stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרוקופיוס
כתביו > היסטוריה של המלחמות

עבודתו ההיסטורית המרכזית של פרוקופיוס, "היסטוריה של המלחמות" (Ὑπὲρ τῶν Πολέμων Λόγοι), עוסקת בעיקר במלחמותיו של בליסאריוס, בהן חזה המחבר בעצמו כשהתלווה אל המצביא הגדול. "מלחמות" נחלק לשמונה ספרים: שני הראשונים עוסקים במלחמות יוסטיניאנוס בפרסים, השלישי והרביעי במלחמותיו בוונדלים; ושלושת הבאים במלחמותיו עם הגותים. הספר השמיני נכתב זמן מה לאחר שבעת הראשונים. הוא מסכם את קודמיו ומוסיף עליהם השלמות מאוחרות יותר, שככל הנראה מגיעות עד 552 או 554.
בכתיבתו על "המלחמות" פרוקופיוס שואב השראה רבה ממסורת הכתיבה ההיסטורית "הקלאסית", שמזוהה עם כותבים כמו הרודוטוס ותוקידידס. ההשראה הקלאסית באה לידי ביטוי במבנה היצירה והסגנונות בהם מתוארים אירועים שונים, כמו קרבות, שיחות או נאומים, כמו גם טכניקות ספרותיות שונות – למשל, נאומי המנהיגים הצבאיים לפני הקרבות שמסבירים את האסטרטגיה שמובילה אותם. בנוסף, עושה פרוקופיוס שימוש ברמיזות והתייחסויות לחלקים ספציפיים מתוך היצירות הקלאסיות שקדמו לו, כמו למשל המשפט הראשון של היצירה, שמחקה את הכתיבה של תוקידידס.
פרוקופיוס מציג את עצמו במלחמות כמי שהיה עד ממקור ראשון לרבים מהאירועים שהוא מתאר, וככל הנראה ליווה את הצבא בהנהגתו של בליסאריוס בחלק נכבד ממסעותיו ברחבי האימפריה. עם זאת מדובר במקור היחיד שנמצא כרגע בידינו לרבים מהאירועים המתוארים ולכן קשה להעריך את אמינות היצירה באופן מלא.
תמורה ניכרת חלה בטון הכתיבה לאורך הספרים: פרוקופיוס החל את הכתיבה כמעריץ של גיבורו בליסאריוס, אולם בפרקים המאוחרים הלך ומיעט בערכו. אולם הסגנון הכולל של החיבור הוא היסטוריוגרפי אובייקטיבי, בניגוד גמור לסגנונו של חיבורו החשוב השני. יחסו של פרוקופיוס כלפי יוסטיניאנוס בחיבור זה הוא לא חד משמעי. באופן כללי, ניתן לומר שגישתו יותר ביקורתית מזו שמופיעה ב"על המבנים" אך הרבה פחות ביקורתית מזו שב"אנקדוטה". בעיקר לקראת סוף היצירה, במקביל לעלייה בביקורת ביחס לבליסאריוס, ניתן לשים לב לביקורת המובעת ביחס ליוסטיניאנוס, אם כי היא לא מבוטאת בצורה ישירה. למשל, לפעמים ניתן לראות את הביקורת באה לידי ביטוי דרך דבריהן של דמויות בתוך היצירה.
על פי עדותו של פרוקופיוס, בליסאריוס, מפקד הצבא של הקיסר יוסטיניאנוס, העביר בשנת 550 מקונסטנטינופוליס בחזרה לירושלים כלי מקדש שלקח ממנה טיטוס לאחר חורבן מקדשה בשנת 70 והעבירם לרומא. לדברי פרוקופיוס, יהודי הבחין "באגרטלים המקודשים של היהודים", פנה לקצין של הקיסר, ואמר לו כי "אין זה יעיל ולא הוגן שאגרטלים אלה יישמרו בארמונות בקונסטנטינופול. יש לשמור אותם רק במקום שהונחו בו על ידי שלמה, מלך היהודים. לקיחתם האסורה כחטא, היא שגרמה בעבר לביזת רומא בידי גאיזריק וזה עתה לביזת ארמון הואנדלים בידי צבא הרומאים". דברים אלה נמסרו ליוסטיניאנוס, שעקב חששו מביזה, שלח את האגרטלים מיד לכנסיות ירושלים.
פרוקופיוס מזכיר בספר את האי "יוטבה" (יוונית: Ἰωτάβη). לדבריו פעלה באי מושבה יהודית אוטונומית, שעברה לשלטון ביזנטי בימי יוסטיניאנוס הראשון. האי מתאים בתיאורו לאי טיראן שמדרום לחצי האי סיני.
בספר כותב פרוקופיוס על מבצר בנומידיה, במקום שבו שוכנת העיר טיגיסיס (אנ'), וכי ישנם שם שני עמודי אבן עם כתובת בשפה הפיניקית: "אנו הם אלו שנמלטו מפניו של יהושע השודד, בן נון".
כתביו > האנקדוטה

הטקסט המוכר בשם "אנקדוטה" מכונה לעיתים גם בשם "ההיסטוריה הסודית" (Ἀπόκρυφη Ἱστορία), או לחלופין "זכרונות שלא פורסמו" (בתרגום חופשי מיוונית) הטקסט נכתב על ידי ההיסטוריון פרוקופיוס ומעולם לא הופץ באופן פומבי אלא נשמר כסוד בשל תוכנו הקיצוני. בעוד שבמהלך הטקסט "ההיסטוריה של המלחמות" אותו פרסם פרוקופיוס ברבים עוד במהלך חייו מתאר פרוקופיוס את ההיסטוריה הרשמית והגלויה של תקופת שלטונו של הקיסר יוסטיניאנוס, ב"אנקדוטה" בוחר פרוקופיוס לתאר את חייהם של הקיסר יוסטיניאנוס וזוגתו תאודורה, וכך גם את חייהם של הגנרל בליסאריוס וזוגתו תוך כדי מתיחת ביקורת בוטה וקשה עליהם, על חייהם ועל התנהגותם.
בניגוד ל"היסטוריה של המלחמות" אשר מהווה עד ימינו אנו את אחד ממקורות המידע העיקריים אשר מתאר את תקופת השלטון המשמעותית של יוסטיניאנוס ומהווה אמצעי מידע חשוב בתהליך הלמידה והניתוח של היסטוריונים החוקרים תקופה זו, ה"אנקדוטה" שונה ממנו מן היסוד. בשל הנושאים הרגישים והניסוחים הפוגעניים בהם בחר פרוקופיוס להשתמש לאורך כתיבת הטקסט, הוא לא נודע ברבים ואף לא הופץ באופן פומבי, עובדה ניתנת להבנה בהתחשב בהשלכות האפשריות שהפצתו הייתה עלולה לגרום לחיי כותבו. יחד עם זאת, נראה כי קיומו היה ידוע לכותבי האנציקלופדיה הביזנטית "סודא" אשר נכתבה במהלך המאה העשירית, ואלה תיארו את הכתב כ"לעז ופגיעה בשמם של הקיסר יוסטיניאנוס ואשתו תאודורה כמו של בליסאריוס עצמו ואשתו".
ה"אנקדוטה" הוצא לאור ופורסם ברבים בשנת 1623, לאחר שעותק שלו התגלה בספריית הוותיקן. בהקדמתו לטקסט מסביר פרוקופיוס כי הפעם בכוונתו לכתוב את האמת כולה, ולתאר את חצרו של יוסטיניאנוס כפי שהיא אכן נראית, דבר שלא היה ביכולתו לעשות בכתבו את כתביו הקודמים בשל ההשלכות הקשות שהיה סובל. ואמנם, הדבר העיקרי הבולט לעינו של הקורא הוא השיפוטיות העזה והתיעוב הרב אותם רוכש המחבר לנושאי הטקסט, הלא הם יוסטיניאנוס, תאודורה, בליסאריוס ואשתו אנטונינה. פרוקופיוס נוקט גישה ביקורתית ונוקשה בכתיבתו, ואינו בוחל באף אמצעי על מנת להשחיר את פניהם של יוסטיניאנוס ותאודורה. יוסטיניאנוס מצטייר בחיבור כשליט אכזרי, אנוכי ותאוותן, הקיסרית מתוארת כאישה מופקרת ונהנתנית בעלת דחף מיני בלתי נשלט, וכל הסובבים את הזוג הקיסרי מוקעים ככסילים, מושחתים וטיפשים, חסרי כל עמוד שדרה.
פרוקופיוס אף מרחיק לכת עד כדי העלאת הטענה שיוסטיניאנוס ותאודורה אינם בני אדם כלל אלא שדים שלבשו דמות אדם ונשלחו ארצה על מנת להחריב את כל הסובב אותם. הוא אף מוסיף דוגמאות לסיטואציות שונות בהן, ברגע של חוסר תשומת לב, נחשפו דמויותיהם השדיות בפני הסובבים אותם. בנוסף לכך מפליג פרוקופיוס בתיאוריו השונים אודות כל הרוע השורץ בחצרו של יוסטיניאנוס וחוגג תחת ניצוחו, כדוגמת מסיבות המין הנהנתניות והמופקרות שעורכים בני הזוג הקיסרי ואותן פוקדים כל המי ומי באוכלוסיית הבירה. פרוקופיוס מתאר בטקסט מסיבות אלו בסלידה גלויה.
בדומה ל"היסטוריה של המלחמות" אשר הנחשב לטקסט היסטורי חשוב ומבוסס, גם ב"אנקדוטה" פרוקופיוס אינו זונח את יסודות עבודתו כהיסטוריון ומדייק בתיאוריו ההיסטוריים. אך כאשר הוא פונה לדון בהתנהלותם של יוסטיניאנוס, תאודורה ובליסאריוס, מושאיו האמיתיים של הטקסט, נותן פרוקופיוס דרור לסלידתו הרבה מן הדמויות, וזו נחשפת לעין כל. מטרתו העיקרית של החיבור היא אפוא הביקורת על בעלי השררה אותם תיעב פרוקופיוס, ולשם כך לא בחל ההיסטוריון באף אמצעי.
אמיתות טענותיו של פרוקופיוס ב"אנקדוטה" כנגד חצרו של יוסטיניאנוס שנויה במחלוקת בקרב היסטוריונים, זאת בשל שילובו של החיבור בין ביקורתיות ריאליסטית כלפי יוסטיניאנוס לבין טענות הרואות בו שד במסווה, אשר מסוגל לנתק את ראשו מגופו ולהתהלך מחוסר ראש בארמונו.
כתביו > על המבנים

היצירה "על המבנים" (Περὶ Κτισμάτων) נכתבה על ידי פרוקופיוס ככל הנראה ב-554 לספירה. היא עוסקת במבנים והבניינים ברחבי האימפריה הביזנטית שהקיסר יוסטיניאנוס סייע בבנייתם או הוביל אותה.
המבנים העיקריים אשר את בנייתם מתאר פרוקופיוס הם כנסיות, ביצורים ומבנים שמטרתם לשפר את אספקת המים כמו אמות מים. פרוקופיוס מתייחס לתהליך הבנייה ולקשיים בהם נתקלו העובדים, ונוסף לכך מתאר את המבנים בפירוט. תיאור בניית המבנים והשפעתם נעשה מנקודת מבט נוצרית, המתבטאת בתיאור כיצד שלח אלוהים את אנשי המקצוע, או נתן את ההשראה לבנייה, ועד שימוש בציטוטים מהברית החדשה.
לאורך היצירה מוצג יוסטיניאנוס באור חיובי במיוחד, כשהדגש המרכזי הוא על הטוב שהביא לאימפריה בזכות מפעלי הבנייה שלו. כבר בפרק הראשון מפליג פרוקופיוס ומתאר את יוסטיניאנוס כקיסר עילאי ממגוון בחינות, ותיאור סגולותיו המרשימות של חוזר שוב ושוב לאורך היצירה. נושא מרכזי החוזר בכתיבתו הוא הקרבה הגדולה בין יוסטיניאנוס לאל, רעיון המבוסס על הנחה מקובלת במאה ה-6 לפיה נחשב הקיסר במידה רבה לנציג האל עלי אדמות. גישה זו עומדת בניגוד לאופן הצגתו של יוסטיניאנוס ביצירות אחרות של פרוקופיוס כמו "מלחמות", ובעיקר ב"אנקדוטה".
הגישה המקובלת המסבירה את האופן בו פרוקופיוס מציג את יוסטיניאנוס ב"על המבנים", היא שמדובר ביצירה שנכתבה בהזמנת החצר הקיסרית ותוכנה נקבע בהתאם על בסיס האידאולוגיה הקיסרית במטרה להלל ולפאר את יוסטיניאנוס. אולם יש הטוענים כי דעותיו של פרוקופיוס לא נעלמות לחלוטין מהיצירה. טענה אחת היא שפרוקופיוס מציג ביצירה את דמות הקיסר האידיאלית לפי דעתו, וביצירותיו האחרות מסביר כיצד יוסטיניאנוס סטה מדמות זו. טענה נוספת היא שניתן למצוא גם ב"על המבנים" ביקורת כלפי יוסטיניאנוס המעידה על דעותיו האמיתיות של פרוקופיוס, גם אם היא פחות גלויה מביצירותיו האחרות, דרך שימוש ברמיזות ליצירות מוכרות אחרות בקאנון הקלאסי או מילים בעלות משמעות כפולה.
ספרות בהשראתו

הרומן ההיסטורי "הרוזן בליסאריוס", מאת רוברט גרייבס, מבוסס על כתיבתו ההיסטורית (ה"סודית" כמו גם הרשמית) של פרוקופיוס.
לקריאה נוספת

כתבי פרוקופיוס:
במקור היווני: ג'ייקוב האורי (עורך), Procopii Caesariensis opera omnia, הוצאת טויבנר 1964
בתרגום לאנגלית: ה"ב דיואינג (מתרגם), Procopius, הוצאת Loeb Classical Library, שבעה כרכים 1914–1940
אווריל קמרון, Procopius and the Sixth Century, הוצאת ראטלדג', לונדון\ניו יורק 1996
הערות שוליים

↑  ב"על המבנים" משבח פרוקופיוס את הקיסר על בניית הכיפה המרשימה של האיה סופיה, כדוגמה לחסד אלוהי שממנו נהנה יוסטיניאנוס. סביר להניח שלא היה כותב זאת לאחר שהכיפה התמוטטה, ב-7 במאי 558. אך כתביו של פרוקופיוס נכתבו בהמשכים, וייתכן שחלקים מאוחרים יותר של "על המבנים" פורסמו לאחר 558.
↑  בפרק העשרים וארבעה של האנקדוטה מדובר על מה שעשה יוסטיניאנוס, ומה שלא עשה, בשלושים ושתיים שנות שלטונו. יוסטיניאנוס עלה לשלטון ב-527, ומכאן נגזר תאריך של 559 לכל המוקדם. אולם פרוקופיוס מתאר את הקיסר שקדם ליוסטיניאנוס, דודו יוסטיניוס הראשון, כבובה בידי אחינו. מספר חוקרים גורסים אם כן שאת שלושים ושתים השנים יש למנות משנת עלייתו לשלטון של הדוד - 518.
↑  גיבון, "ההיסטוריה של עלייתה ונפילתה של האימפריה הרומית", פרק 40  (הקישור אינו פעיל, 6.4.19)
↑  Anthony Kaldellis, Procopius of Caesarea : tyranny, history, and philosophy at the end of antiquity, Philadelphia: University of Pennsylvania Press, 2004
1 2  Averil Cameron, Procopius and the sixth century, Berkeley and Los Angeles: University of California Press, 1985
↑  פרוקופיוס, היסטוריה של המלחמות, ד, 9. תרגום לעברית אצל יגאל בן-נון, קיצור תולדות יהוה, עמ' 367.
↑  פרוקופיוס, היסטוריה של המלחמות, I. ‏xix. ‏4 (באנגלית)
↑  ספר 4, פרק 10 (באנגלית)
↑  ראה מאמרו של פיליפ שמיץ, לעניין האמינות והאותנטיות של הנ"ל
↑  פרוקופיוס, בסודא
↑  פרוקופיוס, אתר אנציקלופדיית בריטניקה
↑  Pokopios, The Secret History, Indianapolis\Cambridge: Hackett Publishing Company, inc
↑  J. A. S. Evans, Justinian and the Historian Procopius, Greece & Rome
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266758905171  PLWABN: 9810569389405606  BIBSYS: 90741303  BNE: XX1380608  BnF: cb121468212 (data)  CiNii: DA01455152  GND: 118741985  ICCU: VBAV001791  ISNI: 0000 0003 8524 5527  LCCN: n50025184  LNB: 000185887  NDL: 001223646  NKC: kup19970000079796  NLG: 28166  NSK: 000029578  NTA: 069343160  RERO: 02-A000133160  SELIBR: 196713  SNAC: w66d5zc7  SUDOC: 029951992  Trove: 1305632  VcBA: 495/37127  VIAF: 100172302   WorldCat (עם VIAF): 100172302
תל ביידר

תל ביידר
תל ביידר  (בערבית: تل بيدر) הוא אתר ארכאולוגי במחוז אל-חסכה בסוריה קרוב לגבול הטורקי. באתר שכנה עיר עתיקה בשם נאבאדה (Nabada).
היסטוריה

נאבאדה יושבה לראשונה בתקופה השושלתית הקדומה במסופוטמיה (אנ') בערך ב-2600 לפנה"ס. ב-2500 לפנה"ס לערך, התפתחה באתר עיר-מדינה בגודל בינוני. באותה עת היא הפכה לבירת פרובינציה של ממלכת נגר שמרכזה שכן בתל ברק. לאחר שאזור ג'זירה נכבש על ידי האימפריה האכדית, נאבאדה הפכה להיות מוצב מרוחק של האימפריה. בעקבות כך העיר ניטשה ואוכלסה מחדש על ידי החורים ב-1400 לפנה"ס לערך. היא יושבה מחדש גם בתקופה הנאו-אשורית ובתקופה ההלניסטית.
ארכאולוגיה

מרכזו של התל משתרע על שטח של כ-250 דונם. בתקופות המאוחרות יותר החורית והנאו אשורית, האתר השתרע על שטח של 500 דונם. בראש התל נמצאו שרידים של התיישבות הלניסטית.
האתר נחפר במשך 16 עונות חפירה החל משנת 1992 על ידי משלחת משותפת סורית-אירופאית. החלק האירופי של המשלחת מקורו ב-European Centre for Upper Mesopotamian Studies. המשלחת הסורית הייתה של מחלקת העתיקות והמוזיאונים של סוריה (Directorate-General of Antiquities and Museums) המשלחת נוהלה על ידי מארק לבו (Marc Lebeau) ואנטואן סולימאן (Antoine Suleiman). בנוסף בחלק מהזמן השתתפה בחפירות גם משלחת של המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו.
הממצאים באתר כללו אדריכלות כלי חרס. הממצא המיוחד היה 250 לוחות בכתב יתדות ושברי לוחות שתוארכו לתקופה שקמה לתקופתו של סרגון מאכד. הלוחות עוסקים בעיקר בנושאי חקלאות, אבל אפשרו גם לעשות סינכרוניזציה עם הממצאים בתל ברק. השפה בה נכתבו הלוחות היא אכדית, והשמות שצוינו היו שמיים. הממצאים כללו גם מספר חותמות חרס. הממצאים שנמצאו בתל מוצגים במוזיאון דיר א-זור.
הערות שוליים

↑  Marc Lebeau and Antoine Suleiman, Report on the Twelfth Season of Excavations at Tell Beydar (2004).
↑  Bonatz, Dominik; Kühne, Hartmut; Mahmoud, As'ad (1998). Rivers and steppes. Cultural heritage and environment of the Syrian Jezireh. Catalogue to the Museum of Deir ez-Zor. Damascus: Ministry of Culture.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007530430305171  VIAF: 235220633   WorldCat (עם VIAF): 235220633 
ערך זה הוא קצרמרבנושא סוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רבנו חננאל

ערך זה עוסק באחד מהראשונים. אם התכוונתם לאמורא, ראו .
| --- | --- |
 לידה:  965 ד'תשכ"ו
 פטירה:  1055  (בגיל 90 בערך) ד'תתט"ז
 מדינה:  איפריקיה 
 תקופת הפעילות:  ?–1053 
 השתייכות:  ישיבת קירואן
 רבותיו:  אביו רבינו חושיאל
 תלמידיו:  רי"ף 
 בני דורו:  רב ניסים גאון, רב האי גאון, רבי שמואל הנגיד
 חיבוריו:  פירוש לתלמוד, ביאור על התורה, תשובות הלכתיות.
 
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבה 
 
רבי חננאל בר חושיאל, מכונה בדרך כלל רבנו חננאל, או בקיצור ר"ח, (ד'תשכ"ו, 965 - ד'תתט"ז, 1055) היה רב ופוסק, מפרשני התלמוד ומחכמי ישראל הבולטים בראשית תקופת הראשונים, (אם כי יש מהאחרונים שהחשיבוהו לגאון, וניתן לראות בו חוליית ביניים בין הגאונים לראשונים). פירושו לתלמוד הוא הראשון מסוגו שנמצא בידינו.
ביוגרפיה

מוצא משפחתו מאיטליה, ועל כן לעיתים הוא מכונה "רבינו חננאל איש רומי", אך ככל הנראה בצעירותו היגר עם אביו רבינו חושיאל, לקירואן שבאפריקה הצפונית (תוניסיה של ימינו) (ראו גם אגדת ארבעת השבויים). ישנה מסורת שרבנו חננאל היה תקופה ארוכה במרוקו אך גם פרק זמן זה אינו ידוע דיו. ידוע כי למד לימודים כלליים, היסטוריה ושפות – בעיקר ערבית ויוונית[דרוש מקור]. היה עשיר ונכבד בקהילתו. היה נשוי ונולדו לו 9 בנות.
רבנו חננאל קיים התכתבות עם ראשי ישיבות בבל, והם העניקו לו את התואר "ראש בי רבנן".
במקורות מוזכר גם ר' אלחנן בנו של ר' חושיאל מקירואן. החוקרים נבוכו בשאלה האם אלחנן הוא חננאל או שהם אחים או שהיו שני ר' חושיאל בקירואן.
חיבוריו > פירושו לתלמוד

רבנו חננאל הוא הראשון שחיבר פירוש לרוב התלמוד הבבלי, אך חלק ממנו אבד (חלק מכתבי היד נמצאו בשנים האחרונות). הפירוש מתאפיין לעיתים קרובות גם ככזה שנועד לפסוק הלכה. הפירוש הוא על שלושה סדרים: מועד, נשים ונזיקין, וכן על מסכתות שבת וחולין. הפירוש נדפס לראשונה מכת"י ותיקן 126 ו-128 בצד העמוד במהדורת וילנה של התלמוד הבבלי (ובמהדורה מתוקנת יותר נדפס על ידי הוצאת עוז והדר), כמו כן מוזכר פעמים רבות בחידושי הרמב"ן ובתוספות בשם "הר"ח".
סגנון כתיבתו של הפירוש הוא הסבר אודות הקטעים שאינם מובנים, ופעמים שהוא מדלג על רוב הסוגיא וכותב "ושאר כל השמועה פשוטה היא". בנוסף הפירוש מתמקד בתרגום מארמית לעברית, כתיבת מבואות לסוגיה ובירור הגרסה הנכונה בתלמוד. לעיתים הוא מעתיק גרסה אחרת לסוגיא. גרסתו נחשבת לאמינה ומדויקת. מאפיין מרכזי של הפירוש הוא פסיקת הלכה שיטתי בסוגיות התלמוד.
בפירושו הוא מרבה להביא מהתלמוד הירושלמי, ומביאו גם במקרה שהתלמוד הירושלמי רק משלים את דברי התלמוד הבבלי ולא חולק עליו.
לרוב, כאשר הגמרא מנסה להעמיד סוגיה כלשהי, רבנו חננאל אינו כותב את העמדות שנדחו אלא רק את המסקנה הסופית.
כמנהג גאוני בבל הוא פירש את האגדות באופן רציונליסטי (שׂיכלי), ואת התמוהות שבהן כמשלים.
מחברי הפירושים בדורות שאחריו קיבלו את פירושו והרבו להעתיק ממנו, ובייחוד ר' נתן בעל
הערוך. גם הרי"ף העתיק ממנו בחיבורו, אך הזכיר את שמו בפירושו ארבע פעמים בלבד. ובמקומות רבים חלק על שיטתו. בעלי התוספות הרבו להביאו בפירושם וסומכים עליו עד כדי שלפעמים דוחים את פירוש רש"י מפירושו[דרוש מקור]. בחיבוריו של רש"י הוא כמעט אינו מוזכר, זאת משום שבימי רש"י פירושו של רבינו חננאל עדיין לא התפרסם בצרפת.
ברוב המקומות, רבנו חננאל הסתמך על פירושיהם של רב שרירא גאון ושל רב האי גאון לכמה מסכתות, ולפעמים הוא העתיק את פירושיהם מילה במילה.
חיבוריו > פירושו לתורה

ידוע שרבנו חננאל כתב פירוש לתורה, אך הוא אבד ולא ידוע הרבה אודותיו. נשארו ממנו קטעים מפרשנים שונים שציטטוהו (הרמב"ן, רבינו בחיי, דרשות אבן שועיב ועוד) וכן בגניזת קהיר, ולקט פירושיו נדפס במהדורת תורת חיים שבהוצאת מוסד הרב קוק. בפירושו הוא מביא גם את פירוש הרס"ג ורב שמואל בן חפני ודברי אגדה.
חיבוריו > חיבורים נוספים

יש שייחסו לרבנו חננאל את ספר המקצועות וספר חפץ, אך חוקרים הוכיחו כי החיבור לא נתחבר על ידו אלא על ידי חכמים מבית מדרשו. השתמרו בידינו עדויות לחיבורי הלכה שכתב רבינו חננאל, בהם 'ספר דינין', אך טיבם והיקפם טרם התבררו. השתמרו תשובות אחדות שהשיב.
לקריאה נוספת

שלמה יהודה רפפורט, תולדות רבנו חננאל, ורשה תרע"ג.
יוסף מרדכי דובאוויק, רבנו חננאל וגאוני בבל: דרכי הפרשנות ופסיקת ההלכה של רבנו חננאל, עבודת דוקטורט, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, תשע"ה.
אהרון נחלון, "עיונים ברבנו חננאל: יחסו של רבנו חננאל לדבריהם של גאוני בבל ויחסו של הרי"ף לדבריו של רבנו חננאל", שנתון המשפט העברי של המכון לחקר המשפט העברי יא–יב (תשמ"ד–תשמ"ו), עמ' 407–433.
יעקב בלידשטיין, "משהו על המימד האידאולוגי של פירושי רבנו חננאל לתלמוד", סידרא טו (תשנ"ט), עמ' 5–11.
תרשים

תַּרְשִׁים (בלועזית: דִּיאַגְרָמָה) הוא דרך הצגה חזותית של מידע, באמצעות סמלים דו-ממדיים מוסכמים ומשמעות מוסכמת למיקום תצוגתם על משטח התצוגה.
סוגי תרשימים

סוגים עיקריים של תרשימים הם:
גרף : תרשים המשמש להצגה חזותית של מידע כמותי. סוגי גרפים נפוצים:
גרף עמודות: גרף המתאר את החלוקה הפנימית בתוך נתון מסוים, כלומר הוא מציג שכיחויות.
גרף עוגה: גרף המראה את היחס בין החלקים לבין השלם ובינם לבין עצמם, כלומר את התפלגות השלם לחלקים היחסיים.
גרף רציף: גרף זה מתאר רצף וקשר בין מספר משתנים.
גרף שטח: מבוסס על הגרף הרציף. בגרף, השטח שבין ציר ה-x לבין העקומה צבוע, ולרוב מופיעים מספר שטחים, לשם השוואה ביניהם.
גרף פיזור (scatter plot): גרף המציג אוסף תצפיות לא רציפות.
גרף נרות יפניים: גרף המשמש בניתוח טכני.
עץ : תרשים המתאר את מבנהו של עצם בעל מבנה היררכי.
תרשים ארגוני: תרשים המציג את מבנהו של ארגון מסוים.
עץ משחק: גרף מכוון שצמתיו הם מצבים של משחק וקשתותיו הם מהלכים במשחק.
תרשים עץ (הסתברות): בתורת ההסתברות, ניתן להישתמש בתרשים עץ (דיאגרמת עץ) כדי לייצג מרחב הסתברות.
אילן יוחסין: תרשים המציג את חבריה של משפחה מסוימת ואת הקשרים ביניהם (הורות, נישואים וכדומה).
תרשים זרימה : תרשים המציג את שלביו של תהליך כרצף של החלטות ופעולות.
תרשים זרימת נתונים: כלי בהנדסת תוכנה המהווה צורה חזותית של הצגת תהליכי עיבוד נתונים המתרחשים במערכת מידע.
מפה: תרשים המציג מידע גאוגרפי: חלוקת שטח לאזורים, צפיפות אוכלוסייה לפי אזורים ועוד.
דיאגרמת ון: במתמטיקה: תרשים המבטא קשרים בין קבוצות.
שרטוט טכני: תרשים מדויקים של עצמים לצרכים טכניים.
סוגי תרשימים > דוגמאות

גרף עמודות מוערמות
גרף עוגה
גרף קווי
תרשים ציר זמן
תרשים ארגוני
תרשים עץ
תרשים זרימה
גרף שטח
תרשים חתך
תרשים מפה
תרשים אילן יוחסין
דיאגרמת פיינמן
עץ פילוגנטי
עץ משחק
דיאגרמת ון
גרף של פונקציה
דיאגרמת הסה
מפת הרכבת התחתית של לונדון
פירמידת גילאים
תרשים עץ (הסתברות)
מפת חום
דוגמאות

הדוגמה שמשמאל מצדיקה את האמרה "תמונה אחת שווה יותר מאלף מילים", משום שבה התרשים אינו משמש לקישוט, אלא תורם רבות להבנת הנושא. בכתבה העוסקת בעשירים שהונם עולה על מיליארד דולר, התלבטו עורכי כתב העת "פורצ'ן" (Fortune) כיצד להמחיש לקורא את משמעותו של סכום אדיר זה. לשם כך ציירו בשולי הכתבה קובייה שאורך צלעה 10 יחידות, את הקובייה הקטנה שבפינה (שגודל צלעה יחידה אחת) צבעו באדום, והוסיפו הערה שאם קובייה קטנה זו שקולה למיליון דולר, הקובייה הגדולה שקולה למיליארד דולר.
תרשים המפורסם במידע הרב הנכלל בו הוא המפה ששרטט המהנדס הצרפתי שארל ז'וזף מינארד, שבה מתוארת פלישתו של נפוליאון לרוסיה במלחמת רוסיה–צרפת (1812). במפה מוצגים מסלול המסע, הירידה ההדרגתית בגודל הצבא לאורך המסע, הטמפרטורה בדרך חזרה (טמפרטורה שהשפיעה רבות על האבדות בתקופה זו) ונתונים נוספים.
דחיסת מידע רב בתרשים יחיד מעבירה לקורא מידע רב בבת-אחת, אולם יש להיזהר שלא להגיע לעומס יתר. שימוש נבון בצבע מאפשר הכללת מידע נוסף בתרשים מבלי לייגע את הקורא. דוגמה לכך מופיעה באטלסים, שבהם צבוע הים בגוונים שונים של כחול, כך שהצבע מעיד לא רק על גבולות הים אלא גם על עומק המים בו.
פורצ'ן, 12 בספטמבר 1988
המפה ששרטט שארל מינארד מציגה את מסלול מסעו של נפוליאון ברוסיה. עובי הקו מייצג את גודל צבאו של נפוליאון במהלך המסע. בתחתית הציור נמצא גרף המציג את הטמפרטורה בדרך חזרה, במעלות ראומיר.
תנועת העצמאות ההודית

המנהיג ההודי מהאטמה גנדי בעת מצעד המחאה על מונופול המלח, מרץ 1930
מפה מ-1893 של האזורים בהודו אשר היו תחת שליטה בריטית
תנועת העצמאות ההודית הוא מונח שכלל מגוון רחב של ארגונים פוליטיים, פילוסופיות ותנועות שפעלו פעולה במשך כ-90 שנים (1857 עד 1947) ואשר מטרתן המשותפת הייתה לשים קץ לשלטון הקולוניאלי הבריטי בתת-היבשת ההודית. התנועה כללה הן מאבק חמוש והן מחאות שלוות ולא אלימות.
המאבק של תנועת העצמאות ההודית הביא בסופו של דבר לכך שהודו ופקיסטן הפכו למדינות ריבוניות באוגוסט 1947.
היסטוריה

מאבקה הארוך של הודו לעצמאות החל רשמית ב-1885, כשנוסד הקונגרס הלאומי ההודי ומנהיגים הודים מתונים החלו לעמוד על זכויות היסוד שלהם. הקבוצה מצאה מנהיג גדול בדמותו של מוהנדס קרמצ'נד גנדי. גנדי היה עורך דין שחונך בשיטה הבריטית, הוא השתמש בהפגנות לא אלימות שלהן קרא "סאטיאגרהא" כדי למחות נגד השלטון הבריטי בהודו. בשנות ה-20 של המאה העשרים גאנדי הצליח ליצור ברית בין ההינדים למוסלמים והוביל קמפיינים של התנגדות אזרחית. מאמיניו של גאנדי נהגו לשבת ברחובות ללא תנועה, אפילו אם המשטרה הכתה אותם. גאנדי אמר למאמיניו לא לקנות מוצרים בריטיים ולא לעבוד עבורם. הוא בילה שנים אחדות בכלא ושבת רעב לעיתים קרובות. אחד האירועים הבולטים במאבק היה טבח אמריטסר ב-1919, בו פתחו חיילי צבא הודו הבריטית באש על מפגינים והרגו 400 איש לא חמושים.
ב-31 בדצמבר 1929 נפרס דגל הודו בלאהור. ב-26 בינואר 1930 חגגה מפלגת הקונגרס שהתכנסה בלאהור את יום העצמאות ההודי. לאחר עצמאות הודו, קובלה חוקת הודו באופן סמלי ב-26 בינואר 1950, והוא נחגג מאז כיום הרפובליקה.
ב-1930 פתח גנדי בצעדת המלח, בה החל גנדי כמאבק נגד המכס שהטילה בריטניה על מלח כדי ליצור מונופול.
בוועידת הקונגרס ביולי 1942 החליטה המפלגה להקים את תנועת צאו מהודו, כדי לדרוש את יציאת בריטניה מהודו בסיום מלחמת העולם השנייה. הממשל הבריטי הוציאה את התנועה מחוץ לחוק, אסר את מנהיגיה והחרים את משאביה.
במהלך מלחמת העולם השנייה פנו אישים כמו סובהש צ'נדרה בוס לגישה מיליטנטית, כשהוא מקים את הודו החופשית בתמיכת האימפריה היפנית בשטחים שנכבשו על ידה באסאם במהלך המלחמה.
מנהיגים בולטים אחרים בתנועה כמו סאהאג'אנאנד סאראסוואטי (אנ'), דרשו בנוסף לחירויות פוליטיות, חופש כלכלי עבור האיכרים במדינה וכל המוני העובדים במדינה. התנועה הגיעה לשיאה במהלך מלחמת העולם השנייה.
המאבק לעצמאות נשא פרי, ולבסוף הכריז המשנה למלך, הלורד לואי מאונטבאטן, כי השלטון הבריטי יסתיים ב-14 באוגוסט 1947, אולם הודו תחולק בין מדינה הינדית - הודו, למדינה מוסלמית - פקיסטן, בניגוד לחזונו של גנדי לחיים משותפים של מוסלמים והינדים בהודו אחת. יום לאחר מכן הכריזה הודו על עצמאותה וכך גם פקיסטן והודו ופקיסטן הפכו למדינות ריבוניות בשנת 1947.
אישים בולטים בתנועת העצמאות ההודית > בתחילת התנועה

סוואמי ויווקאננדה (1863–1902)
באל גנגדהאר טילאק (1857–1920)
גופאל קרישנה גוקאלה (1866–1915)
רבינדרנת טאגור (1861–1941)
אישים בולטים בתנועת העצמאות ההודית > בתקופת הביניים

מוטילאל נהרו (1861–1931)
מוהנדס קרמצ'נד גנדי (1869–1948)
סרי אורובינדו (1872–1950)
סרוג'יני נאידו (1879–1949)
אישים בולטים בתנועת העצמאות ההודית > בתקופה המאוחרת של התנועה

ואלאבאי פאטל (1875–1950)
סובהש צ'נדרה בוס (1897–1945)
לקריאה נוספת

אורן אלחנן, סא"ל (מיל') ד"ר - המאבק לעצמאות - מערכות 230. המחלקה להיסטוריה (צה"ל), מלחמות צה"ל, מלחמת העצמאות
חטיבת ההרים

| --- | --- |

תג חטיבת ההרים
 פרטים
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   צה"ל
 סוג:  חטיבה מרחבית
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  19 במרץ 2024 – הווה (310 ימים) 
 נוצרה מתוך:  חטיבת החרמון
 פיקוד
 יחידת אם:  אוגדת הבשן אוגדת הבשן
 יחידות בת:  גדוד 1810 "מגני ההר"  גדוד 8552 "מגן יהונתן"  גדוד 9307 "איתן"  יחידת האלפיניסטים  פלחי״ק 9132
 דרגת המפקד:    אלוף-משנה
 מפקדים:  מפקדי החטיבה
סמל חטיבת החרמון (810) שעל בסיסה הוקמה חטיבת ההרים
חטיבת ההרים (חטיבה 810) היא חטיבה מרחבית תחת פיקודה של אוגדת הבשן בפיקוד הצפון של צבא ההגנה לישראל. החטיבה מופקדת על אזור החרמון והר דב ומתמחה בלוחמה הררית ובתנאי מזג אוויר קיצוניים.
היסטוריה

החטיבה הוכרזה ב-19 במרץ 2024 במהלך מלחמת חרבות ברזל. החטיבה החליפה את חטיבת החרמון (810), עליה פיקד אל"ם אבינועם אמונה בעת סגירתה. חטיבת החרמון 810 שהייתה אחראית בשנים האחרונות על גזרת החרמון, התמזגה לתוך החטיבה החדשה וגזרתה החדשה תכלול גם את גזרת הר דב ובכך תהיה אחראית על כל גזרת ההר בחלקה הצפוני של אצבע הגליל.
בסוף יוני 2024 קיימה החטיבה תרגיל חטיבתי ראשון ובכך הפכה למבצעית.
היחידה פעלה נגד תשתיות חזבאללה בהר דוב.
מפקדים

| שם | תקופת כהונה | הערות |
| --- | --- | --- |
| לירון אפלמן | 2024– | מפקדה הראשון |
הערות שוליים

↑   הוקמה חטיבה מרחבית חדשה בגבול סוריה-לבנון - חטיבת 'ההרים', באתר צה"ל, 19 במרץ 2024
↑   חטמ"ר ההרים בתרח"ט להגברת המוכנות לזירה הצפונית, באתר צה"ל, 2 ביולי 2024
↑   מערכת את"צ, לוחמי 'ההרים' ממשיכים בפעילות להסרת האיומים במרחב, באתר צה"ל, 3 בדצמבר 2024.
| ישראל חטיבות מרחביות בצה"ל  |
| --- | --- | --- |
| פיקוד הצפון | עוצבת ברעם  • עוצבת הגולן  • עוצבת חירם  • חטיבת ההרים  |  |
| פיקוד המרכז | חטיבת הבקעה  • חטיבת עציון  • חטיבת מנשה  • חטיבת אפרים  • חטיבת שומרון  • חטיבת בנימין  • חטיבת יהודה  |  |
| פיקוד הדרום | חטיבת יואב  • חטיבת פארן  • חטיבת הגפן  • חטיבת קטיף  |  |