stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שדרות קרל מרקס
היסטוריה

בין 21 בדצמבר 1949 ל-13 בנובמבר 1961 נקראה השדרה שדרות סטלין (Stalinallee), לכבוד יום הולדתו ה-70 של סטלין, אך שמה שונה לשדרות קרל מרקס כחלק מפעולות הדה-סטליניזציה של ניקיטה חרושצ'וב מנהיג ברית המועצות. פרויקט שדרות קרל מרקס היה פרויקט הדגל של תוכנית השיקום של גרמניה המזרחית לאחר מלחמת העולם השנייה. אדריכלה הראשי של השדרה היה הרמן הנסלמן.
ב-3 בפברואר 1952 הונחה אבן הפינה לשדרות סטלין. ב-1960 סיימו לבנות את רוב השדרה. אורכה של השדרה קרוב לשני ק"מ ורוחבה 89 מטר. השדרה שוכנת מעט מזרחית לאלכסנדרפלאץ (רובע מיטה) ומסתיימת בשער פרנקפורטר (רובע פרידריכסהיין). בקומות הקרקע ישנן חנויות ובקומות שמעליהן מצויים בתי הדירות. רוב המבנים של השדרה מכוסים בקרמיקה מעוצבת בתבליטים ופסלונים. בתקופה של גרמניה המזרחית נערכו בשדרה מצעדי אחד במאי.
השדרה מהווה דוגמה לתכנון ערים במדינות קומוניסטיות.
היסטוריה > התקוממות 1953

ב-17 ביוני 1953 היוותה שדרות קרל מרקס מוקד להפגנות שבוצעו על ידי פועלי הבנייה שבנו אותה.
הם צעדו לאורך השדרה לעבר משרדי הממשלה ומחו על כך שגם לאחר מות סטלין, כאשר ציפו להורדת נטל מהפועלים, העלתה ממשלת גרמניה המזרחית את המכסות ב-10% בלא תוספת תשלום. ההתקוממות הסתיימה עם הרוגים ופצועים רבים, ורבים נוספים שנשלחו לכלא.
חן אביגדורי

| --- | --- |

חן אביגדורי באולפן "עד כאן" ב-2018
 לידה:  19 באפריל 1970 (בן 54) יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיסוק:  תסריטאי, עורך
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרופיל ב-IMDb
 
חן אביגדורי (נולד ב-19 באפריל 1970) הוא תסריטאי, יוצר ועורך בתעשיית הטלוויזיה בישראל.
ביוגרפיה

אביגדורי נולד ביפו, אולם בתיכון למד בפתח תקווה, בתיכון עמל ב'. את שירותו בצה"ל עשה בחיל הים, בסטי"ל.
אביגדורי הוא בוגר אוניברסיטת תל אביב במדעי המדינה. עם סיום לימודיו, שימש כעוזר פרלמנטרי לחברת הכנסת יעל דיין. בהמשך, עבד כמנהל סטודיו במשרדי פרסום ובמקביל, החל להגיש ולערוך תוכניות ברדיו לב המדינה.
ביוגרפיה > פעילות מקצועית

בשנת 2003 החל לכתוב לתוכנית אירוח של רמי ורד בערוץ 10 ולתוכנית הבידור "המופע המרכזי" בערוץ 2.
בין השנים 2003–2006 כתב לתוכנית האירוח היומית של אלי יצפאן בערוץ 3 של HOT.
בשנת 2004 כתב לתוכנית "כל לילה עם אסף הראל".
בשנת 2005 כתב לתוכנית הבידור "היכל התרבות" בכיכובם של אדיר מילר ושלישיית מה קשור, ששודרה בערוץ 2, במסגרת זכיינית השידור רשת.
בשנת 2007 כתב לתוכנית הישראלים בכיכובה של "שלישיית מה קשור" ששודרה לראשונה בערוץ 2 במסגרת הזכיינית "רשת".
בשנת 2009 כתב ל"שבוע סוף" - תוכנית בידור ששודרה בערוץ 2.
בשנת 2010 שמש כתסריטאי ראשי של "מי שואל אותך?" - שעשועון קומי, מסוגת מצלמה נסתרת, ששודר בזכיינית ערוץ 2, רשת בהנחיית הקומיקאי ליאור כלפון.
בשנת 2012 כתב ל"צחוק מעבודה" - תוכנית בידור קומית בהנחייתו של שלום אסייג אשר שודרה בערוץ 2.
בשנת 2015 כתב ל"היהודים באים" - סדרת טלוויזיה סאטירית הכוללת מערכונים אודות ההיסטוריה של העם היהודי.
בשנת 2017 כתב ל"צומת מילר" - קומדיית המצבים בכיכובו של אדיר מילר.
כמו כן, כתב לתוכניות "אגדת דשא", "רוקדים עם כוכבים", "מי למעלה?", "סופשלי", "תראו מי שואל", "נוסבאום וגולדשטיין", "החפרנים", "קופי טוק" ו"אחת שיודעת".
בשנת 2012 ערך את "צחוק מעבודה", אשר שודרה בערוץ 2.
בשנת 2012 היה עורך ראשי של התוכנית "מצב כפית", תוכנית מערכונים ששודרה ב–yes.
בשנת 2014 ערך את "הפרעת קשב", תוכנית סטנד-אפ ואירוח ישראלית לילדים, בהנחיית הקומיקאי שחר חסון בערוץ הילדים.
בשנת 2016 ערך את "החפרנים" - תוכנית טלוויזיה מדעית קומית.
בשנת 2017 ערך את התוכנית הקומית של טל פרידמן, "הכל אבוד", ששודרה בערוץ 10.
בשנת 2017 שמש כעורך אחראי בתוכנית הבידור הכל הולך בהנחיית דביר בנדק.
בשנת 2017 שימש כעורך ראשי במשותף עם דני קרפל בתוכנית הסאטירה עד כאן! בכאן 11.
כמו כן ערך את התוכניות "שישי עד הגג", "דרבי הקריוקי", "שחר חסון וחברים", "המועדון תראו מי שואל" ו"אחת שיודעת".
בשנת 2014 יצר עם שחר סגל את תוכנית האירוח לילדים הפרעת קשב ששודרה בערוץ הילדים.
בשנת 2016 היה בין היוצרים של קומדיית המצבים סופשלי ששודרה בערוץ הילדים.
בשנת 2017 יצר ביחד עם דני קרפל ועידו רוזנטל את תוכנית הסאטירה עד כאן! המשודרת בכאן 11.
הופיע בתפקיד אורח ב"צומת מילר" בערוץ 2 ובסדרה "חברות" בערוץ 10.
שידר בגלי צה"ל, במסגרת "ציפורי לילה", את "קיפודי לילה" שהייתה תוכנית סאטירה במוצ"ש לסיכום אירועי השבוע.
אביגדורי משמש מרצה בבית הספר לתקשורת של אוניברסיטת אריאל בשומרון.
ביוגרפיה > משפחתו

אביגדורי נשוי לשרון, מטפלת רגשית לילדים על הרצף האוטיסטי, ואב לבת ולבן. הם מתגוררים בהוד השרון.
במהלך טבח שבעה באוקטובר, אשתו שרון ובתו נעם נחטפו לעזה מקיבוץ בארי בו שהו בזמן המתקפה, יחד עם בני משפחה נוספים. שרון ונעם שוחררו חזרה לישראל ב-25 בנובמבר 2023, כחלק מעסקת שחרור החטופים ומבצע "דלתות שמיים".
הערות שוליים

↑  ידיעון הלימודים לשנת תשפ"א - אוניברסיטת אריאל בשומרון, באתר אוניברסיטת אריאל בשומרון
1 2 3  מאיה בואנוס, ‏"שלא יהפכו לרון ארד": שבוע עם משפחות הנעדרים והחטופים, באתר מעריב אונליין, 21 באוקטובר 2023
↑  גלעד מורג, לילך, אביתר ואבשלום נרצחו, שבעה בני משפחה נעדרים וחטופים: "כמו בסרט", באתר ynet, 23 באוקטובר 2023
המשכן

.
.
איור המשכן, 1919
המשכן (או בשמו הנפוץ הנוסף: "אוהל מועד", או 'מקדש המדבר' (לשון הרמב"ם)), הוא מעין אוהל, שעל פי המסורת, הקימו בני ישראל בציווי האל בעת ששהו במדבר סיני. את המשכן בנו אמנים מומחים, ובראשם בצלאל בן אורי ואהליאב בן אחיסמך, על פי ציווי האל, המתואר בפרשיות תרומה, תצוה וכי תשא בספר שמות. הקמת המשכן מתוארת בסופו של הספר, בפרשיות ויקהל ופקודי, ודינים ופרטים נוספים אודותיו מתוארים גם בספרי ויקרא ובמדבר. על פי המתואר במקרא, אוהל זה שימש את ישראל לאורך כל תקופת המדבר, וכן לאחר שנכנסו בני ישראל לארץ ישראל, להקרבת קורבנות ולמטרות פולחניות נוספות, וכן לשם היוועדות האל עם משה, והשראת שכינתו בקרב עַם ישראל.
שנים רבות שכן אוהל מועד, ומשכן האבן שהחליף אותו, בשילה. המקדש שבנה שלמה המלך בירושלים נבנה כתחליף קבע למשכן, ועל אף הבדלים מסוימים בגודל ובמבנה הפנימי, קיימים קווי דמיון רבים בין השניים.
איור תלת־ממדי של המשכן וחצר המשכן
המשכן. איור מתוך תנ"ך הולמן, שנת 1890.
המשכן בשממה. איור מתוך תנ"ך הולמן, שנת 1890.
שמותיו

מלבד מקומות ספורים שבהם מכונה המשכן "מקדש", קיימות שתי מערכות שמות – אחת מתבססת על הכינוי "משכן" וכוללת גם את השמות "משכן ה'" ו"משכן העדות", והשנייה מתבססת על "אוהל" וכוללת את השם הנפוץ "אוהל מועד" וכן "אוהל העדות". במספר מקומות חוברות יחד שתי המערכות לשם "משכן אוהל מועד". חילופי השמות הללו הם תוצאה של היות שתי המילים "משכן" ו"אוהל" מילים נרדפות. היותן נרדפות בא לידי ביטוי בתקבולת הצלעות בלשון השירה המקראית ("מה טובו אוהליך יעקב / משכנותיך ישראל", ובשירה האוגריתית, בחילופים תוך-סיפוריים: "סורו נא מעל אהלי האנשים הרשעים האלה... ויֵעלו מעל משכן קרח", וכן במילה האכדית Mashkanu, שמשמעה אוהל.
משמעות השמות הכלליים 'אוהל' ו'משכן' היא שאלוהים או שכינתו שכנו באותו מקום. הכינוי "אוהל מועד" רומז לאותה התוועדות שבין האל לבין משה ועמו, ואילו הכינויים "משכן העדות" ו"אוהל העדות" מכוונים לעובדה שלוחות הברית (המכונים גם "העדות") שהו בארון הברית (המכונה גם הוא, בהתאמה, "ארון העדות") שהיה מוצב בלב המשכן.
בתרגום אונקלוס מתורגם השם "משכן" ל-"משכנא", ו"אוהל מועד" מתורגם לעיתים ל"משכן זמנא" ולעיתים ל"משכן בית אולפנא".
כל השמות הללו מבטאים גם סוג של ארעיות, שכן אוהל נע ממקום למקום וניתן אף להעביר מקום משכן בנדודים. דבר זה התבטא במבנהו של המשכן, שנבנה בצורה כזו שניתן יהיה לקפלו ולשאת אותו יחד עם נדודי בני ישראל.
עת הקמת המשכן > אלוהים מצווה את משה

על פי המסופר בספר שמות, את הציווי להקים את המשכן קיבל משה בהיותו על הר סיני, קודם קבלת לוחות העדות. הציווי מובא במלואו, בפירוט רב, לאורך כשבעה פרקים, כאשר כל חלק מובנה ובעל פתיח וסיום חגיגי. הציווי פותח בתיאור התרומות שאותן יש לקחת מבני ישראל. לאחר מכן מפורטים דיניהם של שלושת הכלים שנועדו לפנים המשכן – הארון, השולחן והמנורה. בסיום תיאור כלים אלה, מתואר מבנה המשכן גופו, ולכך נסמכים גם דיני הפרוכת והמסך. לאחר כל אלה מצווה האל את משה על בניית המזבח שנועד להיות בחצר המשכן, ועל דיני החצר עצמה. בכך מסתיים חלקה הראשון של פרשת הציווי על הקמת המשכן. החלק השני פותח בדיניו של שמן למאור עבור המנורה, ומשם עובר לדיני הכהונה, שבכללם בגדי הכהונה וטקסי קידוש הכהנים. אגב קידוש הכהנים מוזכר גם הציווי אודות משיחת המזבח וחנוכתו. הדין החותם את גוף הציווי הוא דין קורבן התמיד, ובסיום חגיגי מעין הפתיחה נאמר:
עֹלַת תָּמִיד לְדֹרֹתֵיכֶם, פֶּתַח אֹהֶל-מוֹעֵד לִפְנֵי ה', אֲשֶׁר אִוָּעֵד לָכֶם שָׁמָּה לְדַבֵּר אֵלֶיךָ שָׁם. וְנֹעַדְתִּי שָׁמָּה לִבְנֵי יִשְׂרָאֵל, וְנִקְדַּשׁ בִּכְבֹדִי. וְקִדַּשְׁתִּי אֶת אֹהֶל מוֹעֵד וְאֶת הַמִּזְבֵּחַ, וְאֶת אַהֲרֹן וְאֶת בָּנָיו אֲקַדֵּשׁ לְכַהֵן לִי. וְשָׁכַנְתִּי בְּתוֹךְ בְּנֵי יִשְׂרָאֵל, וְהָיִיתִי לָהֶם לֵאלֹהִים. וְיָדְעוּ כִּי אֲנִי ה' אֱלֹהֵיהֶם אֲשֶׁר הוֹצֵאתִי אֹתָם מֵאֶרֶץ מִצְרַיִם, לְשָׁכְנִי בְתוֹכָם: אֲנִי ה' אֱלֹהֵיהֶם.
לציווי העיקרי נספחים כמה ציוויים נוספים המובאים בהמשך, ובהם תיאור מפורט של מזבח הקטורת, דין מחצית השקל וכיור הנחושת (בפירוט דומה לזה של מזבח הקטורת). לאחר סיום כל ציווי הכלים, בא הציווי על הכנת שמן המשחה ומשיחת כל הכלים כהכנה לשימוש בהם, וכן ציווי אודות הכנת קטורת הסמים והקטרתה. הדיבור האלוהי באשר למשכן נחתם בשני ציווים כלליים אודותיו – האחד באשר למינוי העוסקים במלאכה, והשני באשר לשבת. הציווי אודות השבת, שמופיע כאן בהקשר למשכן, מודגש הדגשה יתרה בחתימת הפרשה, ונועד, לדעת כמה פרשנים, לסייג ולאסור על עשיית מלאכת המשכן ביום השביעי המקודש, למרות חשיבותה של הקמת המשכן.
עת הקמת המשכן > נאום משה והקמת המשכן

המשך סיפור ההקמה מצוי בחלקו האחרון של ספר שמות, בנאומו של משה ובתיאור הביצוע, ונמשך עד לפרקים הראשונים בספר ויקרא. משמעות הימצאותו של סיפור חטא העגל בתווך נידון בהרחבה על ידי מפרשי המקרא. דעתו של רש"י, בעקבות חלק מחז"ל, היא כי "אין מוקדם ומאוחר בתורה", וכי למעשה הציווי הראשוני על הקמת המשכן ניתן למשה אך ורק לאחר חטא העגל וכתוצאה שלו. לעומת גישה זו, מרבית פרשני הפשט, ובראשם הרמב"ן וראב"ע, קוראים את הפסוקים כסדרם וטוענים כי חטא העגל אכן עמד בתווך, בין הציווי על הקמת המשכן ובין נאומו של משה אודות הציווי וביצועו.
סדר הדברים בנאומו של משה שונה מזה של ציווי האל. את נאומו פותח משה במצוות השבת ובציווי על התרומה, ולאחר מכן מפרט את כל כלי המשכן שאותם יש לבנות (תוך יצירת בידול בין מזבח העולה למזבח הקטורת, בידול שלא הוזכר בציווי המקורי של אלוהים). לאחר תיאור התרומות שהגיעו, מכריז משה על מינויים של בצלאל בן אורי ואהליאב בן אחיסמך לניהול בניית המשכן. המקרא ממשיך ומספר כי התרומות שהתקבלו היו רבות יותר מהדרוש, עד כדי כך, שמשה הוצרך לצוות לחדול מהבאת תרומות. לאחר מכן מתוארת העבודה שנעשתה בפועל בבניית המשכן, כליו ובגדי הכהונה. בסיומו של התיאור המפורט מצווה אלוהים את משה להקים את המשכן בראש חודש ניסן, למשוח אותו ואת כליו, וכן את אהרן ובניו. הקמת המשכן מתוארת בפסוקים האחרונים של ספר שמות, המסתיימים בתיאור גילוי השכינה על אוהל מועד. תיאור המשיחה הנעדר מספר שמות מופיע בהמשך הסיפור, לאחר סדרת ציוויים אודות הקורבנות, בספר ויקרא, שם מתוארת גם חנוכת המשכן. פרשת קורבנות הנשיאים בספר במדבר מהווה מעין המשך לתיאור חנוכת המשכן, מאחר שקורבנות הנשיאים חותמים, למעשה, את חנוכת המשכן. כמו כן, הפרקים הראשונים של ספר במדבר מפרטים את דיני עבודת הלוויים, את כללי פריקת המשכן וטעינתו במסעות, ואת מקומו של המשכן העומד במרכז המחנה, הן בנסיעה והן בחנייה, בין מחנה שבט ראובן ומחנה שבט אפרים.
מבנה המשכן > חצר המשכן

הכניסה אל פנים המשכן הותרה למשרתי האל בלבד, ואילו יתר העם הורשה להיכנס אך ורק אל חצרו. החצר, בה היו הכיור ומזבח העולה, הייתה בצורה מלבנית, אורכה (צפון ודרום) 100 אמה (כ-50 מטרים) ורוחבה 50 אמה. פתח החצר היה בצד המזרחי, מול פתח המשכן גופו, ואורכו 20 אמה.
מלבד הפתח שהיה מכוסה במסך יקר יותר, החצר הייתה מוקפת קלעים עשויים שש משזר. לצורך קביעת הקלעים היו עמודים (מחומר לא ידוע) שמוקמו על אדני נחושת, וכן ווים לעמודים, "חשוקיהם" (מעין חגורה. רש"י) עשויים כסף ויתדות נחושת, אך אופן החיבור אינו ברור כל צרכו. בצפון ובדרום היו עשרים עמודים, במערב עשרה, ובמזרח – 3 בכל צד מצדי הפתח, ועוד ארבעה עמודים עבור מסך הפתח. תיאור זה יצר קשיים רבים למפרשים, שהניחו כי כל קלע נפרש בין עמוד לעמוד. מהנחה זו נגררה הנחה נוספת – שבקצה כל רוח ובמרכזה עמד אחד העמודים – והובילה למסקנה כי בכל צד אורך עמדו 21 עמודים, ולא 20 כתיאור התורה. קושי זה הוביל למסקנות שונות בקרב הפרשנים והחוקרים – היו שטענו כי תיאור התורה אינו מדויק או שאינו כפשוטו; ולחלופין, היו שפתרו את הקושי על ידי הנחה שהפתח לא עמד במרכז הרוח המזרחית. התנאי שהציבה הברייתא דמלאכת המשכן מסלק את כל הקשיים, הואיל והיא קובעת כי כל קלע יצא מחוץ לעמוד – שתי אמות ומחצה לכל כיוון.
מבנה המשכן > המשכן גופו > מקומו בחצר

מקומו של המשכן בתוך החצר אינו מצוין בתורה. יוסף בן מתתיהו סבר כי המשכן שכן במרכזה של החצר, אך – בהתחשב בקיומם של הכיור ומזבח העולה – הדעה המקובלת, הן בפרשנות המסורתית והן בקרב החוקרים, היא דעתם של פילון האלכסנדרוני ושל הברייתא דמלאכת המשכן, לפיהם המשכן היה בממדים של 30 אמות על 10 אמות, כאשר המרחק מגבול החצר בצפון, בדרום ובמערב היה 20 אמה, ובצד מזרח – 50.
מבנה המשכן > המשכן גופו > מבנהו > יריעות המשכן

המשכן היה מבנה מסוג מיוחד, ששילב אוהל רגיל וסוכה שטוחה של קרשי עץ, מבנה שניתן לפירוק ולנשיאה. רבים מהמונחים הטכניים בתיאור המשכן (הן חומרי הבנייה, הן הפעולות הטכניות הדרושות להרכבתו והן בהיבט המידות המלאות של המשכן וחלקיו) אינם ברורים מפשוטו של מקרא. נסקור תחילה את תיאור התורה עצמה, ולאחר מכן נפנה לדברי הפרשנים והחוקרים.
המשכן, במובנו הצר של שם זה (היינו, האוהל הפנימי), היה עשוי עשר יריעות ארוגות מחומרים יקרים. כל יריעה הייתה באורך 28 אמות וברוחב 4 אמות. כל חמש יריעות חוברו יחד למחברת אחת ברוחב 20 אמה, ובמקום החיבור של כל שתי מחברות נעשו 50 לולאות לכל אחת, מחוברות בקרסי זהב. מכאן ש-5 אמות משטח היריעות המחוברות נותרו בכול צד וישנן שתי אפשרויות לתאר זאת. אפשרות אחת כי היריעות השתלשלו אנכית לאורך הדפנות. אפשרות נוספת כי שארית רוחב היריעות נמתחו אלכסונית וחוברו בחבלים אל הקרקע ושמשו לייצוב המשכן ויציבותו הסטטית.
על גבי מערכת זו, המכונה משכן, הייתה מערכת נוספת של 11 יריעות מצמר עיזים, שנקראת "אוהל על המשכן". רוחב יריעה כזו היה זהה לרוחב יריעות המשכן (4 אמות), אך אורכן היה גדול יותר ב-2 אמות והגיע ל-30 אמות היריעה. באמצעות קרסי נחושת חוברו היריעות לשתי מחברות – אחת של 5 יריעות ואחת של 6. תפקיד היריעה ה-11 נועד להיות כעודף ("סרח") על המשכן. למיקומו של העודף קיימים שני תיאורים סותרים, וכפי שנראה בהמשך נחלקו הפרשנים ביישובם.
למערכת אוהל המשכן שימשו עורות אילים מאדמים כמכסה, וכמערכת רביעית ועליונה שימשו עורות תחשים – מונח שלא נתברר כל צרכו. מידותיהם של שני מכסים עליונים אלה לא ניתן בתיאור התורה.
מבנה המשכן > המשכן גופו > מבנהו > האוהל

המשכן עצמו היה עשוי קרשים מ"עצי שיטים" (יש סוברים שהכוונה לעצי ארז), מצופים זהב. כל קרש עמד על שני אדני כסף וחובר למשנהו בבריחים המצופים גם הם זהב. אורך כל קרש היה עשר אמות, ורוחבו אמה וחצי. בצדדי האורך (צפון ודרום) חוברו עשרים קרשים, ואורך המבנה הגיע ל-30 אמה (10 אמות פחות מאורך היריעות). באשר לרוחב המשכן, בפשט המקרא התמונה ברורה פחות. התורה מציינת כי בצד מערב חוברו שישה קרשים וכן שני קרשים נוספים העשויים "לִמְקֻצְעֹת הַמִּשְׁכָּן בַּיַּרְכָתָיִם". במסורת היהודית מקובל כי הרוחב היה עשר אמות.ישנה מחלוקת אם קרשי המשכן היו בחתך מלא או שהיו חלולות.
המשכן עצמו היה מחולק לשני חלקים – הקודש וקודש הקודשים, וביניהם הפרידה פרוכת שעשויה מאותו אריג משובח כמו זה של יריעות המשכן. הקודש היה מוקד העבודה המרכזי ובו מוקמו מנורת הזהב, שולחן לחם הפנים ומזבח הקטורת; ואילו בקודש הקודשים הונח ארון הברית לבדו. הפרוכת המבדילה בין הקודש לקודש הקודשים ניתנה, באמצעות ווי זהב, על ארבעה עמודי שיטים מצופים זהב, העומדים על אדני כסף. לגבי גג המשכן, מתואר כי הפרוכת מוקמה תחת קרסי המשכן, אך מקום זה אינו ניתן לחישוב מפשוטו של מקרא, וממילא לא נתבהר חלקם היחסי של הקודש וקודש הקודשים בתוך האוהל.
במקביל לארבעת עמודי הפרוכת, עמדו בפתח המשכן חמישה עמודים, עשויים גם הם עצי שיטים מצופים זהב, אך בניגוד לאדני הכסף של עמודי הפרוכת, עמדו אלה על אדני נחושת בלבד. גם האריג של מסך הפתח נפל באיכותו מזה של הפרוכת, ודמה לזה של מסך שער החצר.
על גבי מבנה קרשים זה נפרשו המחברות. התורה אינה מתארת זאת במפורש, אך על פי חישובי האורכים, וכן על פי הלשון הנקוטה לגבי המשכן – "פרישׂה" (ולא "נטייה") – צורת האוהל עצמו הייתה של סוכה שטוחה, ולא של אוהל טיפוסי הנטוי במשופע.
מבנה המשכן > המשכן גופו > חומרי הבניה

חומרי הבנייה שנצרכו להקמת המשכן והכנת כליו היו רבים ומגוונים. העיקרון המשתמע מתיאורי התורה הוא, כי ככל שמתקרבים לחלקים הפנימיים של המקדש, כך עולה רמת החומרים המצויים בו – הן מתכות והן אריגים. בקודש הקודשים, לדוגמה, המתכת היחידה הקיימת היא זהב, למעט אדני הקרשים והעמודים העשויים כסף. בקודש, לעומת זאת, רמת החומרים יורדת, ובהתאמה – אדני העמודים עשויים נחושת, שהיא המתכת הטיפוסית של חצר המשכן, שם נמצא כסף רק בחלקי חיבור מסוימים, כגון ווי העמודים וקרסי היריעות.
באותו אופן, כל אריגי המשכן עשויים שש משזר, אך בעוד קלעי החצר עשויים שש משזר פשוט, מסכי החצר והמשכן היו עשויים "תכלת וארגמן ותולעת שני ושש משזר מעשה רוקם", ואילו יריעות המשכן והפרוכת היו עשויות "שש משזר ותכלת וארגמן ותולעת שני כרובים מעשה חושב".
קשיים בהבנת מבנה המשכן

כל האמור עד כאן הוא בהסתמך על עדות התורה בלבד. עם זאת, על אף הפירוט הדקדקני, קיימות אי-בהירויות באשר לפרטים רבים במבנה המשכן. כמה מהסוגיות החשובות נוגעות לחלוקה הפנימית של המשכן, לשאלת רוחבו של המשכן, עוביים של הקרשים והמבנה המדויק שלהם. סתומות אלו נידונו לאורך כאלפיים שנה בהרחבה, החל מפירושיהם של פילון האלכסנדרוני ויוסף בן מתתיהו לתיאור המשכן, דרך שיטות חז"ל והפרשנים המסורתיים, וכלה בחוקרים בני הדורות האחרונים.
קשיים בהבנת מבנה המשכן > שיטות קדם-חז"ליות

לטענת פילון, מידות המשכן נמדדו מבחוץ. מבלי לנמק את טענתו, קובע פילון גם כי רוחב המשכן היה זהה לגובהו – עשר אמות. את "האמה החסרה" משלים פילון באמצעות קביעה בדבר שני קרשים מערביים נוספים. כמו כן, לשיטת פילון, כדי שלא יתלכלכו, היו מחברות המשכן בגובה אמה אחת מעל הקרקע. משיטתו משתמע גם כי חלקם היחסי של הקודש וקודש הקודשים היה 19 אמות ו-11 אמות בהתאמה.
גם יוסף בן מתתיהו מייחס למשכן רוחב עשר אמות המורכב, לשיטתו, מששת הקרשים המערביים באורך 9 אמות, ואמה נוספת שהיא למעשה רוחב שני קרשים קטנים נוספים שעמדו בפינות האחוריות של המשכן. בניגוד לפילון, יוסף מחלק את המשכן לעשרים אמות קודש ועשר אמות קודש קודשים.
קשיים בהבנת מבנה המשכן > שיטת חז"ל והפרשנות המסורתית

שיטת חז"ל בעניין המשכן, כפי שזו מובאת בברייתא דמלאכת המשכן, תואמת לזו של יוסף בן מתתיהו באשר לחלוקת המשכן לשליש ושני שלישים. הברייתא אף מיישבת בפירוש חלוקה זו עם תיאור התורה שאיננו חד-משמעי באמצעות הקביעה כי עשר האמות העודפות של אורך המחברות ניתנו כולן לאחורי המשכן. לשיטת חז"ל, עובי כל קרש היה אמה. בתלמוד הבבלי במסכת שבת מובאת מחלוקת בין רבי יהודה לרבי נחמיה בשאלה האם עובי הקרש היה קבוע לכל אורכו או לא. לדברי רבי יהודה, "קרשין – מלמטה עוביין אמה, ומלמעלן – כָּלים והולכים עד כאצבע". כלומר, הקרשים נעשים צרים לאורכם, כצורת גזע. בחלקם התחתון רוחבם אמה (כחצי מטר), ובחלקם העליון עוביים אצבע (2 ס"מ). לדברי רבי נחמיה: "כשם שלמטן עוביין אמה – כך מלמעלן עוביין אמה" (מסכת שבת, דף צ"ח, עמוד ב').
דרך חיבורם של הקרשים זה לזה עד ליצירת המבנה השלם, מתוארת בחז"ל בפרוטרוט (כדלהלן).
קשיים בהבנת מבנה המשכן > שיטת חז"ל והפרשנות המסורתית > אדני הקרשים, הידות והסינין

התורה מתארת את אופן חיבור הקרשים לאדנים כך:
שְׁתֵּי יָדוֹת לַקֶּרֶשׁ הָאֶחָד מְשֻׁלָּבֹת אִשָּׁה אֶל אֲחֹתָהּ, כֵּן תַּעֲשֶׂה לְכֹל קַרְשֵׁי הַמִּשְׁכָּן. וְעָשִׂיתָ אֶת הַקְּרָשִׁים לַמִּשְׁכָּן עֶשְׂרִים קֶרֶשׁ לִפְאַת נֶגְבָּה תֵימָנָה. וְאַרְבָּעִים אַדְנֵי כֶסֶף תַּעֲשֶׂה תַּחַת עֶשְׂרִים הַקָּרֶשׁ, שְׁנֵי אֲדָנִים תַּחַת הַקֶּרֶשׁ הָאֶחָד לִשְׁתֵּי יְדֹתָיו וּשְׁנֵי אֲדָנִים תַּחַת הַקֶּרֶשׁ הָאֶחָד לִשְׁתֵּי יְדֹתָיו.
בהתבסס על תיאור מקראי זה, התמונה העולה משיטת חז"ל היא כי בתחתית כל קרש מקרשי המשכן היו שתי ידות שהוכנסו לאדנים – שני אדנים לכל קרש. אדנים אלה, שהיו עשויים כסף, היו חלולים, והידות – בליטות מהקרשים – נכנסו אליהם. רוחב כל יד היה רבע אמה, עובייה חצי אמה, וגובהה אמה. רוחב כל אדן שלושת רבעי האמה, אורכו אמה וגובהו אמה. האדנים היו נפרדים זה מזה, ומטרתם הייתה לייצב את המשכן גם כשהיה מונח על קרקע לא ישרה. אדנים נוספים שהשתלבו בתוך חריצים מתאימים חיברו את הקרשים זה לזה גם בראשו של כל קרש, ובכך שמרו על היות הקרשים צמודים זה לזה.
מהביטוי "משולבות אשה אל אחותה" הסיקה הברייתא גם את קיומן של בליטות ("סינין") שהיו בכל קרש והשתלבו אל תוך חריץ מקביל בקרש השכן. על פי הברייתא, הבליטות היו בגובה של אמה ומחצית האמה מתחתית הקרש, ואמה ומחצית האמה מראש הקרש.אם הקרשים היו בחתך מלא, משקל כל קרש היה 928 קילוגרם.
קשיים בהבנת מבנה המשכן > שיטת חז"ל והפרשנות המסורתית > הטבעות והבריחים

הסינין – כחלק מובנה בגוף הקרשים – אינם מוזכרים במפורש בתורה, שמתארת מערכת של חיבורים חיצוניים בין הקרשים בצורת טבעות ובריחים:
וְעָשִׂיתָ בְרִיחִם עֲצֵי שִׁטִּים, חֲמִשָּׁה לְקַרְשֵׁי צֶלַע הַמִּשְׁכָּן הָאֶחָד. וַחֲמִשָּׁה בְרִיחִם לְקַרְשֵׁי צֶלַע הַמִּשְׁכָּן הַשֵּׁנִית, וַחֲמִשָּׁה בְרִיחִם לְקַרְשֵׁי צֶלַע הַמִּשְׁכָּן לַיַּרְכָתַיִם יָמָּה. וְהַבְּרִיחַ הַתִּיכֹן בְּתוֹךְ הַקְּרָשִׁים, מַבְרִחַ מִן הַקָּצֶה אֶל הַקָּצֶה. וְאֶת הַקְּרָשִׁים תְּצַפֶּה זָהָב וְאֶת טַבְּעֹתֵיהֶם תַּעֲשֶׂה זָהָב בָּתִּים לַבְּרִיחִם, וְצִפִּיתָ אֶת הַבְּרִיחִם זָהָב.
על פי התיאור, בכל אחד ואחד מהקרשים היו שתי טבעות זהב ששימשו כ"בתים" לבריחים שחיברו את הקרשים זה לזה. לשיטת חז"ל, על מנת שצדו הפנימי של קיר המשכן יראה כקיר חלק, הטבעות היו בצדו החיצוני של קיר המשכן, והיו קבועות בגובה שנים וחצי אמות מתחתית כל קרש ומראשו.
למעט דופן הפתח, דפנות המשכן קובעו באמצעות חמישה בריחים כל אחת. על פי הסבר הברייתא, בכל דופן הושחלו בטבעות העליונות שני בריחים באורך מחצית הדופן כל אחד, בריח מימין ובריח משמאל שנפגשו במרכז, ובאותו אופן גם בטבעות התחתונות. על פי פסוק כ"ח, הבינו חז"ל כי אורך הבריח התיכון היה כאורך הדופן כולה וכי הוא עבר בתוך קרשי המשכן דרך חלל שהיה בהם.
לעומת שיטת הברייתא המסבירה כי למעשה היו במשכן שלושה בריחים תיכונים, אחד בכל דופן, הגמרא במסכת שבת (צח, ב) מדייקת מהשימוש בלשון יחיד כי במשכן היה בריח תיכון אחד באורך 70 אמה, שהושחל לאחר כל הקמה של המשכן בדרך נס.
נוסף על הצעותיהם לפתרון הקשיים שבתיאור המשכן, תיאורי חז"ל והפרשנות המסורתית שבאה בעקבותיהם משלימים גם פרטים אחרים שלא נתפרשו בדברי התורה. כך, בין היתר, קבעו חז"ל את מקומותיהם היחסיים של הכלים בתוך הקודש וקודש הקודשים. לשיטתם, המזבח הוצב באמצע הקודש – 10 אמות מכל פתח, וחמש אמות מכל דופן. במרחק חמש אמות מהפרוכת המפרידה בין הקודש לקודש הקודשים, ושתי אמות וחצי מהקיר הדרומי – הוצבה מנורת הזהב. מולהּ – שתי אמות ומחצה מהקיר הצפוני וחמש אמות מהפרוכת – הוצב שולחן לחם הפנים. באשר לקודש הקודשים, בדומה למקדש, בלטו, לפי חלק מהדעות, בדי הארון אל מחוץ לפרוכת באופן שנראה "כשני דדי אישה"זאת למדו חז"ל מן הפסוק "ויאריכו הבדים, ויראו ראשי הבדים מן הקדש על פני הדביר ולא יראו החוצה". הלימוד בגמרא מתייחס למקדש שלמה, שעליו מדבר הפסוק; אך היו שלמדו שכך היה גם במשכן.
קשיים בהבנת מבנה המשכן > שיטות החוקרים

שיטת חז"ל ויוסף בן מתתיהו באשר לחלוקה הפנימית של המשכן מקובלת גם במחקר, הנוטה להשוות בין תיאור המשכן לתיאור המקדש, שבו היה שטחו של קודש הקודשים שווה למחצית שטח הקודש. עם זאת, סוגיית רוחב המשכן אינה מוכרעת במחקר. רבים מהחוקרים קיבלו את שיטת חז"ל ויוסף בדבר 10 האמות, אך נחלקו בשאלת דרך המדידה של המשכן, התלויה בשאלת עובי הקרשים. יש שהתעלמו לחלוטין משאלת העובי והתייחסו אל תיאור התורה כאל תיאור של קווים הנדסיים, מאחר שלשיטתם מדובר בתיאור שממילא אינו מציאותי. חוקרים אחרים טענו כי רוחב עשר אמות היה רוחב הנמדד מבחוץ, והסיקו כי עובי הקרשים היה חצי אמה (לעומת יוסף המייחס לקרשים עובי של ארבע אצבעות בלבד, ולעומת חז"ל שייחסו להם עובי אמה, לפחות בבסיסם).
גם באשר לבריח התיכון, חלק מהחוקרים קיבלו את שיטת חז"ל, אך חלקם טען כי אין לדייק מלשון התורה "והבריח התיכון בתוך הקרשים" כי בריח זה עבר בתוך הקרשים ממש, אלא היה גם הוא אחוז בתוך טבעות חיצוניות.
תפקידי המשכן

על פי תיאורי התורה, נועדו למשכן כמה תפקידים עיקריים, שעניינם יוצא מנקודה אחת:
משכן השכינה – התפקיד הראשון והבסיסי ביותר הוא היותו משכן עבור האל בתוך בני ישראל, כדברי הפסוק: "וְעָשׂוּ לִי מִקְדָּשׁ וְשָׁכַנְתִּי בְּתוֹכָם". שכינת האל שורה בתוך המשכן, וביתר דיוק: בין הכרובים שעל הכפורת הנמצאת על ארון העדות.
משכן העדות – המקום שבו מצוי ארון העדות, שבתוכו נמצאים לוחות העדות.
התוועדות עם האל – היותו של המשכן מקום לשכינת האל, הכשירה אותו להוות את מקום ההתגלות של האל אל משה, לאחר ההתגלות במעמד הר סיני. בכך מהווה משכן הַמִּדְבָּר המשך להתגלות האלוהית רבת הרושם שהייתה בהר סיני. על פי התורה, היה קולו של האל מגיע אל משה מבין שני הכרובים, ומעביר לו את ציווייו. באוהל מועד נועד משה עם האל. מצוות רבות נאמרו בהתגלויות הללו מפני שלא ניתן למסור את התורה כולה בארבעים יום ויש צורך לציוויים ואזהרות נוספים בהתאם לאירועים שקרו במדבר, כמו: דין מקושש העצים ונחלת בנות צלפחד.
פולחן האל – תפקיד נוסף של המשכן, אשר נגזר אף הוא מהיותו מקום שכינת האל, הוא מקום ריכוז עבודת האלוהים. העבודה שהתקיימה במשכן כללה את מתן לחם הפנים, העלאת נר תמיד במנורה, הקטרת קטורת מידי בוקר, העלאת קורבן התמיד פעמיים ביום על מזבח העולה, וכיפור על המקדש ועל העם ביום הכיפורים. מעבר לפולחן השגרתי, בספרים ויקרא ובמדבר נקבע עוד כי כל קרבן אחר שאין לו מועד (כגון קורבנות כפרה של יחידים ועוד) יובא "אל פתח אוהל מועד" ועוד. יתרה מזו, על פי, אף כל בשר חולין חייב להישחט "בפתח אוהל מועד", דין שיוודע לימים כדין שחיטת חולין.
התגלות השכינה – תפקידו כללי של אוהל מועד היה לשמש מקום לגילוי שכינה מופתי ומוחשי. כתובים רבים מעידים על תפקיד זה, אך אין בהם אמירה אחידה אודות מקום הגילוי, צביונו ומידת היותו קבוע או ארעי. על פי כמה מהתיאורים ועוד), ענן האל שכן תמיד על האוהל, ובהיעלותו ניתן האות לבני ישראל לצאת לדרך. כמו כן, מצויים סיפורים נוספים מהם משתמע כי גילוי שכינה לא היה דבר קבוע – כך בפרשת קורח ועדתו וכך בסיפור המרגלים, שבשניהם מודגשת ייחודיותו של גילוי השכינה.
מעבר לתפקידים העיקריים הללו, שימש המשכן לתפקידים נוספים, כגון מקום כינוס והתקבצות, תפקיד חשוב בקביעת דינה של אישה סוטה, ועוד.