stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית פליקס נוסבאום
ביקורות ותגובות

על פי הטיימס, המוזיאון, ש"המנהרה הצרה והתאורה המאופקת שלו כופים אווירה של דיכוי, משתמש בבירור בדימויים של עקירה, אובדן וחוסר הבנה." ג'ונתן גלנסי, מהגרדיאן, כינה זאת "יצירת מופת ... בדיאלוג אדריכלי עם הציורים התלויים על קירותיה." המלעיזים, לעומת זאת, טענו כי יצירתו של נוסבאום חזקה מספיק בפני עצמה והיא הייתה מרוויחה יותר מהצגתה במרחב נייטרלי.
הערות שוליים

↑  Glueck, Grace (2 ביוני 1985). "Terrifying Fantasies That Augured Reality". הניו יורק טיימס. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Riding, Alan (12 באוגוסט 1998). "Reviled in Life, Embraced in Death; A German Museum Honors an Artist Lost to the Holocaust". הניו יורק טיימס. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Worsley, Giles (22 ביולי 1998). "The museum of no way out". The Daily Telegraph. p. 20. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  GmbH, BauNetz Media (1998-07-15). "Ein Museum gegen das Vergessen - Eröffnung des Felix-Nussbaum-Hauses von Daniel Libeskind in Osnabrück". BauNetz (בגרמנית). נבדק ב-2017-07-27.
↑  Libeskind, Daniel (2004). Breaking Ground. New York: Riverhead Books. pp. 119, 199, 217. ISBN 1-57322-292-5.
↑  Pearman, Hugh (ביולי 27 – 1 באוגוסט 1998). "Walls hold back the forgetting". Zeitgeist. pp. 26–27. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  The Times (29 ביולי 1998). "In Memory of Pain". The Times. p. 33. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Glancey, Jonathan (27 ביולי 1998). "Right side of the wall". The Guardian. p. 10. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264120705171  PLWABN: 9810693482205606  BnF: cb162474181 (data)  GND: 5302406-0  ISNI: 0000 0001 2156 7186  LCCN: n2008056350  NKC: kn20110124002  RERO: 02-A018115882  SUDOC: 092737005  VIAF: 129900626   WorldCat (עם VIAF): 129900626
גבול ירוק

הגבול הירוק בין גרמניה להולנד קרוב לווסנברג
גבול ירוק הוא קטע שהשמירה עליו חלשה ולעיתים סמלית, קטע של גבול לאומי. המונח נטבע עקב היותו של אזור הגבול הירוק מכוסה בצמחייה על פי רוב. גבולות ירוקים הם בדרך כלל יערות, סבך וכרי דשא, לרוב עם שטחים מגוונים, שאין תמריץ או סיבה פוליטית להציב בהם סימני גבול נראים לעין או מגבילי מעבר באופן רציני.
פעולת המעבר הבלתי חוקית בגבול הירוק קשורה לתופעת הברחת סחורות ואנשים בעלי אופי פלילי, אך לעיתים נובעת גם ממניעים פוליטיים. גבולות ירוקים נחצו על ידי פעילים פוליטיים הפועלים באופן בלתי חוקי במדינותיהם כדי ליצור קשר עם משתפי פעולה זרים, וכן על ידי מהגרים, מהגרי עבודה ומבקשי מקלט.
גבול ירוק באזור שנגן

גבולות ירוקים קיימים בתוך האיחוד האירופי כגבולות המדינה הפנימיים של האיחוד האירופי, אותם חוצים תיירים מחוץ לאזור של מעברי הגבול לשעבר. לאחר כניסת הסכם שנגן לתוקף, חציית גבולות בין מדינות שבהן חל ההסכם מותרת בכל חלק של הגבול. סעיף 22 של קוד גבולות שנגן מזכיר זאת. רק אנשים ללא אזרחות האיחוד האירופי שאין להם אשרת כניסה לכל השטח אינם נכללים בתקנה זו.
הערות שוליים

↑  "EUR-Lex - 42000A0922(02) - EN - EUR-Lex". eur-lex.europa.eu. נבדק ב-2019-12-06.
בלה הרביעי, מלך הונגריה

פסל דיוקן של המלך בלה הרביעי, בפרק הלאומי באוֹפּוּסטאסֶר
בלה הרביעי (בהונגרית: Negyedik Béla magyar király;‏ 29 בנובמבר 1206 – 3 במאי 1270) היה מלך הונגריה, משושלת בית ארפאד. מלכותו נמשכה מ-25 בספטמבר 1235 ועד 3 במאי 1270.
בלה היה בנם הבכור של המלך אנדראש השני ושל מלכה ממוצא גרמני המוכרת כגרטרוד ממראניה. הוא היה אחיה של אליזבת מתורינגיה, (Szent Erzsébet). שמו של בלה הרביעי נקשר לשיקום הונגריה אחרי החורבן שבימי פלישת המונגולים. כונה משום כך גם "המייסד מחדש של הונגריה" (A második honalapitó) מילא גם את תפקיד של מלך קרואטיה (כחלק מהונגריה) (1235-1270) ושל הדוכס של שטיריה (כחלק מ"האימפריה הרומית הקדושה"), בין 1254–1258.
עד המלכתו

בלה הרביעי נולד באסטרגום בנובמבר (ייתכן 29 בנובמבר) 1206. כשהיה בגיל 7, ב-29 בספטמבר 1213, היה ככל הנראה עד לרציחת אמו גרטרוד, במאהלה, בעת ציד בהרי פיליש, בידי אצילים הונגרים קושרים שבחצר המלוכה. בלה שמר טינה לאביו המלך על הנדיבות שגילה כלפי רוב המשתתפים בקנוניה נגד אמו. פרט לאחד ממנהיגי הקשר, האישפאן פטר, שהוצא להורג על שיפוד. כל היתר נענשו בעונשים קלים בלבד. במשך השנים שאף בלה לנקום את מות אמו.
בגיל 8, בשנת 1214 התארס בלה עם בתו של בוריל, קיסר בולגריה. אולם לבסוף, בגיל 14, בשנת 1220, נשא לאישה את מריה לסקרינה, בתו של הקיסר הביזנטי מניקאה, תיאודורוס לסקריס, אותה הביא אביו להונגריה בתום מסע הצלב החמישי בארץ הקודש בין השנים 1218-1217. בעת היעדרות אביו שהה הילד במבצר שטייר בשטיריה בחסות הארכיבישוף לשעבר של קלוצ'ה ברטולד, אחי אמו.
מלך שותף

עוד בילדותו, בשנת 1214,ביקש המלך אנדראש מהאפיפיור להטיל חרם על כמה מגנאטים שבשמם לא נקב שתכננו להכתיר את בנו בן ה-8 למלך מקביל. עם זאת בתמיכת חלק מהאצולה, לבסוף בלה הוכרז באותה שנה כמלך שותף (מעין "משנה למלך") או rex Hungariae iunior ("המלך הצעיר של הונגריה") אך בלי שהמלך יקצה לו שטחים כלשהם מממלכתו. בינתיים באוגוסט 1214 כשיצא המלך אנדראש למסע הצלב לארץ ישראל, הוא מינה כנציג ממלא מקום את הארכיבישוף מאסטרגום, יאנוש ממראניה. בימי היעדרות המלך נשלח בלה כאמור לשהות בשטייר אצל דודו מצד אמו, הבישוף ברתולד.
בשובו להונגריה, הביא אנדראש לבנו כלה חדשה, את הנסיכה הביזנטית מריה לסקרינה. בתוקף תפקידו כמלך שותף קיבל בלה מאוחר יותר מידי המלך גם סמכויות לנהל כמה אזורים של הממלכה, כמו סלאבוניה (החל משנת 1220) ואחר כך טרנסילבניה (משנת 1226).ויתורים אלה של המלך על סמכויות נרחבות לטובת בנו הקטין הושגו בלחץ חלק מהאצולה שהייתה מעוניינת להחליש את כוחו ולנצל בשביל עצמה את פיצול המעמד המלכותי.
באיגרת בשנת 1222 ציין האפיפיור הונוריוס השלישי כי "אנשים מרושעים" היו אלה ששכנעו את המלך להתחלק בממלכותיו עם בנו.
מלך שותף > דוכס סלאבוניה 1220–1226

בשנת 1220 העניק המלך אנדראש השני לבלה את השטחים שבין הים האדריאטי לדראווה שנכללו בדוכסות סלאבוניה (קרואטיה, סלאבוניה ודלמטיה).
בהתחלה בתעודות שיצאו מתחת ידיו בלה קרא לעצמו "בנו של המלך אנדראש ומלך" ואחרי שנת 1222 השתמש בתואר
"בחסד אלהים מלך, בן של מלך הונגריה, ודוכס כל סלאבוניה
בשנת 1222 החליט המלך אנדראש השני לבטל את נישואיו של בנו עם הנסיכה היווניה, אך האפיפיור הונוריוס השלישי לא הסכים לכך. מפני חמת אביו, בלה ברח לאוסטריה יחד עם אשתו. לבסוף הושג הסכם בתיווך האפיפיור. בלה נשאר עם אשתו וקיבל מחדש את הסמכות לנהל את הדוכסית הקרואטית של כל סלאבוניה. (dux totius Slavoniae)
בסלאבוניה הקיף בלה את עצמו בחצר מלכותית משלו, שכללה, בין השאר, את הארכיבישוף של ספליט, בישופים, באן ואישפאנים.
בשובו לדוכסות, יצא בלה למסע נגד דומלד סוואצ'יץ' מסידרגה, אציל דלמטי מורד, ראש בית סוואצ'יץ' וכבש את מבצרו בקליס. כל אחוזותיו של דומלד הופקעו וחולקו ליריביו מבית שוביץ', שתמכו בנסיך בזמן המצור.
מלך שותף > דוכס טרנסילבניה 1235-1226

בשנת 1226 התחיל למשול בטרנסילבניה, בה תמך במיסיונריות הנוצרית של הנזירים הדומיניקנים ("האחים השחורים") בקרב הקומנים. כתוצאה ממאמצים אלה, שני מנהיגים קומנים, בארץ וממברוק, התנצרו ובסביבות שנת 1228 הכירו בסמכותו של בלה. באותן השנים ארגן הנסיך הצעיר את הבאנות סוורין (בדרום הבאנאט ומערב אולטניה של היום) כמארקה בגבול הממלכה.
החל משנת 1228 כבר בתוקף תפקידו כמושל התחיל בלה, באישור האפיפיור, להחזיר לכתר ההונגרי אחוזות שאביו המלך פיזר בנדיבות יתרה לתומכיו מבין האצולה. כשנתקל בהתנגדות לא נרתע להשתמש בכוח.
אבל הכישלון הצבאי שלו ושל אחיו, אנדראש, בהאליץ' (גליציה) החליש את מעמדו וגרם למלך אנדראש לשים קץ למדיניות של החזרת האחוזות לכתר.
בשנות 1230 המוקדמות השתתף בלה במסעות הצבאיים של אביו בגליציה ובאוסטריה.
היחסים עם אביו הידרדרו עוד יותר אחרי הנישואים של זה האחרון ב-14 במאי 1234 עם ביאטריצ'ה ד'אסטה, צעירה בשלושים שנה ממנו.
שנות מלכותו הראשונות > תאריו

Bela Dei gracia Hungarie, Croachie, Dalmacie, Rame, Seruie, Galicie, Lodomerie, Cumanieque Rex
בלה, בחסד האל מלך הונגריה, קרואציה, דלמציה, ראמה, סרביה, גליציה, לודומוריה וקומניה
אחרי מותו של אנדראש השני ב-21 בספטמבר 1235 הוכתר בלה הרביעי באווירה של הסכמה כללית, בקתדרלה בעיר סקשפהרוואר (בזיליקת ההכתרות Koronázó Bazilika), בידי הארכיבישוף רוברט של אסטרגום. כעבור זמן קצר ציווה על מעצרם של אלמנתו הצעירה של אביו ואמו החורגת, ביאטריצ'ה ד'אסטה, ושל יועץ אביו, דנש, בנו של אפוד, באשמת גילוי עריות.
כפי שהעיד הכרוניקון רוג'ריוס (1223-1266), בהגיעו לכס המלכות, מצא בלה הרביעי את הממלכה במצב כאוטי עקב המדיניות הבזבזנית של אביו וויתוריו לאצולה ולבישופים. בלה התחיל להנהיג רפורמות בכיוון חיזוק השלטון המרכזי אבל הצטרך לכבד את ההתחייבויות של אנדראש השני ב"בולת הזהב" משנת 1222 בעניין זכויות הנתינים. בלה הרביעי שאף לחזור לריכוז השלטון לפי דוגמת סבו בלה השלישי. הצליח להחזיר לכתר כמה מהאחוזות שעברו לבעלות הפאודלים הגדולים בימי שלטון אביו והנהיג בחצר המלוכה תקנות ברורות לגבי הטקסים והגינונים שהיו צריכים לנהוג.
דרש לשרוף את כיסאות יועצי החצר על מנת להכריחם לעמוד בנוכחותו. החליט לחזק את מעמד הערים ולשם כך אישר מחדש את הצ'רטר של סקשפהרוואר והעניק פרבילגיות חדשות לשורה של ערי מפתח (הרבה מהן בסלובקיה של היום) כמו: פשט, נאג' סומבט, שֶלמֶצבּאניה, קורפונה, זויום, בארש ואסטרגום.
ביישום מדיניותו זו זכה המלך בשיתוף פעולה מצד אחיו קלמן, שניהל את חבל הדראווה, ובתמיכת האפיפיור גרגוריוס התשיעי.
בשנת 1238 שבטים קומנים שברחו מערבה מפני התקדמות המונגולים, פלשו לממלכה ההונגרית. בלה הרביעי הסכים לתת להם מקלט וכרת איתם ברית מתוך תקווה שהם יעזרו במאמץ המלחמתי נגד המונגולים. הוא שכנע את הקומנים להתנצר ואף חיתן את בנו ויורשו, אישטוואן, עם הבת של קותן, (בהונגרית
Kötöny), חאן הקומאנים. בכל זאת מנהגי הקומנים הנוודים עוררו עדיין עוינות רבה בקרב ההונגרים.
פלישת המונגולים - 1241

בתקווה לחזק את הממלכה על ידי העלאתם להונגריה של מאות אלפי בני ה"גזע" ההונגרי (ה"הונגרים המזרחיים" או הקדומים) שנשארו לפי שמועות באזורים רחוקים בשטחי רוסיה, ("הונגריה הגדולה" Magna Hungaria האגדית) שלח בלה בשנים 1235–1236 נזיר דומיניקני בשם יוליאן לשני מסעות שליחות אל אותם השבטים. הנזיר יוליאן אכן מצא על יד נהר הוולגה, ככל הנראה בשטח בשקיריה של היום, שבטים קרובים להונגרים, ככל הנראה הבולגרים שעל נהר הוולגה. בשובו להונגריה מהמסע השני הזהיר הנזיר מפני הסכנה הממשית מצד הפולשים המונגולים שהתקרבותם מנעה ממנו להגיע פעם נוספת אל הבולגרים או ההונגרים מהמזרח. בלה, שקיבל באמצעות הרוסים והנזיר יוליאן איגרת איום מהמונגוליםניסה להזעיק לעזרה את האפיפיור, את הקיסר הגרמני פרידריך השני ואת הדוכס של אוסטריה, פרידריך השני פון באבנברג. זה האחרון הצליח לסחוט מבלה כמה חבלי ארץ במערב הונגריה תמורת הבטחה לעזרה צבאית, שלבסוף לא התממשה.
האפיפיור ניסה באותם הימים לגייס עזרה צבאית לדיכוי הכפירה הבוגומילית ברחבי חצי האי הבלקני ופנה לבלה הרביעי דווקא בעניין זה הקרוב לליבו. בפברואר - מרץ 1241 המונגולים בהנהגתו של באטו חאן, חצו את המעברים בהרי הקרפטים ופלשו לטרנסילבניה. הם נכנסו גם לשטחי מוראביה ופולין ולהונגריה עד לסרביה וקרואטיה. בלה קרא לאצולה להתגייס להגנת הממלכה אך מעטים נענו לקריאתו. בן בריתו ומחותנו, החאן קותן, מנהיג הקומנים, נרצח על ידי אצילים הונגרים בפשט שחשדו בקומנים כי הם משתפי פעולה של המונגולים. אחרי פרעות ומעשי שוד לשם נקם הקומנים עזבו את המדינה, אך לא לפני שחיסלו את כוחותיו של הבישוף מצ'נאד שביקשו לצאת לקרב נגד המונגולים, אירוע שהחליש מאוד את כוחה הצבאי של הממלכה. הקרב המכריע עם המונגולים התנהל באזור מוּהי שעל הנהר שאיו ב-11 באפריל1241.
בחירת המקום בידי בלה לא הייתה טובה ואיפשרה לפרשים המונגולים לנצח את 60,000 הלוחמים ההונגרים הלבושים בשריונות כבדים והעומדים מאחורי עגלות מלחמה עם בלמים שהקשו על תנועותיהם. בקרבות נפלו, בין השאר, הארכיבישוף אוגרין והמגיסטר הגדול של מסדר האבירים הטמפלרים. אחי המלך, קלמן, נפצע קשה ונפטר כעבור שבועות אחדים מפצעיו. בעוד המונגולים השתלטו על פשט, המלך בלה המובס הצליח לברוח מפניהם קודם לברטיסלאבה (פוז'ון), אחר כך לאוסטריה בהאינבורג שם הדוכס פרידריך פון באבנברג נישל אותו מאוצרותיו והכריחו להעביר לו שלושה חבלי ארץ מצפון-מערב הונגריה: שופרון, מושון (ויזלבורג באוסטריה של היום) ופוז'ון. בלה נמלט מהאינבורג לזאגרב ושלח משם שליחים לאפיפיור ברומא ולקיסר הגרמני עם בקשה לעזרה. הבטיח שיכיר בחסות הקיסר אם ישלחו לו סיוע צבאי אבל נענה בסירוב. בלה מצא לבסוף מקלט בדלמטיה בעיר טרוגיר. במשך שנה ערי הונגריה היו קרבן לכיבוש המונגולי ולמעשה הממלכה הפסיקה להתקיים. שלושת רבעי שטחה נשדד ונחרב וחלק מאוכלוסייתה נהרג.
בינואר 1242 כשמי הדנובה קפאו, החאן באטו שיגר חיילים לתפוס את בלה בקרואטיה. הלוחמים המונגולים ובראשם קאדאן חאן חיפשו אותו במבצר קליס ונחלו שם תבוסה במרץ 1242
משלא מצאו אותו המשיכו בדרכם עד לטרוגיר. בלה עלה על ספינה לכיוון האי צ'ובו שעל יד טרוגיר וניצל. הלוחמים המונגולים התפצלו והתקיפו גם לכיוון ספליט. את הונגריה ואת כל מרכז אירופה הצילה בשורת מותו של החאן אוגדיי בקארא-קורום ב-11 בדצמבר 1241. באטו חאן ומפקדים מונגולים אחרים נסוגו מזרחה על מנת להשתתף בקרילטאי בבחירת היורש לאוגדיי המנוח.
פלישת המונגולים או הטטארים נשארה כאחד האירועים הנחשבים טראומות לאומיות בתולדות העם ההונגרי ומוכרת בשם "טַטאריאראש" (Tatárjárás ).
שיקום הממלכה. הרפורמות

בשובו למולדת התחיל המלך בלה במלאכת בנייתה מחדש של הממלכה.
מבין מושבי המלך העדיף הפעם את מצודת בודה, שאז נקראה Új Hegy ("הגבעה החדשה") והשאיר את אסטרגום לרשות הארכיבישוף בלבד. בווישגראד בנה טירה לאשתו, המלכה מריה.
בלה העביר לבודה את ניצולי פשט הסמוכה (רבים מהם ממוצא גרמני) שנפגעה אחרי התקפה מונגולית-טטרית נוספת בשנת 1247. בתקופה זו הפכה בודה למרכז המסחרי הראשי של המדינה.
בלה בנה בה בשנת 1247 טירה ומצודה ובהמשך הקים בה את כנסיית מתיאש. היישוב סקשפהרוואר זכה למעמד של מוניקיפיום. המלך בנה בסך הכל כעשרים ערים שקיבלו פריווילגיות מלכותיות. הוא העניק מעמד של ערים חופשיות גם לכמה ערים בקרואטיה ובראשן זאגרב ("בולת הזהב" משנת 1244) ובהונגריה העליונה, כיום סלובקיה, למשל באנסקה ביסטריצה וקורפונה, כמו כן בגבול המערבי, קרמנד.
על מנת להשיג את מטרותיו הפוליטיות והכלכליות בלה הרביעי נקט גם כן בשורה של שינויי מדיניות ורפורמות. הוא נאלץ הפעם לעשות ויתורים רבים לאצולה הגדולה וביסס על ידי כך את שיטת המעמדות האוליגרכית.
הוא אישר לאצילים הגדולים לבנות כמאה מצודות מבוצרות מאבן ולא מעץ כמקודם ולהחזיק כוחות צבא פרטיים. המחוזות השונים - קומיטטים - בהנהגת ברונים ורוזנים קיבלו זכות לשלוח נציגים לאספת האצילים - ה"דיאטה".
בראש המערכת המשפטית מינה "אישפאן" שנעזר בידי שופטים נבחרים על ידי האצילים.
גם את טרנסילבניה חילק לקומיטטים המאורגנים סביב מצודות בנויות מאבן.
מהתייחסות מיוחדת זכו הקבוצות האתניות השונות שחיו בממלכה.
החזיר אוכלוסייה קומנית אל האזורים שבין טיסה ולבין דנובה. בטרנסילבניה כמה מראשי הרומנים (ולאכים) שולבו בתוך אצולה ההונגרית של ה"אישפאנים".
עודד התיישבות של מתנחלים זרים - מאזורים מסוימים מגרמניה - ריינלנד, ומהגבול עם צרפת ועם ארצות השפלה. בין היתר הם הקימו עיר מדזב שעתה נמצא בסלובקיה. המתנחלים הגרמנים שיהיו מוכרים בשם "סקסונים", בהונגרית Szászok ("סאס") זכו למעמד מיוחד כ"הוספיטס" ("אורחים").
הם יושבו במיוחד באזורים קרובים לגבולות המזרחיים יחד עם אוכלוסיית הסקלרים, בהונגרית
Székelyek (סֱייקֶייֶק) שזכו בתורם לפריווילגיות. בראש הסקסונים נבחר רוזן שהיה כפוף ישירות למלך.
הסקלרים בחרו ב"שופטים" שניהלו את שבעת ה"מושבות" (או "כיסאות" שבהם התארגנו.
למלך עצמו נשארו הרבה הכנסות ממכרות, אספקת המלח, מיסים ואגרות שונים, כמו כן חצר מלכותית.
המלך העניק לארכיבישוף של אסטרגום את האחראיות על הטבעת מטבעות בעזרת היהודי הנל שהובא מווינה. השימוש במטבע חזק עודד את הפעילות הכלכלית, המסחרית ואת הכנסות אוצר הממלכה.
הונגריה ייצאה שוורים, יין, מלח, וייבאה אריגים, משי, תבלינים, מוונציה, מוראביה וגרמניה.
"הזכויות המלכותיות" שנבעו ממכרות הכסף, הזהב או המלח התחלקו בין האוצר, בין יזמים חדשים, רובם גרמנים, ותושבי הערים הסמוכות למכרות. פעילויות אלה סיפקו הכנסות דומות או אפילו גדולות יותר מהמסים הישנים en nature.
אוכלוסיית ממלכת הונגריה הגיעה לכשני מיליון תושבים שכללו פרט להונגרים, פסיפס אתניות: גרמנים ("סכסונים"), ואלונים, פצ'נגים, קומנים, רומנים, צ'כים, קרואטים, סרבים, פולנים, רותנים ("רוסינים", או אוקראינים מגליציה), כמו כן יאזיגים (בהונגרית: Jászok) ("יאסים"), יהודים, "ישמעאלים" או "סראקנים" (טורקים וטטרים מוסלמים), ואחרים.
העימותים עם בנו הבכור

שנות מלכותו האחרונות נמצאת בצל מרידתו של אישטוואן, בנו הבכור. הנסיך הצעיר אילץ את אביו להתחלק בממלכה. כמו בלה הרביעי בילדותו, גם אישטוואן הוכרז כ-rex iunior (המלך הצעיר) אך בלה לא היה מוכן להתחלק איתו בסמכויותיו.
הבן הקים לעצמו חצר מלכותית משלו בשארושפאטאק משם ניסה לנהל מדיניות חוץ עצמאית, מנוגדת לזו של אביו.
עוד בשנת 1246 התחיל אישטוואן לגייס צבא משלו ובשנת 1258 אילץ את אביו להעביר לידיו את רסן השלטון בטרנסילבניה. באותה שנה, כשתושבי שטיריה מרדו, הכתיר בלה את הבן "דוכס של שטיריה" אבל אחרי תבוסותיהם, אולצו שניהם לוותר על חבל ארץ זה למלך הצ'כי אוטקר השני(1260).
ב-1261 שוב באישור אביו, תקף אישטוואן יחד עם גיסו, רוסטיסלב, את האימפריה הבולגרית השנייה הנחלשת והחזיר את שלטונו של רוסטיסלב בעיר הבולגרית וידין.
בלה המשיך להעדיף על פני אישטוואן את בנו הצעיר, בלה, הידוע כבלה של סלאבוניה, ואת בתו, אנה של הונגריה, דוכסית סלאבוניה, וחמותו של מלך צ'כיה.
כך שהתנגשויות נוספות בין כוחות של המלך ושל בנו הבכור נראו בלתי נמנעות. ב-1262, בעקבות תיווך של הארכיבישוף של אטסטרגום, פולופ טוריה ושל הארכיבישוף של קאלוצ'ה, נחתם בעיר פוז'ון (ברטיסלאבה) הסכם פיוס בין השניים. בהתאם לפשרה, קיבל אישטוואן לניהולו את החלק מהממלכה ההונגרית הנמצא מזרחית לדנובה.
אבל הפיוס התגלה כשביר. כבר בשנת 1264 אישטוואן הצעיר סיפח את אחוזות אמו ואחותו, מעבר למה שהובטח לו.
בלה שלח צבא נגדו, לקח בשבי את כלתו ואת נכדו. אישטוואן נסוג למצודתו בפקטהלום. אחר כך הצליח להתעשת, פרץ את המצור ויצא למתקפת נגד.
בקרב באישסג במרץ 1264 נחל אישטוואן ניצחון והכריח כתוצאה מכך את אביו לתת לו בחזרה את השלטון בטרנסילבניה.
ב-23 במרץ האב והבן אישרו אישית את ההסכם ביניהם ב"מנזר הבתולה המבורכת" על אי הארנבים Nyulak (כיום האי מרגיט במרכז בודפשט) בשנת 1267 כמרים ואצילים של הממלכה ההונגרית התכנסו באסטרגום והחלטותיהם אושרו גם על ידי המלך וגם על ידי בנו, אישטוואן.
בשנת 1269 המלך כאב את מות בנו המועדף, בלה, בגיל 26 בלבד. לפני מותו התחזק בחצר מעמד בתו אנה, שהייתה חמותו של מלך צ'כיה, אוטאקר השני.
בלה הרביעי נפטר ב"אי הארנבים" (האי מרגיט), ב-3 במאי 1270 ונקבר בכנסייה הפרנציסקנית באסטרגום שהוא שיקם לפני מותו.
הקבר נחרב יחד עם הכנסייה על ידי הטורקים במאה ה-16. במקום נמצאת כעת הקתדרלה החדשה של אסטרגום שנבנתה במאה ה-19.
ילדיו

לבלה הרביעי היו 10 ילדים:
בלה (1243-1269) דוכס של סלאבוניה, נשוי לבת המרקיז של ברנדנבורג
אישטוואן (1240-1272) שירש אותו כמלך הונגריה בשם אישטוואן החמישי, (1270-1272)
נשוי לנסיכה ממוצא קומני, ארז'בט.
קינגה (קוניגונדה) (1224-1292) - נשואה (ב-1239) לשליט פולין, הדוכס של פולין הקטנה (של קרקוב וסנדומיר) (1226-1279), בולסלב החמישי "הביישן", הוכרזה לקדושה של הכנסייה הקתולית בשנת 1999, פטרונית של פולין וליטא.
מרגיט "הבכורה" (מרגרטה) (1220 -נפטרה לפני 1242) הבת הבכורה, הייתה נשואה לאחד מנציגי משפחת סנט אומר הנורמנית, גיום, דוכס תבי בבויאוטיה ביוון (יליד 1210). לפי מקורות אחדים נפטרה בהונגריה, ככל הנראה, בעת הבריחה מפני המונגולים
קטלין (1129 - נפטרה לפני 1242) מצאה את מותה בעת הבריחה מפני המונגולים, אפרה נקבר עם זה של אחותה מרגיט בעיר קליס בדלמטיה.
מרגרטה או מרגיט (1242-1271) הידועה כמרגרטה הקדושה של הונגריה (הוכרזה קדושה בשנת 1943) נולדה במבצר קליס בדלמטיה.
קונסטנציה, (ילידת 1237), נשואה בשנת 1247 ללב דנילוביץ' (1228-1301) מלך חליץ'
אנה,(1226/1227-1270), ב-1242 נישאה לקניאז רוסטיסלב מיכאילוביץ' מצ'רניגוב, והייתה לדוכסית של סלאבוניה
יולאן Jolán (או אילונה), (1235-1298), ידועה גם כ"הלנה יולנטה" או "הלנה של שלזיה", מבורכת של הכנסייה הקתולית. נישאה בשנת 1258 לבולסלב האדוק (1221-1279), הדוכס של פולין הגדולה
אליסבט (ארז'יבט Erzsébet)‏(1236-1271) נישאה להיינריך השלושה עשר, דוכס בוואריה
הנצחה

אנדרטת זיכרון באסטרגום - הוקמה לרגל חגיגות ה"מילניום" לממלכה הונגרית, במקום שבו עמדה בימי הביניים הכנסייה הפרנציסקנית עם קברם של בלה הרביעי, אשתו ובנו בלה.
על האנדרטה מופיעה הכתובת שנכתבה על הקבר המקורי:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
במקור הליטיני: 
 Aspice rem caram tres cingunt Virginis aram  Rex, Dux, Regina, quibus adsint Gaudia Trina  Dum licuit, tua dum viguit rex Bela, potestas,  Fraus latuit, pax firma fuit, regnavit honestas: 

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
בתרגום חופשי: 
 הבט מזבח הבתולה  שלשה נחים בקברם: המלך, הדוכס והמלכה  שישמחו בגן עדן שלושתם  ישב המלך במלוא הדרו על כסאו  דיכא מרמה, השכין שלום וביושר שלט בממלכתו: 
(נוסחה דומה לשתי השורות האחרונות מופיעה בכתובת על קברם של אדוארד הראשון, מלך אנגליה ושל גוטייה לה קורני, ארכיבישוף של סאנס בצרפת).
פסל בלה הרביעי - בין פסלי המנהיגים הלאומים בכיכר הגיבורים בבודפשט
פסלים לזכרו בערים רבות ברחבי ממלכת הונגריה לשעבר - כולל בסגד, בקומארום, ב קרואטיה של היום -בזאגרב, קריז'בצי וכו'
בלה הרביעי בספרות ואמנויות אחרות

1961 - יאנוש קודולאני - בני הברזל, רומן היסטורי, 2 כרכים, בודפשט 1961.
Kodolányi János: A vas fiai
1972 - יוז'ף הוניאדי ׁ(גיירג' קולוז'ווארי) - אורדת הזהב - רומן היסטורי,
Hunyady József: Aranyhorda
1980 - גאבור אלברט -  תולדות המלכים  - רומן היסטורי, הוצאה לספרות יפה, בודפשט, 1980
Albert Gábor - Királyok könyve.
1980 - שאנדור מקאי - הסופה הצהובה,המלך המכשף רומנים היסטוריים,, בודפשט, 1980
Makkai Sándor: Sárga vihar Táltoskirály''
לקריאה נוספת

כרוניקת הנוטריון של המלך בלה "כרוניקת ההונגרים"- בלטינית מאוסף אוניברסיטת אוקספורד
רוג'ריוס מאוראדיה -
Epistolae supre destructione regni Hungariae
per tartaros facta
Budapest, 1885 (בלטינית)
יוז'ף פודחראצקי Iosephus Podchraczky - Chronicon budense (כרוניקה של בודה) (בלטינית), בית דפוס ד'יוריאן ובאגו, בודה 1838.
מור ורטנר - תולדות בית ארפד - הוצאת פלייץ פר פאל, בספריה היסטורית, אתנוגרפית וגאוגרפית, נאד' בצ'קרק (כיום זרניאנין בסרביה), 1892 - בהונגרית
Mór Wertner -Árpádok családi története, Pleitz Fer Pál Könyvnyomdája, Nagybecskerek, 1892
מור ורטנר - ,תולדות המלך בלה הרביעי, הוצאת כנסיית המחוז צ'נאד, (טמשוואר), הספרייה ההיסטורית, האתנוגרפית והגאוגרפית, טימישוארה 1893.
Wertner Mór: Negyedik Béla király története. Temesvár 1893, Csanád-Egyházmegyei ny., Történeti, nép- és földrajzi könyvtár 55.)
רוברט חזן - היהודים בעולם הנוצרי בימי הביניים 1000–1500 , הוצאת קיימברידג' יוניברסיטי פרס
(באנגלית)
Chazan, Robert. The Jews of Medieval Western Christendom, 1000-1500. Cambridge medieval textbooks. Cambridge, UK: Cambridge University Press, 2006
לאו דה הרטוך - צ'ינגיז חאן, כובש העולם'בארנס אנד נובל, ניו יורק 1999 (באנגלית)
Hartog, Leo de. Genghis Khan: Conqueror of the World. New York, NY: Barnes & Noble.1999
פיטר ג'קסון - המונגולים והמערב 1221 - 1410' 2005 פרסון לונגמן, ניו יורק 2005 (באנגלית)
Jackson, Peter.  The Mongols and the West, 1221-1410. The medieval world. New York, NY: Pearson Longman 2005. (באנגלית)
ז. י. קוסטולניק - הונגריה במאה השלוש-עשרה' מונוגרפיות מזרח אירופיות בולדר, 1996 (באנגלית)
Kosztolnyik, Z.J.  Hungary in the Thirteenth Century. East European monographs, no. 439. Boulder, CO: East European Monographs.1996
יוהאן מאילאט, אישטאאן הורבאט ודראודט, - תולדות המדיארים, הוצאת פ. טנדלר, וינה 1828 (בגרמנית)
Mailáth, Johann, István Horvát, and Draudt. Geschichte der Magyaren. Wien, AT: F. Tendler,1828.
מיקלוש מולנאר - היסטוריה קצרה של הונגריה' הוצאת קיימברידג' יוניברסיטי פרס, 2001
Molnár, Miklós.A Concise History of Hungary. Cambridge concise histories. Cambridge, UK: Cambridge University Press. 2001
הערות שוליים

↑  Gyula Kristó 2000 ע'127
↑  Miklós Molnár 2004 ע' 49
↑  Gyula Kristó ע' 127
↑  2000 G.Kristó ע'127,129
↑  Gyula Kristó 2000 ע' 133
↑  István Lázár (1992) p.43
↑  István Lázár ibidem
↑  Dušan Bataković- Histoire du peuple serbe L'Age d'homme, Lausanne, 2005,
דושאן בטאקוביץ' - תולדות העם הסרבי , הוצאת ל'אז' ד'ום, לוזאן, 2005, ע' 25 - בצרפתית
↑  Emile de Lavelleye - The Balkan Peninsula
Bibliobazaar 2008
↑  Arthur Evans - To Bosnia and Herzegovina on foot
Longmans, Green et Co, London 1877
↑  1988 R. Patai ע'85
↑  1996 R. Patai ע' 47 - 49 עם טקסט ההחלטה של בלה הרביעי בתרגום לאנגלית
↑  K.Frojmovics, G.Komoroczy,V.Pusztai and A.Strik 1999 ע'3
↑  R.Patay - 1996,g ע' 70
הכתרתו של בלה הרביעי, תמונה המשוחזרת בספר מ-1896
בלה הרביעי בקרב נגד המלך אוטאקר השני פז'מיסל, בכרוניקה מצוירת מהמאה ה-14
פסל בלה הרביעי בככר הגבורים בבודפשט
בולת הזהב של בלה הרביעי משנת 1242 בה הכריז על העיר גראדץ, זאגרב של היום כעיר חופשית
פסל בלה הרביעי בעיר קומארום
בלה הרביעי
תמונה של בלה הרביעי בספר הונגרי מודרני
מטבע דינר של בלה הרביעי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007454993105171  PLWABN: 9810666662505606  BnF: cb15000714g (data)  GND: 137409265  ISNI: 0000 0003 8133 2500  LCCN: n84234610  NKC: js20051212021  NSK: 000055409  VcBA: 495/272670  VIAF: 261238972   WorldCat (עם VIAF): 261238972 
מצודת קליס בדלמטיה, מושבו של דומלד מסידרגה, אותה כבש הדוכס בלה ובני שוביץ' בשנת 1223
המלך בלה נמלט מפני המונגולים
,בלה הרביעי בציור במוזיאון בזאגרב
חותמו של בלה הרביעי
לוח זיכרון במקום שבו משערים כי היה קברו של בלה הרביעי באסטרגום
ג'יימס קמפבל (מושל אוהיו)

ערך זה עוסק במושל אוהיו וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית. אם התכוונתם למנהל הכללי של דואר ארצות הברית, ראו .
ג'יימס אדווין קמפבל (באנגלית: James Edwin Campbell;‏ 7 ביולי 1843 –  18 בדצמבר 1924) היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1884–1889, וכמושל אוהיו ה-38 בשנים 1890–1892.
ראשית חייו

ג'יימס קמפבל נולד בעיר מידלטאון שבאוהיו, שם התחנך בבתי הספר המקומיים, ולאחר מכן למד באוניברסיטת מיאמי שבאוקספורד, אוהיו.
במלחמת האזרחים שירת קמפבל בצבא האיחוד והיה מוצב בפלגת נהר המיסיסיפי. הוא שירת כעוזר רב חובלים (master's mate) על סיפון ספינות התותחים "אלק" ו"נאיאד" עד שבריאותו התדרדרה והוא שב לביתו שהוא כחוש ורזה.
ב-1865 התקבל קמפבל ללשכת עורכי הדין ושנתיים לאחר מכן החל לעסוק במקצועו בהמילטון, אוהיו. ב-1870 הוא נשא לאישה את מוד אליזבת אוונס מהמילטון. לזוג נולדו ארבעה ילדים.
קמפבל היה רפובליקני, והצביע עבור הנשיאים אברהם לינקולן ויוליסס ס. גרנט, אך לאחר 1872 עבר לשורות המפלגה הדמוקרטית.