stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יצחק בן אבא מרי
הערות שוליים

↑  שיבולי הלקט, וממנו גם לספר האגור והבית יוסף.
↑  דברי ימי ישראל ד עמ' רסו
↑  הרב מאיר יונה ש"ץ, מהדיר ספר העיטור, בהקדמתו לחלק ראשון. הוא אף מציין שקיימת הקבלה בין דברים המובאים בעיטור בשם "אבא מארי" לבין המופיע בתוספות (מסכת בבא בתרא, דף ה', עמוד א', ד"ה ארבעה) בשם "רבי אברהם". אם כי, כפי שציין בעצמו, השם "יצחק בן אבא מארי" מופיע גם בכתבים קדומים המצטטים את הספר, לרבות ספר "המנהיג", שמזכיר את "קרובי רבי יצחק בן הרב אבא מרי".
↑  על פי פירוש "שער החדש", ושם הסבר נוסף לביטוי.
↑  ראו אודותיו במבוא לראבי"ה מאת אביגדור אפטוביצר עמ' 421 וב"אוצר הגדולים" חלק ט עמ' פג-פד.
↑  העיטור, מהדורת רבי מאיר יונה, חלק א עמ' 108
| הראשונים לפי אזור גאוגרפי |
| --- | --- | --- |
| אשכנז | רבי משולם בן קלונימוס • רבנו גרשום מאור הגולה • רבי שמעון הגדול • רבי יצחק הלוי • רבי יעקב בן יקר • ריב"א • ראב"ן • רבי אליעזר ממיץ • ראבי"ה • רבי יהודה החסיד • רבי אלעזר מגרמייזא (הרקח) • רבי יצחק אור זרוע • מהר"ם מרוטנבורג • רא"ש • המרדכי • הגהות מיימוניות • תשב"ץ קטן • רבי אליעזר מטוך • רבי יצחק מדורא • האגודה • מהר"ם ס"ל • מהרא"ק • מהר"י טירנא • מהרי"ל • מהר"י וייל • תרומת הדשן • ראשונים נוספים |  |
| צרפת | רש"י • בעלי התוספות (רשב"ם • רבנו תם • ר"י הזקן • ריצב"א • רבי שמשון משאנץ) • בעל התרומה  • רבי משה מקוצי • רבי יחיאל מפריז • יצחק מקורביל (הסמ"ק) • רבנו פרץ • חכמי איוורא • רבי שמשון מקינון •  ראשונים נוספים |  |
| אנגליה | תוספות חכמי אנגליה • רבנו תם מאורליינש • רבי משה מלונדריש • רבי ברכיה מניקולא • רבי אליהו מנחם מלונדריש • רבי יעקב חזן מלונדון • ראשונים נוספים |  |
| פרובאנס | בעל האשכול • יוסף אבן פלאת • בעל העיטור • בעל המאור • הראב"ד • רבי יהונתן מלוניל • המנהיג • בעל שיטת ריב"ב • בעל ההשלמה • רבי שלמה מן ההר • רבי אברהם מן ההר • המאירי • רבי אהרון הכהן מלוניל • ראשונים נוספים |  |
| ספרד | ארבעת השבויים • רבי חנוך בן משה • רבי שמואל הנגיד • רי"ץ גיאת • רבי יצחק הברצלוני • רבי יהודה הברצלוני • רי"ף • ר"י מיגאש • רמ"ה • רבי שמואל הסרדי • רמב"ן • רבי יונה גירונדי • רא"ה • רשב"א • ריטב"א • רבי יהודה בן הרא"ש • רבנו ירוחם • מהר"ם חלאווה • אבודרהם • רבי יעקב בעל הטורים • ר"ן • רבי יוסף חביבא • רבי שמואל ירונדי (אוהל מועד) |  |
| איטליה | רבי משולם בן קלונימוס • רבי נתן מרומי (הערוך) • רבי ישעיה די טראני • רבי אליעזר בן שמואל • ריבב"ן • שבלי הלקט • ריא"ז • מהרי"ק • ראשונים נוספים |  |
| צפון אפריקה | ארבעת השבויים • רבנו חננאל • רב ניסים גאון • רי"ף • רבנו אפרים • רבי יהודה הכהן אבן סוסאן • רבי יוסף אבן עקנין • שמואל אבן ג'אמע • רבי זכריה אגמאתי • ריב"ש • רשב"ץ • רבי ישועה הלוי • רבי אפרים אנקוה |  |
| תימן | בעלי אלשרח (רבי חנניה בן ישועה • רבי נתנאל בן ישעיה • רבי זכריה הרופא • רבי סעדיה עדני • רבי דוד הלוי חמדי • רבי דוד עדני • רבי אברהם בן שלמה |  |
| מצרים | רבי שמריה בן אלחנן • רבי שמואל בן חנניה הנגיד •  רמב"ם •  רבי חננאל בן שמואל • רבי אברהם בן הרמב"ם • רב יוסף ראש הסדר • רבי פרחיה בן ניסים •  רבי דוד הנגיד • רבי תנחום הירושלמי • רבי יהושע הנגיד • רבי דוד ברבי יהושע הנגיד • ראשונים נוספים |  |
ראשונים נוספים תנאים • אמוראים • סבוראים • גאונים • ראשונים • אחרונים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303509505171  GND: 119184575  ISNI: 0000 0000 5609 0296  LCCN: n88122333  NTA: 140470980  VIAF: 40182719   WorldCat (עם VIAF): 40182719
כופר היישוב

סמליל "כופר היישוב":
 ”כֹפֶר הישוב –
 מגן לכפר ולסְפָר!”
הכרוז מטעם הוועד הלאומי שהתפרסם בעיתון "דבר" ("אֹמֶר") ב-25 ביולי 1938
"כופר היישוב" היה מגבית לצורכי ביטחון היישוב שפעלה עד ימי קום המדינה.
היסטוריה

את רעיון המגבית יזם הוועד הלאומי ביום 24 ביולי 1938. המגבית הוקמה בשל הצורך במימון ההוצאות הכבדות שהיו להנהגת היישוב וארגון ההגנה בימי מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט. הקרן פעלה על ידי הטלת מסים על היהודים ביישוב היהודי בארץ ישראל ואיסוף תרומות. הכספים שנאספו שימשו לצרכים ביטחוניים, כגון גיוס מתנדבים לשורות ההגנה, הכשרת לוחמים, הקמת גדרות וביצורים ליישובים, סלילת צירי ביטחון וכיוצא בזה. המס העקיף הוטל על נסיעות בתחבורה ציבורית, סיגריות, כניסה לבתי עינוגים וכדומה. דרך נוספת למימון הקרן הייתה הטבעת מטבע פח בערך של חצי מיל. המטבע שימש את היישוב כתחליף הילך חוקי על אף שלא היה כזה.
בשנה 1940 הוטל "מס חירום", ובשנת 1942 הוטלה "מגבית ההתגייסות", שפעלו כמיסים ישירים. בשאר השנים פעלה המגבית באמצעות הטלת המיסים העקיפים. אישור לתשלום המס העקיף הגיע בדמות בולים. אנשי מחנות יריבים למחנה הנהגת היישוב נמנעו מתרומה לכופר היישוב או תרמו חלקית; דוגמת הרוויזיוניסטים שנהגו לתמוך בקרן תל חי, ואנשי העדה החרדית שהתנגדו למגבית.
כופר היישוב בוטל עם הקמת המדינה.
שמה של כיכר העצמאות ברמת גן, במפגש הרחובות קריניצי וביאליק, היה בעבר 'כיכר כופר היישוב'. וזאת מפני שמשרדה הראשי של מנהלת המגבית שכן באחד מבתי הכיכר, ועל הבית הוצב שלט כחול גדול עם הכיתוב "כֹפר-הישוב". רבים מתושבי הסביבה משתמשים בשם זה עד היום.
כיכר כופר היישוב (העצמאות) ברמת גן
מטבע "כופר היישוב" בשווי של חצי מיל א"י. בשימוש בין השנים 1938-1948
קבלה על תשלום 50 מיל ל"כופר היישוב" בשנת 1938
בולי "כופר היישוב"
כרטיס קולנוע אשר על מחירו נוספה המגבית לכופר היישוב
בול כופר היישוב על כרטיס אוטובוס של המקשר, כרטיס של לידי דוברין (כצנברג), 30.10.1944
הערות שוליים

↑  ראו דיווח: הצבור נתבע לבער מקרבו את הפרובוקטורים: כרוזי הועד הלאומי ועירית תל אביב, דבר, 25 ביולי 1938.
כליאה (פיזיקה)

בכרומודינמיקה קוונטית, כליאה היא התופעה הפיזיקלית לפיה חלקיקים בעלי מטען צבע (קווארקים, אנטי-קווארקים וגלואונים) לעולם לא יופיעו בטבע לבדם, אלא תמיד בקבוצות נייטרליות מבחינת הצבע, כמו האדרונים. "מטען צבע" הוא המטען הרלוונטי לכרומודינמיקה קוונטית (ואין לו קשר לצבע במובנו היום-יומי).
ההאדרונים הנייטרליים מתחלקים לשני סוגים: מזונים המורכבים מקווארק ואנטי-קווארק בעלי אותו צבע, כך שבסך הכל הם חסרי צבע; ובאריונים המורכבים משלושה קווארקים שכל אחד מהם הוא בעל צבע שונה, כך שאין ייחוד לאף צבע. בהקבלה לצירוף של שלושת צבעי היסוד בטבע, אומרים לעיתים שהבריונים הם "לבנים".
בהכללה לתורת כיול כללית, כליאה היא מצב בו דרגות החופש באנרגיות נמוכות יהיו סינגלטים של חבורת הכיול, כלומר יהיו אינווריאנטים (לא ישתנו) תחת סימטריית הכיול.
ישראל וייסברם

| --- | --- |
 לידה:  4 בפברואר 1839 גרודנו, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  שנות ה־10 של המאה ה־20 ורשה, ממלכת פולין 
 שפות היצירה:  עברית 
 
ישראל וייסבּרֶם (כתיבים שנהגו בתקופתו: ווייסברעם, וויסברעם; בפולנית: Israel Weissbrem;‏ כ' בשבט תקצ"ט, 4 בפברואר 1839, גרודנה – 1915 או 1917, ורשה) היה סופר ספרות עברית בוורשה בתקופת ההשכלה.
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ישראל וייסברם נולד בראשית שנת 1839 בעיר גרודנה שברוסיה (רוסיה הלבנה), בן למשפחה בת אחד-עשר ילדים. אביו, בנימין זרח וייסברם (נפטר בתרנ"ו-1896), היה סוחר עשיר ונדבן בגרודנה (קרובו של אברהם אליהו הרכבי). מצד אמו, תמרה פינקֶל רבינוביץ', היה נצר למשפחת תלמידי חכמים.
וייסברם עבר לעיר ורשה שבפולין הקונגרסאית, ושם התפרנס כסוחר.
בשנת 1863 נישא ליֶטֶל בת אלכסנדר סֶנדֶר פּוֹקרויסקי (Pokrojski). היא נפטרה במהלך לידה, וב-1865 נישא בזיווג שני לחוה בת יהושע פוקרויסקי.
כתב בעיתון "הצפירה". בשנת 1888 פרסם בעיתון זה בהמשכים את הסיפורים "בין הזמנים" ו"ח"י אגורות", אשר ראו אור באותה שנה כספרים עצמאיים.
בשנת תרס"ב פרסם סאטירה בחרוזים בשם "חזיון על הציונים ומתנגדיהם".
בשנת 1983 תרגם אלן דייוויד קראון (Crown) את סיפוריו לאנגלית, והוציאם בלוויית מבוא.
ספריו

בין הזמנים: בין הזמן אשר אבד עליו כלח ובין הזמן החדש אשר בו הסופרים יקבנו הזמן הנאור: ספור, ורשה: מ’ לעווינסקי, תרמ"ח 1888. (סיפור מחיי היהודים בוורשה)
ח"י אגורות: או, הבו כסף! הבו כסף!: ספור בשני חלקים, ורשה: מ’ לעווינסקי, תרמ"ח 1888. (סיפור מחיי היהודים ברוסיה)
הגורל והירושה: ספור מחיי היהודים והנוצרים בכפרים ובערים הקטנות ברוסיה המערבית, ורשה: האחים שולדבערג, תרנ"ב. (הוצאה ב: תרנ"ה 1895)
חזיון על הציונים ומתנגדיהם, ורשה: א’ גינז, תרס"ב.
ספריו > בתרגום לאנגלית

Israel Weissbrem and His Work: Novels and Poems; translated and introduced by Alan David Crown, Tel-Aviv: Tcherikover Publishers, 1983. (Contents: Introduction; "Between the Times"; Eighteen Coins"; The Lottery and the Intheritance"; "A vision about Zionists and their opponents".)
Israel Weissbrem, The World of Israel Weissbrem: Between the Times. The Lottery and the Inheritance; translated by Alan D. Crown, Boulder: Westview Press (Modern Hebrew Classics), 1993.
לקריאה נוספת

Alan David Crown, 'Introduction,' in: Israel Weissbrem and His Work: Novels and Poems, Tel-Aviv: Tcherikover Publishers, 1983.
הערות שוליים

↑  הודעה על ירושתו, המליץ, (טור 7), 27 באפריל 1896.
↑  ישראל דוד מיללער, חדשות בישראל: הוראדנא, הצפירה, 6 באוגוסט 1893.
↑  'Weissbrem Family,' in: Neil Rosenstein, The Unbroken Chain: Biographical Sketches and Genealogy of Illustrious Jewish Families from the 15th-20th Century, Rev. ed., New York: CIS Publishers; in conjunction with the Computer Center for Jewish Genealogy; Jerusalem, 1990, vol. I, p. 385.
↑  ראו ביקורת: י. ל. פרץ, שיחה בעולם הספרות: הגורל והירושה: ספור מחיי היהודים והנוצרים בכפרים ובערים הקטנות ברוסיא המערבית, הצפירה, 22 ביוני 1892; ותגובת וייסברם: להשיב חורפי דבר, הצפירה, 14 ביולי 1892.
↑  על הספר: בשורת ספרים חדשים: חזיון על הציונים ומתנגדיהם, המליץ, 3 באוגוסט 1902.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271671405171  PLWABN: 9811287163405606  GND: 124244149  ISNI: 0000 0000 2745 9461  LCCN: n87100230  NTA: 313884196  VIAF: 64934948   WorldCat (עם VIAF): 64934948 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חוקת איטליה

| --- | --- |

 פרטי החוק
 מדינה:  איטליה איטליה
 כינוי:  חוקת איטליה
 סוג:  חוקה
 תאריך חקיקה:  22 בדצמבר 1947
 גוף מחוקק:  האספה המכוננת האיטלקית
 שטחים שעליהם חל החוק:  איטליה
 מטרת החוק:  ייסוד הרפובליקה האיטלקית
 אוסר:  השבת המלוכה האיטלקית
 תומכים:  453
 מתנגדים:  62
 חוברת פרסום:  גזטה אופיצ'יאלה
 סטטוס החקיקה:  תקף
 תאריך תחולה:  1 בינואר 1948
 
חוקת הרפובליקה האיטלקית (באיטלקית: Costituzione della Repubblica Italiana) היא החוק העליון במערכת החוקים של איטליה. היא נחקקה על ידי האספה המכוננת האיטלקית ב-22 בדצמבר 1947, עם 453 קולות בעד מול 62 נגד. הטקסט, שתוקן מאז שש עשרה פעמים, פורסם במהדורה מיוחדת של גזטה אופיצ'יאלה, כתב העת הרשמי של ממשלת איטליה, ב-27 בדצמבר 1947. האספה המכוננת נבחרה בבחירות כלליות ב-2 ביוני 1946, באותו יום שבו נערך משאל העם על ביטול המלוכה, והיא הוקמה על ידי נציגי כל הכוחות האנטי-פשיסטיים שתרמו לתבוסת הנאצים והכוחות הפשיסטים במהלך מלחמת האזרחים האיטלקית. הבחירות נערכו בכל מחוזות איטליה. החוקה נוסחה ב-1946 ונכנסה לתוקף ב-1 בינואר 1948, מאה אחת לאחר חקיקת החוקה של ממלכת איטליה.
האספה המכוננת

הקבוצות שהרכיבו את האספה המכוננת ייצגו מגוון רחב של הספקטרום הפוליטי, עם של ייצוג שלוש קבוצות עיקריות: נוצרים דמוקרטים, ליברלים ושמאלנים. כל הקבוצות הללו היו אנטי-פשיסטיות מובהקות, ולכן הייתה הסכמה כללית נגד חוקה סמכותנית, תוך שימת דגש רב על הרשות המחוקקת והפיכת הרשות המבצעת לתלויה בה. לכן החוקה אינה פועלת לפי תפיסת הפרדת הרשויות כפי שהגו דמויות מרכזיות של הנאורות כמו קאנט ומונטסקייה, והיא משלבת מנגנונים להגנה על צורכי היציבות השלטונית תוך הימנעות מכל ניוון של הפרלמנטריזם.
כל ההשקפות הפוליטיות והחברתיות השונות באספה תרמו בעיצוב והשפעה על הנוסח הסופי של החוקה. לדוגמה, הגנות חוקתיות הנוגעות לנישואים ולמשפחה משקפות חלקים ממשפט הטבע כפי שראו אותו הקתולים, בעוד שהגנות הנוגעות לזכויות עובדים משקפות דעות סוציאליסטיות וקומוניסטיות. גיוון זה תואר שוב ושוב כפשרה החוקתית, וכל המפלגות שעיצבו את החוקה כונו "הקשת החוקתית" (באיטלקית: arco costituzionale).
באספה המכוננת היו 556 חברים, מתוכם 21 נשים. הצירים הגיעו מכל תחומי החיים, כולל פוליטיקאים, פילוסופים ופרטיזנים, ורבים מהם הפכו לדמויות חשובות בהיסטוריה הפוליטית האיטלקית.
מבנה החוקה

החוקה מורכבת מ-139 סעיפים (שחמישה מהם בוטלו מאוחר יותר) ומחולקת לשלושה חלקים עיקריים: עקרונות היסוד (Principi Fondamentali, סעיפים 1–12), חלק א' הנוגע לזכויות וחובות של האזרחים (Diritti e Doveri dei Cittadini, סעיפים 13–54) וחלק ב' העוסק בארגון הרפובליקה (Ordinamento della Repubblica, סעיפים 55–139). אחרי שלושת החלקים ישנן 18 הוראות מעבר סופיות (Disposizioni transitorie e finali).
החוקה מכילה בעיקר עקרונות כלליים, שלא ניתן ליישם אותם ישירות. תהליך תיקון החוקה נמשך עשרות שנים ופוליטיקאים משני צידי המפה הפוליטית טוענים כי בשל שיקולים פוליטיים שונים, הוא עדיין לא הושלם.
מבנה החוקה > הקדמה

ההקדמה לחוקה מורכבת מהנוסחה המחוקקת:
ראש המדינה הזמני, מכוח דיוני האספה המכוננת, שבישיבה ב-22 בדצמבר 1947 אישרה את חוקת הרפובליקה האיטלקית; מכוח ההוראה הסופית XVIII לחוקה; מפרסם את החוקה של הרפובליקה האיטלקית בטקסט הבא:
מבנה החוקה > עקרונות היסוד (סעיפים 1–12)

עקרונות היסוד מכריזים על היסודות עליהם קמה הרפובליקה, החל מאופייה הדמוקרטי, שבו הריבונות שייכת לעם ומבוצעת על ידו בגבולות שמגדירה החוקה. העקרונות מכירים בכבוד האדם, הן כפרט והן בקבוצות חברתיות, ומבטאים סולידריות ושוויון ללא הבדל מין, גזע, שפה, דת, דעה פוליטית או תנאים אישיים וחברתיים. לשם כך מוכרת גם הזכות לעבודה, כאשר העבודה נחשבת ליסוד הרפובליקה ואמצעי להשגת התפתחות אישית וחברתית: על כל אזרח מוטלת החובה לתרום לפיתוח החברה ככל יכולתו, ועל הממשלה בתורה להבטיח את החופש והשוויון לכל אזרח.
בעוד שהעקרונות מכירים בשלמותה הטריטוריאלית של הרפובליקה, הם גם מכירים ומקדמים אוטונומיות מקומיות ושומרים על שפות המיעוטים. עקרונות היסוד מעודדים פיתוח מדעי, טכנולוגי ותרבותי, ושומרים על המורשת הסביבתית, ההיסטורית והאמנותית של האומה האיטלקית, תוך אזכור מיוחד של הגנת הסביבה, המגוון הביולוגי והמערכות האקולוגיות לטובת הדורות הבאים.
המדינה והכנסייה הקתולית מוכרות כעצמאיות, ריבוניות ונפרדות, כל אחת בתחומה. גם חופש הדת מוכר בחוקה, כאשר לכל הדתות יש זכות להתארגנות עצמית, כל עוד הן אינן מתנגשות עם החוק, והאפשרות ליצור קשר עם המדינה באמצעות הסכמים. בפרט, סעיף 7 מכיר בהסכמים הלטראניים משנת 1929, שהעניקו מעמד מיוחד לכנסייה הקתולית, ומאפשרת שינוי באמנה זו ללא צורך בתיקונים חוקתיים. למעשה, האמנה שונתה מאוחר יותר בהסכם חדש בין הכנסייה למדינה בשנת 1984.
העקרונות מזכירים את המשפט הבין-לאומי הפומבי ואת זכויות הזר, בפרט את זכות המקלט לאנשים שנשללו מהם במדינת מולדתם החירויות המובטחות על ידי החוקה האיטלקית, או שהם מואשמים בעבירות פוליטיות. העקרונות גם דוחים מלחמה תוקפנית ומקדמים ומעודדים ארגונים בין-לאומיים שמטרתם להשיג שלום וצדק בין מדינות, ואף מסכימים להגביל את ריבונות, בתנאי של שוויון עם מדינות אחרות, במידת הצורך להשגת מטרות אלו.
האחרון מבין העקרונות קובע את הטריקולור האיטלקי כדגל איטליה: ירוק, לבן ואדום, בשלושה פסים אנכיים בעובי שווה.
מבנה החוקה > זכויות וחובות האזרחים (סעיפים 13–54) > סעיפים אזרחיים (סעיפים 13–28)

סעיפים 13–28 הם המקבילה האיטלקית למגילת הזכויות בתחומי המשפט המקובל. החוקה מכירה בהביאס קורפוס ובחזקת החפות מפשע; הפרות של חירויות הרכוש והפרטיות אסורות ללא צו מטעם הרשות השופטת הכולל עילה, ומחוץ לגבולות המוטלים בחוק.
לכל אזרח עומד חופש התנועה, הן מחוץ לשטח הרפובליקה והן בתוכו, עם הגבלות המוענקות בחוק רק מסיבות בריאותיות וביטחוניות אפשריות. לאזרחים הזכות להתאסף בחופשיות, הן במקומות פרטיים והן במקומות ציבוריים, בשלווה וללא נשק. הודעות לרשויות נדרשות רק בפגישות גדולות בשטחים ציבוריים, שעלולות להיות אסורות רק מסיבות מוכחות של ביטחון המדינה או הציבור. החוקה מכירה בחופש ההתאגדות, בגבולות המשפט הפלילי. ארגונים ואגודות סתרים בעלי אופי צבאי אסורים.
חופש הביטוי, העיתונות והדת מובטחים לפי החוקה במקומות ציבוריים, למעט מעשים הנחשבים פוגעניים. לדוגמה, הסתה, לשון הרע וגסות במרחב הציבורי נחשבות לעבירות פליליות לפי החוק הפלילי האיטלקי.
כל אזרח מוגן מפני רדיפות פוליטיות ואינו יכול להיות נתון לנטל אישי או כלכלי מחוץ לחוק. הזכות להליך הוגן מובטחת, כאשר לכל אחד עומדת הזכות להגן על זכויותיו ללא קשר למצבו הכלכלי. פיצויים במקרה של טעויות שיפוטיות מוגדרים בחוק, וחקיקה למפרע אינה מוכרת, ולכן לא ניתן להרשיע אדם בגין פעולה שלא הייתה בלתי חוקית בזמן התרחשותה.
האחריות הפלילית היא אישית, ולכן ענישה קולקטיבית אינה מוכרת. נאשם נחשב חף מפשע עד שהוכחה אשמתו, והעונשים מכוונים לשיקום המורשע. עונש מוות ועונשים אכזריים ויוצאי דופן אסורים. הסגרת אזרחים אסורה, חוץ ממקרים שנקבעו באמנות בין-לאומיות, והיא אסורה לחלוטין בגין עבירות פוליטיות.
נבחרי ציבור ורשויות ממשלתיות אחראים ישירות לפי החוק הפלילי, האזרחי והמנהלי למעשים שבוצעו תוך הפרת הזכויות המוגדרות בחוקה.
מבנה החוקה > זכויות וחובות האזרחים (סעיפים 13–54) > סעיפים אתיים וחברתיים (סעיפים 29–34)

החוקה מכירה במשפחה כחברה טבעית המושתתת על נישואים, הנחשבים כתנאי לשוויון מוסרי ומשפטי בין בני הזוג. החוק אמור להבטיח את אחדות המשפחה, באמצעים כלכליים והטבות אחרות, ולהורים הזכות והחובה לגדל ולחנך את ילדיהם, גם אם נולדו מחוץ לנישואים. מילוי חובות נקבע בחוק במקרה של אי כשירות של ההורים.
בריאות מוכרת בסעיף 32 הן כזכות יסוד של הפרט והן כאינטרס קולקטיבי, וטיפול רפואי חינם מובטח למעוטי יכולת ומשולם על ידי משלמי המיסים. לא ניתן לאלץ איש לעבור טיפול רפואי כלשהו, אלא על פי הוראות החוק.
חופש החינוך מובטח, ומוזכרת במיוחד חופשיות הוראת החופשית של האמנויות והמדעים. כללי חינוך כלליים נקבעים בחוק, הקובע גם בתי ספר ממלכתיים בכל המקצועות ושכבות הגיל. בתי ספר פרטיים נדרשים לעמוד באותם סטנדרטים של השכלה, בעוד שאוניברסיטאות ואקדמיות יכולות לקבוע תקנות משלהן במסגרת גבולות החוק. חינוך הוא גם זכות, וקיים חינוך יסודי חובה וחינמי, הניתן למשך שמונה שנים לפחות. גם השכלה גבוהה היא זכות תלמידים מסוגלים וראויים, ללא קשר למצבם הכלכלי. לשם כך ניתן להקצות מלגות, קצבאות למשפחות והטבות אחרות שניתנות על ידי הרפובליקה באמצעות בחינות.
מבנה החוקה > זכויות וחובות האזרחים (סעיפים 13–54) > סעיפים כלכליים (סעיפים 35–47)

על פי החוקה, הרפובליקה מגנה על העבודה על כל צורותיה ושיטותיה, מספקת הכשרה וקידום מקצועי של עובדים ומקדמת ומעודדת אמנות וארגונים בין-לאומיים המגנים על זכויות עובדים. החוקה מאפשרת גם את החופש להגר ומגנה על עובדים איטלקים מחוץ למדינה.
עבודת לא-חופשית היא מחוץ לחוק, כאשר לעובדים יש זכות לשכר התואם את כמות ואיכות עבודתם ושכר מינימום מובטח על מנת להבטיח להם ולמשפחותיהם קיום חופשי ומכובד. דיני העבודה במדינה קובעים כמות שעות עבודה יומיות מקסימלית ולא ניתן לוותר על הזכות לימי מנוחה שבועיים ולחופשות שנתיות בתשלום. שוויון זכויות ושכר שווה לנשים מוכרים בחוקה; תנאי העבודה חייבים לאפשר לנשים למלא את תפקידן במשפחה ועליהם להבטיח את ההגנה על האם והילד. גיל מינימום לעבודה בשכר נקבע בחוק, עם הוראות מיוחדות המגנות על עבודת קטינים. תמיכת רווחה זמינה לכל אזרח שאינו מסוגל לעבוד, נכה או חסר אמצעי הקיום הדרושים. עובדים זכאים לעזרה הולמת במקרה של תאונה, מחלה, נכות, זקנה ואבטלה שלא מרצון. סיוע מהמגזר הפרטי יינתן באופן חופשי.
ניתן להקים ארגוני עובדים באופן חופשי ללא הגבלות. לארגוני עובדים רשומים נחשבים ישות משפטית והם רשאים להתקשר בהסכמי עבודה קיבוציים שיש להם השפעה מחייבת על כל האנשים המשתייכים לקטגוריות הנזכרות בהסכם. זכות השביתה מוכרת בגבולות החוק.
החוקה מכירה ביוזמה חופשית, בתנאי שאינה פוגעת בטובת הכלל, בבטיחות, בחירות, בכבוד האדם, בבריאות או בסביבה. הרפובליקה אמורה לקבוע אסדרות מתאימות על פעילויות כלכליות במגזר הציבורי והפרטי כאחד, על מנת לכוון אותן למטרות חברתיות וסביבתיות. החוקה כוללת הכרה ברכוש פרטי וציבורי, מובטחים ומוסדרים בחוק, תוך ציון מיוחד של הסדרת הירושה ואפשרות הפקעה עם חובת פיצוי לטובת האינטרס הציבורי. כמו כן, כדי להבטיח שימוש רציונלי בקרקע ויחסים חברתיים שוויוניים, עשויות להיות מגבלות על הבעלות הפרטית וגודלה של הקרקע. הרפובליקה מגינה, מקדמת ומסדירה עסקים קטנים ובינוניים, קואופרטיבים ואומנים, ומכירה בזכותם של עובדים לשתף פעולה בניהול מפעלים, במסגרת החוק. הרפובליקה מעודדת, מגינה ומפקחת על פעולות חיסכון ואשראי.
מבנה החוקה > זכויות וחובות האזרחים (סעיפים 13–54) > סעיפים פוליטיים (סעיפים 48–54)

סעיף 48 לחוקה מכיר בזכות הבחירה של כל אזרח, גבר או אישה, במדינה או מחוצה לה, שהגיע לגיל בגירות, כלומר גיל שמונה עשרה שנים (סעיף 2 בקוד האזרחי, תיקון L. 39/1975). הצבעה נחשבת גם לחובה אזרחית והחוק חייב להבטיח שכל אזרח יוכל לממש זכות זו, והקים, בין היתר, בשנת 2000, אזורי בחירה מעבר לים המיוצגים בפרלמנט. לא ניתן להגביל את זכות ההצבעה למעט אובדן כושר אזרחי, עונשי עונשין בלתי חוזרים או במקרים של חוסר התאמה מוסרית כפי שנקבע בחוק.
ניתן להקים מפלגות פוליטיות באופן חופשי ועתירות לפרלמנט על ידי אזרחים מוכרות על מנת לקדם את התהליך הדמוקרטי ולבטא את צורכי העם. כל אזרח איטלקי, גבר או אישה, במדינה או מחוצה לה, זכאי להיבחר לתפקיד ציבורי בתנאים הקבועים בחוק. לשם כך, הרפובליקה נוקטת באמצעים ספציפיים לקידום שוויון הזדמנויות בין גברים לנשים, ולאיטלקים שאינם גרים בשטח הרפובליקה. כל נבחר ציבור זכאי לזמן הקבוע לשירות בתפקידו ולשמור על תפקיד בו החזיק בעבר.
סעיף 52 קובע שההגנה על המולדת (באיטלקית: Patria) היא חובה ו"החובה הקדושה לכל אזרח". כן נקבע כי השירות הצבאי מתבצע במגבלות ובאופן הקבוע בחוק. החל מ-2003, באיטליה אין גיוס חובה, אף על פי שניתן להחזיר אותו במידת הצורך. הגיוס אינו יכול לפגוע בהעסקתו של אזרח, ואף לא במימוש זכויותיו הפוליטיות. אזכור מיוחד ניתן לרוח הדמוקרטית של הרפובליקה כבסיס להסדרת הכוחות המזוינים.
החוקה קובעת מיסוי פרוגרסיבי, המחייב כל אזרח לתרום להוצאה הציבורית בהתאם ליכולתו. כמו כן, סעיף 54 קובע כי על כל אזרח מוטלת החובה להיות נאמן לרפובליקה ולקיים את חוקתה וחוקיה. על נבחרי הציבור מוטלת החובה למלא את תפקידיהם במשמעת ובכבוד, ואף להישבע על כך במקרים הקבועים בחוק.
מבנה החוקה > ארגון הרפובליקה (סעיפים 55–139)

הכוח הרפובליקה מתחלק בין הרשות המבצעת, הרשות המחוקקת והרשות השופטת. החוקה קובעת את האיזון והאינטראקציה בין הרשויות הללו, במקום את ההפרדה הנוקשה ביניהן.
מבנה החוקה > ארגון הרפובליקה (סעיפים 55–139) > פרלמנט (סעיפים 55–82) > הבתים (סעיפים 55–69)

סעיף 55 לחוקה קובע את הפרלמנט האיטלקי כישות דו-ביתית, המורכבת מבית הנבחרים (הבית בתחתון) והסנאט של הרפובליקה (הבית העליון), הנבחרים כל חמש שנים ללא הארכה, למעט בחוק ורק במקרה של מלחמה, ואשר מתכנסים במושב משותף רק במקרים שנקבעו בחוקה.
בית הנבחרים נבחר באמצעות בחירה ישירה וכללית. בבית 400 צירים, שמונה מהם נבחרים במחוזות הבחירה מעבר לים, בעוד שמספר המושבים בין מחוזות הבחירה האחרים מתקבל על ידי חלוקת מספר האזרחים המתגוררים בשטח הרפובליקה ב-392 ועל ידי חלוקת המושבים באופן יחסי לאוכלוסייה בכל מחוז בחירות. כל הבוחרים מעל גיל עשרים וחמש זכאים להיות נציגים בבית הנבחרים.
גם הסנאט של הרפובליקה נבחר באמצעות בחירה ישירה וכללית. בסנאט 200 סנאטורים, ארבעה מהם נבחרים במחוזות הבחירה מעבר לים, בעוד שהאחרים נבחרים על בסיס אזורי ביחס לאוכלוסיית כל מחוז בדומה לשיטה הנהוגה בבית הנבחרים, כאשר לאף מחוז אין פחות משלושה נציגים סנאטורים, למעט מוליזה עם שניים ו-ואל ד'אוסטה עם אחד. יש גם מספר קטן של סנאטורים לכל החיים, כמו נשיאים לשעבר, אלא אם כן הם מתפטרים, ואזרחים שמונו על ידי נשיא הרפובליקה, עד חמישה במספר, על שהביאו כבוד לאומה עם הישגיהם בתחומים חברתיים, מדעיים, אמנותיים או ספרותיים. כל המצביעים מעל גיל ארבעים זכאים להיות סנאטורים.
ואף אדם לא יכול להיות חבר בשני הבתים בו-זמנית. בחירות חדשות חייבות להתקיים תוך שבעים יום מתום כהונת הפרלמנט הישן. המושב הראשון מתכנס לא יאוחר מעשרים יום לאחר הבחירות, ועד למועד זה מורחבות סמכויות הבתים הקודמים.
כברירת מחדל, אם אין הוראות אחרות, יש לכנס את הפרלמנט ביום העבודה הראשון של פברואר ואוקטובר. נשיא הרפובליקה, יושב ראש הבית או שליש מחבריו יכולים לכנס מושבים מיוחדים. במקרים כאלה גם הבית השני מתכנס. הנשיא והלשכה של כל בית נבחרים בין חבריו ובישיבות משותפות הנשיא והלשכה הם אלה של לשכת הצירים. כל בית מאמץ את חוקיו ברוב מוחלט והישיבות הן ציבוריות, אלא אם הוחלט אחרת. לחברי הממשלה יש את הזכות, ואם ידרשו, החובה להשתתף, והם יישמעו כאשר יבקשו זאת. המניין להחלטות בכל בית ובישיבה משותפת הוא רוב החברים, והחוקה קובעת את הרוב הנדרש מהנוכחים לצורך קבלת החלטה.
חברי הפרלמנט לא אחראיים משפטית לפעולות או דעות שהביעו בזמן כהונתן, לא ניתן לערוך חיפוש בבתיהם, לעצור אותם או לשלול בדרך אחרת חירויות אישיות ללא הבית, למעט כאשר מפורסם גזר דין סופי של בית המשפט.
שכרם של חברי הפרלמנט קבוע בחוק.