stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מתקפת מאה הימים
הקרב > הבקעת קו הינדנבורג

בשלב זה החל פוש לתכנן את המתקפה המשותפת על הקווים הגרמנים בצרפת שתוכננה להתקדם במספר צירים שיגיעו בסופו של דבר ללייז' שבבלגיה. ההגנה הגרמנית השליכה את יהבה על קו הינדנבורג שהיה סדרה של ביצורים הגנתיים שהחלו בנהר אייזן ונמשכו עד לאראס.
עוד בטרם המתקפה העיקרית כבשו כוחות מדינות ההסכמה מבלטים גרמנים: כוחות אמריקאים וצרפתים תקפו ב-12 בספטמבר בקרב סן-מייל, וכוח בריטי-קנדי תקף ב-27 בספטמבר במסגרת קרב קאנאל דו נור.
המתקפה של פוש החלה ב-26 בספטמבר במתקפת מז-ארגון. חיל המשלוח האמריקאי בכוח של שתי ארמיות, יחד עם שתי ארמיות צרפתיות תקף באזור נהר המז. הכוחות האמריקאים התקשו להתקדם בשטח הקשה של יער ארגון, ורק ב-17 באוקטובר, לאחר התקפות חזיתיות שגרמו לנפגעים רבים, הצליחו לפרוץ את קו הינדנבורג.
ב-28 בספטמבר, קבוצת ארמיות (שכללה את הצבא הבלגי כולו, את הארמייה הבריטית השנייה ואת הארמייה השישית הצרפתית) תחת פיקודו של אלברט הראשון, מלך בלגיה תקפה באיפר שבפלנדריה (קרב שכונה קרב איפר החמישי). עד 2 באוקטובר הצליחו הכוחות להתקדם כ-10 ק"מ בצפון בלגיה ונעצרו עקב הגעת תגבורת גרמנית לאזור ומחסור באספקה.
ב-29 בספטמבר החלה המתקפה המרכזית על קו הינדנבורג. הארמייה הרביעית הבריטית החלה בקרב תעלת סן קנטן כשהארמייה הראשונה הצרפתית תוקפת ביצורים באזור סן-קנטן. עד 5 באוקטובר הצליחו הכוחות לפרוץ את קו הינדנבורג לאורך 31 ק"מ.
ב-8 באוקטובר תקפו הארמיות הראשונה והשלישית הבריטיות יחד עם 324 טנקים בקרב קמברה השני. ההגנות הגרמניות המדוללות באזור לא יכלו לכוח התוקף ויחידות קנדיות כבשו את העיר עוד באותו היום. הגרמנים הצליחו להתארגן והתבצרו מחדש מצפון לעיר, דבר שהאט את התקדמות הכוחות.
בשלב זה הבינו הגנרלים הגרמנים שהמלחמה צריכה להסתיים. מפקדי מדינות ההסכמה, אשר עד עתה סברו כי יש לאסוף כוחות למתקפה מכריעה ב-1919, זיהו את ירידת המורל אצל החיילים הגרמנים והבינו כי ניתן לסיים את המלחמה עוד באותה השנה.
אחרית דבר

באוקטובר חזרו הגרמנים לנקודות המוצא שלהם ב-1914, אך נסיגתם לא הפכה למנוסה. מדינות ההסכמה דחפו את הגרמנים למסילת הברזל של ברוז'-מץ שלמעשה העבירה אספקה לכל החיילים הגרמנים בצפון צרפת ובלגיה במהלך כל המלחמה. מדינות ההסכמה הגיעו למסילה והגרמנים השאירו אחריהם מלאי גדול של ציוד ואספקה.
למרות התבוסה הגרמנית, אבדות מדינות ההסכמה היו כבדות, לעיתים אף גדולות יותר מאלו של הגרמנים. אך בעוד מדינות ההסכמה יכלו למלא את השורות עם כוחות אמריקאים רעננים, לגרמנים נותרו פחות ופחות כוחות בחזית.
הטנק הוכיח את עצמו ככלי חשוב במלחמת החפירות הסטטית. השילוב הנכון של הטנקים עם כוחות הרגלים ליצירת מתקפה משולבת, רב-חיילית, הוכיחה את עצמה בשבירת מערך החפירות והבקעת הקווים לעומק. למרות זאת, הטנקים היו מועדים לתקלות רבות כך שלאחר לחימה של ימים בודדים היה כוח הטנקים נשחק כמעט לחלוטין. בנוסף, ההתקדמות המהירה יצרה בעיות לוגיסטיות עקב התארכות קווי האספקה, ובשל כך נאלצו מפקדי הקרב לעצור את המתקפות ולצבור כוח מחדש.
מתקפת מאה הימים סימנה את סופה של המלחמה הגדולה. לראשונה הצליחו מדינות ההסכמה לדחוק את הגרמנים מזרחה ולגרום להם אבדות כבדות. בגרמניה התחדדה ההבנה כי סופה של המלחמה הוא בלתי נמנע. למרות זאת המשיכו הגרמנים בהתנגדות עיקשת ובמהלך אוקטובר נמשכו הקרבות, תוך שמדינות ההסכמה ממשיכות להתקדם לתוך צרפת ובלגיה בקצב איטי ובמחיר יקר. הלחימה המשיכה עד למועד שביתת הנשק ממש, ב-11 בנובמבר בשעה 11:00 בבוקר, עם החתימה בקרון הרכבת של קומפיין.
טנק ויפט חוצה תעלה, אוגוסט 1918
התקדמות הארמייה השלישית הבריטית בספטמבר-אוקטובר 1918, במסגרת קרב קמברה השני
חיילים מחטיבה 137 הבריטית ליד אחד הגשרים בתעלת סן-קנטן
קרב אפאי

קרב אפאי היה קרב במלחמת העולם הראשונה שאירע ב-18 בספטמבר 1918, שהתנהל בין הארמייה הבריטית הרביעית (תחת פיקודו של הגנרל הנרי רולינסון) נגד המאחזים הגרמניים בקדמת קו הינדנבורג במסגרת מתקפת מאה הימים. הכפר אפאי נלכד על ידי הדיוויזיה ה-12 הבריטית באותו הקרב.
רקע

פילדמרשל דאגלס הייג, המפקד העליון של חיל המשלוח הבריטי בחזית המערבית, נמנע מלבצע כל תקיפה עד להסתערות על קו הינדנבורג, בעקבות האבדות הרבות שספג ההרכב הבריטי מקרבות קודמים באותה השנה, מעל ל-600,000 נפגעים מאז מרץ, 180,000 מהם נפגעו בששת השבועות האחרונים. רולינסון נשאר מרוסן בעצתו של הייג ונאלץ להימנע מקרבות כדי להבטיח שחייליו יזכו למנוחה טובה לקראת המתקפה הקרבה בקו. כשהגיעו החדשות על הניצחון של הארמייה השלישית בקרב הוורינקורט, הייג שינה את דעתו. יום לאחר הניצחון בהוורינקורט, ב-13 בספטמבר, הייג אישר את תוכניתו של רולינסון לנקות את עמדות המוצבים הגרמניות בקרקעות הגבוהות לפני קו הינדנבורג והחלו ההכנות.
הקרב

טנקים מעטים סופקו להתקפה, אז הכוחות הבריטיים נאלצו להסתמך על ארטילריה כדי להכין את הדרך להתקפה אבל בגלל שארטילריה תהרוס את אינטרס ההפתעה לא ניתן היה לבצע הפגזה מוקדמת. במקום, 1,488 התותחים הפציצו עם פתיחת חילופי האש ותמכו בחיילי החי"ר בעזרת מטח פגזים, בנוסף לחיילים הייתה זמינות לכ-300 מקלעים. כל שלושת החילות של הארמייה הרביעית לקחו חלק, עם חמישה קורפוסים של הארמייה השלישית באגפם הימני ובאגפם השמאלי הארמייה הראשונה הצרפתית (תחת פיקודו של דבני). המטרה הייתה אזור מבוצר שעומקו כ-4.8 קילומטרים ואורכו כ-32 קילומטרים, אזור זה נתמך על ידי תעלות מגן ונקודות חזקות. הארמייה השנייה והארמייה ה-18 של האימפריה הגרמנית הגנו על אזור זה.
ב-18 בספטמבר בשעה 5:20, החלה ההתקפה והחיילים החלו להתקדם. הסיוע הצרפתי שהובטח לא הגיע, מה שגרם להצלחה חלקית של תשעת הקורפוסים באותו האגף. שלושת הקורפוסים באגף השמאלי נתקלו גם הם בבעיה כאשר תקפו את הביצורים שהוקמו על "הגבעה", אחוזות קלמונט וגילמונט, שהוחזקו בנחישות על ידי חיילים גרמנים, אמנם הכפר נכבש על ידי הדיוויזיה הבריטית ה-12. במרכז, שתי הדיוויזיות האוסטרליות בפיקודו של גנרל ג'ון מונש השיגו הצלחה דרמטית מוחלטת. לדיוויזיה האוסטרלית הראשונה והדיוויזיה האוסטרלית הרביעית, היה כוח של כ-6,800 אנשים ועד סוף אותו היום תפסו 4,243 שבויים, 76 תותחים, 300 מקלעים ושלושים מרגמות תעלה. הם השתלטו על כל המטרות שלהם והתקדמו כ-4.8 קילומטרים על חזית של כ-6.4 קילומטרים. בצד האוסטרלי היו 1,260 נפגעים (265 הרוגים, 1,057 פצועים ו-2 שבויים).
במהלך הקרב 119 חיילים מהגדוד הבריטי הראשון מרדו וסירבו לבצע התקפה שתסייע ליחידה הבריטית הסמוכה. בעקבות נטישה זו של החיילים בשדה הקרב, הואשמו החיילים בעריקה (האשמות כלפי כל החיילים חוץ מאחד ירדו עם שביתת הנשק).
ההתקפה נפסקה עם ניצחון מדינות ההסכמה, עם 11,750 שבויים ו-100 תותחים שנתפסו.
תוצאות

למרות שהניצחון באפאי לא היה הצלחה מסחררת, הוא סימל באופן מובהק את היחלשותם של הכוחות הגרמניים ועודד את מדינות ההסכמה לנקוט בפעולות נוספות במהירות (עם המשך ההתקפות בקרב תעלת סן קנטן) לפני שיוכלו הגרמנים לחזק את עמדותיהם. כישלון שלושת הקורפוסים לתפוס את מטרתם האחרונה (המאחזים הגרמניים בכפרים) פירושו שהכוחות האמריקאים שיהיו מעורבים בקרב הבא (הקרב בתעלת סן קנטן) יתקלו בקושי בעקבות ההתקפה החפוזה לפני הקרב.
בבית הקברות שבעמק דיליש באפאי קבורים כ-158 חיילים מהדיוויציה ה-12 של בריטניה שמתו במהלך הקרב, בבית קברות סמוך שנמצא גם כן באפאי, בית קברות ווד פארם, קבורים אנשים נוספים שמתו במהלך הקרב ובקרבות נוספים שנערכו באזור זה.
הערות שוליים

↑  The Battles of the Hindenburg Line, The Long, Long Trail
↑  Bean, C. E. W. (Charles Edwin Woodrow), 1879-1968., The Australian Imperial Force in France during the main German offensive, 1918, St. Lucia: University of Queensland Press in association with the Australian War Memorial, 1983, עמ' 905, 928
↑  A. G. Butler, עמוד 723
↑  Battle of Epéhy, Military History Encyclopedia on the Web
צו שרפת הרייכסטאג

עמוד השער של העיתון Das Andere Deutschland, אשר מכריז על איסור (Verbot) הפצתו שלו עצמו על ידי רשויות המשטרה, על הבסיס החוקי של צו שרפת הרייכסטאג
צו שרפת הרייכסטאג (בגרמנית: Reichstagsbrandverordnung) הוא השם הנפוץ לצו נשיא הרייך להגנת העם והמדינה (בגרמנית: Verordnung des Reichspräsidenten zum Schutz von Volk und Staat) שהוצא על ידי נשיא גרמניה, פאול פון הינדנבורג, ב-28 בפברואר 1933 בתגובה ישירה לשרפת הרייכסטאג שפרצה יום קודם לכן. הצו ביטל חירויות אזרחיות בסיסיות רבות של אזרחי גרמניה הנאצית. לאחר שהנאצים עלו לשלטון, שימש הצו כבסיס החוקי לכליאתו של כל מי שהתנגד לנאצים, וכדי לדכא פרסומים שלא נחשבים "ידידותיים" למטרה הנאצית. הצו נחשב על ידי היסטוריונים לאחד השלבים המרכזיים בהקמתה של המדינה הנאצית בעלת משטר חד-מפלגתי.
רקע

אדולף היטלר מונה לקנצלר גרמניה 4 שבועות קודם לכן, ב-30 בינואר 1933, כאשר הוזמן על ידי הנשיא פאול פון הינדנבורג להנהיג את הממשלה. ממשלת היטלר דחקה בפון הינדנבורג לפזר את הרייכסטאג לקרוא לבחירות ב-5 במרץ.
בערב ה-27 בפברואר 1933, 6 ימים לפני הבחירות, פרצה שרפה ברייכסטאג. בעוד נסיבות השרפה שרויות עד היום בערפל, מה שהיה ברור הוא שהיטלר ותומכיו מיהרו לנצל את השרפה כאמצעי להשגת השליטה במדינה. היטלר האמין שתוצאות השרפה יגרמו ליותר גרמנים לתמוך בנאצים ולהתנגד למרקסיסטים.
ניצול ההזדמנות של אירוע שרפת הרייכסטאג לצורך הפניית אצבע מאשימה כלפי הקומוניסטים, אפשרה לנאצים לגרום למיליוני גרמנים לפחד מפני טרור קומוניסטי. בהצהרה הרשמית נאמר:
שרפת הרייכסטאג הייתה יריית הפתיחה להתקוממות עקובה מדם ומלחמת אזרחים. ביזה בקנה מידה גדול תוכננה להתחיל בברלין ביום שלישי בשעה 4 לפנות בוקר. עוד נקבע כי מאותו היום יבוצעו מעשי טרור נגד אישים בולטים בכל רחבי גרמניה, נגד רכוש פרטי, נגד החיים והביטחון של האוכלוסייה השלווה, ומלחמת אזרחים כללית הייתה צפויה להתחיל...
הצו אולתר ביום לאחר השרפה (28 בפברואר) לאחר דיון שהתקיים במשרד הפנים, אשר הובל על ידי הרמן גרינג והובא בפני קבינט הרייך. בדיונים המתקדמים הצהיר היטלר כי גרימת השרפה היא "עימות אכזרי של המפלגה הקומוניסטית של גרמניה", וזמן קצר לאחר מכן הנשיא פון הינדנבורג חתם על הצו.
הצו הופעל מכוחו של הנשיא תחת סעיף 48 בחוקת ויימאר, אשר מאפשר לו לנקוט בכל אמצעי למניעת סכנות לשלום הציבור מבלי לקבל הסכמה מראש של הרייכסטאג. הצו מכיל 6 סעיפים. סעיף 1 משעה ללא הגבלת זמן את רוב החירויות האזרחיות המוגדרות בחוקת ויימאר, כולל הביאס קורפוס, חופש הביטוי, חופש העיתונות, הזכות להתאגדות וחופש ההתארגנות, פרטיות הדואר והטלפון, וכן ההגנה על הקניין והבית. סעיפים 2 ו-3 אפשרו לממשלת הרייך לקבל סמכויות השמורות בדרך כלל למדינות הפדרליות. סעיפים 4 ו-5 מגדירים עונשים דרקוניים על עבירות מסוימות, כולל עונש מוות על הצתה של מבני ציבור. סעיף 6 רק מגדיר כי הצו נכנס לתוקף ביום ההכרזה שלו.
נוסח הצו בתרגום לעברית

על פי פסקה 2 בסעיף 48 בחוקת הרייך הגרמני, מצווים בזאת הדברים הבאים, כהגנה מפני מעשי אלימות המסכנים את המדינה מצד הקומוניסטים:

1. סעיפים 114, 115, 117, 118, 123, 124 ו-153 של חוקת הרייך הגרמני מושעים עד להודעה חדשה, לפיכך ניתן להגביל את הזכות לחירות אישית (הביאס קורפוס), חופש הביטוי, כולל חופש העיתונות, חופש ההתארגנות וההתכנסות ופרטיות הדואר והתקשורת הטלגרפית והטלפונית. צווים לחיפוש בבתים, צווי הפקעה והגבלות על קניין, מותרים גם הם מעבר לגבולות החוק, אלא אם ייקבע אחרת.
השפעות

לצו לא לוו כל הנחיות בכתב מממשלת הרייך; התעלמות זו נתנה חופש פעולה רחב בפרשנות הצו לנאצים כמו גרינג, אשר כשר הפנים של פרוסיה היה המפקד של כוח המשטרה הגדול ביותר בגרמניה. מדינות גרמניה אשר עדיין לא היו באחיזת הנאצים הגבילו את עצמן מאוד על איסור העיתונות הקומוניסטית, פגישות הקומוניסטים והפגנות, ומעצר בכירי המפלגה הקומוניסטית של גרמניה. בפרוסיה לעומת זאת, מעצרים של חברי המפלגה הקומוניסטית היו נפוצים, אלפים נכלאו בימים שלאחר השרפה, ובסך הכל נעצרו בשבועיים שלאחר השרפה, על בסיס צו שרפת הרייכסטאג, כ-10,000 איש בפרוסיה. גרינג למעשה נקט בטקטיקות אלה עוד לפני הצו, אך הן בוטלו שוב ושוב על ידי בתי המשפט, מגבלה שכבר לא הייתה רלוונטית עם כניסת הצו לתוקף.
בין הגרמנים הקומוניסטים שנעצרו על בסיס צו זה היה יושב ראש המפלגה הקומוניסטית של גרמניה, ארנסט תלמאן, בעוד מיסדי המפלגה וילהלם פיק וולטר אולבריכט (אשר בהמשך יהיו מנהיגים בגרמניה המזרחית של אחרי המלחמה), היו בין אלה שהצליחו לברוח ממעצר וחיו בגלות.
גרינג הוציא הנחיה לרשויות המשטרה בפרוסיה ב-3 במרץ, ובה צוין כי בנוסף בנוסף לזכויות החוקתיות שבוטלו על ידי צו, "כל המגבלות האחרות על פעולת משטרה שהוטלו על ידי הרייך וחוקי המדינה" בוטלו "ככל שהדבר נחוץ... כדי להשיג את מטרת צו." גרינג המשיך ואמר:
ננקטים צעדים נוספים העולים בקנה אחד עם הצו... הם מכוונים נגד קומוניסטים בשלב הראשון, אך גם כנגד משתפי הפעולה עמם או תומכיהם או מי שעודד את פעולותיהם הפליליות... אני מדגיש כי כל האמצעים נגד חברים או מוסדות אחרים מקומוניסטים, אנרכיסטים או סוציאל-דמוקרטים אשר יכולים להיות מוצדקים על פי הצו... אם משמשים כדי לעזור בהגנה נגד פעילות קומוניסטית כזו במובן הרחב ביותר.
רק שלושה שבועות אחרי הוצאת הצו, המפלגה הנאצית הידקה את אחיזתה על ידי העברת חוק ההסמכה. חוק זה נתן לקבינט של היטלר את הסמכות החוקית לחוקק חוקים מבלי להעבירם ברייכסטאג, ובכך להפוך את היטלר לדיקטטור. מבלי להשאיר דבר ליד הגורל, הנאצים השתמשו בהוראות צו שרפת הרייכסטאג לעצור כמה מצירי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה ולהבטיח שחוק ההסמכה יעבור עם שני שלישים של נוכחים ומצביעים. כפי שהתברר, האווירה המאיימת במושב הרייכסטאג הביאה לכך שחוק ההסמכה קיבל תמיכה רחבה מספיק כך שהיה עובר אפילו אם הצירים הסוציאליסטיים שנעצרו היו משתתפים בהצבעה.
בתאוריה סעיף 48 נתן לרייכסטאג את הסמכות לדרוש את ביטולם של הצעדים שננקטו לאכיפת צו שרפת הרייכסטאג. עם זאת, כל סיכוי ממשי לביטול פג ביולי. עד אותו זמן המפלגות האחרות נאסרו בחוק או אוימו כך שפזרו את עצמן, והמפלגה הנאצית הוכרזה כמפלגה החוקית היחידה בגרמניה.
צו שרפת הרייכסטאג היה בתוקף במשך תקופת השלטון הנאצי, ויחד עם חוק ההסמכה, יצר בסיס חוקי לדיקטטורה של היטלר ולמשטרו הצבאי. אלפי צווים של היטלר, שהתבססו באופן מפורש על צו שרפת הרייכסטאג (שנשען בתורו על סעיף 48 בחוקה) ועל חוק ההסמכה, הפכו את גרמניה למשטר חד-מפלגתי. זאת הייתה הסיבה העיקרית שהיטלר מעולם לא ביטל באופן רשמי את חוקת ויימאר, שכן לא היה לה כל ערך עם החלת חוק ההסמכה.
ראו גם

האחדה
חוק ההסמכה (גרמניה הנאצית)
מצב חירום
הערות שוליים

↑  Fest, Joachim C. (1974). Hitler. New York, NY: Harcourt Brace Jovanovich. pp. 397. ISBN 978-0-15-141650-9.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295426705171  LCCN: sh85054662
קרלסרוהה (ספינה, 1905)

|  תיאור כללי |
| --- | --- |
 סוג אונייה:  אונייה 
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Schichau Seebeckwerft 
 מידות
 תפוסה:  897 gross register tonnage 
 אורך:  66.3 מ' 
 שוקע:  3.7 מ' 
 
קרלסרוהה (בגרמנית: SS Karlsruhe) היא ספינת קיטור מטען של חברת הספנות ארנסט רוס, שהוטבעה בשנת 1945. נחשב כמיקום אפשרי לחדר הענבר המקורי.
היסטוריה

כלי השיט נבנה בשנת 1905 על ידי מספנת Schiehau-Seebeck בברמרהאפן עבור חברת Packetfahrt-Actien-Gesellschaft, ונקראה על שם העיר קרלסרוהה. בשנת 1918, תומאס קיר, לשעבר קפטן האונייה "ברנגריה", הפך לקפטן "קרלסרוהה". בשנת 1935 נרכשה הספינה על ידי חברת Schiffahrt- & Assekuranz-Ges. E. Russ & Co., והספינה הייתה בבעלותה עד שנת 1945.
מסעה האחרון

ב-11 באפריל 1945, כחלק מ"מבצע חניבעל" בשלהי מלחמת העולם השנייה, הועמסו על סיפון הקרלסרוהה 1,083 פליטים גרמנים בפילאו שפונו מאזורי השליטה הגרמנית במזרח (פרוסיה המזרחית, פומרניה והארצות הבלטיות) לכיוון דנמרק שהייתה תחת כיבוש נאצי. הספינה עזבה את הנמל בסביבות השעה 20:00 לכיוון חצי האי הל. בהל, הצטרפה הספינה בבוקר 12 באפריל 1945 לשיירה שהורכבה מספינת הקיטור "סנטאנדר" (OPDR), "קרלסרוהה" ושלוש מטילות מוקשים, שיצאו לכיוון קופנהגן בסביבות השעה 9:00. מכיוון שקרלסרוהה הפליגה במהירות של 7 קשר, בעוד שאר השיירה נעה מהר יותר, עם 9 קשר, היא פיגרה במהרה אחרי השיירה. ב-13 באפריל 1945 הותקפה והוטבעה על ידי טייסים סובייטים מצפון לסטולפמונדה. שולת המוקשים ה-25, M 294 (בפיקוד סגן פולברטס) ו-M 341 (בפיקוד סגן זוזה הנרי פיטר ריקמרס) הצליחו לחלץ רק כ-150 מתוך 1,083 הפליטים (M 294 חילצה 63 אנשים ו-M 341 חילצה 87 אנשים).
חדר הענבר

בשנת 2020 הוזכרה הספינה בתקשורת כמיקום אפשרי לחדר הענבר.
הערות שוליים

↑  wrecksite
↑  Eyewitness report of a survivor (בגרמנית)
↑  Wlb Stuttgart
↑  Reuters on the location of the ship
↑  אוצר מתחת למים: ספינה שנעלמה לפני עשרות שנים נמצאה ובתוכה גילוי מדהים, באתר מעריב אונליין, 4 באוקטובר 2020
הילה אלרואי

| --- | --- |

אלרואי בינואר 2013
 לידה:  1972 (בת 53 בערך) צרפת
 מדינה:  ישראל ישראל
 מעסיק:  חדשות 13
 סוג כתב:  כתבת לענייני בריאות בחדשות 13
 תחום סיקור:  בריאות
 בן או בת זוג:  שילה דה-בר 
 מספר צאצאים:  2 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  179750865399626
 טוויטר:  hillaalroy
 
הילה אלרואי (נולדה ב-1972) היא עיתונאית ישראלית. החל משנת 2008, עובדת כראש דסק הבריאות בחדשות 13.
ביוגרפיה

אלרואי נולדה בצרפת, ובנעוריה חיה מספר שנים בארצות הברית. אביה, יורם אלרואי, שימש בעבר כעובד בכיר ביבמ ישראל והיה ממקימי חברת שחל.
בשנים 1999-1996 שימשה עורכת חדשות בגלי צה"ל. כמו כן עבדה ככתבת כללית בעיתון "ידיעות אחרונות". במסגרת זאת סיקרה את אסון המכבייה.
בין השנים 2002–2008 למדה והוכשרה כפרמדיקית בבית הספר לרפואת חירום של מד"א. באותן שנים עבדה כראש דסק הבריאות של העיתון "מעריב".
החל משנת 2008 משמשת ככתבת לענייני בריאות בחדשות 10. בשנת 2011 זכתה בפרס על שם רחל פרימור של הרשות השנייה על סדרת הכתבות "קריסת מערכות", ששודרה בחדשות 10.
בנובמבר 2013 הוגשה תביעת דיבה כנגד מערכת חדשות 10 וכנגד אלרואי על ידי ד"ר שמעון מימון, בעקבות כתבתה של אלרואי ששודרה במהדורת החדשות המרכזית של ערוץ 10, בה יוחס למימון סירוב לטפל בחולה, אשר גרם לשיתוק בשתי רגליו. משרד הבריאות התלה את רישיונו של מימון לשלושה חודשים.
במרץ 2017 הודיעה כי חלתה בסרטן השד. מיה איידן ליוותה אותה במצלמתה, תיעדה את ההתמודדות של אלרואי עם מחלתה, ויצרה את הסרט "הקרנת בכורה", ששודר לראשונה בערוץ 10 באוקטובר 2018.
באוקטובר 2023, שבוע לאחר הטבח בקיבוץ רעים במלחמת חרבות ברזל, שיתף ערוץ הטלגרם של ארגון הטרור חמאס סרטון שבו היא אומרת בערוץ 13 "אנחנו לא נשכח את זה שהדם של כל הנרצחים הוא על הידיים של משפחת נתניהו". אלרואי ננזפה על כך.
החל ב-7 במרץ 2024 היא מגישה, יחד עם נגה ניר נאמן, תוכנית בימי שישי בשעה 18:00 בערוץ 13.
חיים אישיים

הייתה נשואה לשילה דה-בר ולזוג נולדו שני ילדים. השניים התגרשו ב-2006, לאחר עשר שנות נישואין.
אלרואי מתגוררת ביהוד.
הערות שוליים

↑  דוד אברהם‏, רופא בכיר באיכילוב תובע את חדשות 10: שלמו 800 אלף ש' לשון הרע, באתר וואלה, 19 בנובמבר 2012
↑    אמירה לם, על בשרה, באתר "ידיעות אחרונות", 26 באוגוסט 2018
↑  MM1986 in יבגני זרובינסקי Chat, באתר Telegram
↑  יבגני זרובינסקי, באתר Telegram
↑  גיל משעלי, ‏אחרי שאמרה ש"הדם על ידי נתניהו": פרשנית חדשות 13 ננזפה, באתר ‏מאקו‏, 15 באוקטובר 2023
מפקד האוכלוסין בברית המועצות (1926)

כרזת קידום למפקד 1926
מפקד אוכלוסין 1926 של ברית המועצות רשמית, מפקד ברית המועצות הראשון התקיים בדצמבר 1926. זה היה כלי חשוב בבניין המדינה של ברית המועצות, סיפק לממשלה מידע אתנוגרפי חשוב וסייע בהפיכתה מחברת קיסרית לחברה סובייטית. ההחלטות שקיבלו אתנוגרפים בקביעת האתניות של יחידים, בין אם באזורים האסיאתיים או האירופיים של האימפריה הרוסית לשעבר, דרך עריכת "רשימת האתניות של ברית המועצות", וכיצד נמשכו גבולות מעורבבים לאזורים הייתה השפעה משמעותית על המדיניות הסובייטית בהמשך. אתנוגרפים, סטטיסטיקאים ובלשנים ערכו שאלונים ורשימת אתניות למפקד. עם זאת, הייתה להם גם מטרה שאפתנית יותר לשנות במכוון את זהותם על פי עקרונות המרקסיזם-לניניזם. כדברי אנסטס מיקויאן, ברית המועצות הייתה: "יצירה וארגון של מדינות חדשות".
מפקדים קודמים

מפקד ברית המועצות הראשון הגיע אחרי שני מפקדים חלקיים שביצעו הבולשביקים לאחר תפיסת השלטון שלהם ברוסיה. הראשון, המפקד הכללי של 1920, התרחש במהלך מלחמת האזרחים ומלחמת פולין-ברית המועצות. לפיכך היא לא הצליחה להתמודד עם עריכת מפקד בקרים, חלק גדול מטרנסדניסטריה, קווקז, אוקראינה, ביילורוסיה, המזרח הרחוק, סיביר ומרכז אסיה במרכז ברית המועצות, כמו גם עם חלקיה הצפוניים הרחוקים. עם זאת היה גידול של 15 מיליון איש בלבד: בשנת 1926 חלה עלייה באוכלוסייה בין 1920 ל-1926, המהווים כ-131,304,931 איש על פי מגזין TIME, בעוד שהיא עדיין לא נחשפה בהיסטוריה של רוסיה. מפקד 1923 הוגבל לערים. לפני המהפכה הרוסית, מפקד האימפריה הרוסית היחיד נעשה בשנת 1897.
מתודולוגיה

על ידי סיווג האוכלוסייה במונחים של לאומים - כמנוגדים לשבט או קהילה - יחד עם מדיניות שהעניקה למדינות הללו אדמות, משאבים וזכויות, עודדו מומחים ואליטות מקומיות להתערב באיסוף המידע אודותיהם.
רשימת אתניות

רשימה זו, הנקראת "תוכנית ועיבוד רישום אתני כלל-סובייטי לשנת 1926, כרך 7, מילון הלאומים" ופורמסה במוסקבה 1927, פותח על ידי קודמו של השירות הפדרלי לסטטיסטיקה: המינהל המרכזי לסטטיסטיקה של ברית המועצות.
רוסים – 77,791,124
אוקראינים – 31,194,976
בלארוסים – 4,738,923
קזחים – 3,968,289
אוזבקים – 3,904,622
טטרים – 3,159,176
יהודים – 2,680,823
גאורגים – 2,149,461
אזרים – 1,706,605
ארמנים – 1,567,568
מורדבינים – 1,340,415
גרמנים – 1,238,549
צ'ובאשים – 1,117,419
טג'יקים – 978,680
פולנים – 782,334
טורקמנים – 763,940
קירגיזים - 762,736
בשקירים – 713,693
אודמורטים - 514,187
מארים - 428,192
ואינחים - 392,600
מולדובנים – 278,903
אוסטים – 272,272
קרלים - 248,120
מישארי - 242,640
יקוטים - 240,709
בוריאטים - 237,501
קומי - 226,383
יוונים – 213,716
אווארים קווקזים - 158,769
אסטונים - 154,666
לטבים – 151,410
פרמיאקים - 149,488
קאראקלפאקים – 146,317
קברדינים - 139,925
פינים - 134,701
לזגינים - 134,529
קלמיקים – 132,114
בולגרים – 111,296
דרגינים - 108,963
קומיקים - 94,549
קוריאנים - 86,999
טלישים - 77,323
כורדים - 69,184
צ'רקסים - 65,270
צוענים - 61,234
אבחזים - 56,957
קארצ'ים - 55,123
אויגורים - 53,010
אוכלוסייה לפי רפובליקות

ברית המועצות רוסיה - 100,891,244 (17,442,655 אוכלוסייה עירונית)
הרפובליקה הקזחית - 6,503,006 (עירונית: 539,249)
הרפובליקה הקירגיזית - 993,004 (עירונית: 121,080)
הרפובליקה האוקראינית - 29,018,187 (עירונית: 5,373,553)
מולדביה - 572,114
ברית המועצות הרפובליקה האוזבקית - 5,272,801 (1,102,218 אוכלוסייה עירונית)
הרפובליקה הטג'יקית - 827,200
ברית המועצות בלארוס - 4,983,240 (847,830 אוכלוסייה עירונית)
ברית המועצות עבר הקווקז
הרפובליקה הגרוזינית - 2,666,494 (594,221 אוכלוסייה עירונית)
אזרבייג'ן - 2,314,571 (649,557 אוכלוסייה עירונית)
הרפובליקה הארמנית - 880,464 (167,098 אוכלוסייה עירונית)
ברית המועצות הרפובליקה הטורקמנית - 1,000,914 (עירוני: 136,982)
סך הכל בברית המועצות - 147,027,915 (עירונית: 26,314,114)
עשרת הערים הגדולות

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| דירוג | עיר | אוכלוסייה |
| 1 | מוסקבה | 2,025,947 |
| 2 | לנינגרד | 1,614,008 |
| 3 | קייב | 513,637 |
| 4 | באקו | 453,333 |
| 5 | אודסה | 420,862 |
| 6 | חרקוב | 417,342 |
| 7 | טשקנט | 323,544 |
| 8 | רוסטוב על הדון | 308,103 |
| 9 | טביליסי | 294,044 |
| 10 | דנפרופטרובסק | 232,925 |
לקריאה נוספת

Henry Joachim Dubester (1948). "USSR: Census of 1926". National Censuses and Vital Statistics in Europe, 1918–1939: An Annotated Bibliography, with 1940–1948 Supplement. USA: Gale Research Company.
הערות שוליים

↑  "Национальный вопрос и национальная култура в Северо-Кавказском крае (Итоги и перспективы): К предстоящему съезду горских народов" (Natsionalny vopros i natsionalnaya kultura v Severo-Kavkazskom kraye (Itogi i perspektivy): K predstoyashchemu syezdu gorskikh narodov), Rostov-on-Don, 1926.
↑  Empire of Nations: Ethnographic Knowledge and the Making of the Soviet Union by Francine Hirsch, Cornell University Press, 2005, pp. 329–333
↑   כולל תת-קבוצה אתנית של טטרים, הנקראת מישארי
↑  במהלך המפקד יהודים חולקו לקבוצות: יהודים (אשכנזים) - 2,599,973, יהודי ההרים - 25,974, יהודים גאורגים - 21,471, יהודים בוכרים - 18,698, קרימצ'קים - 6,383, קראים - 8,324
↑   כולל קבוצות אתניות : מגרלים, אג'רים, סוואנים, לאזים
↑  שם כולל לצ'צ'נים ואינגושים, שהיה מקובל אז
| מפקדי אוכלוסין ברוסיה |
| --- | --- | --- |
| האימפריה הרוסית | 1897 | רוסיה |
| רוסיה הסובייטית וברית המועצות | 1926 • 1939 • 1959 • 1970 • 1979 • 1989 | רוסיה |
| הפדרציה הרוסית | 2002 • 2010 • 2021 | רוסיה |
| ניהול מפקד אוכלוסין | השירות הפדרלי לסטטיסטיקה ממלכתית | רוסיה |
שגיא ברייטנר

| --- | --- |

ברייטנר, 2015
 לידה:  15 בספטמבר 1993 (בן 31) קריית חיים, ישראל
 מוקד פעילות:  ישראל 
 עיסוק:  אמן ביטבוקס, זמר, שחקן, דוגמן, מנחה טלוויזיה, מדבב ומפיק מוזיקלי.
 סוגה:  ביטבוקס
 שפה מועדפת:  עברית 
 www.sagibraitner.co.il
 
שגיא ברייטנר (נולד ב-15 בספטמבר 1993), הידוע גם בשם הבמה "שגיא ביטבוקס", הוא אמן ביטבוקס, זמר, מפיק מוזיקלי, שחקן, דוגמן, מנחה טלוויזיה ומדבב ישראלי אשר התפרסם בזכות הרשתות החברתיות.
ביוגרפיה

שגיא ברייטנר נולד בקריית חיים שבחיפה. בילדותו עבר עם משפחתו לקיסריה. את לימודי התיכון עשה במעגן מיכאל. בגיל 8 החל ללמוד תופים. בגיל 16 פגש בחוג קוסמות חבר שהכיר לו את עולם הביטבוקס - יצירת קצב ומוזיקה באמצעות חלל הפה. שגיא עזב את עולם הקוסמות ועבר לעשות ביטבוקס. את שירותו בצה"ל עשה בחיל התקשוב בבה"ד 7.
בילדותו סבל מעודף משקל, שפגע בביטחון העצמי שלו. הוא טוען כי בעקבות כך היה ילד דחוי, וכי הדבר הותיר בו צלקות נפשיות.