stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גסטון מספרו
מבחר מפרסומיו

Histoire ancienne des peuples de l'Orient classique – ההיסטוריה העתיקה של עמי המזרח הקלאסי. זהו אחד מפרסומיו הידועים ביותר. הספר פורסם בשלושה כרכים בפארי בין השנים 1895–1897. הספר מציג את ההיסטוריה של המזרח הקרוב מתחילתו ועד תקופת אלכסנדר מוקדון. הכרך הראשון תורגם לעברית בשנת 1897: תולדות עמי המזרח הקדמונים / מאת ג' מספירו; תֻּרגם לעברית על ידי אברהם ליודביפול, בעזרת הפרופיסור יוסף הלוי; על פי המהדורא החדשה היוצאת כעת בפריז בהוספות ושִנוים גדולים מאת המחבר, ורשה: אחיאסף, תרנ"ז.
Histoire des peuples de l'Orient – ההיסטוריה של עמי המזרח. פורסם בכרך אחד. מהדורה ראשונה בשנת 1875.
Etudes de mythologie et d'archéologie égyptiennes - מחקרים המיתולוגיה והארכאולוגיה המצרית. פורסם בפאריס בשנת 1893. הספר עסק בדת המצרית העתיקה והכיל אוסף של מאמרים שפורסמו לפני כן בכתבי עת שונים.
Les inscriptions des pyramides de Saqqarah - ההכתובות מהפירמידות בסאקרה. פורסם בפריס בשנת 1894
Les momies royales de Deir el-Bahari - המומיות המלכותיות מדיר אל-בחרי. פאריס, 1889.
L'Archéologie égyptienne – הארכאולוגיה המצרית. פורסם בשנת 1907 . לספר יצאו מספר מהדורות נוספות בתרגום לאנגלית. המהדורה הראשונה באנגלית יצאה בשנת 1907 ולוותה בהערותיו של פלינדרס פיטרי.
Popular Stories of Ancient Egypt - פורסם בשנת 1915. ספר זה כולל תרגום של סיפורים ממצרים העתיקה, ביניהם הסיפורים שהופיעו על גבי פפירוס האריס 500.
בנוסף פרסם מספרו את כתב העת "Bibliothèque égyptologique" שהוקדש למאמריהם של אגיפטולוגים צרפתיים. וכן את השנתון "Annales du service des antiquités de l'Egypte" שהכיל את הפרסומים של החפירות הארכאולוגיות הרשמיות של מחלקת העתיקות במצרים.
הערות שוליים

↑  אדם זרטל, סודו של סיסרא - מסע בעקבות גויי הים ושירת דבורה, הוצאת דביר, 2010, עמ' 139.
1 2  בריאן מ' פאגן, ארכאולוגיה כהרפתקה, הוצאת נשיונל ג'יאוגרפיק, 1990, ספרית מעריב, עמ' 111.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265160205171  PLWABN: 9810700994005606  BIBSYS: 90077325  BNE: XX950530  BnF: cb11914963d (data)  CANTIC: a11081004  CiNii: DA05187940  GND: 119318792  ICCU: RAVV029503  ISNI: 0000 0001 1577 3186  LCCN: n50044115  LNB: 000297586  Léonore: 252823  NKC: ola364313  NLA: 35332957  NLG: 145518  NLK: KAC200905609  NSK: 000070613  NTA: 069193452  RERO: 02-A003570160  SELIBR: 266370  SNAC: w6d8111j  SUDOC: 027014967  Trove: 915104  VcBA: 495/71634  VIAF: 89234658   WorldCat (עם VIAF): 89234658 
גסטון מספרו מטפל באחת המומיות בקהיר, 1886
גרגואר קאייבנדה

גרגואר קאייבנדה (בצרפתית: Grégoire Kayibanda; ‏1 במאי 1924 - 15 בדצמבר 1976) היה מנהיג שבט ההוטו ונשיאה הראשון של רואנדה מעצמאותה ב-1962 ועד הדחתו בהפיכה צבאית ב-1973.
תולדות חייו

נולד בדרום רואנדה, אז חלק ממלכת רואנדה-אורונדי, שנשלטה על ידי שבט הטוטסי, בתמיכת השלטון הקולוניאליסטי הבלגי. לפני שנכנס לפעילות פוליטית היה עיתונאי.
בשנת 1957 פרסם את המאמר Note sur l'aspect social du problème racial indigène au Rwanda ("הערה על ההיבט החברתי של הבעיה הגזעית המקומית ברואנדה") שנודע כ Manifeste des Bahutu ("מניפסט ההוטו"). המסמך בן עשרת העמודים קרא להגדרה עצמית והחזרת זכויות קבוצת הרוב של ההוטו שדוכאה על ידי שלטון המיעוט של הטוטסי. במקביל ייסד קאייבנדה את מפלגת Parmehutu - Parti du Mouvement de l'Emancipation ("תנועת האמנציפציה") כתנועה פוליטית לקידום ההוטו ככוח פוליטי בעל הכרה עצמית. בשנים 1959–1961 התגבשה המפלגה כמיליציה ואנשיה ערכו ההוטו מהפכה נגד ממלכת הטוטסי שנתמכה על ידי השלטון הקולוניאליסטי הבלגי. בני הטוטסי התארגנו במקביל במיליציית Union Nationale Rwandaise - UNAR ("האיחוד הלאומי של רואנדה"). המהפכה, שכללה רדיפה וטבח של בני טוטסי, הובילה להעברת התמיכה הבלגית מהטוטי להוטו ולבסוף להענקת עצמאות לרואנדה.
ב-26 באוקטובר 1961 פירקו הבלגים את ממלכת רואנדה-אורונדי וערכו בחירות, בהם נבחר קאייבנדה לנשיא המדינה. ב-1 ביולי 1962 קיבלה הרפובליקה של רואנדה את עצמאותה. קאייבנדה גיבש משטר חד-מפלגתי, שבו Parmehutu היא המפלגה החוקית היחידה (לאחר מכן נקרא שמה של המפלגה Mouvement Démocratique Republicain - MDR, התנועה הדמוקרטית רפובליקאית). נטייתו הייתה פרו-מערבית והוא צידד במדיניות ארצות הברית בנושאים שונים (כגון הכרה בטאיוואן ועמדה פרו-אמריקאית בסוגיות כגון הסכסוך הישראלי-ערבי ומלחמת וייטנאם), כך שמחתרת ה-UNAR של הטוטסי נסמכה על תמיכת הגוש המזרחי והמדינות הבלתי-מזדהות (ברית המועצות, קובה וסין העממית). ב-1965 וב-1969 קיים קאייבנדה בחירות לנשיאות, בהם היה המועמד היחיד.
ב-1972 פרצו מהומות דמים בין הטוטסי וההוטו בבורונדי השכנה. אנשי הוטו מצפון רואנדה הפצירו בקאייבנדה לצאת במסע עונשין נגד הטוטסי ולסייע לאחיהם בני ההוטו בבורונדי, אך קאייבנדה (שהיה "הוטו דרומי") סירב. בנוסף, משטרו של קאייבנדה היה נגוע בשחיתות שלטונית. על רקע זה הודח קאייבנדה ב-5 ביולי 1973 על ידי שר ההגנה שלו, ז'ובנאל הביירימאנה (Juvénal Habyarimana) לאחר שכחמישים תומכי משטר נאסרו והוצאו להורג. הפרלמנט פוזר ופעילות מפלגתו של קאייבנדה, MDR, הופסקה. קאייבנדה ואשתו נאסרו במקום סודי וככל הנראה הורעבו למוות.
ג'וזף ברקלי פנטלנד

| --- | --- |
מדליה של ג'וזף ברקלי פנטלנד בעיצובו של פייר ז'אן דוויד
מדליה של ג'וזף ברקלי פנטלנד בעיצובו של פייר ז'אן דוויד
 לידה:  1797 בליבופיי, אירלנד 
 פטירה:  12 ביולי 1873 (בגיל 76 בערך) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 לאום:  אירי
 תקופת הפעילות:  1826–1827
 מספר מסעות:  1
 גילויים בולטים:  מדידת גובהם של פסגות בהרי האנדים
 אזורים שחקר:  הרי האנדים
 
ג'וזף ברקלי פנטלנד (באנגלית: Joseph Barclay Pentland‏; 1797 - 12 ביולי 1873) היה חוקר טבע, גאוגרף ומגלה ארצות אירי.
ביוגרפיה

פנטלנד נולד באירלנד, התחנך בעיירה ארמה ולמד באוניברסיטת פריז. בפריז הוא נפגש עם חוקר הטבע ז'ורז' קיווייה שהתרשם מהידע שהפגין פנטלנד באנטומיה השוואתית והם הפכו לידידים.
בשנים 1826–1827 נלווה פנטלנד לחוקר הטבע הבריטי (והדיפלומט לעתיד) וודבין פאריש (Woodbine Parish‏; 1882-1996) במסעו בהרי האנדים של בוליביה בחלקים שאירופאים כמעט שלא ביקרו בהם. הוא ערך תצפיות נרחבות על קו שלג העד וחישב את גובהם של ההרים, מרביתם הרי געש רדומים. הוא היה ראשון למדוד את גובהם של ההרים גולטיירי (Gualtieri), ארקיפה (Arequipa), צ'ירקויבמבה (Chirquibamba), אילימני (Illimani) וסוראטה (Sorata), אם כי חוקרים שבאו אחריו סבורים כי התוצאות שאליהן הגיע גבוהות מהמספר הנכון. כמו כן הוא קבע את הגובה הממוצע של שלג העד באנדים על 16,990 רגל (5,178 מטרים), וכי רכס הרי האנדים כה גבוה עד שהגובה הממוצע של מעברי ההרים עולה על 14,650 רגל (4,465 מטרים). במהלך מסעותיו הוא מצא מאובנים מתקופת הסילור בגובה 5,180 מטרים, ואבן גיר מתור הקרבון בגובה 4,300 מטרים מעל פני הים. בביקורו באגם טיטיקקה גילה פנטלנד כי הנהר דסאגואדרו (Desaguadero) מנקז את האגם בניגוד לציון בכל המפות של תקופתו שלפיהם הוא נשפך לאגם. את מסעותיו הוא סיכם בספר "דו"ח על בוליביה" (Report on Bolivia) שיצא לאור ב-1827.
ב-1827 התמנה פנטלנד למזכיר בקונסוליה הכללית של בריטניה בפרו, ובין השנים 1836 ל-1839 הוא שימש כקונסול הכללי של בריטניה בבוליביה. ב-1838 סייר בחלקה הדרומי של פרו, כולל הבירה העתיקה קוסקו ואת רשמיו סיכם במאמרים ובאיורים ששלח לביטאון החברה הגאוגרפית המלכותית.
מ-1845 ואילך הוא נהג להתגורר ברומא בתקופת החורף. מסיוריו בעיר הוא הפך למומחה לעיר ועתיקותיה ולכן נבחר לשמש כמדריך לנסיך מוויילס בשני ביקוריו ברומא. הוא ערך כמה ממהדורות מדריכי הטיולים של המו"ל ג'ון מורי (John Murray) בנושאי רומא, צפון איטליה ודרום איטליה. כמו כן סייע לארכיטקט ג'יימס פרגסון (James Fergusson‏; 1886-1808) בספרו "איורים של עתיקות קוסקו" (Sketches of the Antiquities of Cusco ולחוקרת הטבע מרי סמרוויל (Mary Fairfax Somerville‏; 1872-1780) בספרה "גאוגרפיה פיזית" (Physical Geography) במידע על הגאולוגיה של אמריקה הדרומית.
ג'וזף ברקלי פנטלנד מת ב-12 ביולי 1873 ונקבר בבית הקברות ברומפטון (Brompton).
מורשת ומחוות

על שמו של פנטלנד קרויים:
המינרל פנטלנדיט - נתגלה על ידי פנטלנד במכרה הנחושת קרייגנור, שבסמוך לעיירה אינוורארי (Inveraray), במחוז ארגייל וביוט בסקוטלנד ב-1856.
מכתש פנטלנד על הירח
השמות המדעיים של שני עופות ממשפחת הטינמיים השוכנים באנדים בגובה רב: טינמו האנדים (Nothoprocta pentlandii) וטינמו הפונה (Tinamotis pentlandii)
לקריאה נוספת

Sarjeant, W.A.S. and Delair, J.B., "Joseph Pentland: a forgotten pioneer in the osteology of fossil marine reptiles," Proceedings of the Dorset Natural History and Archaeology Society, 1976, pp. 12-16.
Sarjeant, W.A.S. and Delair, J.B., "An Irishman in Cuvier’s laboratory. The letters of Joseph Pentland, 1820-1832," Bulletin of the British Museum of Natural History, Historical Series, vol. 6, no. 7, 1979, pp. 245-319.
Sarjeant, W.A.S., "Joseph Pentland’s early geological and geographical work in Bolivia and Peru," in S. Figueiroa and M. Lopes (eds.), Geological sciences in Latin America. Scientific relations and exchanges. (Papers presented at the XVII International Commission on the History of Geological Sciences Congress, Campinas, SP, Brazil, July 19-25, 1993). Campinas Brazil: Universidade Estadual de Campinas. Instituto de Geociencias, pp. 11-27.
הערות שוליים

↑  רשימת הרים זו נלקחה מתוך ההספד שנכתב לפנטלנד במשרד החוץ הבריטי ב-1873. מכל השמות רק אילימני מוכר כיום והשאר קרויים כיום בשמות אחרים
↑  אבן גיר נוצרת במים רדודים, והימצאותה המפתיעה בגובה כזה מעידה על עוצמת הכוחות שיצרו את רכסי ההרים
↑  ב-1974 הוציאה החברה הגאוגרפית המלכותית את הספר מחדש לאור
↑  אתר ההוצאה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266312105171  GND: 116077468  ISNI: 0000 0000 6632 7496  LCCN: no2001067463  NTA: 073217093  SNAC: w6vb09vz  SUDOC: 160410207  VcBA: 495/229601  VIAF: 37657859   WorldCat (עם VIAF): 37657859
בניין העירייה של ניו יורק

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בניין עירייה
 כתובת:  פארק סיטי הול 
 מיקום:  בין רחובות ברודוויי ופארק רו, מנהטן, ניו יורק
 מדינה:  ניו יורק, ארצות הברית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1803–1812 (כ־9 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1812
 חומרי בנייה:  גרניט, אבן גיר, שיש 
 עלות:  500,000 דולר אמריקאי (נכון ל־1812) 
 אדריכל:  ג׳וסף-פרנסואה מנז׳ן (אנ') וג'ון מקומב ג'וניור (אנ')
 סגנון אדריכלי:  חוץ: נאו-רנסאנס; פנים: אדריכלות ג'ורג'יאנית
 מידות
 אורך:  215.75 רגל 
 קומות:  2 
 קואורדינטות:  40°42′46″N 74°00′21″W﻿ / ﻿40.7127°N 74.0059°W﻿ / 40.7127; -74.0059
 אתר רשמי
  (למפת ניו יורק מוגדלת) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיבניין העירייה של ניו יורק(למפת ניו יורק רגילה) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיבניין העירייה של ניו יורקhe
 
בניין העירייה של ניו יורק (באנגלית: New York City Hall; הוא מקום מושבה של עיריית ניו יורק, הממוקם במרכז פארק בניין העירייה (אנ') באזור המרכז האזרחי (אנ') של מנהטן תחתית, בין רחובות ברודוויי, פארק רו (אנ') וצ'יימברס (אנ'). הבניין נבנה בין השנים 1812-1803, והוא בניין העירייה העתיק ביותר בארצות הברית שעדיין משרת את תפקידיו הממשלתיים המקוריים, כגון משרד ראש עיריית ניו יורק וחדרי המועצה של העיר ניו יורק. בעוד לשכת ראש העיר נמצאת בבניין, הצוות של 13 סוכנויות עירוניות שבשליטת ראש העיר ממוקמים בבניין מנהטן מוניציפל הסמוך, אחד מבנייני הממשל הגדולים בעולם, כאשר רבים אחרים שוכנים בבניינים שונים בסביבה הקרובה.
בניין עיריית ניו יורק הוא נקודת ציון היסטורית לאומית והוא רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים. הוועדה לשימור ציוני דרך בניו יורק ייעדה הן את החלק החיצוני והן הפנימי של בית העירייה כציוני דרך רשמיים של העיר ב-1966 וב-1976, בהתאמה.
היסטוריה > רקע

בית העירייה הראשון של ניו אמסטרדם נבנה על ידי ההולנדים במאה ה-17 ליד רחוב פרל 73 (אנ'). המבנה הראשון נהרס בשנת 1790. בית העירייה השני של העיר, שנבנה בשנת 1700, ניצב בצומת של וול סטריט נאסאו (אנ'). שמו של הבניין הזה שונה להיכל הפדרלי (אנ') בשנת 1789, לאחר שניו יורק הפכה לבירתה הרשמית הראשונה של ארצות הברית לאחר אישור החוקה. הוא נהרס ב-1812 והאולם הפדרלי הנוכחי נבנה ב-1842.
תוכניות לבניית בית עירייה חדש נדונו על ידי מועצת העיר ניו יורק כבר ב-1776, אך הלחץ הכספי שנוצר בעקבות המלחמה עיכב את ההתקדמות. המועצה בחרה אתר להקמת הבניין בגבולותיה הצפוניים של העיר, כיום פארק בניין העירייה. בניין העירייה היה במקור באזור בית הנדבה הראשון, שקם בשנת 1653. בשנת 1736, מומן בית הנדבה עבור אנשים שהיו כשירים לעבודה, לבלתי כשירים, ולעניים שהפכו לפושעים בעל כורחם.
היסטוריה > תכנון ובנייה

בשנת 1802 ערכה העירייה תחרות להקמת בניין עירייה חדש. הפרס הראשון בסך 350 דולר הוענק לג׳וסף-פרנסואה מנז'ן (אנ') וג'ון מקומב ג'וניור (אנ'). מנז'ן למד אדריכלות במולדתו, צרפת, לפני שהפך למודד של העיר ניו יורק ב-1795 ופרסם מפה רשמית של העיר ב-1803, שהוטל בה ספק רב בעיקר בשל אי הדיוקים שבה. מנז'ן שימש מאוחר יותר כאדריכל של קתדרלת סנט פטריק העתיקה (אנ') ברחוב מולברי. מקומב, שאביו עבד בהקמת בניין העירייה הישן, היה ניו יורקי ותכנן, בין היתר, את טירת קלינטון (אנ') בבאטרי פארק, מבין בניינים ומבנים רבים אחרים. למנז'ן לא הייתה מעורבות ידועה כלשהי עם העירייה לאחר הכרזת הוועדה בזכייתו. מקומב לבדו פיקח על כל ההיבטים בתהליך הקמת הבניין, והיה אחראי על השינויים האדריכליים והפירוט במהלך מלאכת הבנייה המורחבת.
אבן הפינה של בניין העירייה החדש הונחה ב-26 במאי 1803. הבנייה התעכבה לאחר שמועצת העיר התנגדה לכך שהתכנון היה ראוותני ובזבזני מדי. בתגובה, מקומב הקטין את גודל הבניין והשתמש באבן חול חומה בחלקו האחורי של הבניין כדי להוזיל עלויות; האבן החומה, יחד עם חזית השיש המקורית של מסצ'וסטס, שנחצבה מאלפורד, מסצ'וסטס, הוחלפו מאוחר יותר באבן גיר אלבמה בין השנים 1954 ו-1956. סכסוכי עבודה והתפרצות של קדחת צהובה האטו עוד יותר את הבנייה. הבניין נחנך רק ב-1811, ונפתח רשמית ב-1812.
היסטוריה > שימוש

הפרעות של משטרת ניו יורק (אנ') התרחשו מול בניין עיריית ניו יורק בין המשטרה העירונית של ניו יורק, שהחל בה תהליך פירוק באותה עת, לבין משטרת המטרופולין החדשה, שהוקמה ב-16 ביוני 1857. המשטרה העירונית נלחמה עם קציני מטרופולין שניסו לעצור את ראש עיריית ניו יורק, פרננדו ווד.
ב-23 ביולי 2003, בשעה 14:08, בניין העירייה היה זירת התנקשות פוליטית נדירה. אות'ניאל אסקיו, יריב פוליטי של חבר מועצת העיר ג'יימס אי דייוויס (אנ'), פתח באש באקדח מהמרפסת של חדר מועצת העיר. אסקיו ירה בדייוויס פעמיים ופצע אותו אנושות. שוטר על רצפת החדר ירה למוות באסקו. אסקיו ודייוויס נכנסו יחד לבניין מבלי לעבור דרך גלאי מתכות, באדיבות שניתנו לנבחרי הציבור ולאורחיהם. כתוצאה מפרצת האבטחה, ראש העיר, מייקל בלומברג, שינה את מדיניות האבטחה כדי לדרוש שכל מי שנכנס לבניין יעבור דרך גלאי מתכות ללא יוצא מן הכלל.
בשנת 2008 החלו העבודות לשיקום המבנה, לאחר מאה שנה ללא שיפוץ גדול. הבנייה כללה שיפורים מבניים, שדרוגים לשירותי הבניין, וכן שיקום מעמיק של חלק ניכר מהפנים והחוץ. בשל מורכבות הדרישות של הפרויקט, מחלקת העיצוב והבנייה של העיר ניו יורק שכרה את היל אינטרנשיונל (אנ') כדי ליהל את מלאכת השיפוץ הנרחב. השיפוצים נאמדו במקור בעלות של 104 מיליון דולר ולמשך ארבע שנים, אך בסופו של דבר עלו כמעט 150 מיליון דולר ונמשכו יותר מחמש שנים.
אדריכלות

אף על פי שמנז'ן ומקומב תכננו את הבניין, שנבנה בין 1803 ל-1812, הוא השתנה פעמים רבות במהלך השנים על ידי מספר אדריכלים:
1860: לאופולד אידליץ
1898: ג'ון ה. דנקן (אנ')
1903: ויליאם מרטין אייקן (אנ')
1907, 1912, 1915, 1917: גרוסוונור אטרבורי (אנ')
1956: שריב, לם והרמון (אנ')
1998: קבררה בריקלו (Cabrera Barricklo)
הסגנון האדריכלי של בית העירייה משלב השפעות אדריכליות בינלאומיות, רנסאנס צרפתי (אנ') ונאו-קלאסיציזם אנגלי. סגנון אמריקאי-ג'ורג'יאני בולט יותר בעיצוב הפנים. העיצוב של בניין העירייה השפיע לפחות על שני מבנים אזרחיים מאוחרים יותר, בית המשפט טוויד (אנ') ובית משפט הפונדקאית (אנ') בסמוך, מצפון. בית העירייה הוא ציון דרך של העיר ניו יורק. הוא רשום גם ברישומי מדינת ניו יורק ובהמרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
אדריכלות > חוץ

המבנה מורכב מחלק מרכזי אליו מחוברים שני אגפים בולטים. הכניסה, אליו דרך גרם מדרגות ארוך ובולט המשמש באירועים אזרחיים כבר למעלה ממאה וחצי. אכסדרת כניסה התמוכה על גבי עמודים ומעקה, ומעקה נוסף בגג. המגדל בעל הכיפה במרכז נבנה מחדש בשנת 1917 לאחר השריפה האחרונה מבין שתי השריפות הגדולות. החזית המקורית משיש מסצ'וסטס, שנחצבה באלפורד, ואבן חול חומה בחזית האחורית, שמצבה התדרדר עם הזמן עקב זיהום ויונים. בשנים 1954–1956 היא שופצה לחלוטין באבן גיר אלבמה מעל בסיס גרניט מיזורי לפי דרישת משרד האדריכלים שריב, לם והרמון (אנ'), אדריכלי בניין אמפייר סטייט.
המדרגות של בניין העירייה מספקות, לעיתים קרובות, רקע להפגנות פוליטיות ולמסיבות עיתונאים הנוגעות לפוליטיקה העירונית. סיקור חי וללא עריכה של אירועים בעירייה מועבר בערוץ 74 של NYC, ובערוץ טלוויזיה רשמי בכבלים עם גישה לממשל העיר (GATV).
הבניין מוקף בגדר, ומתקיימת בו נוכחות ביטחונית רבה של משטרת ניו יורק. גישה ציבורית לבניין מוגבלת לסיורים ולבעלי פגישות עסקיות ספציפיות.
אדריכלות > פנים

מבפנים, הרוטונדה היא חלל גבוה עם גרם מדרגות משיש מפואר, העולה לקומה השנייה, שבה עשרה עמודים קורינתיים מחורצים התומכים בכיפה, שנוספה בשיקום משנת 1912 על ידי גרוסוונור אטרבורי (אנ'). הרוטונדה שימשה מקום לאירועים עירוניים ולאומיים. בשנת 1865, לאחר הירצחו, הונח ארונו של אברהם לינקולן ליד גרם המדרגות שמעבר לרוטונדה. גם ארונו של יוליסס ס. גרנט הוצב תחת כיפת הרוטונדה - כמו גם קולונל אלמר אפרים אלסוורת' (אנ'), קצין האיחוד הראשון שנהרג במלחמת האזרחים ומפקד גדוד חיל הרגלים המתנדבים ה-11 (אנ') בניו יורק (First Fire Zouaves).
בבניין ישנם 108 ציורים מסוף המאה ה-18 עד המאה ה-20. הניו יורק טיימס הכריז עליו כ"הרכב כמעט ללא תחרות, עם כמה יצירות מופת". בין האוסף ניתן למצוא את דיוקנותיהם של ג'ון טראמבל משנת 1805, אלכסנדר המילטון, מקור הפנים על שטר 10 דולר של ארצות הברית. נעשו מאמצים משמעותיים לשחזר את הציורים בשנות ה-20 וה-40. בשנת 2006 החל מסע שיקום לחידוש של 47 ציורים, שהוגדרו על ידי ועדת האמנות כבעלי העדיפות הגבוהה ביותר.
קבלות פנים רשמיות מתקיימות בחדר המושל, שאירח מכובדים רבים כולל המרקיז דה לה פאייט ואלברט איינשטיין. חדר המושל בבניין אירח את הנשיא הנבחר אברהם לינקולן בשנת 1861. בחדר המושל, המשמש לקבלת פנים רשמית, נמצא גם אחד האוספים החשובים ביותר של דיוקנאות אמריקאיים מהמאה ה-19 וחפצים בולטים כמו השולחן של ג'ורג' וושינגטון.
חדרים בולטים נוספים:
החדר החיצוני צמוד ללשכת ראש העיר המסורתית, שהיא חלל קטן בפינה הצפון-מערבית של הקומה הראשונה.
חדר הטקס הוא המקום שבו ראש העיר היה פוגש פקידים ומקיים פגישות בקבוצות קטנות.
החדר הכחול הוא המקום שבו ראשי עיריית ניו יורק עורכים מסיבות עיתונאים רשמיות במשך עשרות שנים ומשמש לעיתים קרובות לטקסי חתימה על שטרות.
חדר 9 הוא חדר העיתונות בעירייה, שבו כתבים מגישים כתבות במקומות צפופים.
סביבה

האזור סביב בית העירייה מכונה בדרך כלל המרכז האזרחי. רוב השכונה מורכבת ממשרדי ממשלה (עירוניים, מדיניים ופדרליים), כמו גם מספר הולך וגדל של דירות מגורים יוקרתיות המוסבות ממבנים מסחריים ישנים יותר. ציוני דרך אדריכליים מקיפים את בניין העירייה, כולל קפלת סנט פול (אנ'), כנסיית פטרוס הקדוש (אנ'), בניין הום לייף (אנ'), בניין רוג'רס פיט (אנ') ובניין וולוורת' ממערב; בניין ברודוויי–צ'מברס (אנ') מצפון-מערב; ברודוויי 280 (אנ'), צ'מברס 49 (אנ'), בית המשפט טוויד (אנ') ובית משפט הפונדקאית (אנ') מצפון; בניין מנהטן מוניציפל מצפון-מזרח; גשר ברוקלין ממזרח; ובניין הניו יורק טיימס, בניין פוטר (אנ') ובניין פארק רו בדרום-מערב. פארק בניין העירייה נמצא במרחק של כשלושה רחובות ממרכז הסחר העולמי במערב. הקמפוס של אוניברסיטת פייס ממוקם מעבר לרחוב פארק רו.
סביבה > תחנות רכבת תחתית

תחנת הרכבת התחתית, לשעבר, של בניין העירייה, ממוקמת ישירות מתחת לפארק בניין העירייה. הטרמינל הדרומי המקורי של השירות הראשון של הרכבת התחתית של העיר ניו יורק, שנבנתה על ידי חברת Interborough Rapid Transit Company (IRT), נפתחה ב-27 באוקטובר 1904, תחנה זו מתחת לאזור הציבורי, שמול בניין העירייה, תוכננה להיות נקודת הראווה של הרכבת התחתית החדשה. הרציף והקומת ביניים כוללים אריחי גוסטבינו (אנ'), חלונות תקרה (סקיילייט), עבודת אריחי זכוכית צבעונית ונברשות פליז. שירות הנוסעים הופסק ב-31 בדצמבר 1945, אף על פי שהתחנה שימשה עדיין כלולאת סיבוב לקו רכבת 6.
תחנה נוספת בשם בניין העירייה (רכבות N, R ו-W) קיימת גם על קו ברודוויי BMT (אנ'), אם כי בצד המערבי של בית העירייה ולא ישירות מתחתיו. תחנה זו נבנתה בשנת 1918 עבור תאגיד המעבר ברוקלין-מנהטן (BMT) (אנ').
תחנות רכבת תחתית אחרות סמוכות ופתוחות הן ברוקלין ברידג'-סיטי הול/צ'מברס סטריט (רכבות 4, 5, 6, <6>, J ו-Z) ורחוב צ'יימברס-מרכז הסחר העולמי/פארק פלייס/רחוב קורטלנדט (רכבות 2, 3, A, C, E, N, R ו-W).
כמרכז גאוגרפי

גוגל מפות משתמשת בבניין העירייה של ניו יורק כנקודת קילומטר אפס שממנה נמדדים מרחקים מניו יורק.
גסטון סילבה

גסטון אלכסיס סילבה פרדומו (בספרדית: Gastón Alexis Silva Perdomo; נולד ב-5 במרץ 1994) הוא כדורגלן אורוגוואי בעמדת הבלם בפואבלה.
קריירת מועדונים

סילבה התחיל את הקריירה המקצועית שלו בדפנסור ספורטינג. ב-8 בנובמבר 2011, סילבה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0–2 נגד מונטווידאו וונדררס.
ב-21 ביולי 2014, סילבה חתם לארבע שנים בטורינו מהסרייה א' תמורת 2.3 מיליון אירו. ב-18 בספטמבר, ערך את הופעת הבכורה שלו בטורינו במשחק נגד קלאב ברוז', במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית. ב-11 בדצמבר 2014, כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–5 נגד פ.צ. קופנהגן.
ב-18 באוגוסט 2016, סילבה הושאל לגרנדה מליגת העל הספרדית. 10 ימים לאחר מכן, סילבה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה 0–1 נגד לאס פאלמאס.
ב-24 ביולי 2017, פורסם כי סילבה חתם באוניברסידד נסיונל, אך כעבור כשבוע חתם באינדפנדיינטה מליגת העל הארגנטינאית. בעקבות המקרה, תבעה נסיונל את סילבה וביוני 2018, נקבע כי על המועדון לשלם כ-1.6 מיליון דולר בגין ההעברה שלא התממשה.
ב-3 בספטמבר 2020, חתם בוסקה, העולה החדשה ללה ליגה בחוזה לשנה.
ב-23 באוגוסט 2021 חתם בקרטחנה מהליגה הספרדית השנייה.
ב-14 ביוני 2022 סילבה חתם בפואבלה מליגת העל המקסיקנית.
קריירה בינלאומית

בצעירותו, שיחק בנבחרות הצעירות של אורוגוואי. בשנת 2011, הגיע עם נבחרת הנוער למקום השני בגביע העולם בכדורגל עד גיל 17.
ב-30 באוקטובר 2014, סילבה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 0–3 נגד עומאן.
סילבה, נכלל בסגל הנבחרת לקראת קופה אמריקה 2015, קופה אמריקה 2016 ומונדיאל 2018.
תארים

גביע סודאמריקנה: 2017
גרמניה באירוויזיון 1961

גרמניה באירוויזיון 1961 השתתפה עם השיר "Einmal sehen wir uns wieder", שבוצע על ידי לאלה אנדרסן. זוהי השתתפותה השישית של גרמניה בתחרות הזמר של האירוויזיון.
לפני האירוויזיון

הגמר לבחירת נציג גרמניה לאירוויזיון נערך ב-25 בפברואר בבאד הומבורג. שלושה עשר שירים השתתפו, כאשר הזוכה נקבע על ידי חבר מושבעים בן 21 חברים. רק שלושת המקומות הראשונים ידועים.
| סדר | אמן | שיר | מקום |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | דייטר תומאס הק | "Was tut man nicht alles aus Liebe" | לא ידוע |
| 2 | פרידל הנש | "Colombino (ich weiß ein Tag wird kommen)" | לא ידוע |
| 3 | פרנק פורסטר | "Es war ein reizender Abend" | 3= |
| 4 | כריסטה ויליאמס | "Pedro" | לא ידוע |
| 5 | פרד ברטלמן | "Ticke-ticke-tack" | 2 |
| 6 | היינץ סגנר | "Jeden Tag voll Sonnenschein" | לא ידוע |
| 7 | רנה פרנקה | "Napolitano" | לא ידוע |
| 8 | רולף סימסון | "Wer das Spiel kennt" | 3= |
| 9 | ארנסט לוטהאר | "Dich hat das Schicksal für mich bestimmt" | לא ידוע |
| 10 | לאלה אנדרסן | "Einmal sehen wir uns wieder" | 1 |
| 11 | בובי פרנקו | "Langsamer Walzer" | לא ידוע |
| 12 | פגי בראון | "Du bist meine Welt" | לא ידוע |
| 13 | דטלף אנגל | "Nach Mitternacht" | לא ידוע |
באירוויזיון

ב-18 במרץ 1961 הופיעה אנדרסן על בימת האירוויזיון. היא שרה שמינית בסדר ההופעות, לפני צרפת ואחרי שוודיה. עם סיום ספירת הקולות הגיעה אנדרסן למקום ה-13 עם 3 נקודות.
באירוויזיון > נקודות שהוענקו לגרמניה

| 10 נקודות | 9 נקודות | 8 נקודות | 7 נקודות | 6 נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- |

| 5 נקודות | 4 נקודות | 3 נקודות | 2 נקודות | 1 נקודות |
|  |  |  |  |  אוסטריה אוסטריה דנמרק דנמרק שוודיה שוודיה |
באירוויזיון > נקודות שהוענקו מגרמניה

| ציון | מדינה |
| --- | --- |
10 נקודות: 
9 נקודות: 
8 נקודות: 
7 נקודות: 
6 נקודות: 
5 נקודות: לוקסמבורג לוקסמבורג
4 נקודות: צרפת צרפת
3 נקודות: 
2 נקודות: 
1 נקודות: הולנד הולנד
הערות שוליים

↑  Eurovision 1961 Results: Voting & Points