stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הממשלה הבריטית נגד תנועת הבריחה
מודיעין מול מדיניות ואסטרטגיה פוליטית > האסטרטגיה של הממשלה הבריטית

האסטרטגיה הבריטית הדגישה את הצורך לבלום את הבריחה בכל זירה צבאית או מדינית אפשרית. גישה זו נכשלה. ללא תמיכה של מדינות אירופה ועם תמיכה מוגבלת של ארצות הברית, שהקשרים אתה בסוגיה זו היו מורכבים, לא הצליחה בריטניה לעצור את מסעם הבלתי לגאלי של היהודים באירופה אל ארץ ישראל. הבעיה בעיקרה לא הייתה נעוצה במודיעין שאספו הבריטים, אלא באסטרטגיה של משרד החוץ והממשלה הבריטית.
הבריטים לא היו נכונים לנתק את בעיית הפליטים שורדי השואה באירופה משאלת ארץ-ישראל. אחד הגורמים לפער בין המידע שהתקבל על ידי גורמי מודיעין לבין ההחלטות של גורמי ביצוע המדיניות נגד תנועת הבריחה קשור לקושי של אנשי הפוליטיקה להבין את אופי הפעילות של התנועה, את הערכים שעמדו ברקע פעילותה ואת משמעות הציונות עבור השורדים.
דוגמה לפער זה אפשר אולי לראות בהקשר למבצע "בליעה"-Swallow. מבצע "בליעה" היה קשור לפעילות הפולנים, שעיקרה גרוש התושבים הגרמניים מפולין לגרמניה, בעיקר באזור שלזיה. במאי 1945 קיבל המודיעין הבריטי מידע, שניצולים יהודים ממלאים רכבות גירוש של הגרמנים, הנוסעות מפולין לגרמניה. מקבלי ההחלטות הבריטים, ברמה המדינית, החליטו לא לפעול על פי מידע זה. ייתכן כי לא נראה להם הגיוני שיהודים בפולין בשנת 1945, ממש עם תום המלחמה, יהיו מוכנים להתחפש לגרמנים ולנסוע יחד אתם ברכבות. לתנועת הבריחה, לעומת זאת, הייתה זו דרך נוחה להוציא יהודים מפולין, למרות הקושי הפסיכולוגי.
הבריטים הבינו שהבריחה פועלת באופן מקצועי ונחוש. קבוצות שורדים, שנתפשו על ידי האנגלים בעת חציית גבול, גורשו חזרה אל המקום ממנו הגיעו. היו שורדים שיצאו לחצות גבול מסוים פעם, פעמיים ואף יותר, ובכל פעם נתפשו ונשלחו חזרה. משה פרומין מספר כי חמש פעמים הם יצאו לחצות את הגבול בין אוסטריה לאיטליה, נתפשו והוחזרו. רק בפעם השישית הוא הצליח לעבור את הגבול. היו מקרים שפליטים נתפשו על ידי הבריטים והוכנסו למאסר בתנאים קשים. לאור הכישלון לעצור את זרם הפליטים בגבולות פנו הבריטים לפעול מול ממשלות.
המסמך המוצג נשלח ממשרד החוץ הבריטי ומסומן כ"סודי ביותר". במסמך נדרשת מממשלת פולין לעצור את זרם היהודים היוצאים ממנה באופן בלתי חוקי בדרכם לארץ ישראל. הדרישה במברק נסמכת על כך שהדבר גורם מבוכה רבה לממשלה הבריטית. הממשלה הפולנית אכן סגרה, בעקבות הפניה הבריטית, את הגבול, אך פעילות הבריחה המשיכה. הבריטים הבינו כי מדינות אירופה עצמן מעוניינות שהיהודים השוהים בהן יצאו למדינות אחרות, ולפעמים אף קיבלו על כך כסף (למשל, רומניה).
מודיעין מול מדיניות ואסטרטגיה פוליטית > האסטרטגיה של הבריחה – קשרים אישיים של פעילים עם גורמים בשטח

קושי נוסף עבור הבריטים הייתה האסטרטגיה של תנועת הבריחה לשתף פעולה עם גופים מקומיים ולגייסם לטובת מעבר הגבול הבלתי לגאלי. השיטה הייתה פיתוח קשרים אישיים עם בעלי הסמכות שבשטח. לא רק גורמים מקומיים בשטח, אלא גם קציני צבא רוסים, אמריקנים, צרפתים איטלקים ולפעמים אפילו בריטים, שעשו 'עסקאות' עם פעילי תנועת הבריחה, כדי להקל על השורדים היהודים. הם העלימו עין, ולפעמים אף ממש נתנו סיוע. בחלק מהמקרים הקצינים שעזרו לבריחה היו יהודים, אך בהחלט לא תמיד. למשל, לאבא גפן, שורד שעמד בראש מרכז הבריחה בזלצבורג, היו קשרים אישיים טובים עם אנשי צבא אמריקנים, במיוחד עם קפיטן סטנלי מ. נובינסקי. האמריקאים אפשרו לפעילי הבריחה לפעול לבושים במדים של ארגון C.A.J.R (Committee for Assistance to Jewish Refugees), ארגון שלא היה קיים כלל. ניצולים רבים עברו בגבולות אוסטריה בזכות קשרים אלה. צבי נצר, שליח המוסד לפולין, טיפח קשרים אישיים רבים עם קציני חיל משמר הגבול הפולני. הוא התיידד גם עם מפקדי תחנות מעבר גבול קטנות וגם עם קצינים בכירים, כולל מפקד החיל גנרל צ'רבינסקי. עדה סרני, מפקדת הבריחה וההעפלה באיטליה, קשרה קשרים אישיים, חלקם עוד מלפני המלחמה, עם בכירים בממשל ובשירות הציבורי האיטלקי. היותה בת למשפחה איטלקית מכובדת ועשירה עזרה מאוד.
מודיעין מול מדיניות ואסטרטגיה פוליטית > ניתוח מקרה: אוניות ה"פאנים" ברומניה, חורף 1947

דוגמה לשילוב פעילות מעמיקה של המודיעין הבריטי עם חוסר האונים המדיני-פוליטי של משרד החוץ בהשגת מטרותיו, אפשר לראות בסיפור "הפאנים" ברומניה. למאבק הבריטי בעלייה לארץ-ישראל ביבשה ובים נכנסה פרשת אוניות הענק "פאן יורק" ו"פאן קרשנט", שאמורות היו להוביל מעל ל-15,000 יהודים מרומניה. ממשלת רומניה, תחת השליטה הסובייטית, הסכימה ליציאת היהודים ממנה: כך הם גם נפטרים מיהודים, גם מקבלים הרבה כסף וגם פוגעים באינטרסים הבריטים במזרח התיכון. הרעיון של שליחי הבריחה ברומניה היה להעלות על אוניות המעפילים הגדולות לא רק את יהודי בוקרשט, אלא יהודים מרומניה כולה. כלומר, להעביר מסר ליהודי רומניה לגבי האפשרות לעליה ארצה.
הלחץ של הבריטים על ממשלת רומניה לא לאפשר את הפלגת האוניות ממנה היה חזק ורומניה חזרה בה מהסכמתה ליציאת האוניות מנמלה. האוניות הורשו לצאת מנמל קונסטנצה כשהן ריקות, ללא היהודים. היהודים הורשו לצאת מרומניה ולעבור לבולגריה. שם חיכו להם האוניות. מבצע יציאת יהודי רומניה נעשה מורכב יותר, אך לא נעצר. פעילי הבריחה שתכננו, תיאמו והוציאו לפועל את החלק המדיני של הפרשה, היו צריכים לבצע את הפעילויות הבאות תוך תאום מדויק של הזמנים:
לתאם עם ממשלת רומניה את הרשות ליציאת האוניות מנמל בוקרשט וליציאת היהודים מהמדינה.
לתאם עם ממשלת בולגריה את הסכמתה לכניסת האוניות והפליטים היהודים אליה.
לתאם עם הנהלות הנמלים גם ברומניה וגם בבולגריה את יציאת וכניסת האוניות.
לתאם עם משטרת הגבולות גם של רומניה וגם של בולגריה את מעבר הגבול של 15.000 איש.
לשכור מהנהלת הרכבות של רומניה כ-9 רכבות ומאות קרונות במהלך שבועיים, כדי לאסוף את היהודים מרחבי רומניה כולה.
לתאם קבלת רשות מעבר לאוניות עם ממשלת טורקיה
לתאם את מעבר האוניות, בשעה מסוימת, עם אנשי הנמל במעבר הבוספורוס.
למשרד החוץ בלונדון נשלחו עשרות מברקים ודו"חות סודיים מהנציגות הבריטית בבוקרשט המעידים על ההשפלה של הנציגים הבריטים בשיחות עם הרומנים. פרו, שתחת דיגלה שטו האוניות, לא נענתה לדרישת בריטניה לאסור את השימוש בדגלה וטורקיה לא נענתה לבקשה לסגור את המעבר בפני האוניות.
לאנשי המודיעין הבריטים ברומניה היה מודיעין מעודכן על המבצע. הם ידעו על תוכנית המיון של היהודים המיועדים להגיע לאוניות מרחבי רומניה כולה, הם ידעו על תכנון העברתם ברכבות ועל סדרי המסע של הרכבות. היה להם מודיעין על מחנות הכשרה ל"סדרנים", פעילי בריחה, שיפקחו על תהליך איסוף השורדים המיועדים לעלות על האוניות. היה להם מידע על סידורי העלייה לאוניות. זאב הדרי (ויניה) וזאב צחור בספרם "אוניות או מדינה" מעריכים, כי על פי המידע המודיעיני שהיה בידי הבריטים ניתן להסיק כי הוא הגיע משני מקורות. מקור אחד היה, כנראה, פקיד במחלקת הדרכונים במשרד הפנים הרומני. המקור השני היה, כנראה, אחד המלחים הזרים בצוות האונייה פאן קרשנט. המודיעין הבריטי לא הצליח לחשוף את שיטת הארגון הפנימי של אנשי המוסד ברומניה ולא את מטרות האימונים בהם השתתפו מאות יהודים מקומיים כהכנה לעליה לאוניות.
המודיעין הבריטי ידע מתי יגיעו האוניות לנמל הטורקי, אך גם מאמציהם לעצור אותן על ידי הטורקים במעבר הדרדנלים לא צלחו. אפשר לסכם את פעילות המודיעין והמדיניות הבריטים באופן הבא:
מודיעין מול מדיניות ואסטרטגיה פוליטית > ניתוח מקרה: אוניות ה"פאנים" ברומניה, חורף 1947 > המידע שהיה למודיעין הבריטי על ה"פאנים"

תוכניות מיון המעפילים המיועדים לעלות לאוניות.
פרטים אישיים על המעפילים.
תוכניות להעלותם לרכבות וסדרי המסע.
קיום מחנות הכשרה לסדרנים-ניצולים שיסייעו למבצע.
סידורי העלייה לאוניות בבולגריה.
פרטים טכניים על האוניות ותפעולן.
מועד משוער של הגעת האוניות למפרץ הדרדנלים.
מודיעין מול מדיניות ואסטרטגיה פוליטית > ניתוח מקרה: אוניות ה"פאנים" ברומניה, חורף 1947 > הישגי המדיניות (והצבאית) הבריטית במבצע ה"פאנים"

בוצעה חבלה חשאית באונייה פאן קרשנט ("מבצע מביך") בנמל בוונציה. האונייה נמשתה ותוקנה.(פעולה צבאית).
הלחץ על ממשלת פרו לאסור על הנפת דגלה על האוניות לא נשא פרי. ממשלת פרו לא נענתה לבקשה והאוניות נשאו את דגל פרו.
הופעל לחץ על ממשלת רומניה, שאכן הסכימה שהמעפילים לא יצאו מנמל קונסטנצה, אבל כן הרשתה להם לעבור לבולגריה, לשם הגיעו גם האוניות.
הופעל לחץ על ממשלת בולגריה לא לאפשר את יציאת האוניות מנמל בורגס. בולגריה הבטיחה שזו תהיה הפעם האחרונה שהם מאפשרים יציאה של מעפילים. האוניות קיבלו אישור יציאה.
הופעל לחץ על ממשלת טורקיה לאסור על מעבר האוניות במייצרי הבוספורוס. הטורקים סירבו והאוניות עברו בשלום.
הופעל לחץ על ממשלת ארצות הברית לאסור יציאת האוניות בכלל. האוניות יצאו בכל זאת לדרך. הפשרה הייתה שהאוניות יפליגו ישירות לקפריסין ולא לארץ.
הערכה של הישגי הבריטים במאבק נגד תנועת הבריחה

בריטניה לא הצליחה לעצור באירופה את המסע הבלתי לגאלי של היהודים שורדי השואה לארץ-ישראל.
יש מי שתיאר את תנועת "הבריחה" כמעצמה החמישית באירופה (נוסף לארבע מעצמות הכיבוש של בעלות הברית). הם עשו מה שהם רצו, איפה שהם רצו, ואף אחד לא יכול היה לעצור אותם.
הערות שוליים

↑  Steven Wagner, British Intelligence and the 'Fifth' occupying Power: The Secret Struggle to Prevent Jewish Illegal Immigration to Palesttine, Intelligence and National Security, 13 Dec 2013, עמ' 725
↑  Steven Wagner, Britain and the Jewish Underground, University of Calgary, 2010, עמ' 125-9
↑  אביבה חלמיש, אקסודוס הסיפור האמיתי, עם עובד, 1990
↑  Christopher Andrew, The Defence of the Realm: The Authorized History of MI5, Penguin Books, 2009, עמ' 354
↑  David R. Devereux, The formulation Of British Defence Policy Towards the Middle East, Macmillan, 1990
↑  Steven Wagner, British Intelligence and the 'Fifth' Occupying Power, Intelligence and National Secutity 29/5, 2014
↑  יואב גלבר, שורשי החבצלת: מודיעין בישוב 1918–1947, משרד הביטחון, 1992
↑  Jon Kimche and David Kimche, The Secret Roads, the 'Illegal' Migration of a People, 1048-1938, Secker and Waburg, 1945
↑  זאב הדרי וזאב צחור, אוניות או מלחמה, קורות אוניות המעפילים הגדולות "מאן יורק" ו"פאן קרשנט", הקיבוץ המאוחד, 1962, עמ' 85
↑  זאב הדרי וזאב צחור, אוניות או מלחמה, הקיבוץ המאוחד, 1962, עמ' 79
↑  אשר בן נתן, החוצפה לחיות, פרקי חיים, משרד הביטחון, 2002, עמ' 33
↑  Steven Wagner, British intelligence and the 'Fifth' Occupying Power, Intelligence and National Secutity 29/5, 2014, עמ' 717
1 2  Steven Wagner, British Intelligence and the 'Fifth' Power, Intelligence and National Security 29/5, 2014, עמ' 714
1 2  Steven Wagner, British Intelligence and the "Fifth" Occupying Power, Intelligence and National Security 29/5, 2014
↑  מבצע "סימפוניה", ‏אפריל 1946 (באנגלית)
↑  Steven Wagner, British Intelligence and the ‘Fifth’ Occupying Power, Intelligence and National Security, 2013, עמ' 723
↑  Matthew Frank, 7 ‘Useless Mouths’: Transfers from Czechoslovakia and Poland, 1946–1947, ‏March 2008
↑  זאב הדרי וזאב צחור, אוניות או מדינה, הקיבוץ המאוחד, 1962, עמ' 90
↑  מירי נהרי, הבריחה הביתה, עמותת מורשת הבריחה, 2021, עמ' 246-240
↑  Alex Grobman, Rekindeling the Flame, American Jewish Chaplains and the Survivors of Europian Jewry, 1948-1944, Wayne State University, 1993, עמ' 162
↑  אב גפן, פורצי המחסומים, יסוד, 1961, עמ' 184-125
↑  יוחנן כהן, עוברים כל גבול. הבריחה פולין 1945–1946, זמורה ביתן ומשואה, 1995, עמ' 360-359
↑  עדה סרני, ספינות ללא דגל, עם עובד, 1975
↑  זאב הדרי וזאב צחור, אוניות או מדינה, הקיבוץ המאוחד, 1962
↑  אשר בן נתן, החוצפה לחיות, משרד הביטחון, 2002, עמ' 73
מסמך סודי שנישלח ממשרד החוץ הבריטי לממשלת פולין, 1946
נצר – עם קצינים פולנים ופעילות בריחה במפגש לדיון על מעבר גבולות, עם גנרל צ'רבינסקי ושני קולונלים.
אבא ופרידה גפן במפגש עם קפטן נובינסקי
ויליאם סלייד

ויליאם סלייד הבן (באנגלית: .William Slade Jr;‏ 9 במאי 1786 –  16 בינואר 1859) היה פוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הוויגית והמפלגה האנטי-מאסונית, שכיהן כמזכיר המדינה של ורמונט בשנים 1815–1823, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1831–1843, וכמושל ורמונט ה-17 בשנים 1844–1846.
ראשית חייו

ויליאם סלייד נולד בקורנוול שברפובליקת ורמונט, כבנם של ויליאם סלייד האב ושל רבקה פלמב. הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים, וב-1807 סיים את לימודיו במידלברי קולג', שם היו חבריו לספסל הלימודים דניאל אזרו אשלי באק (לימים חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ויושב ראש בית הנבחרים של ורמונט) וסטיבן רויס (לימים גם הוא מושל ורמונט ונשיא בית המשפט העליון של ורמונט). הוא למד משפטים בהדרכתו של ג'ואל דוליטל (לימים שופט בבית המשפט העליון של ורמונט), ב-1810 התקבל ללשכת עורכי הדין, והחל לעסוק במקצוע במידלברי שבוורמונט. באותה שנה נשא סלייד לאישה את אביגיל פוט, ועד 1829 נולדו להם תשעה ילדים, מתוכך ארבעה נפטרו בצעירותם. אחד מבניהם, ג'יימס סלייד, כיהן כסגן מושל ורמונט בשנים 1856–1857. בבחירות לנשיאות של 1812 ובאלו של 1820 היה סלייד חבר בחבר האלקטורים מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית. סלייד היה מעורב בעבודה עיתונאית. בין השנים 1814–1816 הוא הקים וערך את העיתון Columbian Patriot, וניהל חנות ספרים ובית דפוס.
קריירה פוליטית

בשנים 1815–1822 כיהן סלייד כמזכיר המדינה של ורמונט. במקביל, בשנים 1816 - 1822 הוא כיהן כשופט של מחוז אדיסון, ובשנים 1823–1829 עבד כפקיד במחלקת המדינה של ארצות הברית בוושינגטון די. סי.
ב-1831 נבחר סלייד לבית הנבחרים של ארצות הברית כמועמד מטעם המפלגה האנטי-מאסונית בבחירות מיוחדות לאיוש המושב שהתפנה בעקבות מותו של רולין קרולס מלארי. הוא המשיך ונבחר לתקופות כהונה נוספות בבית הנבחרים בבחירות של 1832 ושל 1834 מטעם המפלגה האנטי-מאסונית, ובבחירות של 1836, 1838 ו-1840 מטעם המפלגה הוויגית, ובסך הכול כיהן בבית הנבחרים מנובמבר 1831 ועד מרץ 1843.
ב-20 בדצמבר 1837 היה סלייד בעל תפקיד מרכזי בוויכוח שהתנהל בבית הנבחרים בנוגע לעבדות ובנוגע לסחר העבדים במחוז קולומביה. שנה קודם לכן, אימץ בית הנבחרים כלל שאסר על קיום דיונים בנושאים אלו בשל היותם שנויים במחלוקת. סלייד ביקש שתמונה ועדה לשקול את הגשתן של עתירות נגד העבדות, וטען שהכלל שאומץ שנה קודם לכן לא היה תקף, שכן הוא דן בהקמת ועדה ולא בעבדות עצמה. על כל פנים, הוא דן באריכות בהיסטוריה של העבדות ובחוסר האנושיות שבה בעוד שקבוצה של חברי הבית ממדינות הדרום ניסו לצעוק עליו ועזבו את אולם הדיונים במחאה. כתוצאה מכך, אימץ בית המחוקקים כלל רחב יותר בנושא ביום המחרת.
בשנים 1843–1844 היה סלייד רשם ההחלטות של בית המשפט העליון של ורמונט. ב-1844 הוא נבחר לתקופת כהונה אחת כמושל ורמונט, לאחר שהביס את מועמד המפלגה הדמוקרטית דניאל קלוג. בשנה שלאחר מכן לא השיג אף אחד מהמועמדים את הרוב הדרוש על פי חוקת ורמונט, וכאשר עברה עקב כך הבחירה לבית המחוקקים, הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה כמושל. במהלך תקופת כהונתו של סלייד כמושל התחולל תהליך מוצלח של ארגון בתי הספר הציבוריים בוורמונט.
לאחר תום כהונתו כמושל, בשנים 1846–1859, היה סלייד מזכיר המועצה הלאומית לחינוך עממי, שאותו הוא ייסד בשותפות עם קתרין ביצ'ר (אנ'). המועצה פעלה להעסקתן של נשים מורות בבתי הספר במערב ארצות הברית.
מותו

ויליאם סלייד נפטר במידלברי ב-16 בינואר 1859. הוא נטמן בבית הקברות המערבי של העיר. בחלקת הקבר המשפחתית בה הוא קבור טמונה גם אלייזה דודסון, נערה אפרו-אמריקאית שאותה הביא סלייד לוורמונט מוושינגטון. כשהיא נפטרה בגיל 18 באפריל 1853, דאג סלייד שהיא תיקבר בחלקת הקבר המשפחתית.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1572-1573
הערות שוליים

1 2  Peck, Thomas Bellows (1910). William Slade of Windsor, Conn: and his descendants. Sentinel Printing. pp. 32–33.
↑  Partridge, Henry Villiers (1905). A History of Norwich, Vermont. Dartmouth Press. p. 175.
1 2  Peck, Thomas Bellows (1910). William Slade of Windsor, Conn: and his descendants. Sentinel Printing. pp. 51-53.
↑  "Vermont Representative William Slade's antislavery speech in the 25th Congress". Office of the Clerk US House of Representatives.
↑  Coolidge, Austin Jacobs; Mansfield, John Brainard (1860). A History and Description of New England, General and Local. A.J. Coolidge. p. 997.
↑  Morton, Zylpha S. (June 1947). "Harriet Bishop, Frontier Teacher". Minnesota History. 28 (2): 132.
↑  Austin Jacobs Coolidge, John Brainard Mansfield, A History and Description of New England, General and Local: Maine, New Hampshire, and Vermont, vol. 1, A.J. Coolidge, 1859, p. 846.
↑  Eva Garcelon-Hart, Unseen neighbors: Black residents in Addison County, Addison County Independent, February 4, 2021.
| מושלי ורמונט ורמונט |
| --- | --- | --- |
| מושלי רפובליקת ורמונט | תומאס צ'יטנדן • מוזס רובינסון • תומאס צ'יטנדן |  |
| מושלי ורמונט | תומאס צ'יטנדן • פול בריגהאם • אייזק טיצ'נור • ישראל סמית' • אייזק טיצ'נור • ג'ונאס גלושה • מרטין צ'יטנדן • ג'ונאס גלושה • ריצ'רד סקינר • קורנליוס פ. ואן נס • עזרא בטלר • סמואל קרפטס • ויליאם פאלמר • סילאס ג'ניסון • צ'ארלס פיין • ג'ון מטוקס • ויליאם סלייד • הוראס איטון • קרלוס קולידג' • צ'ארלס ויליאמס • ארסטוס פיירבנקס • ג'ון רובינסון • סטיבן רויס • ריילנד פלטשר • הילנד הול • ארסטוס פיירבנקס • פרדריק הולברוק • ג'. גרגורי סמית' • פול דילינגהאם • ג'ון פייג' • פיטר וושבורן • ג'ורג' וייטמן הנדי • ג'ון וולקוט סטיוארט • ג'וליוס קונברס • עשהאל פק • הוראס פיירבנקס • רדפילד פרוקטור • רוזוול פרנהאם • ג'ון ברסטו • סמואל פינגרי • אבנעזר אורמסבי • ויליאם דילינגהאם • קרול פייג' • לוי פולר • אורבן וודברי • ג'וזאיה גראוט • אדוארד קרטיס סמית' • ויליאם סטיקני • ג'ון מקאלה • צ'ארלס בל • פלטשר פרוקטור • ג'ורג' פראוטי • ג'ון מיד • אלן פלטשר • צ'ארלס גייטס • הוראס גרהאם • פרסיבל קלמנט • ג'יימס הארטנס • רדפילד פרוקטור הבן • פרנקלין בילינגס • ג'ון ויקס • סטנלי וילסון • צ'ארלס מנלי סמית' • ג'ורג' אייקן • ויליאם הנרי וילס • מורטימר פרוקטור • ארנסט ויליאם גיבסון הבן • הרולד ארתור • לי אמרסון • ג'וזף ג'ונסון • רוברט סטאפורד • פ. ריי קייזר הבן • פיליפ הוף • דין דייוויס • תומאס סלמון • ריצ'רד סנלינג • מדלן קונין • ריצ'רד סנלינג • האוורד דין • ג'ים דאגלס • פיטר שמלין • פיל סקוט |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007371639405171  ISNI: 0000 0000 3088 3167  LCCN: n88256965  SNAC: w6vx1hbz  US Congress: S000475  VIAF: 31103338   WorldCat (עם VIAF): 31103338
הרכבת התחתית של רומא

| --- | --- |


 מידע כללי
 מדינה:  איטליה
 עיר:  רומא
 מפעיל:  ATAC 
 מידע על ההקמה
 פתיחת המערכת:  9 בפברואר 1955 
 מידע על המערכת
 אורך המערכת:  60 ק"מ 
 רוחב המסילה:  1435 מ"מ 
 מתח חשמלי:  חשמול מסילות ברזל במתח ישר של 1500 וולט 
 מספר נוסעים ביום:  906,850 
 מספר נוסעים בשנה:  279,000,000 (נכון ל־2012) 
 מספר הקווים:  3
 מספר התחנות:  73
 תרשים המערכת
 
 
הרכבת התחתית של רומא (איטלקית: Metropolitana di Roma) בירת איטליה היא מערכת להסעת המונים גדולה הכוללת 3 קווים על 60 קילומטר של מסילת רכבת ושבעים ושלוש תחנות. המערכת החלה לפעול בשנת 1955, מה שהופך אותה למערכת הרכבת התחתית הראשונה שנפתחה במדינה.
פרישת מערכת הרכבת התחתית מאפשרת גישה לכל אזורי העיר רומא ולמרבית פרבריה, וכן קישור למערכי התחבורה הנוספים במטרופולין. במסגרת תוכניות הפיתוח של המערכת מתוכננת פתיחתם של שני קווים חדשים והארכתם של קווים קיימים, למתן כיסוי רחב יותר של פרברי העיר, וכן מודרניזציה של תחנות המערכת הישנות והתאמתן לסטנדרטים החדשים.
סקירה

אף על פי שמערכת הרכבת התחתית של רומא קטנה יחסית למערכות אחרות באירופה כמו הרכבת התחתית של לונדון והרכבת התחתית של פריז המפעילות קווים רבים ואלפי תחנות, המערכת ברומא נבנתה בצורה חכמה שאפשרה את פרישתם של שלושה קווים בלבד על פני שטח עצום.
קווים  ו-, הקווים הראשונים והוותיקים ביותר במערכת, מצטלבים במרכז רומא בתחנת הרכבת התחתית שנמצאת מתחת לתחנת רומא טרמיני – תחנת הרכבת הגדולה ביותר באיטליה – ויוצרים צורת  ביניהם. קו  חוצה את העיר מדרום לצפון ומתפצל בצפון. וקו  חוצה את העיר ממזרח למערב. יוצא מן הכלל הוא קו  שמתחיל את מסלולו בפרברים המזרחיים של העיר ומגיע עד למרכז העיר. הקו מתחבר בסוף מסלולו באזור מרכז העיר לקו .
היסטוריה

הקו הראשון שנפתח ברומא לא היה קו A אלא דווקא קו B. השירות החל ב-10 בפברואר 1955 עם פתיחתו במתכונת מצומצמת של קו B בין תחנת רומא טרמיני לדרום-מזרח העיר. עשרים שנים קודם לכן, בשנות 1930, החל התכנון של הקו לרגל התערוכה העולמית ברומא (שתכננה להתקיים ב-1942), אך מלחמת העולם השנייה עצרה את הבנייה.
הקו הבא בתור היה קו A שהוא הקו השני שנבנה ברומא. האישור לבנייתו ניתן בשנת 1959.
העבודה על קו A החלה בשנת 1964 באזור טוסקולנה (Tuscolana), אך סבלה משורה של עיכובים שנגרמו על ידי סדר הארגון הכושל של חברת הרכבת.[דרוש מקור] מעל לכל, שיטת ה"חפור וכסה" שהוכיחה את עצמה לטובה ברכבת התחתית של לונדון גרמה ברומא לבעיות תנועה חמורות בכבישים שבדרום-מזרח רומא. העבודה על הקו הושעתה והחלה שוב חמש שנים לאחר מכן, תוך שימוש במנהרות, אשר פתרו חלקית את בעיות התנועה, אך גרמו לתביעות רבות לפיצוי בגין תנודות שנגרמו על ידי המכונות. העבודה הופרעה לעיתים קרובות על ידי ממצאים ארכאולוגיים שהתגלו במהלך החפירות, בעיקר ליד כיכר הרפובליקה (אנ').
קו A נכנס לשירות בפברואר 1980. בסוף שנות התשעים הוארך מאוטאביאנו, ברובע פראטי, לבטיסטיני ממערב.
קו C הקו השלישי במערכת נפתח בשנת 2014 כאשר עומס התנועה הרב בצפון מזרח רומא לא הותיר ברירה אלא לפתוח קו נוסף. הקו החדש תרם לחיבור הפרברים למרכז העיר.
שירות > שעות

השירות מתחיל בשעה 5:30 בבוקר ומסתיים בסביבות 23:30. בימי שישי ושבת השירות מסתיים מאוחר יותר, בסביבות 1:30 בלילה.
כאשר המטרו נסגר, מחליפים קווי הלילה את שירות הקווים. קווי הלילה נוסעים במסלול זהה למסלול קווי הרכבת התחתית ועוצרים באותן התחנות. קו A מוחלף על ידי אוטובוס קו N1, קו B מוחלף על ידי אוטובוס N2 / N2L, וקו C מוחלף על ידי קו N28.
קווים

| קו | תחנות קצה | פתיחה | אורך | חתך | תחנות | אורך רציף |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | בטיסטיני (Battistini) ↔ אנגנינה (Anagnina) | 1980 | 23.9 ק"מ | צר | 27 | 90 מ' |
|  | ראביביה (Rebibbia) ↔ לוראנטטינה (Laurentina) | 1955 | 9.5 ק"מ | צר | 26 | 60 מ' |
|  | סאן ג'יובאני (San Giovanni) ↔ מונט כומפאטרי פאנטנו (Monte Compatri-Pantano) | 2014 | 15.1 ק"מ | צר | 22 | 90 מ' |
תוכניות פיתוח

על פי התוכניות של חברת הרכבת התחתית יורחב קו C כך שיגיע עד לצפון העיר. קו A יוארך ב-2 קילומטרים ו-2 תחנות נוספות. וקו B יוארך למסלול נוסף לכיוון מזרח. בנוסף מתוכננת בקרוב פתיחתם של 2 קווים נוספים. הראשון קו D כבר עבר את שלבי התכנון וכעת הוא בבניה. ואילו השני קו E נמצא כעת רק בשלבי תכנון ראשוניים.
ראו גם

קו A של הרכבת התחתית של רומא
קו B של הרכבת התחתית של רומא
תחנת רומא טרמיני
כביש הטבעת של רומא
הערות שוליים

↑  הסבר על המערכת באתר התחבורה הציבורית של רומא, באתר (איטלקית)
↑  ההרחבה נמצאת כיום בתהליך בנייה.
↑  "Presentazione oltre Battistini" (PDF). Comune.roma.it (באיטלקית).
כרטיס נסיעה ברכבת התחתית.
המסלול המתוכנן לקו D.
גיוס חוץ לארץ

חיילי גח"ל
גיוס חוץ לארץ, או בראשי תיבות גח"ל, הוא השם שניתן במלחמת העצמאות לחיילים שגויסו מקרב היהודים, יוצאי אירופה וצפון אפריקה, שעלו לארץ ישראל באותה עת. רובם המכריע הם ניצולי השואה. במסגרת הגח"ל גויסו ונלחמו במלחמת העצמאות כ-20,000 לוחמים, אשר היוו כרבע מהצבא. הלוחמים שולבו ביחידות לוחמות, ועל אף קשיי הקליטה, מחסור באימונים וקורותיהם בתקופת השואה, לחמו בחזיתות קדמיות. רבים נהרגו בעת הגנתם על מדינת ישראל שטרם הספיקו להכיר.
רקע היסטורי > ההגעה לישראל

קליטת לוחמי הגח"ל בארץ התחלקה לשני שלבים עיקריים: מהכרזת האו"ם עד קום המדינה, שלב שבו התאפשרה עלייה מצומצמת ושולבו בצבא כ-700 עולים; השלב השני היה מהכרזת הקמת המדינה עד סיום המלחמה, ובמסגרתו שולבו בצבא למעלה מ-20,000 מגויסי גח"ל. אחוז זה היווה כרבע מכוחות צה"ל, שמנה כ-88,000 איש. רוב רובם של אנשי הגח"ל לחמו ביחידות קרביות, והם היוו כשליש מהכוח הצה"לי הלוחם שמנה כ-60,000 איש. ההחלטה לגיוס העולים ושילובם בכוח הלוחם הייתה הדרגתית, ונבעה מהתקדמות מצב העניינים במלחמה. בתחילה לא הייתה הוראה או מדיניות מפורשת לשילוב העולים ביחידות הלוחמות, אך עם התקדמות המלחמה ואתה האבדות הרבות, התברר הצורך הדחוף בגיוס נוסף של אלפי לוחמים. תשובה לצורך זה מצאה ההנהגה בגיוס העולים מאירופה.
ויכוח נוקב בשאלת ייעוד וקליטת העולים בארץ ניטש בין הנהגת ההגנה ובין התנועות הקיבוציות. בעוד שמדיניות ההגנה הייתה לגיוס העולים, פעלו ודרשו אנשי התנועה הקיבוצית לשלב ולקלוט את העולים בקיבוצים ולשלבם בעבודה, כדי לקלוט אותם בארץ בצורה טובה, וכן בשביל להשלים את הצורך בכוח אדם בעבודה. בוויכוח המר הייתה ידה של הנהגת ההגנה והמדינה שבדרך על העליונה, וכך נשלחו העולים החדשים מיד לגיוס ולחימה.
גלי העלייה והקליטה הגדולים היו, כאמור, לאחר עזיבת הבריטים והקמת המדינה (למעט תקופת ההפוגה שבה לא ניתן היה לעלות לישראל).
בתחילה המדיניות הייתה שהמגויסים יועברו מיד עם הגיעם לישראל למחנה קלט, ומשם לאימונים או לשדה הקרב. ואכן, ברגע שדרכו העולים על אדמת ישראל, הם הועברו למחנה צבאי, לאימונים ולחימה. מציאות זו יצרה מצב שנראה לעיתים אבסורדי, שבו עולה, שטרם ראה את הארץ, טרם הסתדר או מצא מקום מגורים ואיתר את קרובי משפחתו - נשלח ללחום, על ארץ שאותה לא הכיר.
בעקבות ביקורות ומחאה כללית שפרצה בנושא, הוחלט על "התגמשות", והתקבל ההסדר הבא:
רווקים ורווקות יועברו מיד עם הגיעם למחנה קלט, ולאחר גיוסם יקבלו ארבעה ימי חופשה.
נשואים ללא ילדים – יקבלו ארכה של שבועיים חופש ואז יגיעו לקלט.
בעלי משפחות בגילאי 18–35 ,עם ילדים - יקבלו ארכה של שלושה שבועות ואז יתייצבו בקלט.
בעלי משפחות בגילאי 35–40, עם ילדים - יקבלו ארכה של חודש, ואז יתייצבו בקלט.