פולמוס רמח"ל
כרונולוגיה > הפולמוס השני (תצ"ה) > השבועה בפרנקפורט

בשעת הכרזת החרם בוונציה כבר יצא רמח"ל מאיטליה בדרכו לאמסטרדם ובי' בכסלו שלח איגרת לתלמידיו מבולזאן, בה הוא מקבל עליו את הדין וכותב להם שהוא לא זונח אותם, ומבקש מהם להמשיך בלימוד כתקנות החבורה.
בטבת הגיע רמח"ל לפרנקפורט עם כתב המלצה מחמיו הרב דוד פינצי וביקש להיפגש עם הרב פאפירש, רבה של העיר, והלה – שכבר קיבל מראש מכתב מהרב חגיז בו הוא מודיע לו שרמח"ל בדרכו לפרנקפורט – קיבלוֹ בקרירות ושאלו למעשיו בעירו. רמח"ל ענה שהוא בדרכו לאמסטרדם 'כדי שיהיה לו פרנסתו על ידי זה', הרב פאפירש הראה לו את המכתבים שקיבל מהרב חגיז ובהם העתקה מהשבועה בפאדובה ומהחרם של רבני ונציה ונזף בו על כך שהוא עובר על תנאי השבועה ומפיץ את ספריו. רמח"ל אמר שהוא מסכים לקבל עליו כל מה שיפסוק הרב פאפירש, ובתנאי שיתאפשר לו להגן על עצמו ולהציג את טיעוניו, והרב פאפירש שהיה חולה וחלוש מכדי לעיין בדינו של רמח"ל העביר את הטיפול בעניין לרבני העיר ופרנסיה. הללו החליטו להחתים את רמח"ל על שבועה חדשה שבה הוא מתחייב שלא לעסוק בקבלה כלל עד הגיעו לגיל ארבעים. מעדות אנונימית שנשתמרה, נראה כי רמח"ל היה נתון ללחצים מצד עסקני פרנקפורט, שאיימו על רמח"ל בפניה לקיסר ולאפיפיור, רמח"ל עצמו גם הוא זילזל בשבועה זו שנעשתה בכפייה ובאונס, אם כי לא עבר עליה.
הרב פאפירש שלח לקהילת אמסטרדם ולאלטונה, מקום מושבו של הרב חגיז, הודעות על השבועה והחרם וכתב שבידי רמח"ל לא היה שום ספר מלבד ספר הוויכוח שלדעת הרב פאפירש אין בו פגם, כיון שצורפו אליו הסכמות הרבנים ישעיה באסאן, דוד פינצי ואביעד שר שלום, ובכל זאת הרב פאפירש הורה להוציא את הספר מרשותו והוא המשיך בדרכו לאמסטרדם בידיים ריקות.
בתחילת טבת הכריזו הרב יחזקאל קצנלבוגן והרב חגיז חרם על כל מי שיפרסם, ידפיס או יסייע להדפיס את כתבי רמח"ל, ומבקשים מרבני אירופה וארץ ישראל שיבואו לעזרתם. בתגובה כתבו רבני פדובה איגרת בשבח רמח"ל והרב באסאן, ומוסיפים כי בניגוד לשמועות, תיבת ספרי רמח"ל סגורה כמקדם ולא הוצא ממנה דבר.
בח' בניסן כתבו הרב קצנלבוגן והרב חגיז לרב באסאן וביקשו את עזרתו לבער את כתבי רמח"ל, הם מוסיפים כי יש בידם כבר ארבעים חתימות של רבנים שונים שתומכים במהלך זה.
בה' בסיון כתב רמח"ל לרבו אגרת מאמסטרדם בה הוא מספר שהקהילה היהודית באמסטרדם קיבלה אותו בחיבה יתירה וכי הוא קיבל מקום בישיבתם ומלגת קיום. רמח"ל מוסיף שקבלת פנים זו היא 'מפלאות תמים דעים', שכן 'הספרדים פה [באמסטרדם], מאוסים האיטליאני בעיניהם מאוד'. רמח"ל מוסיף שעל אף הלחצים מצד בני הישיבה באמסטרדם, הוא נמנע מללמדם קבלה, 'ולא משום איסור פרנקפורט אני עושה זה, כי כל המעשה ההוא אצלי כחרס הנשבר'.
בה' בחשוון תצ"ו גזרו רבני ונציה חרם מחודש על כל כתבי רמח"ל – אפילו על שיריו ומכתביו – וציוו לשורפם. כמו כן דרשו הרבנים שמי שיודע היכן תיבת הספרים נמצאת יודיע לרבני הישיבה. הם הוסיפו קללה ונידוי לעוברים על החרם.
למחרת הטלת החרם כתב הרב מורפורגו לרב חגיז כי אין צורך לשרוף את כתבי רמח"ל ואת הכתבים שבתיבה ולדעתו יש להסתפק בגניזתם. שבוע לאחר מכן העלה הרב מורפורגו רעיון לשלוח את תיבת הספרים 'אל איזה אב"ד' ולהעביר את ההחלטה בעניין הכתבים לדמות מוסכמת.
בי"ח בחשוון כתב רמח"ל לרב באסאן כי אם תיבת הספרים מעוררת סער גדול, הוא מבקש לשרוף אותה.
בב' בכסלו כתבו רבני מודנה אגרת בה הם מגבים את הרב באסאן ואת רמח"ל ומכחישים את שנטען בשם רמח"ל שמעולם לא כתב ספר כעין ספר התהילים, ומצטטים ממכתב של רמח"ל בו הוא כותב במפורש לגבי התהילים כי הוא אכן כתב ספר כזה אך הוא לא יודע מי מפיץ בשמו את השמועה שלעתיד לבוא יחליפו התהילים שלו את ספר התהילים של דוד המלך. עוד כותבים רבני מודנה על ההשבעות לסטרא אחרא שנטען שנמצאו בכתביו של רמח"ל – שבדקו בכל כתביו ולא מצאו שום דבר מעין זה, ומה שהעידו על רמח"ל שנמצא בין כתביו דף ובו השבעות לשדים – כותבים רבני מודנה שהם ראו את הדף ומה שיש בו זה ציור של עשר הספירות. עוד כותבים הרבנים כי לא הוצא דבר מתיבת הספרים.
בכ"ב בכסלו כתב הרב באסאן כי הוא מסכים לשלוח את תיבת הספרים לוונציה בתנאי שיקיימו דיון הוגן, ומזהיר אותם שאם ישרפו את התיבה בלא לחקור לפני כן אם באמת דין הכתבים לשריפה, כל החרמות בטלים.
הרב מורפורגו המשיך לנסות ולפשר וכתב כמה אגרות לרב חגיז ולרבני ונציה. נראה שאגרות הרב מורפורגו פעלו את פעולתן, ורבני ונציה מיתנו את התנגדותם לרמח"ל, שכן הרב חגיז נוזף ברבני ונציה על מורך לבבם, וכותב שרמח"ל והרב באסאן מפיצים שבתאות, וכי גם חמיו של הרב באסאן, הרב בנימין הכהן שהיה "מסופק" לגבי שבתי צבי ונחמיה חיון, קיבל את החרמות שהוטלו עליהם וגרש את חיון כשזה האחרון בא לבקרו, הרב חגיז חוזר ודוחק ברבני ונציה לקיים את החרם שחתמו עליו.
בי"ב באייר נשלחה תיבת הספרים מפדובה לפרנקפורט לידי רבי יעקב פופרש, שהקים בית דין מיוחד לדון בכתבי רמח"ל. במהלך חורף תצ"ז נדונו כתבי רמח"ל – מיעוטם לשריפה ורובם לגניזה. במכתב לרב חגיז מל' בשבט תצ"ז מבשר הרב פופרש על כילוי כתבי רמח"ל שהיו בתיבה ומבקש מהרב חגיז לבער את כתבי רמח"ל מהעולם.
בקיץ תק"ג עלה רמח"ל לארץ ישראל, ובכך מילא את רצונו שהביע כבר שלש עשרה שנה קודם – בשלהי שנת ת"ץ, אז כתב לרבו כי ברצונו לעלות לארץ ישראל.