stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוברט אופנהיימר
ביוגרפיה > גטינגן

לאחר חופשה קצרה עם חברים באי קורסיקה במרץ 1926, שב אופנהיימר לאוניברסיטת קיימברידג' במטרה לעסוק בפיזיקה תאורטית. בעקבות פגישה עם הפיזיקאי הדני נילס בוהר, שהיה למורה שלו, החליט אופנהיימר בקיץ 1926 לנסוע אל גטינגן שבגרמניה, למרכז הפיזיקה התאורטית. שם הכיר אופנהיימר פיזיקאים רבים, חלקם זוכי פרס נובל, ובהם פיזיקאים יהודים־גרמנים שתרמו בהמשך לפיתוח תגלית ביקוע האטום. הם הוזמנו על ידי אופנהיימר בשנת 1942 לעבוד איתו במסגרת פרויקט מנהטן. במהלך שהותו במרכז הכיר אופנהיימר גם את ורנר הייזנברג, מהבולטים שבפיזיקאים הגרמנים, שלימים עמד בראש פרויקט הגרעין של גרמניה הנאצית, ופועלו היווה תמריץ לאמריקאים להקדים את גרמניה בייצור הפצצה.
ביוגרפיה > עבודה כמרצה בברקלי

בקיץ 1927 השלים את לימודי הדוקטורט בפיזיקה ושב לניו יורק. בזכות הידע שצבר בתחום מכניקת הקוונטים בגרמניה ושיפור מעמדו בקהילת הפיזיקאים התאורטיים, החליטה קרן רוקפלר לממן את מחקרו במסגרת לימודי הפוסט-דוקטורט. בהמשך השנה, בגיל עשרים וחמש בלבד, מונה אופנהיימר למשרת פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ובמכון הטכנולוגי של קליפורניה. הוא עסק במכניקת הקוונטים וחקר את התנהגותם של חלקיקים תת-אטומיים.
לאחר עליית היטלר לשלטון בינואר 1933, פוטרו פרופסורים רבים ממוצא יהודי ממשרותיהם בגרמניה. אופנהיימר תרם לקרן סיוע לפיזיקאים שברחו מגרמניה, ביניהם מדען שהיה המורה שלו בגטינגן, וניסה לסייע לקרובי משפחתו היהודים לצאת מגרמניה.
ביוגרפיה > פרויקט מנהטן > פיתוח הפרויקט

ב-18 בספטמבר 1942 החל בצבא האמריקאי פרויקט סודי ביותר של פיתוח נשק אטומי. אופנהיימר נחשב למועמד ראוי לניהולה של מעבדת הנשק הסודי, אך בשל פעילותו הפוליטית, הצבא לא אישר את סיווגו הביטחוני. לדרישת הצבא הוא מילא טופס ביטחוני ובו ציין את שמות הארגונים שבהם פעל, והצהיר שהוא מנתק את כל קשריו עם הפוליטיקה. הוא מונה בסופו של דבר בידי מנהל הפרויקט, הגנרל לסלי גרובס, למנהל מעבדות הפיתוח וההרכבה של פצצת האטום, והחל לגייס את מיטב המדענים, בהם הפיזיקאים הנס בֶּתֶה ואדוארד טלר. המידור והסודיות של הפרויקט היו כה גדולים, עד שאפילו הארי טרומן, שהיה סגן נשיא ארצות הברית באותה תקופה, לא ידע עליו דבר. טרומן גילה על קיומו של הפרויקט רק לאחר שהתמנה לנשיא בעקבות מותו של רוזוולט ב-1945.
אופנהיימר הציע את העיירה לוס אלאמוס, שאותה הכיר בצעירותו במהלך מסעותיו, כאתר לבניית המעבדה. באותו זמן היו במקום מבנים של בית ספר לנערים ששכנו בראש הר־שולחן שהתנשא לגובה 2,200 מטר. לאחר בנייה של מספר חודשים נפתחו מעבדות לוס אלאמוס במרץ 1943. תוך כשנתיים הפך המחנה לעיירה ובה כ-4,000 אזרחים וכ-2,000 אנשי צבא.
ביוגרפיה > פרויקט מנהטן > ניסוי טריניטי

ב-16 ביולי 1945 בוצע בלוס אלאמוס ניסוי טריניטי, שהיה הניסוי הגרעיני הראשון שבו התחולל הפיצוץ האטומי הראשון אי פעם. במסגרת ההכנות לניסוי גידר הצבא האמריקאי שטח של כ-40 קמ"ר, ובנה בונקרים ממוגנים עבור הצופים שיגיעו לחזות בניסוי. במהלך ראיון שנערך עימו בשנת 1965, תיאר אופנהיימר את תחושותיו בזמן שצפה בניסוי:
היו אנשים שצחקו, היו אנשים שבכו, רובם שתקו. נזכרתי בשורה מכתבי הקודש ההינדיים, הבהגווד גיטא. וישנו מנסה לשכנע את הנסיך שעליו לבצע את חובתו, וכדי להרשים אותו הוא מתגלה בדמותו מרובת-הזרועות ומכריז, "עתה הנני המוות, מחריב העולמות". אני מניח שבדרך זו או אחרת כולנו הרהרנו בכך.
הניסוי המוצלח העמיד למעשה לרשות ממשלת ארצות הברית נשק בעל עוצמת הרס והרג חסרות תקדים. כשבועיים וחצי לאחר הניסוי נעשה שימוש מבצעי בפצצת הגרעין בפעם הראשונה בהיסטוריה. ב-6 באוגוסט 1945 בשעה 08:14 הוטלה על העיר הירושימה שביפן פצצת אטום עם ליבת אורניום. באודיטוריום בלוס אלאמוס התאסף קהל גדול שרקע ברגליו והריע כשאופנהיימר עלה על הבמה והניף את ידיו מעל לראשו כמנצח. כעבור שלושה ימים החריבה פצצה נוספת את העיר היפנית נגסאקי, ובכך תמה הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי. ב-14 באוגוסט 1945 הסתיימה המלחמה, לאחר כניעת האימפריה היפנית.
ביוגרפיה > הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית

לאחר המלחמה, בשנת 1947, מונה אופנהיימר ליושב ראש הוועדה המייעצת לוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית, הגוף העליון שניהל את הפיתוח הגרעיני במדינה. הוא התנגד לפיתוח פצצת מימן, הן משיקולים פרקטיים – הוא פקפק בהיתכנות של בניית מתקן כזה – והן משיקולים עקרוניים-הומניטריים, בהיותו מזועזע מהתוצאות ההרסניות של הפיצוצים הגרעיניים בהירושימה ובנגסאקי. אופנהיימר לא היה היחיד שהביע דעות כאלה. גם ג'וזף רוטבלט, שעבד לצד אופנהיימר בפרויקט מנהטן, התנגד באופן נמרץ להמשך פיתוח הפצצה מרגע שהתברר לו שגרמניה אינה מפתחת נשק גרעיני. רוטבלט עסק מאז בפעילות נגד נשק גרעיני.
בארצות הברית של ראשית שנות ה-50 של המאה ה-20, שהייתה מודאגת מהמלחמה הקרה עם ברית המועצות תחת שלטון סטלין, די היה בעמדות כאלה כדי להפוך אפילו מדענים ידועים וחשובים כמו אופנהיימר לחשודים בנטיות קומוניסטיות.
בשנת 1953 קיבל אופנהיימר מסמך שנשלח על ידי לואיס סטראוס, יו"ר נציגות האנרגיה האטומית בארצות הברית, ובו נטען שאופנהיימר מהווה סיכון ביטחוני. המסמך כלל 34 האשמות שהתייחסו ברובן לעברו הקומוניסטי לכאורה. במסמך נטען, בין היתר, כי משנת 1949 החל אופנהיימר להתנגד לפיתוח פצצת המימן, שהייתה לדעת הממשל האמריקאי האמצעי שיכריע במאבק בין המערב לבין מדינות המזרח הקומוניסטיות.
לנוכח מסמך זה נדרש אופנהיימר להכריע אם להתפטר מתפקידיו כיועץ לענייני מדיניות לאומית לממשלה וכיועץ לנציבות לאנרגיה אטומית האמריקאית, או לערער על השעיית סיווגו הביטחוני הגבוה. במסמך תגובה ששלח לסטראוס, כפר אופנהיימר בהאשמות נגדו, ולא הסכים להתפטר מתפקידיו, על אף לחצו של סטראוס לעשות כן. לאחר שימוע שנוי במחלוקת שהתבצע באפריל ובמאי 1954, נשלל סיווגו הביטחוני של אופנהיימר ועבודתו בממשלת ארצות הברית הופסקה. פרשת הדחתו של אופנהיימר עוררה סערה גדולה בקרב הקהילה המדעית בארצות הברית, ונדונה עד היום בקרב היסטוריונים.
ביוגרפיה > אחרית חייו ומותו

בשנות החמישים והשישים המשיך אופנהיימר ללמד ולחקור כמנהל המכון למחקר מתקדם בפרינסטון, ופרסם מספר ספרי מדע פופולרי, בהם ניסה להסביר לקהל הרחב מושגי יסוד בפיזיקה ואת שאלות המחקר העיקריות של הפיזיקה המודרנית. אופנהיימר ביקר בישראל ב-1958 וב-1966, אז הוצע לו על ידי מאיר וייסגל לכהן כנשיא מכון ויצמן למדע, והוא הביע את הסכמתו לכך, אך נפטר מסרטן הגרון בשנת 1967 ולא הספיק לכהן בתפקיד. לאחר מותו נשרפה גופתו, ואפרו פוזר בים.
ספריו

Oppenheimer, J. Robert (1954). Science and the Common Understanding. New York: Simon and Schuster. OCLC 34304713.
Oppenheimer, J. Robert (1955). The Open Mind. New York: Simon and Schuster. OCLC 297109.
Oppenheimer, J. Robert (1964). The Flying Trapeze: Three Crises for Physicists. London: Oxford University Press. OCLC 592102.
Oppenheimer, J. Robert; Rabi, I.I (1969). Oppenheimer. New York: Scribner. OCLC 2729
Oppenheimer, J. Robert; Smith, Alice Kimball; Weiner, Charles (1980).
Robert Oppenheimer, Letters and Recollections. Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press. ISBN 978-0-674-77605-0. OCLC 5946652.
Oppenheimer, J. Robert; Metropolis, N.; Rota, Gian-Carlo; Sharp, D. H. (1984). Uncommon Sense. Cambridge, Massachusetts: Birkhäuser Boston. ISBN 978-0-8176-3165-9. OCLC 10458715.
Oppenheimer, J. Robert (1989). Atom and Void: Essays on Science and Community. Princeton, New Jersey: Princeton University Press. ISBN 978-0-691-08547-0. OCLC 19981106
לקריאה נוספת

קאי בירד ומרטין ג'יי שרווין, פרומתאוס אמריקאי: הניצחון והטרגדיה של אבי פצצת האטום, מאנגלית: רחל אהרוני, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2012
אמיל פוירשטיין, יהודים מפורסמים במדע, 1956. עמ' 7–29
ג'ורג' פהל

ג'ורג' פהל בצעירותו.
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
ג'ורג' וארלט פהל ב-2020
ג'ורג' פהל (Georges Fhal, המכונה גם "Boulette" בצרפתית; 25 בינואר 1924 - 6 בינואר 2021) היה פעיל יהודי צרפתי-אלג'יראי ונציג בקונגרס היהודי העולמי. היה פעיל ב"מסגרת" שפעלה מטעם המוסד להגנת הקהילה היהודית בעירו, קונסטנטין. הקים במרסיי את תנועת הנוער הצרפתית הדז' (DEJJ), תנועה אחות של הצופים היהודים שהתמקדה בפעילות קהילתית בקרב המהגרים לצרפת מצפון אפריקה.
קורות חייו

ג'ורג' נולד בקונסטנטין, אלג'יריה, בן יחיד לאחת המשפחות העשירות בקהילה היהודית בעיר. משפחתו החזיקה בבעלות על חנויות למוצרי יוקרה שאותם ייבאו מרחבי העולם.
עם תחילת הכיבוש הגרמני בצרפת והחלת חוקי וישי באלג'יריה, סולק ג'ורג' מבית הספר בו למד ומתנועת הצופים הצרפתית הכללית בשל יהדותו, והצטרף לתנועת הצופים היהודים בעירו. באמצע מלחמת העולם השנייה, גויס ג'ורג' פהל לצבא צרפת החופשית, שם לחם לכיבוש מחדש של צרפת מידי הנאצים, ובזכות הידע שלו בגרמנית הגיע בשלהי המלחמה למודיעין הצרפתי. בסוף המלחמה חזר לקונסטנטין ונישא לארלט לבית כהן, חברתו מתנועת הצופים, שבאה ממשפחה ממנה צמחו מספר רבנים ידועים. אחרי המלחמה נבחר ג'ורג' פהל לוועד הקהילה היהודית בעירו, והיה מופקד על "תיק הנוער".
באמצע שנות ה-50, פרצה מלחמת העצמאות באלג'יריה נגד הקולוניאליזם הצרפתי. היהודים, שהיו אזרחי צרפת ומזוהים עמה, סבלו מהתנכלויות. המוסד נרתם לבקשתו של דוד בן-גוריון להקמת "המסגרת"- "מיליציה" יהודית שתגן על הקהילה בעת הצורך. ג'ורג' רתם עבור המוסד את הקהילה היהודית, גייס מתנדבים, הסליק והבריח נשק. הוא מינף לא רק את הקשרים שלו בתנועת הנוער ובקהילה היהודית, אלא גם את העסקים המשפחתיים – אניות עמוסות מוצרי יוקרה מצ'כוסלובקיה הבריחו בין הקריסטלים אמצעי לחימה לטובת פעילות המסגרת. במסגרת פעילותו זו, ניצל ג'ורג' מכמה ניסיונות התנקשות. ה"מסגרת" שג'ורג' עזר להקים בקונסטנטין נלחמה באופן פעיל, הגנה על הקהילה ובשיא האירועים סיכלה (במאי 1956) פוגרום תוך הריגת עשרות אלג'יראים.
בשנת 1959, כיהן ג'ורג' כנציג יהדות אלג'יריה בכנס הקונגרס היהודי העולמי שהתקיים בסטוקהולם, שוודיה.
בשנת 1961 הגיע לישראל, כחלק ממשלחת שנפגשה עם משה שרת כדי לבחון את אפשרויות הקליטה של בני הקהילה. ב-1962, המלחמה הסתיימה, צרפת נסוגה מאלג'יריה ואיתה רוב הקהילה היהודית. רק מיעוט מקרב יהודי אלג'יריה עלו לישראל.
ג'ורג' וארלט התחילו לתכנן את עלייתם לארץ ותכננו לקנות קרקע בבת-ים. תוכנית זו לא יצאה לפועל מאחר שג'ורג' קיבל פנייה אישית מהנהלת הסוכנות היהודית להישאר בצרפת ולהקים ארגון לקליטת המהגרים היהודים לצרפת שהגיעו מארצות צפון אפריקה (מרוקו, אלג'יריה, תוניסיה), כדי למנוע מצוקה והתבוללות. ג'ורג' עבר עם משפחתו למרסיי כשרוב ההון המשפחתי נותר באלג'יריה, והקים שם תנועת נוער בשם הדז' (DEJJ), תנועה אחות של הצופים היהודים שהתמקדה בפעילות קהילתית בקרב המהגרים לצרפת מצפון אפריקה. התנועה אימצה את העיקרון של "המינימום המשותף" – שמירת כשרות ושמירת שבת, על מנת לאפשר את שיתופם של בני נוער דתיים, אם כי תוך פתיחות וסובלנות, ופלורליזם מחשבתי, על מנת לאפשר גם את שיתופם של בני נוער שלא היו דתיים. התנועה קיימה עבור בני הנוער מספר פעולות בימי השבוע וכן ארגנה קייטנות קיץ בהן נטלו חלק מאות חניכים מדי פעם. ברבות השנים רבים מהחניכים של ג'ורג' פהל בתנועה עלו לישראל.
בשנים 1972–1980, היה ג'ורג' אחראי לפעילות קרן היסוד בדרום צרפת. במסגרת פעילותו, היה מקורב מאוד לרבנים ואנשי רוח דוגמת הרב יהודא ליאון אשכנזי ("מניטו").
בין 1980–1988, אחר יציאתו לגמלאות, ג'ורג' פהל נטל חלק בשידורי הרדיו היהודי בעירו, מרסיי, ושידר פינה קבועה שעסקה בלוח השנה העברי.
ג'ורג' ואשתו ארלט עלו לישראל בשנת 1988, אך המשיכו לנדוד בין ישראל לצרפת, עד שהשתקעו סופית ב-2013 בירושלים.
מורשתו

כאיש רוח, ג'ורג' כתב שירים, דברי תורה ופרשנות. בערוב ימיו, כתב ספר אוטוביוגרפי. הספר, Du Rhummel au Kotel-Parcours d'une vie, יצא לאור בהוצאת אלקנה, בנובמבר 2020.
מהדורה עברית של הספר "ג'ורג' פהל - מהרומל לכותל - מסלול חיים" פורסמה בתרגום לעברית באוקטובר 2024, בהוצאת צמרת.
מותו

ג'ורג' פהל נפטר ב-6 בינואר 2021, בגיל 96 בירושלים. הוא הותיר אחריו אישה, (ארלט), ארבעה ילדים, 13 נכדים ומעל ל-20 נינים.
ראו גם

מלחמת העצמאות של אלג'יריה
יהדות צרפת
הערות שוליים

↑  ⁨Les activites culturelles a Constantine ⁩ | ⁨Information Juive⁩ | 15 פברואר 1957 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  פרופ' מיכאל לסקר, ה"מוסד" והדו-קיום המוסלמי-יהודי באלג'יריה הקולוניאלית- פרשת קונסטנטין, 12-13 במאי 1956, פעמים: רבעון לחקר קהילות ישראל במזרח, מכון בן-צבי, 1998, עמ' 129-143
↑  Ecuje, Georges Fhal vient de nous quitter, Ecuje, ‏2021-01-06 (ב־)
שרה לוסיה הוגלנד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1945 (בת 79 בערך) דנוור, ארצות הברית 
 שם לידה:  Sarah Lucia Hoagland 
 ענף מדעי:  פמיניזם, לסביות 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת נורת'איסטרן אילינוי 
 פרסים והוקרה:  פרס למדא לספרות  היכל התהילה הגאה של שיקגו (2000) 
 www.sarahhoagland.com
 
שרה לוסיה הוגלנד (באנגלית: Sarah Lucia Hoagland; נולדה ב-4 ביוני 1945 בדנוור, קולורדו) חוקרת עטורת פרס המצוינות ברנרד ברומל, פרופסור אמריטה לפילוסופיה ולימודי נשים באוניברסיטת נורת'איסטרן באילינוי, שיקגו.
ביוגרפיה

הוגלנד היא מחברת הספר "אתיקה לסבית: לקראת ערכים חדשים". היא גם השתתפה בעריכה (עם ג'וליה פנלופה) של הספר "לסביות בלבד", אנתולוגיה של כתבים בנושא בדלנות לסבית, ובעריכה (עם מרילין פריי) של "פרשנות פמיניסטית למרי דאלי".
הוגלנד היא חברה בקולקטיב של המכון ללימודי לסביות בשיקגו, חברת צוות ב-Escuela Popular Norteña, וחברה במחקר של המרכז לפילוסופיה לפרשנות ותרבות באוניברסיטת בינגהמטון בווסטאל, ניו יורק.
בשנת 2000, הוגלנד קיבלה אות הוקרה על עבודתה, מהיכל התהילה הגאה של שיקגו.
חיים אישיים

בשנת 2017, הוגלנד נישאה כחוק לבת זוגה מזה 34 שנים, אן לייטון.
עבודתה > ספרים

Hoagland, Sarah Lucia; Penelope, Julia (1988). For Lesbians Only: A Separatist Anthology. London: Onlywomen Press Ltd. ISBN 9780906500286.
Hoagland, Sarah (1992). Lesbian Ethics: Toward New Value. Palo Alto, California: Institute of Lesbian Studies. ISBN 9780934903035.
Hoagland, Sarah Lucia; Frye, Marilyn (2000). Feminist interpretations of Mary Daly. Re-reading the cannon. University Park, Pennsylvania: Pennsylvania State University. ISBN 9780271020198.
עבודתה > מאמרים

Hoagland, Sarah Lucia; Penelope, Julia (1980). "Lesbianism, Sexuality and Power: The Patriarchy, Violence and Pornography". Sinister Wisdom. Amherst, Massachusetts. 15. OCLC 70961358.
Hoagland, Sarah Lucia (1982), "Sadism, Masochism, and Lesbian-Feminism",  in Russell, Diana E. H.; Star, Susan Leigh; Linden, Robin Ruth; Pagano, Darlene R. (eds.), Against Sadomasochism: A Radical Feminist Analysis, East Palo Alto, California: Frog in the Well, pp. 153–163, ISBN 9780960362837.
Hoagland, Sarah Lucia (1986). "Moral Agency Under Oppression". Trivia: A Journal of Ideas. North Amherst, Massachusetts (9). OCLC 610413666.
Hoagland, Sarah Lucia (1990). "Some Concerns About Nel Noddings' Caring". Hypatia. 5 (1): 109–114. doi:10.1111/j.1527-2001.1990.tb00394.x.
Hoagland, Sarah Lucia (1991), "Some Thoughts About "Caring"",  in Card, Claudia (ed.), Feminist Ethics, Lawrence, Kansas: University Press of Kansas, pp. 246–263, ISBN 9780700604838.
Hoagland, Sarah Lucia (1995). "Why Lesbian Ethics?". Hypatia. 7 (4): 195–206. doi:10.1111/j.1527-2001.1992.tb00726.x.
Beltré, Mildred; Bryce, Geoff; Camacho, Julia Schiavone; Flores, Aurelia; Gonzales, Easa; Hernandez, Nydia; Hoagland, Sarah; Keating, Cricket; Kerr, Laura DuMond; Lugones, María; Mutis, Rafael (1999). "Towards a practice of radical engagement: Escuela Popular Norteña's 'Politicizing the Everyday' Workshop". The Radical Teacher (56): 13–18. ISSN 0191-4847. JSTOR 20710014. נבדק ב-2022-05-09.
Hoagland, Sarah Lucia (2007). "Heterosexualism and White Supremacy". Hypatia. 22 (1): 166–185. doi:10.1111/j.1527-2001.2007.tb01155.x.
Hoagland, Sarah Lucia (2010), "Oaths",  in Sandlin, Jennifer; Schultz, Brian; Burdick, Jake (eds.), Handbook of Public Pedagogy, Routledge, doi:10.4324/9780203863688, ISBN 9781135184193
Hoagland, Sarah Lucia (2010), "Colonial Practices/Colonial Identities: All the Women Are Still White",  in Yancy, George (ed.), The Center Must Not Hold: White Women on the Whiteness of Philosophy, Rowman & Littlefield, ISBN 978-1283599283
Hoagland, Sarah Lucia (2020-01-01). "Aspects of the Coloniality of Knowledge". Critical Philosophy of Race. The Pennsylvania State University Press. 8 (1–2): 48–60. doi:10.5325/critphilrace.8.1-2.0048. ISSN 2165-8684.
עבודתה > ביקורות

Hoagland, Sarah Lucia (2007). "Review of (1) Undivided Rights: Women of Color Organize for Reproductive Justice. Jael Silliman, Marlene Gerber Fried, Loretta Ross and Elena R. Gutiérrez. Boston: South End Press. (2) Policing the National Body: Race, Gender and Criminalization. Edited by Jael Silliman and Anannya Bhattacharjee. Cambridge, Mass.: South End Press. (3) Conquest: Sexual Violence and American Indian Genocide. Andrea Smith. Boston: South End Press". Hypatia. 22 (2). doi:10.1111/j.1527-2001.2007.tb00988.x.
הערות שוליים

↑  אתיקה לסבית: לקראת ערכים חדשים
↑  לסביות בלבד
↑  פרשנות פמיניסטית למרי דאלי
↑  Escuela Popular Norteña
↑  "CELEBRATIONS Hoagland-Leighton marriage - Windy City Times News". 4 בינואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007444941705171  GND: 172139694  ISNI: 0000 0000 5837 7792  LCCN: n88117795  NTA: 074988840  SNAC: w69s3n2f  SUDOC: 069698821  VIAF: 79357378   WorldCat (עם VIAF): 79357378
שרה פורסר

| --- | --- |

 לידה:  22 במרץ 1848 דן לירי, אירלנד 
 פטירה:  7 באוגוסט 1943 (בגיל 95) דבלין, אירלנד 
 מקום קבורה:  בית הקברות מאונט ג'רום 
 מקום לימודים:  אקדמיה ז'וליאן 
 
שרה הנרייטה פורסר (באנגלית: Sarah Purser‏; 22 במרץ 1848 - 7 באוגוסט 1943) הייתה אמנית אירית שנודעה בעיקר בזכות עבודותיה עם ויטראז'ים.
ראשית החיים

היא נולדה בקינגסטאון במחוז דבלין, וגדלה בדונגרבן, מחוז ווטרפורד. היא הייתה אחד מילדיו הרבים של בנימין פורסר, טוחן וסוחר קמח, ואשתו אן מאלט. משפחת פורסר הגיעה לאירלנד מגלוסטרשייר במאה השמונה עשרה. שניים מאחיה, ג'ון ולואי, הפכו לפרופסורים בטריניטי קולג' בדבלין. אחייניתה אוליב פורסר, בתו של אחיה אלפרד, הייתה המלומדת הראשונה בטריניטי קולג'.
עד מותה היא התגוררה שנים רבות בבית מספיל, אחוזה ג'ורג'ית עם תקרות גבס יפות בדרך מספיל, על גדות התעלה הגדולה. כאן בכל יום שלישי אחר הצהריים אירחה את סופרי ואמני דבלין. מסיבות אחר הצהריים שלה היו מרכיב חשוב בחיי הספרות בדבלין. בית מספיל נהרס לאחר מותה והפך לבית דירות. היא נקברה בבית העלמין בהר ג'רום לצד אחיה ג'ון ולואי.
חינוך

בגיל שלוש עשרה למדה בבית הספר מורביה, בשווייץ, שם למדה לדבר צרפתית שוטפת והחלה לצייר. בשנת 1873 העסק של אביה נכשל והיא החליטה להיות ציירת במשרה מלאה. היא למדה בשיעורים בבית הספר לאמנות בדבלין. היא הצטרפה למועדון הרישומים בדבלין, שם מונתה מאוחר יותר כחברת כבוד. בשנת 1874 היא הציגה בתחרות הלאומית. בשנת 1878 היא תרמה שוב יצירה, ובמשך חמישים השנים הבאות הפכה למציגה קבועה, בעיקר פורטרטים, והציגה בממוצע שלוש עבודות בתערוכה.
בשנים 1878–1879 למדה באקדמיה ז'וליאן בפריז שם פגשה את הציירת היהודיה הגרמנית לואיז קתרין ברסלאו  איתה הפכה לחברה לכל החיים.
קריירה

שרה פורסר התעשרה באמצעות השקעות נמרצות, במיוחד במפעל הבירה גינס, שעבורו עבדו כמה מקרוביה הגברים לאורך השנים. היא הייתה פעילה מאוד בעולם האמנות בדבלין והייתה מעורבת בהקמת הגלריה העירונית יו ליין, ושכנעה את ממשלת אירלנד ליעד את בית צ'רלמונט בכיכר פארנל לאכלס את הגלריה.
היא הייתה האישה השנייה שישבה בוועדת הנגידים והמנהלים של הגלריה הלאומית של אירלנד, 1914–1943. בשנת 1924 יזמה את התנועה של "ידידי האוסף הלאומי של אירלנד".
עבודות דיוקן

היא עבדה בעיקר כציירת פורטרטים. דרך הכישרון והאנרגיה שלה, וקשריה החברתיים והעסקיים, היא הצליחה מאוד להשיג עבודות והפכה מפורסמת. "עברתי את האצולה הבריטית כמו החצבת."
כאשר המשנה למלך אירלנד הורה לה לצייר את ילדיו בשנת 1888, בחירתו שיקפה את מעמדה כפורטרטנית החשובה במדינה.
ויטראז'ים

שרה פורסר מימנה את An Túr Gloine ("מגדל הזכוכית"), קואופרטיב ליצור עבודות בזכוכית צבעונית, ב-Pembroke וניהלה אותו משנת 1903 ועד פרישתה בשנת 1940. מייקל היל (1873-1941) היה הראשון מבין האמנים שגייסה למפעל, בנוסף קתרין אובראיין (1882-1963), אווי הון (1894–1955), וילהלמינה גדס (1887-1955), ביאטריס אלברי (1881-1970) ואתל רין (1879-1952).
פורסר קבעה כי סדנת הזכוכית הצבעונית צריכה לדבוק בפילוסופיה אמיתית ואומנות: 'כל חלון הוא יצירתו של אמן אחד שמייצר את הרישום ובוחר ומצייר כל חתיכת זכוכית בעצמו'.
פורסר לא ייצרה בעצמה הרבה פריטי זכוכית צבעונית. רוב עבודות הזכוכית הצבעונית נעשו על ידי חברים אחרים בקואופרטיב, ככל הנראה בהנחייתה. שתי יצירות מוקדמות, 1904, היו סנט איטה לקתדרלת סנט ברנדן, לוריאה והספר הטוב עבור סנט קולומבה קולג', דבלין.
עבודות הוויטראז' האחרונות שלה נחשבות ל"רועה הטוב" ו"השומרוני הטוב", 1926, עבור כנסיית אירלנד בקילוקאן.
הערות שוליים

↑  Wanda Ryan, Irish Women Artists: From the Eighteenth Century to the Present Day, National Gallery of Ireland, 1987, ISBN 978-0-903162-40-1. (באנגלית)
↑  "Welcome, Welcome Little Women: TCD's First Female Graduates"
↑  Objects – Louise Breslau – Artists – National Gallery of Ireland, onlinecollection.nationalgallery.ie
↑  Louise Breslau, Letters to Sarah Purser from Louise Catherine Breslau,, catalogue.nli.ie (ב־)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1055710647  ISNI: 0000 0000 6703 5057  LCCN: no97020815  NTA: 070110913  RKD: 65099  SNAC: w6wd8f7k  ULAN: 500015755  VIAF: 6994220   WorldCat (עם VIAF): 6994220
לילי היידו

| --- | --- |

 לידה:  1 בנובמבר 1891 מישקולץ, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 התאבדה:  27 במאי 1960 (בגיל 68) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 שם לידה:  Hochmann Lili 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 תפקידים:  פסיכיאטרית, פסיכואנליטיקאית 
 צאצאים:  מיקלוש גימש 
 
לילי היידו גם ליוויה היידו (במקור הוכמן, בהונגרית: Hajdú Lili;‏ מישקולץ, 1 בנובמבר 1891 – בודפשט, 29 במאי 1960) הייתה רופאה ראשית, פסיכיאטרית ופסיכואנליטיקאית יהודייה-הונגרייה שתרמה בעבודתה ומחקריה באופן משמעותי לפיתוח בריאות הנפש בהונגריה. בנה מיקלוש גימש היה מרטיר של המרד ההונגרי של 1956 והוצא להורג.
ביוגרפיה

לילי הוכמן נולדה במשפחה יהודית כשלישית מחמישה ילדים, אביה היה מקס הוכמן (מיקשה היידו), סוחר, ואמה תרזיה קלנר. היא גדלה במשפחה בורגנית רדיקלית מתבוללת. בשנת 1909 התקבלה לאוניברסיטת אטווש לוראנד לרפואה, דבר שהיה יוצא דופן באותה תקופה, שכן נשים הורשו באופן יוצא דופן ללמוד באוניברסיטאות. בשנות לימודיה באוניברסיטה הצטרפה לחוג גלילאו והכירה את בעלה לעתיד, מיקלוש גימש ושם גם פגשה את המשורר אנדרה אדי.
ב-1914 החלה לעבוד כפסיכיאטרית במחלקה לנוירולוגיה ופסיכיאטריה של האוניברסיטה ובאותה השנה הפכה גם למרצה באוניברסיטה לצד ארנה מוראבצ'יק. היא הייתה הרופאה של המשורר דיולה יוהאס. באחד מסיפוריו של יוהאס ("אם אתה לא אוהב אותי..."), הוא מזכיר זאת. ב-27 במרץ 1915, בבודפשט, היא נישאה למיקלוש גימש, כעבור שנתיים נולדו הילדים, הבן. מיקלוש גימש, ובשנת 1920 בתם יהודית גימש. בשנת 1918, היא ובעלה קיבלו לידיהם את ניהול המכון לטיפול בנפגעי נפש, שייסד יעקב פרים, בזוגלו (רובע 14 של בודפשט). זמן מה לאחר מכן, לילי היידו פיתחה מתוך מכון זה וניהלה מכון משלה יחד עם בעלה, שנקרא "המכון לחינוך טיפולי וילדים של ד"ר היידו לילי". (בשנת 1933, כתוצאה מהמשבר הכלכלי, פשט המכון את הרגל) ב-17 בנובמבר 1920 המירה את דתה ביחד עם בעלה ליוניטרית.
בהשפעתו של שנדור פרנצי, היא נמשכה לפסיכואנליזה ועד מהרה הפכה לאנליטיקאית פעילה. בשנות ה-30 היא פרנסה את המשפחה. היא ביצעה בעיקר עבודה אנליטית חלוצית, שונה, עם סכיזופרנים, שהמייסדים אפילו לא חשבו שאפשרית.
במהלך מלחמת העולם השנייה בעלה גורש לגטו טרזיינשטט ומת שם במחנה הריכוז. לילי היידו שרדה את השנים הקשות תוך הסתתרות בכמה מחבואים. במהלך מלחמת העולם השנייה ערכה סמינרים בדירתה, שם התקיימו דיונים על בעיות הפשיזם ופסיכולוגיית ההמונים. לאחר המלחמה הצטרפה למפלגה הקומוניסטית ההונגרית, גם בנה מיקלוש גימש הפך לקומוניסט מחויב. לאחר עוד כמה שנים חופשיות הצרו את צעדיהם של הפסיכואנליטיקאים בהונגריה, למרות שלילי היידו הפכה לרופאה הראשית של המכון הלאומי לנוירולוגיה ופסיכיאטריה בליפוטמזה (Lipótmező) - חלק של רובע 2 בבודפשט, היא עדיין חיה בסוג של "הגירה פנימית". היא לא הייתה יכולה לוותר על האמונות המדעיות שלה והמשיכה בפרקטיקה הפרטית שלה בסתר. ב-1958 פקדה אותה טרגדיה נוספת. בנה מיקלוש גימש הוצא להורג, במסגרת משפטו של אימרה נאג'. בתה יהודית גימש ברחה לשווייץ עם משפחתה ב-1956. לילי היידו לא קיבלה דרכון מהרשויות לבקר אותה גם לאחר מספר בקשות. לאחר הדחייה השלישית, תאבדה ב-1960.
עבודתה ושיטתה

לילי היידו הייתה אישיות חשובה באסכולת הפסיכואנליזה של בודפשט. תחומי העניין הטיפוליים והתאורטיים שלה התמקדו בפסיכוזות, והיא פרסמה מחקרים על האטיולוגיה והטיפול בסכיזופרניה. היידו הייתה בין הראשונים שהצליחו ליישם פסיכואנליזה על פסיכוטים. היא האמינה שהטיפול בחולים פסיכוטיים אפשרי עם שינויים מסוימים של כללי האנליזה הנוקשים, עם פתרון הפסיביות של האנליטיקאי, תוך פרשנות זהירה.
היא הייתה עמיתו של שאנדור פרנצי, ה"מושל" ההונגרי לפסיכואנליזה, אחד מתלמידיו הקרובים ביותר של זיגמונד פרויד, והמייסד של האגודה הפסיכואנליטית ההונגרית. היידו השתתפה בניתוח הכשרה אצל וילמוש קובאץ'. יחד עם אימרה הרמן ופרנץ מראי, היא ביצעה ניסויים שונים, כדי להפוך את הפסיכואנליזה לראויה לכל מטרה, כדי "להציל" אותה, כנגד הדוקטרינות הפבלוביות המחייבות דאז, אם לא היסוד שלהן, אז הדומיננטיות שלהן. מ-1947 ועד לפירוקו על ידי השלטונות הקומוניסטיים ב-1949, היא הייתה נשיאת "האגודה הפסיכואנליטית ההונגרית".
בשנות ה-50 עבדה במכון הלאומי לנוירולוגיה ופסיכיאטריה והייתה מנהלת המוסד במשך שלוש שנים. בעבודתה תרמה משמעותית לפיתוח ענייני הנפש בהונגריה. בשנים אלו הורחבה הכשרת המומחים שנתמך בפיתוח המחקר הביוכימי והוקמה מעבדת בעלי חיים. אז הופיעו התוצאות הראשונות של הטיפולים הנוירולפטיים עם כלורפרומזין. אישטוואן בנדק מתייחס אליה כאל "הגברת הגדולה" ומכנה אותה "הפטרונית הראשית" של מכון הניסויים שהוקמה אז.
היידו הוצאה לפנסיה ב-1957, ולאחר מכן המשיכה רק בפרקטיקה הפרטית שלה.