stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הצבא הסורי במלחמת יום הכיפורים
לקריאה נוספת

דני אשר (עורך). הסורים על הגדרות: פיקוד הצפון במלחמת יום הכיפורים. תל אביב: הוצאת מערכות, 2008.
אבירם ברקאי. על בלימה: סיפורה של חטיבה 188 במלחמת יום הכיפורים. תל אביב: ספרית מעריב, 2009.
איתן הבר, זאב שיף ודני אשר. המלחמה: מלחמת יום הכיפורים, 1973. תל אביב: הוצאת כנרת, זמורה־ביתן, דביר, 2013.
יגאל קיפניס. 1973: הדרך למלחמה. תל אביב: הוצאת כנרת, זמורה־ביתן, דביר, 2012.
פסח מלובני, מצפון תפתח הרעה: צבא סוריה - עלילותיו ומלחמותיו - מבט מדמשק, תל אביב: המכון לחקר מלחמות ישראל, 2014, עמ 174-558
Asher, Jerry & Hammel, Eric. Duel for the Golan: The 100-hour battle that saved Israel. US: Pacific Military, 1987.
Blum, Howard. The eve of destruction: The untold story of the Yom Kippur war. US: Harper-Collins, 2004.
Dunstan, Simon. Centurian Vs. T-55: Yom Kippur war 1973. UK: Osprey Publishing, 2009.
Berger, Josef. Unknown Syrian Helicopter Landings During the Yom Kippur War: How a military systm …. US: Amazon Kindle 2017
Dunstan, Simon. The Yom Kippur War 1973: Golan Heights. UK: Osprey Publishing, 2003.
Gawrych, George W. The 1973 Arab-Israeli war: The albatros of desisive victory. US: Leavenworth Papers, No. 21, 1996.
Katz, Samuel M. Arab armies of the Middle East wars (2). UK: Osprey Publishing, 1988.
Laffin, John. Arab armies of the Middle East wars 1948-73. UK: Osprey Publishing, 1982.
הערות שוליים

1 2  סימון דאנסטן (Dunstan, 2003, עמ' 18) העריך כי כוח הצבא הסורי מנה 1,400 טנקים ו-800 קנים ארטילרים, בעוד שדני אשר (אשר, 2008, עמ' 24-25) העריך מספר גבוה יותר עם 1,500 טנקים ו-1,000 קנים ארטילרים.
↑  דני אשר, "הסורים על הגדרות - פיקוד הצפון במלחמת יום הכיפורים, עמ' 22
1 2  אשר, 2008, עמ' 21.
↑  Dunstan, 2003, עמ' 27.
↑  על שם קרב בדר, שמקובל לציין אותו ב-6 באוקטובר 624, בו ניצח הנביא מוחמד כוחות משבט קורייש.
↑  Dunstan, 2003, עמ' 26.
↑  הדיוויזיות הממוכנות כונו 'דיוויזיות חיל רגלים', אף על פי שבפועל על סמך הרכבם הם היו דיוויזיות ממוכנות.
↑  Asher & Hammel, 1987, עמ' 53.
↑  Asher & Hammel, 1987, עמ' 56.
↑  אשר, 2008, עמ' 81.
↑  אשר, 2008, עמ' 25-26.
↑  ברקאי, 2009, עמ' 215-216.
↑  ברקאי, 2009, עמ' 135.
↑  כפיר, 2013, עמ' 45.
↑  אשר, 2008, עמ' 81-85.
↑  אשר, 2008, עמ' 83-84.
טנק T-62, מהסוג שקיבלה סוריה לקראת המלחמה מברית המועצות. טנקים אלו היוו אתגר קשה עבור כוחות השריון של צה"ל במהלך המלחמה.
נגמ"ש לחימה BMP-1 סורי שנפגע במהלך הקרבות ונפל שלל בידי צה"ל.
נשיא סוריה חאפז אל-אסד ומשמאלו שר הביטחון מוסטפא טלאס בביקור בחזית.
מסוק תובלה מיל מי-8, מהסוג ששימש הנחתת כוחות קומנדו בעורף רמת הגולן.
היערכות צה"ל והצבא הסורי בגולן, 6 באוקטובר 1973 בשעה 14:00 - מלחמת יום הכיפורים
תוכנית המתקפה הסורית - מלחמת יום הכיפורים
טנק גישור MT-55 המבוסס על ה-T-55, כלים אלו שימשו את הכוחות הסורים למעבר מכשול הנ"ט של צה"ל.
מדליית השישה באוקטובר, שהוענקה לחיילים הסוריים, שנטלו חלק במלחמת יום הכיפורים
ועדת גדיש

ועדת גדיש, או בשמה הרשמי הוועדה הציבורית לרפורמה במינהל מקרקעי ישראל, הייתה ועדה שמינה שר התעשייה, המסחר והתעסוקה אהוד אולמרט ב-2 במאי 2004 לגיבוש הצעת רפורמה במינהל מקרקעי ישראל. לראש הוועדה מונה יעקב גדיש, שהיה בעברו הממונה על התקציבים במשרד האוצר. הוועדה הגישה את המלצותיה במרץ 2005. ההמלצות המרכזיות של הוועדה היו בנושא שיווק קרקעות, האצת הליכי ההסדר והרישום ושינוי מבני במינהל מקרקעי ישראל.
הוועדה החלה את עבודתה ב-30 במאי 2004 וקיימה כ-80 שעות דיונים שהשתרעו על פני כ-15 ישיבות עבודה. בישיבות הוועדה השתתפו נציגי משרדי ומוסדות הממשלה (משרד הבינוי והשיכון, המרכז למיפוי ישראל, משרד המשפטים, משרד החקלאות, משרד האוצר ומשרד התיירות) ונציגי ארגונים ציבוריים שונים, כולל ארגונים סביבתיים כמו החברה להגנת הטבע ואדם טבע ודין.
הוועדה סיימה את דיוניה בחודש דצמבר 2004, אך ב-8 בינואר 2005 נפטר היושב ראש, יעקב גדיש, לפני הגשת ההמלצות, ולכן נדחה פרסום ממצאיה. ב-16 במרץ 2005, הציג אהוד אולמרט את המלצות הוועדה לציבור. הממשלה אישרה את החלטות הוועדה פה אחד ב-19 ביוני 2005‏.
בשנת 2009 נכללו רוב המלצות הוועדה במסגרת חוק ההסדרים 2009-2010.‏
ראו גם

רישום שיכונים ציבוריים
הערות שוליים

↑  עידו אפרתי, ועדת גדיש: להעביר מלוא זכויות הקרקע לרוכש, באתר ynet, 16 במרץ 2005
↑  הממשלה אישרה את דוח גדיש
↑  חוק ההתייעלות הכלכלית (תיקוני חקיקה ליישום התוכנית הכלכלית לשנים 2009 ו-2010, התשס"ט-2009
ואדים מילוב

| --- | --- |

 לידה:  1 באוגוסט 1972 (בן 52) אופה, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, ברית המועצות 
 הדרגה הגבוהה ביותר:  רב אמן (מ-1994)
 מד כושר מרבי:  2705 (יולי 2008)
 מד כושר נוכחי:  2604 ‏(אוקטובר 2024)
 מדינה:  ברית המועצות, ישראל, שווייץ
 
ואדים מילוב (ברוסית: Вадим Милов‏; נולד ב-1 באוגוסט 1972 באופה) הוא שחמטאי סובייטי-ישראלי-שווייצרי בדרגת רב אמן.
נכון לאפריל 2021, מדורג במקום הראשון בשווייץ לפי מד כושר.
ביוגרפיה

ואדים מילוב נולד באופה. זמן קצר לאחר התפרקות ברית המועצות הוא עלה לישראל. באליפות ישראל בשחמט 1992 הוא סיים במקום ה-11 ובשנת 1994 הוא סיים במקום השביעי. בשנת 1996 היגר לשווייץ.
בשנת 1995 הוא ניצח בתחרות בינלאומית בבריסל, בשנת 1999 באוסטרליה, בשנת 2002 במוסקבה, בשנת 2003 באשדוד וג'נובה. הוא ניצח בתחרות במקסיקו סיטי בשנים 2003, 2005 ו-2006.
בשנת 2007 הוא ניצח בתחרות בשיקגו, תוך ניצחון על יורי שולמן במשחק המכריע.
באליפות אירופה לנבחרות הוא פעמיים שיחק עבור נבחרת שווייץ.
קבלת דרגות בינלאומיות

1992 - אמן בינלאומי
1993 - רב אמן.
ואדים מילוב באולימפיאדת השחמט

בשנת 1994 וב-2000 השתתף מילוב באולימפיאדת שחמט:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | לוח | קבוצה | מד כושר | נקודות | תוצאות |  % | מקום |
|  1994 | עת 2 | ישראל | 2590 | 6 מ-9 | 4+ 4= 1- | 66.7 | 14 קבוצתי, 10 אישי |
|  2000 | 2 | שווייץ | 2626 | 6.5 מ-12 | 3+ 7= 2- | 54.2 | 10 קבוצתי, 41 אישי |
הערות שוליים

↑  Milov, Vadim - Men's Chess Olympiads, באתר אולימפבייס (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 123870011  VIAF: 931996   WorldCat (עם VIAF): 931996 
ערך זה הוא קצרמרבנושא שחמטאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
וולוו PV 36

וולוו 36 PV
וולוו 36 PV
וולוו 36 PV (אטמים מעל לגלגלים האחוריים)
וולוו 36 PV
וולוו 36 PV בשירות משטרת שוודיה
וולוו PV 36 (קריוקה) היא מכונית סלון מפוארת אשר הוצגה במרץ 1935 על ידי יצרנית הרכב השוודית וולוו אשר יוצרה עד יוני 1938.
יוצרו כ-500 יחידות. חלק ניכר מהייצור יוצא לברזיל ויוון.
דגם "וולוו PV 36" התבסס על דגם מכונית הקונספט וולוו ונוס בילו שהוצגה בשנת 1933.
וולוו PV 36 - היסטוריה

משטרת שוודיה רכשה 18 יחידות, בצבע כחול-כהה, בקיץ 1936.
המכונית האחרונה מקווי הייצור נמכרה לשגריר שוודיה פון Heidenstamsgatan ב- טהראן (איראן) בספטמבר 1938.
מחירה של הוולוו PV 36, בשוודיה בשנת 1935 היה כ- 8,500 קרונות שוודים.
הוולוו PV 36 הייתה קרויה גם "קריוקה" (ריקוד דרום אמריקאי שהיה פופולרי באמצע שנות השלושים).
הוולוו PV 36 הייתה מכונית יוצאת דופן לתקופתה (במכניקה ובפאר), מה שגרם לקונים תחושה כי קנו את "מכונית המחר".
וולוו PV 36 מפרט טכני ומידות

4 דלתות
מנוע קדמי, 6 צילינדרים, 3,670 סמ"ק המפיק 80 כ"ס ו- 84 כ"ס
תמסורת ידנית - 3 מהירויות
מתלה קדמי - עצמאי
שמשה קדמית - מחולקת לשתי שמשות שטוחות
אטמים מעל לגלגלים האחוריים
אורך הרכב - 5,000 מ"מ
בסיס גלגלים - 2,950 מ"מ
משקל - 1,660 ק"ג
ראו גם

וולוו
וולוו PV51
וולוו PV 60
וולוו PV444 / PV544
וולוו Duett
וולוו L340
וולוו אמזון
וולוו 343
וולוו 142
וולוו 144
וולוו 145
וולוו 164
וולוו 1800 p
וולוו C30
לקריאה נוספת

וולוו PV 36  (1:36 דקות), יו-טיוב
וולוו PV 36 - תמונות  (נט קאר שואו)
הערות שוליים

↑  וולוו PV 36
וילארד סולסברי הבן

ווילארד סולסברי הבן (באנגלית: Willard Saulsbury Jr.‏; 17 באפריל 1861 – 20 בפברואר 1927) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מווילמינגטון, דלאוור. הוא היה חבר במפלגה הדמוקרטית שכיהן כסנאטור אמריקאי מדלאוור והנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית.
ביוגרפיה > ראשית חייו ומשפחתו

סולסברי נולד ב-17 באפריל 1861 בג'ורג'טאון, דלאוור, והיה בנו של וילארד סולסברי האב, ואחיין של גוב סולסברי ואלי סולסברי. הוא התחתן עם מאי למוט דו פונט, נכדתו של צ'ארלס הראשון דו פונט. הוא למד בבתי ספר פרטיים ובאוניברסיטת וירג'יניה בשרלוטסוויל, שם היה חבר בסנט אנתוני הול. לאחר מכן, הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1882, והחל לעסוק בכך בווילמינגטון, דלאוור.
הוא היה נשיא לשכת עורכי הדין בניו קאסל ויו"ר מועצת הצנזורה.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

סולסברי היה חבר בוועדה הלאומית הדמוקרטית מ-1908 עד 1920. הוא התמודד על מושב הסנאט של ארצות הבריתבשנים 1899, 1901, 1903, 1905, 1907 ו-1911, אך הרפובליקנים שלטו בבית המחוקקים של המדינה והוא לא הצליח.
הדמוקרטים שלטו בבית המחוקקים ב-1913, הפעם האחרונה שבה נבחרו סנאטורים בארצות הברית על ידי מחוקקים במדינה. סולסברי היה העדפתם של רוב הדמוקרטים והשיג את הרוב הנדרש לאחר מספר ימים של הצבעה. במהלך קדנציה זו כיהן עם הרוב הדמוקרטי בקונגרסים ה-63, ה-64 וה-65 מ-4 במרץ 1913 ועד 3 במרץ 1919. הוא היה הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית במהלך הקונגרסים ה-64 וה-65. בקונגרס ה-63, ה-64 וה-65 הוא היה יו"ר הוועדה לסקר חופים וחצאי איים, ובקונגרס ה-65 הוא גם היה חבר בוועדה על איי האוקיינוס השקט ופוארטו ריקו.
עד תום כהונתו, התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית עוגן, ולכן הוא נאלץ להתמודד עם הבוחרים בפעם הראשונה. בבחירות של 1918, הוא הפסיד לרפובליקני ל. הייסלר בול, סנאטור אמריקאי לשעבר. הפסד זה יוחס להתנגדותו לבחירה לנשים בארצות הברית ולסירובו לתמוך בתיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית.
ביוגרפיה > אחרית חייו

לאחר שעזב את הסנאט, הוא היה חבר בוועדה המייעצת של הוועידה להגבלת חימוש בוושינגטון הבירה, ב-1921 וב-1922, וחבר בוועידה הפאן-אמריקנית בסנטיאגו, צ'ילה, ב-1923.
הוא המשיך לעסוק בעריכת דין בווילמינגטון ובוושינגטון הבירה עד מותו בווילמינגטון, דלאוור ב-20 בפברואר 1927, והוא נקבר בבית הקברות של כנסיית ישו האפיסקופלית בדובר.
הערות שוליים

↑  The National Cyclopaedia of American Biography. Vol. XV. James T. White & Company. 1916. p. 105. נבדק ב-2020-12-21 – via Google Books.
↑  DuBois, Ellen Carol (2020-04-20). "A pandemic nearly derailed the women's suffrage movement". National Geographic (באנגלית). אורכב מ-המקור ב-21 באפריל 2020. נבדק ב-2020-04-27. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1194847528  LCCN: nr2007013702  SNAC: w6z89m4x  US Congress: S000073  VIAF: 46729976   WorldCat (עם VIAF): 46729976 
מאי למוט דו פונט סולסברי
וולוו P1800

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  וולוו 
 יחידות שיוצרו:  47,485 
 מודל קודם:  וולוו P1900 
 מודל אחריו:  וולוו 480 
 אורך:  4,350 מ"מ 
 רוחב:  1,700 מ"מ 
 גובה:  1,280 מ"מ 
 משקל:  1,130 ק"ג 
 בסיס גלגלים:  2,450 מ"מ 
 מפרט טכני
 מנוע:  מנוע בנזין 
 
וולוו P1800, דגם קופה
וולוו P1800
וולוו P1800
וולוו P1800, דגם ES
וולוו P1800, שנת 1966, מבט מבפנים כולל לוח מחוונים
וולוו P1800
וולוו P1800 היא מכונית ספורט-קופה, שהוצגה לראשונה בינואר 1960 בתערוכת המכוניות בבריסל, ויוצרה על ידי וולוו השוודית בשנים 1961 עד 27 ביולי 1973. נבנו 47,492 יחידות.
"דגם ES" מוגדר כסטיישן - בתצורה קופה בסגנון "Shooting-brake" (אנ').
היסטוריה

חברת וולוו החליטה לייצר את דגם וולוו P1800, לאחר שייצור הדגם הקודם של מכונית הספורט וולוו P1900 נכשל ויוצרו רק 68 יחידות.
בינואר 1960 הוצגה הוולוו P1800 בתערוכת המכוניות בבריסל. בנוסף, בתערוכת המכוניות בז'נבה הוצגה לצד מכונית ספורט נוספת שהייתה יגואר E-Type. בספטמבר 1960 החל היצור עבור דגם 1961. עד שנת 1963 נבנו כ-6,000 יחידות. בשנת 1963 שונה שם הדגם ל-S1800. המנוע שופר עם 8 כ"ס נוספים.
מעצב הוולוו P1800: פלה פטרסון
הרכב הורכב ב- שוודיה ובאנגליה
בסדרה הטלוויזיונית "The Saint", (בארץ: "המלאך"), ששודרה ברחבי העולם משנת 1962–1969 כוכב הסדרה רוג'ר מור נהג לכל אורך הסדרה בוולוו P1800.
מנוע 1.8 ליטר "וולוו P1800" הורכב בדגם פסל וגה פסל III מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית "Facel Vega" (אנ') אשר יוצרה בין השנים 1963–1964.
דגמי P1800

1800, (2 מקומות ישיבה)
1800 E, (2 מקומות ישיבה)
ES 1800 - יוצרו 8,077 יחידות בשנתיים שהדגם יוצר (1972–1974), (4 מקומות ישיבה)
מפרט טכני ומידות

2 דלתות קופה
2 דלתות קבריולה
3 דלתות ספורט
מנוע 4 צילינדרים, 1,778 סמ"ק, בהספק 85 כ"ס
מנוע 1,986 סמ"ק בהספק 89 כ"ס, (משנת 1969), משנת 1970 מנוע הזרקת דלק, בהספק של 97 כ"ס
סוג הנעה: הנעה אחורית
תמסורת ידנית בעלת 4 מהירויות מסוג M40. משנת 1963 עד 1972 תיבת ההילוכים חשמלית, מסוג M41, עם אופציה ל- "הילוך יתר".
תמסורת 3 הילוכים אוטומטים מסוג בורג-וורנר
אורך הרכב - 4,350 מ"מ, 4,400 מ"מ
רוחב - 1,700 מ"מ
גובה - 1,285 מ"מ, 1280 מ"מ
משקל - 1,175 ק"ג, 1,130 ק"ג
תאוצה 0–100 קמ"ש - 9.5 שניות
מהירות שיא - 177 קמ"ש, 193 קמ"ש
בלמים: דיסקים מקדימה, תופים מאחורה, משנת 1970 ארבעה בלמי דיסק
תמונות

וולוו P1800, קבריולט
וולוו P1800
מנוע וולוו P1800 דגם קופה, שנת 1969
וולוו P1800, מבט מבפנים כולל לוח מחוונים
וולוו P1800, מבט לג'אנט הגלגל
וולוו P1800, שנת 1965
וולוו P1800 דגם ES
וולוו P1800 דגם ES
ראו גם

וולוו
וולוו ÖV4
וולוו PV444 / PV544
וולוו Duett
וולוו אמזון
וולוו 343
וולוו 142
וולוו 144
וולוו 145
וולוו 164
וולוו C30
וולוו T6
לקריאה נוספת

וולוו P1800  (20:35 דקות), יו-טיוב
וולוו P1800  (07:23 דקות), יו-טיוב
וולוו P1800   (2:28 דקות), יו-טיוב
וולוו P1800  (5:01 דקות), יו-טיוב
וולוו P1800  (15:28 דקות), יו-טיוב
וולוו P1800  (14:34 דקות), יו-טיוב
הערות שוליים

↑  ההיסטוריה של facel-vega (בצרפתית) facel-vega.asso.fr/histoire
↑  "וולוו P1800" - קבריולה klassiker.nu/reportage/volvoville-p1800-som-cabriolet
ואדים מלר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 באפריל 1884 סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  4 במאי 1962 (בגיל 78) קייב, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית הקברות בייקובה 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנות יפה, מינכן  אוניברסיטת קייב 
 פרסים והוקרה:  עיטור הדגל האדום של העמל  Honored Art Worker of the USSR  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  עיטור אות הכבוד 
 בן או בת זוג:  נינה גנקה-מלר 
 
ואדים מלר (ברוסית: Вадим Георгиевич Меллер‏; 1884 – 1962) היה אמן אוקראיני-רוסי, צייר אקספרסוניסטי, צייר-קונסטרוקיסט. ב-1925 הוענקה לו מדליית זהב בתערוכה הבינלאומית של אמנויות דקורטיביות ותעשייה מודרנית (אר דקו) בפריז.
ביוגרפיה

ואדים מלר נולד בסנט פטרסבורג. הוא היה בנו השני של פקיד בכיר במשרד המשפטים באימפריה הרוסית. אביו, ג'ורג' מלר, היה שוודי בן אצילים; אמו, הלנה קרסו, הייתה חצי איטלקייה וחצי יוונית, וגם ממשפחת אצולה הוא התחתן עם נינה גנקה. ואדים מלר נפטר בקייב.
חינוך

בשנים 1903–1908 למד מלר באוניברסיטת קייב. בשנת 1905, הוא ביקר בז'נבה, שווייץ, שם לקח שיעורי אמנות בבית הספר הפרטי של פרנץ רובוד. ב-1908, המשיך את לימודיו בבית הספר הפרטי לאמנות לרישום וציור של היינריך קניר במינכן, גרמניה. שם פגש מלר את חברו הסטודנט, פול קלי, שהכיר לו את קבוצת הפרש הכחול.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת קייב עם תואר במשפטים, הוא רכש השכלה אמנותית באקדמיה לאמנויות יפות במינכן בשנים 1908–1912. מלר נשאר בקשר הדוק עם קבוצת הפרש הכחול. במהלך תקופה זו, הוא גם פגש את וסילי קנדינסקי, איתו התיידד.
יצירה

מלר החל להציג את עבודותיו לאחר שעבר לפריז, שם הצטרף לאגודת הציירים העצמאיים. באותו זמן ודים מלר היה תלמידו של אנטואן בורדל. בשנים 1912–1914, יחד עם קזימיר מלביץ', סוניה דלונה, אלכסנדר ארצ'פנקו ואלכסנדרה אקסטר, הוא השתתף במספר תערוכות לצד פבלו פיקאסו וז'ורז' בראק.
לאחר שחזר לקייב ב-1915, הוא עבד בציור מונומנטלי, עיצוב גרפי ועיצוב תלבושות. המעבר שלו לעיצוב במה כתחום פעילותו האמנותית העיקרי התרחש בשנים שלאחר המהפכה. בין השנים 1918–1921, הוא עבד עם המעצבת והרקדנית ברוניסלבה ניז'ינסקה בסטודיו לבלט שלה. בסוף תקופה זו הוא הפך לפרופסור באקדמיה הלאומית לאמנויות ואדריכלות.
בשנת 1925 מלר, יחד עם סוניה דלונה, אלכסנדרה אקסטר ונתן אלטמן, השתתפו בתערוכה הבינלאומית המודרנית (ארט דקו) בפריז שם זכה מלר במדליית זהב על עיצוב הבמה של ברזיל. באותה שנה מלר השתתף בתערוכת התיאטרון הבינלאומית בניו יורק.
מלר הפך למנהיג תנועת הקונסטרוקטיביזם בעיצוב התיאטרון האוקראיני. הוא עבד בתיאטרון הלאומי כאמן ראשי עד 1945. מ-1925 ואילך לימד גם במכון לאמנות קייב יחד עם ולדימיר טטלין ואלכסנדר בוגומזוב. כמו כן, בשנת 1925, מלר הפך לחבר באיגוד האמנים אגודת המאסטרים המהפכניים של אוקראינה יחד עם דייוויד בורליוק (מייסד-שותף), אלכסנדר בוגומזוב (מייסד-שותף), וסילי ירמילוב, ויקטור פלמוב.
מלר עבד כמנהל בפועל של המכון המונומנטלי לציור ופיסול של האקדמיה לארכיטקטורה של ה-SSR האוקראינית (1946–1948), אמן ראשי של התיאטרון הקומדיה של קייב (1948–1953), ואמן ראשי של התיאטרון האקדמי בקייב (1953–1959).
הערות שוליים

↑  Vadym Meller,Theatrical and Decorative Art, Painting, Graphics. Exhibition Catalogue, p.53 ed. Z. V.Kucherenko, publisher Union of Artists of Ukraine, Kyiv, Ukraine, 1984
↑  Avant-Garde Art in Ukraine 1910-1930 Contested Memory,Vadym Meller and Sources of Inspiration in Theater Artp.117, Myroslav Shkandrij, Boston, 2019.
↑  Vadym Meller.Theatrical and Decorative Art, Painting, Graphics. Exhibition Catalogue, p.53 ed. Z. V.Kucherenko, publisher Union of Artists of Ukraine, Kyiv, Ukraine, 1984
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 107932903X  ISNI: 0000 0000 6954 8171  ULAN: 500096691  VIAF: 96393326   WorldCat (עם VIAF): 96393326
ואדים טיולפאנוב

ואדים אלברטוביץ' טיולפאנוב (ברוסית: Вадим Альбертович Тюльпанов;‏ 6 במאי 1964, לנינגרד – 4 באפריל 2017, סנקט פטרבורג) היה מדינאי רוסי, חבר במועצת הפדרציה של רוסיה מדצמבר 2011 ועד למותו. בעבר עמד בראש האספה המחוקקת של סנקט פטרבורג בשנים 2003–2011.
ביוגרפיה

ואדים טיולפאנוב נולד במאי 1964 ולמד בבית הספר בעיר הולדותו לנינגרד.
בשנת 1986 הוא סיים את לימודיו במכון להנדסה ימית ע"ש אדמירל מקארוב. לאחר לימודיו עבד בחברת הספנות הבלטית והיה למכונאי ומהנדס בכיר. ב-1993 הקים את חברת "מרקורי תחבורה" (Меркурий транспорт компани),
ביולי 1997 נבחר לראש מועצת הקרן האזורית להגנת זכויות הפנסיונרים ומעוטי היכולת.
בפברואר 1998 היה לחבר המועצה העירונית של המחוז המוניציפלי מס' 27 של רובע קירוב בסנקט פטרבורג ואחר כך התמנה לחבר במועצה המחוקקת של סנקט פטרבורג.
ביוני 2001 מונה לסגן יושב ראש המועצה המחוקקת, וב-2002 נבחר שוב לחבר המועצה המחוקקת של סנקט פטרבורג. בשנת 2011 עזב את התפקיד ומונה לחבר במועצת הפדרציה של רוסיה. הוא כיהן בתפקיד זה עד לשנת 2014 כאשר במקומו מונתה ליודמילה קוסטקינה.
ב-20 בספטמבר 2014 מונה לחבר מועצת הפדרציה של רוסיה מטעם המחוז האוטונומי של הניינץ.
עמדתו הפוליטית

ואדים טיולפאנוב היה מדינאי שמרן שתמך באופן נלהב בהקמת אוחטה סנטר, מרכז העסקים החדש של סנקט פטרבורג, שלפני ביטולו היה מיועד להוות כמשרד ראשי של חברת גזפרום, אף שהפרויקט זכה לביקורת קשה מצד תושבי סנקט פטרבורג, על כך שהפרויקט היה עלול לפגוע במרקם התרבותי והאדריכלי של העיר.
הוא יצא בביקורת נוקבת נגד השלטונות האסטוניים, כאשר אלה העבירו את אנדרטת החייל הסובייטי ממרכז העיר טאלין לבית העלמין הצבאי בעיר; הוא טען כי אסטוניה סובלת מ"רוסופוביה" (פחד מרוסים) נטול תקנה.
מותו

ב-4 באפריל 2017 נפטר במפתיע והוא בן 52 בלבד. טיולפאנוב שהה במרחץ ברובע קירוב בסנקט פטרבורג, הוא החליק ונפל על ראשו במכה שהייתה לקטלנית והביאה למותו. הוא נקבר ב-7 באפריל בבית העלמין נובודוויצ'יה בסנקט פטרבורג.
טיולפאנוב היה נשוי ולו בן ובת, מילנה, שנישאה לכדורגלן אלכסנדר קרז'אקוב.
הערות שוליים

↑  טיולפאנוב: לא נסכים למשאל עם על פרויקט אוחטה סנטר, דיווח רוסי
↑  טיולפאנוב: הציניות של השלטון האסטוני רק פוגעת, דיווח רוסי
↑  Сенатор Тюльпанов умер, поскользнувшись в питерской бане
וילארד סולסברי האב

וילארד סולסברי האב (באנגלית: Willard Saulsbury Sr.‏; 2 ביוני 1820 – 6 באפריל 1892) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'טאון, דלאוור. הוא היה חבר במפלגה הדמוקרטית, ושירת כתובע הכללי של דלאוור, סנאטור אמריקאי מדלאוור וצ'נסלור בית המשפט של דלאוור.
ביוגרפיה > ראשית חייו ומשפחתו

סולסברי נולד ב-2 ביוני 1820 ב-Mispillion Hundred, מחוז קנט, דלאוור, והיה בנם של ויליאם ומרגרט אן סמית' סולסברי. הוא היה אחיהם הצעיר של המושל גוב סולסברי והסנאטור האמריקני אלי סולסברי. הוא התחתן עם אנני פונדר, אחותו של המושל ג'יימס פונדר, ונולדו להם שלושה ילדים, ג'ון פונדר, מרגרט ווילארד הבן. הם היו חברים בכנסייה האפיסקופלית. סולסברי התחנך בדיקינסון קולג' ובקולג' של דלאוור, כיום אוניברסיטת דלאוור, למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין בדלאוור והחל את עיסוקו בכך בג'ורג'טאון, דלאוור. הוא היה בעל עבדים.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

סולסברי היה התובע הכללי של דלאוור מ-1850 עד 1855, ונבחר לסנאט של ארצות הברית ב-1858, תוך שהוא מביס את הסנאטור האמריקאי המכהן מרטין וו. בייטס. סולסברי נבחר מחדש ב-1864, אך הובס בניסיונו להיבחר לכהונה שלישית ב-1870 על ידי אחיו הבכור, אלי סולסברי. הוא כיהן שתי כהונות מלאות מ-4 במרץ 1859 ועד 4 במרץ 1871. לאחר מכן המשיך בעיסוקו במשפטים וכיהן כצ'נסלור דלאוור מ-1873 ועד מותו ב-1892.
ב-1863 היה סולסברי מבקר חריף של ממשל הנשיא אברהם לינקולן. בהתנגדות למלחמה בכלל ולהשעיית ההביאס קורפוס באופן ספציפי, ניסה סולסברי למנוע הצבעה המקיימת את הצו הביצועי השנוי במחלוקת. ככל הנראה כשהיה שיכור, תקף סולסברי מילולית את הנשיא בקומת הסנאט במה שג'ון היי תיאר כ"שפה המתאימה רק למוכרת דגים שיכורה". הסנאטור סולסברי כינה את לינקולן "אימבציל" והצהיר כי הנשיא הוא "האיש החלש ביותר שהוצב אי פעם בתפקיד בכיר". כאשר סגן הנשיא האניבל המלין קרא לסולסברי לסדר, הסנאטור סירב לשבת במקומו. לבסוף ניגש הסמל של הסנאט להוציא את סולסברי ממליאת הסנאט כאשר הסנאטור הניף לפתע אקדח, הניח אותו על ראשו של הסמל ואמר, "לעזאזל, אם תיגע בי אני יורה בך למוות!" בסופו של דבר, סולסברי נרגע והורחק ממליאת הסנאט.
ביוגרפיה > מוות ומורשת

סולסברי מת ב-6 באפריל 1892 בדובר, דלאוור ונקבר שם בבית הקברות של הכנסייה האפיסקופלית של ישו. בנו וילארד סולסברי הבן היה גם סנאטור אמריקאי.
הערות שוליים

↑  Weil, Julie Zauzmer; Blanco, Adrian; Dominguez, Leo. "More than 1,800 congressmen once enslaved Black people. This is who they were, and how they shaped the nation". Washington Post (באנגלית). נבדק ב-2023-04-26.
↑  "The Battle of Three Brothers". Senate Historical Office. 17 בינואר 1871. נבדק ב-10 בנובמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה))
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1194847404  LCCN: n91124941  SNAC: w6q60ngj  US Congress: S000074  VIAF: 11493025   WorldCat (עם VIAF): 11493025
ונדל קלארק

וונדל ל. קלארק (באנגלית: Wendel L. Clark; נולד ב-25 באוקטובר 1966), הוא שחקן הוקי קרח מקצועני לשעבר קנדי, ששיחק בעמדת מגן וחלוץ אגף שמאלי.
הקריירה המקצועית שלו נמשכה מ-1985 עד 2000, במהלכה שיחק בטורונטו מייפל ליפס, קוויבק נורדיקס, ניו יורק איילנדרס, טמפה ביי לייטנינג, דטרויט רד ווינגס ושיקגו בלקהוקס.
הוא נבחר לראשון הכללי בדראפט ה-1985 של NHL על ידי מייפל ליפס, הקבוצה איתה שיחק מספר עונות והיה קפטן הקבוצה מ-1991 עד 1994. קלארק הוא חביב האוהדים בטורונטו, ממשיך לייצג את המייפל ליפס באירועים ציבוריים .
קריירה מקצועית > נוער

בתור מגן צעיר שנחשב לכוכב עם ססקטון בליידס מה-WHL, קלארק היה חבר בנבחרת זוכת מדליות הזהב של קנדה באליפות העולם לנוער בהוקי קרח ב-1985.
קריירה מקצועית > טורונטו מייפל ליפס (1985-1994)

קלארק עבר לעמדת חלוץ לאחר שנבחר ראשון בסך הכל על ידי טורונטו מייפל ליפס בדראפט ה-NHL ב־1985.
קלארק היה ידוע במשחקו הפיזי ובמוחו ההתקפי בשילוב עם כושר הבקעה.
ככל שקלארק היה קשוח, יכולות ההתקפה וההבקעה שלו היו שווים לקשיחות שלו על הקרח.
227 הפעמים שקיבל דקות עונשין בפנדלים בעונת הטירונות שלו, היו שיא הקבוצה של טורונטו מייפל ליפס בעונת 86–1985, יחד עם 34 שערים שגם הובילו את הקבוצה.
לאחר עונת הרוקי שלו, הוא נבחר לקבוצת האול רוקי ב-NHL וסיים במקום השלישי בהצבעה על גביע Calder Memorial.
הפציעה הקשה בגב שספג קלארק במהלך משחק נגד שיקגו בלאקהוקס ב-1987, כשנבדק במשקוף של השער שלו, הפריעה לו להתקדם כשחקן עילית ב-NHL.
אף על פי כן, הוא היה חביב הקהל במייפל ליפס גארדנס וזכה למקום בלבם של מעריצי הליפס כאשר הוא סיפק לניצוץ במהלך החלק האחרון של עידן הרולד באלארד, שנחשב לתקופה האפלה ביותר בהיסטוריה של הזיכיון המפואר.
קלארק מונה לקפטן הקבוצה לעונת 92–1991. במהלך עונת 1992–1993, השנה השנייה של קלארק כקפטן הקבוצה, הליפס קבעו שיאי קבוצה בניצחונות (44) ונקודות (99) וגם עלו לפלייאוף לראשונה מזה שלוש שנים.
לליפס הייתה ריצה בלתי נשכחת לגמר ועידת קמפבל, אולם לאחר שהובילו את הסדרה הטובה משבעה של שלושה משחקים עד שניים תוך משחק אחד לאחר העלייה לגמר גביע סטנלי, הם הפסידו ללוס אנג'לס קינגס בראשות וויין גרצקי, אותם אימן בן דודו של קלארק, בארי מלרוז.
שני רגעים שמגדירים את הקריירה קרו בסדרה הזו עבור קלארק: קרב הבוהן-אל-בוהן שלו במשחק הראשון של הסדרה עם האכיפה מרטי מקסורלי כנקמה על להיט גדול שמקסורלי עשה על כוכב ליפס דאג גילמור, והשלושער שלו במשחק שישה מתוך שבעת המשחקים.
"הסדרה הזו הייתה כנראה ההתרגשות הכי גדולה שראיתי כאן", הכריז קלארק, שהייתה לו הופעה אגדית בסדרה עם 20 נקודות (10 שערים ו-10 בישולים) ב-21 המשחקים שלו במהלך פלייאוף 93'.
"זה היה הכי רחוק שהליפס התקדמו מזה זמן רב, הצוות התכנס בזמן הנכון וכולם עשו את העבודה שלהם".
קלארק השיג שיא קריירה של 46 שערים ב-64 משחקים עבור ליפס במהלך עונת 94–1993, כששיחק על הקו עם דייב אנדרייצ'וק ודאג גילמור.
בפלייאוף, הליפס העפילו פעם שנייה ברציפות לגמר החטיבה אך הפסידו 1–4 לונקובר קנאקס, אותם אימן מאמן הליפס לעתיד פט קווין.