stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אורלי קראוס-ויינר

| --- | --- |

אורלי קראוס-ויינר
 לידה:  9 ביולי 1959 (בת 65) 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית 
 סוגה:  מותחנים רומנטיים רומנים היסטוריים
 תקופת הפעילות:  מ-1997
 בן או בת זוג:  בן ציון ויינר 
 
אורלי קראוס-ויינר (נולדה ב-9 ביולי 1959) היא סופרת ישראלית עיתונאית בעבר, שכתבה עד כה 17 ספרים.
ביוגרפיה

אורלי קראוס גדלה ברמת השרון ובפתח תקווה. למדה בבית ספר יסודי "סלומון" בפ"ת, הייתה פעילה בנוער העובד וסיימה תיכון של רשת החינוך אנקורי. חוויותיה מנערותה בפתח תקווה שזורים ברבים מספריה. שרתה בחיל השריון ולאחר שחרורה גרה שנתיים בארצות הברית. לאחר מכן חזרה לישראל ועבדה באל-על שבע שנים כדיילת. במקביל למדה לתואר ראשון באוניברסיטת תל אביב, במסגרת תוכנית הלימודים הכלליים במדעי הרוח.
לאחר נישואיה למפקד הנח"ל - בנצי ויינר, באוגוסט 1989, ולידת בתה, החלה לכתוב בעיתונים "חדשות", "דבר ראשון", "לינק", "טלגרף" ו"ניהול" ופרסמה סיפורים קצרים וסיפורים בהמשכים ב"תרבות מעריב", "ישראל היום", "לאשה" ו"עולם האשה".
בשנת 1997 פרסמה את ספרה הראשון, "התרוממות", שהתבסס על חוויותיה כדיילת ב"אל על". הספר הפך לרב-מכר וזכה לפרס "ספר הפלטינה". ספר ההמשך, "נחיתת חירום", יצא ב-2008.
מאז פרסמה 16 ספרים נוספים, חלקם מותחנים רומנטיים וחלקם רומנים היסטוריים. ספריה מתאפיינים בנימה אישית ובשילוב אלמנטים ביוגרפיים מחייה וחיי משפחתה. אחד הבולטים ביניהם הוא ספרה "דיוקן הונגרי" שהתבסס על קורות משפחתו של אביה ועסק בחוויות ותחושות של הדור השני לשואה. קראוס-ויינר משלבת בספריה סיפורים היסטוריים קשים וכואבים ושוזרת בהם את דעותיה על כוחן של משפחתיות, חברות וערכים הומניסטים כסולידריות חברתית וקבלת השונה.
ספרה "כמעט מושלם", תורגם לאנגלית בשם "Almost Perfect".
ב-2005 תבעה קראוס-ויינר את ערוץ 10, בטענה שהסדרה "פיק אפ" מתבססת על ספרה "התרוממות". ב-2010 קבע בית המשפט כי נקודות הדמיון הן אזוטריות ופסק לקראוס-ויינר פיצוי של 10,000 ש"ח בלבד, ללא צו להוצאות.
אורלי קראוס-ויינר מתגוררת בתל אביב. הייתה נשואה לתא"ל במיל. בן ציון ויינר ולהם בת משותפת.
ספריה

התרוממות - 1997, ידיעות ספרים
מלכת הלבבות - 1999, ידיעות ספרים
אהבה לפי הספר - 2002, ידיעות ספרים
מחול הפלמינגו - 2005, כנרת זמורה-ביתן דביר
המערבולת - 2006, כנרת זמורה-ביתן דביר
דיוקן הונגרי - 2007, כנרת זמורה-ביתן דביר
נחיתת חירום - 2008, כתר ספרים
זאבים בשלג - 2009, כתר ספרים
מה שצריך לקרות - 2010, כתר ספרים
כמעט מושלם - 2011, כתר ספרים
מאושרת בדרכה - 2012, כתר ספרים
הנסיך - 2013, כתר ספרים
אהבה ודעות קדומות - ינואר 2014, כתר ספרים
סיני - ספטמבר 2014, כתר ספרים
אתנה - מרץ 2015, סטימצקי
השחקניות - אפריל 2016, הוצאה עצמית
המדריך לשוברות הלבבות - פברואר 2017, ידיעות ספרים
מפורסמת בעל כורחה - 2018, ידיעות ספרים
לילה ללא סוף - 2024, ידיעות ספרים
הערות שוליים

↑  גילי מצא, סיפור חיים: עלילות פ"ת מאת אורלי קראוס-ויינר, באתר ynet, 21 ביוני 2011
1 2  אורית מרלין-רוזנצוייג, סופרת רבי־המכר אורלי קראוס־ויינר הפכה למורה כדי להתפרנס, באתר ynet, 25 בספטמבר 2024
↑  תיאור חתונת ויינר וקראוס במדור "אנשים", "העולם הזה", גיליון 2712, 23 באוגוסט 1989, עמ' 16
↑  יצחק דנון, ‏הסופרת אורלי קראוס נגד ערוץ 10: זכויות היוצרים על "פיק אפ" - שלי, באתר גלובס, 28 באוגוסט 2005
↑  מיכל תוסייה כהן, ביהמ"ש: הסדרה פיק אפ ששודרה בערוץ 10 לא התבססה על הספר "התרוממות", באתר כלכליסט, 2 ביוני 2010
↑   גלית דהן-קרליבך, "המדריך לשוברות הלבבות": מתכון לצ'יק ליט, באתר הארץ, 28 בפברואר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311784305171  BnF: cb16182317v (data)  GND: 142341681  ISNI: 0000 0000 8361 9749  LCCN: nr97044451  SUDOC: 175287449  VIAF: 19588946   WorldCat (עם VIAF): 19588946
מושבת האומנים של דרמשטאדט

מושבת האומנים של דרמשטאדט (בגרמנית: Darmstädter Künstlerkolonie Mathildenhöhe) מתייחסת הן לקבוצה של אומני יוגנדסטיל והן למבנים באזור מתילדנהוהה (Mathildenhöhe) בעיר דרמשטאדט בדרום-מרכז גרמניה, שבו חיו ועבדו אומנים אלה. האומנים מומנו במידה רבה על ידי פטרונים ועבדו יחד עם חברים אחרים בקבוצה שהיו להם טעם אמנותי תואם.
ארגון אונסק"ו הכיר במושבת האומנים מתילדנהוהה בדרמשטאדט כאתר מורשת עולמית בשנת 2021.
בית וילהלם דייטרס
בית גליקרט הגדול
בית פטר ברנס
בית יוזף מריה אולבריך
הקמה

מושבת האומנים נוסדה בשנת 1899 על ידי ארנסט לודוויג, הדוכס הגדול של הסן. המוטו שלו היה: "Mein Hessenland blühe und in ihm die Kunst" ("אדמת ההסן שלי תפרח ובתוכה האומנות"), והוא ציפה שהשילוב בין אומנות למסחר יקדם את הכלכלה במדינתו. מטרת האומנים הייתה פיתוח צורות בנייה וחיים מודרניות וצופות פני העתיד. לשם כך ריכז ארנסט לודוויג כמה אומנים מהאר נובו בדרמשטאדט: פטר ברנס, פאול בירק (Paul Bürck), רודולף בוזלט (Rudolf Bosselt), הנס כריסטיאנסן (Hans Christiansen), לודוויג הביש (Ludwig Habich), פטריץ הובר (Patriz Huber) ויוזף מריה אולבריך.
התערוכה הראשונה (1901)

התערוכה הראשונה של מושבת האומנים התקיימה בשנת 1901 בכותרת "מסמך על אומנות גרמנית" (Ein Dokument deutscher Kunst). המוצגים היו הבתים האישיים של המושבה מבני סטודיו ובניינים זמניים שונים. התערוכה נפתחה ב-15 במאי בפסטיבל שהציע פטר ברנס ועוררה עניין הרבה מעבר לגבולות דרמשטאדט, אך הסתיימה עם זאת בהפסד כספי גדול באוקטובר. פאול בירק, הנס כריסטיאנסן ופטריץ הובר עזבו את המושבה זמן קצר לאחר מכן, וכך גם פטר ברנס ורודולף בוזלט בשנים שלאחר מכן.
התערוכה הראשונה (1901) > בית ארנסט לודוויג

בית ארנסט לודוויג נבנה כאטלייה משותף על בסיס תוכניות שנערכו על ידי יוזף מריה אולבריך. אולבריך עבד כאדריכל והיה הדמות המרכזית בחבורת האומנים. פטר ברנס היה מעורב בהתחלה רק כצייר ומאייר. הנחת אבן הפינה התקיימה ב־24 במרץ 1900. האטלייה היה גם מקום עבודה וגם מקום להתכנסויות במושבת האומנים. באמצע הקומה הראשית חדר הישיבות עם ציורים של פאול בירק ויש שלושה חדרי סטודיו לאומנים מכל צד שלו. ישנן שתי דירות אומנים תת-קרקעיות וחדרים תת-קרקעיים למטרות עסקיות. הכניסה ממוקמת בגומחה המעוטרת במוטיבים מצופים זהב. שני פסלים בגובה שישה מטרים, "גבר ואישה" או "כוח ויופי", ניצבים משני צדי הכניסה והם יצירתו של לודוויג הביש. בתי האומנים נבנו סביב האטלייה. לקראת סוף שנות השמונים של המאה ה-20 נבנה הבניין מחדש והפך למוזיאון (Künstlerkolonie Darmstadt) על מושבת האומנים של דרמשטאדט.
התערוכה הראשונה (1901) > בתי האומנים

האומנים היו יכולים לרכוש נכס בתנאים נוחים ולבנות בתי מגורים שיופיעו בתערוכה. החזון היה שהניסיונות לשלב אדריכלות, עיצוב פנים, עבודת יד וציור צריכים להיות מופגנים בדוגמאות קונקרטיות. רק אולבריך, כריסטיאנסן, הביש וברנס היו יכולים להרשות לעצמם לבנות בתים משלהם, אך עם זאת היו בתערוכה הראשונה שמונה בתים מרוהטים במלואם.
התערוכה הראשונה (1901) > בתי האומנים > בית וילהלם דייטרס

וילהלם דייטרס (Wilhelm Deiters) היה מנהל מושבת האומנים. ביתו תוכנן על ידי יוזף מריה אולבריך, שהיה אחראי גם על פנים קומת הקרקע. הוא הקטן מבין הבתים וצורתו המיוחדת היא תוצאה של הצורה הריבועית של החלקה שעליה הוא בנוי, הנמצאת בצומת של שני רחובות. הוא שרד את המלחמה ללא פגע והוחזר למראהו המקורי בשנים 1991–1992 בעקבות מספר ניסיונות פחות מוצלחים לשפץ ולעצב אותו מחדש. הבניין היה משכן המכון הגרמני הפולני (Deutsche Polen-Institut) בשנים 1996–2016.
התערוכה הראשונה (1901) > בתי האומנים > בית גליקרט הגדול

יוזף מריה אולבריך עיצב גם את הבית הזה עבור יוליוס גליקרט. זה היה המבנה הגדול בתערוכה. יוליוס גליקרט היה יצרן רהיטים ומקדם חשוב של מושבת האומנים. הוא תכנן למכור את הבית מיד עם סיומו, אך החליט זמן קצר לפני השלמתו להשתמש בבניין לתערוכת קבע של רהיטים שיוצרו במפעל שלו. הבית נהרס חלקית במלחמת העולם השנייה, מאוחר יותר נבנה ולאחר מכן שוחזר בשנות השמונים. כיום הוא משמש את האקדמיה הגרמנית לשפה ולשירה (Deutschen Akademie für Sprache und Dichtung).
התערוכה הראשונה (1901) > בתי האומנים > בית גליקרט הקטן (בית רודולף בוזלט)

גם בית זה תוכנן על ידי יוזף מריה אולבריך. הפסלים בחזית הם יצירתו של רודולף בוזלט. פטריץ הובר היה אחראי על עיצוב הפנים. בוזלט החל לעבוד על הבית, אך לא הצליח לכסות את עלויות הבנייה. בכך השתלט גליקרט על הבית ושילם על השלמתו. מראהו הנוכחי מתקרב לצורתו המקורית.
התערוכה הראשונה (1901) > בתי האומנים > בית פטר ברנס

פטר ברנס היה אדריכל אוטודידקט. תכנון הבית שלו ועיצוב הפנים שלו היו העבודה הראשונה שלו. משום שברנס היה גם הבעלים של הבניין, גם האדריכל וגם מעצב פנים יש לבית עקביות בולטת במיוחד. אולם זה היה גם הבית היקר ביותר בתערוכה, בעלויות כוללות של 200,000 מארק. ברנס מעולם לא חי בו, ובחר במקום זאת למכור אותו זמן קצר לאחר התערוכה. הוא נפגע קשות במלחמת העולם השנייה, אך לפחות החלק החיצוני שוחזר במידה רבה למצבו המקורי. כמה פריטים ורהיטים נלקחו כנראה מהבית במועד מוקדם יותר וכך שרדו.
התערוכה הראשונה (1901) > בתי האומנים > בית יוזף מריה אולבריך

הבית של אולבריך עצמו היה זול יחסית, כ-75,000 מארק. לבניין היה גג אדום משופע בכל הכיוונים שהמשיך למטה מעל קומת הקרקע בצד הצפוני. אולבריך עצמו עיצב גם את כל חלל הפנים. הבית ניזוק מאוד במלחמת העולם השנייה. הוא נבנה מחדש בשנים 1950–1951, אם כי כל מה שמעל לקומת הקרקע השתנה לחלוטין. רק האריחים הלבנים והכחולים בחזית הם מהמבנה המקורי. הוא שימש את המכון הפולני הגרמני בשנים 1980–1996.
התערוכה הראשונה (1901) > בתי האומנים > בית לודוויג הביש

יוזף מריה אולבריך היה האדריכל של בית לודוויג הביש, שהיה הסטודיו ומעונו של הפסל לודוויג הביש. פטריץ הובר היה אחראי על עיצוב הפנים. הבניין בולט בגג השטוח ובהנדסת המרחב עם העיטור הספרטני שלו. לאחר שנגרם לו נזק קשה במהלך המלחמה, הוא נבנה מחדש בשנת 1951 עם שינויים מסוימים בפרטים, אך בהתאם לתוכניות המקוריות.
התערוכה הראשונה (1901) > בתי האומנים > בית הנס כריסטיאנסן

הבית של כריסטיאנסן תוכנן על ידי אולבריך בהתאם לדרישותיו של הצייר הנס כריסטיאנסן. החזית נשלטת על ידי שטחי צבע גדולים, אך העיטור היה לעיתים גם פיגורטיבי. הוא צויר על ידי כריסטיאנסן והציע הרבה חומר לדיון. האומן ומשפחתו גרו בבית זמן רב, אף על פי שכריסטיאנסן עבד לרוב מחוץ לדרמשטאדט בשנים מאוחרות יותר. הבניין נהרס כליל במלחמת העולם השנייה ולא שוחזר. פער נותר במקום בו הוא עמד, ובכך הוא נהרסה גם הסימטריה המקורית של האזור.
התערוכה הראשונה (1901) > בתי האומנים > בית גאורג קלר

בית זה, המכונה "בוליו" (Beaulieu, בצרפתית: "מקום יפה"), הוקם עבור גאורג קלר האמיד על פי תוכניות שנערכו על ידי יוזף מריה אולבריך. לאחר חורבנו במלחמה, הוא נבנה אחרת לגמרי.
התערוכה השנייה (1904)

התערוכה השנייה הציגה כמעט רק מבנים זמניים לאחר ההפסדים הכספיים הגדולים של התערוכה הראשונה. אל החברים הנותרים אולבריך והביש הצטרפו בשלב זה שלושה חברים חדשים: יוהאן וינצנץ ציסרץ (Johann Vincenz Cissarz), דניאל גריינר (Daniel Greiner) ופאול האושטיין (Paul Haustein).
התערוכה השנייה (1904) > קבוצת שלושת הבתים

שלושת הבתים המחוברים זה לזה בפינת רחוב שטיפטשטראסה (Stiftstraße) ופרינץ-כריסטיאן-וג (Prinz-Christians-Weg) נבנו בשנת 1904 על פי תוכניותיו של יוזף מריה אולבריך. הבית הפינתי (עם רצועות פילסטר עשויות לבנים) וה"בית הכחול" (קומת הקרקע מכוסה באריחים מזוגגים בכחול) הוקמו למכירה, ואילו "הבית האפור", המכונה גם "בית הבשר" (בעל משטח טיח גס כהה), תוכנן למגורים של מטיף החצר. אולבריך עיצב את פנים הבית האפור; פאול האושטיין ויוהאן וינצנץ ציסרץ היו אחראים לעיצוב הבית הכחול וחלק מחדרי הבית הפינתי. שלושת הבתים נועדו להדגים אפשרויות מגורים למעמד הביניים. הם נפגעו מאוד במלחמת העולם השנייה. הבית האפור נהרס ובמקומו קמה בנייה חדשה, בעוד השניים האחרים שוחזרו תוך שינויים רציניים.
התערוכה השלישית (התערוכה האזורית של הסן, 1908)

התערוכה השלישית, שהייתה פתוחה לאומנים ובעלי מלאכה מהסן, התרכזה במושבה של בתי מגורים קטנים, על מנת להראות כי צורות חיים מודרניות ניתנות להשגה באמצעים כספיים מוגבלים. נושא התערוכה היה אמנות חופשית ויישומית. מלבד אולבריך, היו במושבה באותו הזמן גם אלבין מילר (Albin Müller), יאקוב יוליוס שרפוגל (Jakob Julius Scharvogel), יוזף אמיל שנקנדורף (Joseph Emil Schneckendorf), ארנסט ריגל (Ernst Riegel), פרידריך וילהלם קלוקנס (Friedrich Wilhelm Kleukens) והיינריך יובסט (Heinrich Jobst).
התערוכה השלישית (התערוכה האזורית של הסן, 1908) > בניין התערוכה

יוזף מריה אולבריך תכנן את מגדל החתונה (Hochzeitsturm) ואת בניין התערוכה השכן, שנפתח בשנת 1908 כמקום בו יוכלו חברי המושבה לאומנים להציג את יצירותיהם האמנותיות. הבניין ניצב על מאגר מים לשעבר, חלק מרשת המים של דרמשטאדט, שבמקור נאטם רק באדמה.
התערוכה השלישית (התערוכה האזורית של הסן, 1908) > בניין התערוכה של הסן העליונה

הבית הזה תוכנן על ידי אולבריך כמקום לתצוגות של מוצרים תעשייתיים ומסחריים מהסן העליונה וגם מרבית עיצוב הפנים היא בתכנון אולבריך גם כן. כיום הבניין הוא משכן, "המכון לחינוך מוזיקלי ומוזיקה חדשה" (Institut für Neue Musik und Musikerziehung).
התערוכה השלישית (התערוכה האזורית של הסן, 1908) > בית קונרד זוטר

האדריכל קונרד זוטר (Conrad Sutter) תכנן ובנה את בית זה, כמו גם את עיצוב הפנים כולו. הבניין נכלל בתערוכה בניגוד לחוות הדעת של חבר השופטים, על דעתו של זוטר.
התערוכה השלישית (התערוכה האזורית של הסן, 1908) > בית וגנר-גווין

האדריכל יוהאן כריסטוף גווין (Johann Christoph Gewin) גיבש תוכניות לבית עבור הקבלן וגנר. הוא נהרס במלחמה.
התערוכה השלישית (התערוכה האזורית של הסן, 1908) > מושבת המגורים הקטנה

מושבת המגורים הקטנה (Kleinwohnungskolonie) הוקמה על המדרון המזרחי של מתילדנהוהה כמודל למגורים למעמדות פחות אמידים. היא כללה בית אחד דו-משפחתי, שני בתים צמודי קרקע ושלושה בתים שבהם דירה אחת. הבתים לדוגמה הוצגו ביחד על ידי חברת ארנסט לודוויג והחברה המרכזית של הסן לבניית דירות זולות יותר. שישה תעשיינים בולטים מהסן סיפקו את המימון. התנאים דרשו מהבתים לכלול לפחות שלושה חדרי מגורים, שיהיו עשויים מחומרי בניין מקומיים, ולא יעלו יותר מ-4,000 מארק עבור בית בן דירה אחת או 7,200 מארק לבית דו-משפחתי. יתר על כן, האדריכלים נדרשו לתכנן פנים בעלות של פחות מ-1,000 מארק למגורים. הבניינים תוכננו על ידי האדריכלים המקומיים לודוויג מאהר (Ludwig Mahr), גאורג מצנדורף (Georg Metzendorf), יוזף רינגס (Josef Rings), היינריך ולבה (Heinrich Walbe), ארתור וינקופ (Arthur Wienkoop) ויוזף מריה אולבריך. הבניינים המרוהטים במלואם הוצגו בשנת 1908, אך פורקו זמן קצר לאחר סיום התערוכה.
התערוכה השלישית (התערוכה האזורית של הסן, 1908) > בית עובדי אופל

אולבריך הוזמן על ידי חברת אופל (Opel) מריסלהיים (Rüsselheim) לתכנן בית לדירה אחת עם עיצוב פנים כחלק ממושבת המגורים הקטנה. במקום מטבח הכולל פינת אוכל, שהיה נפוץ באותה תקופה, היה בקומת הקרקע מטבח קטן וסלון גדול. בקומה השנייה היו שני חדרי שינה גדולים וחדר אמבטיה.
התערוכה השלישית (התערוכה האזורית של הסן, 1908) > בתי עובדים, ארבכר שטראסה 138–142

שלושת הבתים שתוכננו על ידי מאהר, מצנדורף ווינקופ נהרסו לאחר התערוכה ב-1908 ונבנו באותה צורה ברחוב ארבאכר של ימינו בהזמנת מחלבת הדוכס (großherzoglichen Meierei) הסמוכה (כיום Hofgutes Oberfeld).
התערוכה הרביעית (1914)

המוקד המיוחד של התערוכה האחרונה היה בית המגורים להשכרה, שבגינו הקים אלבין מילר קבוצה של שמונה בנייני דירות להשכרה בני שלוש קומות על המדרון הצפוני של מתילדנהוהה. שלושה בתים כללו עיצובי דגם של חברי מושבה שונים. האגף האחורי של קבוצה זו היה אטלייה בן חמש קומות. שורת בנייני דירות זו נהרסה במלחמת העולם השנייה, אך האטלייה עם חזית הפסים החומה הדרומית שלו שרדה. ניתן לראות את חורשת השקמים ושער האריות (כיום שער הכניסה לפארק רוזנהוהה) עד היום. חברי המושבה בתקופה זו היו היינריך יובסט, פרידריך וילהלם קלוקנס, אלבין מולר, פריץ אוסוולד (Fritz Osswald), עמנואל יוזף מרגולד (Emanuel Josef Margold), אדמונד קורנר (Edmund Körner) וברנהרד הוטגר (Bernhard Hoetger).
פיתוח סביבתי

האדריכלים המקומיים של דרמשטאדט לא השתתפו בתערוכה הראשונה במתילדנהוהה. עם זאת, האדריכלים המסורתיים אלפרד מסל (Alfred Messel, מקום מגוריו של מנהל המוזיאון פאול אוסטרמן פון רות), גאורג מצנדורף (Georg Metzendorf, מקום מגוריו של גאורג קייזר), היינריך מצנדורף (Heinrich Metzendorf, מקום מגוריו של הופראט אוטו שטוקהאוזן) ופרידריך פיצר (בין היתר ביתו שלו, מעונו של ד"ר מילברגר ובית מגורים כפול עבור פינאנצרט ד"ר בקר ופינאנצרט בורנשאואר) הצליחו להציג את רעיונותיהם בשולי מושבת האומנים. שטח התערוכה היה מוקף בגדר רק למשך התערוכה. הבתים של מושבת האומנים ושל שאר האדריכלים היו צמודים זה לזה.
מושבת האומנים החדשה ברוזנהוהה

העיר דרמשטאדט הקימה ב-1960 מושבת אמנים חדשה. שבעה אטלייה ומגורים הוקמו בין השנים 1965 ו-1967 על פי תוכניותיהם של רולף פראנגה (Rolf Prange), רודולף קרמר (Rudolf Kramer), ברט זיידל (Bert Seidel), הריברט האוזמן (Heribert Hausmann) וריינהולד קרגל (Reinhold Kargel). הסופר היינריך שירמבק (Heinrich Schirmbeck), המשורר קארל קרולו (Karl Krolow), היסטוריון האמנות הנס מריה וינגלר (Hans Maria Wingler) והפסל וילהלם לות (Wilhelm Loth) היו (או עדיין נמצאים) בין תושבי המושבה הזו.
לקריאה נוספת

Jürgen Bredow, Johannes Cramer: Bauten in Darmstadt. Ein Architekturführer. Darmstadt 1979. ISBN 3-7929-0106-4
Stadt Darmstadt (Publ.): Die Darmstädter Mathildenhöhe. Architektur im Aufbruch zur Moderne. Beiträge zum Denkmalschutz in Darmstadt. Vol. 7. Darmstadt 1998.
Stadt Darmstadt (Publ.): Die Mathildenhöhe – ein Jahrhundertwerk. Mathildenhöhe Darmstadt. 100 Jahre Planen und Bauen für die Stadtkrone 1899–1999. Vol. 1. Darmstadt 1999. ISBN 3-89552-063-2
Mathias Wallner und Heike Werner: Architektur und Geschichte in Deutschland. Munich 2006, p. 114–115. ISBN 3-9809471-1-4
הערות שוליים

↑  Mathildenhöhe Darmstadt
↑  "1901 Mathildenhöhe Darmstadt // Ein Dokument Deutscher Kunst". IBA (בגרמנית). 5 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Anderson, Anne (2017). "'Mein Hessenland blühe und in ihm die Kunst'. Ernst Ludwig's Darmstädter Künstlerkolonie: Building Nationhood through the Arts and Crafts". Transnational Histories of the 'Royal Nation'. Cham: Springer International Publishing. pp. 177–202. doi:10.1007/978-3-319-50523-7_9. ISBN 978-3-319-50522-0.
↑  "Mein Hessenland blühe". Akademie 55plus Darmstadt e.V. (בגרמנית).
↑  "Mathildenhöhe". Stadtlexikon Darmstadt (בגרמנית).
↑  "Ernst Ludwig House". Künstlerkolonie Mathildenhöhe.
↑  "Museum Künstlerkolonie Darmstadt". Museen-in-Hessen (בגרמנית).
↑  "Haus Deiters". Künstlerkolonie Mathildenhöhe (בגרמנית).
↑  "Mathildenhöhe Haus Deiters". goblu-architekten (בגרמנית).
1 2  "Neues Domizil für das Deutsche Polen-Institut – Deutsches Polen-Institut". Deutsches Polen-Institut (בגרמנית).
↑  "Großes Haus Glückert". Künstlerkolonie Mathildenhöhe (בגרמנית).
↑  "Glückert-Häuser". Stadtlexikon Darmstadt (בגרמנית).
↑  "Der Autodidakt baute sich seine Villa auf der Mathildenhöhe einfach selbst – Architektur des 20. und 21. Jahrhunderts". Architektur des 20. und 21. Jahrhunderts – Vom Bauhaus bis zum Dekonstruktivismus – Fotos, Texte und mehr von Volker Hilarius (בגרמנית). 27 ביולי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Haus Olbrich". Wissenschaftsstadt Darmstadt (בגרמנית).
↑  "Habich, Ludwig". Stadtlexikon Darmstadt (בגרמנית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 2106897-5  SUDOC: 035070471  VIAF: 263908853   WorldCat (עם VIAF): 263908853 
הבית הכחול
בניין התערוכה
מגדל החתונה
מקום מגוריו של מנהל המוזיאון פאול אוסטרמן פון רות
שלום זורין

שלום שמחה זורין (1902–1974) היה מפקד יחידת פרטיזנים יהודיים בבלארוס במהלך מלחמת העולם השנייה.
קורות חיים

שלום זורין התגורר בעיר מינסק, שם עבד כנגר. העיר מינסק נכבשה כעבור 4 ימים לאחר פלישת הגרמנים לברית המועצות ביוני 1941. זורין נכלא בגטו המקומי יחד עם שאר יהודי העיר ונשלח לעבודה במחנה שבויי מלחמה. במחנה זה הכיר את סמיון גנזנקו, קצין סובייטי שבוי ובסוף שנת 1941 שניהם ברחו ליערות שבסביבת מינסק, שם הקימו יחידת פרטיזנים. אל היחידה הצטרפו תושבים מקומיים, שבויי מלחמה שברחו מהמחנות ויהודים שברחו מהגטאות שבסביבה. לאחר שמספר היהודים ביחידה גדל, החלו התנגשויות על רקע אנטישמי בין יהודים ולא-יהודים. זורין הגן על היהודים וגנזנקו, כמפקד היחידה, החליט להטיל עליו להקים יחידה פרטיזנית יהודית נפרדת. היחידה כונתה תחילה "יחידת 106" ולאחר מכן נקראה "יחידת זורין". בתחילת דרכה היו ביחידה כ-60 איש עם 15 כלי נשק בלבד, עם הזמן גדלה היחידה עד ל-800 איש. יחידתו של זורין קלטה את היהודים שנמלטו מהגטאות שבערי הסביבה. הגרמנים בסיוע משתפי פעולה הביילורוסים פשטו על אזור היערות ששם הייתה היחידה וזורין עם אנשיו נאלצו להעתיק את בסיסם ליערות נאליבוקי, באזור בו פעלו יחידות פרטיזנים רבות.
זורין ראה את משימת הצלת יהודים כמטרה העיקרית של יחידת הפרטיזנים שלו. לכן ביחידתו נקלטו לא רק גברים צעירים, שיוכלו להיות לוחמים, אלא משפחות שלמות של יהודים שברחו מהגטאות. ביחידה הוקם מחנה אזרחי ובו בעלי מקצוע, שהקימו ביער בתי מלאכה: מתפרה, סנדלריה, מאפייה, בית חרושת לייצור נקניקים, סדנה לתיקון נשק ולייצור פצצות, טחנת קמח, וכן בית חולים שדה עם רופאים יהודיים שברחו מגטו מינסק. בית החולים שירת לא רק את היחידה של זורין, אלא את כל יחידות הפרטיזנים של האזור. כמו כן במחנה הוקם בית ספר ולמדו בו כ-70 תלמידים - ילדים מכל הגילים.
ביולי 1944, לאחר שחרור האזור על ידי הצבא האדום פורקה יחידת זורין.
לאחר המלחמה המשיך שלום זורין להתגורר במינסק, עד שבשנת 1971 עלה לישראל. הוא נפטר בשנת 1974.
לקריאה נוספת

אמיר השכל, על זיכרון ושכחה: המקרה של זורין, ביילסקי ואנילביץ', הוצאת שורשים, 2015.
יוסף לוי חגיז

יוסף לוי חגיז (ה'תרמ"ו, 1886 – ה' באדר ה'תשל"ד, 27 בפברואר 1974) היה עסקן ואיש ציבור בירושלים, סוחר וגואל קרקעות. מייסד ומנהל אגודת תדח"ץ ומנהל "הוצאת יוסף לוי חגיז", מייסד היישוב אחוזת נפתלי שליד טבריה. בשנות ה-30 עמד בראש אגודת נחלת ישראל - רמה.
ביוגרפיה

נולד בירושלים ליצחק חגיז, בעלי הוצאת יצחק חגיז. אביו היה חסיד חב"ד שעלה מוויטבסק והתיישב בירושלים. בהיותו בירושלים אימץ לו שם משפחה של שכניו בני עדות המזרח.
ירש מאביו את עסקי הנייר והדפוס, וייסד את "הוצאת יוסף לוי חגיז".
בשנות מלחמת העולם הראשונה התגורר בשכונת נוה צדק בתל אביב. השלטונות הטורקיים אסרו לאגור נפט מעל הכמות היומית הממוצעת. חגיז רכש כמות גדולה של פחי נפט והחביאם בתחתית באר באחד מפרדסיו בפתח תקווה, וסיפק אותם לנצרכים.
בשנות ה-20 היה חבר ועד שכונת שערי חסד בירושלים. הוא בנה מבנה מסחרי בן שתי קומות בשכונה. כמו כן היה מפעילי הציבור בשכונת בית וגן בראשית שנותיה.
בשנת 1921 נבחר כחבר ב"ועד העיר האשכנזי" בירושלים (לימים "העדה החרדית").
החל משנות ה-20 החל בפעילות ענפה לרכישת קרקעות בירושלים ובכל רחבי ארץ ישראל. בשנת 1929 שימש כמנהל חברה קרקעית ירושלים אמריקה בע"מ. בשנת 1936 שימש כראש אגודת נחלת ישראל - רמה.
בשנות ה-20, כאשר שמע על תוכניתו של החפץ חיים לעלות לארץ ישראל, סייע בכספו ליישום התוכנית, אולם דרש ששמו לא יתפרסם. הוא גם סייע ל"חפץ חיים" במכירת ספרי משנה ברורה בארץ ישראל.
הקים את אגודת תדח"ץ (ראשי תיבות: תורה, דת, חסד, צדקה). היה מראשי פאג"י. בשנת 1949 ייסד במסגרת פאג"י את היישוב "אחוזת נפתלי" באזור קרני חיטין שממערב לטבריה. היישוב הוקם על קרקעות שרכש חגיז בשנות ה-20. במקום התגוררו משפחות מעטות בלבד, ולאחר שנים ספורות החלה הנטישה. בשנת 1957 התגוררה במקום משפחה אחת בלבד. עם הקמת היישוב נתגלע סכסוך בין המתיישבים המועטים, חלקם פרשו והקימו תת-יישוב נוסף, מזרחית לאחוזת נפתלי. תחילה נקרא תת-היישוב בשם תדח"ץ, על שם ארגונו של חגיז, ואחר כך הוסב שמו ל"חילה" (ראשי תיבות של שמו - חגיז יוסף לוי). ביישוב זה הוקמו צריפים בלבד, אך עד מהרה ננטש גם הוא. חגיז קבע את ביתו בטבריה והיה פעיל בענייני הדת בעיר.
חגיז היה מועמד אחרון בבחירות לאספה המכוננת מטעם פאג"י.
נפטר בשנת 1974 ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים. לאחר מותו הוקמה על שמו בירושלים ישיבת מעוז חיל ("חיל" ראשי תיבות: חגיז יוסף לוי). בשנת 1984 הוציאה הישיבה את ספרו "הגיגים ועיונים" על התורה.
אחותו שרה חאשה הייתה אשת הרב שלמה זלמן זלזניק, ראש ישיבת עץ חיים. אחיו, מרדכי חגיז, עסק אף הוא בעסקי נייר ומכשירי כתיבה. בנו של מרדכי הוא המורה והפזמונאי יחיאל חגיז.
הערות שוליים

↑  מפת ירושלים בהוצאת יוסף לוי חגיז, 1919 בערך, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007600923205171  ISNI: 0000 0000 3566 3462  LCCN: n93093721  VIAF: 38591694   WorldCat (עם VIAF): 38591694
הנרי (יחידת מידה)

הנרי (מסומלת באות H) היא יחידת מידה של השראות.
אם סך השטף המגנטי במעגל שזורם בו זרם של 1 אמפר הוא 1 ובר, אז ההשראות של המעגל שווה 1 הנרי.
ביחידות SI בסיסיות:
 \mathrm {H={\frac {Wb}{A}}={\frac {V\cdot s}{A}}={\frac {kg\cdot m^{2}}{s^{2}\cdot A^{2}}}=\Omega \cdot s}
היחידה נקראת על שמו של הפיזיקאי האמריקני ג'וזף הנרי.
ראו גם

יחידות מידה על שם אישים