stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דורון הורוביץ
הערות שוליים

↑  HIT – מיני אתרים – בית הספר ללימודי תעודה – סגל המרצים – דורון הורוביץ, באתר www.hit.ac.il
↑  "טבע ישראלי" – דורון הורוביץ, באתר www.eshkol-rg.co.il
↑  פסטיבל הצילום הישראלי POV 01, באתר www.asimon.co.il
↑  מוזיאון ישראל – ירושלים
1 2  אשכול פיס אהל-שם רמת-גן – תערוכות תשס"ה, באתר www.ohel-shem.com
↑  דניאל ראוכוורגר, תערוכות חדשות, באתר הארץ, 20 בינואר 2011
↑  מבט נוף תערוכת צילום קבוצתית, באתר www.artbeat.co.il
↑  סיגל איל, הקניון הגדול בפת משיק תערוכת בד, זהות, באתר News1 מחלקה ראשונה, 5 במאי 2012
↑  מעבר לתודעה: התערוכה שנאבקת בניצול מיני וזנות, באתר mynetpetahtikva, ‏2018-03-04
↑  השופטים, באתר Contest2020 (באנגלית)
↑  מנחם מרקוס, טיולי ישראל: דרום, כתר הוצאה לאור, 2003, מסת"ב 978-965-07-1208-2. (בiw)
↑  ארץ מים במדבר: מדריך "ארץ היעל" לשמורות הטבע של ים המלח, באתר הספרייה הלאומית
↑  כתבות וצילומים של דורון הורוביץ, באתר מסע אחר
↑  דורון הורוביץ, "שלג בגולן", באתר ynet, 23 באפריל 2007
↑  גדר המערכת גבול לבנון
↑  מריאנה בננסון, דובי ענק, דגי סלמון ועיטמים – שמורת קטמאי באלסקה מבעד למצלמה, באתר Time Out, ‏2015-10-08
↑  מאקו – כתבה על מסע מצולם באלסקה
↑  טלי חרותי-סובר, ‏חכו שתראו את התמונות, באתר גלובס, 21 ביוני 2006
↑  "הטבע שאני – תבונת החיים בראי הטבע", באתר naturecode
↑  הודעות כלליות, באר-שבע: תחרות הצילום - 7 זום, באתר News1 מחלקה ראשונה, 14 ביולי 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308931705171  LCCN: n2013006983  VIAF: 2104342   WorldCat (עם VIAF): 2104342
ניו אינגלנד

ערך זה עוסק באזור בצפון-מזרח ארצות הברית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינות בחבל ארץ:  ורמונט ורמונט מיין מיין מסצ'וסטס מסצ'וסטס ניו המפשייר ניו המפשייר קונטיקט קונטיקט רוד איילנד רוד איילנד
 העיר הגדולה:  בוסטון
 על שם:  אנגליה 
 שטח:  186,458 קמ"ר
  ‑ הנקודה הגבוהה:  הר וושינגטון 
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בחבל ארץ:  14,845,063 (2019)
 קואורדינטות:  44°N 71°W﻿ / ﻿44°N 71°W﻿ / 44; -71
 אזור זמן:  אזור זמן מזרחי
  מפת מיקום  מפה מפורטת   ניו אינגלנד צבועה באדום  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ניו אינגלנד (באנגלית: New England – "אנגליה החדשה") הוא אזור גאוגרפי בקרן הצפונית-מזרחית של ארצות הברית, המכיל שש מדינות: ורמונט, מיין, מסצ'וסטס, ניו המפשייר, קונטיקט ורוד איילנד. העיר בוסטון, הגדולה מבין ערי האזור, נחשבת למרכז העסקי והתרבותי של ניו אינגלנד. כינוי נפוץ לתושבי המקום הוא יאנקים.
לניו-אינגלנד חלק מכריע בהקמת ארצות הברית. המושבות הבריטיות שהיוו את ניו-אינגלנד, היו חלק משמעותי מ-13 המושבות הראשונות. רוב המתיישבים הראשונים היו פוריטנים, ולמושבות ניו אינגלנד היה בתקופה הקולוניאלית צביון דתי מובהק. בניו אינגלנד צמחה במובנים רבים הדמוקרטיה האמריקנית. כפי שציין טוקוויל בשנת 1835, הפוריטניות לא הייתה רק דוקטרינה דתית, אלא היא התכתבה בנקודות רבות עם התיאוריות הדמוקרטיות והרפובליקניות המובהקות ביותר. המרד האמריקני פרץ בבוסטון. לדתיות המיוחדת של ניו-אינגלנד, ולמאפיינים הדמוקרטיים של האזור, הייתה השפעה מכרעת על עיצוב הזהות הלאומית האמריקנית.
בימינו ניו אינגלנד נחשבת בעיני רבים כמרכז הליברליות האמריקאית, וכמעוזה של המפלגה הדמוקרטית.
היסטוריה

התושבים המוקדמים ביותר הידועים של ניו אינגלנד היו אינדיאנים אמריקאים שדיברו מגוון של שפות אלגונקוויאן המזרחיות. השבטים הבולטים כללו את האבנאקים, המיקמק, פנובסקוט, פקווטים, מוהגנים, נראגנסטים, ניפמוקים, פוקמטוקים ו-וואמפנואגים. לפני הגעתם של המתיישבים האירופים, תושבי אבנקיס המערביים אכלסו את האזור כיום של ניו המפשייר, ניו יורק וורמונט, וכן חלקים מקוויבק ומערב מיין. העיירה העיקרית שלהם הייתה נורידג'ווק במיין של היום.
הפנובסקוטים חיו לאורך נהר הפנובסקוט במיין. בני נראגנסט ושבטים קטנים יותר תחת ריבונותם חיו ברוד איילנד, ממערב למפרץ נראגנסט, כולל האי בלוק. הוואמפנואגס כבשו את דרום מזרח מסצ'וסטס, רוד איילנד והאיים מרתה'ס ויניארד ונאנטקט. בני פוקמטאק חיו במערב מסצ'וסטס, ושבטי מוהגן ופקוווט חיו בקונטיקט. עמק נהר קונטיקט קישר בין שבטים רבים מבחינה תרבותית, לשונית ופוליטית.
כבר בשנת 1600 החלו סוחרים צרפתים, הולנדים ואנגלים לחקור את העולם החדש, וסחרו במתכת, זכוכית ובד עבור עורות בונה מקומיות.
היסטוריה > התקופה הקולוניאלית

ב-10 באפריל 1606, ג'יימס הראשון, מלך אנגליה הוציא כתב יד עבור חברת וירג'יניה, שהורכבה מחברת לונדון וחברת פלימות'. שני המיזמים הללו במימון פרטי נועדו לתבוע קרקע עבור אנגליה, לנהל מסחר ולהחזיר רווח. בשנת 1620, המתיישבים הראשונים הגיעו עם מייפלאואר והקימו את מושבת פלימות' במסצ'וסטס, והחלה את ההיסטוריה של הקולוניזציה האירופית הקבועה בניו אינגלנד.
בשנת 1616, החוקר האנגלי ג'ון סמית' כינה את האזור "ניו אינגלנד". השם אושר רשמית ב-3 בנובמבר 1620, כאשר האמנה של חברת וירג'יניה מפלימות' הוחלפה באמנה מלכותית של מועצת פלימות' לניו אינגלנד, חברה במניות שהוקמה כדי להתיישב ולמשול באזור. הצליינים כתבו וחתמו על אמנת המייפלאואר לפני שעזבו את הספינה, וזה הפך למסמך השלטון הראשון שלהם. מושבת מפרץ מסצ'וסטס הוקמה על ידי אמנה מלכותית בשנת 1629, העיר בוסטון והנמל העיקרי שלה הוקמו בשנת 1630
והפוריטנים של מסצ'וסטס החלו להתבסס בקונטיקט כבר בשנת 1633. רוג'ר ויליאמס גורש ממסצ'וסטס מסיבות תאולוגיות; הוא הוביל קבוצה דרומה שם הם ייסדו את מטעי פרובידנס, שצמחו למושבת רוד איילנד ומטעי פרובידנס בשנת 1636. בשלב זה, ורמונט לא יושבה, והשטחים של ניו המפשייר ומיין נשלטו על ידי מסצ'וסטס. ככל שהאזור גדל, הוא קלט מהגרים רבים מאירופה בשל סובלנותו הדתית וכלכלתו.
היסטוריה > מלחמות הצרפתים והאינדיאנים

היחסים התחלפו בין שלום לבין התכתשויות מזוינות בין מתיישבים לשבטים אינדיאנים מקומיים, שהגיעו לשיאם במלחמת פקוווט ב-1637 שהביאה לטבח המיסטיק. ב-19 במאי 1643, המושבות של מפרץ מסצ'וסטס, פלימות', ניו הייבן וקונטיקט הצטרפו לקומפקט רופף שנקרא הקונפדרציה של ניו אינגלנד (רשמית "המושבות המאוחדות של ניו אינגלנד"). הקונפדרציה תוכננה בעיקר כדי לתאם הגנה הדדית, והיא קיבלה חשיבות מסוימת במהלך מלחמת המלך פיליפ שהעמידה את המתיישבים ובני בריתם האינדיאנים נגד התקוממות אינדיאנית נרחבת מיוני 1675 עד אפריל 1678, שהביאה להרג וטבח משני הצדדים. בעקבות סכסוכי מתייבים-ילידים, מאות אינדיאנים שבויים נמכרו לעבדות. עד 1700, האינדיאנים היוו את רוב כוח העבודה הלא-לבן בניו אינגלנד הקולוניאלית.
במהלך 74 השנים הבאות, היו שש מלחמות קולוניאליות שהתרחשו בעיקר בין ניו אינגלנד לצרפת החדשה, במהלכן הייתה ניו אינגלנד בעלת ברית עם קונפדרציית אירוקוי וצרפת החדשה הייתה בעלת ברית לקונפדרציית וובנאקי. נובה סקוטיה עברה לשליטת ניו אינגלנד לאחר המצור על פורט רויאל (1710), אך גם ניו ברונסוויק וגם רוב מיין נותרו שטח שנוי במחלוקת בין ניו אינגלנד לצרפת החדשה. הבריטים בסופו של דבר הביסו את הצרפתים ב-1763, ופתחו את עמק נהר קונטיקט להתיישבות בריטית במערב ניו המפשייר וורמונט.
מושבות ניו אינגלנד התיישבו בעיקר על ידי חקלאים שהפכו לעצמאיים יחסית. מאוחר יותר, כלכלת ניו אינגלנד החלה להתמקד במלאכה ובמסחר, בסיוע מוסר העבודה הפוריטני, בניגוד למושבות הדרום שהתמקדו בייצור חקלאי תוך יבוא מוצרים מוגמרים מאנגליה.
היסטוריה > דומיניון ניו אינגלנד

עד 1686, המלך ג'יימס השני הפך מודאג מהדרכים העצמאיות שהולכות וגדלות של המושבות, כולל אמנות השלטון העצמי שלהן, הביטול הגלוי שלהן לחוקי הסחר הימי והכוח הצבאי הגובר שלהן. לכן הוא הקים את הדומיניון של ניו אינגלנד, איחוד מנהלי הכולל את כל המושבות של ניו אינגלנד. בשנת 1688 נוספו לשלטון המושבות ההולנדיות לשעבר של ניו יורק, מזרח ניו ג'רזי ומערב ניו ג'רזי. האיחוד נכפה מבחוץ ובניגוד למסורת הדמוקרטית השורשית של המושבות, והוא היה מאוד לא פופולרי בקרב המתיישבים.
השלטון שינה באופן משמעותי את כתבי הזכויות של המושבות, כולל מינוי מושלים מלכותיים כמעט לכולן. היה מתח לא פשוט בין המושלים המלכותיים, הקצינים שלהם והגופים המנהלים הנבחרים של המושבות. המושלים רצו סמכות בלתי מוגבלת, והשכבות השונות של הפקידים הנבחרים המקומיים התנגדו להם לעיתים קרובות. ברוב המקרים, ממשלות העיירות המקומיות המשיכו לפעול כגופים בשלטון עצמי, בדיוק כפי שהיו לפני מינוי המושלים.
לאחר המהפכה המהוללת, בשנת 1689, הדיחו תושבי בוסטון את המושל המלכותי, סר אדמונד אנדרוס. במהלך התקוממות עממית וללא שפיכות דמים, הם תפסו את פקידי השלטון ואת חסידי הכנסייה האנגליקנית. המתחים הללו הגיעו בסופו של דבר לשיאם במהפכה האמריקאית, שהסתבכה עם פרוץ מלחמת העצמאות האמריקנית בשנת 1775. הקרבות הראשונים שבהם נלחמו בלקסינגטון ובקונקורד, מסצ'וסטס, והובילו למצור על בוסטון על ידי כוחות הצבא הקונטיננטלי. במרץ 1776, הכוחות הבריטיים נסוגו מבוסטון.
היסטוריה > ניו אינגלנד במדינה החדשה

לאחר פירוק הדומיניון של ניו אינגלנד, המושבות של ניו אינגלנד חדלו לתפקד כיחידה פוליטית מאוחדת אך נותרו אזור תרבותי מוגדר. לעיתים קרובות היו מחלוקות על סמכות שיפוט טריטוריאלית, שהובילו לחילופי קרקעות כמו אלה בנוגע לאדמות המקבילות ומענקי ניו המפשייר.
עד 1784, כל המדינות באזור נקטו צעדים לקראת ביטול העבדות, כאשר ורמונט ומסצ'וסטס הציגו ביטול מוחלט ב-1777 וב-1783, בהתאמה. הכינוי "יאנקלנד" שימש לעיתים לציון אזור ניו אינגלנד, במיוחד בקרב תושבי הדרום והבריטים. ורמונט התקבלה למדינה בשנת 1791 לאחר שיישבו סכסוך עם ניו יורק.
הטריטוריה של מיין הייתה חלק ממסצ'וסטס, אך היא קיבלה מעמד של מדינה ב-15 במרץ 1820, כחלק מפשרת מיזורי. כיום, ניו אינגלנד מוגדרת כשש המדינות מיין, ורמונט, ניו המפשייר, מסצ'וסטס, רוד איילנד וקונטיקט.
הצמיחה הכלכלית של ניו אינגלנד נשענה במידה רבה על סחר עם האימפריה הבריטית, והסוחרים והפוליטיקאים של האזור התנגדו נחרצות להגבלות הסחר. בזמן שארצות הברית ובריטניה נלחמו במלחמת 1812, ארגנו הפדרליסטים בניו אינגלנד את אמנת הרטפורד בחורף 1814 כדי לדון בטרוניות של האזור בנוגע למלחמה, ולהציע שינויים בחוקת ארצות הברית כדי להגן על האינטרסים של האזור ולשמור על כוחו הפוליטי. נציגים רדיקליים במסגרת האמנה הציעו את היפרדות האזור מארצות הברית, אך מספרם של המתונים שהתנגדו לרעיון גדל במספרם.
מבחינה פוליטית, האזור לא הסכים לעיתים קרובות עם שאר המדינה. מסצ'וסטס וקונטיקט היו בין המפלטים האחרונים של המפלגה הפדרליסטית, וניו אינגלנד הפכה למעוז החזק ביותר של המפלגה הוויגית החדשה כשהחלה מערכת המפלגה השנייה בשנות ה-30 של המאה ה-19. הוויגים היו דומיננטיים בדרך כלל ברחבי ניו אינגלנד, למעט במיין ובניו המפשייר הדמוקרטיות יותר.
היסטוריה > המהפכה התעשייתית

ניו אינגלנד הייתה המפתח למהפכה התעשייתית בארצות הברית. עמק בלקסטון העובר דרך מסצ'וסטס ורוד איילנד כונה מקום הולדתה של המהפכה התעשייתית של אמריקה. בשנת 1787, מפעל הכותנה הראשון באמריקה נוסדה בנמל החוף הצפוני של בוורלי, מסצ'וסטס בשם מפעל הכותנה של בוורלי. המנופקטורי נחשבה גם לטחנת הכותנה הגדולה ביותר בתקופתה. התפתחויות טכנולוגיות והישגים מה-Manufactory הובילו לפיתוח של מפעלי כותנה מתקדמים יותר, כולל סלייטר מיל בפאוטקט, רוד איילנד. עיירות כמו לורנס, מסצ'וסטס, לואל, מסצ'וסטס, וונסוקט, רוד איילנד ולואיסטון, מיין הפכו למרכזים של תעשיית הטקסטיל בעקבות החידושים בסלייטר מיל ובמפעל בוורלי קוטון.
עמק נהר קונטיקט הפך לכור היתוך לחדשנות תעשייתית, במיוחד ארמורי ספרינגפילד, חלוצים כמו חלקים מתחלפים ופס הייצור שהשפיעו על תהליכי ייצור בכל רחבי העולם. מתחילת המאה ה-19 ועד אמצע המאה ה-20, האזור המקיף את ספרינגפילד, מסצ'וסטס והרטפורד, קונטיקט שימש כמוקד של ארצות הברית לייצור מתקדם, ומשך אליו עובדים מיומנים מכל רחבי העולם.
הצמיחה המהירה של ייצור הטקסטיל בניו אינגלנד בין 1815 ל-1860 גרמה למחסור בעובדים. מגייסים נשכרו על ידי סוכנים כדי להביא צעירות וילדים מהכפר לעבודה במפעלים. בין 1830 ל-1860, אלפי בנות חווה עברו מאזורים כפריים שבהם לא הייתה תעסוקה בשכר לעבודה במפעלים הסמוכים, כמו בנות לואל מיל. ככל שתעשיית הטקסטיל גדלה, גדלה גם ההגירה. בשנות ה-50 של המאה ה-19, מהגרים החלו לעבוד במפעלים, במיוחד קנדים צרפתים ואירים.
ניו אינגלנד כולה הייתה החלק המתועש ביותר של ארצות הברית. עד 1850, האזור היווה יותר מרבע מכלל ערך הייצור במדינה ולמעלה משליש מכוח העבודה התעשייתי שלו. זה היה גם האזור הידוע והמשכיל ביותר בארץ.
במהלך אותה תקופה, ניו אינגלנד ואזורים שיושבו על ידי ניו אינגלנדים (בצפון מדינת ניו יורק, השמורה המערבית של אוהיו ומדינות המערב התיכון העליון של מישיגן וויסקונסין) היו מרכז תנועות הביטול ונגד העבדות החזקות ביותר בארצות הברית, במקביל. עם ההתעוררות הגדולה הפרוטסטנטית באזור. פעילי ביטול שדרשו אמנציפציה מיידית היו בסיסם באזור, כמו ויליאם לויד גאריסון, ג'ון גרינליף ויטייר וונדל פיליפס. כך גם עשו פוליטיקאים נגד עבדות שרצו להגביל את צמיחת העבדות, כמו ג'ון קווינסי אדמס, צ'ארלס סאמנר וג'ון פ. הייל. המפלגה הרפובליקנית נגד העבדות הוקמה בשנות ה-50 של המאה ה-19, וכל ניו אינגלנד הפכה לרפובליקנית חזקה, כולל אזורים שהיו בעבר מעוזים של המפלגות הוויגיות והדמוקרטיות כאחד. ניו אינגלנד נותרה רפובליקנית מוצקה עד שהקתולים החלו להתגייס מאחורי הדמוקרטים, במיוחד בשנת 1928. זה הוביל לסיום "הרפובליקני של היאנקי" והחל את המעבר המהיר יחסית של ניו אינגלנד למעוז דמוקרטי באופן עקבי בבחירות הלאומיות.
היסטוריה > המאה ה-20 ואילך

זרם המהגרים נמשך בקצב קבוע משנות ה-40 של המאה ה-19 עד שנקטע במלחמת העולם הראשונה. המספרים הגדולים ביותר הגיעו מאירלנד ובריטניה לפני 1890, ולאחר מכן מקוויבק, איטליה ודרום אירופה. העולים מילאו את שורות עובדי המפעל, בעלי המלאכה והפועלים הבלתי מיומנים. האירים קיבלו על עצמם תפקיד גדול יותר ויותר במפלגה הדמוקרטית בערים וברחבי המדינה, בעוד שהאזורים הכפריים נותרו רפובליקנים.
השפל הגדול בארצות הברית של שנות ה-30 פגע קשות באזור, עם אבטלה גבוהה בערי התעשייה. הבורסה של בוסטון התחרתה בבורסת ניו יורק בשנת 1930. בתחילת 1930 ג'ון ק. האל, מנהל ניירות הערך הראשון של מסצ'וסטס (1930–1936), עזר למתן את ההשלכות של קריסת וול סטריט 1929 והשפל הגדול. הוא היה מועיל בהעברת חוק בורסת ניירות ערך משנת 1934 במלחמתו ב"ניירות ערך לא רשומים". האל מסר עדות לסנאט האמריקני על עבודתו בוועדת פקורה, שחשפה כי לא אלברט ה. וויגין (יליד מדפילד, מסצ'וסטס) ולא ג'יי.פי מורגן ג'וניור שילמו מס הכנסה כלשהם בשנים 1931 ו-1932; בעקבות כך התעוררה סערה ציבורית.
בוסטון הייתה בולטת בנושא חוקי ניירות ערך בתחילת שנות ה-30 בתגובה לשפל הגדול. הפרופסורים מאוניברסיטת הרווארד פליקס פרנקפורטר, בנג'מין ו' כהן וג'יימס מ. לנדיס ניסחו את חוק ניירות ערך משנת 1933 ואת חוק בורסת ניירות ערך משנת 1934. ג'וזף קנדי היה היו"ר הראשון של הרשות לניירות ערך בארצות הברית, והוא היה מבוסטון.
הדמוקרטים פנו לעובדי המפעלים ובעיקר הקתולים, משכו אותם לקואליציית הניו-דיל והפכו את האזור שהיה פעם רפובליקאי לאזור שהיה מפולג. עם זאת, ההוצאות העצומות על אמצעי לחימה, ספינות, אלקטרוניקה ומדים במהלך מלחמת העולם השנייה גרמו לפרץ של שגשוג בכל מגזר.
האזור איבד את רוב המפעלים שלו החל מאובדן הטקסטיל בשנות ה-30 והחמיר לאחר 1960. כלכלת ניו אינגלנד עברה שינוי קיצוני לאחר מלחמת העולם השנייה. כלכלת המפעל כמעט נעלמה. קהילות ניו אינגלנד השוקקות בעבר נקלעו לדעיכה כלכלית בעקבות בריחת הבסיס התעשייתי של האזור. מפעלי הטקסטיל בזה אחר זה יצאו מפעילות משנות ה-20 עד שנות ה-70. לדוגמה, חברת Crompton פשטה את הרגל ב-1984 לאחר 178 שנים בעסקים, ועלתה לעבודתם של 2,450 עובדים בחמש מדינות. הסיבות העיקריות היו יבוא זול, הדולר החזק, ירידה בייצוא וכישלון בגיוון. תעשיית הנעליים עזבה לאחר מכן גם את האזור.
מה שנותר כיום הוא ייצור בטכנולוגיה גבוהה מאוד, כמו מנועי סילון, צוללות גרעיניות, תרופות, רובוטיקה, מכשירים מדעיים ומכשור רפואי. המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס המציא את הפורמט ליחסי אוניברסיטה-תעשייה בתחומי היי-טק והוליד חברות תוכנה וחומרה רבות, שחלקן צמחו במהירות. עד המאה ה-21, האזור התפרסם בזכות תפקידי המנהיגות שלו בתחומי החינוך, הרפואה, המחקר הרפואי, ההיי טק, הפיננסים והתיירות.
אזורי תעשייה מסוימים היו איטיים בהסתגלות לכלכלת השירותים החדשה. בשנת 2000, הניו אינגלנד היו שתיים מעשר הערים העניות ביותר בארצות הברית (לפי אחוז שחיו מתחת לקו העוני): בירות המדינה פרובידנס, רוד איילנד והרטפורד, קונטיקט. עד 2010 הם כבר יצאו מהרשימה; קונטיקט, מסצ'וסטס וניו המפשייר נותרו בין עשר המדינות העשירות ביותר בארצות הברית במונחים של הכנסה חציונית של משק בית והכנסה לנפש.
דמוגרפיה > דתות

מאז עגנו ספינותיהם של המתיישבים האירופאים הראשונים בצפון אמריקה בסוף המאה ה-16 ועם הקמת היישוב הראשון ג'יימסטאון בעולם החדש, שלטה הדת הפרוטסטנטית כדת הנפוצה ביותר בצפון אמריקה בקרב האוכלוסייה הלבנה. לאורך כל ההיסטוריה של ניו אינגלנד הגיעו מהגרים אשר חיפשו מקום בו יוכלו לחיות בלי שיירדפו בגלל דתם. המהפכים הרוחניים והתעשייתיים שעברה בריטניה בתקופה זו, הביאו לפילוג הדת האנגליקנית למאות כתות שונות. במהלך המאה ה-17 ו-ה-18 עגנו אוניות רבות בחופי ניו-אינגלנד, נושאות עמן משפחות רבות של פוריטנים, שהגיעו מאנגליה בעיקר בגלל רדיפות הכנסייה האנגליקנית. באותה תקופה הגיעו גם מתיישבים מסקוטלנד, מגרמניה, וכמה מצרפת ומארצות סקנדינביה. היו אלה פרוטסטנטים, שחלק גדול מהם נרדפו בשל היותם מיעוט במדינות מהן הגיעו, ובאו לחפש מקלט בעולם החדש. עם הגעת יותר ויותר מתיישבים לניו אינגלנד, התפשטו הדתות הפרוטסטנטיות בין יושבי האזור. המשותף הרחב לכיתות הפרוטסטנטיות בניו אינגלנד היה החירות בפרשנות של כתבי הקודש. דת זו השפיעה רבות על עיצוב הלאומיות האמריקנית.
לבריטניה היה קשר ישיר עם ניו אינגלנד, על כן היה ביניהן גם קשר בדת הנהוגה. עם הזמן, פילוג הדת הפרוטסטנטית הביא להיווסדות כנסיות שונות. החשובות שבהן היו הכנסייה האפיסקופלית, הכנסייה הקונגרגציונלית, הכנסייה הבפטיסטית והמתודיזם.
גם דתות אחרות ניתן היה למצוא בניו אינגלנד: עד שנות השלושים של המאה ה-19, היו במסצ'וסטס תשע-עשרה קהילות של קווייקרים, שמונה כנסיות קתוליות, שלושה כפרי שייקרים ומיעוטים נוספים. בניופורט שברוד איילנד התקיימה קהילה קטנה של יהודים.
בעיירה כפרית טיפוסית בניו אינגלנד בשלושים השנים הראשונות של המאה ה-19, ניתן היה למצוא שלוש עד חמש קהילות דתיות מאורגנות הנפגשות לפולחן וסגידה לאל. ברוב העיירות הכפריות היה לפחות בית פגישות (meetinghouse) אחד של הכנסייה הקונגרגציונלית ואחד של הכנסייה הבפטיסטית, וכומר לכל אחת מהן.
גם כיום, ממש כמו בימיה הראשונים, הדת הפרוטסטנטית היא השלטת בניו אינגלנד, עם כמה קהילות של יהודים או מוסלמים – כמו אלו המשגשגות בניו יורק ובערים גדולות אחרות – ומספר רב למדי של בודהיסטים והינדואיסטים – כתוצאה מגלי ההגירה מאסיה בעשורים האחרונים.
תרבות > קולינריה

המטבח המסורתי באזור ניו אינגלנד מבוסס על שימוש נרחב במאכלי ים ובמוצרים חלביים, עקב הקרבה לאוקיינוס האטלנטי, וקיום משקי חלב מפותחים. שני מצרכים מן הצומח המצויים בניו אינגלנד בשפע הם סירופ מייפל ואוכמניות. פטרוזיליה ומרווה הם תבלינים נפוצים. מצרכים שהגיעו במסחר בדרך הים מהאיים הקריביים מצאו גם הם את מקומם במטבח המסורתי.
בניו אינגלנד מפיקים באופן מסורתי סיידר מהתפוחים המגודלים על שטחים נרחבים.
דגים ופירות ים (בדרך כלל מטוגנים, אפויים, צלויים או מבושלים): בקלה, הליבוט, סלמון, פורל, לובסטרים וצדפות
סיידר תפוחים
פאי תפוחים (מוגש באופן מסורתי עם גבינת צ'דר)
עוגת אוכמניות, פנקייק אוכמניות עם סירופ מייפל, מאפינס אוכמניות
עוגת הספוג בוסטון קרים פאי, הקרויה על שם העיר בוסטון, בירת מסצ'וסטס שבניו אינגלנד, הוכרזה כקינוח הרשמי של מדינת מסצ'וסטס
מרק דגים, צ'אודר צדפות, מרק תירס
כריך פלאפרנאטר
צ'אודר צדפות
בוסטון קרים פאי
סירופ מייפל מוורמונט
משקה חלב עם סירופ קפה, המשקה הרשמי של רוד איילנד
תבשיל ניו-אינגלנדי של לובסטר, צדפות, תירס ועוד
ראו גם

כלכלת ניו אינגלנד
הערות שוליים

↑  Alexis De Tocqueville, chap. 2, DEMOCRACY IN AMERICA, London, 1835
↑  Joyce Appleby, Liberalism and the American Revolution, The New England Quarterly Vol. 49 n.1, 1976, עמ' p.3-26
↑  Lockridge, Kenneth, A New England Town: The First Hundred Years, New York, 1970
| אזורים בארצות הברית |
| --- | --- | --- |
| האזורים הרשמיים לפי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית | מערב ארצות הברית • המערב התיכון • צפון-מזרח ארצות הברית • דרום ארצות הברית |  |
| אזורים לא רשמיים | דרום-מערב ארצות הברית • אזור הפסיפיק נורת' וסט • המישורים הגדולים • מדינות הרי הרוקי • ניו אינגלנד • אזור המיד-אטלנטיק • חגורת החלודה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529302305171  BnF: cb139458053 (data)  GND: 4075306-2  LCCN: sh85091260  NARA: 10045837  NKC: ge132331  SUDOC: 027589757 
טריטוריות ילידים, 1600 בקירוב בדרום ניו אינגלנד של ימינו
החייל והחוקר ג'ון סמית' טבע את השם "ניו אינגלנד" ב-1616.
תחריט משנת 1638 המתאר את טבח המיסטיק
מפה אנגלית של ניו אינגלנד בערך 1670 מתאר את האזור סביב פורטסמות' המודרנית, ניו המפשייר.
Ensign New England, אחד מכמה דגלים הקשורים היסטורית לניו אינגלנד. לפי הדיווחים, הדגל הזה שימש ספינות סוחר קולוניאליות שהפליגו מנמלי ניו אינגלנד, 1686 – בערך 1737.
המצור של ניו אינגלנד על לואיסבורג (1745) מאת פיטר מונאמי
האתר ההיסטורי של סלייטר מיל בפאוטקט, רוד איילנד
שביתת לחם ושושנים. כוחות המשמר הלאומי של מסצ'וסטס מקיפים שובתים לא חמושים בלורנס, מסצ'וסטס, 1912.
סתיו בניו אינגלנד, צבעי מים, מוריס פרנדרגאסט, בערך 1910–1913
בקיימברידג', מסצ'וסטס, יש ריכוז גבוה של חברות סטארט-אפ וטכנולוגיה.
Lexington Battle Green
אליזבת הראשונה (מיני-סדרה, 2005)

| --- | --- |

 סוגה:  סדרת דרמה 
 יוצרים:  טום הופר 
 כותבים:  נייג'ל ויליאמס
 בימוי:  טום הופר
 שחקנים:  הלן מירן ג'רמי איירונס פטריק מאלאהייד יו דנסי ברברה פלין יואן ברמנר איאן מקדרמיד
 פסקול:  רוב ליין
 ארץ מקור:  הממלכה המאוחדת ארצות הברית
 שפות:  אנגלית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  2
 הפקה
 מפיק:  ברני רייץ
 חברת הפקה:  HBO Films Channel 4 Television Corporation Company Pictures
 הפצה:  All3Media
 עורכים:  בוורלי מילס מלני אוליבר
 צלמים:  לארי סמית'
 אורך פרק:  סה"כ 223 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 4 HBO (ארצות הברית)
 תקופת שידור מקורית:  29 בספטמבר 2005 – 6 באוקטובר 2005
 קישורים חיצוניים
 www.hbo.com/films/elizabeth
 דף התוכנית ב-IMDb
 
אליזבת הראשונה (באנגלית: Elizabeth I) היא מיני-סדרה בריטית בת שני חלקים משנת 2005. זוהי דרמה היסטורית בבימויו של טום הופר. את התסריט כתב נייג'ל ויליאמס ומככבת בה הלן מירן בתפקיד אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה. העלילה מכסה 24 שנים מ-45 שנות שלטונה של אליזבת. הפרק הראשון מתמקד בשנים האחרונות של מערכת היחסים שלה עם רוברט דאדלי, רוזן לסטר, בגילומו של ג'רמי איירונס. הפרק השני עוסק במערכת היחסים שלה עם רוזן אסקס בגילומו של יו דנסי.
הסדרה שודרה לראשונה בממלכה המאוחדת בשני חלקים באורך שעתיים בערוץ 4. בהמשך שודרה בערוץ HBO בארצות הברית, ב-CBC ו-TMN בקנדה, ב-ATV בהונג קונג, ב-ABC באוסטרליה, ובערוץ TVNZ בניו זילנד. בישראל שודרה הסדרה בערוץ הולמרק.
הסדרה זכתה בפרס אמי לבידור בפריים טיים, פרס פיבודי ופרס גלובוס הזהב.
תקציר עלילה

בשנת 1579 אליזבת שולטת באנגליה כעשרים שנה ועד אז סירבה להינשא. היועץ הראשי שלה סר ברלי והמזכיר סר פרנסיס וולסינגהם מתכננים נישואים בינה לבין דוכס אנז'ו אחיו של אנרי השלישי, מלך צרפת כדי לכרות ברית עם צרפת נגד ספרד. חביבה של המלכה רוזן לסטר מתנגד בתוקף לשידוך בגלל אהבתו רבת השנים למלכה. הדוכס מאנז'ו מגיע לבסוף כדי לחזר אחר אליזבת, אבל אף על פי שהוא לטעמה, היא משתכנעת לא להתחתן איתו בגלל הדעות השליליות כלפיו.
במשך הזמן וולסינגהם אוסף ראיות שדודניתה הקתולית של אליזבת, מרי מלכת הסקוטים, קושרת נגדה כדי להרוג אותה. אליזבת לא רוצה להוציא להורג את מרי מכיוון שהדבר יכול להצית מלחמה בין אנגליה וספרד. בפגישה סודית ביניהן מרי מבטיחה לאליזבת שהיא אינה רוצה במותה. אליזבת שולחת את לסטר לסייע להולנדים במערכה נגד ספרד. ברגע שיש הוכחות לכך שמרי אכן קושרת קשר נגד אליזבת, היא נאשמת בבגידה וגזר דינה הוא הוצאה להורג.
אחרי כישלון המשא ומתן בין אנגליה לספרד, יוצא צי של ספינות ספרדיות לעבר אנגליה. אליזבת מצווה על לסטר לרכב עם כוחותיו ועם בנו החורג רוזן אסקס אל טילברי, שם הם מצפים שהספינות יעגנו, ואליזבת נושאת נאום בפני החיילים. בסופו של דבר הם מביסים את הארמדה הספרדית, אבל עם קבלת הידיעות על הניצחון האנגלי, לסטר נופל למשכב. אחר כך על ערש דוויי הוא מבקש מאסקס להשגיח על אליזבת.
בשנת 1589 אסקס הוא האיש המועדף על אליזבת והיא מתאהבת בו. היא זועמת על כך שהוא משתתף במסע צבאי לליסבון בניגוד לרצונה, אבל סולחת לו על אף שהוא לא מצליח לכבוש את העיר מידי הספרדים. היא מעניקה לו 10 אחוז מהמיסים על יינות ומושב במועצה המלכותית. עוד חבר במועצה הוא רוברט ססיל בנו של לורד ברלי. מתפתחת יריבות בין אסקס לססיל, שבאה לידי ביטוי בפרשת הרופא של אליזבת ד"ר לופז, שנתלה על סמך ראיות שהביא אסקס על השתתפותו בקשר ספרדי נגד אליזבת.
השאיפות הפוליטיות של אסקס מתחילות להתנגש עם מסירותו ונאמנותו לאליזבת. ככל שהיא מוטרדת מהתנהגותו של המאהב הצעיר שלה, היא מתחילה להתקרב לססיל, אותו היא ממנה למזכיר המדינה אחרי מותו של וולסינגהם. אסקס מתקבל בברכה כשהוא חוזר לאנגליה אחרי שכבש את קדיז מידי הספרדים, אבל יחסיו עם אליזבת מתחילים להתערער. היא וססיל חושדים שאסקס נמצא בקשר עם ג'יימס השישי מלך סקוטלנד, בנה של מרי מלכת הסקוטים, שהוא יורש אפשרי לכתר האנגלי. אחרי מותו של ברלי, אליזבת שולחת את אסקס לאנגליה כדי לדכא מרד, אבל אחרי הפסקת אש הוא חוזר לבדו לאנגליה. והוא מוחזק במעצר בית.
אסקס ותומכיו אינם מצליחים לפתוח במרד בלונדון ונלכדים. במשפטו מאשים אסקס את ססיל בשיתוף פעולה עם ספרד, אבל אין לו כל הוכחות לכך. הוא נמצא אשם בבגידה ועורפים את ראשו. כעבור זמן מה אליזבת מתחילה להיות אדישה, מפסיקה לאכול, מבקשת שיביאו אליה כומר, ואומרת שבכוונתה למות.
צוות השחקנים

שמונה שחקנים הופיעו בקרדיטים שבתחילת כל פרק:
הלן מירן – אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה
ג'רמי איירונס – רוזן לסטר
יו דנסי – רוזן אסקס
טובי ג'ונס – רוברט ססיל
פטריק מאלאהייד – סר פרנסיס וולסינגהם
איאן מקדרמיד – לורד ברלי
ברברה פלין – מרי, מלכת הסקוטים
יואן ברמנר – המלך ג'יימס השישי
בחלק הראשון הופיעו השחקנים הבאים:
Jérémie Covillault – פרנסואה, דוכס אנז'ו
סיימון וודס – גיפורד
דיאנה קנט – ליידי אסקס
טובי סלאמאן – ד"ר לופז
ג'פרי סטריטפילד – סר אנתוני בבינגטון
דייוויד דלווה – פרנסיס דרייק
מרטין מרקז – דון ברנרדינו דה מנדוזה
רימאנטס בגדזיציוס – הווארד מאפינגהם
בחלק השני הופיעו השחקנים הבאים:
ויל קין – פרנסיס בייקון
אדי רדמיין – סאות'המפטון
בן פולן – סר וולטר ראלי
שארלוט אספרי – פרנסס וולסינגהם
הפקה

לדברי הבמאי טום הופר השתתפותה של מירן נקבעה עוד לפני שנכתב התסריט, "זה היה כדאי רק אם היא תגלם את התפקיד". הופר ומירן עבדו קודם לכן ב-2003 בדרמה המשטרתית "החשוד העיקרי 6".
הסדרה צולמה בווילנה שבליטא שם נבנו תפאורות ענק באצטדיון ספורט שננטש בשנות השבעים של המאה העשרים. ארמון וייטהול נבנה כך שיתאים למידות של התכנון המקורי.