stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טביעת הצוללת דקר
אתרי זיכרון > פעילויות זיכרון

הרבנות הראשית קבעה כי תאריך הפטירה של אנשי צוות הצוללת, בעת מילוי תפקידם, הוא יום כ"ט בטבת ה'תשכ"ח (30 בינואר 1968). טקסי הזיכרון השנתיים נערכים ליד האנדרטה בהר הרצל בסמיכות למועד זה.
שיוט אח"י דקר – ביזמת "עמותת דולפין" בה חברים ותיקי הצוללנים, ובהשתתפות חיל הים, נערך מדי שנה בסמיכות ליום איתור שרידי הצוללת, י"ג בסיוון ה'תשנ"ט (28 במאי 1999) שיוט מפרשים במפרץ חיפה. גמר השיוט וחלוקת התעודות מתקיים בבית הספר לקציני ים עכו. משפחות צוות הדקר משתתפות בשיוט ומניחות זרים בלב ים. לאחר מכן מתכנסות במוזיאון ההעפלה וחיל הים בין מוצגי הצוללת.
במרינה הרצליה מתקיימת פעילות ימית של צופי ים הנקראת "שבט דקר הרצליה".
תנועת הצופים הקימה שני שבטי צופים על שם הצוללת: שבט "דקר" בעיר מעלה אדומים ושבט "דקר" צופי ים הרצליה.
משפחת מפקד הצוללת רענן, ציינה את הצוללת בקריאת נכדו של יעקב רענן בשם "אחי דקר רענן". הנכד שירת על ספינת דבורה בחיל הים.
טקס זיכרון באתר הטביעה בים נערך על סיפון הצוללת החדישה אח"י תנין (2012) בהפלגת הגעתה לארץ.
אתרי זיכרון > שירי זיכרון

בצוות הדקר היו בעלי כישרון שחיברו שירים ושרו בליווי גיטרה. טביעת הדקר נגעה ללב רבים בציבור, ובאה לידי ביטוי בפיוטים שהתפרסמו באזכרות או בחוברות זיכרון. בהם רשימה של שירי זיכרון.
"שיר הצוללת", מאת קצין המכונה סרן רן שמעון. בסרט הטלוויזיה שערך מיכה לימור מושמע השיר על ידי הצוות עצמו.
עדה רפאלי אלמנתו של חלל הדקר רפאל רפאלי כתבה את מילות השיר "באח"י דקר" לפי מילים שנכתבו על ידי רס"ר הצוללת נסים כהן. המילים הושרו בלחן של ירושלים של זהב של נעמי שמר Default Normal Template, www.submarines.dotan.net.
עדה רפאלי כתבה גם את מילות השיר "כל המילים השמחות" שהושר לפי הלחן "מלכות החרמון" מאת יובב כץ ואפי נצר.
חיים חפר כתב את המקאמה, "הים האכזר", "מערכות ים", 89, מרץ 1968, עמ' 24.
יחזקאל מאור (פולרביץ), אביו של רופא הדקר ד"ר שב"י מאור כתב "שיר הצוללנים לצוללת".
בת שבע מאור פרסמה שיר האמנם? ב'מערכות ים' 89, מרץ 1968, עמ' 59.
יחיאל אמיתי, כתב את השיר "ששים ותשעה...".
ישראל שניר כתב שיר שקרא לו בפשטות "אח"י דקר".
אתרי זיכרון > גלריה

מצבות זיכרון נוספות:
גשר הפיקוד של דקר מוצב בפתח מוזיאון ההעפלה וחיל הים בחיפה.
פנים אנדרטת הדקר בגן הנעדרים.
מראה כללי של האולם התת-קרקעי באנדרטה בהר הרצל.
אזכרה לחללי הצוללת דקר בהר הרצל. ליד המיקרופון, מפקד חיל הים האלוף זאב אלמוג, משמאלו הרב הראשי לצה"ל, האלוף גד נבון.
מודל הצוללת שהוצב ב-2009 בגינה ציבורית בגבעת שמואל.
מצבת אבן לנעדרי אח"י דקר בבית הקברות הצבאי בחיפה.
חשיפת חומרים ישנים

במרץ 2013, 45 שנים לאחר היעלמות הצוללת, התפרסמו ממצאים חדשים ודוחות מהצמרת הביטחונית באותה תקופה. המסמכים אשר היו כבר בפני ועדות החקירה נחשפו לראשונה בפומבי ויצרו מיצג שוא כאילו התעלומה חוזרת על עצמה. מהפרסום עולה כי ביום רביעי, 24 בינואר, בשעה 6:10 בבוקר, התקבל מהצוללת הדיווח היומי האחרון. באותו יום התקבלו עוד שני מברקים. למחרת, ב-25 בינואר, שתי דקות אחרי חצות, התקבל מברק ביקורת במפקדת חיל הים שהיה המברק המוסכם האחרון.
במסגרת הדיונים מפורטת משימת החיפושים של חיל האוויר הישראלי וחיל הים בסיוע צבאות זרים. המסמכים חושפים כי הכוחות איתרו כתם שמן גדול סמוך לחופי יוון. הצבא היווני הוזעק למקום וקבע שבנתיב זה שט כלי שיט יווני וככל הנראה כתם שמן זה דלף ממנו כתוצאה מתקלה טכנית. חיל האוויר ביצע 57 גיחות אוויר אך לא הצליח לגלות אף רמז להיעלמות הצוללת.
בנוסף לכך נשאל נציג חיל הים, אל"ם אברהם בוצר, שהעיד בפני חברי הכנסת על האפשרות של חבלה בצוללת. בוצר הדגיש כי כל הציוד והאספקה הוכנסו לצוללת לא באריזתם המקורית כדי למנוע אפשרות של הטמנת אמצעי חבלה בצוללת. ”דבר זה חייב שמירה ובדיקה לגבי העולים והיורדים”, אמר בוצר, ”נכון שלא היינו מסוגלים לבצע ביקורת במהלך כל עבודות השיפוץ אבל נערכה ביקורת כשהצוללת נמסרה לנו. התחתית של הצוללת נבדקה על ידי צוללנים. אני חוזר ומדגיש שחבלה בצוללת היא אפשרות מאוד בלתי סבירה במקרה הזה.”
בנוסף למסמכים ניתן לראות בצילומי וידאו שהפיץ ארכיון המדינה את הרגעים האחרונים של צוות הצוללת דקר לפני ההפלגה מנמל פורטסמות' ולאחר מכן קטעים מהחיפושים מהים ומהאוויר אחר הצוללת.
באוגוסט 2015 שוחררו לבקשתם של בני משפחות החללים על ידי חיל הים כלל המסמכים העוסקים באובדן הצוללת וחקירת נסיבותיו, בכלל זה מסמכים שעד אותה עת היו מסווגים. בטקס שנערך בבסיס אשדוד ב-30 באוגוסט 2015 בראשות מפקד חיל הים האלוף רם רוטברג הועברו לידי נציגי המשפחות עותקי חוברת בשם "אח"י דקר - ההיעלמות החיפושים והגילוי", החוברת מסכמת בפירוט את פרשת הדקר מאובדנה, דרך שלושים ואחת שנות החיפושים, מציאתה וממצאי המחקר באתר שברי הצוללת. אל החוברת צורפו עותקים מסיכומי שתי ועדות חקירה צבאיות מסווגות באותה עת שהתקיימו בסמוך לאובדן הצוללת: "ועדת אראל" שנוהלה בידי מפקד חיל הים האלוף שלמה אראל, ו"ועדת טל" שנוהלה בידי האלוף ישראל טל ואשר לבקשת המשפחות סיווגם הוסר. תוכן סיכומי הוועדות כולל מידע רב על הכנת הצוללת, הפלגתה והחיפושים שנערכו מייד עם העלמה, הדוחות כוללים צילום של מסמכי המקור, אך מאחר שתוכנם נכתב בסמוך לאובדן הצוללת אין בחשיפתם מידע עדכני והם משקפים את מאמצי החיפוש, השערות החוקרים, כיווני החקירה והלך הרוחות בתקופה שלאחר אובדן הצוללת.
רשימת מבצעי החיפושים

| גזרת החיפוש | מועד | תיאור הביצוע | משתתפים |
| --- | --- | --- | --- |
| מול אלכסנדריה במצרים | 25 באוקטובר – 25 בנובמבר 1980 | סריקה בסונר צד, מגנטומטר נגררים ומצלמה תת-מימית | יחידת האיתור על אנית חיל הים |
| מול אלכסנדריה במצרים | 18 בספטמבר – 1 באוקטובר 1981 | סריקה בסונר צד, מגנטומטר נגררים ומצלמה תת-מימית | יחידת האיתור על אנית חיל הים |
| מול אלכסנדריה במצרים | 8–20 במרץ 1982 | סריקה בסונר צד, מגנטומטר נגררים ומצלמה תת-מימית | יחידת האיתור על אנית חיל הים |
| ים התיכון | 1983 | פיזור כרטיסים צפים לבדיקת זרמים הוכיחו כי המצוף היה יכול להגיע גם ממקום טביעה בנתיב המתוכנן | ספינת טילים |
| צפונית למרכז סיני | 1985 | דייגים מדווחים על עצם מתכתי גדול עליו נתקעו רשתות | דייגים |
| מול אל עריש במצרים | 18–30 באוגוסט 1985 | סריקה בסונר צד, מגנטומטר נגררים ומצלמה תת-מימית | יחידת האיתור על אנית חיל הים |
| מול חוף מצרים | 29 באוגוסט – 7 באוקטובר 1986 | חידוש החיפושים מול אלכסנדריה בשיתוף האמריקאים | "צ'לנג' אקספרס" ומטוסי סיור נצ"ל אמריקאים |
| מזרחית לפורט סעיד | 1995 | חברת אוקיאנה מדווחת על גוף משוער לדקר ויוצאת לחיפוש אך לא מצליחה לזהות | אנית חפירה Ostsea של אוקיאנה |
| מזרח הים האגאי | אוקטובר 1992, יוני 1993, אוקטובר 1994, אוגוסט 1995 ואפריל 1996 | בוצעו חמש גיחות חיפושים חופי רודוס, קרפטוס, קאסוס ומזרח כרתים. | יחידת האיתור בשיתוף צוללים מקומיים ובהכוונת תא"ל מיל הדר קמחי |
| מזרחית לפורט סעיד | קיץ 1996 | בדיקת אתר אוקיאנה\הדייגים – אין ממצאים | יחידת האיתור |
| פניה לציים זרים | 1996 | מפקד חיל הים עמי אילון ממנה את תא"ל מיל גדעון רז – פנייה לציי ארצות הברית, רוסיה, הולנד ובריטניה לסיוע, תגובה חיובית רק מהצי האמריקני. | מח"י אלכס טל, אדמירל ג'רמי בורדה |
| חשיבה מחדש | דצמבר 1996 – ינואר 1997 | בהמלצת צי ארצות הברית כינוס קבוצה לחשיבה מחדש ומסקנתה אזור החיפוש צ"ל על הנתיב שתוכנן בפקודת ההפלגה. | אדמירל קרול, תא"ל גדעון רז |
| חיפוש באזורי סבירות נמוכה | 1997 | חיפוש דרומית לקפריסין ומול חופי מצרים | צוללת מחקר אמריקאית NR1 |
| סריקת סונר משוכלל | 3 ביוני – 18 באוגוסט 1998 | חיפוש באזור C עם סונאר אמריקאי משוכלל | יחידת האיתור של צי ארצות הברית על אנית חיל הים. |
| סריקה על נתיב ההפלגה | 8–28 במאי 1999 | סריקה באזור הסבירות הגבוהה על נתיב ההפלגה בסיומה איתור השברים וזיהוי עם רובוט צילום תת-ימי | חברת נאוטיקוס רס"ן יחיאל געש, נציגי חיל הים על ספינות חברת EDT מקפריסין |
| חקירת אתר הטביעה | אוקטובר 2000 | תעוד שברי הצוללת באמצעות רובוט צילום תת-ימי, חיפוש שרידי צוות, מחקר תנאי סביבה ושליית חלקי צוללת להנצחה | חברת נאוטיקוס, רס"ן איל ישראלי, מומחים ונציגי חיל הים על הספינה EAS,"רמורה 6000" של חברת "פיניקס". |
| סיכום | 2001 | קבלת דו"ח מסכם מנאוטיקוס, הצגת הממצאים ודיווח מח"י למשפחות הצוות על תוצאות המחקר | חברת "נאוטיקוס" ונציגי חיל הים, מח"י ידידיה יערי, רס"ן איל ישראלי |
מקורות וקריאה נוספת

גדעון סגל, "רד וצלול", "מערכות ים", גיליון מס' 72, יוני 1965, עמ' 24
סרן אלי שחף, אובדן אח"י דקר – גיליון מיוחד, "מערכות ים", גיליון מס' 89, אדר תשכ"ח – מרץ 1968, מהדורה מיוחדת המוקדשת לטביעת הצוללת דקר, הכוללת את הודעת שר הביטחון משה דיין בכנסת, "פקודת יום" של הרמטכ"ל חיים ברלב ודברי מפקד חיל הים שלמה אראל בטקס האשכבה.
אורי אורן, אשת המפקד, הוצאת ביתן, 1968
ערן שורר, ששה ימים בדקר, הוצאת עם הספר, 1969
מייק אלדר, האויב והים, "פרקים מיומן המבצעים", משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1991, ע' 131–132
מפקדת חיל הים, אח"י דקר, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תל אביב, 1969
עמותת דולפין, רד וצלול – סיפורה של שייטת הצוללות, הוצאת אלתן תקשורת בע"מ, 1994
מייק אלדר, "דקר וסיפורה של שייטת הצוללות", אריה ניר הוצאה לאור, תל אביב, תשנ"ז 1997 ("דקר וסיפורה של שייטת הצוללות", באתר הספרייה הלאומית)
האלוף שלמה אראל, "לפניך הים", מערכות, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תל אביב, תשנ"ח 1998, עמ' 298–305 ("לפניך הים", באתר הספרייה הלאומית)
הרב שלמה גורן, עגונות דקר: היתר עגונות צוות הצוללת דקר, הוצאת ראובן מס, 2008
יורם בר ים, כלי שיט ישראליים בממד הרביעי, הוצאת "עמותת דולפין", 2009
זאב אלמוג, מפקד שייטת 13 - הפלגות חיי, כנרת, זמורה ביתן, 2014, עמ' 1191–1207
מאמר בנושא מבנה צוללות וניסויי קריסה בירחון הבריטי להנדסת אניות:
D.K. Brown, Eng, , JNE volume 30; book 3 paper5, December 1987
שרי זונטג, כריסטופר דרו ואנט לורנס דרו, Blind Man's Bluff: The Untold Story of American Submarine Espionage, הוצאת Harper Paperbacks, ינואר 1999, מסת"ב 978-0091800758 (מסת"בים נוספים)
דייוויד וו' ג'ורדן, דממה במצולות – הצוללת דקר – ההיעלמות, החיפוש והאיתור, הוצאת מטר, תל אביב, תש"ע 2010
הרב שלמה גורן, בעוז ותעצומות - אוטוביוגרפיה, עמודים 302–312, ידיעות ספרים, תל אביב, 2013
חיים ולדר, אנשים מספרים על עצמם 7 – סיפורו האישי של רס"ל יחזקאל מזרחי, עמ' 79–85
עדי חשמונאי, אחרי 50 שנה: זיכרון אחרון מהמצולות, באתר ישראל היום, 2 באוגוסט 2018
חוה גלעדי ברקאי, במצולות הלב, הוצאת אופיר ביכורים, ספטמבר 2020
מידד גיסין, "חיפושי הדקר במצרים", בספר בא בימים, הוצאת דוקו, 2021, עמ' 127
ביאורים

↑  אחיו של בומי, מיכאל ברקאי ("יומי"), מפקד אח"י לויתן היה לימים מפקד חיל הים.
↑  בספרו "לפניך הים" מציין מפקד חיל הים שלמה אראל, כי דרישה נוספת זו הייתה ביזמתו
↑  להערכת הצוללנים דיוק הניווט של הדקר באמצעים שהיו לה ובצלילה, עומד על 3 מיל ימי לכל צד.
↑  29 בינואר, בשעה 10:00
↑  ההערכה ששללה את האפשרות של התנגשות, בעוד שעל פניו יש לשקלל אותה בכ-50 אחוזי סבירות, תרמה לתעלומה.
↑  דו"ח אראל מתבסס כנראה על ידע שהגיע מתוך שייטת הצוללות הבריטית, שם יוחס אובדן HMS Affray להתנגשות. בדו"ח גרינפיס מ-1989 מצוינת הסיבה לטביעת HMS Affray כתקלה בתורן השינור שלה.
↑  הדקר שמרה במדויק על הנתיב לאורך כל הדרך. לא נראה שדווקא לקראת נמל הבית, תסטה מהכיוון 10 מעלות הצידה.
↑  סא"ל יקותיאל נץ חלה לא מונה לו מחליף והוועדה התנהלה עם שלושה חברים בלבד.
↑  אחד ממצופי הסימון התגלה שנה מאוחר יותר בחוף רצועת עזה.
↑  השמועה הוזמה סופית רק בחקירות שלאחר מציאת הצוללת בשנת 2000. בתצלומי הצוללת הובהר כי תחילת תהליך הטביעה הייתה כשהצוללת הייתה בעומק רדוד וללא לחץ גבוה.
↑  הוא התמנה למפקד החיל בשנה לאחר מכן
↑  בקיץ הים גורף חול מהחוף, ובמהלך הסתיו והחורף הים מערים חול על החוף
↑  בן שושן בעצמו היה צוללן. הוא הפליג באה"מ "טוטם" לפני רכישתה, והיה מיועד לתפקיד סגן המפקד בדקר
↑  קמחי היה מפקד שייטת הצוללות בעת טביעתה של "דקר".
↑  כפי שעשתה אח"י "דולפין" שבוע לאחר "דקר"
↑  ג'רמי בורדה קיפד את חייו במו ידיו. מוסבר כי עשה זאת כתגובה למאמרים שפורסמו על כך שלא היה זכאי לסימני השתתפות בקרב כפי שענד על שתיים מתוך 16 מדליות שענד.
↑  בצילומי ניסויי קריסה שנערכו בבריטניה לצוללות דומות שהוצאו משירות בתום מלחמת העולם השנייה. לפי פרסום מקצועי בכתב העת JNE מדצמבר 1987 הקריסה מוגבלת למרכז הצוללת, כמו בדקר.
↑  האלוף יערי, שידוע בשליטתו המלאה בניסוח עברי, מקפיד לציין ש"הצפה בחרטום", מקורה בדו"ח נאוטיקוס ולא מסקנתו של חיל הים.
↑  בדו"ח הראשוני הציעו נאוטיקוס לחזור ולחפש באתר לצורך בירור הסיבה. תגובת חיל הים התפרשה על ידי נאוטיקוס שבלי הגדרת סיבה לא יקבלו את שכרם. לכן הוגדרה סיבה שאין לה הוכחה.
↑  המתכנן, חיים קהת, ממשרד מנספלד-קהת בחיפה, הופתע מההקשר.
↑  סגן גדעון סגל טבע עם צוות הדקר.
אלן בייקר (דיפלומט)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1947 (בן 78 בערך) לידס, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  יוניברסיטי קולג' לונדון  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
אלן בייקר (Alan Baker; נולד ב-7 בדצמבר 1947) הוא משפטן ודיפלומט ישראלי. כיהן כשגריר ישראל בקנדה וכיועץ המשפטי למשרד החוץ. משמש כמנהל המכון לדיפלומטיה ציבורית במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה.
קורות חיים

בייקר נולד וגדל בלידס שבצפון אנגליה במשפחה מסורתית. לאחר גירושי הוריו, עבר בגיל 14 עם אמו ללונדון. הוא למד משפטים באוניברסיטת לונדון וכיהן כיושב ראש איגוד הסטודנטים היהודים בבריטניה וצפון אירלנד. ב-1969 סיים את לימודיו ועלה לישראל. ב-1971 השלים תואר שני במשפט בינלאומי באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1973 התגייס לצה"ל במסגרת תוכנית שירות מקוצר לעולים אקדמאים. הוא שובץ בחיל התותחנים ושירותו התארך בשל מלחמת יום הכיפורים במהלכה לחם במסגרת סוללת תותחנים שהוצבה במעוז בודפשט בחזית המצרית. לאחר המלחמה הצטרף לפרקליטות הצבאית בשירות קבע. שירת כתובע הצבאי הראשי ברצועת עזה וצפון סיני, וכיועץ משפטי במחלקת הדין הבינלאומי.
בסוף שנות השבעים הצטרף לשירות החוץ. עסק במשא ומתן במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים ולאחר מלחמת לבנון הראשונה במשא ומתן להסכם בין ישראל ללבנון. בשנים 1985 עד 1988 כיהן כנציג ישראל בתפקיד משפטן בכיר בלשכת היועץ המשפטי של מזכירות האומות המאוחדות. הוא היה חבר המשלחת הישראלית לועידת מדריד והשתתף במשא ומתן להסכם אוסלו ב'.
ב-1989 מונה לנציג ישראל בבית הדין הקבוע לבוררות. בשנים 1996 עד 2004 שימש כיועץ המשפטי וסמנכ"ל משרד החוץ. בתחילת 2004 ריכז את פעילות הצוות המשפטי הישראלי לקראת דיון בבית הדין הבינלאומי לצדק בנושא גדר ההפרדה.
ב-2004 מונה לשגריר ישראל בקנדה וכיהן בתפקיד עד 2008. לאחר שירותו במשרד החוץ הצטרף כשותף למשרד עורכי הדין משה, בלומפילד, קובו, בייקר ושות'. כמו כן כיהן כנשיא לשכת המסחר ישראל-קנדה. ב-2012 כיהן כחבר בוועדה לבחינת מצב הבנייה ביהודה ושומרון. מכהן כראש היחידה הבינלאומית בפורום המשפטי למען ארץ ישראל וכמנהל המכון לדיפלומטיה ציבורית של המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה.
בייקר נשוי לדליה ואב לשלושה ילדים. מתגורר בהר אדר.
בנדלרבלוק

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  קומפלקס מבנים 
 על שם:  יוהאן כריסטוף בנדלר 
 כתובת:  טירגארטן 
 מיקום:  מיטה 
 מדינה:  גרמניה 
 
 קואורדינטות:  52°30′25″N 13°21′41″E﻿ / ﻿52.5069°N 13.3614°E﻿ / 52.5069; 13.3614
  (למפת ברלין מוגדלת) בנדלרבלוק(למפת ברלין רגילה) בנדלרבלוק
 
פסל זיכרון לקושרים העומד בחצר בנדלרבלוק, במקום בו הוצאו שטאופנברג ואנשיו להורג
לוחית זיכרון בחצר בנדלרבלוק
בנדלרבלוק (בגרמנית: Bendlerblock) הוא מבנה גדול ברובע טירגרטן, לאורך תעלת לנדוור בברלין. במלחמת העולם השנייה הייתה בו מפקדת קשר ה-20 ביולי ובסיומה - המפקדה של גנרל הלמוט ויידלינג, המפקד האחרון של ברלין במלחמה זו.
היסטוריה

הוא נבנה בשנים 1911–1914 בסגנון ניאו קלאסי ושימש כמפקדת הצי הקיסרי הגרמני. לאחר מלחמת העולם הראשונה הוא שימש כמפקדת הרייכסווהר.
בתקופה הנאצית נוספו אגפים למבנה ושוכנו בו משרדים של ה-OKH, OKW והאבווהר. במקום הייתה גם מפקדת "צבא המילואים" בפיקודו של גנרל פרידריך פרום שסביבו התארגנה קבוצת קצינים בפיקודו של קלאוס שנק פון שטאופנברג במטרה לחסל את אדולף היטלר כדי לסיים את המלחמה.
בבנדרבלוק הייתה זירת הדרמה העיקרית של כישלון קשר העשרים ביולי. בחצר המבנה הוצאו להורג שטאופנברג, סרן ורנר פון האפטן, גנרל פרידריך אולבריכט ו-אוברסט אלברכט מרץ פון קירנהיים. בתוך המבנה הוצא להורג קודם לכן גנרל לודוויג בק לאחר שנכשל בשני ניסיונות להתאבד על ידי ירייה בראשו.
בימים האחרונים של הקרב על ברלין בחר מפקד ברלין האחרון גנרל הלמוט ויידלינג בבנדלרבלוק בגלל חוזק הבית והמרתפים התת-קרקעיים המוגנים שבו וגם בגלל קרבתו ללשכת קנצלר הרייך שם יצא ב-2 במאי 1945 לפגישה עם גנרל וסילי צ'ויקוב וחתם על כניעת ברלין ללא תנאי.
כיום נמצאים בבניין משרדי משרד ההגנה הפדרלי של גרמניה. ב-יולי 1955 שונה שם הרחוב בו נמצא הבניין מ-בנדלרשטראסה ל-שטאופנברגשטראסה.
בחצר המבנה הוסרטה סצנת ההוצאה להורג בסרט מבצע ואלקירי. במקום נערכים טקסי אזכרה ממלכתיים מדי ה-20 ביולי ומונחים זרי פרחים ליד לוחית הזיכרון.
ב-1980 נפתח בבנין "מוזיאון ההתנגדות הגרמנית לנאציזם" ובו פרטים על קבוצות גרמנים שהתנגדו לנאצים כמו קבוצת הוורד הלבן, קבוצת קשר ה-20 ביולי, הכומר מרטין נימלר וקבוצת "הכנסייה המוֹדָה" ועוד.
ב-14 בפברואר 2018 נחנך מחדש מרכז הנצחה " הגיבורים השקטים" לאחר שהועבר למתחם אתר ההנצחה להתנגדות הגרמנית, במקום. כאן עומד לרשות אתר ההנצחה שטח תצוגה רחב יותר, שאִפשר את הרחבת התערוכה.
הערות שוליים

↑  Staatsministerin für Kultur und Medien: Gedenkstätte Stille Helden wieder eröffnet, abgerufen am 16. Februar 2018.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7728255-3  VIAF: 236182171   WorldCat (עם VIAF): 236182171
בירגיט נילסון

| --- | --- |

 לידה:  17 במאי 1918 Västra Karup, שוודיה 
 פטירה:  25 בדצמבר 2005 (בגיל 87) Bjärlöv, שוודיה 
 שם לידה:  Märta Birgit Nilsson 
 מקום קבורה:  Västra Karup cemetery 
 מוקד פעילות:  שוודיה 
 תקופת הפעילות:  1946–1984 (כ־38 שנים) 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית למוזיקה 
 סוגה:  אופרה 
 סוג קול:  סופרן 
 שפה מועדפת:  שוודית 
 פרסים והוקרה:  ליטריס אט ארטיבוס (1960)  איליס קוורום (1981)  המדליה לקידום אמנות המוזיקה (1966)  צלב ההצטיינות של מסדר ההצטיינות של סקסוניה התחתונה (1988)  מפקד עם כוכב במסדר אולב הקדוש (1975)  מפקד דרגה 1 במסדר ואסה (1974)  Ingenio et arti (1972)  פרס לאוני סונינג למוזיקה (1966)  מפקד מסדר האמנויות והספרות (1991) 
 פרופיל ב-IMDb
 
בירגיט נילסון
בירגיט נילסון (בשוודית: Birgit Nilsson, ‏17 במאי 1918 – 25 בדצמבר 2005) הייתה זמרת סופרן שוודית שהתמחתה ביצירות אופראיות וסימפוניות.
ביוגרפיה > כללי

בירגיט נילסון נולדה בכפר בסקונה. בהתחשב ברקע הכפרי היה עליה לעמול קשה כדי לחדור לעולם המוזיקה, שעתיד לחלוק לה כבוד ויקר בהמשך. רישומה על מספר תפקידים שביצעה היה כה עז, ששמה מזוהה עם רפרטואר רחב הנקרא על שמה, "רפרטואר נילסון". היא הופיעה באופרות של ריכרד שטראוס והתמחתה ב"טורנדוט" של פוצ'יני, אולם היה זה וגנר שהמוזיקה שלו קידמה את הקריירה שלה וששירתה עשתה למען יצירותיו מה שלא חוללה שום זמרת אחרת מאז ימיה של קירסטן פלגסטד, הנורווגית שחלשה על רפרטואר וגנר במטרופוליטן אופרה בניו יורק בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה. בשיאה, הרשימה נילסון את מאזיניה בהופעות חיות בעוצמת קולה, שבקע ללא מאמץ מבעד לתזמור הדחוס ביותר ובשליטה ראויה לציון בנשימה, שאיפשרה לה להחזיק גם בצליל הגבוה ביותר למשכי זמן ארוכים ביותר. כושר הפרשנות שלה התעצם בד בבד עם התפתחות הקריירה שלה, ולצד היותה תופעה ווקאלית, התגלתה גם כאמנית מרגשת. בין עמיתיה, נודעה גם בחוש ההומור המשעשע שלה.
ביוגרפיה > ראשית חייה

בירגיט נילסון נולדה בחווה כ-100 ק"מ צפונית למאלמה. בדומה לאמנים רבים, ראתה גם היא את עצמה כמי שלמדה בכוחות עצמה. "המורה הטוב ביותר היא הבימה", אמרה למראיין ב-1981. "את יוצאת אליה, ואת צריכה ללמוד להקרין את עצמך". היא מתחה ביקורת חריפה על הכשרתה המוקדמת וייחסה את העובדה שהחזיקה מעמד לכישרון מולד. "המורה הראשון שלי לפיתוח קול כמעט קטל אותי", אמרה. "השני לא היה טוב ממנו בהרבה".
אמה, שהייתה זמרת, החלה בהכשרתה המוזיקלית של נילסון כשזו הייתה בת שלוש, כשקנתה לה פסנתר צעצוע, שעליו החלה הילדה לנגן נעימות להנאתה. פעם אמרה למראיין, שידעה לשיר עוד לפני שלמדה ללכת. "שרתי אפילו בחלומותי", הוסיפה. כשרונה הווקאלי בא לביטוי בגלוי בפעם הראשונה כשהחלה לשיר במקהלת הכנסייה ומנצח המקהלה עודד אותה לקבל שיעורי פיתוח קול. בשנת 1941 החלה ללמוד אצל יוסף היסלופ וארנֶה סונגארד באקדמיה המלכותית למוזיקה בסטוקהולם.
קריירה > ראשית הקריירה בשוודיה

הופעת הבכורה של בירגיט נילסון באופרה המלכותית של סטוקהולם ב-1946 הזדמנה לה בהודעה של שלושה ימים בלבד, כשהתבקשה לשיר את תפקיד אגתה ב"קלע החופשי" של ובר כמחליפה לזמרת שחלתה. המנצח, לאו בלך, לא התלהב ממנה, אך כבר ב-1947 השתנה המצב, כשהופעתה בתפקיד ליידי מקבת' של ורדי באותו בית אופרה בניצוח פריץ בוש זיכתה אותה בשבחי הקהל השוודי. מבחר תפקידים ויצירות נפלו עכשיו בחלקה - שטראוס, ורדי, וגנר, פוצ'יני וצ'ייקובסקי. בסטוקהולם בנתה רפרטואר יציב של תפקידים בעלי אופי לירי-דרמטי, בהם דונה אנה, אאידה, ליזה, טוסקה, ונוס, זיגלינדה, סנטה והמרשלין, אחד התפקידים האהובים עליה (אם כי לאחר זמן קבלה שאיש לא הזמין אותה מעולם לבצע אותו).
קריירה > קריירה אירופאית

בהדרכת פריץ בוש המריאה הקריירה שלה אל-על. לבוש היה חלק חשוב בהשגת ההזמנה הראשונה החשובה שלה להופיע מחוץ לשוודיה, בתפקיד אלטרה ב"אידומניאו" של מוצרט בפסטיבל גליינדבורן של 1951. הופעתה הראשונה באופרה של וינה ב-1953 (שם תמשיך להופיע בקביעות במשך יותר מ-25 שנים) התגלתה כנקודת מפנה של ממש. אחריה באה אלזה ב"לוהנגרין" בפסטיבל ביירוית ב-1954 ואז ברונהילדה הראשונה שלה במחזור השלם של "הטבעת" באופרה הממלכתית של בוואריה, בפסטיבל מינכן של 1954. אחרי אלזה בביירוית, חזרה כזיגנלינדה, ברונהילדה ואיזולדה עד 1969, כולם בהצלחה בינלאומית גדולה. נילסון הופיעה בתפקיד טורנדוט, הקצר אך המחייב צליל גדול מן הרגיל, בלה סקאלה, מילאנו, בשנת 1958 ומשם המשיכה עמו לשאר איטליה.
ב-1966 ניתן לה פרס סונינג בדנמרק.
קריירה > מוניטין בינלאומיים

הופעתה הראשונה באמריקה הייתה בתפקיד איזולדה ב"טריסטן ואיזולדה" של וגנר, באופרה של סן פרנסיסקו, בשנת 1956. למעמד של כוכבת בינלאומית זכתה לאחר הופעה בתפקיד איזולדה במטרופוליטן אופרה בניו יורק בשנת 1959, הופעה שהגיעה לעמודים הראשונים בעיתונות. ב-1958 זכתה בכבוד נדיר, כשהוזמנה לפתוח את העונה בלה סקאלה בתפקיד טורנדוט, הזמרת השנייה הלא-איטלקייה (הראשונה הייתה מריה קאלאס) שזכתה לכבוד זה מאז הוקם בית האופרה בשנת 1776, שהיה לדבריה האירוע החשוב ביותר בחייה. נילסון הופיעה בבתי אופרה רבים מן החשובים באירופה, בהם האופרה של וינה, האופרה של ברלין, בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, טוקיו, פריז, בואנוס איירס, האופרה הלירית של שיקגו והאופרה הממלכתית של המבורג.
נילסון נודעה בעולם המוזיקה כסופרן הווגנרי הראשון במעלה בתקופתה, מי שתפסה את מקומה של הסופרן הנורווגית הגדולה קירסטן פלגסטד, בעיקר בתפקיד ברונהילדה. עם זאת, שרה רבים משאר תפקידי הסופרן המפורסמים, ביניהם ליאונורה (פידליו), אאידה, טורנדוט, טוסקה, וכן אלקטרה וסאלומה (ריכרד שטראוס). היא ניחנה, לדברי הניו יורק טיימס, ב"קול בעל ניקיון וצלילות ללא דופי ובכוח התמדה שאינו ניתן לערעור". הקריירה שלה הייתה ארוכה ומרשימה ונמשכה עד שנות ה-80, כאשר שרה בעיקר את אלקטרה.
קולה של נילסון איבד מעט מאוד מעוצמתו או מיציבותו במשך השנים, וכשרונותיה התיאטרליים השתפרו בהתמדה. די היה לראות או לשמוע אותה בתפקיד אלקטרה כדי שלא לפקפק ביכולתה כשחקנית ומעטות מאוד השתוו לאיזולדה שלה בהצגת הזעם והתסכול של המערכה הראשונה, הרגש הארוטי של המערכה השנייה או ההזדככות של המערכה השלישית. בתפקיד ברונהילדה, הביעה בלהיטות הן את המאפיינים האנושיים והן את אלה דמויי-האלה של התפקיד. כבדות מסוימת שיבשה את ביצועיה במוצרט ובוורדי, וחוסר ביטחון מסוים בגובה הצליל תקף אותה לפעמים ברפרטואר הזה, אולם הופעתה בפוצ'יני, בעיקר ב"טורנדוט", נחרתה בזיכרון. קולה של נילסון לא נחשב מדהים כל כך בממדיו, כפי שיכולים להעיד אלה ששרו עמה, אלא שהפקתו הייתה בוטחת כל כך וממוקדת בשלמות כזאת, שלא היה לה כל קושי למלא את האולם הגדול ביותר או להישמע מעל שאון התזמורת הפרוע ביותר.
מניין הופעות

בירגיט נילסון הופיעה במטרופוליטן אופרה 223 פעמים ב-16 תפקידים. היא שרה שני מחזורי "טבעת" שלמים בעונת 1961-62 ושוב בעונת 1974-75 היא הייתה איזולדה 33 פעמים, וטורנדוט 52. היא שיחקה את רוב תפקידי הסופרן הגדולים: אאידה, טוסקה, הרעיה ב"האישה ללא צל" של ריכרד שטראוס, סאלומה, אלקטרה (האופרה), ליידי מקבת' של ורדי, ליאונורה ב"פידליו" של בטהובן והן כוונוס והן כאליזבת' ב"טנהויזר" של וגנר. זכורה הופעתה כזיגלינדה מחליפה מול ריטה הנטר כברונהילדה בשנות ה-70'. היא הופיעה 232 פעמים באופרה הממלכתית של וינה משנת 1954 עד 1982, והפילהרמונית של וינה, התזמורת של הלהקה, העניקה לה חברות-כבוד בשנת 1999. "אם הייתה אי פעם מישהי, שאפשר לכנותה כוכב אמיתי כיום וזמרת אופרה בעל שם עולמי בשעתה, הרי זו פראו נילסון", אמר יואן הולנדר, מנהל האופרה של וינה.
שנים אחרונות

בשנת 1977 יצאה לאור בשוודיה אוטוביוגרפיה של בירגיט נילסון בשם "זכרונותי בתמונות". בשנת 1981 הוציאה שוודיה בול דואר הנושא את תמונת בירגיט נילסון בתפקיד טורנדוט. כן העניקה לה ממשלת שוודיה מדליית זהב, אות הכבוד הגדול ביותר שהממשלה יכולה להעניק לאזרח שוודיה כפרט. בשנת 1988 קראה הקרן האמריקנית-סקנדינבית פרס על שמה; פרס בירגיט נילסון ניתן לזמרי אופרה צעירים ומבטיחים באמריקה. היא עצמה ישבה בראש חבר השופטים בכמה מן התחרויות.
בירגיט נילסון פרשה מן השירה בשנת 1984 ובילתה את שנות זקנתה בכפר ילדותה שבדרום שוודיה. היא מתה בגיל 87, בביתה, בכפר שבו נולדה.
לקריאה נוספת

Nilsson, Birgit, My Memoirs in Pictures, translated from the Swedish by Thomas Teal, Garden City: Doubleday, 1981. ISBN 0-385-14835-6.
Nilsson, Birgit, Mina minnesbilder, Stockholm: Bonnier, 1977. ISBN 91-0-042069-7
Nilsson, Birgit, La Nilsson, Stockholm: Fischer, 1995. ISBN 91-7054-756-4.
"Birgit Nilsson, Soprano Legend Who Tamed Wagner" by Bernard Holland, New York Times (January 12, 2006)
"Så höll han allt hemligt", (why Nilsson's death was kept a secret for 16 days) by Pelle Tagesson, Aftonbladet (January 13, 2006)
בירגיט נילסון בתפקיד ליידי מקבת', באופרה של ורדי שהועלתה באופרה המלכותית השוודית, סטוקהולם, 1947
בירגיט נילסון מאחורי הקלעים בגְרֶנָה לוּנד, סטוקהולם, 1960
יעקב בורקהרדט

| --- | --- |

 לידה:  25 במאי 1818 בזל, שווייץ 
 פטירה:  8 באוגוסט 1897 (בגיל 79) בזל, שווייץ 
 שם לידה:  Carl Jacob Christoph Burckhardt 
 מדינה:  שווייץ 
 מקום קבורה:  בית הקברות הרנלי 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בון, אוניברסיטת פרידריך וילהלם, אוניברסיטת בזל 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 יצירות בולטות:  תרבות הרנסאנס באיטליה 
 הושפע מ:  ז'ול מישלה
 השפיע על:  ניטשה, יוהאן הויזינחה
 
יעקב כריסטוף בּוּרְקְהַרְדט (Jacob Christoph Burckhardt;‏ 25 במאי 1818 בזל, שווייץ - 8 באוגוסט 1897, בזל, שווייץ) היה היסטוריון שווייצרי של האמנות והתרבות, שדות שהוא תרם לעיצובם. "המגלה הגדול של עידן הרנסאנס, הוא גילה לראשונה כיצד צריך לפרש תקופה שלמה, תוך התייחסות לא רק לציור, פיסול וארכיטקטורה, אלא גם למוסדות של חיי היום-יום".