stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אירינה פגובה
הערות שוליים

↑  Указ Президента Российской Федерации В. Путина от 29 декабря 2012 года № 1699 «О награждении государственными наградами Российской Федерации» (в Указе — Орлова Ирина Сергеевна). Официальный сайт Президента Российской Федерации // kremlin.ru
1 2  Пегова Ирина Сергеевна. Заслуженная артистка Российской Федерации. Биография, роли в театре. Официальный сайт Московского театра «Мастерская Петра Фоменко» // fomenko.theatre.ru
1 2 3  Пегова Ирина Сергеевна. Заслуженная артистка Российской Федерации. Биография, фотографии, роли в театре, награды. Официальный сайт Московского академического театра имени Владимира Маяковского // mayakovsky.ru
↑  Пегова Ирина Сергеевна. Заслуженная артистка Российской Федерации. Биография, фотографии, роли в театре и кино, награды и премии. Официальный сайт Московского театра-студии под руководством Олега Табакова // tabakov.ru
↑  Пегова Ирина Сергеевна. Заслуженная артистка Российской Федерации. Биография, роли в театре, награды. МХТ имени А. П. Чехова // mxat.ru
↑  "Ирина Пегова и Андрей Козловский стали лучшими в шоу «Танцы со звёздами»" (ברוסית). Сетевое издание «Аргументы недели» // argumenti.ru. 2015-04-26. נבדק ב-2015-04-29.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 11035872  BnF: cb179434261 (data)  ISNI: 0000 0000 5346 087X  LCCN: no2006087257  VIAF: 2226192   WorldCat (עם VIAF): 2226192
איש ושמו אוטו

| --- | --- |
כרזת הסרט הרשמית
כרזת הסרט הרשמית
 מבוסס על:  הספר "איש ושמו אובה" מאת פרדריק בקמן
 בימוי:  מארק פורסטר 
 הופק בידי:  טום הנקס, גארי גואצמן, ריטה וילסון, Fredrik Wikström Nicastro 
 תסריט:  דייוויד מגי פרדריק ברמן, האנס הולם
 עריכה:  מאט צ'יז 
 שחקנים ראשיים:   טום הנקס, מנואל גרסיה-רולפו, מריאנה טרוינו, ופיטר לוסון ג'ונס
 מוזיקה:  תומאס ניומן 
 צילום:  מתיאס קונגסוויזר 
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  Playtone, סרטי קולומביה, SF Studios 
 חברה מפיצה:  פורום פילם
 הקרנת בכורה:  בישראל 12.1.23
 משך הקרנה:  126 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט קומדיה, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 www.amancalledotto.movie
 דף הסרט ב־IMDb
 
איש ושמו אוטו (באנגלית: A Man Called Otto) הוא סרט דרמה קומי אמריקאי המבוסס על ספר בשם "איש ושמו אובה" (אנ') שיצא לאור בשנת 2012 בשוודיה. הספר המקורי גם הוא הפך לסרט שוודי בשם "איש ושמו אובה" שיצא לאקרנים בשנת 2015.
הסרט האמריקני יצא לאקרנים ב-13 בינואר 2023 (בשוודיה) ובוים על מארק פורסטר ומופיעים בו השחקנים טום הנקס (בתפקיד אוטו), מנואל גרסיה-רולפו, מריאנה טרוינו, ופיטר לוסון ג'ונס.
תקציר העלילה

הסרט מתאר את חייו של אלמן מבוגר מריר וזועף בשם אוטו, כחצי שנה לאחר פטירת אשתו סוניה, החי בבדידות ומנהל חיים קבועים ומסודרים מאוד. בעקבות בדידותו, אוטו מחליט לשם קץ לחייו, אבל הניסיון שלו להתאבד משתבש פעם אחר פעם. בהדרגה הוא הופך בעל כורחו למעורב בחייהם של שכניו. בין ניסיון התאבדות אחד לשני אוטו ממשיך לנסות לשמור על כללי ההתנהלות במתחם הבתים שבו הוא חי.
השינוי בחייו של אוטו מגיע עם הגעתם של שכנים חדשים. משפחה צעירה הכוללת בעל מגושם וחסר אונים בשם טומי (מנואל גרסיה-רולפו), אשתו ההיספנית התוססת וההריונית מריסול (מריאנה טרוינו), ושתי הילדות הקטנות שלהם. והקשר שנוצר בין אוטו למשפחה, משפיע גם על שאר קשריו עם הסובבים אותו, כדוגמת שכנו רובן שהיה שותפו במשך שנים רבות לניהול מתחם הדיור. רובן (פיטר לוסון ג'ונס), הסתכסך איתו לפני שנים לאחר "ניסיון מרד" בסמכותו של אוטו. כעת רובן יושב משותק ודומם בביתו. אשתו אניטה (חואניטה ג'נינגס) נזקקת לעזרה של שכניה בגלל ניסיונה של חברת נדל"ן בשם "די ומריקה" (נשמע כמו אמריקה הגוססת) להשתלט על המתחם ולסלק אותה ואת בעלה מביתם.
קשר נוסף הנרקם בחייו של אוטו הוא עם מלקום, התלמיד הטרנסג'נדר לשעבר של סוניה שיזדקק לעזרתו בתחומים שונים.
הפקה

ריטה וילסון, אשתו של הנקס, הייתה אחד ממפיקות הסרט. בנו של הנקס, טרומן הנקס, משחק את אוטו בצעירותו.
הערות שוליים

↑  ארז דבורה, טום הנקס כל כך אהוב שזה פוגע בסרטו "איש ושמו אוטו", באתר ynet, 13 בינואר 2023
↑  Andreas Wiseman, Marc Forster To Direct Tom Hanks In ‘A Man Called Ove;’ SF Studios, Rita Wilson & Playtone And Forster’s 2DUX2 Producing David Magee Script, Deadline, ‏2022-01-18 (באנגלית אמריקאית)
↑  Mike Fleming Jr, Tom Hanks To Star In ‘A Man Called Ove’ Remake, Deadline, ‏2017-09-21 (באנגלית אמריקאית)
↑  Andreas Wiseman,Mike Fleming Jr, Andreas Wiseman, Mike Fleming Jr, Tom Hanks Comedy ‘A Man Called Otto’ Pre-Sells To Sony For $60M In Biggest Ever EFM Deal, Deadline, ‏2022-02-11 (באנגלית אמריקאית)
↑  שחר טפיארו, ‏טום הנקס ומשפחתו מככבים בסרט על חברות אמיצה בין שכנים, באתר גלובס, 23 בפברואר 2023
| טום הנקס |
| --- | --- | --- |
| סרטים בהם השתתף | הוא יודע שאת לבד (1980) • ספלאש (1984) • מסיבת רווקים (1984) • המתנדבים (1985) • האיש עם הנעל האדומה (1985) • זהירות הבית מתפרק (1986) • יחסים פשוטים (1986) • אהבה גנובה (1986) • השוטר מלוס-אנג'לס (1987) • ביג (1988) • פאנץ' ליין (1988) • שכנים (1989) • טרנר והוץ' (1989) • מדורת ההבלים (1990) • ג'ו נגד הוולקנו (1990) • ליגה משלהן (1992) • על כנפי החלום (1992) • נדודי שינה בסיאטל (1993) • פילדלפיה (1993) • פורסט גאמפ (1994) • צעצוע של סיפור (1995) • אפולו 13 (1995) • מה שאת עושה לי (1996) • יש לך הודעה (1998) • להציל את טוראי ראיין (1998) • צעצוע של סיפור 2 (1999) • גרין מייל (1999) • להתחיל מחדש (2000)  • תפוס אותי אם תוכל (2002) • הדרך לפרדישן (2002) • לחסל את הליידי (2004) • טרמינל (2004) • רכבת לקוטב (2004) • צופן דה וינצ'י (2006) • מלחמתו של צ'ארלי וילסון (2007) • משפחת סימפסון - הסרט (2007) • באק האוורד הגדול (2008) • מלאכים ושדים (2009) • צעצוע של סיפור 3 (2010) • לארי קראון (2011) • קרוב להפליא ורועש להחריד (2011) • ענן אטלס (2012) • קפטן פיליפס (2013) • להציל את מיסטר בנקס (2013) • גשר המרגלים (2015) • איתקה (2015) • התופת (2016) • סאלי: נס על ההדסון (2016) • הולוגרמה למלך (2016) • המעגל (2017) • העיתון (2017) • צעצוע של סיפור 4 (2019) • יום יפה בשכונה (2019) • גרייהאונד (2020) • בוראט 2 (2020) • חדשות העולם הגדול (2020) • פינץ' (2021) • אלביס (2022) • פינוקיו (2022) • איש ושמו אוטו (2022) • אסטרואיד סיטי (2023) • כאן (2024) |  |
| סדרות בהן השתתף | • אחים לנשק (2001) |  |
| קרובי משפחה | ריטה וילסון (אישה) ג'ים הנקס (אח) לארי הנקס (אח) קולין הנקס (בן) צ'אט הנקס (בן) |  |
מוצאי שבת ובוקר יום א'

| --- | --- |
כרזת הסרט מוצאי שבת ובוקר יום א'
כרזת הסרט מוצאי שבת ובוקר יום א'
 מבוסס על:  רומן של אלן סיליטו
 בימוי:  קארל רייז 
 הופק בידי:  Woodfall Film Productions, טוני ריצ'רדסון
 תסריט:  אלן סיליטו 
 עריכה:  סת הולט 
 שחקנים ראשיים:  אלברט פיני רייצ'ל רוברטס שירלי אן פילד
 מוזיקה:  ג'ון דנקוורת' 
 צילום:  פרדי פרנסיס 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 חברת הפקה:  Woodfall Film Productions 
 חברה מפיצה:  Bryanston Films
 הקרנת בכורה:  27 באוקטובר 1960
 משך הקרנה:  89 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  אנגליה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מוצאי שבת ובוקר יום א' (באנגלית: Saturday Night and Sunday Morning ) הוא סרט דרמה בריטי משנת 1960 בבימויו של קרל רייז ובהפקתו של טוני ריצ'רדסון, עם אלברט פיני, רייצ'ל רוברטס ושירלי אן פילד בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי קרל רייז, והוא מבוסס על רומן בשם זה מאת אלן סיליטו (אנ') משנת 1958.
הסרט שייך לסדרת הסרטים הבריטים שכונו "דרמות כיור המטבח" (אנ') שהופקו בשנות ה-50 של המאה ה-20 ומהווים חלק מהגל  החדש בקולנוע הבריטי (אנ'). סרטים אלה צולמו בשחור-לבן ועסקו במצוקות מעמד הפועלים קשה היום בעיקר הצעירים השואפים להשתחרר משם ולהתמרד נגד המערכת המדכאת. התופעה הזאת צמחה אחרי מלחמת העולם השנייה כשבריטניה הייתה שקועה במשבר כלכלי עמוק. הצעירים שקיוו מהחברה שתשפר את מצבם התאכזבו. הראשון שעסק בבעיה זו היה ג'ון אוסבורן במחזה "הבט אחורה בזעם"(אנ') שעובד ב-1959  לסרט בבימויו   של טוני ריצ'רדסון,עם ריצ'רד ברטון בתפקיד הראשי.
ב-1999 בחר מכון הסרטים הבריטי את הסרט במקום ה-14 ברשימת 100 הסרטים הבריטים הטובים ביותר במאה ה-20.
הסרט זכה בשלושה פרס באפט"א לקולנוע:
הסרט הבריטי הטוב ביותר - קרל רייז
השחקנית הבריטית הטובה ביותר - רייצ'ל רוברטס
השחקן הבריטי הצעיר והמבטיח ביותר בתפקיד ראשי - אלברט פיני
תקציר העלילה

ארתור סיטון (אלברט פיני) הוא צעיר הגר עם הוריו בפרבר מוזנח של נוטינגהאם. רוב השבוע הוא עובד בעבודה משעממת וחד גונית בבית חרושת גדול לאופניים שם הוא מייצר כל הזמן אותו רכיב. הוא מתנחם בכך שלקראת כל סוף שבוע הוא מקבל שכר של 14 פאונדים שחלק מזה הוא נותן להוריו ואת השאר הוא מבזבז בבילוי בפאבים עם חברו ברט (נורמן רוסינגטון), בשתיית בירה ואלכוהול ובחיזור אחר בחורות.
הוא מנהל קשר רומנטי עם ברנדה (רייצ'ל רוברטס) המבוגרת ממנו, אמא לילד ונשואה לג'ק (בריאן פרינגל) העובד עם ארתור באותו בית החרושת.
באותו זמן מנהל ארתור קשר עם בחורה רווקה ויפה בשם דורין (שירלי אן פילד). ברנדה מודיעה לו שהיא בהריון ממנו והוא מבקש מדודתו עדה (הילדה בייקר) שתייעץ לה איך להפסיק את ההריון אך עצותיה לא עוזרות וברנדה מגלה לבעלה את הדבר.
כאשר ארתור מבלה עם דורין בפארק שעשועים עוקבים אחריו שני חיילים חברים של ג'ק ובפינה חשוכה חובטים בו קשות.
ארתור מתאושש בביתו, דורין באה לבקר אצלו והרומן ביניהם מתחמם. הוא חוזר לעבודתו והם מתחילים לתכנן את נישואיהם אף על פי שיש לו רגשות מעורבים בקשר להקמת משפחה.
אילנה רביב

| --- | --- |

אילנה רביב
 לידה:  29 בנובמבר 1945 (בת 79) תל אביב
 מקום לימודים:  ליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק 
 תחום יצירה:  רב תחומי
 www.ravivart.com
 
אילנה רביב-אופנהיים (נולדה ב-29 בנובמבר 1945) היא אמנית רב-תחומית. עבודותיה כוללות מגוון תחומים, כמו ציורים, רישומים, תחריטים, שטיחי קיר ופסלי קרמיקה. רביב הציגה בגלריות ומוזיאונים בישראל, ארצות הברית, אירופה ובמזרח הרחוק. כיום, היא מחלקת את זמנה בין ישראל לניו יורק.
ביוגרפיה

אילנה רביב נולדה בתל אביב ליצחק ופניה אופנהיים. אח סב סבה, היה דניאל מוריץ אופנהיים (Moritz Oppenheim), אשר כונה "הצייר היהודי הראשון באירופה". רביב גדלה בישראל ואמנותה הושפעה מנופי הארץ. במהלך שנות ה-80, התגוררה עם משפחתה בניו יורק, שם למדה אמנות ב"ליגת הסטודנטים לאמנות" (The Art Students League). בין מוריה היו רוברטו דלמוניקה, ברוס דורפמן ורב האמן האמריקאי, נוקס מרטין.
במהלך השנים הציגה בעשרות תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות. היצירות בנויות ממגוון עיצובים שטוחים, ניגודים וצורות, היוצרות גרסאות וממדים שונים למציאות.
בשנת 2015 אילנה נבחרה על ידי משרד התרבות והספורט הישראלי לקבל דירה וסטודיו בפריז וליצור ב-Artist-in-Residence, The Cité internationale des Arts paris. תערוכת יחיד של אילנה התקיימה במוזיאון עוקשי לאמנות בעכו בשנים 2012 - 2013 בנושא: "אליסה בארץ הפלאות" ובשנת 2008, קיבלה את "אות אשת העיר תל אביב-יפו" בתחום האמנויות.
שתי עבודות גדולות שלה הוזמנו על ידי ד"ר אורנה יאיר, מנהלת ואוצרת מוזיאון מורשת בתי המשפט והן תולות בכניסה לבית המשפט שבמגרש הרוסים בירושלים. יצירתה בנושא השואה, מוצגת כבר שנים רבות באוסף הקבוע של מוזיאון השואה האמריקני בוושינגטון הבירה. ביצירה חושפת אילנה את ההיבט המפלצתי של נושא השואה, יותר מאשר להישיר מבט אל תוצאותיה. בציור נראות עשרת דיברות האלוהים כשהן עולות בלהבות, בהדגשה על "לא תירצח". מאבקן להישרד מתבטא אך ורק במיזוג צבעים.
ציורה "סוכת השלום – מחווה לזכריה" (אקריליק על בד 10 2.12x מטר) פתח את חגיגות 40 שנה למדינת ישראל בניו יורק בסוכה הגדולה בעולם. לאחר מכן הוצג במשך שמונה שנים באולם הכניסה הראשי לבנייני האומה בירושלים.
אילנה רביב נשואה ואם לשלושה. במהלך חייה, הציגה את עבודותיה בתערוכות רבות ביניהן, תערוכה ללא רווח, שהוקדשה לארגון "זרעים של שלום" – Seeds Of Peace, שמטרתו להעניק השראה ולחבר בין נוער ערבי ליהודי.
עבודותיה מצויות באוספים פרטיים ונמצאות במספר מוזיאונים וגלריות ברחבי העולם. תערוכת יחיד של אילנה ובה 50 ציורים שהוצגו במוזיאון הממלכתי הרוסי בסנט פטרסבורג (בין אוקטובר 2007 לינואר 2008) ותערוכת יחיד נוספת של 100 ציורים הוצגה במוזיאון לאמנות מודרנית במוסקבה (מדצמבר 2008 עד סוף ינואר 2009). בשני המוזיאונים הייתה ילידת הארץ הראשונה שעבודותיה הוצגו שם. בשני המוזיאונים זכו התערוכות להצלחה רבה. במוזיאון הממלכתי הרוסי אף התבקשה להאריך את זמן הצגת התערוכה בעקבות לחץ קהל. בשני המוזיאונים הושוו יצירותיה באיכותן ליצירותיהן של האמניות הגדולות של רוסיה וכן לגדולי אמני המאה ה-20.
"עולמה של אילנה רביב, אמנית ישראלית מאסכולת הציור האמריקנית, מוצג לראשונה בפני הצופה הרוסי. במהלך זיהוי וביטוי עולמה ברוסית נוכל להשוותו לעבודות הדרמטיות והאקספרסיביות של אמזונות האבאן גארד, דימויים אפוקליפטיים של נטליה גוצ'רובה, מחזור הקלפים של אולגה רוזנובה" (לובוב שקירובה - אוצרת המוזיאון הלאומי של רוסיה- סנט פטרסבורג) "כאן, באולמות אלה, אנו רואים ציורים כאלה, פרי עבודתה של אילנה רביב. יצירותיה מזכירות את עבודות גדולי האמנים של המאה העשרים. לא רק את מאטיס ופיקאסו, אלא גם אלבר מארקה או ראול דופי, הציירים הצרפתיים המופלאים מקבוצת הפוביסטים. הפשטות, הלאקוניות, האנרגטיות המרובה בכל נקודה, אלה גם המאפיינים בעבודות המצוינות של אילנה רביב. מבחינה זו, לדעתי, אילנה היא ממשיכת דרכם האמיתית של האמנים הבולטים במאה העשרים" (ד"ר אנדריי טולסטוי - ראש מחלקת המחקר של המוזיאון לאמנות מודרנית במוסקבה, חבר האקדמיה הרוסית לאמנויות).
פרסים

2004 - פרס NAPA-Kay Greenwood-Casey ,UK.
2008 - אות אשת העיר תל אביב-יפו ", כמייצגת את האמנויות.
מיצירותיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ArtSpeak (July 1981). Christopher Millis, ArtSpeak, (November 1981). The Riverdale Press (November 1981). Beautiful Talent, Israel Shelanu (December 1981). Mary Abell, The Bohemian Tradition and Alternative Spaces, ArtSpeak (October 1982). The New Explosion: Paper Art, exh. cat., Fine Arts Museum of Long Island, New York (November 1982), CDS Gallery New York (1983). Claude LeSuer, New Talent's Tribute to Tradition, ArtSpeak (November 1983). The Village Voice (1983). Bronx Museum of the Arts Satellite Gallery Program, exh. cat., (1985). Israel Shelanu (November 1986). “Succoth Mural Celebrates Israel’s Independence”, The New York Times (October 1987). Real Estate Weekly (September 1987). Carol Polsky, “Is Heavy-duty Harvest Hut World’s Largest Sukkah?”, New York Newsday (October 1987). “World’s Largest Sukkah Unveiled”, The Jewish Press (October 1987). Jewish Community News (October 1987). The New York Jewish Week (October 1987). The Queens Jewish Week (October 1987). Hadoar (October 1987). The Riverdale Press (December 1987). Les Krantz, The New York Art Review, An Illustrated Survey of the City's Museums, Galleries and Leading Artists (1988). Moznaim Literary Publication (November 1995). Art 2000, Israeli Artists, Painters and Sculptors (1997). Moznaim Literary Publication (August 1997). Marquis Who's Who in the World (1998). Her Presence in Colors IV, exh. cat. International Women Artists, Marsi Gallery, Suan Pakkad Palace Museum, Thailand (2000). Gallery & Studio: The World of the Working Artist, N.Y. “Women’s Lives & Myths” (November/December 2000) “Synthetic Realism”: The Wilfrid Israel Museum of Oriental Art and Studies, exh. cat (December 2001), “Artists of Israel 2002″ Editor: Yehuda May, Mechira Pumbit, 158pp, MAC21- International Contemporary Art Fair – Manifestaciones de Arte Contemporaneo, Exhibit Catalogue (July 2002) “1001 Reasons to Love the Earth”, The World Art Collection, 528 pp. ed.: Frans van der Beek “Arte al Femminile” (Feminine Art) exh. cat. Published by “New Assioma” Centro d’Arte e Cultura Contemporanea” 48 pp., Agenda Prato (14 Marzo 2003), “Quattordici modi di declinare l'”Arte al femminile” (Il Terreno 12 Marzo, 2003) Hedwig Brenner: Judische Frauen in der bildenden Kunst II 394pp Hartung-Gorre Verlag Konstanz 2004,The 110 Anniversary of the Russian Museum, The State Russian Museum annual report (Palace edition publication) 2008,Cover for the book “The Sins of the Fathers” by Professor John Witte, Jr(Cambridge university press) 2009,The Moscow Museum of Modern Art's magazine (February 2009)
חברות (Membership)

האיגוד המקצועי של האמנים הפלסטיים בישראל
New York Artists Equity Association
National Association of Acrylic Painters (NAPA) UK
The Art Students League of New York
העמותה לחקר אמנות נשים ומגדר בישראל
רשתות חברתיות

אתר האינטרנט הרשמי של אילנה רביב
אילנה רביב, ברשת החברתית פייסבוק
אילנה רביב, ברשת החברתית אקס (טוויטר)
אישה זרה

| --- | --- |

 בימוי:  מיכל בת-אדם 
 הופק בידי:  צ'ארלס קריסנר, מרק רוזנבאום 
 תסריט:  מיכל בת-אדם 
 שחקנים ראשיים:  פאני ארדן רות גלר גידי גוב שמואל וילוז'ני שרון אלכסנדר אביבה גר 
 צילום:  פביו קונברסי 
 מדינה:  ישראל ישראל  צרפת צרפת
 הקרנת בכורה:  1991 
 משך הקרנה:  81 דק' 
 שפת הסרט:  עברית, צרפתית
 סוגה:  סרט עצמאי, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  פריז 
 דף הסרט ב־IMDb
 
אישה זרה הוא סרט קולנוע ישראלי-צרפתי משנת 1991.
עלילה

נינה, פסנתרנית צרפתייה, מכירה את אילן, איש מחשבים ישראלי אשר נמצא בחופשה בפריז, הם מתאהבים, מתחתנים ועוברים לגור בישראל עם בנם גילי. זמן קצר לאחר מכן אילן הולך למילואים במהלך מלחמת המפרץ. אחרי שהיא מתקבלת לעבודה בתזמורת הפילהרמונית הישראלית היא מקבלת שיחה מהצבא בה מודיעים לה שאילן נפצע בקרב. לתדהמתה היא מגלה שאילן לא נפגע על ידי צבא אויב אלא על ידי חייל צה"ל ששירת ביחד עימו. אילן אינו מסוגל לדבר עקב ההלם בו הוא נמצא, במהלך שהותו בבית חולים היא מגלה כי הוא עריק. בתקופה זו נינה ממשיכה לטפל ומפסיקה את הרומן שלה עם גבר אחר במהלך נישואיהם.
כאשר הופעת הבכורה של נינה עם הפילהרמונית עומדת לעלות, באותו יום האו"ם מציב אולטימטום לסאדם חוסיין, בזמן זה הלחץ החברתי גובר עליה והיא עוזבת את אילן וחוזרת לצרפת עם גילי.
שחקנים ודמויות

| --- | --- |

שם השחקן/ית: שם הדמות
פאני ארדן: נינה
שרון אלכסנדר: אילן
דניאל נפוליטאנו: גילי
גידי גוב: עופר
שמואל וילוז'ני: רפי
שפרירה זכאי: עדה
הלל נאמן: צבי
אביבה גר: תמי
משה מזרחי: יגאל
יגאל שדה: מוקי
ז'יל בן-דוד: ד"ר ארז
גבי אלדור: ד"ר רותם
אלונה קמחי: הדס
גיליה שטרן: אחות בבית חולים
ניקול קסל: מורה לפסנתר
שירי גולן: יעל
הערות שוליים

1 2  דליה שלף, סרטים חדשים - אישה זרה, חדשות, 27 במאי 1993
ערך זה הוא קצרמרבנושא סרטים ישראליים ובנושא סרטים צרפתיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אלגוריה על השפעת הממשל הטוב והרע

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  אמברוג'יו לורנצטי
 תאריך יצירה:  1340
 טכניקה וחומרים:  פרסקו
 ממדים בס"מ
 אורך:  1440 (גודל החדר)
 רוחב:  770
 גובה:  296
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  פרוטו רנסאנס, גותיקה בינלאומית 
 מיקום:  פאלאצו פובליקו
 
"אלגוריה על השפעת הממשל הטוב והרע" הוא שמה של סדרת פרסקאות מאת הצייר האיטלקי, בן תקופת הרנסאנס אמברוג'יו לורנצטי (Ambrogio Lorenzetti). הפרסקות, המכסים שלושה קירות ב"פאלאצו פובליקו" (Palazzo Pubblico) בעיר סיינה צוירו בין השנים 1337–1340. הם מהווים אחת מיצירות האמנות החילוניות החשובות ביותר של תקופת הפרוטו-רנסאנס באיטליה. חשיבות נוספת היא בהצגה של אחד מתיאורי הנוף הריאליסטים הראשונים של עיר רנסאנסית ושל האזור הכפרי שבצידה.
הפרסקאות מצוירים על קירות "היכל התשעה" ("Sala dei Nove") הידוע גם כ"היכל השלום" ("Sala della Pace"), חלל ששימש כמקום הפגישות והכינוסים של שליטי העיר סיינה, שהם אלו שהזמינו את הפרסקו. משמעותה של אלגוריה בציור מובעת בעימות בין הממשל הרע לבין הממשל החילוני הנאור, המתוארים על גבי שני קירות מנוגדים. "הממשל הטוב" מתואר כהיכל משפט ובמרכזו דמות של גבר השופט את האנשים לחסד ולשבט. התיאור מאזכר את תיאור יום הדין האחרון באמנות הנוצרית. לצידו של השופט, היושב על גבי ספסל יושבות האנשות של מידות טובות כגון שלום, המתוארת כאישה בלונדינית הלבושה בגד לבן.
לצד תיאור המשפט מופיעה האנשה נוספת של מידת הצדק, בדמותה של אישה היושבת על כס. מעליה מופיע דמות מרחפת המהווה האנשה של מידת החוכמה. דמותה של "צדק" מאזכרת את האיקונוגרפיה של דמות מריה "מלכת השמיים", שהוא אחד מן התארים של מרים, אם ישו. דמות זו שימשה כפטרוניתה של העיר סיינה.
ה"ממשל הרע" מתואר באופן הפוך לממשל הטוב. במרכז תיאור השליט כדמות שטנית בעלת קרניים. הפרסקו מציין כי שליט זה הוא "טירן", כלומר שליט עריץ. הדמות עטויה גלימה מוזהבת ומחזיקה בידה גביע מוזהב. מתחתיה מצוירות 6 מידות רעות: אכזריות, רמאות, זיוף ורוגז, חוסר הרמוניה ורשעות. לרגליה מתוארת עז, המסמלת תאוה.
גלריה

"האלגוריה על השפעת הממשל הטוב על העיר והכפר" (פרט המציג את תיאור הכפר)
"האלגוריה על השפעת הממשל הטוב על העיר והכפר" (פרט המציג את תיאור העיר)
"האלגוריה על השפעת הממשל הטוב על העיר והכפר" (פרט המציג את השליט הטוב)
"אלגוריה על השפעת הממשל הרע על העיר והכפר" (פרט המציג את השליט הרע)
"אלגוריה על השפעת הממשל הרע על העיר והכפר" (פרט מתוך תיאור הכפר)
אינגריד סינקלייר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1948 (בת 77 בערך) רודזיה 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, זימבבואה 
 
אינגריד סינקלייר היא במאית קולנוע, תסריטאית וסופרת בריטית-זימבבואית, הידוע בתור יוצרת קולנוע חשובה של "הרנסאנס האפריקאי". היא זכתה בהכרה בינלאומית עבור סרטה משנת 1996, Flame, דרמה על מלחמת השחרור של זימבבואה, וכן בשל סרטיה הדוקומנטריים על זימבבואה. Flame נבחר להקרנה בפסטיבל הקולנוע בקאן במהלך "שבועיים של במאים", וזכה בפרס נסטור אלמנדרוס בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי של Human Rights Watch בניו יורק.
ביוגרפיה

אינגריד סינקלייר נולדה ברודזיה ב-1948. היא גדלה בבריטניה שם למדה רפואה וספרות. סינקלייר עברה לזימבבואה ב-1985, לאחר שהתחתנה עם הבמאי והמפיק סיימון ברייט. סינקלייר וברייט היו פעילים בתנועת השחרור של זימבבואה, ומאוחר יותר הפכו לאזרחי המדינה העצמאית. סינקלייר כתבה וביימה מגוון רחב של סרטים קצרים וסרטי תעודה בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים, בהם חקרה נושאים של שוויון, תרבות, היסטוריה, והנוף של זימבבואה. היא נחשבת כבמאית של הרנסאנס האפריקאי.
המצב הפוליטי בזימבבואה השתנה באופן דרמטי ב-2001 עם תוכנית רפורמת הקרקעות. במהלך פרק זמן זה, נוצרו מתחים בין-גזעיים קשים - חוואים לבנים נושלו מאדמתם, ודמויות מובילות לבנות אחרות גם הוגלו מהמדינה.
ב-2003, סינקלייר וברייט עזבו את זימבבואה ועברו לבריסטול, שם הקימו את פסטיבל הסרטים Afrika Eye והמשיכו לעבוד בהפקה קולנועית.
פילמוגרפיה נבחרת > Flame ‏(1996)

Flame הוא הסרט העלילתי באורך מלא הראשון של סינקלייר. הוא מספר את סיפורן של שתי נשים אשר מצטרפות לצבא השחרור של זימבבואה כדי להילחם על עצמאותה. היה זה הסרט הראשון שתיעד את מאבק העצמאות של זימבבואה, והיה " אולי הסרט השנוי ביותר במחלוקת שנעשה אי פעם באפריקה - בהחלט היחיד שהוחרם על ידי המשטרה במהלך העריכה, בטענה שהסרט חתרני ופורנוגרפי. המחווה של סינקלייר לנשים הלוחמות במאבק העצמאות של זימבבואה עורר את זעמם של יוצאי המלחמה והצבא, מכיוון שהוא חשף כיצד הקצינים היו לעיתים משתמשים בנשים שהתגייסו למאבק כזונות. הפשע האמיתי של Flame היה שהוא חשף לא רק התעללויות מהעבר, אלא שסעים מתמשכים בחברה של זימבבואה".
אחרי שנפתח קמפיין עולמי בתמיכה לסרט, הוא הושב למפיקים. הסרט בסופו של דבר עבר את הצנזורה של זימבבואה והפך לסרט המצליח ביותר של השנה במדינה זו. Flame נבחר לאירוע "שבועיים של במאים" בפסטיבל קאן של 1996. הסרט זכה בפרסים רבים ברחבי העולם, כולל הגראן פרי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי אנוניי בצרפת, פרס השופטות לסרט הטוב ביותר בפסטיבל סרטי הנשים הבינלאומי טורנה, ופרס נסטור אלמנדרוס בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של Human Rights Watch בניו יורק
פילמוגרפיה נבחרת > Tides of Gold ‏(1998)

הסרט Tides of Gold ‏(1998) הוא סרט דוקומנטרי אשר מתאר את ההיסטוריה בת 1000 השנה של רשת המסחר אשר שלטה בדרום ומזרח אפריקה, וקישרה האזור למקומות רחוקים, כולל סין ואינדונזיה.
פילמוגרפיה נבחרת > Riches ‏(2002)

Riches הוא סרט קצר אשר מספר את סיפורה של מורה שחורה ובנה בתקופת האפרטהייד בדרום אפריקה, אשר עוברת לכפר מבודד בזימבבואה, ועל האתגרים שהם נתקלים בהם.
פילמוגרפיה נבחרת > Africa is a Woman's Name ‏(2009)

Africa is a Woman's Name הוא טרילוגיה של שלוש דרמות על חייהן של שלוש נשים בשלוש מדינות אפריקה בבימויין של שלוש במאיות אפריקאיות. אמאי רוז, עקרת בית מזימבבואה שהיא גם אשת עסקים, פוטי רגופאלה היא מנהלת בית הספר מסורה, שעובדת באחת משכונות העוני הקשות ביותר בדרום אפריקה, ונג'וקי נדונגו היא עורכת דין למען זכויות אדם וחברה בפרלמנט של קניה. הן מספרות את הסיפורים האישיים שלהן, מהרהרות בהישגיהן ובכישלונותיהן, כמו גם בצורך ביוזמות למען נשים וילדות בארצות שלהן. את הסרט ביימו במשותף עם סינקלייר ונג'ירו קניינג'ואי מזימבבואה, וברידג'ט פיקרינג מדרום אפריקה.
| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2011 | Robert Mugabee... What Happened? | תסריטאית | מועמדות לסרט התיעודי הטוב ביותר, פרסי הקולנוע והטלוויזיה של דרום אפריקה |
| 2009 | Africa is a Woman's Name  | במאית ותסריטאית | פרק Amie Rosie |
| 2002 | Mama Africa | במאית | פרק Riches |
| 2001 | Riches | במאית | פרס מילאן ונציה: פסטיבל הסרטים האפריקאים של מילאן |
| 1998 | Tides of Gold | במאית | פרס הסרט התיעודי הטוב ביותר, פסטיבל הקולנוע של דרום אפריקה |
| 1996 | Flame | במאית ותסריטאית | פרס Human Rights Watch פסטיבל הסרטים הבינלאומי (1997)   מועמדות לפרס מצלמת הזהב, פסטיבל הקולנוע בקאן 1996 |
| 1991 | Bird from Another World (סרט קצר) | במאית | סרט תיעודי, זוכה פסטיבל הסרטים של אפריקה |
| 1989 | Limpopo Line | במאית בשיתוף עם סוזי ברייט | סרט תיעודי |
הערות שוליים

↑  "Ingrid Sinclair". Women Make Movies.
↑  Ouzgane, Lahoucine (2011). Men in Africa Film & Fiction. James Currwy. p. 192. ISBN 9781847015211.
↑  "Flame Ingrid Sinclair". African Film Festival.
↑  Kelly, Gabrielle; Robson, Cheryl (2014). Celluloid Ceiling Women Film Directors Breaking Through. Supernoval Books. p. 50. ISBN 978-0-956632-90-6.
↑  Piotrowska, Agnieszka (2016). Black and White: Cinema, politics and the arts in Zimbabwe. Routledge. p. 150. ISBN 978-1138817869.
↑  "Ingrid Sinclair". Africa Eye Film Festival.
↑  "Ingrid Sinclair Zimbabwe Director and Filmmaker". Zimbabwe Today.
↑  "Flame". California Newsreel.
↑  "Flame Awards". IMDB.
↑  "Flame Notes for Viewing the film". California newsreel.
↑  "Africa is a Woman's Name". Women Make Movies.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012383880405171  BnF: cb14137602j (data)  ISNI: 0000 0001 1956 842X  LCCN: nr98001957  NTA: 213627825  SUDOC: 14569786X  VIAF: 138625956   WorldCat (עם VIAF): 138625956