דרום שמובילה לאשדוד, לאשקלון ולשדרות דרך תחנת הרכבת יבנה מערב. הפעלת קו זה קיצרה את הנסיעה מתל אביב-יפו לראשון לציון ל-18 דקות, ועם השלמת המסילה מיבנה מערב לצומת פלשת ואשדוד התקצר זמן ההגעה מראשון לציון לתל אביב ל-9 דקות.
היסטוריה

המכרז להקמת התחנה, בעלות מוערכת של 40 מיליון שקל, פורסם במאי 2004. תאריך היעד המקורי לפתיחת התחנה היה שנת 2007. על אף שמבנה התחנה הושלם בשנת 2009, הושקה התחנה רק ב-25 בספטמבר 2011‏. בסמוך לתחנה הוקם חניון על ידי החברה הכלכלית של ראשון לציון בעלות ארבעה מיליון שקלים לרכב פרטי ודו-גלגלי (אופנועים ואופניים) בהיקף של כ-450 מקומות חנייה.
בנובמבר 2021 הושלמה בתחנה התקנתה של מערכת הזנה חשמלית עילית על ידי חברת SEMI הספרדית. המערכת מספקת מתח חילופין של 25 אלף וולט בתדירות של 50 הרץ ומאפשרת לציוד נייד רכבתי בעל פנטוגרף לפעול בתחנה. נכון ל-2023 יש לרכבת ישראל קטרי בומברדייה טראקס הגוררים קרונות דאבל דק מאותו יצרן וקרונועים חשמליים מדגם Desiro HC תוצרת סימנס.
תוכניות עתידיות

מסילת ראשון לציון–מודיעין - התחנה היא הקצה המערבי של המסילה והיא מקשרת בינה לבין תחנת הראשונים דרך תחנת  מעוין שורק. מסילה זו נבנית לצד כביש 431 ודרך אזור התעשייה של ראשון לציון. המסילה צפויה להיפתח בשנת 2027.
קישור לקו הירוק והאדום של הרכבת הקלה בגוש דן (דנקל) - חברת נת"ע מקימה את "מסוף דיין", הקו הירוק אשר מתוכנן להתחיל לפעול בשנת 2028. בנוסף נבחנים תכנונים להאריך את הקו האדום של הרכבת הקלה דרומה מבת ים אל מסוף זה.
חיבור למתחם האלף - התחנה תתחבר למתחם האלף באמצעות גשר הולכי רגל.
תוכניות עתידיות > התוכנית המקורית להארכת הקו

התחנה הייתה מיועדת להתחבר אל תחנת הרכבת הראשונים באמצעות מסילת ראשון לציון - מודיעין שתתחיל מיד מדרום לה ותעבור דרך תחנת רכבת עתידית במכללה למנהל והתחנה המרכזית החדשה של ראשון לציון ליד מחלף גן רווה ובכך תיתן שירות נוסעים למרכז העיר ראשון לציון. כהכנה לכך נבנתה מנהרת רכבת מתחת לנתיבי איילון, שאת פתחה ניתן לראות מדרום לתחנת ראשון לציון מערב, ונשמרה זכות דרך למסילת ברזל מתחנת הראשונים עד לסמוך למחלף עין הקורא בכביש 431.
עקב לחץ מצד ראש עיריית ראשון לציון, דב צור, ומצד תושבים בעיר, בינואר 2014 הודיע שר התחבורה ישראל כץ כי משרדו והנהלת רכבת ישראל יבחנו חלופה לתוכנית המקורית, כך שהמסילה העתידית לא תעבור דרך שכונות המגורים במערב ראשון-לציון. עקב כך לא יינתן שירות נוסעים רכבתי הקרוב למרכז העיר ראשון לציון.
שירות הרכבות בתחנה

בתחנה זו עוצרות רכבות בקו אשקלון - הרצליה שנוסע דרך תל אביב ותחנות טבעת השרון. בשעות השיא עוצרות בתחנה שלוש רכבות בשעה לכיוון הרצליה (אחת מהן אינה עוצרת בתחנות בת ים וחולון), שתיים בשעה לכיוון אשקלון ואחת בשעה לכיוון אשדוד, בשעות השפל עוצרות בתחנה שתי רכבות בשעה בכל כיוון. כמו כן בשעות השיא בנוסף לשלוש הרכבות האחרות; יוצאת מהתחנה פעם בשעה רכבת נוספת לכיוון הרצליה דרך תל אביב ותחנות טבעת השרון.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | קו הרכבת אשקלון — הרצליה (קו השרון - אשקלון)  אשקלון • אשדוד • יבנה מערב • ראשון לציון משה דיין • בת ים קוממיות • בת ים יוספטל • חולון וולפסון • צומת חולון • תל אביב ההגנה • תל אביב השלום • תל אביב סבידור מרכז • תל אביב האוניברסיטה / אקספו • בני ברק – רמת החייל • פתח תקווה קריית אריה • פתח תקווה סגולה • ראש העין צפון • כפר סבא נורדאו • הוד השרון סוקולוב • רעננה דרום • רעננה מערב • הרצליה |  |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | קו הרכבת הלילי באר שבע מרכז — תל אביב ההגנה (מושבת)   באר שבע מרכז • אופקים • נתיבות • שדרות • אשקלון • אשדוד • יבנה מערב • ראשון לציון משה דיין • בת ים  יוספטל • תל אביב ההגנה |  |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | קו הרכבת ירושלים — ראשון לציון (עתידי)  ירושלים יצחק נבון • רמלה דרום • ראשון לציון הראשונים • ראשון לציון מעוין שורק • ראשון לציון משה דיין |  |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | קו הרכבת מודיעין — ראשון לציון (עתידי)  מודיעין מרכז • פאתי מודיעין • רמלה דרום • ראשון לציון הראשונים • ראשון לציון מעוין שורק • ראשון לציון משה דיין |  |
קווי אוטובוס העוברים בתחנה

מקרא סימנים:
♿ - אוטובוס עירוני נגיש
🌙 - קו לילה
| קו | מפעילה | מסלול | הערות נוספות |
| --- | --- | --- | --- |
| 3 | אגד | מכון וולקני - אזור תעשייה ישן - השומר - ז'בוטינסקי - שדרות משה דיין - רכבת משה דיין - שדרות רחבעם זאבי - בת ים, מרכז הספורט | ♿ |
| 6 | אגד | יס פלנט - רכבת משה דיין - נווה דקלים - קריית חתני - נאות אשלים - קריית גנים - קריית ראשון - תחנה מרכזית ראשון לציון - איקאה | ♿ |
| 7/8 | אגד | יס פלנט - רכבת משה דיין - נווה דקלים - נאות שקמה - רמת אליהו - נחלת יהודה - אזור תעשייה ישן - מכון וולקני | ♿ קו 8 הוא כיוונו הנגדי של קו 7 |
| 15 | אגד | רכבת ראשונים - שיכון גורדון - שיכון המזרח - השומר - תחנה מרכזית ישנה - רוטשילד - תחנה מרכזית ראשון לציון - קריית ראשון - סינימה סיטי - רכבת משה דיין - נווה חוף - בת ים, מרכז הספורט - בלפור - מצבה - חולון, מסוף וולפסון | ♿ |
| 21 | אגד | חונים נוסעים - סופרלנד - שדרות רחבעם זאבי - רכבת משה דיין - מתחם ג'י - סינמה סיטי - נוה ים - רמת אליהו - זבוטינסקי - הרצל - רמבם - רחוב ירושלים - שיכון המזרח - בית עלמין חדש - שיכון גורדון - תחנת רכבת ראשונים | ♿ |
| 77 | מטרופולין | רכבת ראשונים - רוטשילד - התקומה - שדרות משה דיין - רכבת משה דיין - חולון, מפרץ שלמה - ימית 2000 - אזור תעשייה - המרכבה | ♿ |
| 138 | מטרופולין | נווה חוף - רכבת משה דיין - רוטשילד - הרצל - דרך המכבים - מכון וולקני - צומת בית דגן - אור יהודה - יהוד | חלופה 2 בלבד |
| 162 | קווים | שדרות רחבעם זאבי - רכבת משה דיין - סינמה סיטי - המכללה למנהל - רוטשילד - קניון ראשונים - מודיעין |  |
| 170 | קווים | לוד - רמלה - באר יעקב - ראשון לציון - תל אביב-יפו, רידינג | 🌙 |
| 173 | אגד | תחנה מרכזית ראשון לציון - קריית גנים - נאות אשלים - המכללה למנהל - נאות שקמה - נווה דקלים - רכבת משה דיין - בית חולים וולפסון - תמח"ת - דרך בגין - מסוף 2000 |  |
| 190 | אגד | רכבת ראשונים - שדרות נים - הרצל - עולי הגרדום - ז'בוטינסקי - רוטשילד - הרצל - לוי אשכול - משה דיין - רכבת משה דיין - נתיבי איילון - תל אביב - יפו - דרך קיבוץ גלויות - חיל השריון - החרש - המסגר - דרך בגין - קניון עזראילי - רכבת סבידור מרכז |  |
| 270 | אגד | תחנה מרכזית ראשון לציון - רכבת משה דיין ← תל אביב-יפו, המסגר ← דרך בגין ← מסוף 2000 ← דרך נמיר ← רידינג |  |
| 333 | אפיקים | אשדוד - ראשון לציון - תל אביב-יפו, רידינג | 🌙 |
| 336 | אפיקים | ראשון לציון - יבנה - גן יבנה - ביצרון - בני עי"ש | 🌙 |
גלריה

רציפי התחנה
פתח המנהרה שנבנתה במטרה לחבר את תחנת הרכבת "משה דיין" עם תחנת הרכבת הראשונים והיא תחילתה של מסילת שורק.
הכניסה לתחנה
התחנה והמחלף שלצידה
הערות שוליים

↑  ענת ג'ורג'י, פורסם המכרז להקמת תחנת רכבת במערב ראשון לציון בעלות של 40 מיליון שקל, באתר הארץ, 5 במאי 2004
↑  קו הרכבת תל אביב - ראשון לציון מערב(הקישור אינו פעיל, 26.1.2022), אתר רכבת ישראל, אוחזר ב-20 באוגוסט 2009
↑  עידן יוסף, חניון הרכבת בראשון לציון נפתח ללא תשלום, באתר News1 מחלקה ראשונה, 5 בספטמבר 2011
↑  נסיעת המבחן של הרכבת החשמלית בטבעת השרון, בעמוד הפייסבוק של שבתשתיות, 19 בנובמבר 2021
↑   אורן דורי, הדרך לת"א תתקצר: תחנות הרכבת של ראשון לציון יחוברו ב-1.5 מיליארד שקל, באתר TheMarker‏, 22 בינואר 2018
↑  ליאור גוטמן, ראשל"צ תחובר לקו האדום של הרכבת הקלה במיליארד שקל, באתר כלכליסט, 6 בדצמבר 2010
↑  יורדים לשטח - סקירת שער הכניסה למתחם האלף, באתר CivilEng - מובילים שינויי בענף הבנייה
↑  תוכנית מח/147 ראשון לציון
↑  תוכנית מפורטת מסילת משה דיין - ראשונים, באתר מנהל התכנון
תרשים התחנה
תחנת הרכבת מזכרת בתיה

תחנת הרכבת מזכרת בתיה היא תחנת נוסעים של רכבת ישראל, השוכנת על מסילת הדרום, ונפתחה ב-30 במאי 2019. תחנה זו ממוקמת צפונית לכביש 411 ודרומית לנחל השלושה, בסמוך לאזור התעסוקה העתידי של מזכרת בתיה, שתוכנית להקמתו אושרה במהלך שנת 2015.
במרץ 2016 פורסם המכרז להקמת התחנה. ב-27 בדצמבר 2016 הניח שר התחבורה והבטיחות בדרכים ישראל כ"ץ אבן פינה לתחנת הרכבת. לפי משרד התחבורה והבטיחות בדרכים, התחנה אמורה הייתה להיחנך באוקטובר 2018, אך המועד נדחה בכחצי שנה. עלות הקמת התחנה עומדת על כעשרים מיליון ש"ח.