מיתוסים של מבול
בתרבויות העולם > במיתולוגיה הסינית

חוקרת הפולקלור והסינולוגית האמריקאית אן בירל הבדילה בין מיתוסי מבול "מודרניים" ו"קלאסיים" בסין. המיתוסים הקלאסיים הם אלו המסופרים בכתבי-יד עתיקים שמוצאם בעיקר מצפון סין. בתוכם מבחינה בירל בין לפחות ארבעה מיתוסים של מבול ממקורות שונים, אף כי גרסאות מאוחרות עשויות לשלב שניים או יותר מהם באותו סיפור:
המיתוס של האלה נו'וה אשר מופיע לראשונה בכתב היד "חְװַאינָאן דְזְה" (Huainanzi) משנת 139 לפנה"ס לכל המאוחר. בכתב-יד זה מתוארת נו'ווה כאלה נאורה ורבת-כוח, אך גם ענווה ומצניעת-לכת, שתיקנה כשלים רבים בעולם הבראשיתי הבלתי-גמור, וביניהם גם שיטפונות אדירים. בירל העריכה שענוונותה של נו'ווה נדרשה בכדי לאפשר את תיאור עוצמתה של אלה אשה רווקה ועצמאית, אך דעת סופרים גברים בסין לא הייתה נוחה אף מכך, ובסיפורים מאוחרים יותר זיווגו אותה עם גיבור גברי, האל למחצה פו שי. מסורות שונות רואות בהם אחות ואח, אשה ובעל, או שליטים עוקבים, והם מוצגים לעיתים באגדות ובציורים כבעלי גוף דרקון או נחש וראש אדם. במסורת המבול הם היחידים ששרדו בשיטפון אדיר, ולאחר שהתבודדו בהרי קונלון וקיבלו אות מן האל הראשי קיסר השמיים, יצרו את המין האנושי הנוכחי בכך שהפיחו חיים בפסלוני חרס.
המיתוס של גונגגונג (השם מתורגם בטקסטים הקלאסיים כ"האחראי על העבודות"), שיש לו לפחות שלוש גרסאות ממקורות שונים, הקדומה שבהן אף היא ב"חװאינאן דזה", אך בפרק אחר שככל הנראה נכתב בידי מחבר אחר. בכמה מן הגרסאות גונגגונג הוא מנהיג שבטי המורד במלכות הקיסרים הקדומים, ובחלקן הוא דמות מיתית של אל מים מפלצתי, המורד באותם קיסרים המוצגים הפעם כדמויות על-טבעיות. בכל המקרים, גונגגונג מאופיין כאלים, סכסכן ושאפתן, הגורם לשיטפון כתוצאה, תכופות בלתי-מכוונת, מזעמו ומרידותיו. חוקר הפולקלור האמריקאי סטית תומפסון הציע לסווג את הצורה הפנטסטית ביותר של מיתוס זה למוטיב "האלים כפועלי עבודות", המסומן A140 באינדקס המוטיבים של הספרות העממית, ביחד עם מיתוס המבול הבבלי של אתרחסיס, שכן לדעתו שניהם עוסקים באלים נמוכי דרגה בביורוקרטיה השמימית, העובדים בהשגחה על הנהרות, ומורדים באלים רמי הדרגה, מרד שכתוצאה ממנו עולים הנהרות על גדותיהם. כמאתיים שנה לאחר ה"חװאינאן דזה", במאה הראשונה לספירה, צורפו המיתוסים של נו'ווה וגונגגונג לסיפור אחד, באופן שהראשונה מתקנת את השיטפון שגרם השני.
המיתוס של המושיע, התעלולן והקורבן גוּן, אשר באופן מסורתי מקושר עם המיתוס של יו' הגדול. שתי הגרסאות הקדומות ביותר של מיתוס זה הן מן המאה ה-4 לפנה"ס, האחת בכתב-היד "שאלות שמימיות" (Heavenly Questions) והשנייה ב"קלאסיקה של ההרים והימים בחלק "הקלאסיקה של הימים הפנימיים". בשתי הגרסאות מאיים שיטפון אדיר על בני האדם, והנוכחים מפצירים בקיסר (לא מוגדר אם מדובר בקיסר השמיים או בקיסר אנושי) למנות את גון, כגיבור הדגול מכולם, לטפל בבעיה. גון אמנם מטפל בשיטפון, אך לשם כך הוא גונב את "האדמה הנושמת" מן הקיסר, ונענש בהוצאה להורג בידי ג'וז'ונג. גופתו יולדת באופן פלאי את יו'.
המיתוס של יו' הגדול, המוכר והקדום ביותר, שיש לו גרסאות רבות מאוד, שש העתיקות שבהן מתוך הקלאסיקה של השירים, כתב-היד העתיק ביותר של שירה סינית המתוארך למאה ה-6 לפנה"ס לכל המאוחר. בכמה מגרסאות אלו הוא מתואר כאל של חקלאות, של חרישה או של נתיבי מים, ובאחרות כגיבור אנושי רב-פעלים. עלילות משנה רבות של מיתוס זה מספרות על השנים הארוכות שנדרשו ליו' לשלוט בשיטפון, מסעותיו המפרכים, ותחושת השליחות שלו. ב"שאלות שמימיות" מסופר כי יו' ירש את משימת ההתמודדות עם השיטפון מאביו גון. בגרסה אחת נעזר בינשוף ובצב השמימיים, ובמיוחד בדרקון יינגלונג (Yinglong) שהיה מסוגל להטות את המים הגואים, ובכך הביא את השיטפון לסופו. ב"קלאסיקה של ההרים והימים" וב"חווינאן דזה", יו' מבקש ומקבל ברשות את האדמה הנושמת שאותה גנב אביו. בגרסאות נוספות, למשל בשיחה בין הפילוסוף מנציוס לאחד מתלמידיו, יו' מוצג כגיבור מוסרי הלומד להבין את עקרונות ההרמוניה של הטבע, ולהשתמש בהם לתכנון וניהול מפעלי תעלות גדולות לניקוז השיטפון אל הים. מתואר כי באופן זה הביא סדר לעולם והציל את האנושות, ועל כך זכה במשרת הקיסר, וייסד את שושלת שיה הראשונה בתולדות סין.
מיתוסי המבול הקלאסיים בסין תכופות סופרו תחת הכותרת "השליטה על הנהרות", והם עוסקים בבירור בסכנת השיטפונות בנהרות סין, בעיקר ביאנגצה ובנהר הצהוב המרכזיים בציויליזציה הסינית, ובבקרה שלהם באמצעות סכרים, סוללות עפר ותעלות. יש ארכאולוגים (וביניהם הארכאולוג הישראלי עופר בר יוסף) שהציעו לקשר את המיתוס של יו' עם עדות ארכאולוגית לשיטפון גדול בנהר הצהוב בסביבות 1920 לפנה"ס. חוקרים אחרים התנגדו, בין השאר בטענה שכתב ולוח שנה התבססו בסין רק מאז שושלת שאנג לפני לא יותר מ-1300 לפנה"ס, והתאריך של מאורעות מיתיים למחצה מפוקפק. שיטפונות גדולים והרסניים אירעו בנהרות סין לאורך כל ההיסטוריה שלה ואף בתקופה המודרנית. למשל השיטפון בנהר הצהוב (1887) גרם למותם של לפחות 900 אלף קורבנות, ובשיטפונות משנת 1931 נספו בין 145 אלף קורבנות לארבעה מיליונים. שיטפונות קטלניים לעיתים הוצגו ככישלון השלטון הקיסרי למנוע אותם, או כביטוי שמימי לאי-שביעות רצונם של האלים מן השלטון, ואף היו השראה למרידות עממיות נגדו. לדעת הסינולוג האמריקאי מארק אדוארד לואיס (Mark Edward Lewis) מאוניברסיטת סטנפורד, מיתוסי מבול בסין העתיקה תיארו כאוס קוסמולוגי כמאבק בין כוחות טבע הרסניים, המסמל כאוס פוליטי כתוצאה מסכסוכים בין שליטים מקומיים שאפתניים כמו גונגוגנג, ומורדים במלכות כמו גון. המיתוסים תכופות רומזים למוסר-השכל: את הכאוס ההרסני יכול לאלף רק שלטון מרכזי נאור וחזק, המסומל על-ידי דמויות גיבורים כמו נו'וה, פו שי ויו' הגדול.
פסל ענק מודרני של יו' הגדול במחוז סצ'ואן. הוא מחזיק מעדר או את חפירה האופייני לתיאורו במסורת, ומסמל את השליטה על הנהרות.
סיפורי המבול הסיניים ה"מודרניים" על פי סיווגה של בירל שונים מאוד ממיתוסי המבול הקלאסיים, אף שהם לעיתים עושים שימוש מחודש בדמויות קלאסיות כמו יו' הגדול, נו'וה ופו שי. סיפורי מבול אלו נפוצים כיום בעיקר בדרום הרפובליקה העממית של סין, ובעיקר בפולקלור של קבוצות אתניות של מיעוטים שאינם סינים. יו' הגדול הוא כיום גיבור תרבות של עם הקיאנג (Qiang people) במחוז סצ'ואן, שלפי מיתוסים שונים היה אב טיבטי קדמון של התרבות הסינית. רבים מסיפורי המבול המודרניים בדרום-סין מכילים מוטיבים דומים לאלו שבמיתוסי המבול הנפוצים בהודו-סין, כגון הנישואים בין אח ואחות ניצולים והדלעת הפלאית. למשל, בסיפור המבול של עם היאו (Yao people) מתוארים פו שי ונו'וה כילדיו של איכר בור, שבדרך כלשהי הצליח לכלוא את אל הסערה, ובשל כך פסקו רוחות וסערות מן הארץ. הילדים מרחמים על האל הצמא, ובניגוד לאזהרת אביהם נותנים לו מעט מים לשתות. בכך הם מעניקים לו כוח להשתחרר מכלאו ולהוריד מבול על הארץ. אך האח והאחות ניצלים על ידי זריעתה באדמה של שן שהעניק להם האל בתודה, ממנה צומחת דלעת ענקית שבה הם צפים על מי המבול. לאחר המבול נישאים האח והאחות זה לזה, ובוראים אנשים באמצעות חיתוך בשר לפיסות קטנות וזרייתן ברוח.