stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שלמה אאיליון

| --- | --- |

צייר: יעקב הוברקן, בן תקופתו
 לידה:  1655? סלוניקי, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  9 באפריל 1728 (בגיל 73 בערך) ל' בניסן ה'תפ"ח אמסטרדם, הרפובליקה ההולנדית
 מדינה:  הרפובליקה ההולנדית 
 תקופת הפעילות:  ? – 10 באפריל 1728 
 תחומי עיסוק:  רב, דיין
 
רבי שלמה בן יעקב אאיליון (בכתב לטיני: Solomon Ayllón ; שמו נכתב לעיתים גם Aelion, Hillion או Aylion; ‏ ה'תט"ו, 1655 – ל' בניסן ה'תפ"ח, 9 באפריל 1728) היה רב, יליד האימפריה העות'מאנית (מסלוניקי או צפת) שכיהן כ"חכם" של הקהילות הספרדיות-פורטוגזיות בלונדון ובאמסטרדם. יוחסו לו נטיות שבתאיות.
ביוגרפיה

אאיליון נולד בסלוניקי. שיערו שנולד בשנת ה'ת"כ (1660) או ה'תכ"ד (1664), ומאיר בניהו סבר שנולד לפני כן, כנראה בשנת ה'תט"ו (1655). מקור שם המשפחה קרוב לוודאי בעיר הספרדית אייון שבמחוז סגוביה. אאיליון גדל והתחנך בעת השלטון העות'מאני בסלוניקי, שהייתה בתקופה זאת מעוז שבתאי. הוא למד בצעירותו אצל נתן העזתי, נביאה של התנועה השבתאית, והיה בין תלמידיו המפורסמים. לאחר נישואיו, התגורר אאיליון בצפת, ויצא, כשד"ר או "משולח", לאיסוף כספים עבורה בגולה בשנת 1688. אאיליון עבר במהלך מסעו באיטליה, ובליבורנו פגש ברבי בנימין הכהן ויטאלי ורבי אברהם רוויגו, והגיע ב-1689 ללונדון.
ביוגרפיה > לונדון

בלונדון התקיימה בשנים ההן קהילה ספרדית-פורטוגזית של אנוסים ששבו ליהדות, שרבה, יעקב אבנדנה נפטר בשנת 1685, ארבע שנים קודם לבואו של אאיליון ללונדון. הקהילה שהייתה דלה בתלמידי חכמים בעלי שיעור קומה ראתה באאיליון, החכם הארץ-ישראלי, מועמד ראוי לתפקיד, ופנתה אליו בבקשה לכהן ברבנות. בלונדון כיהן אאיליון כעשר שנים, בהן סבל רבות ממתנגדיו בקהילה - בעיקר הרב והפרשן הידוע יעקב פידאנקה או פידאנקי Fidanque ‏(?-1701) ובנו, אברהם, שמיררו את חייו בשל חשד השבתאות. הסכסוך בלונדון התפרסם גם בקהילות אחרות, ורבנים שונים התייחסו בכבוד רב לאאיליון, בהם מתנגדי שבתאות מובהקים כרבי יעקב ששפורטש, רבי צבי הירש אשכנזי, ורבי יחזקאל קצינאלפוגין. אחרי שבשנת 1690 המעמד של הקהילה דחתה את טענותיהם של יעקב ואברהם פידאנקה, הטיל עליהם חרם עד שיבקשו סליחה מפני חכם הקהילה על יד ארון הקודש. בשנת 1699 ה"מעמד" נאלץ לדון פעם נוספת בטענות נגד הרב אאיליון ושוב מצא אותן כחסרות בסיס. בשלב זה, בשנת 1700 פרש שלמה אאיליון מתפקידו ועבר לכהן כרב הקהילה הספרדית-פורטוגזית באמסטרדם.
בעזיבתו קיבל מהקהילה מלונדון חמשים גיני כמתנת פרידה. כמו כן כעבור שנתיים הקהילה קנתה את הספרים שהרב אאיליון השאיר בלונדון. ספרים אלה היוו יסוד להקמת ספריה.
ביוגרפיה > אמסטרדם

באמסטרדם כיהן אאיליון ברבנות 28 שנה עד מותו. תחילה שימש כדיין תחת הרב הראשי, רבי שלמה די אוליוירה מחבר הספר "אילת אהבים", ואחרי פטירתו של זה בשנת 1708, הפך אאיליון ל"חכם" ואב"ד הקהילה עד מותו, משך 20 שנה. הקהילה הספרדית-פורטוגזית הייתה הקהילה החזקה והעשירה באמסטרדם, וכרב הקהילה האשכנזית כיהן רבי צבי הירש אשכנזי שכונה "חכם צבי". אאיליון נהנה ממעמד נכבד וכיהן גם כראש ישיבת "מדרש עץ חיים" הגדולה בה הרביץ תורה. עד לשנת 1713 שרר השקט והכבוד ההדדי בקהילה, אאיליון התכתב ארוכות עם רבים מפוסקי ההלכה הנודעים בדור, ואף העניק הסכמות למי שהיה מראשי מתנגדיו לאחר מכן, רבי משה חגיז, שד"ר ירושלים ששהה בשנים ההם באמסטרדם. לימים טען חגיז כי היה מודע לשבתאותו של אאיליון אך מחמת כבוד הקהל נמנע מלפרסם זאת.
בחודש סיון ה'תע"ג (1713) פנו פרנסי העיר איזמיר שבטורקיה לפרנסי אמסטרדם בבקשה לגזור שרפה על כתבי ההוגה השבתאי אברהם מיכאל קרדוזו. מסיבות שאינן ידועות פנו פרנסי איזמיר לפרנסי אמסטרדם ולא לרב העיר, רבי שלמה אאיליון, ואולי מפני שידעו על טיבו השבתאי. אאיליון ראה בכך משום פגיעה בכבודו, וחיווה את דעתו כי אין בכתבי קרדוזו שמץ פסול, אך הפרנסים לא שעו לו ושרפו את כתבי קרדוזו, ומאז נטרו בליבם חשד שבתאות אודות רבם.
בט' בתמוז תע"ג (1713) הגיע לאמסטרדם הנודד השבתאי המפורסם נחמיה חייא חיון, לאחר הדפסת ספריו בברלין, והתקבל בכבוד בקהילה הפורטוגזית. רבי משה חגיז פנה באופן בהול לפרנסים והודיעם כי על פי המידע שקיבל משליח ירושלים רבי אברהם יצחקי הרי שחיון הוא שבתאי מוצהר וקיצוני. הפרנסים פנו לרבי צבי אשכנזי, שהכיר את חיון מימי מגוריו בסרייבו וזה שב על האזהרה מפני חיון. פרנסי הפורטוגזים דרשו מחיון שלא לצאת מביתו, אך אאיליון נפגע קשות מהצעדים שנעשו שלא בידיעתו ומאחורי גבו, והתייצב בגלוי לצד חיון כאשר הוא מזכה אותו מאשמת השבתאות.
בעיר פרצה סערה עזה, במהלכה פורסמו כתבי פלסתר משני הצדדים ונשלחו איגרות לרחבי אירופה. פרנסי הפורטוגזים ראו בהתנהגותם של חגיז והחכם צבי חוצפה ועזות כנגד רב הקהילה הפורטוגזית והתייצבו לימינו באופן מוצהר, על מנת להציל את כבוד קהילתם. אאיליון וראשי הקהל התלוננו בפני רשויות העיר נגד החכם צבי וחגיז ושני אלו נאלצו לעזוב את העיר ללונדון. במהלך הפולמוס הואשם לראשונה אאיליון בגלוי בידי חגיז בשבתאות. לאחר שוך הפולמוס עזב חיון את אמסטרדם, וכאשר שב אליה בשנת 1726 רחק ממנו אאיליון וביקשו לעזוב את העיר, כפי הנראה מחשש להתלקחות מחדש של המחלוקת. למרות זאת נהג אאיליון בחיון כבוד, ובספרו של חיון שהשתמר בכתב-ידו מצויות הערות אוטוגרפיות בכתב ידו של אאיליון.
רבי שלמה אאיליון נפטר באמסטרדם בל' בניסן ה'תפ"ח (9 באפריל 1728).
לקריאה נוספת

יעל נדב, "רבי שלמה אאיליון וקונטרסו בקבלה שבתאית", ספונות ג-ד, תש"ך, עמ' ש"ג ואילך.
מאיר בניהו, ספונות יד: התנועה השבתאית ביוון, ירושלים: מכון בן־צבי, תשל"א–תשל"ח, עמ' קמז–קס
David S.Katz, The Jews in the History of England 1485-1850, Oxford University Press, 1997, p. 176-179
ביאורים

↑  בעבר נחלקו הדעות אם נולד בצפת או בסלוניקי, אך מאיר בניהו פרסם מכתב של אאיליון לרב"ך, מחודש תמוז ה'תמ"ח (1688), בו כותב בפירוש שנולד בסלוניקי, אך נאלץ להסתיר זאת ולטעון שנולד בצפת "כי השעה צריכה לכך" (בניהו, עמ' קמז; המכתב פורסם שם, עמ' תכא).
הערות שוליים

↑  לגרסאות נוספות, ראו להלן.
↑  בניהו, עמ' קמח.
↑  הרב משה בן ישראל חאגיז, שבר פושעים, אמשטרדם
| הרבנים הראשיים לאנגליה |
| --- | --- | --- |
| הרבנים האשכנזיים | (לא רשמיים): אורי פייבוש המבורגר (אהרן הרט) • צבי הירש לוין • דוד שיף (רשמיים): שלמה הירשל • נתן מרקוס אדלר  • נפתלי הרמן אדלר • יוסף צבי הרץ • ישראל ברודי • עמנואל יעקובוביץ • יונתן זקס • אפרים מירוויס |  |
| רבני הקהילה הספרדית-פורטוגלית | יעקב ששפורטש • יהושע דה סילבה • יעקב אבנדנה • שלמה אאיליון • דוד ניטו • יצחק ניטו • משה גומז דה מסקיטה • רפאל מילדולה • רפאל ד'אזבדו • בנימין ארטום • משה גסטר • שלמה גאון • אברהם לוי • יוסף דוויק הכהן (בפועל) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258062605171  BPN: 09217282  GND: 131705679  ISNI: 0000 0000 6687 9741  LCCN: nr92019411  NKC: jo2016904792  VIAF: 55287674   WorldCat (עם VIAF): 55287674
תרבות אפרו-אמריקאית

התרבות האפרו־אמריקאית מתייחסת לתרומותיהם של אפרו-אמריקאים לתרבות ארצות הברית, בין אם כחלק מהתרבות האמריקאית המרכזית או נבדלת ממנה. הזהות הנבדלת של התרבות האפרו־אמריקאית נעוצה בחוויה ההיסטורית של העם האפרו־אמריקאי. התרבות עומדת בפני עצמה אך גם השפיעה מאוד על התרבות האמריקאית והעולמית בכלל.
מקור התרבות האפרו־אמריקאית בתערובת בין תרבויות מערב ומרכז אפריקה והתרבות האנגלו־קלטית שהשפיעה על התפתחותה בדרום ארצות הברית. אף על פי שהעבדות הגבילה מאוד את יכולתם של אפריקאים־אמריקאים לקיים את המסורות התרבותיות המקוריות שלהם; מנהגים, ערכים ואמונות רבים שרדו, ועם הזמן השתנו או השתלבו עם תרבויות אירופיות ותרבויות אחרות כמו זו של אמרינדיאנים. הזהות האפרו־אמריקאית נוצרה במהלך תקופת העבדות, יוצרת תרבות דינמית שהיה לה וממשיך להיות לה השפעה עמוקה על התרבות האמריקאית כולה, כמו גם על זו של העולם הרחב.
ריטואלים וטקסים היו חלק משמעותי בתרבות האבות האפרו־אמריקאים. הרבה חברות מערב אפריקאיות האמינו באופן מסורתי שרוחות שוכנות בטבע סביבם. מתוך נטייה זו הם התייחסו לסביבתם בכובד ראש. בין השאר הם האמינו שמקור חיים רוחני קיים לאחר המוות וכי נשמות אבותיהם יכולים לתווך בינם לבין הבורא העליון ולכן הם נהגו כבוד והתפללו למתים. מערב אפריקניים גם האמינו בבעלות רוחנית.
בראשית המאה ה-18 החלה הנצרות להתפשט ברחבי צפון אפריקה; שינוי דתי זה החל להחליף מנהגים רוחניים אפריקאיים מסורתיים. האפריקאים המשועבדים הביאו את הדינמיקה הדתית המורכבת הזו בתוך תרבותם לאמריקה. המיזוג הזה של אמונות אפריקאיות מסורתיות עם הנצרות הפך עניין שבשגרה עבור העוסקים בדת באפריקה ובאמריקה.
לאחר האמנציפציה, המשיכו מסורות אפריקניות־אמריקאיות ייחודיות לפרוח, כמסורות ייחודיות או כחידושים רדיקליים בתחום המוזיקה, האמנות, הספרות, הדת, המטבח ותחומים אחרים. סוציולוגים מהמאה העשרים, כמו גונר מירדל, האמינו כי אפרו־אמריקאים איבדו את מרבית קשריהם התרבותיים עם אפריקה. אולם, מחקר אנתרופולוגי של מלוויל הרשקוביץ ואחרים הוכיח כי היה רצף של מסורות אפריקאיות בקרב אפריקאים מהפזורה. ההשפעה הגדולה ביותר של פרקטיקות תרבותיות אפריקאיות על התרבות האירופית נמצאת מתחת לקו מייסון־דיקסון בדרום ארצות הברית.
במשך שנים רבות התפתחה התרבות האפרו־אמריקאית בנפרד מהתרבות האמריקאית, הן בגלל העבדות והן בגלל האפליה הגזעית המתמדת בארצות הברית, כמו גם הרצון של צאצאי העבדים האפרו־אמריקאים ליצור ולשמור על המסורות שלהם. כיום, התרבות האפרו־אמריקאית השפיעה על התרבות האמריקאית אך גם נותרה גוף תרבותי עצמאי.
היסטוריה

מימיה המוקדמים של העבדות האמריקנית במאה ה-17, ביקשו בעלי העבדים לשלוט בעבדיהם על ידי ניסיון להפשיט אותם מהתרבות האפריקאית שלהם. עם זאת, הבידוד הפיזי והשוליות החברתית של העבדים האפריקאים, ומאוחר יותר של צאצאיהם החופשיים, הקלו על שמירת אלמנטים משמעותיים של תרבות מסורתית בקרב אפריקאים בעולם החדש בכלל, ובארצות הברית בפרט. בעלי עבדים ניסו בכוונה להדחיק התארגנות פוליטית או תרבותית עצמאית כדי להתמודד עם מרדי העבדים או מעשי ההתנגדות שהתרחשו בארצות הברית, ברזיל, האיטי וגיאנה ההולנדית.
תרבויות אפריקאיות, עבדות, מרד עבדים ותנועת זכויות האזרח עיצבו התנהגויות דתיות, משפחתיות, פוליטיות וכלכליות אפרו־אמריקאיות. החותם של אפריקה ניכר בשלל דרכים: בפוליטיקה, בכלכלה, בשפה, במוזיקה, בתסרוקות, אופנה, ריקוד, דת, מטבח, ותפיסת עולם.
לתרבות האפרו־אמריקאית הייתה השפעה משמעותית על גורמים רבים בתרבות האמריקאית המרכזית. תהליך זה של חילופי יצירה הדדיים נקרא קריוליזציה. עם הזמן, השפעת תרבות העבדים האפריקאים וצאצאיהם הייתה בכל מקום לא רק על התרבות האמריקאית הדומיננטית, אלא גם על התרבות העולמית.
היסטוריה > מסורת שבעל פה

בעלי העבדים הגבילו או אסרו השכלה של אפריקאים־אמריקנים משועבדים. זאת, מתוך חשש כי הדבר עשוי לעורר בקרב העבדים שיח בנושא שאיפות לחירות. בארצות הברית, החקיקה ששללה מעבדים חינוך פורמלי תרמה ככל הנראה לקיום מסורת שבעל פה חזקה - מאפיין משותף של תרבויות אפריקאיות. מסורות־על־פה אפריקאיות הפכו לאמצעי העיקרי לשימור ההיסטוריה, המוסר ומידע תרבותי אחר בקרב האפריקאים. זה עולה בקנה אחד עם ההיסטוריה בעל פה בתרבויות אפריקאיות רבות אחרות שלא הסתמכו על המילה הכתובה. רבים מהיסודות התרבותיים הללו עברו מדור לדור דרך סיפור סיפורים. הסיפורים העממיים סיפקו לאפרו־אמריקאים את ההזדמנות לעורר השראה ולחנך זה את זה.
דוגמאות לסיפורי עם אפרו־אמריקאים כוללות סיפורי טריקסטרים של ארנב הברר וסיפורי גבורה כמו זה של ג'ון הנרי. סיפורי הדוד רמוס מאת ג'ואל צ'נדלר האריס עזרו להכניס סיפורי עם אפרו־אמריקאים לנחלת הכלל. האריס לא העריך נכונה את המורכבות של הסיפורים ולא את הפוטנציאל שלהם להשפעה מתמשכת על החברה. נרטיבים אחרים המופיעים כמוטיבים חשובים וחוזרים על עצמם בתרבות האפרו־אמריקאית הם "הקוף המסמל", "הבלדה של הברק", והאגדה של סטגר לי.
מורשת המסורת שבעל פה האפריקאית באה לידי ביטוי בצורות מגוונות. מטיפים אפרו־אמריקאים נוטים לשחק יותר מלדבר. מקובלת צורת הקריאה ותגובה. רגש הנושא מועבר דרך הטון, העוצמה והקצב של הדובר, הנוטים לשקף את ההקדמה, השיא והסיום של הדרשה. המשמעות של דרך הטפה זו אינה מובנת בקלות על ידי יורו־אמריקאים או אחרים ממוצא שאינו אפריקני. לעיתים קרובות שירה, ריקוד, והפסקות מתוכננות משובצים לאורך הדרשה. קריאות ביניים אינטראקטיביות הם עוד אלמנט מובהק במסורת־על־פה אפרו־אמריקאית. זה בא לידי ביטוי בתפילה במה שמכונה בדרך כלל "פינת אמן". בניגוד ישיר למסורת הקיימת בתרבויות אמריקאיות ואירופיות, זוהי תגובה מקובלת ונפוצה שהקהל מתערב ומפריע לדובר. דפוס זה של אינטראקציה ניכר גם במוזיקה, במיוחד בבלוז ובג'אז. רטוריקה היפרבולית ופרובוקטיבית, היא היבט נוסף של מסורת־על־פה האפרו־אמריקאית הניכרת לעיתים קרובות בדוכן במנהג המכונה לעיתים "דיבור נבואי".
המודרניות והגירת קהילות שחורות לצפון הביאו להיסטוריה של מאמץ לשמירה על פרקטיקות ומסורות תרבותיות שחורות. הצורה השונה מאוד בה התקיימה התרבות השחורה בצפון עוררה חששות אצל אנתרופולוגים וסוציולוגים כי ההיבט העממי השחור הדרומי של התרבות הפופולרית השחורה נמצא בסיכון לאיבוד בהיסטוריה. המחקר על הפחד מאיבוד שורשי תרבות פופולריים שחורים מהדרום עניינו אנתרופולוגים רבים, ביניהם נמנית זורה ניל הרסטון. באמצעות מחקרים נרחבים שלה על פולקלור הדרום ומנהגים תרבותיים, טענה הרסטון כי המסורות והפרקטיקות הפולקלוריות הדרומיות הפופולריות אינן מתות. אלא מתפתחות, מפתחות ויוצרות עצמם מחדש באזורים שונים.
היבטים אחרים של מסורת־על־פה אפריקנית־אמריקאית כוללים את ה"תריסרים", סימון, שיחות זבל, חריזה, היפוך סמנטי ומשחקי מילים, שרבים מהם מצאו את דרכם לתרבות הפופולרית האמריקאית המרכזית והופכים לתופעות בינלאומיות.
שירה מדוברת היא דוגמה נוספת לאופן בו המסורת־על־פה האפרו־אמריקאית השפיעה על התרבות הפופולרית המודרנית. אמני שירה מדוברת משתמשים באותן הטכניקות של מטיפים אפרו־אמריקאים, כולל תנועה, קצב ושיתוף הקהל. מוזיקת הראפ משנות השמונים והלאה נתפסת כהרחבה של תרבות העל־פה האפריקאית.
היסטוריה > הרנסאנס של הארלם

ההכרה הציבורית הגדולה הראשונה בתרבות האפרו־אמריקאית התרחשה בתקופת הפריחה בהארלם. בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים קיבלו מוזיקה, ספרות ואמנות אפרו־אמריקאית תשומת לב רחבה. סופרים כמו זורה נייל הרסטון ונלה לארסן ומשוררים כמו לנגסטון יוז, קלוד מקיי, וקאונטי קלן כתבו יצירות המתארות את החוויה האפרו־אמריקאית. ג'אז, סווינג, בלוז וצורות מוזיקליות אחרות נכנסו למוזיקה הפופולרית האמריקאית. אמנים אפרו־אמריקאים כמו ויליאם ה. ג'ונסון ופאלמר היידן יצרו יצירות אמנות ייחודיות הכוללות אפרו־אמריקאים.
הרנסאנס של הארלם היה גם זמן של מעורבות פוליטית מוגברת עבור אפרו־אמריקאים. בין התנועות הפוליטיות האפרו־אמריקאיות הבולטות שנוסדו בראשית המאה העשרים ניתן למנות את האגודה האוניברסלית לשיפור הכושי וההתאחדות הלאומית לקידום אנשים צבעוניים. אומת האסלאם, תנועה דתית מעין־אסלאמית, ראויה לציון, החלה גם היא בתחילת שנות השלושים..
היסטוריה > התנועה התרבותית האפרו־אמריקאית

תנועת "הכוח השחור" של שנות ה־60 וה־70 הביאה בעקבותיה את התנועה הלא־אלימה לזכויות האזרח. התנועה קידמה גאווה גזעית ולכידות אתנית – בניגוד להתמקדות בשילוב ואינטגרציה של התנועה לזכויות האזרח, ואימצה עמדה מיליטנטית יותר אל מול הגזענות. זה גם העניק השראה לפריחה בביטוי הספרותי והאמנותי האפרו־אמריקאי מה שמכונה בדרך כלל "תנועת האמנויות השחורות".
יצירותיהם של אמנים פופולריים כמו נינה סימון ("צעירה, מחוננת ושחורה") והרשמים ("המשך לדחוף"), כמו גם השירה, האמנות היפה וספרות התקופה עיצבו ושיקפו את הצמיחה ההולכת וגוברת של התודעה גזעית והפוליטית. בין הסופרים הבולטים של תנועת האמנויות האפרו־אמריקאיות היו המשורר ניקי ג'ובאני; המשורר והמו"ל דון ל. לי, שנודע לימים בשם האקי מדובוטי; המשורר והמחזאי לירוי ג'ונס, לימים ידוע בשם אמירי ברקה; וסוניה סאנצ'ס. סופרים משפיעים נוספים היו אד בולינס, דודלי רנדל, מארי אוונס, יוני ג'ורדן, לארי ניל, ואהמוס זו־בולטון.
היבט מרכזי נוסף בתנועת האמנויות האפרו־אמריקאיות הייתה האסתטיקה האפריקאית, חזרה לרגישות תרבותית קולקטיבית וגאווה אתנית שהיו להם נוכחות רבה בתקופת הרנסאנס בהארלם ובחגיגת נאגרייט בקרב החוגים האמנותיים והספרותיים בארצות הברית, הקריביים ויבשת אפריקה כמעט ארבעה עשורים קודם לכן: הרעיון ש"שחור יפה". במהלך תקופה זו החלה התעניינות וחיבוק של אלמנטים מהתרבות האפריקאית בתרבות האפרו־אמריקאית שנעלמו או הודחקו כדי להתאים לאמריקה האירוצנטרית. תסרוקות טבעיות, כמו האפרו, ובגדים אפריקאים, כמו הדשיקי, זכו לפופולריות רבה. חשוב מכך, האסתטיקה האפרו־אמריקאית עודדה גאווה אישית ומודעות פוליטית בקרב אפריקאים־אמריקאים.
מוזיקה

שורשיה של המוזיקה האפרו־אמריקאית נטועים במוזיקה הפוליריתמית בדרך כלל של הקבוצות האתניות באפריקה, במיוחד אלה באזורים המערביים, סהאליים ודרום־סהרה. מסורות־על־פה אפריקאיות, הקשורות בעבדות, עודדו את השימוש במוזיקה כדי להעביר היסטוריה, ללמד שיעורים, להקל על הסבל ולהעביר מסרים. אילן היוחסין של המוזיקה האפרו־אמריקאית ניכר בכמה מרכיבים נפוצים: קריאה ותגובה, סינקופציה, כלי הקשה, אימפרוביזציה, תווים מתנדנדים, תווים כחולים, שימוש בפלסטו, מליסמה והרמוניה מורכבת מרובת חלקים. במהלך העבדות, אפריקאים באמריקה שילבו מזמורים אירופיים מסורתיים עם אלמנטים אפריקאים כדי ליצור רוחניות. הבנג'ו היה הכלי האפריקאי הראשון שהושמע ונבנה בארצות הברית. בעלי עבדים גילו שעבדים אפרו־אמריקאים השתמשו בתופים כדי לתקשר.
אפרו־אמריקאים רבים שרים "הרימו כל קול ושירו" בנוסף להמנון האמריקני, "הדגל זרוע הכוכבים", או במקומו. השיר, שנכתב על ידי ג'יימס וולדון ג'ונסון וג'ון רוזמונד ג'ונסון בשנת 1900, לביצוע ליום הולדתו של אברהם לינקולן, היה, וממשיך להיות, דרך פופולרית עבור אפרו־אמריקאים לזכור מאבקי עבר ולהביע סולידריות אתנית, אמונה ותקווה לעתיד. השיר אומץ כ"המנון הלאומי הכושי" על ידי ה־NAACP בשנת 1919. ילדים אפרו־אמריקאים רבים לומדים את השיר בבית הספר, בכנסייה או בבית. באופן מסורתי, "הרימו כל קול ושירו" מושר מיד אחרי, או במקום, "הדגל זרוע הכוכבים" באירועים המתארחים בכנסיות אפריקאיות־אמריקאיות, בתי ספר וארגונים אחרים.
במאה ה־19, כתוצאה ממופע מינסטרל של הפרצוף שחור, מוזיקה אפרו־אמריקאית נכנסה לחברה האמריקאית המרכזית. בראשית המאה ה־20, כמה צורות מוזיקליות שמקורן בקהילה האפרו־אמריקאית שינו את המוזיקה הפופולרית האמריקאית. בסיוע החידושים הטכנולוגיים של תקליטי הרדיו והפטיפון, רגטיים, ג'אז, בלוז, וסווינג הפכו גם הם לפופולריים גם מעבר לים, ושנות העשרים התפרסמו כעידן הג'אז. בראשית המאה ה ־20 התקיימו גם המופעים הראשונים של אפרו־אמריקאים בברודוויי, סרטים כמו הללויה של המלך וידור ואופרות כמו פורגי ובס של ג'ורג' גרשווין.
רוקנרול, דו וופ, סול ו־R&B התפתחו באמצע המאה העשרים. ז'אנרים אלה הפכו פופולריים מאוד בקרב קהלים לבנים והיוו השפעה על ז'אנרים אחרים כמו סורף. במהלך שנות השבעים, "התריסרים" – מסורת אפריקאית־אמריקאית עירונית של שימוש בסלנג מחורז כדי להוריד אויבים (או חברים), והמסורת המערב הודית של צלייה התפתחה לצורת מוזיקה חדשה. בברונקס הדרומי – "ראפינג", שיחות הרחוב שהם חצי דיבור וחצי שירה קצבית, צמח לכוח התרבותי המצליח להפליא המכונה היפ הופ.
מוזיקה > הווה

ההיפ הופ הפכה עם הזמן לתנועה רב תרבותית, עם זאת, היא עדיין נותרה חשובה לאפריקאים־אמריקאים רבים. תנועת התרבות האפרו־אמריקאית בשנות ה־60 וה־70 של המאה העשרים הובילה את צמיחתם של צורות פאנק ובהמשך גם צורות היפ-הופ כמו ראפ, היפ האוס, ניו ג'ק סווינג וגו־גו. מוזיקת בית נוצרה בקהילות שחורות בשיקגו בשנות השמונים. במאה ה־21 חוותה המוזיקה האפרו־אמריקאית קבלה רחבה במוזיקה הפופולרית האמריקאית יותר מאי פעם. בנוסף להמשך פיתוח צורות מוזיקליות חדשות יותר, אמנים מודרניים החלו לחדש ז'אנרים ישנים יותר בצורה של ז'אנרים כמו ניאו נשמה וקבוצות בהשראת פאנק מודרניות.
באמנות עכשווית שימש חומר שחור כחומר גלם לציור החוויה והאסתטיקה של השחור. לדרך בה תווי הפנים של השחורים הועברו בעבר כסטראוטיפית בתקשורת והבידור ממשיכה להיות השפעה בתוך האמנות. דיכוטומיות נובעות מיצירות אמנות כמו Open Casket מאת דנה שוץ בהתבסס על רצח אמט טיל שקוראות להסיר את הציור ולהשמיד אותו בגלל אופן העברת הכאב השחור. בינתיים, אמנים שחורים כמו קרי ג'יימס מרשל מציגים את הגוף השחור כהעצמה וחוסר נראות שחורה. ראפ ממלבל מקורו באנגלית אפריקאית אמריקאית. ז'אנר אפרו־אמריקאי פופולרי אחר הוא מוזיקת טראפ.
המוזיקה האפרו־אמריקאית השפיעה גם על מדינות אחרות כמו ניגריה.
אמנות > ריקוד

כמו היבטים אחרים בתרבות האפרו־אמריקאית, הריקוד האפרו־אמריקאי מוצא את שורשיו המוקדמים ביותר בריקודים של מאות הקבוצות האתניות האפריקניות שהרכיבו עבדים אפריקאים ביבשת אמריקה, כמו גם בהשפעות ממקורות אירופיים בארצות הברית. הריקוד במסורת האפריקאית, ובהמשך במסורת העבדים, היה חלק מחיי היומיום וגם מאירועים מיוחדים. רבות מהמסורות הללו כמו לרדת, צעקות ואלמנטים אחרים בשפת גוף אפריקאית שורדות כאלמנטים של ריקוד מודרני.
במאה ה-19, ריקוד אפרו־אמריקאי החל להופיע במופעי מינסטרל. מופעים אלה הציגו לעיתים קרובות אפרו־אמריקאים כקריקטורות ללעג לקהל הרחב. הריקוד האפרו־אמריקאי הראשון שהפך לפופולרי בקרב רקדנים לבנים היה מסלול הקאקים בשנת 1891. ריקודים מאוחרים יותר להשתמש במסורת זו כוללים את צ'ארלסטון, לינדי הופ, הג'יטרבוג והסווינג.
במהלך הרנסאנס של הארלם, מופעי ברודוויי אפרו־אמריקאים כמו Shuffle Along סייעו לקיים ולתת לגיטימציה לרקדנים אפרו־אמריקאים. צורות ריקוד אפריקאיות־אמריקאיות כמו ברז, שילוב של השפעות אפריקאיות ואירופיות, זכו לפופולריות רחבה הודות לרקדנים כמו ביל רובינסון והיו בשימוש על ידי כוריאוגרפים לבנים מובילים, ששכרו לעיתים קרובות רקדנים אפרו־אמריקאים.
הריקוד האפריקני־אמריקני העכשווי הוא צאצא של צורות קודמות אלה ומשך גם השפעה מצורות הריקוד האפריקניות והקריביות. קבוצות כמו תיאטרון המחול האמריקני של אלווין איילי המשיכו לתרום לצמיחה של צורה זו. הריקוד הפופולרי המודרני באמריקה מושפע מאוד גם מהריקוד האפרו־אמריקאי. הריקוד הפופולרי האמריקני הוציא גם השפעות רבות מהמחול האפרו־אמריקאי ובמיוחד בז'אנר ההיפ-הופ.
אחת הצורות האפריקאיות־אמריקאיות המיוחדות לריקודים, לגלוש, יצאה מתנועות חברתיות ופוליטיות במפרץ המזרחי באזור מפרץ סן פרנסיסקו. גלישה היא ריקוד שכונה ותגובה לאובדן חייהם של אפרו־אמריקה, אלימות משטרתית ויחסי גזע באוקלנד, קליפורניה. הריקוד הוא ביטוי לשחור, וכזה שמשלב מושגים של סולידריות, תמיכה חברתית, שלום ושיח במצבם של אנשים שחורים במבנים החברתיים הנוכחיים שלנו.
Twerking הוא ריקוד אפרו־אמריקאי הדומה לריקודים מאפריקה בחוף השנהב, סנגל, סומליה ומערב אפריקה.
אמנות > אמנות

ממקורותיה הראשונים בקהילות העבדים, עד סוף המאה העשרים, תרמה האמנות האפרו־אמריקאית תרומה חיונית לאמנות ארצות הברית. במהלך התקופה שבין המאה ה-17 לתחילת המאה ה-19, האמנות קיבלה צורה של תופים קטנים, שמיכות, דמויות ברזל יצוק וכלי קרמיקה בדרום ארצות הברית. לממצאים אלה קווי דמיון עם מלאכה דומה במערב ומרכז אפריקה. לעומת זאת, בעלי מלאכה אפרו־אמריקאים כמו החרט בסגנון ניו-אינגלנד, סקיפיו מורהד, וצייר הדיוקנאות של בולטימור ג'ושוע ג'ונסון, יצרו אמנות בצורה מערב־אירופאית שורשית.
לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית, מוזיאונים וגלריות החלו בתדירות גבוהה יותר להציג את עבודתם של אמנים אפרו־אמריקאים. הביטוי התרבותי במקומות המרכזיים עדיין הוגבל על ידי האסתטיקה האירופית הדומיננטית ועל ידי דעות קדומות גזעניות. כדי להגדיל את הנראות של עבודותיהם, אמנים אפרו־אמריקאים רבים נסעו לאירופה שם היה להם חופש גדול יותר. רק ברנסאנס של הארלם החלו יותר אמריקנים אירופאים לשים לב לאמנות אפרו־אמריקאית באמריקה.
במהלך שנות העשרים של המאה העשרים התפרסמו אמנים כמו ריימונד בארטה, אהרון דגלאס, אוגוסטה סאבאג', והצלם ג'יימס ואן דר זי  התפרסמו בזכות עבודתם. במהלך השפל הגדול, צצו הזדמנויות חדשות לאמנים אלה ואמנים אפרו־אמריקאים אחרים תחת ה־WPA. בשנים מאוחרות יותר, תוכניות ומוסדות אחרים, כמו קרן הרמון בעיר ניו יורק, סייעו בטיפוח הכישרון האמנותי האפרו־אמריקאי. אוגוסטה סאבאג', אליזבת קאטלט, לויס מיילו ג'ונס, רומרה בירדן, ג'ייקוב לורנס ואחרים שהציגו במוזיאונים ותערוכות אמנות מושבעים ובנו לעצמם מוניטין ומעריצים.
בשנות החמישים והשישים היו מעט מאוד אמנים אפרו־אמריקאים פופולריים מאוד. למרות זאת, אנשי הכביש המהיר, אגודה רופפת של 27 אמנים אפרו־אמריקאים מפורט פירס, פלורידה, יצר דימויים אידיליים, מנוף פלורידה, וכ־50,000 מהם נמכרו מתא המטען של מכוניות. הם מכרו את האמנות שלהם ישירות לציבור ולא באמצעות גלריות וסוכני אמנות, ובכך קיבלו את השם "אנשי הכביש המהיר". התופעה חודשה באמצע שנות התשעים, כיום הם מוכרים כחלק חשוב בהיסטוריה העממית האמריקנית. יצירות האמנות שלהם נאספות באופן נרחב על ידי חובבים ויצירות מקוריות יכולות בקלות להמכר באלפי דולרים במכירות פומביות.
תנועת האמנויות השחורות בשנות השישים והשבעים הייתה תקופה נוספת של התעניינות מחדש באמנות אפרו־אמריקאית. במהלך תקופה זו זכו כמה אמנים אפרו־אמריקאים להבלטה לאומית, ביניהם לו סטובול, אד לאב, צ'ארלס ווייט וג'ף דונלדסון. דונלדסון וקבוצת אמנים אפרו־אמריקאים הקימו את הקולקטיב האפרוצנטרי AfriCOBRA שנשאר בימינו. הפסל מרטין פוראריאר, שיצירותיו זכו לשבחים במשך שנים, זכה לכבוד, עם רטרוספקטיבה של 30 שנה ליצירתו במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק בנובמבר 2007. אמנים אפרו־אמריקאים עכשוויים בולטים כוללים את ווילי קול, דייוויד האמונס, יוג'ין ג'יי מרטין, מוס טוליבר, ריינולד ראפינס, ויליאם טוליבר, וקארה ווקר.
אמנות > ספרות

לספרות האפרו־אמריקאית שורשיה במסורות בעל־פה של עבדים אפריקאים באמריקה. העבדים השתמשו בסיפורים ואגדות באותה צורה שבה השתמשו במוזיקה. סיפורים אלה השפיעו על הסופרים והמשוררים האפרו־אמריקאים הקדומים יותר במאה ה-18 כמו פיליס וויטלי ואולודה אקיאנו. סופרים אלה הגיעו לנקודות השיא המוקדמות בסיפור סיפורי עבדים.
במהלך תחילת המאה ה-20 בזמן רנסאנס־הרלם התמודדו סופרים ומשוררים רבים, כמו לנגסטון יוז, וו. א. דו דו בויס, ובוקר ט. וושינגטון בתגובה לאפליה בארצות הברית. סופרים במהלך התנועה לזכויות האזרח, כמו ריצ'רד רייט, ג'יימס בולדווין וגנדולין ברוקס, כתבו על סוגיות של הפרדה גזעית, דיכוי והיבטים אחרים בחיים האפרו־אמריקאים. מסורת זו נמשכת גם היום עם סופרים שהתקבלו כחלק בלתי נפרד מהספרות האמריקאית, עם יצירות כמו שורשים: הסאגה של משפחה אמריקאית מאת אלכס היילי, הצבע הסגול מאת אליס ווקר, אהוב על ידי זוכה פרס נובל, טוני מוריסון, ויצירות בדיה של אוקטביה באטלר ווולטר מוסלי. עבודות כאלה השיגו מעמד רב־מכר או עטור פרסים.
מוזיאונים

תנועת המוזיאונים האפרו־אמריקאים התפתחה במהלך שנות החמישים והשישים כדי לשמור על מורשת החוויה האפרו־אמריקאית וכדי להבטיח את פרשנותה הראויה בהיסטוריה האמריקאית. מוזיאונים המוקדשים להיסטוריה אפרו־אמריקאית נמצאים בשכונות אפרו־אמריקאיות רבות. מוסדות כמו המוזיאון והספרייה האפרו־אמריקאית באוקלנד, המוזיאון האפרו־אמריקאי בקליבלנד ומוזיאון נטצ'ס להיסטוריה ותרבות אפרו־אמריקאית נוצרו על ידי אפרו־אמריקאים כדי ללמד ולחקור היסטוריה תרבותית שעד עשרות השנים האחרונות נשמרה באמצעות מסורות בעל פה. מוזיאונים בולטים אחרים כוללים את מוזיאון ה־DuSable של שיקגו להיסטוריה אפריקאית אמריקאית, והמוזיאון הלאומי להיסטוריה ותרבות אפרו־אמריקאית, שהוקם בשנת 2003 כחלק ממוסד סמיתסוניאן בוושינגטון די. סי..