stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נטלי ווד
חייה האישיים

שתי תקופות נישואיה של נטלי ווד לשחקן רוברט וגנר זכו לפרסום נרחב. ווד סיפרה: "הייתי בת עשר והוא היה בן 18 כשראיתי אותו לראשונה הולך במורד האולם של פוקס המאה ה-20. פניתי לאימי ואמרתי לה: אני אתחתן אתו." ביום הולדתה ה-18 היא יצאה לפגישה הראשונה שלה עם וגנר בן ה-26, והם נישאו שנה לאחר מכן ב-28 בדצמבר 1957. בני הזוג נפרדו ביוני 1961 והתגרשו באפריל 1962.
ב-30 במאי 1969 נישאה ווד למפיק הבריטי ריצ'רד גרגסון. בני הזוג יצאו יחדיו במשך שנתיים וחצי קודם לנישואיהם. הייתה להם בת, נטשה (נולדה ב-29 בספטמבר 1970). הם נפרדו באוגוסט 1971 אחרי שווד שמעה באקראי שיחת טלפון לא הולמת בין מזכירתה לגרגסון. הליך הגירושין הסתיים באפריל 1972.
בראשית 1972 חידשה ווד את מערכת היחסים הרומנטית שלה עם וגנר. הזוג נישא מחדש ב-16 ביולי 1972, חמישה חודשים אחרי שהתפייסו ושלושה חודשים אחרי שהתגרשה מגרגסון. בתם, קורטני וגנר, נולדה ב-9 במרץ 1974. הם נותרו נשואים עד מותה של ווד ב-29 בנובמבר 1981.
הביוגרפית סוזאן פינסטד טוענת שבגיל 16 קיימה ווד יחסים אינטימיים עם הבמאי ניקולס ריי בן ה-43, כדרך לנסות לזכות בתפקיד הראשי בסרט "מרד הנעורים". בשנות העשרה שלה יצאה ווד לפגישות רומנטיות שארגן לה האולפן עם גברים מבוגרים ממנה, בכללם השחקנים טאב האנטר וניק אדמס. היא גם ניהלה ידידות ארוכה עם המחזאי מארט קראולי. פינסטד גם מצטטת את דניס הופר, בן-זוגה לשעבר של ווד, שווד ניהלה מערכת יחסים עם השחקן הדו-מיני ריימונד בר בהיותה בת 17, כשהוא היה בן 38. בתקשורת ידועים גם מערכות היחסים הרומנטיות שקיימה ווד עם השחקנים וורן בייטי, מייקל קיין, סטיב מקווין, הזמר אלביס פרסלי, הבמאי הנרי ג'גלום והפוליטיקאי ג'רי בראון.
בין חבריה הידוענים היו השחקנים מרגרט או'בריאן, קרול לינלי, סטפאני פאוורס וג'יל סנט ג'ון, שנישאה לרוברט וגנר לאחר שהתאלמן מנטלי ווד, בשנת 1990.
מותה

בנובמבר 1981 בילו נטלי ווד ורוברט וגנר בראלי, בעת שווד שיחקה בסרט המדע הבדיוני "סערת מוחין". ווד הצטלמה לסצנות עם כריסטופר ווקן ושחקנים נוספים באולפן ההסרטה של MGM בקאלוור סיטי.
יום אחרי חג ההודיה נסעו ווד, ואגנר, וווקן לסנטה קטלינה שבקליפורניה לסוף השבוע, ובליל 28 בנובמבר עגנה היאכטה שלהם (Splendour) באיסתמוס קוב. על הסיפון היה גם קברניט הספינה, דניס דוורן (Dennis Davern), שעבד עבור הזוג שנים רבות. ככל הנראה ניסתה נטלי ווד לעזוב את היאכטה או להרחיק סירה קטנה מלהיתקל בגוף הספינה, ואז החליקה במקרה ונפלה למים. אישה ששהתה ביאכטה סמוכה שמעה קריאות לעזרה בסביבות חצות. הצעקות נמשכו במשך 15 דקות ונענו בידי מישהו אחר שאמר: "תיקחי את זה בקלות. אנחנו נבוא לעזור לך. לדברי העדה, "זה נאמר בנינוחות... לא הייתה שום דחיפות בקולותיהם." חקירה שערך חוקר מקרי המוות של מחוז לוס אנג'לס תומאס נוגוצ'י הסתיימה בדו"ח רשמי שקבע שזו הייתה תאונה. נוגוצ'י הסיק שווד שתתה "שבע או שמונה" כוסות יין והייתה שתויה כשנפטרה. היו סימנים של חבורות על גופה, שנוגוצ'י שיער כי ייתכן שנגרמו כתוצאה מהנפילה. מאוחר יותר כתב נוגוצ'י שאילולא ווד הייתה שתויה, היא הייתה מבינה שהמעיל הכבד וספוג המים שלה וסוודר הצמר שלה משכו אותה מתחת למים, והייתה מסירה אותם. נוגוצ'י גם כתב שהוא מצא שריטות מציפורניה של ווד בצידי סירת הגומי, המצביעים על כך שהיא ניסתה להיכנס לתוכה. ואולם במשך השנים שבה אחותה והביעה חשדות שרוברט וגנר היה מעורב במותה. בשנת 2018 התוודה קברניט הספינה כי שיקר בעדותו בפרשה, ועקב כך שבה ונפתחה חקירה נגד וגנר.
ווד הייתה בת 43 במותה, והיא קבורה ב-Westwood Village Memorial Park Cemetery.
פילמוגרפיה

נס ברחוב 34 (1947)
הצעיף הכחול (1951)
סיפור הפרברים (1961)
מרד הנעורים (1955)
זוהר בדשא (1961)
סערת מוחין (1983)
המחפשים (1956)
ג'יפסי (1962)
המירוץ הגדול (1965)
אהבה עם זר (1963)
סקס והנערה הרווקה (1964)
בוב וקרול וטד ואליס (1969)
המקום הזה מקולל (1966)
דייזי (1965)
הרוח וגברת מויר (1947)
סקס והנערה הרווקה (1964)
מחר זה לנצח (1946)
כל הזמן קניבליים צעירים (1960)
מרג'ורי מורנינגסטאר (1958)
הנערה שהשאיר מאחור (1956)
מלכים הולכים קדימה (1958)
קאש מק'קול (1960)
בכי באישון לילה (1956)
הזוג הנשוי האחרון באמריקה (1980)
השבועה הירוקה (1949)
הגבעות הבוערות (1956)
פצצות (1957)
הקופה (1950)
סקודה הו, סקודה היי! (1948)
אבא היה עיכוב (1949)
פנלופי (1966)
הרעלה הכחולה (1951)
גביע הכסף (1954)
סיפורה של רוז בול (1952)
המפעל המתפצח (1979)
רק שלנו (1950)
מטאור (1979)
הכלה נעלה מגפיים (1946)
בשבילי בלי שירים עצובים (1950)
הזיכרון של אווה רייקר (1980)
חצוף יקר (1951)
פיפר (1975)
עוף כל יום ראשון (1949)
תשוקה אחת (1955)
אין לה רגע דל! (1950)
הכוכב (1952)
הרומן (1973)
חתולה על גג פח לוהט (1976)
רק בשבילך (1952)
דריפטווד (1947)
מעכשיו לנצח (1979)
(the ghost and mrs muir (1947
הערות שוליים

↑  Behnke, Alison Russians in America, Lerner Publishing (2006) p. 67
↑  Wilkins, Barbara."Second Time's the Charm - Marriage, Natalie Wood, Robert Wagner", People.com.
↑  Lambert, Gavin (July 3, 2005).
"Thrust into acting, Natalie Wood excelled, died young"
Manhattan Mercury.
↑  Lambert, Gavin (2004). Natalie Wood: A Life. London: Faber and Faber. ISBN 0571221971.
↑  O'Conner, John J. - Arts:
"TV Weekend; A Documentary Remembrance of Natalie Wood"
New York Times. - July 8, 1988
↑  Alexander, Jeffrey C.
"Lampoon Fixes Date With Natalie; Wood Will Win 'Worst' on Saturday"
Harvard Crimson. - April 18, 1966
1 2  Finstad, Suzanne (2001). Natasha: The Biography of Natalie Wood. Three Rivers Press. ISBN 0-609-80957-1.
↑  יורם פורת, מסתרי הסרט האחרון של נטאלי ווד⁩, חדשות, 9 במרץ 1984
↑  "The last hours of Natalie Wood".- TIME. - December 14, 1981
| פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה |
| --- | --- | --- |
| 1969–1980 | לינדה קריסטל (1969) • פגי ליפטון (1970) • פטרישה ניל (1971) • גייל פישר (1972) • לי רמיק (1973) • אנג'י דיקנסון (1974) • לי רמיק (1975) • סוזן בלייקלי (1976) • לסלי אן וורן (1977) • רוזמרי האריס (1978) • נטלי ווד (1979) • יוקו שימאדה (1980) |  |
| 1981–2000 | לינדה אוונס/ברברה בל גדס (1981) • ג'ואן קולינס (1982) • ג'יין ויימן (1983) • אנג'לה לאנסברי (1984) • שרון גלס (1985) • אנג'לה לאנסברי (1986) • סוזן דיי (1987) • ג'יל אייקנברי (1988) • אנג'לה לאנסברי (1989) • שרון גלס/פטרישיה ווטיג (1990) • אנג'לה לאנסברי (1991) • רג'ינה טיילור (1992) • קתי בייקר (1993) • קלייר דיינס (1994) • ג'יין סימור (1995) • ג'יליאן אנדרסון (1996) • כריסטין לאטי (1997) • קרי ראסל (1998) • אידי פאלקו (1999) • סילה וורד (2000) |  |
| 2001–היום | ג'ניפר גארנר (2001) • אידי פאלקו (2002) • פרנסס קונרוי (2003) • מרישקה הרגיטאי (2004) • ג'ינה דייוויס (2005) קירה סדג'וויק (2006) • גלן קלוז (2007) • אנה פקווין (2008) • ג'וליאנה מרגוליס (2009) • קייטי סגל (2010) • קלייר דיינס (2011) • קלייר דיינס (2012) • רובין רייט (2013) • רות וילסון (2014) • טראג'י פ. הנסון (2015) • קלייר פוי (2016) • אליזבת מוס (2017) • סנדרה או (2018) • אוליביה קולמן (2019) • אמה קורין (2020) • מקיילה ג'יי רודריגז (2021) • זנדאיה (2022) • שרה סנוק (2023) ‏•‏‏ אנה סוואי (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007449362805171  PLWABN: 9810552461305606  BIBSYS: 90852540  BNE: XX1057013  BnF: cb13901277h (data)  CANTIC: a11347818  GND: 120998556  ISNI: 0000 0001 2319 8716  LCCN: n83152931  LNB: 000181874  MusicBrainz: c86e20e3-373f-4abf-9658-7dd2f9ff01c4  NKC: xx0083899  NTA: 070509786  RERO: 02-A008883499  SELIBR: 243133  SNAC: w62n5n2n  SUDOC: 06114603X  VIAF: 12493299   WorldCat (עם VIAF): 12493299 
ווד בגיל 9 (1947) בסרט "driftwood"
ווד בסרט "Splendor in the Grass", ‏1961
ווד בסרט "Gypsy",‏ 1962
אוניות ליברטי

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית משא
 צי:  בעלות הברית
 אוניות בסדרה:  2,710
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  17 מספנות ברחבי ארצות הברית
 הושקה:  1941-1945
 מידות
 הֶדְחֶק:  14,474 טון
 מעמס:  10,856 טון
 אורך:  135 מטר
 רוחב:  17.3 מטר
 שוקע:  8.5 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  11.5 קשר
 גודל הצוות:  41
 טווח שיוט:  37,000 קילומטר
 הנעה:  מנוע בעל 2,500 כוח סוס, מונע בשני דוודי דלק נוזלי ומדחף יחיד
תרשים עקרוני של אניות ליברטי שנבנו על פי תוכניות משרד התחבורה והתובלה המלחמתי הבריטי.
אוניות ליברטי (באנגלית: Liberty Ships) הוא שמה של סדרת אוניות משא שנבנו בייצור המוני בארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה. בניית האוניות, שנועדו למלא את מקומן של אוניות משא של בעלות הברית  שטובעו על ידי הצוללות הגרמניות, הייתה מהירה וזולה. בתחילה נבנו כמאה אוניות שכאלו עבור בריטניה במסגרת תוכנית החכר והשאל האמריקנית. לאחר כניסת ארצות הברית למלחמה החלה בניית האוניות בהיקף נרחב. בסך הכל נבנו 2,710 אוניות ליברטי, בשנים 1941 עד 1945. זהו מספר האוניות הגדול ביותר שנבנה על פי דגם מסוים של אונייה. אוניות אלו הפכו לסמל של התפוקה התעשייתית של ארצות הברית בימי המלחמה.
בניית האוניות

ב-1940 הזמינה בריטניה ממספנות בארצות הברית 60 אוניות כדי למלא את אבדותיה בים ולתגבר את צי הסוחר שלה. המפרט ההנדסי שדרשו הבריטים היה לאונייה מטיפוס Ocean Class, בעלת מנוע בעל תכנון מיושן אך אמין. דגם אונייה זה היה מבוסס (בשינויי מידה קלים) על דגם של אונייה שנבנתה בבריטניה לראשונה ב-1879 ויוצרה בייצור נרחב עד 1938. המפרט הבריטי דרש כי באונייה יותקן מנוע מונע בפחם (שממנו היה לבריטניה בשפע) ולא בדלק נוזלי (בהיעדר שדות נפט משלה בזמן ההוא). האוניות חומשו בתותח סיפון בקוטר 102 מילימטר, שהוצב בירכתיים לשימוש נגד צוללות ובכלי נשק נ"מ. האונייה הראשונה מטיפוס זה הושקה בארצות הברית באפריל 1941.
דגם זה הוא שהיה בהמשך הבסיס לייצור סדרת אוניות הליברטי. ארצות הברית אימצה אותו לצורך בניית אוניות עבור בריטניה במסגרת הסיוע המלחמתי לה בתוכנית החכר והשאל. הדגם אומץ תוך התאמתו לשגרת הבנייה של אוניות בארצות הברית ותוך זירוז בנייתו והוזלתה. בדגם זה חוברו חלקי האונייה זה לזה בריתוך במקום במסמרות – שינוי שהביא לחיסכון גדול, שכן המיסמור צרך שליש מעלות הבנייה של אונייה והאריך מאוד את בנייתה. באפריל 1941 עמד מספר האוניות מדגם זה שנועדו לבנייה במסגרת תוכנית ההחכר-והשאל על 117 (מתוך מספר כולל של 306 אוניות בתוכנית).
מקור שמן של האוניות היה הכרזתו של נשיא ארצות הברית רוזוולט כי טיפוס זה של אוניות יביא חירות (Liberty) לאירופה.
בתחילה היה לאוניות דימוי ציבורי ירוד בשל מראן הבלתי-מרשים. כך, המגזין טיים כינה אותן "הברווזון המכוער" (Ugly Duckling). כדי לשפר דימוי זה הוכרז יום ה-27 בספטמבר 1941 – היום בו הושקו 14 האוניות הראשונות מדגם זה שנבנו במסגרת תוכנית החכר והשאל – כ"יום צי הליברטי".
לאחר כניסת ארצות הברית למלחמה בדצמבר 1941 החלה בנייה נרחבת של אוניות מדגם זה. הן נבנו ב-17 מספנות אזרחיות לאורך חופיה המזרחיים והמערביים של ארצות הברית ובחופי מפרץ מקסיקו. האוניות נבנו בתהליך של פס ייצור תוך שימוש במרכיבים מוכנים מראש. בין השאר העסיקו המספנות שבנו את האוניות נשים, כדי להחליף את הפועלים הגברים שגויסו לשירות צבאי.
בראשית תהליך הייצור נמשכה בניית אונייה כ-230 יום, אך זמן הבנייה הממוצע צנח בהמשך ל-42 יום. משך הבנייה הקצר ביותר הושג בבניית האונייה רוברט אי. פירי (Robert E. Peary), אשר הושקה 4 ימים ו-15.5 שעות לאחר הנחת השידרית שלה. יש לציין שזמן בנייה כה קצר – שנועד לצורכי פרסום - לא חזר על עצמו, ושעבודה לא מעטה נותרה לביצוע בפנים האונייה לאחר השקתה.
ב-1943 הושלמו שלוש אוניות ליברטי מדי יום. הן נקראו לרוב על שמם של אמריקנים ידועים, שהראשונים שבהם היו חותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית. נקבע שכל קבוצת אנשים אשר תגייס סכום של 2 מיליון דולר לרכישת איגרות המלחמה תוכל להציע שם לספינת ליברטי.
שש אוניות ליברטי הוסבו על ידי חילות האוויר של צבא ארצות הברית למחסנים צפים לחלקי חילוף למטוסי קרב מדגם מוסטנג ולמפציצים מדגם B-29 סופרפורטרס ושימשו למשימתן זו בזירת האוקיינוס השקט החל משלהי 1944. באוניות אלו גם הותקנו משטחי נחיתה למסוקי R-4(אנ'), אשר שימשו לפינוי מוטס של נפגעים באיי הפיליפינים ובאוקינאווה. בכך היו אלו לנושאות המסוקים הראשונות בעולם.
ספינת הליברטי האחרונה שנבנתה הושקה ב-26 בספטמבר 1945, כשלושה שבועות לאחר סיומה של מלחמת העולם השנייה.
מספר דגמים של אוניות-מכלית לדלק נבנו גם הם בייצור המוני. מאלו נבנו 490 אוניות של הדגם T2 בין השנים 1942 עד 1945.
אוניית הליברטי סטיבן הופקינס הייתה האונייה האמריקאית האזרחית היחידה שהביאה להטבעת כלי שיט מלחמתי גרמני במהלך המלחמה (בקרב שבו טבעה בעצמה).
בעיות טכניות באוניות

אוניות הליברטי הראשונות סבלו מתופעה של היווצרות סדקים בגוף ובסיפון, ואחדות מהן טבעו עקב כך. במהלך המלחמה התרחשו כ-1,500 מקרים של הופעת שברים באוניות עקב פריכות המתכת. שלוש מאוניות הליברטי שנבנו נשברו לשניים ללא התרעה.
החשד לגורם לשברים ולסדקים נפל על עבודת הריתוך של גופי האוניות שנעשתה במספנות ושבוצעה בחלקה על ידי פועלים בלתי מנוסים. בהמשך התברר שמקור הפגמים היה שימוש בפלדה פגומה שהייתה שבירה, ונטתה להישבר במיוחד לאחר חשיפה לטמפרטורות נמוכות שהיו אופייניות לסביבת צפון האוקיינוס האטלנטי. גורמים נוספים החמירו את הבעיה - העמסת-יתר של האוניות, כמו גם חיבור גוף האונייה בריתוך במקום במיסמור, דבר שהקל על התפשטותם של שברים וסדקים בו. חיזוקים שונים הוכנסו בדגם האונייה כדי להתמודד עם בעיית השברים והסדקים, וכך בא לעולם דגם האונייה שקיבל את השם "אוניות הניצחון" (Victory Ships).
לאחר המלחמה

למעלה מ-2,400 אוניות ליברטי שרדו לאחר תום המלחמה. 835 מהן הוכנסו לשימוש בצי הסוחר האמריקני. עם הזמן השתרש בענף הספנות העולמי הביטוי "ספינת מטען בגודל ליברטי" (Liberty-size cargo), כמתייחס לאונייה במעמס של 10,000 טון.
יזמים יווניים ואיטלקיים רכשו 624 מן האוניות. אילי ספנות ידועים רבים ובכללם אריסטוטלס אונאסיס הניחו את היסודות לציי האוניות שלהם על ידי רכישת אוניות ליברטי.
בשנות השישים הכניס הצי האמריקני לשירות מחודש שלוש אוניות ליברטי, שהוסבו לצורך איסוף מודיעין אלקטרוני ותצפיות מכ"ם. כולן הוצאו משימוש בסוף שנות השישים.
כיום שרדו רק שתי אוניות ליברטי כשירות לשיט, שאחת מהן עברה שינויים פנימיים רבים. שתיהן משמשות כאוניות מוזיאון בארצות הברית – האחת במפרץ סן פרנסיסקו והשנייה בבולטימור – והן עדיין מפליגות לים באופן סדיר. ב-1994 הפליגה הראשונה – האונייה ג'רמיה אובריאן (Jeremiah O'Brien) – מסן פרנסיסקו לבריטניה וצרפת כדי להשתתף באירועים לציון מלאת 50 שנים לפלישה לנורמנדי. הייתה זו היחידה מן האוניות הגדולות שבצי הפלישה המקורי, אשר השתתפה באירועים אלו.
אוניות ליברטי צולמו במסגרת סרטי קולנוע אחדים. בין השאר צולמו רוב סצנות חדר המנועים של הסרט טיטניק על סיפונה של ספינת המוזיאון ג'רמייה אובריאן שהוזכרה לעיל, במקום עגינתה במפרץ סן פרנסיסקו.
תיאור בתמונות – תהליך בניית ספינת ליברטי

תמונות אלו מתארות את תהליך בנייתה של ספינת ליברטי במספנה בבולטימור בחדשים מרץ ואפריל 1943:
היום השני לבנייה: לוחות השידרית של האונייה מונחות על גבי פיגומים (הפיגומים הונחו ביום הראשון לבנייה)
היום השלישי לבנייה: בניית תחתית האונייה נסתיימה ברובה והחלה התקנת המחיצות בסיפון התחתון
היום הששי לבנייה: בניית סיפון הביניים של האונייה
היום העשירי לבנייה: תחילת בניית הסיפון העליון
היום הארבעה-עשר לבנייה: הסיפון העליון נבנה והחלה בניית המבנים העיליים והתקנת רשת החשמל וצנרת חדר המנועים
היום העשרים וארבעה לבנייה: האונייה מוכנה להשקה. להשלמתה יידרשו עוד עשרה ימי עבודה על סיפונה
גילברט וסאליבן

ויליאם שוונק גילברט
ארתור סימור סאליבן
גילברט וסאליבן (Gilbert and Sullivan) הוא שמה של השותפות בין הליבריתן ויליאם שוונק גילברט (1836–1911) והמלחין ארתור סאליבן (1842–1900), אשר יצרו בין השנים 1871–1896 ארבע עשרה אופרות קומיות באנגליה של התקופה הוויקטוריאנית. בין הידועות ביותר "אה"מ פינאפור" (1878), "שודדי הים מפנזאנס" (1879), "המיקאדו" (1885) ו"שייטי הגונדולות" (1889).
גילברט יצר עולם קומי מטורף, שהוא קרא לו "טופסי טרווי" ("תוהו ובוהו"), שבו הכל ייתכן, שדים ופיות רוקדים עם לורדים בריטים, נגני גונדולה וחיילים יפנים פוצחים בזמר אנגלי פופולרי, ועוד. סאליבן, הצעיר בשש שנים מגילברט, הלחין מוזיקה קליטה במיוחד, אשר תרמה לאווירה ההומוריסטית ולתחושת פאתוס.
האופרות של גילברט וסאליבן זכו להצלחה רחבה ובינלאומית, ועודן מבוצעות תדיר בארצות הדוברות אנגלית. בהישענם על צורת האופרטה שהחלה להיות פופולרית באירופה, הציגו גילברט וסאליבן חידושים הן בתוכן והן בצורה, שהשפיעו ישירות על התיאטרון המוזיקלי (המחזמר) במאה ה-20. האופרות השפיעו על הכתיבה ועל השיח הציבורי באותה עת, ומאוחר יותר, על עולם הסרטים והטלוויזיה. הן זכו גם לחיקויים רבים, ונעשו עליהן פארודיות על ידי בדרנים.
המפיק ריצ'רד ד'וילי קארט הפגיש את הצמד, וטיפח את שיתוף הפעולה בין השניים. הוא בנה בעבורם את תיאטרון סבוי בלונדון בשנת 1881, שם הוצגו האופרות, אשר קיבלו את הכינוי "אופרות סבוי". קארט גם הקים את חברת האופרה ד'וילי קארט, אשר קידמה והציגה את האופרות במשך יותר ממאה שנים.
ראשית דרכם > גילברט לפני סאליבן

ויליאם שוונק גילברט נולד בלונדון ב-18 בנובמבר 1836. אביו, ויליאם, היה מנתח שעבד בחיל הים ולאחר זמן החל לכתוב נובלות וסיפורים קצרים, שחלקם כללו איורים משל בנו. ב-1861 החל גילברט הצעיר לכתוב סיפורים מאוירים, שירים ומאמרים, על מנת להשלים את הכנסתו. רבים מהם ייחשבו מאוחר יותר למקור שממנו שאב רעיונות למחזות ולאופרות, ובייחוד מסדרה של שירים מאוירים הנקראים "Bab Ballads".
בבלדות אלו ובמחזותיו המוקדמים פיתח גילברט סגנון ייחודי אשר נקרא "טופסי-טרווי" ("תוהו ובוהו", בתרגום חופשי), אשר לפיו, ההומור נובע מיצירת מצבים מגוחכים, הבאים על פתרונם ההגיוני בדרך האבסורד. הבמאי מייק לי כתב על גילברט ש"גאונותו היא בהתכת הפכים בלהטוטנות מאחזת עיניים, בערבוב ההזוי עם המציאותי והקריקטורה עם הטבעי. במילים אחרות, בהגדת סיפור שערורייתי באדישות מופגנת". הוא תיאר את סגנונו של גילברט כך:
גילברט מאתגר את ציפיותינו הטבעיות בשטף לשון ובחירות רבה. ראשית, הוא גורם לדברים מוזרים ביותר לקרות בתוך מסגרת הסיפור, והופך את העולם על פיו. כך קורה, שהשופט המלומד מתחתן עם העותרת, החיילים נעשים ליפי נפש וכן הלאה, וכמעט כל אופרה נפתרת במיומנות על ידי שינוי מיקומם של עמודי השער".
המקור באנגלית
With great fluidity and freedom, he [Gilbert] continually challenges our natural expectations. First, within the framework of the story, he makes bizarre things happen, and turns the world on its head. Thus the Learned Judge marries the Plaintiff, the soldiers metamorphose into aesthetes, and so on, and nearly every opera is resolved by a deft moving of the goalposts.
גילברט פיתח תאוריות חדשות בנוגע לבימוי בעקבות טום רוברטסון, שהיה חדשן בתחום. בזמן שגילברט החל לעסוק בכתיבה, היה התיאטרון האנגלי מצוי בשפל. גילברט עזר לרומם את התיאטרון, לחדשו ולהשיב לו את גדולתו, בעיקר בשש האופרות הקומיות לכל המשפחה, אשר נכתבו יחד עם המלחין תומאס ג'רמן ריד. בזמן החזרות על אחת מאותן אופרות קומיות, "לפני עידן ועידנים", הציג המלחין פרדריק קליי את גילברט לחברו, המלחין הצעיר ארתור סאליבן. שנתיים מאוחר יותר החלו גילברט וסאליבן לעבוד על יצירתם המשותפת הראשונה. במהלך שנתיים אלה המשיך גילברט לגבש את סגנונו התיאטרלי. הוא המשיך לכתוב סיפורים ומחזות, בהם האופרות הקומיות "ביתנו על האי" (1870) ו"סיפור שערורייה" (1871) וקומדיות בחרוזים לבנים – "הנסיכה" (1870), "ארמון האמת" (1870), ו"פיגמליון וגלתיאה".
ראשית דרכם > סאליבן לפני גילברט

ארתור סימור סאליבן נולד בלונדון ב-13 במאי 1842. אביו היה מנצח בתזמורת צועדת, ובהגיע ארתור הצעיר לגיל 8, כבר היה מיומן בנגינה על כלי תזמורת שונים. עוד בבית הספר החל להלחין שירים ושירי לכת. אחרי שזכה ב-1856 בפרס הראשון על-שם פליקס מנדלסון, החל סאליבן ללמוד באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון והמשיך את לימודיו בלייפציג, שם גם למד ניצוח. יצירת הגמר שלו, אותה סיים להלחין בשנת 1861, הייתה סוויטה של מוזיקה נלווית למחזה של ויליאם שייקספיר, "הסערה". בכתב העת The Musical Times נכתב שביצועה של יצירה זו בשנת 1862, לאחר עריכתה והרחבתה, "עורר סנסציה בחוגים מוזיקליים". סאליבן החל לבנות את המוניטין שלו כאחד המלחינים הצעירים המבטיחים ביותר באנגליה. בין יצירותיו בשנות ה-60 של המאה ה-19 ניתן למנות סימפוניה, קונצ'רטו לצ'לו ומספר אוברטורות, שהמבוצעת ביותר מביניהן כיום היא האוברטורה "di Ballo".
בין יצירותיו הקוליות המוקדמות של סאליבן ניתן למנות כמה יצירות חשובות – "נשף בקלינוורת" (1864), האורטוריה "הבן החוטא החוזר למוטב" (1869) והקנטטה דרמטית "בחוף ובים" (1871). הוא הלחין את יצירת הבלט "L'Île Enchantée"‏ (1864) וכן מוזיקה לכמה ממחזותיו של שייקספיר. אלא שביצירות מוזמנות אלו לא היה די לכלכלתו של סאליבן; הוא עבד גם כנגן עוגב בכנסייה, הלחין שירי לכת, שירים פופולריים ובלדות סלוניות.
ניסיונו הראשון של סאליבן בתחום האופרה הקומית הניב אופרה בשם "קוקס ובוקס" (1866), שכתב יחד עם הלבריתן פרנסיס בורננד לרגל מפגש חברים לא רשמי. לאחר הופעה ראשונה זו הוצגה האופרה בפומבי ובנוכחותו של גילברט, שאמר על המוזיקה של סאליבן שהיא "עולה ברוב המקרים ברמתה פי כמה וכמה על העלילה המגוחכת עד אבסורד, שאליה שודכה" (הביקורת נכתבה לעיתון Fun). האופרה נחלה הצלחה רבה, והיא מבוצעת גם כיום. האופרה השנייה שכתבו סאליבן ובורננד יחד, "The Contrabandista" ‏(1867), לא הייתה להצלחה.
אופרות > שיתוף פעולה ראשון > תספיס

בשנת 1871 הפגיש המפיק ג'ון הולינגסהד את גילברט ואת סאליבן על מנת ליצור אופרה לחג המולד עבור התיאטרון שלו שנקרא Gaiety. האופרה, "תספיס" (Thespis), הייתה הצגה ראוותנית על האלים היווניים המזדקנים, המוחלפים באופן זמני בידי להקה של שחקנים ושחקניות בני המאה ה-19. אחד מהם הוא תספיס, אבי הדרמה היוונית. השילוב של סאטירה פוליטית ופארודיה על הגרנד אופרה (ז'אנר אופראי מונומנטלי אשר היה נפוץ במאה ה-19), היו חיקוי אנגלי לאופרות של ז'אק אופנבך, "אורפאוס בשאול" ו"הלנה היפה", אשר הועלו באותה עת בהצלחה באנגליה.
"תספיס" עלתה ב"יום הקופסאות" והוצגה בסך הכל 63 פעמים. במספר ההצגות השיגה האופרה 5 מתוך 9 מתחרותיה, שעלו גם הן בתקופת החגים בבריטניה בעונה של 1871, אך איש לא צפה שזו תהיה תחילת הצלחתם העתידית של גילברט וסאליבן כצמד. בניגוד לעבודותיהם הבאות, אופרה זו הופקה בחיפזון, אופיה היה נועז במקצת, בדומה לפרודיות המוקדמות יותר שכתב גילברט, וסגנונה איפשר לשחקנים לאלתר על הבמה. שתי דמויות של גברים באופרה גולמו למעשה על ידי נשים, אשר רגליהן החטובות הוצגו בצורה שגילברט גינה מאוחר יותר. הפרטיטורה שכתב סאליבן ל"תספיס" מעולם לא פורסמה, והיא אבדה ברובה, למעט שיר אחד אשר יצא לאור בנפרד, קטע מקהלתי שהופיע שוב באופרה "הפיראטים מפנזנס", וקטע הבלט שבמערכה השנייה. במרוצת ארבע השנים הבאות לא הזדמנה עבודה משותפת רבה לגילברט וסאליבן, אך כל אחד מהם המשיך ליצור בתחומו. גילברט עבד עם קליי על "ארקדיה המאושרת" (1872) ועם אלפרד סליר על "ממלכתתוהוובוהו" (1874). כמו כן כתב גם מספר ליבריות, פארסות, פרודיות, אגדות קומיות, דרמות, עיבודים בימתיים של נובלות ותרגומים מצרפתית. סאליבן הספיק להשלים את היצירות "פסטיבל טה-דאום" (1872), האורטוריה "אור העולם" (1873), מחזור השירים היחיד שלו "הצוהר, או שירי הגדרון" (1871), מוזיקה למחזה "נשות וינדזור העליזות" (1874), וכמו כן שירים נוספים, בלדות עממיות, ושירי לכת.
אופרות > שיתוף פעולה ראשון > משפט בידי מושבעים

ב-1874 כתב גילברט ליברית קצרה בהזמנה של מלחין ומפיק בשם קרל רוזה, אשר אשתו יועדה לשיר את התפקיד הראשי, אך פטירתה בזמן הלידה ביטלה את הפרויקט. זמן קצר אחר-כך, הזדקק ריצ'רד ד'וילי קארט, באותה עת מנהל תיאטרון רויאלטי, לאופרה קצרה שתוצג לאחר האופרה של אופנבך "לה פריקול". לגילברט הייתה כבר ליברית מוכנה בחזקתו, וד'וילי קארט הציע את סאליבן כמלחינה. האחרון אכן היה מרוצה מן הלברית, והפרטיטורה של "משפט בידי מושבעים" (Trial by Jury) הייתה מוכנה כעבור מספר שבועות.
היצירה היא מן המהתלות המשעשעות של גילברט על מקצועות המשפט, והיא מתבססת על ניסיונו הקצר כפרקליט. היא עוסקת בחוק מיושן על הפרת הבטחת נישואים כעילה לתביעה משפטית. הנאשם טוען להגנתו, שלתובעת לא ייגרם נזק רב כתוצאה ממשיכת הבטחתו, משום ש"הוא מציאה גרועה כל כך", בעוד שהתובעת מצידה טוענת שהיא מאוהבת בלהט בנאשם ודורשת פיצויים נדיבים. אחרי דיונים רבים, מיישב השופט את הסכסוך בכך שהוא נושא את המתלוננת בעצמו. האופרה הייתה הצלחה כבירה, והשיגה במספר הצגותיה את "לה פריקול", האופרה שאליה צורפה בתחילה. בעקבות ההפקה, יצא התיאטרון למסע הופעות ברחבי אנגליה, ועד מהרה הועלתה האופרה גם בתיאטראות.
בהצגה המקורית של אופרה זו השתתף גם אחיו של סאליבן, פרד סאליבן, בתפקיד השופט. הוא היה האב-טיפוס לדמות הבריטון הקומי, אשר תופיע גם באופרות הבאות. פ. ס. ברננד כתב ש"הוא היה אחד הזמרים הטבעיים ביותר לדמות הקומית של "איש קטן" שראיתי מעודי. הוא אף היה מוזיקאי-מבצע ראשון במעלה... ככל שהיה טיפוס אבסורדי, כך גם היה אדיב". דמות הבריטון הקומי כפי שגולמה על ידי פרד, שימשה מודל לדמויות אחרות בעבודות מאוחרות יותר של הצמד – בכל אחת מהן הופיע טיפוס "האיש הקטן הקומי", כפי שניסח ברננד. ברבות מהיצירות של הצמד, דמות זו היא הדמות הראשית וניתן לה בדרך כלל גם שיר מהיר ועתיר מלל מתמשך.
אחרי הצלחת "משפט בידי מושבעים" נתבקשו גילברט וסאליבן לכתוב יחד אופרות נוספות. בשנתיים הבאות היה ד'וילי קארט בין מנהלי התיאטרון שהיו במשא ומתן עם הצמד, אך לא הצליח להגיע עימם לסיכום תנאים. הוא הציע גם העלאה מחדש של "תספיס", לקראת חג המולד של שנת 1875. גילברט וסאליבן ערכו מחדש את היצירה, אך ד'וילי קארט לא הצליח למצוא מימון לפרויקט.
אופרות > הצלחות ראשונות > המכשף

שאיפתו של ד'וילי קארט הייתה לפתח את הגרסה האנגלית של האופרה הקומית, שתחליף את הבורלסקות גסות הרוח ואת התרגומים הגרועים של האופרטות הצרפתיות, שהועלו באותה עת על במות לונדון. ב-1877 הוא ייסד את "חברת האופרה הקומית" (Comedy Opera Company) והזמין את גילברט וסאליבן לכתוב אופרה קומית.
גילברט מצא נושא לאופרה באחד מן הסיפורים הקצרים שכתב, "שיקוי האהבה", שעוסק בבעיות שמתעוררות בכפר קטן לאחר שמופץ שיקוי אהבה בין כל תושביו. הדמות המובילה בעלילה היא סוחר קוקני, שהוא במקרה גם מכשף, המספק ברכות (חסרות ביקוש) או קללות (מבוקשות מאוד). גילברט וסאליבן דאגו לכך שהופעת הבכורה תהיה מהוקצעת, בניגוד לתספיס, אשר הפקתה הייתה דלת חזרות. למרות שבחי הביקורת, לא זכתה האופרה הזו להצלחה של "משפט בידי מושבעים". אף על פי כן, קארט וחבר מנהליו היו מסופקים דיים על מנת להזמין מהצמד אופרה נוספת באורך מלא.