stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יואב גלבוע
ביוגרפיה > עשייתו המקצועית > ספריו הראשונים והוצאה לאור "הוצאה עצמית"

לקראת שחרורו מצה"ל עבר גלבוע להתגורר בתל אביב, שם הכיר את המשורר אמיר סומר והשניים הפכו לחברים קרובים. חברות זאת הובילה את גלבוע לכתוב את ספרו הראשון, "חודשיים", שמורכב מקטעי יומן ומשירים. בספר זה הזדהה גלבוע (אז יואב סרוסי) בשמו "יואב גלבוע". הבחירה בשם זה היא מחוות כבוד לסבו מצד אמו, הארכאולוג גבריאל גלבוע, שנפטר כמה שנים קודם לכן בלי שיהיו גברים שימשיכו לשאת את שם המשפחה. עותק של "חודשיים" הגיע לידיו של פרופסור גבריאל מוקד, עורך כתב העת "עכשיו", שהביע בו עניין. במהרה הפך גלבוע לעוזרו של מוקד. בתפקיד זה, תרגם לאנגלית משיריהם של יונה וולך, יאיר הורביץ, דוד אבידן, דליה רביקוביץ ועוד. התרגומים פורסמו בגרסה האנגלית של כתב העת "עכשיו", The Jerusalem Review. כמו כן עסק גלבוע בלקטורה, הגהות, עימוד, עיצוב גרפי ובהנהלה שוטפת. בתקופה זאת החל לבסס את כישורי עריכת השירה שלו תחת מוקד.
באמצעות הידע שרכש גלבוע אצל מוקד, הוא נרתם לסייע לחברו, סומר, להוציא לאור את ספרו הראשון, "הארת שוליים". גלבוע הופקד על הפקת הספר ואילו מוקד שימש כעורכו. הספר יצא לאור באופן עצמאי, ללא תמיכתה של הוצאת ספרים מוכרת. עם זאת, כמעין בדיחה פנימית בין גלבוע לבין סומר, נכתב כי הספר יצא לאור בעזרת הוצאה לאור בשם "הוצאה עצמית". עם צאתו לאור, זכה הספר לעניין תקשורתי, בין השאר על רקע קורות חייו של סומר וחידושים פואטיים שונים שהוצעו ביצירה (כמו שימוש בהערת שוליים כחלק בלתי נפרד מהשיר). הספר זיכה אותו בפרס שרת התרבות למשוררים בתחילת דרכם.
לאחר הוצאת "הארת שוליים" בחרו גלבוע וסומר למסד את הוצאת "הוצאה עצמית" באופן רשמי. עד כה, ראו אור בהוצאתם למעלה מ־30 ספרים בסוגות שונות כמו פרוזה ומחזות, אך שירה נותרה הסוגה העיקרית שהתפרסמה בה. בין היוצרים שספריהם יצאו בהוצאה ניתן למנות את מוטי לרנר, הלל מיטלפונקט, דורית אורגד, נבו שפיר, נעה וגנר, קמה שיר ואחרים.
בשנת 2017 החל גלבוע את לימודיו באוניברסיטת תל אביב בחוג ללימודים קלאסיים וסוציולוגיה, ובתוך כך למד יוונית עתיקה ולטינית. בשנת 2020 החל לפרסם מתרגומיו משפות אלה, ובתוך כך פורסם תרגומו לספר הראשון מתוך האודיסיאה להומרוס באתר "מעריב". בשנת 2018 יצא לאור "פרולוג", ספר שיריו השני של גלבוע, בהוצאת "עכשיו" ובעריכתו של מוקד, כשהמשורר רוני סומק משמש כיועץ ספרותי. עוד באותה שנה, תרגם לעברית את הנובלה הגותית לוע המים מאת בראם סטוקר.
שנה לאחר מכן, במהלך 2019 יצא לאור ספרו השלישי "אמת" בעריכתו של דוד וינפלד, שבעקבותיו השתתף בפסטיבל המשוררים במטולה ובפסטיבל מטר על מטר בירושלים.
בין השנים 2020-2021 ערך גלבוע יחד עם המשורר והעורך נבו שפיר את מדור השירה של עיתון מעריב אונליין בשם "שירה זה לא נורא".
בשלהי 2020, הודיעה "הוצאה עצמית" על הפסקה של הוצאת ספרים חדשים לאור.
ביוגרפיה > עשייתו המקצועית > הוצאה לאור "קתרזיס"

בראשית שנת 2021 ייסד גלבוע את הוצאת הספרים קתרזיס בניהולו, שבה הוא משמש כעורך ראשי. במהלך שנת 2021 הוציאה הוצאת קתרזיס כ-20 ספרים. במרוצת השנים, ספרים שראו אור בהוצאה, חלקם בעריכתו, הפכו לרבי מכר וזיכו את כותביהם בפרסים ספרותיים.
בשנת 2025, הודיעה ההוצאה על ייסוד סדרת עלית בשם "ארגו", בעריכת אלון ארד. הספר הראשון שראה בה אור הוא "אותו נהר, אותו נער" מאת שמעון אדף.
ביוגרפיה > חיים אישיים

בשנת 2022 נשא לאישה את אביב גלבוע (כהן גנוסר). הזוג מתגורר בתל אביב ולהם בת אחת.[דרוש מקור]
יצירתו > שירה

חודשיים, הוצאת אוריון, 2016.
פרולוג, הוצאת עכשיו, 2018. עורך: גבריאל מוקד.
אמת, הוצאה עצמית – הוצאה לאור, 2019 עורך: דוד וינפלד.
יצירתו > תרגומים

לוע המים (מאנגלית) מאת בראם סטוקר, הוצאה עצמית – הוצאה לאור, 2018.
פסיכה וקופידון (מלטינית) מאת לוקיוס אפוליוס, הוצאת קתרזיס, 2021.
ארס פואטיקה (מלטינית) מאת הורטיוס, בליווי איורים של האמנית אודליה שמעוני, הוצאת קתרזיס, 2024.
יצירתו > ספרים שערך

יתרון הביתיות, אלון ארד, 2022.
הציור ועוד סיפורים, דורית אורגד, 2021.
אבטיח עם זנב, לי עברון, 2023.
יסודות שבריריים מאוד, מיטל חודורקובסקי, 2023.
לענת הדבש, נולי עומר, 2023.
כמו ילדים במסיבת יומולדת, נעה וגנר, 2022.
לו, עידית ברק, 2024.
מאדי, נעמה הכט, 2022.
הערות שוליים

↑  ירדן אלעזר, שירי הזהות של אמיר מוקדשים לאב היהודי, האב הערבי והאם שהתגיירה, באתר Xnet‏, 1 בנובמבר 2017
↑  מסקנדליסט למשורר: אמיר סומר מאיר את השוליים, באתר NRG
↑  זכיית המשורר צור גואטה בפרס הליקון ע"ש רמי דיצני.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007574208405171  BnF: cb17796615b (data)  ISNI: 0000 0004 7474 3827  LCCN: no2016169345  VIAF: 20147481392949241385   WorldCat (עם VIAF): 20147481392949241385
אייקן-דו זנרין-ג'י

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מקדש בודהיסטי 
 מיקום:  סקיו-קו 
 מדינה:  יפן 
 מייסדים:  Shinshō, Yōkan 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–853
 תאריך פתיחה רשמי:  853 
 
 קואורדינטות:  35°00′52″N 135°47′43″E﻿ / ﻿35.014525°N 135.79529167°E﻿ / 35.014525; 135.79529167
 www.eikando.or.jp
  (למפת מחוז קיוטו מוגדלת) קיוטו אוג'י קמאוקה מאזורו פוקוצ'יאמה פוקואי שיגה מ. נארה אוסקה היוגו ים יפןאייקן-דו זנרין-ג'י(למפת מחוז קיוטו רגילה) קיוטו אוג'י קמאוקה מאזורו פוקוצ'יאמה פוקואי שיגה מ. נארה אוסקה היוגו ים יפןאייקן-דו זנרין-ג'י
 
הפגודה טהוטו של המקדש אייקן-דו זנרינג'י בקיוטו
אייקן-דו זנרינג'י (ביפנית: 永観堂禅林寺) הוא המקדש הראשון של הענף סייזאן של הפלג הבודהיסטי "ג'ודו-שו" ("ארץ טהורה") ביפן.
הוא נמצא באייקנדו ברובע סקיו-קו במזרח העיר קיוטו.
הוא הוקם על ידי שינשו, תלמיד של קוקאי. האתר מפורסם בשינוי צבעי העלים בעונת השלכת ("מומיג'יגארי") ובתאורותיו המיוחדות בערבי הסתיו. בעבר שימש כמרכז ללימודים.
השמות

המקדש ידוע בעיקר בשם אייקן-דו (永観堂) "מראה של אולם הנצח","האולם של יוקאן" או "זנרי-ג'י" (禅林寺) (מקדש בחורשה של רוגע). קיימים גם שני שמות נוספים:שויו-ראיגו-סאן (聖衆来迎山) שמשמעותו היא "ההר שחוצים אותו בדרך לקדושים", ומוריוסו-אין (無量寿院) שמובנו הוא "מקדש המזל הבלתי מוגבל").
המקדש, השייך בזמננו לכת ג'ודו של הבהודיזם היפני, נמצא מצפון למתחם הקדוש נאנזנג'י. 
בשטח המשתייך למקדש נמצאים בניינים רבים וגן.
היסטוריה

בתקופת הייאן (1185-710), בסביבות שנת 853 אציל בשם פוג'יווארה נו סקיו, מחצר הקיסר, מכר או אולי תרם וילה (יאשיקי) שלו לנזיר שינשו, שהתכוון להפוך אותה למקדש של ג'וצי ניוראי או חמש בודהות החוכמה. באותו זמן בניית מקדשים בקיוטו הייתה אסורה, כך שרק כעבור עשר שנים, באישור הקיסר סייווה הוקם המקדש שקיבל את השם "זנרינג'י" (מקדש בחורשה של רוגע). תחילה היה זנרינג'י בבעלות הכת שינגון וכוהן הדת הראשי שלו היה תלמיד של קובו דאישי, מייסד הכת.
במאה ה-11 בראש המקדש עמד כהן דת שביעי בשם אייקן או יוקאן. על אייקן מספרים שהתחנך במספר מקדשים בעיר נארה והיה חסיד אדוק של אמיטאבהה בודהה ("בודהה של האור הנצחי").בשנת 1072 הוא הקים "יאקואו-אין" שבו הוגש סיוע לדלי העם ולחולים. הוא הנהיג את המנהג הסיני ניאנפו (ביפנית, ננבוצו) וטיפח אותו בקרב הנזירים והמאמינים.
המקדש זנרין-ג'י היה מפורסם בפסלו הבלתי שגרתי של אמידה בודהה. פסל זה (ביפנית "מיקָאֵרי אמידה") הציג את בודהה מפנה את מבטו הצידה, מעל כתפו, ולא קדימה. אומרים שיום אחד בשנת 1082, כשלאייקן מלאו 50 שנה, יחד עם כמה נזירים, ביצע פולחן של הליכה סחור סחור מסביב לפסל של אמידה בודהה תוך כדי דקלום סוטרות. לפתע פתאום הפסל של בודהה קם לתחייה וירד מעל הבימה שלו.
אייקן, נדהם, עצר את הפולחן. הפסל הביט בו מעל הכתף ואמר לו "אייקן, אתה איטי". מאז, לפי האגדה, הפסל נשאר עם המבט באותה תנוחה. לפי גרסאות אחרות של אותה אגדה, בודהה הצטרף לריקוד הטקסי של הנזירים.
המקדש קיבל בהמשך את שמו של אייקן, ונקרא מאז אייקן-דו ("האולם של אייקן").
במאה ה-13, ג'והן, (1224-1166), הנזיר השנים עשר שניהל את המקדש עזב את הכת שינגון והצטרף לכת ג'ודו-שו. עשה זאת לאחר שהתחנך אצל מייסדה של אותה כת, הונן, שהמאוזולאום שלו נמצא לא רחוק מאייקן-דו, על יד המקדש צ'יונין. 
יורשו של ג'והן לתפקיד הנזיר הראשי היה שוקו (1247-1177) והבא אחריו - שון, שהעביר את המקדש באופן רשמי לידי הכת ג'ודו-שו.
המתחם ומרכיביו

מתחם המקדש זנרין-ג'י שוכן ב"הרי המזרח" של קיוטו ("היגאשיאמה") ומרכיביו, בניינים מחוברים בפרוזדורי עץ וגרמי מדרגות, מפוזרים ברמות גובה שונות, לאורך מרגלות הגבעה.
השער הראשי - "קוראי מון" (高麗門) קרוי לפי הממלכה הקוראנית "גוגוריאו" (ביפנית - קוראי). המבנה הנוכחי נבנה בתקופת בקומאצו או תקופת אדו המאוחרת (של השוגונות טוקוגאווה המאוחרת) באמצע המאה ה-19
השער הפנימי - "יאקוי-מון"(薬医門), הוא שירד יחד עם השער הראשי, משערי המבצר שהקיף את הוילה המקורית מימי הביניים, לפני שהפכה למקדש. יש סבורים כי מיקומם וסגנונם האדריכלי מהולמים את המקור הזה. המבנה הנוכחי הוקם בסביבות שנת 1744.
מייד ו, הכולל את אולם הונן או גואה דו ואת אולם אמידה-דו .
גואֶה-דו (御影堂)- אולם המייסד - מוקדש להונן, מייסד הכת הבודהיסטית ג'ודו-שו. המבנה הושלם בשנת 1912 והוא יותר גדול מ"אמידה -דו"
אמידה-דו (阿弥陀堂) או "אולם אמידה" מאכסן את מושא הפולחן העיקרי - פסלו המפורסם של בודהה אמידה, עם פניו הצידה.
האולם שוכן גבוה יותר לעומת אולם המייסד. בגרסתו הנוכחית קיים מהתחלת המאה ה-17.
שאקאדו - האולם של בודהה ההיסטורי -מתאפיין בדלתות הזזה מצוירות (פוסומה) וסמוך אליו ישנו גן סלעים קטן.
הפגודה טהוטו - המסתתרת בין העצים, בפסגת המתחם, מעל שאר בתי המקדש. יש לה שני מפלסים. המפלס הראשון מרובע והשני עגול. מגובה הפגודה ניתן להשקיף אל שאר מתחם המקדש ואל העיר קיוטו. הבניין הנוכחי הושלם בשנת 1928. בסתיו נוצר מראה מרהיב על ידי צבעי העלים המשתנים בעצי האדר.
בריכת הוג'ו והגן שמסביבה הנחצה על ידי נחלים. באמצע הבריכה נמצא אי ועליו מקדש קטן.
הוג'ו (方丈 ) נקרא גם חדר הכהנים הראשיים זן. החדר עצמו הוא בסגנון זן. תוכנן לפי המסורת בפקודת הקיסר גו-קאשיוואבארה (1526- סביבות 1500), אך נבנה רק בתקופת אדו.
במחצית השנייה של חודש נובמבר המקדש אייקן-דו מואר בערבים על ידי תאורה מיוחדת.
אוצרות

בנוסף לפסל של אמידה בודהה, המוכר החל משנת 1999 כנכס תרבותי חשוב על ידי הממשלה היפנית, במקדש אייקן-דו זנרין-ג'י, וביתר דיוק בפגודה טהוטו נמצאים אוצרות תרבות נוספים: ציורים בנושאים בודהיסטים, לרבות תמונות של בודהה שונות - "אמידה בודהה", שקיאמוני, "יאקושי ניוראי" (בייסאג'יאגורו) ו"פארינירוובאנה". כמו כן מאוכסנים במקדש ציורים מאת קאנו מוטונובו, טוסה מיצונובו והאסגאווה טוהאקו.
פסל אמידה בודהה -שגובהו 77 ס"מ. למרות שזמן רב היו סבורים כי הוא נוצר בתקופת קמקורה (1333-1185), בימינו, מייחסים את יצירתו לתקופה מעט יותר מוקדמת - במאה ה-12- בתקופת הייאן. מסקנה זו היא תוצאה של מחקרים שהשוו אותו עם הפסלים ממחוז סצ'ואן מתקופת שושלת סונג. (1279-960)
אולם המייסד
יצחק קדמן

| --- | --- |

יצחק קדמן (מימין) עם ראובן ונחמה ריבלין בטקס הגשת השנתון הסטטיסטי של המועצה לשלום הילד לשנת 2014
 לידה:  1948 (בן 77 בערך) ישראל 
 ענף מדעי:  מדיניות חברתית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ברנדייס
 פרסים והוקרה:  אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג 
 
יצחק קדמן (נולד בשנת 1948) שימש כמנכ"ל המועצה הלאומית לשלום הילד בין השנים 1986–2016.
ביוגרפיה

יצחק קדמן נולד בישראל לאברהם ושושנה קופמן. בעל תואר דוקטור למדיניות חברתית מטעם אוניברסיטת ברנדייס, בעל תואר ראשון בעבודה סוציאלית ותואר שני בתקשורת המונים. בעבר היה מרצה באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת בן-גוריון, במסגרת החוג לעבודה סוציאלית. כמו כן, היה קדמן מנהלו של איגוד העובדים הסוציאליים בישראל ויועץ לוועדת הכנסת המיוחדת להתעללות בילדים.
בשנת 1986 התמנה קדמן למנכ"ל המועצה לשלום הילד, למען קידום זכויות הילד בישראל. הוא החזיק בתפקיד עד מרץ 2016, אז הודיע על פרישה.
קדמן תומך במעורבות ממשלתית בכלכלה ויצא כנגד המדיניות של כלכלה חופשית מבית מדרשו של מילטון פרידמן. כאשר בשנת 1986 שר החוץ של ארצות הברית, ג'ורג' שולץ, העניק לראש הממשלה יצחק שמיר עותק של הספר "החופש לבחור" יצא קדמן עם עמיתים בקריאה לראש הממשלה להשיב את המתנה.
נשוי לכדורסלנית העבר ענת דרייגור ואב לשתי בנות.
פרסים

אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג, 1990
אות יקיר מדינת רווחה של איגוד העובדים הסוציאליים, 1995
פרס זוסמן-ג'וינט על מצוינות בתחום השירותים החברתיים בישראל, 2003
פרס אדלר לרווחת הילד של מרכז אדלר לרווחת הילד ושלומו, אוניברסיטת תל אביב, 2004
השאת משואה בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל ביום העצמאות ה-60 של מדינת ישראל, 2008
הערות שוליים

↑  עומרי אפרים, יצחק קדמן פורש מהמועצה לשלום הילד: "עזרנו למיליונים", באתר ynet, 7 במרץ 2016
↑  רפאל מן, יצחק שמיר, החזר לשולץ את מתנתו, מעריב, 8 בדצמבר 1986
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282748605171  ISNI: 0000 0001 2005 7977  LCCN: no00021906  VIAF: 11846419   WorldCat (עם VIAF): 11846419
זיגפריד ארם

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 במאי 1891 היילברון, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  1978 (בגיל 86 בערך) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  גרמניה 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
זיגפריד ארם (בגרמנית: Siegfried Aram, נולד בשם אברהם; 28 במאי 1891, היילברון – ינואר 1978, ניו יורק) היה עורך דין גרמני ממוצא יהודי, מדינאי תרבות, אספן אמנות וסוחר אמנות.
ביוגרפיה

זיגפריד ארם נולד כבנם של הסוחר זיגמונד אברהם ותקלָה (לבית גרינוולד). סבו מצד אמו, אדולף (או אדולף) גרינוולד, חזר מאמריקה בראשית שנות ה-60 של המאה ה-19, ובשנת 1893 הצטרף כשותף לזיגמונד אברהם. לימים הפך זיגמונד אברהם לבעלים של חברת אדולף גרינוולד, שמוקמה ברחוב קייזרשטראסה 27 לאחר שעברה כתובות שונות בהיילברון.
השכלה וקריירה

ארם סיים את לימודיו בגימנסיה הריאלית בעיר הולדתו ולמד משפטים. לאחר מכן שימש כעוזר שיפוטי בשטוטגרט וכעורך דין בבית המשפט הגבוה לערעורים. הוא היה ממייסדי כתב העת Das Gelbe Blatt ושימש כעורכו. כמו כן, פעל להקמת מרכז השכלה למבוגרים וייסד את הבימה הלאומית השוואבית (Schwäbische Landesbühne). בין חבריו נמנו הנס הילדברנדט, אוסקר שלמר, וילי באומייסטר ורודולף אוצינגר. ארם רכש את הטירה הקטנה שפבאך (Schapbach) ליד פרוידנשטאט, הידועה גם בשם וילה הוהנהאוס, ועסק במסחר באמנות. אביו היה אספן אמנות, ולאחר פטירתו בשנת 1925 מכרה אמו של ארם את הבית בהיילברון ועברה להתגורר בברלין.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הפך ארם למטרה לרדיפה מצד הימין הרדיקלי בעקבות אירוע שכונה "פרשת הברחת הנשק בשפלנץ" (Schefflenzer Waffenschiebung).
דיוקנו של ארם צויר על ידי האמן וורן צ'ייס מריט.
בשנות ה-20 רכש ארם, יחד עם סוחר האמנות מרטין ארהארד, את הטירה הקטנה בשפבאך, שנקראה גם "בית הולצן". בשנת 1930 פרסמה גלריית Ehrhardt ספר רישומים שערך ארם. בנוסף, היה בין התורמים לתחנות "ויה קרוצ'יס" (דרך הייסורים) בכנסיית סנט סיריאק בשפבאך, שאותן צייר האמן ברנהרד ג'. לוקי.
רדיפתו בגרמניה הנאצית

עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933 נרדף ארם בשל יהדותו. הוא נמלט מגרמניה הנאצית דרך איטליה וגיברלטר, והגיע לארצות הברית בשנת 1934. הוא התגורר בדטרויט ובניו יורק, שם ניהל את גלריית Aram-Ehrhardt. בשנת 1937 שינה את שם הגלריה ל-S.F. Aram, Inc. או גלריית זיגפריד ארם.
החזרת יצירות אמנות שנבזזו

לאחר שנאלץ להימלט מגרמניה הנאצית ב-1933, הותיר ארם מאחוריו רכוש רב, כולל יצירות אמנות יקרות ערך. אחד הציורים המרכזיים באוספו היה "אונס תמר", שיוחס לצייר הצרפתי אסטאש לה סואר. הציור, אשר הובטח במקור לרוכש בקליפורניה, הועבר לידיו של איש העסקים הגרמני אוסקר זומר, שרכש את ביתו של ארם ביער השחור. לטענתו של ארם, זומר ניצל את מצבו הרגיש של המשפחה ומכר את הציור במחיר נמוך בהרבה משוויו האמיתי. במשך עשרות שנים ניסה ארם להשיב את היצירה, ופעל במסגרת הליכים משפטיים להשגת צדק. על אף מאמציו, רק ב-2020 נחשף הציור מחדש, כאשר התברר כי הוא מוצג במוזיאון המטרופוליטן בניו יורק עם ייחוס כוזב ושם שונה. גילוי זה הציף מחדש את סוגיית השבת יצירות אמנות שנבזזו או הועברו בתנאים לא הוגנים בתקופת השואה.
ראו גם

השואה
אריזציה
הערות שוליים

↑  Franke, Hans (1963). Geschichte und Schicksal der Juden in Heilbronn. Vom Mittelalter bis zu der Zeit der nationalsozialistischen Verfolgungen (1050-1945). Veröffentlichungen des Archivs der Stadt Heilbronn 11. Heilbronn. עמודים 209 ואילך, 230 ואילך.
↑  Aram, Siegfried (1930). Das Schapbacher Schlössle : ein Landsitz im Schwarzwald in 24 Zeichnungen von Ed. Trautwein. Galerie Ehrhardt & Co., ברלין. זיגפריד ארם, באתר OCLC (באנגלית)
↑  Franke 1963; מקורות אחרים מציינים כי היינריך גרינוולד, דודו של ארם, היה הבעלים השני של הנכס.
↑  Brown, Stephanie (10 בפברואר 2020). "No known provenance prior to its appearance at auction..." באתר Disappearing Gauguin.
↑  Provenance, באתר הגלריה הלאומית לאמנות, וושינגטון.
↑  Phillips, Sandra S. (2000). The Photography of John Gutmann. Merrell Holberton, עמוד 24.
↑  Archives Directory for the History of Collecting, באתר Frick Research.
↑  Bowley, Graham (8 בפברואר 2020). The Mystery of the Painting in Gallery 634, בהניו יורק טיימס.
↑  Bowley, Graham (26 בפברואר 2020). Met Museum Adjusts Painting's History to Note Former Jewish Owner, בהניו יורק טיימס.
↑  Sutton, Benjamin (10 בפברואר 2020). Metropolitan Museum Investigating Nazi Loot Claim over 17th-Century Painting, באתר Artsy.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 17863581   WorldCat (עם VIAF): 17863581
טליה עמר

| --- | --- |

טליה עמר, 2020
 לידה:  1989 (בת 36 בערך) ירושלים, ישראל 
 שם לידה:  טליה עמר 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  אולפנת חורב, האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים 
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  פרס klon מטעם איגוד הקומפוזיטורים בישראל (2012)   פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה לאמנים צעירים מבטיחים (2016)  פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים (2018)   פרס אקו"ם לעידוד פרסום היצירה Triangulation‏ (2019).
 www.taliaamar.com
 
טליה עמר (נולדה ב-1989) היא מלחינה ופסנתרנית ישראלית. מאז 2017, היא חברת סגל באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, בה היא עומדת בראש תחום חדשנות וטכנולוגיה. הרבה מיצירותיה מתמקדות בחיבור בין מוסיקה וטכנולוגיה ובנקודות הממשק ביניהם.
ביוגרפיה

טליה עמר נולדה בירושלים. אמה וסבתה הן מורות לפסנתר שעלו לישראל מפריז. החלה לנגן על פסנתר בהיותה בת חמש, למדה אצל לואיזה יופה והתחילה ללמוד קומפוזיציה בגיל ארבע עשרה אצל המלחין מרק קופיטמן. למדה באולפנת חורב.
תפקידים ציבוריים

החל משנת 2017 היא משמשת כחברת המועצה המנהלת של איגוד הקומפוזיטורים בישראל
חברת סגל באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, שם היא ראש תחום חדשנות וטכנולוגיה ומלמדת קומפוזיציה, מקצועות תאורטיים, ומוזיקה אלקטרונית.
*
מלמדת באוניברסיטה העברית
חברת כבוד בקונסרבטוריון הלאומי ביוון (אנ')
חברת אנסמבל מיתר כמבצעת של מוזיקה אלקטרונית.
חיים אישיים

טליה עמר נשואה ולה שלוש בנות.
פרסים

2009 – מדליית זהב, פרס מוזיקה בינלאומי בקומפוזיציה בסלוניקי, יוון, עבור היצירה Sparks לבסון ומרימבה.
2010 – מקום שלישי, התחרות האיטלקית השמינית לכלי הקשה, עבור היצירה Sparks לבסון ומרימבה.
2011 – אות הצטיינות, תחרות מוזיקת עולם IBLA-Grand בארצות הברית ליצירה "מונולוג לשני פסנתרים".
2012 – פרס קלון מטעם איגוד הקומפוזיטורים בישראל.
2013 – מקום שלישי בפסטיבל Ear לונדון, אנגליה, ליצירה "כשחלום נהפך למציאות...".
2016 – פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה לאמנים צעירים מבטיחים.
2018 – פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים.
2019 – פרס אקו"ם לעידוד פרסום היצירה Triangulation.
2023 - פרס אקו"ם ע"ש מנחם אבידום על הישג השנה ליצירה" Rage Contre La Lumiere qui se Meurt"
אודות יצירתה

ד"ר מישל טוסי, ResMusica:
"המלחינה טליה עמר משתמשת באנסמבל אקוסטי ואלקטרוניקה ביצירתה ״הדהודים״, יצירה שבה ניתן לשמוע ״הד של היצירות הקודמות שלי״ כך היא אומרת. עוצמת המחווה והעולם המוזיקלי שבו האלקטרוניקה מוכנסת בצורה עדינה, אוחזת בנו מן הרגע הראשון ויוצקת ביצירה ממדים תזמורתיים. הכתיבה שלה מסותתת ומלווה בסולואים מרשימים (קלרינט, בס, ובסון), בתוך דרמטורגיה שבנויה היטב ושליטה יפה במרחב: ללא שום ספק זוהי תגלית שבה פייר-אנדרה ולד והמבצעים מעניקים לה את מלוא תשומת הלב."
פרופ' דייוויד שולנברג, The Boston Musical Intelligencer:
"מלחינה-אמנית (ונגנית קונצרטים מוכשרת). היא מתארת את ״זכרונות״ פרי עטה לשישה נגנים, כצמיחתו של "זרע לא-ידוע" שכלל אינו נשמע ביצירה... היצירה מעוצבת באופן יפהפה, אורכה כעשר דקות, היא הופכת מסוערת לשקטה ומסתיימת בפתאומיות ובדיוק בפרקים האחרונים... לעמר יש אוזן לצליל, כמו גם טכניקת הלחנה, ואני מצפה ליצירותיה הבאות."
רשימת יצירות מרכזיות (מתוך 50)

2013 - Obsession - לרביעיית מיתרים
2014-2015 - MutaMorphosis - לחליל ואלקטרוניקה
2015 - Reminiscence - לאנסמבל
2016 - Deus Ex Machina - לזמרת, קונטרבס, וטלפון
2018-2017 - Triangulation - לפסנתר ואלקטרוניקה
2019-2018 - Reverberations - לאנסמבל ואלקטרוניקה
2019 - Fractured Words - לזמרת, אנסמבל, ואלקטרוניקה
2020 - From the Chrysalis - לאנסמבל ואלקטרוניקה
2021- לבירינת - לאנסמבל ואלקטרוניקה
2022 - Rage Against the Dying Light - לשני פסנתרים וכלי הקשה
2023 - For Orchestra 1 - לתזמורת ואנסמבל גדול
2024 - חיבוק פרפר - לגוף, קול, גיטרה חשמלית, כלי הקשה ואלקטרוניקה
2024 - הים של ירושלים - למספר, פסנתר, קול, כלי הקשה ואלקטרוניקה
יעל העליון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 בינואר 1938 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 התאבדה:  12 באוקטובר 2002 (בגיל 64) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 מקום מגורים:  תל אביב-יפו 
 עיסוק:  משוררת, סופרת ילדים, אשת חינוך
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 שפות היצירה:  עברית 
 בן או בת זוג:  יעקב העליון 
 
יעל העליון (10 בינואר 1938 - 12 באוקטובר 2002) הייתה משוררת, סופרת ילדים ואשת חינוך ישראלית. מייסדת והמנהלת הראשונה של בית הספר לאמנויות תל אביב.
ביוגרפיה

נולדה בתל אביב, בת לאסתר (אסיה) וד"ר יוסף (אוסיה) פעמוני (גלוקמן). בילדותה ובבגרותה נחשבה לעילוי ומופת, כישרונית ומחוננת. הקפידה לציין את יום הולדתה בתאריך העברי ח' בשבט.
היא נישאה בגיל 21 לסופר ולעיתונאי איש "מעריב", יעקב העליון. בני הזוג התגוררו באילת שנים מספר, לאחר מכן שבו להתגורר בתל אביב. נולדו להם שני ילדים: תמי ואורי.
פועלה המקצועי

את הכשרתה המקצועית כמחנכת למדה בסמינר צה״ל ובאוניברסיטת ת״א. בתחילת דרכה עבדה כמורה, ניהלה את בית הספר אוסישקין בתל אביב, במשך שש שנים, תארו אותה כ"מחנכת דגולה".בהמשך ייסדה את בית הספר לאמנויות תל אביב וניהלה אותו משנת 1984 ועד פטירתה בשנת 2002.
בראיון בעתון חדשות ב-1988 אמרה: "מטרת בית־הספר היא לחנך בני־אדם - זה נשמע מליצי, אבל זו המטרה - לערכים של אמנות, תרבות ורוח. למה? כי החברה היום היא חברה מאוד הישגית. היא מחנכת בני־אדם, גם על־ידי לחץ חברתי וגם עזוסדות הלימוד - להישגיות, לכדאיניקיות. וזה בכל התחומים. כולם מחפשים ציונים. כולם רצים כמו מטורפים. היום יש תחרות על הג׳אקוזים, על הווילה, על כמה מכוניות יש לי במוסך, על כמה מניות יש לי בבורסה, וזה נורא, זה ממש אסון. אנחנו רוצים ליצר כאן ילדים שיגדלו להיות בני־אדם, שערכי הרוח תופסים אצלם מקום חשוב".במקום אחר בראיון אמרה: "אני לא רואה את עבודתי כקריירה. אני רואה אותה כשליחות"
יעל סברה שהקמת בית ספר לאמנויות נועדה לתת מענה לילדים בעלי כישרון אמנותי, שלמערכת החינוך הרגילה אין את הכלים לפתח. בבתי ספר רגילים, בשל קיצוצים במערכת, מקצועות האמנות לרוב מוזנחים, ולעיתים קרובות מורים ללא הכשרה מתאימה ממלאים את מקומם של מורי אמנות, מה שעלול לפגוע בהתפתחות היצירתית של התלמידים. לפי השקפת עולמה, ללא סביבה תומכת, כישרונם של ילדים אלו עלול להידחק למסגרת נוקשה, שתדכא את היצירתיות שלהם במקום לטפח אותה.
יעל דגלה בחינוך לחשיבה חופשית וליכולת ניתוח וביקורת, תוך מתן מרחב לתלמידים להביע את דעתם ולדון בנושאים שונים. היא הקפידה לשמור על ניטרליות ולא היתה מעוניינת להיות מסווגת פוליטית. לדעתה, תפקיד המורים הוא לעודד שיח פתוח ולספק לתלמידים כלים לבחון דעות שונות, אך מבלי להטות אותם לכיוון מסוים.
ד"ר שמשון שושני, לשעבר מנכ"ל משרד החינוך ומנהל מינהל החינוך בעיריית תל אביב, אמר עליה: "העליון הפכה את בית הספר לאמנויות למודל חיקוי בארץ. היא סימנה מטרות בנחישות, ופעלה ללא לאות להשגתן".
בדברי פרידה שנשאו לזכרה בבית ספר לאומנויות שיסדה, הוזכרו המלחמות שנאלצה לנהל מול הביורוקרטים והפדגוגים של משרד החינוך ושל עיריית תל אביב, וההתקפות שנדרשה להדוף כדי להקים, לפתח ולנהל את בית הספר בהתאם לערכים בהם האמינה: מצויינות אקדמית ואינטגרציה חברתית. "החלום שלה היה להקים בית ספר קהילתי, פתוח וחברי, שיחנך למצויינות ויפתח יצירתיות, שיהיה כיף לבוא אליו. האמנות היתה "קולב" לתלות עליו את ערכיה ושאיפותיה החינוכיות"
מותה

בשנת 2002 לאחר שגילתה שבעלה קיים קשרים מיניים עם שתי אחיות, האחת מהן בת 14, תלמידות בבית הספר אותו ניהלה, העליון התאבדה בקפיצה מחלון דירתה במגדל לונדון מיניסטורס בתל אביב. בשנת 2009 הורשע בעלה יעקב העליון בבעילה אסורה בהסכמה של נערה בת 14 ובמעשה מגונה באחותה בת ה-21 והוטל עליו עונש מאסר.
לזכרה מתקיימת מדי שנתיים תחרות כתיבת סיפורים קצרים בבית הספר לאמנויות אותו ניהלה.
כתביה

באמצע הקיץ
מה ראיתי, המשטרה, הוצאת מסדה 1977
פייטר, הוצאת קרני 1964, מסדה 1978
מגן דוד אדום, הוצאת מסדה 1979
מכבי האש הוצאת מסדה 1979
הערות שוליים

1 2 3 4  רון כחלילי, לא בבית ספרינו, באתר הספריה הלאומית, ‏1988
↑  סמדר שילוני, נפטרה מנהלת ביה"ס לאמנויות בת"א, באתר ynet, 12 באוקטובר 2002
↑  ראלי סער, מתה יעל העליון מייסדת ומנהלת בית הספר לאמנויות בת"א, באתר הארץ, 12 באוקטובר 2002
↑  מוריה אבנימלך, ‏להפריח את השממה, באתר גלובס, 20 באוקטובר 2002
↑  יעל העליון גילתה על מעשי בעלה והתאבדה, באתר הארץ, 11 בנובמבר 2008
↑  עדי שמחוביץ‏, מאסר לעיתונאי יעקב העליון, באתר וואלה, 20 באפריל 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296516905171  ISNI: 0000 0004 0281 9271  LCCN: n87844043  VIAF: 298810667   WorldCat (עם VIAF): 298810667 
ערך זה הוא קצרמרבנושא משוררים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.