stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רפורמיסטים איראנים
אירועים מרכזיים > הפרלמנט השביעי (2004)

זבינואר 2004, זמן קצר לפני הבחירות לפרלמנט, סיימה מועצת שומרי החוקה, אסרה איראן על כ-2500 מועמדים רפורמיסטים להתמודד בבחירות. מדובר בכמעט מחצית מכלל המועמדים, כולל 80 חברי פרלמנט. יותר מ-100 חברי פרלמנט התפטרו במחאה ומבקרים התלוננו שהמהלך "ניפץ כל יומרה לדמוקרטיה איראנית".
אירועים מרכזיים > בחירות 2005

בבחירות לנשיאת ב-2005, מוסטפא מוין (אנ') ומהדי כרובי היו המועמדים העיקריים של תנועת ה-2 בחוראד. עם זאת, אף אחד מהם לא הגיע לסיבוב השני של הבחירות. מוין הגיע למקום החמישי וקרובי שלישי בסיבוב הראשון.
אירועים מרכזיים > בחירות 2009 לנשיאות איראן

שני המועמדים הרפורמיסטים המובילים בבחירות לנשיאות ב-2009 היו מיר-חוסיין מוסאווי ומהדי כרובי. בבחירות ניצח מחמוד אחמדינז'אד השמרן. תומכי מוסווי לא קיבלו את תוצאות הבחירות ויזמו שורה של הפגנות. לאחר ימים רבים של מחאה נגד תוצאות הבחירות, ההפגנות לאלימות כאשר הבסיג' (מיליציה נאמנה לרפובליקה האסלאמית) החלה לתקוף את המפגינים, ולהפך. בעקבות זאת, חלק מהמפגינים הפנו את זעמם כלפי הממשלה עצמה וניסו להפיל את הרפובליקה האסלאמית. ההפגנות, נמשכו מספר חודשים.
אירועים מרכזיים > כהונתו של חסן רוחאני (2013–2021)

בבחירות 2013 נקט המועמד חסן רוחאני עמדה ביקורתית כלפי המשטר של הנשיא אחמדינז'אד, באומרו כי הוא זה שהביא את הסנקציות על איראן. ב-15 ביוני 2013 נבחר רוחאני לנשיאות איראן לאחר שזכה בלמעלה ממחצית הקולות בסיבוב הראשון, בהקדימו את מתחריו בהפרש ניכר. רוחאני ניצח במערכת הבחירות לנשיאות איראן 2017 ונבחר לקדנציה נוספת. מדיניותו הכלכלית התמקדה בפיתוח כלכלי ארוך טווח, והוא הבטיח גישה גבוהה יותר לאינטרנט. הבטחה זו לא התממשה, והצנזורה על האינטרנט בימיו רק החמירה, אך, באופן שלא היה בשליטתו. בימיו היה שיפור ביחסי החוץ של איראן, כאשר רוחאני ביקר ב-2013 בניו יורק. ב-2015, נחתם הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית, אך, בהחלטת הנשיא דונלד טראמפ, ארצות הברית יצאה ממנו ב-2018.
אירועים מרכזיים > בחירות 2024 לנשיאות איראן

מסעוד פזשכיאן נבחר בבחירות מיוחדות לאחר מותו של נשיא איראן אברהים ראיסי בהתרסקות מסוק ב-19 במאי 2024. הוא השיג כמעט 16.4 מיליון מתוך יותר מ-30 מיליון קולות, וגבר על יריבו העיקרי סעיד ג'לילי שקיבל כ-13.5 מיליון קולות. הבחירות נתפסו כניצחון עבור הרפורמיסטים. פזשכיאן מתואר כאיש מרכז. הוא הבטיח כמה רפורמות כלכליות, פוליטיות ותרבותיות; עם זאת, האייתוללה עלי חמינאי שומר על סמכות ההחלטה בכל נושאי המדינה המרכזיים.
אתגרי התנועה הרפורמיסטית

הממשלה האיראנית מתנגדת לתנועה הרפורמיסטית גם כאשר אנשיה נבחרים לנשיאות. בתקופת ח'אתמי, עיתונים רבים נפתחו נסגרו בידי בידי בית המשפט, אנשי דת שהיו ביקורתיים כלפי עקרון שלטון חכם ההלכה נאסרו, נמשכה הרדיפה של מיעוטים אתניים ודתיים, ואף היו רציחות פוליטיות.
כמו כן, במערכות בחירות רבות, כגון הבחירות לנשיאות ב-2005, רצו מועמדים רפורמיסטים רבים, באופן שגם פיצל את הקולות ביניהם, וגם גרם לאחוז הצבעה נמוך בקרב תומכיהם.
לכן, יש המבקרים את התנועה הרפורמיסטית על כך שהיא: "מפוצלת מדי מכדי להקים סמכות פוליטית, נאיבית מדי לגבי העקשנות של האליטה סביב חמינאי, וחסרת גמישות מכדי לעקוף את האיסור על מפלגות פוליטיות באיראן על ידי יצירה ושמירה על צורות גיוס חלופיות" כמו כן, קיימת ביקורת על היעדר אסטרטגיה ברורה וקוהרנטית ליצירת קשרים עם הציבור הרחב.
כמו כן, שליטתה של התנועה הרפורמיסטית הן בנשיאות והן בפרלמנט משנת 2000 עד 2004 גרמה לה, בעיני איראנים רבים, להיראות חסרת יכולת וחלק מהשיטה המושחתת.
אתגרי התנועה הרפורמיסטית > חילוניות

מכיוון שחילוניות והתנגדות לשריעה אסורות באיראן, זוהי אידאולוגיה שמעודדים בעיקר ארגונים פוליטיים בפזורה האיראנית. מפלגות אלו שואפות לחילופי שינוי משטר, לרוב בעזרת סיוע חוץ והתערבות צבאית. קיימים מבקרים לשאיפה זו, כגון איש האופוזיציה הגולה מוחסן סגזגארה "אל תתערבו. תשאירו את העניינים האלה לעם האיראני". לדידו, על אמריקה לקרוא לחופש ודמוקרטיה, אך לתת את ההנהגה לקבוצות רפורמיסטית מקומיות, במקום ליצור אופוזיציה בגלות.
אתגרי התנועה הרפורמיסטית > תנועת משאל העם

תנועה ששואפת לקיים מחדש את משאל העם ב-1979 שהקים את הרפובליקה האסלאמית באיראן, ובו היו שתי אפשרויות, "כן", ו-"לא". התנועה משתקפת בגרפיטי שמופיע ברחובות טהרן, בו כתוב, בפשטות, "לא". יש המבקרים קריאה זו, שכן מדובר ברצון לבצע שינוי מערכתי ללא בנייה של התארגנות פוליטית.
ריצ'רד איסאי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 בדצמבר 1934 פיטסבורג, ארצות הברית 
 פטירה:  28 ביוני 2012 (בגיל 77) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות גרינווד 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת ייל, אוניברסיטת רוצ'סטר, קולג' הוורפורד, אקדמיית שיידי סייד 
 תפקידים:  מחבר, פסיכיאטר, מרצה באוניברסיטה 
 
ריצ'רד איסאי (באנגלית: Richard Isay,‏ 13 בדצמבר 1934 – 28 ביוני 2012) היה פסיכיאטר, פסיכואנליטיקאי, סופר ופעיל חברתי אמריקאי. הוא היה מרצה לפסיכיאטריה באוניברסיטת קורנל וחבר סגל במרכז להכשרה ומחקר הפסיכואנליטי באוניברסיטת קולומביה. איסאי נחשב לחלוץ ששינה את הדרך בה פסיכואנליטיקאים מתייחסים להומוסקסואליות בזכות מלחמתו כנגד מדיניות האפליה של האגודה הפסיכיאטרית האמריקאית (APA).
איסאי הוא בוגר מכללת הוורפורד בפנסילבניה ובית הספר לרפואה ורפואת שיניים של אוניברסיטת רוצ'סטר. זמן קצר לאחר שסיים את התמחותו בפסיכיאטריה באוניברסיטת ייל, הוא השלים את ההכשרה במכון הפסיכואנליטי של ניו אינגלנד המערבית. לאורך הקריירה שלו, איסאי טיפל כפסיכיאטר ופסיכואנליטיקאי בקליניקה פרטית והיה מרצה ומדריך של מטפלים, בין היתר במרפאה הפסיכיאטרית "פיין ויטני" ובמרכז הפסיכואנליטי באוניברסיטת קולומביה.
איסאי כתב על פסיכואנליזה והומוסקסואליות, בין השאר בספרו "להיות הומוסקסואל" (Being Homosexual: Gay Men and Their Development). בפרק אוטוביוגרפי של ספר אחר שכתב, "להפוך להומוסקסואל" (Becoming Gay: The Journey to Self-Acceptance) הוא מתאר את המאבק שלו בנטייה המינית שלו שנמשך 10 שנים. הוא עבר בעצמו טיפול פסיכואנליטי, במהלכו התחתן, וכשסיים את הטיפול גילה שעדיין מקננות בו תשוקות הומוסקסואליות.
במשך שנים רבות, כגבר הומוסקסואל "בארון", כתב על הומוסקסואליות בכתבי עת והרצה על נושא זה. לבסוף הוא יצא מהארון והתגרש.
בספר "להפוך להומוסקסואל" הוא כותב שבעזרת האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות הוא איים לתבוע את האגודה הפסיכיאטרית האמריקאית (APA) בעקבות מדיניות האפליה שלהם כנגד הומוסקסואלים. כתוצאה מכך, בשנת 1991 שינתה האגודה את המדיניות שלה בנוגע לקורסי ההכשרה שלה ואת עמדתה בעניין הומוסקסואליות ככלל. בשנה העוקבת אפשרו מוסדות הכשרה פסיכואנליטיים קידום מרצים ומדריכים מבלי להתחשב בנטייתם המינית.
בספרו "מחויבות וריפוי" (Commitment and Healing: Gay Men and the Need for Romantic Love) שיצא בשנת 2006, עסק איסאי בקושי של גברים הומואים להישאר זמן ממושך במערכות יחסים רומנטיות.
הערות שוליים

↑  Chris Geidner (June 29, 2012). "Dr. Richard Isay, Who Fought Illness Tag for Gays, Dies at 77". New York Times.
↑  Isay, Richard (1989). Being Homosexual: Gay Men and Their Development. Farrar, Straus and Giroux. ISBN 0-374-11012-3.
↑  Isay, Richard (1996). Becoming Gay: The Journey to Self-Acceptance. Pantheon. ISBN 0-307-38977-4.
↑  Isay, Richard (2006). Commitment and Healing: Gay Men and the Need for Romantic Love. Wiley. ISBN 0-471-74049-7.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007447496405171  BnF: cb125720158 (data)  GND: 1023844176  ISNI: 0000 0001 1597 4738  LCCN: n88003298  NTA: 074405756  SUDOC: 261866710  VIAF: 12958128   WorldCat (עם VIAF): 12958128
דיני נאמנות

נאמנות היא זיקה לנכס שעל פיה חייב נאמן להחזיק או לפעול בנכס לטובת נהנה או למטרה אחרת. לדיני הנאמנות יש שני היבטים עיקריים: האחד הוא ההיבט הקנייני, של מהות הזיקה בין הנכס לנאמן ובין הנכס לנהנה; השני הוא ההיבט החיובי, של מערכת היחסים בין הנאמן לנהנה וביניהם לבין אחרים.
מקובל לחשוב שמוסד הנאמנות צמח באנגליה, אך יש לו יסודות עמוקים במשפט העברי, בחלק ה"דיני" שבו, ולא בחלק ה"יושרי".
סיווג דיני הנאמנות

המשפט הפרטי מחולק, ככלל, לשני תחומים: דיני חיובים ודיני קניין. הזכות שבחיוב היא זכות אישית, in personam, בעוד הזכות הקניינית היא זכות כלפי כולי עלמא, in rem. עם זאת, קיימים במסגרת המשפט הפרטי מספר תחומי דין הכורכים בתוכם סוגיות של חיובים וקניין גם יחד. עם תחומים אלו נמנים דיני חדלות הפרעון, דיני הירושה ודיני האמונאות (fiduciary law). דיני הנאמנות קשורים באופן הדוק לדיני האמונאות, אם כי הם נפרדים: כל נאמן הוא גם אמונאי; לא כל אמונאי הוא נאמן. בנאמנות, תמיד קיים נכס כלשהו, המהווה את מושא הנאמנות. לעומת זאת, דיני האמונאות עוסקים גם בנושאים לא-כלכליים, כגון מערכות יחסים של עורך דין-לקוח, רופא-מטופל ואפוטרופוס-חסוי. דיני האמונאות, כמו דיני הנאמנות, הם חלק מדיני היושר (equity).
לעיתים, בפרט בבריטניה, נשמעת האמירה שדיני הנאמנות הם חלק מדיני הקניין. היסטורית, דיני הנאמנות אכן התפתחו סביב הסוגיה של טיב הזכויות הקנייניות כלפי נכס הנאמנות – זכות הבעלות של הנאמן לצד זכותו הקניינית שביושר של הנהנה. עם זאת, הגדרה של דיני הנאמנות כחלק מדיני הקניין בלבד מחמיצה את החיובים האישיים (האובליגטוריים) הקיימים בין הנאמן לשאר הצדדים ליחסי הנאמנות. דיני הנאמנות עוסקים בזכות אובליגטורית הכרוכה ומשולבת עם זכות קניינית. זו דוגמה לדואליות המאפיינת את דיני היושר בכללותם.
יסודות הנאמנות

מספר רכיבים דרושים לקיומה של כל נאמנות:
נכס – על פי ההגדרה שבסעיף 1 לחוק הנאמנות, לא תיתכן נאמנות ללא נכס כלשהו המשמש מושא הנאמנות. אותו נכס עשוי להיות מיטלטלין, מקרקעין, זכויות או כל נכס אחר. לעיתים, הנכס עשוי להיות פשוט יחסית (למשל, תכשיט). פעמים אחרות, במיוחד כאשר נכס הנאמנות הוא זכויות ולא נכס מוחשי, עשויות להיות לו פנים מורכבות למדי. כך, לדוגמה, טרם תאגיד מנפיק לציבור סדרת איגרות חוב, הוא חייב למנות אדם שיהיה "נאמן" של אותה סדרה. על הנאמן לפעול לטובת המחזיקים באיגרות החוב, שהם הנהנים. פעולותיו העיקרית של הנאמן הן פיקוח על התאגיד המנפיק, תיווך בהעברת התשלומים השוטפים ונקיטת פעולות משפטיות לטובת המחזיקים. בנאמנות כזו, נכס הנאמנות הוא הזכויות והסמכויות השונות שיש לנאמן, בעיקר כלפי התאגיד המנפיק.
נאמן – לפי סעיף 1 לחוק הנאמנות, לגבי כל נאמנות חייב להתקיים אדם המהווה נאמן.
החזקה או פעולה – לפי סעיף 1 לחוק הנאמנות, על הנאמן "להחזיק או לפעול" בנכס. הווה אומר, הנאמן עשוי להיות הבעלים של הנכס או להחזיק בו באופן אחר; לחלופין, הוא עשוי לפעול בנכס, השייך לבעלים אחרים. המצב השני מתקיים, לדוגמה, לגבי חברה המשמשת כ"מנהל קרן" של קרן נאמנות. נכסי הקרן שייכים ל"נאמן הקרן", שהוא חברה נפרדת ממנהל הקרן. אולם, מנהל הקרן הוא זה שפועל בהם ומבצע את פעולות הקניה והמכירה. הן נאמן הקרן והן מנהל הקרן הם נאמנים לטובת בעלי היחידות של קרן הנאמנות.
לטובת נהנה או למטרה אחרת – סעיף 1 לחוק הנאמנות קובע כי לגבי כל נאמנות חייב להתקיים אדם המהווה נהנה. לחלופין, חייבת להיות לנאמנות מטרה אחרת. מרבית הנאמנויות הן לטובת נהנים. נאמנות לטובת "מטרה אחרת" עשויה להיות, לדוגמה, נאמנות שהוקמה לטובת עזרה לחולים במחלה פלונית, או להנצחת שמו של אדם. במקרה כזה, אין אף נהנה (אדם מסוים, בר זיהוי), אלא קבוצה בלתי מוגדרת מראש של מוטבים אפשריים, הכל בכפיפות למטרה שהוגדרה. הנאמן נדרש לזהות את האופן הנכון להשגת המטרה ולפעול בהתאם לו. אף שלנאמנות לטובת "מטרה אחרת" אין נהנה, יכול כל אדם מעוניין לפנות לבית המשפט כדי להגן על מטרת הנאמנות (למשל, אם הנאמן השתמש בנכסי הנאמנות למטרה שונה מזו שהוגדרה).
מהות הנאמנות

חיוב משפטי "רגיל" אינו חיוב שבנאמנות. בחיוב רגיל, צד אחד (החייב) חייב נכסים או ביצוע פעולה לצד שני (הנושה). לנושה יש זכות אובליגטורית, ללא רכיב קנייני, לכך שהחיוב יתקיים. אם החייב אינו מקיים את חיובו, הנושה יכול לתבוע אותו ולזכות בתוכן החיוב, ככל שתתקבל תביעתו. כאשר החייב אינו מסוגל לבצע את החיוב, עקב היותו חדל פרעון, הנושה יאלץ להיכפף למשטר חדלות הפרעון, הקובע בין היתר שנכסי החייב יחולקו בין הנושים בשיעור שווה. פירוש הדבר הוא שכל נושה רגיל, שאין לו זכות קניינית כלפי נכסי החייב, יזכה לקבל רק שיעור חלקי מחובו ולעיתים קרובות, מאום. החיוב הרגיל, שאינו בנאמנות, הוא ברירת המחדל המשפטית. הלוואה, חשבון בנק, איגרת חוב, המחאה (שיק), תגמולי ביטוח, דמי שכירות, תשלום עבור רכישת נכס, פיצוי בנזיקין – כל אלו הם חיובים רגילים.
לעומת זאת, הנאמנות היא מערכת מורכבת יותר של זיקות משפטיות. היחוד שבנאמנות הוא כפול: ראשית, במישור של דיני החיובים, in personam, המסדיר את הזיקות בין הנאמן לבין אנשים אחרים (כגון הנהנה ויוצר הנאמנות) ובינם לבין עצמם. בניגוד לדיני החיובים הרגילים, מערכת היחסים האמונאית מטילה על הנאמן מספר חובות מיוחדות וקפדניות, במרכזן חובת הנאמנות (duty of loyalty). זו אוסרת על קיומו של ניגוד עניינים בין האינטרס של הנהנה לאינטרס של הנאמן או של כל צד שלישי. לנאמן אסור לחלוטין להפיק טובת הנאה מהנאמנות, אפילו אם לא נגרם לנהנה כל נזק מכך. אם הנאמן הפר חובה זו, מערך נרחב של סעדים זמין נגדו. סעדים אלו נשענים רובם על סעד החשבון (account of profits), המחייב את הנאמן לדווח על כל טובת הנאה שהופקה ולהחזירה לנאמנות. סעדים אלו קשורים גם לתחומי דין נוספים, כגון דיני עשיית עושר ולא במשפט.
שנית, לנהנה יש גם זכות מעין-קניינית כלפי נכס הנאמנות. אל הזכות האישית מתווספת ונקשרת זכות in rem. לנהנה אין זכות בעלות על הנכס; זו נמצאת לרוב בידי הנאמן. אולם, זכותו של הנהנה היא זכות קניינית שביושר (equitable proprietary claim). מחד גיסא, זכות זו אינה זכות קניין מלאה תחת דיני הקניין; מאידך גיסא, היא חזקה יותר מזכות לפי דיני החיובים גרידא. לזכות הקניינית שביושר יש מספר נפקויות רבות-עוצמה. כך, לדוגמה, אם הנאמן נקלע לחדלות פרעון, נכס הנאמנות לא נכלל במאסת הנכסים העומדים לחלוקה לנושיו. הנהנה אינו מוכפף לדיני חדלות הפרעון, אלא זכאי לקבל לידיו את נכס הנאמנות. ההגנה הקניינית על זכויות הנהנה מחוזקת גם לפי קביעת חוק הנאמנות כי "אין לרדת לנכסי הנאמנות אלא בשל חובות המוטלים עליהם או הנובעים מפעולות הנאמנות." נכסי הנאמנות הם מאגר כלכלי עצמאי, החסין מפגיעה בו בשל חובות הנאמן (ובנסיבות מסוימות, גם בשל חובות הנהנה); רק חובות שנוצרו עקב קיומה של הנאמנות עצמה מאפשרים ירידה לנכסי הנאמנות לשם סיפוקם. נפקות נוספת של הזכות הקניינית שביושר מתבטאת במצב בו נכס הנאמנות יצא מידי הנאמן שלא כדין (למשל, ללא תמורה מספקת). במקרה זה, ייתכן ותקום לנהנה זכות עקיבה (tracing) אחר הנכס והוא יהיה זכאי להוציאו מידי הצד השלישי, שהפך בינתיים לבעליו לפי דין.
מבחינה מעשית, לא תמיד יש נפקות ניכרת להבחנה בין הסעדים האובליגטוריים והסעדים הקנייניים העומדים לנהנה. לדוגמה, אם הנאמן עשה רווח לעצמו מתוך נכסי הנאמנות, הנהנה זכאי לתבוע רווח זה מהנאמן. כאשר הנאמן אינו חדל פרעון, התוצאה לגבי הנהנה תהיה לרוב זהה בין אם יוחלט שיש לו זכות קניינית כלפי הרווח ובין אם יוחלט שהנאמן חייב להחזיר את הרווח מכוח דיני החיובים.
הצדדים בנאמנות

במסגרת יחסי נאמנות עשויות להימצא מספר דמויות:
נאמן (trustee) – אדם המחזיק או הפועל בנכס הנאמנות. על הנאמן חלים חיובים משמעותיים, במרכזם החובה לפעול לטובת מטרת הנאמנות ללא התחשבות באינטרס העצמי של הנאמן או בכל אינטרס זר אחר. עם זאת, אין מניעה שהנאמן עצמו יהיה נהנה.
נהנה (beneficiary) – אדם שלטובתו מוחזק או מופעל נכס הנאמנות.
יוצר הנאמנות (settlor) – אדם המקים נאמנות, לרוב בכך שהוא מעביר את נכס הנאמנות לשליטת הנאמן. יוצר הנאמנות יכול להיות גם נהנה. בנאמנות על פי חוזה, יוצר הנאמנות אינו יכול להיות גם הנאמן, שהרי לשם כריתת חוזה נדרשים שני צדדים לפחות.
מגן הנאמנות (protector) – אדם שבתנאי הנאמנות הוענקה לו סמכות פיקוח או הכרעה בענייני הנאמנות, אף שאינו הנאמן עצמו. ניתן לקבוע כי מגן הנאמנות יוכל לתת הוראות לנאמן בנושאים שונים, למנותו או לפטרו, לשנות את מטרות הנאמנות ולאחוז בסמכויות נוספות כיוצא באלו. לרוב הנאמנויות אין מגן והנאמן עצמו אוחז בהן בשיקול דעת מלא.
יצירת הנאמנות

נאמנות נוצרת על פי חוזה, על פי כתב הקדש או על פי חוק.
המסמך היוצר את הנאמנות עשוי להיות מכונה "כתב הנאמנות" או "שטר הנאמנות" (trust instrument או deed of trust).
כאשר נאמנות נוצרת על פי חוזה, על הנאמן עצמו להיות צד לחוזה. זאת, לאור העובדה שבמסגרת יחסי הנאמנות מוטלים על הנאמן חיובים כבדי-משקל, אשר נדרשת הסכמתו של הנאמן להיות כפוף להם. בנאמנות על פי חוזה מתאפשר לצדדים חופש נרחב לעצב את תנאי הנאמנות לפי רצונם. ניתן להתנות על הוראות חוק הנאמנות, פרט למספר הוראות קוגנטיות החלות על כל נאמנות.
בנאמנות מכוח הדין, לעומת זאת, לא תמיד נדרשת הסכמת הנאמן. כך, למשל, נאמנות קונסטרוקטיבית מתקיימת כאשר הנאמנות לא נוצרה באופן מפורש, אלא נלמדת מנסיבות המקרה שלפיהן לצד אחד יש זכות קניינית מסוימת בנכס, על אף שצד אחר הוא הבעלים החוקי שלו. לדוגמה, אדם ששילם את מלוא התמורה עבור דירה, שטרם נרשמה על שמו במרשם המקרקעין, עשוי להיחשב לנהנה של נאמנות קונסטרוקטיבית, שהנאמן שלה הוא בעל הדירה הנוכחי. הסוגיה תתעורר, לדוגמה, אם בעל הדירה הנוכחי נכנס להליך חדלות פרעון אחרי שהתמורה שולמה לו ולפני שזהות הבעלים שונתה במרשם המקרקעין. בדרך כלל, נאמנות על פי חוק אינה נוצרת ישירות מכוח החקיקה עצמה. במקום זאת, החקיקה מסמיכה גוף מסוים (לרוב, בית המשפט) ליצור את הנאמנות ולמנות את הנאמן. עם הנאמנים מכוח הדין נמנים כונס הנכסים, מנהל העזבון וכל נאמן אחר שבית המשפט ממנה שלא מכוח חוזה או הקדש. בנסיבות מסוימות, גם מפרק של תאגיד, או בעל תפקיד בהבראת תאגיד, עשוי להיות נאמן, אם וככל שהוא מקבל לידיו, באופן אישי, נכס כלשהו במסגרת מילוי תפקידו (בניגוד למצב הנפוץ יותר, בו הנכס נמצא בבעלות התאגיד עצמו).
נאמנות יכולה להיווצר גם באמצעות כתב הקדש. בניגוד לכריתת חוזה, אפשר שעשיית כתב ההקדש תהיה פעולה חד-צדדית, כגון הוראה בצוואה או כתב חתום בידי יוצר ההקדש לפני נוטריון. ייתכן שייווצר כתב הקדש אך לא יוגדר בו נאמן. בהתאם לכך, החוק מסמיך את בית המשפט למנות נאמן להקדש. בדומה לנאמנות על פי חוזה, גם בנאמנות על פי כתב הקדש נדרשת הסכמת הנאמן לשמש בתפקידו. בהתאם לכלל שלפיו לכל נאמנות יש נאמן, תחילת ההקדש (תחילת קיומה של הנאמנות) היא רק במועד בו מועברת השליטה בנכסי ההקדש לידי הנאמן. כאשר הקדש מסוים הוא "נאמנות שמטרתה או אחת ממטרותיה היא קידומו של עניין ציבורי", הוא מוגדר על פי חוק כהקדש ציבורי. החוק קובע שורה של כללים מפורטים בקשר לאופן הניהול והפיקוח על הקדשות ציבוריים – כללים שאינם חלים על הקדשות שאינם ציבוריים ועל נאמנויות אחרות. לשיטת הדין, הפיקוח המוגבר נדרש עקב העניין שיש לציבור הרחב באותם הקדשות.
סוגי נאמנויות

בעולם המודרני, מרבית בני האדם קשורים ביחסי נאמנות כלשהם, לעיתים אף ללא ידיעתם. לדוגמה, כל עמית בקרן פנסיה הוא נהנה של נאמנות, בה נכס הנאמנות הוא ההשקעות המנוהלות עבור הקרן והנאמן הוא החברה המנהלת. רבים אחרים מהווים נאמנים או יוצרי נאמנות. קיימים מגוון הסדרים חוזיים שאינם מכונים בשם "נאמנות", אך מהווים נאמנות לכל דבר ועניין. נאמנויות הן מיסודות הכלכלה המודרנית, כאשר חלק ניכר מפעולות החסכון וההשקעה נעשה במסגרתן וסכומי הכספים המנוהלים בהן במדינות המפותחות הם גבוהים ביותר ביחס לגודלה הכולל של הכלכלה. כך, למשל, במערכת החסכון ארוך הטווח בישראל, נכון לסוף 2019, נוהלו כ-1.9 טריליון ש"ח, "סכום השווה בקירוב למחצית מסך הנכסים הפיננסיים של הציבור".
הבאים מהווים דוגמאות לנאמנויות או לנאמנים:
נאמנות פרטית, כגון נאמנות הנוצרת לטובת בני משפחה. בהסדר כזה, תנאי הנאמנות עשויים לקבוע שנכסי הנאמנות יוענקו לנהנה רק לאחר שזה יעבור אירועים מוגדרים בחייו, כגון הגיעו לגיל מסוים או נישואיו. ניתן גם לקבוע שנכסי הנאמנות יוענקו לנהנה בתשלומים קבועים מתוך הקרן או מתוך פירות הקרן, כך שנמנע מהנהנה לבזבז את הכספים בבת אחת (spendthrift trust). לעיתים אף ניתן שיקול דעת מוחלט לנאמן באשר לאופן הענקת הנכסים לנהנה.
קופת גמל, לרבות קרן פנסיה וקרן השתלמות. בהסדר כזה, החברה המנהלת היא הנאמן; העמית הוא הנהנה. במקרה של מות העמית, הנהנה הוא אדם אחר, המוטב, אשר נעשה זכאי לקבל מהחברה המנהלת את הכספים שבחשבון העמית. נכס הנאמנות הוא הנכסים שבבעלות החברה המנהלת והמשויכים לקופת גמל מסוימת. חברה מנהלת יכולה לנהל מספר קרנות נפרדות, שכל אחת מהן מכונה "קופת גמל" ומתקיימת על בסיס חוזה נאמנות המכונה "תקנון".
קרן נאמנות. בהסדר כזה, קיימים שני נאמנים: נאמן הקרן ומנהל הקרן. נאמן הקרן הוא הבעלים של נכסי הנאמנות; מנהל הקרן מבצע את הפעולות המסחריות השוטפות לגבי אותם נכסים, כגון קניה ומכירה של ניירות ערך הנמנים עם נכסי הנאמנות. בעל היחידה הוא הנהנה. יחידה היא אגד של זכויות כלפי הנאמנים, לצד זכויות שביושר כלפי נכסי הנאמנות. נכס הנאמנות הוא הנכסים שבבעלות נאמן הקרן והמשויכים לקרן נאמנות מסוימת. כל קרן נאמנות מתקיימת על בסיס חוזה נאמנות המכונה "הסכם קרן", שכמו מרבית חוזי הנאמנות, הוא חוזה לטובת אדם שלישי. הסכם הקרן נכרת בין נאמן הקרן למנהל הקרן. כל נאמן קרן ומנהל קרן יכולים להיות צדדים להסכמי קרן רבים, המקימים קרנות נאמנות שונות.
נאמנות לטובת בעלי יחידות השתתפות של שותפות מוגבלת. בהסדר כזה, הנאמן הוא השותף המוגבל של השותפות. הוא מכניס לקופת השותפות את הכספים שהתקבלו מהנפקת יחידות ההשתתפות לבעליהן; כמו כן, הוא מחויב לחלק לבעלי יחידות ההשתתפות את רווחי השותפות המגיעים לידיו.
נאמנות עבור סדרת איגרות חוב. בהסדר כזה, חברת הנאמנות היא הנאמן ובעלי איגרות החוב הם הנהנים. נכס הנאמנות הוא הזכויות והסמכויות השונות העומדות לנאמן, כגון פיקוח, גביה ותביעה, בעיקר כלפי התאגיד שהנפיק את איגרות החוב.
נאמנות על אופציות הניתנות לעובדים. בהסדר כזה, תאגיד (יוצר הנאמנות) מנפיק את נכס הנאמנות – כתבי אופציה, הנמסרים לבעלותה של חברת נאמנות, שהיא נאמן לטובת עובדי התאגיד המנפיק. העובדים זכאים לקבל לבעלותם את כתבי האופציה, או את תמורתם, לפי תנאי חוזה הנאמנות.
נאמנויות מסחריות אחרות, לדוגמה, כחלק מהסדרי איגוח.
נאמנים הממונים על ידי רשות שיפוטית:
כונס נכסים.
מנהל עזבון.
ראו גם

דיני היושר
דיני אמונאות
דיני קניין
דיני חיובים
לקריאה נוספת

שלמה כרם, חוק הנאמנות, התשל"ט-1979 (מהדורה רביעית, 2004).
אלון קפלן, נאמנות בישראל: הלכה למעשה (2017).
הערות שוליים

↑  סעיף 1 לחוק הנאמנות, תשל"ט-1979, ס"ח 128 (להלן: חוק הנאמנות). כך נאמנות מוגדרת בחוק הישראלי, הגם שקיימות הגדרות ותפיסות שונות בשיטות משפט אחרות. ראו אדם חפרי-וינוגרדוב, "דין הנאמנות בישראל: מאבני נגף לאבני חן?", משפטים מה(2) 439 (2015).
↑  נחום רקובר "המשפט העברי בחקיקת הכנסת – המקורות היהודיים בשילובם בדיוני הכנסת ובחוקי מדינת ישראל", בהוצאת ספרית המשפט העברי, משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל (תשמ"ט-1988), כרך ראשון עמ' 933-935 חוק הנאמנות, באתר דעת.
↑  סעיף 35ב ל חוק ניירות ערך, תשכ"ח-1968, ס"ח 234.
↑  סעיפים 74–75 לחוק השקעות משותפות בנאמנות, תשנ"ד-1994, ס"ח 308.
↑  סעיף 39 לחוק הנאמנות.
↑  פרט לתגמולים וטובות הנאה שהותרו בחוק או בתנאי הנאמנות, כגון שכר הנאמן והוצאותיו בהתאם לסעיף 8 לחוק הנאמנות.
↑  סעיף 1 לפקודת פשיטת הרגל [נוסח חדש], תש"מ-1980, נ"ח 639 קבע, בין היתר, כי ""נכסי פושט רגל" – הנכסים העומדים לחלוקה בין נושיו לפי פקודה זו, למעט נכסים שהוא מחזיק בהם כנאמן".
↑  סעיף 3(ב) לחוק הנאמנות.
↑  סעיף 13(ד) לחוק הנאמנות.
↑  סעיף 2 לחוק החוזים (חלק כללי), תשל"ג-1973, ס"ח 118.
↑  סעיף 2 לחוק הנאמנות.
↑  סעיף 11 לחוק הנאמנות.
↑  סעיף 17(א) לחוק הנאמנות.
↑  סעיף 21(ב) לחוק הנאמנות.
↑  סעיף 21(ג) לחוק הנאמנות.
↑  סעיף 17(ב) לחוק הנאמנות.
↑  סעיף 26(א) לחוק הנאמנות.
↑  סעיפים 25–31 לחוק הנאמנות.
↑  סעיף 3 לחוק הפיקוח על שירותים פיננסיים (קופות גמל), תשס"ה-2005, ס"ח 889.
↑  דוח הוועדה המייעצת לממונה על שוק ההון, ביטוח וחיסכון בנושא בחינת ההוצאות הישירות (29.10.2021).
| חוק ומשפט |
| --- | --- | --- |
| ענפים עיקריים | משפט ציבורי • משפט חוקתי • משפט מנהלי • משפט פלילי • דיני חיובים • דיני חוזים • דיני נזיקין • דיני עשיית עושר ולא במשפט • דיני קניין • דיון אזרחי • דיון פלילי • משפט בינלאומי פומבי • דיני היושר |  |
| תחומים נוספים | משפט ימי • דיני חדלות פירעון • דיני תאגידים •  דיני הגבלים עסקיים • משפט בינלאומי פרטי • דיני הגנת הצרכן • דיני משפחה • דיני ירושה • קניין רוחני • דיני עבודה • משפט צבאי • דיני מיסים • דיני נאמנות |  |
| מקורות המשפט | חוקה • חוק • תקנות • צו • תקדים • קודקס • מנהג • פקודה • אסדרה |  |
| שיטות משפט | משפט קאנוני • המשפט המקובל • המשפט הקונטיננטלי • המשפט הרומי • משפט עברי • שריעה • יאסה • השיטה האינקוויזיטורית • השיטה האדברסרית |  |
| תורת המשפט | פוזיטיביזם משפטי • פורמליזם משפטי • ריאליזם משפטי • הגישה הביקורתית למשפט • משפט הטבע • משפט השוואתי • הגישה הפמיניסטית למשפט • ניתוח כלכלי של המשפט • מחשבה מדינית |  |
| מוסדות ובעלי תפקידים | רשות מחוקקת • הרשות השופטת • רשות מבצעת • שופט • עורך דין • בוררות |  |
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00571159
יורגו יורדאן

| --- | --- |

 לידה:  29 בספטמבר 1888 (יוליאני) טקוץ', רומניה 
 פטירה:  20 בספטמבר 1986 (בגיל 97) בוקרשט, הרפובליקה הסוציאליסטית של רומניה 
 ענף מדעי:  בלשנות, פילולוגיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות בלו 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת יאשי 
 מוסדות:  אוניברסיטת בוקרשט  אוניברסיטת יאשי 
 פרסים והוקרה:  פרס המדינה של הרפובליקה העממית הרומנית  אמריטוס 
 
יורגו יורדאן, בשנת 1958 בוועידה של ה"אונסקו"
יורגו יורדאן (ברומנית: Iorgu Iordan;‏ 11 באוקטובר 1888 – 20 בספטמבר 1986) היה בלשן ופילולוג רומני, ממוצא בולגרי, בימיו הראשונים של המשטר הקומוניסטי ברומניה כיהן שנתיים כשגריר רומניה במוסקבה. היה חבר האקדמיה הרומנית וסגן יושב ראש שלה. כחוקר ומורה עסק בעיקר בחקר השפה הרומנית והבלשנות הרומאנית והכללית. ניהל את "המכון לבלשנות בבוקרשט". היה פעמיים דקאן של הפקולטה לפילולוגיה של אוניברסיטת בוקרשט ובשנים 1958-1957 רקטור אוניברסיטת בוקרשט. בשנים 1930-1928 וב-1945-1944 כיהן כמנהל התיאטרון הלאומי ביאשי. היה גם משפטן בהכשרתו.
ילדותו וצעירותו

יורגו יורדאן נולד בעיירה טקוץ' במחוז גאלאץ, במשפחה עם שורשים כפריים. הוא היה בנם של טואדר טושקו יורדאן, גנן ממוצא בולגרי, שבגיל 18 חצה את הדנובה והתיישב ברומניה, ושל איליאנה קרצ'ון הרומנייה. האם הייתה בת מאומצת על ידי בולגרי בשם איוואן פנו, תושב הכפר ניקורשט. ההורים לא ידעו קרוא וכתוב. יורגו יורדאן למד בשנים 1899-1895 בבית ספר יסודי ובשנים 1904-1900 בגימנסיה הראלית לבנים ע"ש דימיטריה סטורדזה בטקוץ'. הנער המשיך אחר כך את לימודיו בפנימייה התיכונית (Liceul Internat) "קונסטנטין נגרוצי" ביאשי אותה סיים ראשון במחזורו 
. אחרי מבחני הבגרות למד בשנים 1911-1908 בפקולטה לספרות ופילוסופיה של אוניברסיטת יאשי בה היה תלמידם של אלכסנדרו פיליפידה ושל גאראבט איבראיליאנו. במקביל למד משפטים סיים עם תואר במקצוע זה בשנת 1912. בפקולטה למשפטים שמע, בין השאר, את הקורס שלימד קונסטנטין סטרה על המשפט החוקתי. 
בתום לימודיו יצא להשתלמות בת חדשים אחדים בברלין ובשובו למולדתו עבד כמורה לגרמנית בבתי ספר תיכון בגאלאץ (התיכון "וסילה אלכסנדרי", בימינו מכללה לאומית בעלת אותו שם) (1912-1911), ביאשי (התיכון "בנימין קוסטאקי" והתיכון הפרטי "מיכאיל קוגלניצ'אנו") ובפומרלה.