רוברט מוריס
ביוגרפיה > קריירה עסקית מאוחרת יותר > איבוד הון ופשיטת רגל

הבעיות הכלכליות של רוברט מוריס לא הסתכמו רק באובדן הקרקעות שלו בוושינגטון די. סי. – הוא החל לאבד את כל נכסיו עקב אי-תשלום ריבית על הלוואות ומיסים: במאי 1796 ג'ון בארקר צ'רץ' קיבל משכנתא על 100,000 אקרים מעתודות הקרקע של מוריס (Morris Reserve) במחוזות אלגני (Allegany) וג'נסי (Genesee) בניו יורק, כנגד חוב של מוריס כלפיו. במאי 1800 לאחר שמוריס לא עמד בתשלום המשכנתא, צ'רץ' עיקל את הקרקע, ובנו פיליפ סקיילר צ'רץ' רכש את האדמה והקים את היישוב אנג'ליקה (Angelica) בניו יורק. בספטמבר 1797 במכתב לשותפו ג'ון ניקולסון, מוריס התחנן למצוא 500 דולר כדי לשלם שכר של שנתיים למשרתו, ריצ'רד. באוקטובר 1797, במכתב נוסף לניקולסון, מוריס התלונן כי 200,000 אקרים בקרוליינה הצפונית, שעלו לו 27,000 דולר, נמכרו עקב אי-תשלום מיסים לשנה אחת בלבד.
בית האחוזה המפואר שתכנן מוריס בפילדלפיה, שנבנה על ידי האדריכל פייר שארל ל'אנפן (שתכנן גם את וושינגטון די. סי.), מעולם לא הושלם: בין דצמבר 1795 לינואר 1799, שולמו לל'אנפן 9,037.13 דולר על התכנון והבנייה, אולם למרות שהושקעו בו 6,138£‏ 5s‏ 10d, הבית לא הושלם. בשנת 1797 בנק פנסילבניה הגיש נגדו תביעה, ובספטמבר אותה שנה ניתן פסק דין נגד מוריס על סך 20,997.40 דולר. השריף של פילדלפיה מכר את הבניין הלא-גמור לאיש העסקים ויליאם סנסום עבור 25,600 דולר, בכפוף למשכנתא של £7,000 שהייתה משועבדת לבנקאים הולנדים מאמסטרדם. ביולי 1801 התקיים הרישום האחרון של התשלום על הבית.
האחוזה הלא-גמורה הפכה לכינוי גנאי – "האיוולת של מוריס" (Morris's Folly). בסופו של דבר, השטח הפך לרחוב סנסום בפילדלפיה.
מוריס היה נשיא שתי חברות תעלה, אך שתיהן קרסו: בחברת Schuylkill and Susquehanna Navigation Company מתוך 40,000 מניות שהוצעו, נמכרו רק 1,000, ואילו בחברת Delaware and Schuylkill Canal Company, החברה תכננה לגייס 2,000 מניות במחיר של 200 דולר למניה, אך נכשלה בהשגת המימון. לאחר הוצאה של 440,000 דולר** (סכום עתק באותה תקופה), הפעילות הוקפאה עקב טעויות בתכנון, מחסור במימון, ומשברים כלכליים. כאשר בריטניה והולנד הכריזו מלחמה על צרפת המהפכנית, הלוואה צפויה מהולנד לא התממשה, מה שהחמיר עוד יותר את מצבו הפיננסי של מוריס.
מלחמות נפוליאון הרסו את השוק לקרקעות אמריקאיות, מה שגרם לקריסת עסקיו של מוריס. משבר 1797 (The Panic of 1797) הוביל לדפלציה חמורה באנגליה, ארצות הברית והאיים הקריביים, מה שצמצם את ההון הנזיל של מוריס. מוריס נותר "עשיר באדמות אך עני במזומנים" – בבעלותו היו יותר אדמות מכל אדם אחר בתולדות אמריקה, אך לא היה לו כסף לשלם את חובותיו.
רשימת הנושים של מוריס כללה את חתנו, ג'יימס מרשל – חוב של £20,000 ליש"ט; גיסו, הבישוף וייט – חוב של $3,000; גוברנר מוריס (לא קרוב משפחה ישיר) – חוב של $24,000, לא כולל תשלומים ששילם עבורו באירופה; הנרי לי השלישי – תביעות על שטרות בסך $39,446 בתוספת ריבית; אשתו, מרי מוריס – חוב של $15,860.16, שהתקבל ממכירת שתי חוות שירשה מאביה; בתו, אסתר מוריס – קיבלה כמה מאות פאונד מסבתה, אך מוריס השתמש בהם. בנישואיה, הוא העניק לה רק בגדים ויין ישן, ולכן נאלץ לשלוח שני ארגזי תה לאלכסנדריה, וירג'יניה, בתקווה שיפיקו עבורה רווחים; בנו, רוברט מוריס הבן – צבר חובות באירופה ללא ידיעת אביו, ובנו, צ'ארלס מוריס – בהיותו קטין, צבר חוב של $144.94 לחייט ועוד $24.50 לסנדלר, ללא אישור אביו.
חברת הקרקעות שהקים מוריס עם ניקולסון וגרינליף נקלעה לבעיות כלכליות כמעט מיד. רק 4,479,317 אקרים (מתוך 6 מיליון שהובטחו) הועברו לחברה. בשל כך, ניתן היה להנפיק רק 22,365 מניות, לעומת 30,000 שהובטחו. במקום לשלם לנושים במזומן, החברה שילמה להם במניות חסרות ערך (8,477 מניות בשנים 1795–1796).
ב-15 במאי 1795 ועדת הבנייה של וושינגטון די. סי. דרשה את התשלום הראשון על 6,000 המגרשים שנרכשו בשנת 1793, אולם ג'יימס גרינליף השתמש בקרנות החברה לכיסוי חובותיו האישיים, מה שהותיר את החברה ללא כסף לשלם לנושים. בנוסף, גרינליף חתם כערב להלוואות שנטלו מוריס וניקולסון – כשהם לא יכלו לשלם, הנושים פנו לגרינליף, שלא יכול היה לשלם בעצמו.
מוריס ושותפיו לא הצליחו לשלם את התשלומים על המגרשים בוושינגטון די. סי. וגם לא השלימו את בניית עשרים הבתים שהתחייבו להקים. הם היו אמורים לבנות עשרה בתים בשנה במשך שבע שנים על המגרשים שרכשו. ב-10 ביולי 1795, מוריס וניקולסון קנו את חלקו של גרינליף בהסכם שנחתם ב-24 בדצמבר 1793.
הוועדה העירונית של וושינגטון פתחה בהליכים משפטיים כדי להחזיר לידיה את 6,000 המגרשים שהיו בבעלות חברת הקרקעות הצפון-אמריקאית ואת 1,115.25 המגרשים שהיו בבעלותו האישית של גרינליף. ככל שהמצב הכלכלי של גרינליף, מוריס וניקולסון הידרדר, גם היחסים האישיים ביניהם הלכו והחמירו. ניקולסון, שהיה ממורמר במיוחד, החל לפרסם האשמות נגד גרינליף בעיתונות. מוריס ניסה לפשר בין השניים, אך ללא הצלחה.
כדי לנסות לפתור את בעיותיו הכספיות, גרינליף מכר את חלקו בחברת הקרקעות למוריס וניקולסון ב-28 במאי 1796 תמורת 1.5 מיליון דולר. מוריס וניקולסון שילמו על הרכישה באמצעות ניירות ערך אישיים שנתנו לגרינליף, ואף חתמו אחד לשני על ערבויות. שניהם כבר היו קרובים לפשיטת רגל, אך בכל זאת התחייבו לשלם את הסכום בארבעה תשלומים שנתיים. גרינליף לא העביר להם את מניותיו באופן מיידי, אלא רק לאחר שהיו אמורים להשלים את מלוא התשלומים.
ב-30 בספטמבר 1796, גרינליף העביר 7,455 ממניותיו לקרן נאמנות שנקראה "391 Trust", שנועדה לשמש להחזר הלוואה שלקח מאדוארד פוקס. באותו יום, הוא העביר 2,545 מניות נוספות לקרן אחרת, "381 Trust", שנועדה להבטיח שמוריס וניקולסון ישלמו את הדיבידנדים שהם הבטיחו. מוריס וניקולסון שילמו את התשלום הראשון לגרינליף באמצעות העברת מאות מגרשים בוושינגטון די.סי. לבעלותו. ב-8 במרץ 1797, גרינליף הוציא לפועל את קרן "381 Trust", מה שהחמיר עוד יותר את המצב הכלכלי של השותפים.
כאשר חברת הקרקעות של צפון אמריקה (NALC) לא הצליחה לשלם את הדיבידנד השנתי של 6 אחוזים, גרינליף העביר שליש מהמניות בקרן "391" לידי הנאמנים. בסך הכול, הועברו 6,119 מניות לנאמני קרן "381". ב-24 ביוני 1797, מוריס, גרינליף וניקולסון העבירו את הקרקעות שהחזיקו בוושינגטון די. סי. לנאמנות בידי הנרי פראט ואחרים, כחלק מהסדר תשלומי חובותיהם.
כשלי ניהול חמורים המשיכו לפגוע ב-NALC. במשך שנים, מוריס וניקולסון שימשו כערבים אישיים זה לחובותיו של זה, אך כשהגיע מועד הפירעון, שניהם לא היו מסוגלים לשלם. נושים החלו למכור את המניות שלהם בפומבי, לעיתים בהנחות משמעותיות. עד 1798, המניות שלהם, שהסתכמו ב-10 מיליון דולר (כ-234 מיליון דולר בערכים של 2023), נסחרו בערך של שמינית בלבד ממחירם הנקוב.
בנוסף, החברה גילתה כי חלק מהקרקעות שהיא טענה לבעלות עליהן – כ-6 מיליון אקרים – היו בעלות זכויות בעלות לא ברורות, ולכן לא ניתן היה להשתמש בהן כביטחונות להלוואות. במקרים אחרים, החברה נפלה קורבן להונאה, כאשר אדמות שנראו בתחילה כבעלות ערך רב התבררו כבלתי פוריות וחסרות תועלת.
מוריס וניקולסון האמינו בכנות שאם יצליחו לפתור את בעיות תזרים המזומנים שלהם, הם יוכלו לשלם את חובותיהם ולקבל את מניותיהם בחזרה. אולם, הנחה זו התגלתה כשגויה. ב-23 באוקטובר 1807, כל מניות החברה נמכרו במחיר של 7 סנט בלבד לדולר, לנאמנים שניהלו את קרן "Aggregate Fund". עד 1856, הנאמנים של החברה החזיקו בסכום של 92,071 דולר (כ-2.44 מיליון דולר בערכים של 2023). יורשיהם של מוריס וניקולסון תבעו את החברה בניסיון להשיב את מניותיהם ולגשת להכנסותיה. החברה נותרה פעילה עד 1872.
דוח ביקורת משנת 1880 כינה את ההתדיינות המשפטית "יוצאת דופן", וציין כי עורכי הדין של משפחות מוריס וניקולסון ניהלו מאבק משפטי במשך 25 שנים בניסיון לקבל את הכספים מידי הנאמנים ולהגן עליהם מפני השתלטות המדינה. בסופו של דבר, לאחר תשלום כל שכר הטרחה וההוצאות, הסכום שנותר לחלוקה ליורשי מוריס היה 9,692.49 דולר בלבד.
בשנת 1797, מוריס נאלץ למכור את רהיטיו הפשוטים במכירה פומבית. מה שנשאר הושאל לאשתו על ידי תומאס פיצסיימונס וחתנו מרשל. כל רכושו הסתכם במעט מצעים, בגדים, חלק מחבית יין, מעט קמח, קפה, סוכר ויין מבוקבק.
כדי להימנע מנושיו, מוריס נסוג לאחוזתו הכפרית "The Hills" שעל גדות נהר הסקולקיל, אך הנושים לא ויתרו ורדפו אחריו עד לפתח ביתו. בסופו של דבר, הוא נתבע על ידי שותפו לשעבר, ג'יימס גרינליף, שהיה באותה עת בכלא החייבים בשל עבירות הונאה. מוריס נעצר לבסוף ונכלא בשל חובותיו בכלא פרון סטריט שבפילדלפיה, מפברואר 1798 ועד אוגוסט 1801.
אחוזתו של מוריס, Summerseat, נמכרה במכירה פומבית ב-9 ביוני 1798 לג'ורג' קליימר ותומאס פיצסיימונס תמורת 41,000 דולר. בינואר 1799, מוריס התלונן בפני ניקולסון כי חברה בלונדון סירבה לכבד נייר ערך שלו על סך 389 ליש"ט, משום שהכספים שנועדו לכיסוי השטר הוחרמו על ידי בעל חוב אחר.
במרץ 1799, נמכרו 43 מתוך 100 האקרים של "The Hills" להנרי פראט תמורת 14,654 דולר (כ-343,246 דולר בערכים של 2023). פראט הרס את אחוזתו הישנה של מוריס ובנה במקומה את "Lemon Hill", שהפכה לימים לחלק מפארק פיירמאונט בפילדלפיה. חלק נוסף מהשטח נמכר ב-1799 לוויליאם קנארד, והפך לימים לאחוזת סדג'לי – שגם היא הפכה בהמשך לחלק מפארק פיירמאונט.
מבין שותפיו של מוריס, גרינליף הוכרז כפושט רגל ושוחרר מהכלא בשנת 1798, בעוד שניקולסון נפטר בכלא בשנת 1800. מאוחר יותר, מוריס כתב כי ניקולסון המנוח היה חייב לו 60,000 דולר, אך הוסיף כי למרות כוונותיו הטובות, החלטותיו הכלכליות הרות האסון הובילו לתוצאה העגומה.