stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת עשר השנים

מלחמת עשר השנים (בספרדית: Guerra de los Diez Años) הייתה הראשונה בסדרה של שלוש מלחמות בין תושבי קובה לבין הממשל הספרדי הקולוניאלי, בשלהי המאה ה-19. המלחמה נמשכה בין 1868 לבין 1878, וכשתי המלחמות שבאו אחריה, המלחמה הקטנה ומלחמת העצמאות, לא הביאה לעצמאות קובה, אך היוותה ציון דרך חשוב בדרך לכך.
רקע

בשנות ה-60 של המאה ה-19 פקד את קובה משבר כלכלי, שהגיע לשיאו בשנים 1867-1866. חרף המשבר, הממשל הקולוניאלי המשיך לגבות מסים גבוהים, שרובם המכריע כלל לא הושקעו בקובה עצמה, אלא שימשו את מנגנוני השלטון או הועברו לספרד. באותה העת היוו הספרדים 8% מהאוכלוסייה, אך החזיקו בלמעלה מ-90% מההון. בנוסף על הפערים הכלכליים, היו גם פערים פוליטיים - רוב תושביה של קובה היו נטולי זכויות פוליטיות, ונעדרו את היכולת להשפיע על הנעשה בה.
מאז ראשית המאה ה-19 קמו התארגנויות בדלניות שונות, ממניעים שונים, אך רובן ככולן דוכאו במהרה על ידי השלטון הספרדי. ביולי 1867 הוקם ארגון בדלני חדש, שנבדל מקודמיו בזהות מקימיו: בהנהגתו נמנו כמה מעשירי בעלי המטעים בקובה, בעיקר מאזור ביאמו ומנסניו שבמחוז אוריינטה, ביניהם פרנסיסקו ויסנטה אגילרה וקרלוס מנואל דה סספדס, שהיה לדמות הבולטת בו. הספרדים ניסו לעצור את ההתארגנות באמצעות מאסרו של בנו של סספדס, אוסקר. סספדס סירב לשאת ולתת עמם, ובנו הוצא להורג.
אירועי המלחמה

ב-10 באוקטובר הגיע סספדס לעיירה יארה, בין ביאמו למנסאניו, שחרר את עבדיו, וקרא להם להצטרף אליו למאבק למען עצמאות קובה. קריאתו, שנודעה בשם "Grito de Yara" ("קריאת יארה"), היוותה את יריית הפתיחה של המלחמה. ביום שלמחרת ספגו כוחותיו של סספדס מהלומה קשה, והוא נמלט עם 12 מאנשיו בלבד. עם זאת, המהלך שהניע צבר תאוצה, ורבים נענו לקריאתו. בתוך ימים ספורים כבר השתלטו כוחות מורדים על שמונה עיירות באוריינטה. עד סוף החודש כבר מנו כוחות המורדים כ-12 אלף לוחמים. לכוחות הצטרף גם מקסימו גומס, קצין לשעבר בחיל הפרשים הספרדי, שהגיע מהרפובליקה הדומיניקנית וסייע בפיתוח טקטיקות לחימה.
ב-20 באוקטובר השיגו המורדים ניצחון משמעותי, כאשר השתלטו על ביאמו. במהלך הקרבות כתב המשורר פרוצ'ו פיגרדו את השיר "La Bayamesa", לימים המנונה של קובה. הספרדים הצליחו להשיג מחדש את השליטה בעיר לאחר שלושה חודשים, ואולם בשלב זה, היא כבר חרבה. בהמשך, גלשו הקרבות גם לקמגואיי ולמחוז לאס ויאס (מחוז ויה קלרה של ימינו), אך לא הגיעו להוואנה ולמערבה של קובה.
בראשית 1869 החליף סספדס את גומס בתומאס ג'ורדן, אמריקני ששירת כקצין בצבא הקונפדרציה, והביא עמו גם ציוד מארצות הברית.
ב-10 באפריל התכנסה בקמגואיי אספה מכוננת, במטרה להקנות למאבק גם משמעות ארגונית ומשפטית. באספה השתתפו נציגים מכל האזורים שהשתתפו בלחימה, ובתום הדיונים הוכרז כינונה של רפובליקה והאסיפה הוגדרה כבית הנבחרים. אחד הנושאים המרכזיים שעמדו על הפרק היה השאלה האם יש צורך במנהיג אחד לצבא ולעניינים האזרחיים, או שיש להפריד בין הסמכויות. רוב הנוכחים בחרו באופציה השנייה. סספדס נבחר לנשיא הרפובליקה והגנרל מנואל דה קסאדה למפקד הצבא.
לאחר שנכשל בניסיון להגיע להבנות, חוקק הממשל הקולוניאלי מספר חוקים דרקוניים שנועדו להקל על מאבקם במורדים. בין היתר, נקבע כי מנהיגי המורדים ומשתפי הפעולה עמם שיילכדו - יוצאו להורג מיד, כמו גם צוותי ספינות הנושאות נשק, וגברים מעל גיל 15 שיימצאו מחוץ למקום מגוריהם או למטעים בלא הסבר. כמו כן, נצטוו הערים ברחבי קובה להניף דגלים לבנים או שיועלו באש. בין האירועים הידועים בהם נעשה שימוש בחוקים אלה היו הוצאתם להורג של שמונה סטודנטים מאוניברסיטת הוואנה ב-27 בנובמבר 1871, והוצאתם להורג של 53 אנשי צוותה של הספינה "וירג'יניוס" שנלכדה מחוץ למימיה הטריטוריאליים של קובה ב-4 בנובמבר 1873, מרביתם בריטים ואמריקאים.
ב-1873 חלו שינויים פרסונליים בצמרת המורדים. השר איגנסיו אגרמונטה נהרג מכדור תועה ב-11 במאי, והוחלף במקסימו גומס. חילוקי דעות פוליטיים הביאו לכך שסספדס הוחלף בסלבדור סיסנרוס בטנקורט, שכיהן עד אז כנשיא בית הנבחרים. חודשים ספורים אחר כך, ב-27 בפברואר 1874, נקלע סספדס למארב של חיילים ספרדים, ונהרג.
עיקר התמיכה במורדים הייתה באזורי האוריינטה וקמגואיי. ב-1875 החל גומס לנוע מערבה, לאזורים אליהם לא הגיעו הקרבות. גם גומס לא הצליח לגייס תמיכה מקומית, לא של בעלי המטעים ולא של העבדים, ולאחר מותו של נאמנו, הגנרל האמריקני הנרי ריב, ב-1876, נסוג מזרחה.
סיום המלחמה

באותה שנה אירעה תפנית מסוימת בקרבות. מ-1872 הייתה ספרד שקועה במלחמה הקרליסטית השלישית, ולא יכלה להשקיע מאמצים רבים גם בקובה. עם תום המלחמה הקרליסטית, נשלחו חיילים רבים לקובה, ומספרם הגיע לכרבע מיליון. בנוסף, גורמים שונים הביאו להיחלשות המורדים: מחלוקות פנימיות, בעיות ארגוניות ומחסור במשאבים, היעדר התמיכה במערב האי, התנגדות אמריקאית לרעיון העצמאות (ארצות הברית אף סיפקה נשק לספרדים) וכן הצלחת הספרדים בהטמעת החשש לפיו יופר האיזון בין שחורים ללבנים, שהביא לירידה בתמיכת הלבנים במורדים.
בסופו של דבר, ב-8 בפברואר 1878 פוזר בית הנבחרים, וב-10 בפברואר חתמו הצדדים על הסכם סאנחון (Zanjón). בהסכם זה הוכרזה כניעתם המוחלטת של המורדים, והם נאלצו להכיר בכך שספרד היא הריבון היחיד בקובה. לצד זאת, הסכימו הספרדים לאפשר קיומן של מפלגות פוליטיות, לאפשר חופש עיתונות והתארגנות, כל עוד אינם מופנים נגד ספרד, לשחרר את כל העבדים שהשתתפו בלחימה נגד ספרד וחלק מהמורדים שנאסרו על ידם.
מיעוט מהמורדים, בהנהגתם של אנטוניו מאסאו וקליקסטו גארסיה סירבו להכיר בהסכם, והמשיכו להילחם בספרדים, אך בקנה מידה מצומצם בהרבה. בסופו של דבר, השתכנע גם מאסאו להניח את נשקו, ופעולות האיבה פסקו ב-28 במאי.
הסכם סאנחון שם אומנם קץ לקרבות, אך המתיחות בין הקובנים לבין הספרדים נותרה בעינה, ובשנים הבאות פרצו שתי מלחמות נוספות - המלחמה הקטנה ומלחמת העצמאות. רבים ממנהיגי המורדים במלחמת עשר השנים נטלו חלק פעיל גם במלחמות אלה.
קרלוס מנואל דה סספדס
מיזוקי נוגוצ'י

זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
מיזוקי נוגוצ'י (ביפנית: 野口 みずき; באנגלית: Mizuki Noguchi;‏ נולדה ב-3 ביולי 1978) היא אתלטית יפנית, אלופה אולימפית וסגנית אלופת העולם בריצת מרתון. שיאה האישי בריצה זו, 2:19:12 שעות, מהווה את התוצאה הרביעית בכל הזמנים (2012).
ביוגרפיה

נוגוצ'י נולדה מחוז בקנאגאווה וגדלה בעיר איסה שבמחוז מיה.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בפריז, צרפת בשנת 2003 זכתה נוגוצ'י במדליית כסף בריצת מרתון בתוצאה של 2:24:14 שעות, אחרי קתרין נדרבה מקניה שקבעה שיא אליפות חדש של 2:23:55 שעות ולפני בת ארצה מאסאקו צ'יבה (2:25:09 שעות).
ביוגרפיה > אלופה אולימפית

באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה נוגוצ'י במדליית זהב בריצת מרתון בתוצאה של 2:26:20 שעות, לפני שיאנית העולם בעבר קתרין נדרבה (2:26:32 שעות) ודינה קסטור יהודיה מארצות הברית (2:27:20 שעות).
במרתון ברלין שנערך ב-25 בספטמבר 2005 זכתה נוגוצ'י בתחרות בשיא תחרות, יפני ואסייתי חדש של 2:19:12 שעות.
הישגים אישיים

| שנה | תחרות | מקום | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| 2002 | מרתון נאגויה, נאגויה |  | 2:25:35 שעות |
| 2003 | מרתון אוסקה, אוסקה |  | 2:21:18 שעות |
| 2003 | פריז 2003 |  | 2:24:14 שעות |
| 2004 | אתונה 2004 |  | 2:26:20 שעות |
| 2005 | מרתון ברלין, ברלין |  | 2:19:12 שעות |
| 2007 | מרתון טוקיו, טוקיו |  | 2:21:37 שעות |
מושל (הודו)

ערך זה עוסק בראש המדינה במדינות הודו. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
מושל (בהינדי: राज्यपाल; באנגלית: Governor) הוא ראש המדינה הטקסי של מדינות הודו. כיוון שהמשטר בהודו הוא דמוקרטיה פרלמנטרית, המושל מחזיק בסמוכות מוגבלות וטקסיות בעיקרן, הדומות לסמכויותיו ותפקידיו של נשיא הודו.
היסטוריה

המוסד מושל ההודי בנוי על שיטת הממשל שנהגה בהודו הבריטית, בה עמדו בראש המחוזות שהיו בשליטה בריטית ישירה מושלים, שהיו כפופים למושל הכללי של הודו. המוסד נוצר על ידי חברת הודו המזרחית הבריטית, כשמפעלי החברה גדלו והצריכו ניהול מקומי. למושלים ניתנה סמכות ניהולית, ועקב ריחוקם הם הצליחו לנהל את ענייניהם בעצמם. במהלך חידוש הצ'רטר של חברת הודו המזרחית הבריטית בפרלמנט הבריטי במשך השנים הובאו המושלים באופן הדרגתי תחת שליטתו של המושל הכללי של הודו ב-1833. המושלים הפכו לנציגי הממשל המרכזי מחוץ למחוזותיהם, אך המשיכו להחזיק בשלטון בתוך מחוזותיהם.
ב־1919 חוקק הפרלמנט הבריטי את חוק ממשלת הודו, 1919, שהחל את ההליך הפיכת המושל לראש מדינה טקסי. על פי החוק, הוקמו במחוזות הודו ממשלות נבחרות שהוקמו מתוך האספות המחוקקות המחוזיות. השיטה כונתתה דיארכית, כיוון שבעוד לגבי חלק מהאזרחים בעוד המושל היה בעל סמכויות לקבל החלממשלות הנבחרות פעלו בשם המושל לגבי חלק מהאזרחים, הושארו סמכויות על חלק מהאזרחים בידי המושל, שלגביהם קיבל החלטות באופן ישיר.
ב-1935, תחת חוק ממשלת הודו, 1935 הקימה ממשלת הודו הבריטית בתי מחוקקים מקומיים במחוזותיה, שהיו בעלי השפעה על הממשל. לאחר מאבק שהתנהל בעקבות ניצחון הקונגרס הלאומי ההודי בבחירות המחוזיות ב-1937, קיבלו הממשלות המקומיות שלטון ישיר על ענייניהם הפנימיים, כשכוחם של המושלים מוגבל.
עם קבלת חוקת הודו ב-26 ביוני 1950, הוגדרו ארבעה סוגי מדינות, עם ראש מדינה שונה. מדינות שהיו מחוזות בהודו הבריטית המשיכו להישלט על ידי מושלים, שמונו עתה על ידי נשיא הודו (נקראו מדינות חלק A). מדינות שהיו מדינות נסיכותיות בשליטת מונרכים מקומיים היו בשליטת ראג'פורק (אנ'), שמונה על ידי השלטים המקומיים (נקראו מדינות חלק B). בנוסף להם היו מדינות קטנות יותר שנשלטו בידי נציב עליון (חלק C), ואיי אנדמן וניקובר בשליטת סגן מושל.
במהלך חקיקת חוק ארגון מחדש של המדינות ב-1956, שונתה שיטת החלוקה למדינות, ונקבעו שני סוגים בלבד: מדינות, בעלות שלטון עצמי ובראשות מושל, וטריטוריות האיחוד בניהול הממשל המרכזי ובניהול נציב עליון. לאחר מכן נוצרה קטגוריה שלישית בטריטוריוות איחוד, סגן מושל (Lieutenant governor), שניתנה לראש טריטוריית הבירה הלאומית דלהי ב-1966, איי אנדמן וניקובר (1982), לדאק (2019), ג'אמו וקשמיר (2019), ופודוצ'רי (1968).
המשרה

בחוקת הודו (סעיפים 157 ו-158) נקבעו התנאים לכיהון כמושל. נקבע כי על המושל להיות בן 35 לפחות, אינו חבר בפרלמנט ההודי או בבית מחוקקים של אחת ממדינות הודו, ולא יכהן בתפקיד המניב רווחים.
המושל ממונה על ידי הנשיא לכהונה של חמש שנים, אך הנשיא מוסמך להדיח מושל גם בתוך תקופה זו. בדרך כלל נעשה המינוי בעקבות עצת ממשלת הודו, וההחלטות הן בדרך כלל מזוהות עמו.
באופן מסורתי, מושלים אינם ממונים להנהיג את המדינות שבהן הם מתגוררים, למרות שהדבר לא נקבע בחוקה.
נשיא הודו ממנה את המושלים, וניתן למנות אדם אחד כמושל שתי מדינות ויותר.
סמכויות

המושל משמש כראש המדינה הטקסי, והחלטות ממשלת המדינה נחשבות באופן רשמי להחלטות המושל. המושל ממנה את ראש השרים של המדינה על פי תמיכת חברי בית המחוקקים שלה ובסמכותו לפנות לנשיא הודו במקרה של התמוטטות חוקתית במדינה, על מנת שיצהיר כי ממשלת מדינה אינה פועלת לפי עקרונות החוקה ויפזר את ממשלתה.
מושלי מדינות משמשים מתוקף תפקידם כהקנצלר ברוב האוניברסיטאות במדינה, ובסמכותו למנות ששית מהמספר הכולל של חברים בית המחוקקים של מדינה המחזיקים בידע מיוחד או ניסיון מעשי ביחס לספרות, מדע, אמנות, תנועה שיתופית ושירות חברתי.
בזמן הנהגת משטר חירום על פי סעיף 353 לחוקת הודו, המושל יכול לעקוף את עצת מועצת השרים באישור מפורש של נשיא הודו.
סמכויות > סמכויות חקיקה

באופן פורמלי, המושל מכנס את בית המחוקקים של המדינה ובסמכותו להודיע על פיזורה וקיום בחירות. סמכויות אלו הן פורמליות, והשימוש בהם נעשה בהתאם לעצת מועצת השרים בראשות ראש השרים.
המושל חותם על הצעות החוק של בית המחוקקים המדינתי, ובסמכותו להחזירה לבית המחוקקים לעיון מחדש. המושל יכול להחזיר הצעת חוק לבית המחוקקים של המדינה, אם אינו עוסק במיסוי או תקציב המדינה, לצורך בדיקה מחדש. עם זאת, אם בית המחוקקים מחזיר אותו למושל, אין למושל סמכות להימנע מאשרור החוק. במקרים מסוימים המושל יכול לשלוח את הצעת החוק לעיון הנשיא. למושל שמורה הסמכות להוציא צווים בשעת הצורך כאשר בית המחוקקים נמצא בפגרה. הצווים מוגשים לבית המחוקקים בישיבתו הבאה.
המושל יכול להדיח חבר בבית המחוקקים כאשר ועדת הבחירות ממליצה שחבר כזה אינו עומד בתנאים הקבועים בסעיף 191 לחוקת הודו.
סמכויות > סמכויות שיפוטיות

למושל יש סמכות להעניק חנינה, דחיה או הקלה בעונשים או להשהות, לבטל או להקל בעונשו של כל אדם שהורשע בכל עבירה על כל חוק הנוגע לעניין שאליו משתרעת הסמכות המבצעת של מדינה. הנשיא ממנה את שופטי בתי המשפט הגבוהים בהמלצת המושל.
חסינות משפטית

על פי חוקת הודו, לא ניתן לזמן מושל להעיד בפני בית משפט בשל מעשיו כמושל, ולא ניתן להעמידו לדין במהלך כהונתו. בית המשפט העליון של הודו פסק כי למרות שלא ניתן להעמיד את המושל לדין במהלך כהונתו, ניתן להעמיד את המושל לדין לאחר שפרש מתפקידו בגין האשמה על אירוע במהלך כהונתו.
מלחמת פולאני

מלחמת פולאני (מכונה גם הג'יהאד הפולאני ומהפיכת סוקוטו) נערכה בשנים 1804–1808 והייתה סדרה של קרבות בניגריה ובקמרון של ימינו. המלחמה החלה כאשר אוסמן דן פודיו, חוקר ומורה אסלאמי בולט, הוגלה מהעיר גוביר (אנ') על ידי המלך יונפה, אחד מתלמידיו לשעבר.
אוסמן כינס את צבא הפולאני שפתח בג'יהאד נגד ממלכות האוסה בצפון ניגריה וכוחותיו השתלטו בהדרגה על עוד ועוד ממלכות של בני ההאוסה, כבשו את העיר גוביר בשנת 1808 והוציאו להורג את המלך יונפה. המלחמה הביאה להקמת ח'ליפות סוקוטו, בראשות אוסמן, שהפכה לאחת המדינות הגדולות באפריקה במאה ה-19. ההצלחה שלו היוותה השראה לג'יהאדים דומים במערב אפריקה.
רקע

האימפריה של קאנם בורנו הייתה בירידה באזור החל מאמצע המאה ה-18. התוצאה הייתה עליית מספר ממלכות האוסה עצמאיות במקומה. שתי ממלכות האוסה הבולטות היו גוביר וזמפררה. עם זאת, הלחימה בין מדינות האוסה ומדינות אחרות הייתה קבועה במהלך מאה זו. הפולאני, שהיו עם של רועי צאן, סבלו לעיתים קרובות מהמיסוי ממלכות ההאוסה, ששלטו בקרקעות והנהיגו שיטות אפליה אחרות.
אוסמן דן פודיו, יליד 1754, הצטרף למספר הולך וגדל של נוסעים אסלאמיים שעברו דרך ממלכות האוסה בשנות השבעים של המאה ה-18 והפך לפופולרי למדי בשנות התשעים של אותה מאה. הטפות הדת שלו זכו לתמיכתה של ממלכת גוביר. עם זאת, ככל שהשפעתו גברה וכשהוא התחיל לדאוג לחימוש עצמי של חסידיו, פחתה תמיכת ההנהגה המסורתית. סורקין נפטה, מלך גוביר, הציב שורה של מגבלות על הטפותיו.
בשנת 1801 החליף יונפה, תלמידו לשעבר של אוסמן, את נפטה כמלך גוביר. יונפה הגדיל את ההגבלות שהוטלו על אוסמן והגלה אותו מגוביר. משבר התפתח בשנת 1803 כאשר תקף יונפה וכבש מקומות הקשורים לאוסמן. יונפה הצעיד אחר כך את האסירים דרך העיר שנקראה דגל, בצפון ניגריה. הדבר הרגיז את חסידיו של אוסמן, שתקפו את הצבא ושחררו את האסירים. יונפה העניק לאוסמן את האפשרות לגלות לפני שהשמיד את העיר דגל, מה שהביא להגירה רחבת היקף של קהילתו לעיר גודו. אנשים רבים עזבו עמו עד כי ב־21 בפברואר 1804 הכריז יונפה מלחמה על אוסמן ואיים בעונש על כל מי שיצטרף אליו. חסידיו של אוסמן הצהירו שהוא אמיר אל-מומינין, "מפקד המאמינים", הקימו את ח'ליפות סוקוטו והוקיעו את אמונם לגוביר.
קרבות

כמה התכתשויות קלות קדמו לקרב העיקרי, כשנפגשו הצדדים הלוחמים בקרב צוונטואה. אף על פי ניצחונו של יונפה, לא גרם הקרב לצמצום כוחו של אוסמן. הוא נקם על ידי כיבוש הכפר מטנקארי, מה שגרם לקרב טפקין קוואטואה. כוחותיו של אוסמן הצליחו למנוע מיונפה להתקדם אל העיר גונו ובכך מנע ממנו לשכנע מספר גדול יותר של אנשים להצטרף לכוחותיו.
בשנת 1805 נכבשה ממלכת האוסה קבבי על ידי צבא הג'יהאדיסטים של אוסמן. עד שנת 1807 השתלטו הג'יהאדיסטים על מדינות קטסינה ודורה, ועל הממלכה החשובה של העיר קאנו. בשנת 1808 כבשו הג'יהאדיסטים את גוביר והרגו את יונפה בקרב.
עם לכידתו של גוביר ראו הג'יהאדיסטים שהם חלק ממאבק אזורי רחב יותר. הם המשיכו בקרבות נגד מספר ממלכות האוסה ובמהלך השנתיים הבאות הגדילו את שטח הח'ליפות. ההתרחבות הגדולה האחרונה של הג'יהאדיסטים הייתה הפלת שושלת סייפאווה בשנת 1846.
הקמת ח'ליפות סוקוטו

מוחמד בלו, בנו של אוסמן דן פודיו, הפך את המחנה הקבוע למחצה של סוקוטו לעיר בשנת 1809, במהלך מלחמות פולאני. אוסמן שלט מסוקוטו כמנהיג הדתי של מדינות הג'יהאד בפולאני מאותו זמן ועד 1815, אז פרש מתפקידי ניהול. הח'ליפות מינתה אמירים שונים לממשל במדינות האימפריה השונות. אנשים אלה היו לעיתים קרובות ותיקי מלחמות פולאני.
מורשת

ההצלחה של הג'יהאד עוררה השראה אצל ג'יהאדיסטים מאוחר יותר במערב אפריקה, ביניהם מייסד אימפריה של מסינה אימפריית סקו אמאדו וממלכות אחרות.
לאחר הכיבוש הבריטי של הח'ליפות בשנת 1903, ובהמשך לאחר העצמאות הניגרית בשנת 1960, פחתה הסמכות הפוליטית של הח'ליפות ונותרה "מועצת הסולטנות של סוקוטו", שלעמדתה יש עדיין השפעה רוחנית ניכרת בימינו.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Hamza Muhammad Maishanu; Isa Muhammad Maishanu (1999). "The Jihad and the Formation of the Sokoto Caliphate" (PDF). Islamic Studies. 38 (1): 119–131. JSTOR 20837029. Archived from the original (PDF) on January 2, 2018
1 2  Chafe, Kabiru Sulaiman (1994). "Challenges to the Hegemony of the Sokoto Caliphate: A Preliminary Examination". Paideuma. 40: 99–109
↑  Boyd, Jean (1986). Mahdi Adamu (ed.). Pastoralists of the West African Savanna. Manchester, UK: International African Institute
מפת ח'ליפות סוקוטו והממלכות השכנות, צפון ומרכז ניגריה, המאה ה-19.
ציור אישה פולאנית, אמצע המאה ה-19.
מדינות הפולאני במערב אפריקה בשנת 1830
מילוש תאודוסיץ'

מילוש תאודוסיץ' (בסרבית: Милош Теодосић; נולד ב-19 במרץ 1987 בוולייבו, סרביה, יוגוסלביה) הוא כדורסלן סרבי המשחק בעמדת הרכז בכוכב האדום בלגרד. משחק עבור נבחרת סרביה מאז שנת 2007.
קריירה > תחילת דרכו

תאודוסיץ' התחיל לשחק כדורסל בקבוצת מטאלץ ולייבו מעיר הולדתו.
לאחר מכן הוא חתם על חוזה מקצועני ראשון בז'לזניק בלגרד ובעונת 2005–2006 הושאל לבוראץ צ'אצ'אק מליגת העל הסרבית.
בעונת 2006–2007 תאודוסיץ' חזר לז'לזניק בלגרד וב-16 משחקים בגביע יול"ב רשם 7.8 נקודות, 2.9 אסיסטים ו-2.1 ריבאונדים בממוצע למשחק, קבוצתו הגיע עד חצי הגמר שם הפסידו לריטאס וילנה.
קריירה > אולימפיאקוס (2007–2011)

ב-2007 תאודוסיץ' חתם על חוזה לחמש שנים באולימפיאקוס פיראוס בשווי של 2.8 מיליון אירו.
בעונת 2009–2010 תאודוסיץ' רשם 13.4 נקודות, 2.5 ריבאונדים, 4.9 אסיסטים ו-1.8 חטיפות למשחק ביורוליג ובכך הוביל את קבוצתו לפיינל פור שם הפסידו לברצלונה. 
לאור זאת תאודוסיץ' נבחר לחמישייה הראשונה ול-MVP של עונת היורוליג.
קריירה > צסק"א מוסקבה (2011–2017)

בקיץ 2011, חתם תאודוסיץ' על חוזה לשלוש שנים בשווי 5.7 מיליון אירו בקבוצת הפאר הרוסית, צסק"א מוסקבה.
בעונתו הראשונה בקבוצה הוא הוביל את קבוצתו לגמר היורוליג שם הפסיד 62-61 לקבוצתו לשעבר אולימפיאקוס.
בעונת 2013–2014 הפסידה צסק"א בחצי גמר הפיינל פור למכבי תל אביב. זמן קצר אחרי האשים נשיא צסק"א את תאודוסיץ' וחברו לנבחרת ננאד קרסטיץ' על כך שלא השקיעו מספיק מאמץ במהלך העונה.
אחרי העונה המאכזבת של צסק"א תאודוסיץ' האריך את חוזהו בשלוש שנים נוספות.
ב-7 בנובמבר 2014 רשם תאודוסיץ' שיא קריירה של 27 נקודות בניצחון על אוניקאחה מאלגה ביורוליג.
בעונה זו שוב הוביל את קבוצתו לפיינל פור אך שוב הפסידה לאולימפיאקוס בהובלתו של ואסיליס ספאנוליס.
בעונת 2015–2016 תאודוסיץ' ביחד עם ננדו דה קולו יצרו את אחד הצמדים הקטלניים ביורוליג כאשר הובילו את צסק"א לגמר היורוליג שם ניצחו את פנרבחצ'ה אולקר 96-101 לאחר הארכה, וזכייה של הקבוצה ביורוליג אחרי 8 שנים.
תאודוסיץ' רשם באותו משחק 19 נקודות, 7 אסיסטים, 5 ריבאונדים ו-2 חטיפות בדרך לזכייה אחרי ניסיונותיו הכושלים לפני כן.
קריירה > לוס אנג'לס קליפרס (2017–2019)

ב-7 ביולי 2017 חתם על חוזה בסך 12.3 מיליון דולר לשנתיים במועדון לוס אנג'לס קליפרס שבליגת ה-NBA. ב-19 באוקטובר 2017 שיחק תאודוסיץ' את משחק הבכורה שלו ב-NBA בו קלע 6 נקודות ומסר 6 אסיסטים בניצחון על היריבה העירונית לוס אנג'לס לייקרס. במשחקו השני נגד פיניקס סאנס נפצע תאודוסיץ' ברגלו השמאלית ובכך נעדר ל-22 משחקים רצופים בעונה.
ב-7 בפברואר 2019, לאחר כעונה וחצי עם הקליפרס, שוחרר מהקבוצה.
קריירה > חזרה לאירופה

ב-13 ביולי 2019 חתם בקבוצה האיטלקית וירטוס בולוניה.
ב-11 ביולי 2023 חתם בכוכב האדום בלגרד.
נבחרת לאומית

תאודוסיץ' שיחק בכל הנבחרות הצעירות של סרביה (עד גיל 16, 18 ו-20) ועם כולן זכה באליפויות אירופה, ואף נבחר ל-MVP של אליפות אירופה עד גיל 20 ב-2007.
הוא נכלל בסגל הנבחרת הבוגרת באליפות אירופה 2007, והוביל אותה עד לגמר אליפות אירופה ב-2009, בה גם נבחר לחמישיית הטורניר.
באליפות העולם 2010 בשלב רבע הגמר נגד נבחרת ספרד בשניות הסיום בשוויון 89-89 קלע תאודוסיץ' שלשה אדירה מ-9 מטר ששלחה את נבחרתו לחצי הגמר שם הפסידו לנבחרת טורקיה. לאחר מכן נבחר לחמישיית הטורניר.
הוביל את נבחרתו באולימפיאדת ריו 2016 עד לגמר שם הפסידו 96-66 לנבחרת ארצות הברית.
תארים קבוצתיים

ז'לניק בלגראד
2 זכיות בגביע הסרבי (2005, 2007).
אולימפיאקוס
2 זכיות בגביע היווני (2010, 2011).
צסק"א מוסקבה
זכייה ביורוליג (2016).
6 זכיות בליגת ה-VTB.
2 זכיות באליפות רוסיה (2012, 2013).
וירטוס בולוניה
זכייה ביורוקאפ (2022).
סטטיסטיקת קריירה > העונה הסדירה ב-NBA

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות | אחוזים מהשדה | אחוזים משלוש | אחוזים מהקו | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2017/2018 | קליפרס | 45 | 36 | 25.2 | 0.419 | 0.379 | 0.848 | 2.8 | 4.6 | 0.5 | 0.1 | 9.5 |

| קריירה |  | 45 | 36 | 25.2 | 0.419 | 0.379 | 0.848 | 2.8 | 4.6 | 0.5 | 0.1 | 9.5 |
סטטיסטיקת קריירה > ביורוליג

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות | אחוזים מהשדה | אחוזים משלוש | אחוזים מהקו | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2007/2008 | אולימפיאקוס | 23 | 7 | 19.5 | 0.396 | 0.273 | 0.833 | 2.1 | 2.0 | 0.7 | 0.0 | 5.2 |
| 2008/2009 | אולימפיאקוס | 17 | 10 | 14.6 | 0.333 | 0.353 | 1.000 | 0.9 | 1.7 | .5 | 0.0 | 3.3 |
| 2009/2010 | אולימפיאקוס | 22 | 21 | 30.2 | 0.489 | 0.426 | 0.892 | 2.5 | 4.9 | 1.8 | 0.2 | 13.4 |
| 2010/2011 | אולימפיאקוס | 18 | 16 | 25.5 | 0.327 | 0.290 | 0.898 | 2.7 | 3.6 | 0.7 | 0.1 | 10.9 |
| 2011/2012 | צסק"א מוסקבה | 22 | 20 | 26.5 | 0.432 | 0.361 | 0.827 | 2.7 | 5.0 | 0.6 | 0.0 | 10.4 |
| 2012/2013 | צסק"א מוסקבה | 30 | 29 | 29.7 | 0.457 | 0.377 | 0.823 | 2.8 | 4.9 | 1.0 | 0.1 | 12.7 |
| 2013/2014 | צסק"א מוסקבה | 23 | 16 | 24.9 | 0.406 | 0.347 | 0.927 | 2.5 | 4.0 | 0.5 | 0.0 | 10.7 |
| 2014/2015 | צסק"א מוסקבה | 24 | 8 | 28.2 | 0.431 | 0.405 | 0.866 | 2.8 | 7.0 | 0.8 | 0.0 | 14.8 |
| 2015/2016 | צסק"א מוסקבה | 29 | 0 | 26.8 | 0.468 | 0.428 | 0.884 | 2.7 | 5.7 | 0.9 | 0.0 | 16.1 |
| 2016/2017 | צסק"א מוסקבה | 29 | 6 | 27.6 | 0.444 | 0.381 | 0.897 | 2.1 | 6.8 | 0.6 | 0.0 | 16.1 |

| קריירה |  | 237 | 133 | 25.8 | 0.432 | 0.376 | 0.877 | 2.4 | 4.8 | 0.8 | 0.0 | 11.3 |
הערות שוליים

↑  הקליפרס משחררים את תאודוסיץ', באתר הרשמי, 7 בפברואר 2019
| נבחרת סרביה – אליפות העולם בכדורסל 2010 (מקום רביעי) |
| --- | --- | --- |
|  1  •  2  •  3  •  4 תאודוסיץ' •  5 טפיץ' •  6 ראשיץ' •  7 פאוניץ' •  8 בייליצה •  9 מרקוביץ' •  10 סבאנוביץ' •   11 קשלי •  12 קרסטיץ' • 13 פרוביץ' •  14 וליצ'קוביץ' • 15 מצ'באן • מאמן: איבקוביץ' |  1  •  2  •  3  •  4 תאודוסיץ' •  5 טפיץ' •  6 ראשיץ' •  7 פאוניץ' •  8 בייליצה •  9 מרקוביץ' •  10 סבאנוביץ' •   11 קשלי •  12 קרסטיץ' • 13 פרוביץ' •  14 וליצ'קוביץ' • 15 מצ'באן • מאמן: איבקוביץ' | סרביה |
| נבחרת סרביה – אליפות העולם בכדורסל 2014 (מדליית כסף) |
| --- | --- | --- |
|  1  •  2  •  3  •  4 תאודוסיץ' •  5 סימונוביץ' •  6 יוביץ' •  7 בוגדנוביץ' •  8 בייליצה •  9 מרקוביץ' •  10 קאליניץ' •   11 בירצ'ביץ' •  12 קרסטיץ' • 13 ראדוליצה‏‏ •  14 קאטיץ' • 15 סטימץ' • מאמן: ג'ורג'ביץ' |  1  •  2  •  3  •  4 תאודוסיץ' •  5 סימונוביץ' •  6 יוביץ' •  7 בוגדנוביץ' •  8 בייליצה •  9 מרקוביץ' •  10 קאליניץ' •   11 בירצ'ביץ' •  12 קרסטיץ' • 13 ראדוליצה‏‏ •  14 קאטיץ' • 15 סטימץ' • מאמן: ג'ורג'ביץ' | סרביה |
| נבחרת סרביה – מדליית כסף - ריו דה ז'ניירו (2016) |
| --- | --- | --- |
|  1  •  2  •  3  •  4 תאודוסיץ' •  5 סימונוביץ' •  6  •  7 בוגדנוביץ' •  8  •  9 מרקוביץ' •  10 קאליניץ' •   11 נדוביץ' •  12 בירצ'ביץ' • 13 ראדוליצה •  14 יוקיץ' • 15 סטימץ' • 24 יוביץ' • 25 מצ'באן • מאמן: ג'ורג'ביץ' |  1  •  2  •  3  •  4 תאודוסיץ' •  5 סימונוביץ' •  6  •  7 בוגדנוביץ' •  8  •  9 מרקוביץ' •  10 קאליניץ' •   11 נדוביץ' •  12 בירצ'ביץ' • 13 ראדוליצה •  14 יוקיץ' • 15 סטימץ' • 24 יוביץ' • 25 מצ'באן • מאמן: ג'ורג'ביץ' | סרביה |
תאודוסיץ' קולע שלשה מעל חורחה גרבאחוסה שמעלה את נבחרתו לחצי גמר אליפות העולם ב-2010
מישל קלוני

| --- | --- |

 לידה:  7 בנובמבר 1969 (בת 54) פורטלנד שבאורגון שבארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1992 
 מקום לימודים:  תיכון דייוויד דאגלס 
 https://www.michelleclunie.com
 פרופיל ב-IMDb
 
מישל קלוני (באנגלית: Michelle Clunie; נולדה ב-7 בנובמבר 1969) היא שחקנית ורקדנית בלט אמריקאית.
קריירה

קלוני התחילה את הקריירה שלה בריקוד בלט, וקיבלה מלגה באקדמיה לבלט מקצועי.
בשנת 1994 שיחקה בסרט "ארוטיקה" לצד בריאן קראנסטון. בשנת 1996 שיחקה בסוף העונה הראשונה של הסדרה הקומית "המופע של ג'ף פוקסוורת'י", בתפקיד דידי לנדראו.
היא התפרסמה כשגילמה את מלאני מרקוס, עורכת דין לסבית יהודיה בסדרת הטלוויזיה האמריקאית הפופולרית "הכי גאים שיש". בריאיון למגזין "Curve" אמרה שלמרות שבסדרה "הכי גאים שיש" היא מגלמת דמות של לסבית, היא למעשה סטרייטית במציאות: "אני לא רוצה שאנשים יחשבו שאני איזשהו סמל של הקהילה הגאה, בגלל שאני לא לסבית בעצמי. אני לא רוצה שאנשים יחשבו שאני אומרת שאני יודעת יותר מהם על החיים שלהם."
קלוני שיחקה בעונה השלישית של הסדרה סבב הפוקר העולמי בהוליווד במטרה לגייס כספים להקמת ארגון צדקה.
ב-2005 שיחקה בסרט "בלתי נראה" לצד גייל הרולד.
ב-2010 גילמה את ג'יין פרנסקוט באחד הפרקים של הסדרה "שקר לי", וכמזכירה המנהלת רומן וחשודה ברצח בשם טארה הארינגטון בעונה השנייה של הסדרה "המנטליסט".
בשנת 2012 שיחקה בסרט "מג'יק מייק" של הבמאי סטיבן סודרברג, ושנה לאחר מכן התארחה בסדרה "NCIS".
בשנת 2014 גילמה את טינה, אמהּ השתיינית של ג'ייד בסרט הטלוויזיה "חברות מסוכנת".
משנת 2015 מגלמת את גברת פינץ בעונה החמישית והשישית בסדרה "זאב צעיר" ברשת MTV. באותה שנה שיחקה בסרט הדרמה "סוג של השיבה הביתה" בבימויה של מריה בורטון.
חיים אישיים

באוקטובר 2014 נודע שקלוני מצפה לילד מהבמאי בריאן סינגר, ובינואר 2015 הביאה לעולם את בנה הראשון.