stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה בידרמן
קורות חייו

נולד לרבי דוד בידרמן מלעלוב. נישא לרבקה רחל, בתו של "היהודי הקדוש", הרב יעקב יצחק מפשיסחה. נחשב לאדמו"ר של החסידות העממית בפולין. היה תלמידו של ר' ישעיה גץ מפשדבורז', משנת תר"ג ועד תר"י כיהן כרב בעיירה פשדבורז' ואז התחיל במסעו לארץ ישראל.
רבי משה שאף כל ימיו לעלות לארץ ישראל, בסוף ימיו החליט סופית לעלות ונפרד מכל גדולי החסידות בפולין, רבי משה הגיע לארץ בשנת ה'תרי"א, יחד עם חלק גדול ממשפחתו. ספינתו הגיעה לעכו ונסע לבקר בצפת ובטבריה ואחרי זה נסע לירושלים כשבכוונתו להגיע לכותל המערבי ולהתפלל לקירוב הגאולה, אך מיד כשהגיע לירושלים חלה ולאחר זמן קצר נפטר, שבעים ושניים יום בלבד אחרי שהגיע לארץ.[דרוש מקור] ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים ליד קבר זכריה. בשנת 1960 חפרה משלחת ארכאולוגית את סביבותיו של קבר זכריה והסירה את כל הקברים.
תלמידו הידוע היה רבי שלמה מראדומסק, אשר ליווה אותו במסעו בין העיירות לקראת נסיעתו לארץ ישראל, ולפני עלייתו לאניה ביקשו לברכו בברכת כהנים.
בניו היו רבי אלעזר מנחם מנדל ממלא מקומו בירושלים, רבי יצחק דוד וחתניו רבי יצחק מנחם מוואלברום, ממלא מקומו בפולין ורבי פנחס משטקשין.
מרס קנינגהם

| --- | --- |

 לידה:  16 באפריל 1919 סנטרליה, ארצות הברית 
 פטירה:  26 ביולי 2009 (בגיל 90) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Mercier Philip Cunningham 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1938 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון  מכללת קורניש לאמנויות  תיכון סנטרליה 
 בן או בת זוג:  ג'ון קייג' (העשור של 1940–12 באוגוסט 1992) 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1954)  אגדה חיה של ספריית הקונגרס  פרס איזדורה דאנקן (1999)  מדליון הנדל (1999)  Sacem Awards (1997)  פרס דורותי וליליאן גיש (2000)  מדליית אדוארד מקדואל (2003)  מדליית העיר פריז (2001)  קצין בלגיון הכבוד (2004)  פרימיום אימפריאל (2005)  פרס אריה הזהב (1995)  המדליה הלאומית לאומנויות (1990)  פרס הריקוד קאפצ'יו (1977)  מלגת גוגנהיים (1959)  פרסי בסי (1993)  עמיתי מקארתור (1985)  Laurence Olivier Award for Best New Dance Production (1985)  פרס מרכז קנדי (1985)  אביר בלגיון הכבוד (1989)  פרס הריקוד הלאומי 
 http://www.mercecunningham.org/
 פרופיל ב-IMDb
 
מרס קנינגהם, 1961
מרסיר פיליפ "מרס" קנינגהם (באנגלית: Mercier Philip "Merce" Cunningham;‏ 16 באפריל 1919 - 27 ביולי 2009) היה כוראוגרף אמריקני. היה לאורך שנים שותפו המקצועי ובן זוגו לחיים של המלחין ג'ון קייג'. לעיתים קרובות מתייחסים אליו בשמו הפרטי מרס.
ביוגרפיה

קנינגהם נולד בסנטרליה, וושינגטון, ארצות הברית.
את הכשרתו הרשמית הראשונה בתחום המחול והתיאטרון רכש קנינגהם במכללת קורניש לאמנויות, שם פגש את ג'ון קייג', שהיה פסנתרן מלווה בשיעורי המחול. מאוחר יותר עבר לניו יורק ולמד בבית הספר האמריקני לבלט. בין השנים 1939 ו-1945 שימש כרקדן סולן בלהקת המחול של מרתה גרהם, וחיבר בשנת 1943 כוריאוגרפיה לאופרה "הרוח נשארת", פרי עטו של פול בוולז. באפריל 1944 הופיע לראשונה בניו יורק בקונצרט סולו עם ג'ון קייג'. בקיץ של שנת 1953 הקים את "להקת המחול מרס קנינגהם" שהופעותיה הראשונות היו במכללת בלאק מאונטן.
קנינגהם הושפע ממילותיו של אלברט איינשטיין "אין נקודות קבועות בחלל", ופיתח שיטת יצירה הידועה בשם "פעולות המקרה" שאותה עיצב בשיתוף פעולה הדוק עם קייג'. קנינגהם הושפע אף מזן ומדאדאיזם ויצר בהמשך מספר משפטי ריקוד המתבססים באופן אלאטורי וסריאלי על הטלות קובייה, קלפים או מטבעות לקביעת סדר התנועות, כיוונן בחלל ומספר החזרות על כל תנועה. פעמים רבות הזמין מוזיקאי שילחין מוזיקה ואמן פלסטי שייצור סביבה חזותית בזמן שהוא מחבר את התנועה. השלושה עובדים בנפרד ואת התוצר האמנותי ישלבו לראשונה על הבמה בפני קהל. אף על פי שאחדים ראו זאת כביטול האחריות האמנותית מצד היוצר, קנינגהם נלהב מאוד מתהליכי יצירה המולידים תוצרים אמנותיים שלא היו נולדים בשיתוף פעולה מסורתי. אין זה אומר, כמובן, שקנינגהם הכתיר כל יצירה שחוברה בתהליך שכזה כיצירת מופת; את אלה שלא צלחו סילק מהרפרטואר ואילו את אלה שכן שיבח כ"תגליות של הצלחה מקרית". במובן זה, "פעולות המקרה" דומות במידת מה לאלתור, ששימש יוצרים רבים כמקור השראה.
בשנות השמונים לחייו לא היה מסוגל לרקוד, אך עדיין המשיך ליצור כוריאוגרפיות בעזרת תוכנת מחשב ועבד עם הרכבים מוזיקליים שונים (בהם סיגור רוס ורדיוהד) על מנת ליצור פסי-קול לעבודותיו.
קנינגהם היה בצוות המפַתֵּחַ של תוכנת המחשב ליצירת קומפוזיציות בכוריאוגרפיה "Danceforms", אשר נקראה לפנים "Lifeforms".
הטכניקה המפורטת והמובנית של קנינגהם לאימון הגוף בתנועה שמה דגש על כוח ועל קלות תנועה. יצירותיו של קנינגהם ידועות בדרישות האתלטיות הקשות והכמעט בלת-אפשריות מן הרקדנים.
קניגהם נפטר בביתו שבמנהטן ב-26 ביולי 2009.
לקריאה נוספת

רוג'ר קופלר, מרס קנינגהם - המודרניזציה של המחול המודרני, הוצאת אסיה, 2013.
מריה אנטוניה מנאפולי וסיציליה

מריה אנטוניה מנאפולי וסיציליה (באיטלקית: Maria Antonietta di Napoli e Sicilia; 14 בדצמבר 1784 – 21 במאי 1806) הייתה אשתו של פרננדו השביעי, מלך ספרד.
ביוגרפיה

מריה אנטוניה נולדה ב-14 בדצמבר 1784 בנאפולי, לפרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות ולמריה קרולינה מאוסטריה, בתם של פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה תרזה, וקיבלה את שמה על שם דודתה מארי אנטואנט, מלכת צרפת. עם פרוץ המהפכה הצרפתית לא התנגד לכך אביה, אולם לאחר הריגתם של דודיה לואי השישה עשר, מלך צרפת ומארי אנטואנט, מלכת צרפת, חבר אביה לקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה, ובשנת 1798 נאלצה משפחתה לברוח לסיציליה. ב-6 באוקטובר 1802 התחתנה מריה אנטוניה עם פרננדו, נסיך אסטוריאס, אולם שני ההריונות שלה הסתיימו בהפלה.
מאחר שמריה אנטוניה הייתה מאוד אנטי-צרפתית, ואילו ספרד הייתה באותה העת בברית עם הקיסרות הצרפתית הראשונה, צצו שמועות שהיא ניסתה להרעיל את חמותה מריה לואיסה מפארמה ואת מנואל גודוי, ראש ממשלת ספרד, אולם כנראה לא היה ממש בשמועות הללו.
ב-21 במאי 1806 מתה מריה אנטוניה משחפת בארנחואס, ולאחר מותה התחתן בעלה פרננדו עוד 3 פעמים.
מריה אנטוניה פרננדה, נסיכת ספרד

מריה אנטוניה פרננדה, נסיכת ספרד (בספרדית: María Antonia Fernanda de Borbón; ‏17 בנובמבר 1729 - 19 בספטמבר 1785), הייתה בתו של פליפה החמישי, מלך ספרד ואשתו של ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה.
ביוגרפיה

מריה אנטוניה פרננדה נולדה ב-17 בנובמבר 1729 במצודת סביליה, בזמן החתימה על הסכם סביליה שסיים את המלחמה האנגלו-ספרדית, לפליפה החמישי, מלך ספרד ואשתו השנייה אליזבטה פארנזה (הנצר האחרון למשפחת פארנזה) מפארמה, בתם של אודוארדו פארנזה, נסיך הכתר של פארמה ודורותיאה סופיה, רוזנת פפאלץ-נויבורג.
בצעירותה דובר שמריה אנטוניה פרננדה תתחתן עם לואי, דופן צרפת, ואילו אחיה האינפנטה פליפה מספרד יתחתן עם לואיז אליזבת, נסיכת צרפת, אולם אמה רצתה לחכות עד שהיא תתבגר, ומשום כך התחתנה אחותה מריה תרסה רפאלה, נסיכת ספרד עם לואי. לאחר מותה של אחותה בשנת 1746 ניסה אביה להעלות שוב את ההצעה, אולם לואי החמישה עשר, מלך צרפת סירב להצעה, ולואי התחתן עם מריה יוזפה, נסיכת סקסוניה.
ב-31 במאי 1750 התחתנה מריה אנטוניה פרננדה עם ויטוריו אמדאו, דוכס סבויה, בנישואים פוליטיים שנועדו לחזק את הקשר בין ממלכת ספרד וממלכת סרדיניה, לאחר שלחמו זה כנגד זה במלחמת הירושה האוסטרית. על אף היותם טיפוסים שונים זה מזה, היה לשניים קשר חזק ואמיץ, ונולדו להם 12 ילדים.
בשנת 1773 מת חמיה קרלו אמנואלה השלישי, מלך סרדיניה, ובעלה עלה לשלטון במקומו כויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה. בשנת 1775 התחתן בנה קרלו אמנואלה, נסיך פיימונט עם מארי קלוטילד, נסיכת צרפת, עמה היה לה קשר מאוד חזק, וב-19 בספטמבר 1785 מתה מריה אנטוניה פרננדה בטירת מונקליירי בטורינו.
משפחתה

ב-31 במאי 1750 התחתנה מריה אנטוניה פרננדה עם ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה, ממנו היו לה 12 ילדים:
קרלו אמנואלה (1751–1819).
מריה אליזבטה קרלוטה (1752–1755).
מריה ג'וזפינה (1753–1810).
אמדאו אלסנדרו (1755–1755).
מריה תרזה (1756–1805).
מריה אנה (1757–1824).
ויטוריו אמנואלה (1759–1824).
מריה כריסטינה פרדיננדה (1760–1768).
מאוריציו ג'וזפה (1762–1799).
מריה קרולינה (1764–1782).
קרלו פליצ'ה (1765–1831).
ג'וזפה (1766–1802).
מריה אנטוניה, נסיכת שתי הסיציליות

מריה אנטוניה, נסיכת שתי הסיציליות (באיטלקית: Maria Antonia Anna di Borbone-Due Sicilie;‏ 19 בדצמבר 1814 – 7 בנובמבר 1898), הייתה בתו של פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות ואשתו של לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה.
ביוגרפיה

מריה אנטוניה נולדה ב-19 בדצמבר 1814 בפאלאצו דיי נורמני בפאלרמו, לפרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה איזבלה מספרד, בתם של קרלוס הרביעי, מלך ספרד ומריה לואיסה מפארמה. כמה חודשים לאחר לידתה חזרה משפחתה לנאפולי, ממנה ברחה מפני נפוליאון, ובשנת 1816 איחד אביה את ממלכת נאפולי וממלכת סיציליה לממלכת שתי הסיציליות.
בשנת 1830 מת אביו פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות, ואחיה פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות עלה לשלטון במקומו. ב-7 ביוני 1833 התחתנה מריה אנטוניה עם בן דודה לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה, ממנו נולדו לה 10 ילדים. במהלך מהפכות אביב העמים נאלצו מריה אנטוניה ולאופולד לעזוב את פירנצה, אולם הוחזרו לבסוף בלחץ אוסטרי.
כאשר הכריזו צרפת בראשות נפוליאון השלישי, ממלכת סרדיניה ופיימונטה מלחמה על אוסטריה באפריל 1859 (מלחמת אוסטריה-סרדיניה), קבע לאופולד מדיניות נייטרלית ולא מנע ממתנדבים טוסקניים להצטרף למלחמה נגד אוסטריה. מפלגת העם דרשה את התפטרותו של לאופולד ואת הכרתו הפומבית במטרה של איחוד איטליה. לאופולד סירב לעשות זאת וב-27 באפריל סולק יחד עם משפחתו מפירנצה, ללא אלימות, לבולוניה, שם השתכנה המשפחה בחסות האפיפיור. ב-21 ביולי ויתר לאופולד על כתרו לטובת בנו פרדיננד הרביעי, הדוכס הגדול של טוסקנה, שלא יישם בפועל את שלטונו.
לאחר מכן התגוררה המשפחה באוסטריה, ובשנת 1870 מת בעלה לאופולד. בשנת 1898 נולדה למריה אנטוניה בת נינה, וב-7 בנובמבר אותה שנה מתה מריה אנטוניה בגמונדן.
משפחתה

ב-7 ביוני 1833 התחתנה מריה אנטוניה עם לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה, ממנו נולדו לה 10 ילדים:
מריה איזבלה, ארכידוכסית אוסטריה (1834 -1901)
פרדיננד הרביעי, הדוכס הגדול של טוסקנה (1835–1908)
מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה (1836–1838)
מריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה (1838–1849)
קרל סלבטור, ארכידוכס אוסטריה (1839–1892)
מריה אנה, ארכידוכסית אוסטריה (1840–1841)
ריינר, ארכידוכס אוסטריה (1842–1844)
הארכידוכסית מריה לואיזה מאוסטריה, נסיכת טוסקנה (1845–1917)
לודוויג סלבטור, ארכידוכס אוסטריה (1847–1915), היה מחלוצי המחקר של איי הים התיכון
יוהאן סלבטור, ארכידוכס אוסטריה (1852–1890) - דווח כנעדר בעת טביעת ספינתו בדרך לארגנטינה
מריו מולינה

| --- | --- |

 לידה:  19 במרץ 1943 מקסיקו סיטי, מקסיקו
 פטירה:  7 באוקטובר 2020 (בגיל 77) קיימברידג', מסצ'וסטס, ארצות הברית
 שם לידה:  Mario José Molina Henríquez 
 ענף מדעי:  כימיה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פרייבורג  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי
 מנחה לדוקטורט:  ג'ורג' ק. פימנטל 
 מוסדות:  אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס  המעבדה להנעה סילונית  המכון הטכנולוגי של קליפורניה  אוניברסיטת קליפורניה באירוויין
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לכימיה  מדליית החירות הנשיאותית
 
מריו חוסה מולינה-פסקוול הנריקז (בספרדית: Mario José Molina-Pasquel Henríquez;‏ 19 במרץ 1943 – 7 באוקטובר 2020) היה כימאי מקסיקני, זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 1995 ביחד עם פרנק שרווד רולנד ופול קרוצן "על עבודתם על כימיה אטמוספירית, ובפרט ההיווצרות וההתפרקות של האוזון". היה ממגלי החור באוזון מעל אנטארקטיקה, והיה המדען המקסיקני הראשון שקיבל את פרס נובל לכימיה.
ביוגרפיה

מריו מולינה נולד ב-19 במרץ 1943 במקסיקו סיטי שבמקסיקו. אביו היה עורך דין ושגריר מקסיקו לאתיופיה, הפיליפינים ואוסטרליה. עוד מילדותו התעניין מולינה במדעים. בשנת 1965 סיים תואר ראשון בהנדסה כימית במקסיקו. בשנת 1967 סיים לימודי תואר שני באוניברסיטת פרייבורג. בשנת 1972 מולינה הפך לדוקטור בכימיה פיזיקלית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנים 1974–2004 מילא מולינה שורה של תפקידי הוראה ומחקר באוניברסיטת קליפורניה באירוויין, המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, המכון הטכנולוגי של קליפורניה והמעבדה להנעה סילונית בקליפורניה. ביולי 2004 הצטרף מולינה לאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו. החל משנת 1993 היה מולינה חבר באקדמיה הלאומית למדעים ומשנת 1996 באקדמיה הלאומית לרפואה. בשנת 2003 הצטרף לקולגיום הלאומי של מקסיקו.
בשנת 2013 קיבל את מדליית החירות הנשיאותית על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה. מולינה הי הגם חבר בוועדות שונות שיעצו לאובמה בנושאי סביבה ואקלים. בתקופה זו היה מולינה היועץ לענייני אקלים של נשיא מקסיקו אנריקה פניה נייטו.
מולינה נפטר ב-7 באוקטובר 2020 במקסיקו סיטי מהתקף לב בגיל 77.
מריה אנונציאטה, ארכידוכסית אוסטריה

| --- | --- |

 לידה:  31 ביולי 1876 רייכנאו על הרקס, האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  8 באפריל 1961 (בגיל 84) ואדוץ, נסיכות ליכטנשטיין ליכטנשטיין 
 שם לידה:  Maria Annunciata Adelheid Theresia Michaela Karoline Luise Pia Ignatia von Habsburg-Lothringen 
 מדינה:  אוסטריה 
 מקום קבורה:  קתדרלת ואדוץ 
 
 פרסים והוקרה
 מסדר המלכה מריה לואיסה  מסדר צלב הכוכב 
 
מריה אנונציאטה, ארכידוכסית אוסטריה (בגרמנית: Maria Annunziata von Österreich;‏ 13 ביולי 1876 – 8 באפריל 1961) הייתה אחייניתו של פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה והנסיכה אם המנזר של מנזר הגברות המלכותיות והקיסריות של תרזה של מצודת פראג (1894–1918).
ביוגרפיה

מריה אנונציאטה נולדה ב-13 ביולי 1876 בעיר רייכנאו על הרקס, לקרל לודוויג, ארכידוכס אוסטריה, שהיה אחיו הצעיר של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, ולאשתו השלישית מריה תרזה, נסיכת פורטוגל בתם של מיגל הראשון, מלך פורטוגל ואדליידה מלוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג.
בזמן שהותו אצל פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, זיגפריד אוגוסט, דוכס בבוואריה פגש את אחותו למחצה הרווקה של המארח, הארכידוכסית מריה אנונציאטה, הוא התאהב בה, ואירוסיהם היו אמורים להתפרסם בבוא העת. הם היו זוג יפה, כי הנסיכה ירשה הרבה מהזוהר כמו גם מהמראה הטוב של אמה, מריה תרזה, נסיכת פורטוגל, בעוד שהדוכס זיגפריד היה כנראה הנסיך שנראה הכי טוב בביתו, קצין פרשים מרהיב, ואחד מהצאצאים הבודדים של מלוכה מהעולם הישן אשר זכה להצטיינות כרוכב מכשולים.
חודשיים לאחר מכן, בוטל האירוסין על ידי הארכידוכסית, עקב גילויה הפתאומי של תולדותיו הסוערות של ארוסה, אשר לא ידעה עליהם בזמן שהבטיחה להפוך לאשתו. ביטול האירוסין היה עניין שהוסדר בין הצעירים לבין עצמם, וכי הם היו מאוהבים זה בזה עמוקות, מה שהוכח על ידי פנייתה מיד לאחר מכן של הארכידוכסית לקיסר בבקשה לקבל רשות להיכנס למסדרים הקדושים לקחת את נדריה של נזירה בנדיקטינית, בזמן שהדוכס הפך טרף למלנכוליה, שעם הזמן התפתחה לשיגעון, מה שהביא לכליאתו.
פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה סירב לאפשר לאחיינית שלו להפוך לנזירה, והצביע בפניה שעליה להסתפק בתפקיד אם המנזר ממסדר הגבירות האצילות של הרדשין בפראג, שהיה מעין חצי כנסייה. כבוד המוחזק תמיד על ידי נסיכת הבית הקיסרי. הגברת אם המנזר מהמסדר המסוים הזה הייתה האישה היחידה שקיבלה את הזכות למלא תפקידים אפיסקופליים מסוימים, זו זכותה של תפקידה להכתיר את מלכת בוהמיה כאשר הארכיבישוף הקרדינל של פראג מכתיר את המלך. בין סממני דרגתה ניתן למנות מצנפת אפיסקופלית וקרוזירית אפיסקופלית, והיא ענדה טבעת אפיסקופלית של תפקיד, שאותה נדרשו נשות המסדר לנשק. התפקיד לא כלל הבטחות של פרישות מתמדת, וחבריה רשאים היו להינשא בכל עת שירצו, דבר זה כרוך כמובן בעזיבתם את המסדר, שאורגן במטרה לספק כראוי את נשות האצולה שהתרוששו שלא באשמתן. כל שנדרש מהם היה שמירה על כללים מסוימים וביצוע מטלות וטקסים דתיים מסוימים. כל אחד מחברי המסדר נשא את תואר הכבוד "קנונס", והמלכה האם של ספרד כיהנה בתפקיד המנזר עד נישואיה למלך אלפונסו, ומשכה מלגה ככזו של 30,000 דולר בשנה.
מריה אנונציאטה מתה בוואדוץ ב-8 באפריל 1961.
הערות שוליים

↑  "Czech Eccleastical". www.guide2womenleaders.com.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 141753293  ISNI: 0000 0001 0941 9367  LCCN: no2010157269  NKC: jx20110107004  SUDOC: 157229939  VIAF: 134450198   WorldCat (עם VIAF): 134450198 
הדוכס זיגפריד אוגוסט בבוואריה וארוסתו הארכידוכסית מריה אנונציאטה
מערכת הדודקאנס במלחמת העולם השנייה

הדודקאנס
חלוקת יוון לאחר נפילתה ב-1941
מערכת הדודקאנס במלחמת העולם השנייה (בין 8 בספטמבר 1943 ל-22 בנובמבר 1943) הייתה ניסיון של בעלות הברית להשתלט על איי הדודקאנס הנמצאים בדרום הים האגאי. האיים הוחזקו בידי איטליה, ועם כניעתה לבעלות הברית בספטמבר 1943, נוצרה הזדמנות לשני הצדדים הלוחמים לתפוס את האיים ולהחזיק בהם. וינסטון צ'רצ'יל דחף לפעולה וראה בתפיסת האיים הזדמנות לדחיקת רגלי הגרמנים מהאזור, תוך שימוש באיים כבסיס לפעולות אוויריות וימיות נגד הגרמנים בבלקן. אנשי הפיקוד העליון של בעלות הברית, ובמיוחד דווייט אייזנהאואר, התנגדו למבצע וסברו כי יש להקצות את מרב המשאבים לפלישה המתוכננת לנורמנדי. כאשר החלה הלחימה, היו הגרמנים נחושים להחזיק באיים, ובעלות הברית יצאו למבצע בכוחות חסרים וללא חיפוי אווירי מספיק. הניסיון כשל, ובתוך חודשיים וחצי נפלו כל איי הדודקאנס לידי הגרמנים, תוך אבדות קשות לבעלות הברית בכוח אדם ובציוד. המערכה נחשבת לאחד הניצחונות הגרמניים האחרונים במלחמה.
רקע היסטורי > השליטה האיטלקית בדודקאנס וביוון

איי הדודקאנס שבדרום הים האגאי, שאוכלוסייתם יוונית אתנית, היו מאז המאה ה-16 בשליטת האימפריה העות'מאנית, ונכבשו על ידי איטליה, במלחמתה עם טורקיה, בשנת 1912. איטליה הפכה את האיים האלו לבסיסי צבא, אוויר וצי, ששימשו מוקד לשאיפות ההתפשטות של איטליה הפשיסטית באזור מזרח הים התיכון. רודוס, הגדול שבאיי דודקאנס, היה בסיס ימי עיקרי של האיטלקים, והאי לרוס, שבו שכן נמל מים עמוקים טבעי, בוצר אף הוא, והיה לבסיס ימי ואווירי, שכונה על ידי מוסוליני "קורג'ידור של הים התיכון".
לאחר נפילת יוון, עם ההתערבות הגרמנית במלחמת איטליה–יוון באפריל 1941 ונפילת כרתים במאי 1941, שימשו יוון ואייה כבסיסים לצבאות גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית. שטחה של יוון חולק בין גרמניה, איטליה, ובולגריה שקיבלה אף היא רצועה בצפון יוון.
היערכות הכוחות והמאבק ברודוס

עם ההכרזה על הכניעה האיטלקית, היה ברצונם של אנשי חיל המצב האיטלקים בדודקאנס ללחום לצד בעלות הברית, או פשוט, להניח את נשקם ולשוב לבתיהם. הדבר לא היה פשוט. לצידם של 40,000 האיטלקים על האי, החזיקו הגרמנים חיל מצב. עם הידיעות על הכניעה האיטלקית, בתחילת ספטמבר 1943, תוגבר חיל המצב בכוח בן 7,000 חיילים, בפיקודו של גנרל לוטננט אולריך קלימן. רודוס הייתה המרכז האדמיניסטרטיבי של הדודקאנס, ועל אדמתה היו שלושה שדות תעופה צבאיים, שהפכו אותה למטרה נחשקת לשני הצבאות היריבים.
ב-8 בספטמבר נחתו כוחות בריטיים באי קסטלוריזו וחברו לחיל המצב האיטלקי שם. במהלך הימים שלאחר מכן תוגבר הכוח הבריטי באי. ב-10 בספטמבר הוצנחה ברודוס משלחת בריטית בת לוחמים אחדים, בפיקודו של רב-סרן ג'ורג' ג'ליקו, איש המבצעים המיוחדים ובנו של האדמירל ג'ון ג'ליקו שפיקד על הצי הבריטי בקרב יוטלנד במלחמת העולם הראשונה. מטרת המשלחת הייתה לחבור אל המפקד האיטלקי, האדמירל איניגו קמפיוני, ולשכנעו להצטרף אל כוחות בעלות הברית. חיל המצב האיטלקי מנה 40,000 לוחמים, ולו היה נלחם, היה סיכוי כי רודוס לא תיפול בידי הגרמנים. תגובתם המהירה של הגרמנים, וההעברה המהירה של כוחותיהם לרודוס סיכלה את המבצע. במהלך המהומה שחוללה הפלישה הגרמנית, והעימותים של הכוח הפולש עם חיל המצב האיטלקי, הצליח ג'ליקו להימלט.
גם נפילת רודוס, בירת הדודקאנס, לא הביאה את צ'רצ'יל ווילסון לזנוח את המבצע המתוכנן בדודקאנס. ראשי המטות המשולבים שישבו בוושינגטון, וניסו לקבל נוסח סופי להחלטות ועידת קוואדרנט שהתכנסה בקוויבק באוגוסט 1943, החליטו ב-10 בספטמבר כי הם מאשרים את פעולת הדודקאנס. מייטלנד הורה על נחיתות בקוס, לרוס וסאמוס, כשהוא מקווה כי רודוס תיפול לאחר מצור ימי כשם שנפלה לידי הטורקים ב-1522.
ההערכה הבריטית כי יצליחו בכיבוש לרוס, קוס וסאמוס התבססה על העובדה שכיבוש רודוס על ידי הגרמנים ניצל במלואו את משאביהם של הגרמנים בים האגאי, ובעוד שהבריטים התכוננו לפלישה מזה כתשעה חודשים, והקצו לה יחידות שנועדו לכך, הגרמנים נקלעו למצב שלא היה מתוכנן מבחינתם, ניצלו את מלוא כוח האדם היבשתי, האווירי והימי שעמד לרשותם בזירה זו, ולא היה באפשרותם להתנגד באופן יעיל לפלישת הבריטים לאיים אלו. הבריטים, לעומתם, נהנו בשלב זה מעליונות ימית, ומחיפוי אווירי של שתי טייסות ספיטפייר של חיל האוויר של דרום אפריקה, שקבעו את מושבן באי קוס לאחר כיבושו.
מבחינת הגרמנים, נראה היה המצב בים האגאי חמור בשלב זה, ומפקדי הוורמאכט דרשו מהיטלר כי יורה על פינוי רודוס וכרתים. היטלר דחה את הדרישה בטענה כי ההשפעה הפוליטית של נפילת כרתים והדודקאנס תהיה חמורה בהרבה מהסיכון הצבאי שבהחזקתם.
בין 10 בספטמבר ל-17 בספטמבר התפרשו באיים אנשי הבריגדה ה-234 הבריטית בפיקוד מייג'ור ג'נרל בריטורוס. החטיבה החזיקה קודם לכן במלטה הנצורה, בתנאים קשים ביותר. יחד עמם פעלו אנשי הכוחות המיוחדים "קבוצת המדבר ארוכת הטווח" (LRDG) ו"שירות הסירות המיוחד" (SBS), ביחד עם קבוצת קומנדו יוונית, שכונתה הגדוד הקדוש על שם הגדוד הקדוש של תבאי. הכוחות כבשו את קוס, קאלימנוס, סאמוס, לרוס, סימי ואסטיפליה. במבצע השתתפו ספינות בריטיות, לצד ספינות הצי ההלני המלכותי, שעל אף כניעתה של יוון כשנתיים וחצי קודם לכן, פעלו לצד הצי הבריטי בזירת הים התיכון. הגרמנים פעלו אף הם במהירות. ב-19 בספטמבר נתפסו על ידי הגרמנים קרפתוס, קאסוס, האיים הספוראדיים והאיים הקיקלאדיים. ב-23 בספטמבר ניתנה הפקודה לגנרל לוטננט פרידריך-וילהלם מילר, מפקד דיוויזיית החי"ר המוצנחת ה-22 של הוורמאכט, שהוצבה בכרתים, לכבוש את קוס ואת לרוס.
המאבק בין בעלות הברית

עם תחילת המערכה, לאחר אובדן רודוס, ומשהסתבר כי הכוחות הניתנים להקצאה למבצע אינם שלוש דיוויזיות כי אם בריגדה מתוגברת בכוחות מיוחדים, נראתה המערכה לפיקוד העליון של בעלות הברית, ובמיוחד לדווייט אייזנהאואר, כאבודה מראש ואבן נגף בדרכן של בעלות הברית, שהיו זקוקים לכוחות אלו אם בהכנות לאוברלורד, ואם במערכה האיטלקית. צ'רצ'יל, ועמו וילסון הנאמן, ראו את הדברים אחרת. מבחינתו של צ'רצ'יל היו איי הדודקאנס המפתח לים האגאי ולים התיכון כולו. רבים חשו כי המדובר באובססיה אישית של צ'רצ'יל שרצה לשחזר את הנסיבות של קרב גליפולי, שהביאה לפרישתו מהממשלה במלחמת העולם הראשונה, אך זו הפעם, לנצח. התחושה הייתה כי מעורבות אישית זו מביאה להקצאת כוחות למערכה הצפויה לכישלון מראש, תוך סיכון התוכניות לחזיתות האחרות.
במקביל למערכה זו התפתחו מבצעים אחרים באזור הים התיכון. מבצע האסקי, הפלישה לסיציליה, שהחל ביולי 1943, התפתח בספטמבר לכדי מבצע אוואלאנש, מבצע בייטאון ומבצע סלפסטיק, הפלישה לאיטליה גופא. כל אחד ממבצעים אלו דרש כוחות מרובים, והקצאה של משאבים בכוח אדם, בציוד, באוניות ובמטוסי קרב.
ב-22 בספטמבר הודיע וילסון כי בכוונתו להפעיל דיוויזיה ובריגדה משוריינת לכיבוש רודוס, והוא זקוק לאוניות, לנחתות ומטוסי תובלה. צ'רצ'יל העלה את דרישותיו להקצאת הכוחות למערכת הדודקאנס בפני אייזנהאואר, ונתקל בסירוב. לאחר מכן, בעוד המערכה נמשכת, ונתקלת בכישלונות צבאיים, לאחר נפילת האי קוס לידי הגרמנים, שב והעלה את הדרישות בפני הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט. רוזוולט דחה אותו בטענה כי אסור להעמיד בסכנה את תכנונו של "אוברלורד". מששב ונדרש לנושא כתב לצ'רצ'יל, כי אינו מבין לאן ילכו בעלות הברית אם יכבשו את האיים, ולאן ילכו הגרמנים אם יישארו האיים בידיהם. צ'רצ'יל המשיך ולחץ, ודרש להביא העניין בפני מועצת המטות המשולבים, אך בשלב זה הסתבכה המערכה לכיבוש איטליה, והיו ידיעות על קרב גדול המתוכנן מדרום לרומא, ולא ניתן היה להקצות כוחות לים האגאי. צ'רצ'יל חש כי לאחר שהקצה כוחות בריטים ניכרים הרבה מעבר להסכמות בין בעלות הברית בוועידת קוויבק, הן ל"אוברלורד" והן למערכה האיטלקית, מנע ממנו אייזנהאואר את ההצלחה בדודקאנס. בזכרונותיו הוא כותב - "המטה האמריקאי כפה את דעתו; עכשיו היו הבריטים צריכים לשלם את המחיר"
נפילת האי קוס

על אדמתו של האי קוס היה שדה התעופה היחיד הניתן לשימוש על ידי בעלות הברית בדודקאנס. שני הצדדים ייחסו לאי חשיבות עליונה. הבריטים תיגברו את שדה התעופה ב-24 תותחי נ"מ בופורס 40 מ"מ, ובמקביל, החל, ב-18 בספטמבר קורפוס האוויר העשירי של הלופטוואפה, בהפצצות כבדות על עמדות בעלי הברית באי. לצורך המתקפה תוגבר קורפוס האוויר העשירי בצורה ניכרת, ומנה עד 1 באוקטובר 362 מטוסים.
הבריטים החזיקו באי כ-1,500 חיילים, מהם 680 לוחמי חי"ר והיתר אנשי צוות של ה-RAF. כ-3,500 חיילים איטלקים היו אף הם על אדמת האי. ב-3 באוקטובר החלו הגרמנים בנחיתות מוצנחות ואמפיביות על האי, במבצע שכונה "Unternehmen Eisbär" (מבצע דוב הקוטב). למחרת, נכנעו הכוחות הבריטים. צ'רצ'יל בזכרונותיו טוען כי היה ביד הצי הבריטי לטרפד את השיירה הגרמנית הנושאת את הגייסות, לולא קיבלו האוניות הבריטיות פקודה מהמפקדה העליונה להיערך במלטה, לצרכים שלא היו דחופים. נפילת קוס הייתה מהלומה קשה לבעלות הברית, מכיוון שמעתה נמנע מהלוחמים בדודקאנס חיפוי אווירי רגיל, והיו זקוקים להקצאת מטוסי קרב ארוכי טווח. על אדמת האי נפלו בשבי 1,388 בריטים ו-3,145 איטלקים. מפקד הכוחות האיטלקים, הקולונל פליצ'ה לג'ו, ועמו 101 מקציניו, הוצאו להורג על ידי הגרמנים, לפי פקודתו של היטלר להוציא להורג קצינים איטלקים שיילחמו לצד בעלות הברית ויפלו בשבי
הקרב על לרוס > כוחות בעלות הברית וההכנות לקרב

עם תחילת אוקטובר, היו כ-3,000 חיילים בריטים על אדמת לרוס, ולצדם 7,602 חיילים איטלקים סדירים וכ-700 אנשי מילואים של הצי וחיל האוויר האיטלקי. כן כללה הגנת האי, שבוצר היטב על ידי האיטלקים לפני המלחמה, 26 סוללות ארטילריה, שכללו 115 תותחים, מתוכם 52 תותחי נ"מ, אך רובם נפגעו קשה מהפצצות הלופטוואפה עוד בטרם החלה המערכה. מפקד הכוח בדודקאנס, הבריגדיר טינלי, הורה לאנשיו להתפרס להגנה על חופו של האי, ולא להתבצר בהרים שבפנים האי. חיפוי של מטוסי קרב ארוכי טווח שהוקצה ללרוס על ידי אייזנהאואר, בוטל ב-11 בנובמבר, והותיר את הכוחות על אדמת לרוס ללא חיפוי אווירי כלשהו.
הקרב על לרוס > הכוחות הגרמנים

הכוחות הגרמנים שנאספו ל-"Unternehmen Leopard" ("מבצע נמר"), ששמו הוסב לאחר מכן ל"מבצע טיפון", בפיקודו של גנרל לוטננט מילר, כללו את דיוויזיית הרגלים ה-22, גדוד צנחנים, ותגבורת של אנשי יחידות מיוחדות. כוח הפלישה נאסף בנמלי קוס וקאלימנוס, וכוח עתודה נוסף של 4,000 לוחמים, אשר נאסף באתונה, המתין להובלה בדרך האוויר.