stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'ואשן די בלה

| --- | --- |
ציור דיוקן מאת ז'אן קוזן הבן
ציור דיוקן מאת ז'אן קוזן הבן
 לידה:  1522 Liré, צרפת 
 פטירה:  1 בינואר 1560 (בגיל 38 בערך) פריז, ממלכת צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  נוטרדאם 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פואטייה 
 שפות היצירה:  לטינית, צרפתית של ימי הביניים 
 זרם ספרותי:  לה פליאד 
 יצירות בולטות:  La Défense et illustration de la langue française, The Regrets, Le fruit noir avec un noyaux, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
ז'ואשן די בֶּלֵה (בצרפתית: Joachim du Bellay‏; 1522 – 1 בינואר 1560) היה משורר צרפתי.
קורות חייו

די בלה נולד למשפחת אצולה עתיקה, בטירת לה טורמולייה קרוב לעיירה לירה (צר') שבחבל אנז'ו (בצפון מערב צרפת). הוא נתייתם מהוריו בעודו ילד וגדל תחת השגחתו של אחיו, שהזניח אותו. את ימי נעוריו בילה באחוזה הכפרית של המשפחה בחיק הטבע, על גדות הנהר לואר. די בלה קיווה לקריירה צבאית בזכות בן דודו שהיה מושל פיימונטה (כיום בצפון איטליה). אולם בן דוד זה נפטר ב-1541, ודי בלה הצעיר פנה לקריירה דתית בחסות בן דודו הקרדינל ז'אן די בלה. כדי להיות מוכן לעמוד לשירות הקרדינל, החל ז'ואקן די בלה ללמוד משפטים באוניברסיטה של העיר פואטייה ב-1545. שם למד לטינית בעזרת ז'אק פלטייה די מאן, שפרסם את התרגום הראשון לצרפתית של היצירה "על אמנות הפיוט" של הורטיוס, ועודד את די בלה להתמסר לכתיבת שירה בלשון הצרפתית בסגנון שירת העת העתיקה של יוון ורומא.
בסוף 1547 פגש ז'ואשן די בלה את פייר דה רונסאר באכסניה על גדות הנהר לואר. הם התיידדו וגילו עד מהרה כי יש להם עניין משותף בכתיבת שירה בשפה הצרפתית. די בלה עבר להתגורר בפריז כדי ללמוד יחד עם רונסאר בקולז' קוקרה, בהנהלת ז'אן דורא שהיה מרצה לספרות העת העתיקה של יוון ורומא. די בלה ורונסאר הקימו בעיר לה מאן את קבוצת שבעת המשוררים, שהציבה לעצמה כמטרה להגן על הלשון הצרפתית מפני השתלטותה של השפה הלטינית. ב-1549 פרסם די בלה את החיבור "להגנתה ולתפארתה של השפה הצרפתית" ואת "אוליב", שהיה קובץ שירי אהבה בלשון הצרפתית. בסוף אותה שנה חלה די בלה בשחפת, ומאז החל לאבד את כושר שמיעתו, אך המשיך לכתוב שירה.
מ-1553 עד 1557 שהה ז'ואשן די בלה ברומא, שם שימש כמזכירו של הקרדינל ז'אן די בלה. הוא התרשם מהריסות רומא העתיקה, וכאשר חזר לצרפת פרסם את "קדמוניות רומא"  או "עתיקותיה של רומא" (1558). באותה שנה פרסם את "החרטות", קובץ סונטות שבו הביע את "רגשי המרירות והצער שמילאוהו בגלותו על אדמת נכר.". בקיץ 1559 הפך די בלה חרש לחלוטין, ונזקק לכתיבה כדי להבין מה שנאמר לו.
הוא נפל למשכב ונפטר בלילה של 1 בינואר 1560, בעת שעסק בכתיבת חרוזים. ב-1568 יצא לאור קובץ שהכיל את כל שיריו.
בעיירה לירה, מקום הולדתו, קיים מוזיאון קטן המשמר את זכרו.
ראו גם

פליאד
לקריאה נוספת

עמינדב דיקמן - אנתולוגיה משירת צרפת במאה הט"ז ,כרמל ירושלים, המועצה הציבורית לתרבות ולאמנות, המפעל לתרגום ספרי מופת, 1996
הערות שוליים

↑  לפי עמינדב דיקמן עמ' 167
↑  יהושע קנז, בסיפור הקצר "סונט 113", "שירת המקהלה", ספריה לעם, הוצאת עם עובד, 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007275931205171  PLWABN: 9810552963605606  BIBSYS: 90077184  BNC: 000440742  BNE: XX1721244  BnF: cb123220047 (data)  CANTIC: a11398450  CiNii: DA01851896  GND: 118527649  ICCU: CFIV074850  ISNI: 0000 0001 2278 5556  LCCN: n50047295  LNB: 000085095  MusicBrainz: 777c52d9-615b-4d03-893a-a26801918571  NDL: 00551903  NKC: jn19981000776  NLA: 35046440  NLG: 117045  NLK: KAC202000691  NSK: 000127993  NTA: 070354405  RERO: 02-A003192431  SELIBR: 210860  SNAC: w6p26zk6  SUDOC: 032130759  Trove: 811032  VcBA: 495/19085  VIAF: 39447168   WorldCat (עם VIAF): 39447168
זיזפיים

| זיזפיים |
| --- | --- |
 מיני זיזפיים שונים מברזיל
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: עטלפים
תת־סדרה:: עטלפים קטנים
משפחה:: זיזפיים
שם מדעי
 Phyllostomidae ‏גריי, 1825

זיזפים חוטמניים ניזונים מצוף בלילה
ערפד חקיין, העטלף הקרניבור הגדול בעולם.
זִיזַפִּיִּים (שם מדעי: Phyllostomidae) הם משפחה של עטלפי חרקים ייחודיים לאמריקה המרכזית והדרומית ממקסיקו עד ארגנטינה, בעיקר ביערות גשם, והם הגדולים במשפחות עטלפי החרקים. מקור שמם הוא בעיטור העלה האפי שלהם שצר ודקיק למדי ודומה לזיז ("זיז-אף"). בנוסף לכך יש להם אוזניים גדולות ביותר, שיניים חדות וחלקם בעלי לשון ארוכה. בניגוד לכל עטלפי החרקים, עטלפים אלה יאכלו לא רק חרקים - חלקם ניזון מצוף פרחים או מפירות, אחרים דווקא אוכלי בשר דגים, צפרדעים, זוחלים ויונקים קטנים (כולל עטלפים אחרים) ומיני הערפדים ניזונים מדם. הם הגדולים שבעטלפי החרקים. אורכם 4–13 סנטימטרים, ומשקלם 7–200 גרם.
סוגי הזיזפיים

במשפחה 56 סוגים:
סוג: זִיזַף (Phyllostomus) בו 4 מינים
סוג: זיזף ננסי (Micronycteris) בו 12 מינים
סוג: זיזף אוזנן (Macrotus) בו 2 מינים
סוג ומין יחיד: זיזף אוזנן זוטר (Neonycteris pusilla)
סוג ומין יחיד: זיזף אוזנן ניספורו (Trinycteris nicefori)
סוג: זיזף זנבתן (Choeroniscus) בו 3 מינים
סוג: זיזף קצר-זנב (Carollia) בו 9 מינים
סוג: זיזף חסר-זנב (Anoura) בו 10 מינים
סוג: זיזף פרחים (Phyllonycteris) בו 2 מינים
סוג: זיזף פרחים ארוס (Erophylla) בו 2 מינים
סוג: זיזף פירות (Artibeus) בו 10 מינים
סוג: זיזף פירות דרמנורה (Dermanura) בו 11 מינים
סוג: זיזף פירות קריבי (Brachyphylla) בו 2 מינים
סוג: זיזף פירות קטן (Rhinophylla) בו 3 מינים
סוג: זיזף חד-עלה (Monophyllus) בו 2 מינים
סוג: זיזף הצוף (Lonchophylla) בו 15 מינים
סוג: זיזף החרב (Lonchorhina) בו 5 מינים
סוג: זיזף האזמל (Glyphonycteris) בו 3 מינים
סוג: זיזף זהוב (Mimon) בו 2 מינים
סוג: זיזף שעיר-חוטם (Gardnerycteris) בו 2 מינים
סוג: זיזף בנאי (Uroderma) בו 2 מינים
סוג: זיזף רחב-חוטם (Platyrrhinus) בו 21 מינים
סוג: זיזף גדול-עין (Chiroderma) בו 5 מינים
סוג: זיזף כותפות (Sturnira) בו 26 מינים
סוג: זיזף עגול-אוזן (Lophostoma) בו 8 מינים
סוג: זיזף טונאטיאו (Tonatia) בו 2 מינים
סוג: זיזף ארך-לשון (Glossophaga) בו 5 מינים
סוג: זיזף ארך-לשון קטן (Lichonycteris) בו 2 מינים
סוג ומין יחיד: זיזף ארך-לשון מקסיקני (Choeronycteris mexicana)
סוג ומין יחיד: זיזף חוטמני (Platalina genovensium)
סוג: זיזף חוטמני סוסיר (Leptonycteris) בו 3 מינים
סוג ומין יחיד: זיזף דריאדה (Dryadonycteris capixaba)
סוג ומין יחיד: זיזף מקונל (Mesophylla macconnelli)
סוג ומין יחיד: זיזף לבן (Ectophylla alba)
סוג ומין יחיד: זיזף לבן-כתף (Ametrida centurio)
סוג ומין יחיד: זיזף כתום-גרון (Lampronycteris brachyotis)
סוג ומין יחיד: זיזף אנדרווד (Hylonycteris underwoodi)
סוג ומין יחיד: זיזף הבננה (Musonycteris harrisoni)
סוג ומין יחיד: זיזף אגה (Scleronycteris ega)
סוג ומין יחיד: זיזף ערמוני (Lionycteris spurrelli)
סוג ומין יחיד: זיזף ויירה (Xeronycteris vieirai)
סוג ומין יחיד: זיזף ארך-רגל (Macrophyllum macrophyllum)
סוג ומין יחיד: זיזף חיוור-פנים (Phylloderma stenops)
סוג ומין יחיד: זיזף העצים (Ardops nichollsi)
סוג ומין יחיד: זיזף קמוט-פנים (Centurio senex)
סוג ומין יחיד: זיזף קטיפתי (Enchisthenes hartii)
סוג ומין יחיד: זיזף איפנמה (Pygoderma bilabiatum)
סוג ומין יחיד: זיזף המצחייה (Sphaeronycteris toxophyllum)
סוג ומין יחיד: זיזף תאנה אדום (Stenoderma rufum)
סוג ומין יחיד: זיזף תאנה ג'מייקני (Ariteus flavescens)
סוג ומין יחיד: זיזף תאנה קובני (Phyllops falcatus)
סוג ומין יחיד: זיזף יבלתי (Trachops cirrhosus)
סוג: ערפדון (Vampyrodes) - בו 2 מינים
סוג: ערפדון צהוב-אוזן (Vampyressa) בו 5 מינים.
סוג: ערפדון קטן (Vampyriscus) בו 3 מינים.
סוג ומין יחיד: ערפד חקיין (Vampyrum spectrum)
סוג ומין יחיד: ערפד צמרירי (Chrotopterus auritus)
סוג: ערפד (Desmodus) - בו כיום מין יחיד
סוג ומין יחיד: ערפד לבן-כנפיים (Diaemus youngi)
סוג ומין יחיד: ערפד שעיר-רגליים (Diphylla ecaudata)
ורוולף

ערך זה עוסק במפקדה נאצית באוקראינה. אם התכוונתם לתוכנית של האס אס ללוחמת גרילה בסוף מלחמת העולם השנייה, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מבנה אדריכלי 
 מיקום:  ויניצה 
 מדינה:  אוקראינה 
 בעלים:  גרמניה הנאצית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – יוני 1942
 תאריך פתיחה רשמי:  יוני 1942 
 קואורדינטות:  49°18′30″N 28°29′36″E﻿ / ﻿49.308333333333°N 28.493333333333°E﻿ / 49.308333333333; 28.493333333333
  (למפת אוקראינה מוגדלת) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםורוולף(למפת אוקראינה רגילה) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםורוולף(למפת מחוז ויניצה רגילה) ויניצה ז'מרינקה מוהיליב-פודילסקי חמילניק האיסין קוזיאטין טולצ'ין ז'יטומיר קייב צ'רקאסי קירו. אודסה מולדובה צ'רנו. חמלניצקיורוולף(למפת מחוז ויניצה מוגדלת) ויניצה ז'מרינקה מוהיליב-פודילסקי חמילניק האיסין קוזיאטין טולצ'ין ז'יטומיר קייב צ'רקאסי קירו. אודסה מולדובה צ'רנו. חמלניצקיורוולף
 
אתר המחנה בשנת 2004
ורוולף (שמו המלא בגרמנית: Führerhauptquartier Werwolf) היה שמו של מחנה מפקדה ליד העיר ויניצה שבאוקראינה, אשר שימש את שליט גרמניה הנאצית אדולף היטלר במהלך המלחמה בחזית המזרח במלחמת העולם השנייה. היה זה אחד ממספר מחנות ואתרי מפקדה שהוקמו עבור היטלר לפני המלחמה ובמהלכה, והמזרחי ביותר מביניהם ששימש את היטלר בפועל.
המחנה

שם המחנה נקבע בהשראת המלה Werwolf – הביטוי הגרמני לאדם זאב. היטלר ציווה לכתוב אותו כ-Wehrwolf (בדומה לכתיב המלה Wehrmacht - שמו של צבא גרמניה הנאצית).
המחנה הוקם בתוך יער אורנים, כ-12 קילומטרים מצפון לוויניצה. אפשר שבחירת המיקום למחנה הייתה קשורה לתוכנית הנאצית לבנות כביש מהיר ממערב אירופה לחצי האי קרים, אשר היה אמור לעבור ליד האתר. בוויניצה שכנה המפקדה האזורית של הצבא הגרמני, ושדה תעופה גדול של הלופטוואפה שכן בקאלינובקה, כ-20 קילומטרים משם.
המחנה נבנה תחת מעטה סודיות כבד בין דצמבר 1941 ליוני 1942 על ידי עובדי כפייה ושבויי מלחמה שהובאו לשם על ידי ארגון טודט, בתוספת עובדים אוקראינים מקומיים.
משכנו של היטלר במחנה היה צריף עץ שנבנה סביב חצר פרטית, ובצמוד אליו בונקר בטון. במחנה היו כעשרים צריפי עץ ושלושה בונקרים נוספים. האתר הוקף על ידי גדר תיל ועל ידי עמדות הגנה, שהיו מקושרות ביניהן במנהרות. שתי עמדות תצפית מוגבהות נבנו ביער המקיף את המחנה. המחנה כלל גם מתקני שירותים שונים – בית תה, מספרה, בית מרחץ וסאונה, בית קולנוע ואפילו בריכת שחייה קטנה. כן היה בו גן ירק גדול שנועד לספק מזון להיטלר (שתזונתו הייתה צמחונית רוב הזמן). שתי בארות ארטזיות סיפקו מים למחנה והיו לו מתקני ייצור חשמל משלו.
מדי יום יצאה אל המחנה מברלין טיסה (בת 3 שעות), שנחתה בשדה התעופה הצבאי בקאלינובקה. גם שירות רכבת יצא באופן סדיר מתחנת ברלין-שרלוטנבורג (אנ') אל תחנה בקרבת המחנה (נסיעתה נמשכה 34 שעות).
במהלך המערכה במזרח שהה היטלר בעיקר במאורת הזאב, מטהו שבפרוסיה (כיום בפולין). הוא שהה במחנה ורוולף שלוש פעמים, בתקופות אלו:
16 ביולי עד 30 באוקטובר 1942 – במהלך מתקפת הקיץ הגרמנית ברוסיה, שהובילה לקרב סטלינגרד;
19 בפברואר עד 13 במרץ 1943 – לאחר כניעת הארמייה הגרמנית הששית בסטלינגרד;
27 באוגוסט עד 15 בספטמבר 1943 – לאחר סיום קרב קורסק, המתקפה הגרמנית הגדולה האחרונה בחזית המזרח.
כאשר עזב היטלר את המחנה, במרץ 1943, הטמינו קצינים גרמנים שקשרו קשר נגדו פצצה במטוס שבו טס, אך היא לא התפוצצה.
פינוי המחנה

הצבא הגרמני נסוג מן המחנה במרץ 1944 מפני הצבא האדום המתקרב. לפני עזיבת המחנה הרסו אותו הגרמנים ומיקשו את הכניסות למתקנים התת-קרקעיים שבו.
אתר המחנה נסרק על ידי הכוחות הסובייטיים לפי פקודתו של סטלין, אך לא נמצאו בו מסמכים. הרוסים חתמו את הכניסות לחלקיו התת-קרקעיים.
כיום האתר הוא קרחת יער, שבה נותרו שברי בטון ושרידי בריכת השחייה של המחנה. האתר איננו מגודר ומשמש את האוכלוסייה המקומית לטיולים ונופש.
בקרבת האתר ניצבת אנדרטה לאלפי עובדי כפייה (שחלקם אף בנו את האתר עצמו) שנרצחו על ידי הגרמנים ונקברו בקברי המונים ליד הכפר סטריז'בקה הסמוך.
ראו גם

קן הנשרים
פיהררבונקר
זיל 115

זיל 115
| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  (ZiL (Zavod imeni Likhachova
 שנות ייצור:  1978–1983
 הרכבה:  רוסיה רוסיה
 מודל אחריו:  4104
 חברת אם:  זיל
 סיווג:  מכונית מנהלים (לימוזינה)
 מרכב:  4 דלתות
 אורך:  6
 משקל:  3,400 ק"ג
 מפרט טכני
 מנוע:  מנוע V8 צילינדרים, 2 מאיידים, 7,695סמ"ק המפיק 315 כ"ס, יחס דחיסה 1:10.0
 הילוכים:  תמסורת אוטומטית - 3 מהירויות
 מהירות מרבית:  119 קמ"ש
 
זיל 115 (ZIL-115) היא מכונית סלון מפוארת, מסוג לימוזינה, מתוצרת יצרנית הרכב זיל (ברוסית: "Zavod imeni Likhachova"), מברית המועצות, אשר יוצרה בין השנים 1978–1983.
דגם הזיל 115 יוצר עם בלמי דיסק בכל 4 הגלגלים, באמצעות שליטה הידראולית. למרות משקלה הכבד, זינקה מ-0-97 קמ"ש ב-13 שניות.
יוצרו כ- 15-20 יחידות לשנה.
הזיל 115 הוגדר כרכב ייצוגי של מוסדות השלטון הקומוניסטי, ושירת נכבדים רוסיים, ביקורים של זרים וגנרלים. צבע הרכב היה בדרך כלל שחור.
ראו גם

זיל
זיל 118, (הדגם קרוי גם : ZiL-118 Yunost)
זיל-3250
זיס 101
זיל 111
זיל 114
זיל 117
זיל 4104
זיל-4112R
לימוזינה
זהות (מתמטיקה)

במתמטיקה, זהות היא שוויון בין שני ביטויים שמתקיים לכל הצבה של ערכים במקום המשתנים בכל אחד מהביטויים. מקובל לסמן זהות על ידי סימן שוויון עם שלושה קווים:  \equiv .
תוקפה של זהות תלוי בערכים שניתן להציב בביטויים ממנה היא מורכבת, אולם לעיתים אין צורך לציין את הערכים החוקיים במפורש, שכן הדבר ברור מן ההקשר. ניתן לראות בזהות משוואה שכל אוסף של ערכים פותר אותה.
למשל השוויון  x^{2}-y^{2}\equiv (x-y)(x+y) הוא דוגמה לזהות ידועה בין מספרים, שכן השוויון מתקיים לכל בחירה של ערכים מספריים שיוצבו במקום x ו-y. זהות זו נכונה גם במבנים אלגבריים כלליים יותר, כגון בחוגים חילופיים, אולם היא למשל אינה נכונה באלגברת הקווטרניונים של המילטון.
זהויות לא חייבות לכלול משתנים; ישנן זהויות המייצגות שוויון בין קבועים. דוגמה לזהות כזו היא זהות אוילר:  e^{i\pi }+1\equiv 0.
המשתנים בזהות לא חייבים לייצג מספרים. למשל כללי דה מורגן הם זהויות בהם המשתנים מייצגים פסוקים לוגיים או קבוצות.
ראו גם

זהות טריגונומטרית
זהורית קצרת-סנפיר

| זהורית קצרת-סנפיר |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: עקרבנונאים
משפחה:: עקרבנוניים
סוג:: זהורית
מין:: זהורית קצרת-סנפיר
שם מדעי
 Dendrochirus brachypterus ‏קיווייה, 1829

זהורית קצרת-סנפיר (שם מדעי: Dendrochirus brachypterus; נקראת גם זהורית מצויה) הוא מין של דג טורף ממשפחת העקרבנוניים, החי במימי האזור האינדו פסיפי ממזרח אפריקה והים האדום עד לאוסטרליה ופפואה גינאה החדשה.
זהורית קצרת-סנפיר קטנה יחסית לקרוביה ומגיעה לאורך 15 סנטימטרים. הקרום בין הקוצים בסנפיר הגב קיים רק בבסיס הסנפיר. כמו קרוביה גם הזהורית ארסית וניזונה בעיקר מחסרי חוליות ודגיגים. הנקבה מטילה ביצים הצפות על פני המים.
הערות שוליים

↑  זהורית קצרת-סנפיר באתר הרשימה האדומה של IUCN
ערך זה הוא קצרמרבנושא דגים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ז'ואקים מירא

ז'ואקים מירא (בצרפתית: Joachim Murat; באיטלקית: Gioacchino Murat; ‏25 במרץ 1767 – 13 באוקטובר 1815), הידוע גם כ"ז'ואקים נפוליאון מירא" וכ"נסיך מירא", היה הדוכס הגדול מברג וקליווא (קליווס) מרשל של צרפת, מלך נאפולי ומלך שתי הסיציליות. מירא היה מבכירי חייליו של נפוליאון בונפרטה שלאחותו הצעירה קרולין בונפרטה נישא. כמפקד פרשים מצטיין, הגיע ממוצא דל אל כיסאות המלוכה באירופה. הוא היה הדור בלבושו, וכונה "המלך הגנדרן". לאחר נפילת נפוליאון, לא הצליח לשוב לשלטון בממלכת נאפולי, וניסיונותיו לכבוש מחדש את הכס הביאו להוצאתו להורג.
מוצא, ילדות ונעורים, קריירה מוקדמת

מירא נולד ב-1767, בעיירה לה בסטיד (הקרויה כיום על שמו "לה בסטיד - מירא), במחוז לוט שבצרפת. אביו היה בעלים של פונדק. מירא התגייס לחיל הפרשים כשהיה בן עשרים. ב-1791, בשיאה של המהפכה הצרפתית התגייס למשמרו האישי של המלך "משמר החוקה", מיליציה שעל הקמתה החליטה האספה המכוננת הלאומית אך לאחר זמן מה שב לצבא הסדיר, בו קיבל, בשנת 1792, דרגת קצונה. מבחינה פוליטית זוהה עם המועדון היעקוביני הקיצוני, ועם המנהיג ז'אן-פול מארה. הוא תמך ברפובליקה ריכוזית וחזקה.
לאחר סיום שלטון הטרור של המהפכה הצרפתית, בשנת 1795 שלט "משטר הדירקטוריון", בו הורכבה הרשות המבצעת מחמישה "דירקטורים", שניסו לשמור על שלטונם מפני אויבים מבית ומחוץ, ולמנוע הידרדרות לרודנות אישית, לאחר הטלטלה החברתית שעברה צרפת באותו עשור. שלטון זה נשען יותר ויותר על אנשי צבא. במאי 1795 גירש מירא, בהוראת מפקדה הצבאי של פריז, הברון דה מנו, מורדים יעקובינים שהשתלטו על אולם האספה הלאומית. אך יומו הגדול הגיע באוקטובר, כאשר מורדים מלוכנים עלו על העיר. נפוליאון בונפרטה מונה למפקד כוחות האספה הלאומית, והטיל על מירא לאסוף ארטילריה על מנת לפזר את המורדים. מנו מסר לנפוליאון כי במקום הקרוי סבלון, מחוץ לטווח כוחה והשפעתה של האספה, מצויים 40 תותחים. מירא, אז עדיין קצין בדרגה נמוכה, הצליח להגיע בזמן עם התותחים ולהציבם בנקודות אסטרטגיות בפריז. הצלחה זו הייתה מכרעת בהצלחתו של נפוליאון לדכא את הקשר.
אירועים אלו, המכונים "אירועי 13 בוונדמיר" (על שם התאריך בו התרחשו על פי לוח השנה המהפכני בצרפת), היוו את ראשית עלייתו של נפוליאון, וכן את ראשית עלייתו של מירא, שמונה לאחריהם לדרגת "chef de brigade" (המקבילה לדרגת אלוף-משנה בצה"ל), והקשר בינו ובין נפוליאון הלך והתהדק.
המערכות באיטליה ובמצרים, ה-18 בברימאר

ב-1796 החלה הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה להתפורר. נפוליאון נשלח להילחם נגד החזקה שביריבות שנותרו לצרפת ביבשה, היא אוסטריה, ששלטה בשטחים ניכרים מאיטליה. מירא נשלח עמו, בתחילה כשליש ולאחר מכן כמפקד פרשים. במערכה זו ניצח נפוליאון כוחות אוסטריים ניכרים, והביא את האוסטרים לחתימת הסכם קמפו פורמיו שסיים את מלחמות הקואליציה הראשונה בתנאים נוחים לצרפת. נפוליאון, שהשתמש פעמים רבות במהירות התמרון כגורם מכריע במערכה, מצא במירא מפקד ראוי ומתאים, והעלה אותו לדרגת גנרל. המערכה האיטלקית הביאה לנפוליאון תהילה ומעמד, שבהם חלק אף מירא.
במהלך המערכה הצרפתית במצרים ובארץ ישראל בשנת 1798, נלווה מירא לנפוליאון. מטרתו האסטרטגית של המהלך הייתה ניסיון ליצור אימפריה מזרח-תיכונית שתסכן את מושבותיה של בריטניה בהודו, אך המהלך הכולל נחל כישלון, שכן הצי הצרפתי נחל תבוסה בקרב הנילוס, והחיילים שהגיעו לאדמת מצרים נותרו ללא התמיכה הלוגיסטית הדרושה למסע כיבושים נרחב. שינוי המצב הפוליטי בצרפת החזיר את נפוליאון לצרפת באוגוסט 1799, והצבא במצרים הושאר בפיקודו של ז'אן-בטיסט קלבר. מספר קצינים בכירים, ובהם מירא, שבו עם נפוליאון לצרפת. בנובמבר 1799 ביצע נפוליאון הפיכה צבאית ועלה לשלטון באירועים המכונים אירועי "18 בברימר" (על שם התאריך בו התרחשו בלוח השנה המהפכני הצרפתי). אירועים אלו, בהם החליף נפוליאון את השלטון בן חמשת הדירקטורים בשלטון בן שלושה קונסולים בראשותו, היו שילוב של הפעלת אמצעים חוקיים למחצה עם כוח ברוטאלי. בשלב מסוים הועלתה הצעה באחד מבתי הפרלמנט, האספה בת 500 הנציגים, להוציא את נפוליאון מחוץ לחוק. מירא, שהוזמן, כביכול, על ידי לוסיאן בונפרטה, אחיו של נפוליאון, שהיה אחד הנציגים, על מנת לגרש "נציגים אלימים המאיימים על האחרים בסכינים" צעד לתוך אולם האספה ופיזר את האספה. אירוע זה היה, למעשה, קיצו של שלטון הדירקטוריון.
ב-20 בינואר 1800 נישא מירא בטקס אזרחי לקרולין בונפרטה, אחותו הצעירה של נפוליאון, ובכך שייך עצמו למשפחה, שבתוך זמן קצר ישבו בניה על כיסאות המלוכה ברבות ממדינות אירופה.
המלחמות הנפוליאוניות

ב-18 במאי 1804 מינה נפוליאון את מירא למרשל של צרפת, והעניק לו את התואר "הפרש הראשון במעלה באירופה". הוא הוכרז כנסיך של הקיסרות ב-1805, וב-1806 כדוכס הגדול מברג וקליווא. בשנים אלו העניק מירא לנפוליאון את שירותיו כמפקד פרשים נועז ורב יכולת בקרבות נגד הקואליציה האנטי צרפתית השלישית. קורפוס הפרשים שעליו פיקד מירא החל ככוח עתודה, אך הפך בהנהגתו של מירא לכוח אימתני, וחיל הפרשים הטוב ביבשת. חלקו של מירא בניצחונותיו הגדולים של נפוליאון בקרב אולם וקרב אוסטרליץ היה גדול. ב-1 באוגוסט 1808 מונה למלך נאפולי, ומלך סיציליה ותחום שלטונו השתרע על פני כל חלקו הדרומי של חצי האי האפניני והאי סיציליה.
מירא הצטרף אל נפוליאון במסעו ההרסני לרוסיה, במסגרת קרבות הקואליציה האנטי צרפתית השישית. אך על אף הצטיינותו האישית במערכות 1812 ו-1813, ובמיוחד בקרב לייפציג, הובילה תבוסת צרפת בקרב לנפילת משטרו של נפוליאון. מירא נאלץ להגיע להסכמה עם אוסטריה על מנת לשמור על כסאו בנאפולי.
נפילתו ומותו

לאחר שובו של נפוליאון, והאירועים המכונים "שלטון מאה הימים" ב-1815, החליט מירא לתמוך בקיסר שניסה לשוב לעמדת כוח. תבוסתו של נפוליאון בקרב ווטרלו העמידה את מירא במצב קשה. הוא הבין כי בעלות הברית המנצחות, המכונסות בקונגרס וינה, ישיבו את ממלכת נאפולי לשליטה הבורבוני פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות. הוא יצא לרימיני, שם הכריז הכרזה המיועדת לאוזני "הפטריוטים האיטלקים", בה דיבר על איחוד איטליה. הכרזה זו לא קנתה לו תומכים רבים. הוא נע צפונה על מנת לפגוש את כוחותיהם של האוסטרים. באירועי המלחמה הנפוליטנית, כפי שמכונים קרבות אלו, התעמת עם כוחותיו של פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה. בקרב טולנטינו שנערך ב-2 במאי 1815 נחל תבוסה, ונאלץ להימלט לקורסיקה.
מקורסיקה המשיך בנסיונותיו לקבל את כתר נאפולי. הוא עודד מהפכנים בקלבריה, אך שם נעצר בידי כוחותיו של יריבו הבורבוני, פרננדו הראשון. הוא הועמד אל מול כיתת יורים בעיירה קסטלו די פיצו. כשהגיעה שעתו, צעד בצעד בטוח אל מול החיילים, סירב ללבוש כיסוי עיניים, והורה לחיילים את פקודת האש במילים אלו - "Soldats ! Faites votre devoir ! Droit au cœur mais épargnez le visage. Feu !" ("חיילים! עשו חובתכם! כוונו ישירות אל הלב, והימנעו מפגיעה בפנים. אש!").
אחד הקברים בבית הקברות פר לשז בפריז נושא את שמו של מירא, אך אין לדעת אם הוא קבור שם. יש הסבורים כי גופתו אבדה לאחר הוצאתו להורג, או כי נקבר בקבר אלמוני בכנסיית פיצו.
מנישואיו לקרולינה נולדו לו ארבעה ילדים. בנו, נפוליאון לוסיין שארל מירא, ניסה בתקופת הקיסר נפוליאון השלישי לקבל את מלכות נאפולי בחזרה, אך לא זכה לשיתוף פעולה מהקיסר, שהיה בן דודו. חלק מצאצאיו היגרו לארצות הברית ושם ישנם רבים המונים את ייחוסם עד אליו, ביניהם שחקן הטלוויזיה הידוע רנה אוברז'ונואה, המוכר כ"אודו" מסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9".
דמותו במדיה האמנותית

הרומן מ-2019 Roi par effraction ("מלך בעקבות פריצה") מאת פרנסואה גארד (François Garde) הוקדש לז'ואקים מירא ("מסלולו של אדם שהפך למלך באילוץ דלתות ההיסטוריה").
היהודים במלחמת העולם השנייה

היהודים במלחמת העולם השנייה היו הקורבן הגדול ביותר של רצח העם שביצעו הנאצים, אך היהודים השתתפו באופן נרחב בלחימה במלחמה. כ־6 מיליון יהודים הושמדו במלחמה – רוב רובם נרצחו על ידי הנאצים ומשתפי פעולה שלהם בארצות אירופה הנכבשות. מיליון וחצי יהודים לחמו בחזיתות במדי צבאות בעלות הברית, עשרות אלפים לחמו במחתרות ובגדודי פרטיזנים. כחצי מיליון יהודים נפלו בקרבות. חלק פעיל במאבק נגד הנאצים ובניסיונות הצלת היהודים תפסו ארגונים יהודיים בארצות שונות. הייחודיות של השתתפות היהודים במלחמת העולם השנייה באה לידי ביטוי בכך שהיהודים נאבקו בניסיון החיסול של העם היהודי באזורים שהיו בשליטה והשפעה נאצית.
היהודים במדינות בעלות הברית

כ־1.5 מיליון יהודים לחמו במדי צבאות בעלות הברית, מתוכם 556 אלף חיילים בצבא ארצות הברית ו־501 אלף חיילים בצבא ברית המועצות. מאות אלפים מתוכם נהרגו בקרבות, ויותר מ־350 אלף איש נפצעו, כשליש מהם נפצעו באורח קשה.
להלן הנתונים הסטטיסטיים כפי שהוצגו באנציקלופדיה היהודית באינטרנט:
| מדינה | מספר היהודים בצבא |
| --- | --- |
אוסטרליה וניו זילנד: 3,000
בלגיה: 7,000
בריטניה: 62,000
הולנד: 7,000
יוון: 13,000
קנדה: 16,000
 יחידות הצבא הבריטי, שהורכבו מלוחמי היישוב היהודי בארץ ישראל: 35,000
פולין: 140,000
ברית המועצות: 500,000
ארצות הברית: 550,000
צרפת: 46,000
צ'כוסלובקיה: 8,000
דרום אפריקה: 10,000
סה"כ: 1,397,000
הנתונים אינם כוללים את הפרטיזנים ולוחמי המחתרות היהודים שלחמו בשטחים הכבושים על ידי הנאצים. לפי הנתונים של מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה מדובר ב־93,310 לוחמים נוספים.
היהודים במדינות בעלות הברית > יהודי ברית המועצות > השואה בשטחה של ברית המועצות

אחרי פלישתה של גרמניה לשטחה של ברית המועצות ביוני 1941 וכיבוש חלקה המערבי של ברית המועצות על ידי הנאצים, הפכו היהודים שהתגוררו באוקראינה, בלארוס והארצות הבלטיות ליעד הרדיפות של הנאצים. חלק מהיהודים הספיקו לברוח לאזורים הפנימיים (מזרחיים ודרומיים) של ברית המועצות. לפי הנתונים של האוניברסיטה העברית בירושלים, האוכלוסייה היהודית של ברית המועצות בעת פלישת הנאצים (לא נלקחו בחשבון הפליטים היהודים מפולין ומרומניה) מנתה 4 מיליון ו־855 אלף איש. 4 מיליון ו־95 אלף מתוכם גרו בשטחים אשר נכבשו על ידי הנאצים במהלך המלחמה.
מתוכם הספיקו להגר לאזורים הפנימיים של ברית המועצות לא יותר מ־1.4 מיליון יהודים. ובכן, מניינם של יהודי ברית המועצות אשר נשארו בשטחים הנכבשים על ידי הנאצים מסתכם בכ־2.9 מיליון איש. רובם המכריע נרצחו.
החוקרים מדברים על שלבים של השואה על שטחה של ברית המועצות כדלקמן:
22 ביוני 1941 (תקיפתה של גרמניה על ברית המועצות) – ינואר 1942 (ועידת ואנזה). במהלך התקופה הזו נרצחו מרבית יהודי ליטא, לטביה, אסטוניה, ומולדובה, כמעט כל היהודים שהיו באזורים המזרחיים של בלארוס ואוקראינה ואזורי רוסיה שנכבשו על ידי הנאצים.
פברואר 1942 – סתיו 1943 – חיסולם של הגטאות ו מחנות עבודה בשטחים הכבושים על ידי הגרמנים. בתקופה הזו בוצע "הפתרון הסופי" באזורים המערביים של בלארוס ואוקראינה וגם באזורי דרום רוסיה אשר נכבשו במהלך שנת 1942.
חורף 1943 – סתיו 1944 – העברתם של היהודים ששרדו למחנות השמדה ו־"שחרור סופי" של השטחים הכבושים מיהודים.
חלק פעיל במימושו של "הפתרון הסופי" לקחו משתפי הפעולה עם הנאצים, אשר פעלו לרוב בשטחן של אוקראינה וארצות בלטיות.