stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדוארד הראשון, מלך אנגליה
מלחמת האזרחים ומסעי הצלב (1264–1273) > מלחמת הברונים השנייה

בשנים 1264–1267 התנהלה מלחמת הברונים השנייה, שבה נלחמו כוחות ברוניאלים בהנהגת סימון החמישי דה מונפור נגד אלה שנותרו נאמנים למלך. אדוארד יזם את המלחמה בכך שכבש את גלוסטר, שהייתה אז בשליטת המורדים. כאשר רוברט דה פררס (אנ') בא לעזרת הכוחות הברוניאליים, ניהל אדוארד משא ומתן על שביתת נשק עמו. מאוחר יותר הפר אדוארד את תנאי ההסכם. לאחר מכן כבש את נורת'האמפטון מידי דה מונפור לפני שיצא למסע נקמה נגד אדמותיו של דה פררס. שני הצדדים הלוחמים נלחמו אחד נגד השני בקרב לואס, ב-14 במאי 1264. אדוארד, שפיקד על האגף הימני, פעל היטב, ועד מהרה הביס את כוחותיו של דה מונפור. באופן לא חכם הוא רדף אחר האויב המפוזר, ובשובו מצא את יתר הצבא המלכותי מובס. במסגרת הסכם שנחתם לאחר הקרב, נמסרו אדוארד ובן דודו הנרי מאלמיין כבני ערובה לדה מונפור.
אדוארד נותר בשבי עד מרץ 1265, וגם לאחר שחרורו היה תחת מעקב קפדני. בהרפורד הוא נמלט ב-28 במאי, בזמן שהיה ברכיבה, והצטרף לגילברט דה קלייר (אנ'), שערק באותו הזמן לצידו של המלך. התמיכה בדה מונפור הצטמצמה כעת, ואדוארד כבש מחדש את ווסטר וגלוסטר במאמץ קטן. בינתיים כרת דה מונפור ברית עם ל'ואלין אפ גריפיד' והחל לנוע מזרחה כדי לאחד כוחות עם בנו סימון (אנ'). לפני שהמשיך לנתק את דה מונפור האב, הוביל אדוארד מתקפת פתע בטירת קנילוורת', שם ישב בנו של דה מונפור, סימון. שני הכוחות נפגשו בקרב אוושם ב-4 באוגוסט 1265. לדה מונפור האב לא היה סיכוי מול הכוחות המלכותיי, ולאחר תבוסתו בקרב הוא נהרג וגופתו הושחתה בזירתו.
דרך מאורעות כאלה כמו הדרבי בגלוסטר, השיג אדוארד מוניטין של אדם שאי אפשר לסמוך עליו. במהלך מסע הקיץ החל ללמוד מטעויותיו וזכה לכבוד ולהערצה מקרב בני זמנו באמצעות פעולות כמו גילוי חסד כלפי אויביו. המלחמה לא הסתיימה עם מותו של דה מונפור ואדוארד השתתף במערכה המתמשכת. בחג המולד התפייס עם סימון דה מונפור הבן ומקורביו באי אקסהולם בלינקולנשייר, ובמרץ הוביל מתקפה מוצלחת על חמשת הנמלים (אנ'). קבוצה של מורדים החזיקה מעמד בטירת קנילוורת', שהייתה כמעט בלתי ניתנת לחדירה, ולא נכנעה עד ניסוח הכרזת קנילוורת' (אנ') באוקטובר 1266. באפריל נראה היה שדה קלייר ייקח על עצמו את ענייניה של התנועה הרפורמית, ומלחמת אזרחים תתחדש, אך לאחר משא ומתן מחודש על תנאי הכרזת קנילוורת' הגיעו הצדדים להסכמה. בערך בזמן הזה מונה אדוארד למנהל אנגליה והחל להשפיע בממשלה. הוא גם מונה ללורד חמשת הנמלים ב-1265. למרות זאת התערב מעט במשא ומתן להסדר בעקבות המלחמות. הוא התמקד בעיקר בתכנון מסע הצלב הקרוב שלו.
ראשית שלטונו (1274–1296) > אדוארד וסקוטלנד

עד שנות ה-80 של המאה ה-13 התאפיינו יחסי אנגליה – סקוטלנד בדו-קיום הרמוני יחסית. עניין ההוקרה לא הגיע לאותה רמת מחלוקת כמו בוויילס; בשנת 1278 קיבל אלכסנדר השלישי, מלך סקוטלנד את פניו של אדוארד, שהיה גיסו. בעיות החלו רק עם תחילת משבר הירושה הסקוטי בראשית שנות ה-90 של המאה ה-13. לאחר מותו של אלכסנדר ב-1286, הוא הותיר אחריו את יורשת העצר מרגרט, נכדתו בת השלוש והצאצא היחיד שלו שנותר בחיים. על פי הסכם בירגהאם, הוסכם שמרגרט תתחתן עם בנו בן השש של המלך אדוארד, אדוארד מקרנארבון (לימים אדוארד השני, מלך אנגליה), אם כי סקוטלנד תישאר נפרדת מאנגליה. מרגרט, שהייתה אז בת שבע, הפליגה מנורווגיה לסקוטלנד בסתיו 1290, אך חלתה בדרך ומתה באורקני. הדבר הותיר את סקוטלנד ללא יורש עצר ברור והוביל למשבר ירושה (אנ').
אף על פי שעד ארבעה עשר אנשים טענו כי הם אמורים לקבל את התואר, המתחרים הבולטים על הכתר הסקוטי היו ג'ון באליול ורוברט דה ברוס (אנ'). אילי ההון הסקוטים ביקשו מאדוארד שינהל את ההליכים, אך לא לשמש כבורר בסכסוך. הם ביקשו שההחלטה בפועל תתקבל על ידי 104 מבקרים - 40 שימונו על ידי באליול, 40 על ידי ברוס ו-24 הנותרים ייבחרו על ידי אדוארד. בהסכם בירגהאם, כשהציפייה הייתה לאוניה פרסונלית בין שתי הממלכות, שאלת הסוזרניות לא הייתה בעלת חשיבות גדולה עבור אדוארד. כעת התעקש שאם יישב את התחרות על הכתר הסקוטי, הוא חייב לקבל הכרה מלאה כאדון הפיאודלי של סקוטלנד. הסקוטים נרתעו מכך, והשיבו כי מאחר שלסקוטלנד אין מלך, אין לאף אדם סמכות לקבל החלטה זו. בעיה זו נעקפה כאשר המתחרים על הכתר הסכימו שאדוארד ינהל את הממלכה עד שיימצא יורש חוקי. ב-17 בנובמבר 1292, לאחר שימוע ממושך, הוחלט כי ג'ון באליול הוא מלך סקוטלנד הבא.
גם לאחר מכן המשיך אדוארד לתבוע את סמכותו על סקוטלנד. בניגוד להתנגדויות הסקוטים, הוא הסכים לשמוע ערעורים על מקרים שנידונו בבית המשפט לאפוטרופסים ששלט בסקוטלנד בתקופת האינטררגנום. פרובוקציה נוספת התעוררה בעקבות מקרה שהביא מקדאף, בנו של מלקולם השני, רוזן פייף (אנ'), שבו דרש אדוארד מבאליול להופיע באופן אישי בפני הפרלמנט של אנגליה כדי להגיב על ההאשמות נגדו. באליול עשה כן, אבל הקש האחרון היה דרישתו של אדוארד מהמאגרים הסקוטים לשרת בצבא במלחמה נגד צרפת. דבר זה לא היה מקובל; במקום זאת הסקוטים כרתו ברית עם צרפת ופתחו בהתקפה לא מוצלחת על קרלייל. אדוארד הגיב בפלישה לסקוטלנד בשנת 1296 ובכיבוש העיירה בריק על הטוויד, שכלל טבח באזרחיה. בקרב דנבר (אנ') דעכה למעשה ההתנגדות הסקוטית. אדוארד החרים את אבן סקון - אבן ההכתרה הסקוטית - והביא אותה לווסטמינסטר, והניח אותה במה שנודע ככס אדוארד הקדוש;הכס והאבן שימשו להכתרת מלכי אנגליה מ-1308 ועד 1996, אז הוחזרה האבן לסקוטלנד. באליול ויתר על הכתר ונכלא במצודת לונדון, אולם שוחרר שלוש שנים אחר כך ביולי 1299, והורשה לגלות לאחוזותיו בצרפת. כל בעלי האדמה בסקוטלנד נדרשו להישבע שבועת אמונים לאדוארד, והוא שלט בסקוטלנד כבפרובינציה אנגלית באמצעות משנים למלך. המערכה הייתה מוצלחת מאוד אך הניצחון האנגלי היה זמני בלבד.
מדיניות פנים וחקיקה > דמותו כמלך

אדוארד נחשב לאדם בעל מזג אלים ולפעמים בלתי צפוי, ולעיתים יכול היה להפחיד; כאשר בנו, אדוארד מקרנארבון דרש שפירס גווסטון (אנ') האהוב עליו יקבל תואר רוזן, התפרץ המלך בכעס וכביכול קרע חופנים משיער בנו. כמה מבני דורו ראו בו אדם מפחיד, במיוחד בראשית ימיו כמלך. אולם מנגד נקט אדוארד לפעמים בגישה עדינה יותר, וידוע שהיה אדם מסור למשפחתו. הוא היה מקורב לבנותיו, ולעיתים קרובות העניק להן מתנות יקרות ערך כאשר הן באו לבקר אותו.
למרות דרכו הנוקשה, חלק מבני דורו האנגלים של אדוארד ראו בו מלך מוכשר ואף אידיאלי. אף על פי שלא היה אהוב על נתיניו, הם פחדו ממנו אך כיבדוהו, כפי שהשתקף בעובדה שלא היו מרידות מזוינות באנגליה במהלך שלטונו. אדוארד מוזכר לעיתים קרובות כמי שהפגין נקמנות כלפי אויביו המובסים וניצחון במעשיו. ישנם היסטוריונים המפקפקים בתום לבו ובאמינותו של אדוארד באשר להתמודדותו עם ענייני ויילס וסקוטלנד.
ההיסטוריון מייקל פרסטוויץ' מאמין שאדוארד עמד בציפיות העכשוויות למלוכה כאיש צבא מוכשר ונחוש ובהתגלמות האידיאלים האביריים המשותפים שלו. תוך שמירה על מצוות הדת, הוא סייע למלא את מה שציפו מגילו: הוא השתתף בקפלה בקביעות, נתן צדקה בנדיבות והפגין מסירות נלהבת למרים הבתולה ולתומאס בקט. בדומה לאביו, אדוארד היה שותף נלהב במסורת המגע המלכותי (אנ'), שיכל כביכול לרפא חולי שחפת. לפי רישומים עכשוויים אדוארד נגע בלמעלה מאלף איש מדי שנה. למרות אדיקותו האישית אדוארד היה לעיתים קרובות מצוי בעימות עם הארכיבישופים מקנטרברי שכיהנו בתקופת שלטונו. יחסיו עם האפיפיור היו לא טובים לפעמים. גם בתוכנית האדריכלית של אדוארד היה אלמנט תעמולתי ושולבו בה לפעמים מסרים דתיים, כמו בצלבי אלינור.
אדוארד גילה עניין רב באגדות המלך ארתור, שהיו פופולריות מאוד באירופה בתקופת שלטונו. בשנת 1278 הוא ביקר במנזר גלסטונברי כדי לפתוח את מה שנחשב אז כקברם של ארתור וגווינביר, ושיחזר את "כתרו של ארתור" מל'ואלין לאחר כיבוש צפון ויילס; בבניית טירותיו בוויילס נעזר במיתוסים הארתוריאנים בעיצובם ובמיקומם. הוא ערך אירועי "שולחן עגול" בשנים 1284 ו-1302, שכללו טורנירים ומשתה, וכתבי הימים השוו אותו ואת האירועים בחצרו לאלו של המלך ארתור. בחלק מהמקרים נראה שאדוארד השתמש בהתעניינותו במיתוסים הארתוריאנים כדי לשרת את האינטרסים הפוליטיים שלו, כולל מתן לגיטימציה לשלטונו בוויילס והכפשת האמונה הוולשית שארתור עשוי לשוב כמושיעם הפוליטי.
מדיניות פנים וחקיקה > ממשל ומשפט

זמן קצר לאחר תחילת שלטונו החל אדוארד להשיב את הסדר על כנו ולכונן מחדש את הסמכות המלכותית לאחר שלטונו הבעייתי של אביו. כדי להשיג זאת הורה מייד על החלפה של אנשי המינהלה. החשוב שבהם היה מינויו של רוברט בורנל לצ'נסלור ב-1274, והוא יכהן בתפקיד עד 1292 ויהיה לאחד ממקורביו של המלך. באותה שנה, עם מינויו של ברנל, החליף אדוארד את רוב הפקידים המקומיים, דוגמת הלוחמים והשריפים. צעד זה ננקט כהכנה לחקירה נרחבת המכסה את כל אנגליה, שבה ישמעו תלונות על ניצול לרעה של כוח על ידי קצינים מלכותיים. מטרתה השנייה של החקירה הייתה לקבוע אילו אדמות וזכויות איבד הכתר בתקופת שלטונו של הנרי השלישי.
אדוארד השתמש בסמכותו המלכותית לבסס את זכויות הכתר על חשבון זכויות היתר הפיאודליות של הברונים, לקדם את השוויון בפני החוק, להטיל מיסים, ולנסח בכתב את המשפט המקובל. בעשותו כן, הדגיש אדוארד את סמכויותיו של הפרלמנט, ובעזרת בורנל, חוקק חוקים חדשים. הוא החל זאת כאשר מימן סקר מקיף של השלטון המקומי שהגדיר את זכויות הכתר ורכושו ותיעד העוולות של המנהל. סקר זה נודע בשם מאה המגילות. אלה הושוו לספר יום הדין מהמאה ה-11, והן היוו את הבסיס לחקירות המשפטיות המאוחרות יותר שנקראו הליכי ה-Quo warranto. מטרת הבירורים הללו הייתה לקבוע באיזה צו (בלטינית: Quo warranto) הוחזקו זכויות. אם הנאשם לא יכול היה להוציא רישיון מלכותי להוכחת הענקת הזכות, הרי שזו הייתה דעתו של הכתר – בהתבסס על כתביו של חוקר המשפט רב ההשפעה מהמאה ה-13 הנרי דה ברקטון (אנ') – שהזכות צריכה לחזור לידי המלך. הן חוק וסטמינסטר הראשון מ-1275 והן חוק וסטמינסטר מ-1285 קודדו את המשפט הקיים באנגליה.
הדבר עורר תמיהה רבה בקרב בני האצולה, שעמדו על כך ששימוש ארוך כשלעצמו מהווה רישיון. בסופו של דבר הושגה פשרה ב-1290, לפיה מתן זכות היא לגיטימית כל עוד ניתן להוכיח שהיא מומשה מאז הכתרתו של ריצ'רד לב הארי ב-1189. הרווחים המלכותיים מהליכי ה-Quo warranto היו חסרי חשיבות שכן זכויות מעטות הוחזרו למלך, אך בכל זאת הוא זכה בניצחון משמעותי על ידי ביסוס העיקרון שכל החירויות נובעות מהכתר.
חוק ה-Quo warranto משנת 1290 היה רק חלק אחד מרפורמה משפטית רחבה יותר, שהייתה אחת התרומות החשובות ביותר של אדוארד במהלך תקופת שלטונו. עידן זה החל כבר בזמן פעילותה של התנועה הרפורמית הברוניאלית; בין החוקים שנחקקו במסגרת תהליך זה ניתן למנות את: חוק מרלבורו (1267) (אנ') הכיל סעיפים שנלקחו הן מתקנות אוקספורד והן מהכרזת קנילוורת'. מאה המגילות הוחלפו זמן קצר לאחר מכן על ידי גיליון ווסטמינסטר הראשון (1275), אשר קבע את הסמכות המלכותית והתווה הגבלות על זכויות. חוקי מורטמיין (אנ') (1279) התייחסו לסוגיית מענקי הקרקע לכנסייה. שינויים רחבים אלה הסתיימו במידה רבה עם מותו של רוברט ברנל ב-1292.
מדיניות פנים וחקיקה > מדיניות כלכלית

במהלך תקופת שלטונו של אדוארד נעשו שינויים במערכת המטבעות של ממלכת אנגליה, שהייתה במצב גרוע עד 1279. בהשוואה למטבעות שכבר היו בשימוש בזמן עלייתו של אדוארד לכת המלכות, המטבעות החדשים שהונפקו הוכחו כאיכותיים ביותר. בנוסף להטבעת פרוטות, חצאי פרוטות ופרד'ינגים, הוצג מטבע חדש שנקרא גרוט (אנ') (שהתברר כלא מוצלח). גם תהליך ייצור המטבעות עצמן שופר. הכלכלן ויליאם טרנמייר הציג שיטה חדשה להטבעת מטבעות שכללה חיתוך מטבעות ריקים ממוט כסף, בניגוד לנוהג הישן; שיטה זו הוכיחה את עצמה כיעילה. במהלך תקופה זו זויפו מטבעות אנגליים לעיתים קרובות באירופה, במיוחד בארצות השפלה, ולמרות האיסור ב-1283, יוצאו מטבעות אנגליים בחשאי ליבשת אירופה. באוגוסט 1280 אסר אדוארד על השימוש במטבע הצלב הארוך הישן (אנ'), מה שאילץ את האוכלוסייה לעבור למטבעות החדשים שהוטבעו. רישומים מצביעים על כך שתהליך זה סיפק בהצלחה לאנגליה מטבע יציב.
מסעותיו הצבאיים התכופים של אדוארד הטילו עומס כספי כבד על האומה האנגלית. היו כמה דרכים שבאמצעותן יכל המלך לגייס כסף למלחמה, כולל מכסים, הלוואות וסובסידיות, שהיו למעשה מיסים שנגבו בחלק מסוים מרכוש המיטלטלין של כל ההדיוטים שהחזיקו בנכסים אלה. בשנת 1275 ניהל אדוארד משא ומתן על הסכם עם קהילת הסוחרים המקומיים שהבטיח מכס קבוע על צמר, היצוא העיקרי של אנגליה. בשנת 1303 הושג הסכם דומה עם סוחרים זרים, בתמורה לזכויות ופריווילגיות מסוימות. ההכנסות מהמכס טופלו על ידי הריקארדי, קבוצת בנקאים מהעיר לוקה שבאיטליה. הדבר נעשה בתמורה לשירותם כמלווי כספים לכתר, שסייע במימון המלחמות נגד הוולשים. כאשר פרצה המלחמה עם צרפת החרים המלך הצרפתי את נכסי הריקארדי והם פשטו את הרגל. לאחר מכן נטלה על עצמה קבוצת הפרסקובלדי מפירנצה תפקיד זה.
אדוארד שלט בפרלמנט על בסיס קבוע לאורך כל תקופת שלטונו. בשנת 1295 חל שינוי משמעותי: לפרלמנט זה זומנו שני אבירים מכל מחוז ושני נציגים מכל רובע. ייצוגו של הציבור בפרלמנט לא היווה חידוש; מה שהיווה חידוש הוא הסמכות שתחתיה זומנו נציגים אלו. בעוד שקודם לכן ציפו מבני העם להסכים להחלטות שכבר התקבלו על ידי אילי ההון, כעת הוכרז שעליהם להיפגש עם הסמכות המלאה (plena potestas) של קהילותיהם, כדי להסכים להחלטות שהתקבלו בפרלמנט. למלך היה עתה גיבוי מלא לגביית סובסידיות של הדיוטות מכל אנגליה. בעוד שאביו אסף רק ארבעה כאלה בתקופת שלטונו, אדוארד אסף תשעה. היסטוריונים כינו את האספה "הפרלמנט לדוגמה", מאחר שהיא ייצגה את כל שכבות החברה באנגליה: הברונים, הכמורה, האבירים והעירוניים. מאז הכילו בדרך כלל הפרלמנטים נציגים של כל השכבות הללו.
כמו כן חוקק אדוארד חוקים שהגבילו את האריסות לתקופת חיי האריס והמעיטו את העברת האדמות הפיאודליות באופן לא מבוקר.
בסוף תקופת שלטונו מינה אדוארד ועדת שופטים שיצאה למחוזות אנגליה ועסקה בהדברת הפשיעה והשחיתות.
מדיניות פנים וחקיקה > אדוארד והיהודים

מקור נוסף לסכסוך פוליטי היה מדיניותו של אדוארד כלפי יהודי אנגליה, ששלטה ביחסיו הכלכליים עם הפרלמנט עד 1290. היהודים, בניגוד לנוצרים, הורשו לגבות ריבית על הלוואות. אדוארד התמודד עם לחץ מצד הכנסייה, שהייתה חסרת סובלנות כלפי היהודים וההלוואות בריבית. היהודים היו רכושו האישי של אדוארד, והוא היה חופשי למסות אותם כרצונו. מיסוי יתר על היהודים אילץ אותם למכור את איגרות החוב שלהם במחירים מופחתים, אשר נוצלו על ידי הכתר להעברת עושר קרקע עצום מבעלי קרקעות עם חובות לאנשי חצר המלוכה, ובפרט לרעייתו, מה שגרם לתרעומת נרחבת. בשנת 1275, מול חוסר שביעות הרצון בפרלמנט, העביר אדוארד חוק אשר הוציא מחוץ לחוק הלוואות בריבית ועודד את היהודים לעסוק במקצועות אחרים. בכך הגביל עוד יותר את זכויות היהודים. בשנת 1279 יזם את מעצרם של כל ראשי משקי הבית היהודיים באנגליה, כביכול באשמת זיוף מטבעות והלוואה בריבית בניגוד לחוק. כעשירית מהאוכלוסייה היהודית, כ-300 איש, הובלו למצודת לונדון והוצאו להורג, רבים אחרים נהרגו בבתיהם בפקודת השלטון והיתר שילמו קנסות. לפחות 16,000 פאונד גויסו באמצעות קנסות ובזיזת רכוש מהמתים. בשנת 1280 ציווה על כל היהודים להשתתף בדרשות מיוחדות, שהטיפו נזירים דומיניקנים, בתקווה לשכנע אותם להתנצר, אך באופן לא מפתיע לא נענו להפצרות אלו. עד לשנה זו נוצלו היהודים עד שכבר לא הייתה להם תועלת כספית רבה לכתר, אך עדיין ניתן היה להשתמש בהם ככלי מיקוח פוליטי.
כשהיהודים לא יכלו לעמוד בתשלומים, האשימה אותם המדינה בחוסר נאמנות. אדוארד חייב את כל היהודים לענוד טלאי צהוב בצורת לוחות הברית: "כי כל אחד מהם אשר מלאו לו שבע שנים ישא על לבושו העליון סמל עשוי אריג צהוב בצורת שני לוחות, שש אצבעות אורכו ושלוש אצבעות רוחבו."
לבסוף, בשנת 1290 גירש אדוארד את כל היהודים מאנגליה; חלק מהמגורשים הפכו לקורבנות לפיראטיות, אך רבים נוספים סולקו או מתו בסערות אוקטובר. הכתר נפטר מרכושם באמצעות מכירות ו-85 מענקים שניתנו לאנשי חצר המלוכה ולמשפחת המלוכה. נראה שצו הגירוש הוצא כחלק מעסקה להבטחת סובסידיה של 110,000 פאונד מהפרלמנט, הגדולה ביותר שניתנה בתקופת ימי הביניים. למרות שהגירוש התרחש על בסיס מקומי, זמני, הוא נחשב לחסר תקדים מכיוון שהוא היה קבוע. אדוארד טען שהגירוש נעשה "לכבוד הצלובים" והאשים את היהודים בבגידה ובפשע. היהודים לא הורשו להתגורר באנגליה במשך 366 שנה נוספות, עד שאוליבר קרומוול התיר להם להתיישב בממלכה.
מדיניות פנים וחקיקה > הממשל באירלנד

עניינו העיקרי של אדוארד באירלנד היה כמקור למשאבים, לחיילים ולכספים למלחמותיו בגסקוניה, ויילס, סקוטלנד ופלנדריה. השחיתות בקרב פקידיו של אדוארד הייתה ברמה גבוהה למדי, ולמרות מאמציו לאחר 1272 לבצע רפורמה בממשל האירי, ניהול הרישומים היה גרוע.
במהלך תקופת שלטונו של אדוארד גברו הפרעות באירלנד. העברת ההכנסות למלחמותיו הותירה טירות, גשרים וכבישים איריים במצב מוזנח. התנגדות לרכישה כפויה של אספקה כגון תבואה הוסיפה להפקרות וגרמה לאינפלציה במחיר מוצרי היסוד. חנינות ניתנו לפורעי חוקעל שירותם למען המלך באנגליה. ההכנסות והוצאת הכוחות למלחמותיו של אדוארד הותירו את המדינה ללא יכולת לתת מענה לצרכיה הבסיסיים, בעוד שהממשל האירי התמקד בעיקר במתן דרישותיו של אדוארד. ממשלתו של אדוארד הייתה עוינת לשימוש במשפט האירי הקדום (אנ'), אותו גינתה ב-1277.
שנות שלטונו האחרונות ומותו (1297–1307) > משברים חוקתיים

המלחמות הבלתי פוסקות שהתרחשו בשנות ה-90 של המאה ה-13 העמידו דרישה כספית גדולה לנתיניו של אדוארד. בעוד שהמלך גבה רק שלוש סובסידיות של נדבות עד 1294, ארבעה מיסים כאלה הוענקו משנה זו עד 1297, והם גייסו למעלה מ-200,000 פאונד. יחד עם זה בא עול הפרסים, תפיסת הצמר והעורות, והחוב הנוסף והלא פופולרי על צמר. הדרישות הפיסקליות לנתיניו של המלך גרמו לתרעומת, שהובילה בסופו של דבר למחאה פוליטית. בשנת 1294 דרש אדוארד מענק של מחצית מכל הכנסות הכמורה. הדבר עורר התנגדות מסוימת, אך המלך הגיב באיומים על יריביו בהוצאתם מחוץ לחוק, ובסופו של דבר התקבלה דרישתו של אדוארד. באותו הזמן היה הארכיבישוף מקנטרברי המיועד רוברט וינצ'לסי (אנ') באיטליה. וינצ'לסי שב לאנגליה בינואר 1295 ונאלץ להסכים למענק נוסף בנובמבר אותה שנה. בשנת 1296 שינה את עמדתו כאשר קיבל בולה אפיפיורית שאסרה על הכמורה לשלם מיסים לשלטונות ללא הסכמה מפורשת מהאפיפיור. כאשר אנשי הכמורה סירבו לשלם מיסים הגיב אדוארד בהוצאתם מחוץ לחוק. לווינצ'לסי הייתה דילמה בין נאמנות למלך אדוארד לבין שמירה על הבולה האפיפיורית, ולבסוף אפשר לכל כומר לשלם כראות עיניו. עד סוף השנה הוצע פתרון על ידי בולה אפיפיורית חדשה, שאפשרה מיסוי פקידותי במקרי חירום. הדבר אפשר לאדוארד לגבות סכומים נכבדים בעזרת מיסים על הכמורה האנגלית.
התנגדות ההדיוטות ארכה זמן רב יותר והתמקדה בשני דברים: זכותו של המלך לדרוש שירות צבאי וזכותו לגבות מיסים. בפרלמנט של סולסברי בפברואר 1297 התנגד רוג'ר ביגוד, הרוזן החמישי מנורפוק (אנ'), לזימון מלכותי לשירות צבאי. ביגוד טען שהחובה לשרת שירות צבאי מתרחבת רק לשירות לצד המלך; אם המלך אדוארד התכוון להפליג לפלנדריה, הוא לא יכול היה לשלוח את נתיניו לגסקוניה. ביולי פרסמו ביגוד והאמפרי דה בוהון, הרוזן השלישי מהרפורד (אנ'), סדרת תלונות שהביעו התנגדויות לרמת המיסוי הסחטנית. הדבר לא הרתיע את אדוארד, שביקש סובסידיה נוספת. מעשה זה היה פרובוקטיבי במיוחד, משום שהוא ביקש הסכמה רק מקבוצה מצומצמת של מגנאטים, ולא מנציגי הקהילות בפרלמנט. בעת שאדוארד שהה בווינצ'לסיה והתכונן למערכה בפלנדריה, הגיעו ביגוד ודה בוהון לאוצר המדינה כדי למנוע את גביית המיסים. לאחר שאדוארד עזב את אנגליה עם כוח מופחת מאוד נראה היה שהממלכה על סף מלחמת אזרחים. ניצחון הסקוטים על האנגלים בקרב על גשר סטירלינג פתר את המצב. האיום המחודש על אנגליה העמיד בפני המלך והמגנאטים מטרה משותפת.
בעיותיו של אדוארד עם האופוזיציה נגדו לא הסתיימו במערכה בסקוטלנד. בפרלמנט שנערך ב-1301 נאלץ אדוארד להורות על הערכת היערות המלכותיים, אך ב-1305 הוא השיג בולה אפיפיורית שפטרה אותו מכך. בסופו של דבר, היה זה שינוי בכוח אדם שהביא לקיצה של האופוזיציה נגד אדוארד. דה בוהון מת בסוף 1298, לאחר שחזר מהמערכה בסקוטלנד. בשנת 1302 הגיע ביגוד להסכם עם אדוארד שהיה מועיל לשניהם: ביגוד, שהיה חשוך ילדים, הפך את אדוארד ליורשו, תמורת מענק שנתי נדיב. אדוארד התנקם לבסוף בווינצ'לסי, שהתנגד למדיניות המיסוי הפקידותי שלו ב-1305, כאשר קלמנס החמישי נבחר לאפיפיור. קלמנס אהד את המלך וביוזמתו של אדוארד השעה את וינצ'לסי מתפקידו.
ראו גם

ויליאם וולאס
רוברט דה ברוס
לב אמיץ
מלחמתו של רוברט דה ברוס
לקריאה נוספת

Edward Plantagenet: The English Justinian or the Making of Common Law, by Edward Jenks, New York: Books for Libraries Press, 1969 [1902]
The Thirteenth Century, 1216–1307 (2nd ed.), by F. M. Powicke, Oxford: Clarendon Press, 1962
King, Parliament and Public Finance in Medieval England to 1369, by G. L. Harriss, Oxford: Oxford University Press, 1975
The Life and Times of Edward I, by John Chancellor, London: Book Club Associates, 1981
The Lord Edward's oath to aid and counsel Simon de Montfort, 15 October 1259, by David Carpenter, Bulletin of the Institute of Historical Research. 58, 1985
The Struggle for Mastery: Britain, 1066–1284, by David Carpenter, London: Penguin Books, 2004
Medieval Art and Architecture at Lincoln Cathedral, by David Stocker, British Archaeological Association, 1986
Edward I, by Michael Prestwich, English Monarchs, London: Guild Publishing, 1988
Plantagenet England: 1225–1360, by Michael Prestwich, Oxford: Oxford University Press, 2005
Edward I, by Michael Prestwich, Oxford Dictionary of National Biography, Oxford: Oxford University Press, 2008
The Age of Conquest: Wales, 1063–1415, by Rees Davies, Oxford University Press, 1992
"The years of Crisis, 1254–1315", by James Lydon in: A new history of Ireland Volume II 1169–1534, Oxford: Oxford University Press, 2008
A Great and Terrible King: Edward I and the Forging of Britain, by Marc Morris, New York: Pegasus Books, 2015 [2009]
The Plantagenets: History of a Dynasty, by J.S. Hamilton, Continuum, 2010
Edward II, by J. R. S. Phillips, New Haven, US and London: Yale University Press, 2011
Edward I and the Governance of England, 1272–1307, by Caroline Burt, Cambridge: Cambridge University Press, 2013
The Palgrave Dictionary of Medieval Anglo-Jewish History, by Joe Hillaby & Caroline Hillaby, Basingstoke: Palgrave Macmillan, 2013
England's Jews: Finance, Violence, and the Crown in the Thirteenth Century, by John Tolan, Philadelphia: University of Pennsylvania Press, 2023
ספרו של וינסטון צ'רצ'יל, היסטוריה של העמים דוברי האנגלית בתרגום אהרן אמיר, הוצאת עם הספר 1965, תשכ"ה
ביאורים

↑  מארק אנגלי מימי הביניים היה שווה ערך לשני שלישים לירה שטרלינג.
↑  אימו של הנרי השלישי נישאה ליו העשירי מלוסניאן (אנ') לאחר מות בעלה.
↑  המחלה שגרמה לכך הייתה דיזנטריה או טיפוס הבהרות.
↑  כמו כן, נכללו סעיפים באמנת ריד'לן, בין היתר, הקובעים כי "יהודים לא ישהו ברובע בכל עת", הן לפני גירוש יהודי אנגליה ב-1290 והן לאחר מכן.
אורית נוקד

אורית עירית נוקד (נולדה ב-25 באוקטובר 1952) היא פוליטיקאית ישראלית. כיהנה כחברת הכנסת מטעם מפלגת העבודה, ומפלגת העצמאות, וכשרה בממשלת ישראל.
ביוגרפיה

נולדה בירושלים. אמהּ היא הזמרת הדסה סיגלוב. נוקד היא בת דודתו של סגן השר לשעבר דני אילון.
עם נישואיה עברה לקיבוץ שפיים שבשרון, בו היא מתגוררת עד היום.
אורית נוקד היא עורכת דין במקצועה. בשנים 1986–2002 שימשה כיועצת המשפטית של התנועה הקיבוצית המאוחדת, והחל בשנת 1996 שימשה במקביל גם כמנהלת המחלקה המשפטית.
פעילותה הציבורית כוללת חברות בדירקטוריון קרן קיימת לישראל, מועצת מינהל מקרקעי ישראל, מזכירות המרכז החקלאי, מינהלת "ניר שיתופי", הנהלת המוסד לבוררות וגישור של התנועה הקיבוצית והמועצה הלאומית לאיכות הסביבה. ב-2014 מונתה ליו"ר המשביר המרכזי. כמו כן שימשה כדירקטורית בלתי תלויה בחברת הקנאביס קנביט.
ביוגרפיה > עשייה פוליטית

בשנת 1999 התמודדה מטעם מגזר הקיבוצים בבחירות הפנימיות של מפלגת העבודה. היא הושבעה לכנסת ה-15 באוגוסט 2002, בעקבות התפטרותו של שלמה בן עמי. כעבור מספר חודשים נבחרה בשנית לכנסת ה-16, וכיהנה כיושבת ראש השדולה להגנת הצרכן, בה הייתה החברה היחידה, וכיושבת ראש השדולה למען הנגב והגליל.
עם כניסתה של מפלגת העבודה לממשלה ה-30, בינואר 2005, נבחרה נוקד לכהן כסגנית שר במשרד המשנה לראש הממשלה, תחת שמעון פרס, ופרשה יחד עם שאר חברי סיעתה מן הממשלה ב-23 בנובמבר 2005.
בכנסת ה-17 הייתה נוקד חברה בוועדת הכספים, בוועדת החינוך, התרבות והספורט ובוועדה לקידום מעמד האישה. כמו כן, הייתה חברת הוועדה למינוי שופטים.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצבה במקום ה-13 ברשימת העבודה לכנסת ונבחרה לכנסת. עם כינונה של הממשלה ה-32 מונתה נוקד לסגנית שר התעשייה, המסחר והתעסוקה.
ב-17 בינואר 2011 פרשה ממפלגת העבודה יחד עם ארבעה חברי כנסת נוספים בראשותו של שר הביטחון, אהוד ברק, והקימה אתם את מפלגת העצמאות. ב-19 בינואר 2011 מונתה לתפקיד שרת החקלאות.
בדצמבר 2012, עת הגיע המועד האחרון להגשת רשימות המועמדים של המפלגות השונות לקראת הבחירות לכנסת ה-19, הודיעו חברי "העצמאות" ונוקד ביניהם, שלא יתמודדו על מקום בכנסת הבאה.
ב-2017 שש שנים לאחר פרישתה ממפלגת העבודה, התפקדה נוקד שנית למפלגה, לדבריה כדי לחזור ל"בית האמיתי שלה בגלל הרוח החדשה הנושבת".
ביוגרפיה > עשייה פוליטית > חוקים שיזמה

חוק עסקה קצובה – קובע כי לא תהיה הארכה אוטומטית של התקשרות לשם אספקת שירות, וכי תידרש הסכמה מפורשת של הלקוח.
תיקון לחוק הביטוח הלאומי לפיו טיפול וסיעוד יוכרו כעבודה מועדפת המזכה חיילים משוחררים העוסקים בה במענק.
תיקון לחוק הבחירות לכנסת המעלה את אחוז החסימה מ-1.5% ל-2% (יחד עם יוזמים נוספים)
תיקון לחוק העונשין המחמיר את הענישה על תקיפת קשיש (יחד עם משה שרוני ויצחק גלנטי).
חוק המתיר לאלמנות לצה"ל להינשא בשנית, מבלי לאבד את קצבתן ממשרד הביטחון.
חוק המאפשר לאבות ואמהות חד הוריים לצאת ללימודים אקדמיים או לימודי מקצוע מבלי שתישלל מהם זכאותם לקצבת קיום
ביוגרפיה > עשייה פוליטית > יוזמות בתפקידיה השונים

במשרד החקלאות ופיתוח הכפר:
התחלת יישומו של פרויקט שיקום תשתיות ביישובים הוותיקים בהיקף של מאות מיליוני שקלים
תמיכה במיזמי תיירות במרחב הכפרי
הסדרת גידול של תוצרת אורגנית, משלב טרום הגידול ועד לשלב הגעת המוצר הסופי לצרכן
קביעת תקנים של איכות ובטיחות על תוצרת חקלאית טרייה ומיובאת
מימון תוכנית רב שנתית למעבר מהדברה כימית להדברה ביולוגית, ירוקה וידידותית לסביבה
גיבוש תוכנית לחלוקת פירות וירקות בבתי ספר להעלאת המודעות לצריכה של תוצרת חקלאית בריאה
הקצאת מכסות מים למטרות שיקומיות
תמיכה בהקמת גינות קהילתיות וגינות טיפוליות
קידום הקמתו של שוק סיטונאי מתקדם ומודרני לצמצום פערי התיווך
גיבוש מתווה בשיתוף החקלאים אשר יאפשר את המשך פיתוח וצמיחת משק החלב בהתיישבות
הקמת ועדה בין משרדית לבחינת ההשלכות על עליית מחירי המזון בעולם, והיערכות ישראל לכך
גיבוש מתווה חדש עם משרד האוצר בנוגע להעסקת עובדים זרים המתווה כולל בין היתר הוספת אלף עובדים עונתיים בחקלאות
גיבוש תוכנית לעידוד העסקת עובדים ישראלים בחקלאות באמצעות מתן הטבות ותמריצים כספיים
כסגנית שר במשרד התמ"ת:
חוק שרותי רפואה דחופה המסדיר את זכויות הצרכנים (קשישים וגמלאים) הנקשרים בעסקה מתמשכת לרכישת שירותי רפואה כמו לחצני מצוקה או הזמנת אמבולנס
יוזמת תקנות לקביעת גודלן של "האותיות הקטנות" בפרסומות, בעיתונים ובשלטי חוצות
החזר כספי לצרכן – התקנות תקנות המאפשרות לצרכן לקבל את כספו בחזרה, במקום תעודת זיכוי
חוק עסקה קצובה הקובע כי ספקי השירות השונים במשק יידעו את הצרכנים מראש על כך שתקופת המבצע שהתחייבו אליו עומדת להסתיים
הכללת עבודה בסיעוד כ"עבודה מועדפת"