נזק בלתי ממוני טהור
התפתחות הדין האמריקאי

לאורך התפתחות דיני הנזיקין, בלטה הנטייה של בתי המשפט בעולם המשפט המקובל להימנע מפסיקת פיצויים בגין נזק בלתי ממוני טהור. לאורך המאה ה-19 טענתם המרכזית של שופטים אשר התמודדו עם שאלת פסיקת הפיצויים בגין נזק בלתי ממוני טהור הייתה שמדובר בנזק מטאפיזי שאינו מעניינו של החוק. בנוסף הועלו טענות שניתן לחלק ל-3 סוגים:
טענות של שיקולי מדיניות – בתי המשפט ביקשו, כדרך של מדיניות שיפוטית, שלא לפסוק פיצויים בגין נזקים מנטליים זמניים או טריוויאליים. הסיבה לכך היא שבמאה ה-19 עצם ההכרה בפגיעה נפשית לא הייתה מובנת מאליה, ולעיתים נתפסה כחולשת אדם בלבד, ולא כפגיעה ממשית. שיקול מדיניות נוסף התייחס למטרות דיני הנזיקין. אחת ממטרות אלו היא להשיב את מצבו של הניזוק לקדמותו, כאילו לא התרחש הנזק כלל. מכיוון שנזק בלתי ממוני טהור מוגדר כנזק שלא ניתן לכמתו בכסף, התפיסה הייתה שפיצוי בגין נזק זה אינו יכול להשיב את המצב לקדמותו ולכן אינו הולם מטרה זו של דיני הנזיקין.
טענות ראייתיות – בתי המשפט ביקשו לבסס את התנגדותם לפסיקת פיצויים בגין נזק בלתי ממוני טהור גם על שיקולים של ראיות והוכחות. הטענות מתמקדות בקושי הרב הסובב את הוכחת הנזק הבלתי ממוני הטהור. הקושי מתבטא בעצם הוכחת קיום הנזק, כימות הנזק וקביעת שיעור הפיצויים בגין הנזק. בנוסף, ישנו קושי גם בהוכחת יסודות העוולות השונות כשמדובר על נזק בלתי ממוני טהור. כך, לדוגמה, נטענה הטענה שכאשר מדובר בנזק נפשי, השוני בין אנשים שונים הוא כה מהותי, שלעולם לא ניתן לומר שעל המזיק חלה חובה לצפות את הנזק. טענה זו שומטת את הקרקע תחת האפשרות לתבוע בגין נזק בלתי ממוני טהור כשמדובר בעוולת הרשלנות, אחת העוולות המרכזיות בדיני הנזיקין, שאחד מיסודותיה הוא מבחן צפיות הנזק (קשר סיבתי משפטי).
טענות פרגמאטיות – טענות אלה מתמקדות בחשש שבתי המשפט יוצפו בתביעות כזב המתבססות על נזקים בלתי ממוניים טהורים. החשש מהגשת תביעות כה רבות קשור לקושי הראייתי שתואר מעלה - ריבוי תביעות, כאשר כל אחת כרוכה בהתדיינות ממושכת בשל קשיי הוכחה, עלולים ליצור עומס רב בבתי המשפט, ולמנוע את פעילותם היעילה והתקינה.
עם זאת, במקרים בהם נזק בלתי ממוני התלווה לנזק פיסי, פסקו בתי המשפט פיצויים גם על הנזק הבלתי ממוני. מצב זה הביא להעלאת הטענה שנוצר עיוות חמור כאשר נזק בלתי ממוני שולי זוכה לפיצוי מכיוון שנתלווה אליו נזק פיסי, ואילו נזק בלתי ממוני טהור ואפילו חמור ביותר לא זכה לכל פיצוי.
לאורך המאה ה-19, החלו בתי המשפט בארצות הברית לפסוק פיצויים במקרים בהם הנזק היה בלתי ממוני טהור. הופעתו הראשונה של הנזק הבלתי ממוני הטהור כנזק בר-פיצוי הייתה כאשר הוחלט להטיל אחריות על חברה או גוף ציבורי שאחד מעובדיה העליב או פגע ברגשותיו של אזרח. לדוגמה, במקרים בהם עובד חברת תחבורה ציבורית העליב נוסע, כשעובד של חברת טלגרף התרשל במסירת הודעה שעניינה מותו של אדם וכאשר עובד פונדק פגע ברגשותיו של אורח.
ה-Second Restatement of Law האמריקאי בנושא דיני הנזיקין, שפורסם בשנות ה-60 של המאה ה-20, הביע את הסתייגות המחוקק האמריקאי מפסיקת פיצויים בגין נזק בלתי ממוני טהור, כשקבע שאין אחריות בנזיקין על גרימת נזק נפשי טהור ברשלנות. כנגד עמדה זו של החוק האמריקאי, בתי המשפט בארצות הברית דווקא ביקשו להניע מגמה הפוכה לעבר פסיקת פיצויים בגין נזק בלתי ממוני טהור. בתחילה, בתי המשפט ביקשו לעגן את פסיקת הפיצויים בגין נזקים אלה בעוולות קיימות, בעיקר בעוולת הרשלנות. עם זאת, כשנתקלו בתי המשפט במקרים בהם לא ניתן היה לפסוק פיצויים לפי עוולות קיימות, בשל אי התאמת המקרה שלפניהם לדרישות הוכחת העוולה, הם הכירו בנזקים מסוג זה במסגרת עוולות חדשות הנפרדות מהעוולות הקיימות.
יחד עם ההתפתחות בפסיקה האמריקאית ביחס לפיצויים בגין נזק בלתי ממוני טהור לניזוק עצמו, התפתחה גם ההכרה באפשרות לפסוק פיצויים במקרים בהם אדם סבל נזק שכזה באופן עקיף, לדוגמה – הורה שחוזה במות ילדו. נזקים אלה מכונים "נזקי ריקושט". הכרת הפסיקה האמריקאית באפשרות לקבלת פיצויים בגין נזקי ריקושט לוותה בהטלת מגבלות על אפשרות זו. מגבלות אלו, שפותחו בהדרגה בפסיקה, מבקשות מצד אחד, לאפשר פסיקת פיצויים לניזוקים עקיפים, ומצד שני, לנהוג בריסון ולהגביל פיצויים אלה.
למרות ההתקדמות הרבה שנעשתה ביחס לפסיקת פיצויים בגין נזק בלתי ממוני טהור במאה השנים האחרונות, בתי המשפט עודם נרתעים מפסיקת פיצויים בגין נזקים אלה כשלא ניתן לעגן את הפסיקה באחת מהעוולות הקיימות או כאשר הנזק אינו מלווה בנזק פיסי.