stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלון סטלהיים
הקמת המלון

ב-15 במאי 1885 נפתח מלון סטלהיים הראשון עם כ-20 מיטות. המלון זכה להצלחה ותוך 10 שנים הכיל כבר 160 מיטות, מסעדה וזכה למוניטין כאחד המלונות הכפריים הטובים ביותר בנורווגיה. בשנת 1890 נמצאו באתר קברים עתיקים. תיארוך פחמן-14 מצא שהקברים שייכים לתקופת הוויקינגים. הם הועברו למוזאון ברגן, אך ניתן לראות תצלום של פריטים אלה באזור הקבלה של המלון.
בשנת 1900 המלון נשרף כליל. הוא נבנה מחדש בשנים 1901–1902 ונפתח מחדש בשנת 1902, אולם לרוע המזל בנובמבר אותה שנה הוא נשרף שוב. בשתי השרפות לא נגרמו אבדות בנפש. לאחר השריפה ב-1902, מלון סטלהיים לא נפתח שוב עד 1907. בשנים 1906–1907 הוא נקנה, במקביל פורק מלון מיינרדטס בווס, ובמקום לבנות מלון חדש הוא הועבר לסטלהיים. למלון נוסף אגף חדש, 37 מטר קרוב יותר לנקיק.
בין השנים 1912–1916 המלון נוהל על ידי ג'ון וולטר. לאחר מכן נרכש על ידי חברת המלונות הנורווגית, שהחזיקה בו עד 1927. בשנת 1927 נרכש על יד כריסטיאן ורגנהילד טונברג. המלון נוהל על ידי בני הזוג טונברג ולאחר מכן על ידי בנם קאר טונברג. מאז 1980 מנוהל המלון על ידי אינגריד טונברג.
בין השנים 1890–1960 מלון סטלהיים החזיק שתי חוות שלמות בסטלהיים אשר ייצרו את מרבית המזון שנצרך בו. בנוסף, נדרשו סוסים רבים להסעת תיירים מגודוונגן למלון ובחזרה.
הקמת המלון > מלחמת העולם השנייה

במלחמת העולם השנייה ניצחה גרמניה הנאצית את המערכה בנורווגיה. נורווגיה נשלטה על ידי גרמניה כמעט מראשית המלחמה ועד כניעת גרמניה הנאצית. מלון סטלהיים נכבש על ידי כוחות גרמנים בסוף אפריל 1940. תחילה שימש כמרכז בילוי לקצינים גרמנים בכירים שעשו בו שימוש להפסקות מנוחה והתאוששות. כוחות גרמנים גם בנו עמדות על הרמה, שם הייתה להם שליטה על כל נרייפיורד. אולם בשנת 1943 השתלט על המלון היינריך הימלר, והשתמש בו כחלק מתוכניתו ל"השבחת" הגזע הארי, והתמודדות עם שיעור הילודה הנמוך של העם הגרמני. הימלר הסב את המלון ל"קינדרהיים" כחלק מתוכנית לבנסבורן, אליו היו מגיעות נשים נורווגיות הרות, או כאלה שמוכנות להרות לחיילים גרמנים, והיו אמורות להישאר ללדת במלון ולגדל בו את ילדיהם להיות "ארים" מושלמים. בסך הכל היו שמונה בתים של לבנסבורן בנורווגיה ומלון סטלהיים היה אחד מהם. עם תום המלחמה יצאו משם עשרות ילדים שנולדו להורים לא נשואים, חלקם לאבות לא ידועים.
במהלך המלחמה בנו הגרמנים מספר בונקרים ותעלות סביב סטלהיים והציבו שם תותחים. בקיר הקדמי של מרפסת המלון נבנו שני בונקרים, אחד מהם, "The Lorelei", נגיש דרך גרם מדרגות מהמרפסת של המלון.
הקמת המלון > לאחר המלחמה

בשנת 1959, בליל הקדוש ג'ון (אנ'), נשרף שוב בית המלון. אש היא האלמנט האופייני ביותר הקשור לחג, ובנורווגיה, כמו יתר סקנדינביה, נהוג לחגוג את החג סביב מדורה גדולה. התרחבות השריפה הביאה לשרפת המלון. לקח זמן להזעיק את מכבי האש משום שמרכזיית הטלפון בסטלהיים הייתה ממוקמת בבניין הבוער, והטלפון הקרוב ביותר היה במרחק שלושה קילומטרים. באירוע טרגי זה איבדו את חייהם 23 אנשים, וכן אבדו חפצים יקרי ערך רבים. זו הייתה אחת השרפות החמורות ביותר בנורווגיה מבחינת מספר האבדות. מדריך טיולים נורווגי הועמד לדין בגין טיפול רשלני באש, לאחר שהדליק סיגריה והשריפה פרצה לאחר שיצא מהחדר. אולם מאוחר יותר הוא זוכה מהפרשה. המלון נבנה מחדש, אך הפעם מבטון, ונפתח מחדש בשנת 1960.
משפחת טונברג, הבעלים הנוכחיים של המלון, מדגישים את הטבע והתרבות באזור כחלק מקידומו. במלון גן ומרפסת גדולה המשקיפה לעמק רחב וירוק, לצד הרים, מפלים ונחלים. בנוסף, המלון מציג חלק מאוצרות התרבות הרבים של סטלהיים. האוספים ההיסטוריים והתרבותיים של קאר טונברג, הבעלים הקודם של המלון, מלמדים על התרבות וההיסטוריה של האזור. חקירת הטבע בסטלהיים סיפקה מקור השראה לציורים מפורסמים רבים, במיוחד ציורים מהתקופה הרומנטית הלאומית, כחלק מהתפתחות האמנות באירופה. בנוסף, רבות מהיצירות המפורסמות ביותר של המשורר הנורווגי פר סיבל, שבילה ילדותו ונערותו בסטלהיים. במלון מוצגות גם עתיקות המוצגות בטרקליני הפנורמה של המלון, חלק מהאוסף הנרחב של אמנות וחפצי אמנות המהווה של מוזיאון סטלהיים העממי, אחד מהמוזיאונים העממיים הגדולים בבעלות פרטית של נורווגיה.
כיום המלון מציע דלפק קבלה הפעיל 24 שעות ביממה, חניה, שוער, אחסון מזוודות, שירותי אינטרנט וארוחת בוקר.
מוזיאון סטלהיים העממי

המלון מציג חלק מאוצרות התרבות הרבים של סטלהיים במוזיאון סטלהיים העממי לתולדות התרבות. מוזיאון סטלהיים העממי לתולדות התרבות, נחשב לאחד המוזיאונים הגדולים בנורווגיה אשר נמצאים בבעלות פרטית. המוזיאון מציג פריטים מתקופות זמן המשתרעות מסוף ימי הביניים ועד נורווגיה שלפני מלחמת העולם השנייה. המוזיאון מראה את חיי היומיום בחוות סטלהיים, כמו גם בבית האחוזה בתקופות זמן שונות, וכן מספק סקירה כללית של התפתחותה של נורווגיה הכפרית מאז ימי הביניים המאוחרים. המוזיאון נחלק לשלושה חלקים: המוזיאון הפתוח, בניין התערוכה ובית האחוזה.
האוספים ההיסטוריים והתרבותיים של קאר טונברג, הבעלים הקודם של המלון, מלמדים על התרבות וההיסטוריה של האזור. במלון מוצגות גם עתיקות המוצגות בטרקליני הפנורמה של המלון, חלק מהאוסף הנרחב של אמנות וחפצי אמנות המהווה של מוזיאון סטלהיים העממי, אחד מהמוזיאונים העממיים הגדולים בבעלות פרטית של נורווגיה.
במוזיאון ישנה חצר החווה הישנה שכללה 25 בתי-חווה (אנ'), ביניהם קוטג' מהמאה ה-16, אסם ובית ההארחה מהמאה ה-17 ואפילו בית ספר קטן מ-1881. מתחת לחצר החווה הישנה חפור אולם תצוגה רחב ממדים. הוא מורכב מ-2 מפלסים של חדרים שונים עם נושאים שונים. החדרים מציגים צדדים שונים בחיי היומיום של החקלאי: חדר אחד מציג ציוד זיקוק וסינון משקאות אלכוהוליים, חדר אחר מציג מוצרי אפייה, חדר שלישי מציג תלבושות מסורתיות באונד (אנ') וכך הלאה. על ראש הגבעה שוכן בית האחוזה הקטן של לקבה (Lekve) משנת 1725. בית האחוזה, שמקורו בחוות לקבה בווסטלן, משוחזר מבפנים ומבחוץ כפי שהופיע בשנים 1750–1760. בית האחוזה מראה שגם בווס ניתן היה למצוא מאפיינים של תרבות יבשתית וחפצי יוקרה.
המוזיאון נפתח רק אם מגיעים אליו לפחות 10 מבקרים.
סטלהיימסקלייבה

במרחק הליכה מהמלון נמצא ה"סטלהיימסקלייבה", אחד הכבישים התלולים ביותר באירופה, בשיפוע של עד 20 מעלות, ובו 13 עיקולים. הכביש נבנה בעבודת כפיים בין השנים 1842 ל-1846, על מנת לשפר את כביש הדואר (אנ') בין אוסלו לברגן. מן הכביש ניתן לראות נופים פסטורלים של טבע ומפלים בגבהים של עד 140 מטר.
מורשת ואורחים ידועים

המלון אירח אמנים, ציירים ומשוררים רבים, אשר מצאו בנוף הנשקף ממנו השראה ליצירותיהם. ציירים רבים ציירו את הנוף המרשים המתגלה מן המלון. הציור הנוף מסטלהיים (אנ') משנת 1842 של יוהאן כריסטיאן דאל (אנ') הוא הידוע שבהם, והוא מוצג דרך קבע בגלריה הלאומית של אוסלו. במלון נהג להתארח בקביעות וילהלם השני, קיסר גרמניה, אשר מדי שנה טייל בפיורדים של נורווגיה באמצעות היאכטה הפרטית שלו. באמצע שנות ה-90 של המאה ה-19 הוקמה במלון אבן זיכרון, "לזכר ביקור הקיסר וילהלם השני בסטלהיים". במלון גם אבן זיכרון לאוסקר השני, מלך שוודיה, אשר ביקר במלון בשנת 1896. לימים נוספו גם חתימותיהם של אולף החמישי, מלך נורווגיה ומרתה, נסיכת שוודיה.
גלריה

הנוף מגינת מלון סטלהיים המשקיפה אל נרייפיורד
מלון סטלהיים, 1902. מבנה זה שרד רק שנה אחת עד שנשרף.
גינת המלון
החצר האחורית של המלון
כיסא עץ בעיצוב נורווגי מסורתי המוצב בטרקלין המלון
האנדרטה למשורר פר סיבל סמוכה למלון סטלהיים
הערות שוליים

↑  Stalheim Hotel
↑  Ho skulle bli Hitlers ideal-barn, באתר nrk, ‏14 באוגוסט 2015 (בנורווגית)
↑  אמנדה פורסטווד, On Top of the World in Norway, באתר forestwoodfolkart, ‏29 ביוני 2019 (באנגלית)
↑  Lene Granli, Brant ned på én time, בערוץ NRK, ‏23 ביוני 2009 (בנורווגית)
↑  פינת החמד סטלהיים: המוזיאון הפתוח Stalheim Folk Museum, מרכז מידע על נורבגיה
1 2  Stalheim Museum of Cultural History | Tønneberg’s collection, באתר מלון סטלהיים (באנגלית)
↑  The Stalheimskleiva Road, באתר fjordtours (באנגלית)
↑   Close Encounters: Johan Christian Dahl's "View from Stalheim", סרטון בערוץ "Nasjonalmuseet", באתר יוטיוב (אורך: 54:41)
↑  הקייזר וילהלם השני במלון סטלהיים בעמק נרייפיורד בהורדלנד, נורבגיה, המאה ה-19 (באנגלית)
מלון סטלהיים הראשון, 1890
מלון סטלהיים השלישי הוקם ככל הנראה בשנת 1906. בחורף 1912/1913 הוזז המבנה כ-30 מטר ונוסף לו אגף חדש.
הצוות במלון סטלהיים ב-1925.
דרך הסטלהיימסקלייבה
נבחרת ישראל בכדורגל נשים עד גיל 17

נבחרת ישראל בכדורגל נשים עד גיל 17 או נבחרת הנערות עד גיל 17 היא הנבחרת הלאומית של ישראל בכדורגל נשים עד גיל 17. סגל הנבחרת מורכב ממיטב הכדורגלניות המחזיקות באזרחות ישראלית, שגילן מתחת ל-17. הנבחרת מנוהלת על ידי ההתאחדות לכדורגל בישראל, הגוף האדמיניסטרטיבי החולש על נבחרות ישראל בכל הגילים ועל הכדורגל בישראל כולו.
הנבחרת שיחקה בטורנירי העפלה לאליפויות אירופה כבר מ-2008, אולם מעולם לא העפילה לטורניר. הישג השיא שלה במסגרת מוקדמות הטורניר היה העפלה לשלב העילית, במסגרת מוקדמות אליפות אירופה ב-2018. הנבחרת גם מעולם לא העפילה לגביע העולם לנערות כיוון שאליפות אירופה מהווה בפועל את משחקי המוקדמות לטורניר.
הנבחרת השתתפה במכביות ה-18 וה-19.
ראו גם

כדורגל נשים בישראל
הערות שוליים

↑  רקורד משחקים של נבחרת הנערות עד גיל 17
↑  מערכת, ‏נבחרת הנערות עד גיל 17 העפילה לשלב העילית, באתר ONE‏, 22 באוקטובר 2017
↑  צור רוזנצוויג, ‏שלב העילית: 1:1 לנבחרת הנערות עד גיל 17 מול רוסיה, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 15 במרץ 2018
ממברנה מגבילה חיצונית

| --- | --- |

ממברנה מגבילה חיצונית, מימין שלישית מלמטה
 שיוך:  רשתית 
 מיקום אנטומי:  רשתית
 תיאור ב:  האנטומיה של גריי (מהדורה 20) (1017) 
 מזהים
 לטינית (TA98):  stratum limitans externum 
 טרמינולוגיה אנטומיקה:  A15.2.04.011 
 FMA:  58683 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C0229209 
 
הממברנה המגבילה החיצונית (באנגלית: ((ELM) External Limiting Membrane) היא אחת מעשר שכבות הרשתית. השכבה מפרידה בין התאים קולטי האור ותאי מולר (אנ').
פיזיולוגיה

לממברנה מבנה דמוי רשת והיא ממוקמת בבסיסי תאי האור (פוטורצפטורים) מסוג תאי הקנים ותאי המדוכים. הממברנה תורמת לחוזק המכני של הרשתית בנוסף לתרומתה לחדות הראייה.
משמעות קלינית

לפי מחקר שנערך באוניברסיטת קובה שביפן, לממברנה המגבילה החיצונית (ELM) קשר לחדות הראייה כפי שבאה לידי ביטוי בניוון מקולרי תלוי גיל (AMD). במחקר בוצעה סקירה של תמונות טומוגרפיה אופטית קוהרנטית ספקטרלית של 158 חולים עם AMD שעברו טיפול פוטודינמי וסיווגם לפי מצב שכבת הממברנה החיצונית המגבילה. במחקר בוסס הקשר בין שלמות השכבה לחדות ראייה בחולי ניוון מקולרי וברטיניטיס פיגמנטוזה.
פגיעה בשלמות הממברנה עקב מוטציות בגן CRB1 תורמת להתפתחות מחלות ניוון רשתית.
ראו גם

ממברנה מגבילה פנימית
הערות שוליים

1 2  S Omri, B Omri, M Savoldelli, L Jonet, B Thillaye-Goldenberg, G Thuret, P Gain, J C Jeanny, P Crisanti, Francine Behar-Cohen, The outer limiting membrane (OLM) revisited: clinical implications, Clinical Ophthalmology (Auckland, N.Z.) 4, 2010, עמ' 183–195
↑  External limiting membrane - e-Anatomy - IMAIOS, www.imaios.com (באנגלית)
↑  S Omri, B Omri, M Savoldelli, The outer limiting membrane (OLM) revisited: clinical implications, Clinical Ophthalmology 4, 2010, עמ' 183–195
↑  SPECTRALIS OCT - The modular Imaging Platform | Heidelberg Engineering, business-lounge.heidelbergengineering.com
↑  AKIO OISHI & Others, The Significance of External Limiting Membrane Status for Visual Acuity in Age-Related Macular Degeneration, The Department of Ophthalmology, Kobe City Medical Center, Japan, 2010, עמ' 28
↑  CRB1 crumbs cell polarity complex component 1 [Homo sapiens (human) - Gene - NCBI], www.ncbi.nlm.nih.gov
↑  Adrienne K. Mehalow, Shuhei Kameya, Richard S. Smith, CRB1 is essential for external limiting membrane integrity and photoreceptor morphogenesis in the mammalian retina
| מערכת הראייה האנושית |
| --- | --- | --- |
| העין | רשתית • עדשה • קרנית • קשתית • אישון •  תנועות עיניים |  |
| מסלולים עצביים | עצב הראייה • תצלובת הראייה • גרעין הברך הצדי • קליפת הראייה • התליל העליון (Superior colliculus) • PPRF • FFA • MLF • FEF |  |
| תאים ברשתית | תא קולט אור (קנים, מדוכים) • תא רשתית דו-קוטבי • תא גנגליון • תא אופקי • תא אמקרין |  |
| תפיסה חזותית | ראייה • תפיסת עומק • תפיסת צבע • ראיית לילה • שדה ראייה • אשליה אופטית • הכתם העיוור |  |
| אביזרים | משקפיים • תרשים לבדיקת ראייה‎ • אוטורפרקטומטר • רטינוסקופ |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  TA98: A15.2.04.011 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
מסאליה

מטבע ממאסליה במוזיאון הנומיסמטי של אתונה
מסאליה (בלטינית: Massalia; ביוונית: Μασσαλία) הייתה מושבה יוונית עתיקה (apoikia) על חוף הים התיכון, מזרחית לנהר הרון. היישוב היה מיושב על ידי האיונים מפוקאה בשנת 600 לפני הספירה, אפואיקיה זו גדלה במהירות, ואוכלוסייתה הקימה מאחזים רבים למסחר בספרד, בקורסיקה ובליגוריה של ימינו. מסאליה המשיכה להיות מושבה עצמאית עד המערכה הרומית בגאליה במאה ה-1 לפני הספירה הריסות מסאליה עדיין קיימות בעיר מרסיי העכשווית, הנחשבת לעיר העתיקה ביותר של צרפת ואחת מהיישובים העתיקים ביותר באירופה המאוכלסים ברציפות.
היסטוריה

מסאליה הוקמה בערך בשנת 600 לפנה"ס על ידי מתיישבים יוונים איונים מפוקאה, במערב אנטוליה. לאחר תפיסת פוקאה על ידי הפרסים בשנת 545 לפני הספירה, גל חדש של מתיישבים נמלט לעבר המושבה.   מיתוס בריאה המספר על המפגש בין היוונים לאוכלוסייה המקומית ניתן על ידי אריסטו ופומפיוס טרוגוס (ראה מיתוס המכונן של מרסיי (אנ').
לאחר אמצע המאה ה-6 לפנה"ס, הפכה מסאליה לנקודת מסחר חשובה של אזור הים התיכון המערבי. היא גדלה ויצרה מושבות משלה על חוף הים של פרובינקיה גאליה נארבוננסיס במהלך המאות הרביעית והשלישית לפנה"ס, כולל אגתה (אנ') (סוף החמישית עד תחילת המאה הרביעית לפנה"ס). (כ-325), Tauroentium (אנ') (תחילת המאה ה-3), אנטיפוליס וניקאיה (בערך אמצע המאה השלישית).   מסאליה נודעה בימי קדם בזכות מגלי הארצות שלה: יותימנס נסע לחוף מערב אפריקה בסוף המאה ה-6 לפנה"ס, ופיתאס חקר את צפון מערב אירופה בסוף המאה ה-4 לפנה"ס.
המושבה נותרה בעלת ברית נאמנה של רומא במהלך כל המלחמות הפוניות (264–146 לפנה"ס). נסיגת קרתגו מהחוף של חצי האי האיברי לאחר תבוסתה במלחמה הפונית השנייה (218–201) העניקה למאסליה את הדומיננטיות על מפרץ האריה, ונפילת קרתגו ב-146 הביאה כנראה להגברת הסחר בין המושבה היוונית לבין הקלטיבריאנים. עדויות ארכאולוגיות, בצורת שברי אמפורה, מצביעות על כך שהיוונים ייצרו יין באזור (פרובנס) זמן קצר לאחר שהתיישבו. עד שהגיעו הרומאים לאזור בשנת 125 לפני הספירה, ליין המיוצר שם היה מוניטין ברחבי הים התיכון באיכות גבוהה.
מסליה בחרה בתחילה בנייטרליות במהלך מלחמת האזרחים של יוליוס קיסר בין קיסר לבין הסנאט, אך התייצבה לצד מתנגדיו של קיסר לאחר הגעתו של לוקיוס דומיטיוס אהנובארבוס (קונסול 54 לפנה"ס). העיר הייתה במצור בשנת 49 לפני הספירה (המצור על מאסיליה) ולבסוף נאלצה להיכנע לצבאו של קיסר. מסאליה איבדה את רוב שטחה היבשתי לאחר התבוסה הזו.
במהלך התקופות של האימפריה הרומית ושלהי העת העתיקה, העיר, שנודעה אז כמאסיליה בלטינית, נותרה המרכז העיקרי של הסחר הימי. הי הפכה ל-civitas (רשות מקומית) בתוך האימפריה הרומית לכל המאוחר בערך שנת 300 לספירה.
מערכת פוליטית

מסאליה נשלטה כרפובליקה אוליגרכית על ידי אריסטוקרטיה סגורה שיצאה בתחילה מהמתיישבים המקוריים. אספה של 600 טימוכוי, שחברות בה הותנתה במעורבות בפעילות מסחר והיא בחרה 15 שופטים, 3 מהם בעלי כוח ביצועי.
תדמית

היוונים השתמשו בפתגמים כמו:
Ἐκ Μασσαλίας ἥκεις ("אתה יוצא ממאסליה")
וכן Ἐς Μασσαλίαν πλεύσειας ("אולי תפליג למסאליה")
כי אנשי מסאליה לבשו גלימות מבושמות ארוכות וקושרות את שיערן, מה שפירשו יוונים אחרים כסימני קלון.
לרומאים לעומת זאת הייתה ראייה חיובית יותר על העיר כמעוז של הציוויליזציה היוונית בארצות ברבריות,  וכבעלת ברית נאמנה של רומא.
מורשת

מחקר גנטי שנערך ב-2011 מצא ש-4% מתושבי פרובאנס שייכים לשושלת ההפלוגרופ E-V13, השכיחה במיוחד בקרב הפוקאים (19%), וכי ניתן לייחס להם ל-17% מכרומוזומי ה-Y בפרובאנס דרך הקולוניזציה היוונית. לטענת המחברים, תוצאות אלו מצביעות על "תשומה דומיננטית של האליטה היוונית לאוכלוסיית פרובאנס מתקופת הברזל".
ראו גם

הקולוניזציה היוונית
יוונים בגאליה הפרה-רומית
ביבליוגרפיה

Bouffier, Sophie (2009). "Marseille et la Gaule Méditerranéenne avant la Conquête Romaine".  In Cabouret, Bernadette (ed.). Rome et l'occident: du IIe s. av. J.-C au IIe s. apr. J.-C. Pallas. Presses Universitaire du Mirail. pp. 35–60. ISBN 978-2-8107-0052-3. JSTOR 43606588.
Bouffier, Sophie; Garcia, Dominique (2021). "Variations territoriales: indigènes et Grecs en Celtique méditerranéenne". Les territoires de Marseille antique. Errance. ISBN 978-2-87772-848-5.
Duchêne, Roger (1998). Marseille: 2600 ans d'histoire. Fayard. ISBN 978-2-7028-2422-1.
Guyon, Jean (2012). "Massilia (Marseilles)". The Encyclopedia of Ancient History. Wiley-Blackwell. doi:10.1002/9781444338386.wbeah16085. ISBN 978-1-4443-3838-6.
King, Roy J.; Di Cristofaro, Julie; Kouvatsi, Anastasia; Triantaphyllidis, Costas; Scheidel, Walter; Myres, Natalie M.; Lin, Alice A.; Eissautier, Alexandre; Mitchell, Michael; Binder, Didier; Semino, Ornella (2011). "The coming of the Greeks to Provence and Corsica: Y-chromosome models of archaic Greek colonization of the western Mediterranean". BMC Evolutionary Biology. 11 (1): 69. Bibcode:2011BMCEE..11...69K. doi:10.1186/1471-2148-11-69. ISSN 1471-2148. PMC 3068964. PMID 21401952.
Lafond, Yves (2006). "Massalia". Brill's New Pauly. doi:10.1163/1574-9347_bnp_e725870.
Rivet, A. L. F.; Drinkwater, John F. (2016). "Massalia". Oxford Research Encyclopedia of Classics. doi:10.1093/acrefore/9780199381135.013.3997. ISBN 9780199381135.
לקריאה נוספת

Bizot, Bruno (2007). Marseille antique. Guides archéologiques de la France. Éd. du Patrimoine. ISBN 978-2-85822-931-4.
Bouffier, Sophie; Garcia, Dominique (2017). Greek Marseille and Mediterranean Celtic Region. Peter Lang. ISBN 978-1-4331-3204-9.
Bouiron, Marc; Mellinand, Philippe (2013). Quand les archéologues redécouvrent Marseille. Gallimard. ISBN 978-2-07-014213-2.
Loseby, S. T. (1992). "Marseille: A Late Antique Success Story?". The Journal of Roman Studies. 82: 165–185. doi:10.2307/301290. ISSN 1753-528X. JSTOR 301290. S2CID 163966936.
הערות שוליים

↑  Duchêne 1998.
↑  Lafond 2006.
1 2  Rivet & Drinkwater 2016.
1 2 3 4 5  Guyon 2012.
↑  Bouffier & Garcia 2021, pp. 25–28.
↑  Bouffier 2009, p. 38.
↑  Bouffier 2009, pp. 38–39.
↑  Bouffier 2009, pp. 36–37.
↑  Suda, epsilon, 499 (in Greek and in English)
↑  Suda, epsilon, 3161 (in Greek and in English)
↑  Athenaeus, Deipnosophistae 12.25
↑  Livy, Ab Urbe Condita 37.54
↑  Cicero, Pro Flacco 63
↑  Justin, Epitome 43.5.3
↑  Jensson, Gottskálk (2017). "Sailing from Massalia, or Mapping Out the Significance of Encolpius' Travels in the Satyrica". Cultural Crossroads in the Ancient Novel: 7–15. doi:10.1515/9781501503986-002. ISBN 9781501503986.
↑  King et al. 2011.
פסלי הנמל העתיק של מסאליה .
מרעום

סוגי מרעום שונים
מרעום הוא מנגנון הפעלה של מטעני נפץ ניידים כגון פצצות, פגזים, רקטות וטילים.
ישנם מספר סוגים של מרעומים המופעלים כתוצאה מאירועים שונים, הבולטים שבהם הם:
הקשה - אשר מתפוצץ בעת המגע עם המטרה.
זמן - מתפוצץ בחלוף זמן מוגדר מרגע יציאת הפצצה מהקנה או עזיבתה את המטוס המטיל.
קרבה - מצויד בחיישן אשר מודד מרחק לעצמים ומתפוצץ כאשר נמצא בטווח מוגדר.
השהייה - מחולל את הפיצוץ זמן מה לאחר הפגיעה על מנת לאפשר חדירה עמוקה יותר למטרות כמו מבנים גדולים ותת-קרקעיים.
גובה - מפעיל את הפצצה שהוטלה מהאוויר או את הראש הקרבי בהגיעו לגובה רצוי שנמדד על פי לחץ ברומטרי או על ידי מד גובה אלקטרוני.
מרחק - מפעיל את הפיצוץ אחרי מעבר מרחק מסוים מהשיגור. מעשית, מדובר במרעום זמן אך ההפעלה מחושבת על פי מהירות מעוף הפצצה כך שהפיצוץ יתרחש במרחק מוגדר. כך למשל מופעלים פגזי פלאשט, רקפת וכלנית, המיועדים להתפוצץ כ-150 מטר לפני המטרה במטרה לכסות את שטח המטרה בחצים זעירים.
במרעומים אלקטרוניים דרוש זרם חשמלי לפעולתם. זרם זה מופק לעיתים מסוללה המורכבת במרעום, או מגביש פיאזואלקטרי. במרעומים מכניים, פועל המרעום כתוצאה מפעולות מכניות כגון רתיעה והתמדה, או זרם האוויר בעזרת סיבובי שבשבת.
ראו גם

רימון יד
פצצה
מטען חבלה
סילוק פצצות
מפעלי עמק דרוונט

מפעלי עמק דֶרְוֶונְט (באנגלית: Derwent Valley Mills) הם אוסף מבנים הקשורים לתעשיית הטקסטיל של אזור נהר דרוונט בדרבישייר שבאנגליה. האזור הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 2001. מערכת המפעלים המודרניים הוקמה במהלך המאה ה-18, על מנת להתמודד עם הטכנולוגיה החדשה לטוויית כותנה שפותחה על ידי ריצ'רד ארקרייט. המערכת נכנסה לשימוש בכל העמק, ומאוחר יותר ברחבי המדינה כולה - כך שבשנת 1788 היו בבריטניה למעלה מ-200 מפעלי כותנה בטכנולוגיה של ארקרייט. ההמצאה ומערכת ארגון העבודה של ארקרייט יוצאו גם לאירופה ולארצות הברית. מעמדם של המפעלים דעך החל מאמצע המאה ה-19, עם מעבר שוק הכותנה מדרבישייר ללנקשייר.
כיוון שהמבנה התעשייתי הוקם בתוך נוף כפרי, היה צורך לבנות בתי מגורים עבור עובדי המפעל, ובאופן זה התפתחו כפרים חדשים סביב למפעלים; הכפרים הללו קיימים עד היום והם מהווים חלק מאתר המורשת העולמית. כמו כן, על מנת להוביל את תוצרת המפעלים לשווקים חדשים הוקמה תשתית תחבורה חדשה באתר. רבים מהבניינים השוכנים באתר המורשת העולמית הם גם מבנים מוגנים על פי החוק הבריטי.
המפעל של לום
מגורי עובדים בקרומפורד
מיקום

האתר משתרע על פני שטח של 12.3 קמ"ר ולאורך 24 ק"מ, בין מטלוק באת' שבצפון דרבישייר למרכז העיר דרבי שבדרום. בתחומי האתר שוכנים מתחמי מפעלים, יישובים הכוללים מגורי פועלים, סכרים על נהר דרוונט, ורשת התחבורה שנועדה לתמיכה במפעלים. האתר מורכב מהכפרים קרומפורד, בלפר, מילפורד ודארלי אבי, וכולל 838 בניינים רשומים לשימור. תשעה מבנים נוספים הוכרזו כמונומנטים רשומים. הבניינים כוללים מפעלים, מגורי עובדים, ומבנים הקשורים לחיי הקהילה של הפועלים. תעלת קרומפורד ומסילת הרכבת קרומפורד והיי פיק שסייעו בתיעוש של האזור, נכללות גם הן בגבולות האתר.
תחבורה > תעלת קרומפורד

תעלת אירווש (Erewash), שבנייתה החלה ב-1777, הייתה במקור אמצעי לשינוע פחם. המים שבתעלה זרמו מנהר טרנט שבסאולי למפעל לנגלי, השוכן במרחק של 23 קילומטרים דרומית לקרומפורד. ב-1788 ביקש ארקרייט מוויליאם ג'סופ להעריך את עלות בנייתה של תעלה שתחבר את המפעלים בקרומפורד עם המפעל בלנגלי. ג'סופ העריך את העלות ב-42,000 לירות שטרלינג (4 מיליון בשווי של 2009), וסכום זה גויס בתוך שבועות אחדים. ג'דדיה סטרוט ותומאס אוואנס, בעלי המפעלים המקומיים, התנגדו לבניית התעלה, כיוון שחששו כי היא תפגע באספקת המים למפעליהם. ברם, ב-1789 החליט הפרלמנט לאשר את בניית התעלה.
עלותה של תעלת קרומפורד, שנפתחה ב-1794, הייתה כמעט פי שניים מהעלות המקורית שחישב ג'סופ. בין מפעל לנגלי ומזח קרומפורד (בו הסתיימה התעלה בסמוך למתחם המפעלים) היא חצתה שתי אמות מים, 2.7 קילומטרים של מנהרות מתחת לגשרים אחדים, ו-14 תאי שיט. 75% מהסחורות שהועברו דרך התעלה היו פחם וקוק, ואילו רוב הסחורות הנותרות כללו גרוסת (gritstone), עפרות ברזל, ועופרת. ג'סופ השלים את בנייתן של תעלות דרבי ונוטינגהאם ב-1796, והן שימשו נתיב ישיר למרכזי הטקסטיל בערים הללו. התעלה זכתה להצלחה עד אמצע המאה ה-19, אז הורחבה דרומה מהתעלה מסילת הרכבת שחיברה את מנצ'סטר, באקסטון, מטלוק ומידלנדס. ב-1852 נמכרה התעלה לחברת רכבות, אך גם לאחר מכן המשיך מצבה להתדרדר. ב-1889 היא שימשה בעיקר לתחבורה מקומית, ונסגרה סופית ב-1944 כיוון שעלות אחזקתה הייתה גבוהה מדי. מועצת מחוז דרבישייר רכשה את התעלה ב-1974, ומאז פועלת אגודת תעלת קרומפורד לשיקום התעלה ולתחזוקתה.
תחבורה > מסילת הרכבת קרומפורד והיי פיק

בתחילת המאה ה-19 הוצע לבנות תעלה על מנת לחבר את תעלת פיק פורסט, שהסתיימה בגשר וואלי, ביחד עם תעלת קרומפורד, על מנת ליצור נתיב ישיר בין השווקים של לנקשייר ודרבישייר. אולם העלויות היו גבוהות מדי, והתוכנית ננטשה. ג'וזיאס ג'סופ, בנו של ויליאם ג'סופ, טען כי יהיה יותר זול לבנות נתיב תחבורה עבור עגלות מאשר לבנות תעלה. ב-2 במאי 1825 הועבר חוק בפרלמנט המאשר את בנייתה של מסילת רכבת בין קרומפורד לגשר וואלי. ההצעה - שנתמכה על ידי ויליאם קוונדיש, ריצ'רד ארקרייט הבן, ומספר בנקאים ממנצ'סטר - הייתה מקיפה; הצפי היה שהמסילה תהיה עבור קטרי קיטור, אף שהטכנולוגיה הייתה חדשה מדי באותה תקופה וג'ורג' סטיבנסון פיתח את הקטר הידוע בכינוי "רוקט" רק ב-1829. החלק הדרומי של המסילה, בין מזח קרומפורד לתחנת הרכבת הארדלו, נחנך ב-29 במאי 1830, וב-6 ביולי 1831 נפתח לתנועה חלק המסילה המוביל לגשר וואלי. הקטר הראשון נסע על המסילה ב-1841 (לפני כן התנועה עליה נעשתה באמצעות עגלות בלבד).
המסילה הייתה בגובה 84 מטרים מעל גובה פני הים במזח קרומפורד, 385 מטרים בלדמנלו, ו-228 מטרים במזח של תעלת פיק פורסט. שינויי הגובה, שבעטיים היה צורך לבנות מספר תאי שיט בתעלה, היו קלים למעבר על מסילה. עלות בנייתה של המסילה הייתה 180,000 לירות שטרלינג, והיא הייתה גבוהה מהעלות המקורית שהוערכה ב-155,000 לירות שטרלינג (10 מיליון ו-8 מיליון במונחי 2009), אך נמוכה מעלות התעלה הצפויה, שהייתה חצי מיליון לירות שטרלינג (27 מיליון בשווי של 2009‏). מצבה של המסילה היה תלוי במצב של תעלות פיק פורסט וקרומפורד, שהיא חיברה ביניהן. המסילה לא הייתה רווחית כיוון שבזמן פתיחתה חל פיחות בנפח התחבורה לאורך תעלת קרומפורד. ב-1855 נחקק חוק בפרלמנט שלפיו ניתן יהיה להוביל על המסילה גם נוסעים. אף על פי שהעברת נוסעים הפכה לחשובה יותר עבור המסילה, מצבה המשיך להתדרדר והיא נסגרה ב-21 באפריל 1967.