stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מגילות שפירא
עמדת המחקר

אמינותו של שפירא הייתה מפוקפקת גם קודם הצגת המגילות. ב-1873 התגלה כי אוסף חרסים מואבי בן אלפי פריטים, אותו מכר שפירא למוזיאון בברלין אינו אלא עבודת זיוף זולה של קדרים בני התקופה.
שפירא הגיע עם המגילות לגרמניה ביוני 1883 וניסה לעניין את הגרמנים בקנייתן. בעודו ממתין להחלטתם ותוצאות בדיקתם, הגיע ב-24 ביולי גם למשרדי הקרן לחקר ארץ ישראל (PEF) שמושבה בלונדון, שם בחנו את המגילות מזכיר הקרן וולטר בזנט, קלוד קונדר ומלומדים נוספים. בזנט הפנה את שפירא אל המוזיאון הבריטי שגילה עניין רב במגילות, ואף הציג שתיים מהן לציבור הרחב, בעוד מומחי המוזיאון בודקים את המגילות האחרות. הידיעה על התעניינות המוזיאון הבריטי והצגת המגילות בו הכתה גלים בבריטניה וברחבי אירופה, ואלפים הגיעו לבקר בתערוכה, ובהם ראש הממשלה ויליאם גלאדסטון. הסכום שנדרש עבור רכישת המגילות היה גבוה מאוד: מיליון ליש"ט, למרות הספקות ההולכים ומתרבים אצל מומחים ביחס למקוריותן.
ב-18 באוגוסט התפרסם בטיימס מכתבו של קלוד קונדר, מראשי הקרן וחוקר ארץ ישראל. במכתב הביע קונדר ספקות, על סמך היכרותו את ארץ ישראל, באשר לסיכויי ההשתמרות של יריעות עור בתנאי האקלים בארץ. ב-21 באוגוסט פרסם ה"טיימס" הלונדוני את חוות דעתו של שארל קלרמון-גנו, שטען כי המגילות הן זיוף נוסף מבית היוצר של שפירא, וכי אינן אלא רצועות שנגזרו משולי ספרי תורה ישנים והושרו בכימיקלים כדי לשוות להן חזות עתיקה. מספר ימים אחר כך התפרסמה חוות דעתו של מומחה המוזיאון הבריטי כריסטיאן דוד גינצבורג, המחזקת את חוות דעתו של קלרמון-גנו. מאוחר יותר התברר כי גם המומחים הגרמנים הגיעו למסקנות דומות.
עמדת המחקר > שנות החמישים והשישים

בשנות החמישים והשישים של המאה ה-20, לאחר גילוי מגילות מדבר יהודה, עלו קולות שקראו לבחון מחדש את פרשת מגילות שפירא. מציאת המגילות ערערה את אחת מההנחות המרכזיות של מלומדי המאה התשע-עשרה ביחס למגילות שפירא – ההנחה שלא ייתכן שמגילות קלף ישתמרו משך אלפי שנים. לרשות החוקרים אז גם לא עמדו הכלים המדעיים שעמדו לרשות החוקרים המאוחרים יותר בבוחנם את המגילות. על דעתם של חוקרים שונים עלתה ההשערה שאף אם המגילות אינן מתקופה כה קדומה כפי שהציג זאת שפירא, הרי שייתכן כי מה שמצא שפירא היה חלק מן המגילות הגנוזות מתקופת בית שני - חומר רב ערך בפני עצמו.
פרופ' מנחם מנסור, ראש המחלקה לעברית וללימודים שמיים באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, פרסם ב-1956 מאמר המתעמת עם מסקנות החוקרים של 1883 וקורא לבחון את הנושא מחדש. באותה עת חלק על דעתו נמרצות הבלשן וחוקר המקרא פרופ' משה גושן-גוטשטיין מן האוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1965 יצא חוקר "קרן מגילות מדבר יהודה" הבריטית ג'ון מרקו אלגרו מאוניברסיטת מנצ'סטר בקריאה דומה לזו של מנסור.
עמדת המחקר > כיום

בדומה לכמעט כל החוקרים של המאה ה-19 ושל המחצית הראשונה של המאה העשרים, גם במאה ה-21 יש חוקרים (כגון פרופ' ישראל קנוהל), הסבורים שהמגילות מזויפות: לדעת חוקרים אלה, ניתוח כתב היד שבהעתקים - שבוצעו ידנית במאה ה-19 מתוך המגילות (שלא שרדו כיום) - מראה, כי הצורה - לפחות של האותיות שנמצאות בהעתקים הידניים ההם (ושלמעשה מתיימרות להיות בכתב עברי עתיק) - אינה דומה לזו של האותיות המצויות בכתובות אותנטיות (בכתב עברי עתיק) שהתגלו מאוחר יותר, וכי הטקסט עצמו של המגילות משתמש - הן בכמה מילים וביטויים שלא נמצאו בעברית מקראית אלא רק בלשון חז"ל כגון "עֵדֻת שקר" או "הֶחֱרֵתִךָ" (מהשורש ח.ר.ר במובן של השורש ש.ח.ר.ר) - והן בשיבושים תמוהים כגון "לתתוהת" במקום "לטוטפֹת".
מאידך גיסא, חוקרים אחרים - כגון שלמה גיל (2017) ד"ר דוד שפירא (2021) ופרופ׳ עידן דרשוביץ (גר') (2021) - טוענים, כי המגילות שהוצגו על ידי שפירא היו אותנטיות. יש מהם שחושבים כי התיארוך למאה השביעית לפני הספירה אינו נכון, אלא ייתכן והמגילות הם חלק ממגילות מדבר יהודה ושייכות למאה הראשונה לפני הספירה. עידן דרשוביץ טוען כי הוכיח במחקריו כי לא זו בלבד שלפי עדויותיהם של בני המאה ה-19 שצפו במגילות מתגלה דמיון עקבי - בין אופיין הפיזי כולל טיב השתמרותן ומקום איתורן - לבין תכונות פיזיות מקבילות של מגילות מדבר יהודה שהתגלו רק כמה עשרות שנים מאוחר יותר ושהאותנטיות שלהן אושרה בבדיקות כימיות, אלא אף זו שמתוך מגילות שפירא מתקבל לראשונה אישור רטרוספקטיבי - שהוא או אותנטי בהנחה שהן אותנטיות או "נבואי" (כלומר באופן לכאורה בלתי סביר כלל) אילו הן היו מזויפות - עבור ממצאים הרבה יותר מאוחרים של הפילולוגים מסוף המאה העשרים (ואף מתחילת המאה ה-21) לגבי אופי הנוסח המקורי הקדום של ספר דברים (כולל התאמות בלתי צפויות מסוימות בין כתובת השילוח לבין מגילות שפירא שהתגלו לפניה כפי שעולה ממכתב שנשלח לשפירא מחוקר בשם קונסטנטין שלוטמן כשנתיים לפני גילויה). עוד טוען דרשוביץ כי לפחות שפירא עצמו סבר כי המגילות אותנטיות, על סמך עיון של דרשוביץ בכתבי יד פרטיים של שפירא שלא נועדו לפרסום ושבהם שפירא מנסה להעתיק לעצמו מתוך המגילות את הטקסט שבהן, תוך שהוא מתחבט בפיענוח ואף משאיר לעצמו כמה סימני שאלה לגבי השחזור הנכון של כמה מאותיות הטקסט ותוך שהוא גם טועה כמה פעמים בהעתקת אי אילו אותיות.
פרופ' מאיר בר-אילן טען שאמנם המגילה אינה מזויפת, אך היא מעובדת מתוך ספר דברים ולא להפך, ואיחר את כתיבתה על פי השוואה למקורות חז"ל למאה הראשונה לספירה.
בינואר 2022 טען פרופ' בנימין זאס מאוניברסיטת תל אביב כי מגילות שפירא אינן זיוף, וזאת על פי העובדה שהאות יו"ד בכתב העברי הקדום במגילות שפירא זהה לכתובות שהתגלו רק עשרות שנים מאוחר יותר בחפירות בתל רחוב, בתל חרור ובחרסי שומרון, ולא ליו"ד המשמשת במצבת מישע.
גורל המגילות

באוגוסט 1883, לאחר פרסום חוות דעתם השלילית של קלוד קונדר, שארל קלרמון-גנו וכריסטיאן דוד גינצבורג, הודיע המוזיאון הבריטי כי לא ירכוש את המגילות, שפירא הוקע כזייפן ונוכל, והסערה הרעישה את עולם הארכאולוגיה וחקר התנ"ך בעולם. עיתוני לונדון נתנו תפוצה נרחבת לגילויים החדשים, מלווים בלגלוג על שפירא ועל המוזיאון הבריטי שנפל בפח, וקריקטורות שלא נעדרה מהן נימה אנטישמית.
שפירא עזב את לונדון ללא המגילות, כשהוא מותירן בידי המוזיאון הבריטי. ייתכן שקיווה לבדיקות נוספות של המוזיאון, שעוד יכשירו אותן. ביולי 1885 רכש סוחר ספרים בשם ברנרד קוואריץ' את "מגילות שפירא" מהמוזיאון הבריטי דרך בית המכירות הפומביות סות'ביס, תמורת הסכום הזעום של 10 לירות שטרלינג ו-5 פני. בשנת 1887 הציגם קוואריץ' בתערוכה למכירה במחיר נקוב של 25 ליש"ט, ומאז אפפה תעלומה את גורלן. במשך שנים רווחה ההשערה שהמגילות נקנו על ידי סר צ'ארלס ניקולסון (אנ'), מייסד אוניברסיטת סידני, איל הון ואספן, ומאוחר יותר נכחדו בשריפה בביתו של ניקולסון בפאתי לונדון ב-1899. עם זאת נתפרסמו בשעתן גם ידיעות, שלא ברורה מהימנותן, שהרוכש היה דווקא כריסטיאן דוד גינסבורג, מומחה המוזיאון הבריטי שקבע אותן כמזויפות.
מחקרים מאוחרים יותר מצאו כי צ'ארלס ניקולסון אמנם רכש והחזיק כתבי יד עתיקים שמקורם בשפירא, אך אין מדובר במגילות אלה. גם לגבי כריסטיאן דוד גינסבורג, נמצא כי אמנם חשק לזמן-מה במגילות, אך לא רכשן לבסוף. ב-2011 מצא הספרן האוסטרלי מת'יו המילטון עדות לכך שרוכש המגילות מבית המסחר של קוואריץ' היה הרופא האנגלי פיליפ ברוקס מייסון, וקיים תיעוד כי ב-8 במרץ 1889 הציג מייסון את המגילות בפני קהל.
הערות שוליים

↑  "THE SHAPIRA LEATHERS." The American Hebrew (1879-1902), Aug 24 1883, p. 16. ProQuest. Web. 16 Mar. 2021 .
↑  Millard, A. R. (1970-03-01). ""Scriptio Continua" in Early Hebrew: Ancient Practice or Modern Surmise?". Journal of Semitic Studies (באנגלית). 15 (1): 2–15. doi:10.1093/jss/15.1.2. ISSN 0022-4480.
↑  Dershowitz, Idan. "The Valediction of Moses: New Evidence on the Shapira Deuteronomy Fragments." (אורכב 19.03.2021 בארכיון Wayback Machine) Zeitschrift für die alttestamentliche Wissenschaft 133 (1): 1-22.
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'הניו יורק טיימס,'"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"'חוקר ישראלי גילה עדויות שמשנות את כל התמונה, באתר הארץ, 17 במרץ 2021
↑  Menahem Mansoor, The Case of Shapira's Dead Sea Scrolls of 1883
↑  Goshen-Gottstein, Moshe H, The Shapira Forgery and the Qumran Scrolls, [1956] Journal of Jewish Studies 7
↑  John M. Allegro, The Shapira Affair, W.H. ALLEN, 1965.
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000009-QINU`"'ישראל קנוהל,'"`UNIQ--nowiki-0000000A-QINU`"'בכל זאת זיוף, באתר הארץ, 14 במאי 2021
↑  אלא אם כן הביטוי "עדות שקר" יתפרש כביטוי מקראי במובן של שבועת שקר; מה שאינו מן הנמנע שהרי, מחד גיסא "עדת/עדות" מתפרשת בתורה גם בתור "ברית" (כפי שמוכח מהביטויים המקראיים המתחלפים "ארון העדֻת/העדות" לעומת "ארון הברית", וכן "לֻחֹת העדֻת" לעומת "לוחֹת/לֻחות הברית"), ומאידך גיסא "ברית" מתפרשת בתורה גם בתור "שבועה/אָלָה" (כפי שמוכח מתקבולות מקראיות נפוצות כגון בפסוקי התורה: "ברית אבתיך אשר נשבע להם", "בריתו אשר נשבע לאבתיך", "תהי נא אָלָה...ונכרתה ברית עמך", "לעברך בברית... ובאלתו", "את הברית הזאת ואת הָאָלָה הזאת", ועוד הרבה בנ"ך).[דרוש מקור]
↑  אם כי יש שורשי מילים בלשון חז"ל - שאמנם לא נמצאו במקרא - אך לבסוף כן נמצאו בכתובות מתקופת המקרא, כגון השורש ע.צ.ד שנמצא לא רק במשנה (במילה "מעצד") אלא גם בלוח גזר (בתור פועל).[דרוש מקור]
↑  Guil Shlomo, "The Shapira Scroll was an Authentic Dead Sea Scroll" Palestine Exploration Quarterly 149 (1): 6-27
↑  Dershowitz, Idan. "The Valediction of Moses: New Evidence on the Shapira Deuteronomy Fragments." Zeitschrift für die alttestamentliche Wissenschaft 133 (1): 1-22.
↑  Dershowitz, Idan (2021). The Valediction of Moses: A Proto-Biblical Book. Forschungen zum Alten Testament.
↑  מ' בר-אילן, ביקורת ספר: ע' דרשוביץ על המגילה של שפירא .
↑  Can a unique letterform clinch the authenticity of the Shapira leather manuscripts? A rejoinder to Matthieu Richelle
, Semitica 63, 2021 p. 223-242.
1 2  יורם סבו, סוחר המגילות, הקיבוץ המאוחד, 2018
↑  Fred N. Reiner, C. D. GINSBURG AND THE SHAPIRA AFFAIR
A NINETEENTH-CENTURY
DEAD SEA SCROLL CONTROVERSY, British Library Journal
↑  יורם סבו,'"`UNIQ--nowiki-00000012-QINU`"'סוחר המגילות, הוצאת הקיבוץ המאוחד'"`UNIQ--nowiki-00000012-QINU`"'1, 2018, עמ' 179–179
שרטוט קטע מן המגילה
קריקטורה שפורסמה ב"פאנץ'" ולועגת לשפירא, המוצג כנוכל עם מאפיינים יהודיים סטריאוטיפיים
אסתר רובינשטיין

| --- | --- |

אסתר רובינשטיין, פתיחת "ספר הזיכרון לרבנית אסתר רובינשטיין"
 לידה:  1883
 פטירה:  1924 (בגיל 41 בערך) כ"ב בתשרי ה'תרפ"ה
 מדינה:  ליטא
 מקום מגורים:  וילנה, גניטשסק
 מקום פעילות:  וילנה
 תחומי עיסוק:  השכלה, לימוד תורה
 בן זוג:  יצחק רובינשטיין
 אב:  חיים ירמיהו פלנסברג
 אם:  אסתר איטה פלנסברג
 צאצאים:  יוסף אבן-אודם
אסתר רובינשטיין (1883 – 1924, כ"ב בתשרי ה'תרפ"ה) הייתה רבנית, פעילת ציבור, יזמית ומנהיגה בווילנה בראשית המאה ה-20. יזמה את הקמת הגימנסיה העברית בווילנה, ופעלה למען השכלה לילדים ובמיוחד לילדות, שלא זכו להשכלה ראויה בימיה, ובנוסף לכך, עודדה את לימוד ודיבור השפה העברית.
ביוגרפיה > ילדות

אסתר רובינשטיין נולדה בווילנה שבליטא בשנת 1883 לרב חיים ירמיהו פלנסברג (במקור: פלענסבערג) ואסתר איטה פלנסברג. אביה היה אדם גדול בתורה ובחכמה, מגדולי הדרשנים בדורו.
ביוגרפיה > נישואיה

כשהייתה בת עשרים, נישאה לרב יצחק רובינשטיין, שהיה מבוגר ממנה בשלוש שנים, והלכה איתו לגניטשסק – מקום רבנותו הראשון של יצחק רובינשטיין, ונולד להם בן – יוסף אבן-אודם.
ביוגרפיה > פעולותיה

בגלל מאורעות התקופה אסתר נדחפה לבימת החיים הציבוריים והתחילה לשאת נאומים בציבור. בתחילה, שומעיה היו מופתעים מנאומיה, אבל לאחר זמן קצר התרגלו לנאומיה עד כדי כך שהיו מופתעים כששקטה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה היא הבחינה שהחינוך היהודי מצוי במצוקה, והחלה לפעול לחיזוק מוסדות החינוך בקהילה והקמת מוסדות חדשים ומשופרים, במיוחד לחינוך הבנות. כך, היא יזמה את הקמת הגימנסיה העברית בווילנה, ורתמה את הד"ר יוסף אפשטיין להקמתה. היא הקימה בית ספר לבנות עניות, וביססה את בית הספר "יהודיה" שעמד בפני קריסה.
תחום נוסף שהיה חשוב עבורה היה השפה העברית. היא השתתפה בקביעות במפגשים של סניף "אגודת חובבי שפת עבר", וגם נבחרה להנהלת האגודה.
בנוסף לכך גם נאבקה לקידום שוויון לנשים ושיהיו להן זכויות בסיסיות, כמו זכות הבחירה. בתחילת שנת התר"ף, 1919, פרסמה בעיתון "המזרחי" (העיתון המרכזי של תנועת המזרחי) מאמר בכמה חלקים על זכויות הנשים. במאמר היא טוענת כי בשעה חשובה זו לתחיית העם היהודי, אסור לוותר על תרומת מחצית מהעם. היא מביאה מקורות להראות כי בתקופה העתיקה, כאשר בעולם לא היו לנשים כל זכויות, הרי שבעם ישראל התחשבו בדעתן והן אף נטלו חלק בפעילות ציבורית:
"אפשר לומר שאברהם אבינו ההוא הוא אשר זרק ראשונה בחללו של עולם את הסיסמה על דבר שווי זכיות הנשים. זו הסיסמה... מצאה לה את ביטויה הראשון באגדת חז"ל: מטבע של אברהם אבינו – זקן וזקנה מצד אחד, בחור ובתולה מצד אחד... מהשחרות והבחרות עד זקנה ושיבה, תמיד צריכה האשה לעמוד במדרגה אחת שווה עם האיש בן גילה"
ביוגרפיה > מותה

אסתר רובינשטיין נפטרה בשמיני עצרת (כ"ב תשרי) ה'תרפ"ה, 1924 בגיל 41. שנה לאחר מותה, נכתב הספר "ספר זיכרון לרבנית אסתר רובינשטיין" לזכרה.
משפחתה

אביה, חיים ירמיהו פלנסברג, היה רב, פילוסוף ומחבר ספרים נודע, וכתב את השו"ת "שאלות חיים", וספרי דרשות רבים. בן זוגה, הרב יצחק רובינשטיין, היה הרב הראשי של וילנה, וייסד רשת של בתי-ספר עבריים דתיים וישיבות בליטא ובפולין. בנה, יוסף אבן-אודם היה רופא בהרצליה מהיום שהפכה לעיר. בנוסף לכך היה גם חוקר ובלשן.
הנצחה

"ספר זיכרון לרבנית אסתר רובינשטיין" – קובץ מאמרים של חבריה ומקורביה של אסתר רובינשטיין שכתבו עליה לאחר מותה. הספר נערך על ידי שמואל ליב ציטרון בה'תרפ"ו (1925), שנה אחרי מותה של אסתר. בספר מזכירים חבריה של אסתר את צניעותה וענוונותה, את מנהיגותה הטבעית ופעולותיה בציבור, כגון הקמת הגימנסיה העברית בווילנה ובתי ספר רבים, ועידוד השכלה, במיוחד לילדות. בנוסף הם מזכירים את האהבה בינה לבין אביה ואת האבל הגדול לאחר מותה.
לקריאה נוספת

ש"ל ציטרון (עורך), ספר זכרון לרבנית אסתר רובינשטיין: קובץ מאמרים בעברית ויהודית.
יצחק ברוידס, וילנה הציונית ועסקניה: ספר זכרונות ותעודות על פעולות חובבי ציון והציונים בווילנה (משנת 1881–1924).
אסתר רובינשטיין, העבריה, חנוכה וזכיותיה, חלק א, חלק ב, חלק ג.
הערות שוליים

↑  ש"ל ציטרון, ספר זיכרון להרבנית אסתר רובינשטיין, וילנה, תרפ"ו, עמ' 5–6
↑  שרון גבע,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'הרבנית הפמיניסטית מווילנה, באתר אל מדף ספרי ההיסטוריה, ‏10 בנובמבר 2022
↑  אסתר רובינשטיין, "העבריה, חנוכה וזכיותיה", המזרחי, ורשה, 22/10/19, 18/11/19, 26/11/19
↑  ש"ל ציטרון, ספר זכרון לרבנית אסתר רובינשטיין: קובץ מאמרים בעברית ויהודית, באתר הספריה הלאומית
גשר שייח' חוסיין

ערך זה עוסק בגשר על נהר הירדן. אם התכוונתם למעבר גבול גבול בין ישראל לירדן הידוע בכינוי זה, ראו .
| --- | --- |
גשר שייח' חוסיין בשנות ה-30 של המאה ה-20
גשר שייח' חוסיין בשנות ה-30 של המאה ה-20
 מידע כללי
 סוג:  גשר 
 מדינה:  ישראל 
 
 קואורדינטות:  32°29′50″N 35°34′32″E﻿ / ﻿32.49711111°N 35.57547222°E﻿ / 32.49711111; 35.57547222
  (למפת עמק בית שאן מוגדלת) גשר שייח' חוסיין(למפת עמק בית שאן רגילה) גשר שייח' חוסיין(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גשר שייח' חוסיין(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גשר שייח' חוסיין he
 
גשר שייח' חוסיין (או גשר מעוז) הוא גשר הרוס על נהר הירדן, בעמק בית שאן ליד הקיבוץ מעוז חיים ומכאן שמו בעברית. מקור שמו בערבית הוא בקבר קדוש מוסלמי בשם זה שהיה בעבר מצפון לגשר. לאחר החתימה על הסכם השלום עם ירדן בשנת 1994, הוסב שמו ל"גשר נהר הירדן".
היסטוריה

לכל אורך ההיסטוריה שימש האתר כמעברה בין מזרחה למערבה של ארץ ישראל:
יהודה המכבי עבר בנקודה בשובו ממסעו להצלת היישובים היהודיים בעבר הירדן.
בשנת 63 לפנה"ס עבר שם פומפיוס עם צבאו בדרכו לבית שאן.
בשנת 638 פרצו המוסלמים דרך הגשר הזה לראשונה אל תוך ארץ ישראל.
בשנת 1183 חצה צלאח א-דין עם צבאו את הגשר לכיבוש ארץ ישראל מהצלבנים.
הגשר ההרוס נבנה על ידי העות'מאנים בשלהי המאה ה־19 ופוצץ לראשונה על ידם בשנת 1918 בעת נסיגתם מפני הצבא האוסטרלי במלחמת העולם הראשונה. לאחר כיבוש הארץ בידי הבריטים הוצב דרומית לו גשר עץ זמני שפינה את מקומו לגשר ברזל קבוע שהוצב במקום בשנת 1925.
ב־17 ביוני 1946 פוצצו לוחמי הפלמ"ח מהגדוד הראשון בפיקוד ברוך אקסלרוד את הגשר במהלך מבצע ליל הגשרים. לאחר תקופה קצרה הוקם במקום גשר ביילי.
ב-14 בפברואר 1948 יצאו אנשי הפלמ"ח עמיקם אלון וצבי משה פרוצל למבצע לפיצוץ מכונית תופת על הגשר, במטרה להביא לקריסת הגשר ובכך למנוע חדירת כוחות אויב מהגבול המזרחי. השניים הצליחו לפרוץ את המחסומים ולפוצץ את המכונית על הגשר. אלון הצליח לקפוץ מהגשר לנהר הירדן ולהינצל. פרוצל, שהיה החבלן שהפעיל את המטען, נהרג מכדורי חיילי הלגיון הערבי.
בשנת 1967, מייד לאחר מלחמת ששת הימים נהרס הגשר סופית, הפעם גם מצידו הירדני בידי הצבא הירדני שחשש שצה"ל ימשיך להתקדם מזרחה מעבר לנהר הירדן. עם חתימת הסכם השלום עם ירדן ב־1994, הוצב במקום גשר ביילי חדש על ידי נציגי צה"ל וצבא ירדן וזמן קצר אחר כך נפתח מעבר נהר הירדן בין שתי המדינות.
החל משנת 1998, ניצב במקום גשר ביילי גשר כפול מבטון אשר נבנה בצידו הישראלי על ידי מע"צ ובצידו הירדני בידי הירדנים בסיועה של ממשלת יפן.
ראו גם

ליל הגשרים
הערות שוליים

↑  גשר שייח' חוסיין, באתר מפה
↑  יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים עמ' 508
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'עופר אדרת,'"`UNIQ--nowiki-00000007-QINU`"'הפלמ"חניק ששב בשלום ממשימת ההתאבדות, באתר הארץ, 28 ביולי 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011875967205171 
הגשר ב-1920
גשר שיח' חוסיין הקורס לתוך הירדן, 1946, ארכיון ההגנה
מפצל קרניים

איור סכמטי של מפצל קרניים קובייתי:

1. קרן נכנסת

2. קרן עוברת

3. קרן נשברת
מפצל קרניים (באנגלית: Beam Splitter) הוא רכיב אופטי המפצל קרן אור לשתי אלומות אור, או יותר. מפצל קרניים מתבסס על חוק השבירה, ובנוי כך שיש אפשרות לשלוט בכיווני השבירה וההחזרה.
קיימים סוגים שונים של מפצלי קרניים, כך שבכל מערכת ניתן להטמיע את המפצל אשר עונה בצורה הטובה ביותר על דרישותיה.
סוגי מפצלי קרניים

מראות דיאלקטריות - בחברות שונות מייצרים מראות אשר מעבירות חלק מהאור הפוגע בהן, ומחזירות חלק אחר. מראות אלו מתפקדות כמפצלי קרניים.
מפצלי קרניים קובייתיים - למפצלי קרניים רבים צורת קובייה המורכבת משני משולשים, בהם נעשה פיצול הקרן בתפר שבין המשולשים.
חיבור שני חלקי הקובייה נעשה בדרכים שונות, אשר משפיעות על הפרמטרים של הפיצול.
שימוש

משתמשים במפצל הקרניים לפעמים כדי לחבר שתי קרני אור לאחת כמו ב - אינטרפרומטר מאך-זנדר. במקרה הזה יש שתי קרני אור שנכנסות ושתיים שיוצאות.
ראו גם

אינטרפרומטריה
לקריאה נוספת

Dr. Rüdiger Paschotta, Encyclopedia for Photonics and Laser Technology, Online - RP photonics
הערות שוליים

↑  {{{מחבר}}}, Beam splitter, Wikipedia, 2024-11-10
ערך זה הוא קצרמרבנושא פיזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הקו הירוק של הרכבת הקלה בירושלים

הקו הירוק הוא קו רכבת קלה עתידי, שצפוי להיות השני שייחנך מבין קווי הרכבת הקלה בירושלים. הקו יחבר את שכונת גילה שבדרום העיר לשכונת הגבעה הצרפתית בצפונה. אורך הקו החדש כ-20 קילומטרים ולאורכו יוקמו 42 תחנות נוסעים. הקו ישיק לקו האדום הקיים בכניסה לעיר, בתחנת בנייני האומה. לפי הערכות הקו יחל לפעול חלקית בשנת 2026 והקו במלואו יושלם בשנת 2027. עלות ההקמה של הקו הירוק והקרונות שלו נאמדת ב-10 מיליארד שקל.
תוואי הקו

תוואי הקו מתוכנן להתפרש משכונת גילה בקצהו הדרומי ועד לגבעה הצרפתית ולהר הצופים בקצהו הצפוני.
בדרכו יעבור ברחוב דב יוסף, צומת פת, רחוב הרצוג, מחלף בייט, יחצה את קמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם, את אזור הכניסה לעיר ומרכזה, בשדרות זלמן שזר, רחוב נורדאו, רחוב שרי ישראל, רחוב בר-אילן, רחוב חטיבת הראל, רחוב זלמן שרגאי, שדרות לוי אשכול, עד לקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים.
תוואי הקו > שלוחות

בנוסף, הקו כולל מספר שלוחות:
שלוחת גבעת שאול
בשנת 2014, אושרה תוכנית אב רחבת היקף לאזור התעסוקה בגבעת שאול, שיהפוך למרכז תעסוקה מרכזי בעיר, יהווה המשך לאזור הכניסה לעיר וישען על שלוחת רכבת קלה. השלוחה, באורך של כ-2 ק"מ, עוברת מצומת בן דור בשדרות הרצל, לאורך רחוב כנפי נשרים ועד מסוף התחבורה בכניסה להר נוף, ותוכננה במקור כשלוחה של הקו האדום. בהמשך הוחלט לשלב אותה כחלק מתוכנית הקו הירוק. תחילת העבודה הייתה ביוני 2019. במהלך העבודה הוחלפו התשתיות השונות, המרחב הציבורי הורחב, ונוספו נתיבים לרכבת הקלה.
שלוחת מלחה
השלוחה היא קו משני שיחבר בין שני הקמפוסים של האוניברסיטה העברית מהר הצופים דרך גבעת התחמושת לרחוב יפו ומשם לגבעת רם ודרומה לרחוב דב יוסף ליד שכונת פת במסלול משותף עם הקו הכחול, שם מתפצלת השלוחה בסמוך לקריית הספורט (אצטדיון טדי ופיס ארנה) (חלקה במנהרה מתחת לפארק אלמליח), חולפת על פני קניון מלחה והגן הטכנולוגי הסמוך ותסתיים ליד תחנת הרכבת ירושלים – מלחה. תכנון מאוחר יותר מציע את סיום המקטע בגבעת התחמושת מכיוון שלהר הצופים יגיעו קווים אחרים של הרכבת הקלה מהאזור, שלוחת גילה של הקו הירוק וכן קו התכלת מקטמונים להר הצופים. במלחה גם מוקם דפו עם מקום ל-102 קרונות בשני מפלסים ומסוף תחזוקה.
שלוחת ארמון הנציב
מסלול חדש שמכונה בינתיים "הקו הורוד" נועד לנצל מסילות קיימות לטובת יצירת קו מהר נוף לארמון הנציב (במקום המסלול הקודם שנועד לחבר את ארמון הנציב למסלול הקו הסגול שיסתיים בקריית יובל). המסלול עובר באותן מסילות של הקו הירוק הבהיר דרך הר נוף וגבעת שאול, שם עובר למסילת הקו הירוק דרך גבעת רם עד צומת פת, שם עובר למסילת "קו התכלת" מצומת פת לאזור התעשייה תלפיות עד דרך חברון ומשם לרחוב אשר וינר עד לארמון הנציב.
היסטוריה

התכנון הראשוני של מערך הרכבת הקלה בירושלים החל בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, וכלל תוכנית להקמת 8 קווים בסך הכל, בהם קו המקשר את שכונת גילה בדרום העיר עם מרכז ירושלים. בשלב הראשוני נבדקו תוואים שונים והוצגה תוכנית כללית שאושרה על ידי המועצה הארצית לתכנון ולבנייה באוקטובר 2000. במאי 2001 פורסם המכרז להקמת הקו האדום, ועל פי התכנון המקורי היה אמור הקו הירוק להיות מקודם מיד אחריו, אך השלמת תכנונו התעכבה כעשר שנים.
צוות תוכנית אב לתחבורה בירושלים השלים לבסוף את התכנון המפורט של הקו בשנת 2013. הוועדה המקומית לתכנון ובניה של עיריית ירושלים אישרה את תוכנית הקו ביוני 2015. הוועדה המחוזית אישרה אותו ביוני 2016.
היסטוריה > המכרז

בשנת 2015, החלו משרדי האוצר והתחבורה לנהל משא ומתן עם סיטיפס, וקבלנית העבודות אלסטום על ביצוע העבודות להארכת הקו האדום, הכוללות: סלילת מסילות, הגדלת מספר הקרונות ואספקת מערכות לפרויקט. בשנת 2016 נפסק המשא ומתן, הצעתה של סיטיפס עמדה על כ-340–355 מיליון אירו, והמדינה הייתה מוכנה לשלם רק כ-310 מיליון. כמו כן, העלתה סיטיפס דרישה להגדלת הפיצויים שתקבל מקופת המדינה, אם זו תחליט לרכוש מידיה את הפרויקט. בסופו של דבר, עקב חילוקי הדעות עם סיטיפס, הוחלט להוציא מכרז חדש להפעלת רשת ה-J-NET שתכלול גם את בניית הקו הירוק, יחד עם בניית הארכות הקו האדום, והפעלת שני הקווים.
באוגוסט 2017 פירסמה חברת מוריה העירונית, שאחראית על עבודות התשתית ועל הסדרי התנועה שיאפשרו את הנחת המסילות, מכרז ראשון לעבודות התשתיות (אינפרה 1). עד סוף 2017 פורסמו שלושה מכרזי ביצוע נוספים במקטעי הקו הירוק.
בשנת 2018 פורסם מכרז בינלאומי לבחירת זכיין מחליף לחברת סיטיפס שיניח את המסילות ומערכות החשמל ויפעיל את קווי הרכבת בירושלים.
באוגוסט 2019 נבחרה לממן, להקים, ולתפעל את הקו הירוק ואת הארכות הקו האדום חברת TransJerusalem J-Net, הפועלת תחת השם "כפיר"- חברה ייעודית בבעלות משותפת של קבוצת שפיר הנדסה, וכוללת גם את סופרבוס והשותפה הספרדית חברת CAF. הפרויקט יבוצע כשותפות ציבורית-פרטית (PPP) בהיקף כספי מוערך של כ-10 מיליארד שקלים, וכולל הקמה של מסילות חדשות באורך של 27 ק"מ, הקמת 50 תחנות חדשות, תכנון וייצור של מעל 100 קרונות, הקמת מתחם דפו 25 שיכלול חניון ומוסך לקרונות ומרכז בקרה ושליטה, חניוני חנה וסע והפרדות מפלסיות בצמתים מרכזיים. כפיר החליפה את סיטיפס כמפעילת הקו ב-16 באפריל 2021.
היסטוריה > עבודות תשתית

ב-28 במאי 2018 הונחה אבן הפינה והחלו עבודות התשתית עבור הקו הירוק במתחם צומת פת לטובת הקמת הפרדה מפלסית ושיקוע מקטע הכביש הרצוג-גולומב, לאורך 50 מטרים, על מנת לאפשר נסיעה רציפה בין רחוב הרצוג לבין רחוב גולומב. ביוני 2019 החלו העבודות בשכונת גילה. בנובמבר 2019 החלו העבודות בגבעת שאול. במאי 2020 החלו העבודות ברחוב בר-אילן. ביולי 2020 החלו העבודות בשכונות רמת אשכול ומעלות דפנה.
ביוני 2021 הושלמה הקמת ההפרדה המפלסית בצומת פת. באוקטובר 2021 הושלמה הקמת מנהרה באורך כ-240 מטרים, בסמוך להיכל הפיס הארנה, דרכה תחצה הרכבת את פארק אלמליח, במפלס התחתון, ותנוע על הגשר החדש שהוקם בקצה הפארק, עד לחיבור עם רחוב דב יוסף.
בדצמבר 2024, בהתאם לחוק ההסדרים לשנת 2023, התחיל צוות אב לתחבורה לפרסם את לוחות הזמנים של עבודות הקו הירוק. ברבעון הרביעי של שנת 2024 נכתב כי עבודות התשתית (אינפרה 1) הסתיימו לאורך הקו כולו. במקטעים גבעת מרדכי ובייט הסתיימו גם עבודות הנחת המסילות (אינפרה 2), ובשאר המקטעים העבודות צפויות להסתיים לאורך שנת 2025. הצפי לפתיחת רובו של הקו הוא חודש מרץ 2026, למעט מקטעים בירמיהו, בר-אילן וגבעת שאול, בהם הפתיחה צפויה לדצמבר 2026.
היסטוריה > התנגדות פלגים קיצוניים

החל מדצמבר 2020, החלו פלגים קיצוניים להפגין נגד בניית תוואי רכבת קלה ברחוב בר-אילן, בטענה שהמהלך יפגע בצביון הדתי של האזור. ובהמשך החלו לשבש בקביעות את העבודות. לטענתו של יואל קרויס החבר בקהילת תורה ויראה של נטורי קרתא, הדבר נגרם בעקבות אי הסכמתו של זוהר זולר מנכ"ל צוות תוכנית אב לתחבורה בירושלים לדבר עם המפגינים. לטענת שר האוצר אביגדור ליברמן, שאושרה על ידי מנכ"ל חברת מוריה, הנזקים שגרמו הקיצונים לציוד המכני וההנדסי, יחד עם עלות האבטחה ועיכוב הפרויקט, הגיעו לסדר גודל של 180 מיליון ש"ח.
ביוני 2023 נפגש ראש העיר משה ליאון עם האדמו"ר של חסידות תולדות אברהם יצחק, שבעקבותיה ביטל האדמו"ר את השתתפותו בהפגנה נגד הרכבת. ראש העיר הציג בפניו את התוכניות לשמירת הצביון החרדי של האזור, ואת מבנה התחנות הייעודי למגזר החרדי.
קווים משניים > קו הקמפוסים

קו משני שיחבר בין שני הקמפוסים של האוניברסיטה העברית מהר הצופים דרך גבעת התחמושת לרחוב יפו ומשם לגבעת רם ולקריית הספורט במלחה.
קווים משניים > הקו הירוק הבהיר

לפי פרסומי עיריית ירושלים, מתוכננת הפעלה של קו משני שינצל את תשתיות הקו הירוק והקו האדום, שינוע על מסלול הקו האדום בין נווה יעקב ופסגת זאב והגבעה הצרפתית לגבעת התחמושת ומשם על מסלול הקו הירוק שיעבור ברמת אשכול ורוממה וליד תחנה מרכזית יתפצל ממנו לכיוון קריית משה, גבעת שאול ויסתיים ליד הר נוף. אורך הקו 13 ק"מ ו-25 תחנות.