stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה אלפן
בתקופת המלחמה

בפברואר 1944, נציגי תנועות הנוער הציוניות בבודפשט הקימו את 'ועדת ההגנה'. הוועדה הורכבה מארבעה חברים, לאון בלאט (הנוער הציוני), דב אברהמצ'יק (בני עקיבא), מנחם קליין (מכבי הצעיר), משה אלפן (השומר הצעיר). למפקד נבחר משה רוזנברג מ-'חוג גורדון'. נקבעו תחומי פעילות ואחריות בין המשתתפים, למקרה של כיבוש הונגריה על ידי הגרמנים, כגון: הקמת בונקרים, אגירת מזון, רכישת נשק, דאגה לתעודות מזויפות. הייתה זו הנחת היסוד ליצירת מחתרת תנועות הנוער הציוניות בהונגריה (הרזיסטאנס). אחרי כניסת הגרמנים להונגריה ב-19 במרץ 1944 (מבצע מרגרטה), היה משה אלפן פעיל מרכזי בארגון ההגנה וההצלה היהודית. בוויכוח בין התנועות על הקמת בונקרים, הביע התנגדות וטען שהבונקרים במציאות של הונגריה הפשיסטית לא יועילו וישמשו מלכודת מוות לשוהים בהם. הוא עסק ב'רה־טיול', כלומר החזרתם של יהודים לסלובקיה בעקבות הרגיעה שם ובמבצע "טיול", דהיינו הברחת יהודים אל עבר הגבול ההונגרי-רומני ומשם לארץ־ישראל. פעמים רבות נסע בעצמו אל הגבול. הוא ייצג את תנועתו בפורומים שונים של המחרת ושל יהודי הונגריה. אחרי ה-15 באוקטובר 1944, כאשר מפלגת צלב החץ ברשות פרנץ סאלאשי תפסה את השלטון בממלכת הונגריה, עסק בעיקר בהצלת המשרתים בשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ובהצלת יהודי בודפשט. הוא היה שותף בהקמת מעונות הילדים בהם מצאו מקלט בתקופה זו של סוף המלחמה אלפי ילדים יהודים, רובם יתומים. משה אלפן הגה וארגן את תחבולת השחרור של חברי המחתרת החלוצית בדצמבר 1944 מהכלא הצבאי המרכזי בשדרות מרגיט. בה חולצו 117 אסירים חברי המחתרת שניצלו ממוות בטוח.
בתקופת המלחמה > מבצע טיול

בהשראת המבצע חצו יהודים רבים באופן עצמאי את הגבול לרומניה. כך ניצלו כ-15,000 יהודים ורבים מהם אף הגיעו לארץ ישראל באותה שנה. המבצע הופסק עת הצטרפה רומניה לבעלות הברית באוגוסט 1944. הגבול הפך לחזית ולא ניתן היה להבריח יותר בבטחה. בין יתר המבצעים להם היה משה שותף היו הקמה, ארגון ותפעול 55 בתי ילדים בחסות הצלב האדום הבינלאומי, בהם ניצלו כ-5,000 ילדים ו-1,000 אנשי סגל, הדפסה וחלוקה של כ-100 אלף תעודות חסות ("שוצפאס"), שחולקו ליהודי בודפשט לקראת סוף המלחמה, משה היה דמות דומיננטית בהנהגת המחתרת שהצילה רבבות יהודים.
אחרי המלחמה

אחרי שחרור בודפשט על ידי הצבא האדום ב-18 בינואר 1945, עסק אלפן בשיקום תנועתו ובסיוע לחוזרים מפלוגות עבודות הכפייה, ממחנות הריכוז וממחנות ההשמדה. הוא היה פעיל בארגון העלייה הבלתי חוקית לארץ ישראל במסגרת עלייה ב׳. משה נשא את טובה דיאמנט ב-1945. השניים עלו לארץ ישראל בשנת 1946 והצטרפו לקיבוץ העוגן. משה עבד תחילה בחקלאות ואחר כך היה מזכיר הקיבוץ, מרכז משק, גזבר ומנהל המפעל "עוגנפלסט". הוא היה גזבר קיבוצי השומר הצעיר עד 1951. ב-1954 העיד במשפט קסטנר. הוא היה פעיל במפלגת הפועלים (מפ"ם) והיה גזבר המפלגה באחת ממערכות הבחירות. ב-1958 הצטרף להנהלת "כור" עד 1974 והיה אחראי על מפעלים רבים, בהם "סולתם" ושותף להקמת "תדיראן". משך תקופה זאת שהה ב־1962 בלונדון ולמד שם כלכלה.
פעילות דיפלומטית

בשנת 1964 מינתה שרת החוץ גולדה מאיר את משה כנספח של ישראל לענייני כלכלה של ישראל למדינות מזרח אפריקה והוא ישב בקניה, אוגנדה וטנזניה. היה זה לאחר האסון בו נהרג בתאונת דרכים בנו הבכור של משה, אברי בן ה-17. שנתיים וחצי שהתה המשפחה בניירובי. משה השכיל לייצר קשרים חברתיים עם הנהגת קניה, עם הנשיא קניאטה ועם שרי הממשלה, ויצר קשרים כלכליים בין מדינות האזור לישראל. הוא הביא למזרח אפריקה את "סולל בונה", יזם פרויקטים כהקמת מלון הילטון בניירובי וסלילת כבישים, ויזם עסקים מגוונים נוספים.
פעילות כלכלית

ב-1967 חזר אלפן מהשליחות לקיבוץ העוגן. שר המסחר והתעשייה זאב שרף ביקש מהקיבוץ לאשר למשה להתמנות למנכ"ל חברת הייצוא אלדא. הקיבוץ סירב, ובאותו לילה החליט משה, בלב כבד, לעזוב את הקיבוץ. כשרכשה כור את אלדא התמנה משה למנכ"ל "סולכור" ולאחר מכן למשנה למנכ"ל כור ועמד בראש כור סחר. עקב חילוקי דעות מקצועיים פרש מכור ב-1974. הוא הקים חברה לייעוץ כלכלי והיה שותף בעסקים רבים.
אלפן היה פעיל בהנצחת זכרה של מחתרת תנועות הנוער בהונגריה. בשנת 1984 היה שותף בהקמת עמותה להנצחת המחתרת. הוא היה יו"ר המוזיאון לתולדות יהדות הונגריה, שהוקם בצפת.
ב-1994 הדליק משה אלפן משואה בעצרת הפתיחה הממלכתית ביד ושם לציון יום הזיכרון לשואה ולגבורה. בשנת 1995 נפטרה טובה אשתו ממחלת פרקינסון, אחרי שמשה דאג לה במסירות שנים ארוכות. משה נשא את ליה שנתיים מאוחר יותר. משה אלפן נפטר בשנת 2006, בגיל 87. הוא הותיר שני בנים ושישה נכדים ונכדות.
ראו גם

ארכיון יד יערי מרכז התיעוד של השומר הצעיר
ספרו של משה אלפן "בעין הסערה"
מוזיאון צפת - משה אלפן
יהודים מצילים יהודים באתר כנס מדיה
אשר כהן: המחתרת החלוצית בהונגריה. הקיבוץ המאוחד 1984
יהודים שהצילו יהודים בשואה באתר בני ברית
לקריאה נוספת

מחתרת תנועות הנוער הציוניות בהונגריה 1944 - העמותה לחקר תנועות הנוער הציוניות בהונגריה
שתי תפיסות אוונגרד: השומר הצעיר בפולין ובהונגריה בתקופת השואה
הערות שוליים

↑  אלפן-אלפנט משה-מרטון "פיל" יהודי מציל יהודי בשואה
↑  הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה. משה גור
↑  דוד טברסקי, ‏מבצע טיול: סיפור הצלתם הלא מוכר של 15 אלף מיהודי הונגריה, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 7 באפריל 2021
↑  ארגון הפרטיזנים - רשימת לוחמים - טובה אלפן (דיאמנט)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257491305171  BnF: cb146203240 (data)  ISNI: 0000 0000 7142 7088  LCCN: no2002009064  VIAF: 29785780   WorldCat (עם VIAF): 29785780
נחשון אפריקאי

| נחשון אפריקאי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: סולתאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: נחשוניים
סוג:: נחשון
מין:: נחשון אפריקאי
שם מדעי
 Anhinga rufa ‏דודין, 1802
תחום תפוצה


Anhinga rufa chantrei
נחשון אפריקאי (שם מדעי: Anhinga rufa) היא מין עוף מים המשתייך לסוג נחשון ממשפחת הנחשוניים הקרובה לקורמורנים. הנחשון האפריקאי נפוץ בעיקר באזור אפריקה שמדרום לסהרה.
בעבר היה הנחשון האפריקאי נפוץ באזור הגליל ובעמק החולה וכתוצאה מהתייבשות האזור נעלם מישראל. הנחשון נמצא בסכנת הכחדה מכל אזור הסהר הפורה (איראן, עיראק וסוריה), בעקבות ייבוש הנהרות הגדולים, בניית סכרים והטיית הנהרות למטרות חקלאיות.
הנחשון האפריקאי מקנן בקן הממוקם על עץ ועשוי לרוב מענפים, והנקבה מטילה בין 3 ל-6 ביצים. לעיתים קרובות סמוכים אתרי הקינון לאלה של אנפות, קורמורנים ועופות מים אחרים. תזונתו של הנחשון האפריקאי מתבססת אך ורק על דגים.
הערות שוליים

↑  נחשון אפריקאי באתר הרשימה האדומה של IUCN
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נחש-שוטני

| נחש-שוטני |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: נחשים
משפחה:: זעמניים
סוג:: נחש-שוטני
שם מדעי
 Ahaetulla ‏לינק, 1807

Ahaetulla perroteti
נחש-שוטני, המכונה גם נחש-זמורה (שם מדעי: Ahaetulla), הוא סוג של נחשים אסייתיים במשפחת הזעמניים. צורתם המוסוות בין העלים והענפים מזכירה צורת שוט ומכאן שמם. הם דומים לבני הסוג האמריקאי Oxybelis הדומים גם הם לעלים דקים ירוקים.
זהו סוג נחשים בעלי ארס חלש (או תת-ארסיים) הנמצא בתוך פיהם בשיניים האחוריות. כשהם נושכים את טרפם הם מרימים את לסתם העליונה כדי להזריק ארס לטרפם.
אורך נחשים אלה עד 1.8 מ' והם בעלי גוף ירוק עם צידיים ובטן אפורים עד צהובים וכן לבנים, לעיתים משובצים בשחור, והראש מגודל בעל עיניים גדולות צהובות, פס שחור מעל אישוניהם. הפה גדול וורוד בעל שיניים קטנות שהאחוריות מזריקות ארס חלש לטרפם. הארס אינו קטלני לבני אדם ומיועד לשיתוק הטרף.
נחש זה מתלפף על ענפי העצים ביערות דרום-מזרח אסיה, הודו, סרי לנקה, דרום סין וכן בכמה מאיי האוקיינוס השקט. הוא פעיל ביום ומחכה לטרף במארב על ענף מבלי לזוז. הנחש מחכה שיחלפו לידו לטאות, צפרדעים, יונקים קטנים או עופות ומתקיף במהירות. המין Ahaetulla fronticincta ניזון בעיקר מדגים שהוא תופס בשפת המים.
מינים

Ahaetulla dispar
Ahaetulla fasciolata
Ahaetulla fronticincta
Ahaetulla mycterizans
נחש-שוטני ירוק (Ahaetulla nasuta)
Ahaetulla perroteti
Ahaetulla prasina
Ahaetulla pulverulenta
Ahaetulla anomala
משה טמיר

| --- | --- |

משה טמיר, 1979
 לידה:  1924 אודסה, ברית המועצות ברית המועצות
 פטירה:  13 בנובמבר 2004 (בגיל 80 בערך) ישראל ישראל
 שם לידה:  משה טולצ'ינסקי
 לאום:  ישראלית
 תחום יצירה:  ציור, הדפס
 יצירות ידועות:  "אמנון הפצוע" (1948)
 בן או בת זוג:  תמרה תמיר 
 
משה טמיר (1924 – 13 בנובמבר 2004) היה צייר ומורה לאמנות ישראלי.
ביוגרפיה

משה טמיר (טולצ'ינסקי) נולד באודסה, ברית המועצות (אוקראינה של ימינו), בשנת 1924. בשנת 1927 עלה עם משפחתו לארץ ישראל. באותה שנה נפטרה אמו. בתחילה התגוררה המשפחה בקריית חיים ובשנת 1939 עברה לירושלים. בשנת 1942 הצטרף להכשרה בקיבוץ בית אלפא ועבד כרועה צאן. בין השנים 1944-1943 שירת בפלמ"ח באזור הגלבוע. בין השנים 1948-1947 היה חבר בפלוגות חי"ש של ההגנה. לאחר הקמת צה"ל שירת ביחידה קרבית ובשנת 1949 נפצע בקרב על הגנת ירושלים. בשנת 1950 שינה את שמו ל"טמיר".
כמיהתו הגדולה לציור ולאמנות הביאה אותה לעזוב כנער צעיר את הקיבוץ. הוא הגיע חסר כל לירושלים, והתקבל ללימודים בבית הספר בצלאל החדש, שם למד בין השנים 1944–1947, כשהוא מפרנס עצמו בין השאר בהדרכת נוער במצוקה ובהדרכה בבית הספר לריפוי בעיסוק באוניברסיטה העברית.
טמיר התבלט בכישרונו, וזכה כבר בשנתו השנייה בפרס "הרמן שטרוק". את הפרס העניק לו מנהל בית הספר, האמן מרדכי ארדון. בין השניים התפתחה חברות אמיצה שנשמרה עד פטירתו של ארדון.
כשהיה על סף סיום לימודיו פרצה מלחמת העצמאות. טמיר גויס לפלמ"ח והשתתף בקרות על הגנת ירושלים. באחת מההפוגות בלחימה נטל שק של פחמי עץ וצייר ציור קיר גדול של חיילי פלמ"ח, שזכה לציון בעיתונות של אותה תקופה.
בין השנים 1955–1960 ו-1961–1963 שהה בפריז, צרפת. עם שובו לישראל, בשנת 1963, התמנה לתפקיד המפקח על לימודי האמנות במשרד החינוך. במסגרת תפקיד זה פיתח סמינרים להוראה ויזם את "שבוע האמנות" בבתי הספר. הוא החזיק בתפקיד זה עד 1988.
יצירתו המוקדמת של טמיר, מסוף שנות ה-40 של המאה ה-20, הכילה דימויים הקשורים למלחמת העצמאות. ציורים אלו, כגון "אמנון הפצוע" (1948), הכילו דימויים של חיילים וקורבנות, ואופיינו בסגנון ציור אקספרסיבי ובשילוב בין הפשטה לריאליזם. בשנות ה-50 החל טמיר לעשות שימוש באימפסט כבד בציוריו, שהפכו לדקורטיביים. על הנושאים שהופיעו בעבודותיו נמנים דימויים של חיות וציפורים, לצד תיאורים מיסטיים וארכיטיפים.
בשנת 1968, נתלו במשכן נשיאי ישראל, שלושה שטיחים בנושאי מנורת המקדש ("אור"), ירושלים ולוחות-הברית, שנארגו על ידי אמן שטיחי הקיר ג'ורג' גולדשטיין, לפי ציוריו של משה טמיר.
היה נשוי לאמנית תמרה טמיר.
השכלה

רישום אצל הרמן שטרוק ופאול ק. הניך, חיפה
פיסול אצל זאב בן-צבי, ירושלים
1947-1944 - בית הספר בצלאל החדש לאומנות ולאמנות, ירושלים
1952-1949 - אקדמיה לאמנות, רומא, איטליה
1958-1955 - בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות יפות, פריז, צרפת.
הוראה

1954-1953 - בית הספר בצלאל החדש לאומנות ולאמנות, ירושלים
1954-1953 המכון לאמנות ע"ש אבני, תל אביב-יפו
1961 - מנהל-שותף, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1988-1963 - המפקח הארצי על לימודי האמנות, משרד החינוך והתרבות.
פרסים

1947 - פרס הרמן שטרוק, בית הספר בצלאל החדש לאומנות ולאמנות, ירושלים
1949 - פרס על הציור "אמנות הפצוע", בית האמנים, תל אביב
1961 - פרס ראשון, הביאנלה של סן פאולו, סן פאולו, ברזיל.
מנורת שמן

מנורת שמן עתיקה מברונזה עם כריסטוגרמה (רפליקה)
מנורת שמן עתיקה מחרס (רפליקה)
מנורת שמן או נר שמן היא מכשיר פשוט המשמש לתאורה לאורך זמן על ידי שמן או דלק בערה.
ניתן למצוא שימוש בנרות שמן מהתקופה הפלאוליתית העליונה ועד היום. לפני הופעת התאורה החשמלית, שימש נר השמן כאמצעי תאורה בסיסי, אך היום הוא משמש בעיקר ליצירת אווירה, כתחליף לנרות, או כאמצעי לתאורת חירום בזמן הפסקת חשמל.
בנרות שמן רבים מותקן גלגל קטן המשמש לקביעת גובהו של הפתיל ובכך לשלוט על עצמת האור. חלק מהמנורות הנמכרות במאה ה-21, בנויות בסגנון העששית, מיוצרות ממתכת עם ארובה מזכוכית, או מיוצרות בעיקר מזכוכית, כאשר רק מחזיק הפתיל ממתכת.
בארצות אגן הים התיכון השתמשו בנרות שמן זית עד המאה ה-19. הנרות יוצרו בייצור המוני ממתכת (בעיקר נחושת או ברונזה), אך מעבר לכך לא השתנה עיצובן בן אלפי השנים.
בשנת 1780 המציא הכימאי השווייצרי איימה ארגנד מנורת שמן עם פתילה מעוגלת בתוך ארובה מזכוכית שהפיקה אור בעוצמה של 6 עד 10 קנדלה. ב-1853 החליפה אותה מנורת הנפט. באזורים כפריים ובעיירות הקטנות השתמשו במנורות אלה גם במהלך המאה ה-20. האור הבוקע ממנורת שמן זית בהיר הרבה יותר מזה המיוצר על ידי נר, אך הרבה פחות ממנורת ארגנד, מנורת הנפט או הפראפין.
מבנה ותפקוד

מנורות שמן שימשו לא רק לתאורה, אלא גם בטקסי קבורה או פעולות קדושות אחרות. המנורות נמצאו בבתים פרטיים וכמו כן במקומות ציבוריים, כגון מקדשים ומבני ציבור.
על ידי חקירה של עיצוב המנורות, הסמלים המופיעים עליהן, המבנה שלהן, קישוטיהן והחומר ממנו הן עשויות, ניתן לזהות את גילן וכנראה את סביבתן. המנורות יכולות ללמד אותנו על תרבותם של המשתמשים בהן ואת מעמדם החברתי.
לעיתים עיצוב מנורת השמן חושף ייצוג של מערכת הרבייה של האישה. מנורות שמן הודיות עם חלק מרכזי בולט אמורות להקרין את איבר המין הזכרי על הרחם של האישה, כאשר האור הנוצר מסמל, ברוב המקרים, את 'מקור החיים'.
מנורות שמן יוצרו ממגוון רחב של חומרים כגון זהב, ברונזה, כסף, אבן או, במקרה הנפוץ ביותר, חרס. מנורות חרס וברונזה רבות נתגלו בחפירות ארכאולוגיות.
ברוב המקרים ייצור המנורות היה מקומי, אך לעיתים הן יוצרו בסדנאות ובתי יוצר ונשלחו לאזורים שונים.
אורכה הטיפוסי של מנורת שמן מחרס הוא 7–10 ס"מ ועומקה 3 ס"מ. עובי הדופן הטיפוסי הוא חצי ס"מ. מנורות עם יותר מפיה אחת גדולות יותר בדרך כלל.
מרכיבי המנורה

מנורת שמן טיפוסית מכילה את המרכיבים הבאים:
שפת המנורה
פתח המזיגה
פתח הפתיל והפיה
הידית
הטבעת
עיטורים
תא השמן
הפתיל

הפתיל מוכנס לזרבובית ומגיע עד תא השמן. רוב המנורות מגיעות עם פתיל אחד; לחלקן יש יותר, בין 2 ל-20. עם זאת, ככל שמותקנים יותר פתילים, כך צריכת השמן תהיה גדולה יותר.
הפתיל יוצר מחומרים שונים כגון פשתן, גומא או סיבים שונים. פתיל דק צורך שמן לאט יותר מפתיל עבה. עם זאת, עובי הפתיל אינו משפיע בצורה משמעותית על גודל הלהבה.
דלק הבערה

בארצות המערב השמן העיקרי היה שמן זית, אולם שמן דגים, אגוזים, צמחים שונים ונפט גולמי שימשו גם הם כדלק בערה. במצרים העתיקה השתמשו בשמן קיקיון ובהודו בשמן שומשום, שמן בוטנים וחרדל.
שיטות יצור > עבודת יד

לפני המצאת הגלגל מנורות שמן היו מיוצרות בעבודת יד.
שיטות יצור > אובניים

האובניים הומצאו בתקופת הברונזה התיכונה ובאמצעותם יצרו מנורות שמן עד המאה ה-3 לפנה"ס. בתקופה ההלניסטית יותר ויותר מנורות יוצרו על ידי תבניות יציקה.
שיטות יצור > תבניות

השימוש בתבניות יציקה התפתח לראשונה ביוון ובמצרים במהלך המאה ה-3 לפנה"ס. בתקופת הרומאים, השתמשו בתבניות באופן נרחב בחלקיה השונים של האימפריה הרומית. השימוש בתבניות המשיך על המאה ה-8 לספירה. התבניות עשויות מאבן, חרס או טיח.
סיווג המנורות

מסווגים את המנורות על פי קריטריונים שונים:
סיווג המנורות > החומר

חרס
כסף
ברונזה
זהב
אבן
סיווג המנורות > אחר

סיווג על פי צורה, מבנה, עיצוב ועל פי דימויים סמליים, דתיים, מיתולוגיים, ארוטיים, דימויי קרבות וציד.
סיווג על פי קטגוריות

ניתן לסווג מנורות שמן עתיקות על פי שבע קטגוריות ראשיות[דרוש מקור]:
מנורות בייצור אובניים
מנורות מעוטרות מתקופת האימפריה הרומית הקדומה
מנורות מתקופה האימפריה הרומית המאוחרת
מנורות צפרדע
אפריקאיות עם פס אדום
מנורות בעיצוב נעל
מנורות תעשייתיות
אזכורים בדת ובמקורות > במקורות היהודים

"וְאַתָּה תְּצַוֶּה אֶת-בְּנֵי יִשְׂרָאֵל, וְיִקְחוּ אֵלֶיךָ שֶׁמֶן זַיִת זָךְ כָּתִית--לַמָּאוֹר: לְהַעֲלֹת נֵר, תָּמִיד." שמות כ"ז 20.
"וַיְדַבֵּר ה', אֶל-מֹשֶׁה לֵּאמֹר. דַּבֵּר, אֶל-אַהֲרֹן, וְאָמַרְתָּ, אֵלָיו: בְּהַעֲלֹתְךָ, אֶת-הַנֵּרֹת, אֶל-מוּל פְּנֵי הַמְּנוֹרָה, יָאִירוּ שִׁבְעַת הַנֵּרוֹת. וַיַּעַשׂ כֵּן, אַהֲרֹן--אֶל-מוּל פְּנֵי הַמְּנוֹרָה, הֶעֱלָה נֵרֹתֶיהָ: כַּאֲשֶׁר צִוָּה ה', אֶת-מֹשֶׁה. וְזֶה מַעֲשֵׂה הַמְּנֹרָה מִקְשָׁה זָהָב, עַד-יְרֵכָהּ עַד-פִּרְחָהּ מִקְשָׁה הִוא: כַּמַּרְאֶה, אֲשֶׁר הֶרְאָה ה' אֶת-מֹשֶׁה--כֵּן עָשָׂה, אֶת-הַמְּנֹרָה." במדבר ח 1-4.
"שָׁם אַצְמִיחַ קֶרֶן לְדָוִד; עָרַכְתִּי נֵר, לִמְשִׁיחִי." תהילים קל"ב 17.
"ונשמתו של אדם קרויה נר מוטב תכבה נר של בשר ודם מפני נרו של הקב"ה" תלמוד בבלי מסכת שבת דף ל, ב.
אזכורים בדת ובמקורות > בהלכה

הפרק השני של מסכת שבת, פרק 'במה מדליקין', עוסק ברובו בשמן ובפתילות הכשרים להדלקת נר שבת במנורת שמן, כאשר הכשרות מותנית בכך שהאור המופק יהיה יציב, ויתבטל החשש שאדם ינסה להגביר את האור הלקוי בשבת, ויעבור בכך על מלאכת מבעיר. בנוסף ישנם הלכות נוספות הנוגעות לשימוש המותר לאור הנר בשבת עקב החשש שאדם ישכח ויבוא להטות את הנר כדי להגביר את אורו. הלכות נוספות קשורות להלכות מוקצה.
הערות שוליים

↑  שי והבה, "תרבות חומרית עירונית בארץ-ישראל העות'מאנית", עבודת דוקטור, ירושלים: האוניברסיטה העברית בירושלים, תשפ"א, עמ' 79-77.
↑  שמואל אביצור, חיי יום-יום בארץ ישראל במאה הי"ט, תל אביב, 1972, עמ' 71-70
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4060401-9 
מנורת שמן עם פיה כפולה, שנמצאה בשומרון
משושה

ערך זה עוסק בצורה גאומטרית. אם התכוונתם למתקן לקליטת שידורים הנישאים על גלים אלקטרומגנטיים, ראו .
משושה משוכלל תחום בעיגול
מְשֻׁשֶּׁה (Hexagon, הֶקְסָגוֹן) הוא מצולע בעל שש צלעות. סכום כל זוויותיו הפנימיות הוא 720 מעלות. במשושה משוכלל אפשר לרצף את המישור.
משושה משוכלל

משושה משוכלל הוא משושה שכל צלעותיו שוות זו לזו. כמו כן, במשושה משוכלל הזווית הפנימית בכל קודקוד היא בת 120°.
למשושה המשוכלל יש דרגה מאוד גבוהה של סימטריה ולכן זו צורה מעניינת ושימושית ביותר, הן במתמטיקה והן בפיזיקה.
שטח משושה משוכלל שאחת מצלעותיו היא a הוא:
A={\frac {3}{2}}a^{2}\cot {\frac {\pi }{6}}={\frac {3{\sqrt {3}}}{2}}a^{2}\simeq 2.59808a^{2}
משושה משוכלל הוא מצולע שניתן לבנותו באמצעות סרגל ומחוגה. הדרך לעשות זאת מופיעה בספרו של אוקלידס, "יסודות", כרך IV, משפט 15.
הצורה הפנימית הנוצרת מחיתוך שני המשולשים הגדולים במגן דוד היא משושה משוכלל. המשושה המשוכלל מוקף ב-6 משולשים שווי צלעות קטנים יותר. כמו כן, אם מעבירים את ששת האלכסונים הקצרים במשושה משוכלל מתקבל מגן דוד החסום על ידי המשושה.
משושה משוכלל אפשר לתאר כבנוי מ-6 משולשים שווי צלעות, שאורך הצלע שלהם הוא r (ששימושי לחשוב עליו כרדיוס של מעגל דמיוני שמרכזו חופף למרכז המשושה). תיאור זה של המשושה מעיד על רמות הסימטריה הגבוהות שבו. חבורת הסימטריה (הנקודתית) של המשושה היא D6 - חבורה דיהדרלית בת 12 תמורות הכוללות 6 סיבובים ו-6 שיקופים. כאשר מחברים שני רדיוסים הקרובים אחד לשני עם מרכז המשושה נוצר משולש שווה-צלעות.
שימושים ודוגמאות

המשושה הוא אחת מהצורות המשוכללות המעטות שבהן ניתן לרצף את המישור אינסופי באופן מחזורי מבלי להשאיר חורים (הצורות האחרות הן משולש וריבוע). מסיבה זו ישנם משחקי לוח רבים, לדוגמה, המתיישבים של קטאן, שבהם הלוח מחולק למשושים ומשחקי ריצוף, לדוגמה, טנטריקס, שבהם כל מרצפת היא בצורת משושה. המשושה יעיל מאוד מבחינת היחס שבין שטח להיקף. לכן, צורת המשושה נפוצה למדי בטבע ואפשר למצוא אותה בצורות של גבישים, פתיתי שלג, חלות דבש בכוורת וכן עמודי בזלת כמו בבריכת המשושים ובסוללת הענק.
בטבע:
קן צרעות.
חלת דבש של דבורים בעלת ריצוף משושה
תרשים מספר היסטולוגיה משנת 1876 המתאר פוטורצפטורים ברשתית העין
משושה שבתאי בקוטבו בצפוני של כוכב הלכת שבתאי.
צילום תקריב של עין מורכבת של קריל אנטארקטי. עין בודדת של פרוקי-רגליים נקראת Ommatidium (אנ').
המעטה החיצוני של סלעי לבה נוטה להיסדק, בשל הבדלי הטמפרטורה בין החלק החיצוני והפנימי של הלבה. מהתפתחות סידוק זה נוצרות בו, לעיתים צורת מצולעים, לרוב צורת משושים - ראו בריכת המשושים.
בטכנולוגיה ובתרבות:
שעשועים מתמטיים הקשורים למשושה - פלקסגון הוא רצועה מקופלת בצורת משושה, ולה מספר רב של צדדים.
ריצוף של המישור באמצעות אריחים שצורתם משושה משוכלל
הקסגרמה (Hexagram) הוא בעצם השם המדעי של מגן דוד, צורה דמוית כוכב שניחנה בסימטריה משושית ונחשבת אסתטית לא רק ביהדות.
לוח משושה למשחק המתיישבים של קטאן
אום משושה על גבי בורג שמוברג באמצעות מפתח אלן - אף הוא בצורת משושה
הקיוסק השני בתל אביב, רחוב לילינבלום. בסוף המאה התשע עשרה ובתחילת העשרים, היה מקובל לבנות קיוסקים בצורת מנסרה משושה, העומדת על בסיסה. קיימת גם בנייה במנסרות משושות, העומדות על צידן - ראו בית ספר שדה חצבה
הצרפתים מכנים לעיתים את צרפת "המשושה" בגלל צורתה שנראית כמו משושה.
הערות שוליים

↑  https://www.cell.com/stem-cell-reports/pdf/S2213-6711(20)30060-6.pdf
| מצולעים ופאונים |
| --- | --- | --- |
| מושגים | מצולע • פאון • קודקוד • צלע • מקצוע • פאה • זווית חיצונית • אלכסון |  |
| מצולעים | מצולעים |  |
| לפי מספר צלעות | משולש • מרובע • מחומש • משושה • משובע • מתומן |  |
| משולשים | משולש ישר-זווית • משולש שווה-שוקיים • משולש שווה-צלעות |  |
| מרובעים | מקבילית • טרפז • טרפז שווה-שוקיים • מרובע ציקלי • דלתון • דלתון ריצוף • מעוין • מלבן • ריבוע |  |
| כוכבים | פנטגרם • מגן דוד • אניאגרם |  |
| תכונות | מצולע משוכלל • מצולע שווה-צלעות • מצולע קמור • כוכב |  |
| פאונים | פאונים |  |
| פאונים משוכללים | ארבעון • קובייה • תמניון • תריסרון • עשרימון |  |
| פאונים ארכימדיים | ארבעון קטום • קובוקטהדרון • קובייה קטומה • תמניון קטום • רומביקובוקטהדרון • קובוקטהדרון קטום • קובייה מסותתת • איקוסידודקהדרון • דודקהדרון קטום • איקוסהדרון קטום • רומביקוסידודקהדרון • איקוסידודקהדרון קטום • דודקהדרון מסותת |  |
| פאונים אחרים | פירמידה • מנסרה • אנטי-מנסרה • מקבילון • מעוינון • תיבה • איקוסיטטרהדרון |  |
| תכונות | פאון משוכלל • פאון משוכלל למחצה • פאון ארכימדי |  |
| הכללות | הכללות |  |
| הכללות | סימפלקס • היפרקובייה • טסרקט |  |
בניית משושה משוכלל באמצעות סרגל ומחוגה
משה לופנפלד

| --- | --- |

אדריכל משה לופנפלד, 2005
 לידה:  1931 תל אביב, פלשתינה (א"י) המנדט הבריטי
 פטירה:  17 באוקטובר 2010 (בגיל 79 בערך) תל אביב-יפו, ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  1955–2010 (כ־55 שנים)
 תחום יצירה:  אדריכלות
 יצירות ידועות:  ספריית בית אריאלה
משה לופנפלד (1931 – 17 באוקטובר 2010) היה אדריכל ישראלי.
ביוגרפיה

לופנפלד נולד בישראל בשנת 1931 לזינה לבית קולומויצב ולשחקן תיאטרון "האהל" יהושע לוף (לופנפלד). למד בתיכון חדש בתל אביב.
בשנת 1955 סיים את לימודי האדריכלות בטכניון והחל לפעול כאדריכל.
בשנת 1961 פתח משרד אדריכלים בשיתוף האדריכל גיורא גמרמן, שפעל עד לאמצע שנות התשעים. המשרד זכה בעשרות פרסים ותחרויות לאורך 30 שנות פעילותו.
מבין עבודות המשרד, זכה לפרסום בינלאומי "בית המגירות" בבאר שבע - בניין מגורים בן 14 קומות שהמשרד תכנן ב-1966 וזכה בפרס ריינולדס לאדריכלות. הבניין גם הוזכר במאמרה של מבקרת האדריכלות עדה לואיס הקסטבל ב"ניו יורק טיימס" על "ערים חדשות פורחות במדבר הישראלי". העבודה המוכרת ביותר שתכנן המשרד היה בית אריאלה - הספרייה העירונית המרכזית של תל אביב, פרויקט בו זכו בעקבות תחרות אדריכלים.
המשרד התמחה בתכנון מתקני ספורט, ובין השאר תכנן את אצטדיון בת ים, את אצטדיון הספורט הלאומי לאתלטיקה קלה בהדר יוסף וכן בריכות שחייה ואולמות ספורט בכל רחבי הארץ.
תחום נוסף שבו התמחה המשרד היה מוסדות חינוך. תיכון מקיף ע"ש שייבר בבית שמש היה בית הספר הראשון שתכנן המשרד ונחשב היה לפורץ דרך בתחומו. לאחר מכן תכנן המשרד עוד בתי ספר רבים כשהבולטים שבהם הוקמו בכפר בתיה ובקיבוץ גבעת ברנר. עבודתו הגדולה האחרונה הייתה מרכז מונארט באשדוד שבנייתו הושלמה בשנת 2000.
לצד עבודתו כאדריכל פעיל, שימש במהלך שנות התשעים כמנחה פרויקטים בסדנא לעיצוב ואדריכלות.
לופנפלד נפטר בתל אביב בשנת 2010. בשנים 2015–2017 הפקידה אלמנתו, הפזמונאית לאה לופנפלד, את האוסף המקצועי שלו בארכיון אדריכלות ישראל. בשנת 2021 יצא לאור הספר אחרי המודרניזם: האדריכלות של משה לופנפלד וגיורא גמרמן (הוצאת אסיה) המציג את סיפורם ועבודתם של לופנפלד וגמרמן.
פרויקטים נבחרים

אצטדיון הספורט הלאומי לאתלטיקה קלה בהדר יוסף שבתל אביב
אצטדיון בת ים
מבנים רבים במכון וינגייט
בית דני בשכונת התקוה
בית דירות "הפירמידה" בבאר שבע
הספרייה העירונית בית אריאלה בתל אביב
מרכז קליטה בית קנדה, שכונה א', אשדוד
ארכיון העבודה "מכון לבון", תל אביב (נהרס)
אולם מופעים במתנ"ס "אדית פולק", קריית גת
עשרות בתי ספר ואולמות ספורט בכל רחבי הארץ
גלריית תמונות

בניין הפירמידה בבאר שבע
בית דני, תל אביב
בית דני, תל אביב
ספריית בית אריאלה
ספריה במרכז קצרין
בית המגירות בבאר שבע
בית מגורים ברחוב בודנהיימר, תל אביב
הספרייה העירונית בכרמיאל
מעונות תלמידים בבית הספר במקווה ישראל
היכל אדית, קריית גת
לקריאה נוספת

צבי אלחייני ומיכאל יעקובסון, אחרי המודרניזם: האדריכלות של משה לופנפלד וגיורא גמרמן, הוצאת אסיה, 2021
הערות שוליים

↑  האינג'ינירים החדשים, למרחב, 15 בנובמבר 1956
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011001260105171  VIAF: 5710164913199518980009   WorldCat (עם VIAF): 5710164913199518980009
ניקולה גרואבסקי

ניקוֹלה גרוּאבסקי (במקדונית: Никола Груевски; נולד ב-31 באוגוסט 1970 בסקופיה, יוגוסלביה) הוא מדינאי מקדוני שכיהן כראש ממשלת מקדוניה בשנים 2006 - 2016. במאי 2017 החל לשמש כראש האופוזיציה.
ביוגרפיה

מוצא משפחת אביו של גרואבסקי הוא ממקדוניה היוונית. לאחר שהשלים את חינוכו בבתי ספר בסקופיה, למד גרואבסקי באוניברסיטת סקופיה בביטולה וקיבל תואר ראשון בכלכלה ב-1994 (ב-2006 קיבל תואר שני בכלכלה). בשנים שלאחר מכן עבד במגזר הבנקאי בתחום שוק ההון והקים ב-1998 את התאחדות הברוקרים במקדוניה. גרואבסקי התגרש מאשתו הראשונה ונישא ב-2007 לבורקיצה גרואבסקה, עמה יש לו שתי בנות.
ב-1998, לאחר ניצחונה בבחירות של מפלגת הימין Vmro-Dpmne (ארגון המהפכה הפנימי של מקדוניה-מפלגה דמוקרטית לאיחוד העם המקדוני), כיהן גרואבסקי בן ה-29 בממשלתו של ליוּבצוֹ גאורגייבסקי. תחילה כשר בלי תיק ומאוחר יותר כשר המסחר. ב-1999 נתמנה לשר האוצר מטעם מפלגתו וכיהן בתפקיד זה עד ל-ספטמבר 2002.
תחת כהונתו כשר האוצר, מכרה מקדוניה את רשת הטלפון המקדונית לקבוצת Matav ההונגרית. כמו כן הוא ביצע רפורמות, כולל הטלת מע"מ של 18%, וכן מסע הפרסום שבו בלטה הסיסמה: "קנו תוצרת מקדונית" שלוותה בלוגו ובו שמש בעלת פרצוף שמח.
תבוסת מפלגתו בבחירות לפרלמנט ב-2002, הביאה למחלוקת פנימית. ראש הממשלה היוצא, גאורגייבסקי, הקים את מפלגת העם המקדונית ואילו גרואבסקי נשאר במפלגת Vmro-Dpmne.
ב-28 באוגוסט 2006 חזרה המפלגה לשלטון וגרוּאבסקי החליף את ראש הממשלה הקודם, ולאדו בוצ'קובסקי, והקים ממשלה עם פנים רבות ומוכרות. מפלגתו ניצחה בבחירות שוב בשנים 2008, 2011 ו-2014. גרואבסקי התפטר מתפקידו בינואר 2016, כחלק מ"הסכם פרזינו", לאחר הפגנות שנערכו ברחבי המדינה בחודש מאי 2015. הוא הוחלף בידי ממשלה זמנית בראשות אמיל דימיטרייב, ששלטה עד לבחירות שהוקדמו לחודש דצמבר 2016, בהן התמודד גרואבסקי שוב לראשות הממשלה אך הפסיד. יריבו זוראן זאאב הקים ממשלה במאי 2017 וגרואבסקי החל לכהן כראש האופוזיציה.