stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נערי המחתרת (ספר)
סדר פרקי הספר

| מס' הפרק | שם הפרק | מס' עמוד |
| --- | --- | --- |
| 1 | "אתה רוצה להצטרף ל"הגנה"?" | 5 |
| 2 | "הבקתה בפרדס החשוך" | 9 |
| 3 | "מקלות במקום רובים" | 17 |
| 4 | "כרוזי מחתרת בקולנוע" | 24 |
| 5 | "חיים כפולים" | 30 |
| 6 | "סוד המורה להתעמלות" | 37 |
| 7 | "הכלניות הטילו עוצר" | 41 |
| 8 | "מצור על הקיבוץ" | 50 |
| 9 | "אות גבורה לחיליק" | 55 |
| 10 | "מסיבת סיום שכזאת" | 61 |
| 11 | "איך יוצאים למחנה" | 66 |
| 12 | "לילה, שמירה, ומחשבות" | 77 |
| 13 | "הקצין מופיע פתאום" | 82 |
| 14 | "יריות ברובה אמיתי" | 88 |
| 15 | "מי היה המלשין?" | 95 |
| 16 | "מישא היה למיכה, או: הנער הפליט" | 106 |
| 17 | "תא אפל בבית-סוהר" | 121 |
| 18 | "יוחי נעשה בלש" | 138 |
| 19 | "האם קרפ הוא מרגל?" | 147 |
| 20 | "נער שליח במשרד חשוד" | 158 |
| 21 | "ליל-שימורים בתוך עץ" | 167 |
| 22 | "מחלה, עוצר ותגרה" | 179 |
| 23 | "המרגל נעלם פתאום" | 193 |
| 24 | "מלכודת בעיר הערבית" | 201 |
| 25 | "דמעות ליד הכותל" | 208 |
| 26 | "משפט על גבעת-החול" | 212 |
| 27 | "האם האבודה הגיעה" | 221 |
| 28 | "הדייר המסתורי" | 225 |
| 29 | "בשליחות אל הבית האדום" | 235 |
| 30 | "עיסוקיו של הדוד מקס" | 247 |
| 31 | "האחד נפל, השני עוזב" | 251 |
| 32 | "רק עכשיו נולדה. מי? - המדינה". | 255 |
על המחברת > על אסתר שטרייט-וורצל

אסתר שטרייט וורצל נולדה בשנת 1932 בפתח תקווה, ונפטרה ב־2013 באותו המקום. הקוראים הנאמנים מכירים את ספריה רבי-המכר; "הבריחה", "אורי", "בן הערובה", "בני דניאל", "אליפים", ספר זה, ועוד הרבה.
ביקורת

אוריאל אופק כתב בהקדמתו למהדורה הראשונה של הספר: "דברים הנראים היום כאילו נלקחו מספרי בלשים, היו בימים האלה חלק מן המציאות היומיומית. משום כך מתקבלים פרקי הספר מציאותיים כל כך והוא נקרא בנשימה עצורה".
השושלת המרינית

| --- | --- |
דגל

 השושלת המרינית בשיאה (1347–1348)
 ממשל
 משטר:  סולטנות
 שפה נפוצה:  ערבית, ברברית
 עיר בירה:  פאס
 גאוגרפיה
 יבשת:  אפריקה
 היסטוריה
 הקמה:   
 תאריך:  1244
 פירוק:   
 תאריך:  1465
 ישות קודמת:  אל-מוואחידון
 ישות יורשת:  השושלת הווטאסית
 
השושלת המרינית (בערבית: المرينيون; בתעתיק: אל-מריניון) הייתה שושלת מוסלמית ממוצא ברברי ששלטה במרוקו בשנים 1244-1465.
בשנת 1244 עלו המרינים לשלטון לאחר שהביסו את שושלת אל-מוואחידון שקדמה להם. בשיאה של השושלת המרינית באמצע המאה ה-14, היא שלטה כמעט על כל המגרב. המרינים ניהלו קשרים ותמכו בממלכת גרנדה ובממלכות מוסלמיות אחרות באל-אנדלוס (ספרד המוסלמית) במהלך המאות ה-13 וה-14. הם עצמם ניסו להשיג דריסת רגל ישירה בצד האירופי של מיצרי גיברלטר אך לא הצליחו להגשים את מטרתם.
השושלת המרינית הופלה בשנת 1465 במרד שיזמו הווטאסים, שהיו מקושרים אליהם בקשרי משפחה.
מוצא

המרינים היו בני שבט וואסין, שבט ברברי שהיה חלק מקונפדרציית השבטים זנאטה. מקורו של השבט באלג'יריה והוא היגר למרוקו בעקבות הפלישה של השבט הבדואי בני הלאל במאה ה-11 לשטחם. מקור השם זנאטה הוא באב הקדום של השבטים, וורטג'ן אל-זנאטי.
על פי אבן ח'לדון, המרינים חיו במקור באזור סיג'ילמסה, ולאחר מכן עברו להתיישב בצפון-מזרח מרוקו.
עלייה לשלטון

לאחר שהגיעו למרוקו, המרינים הסתפחו תחילה לכוחות השושלת אל-מוואחידון, ששלטה באותה העת. לאחר שנלחמו בהצלחה לטובת השושלת בקרבות במרכז ספרד, השבט החל לצבור כוח פוליטי עבור עצמו. החל משנת 1213, הם דרשו מיישובים חקלאיים בצפון-מזרח מרוקו לשלם להם מיסים, מה שיצר מתחים ביניהם לבין שושלת אל-מוואחידון. המתיחות באה לביטוי, החל משנת 1215, בהתפרצויות קבועות של לחימה בין שני הצדדים. בשנת 1217 המרינים ניסו לכבוש את מזרח מרוקו, אך הם גורשו משם, ונאלצו לעבור להתיישב במזרח הרי אזור הריף ולהישאר שם כמעט 30 שנה. במהלך שהותם בריף, שושלת אל-מוואחידון ספגה הפסדים קשים בקרב והחלה לאבד שטחים גדולים לנוצרים בספרד, בעודה מאבדת שטחים גם לשושלות מוסלמיות שהכריזו על עצמאותן מתוך שטחיה.
בין השנים 1244–1248 המרינים הצליחו לכבוש את הערים תאזה, רבאט, סלא, מקנס ופאס מאל-מוואחידון המוחלשים. ההנהגה המרינית התיישבה בפאס והחלה להיעזר בשכירי-חרב נוצרים במהלך מלחמתה באל-מוואחידון. מנהיג המרינים, אבו יוסף יעקוב (1259-1286), כבש את מרקש בשנת 1269.
אימפריה במגרב

לאחר שכבשו את רוב מרוקו, אבו יוסוף יעקוּבּ פנה לעבר אל-אנדלוס כדי לתמוך במאבק המתמשך של הממלכות המוסלמיות נגד ממלכת קסטיליה הנוצרית. המרינים ניסו באותה הזדמנות להרחיב את השליטה שלהם על התנועה המסחרית במיצרי גיברלטר.
בתקופה זו הנוצרים בספרד הצליחו לראשונה להעביר את הלחימה לשטח מרוקו עצמה: הם ערכו שני ניסיונות לפלוש למרוקו בשנת 1260 ושנת 1267, אבל שני הניסיונות כשלו בסופו של דבר. המרינים מצדם השיגו אחיזה בספרד ולקחו חלק בעימות בין מוסלמים לנוצרים בחצי האי האיברי. כדי להגשים את מטרתם לזכות בשליטה מוחלטת על הסחר במיצרי גיברלטר, הם התחילו בכיבוש של מספר ערים ספרדיות: עד שנת 1294 הם הספיקו לכבוש את גיברלטר, טריפה ומספר ערים נוספות.
בשנת 1276 המרינים ייסדו את פאס אל-ג'דיד שבה הם מיקמו את המרכז המנהלי והצבאי שלהם. אמנם פאס הייתה עיר משגשגת לאורך כל תקופת אל-מוואחידון, ואף נהפכה לעיר הגדולה ביותר בעולם באותה העת, אך זה היה בתקופה המרינית שהעיר השיגה את תור הזהב שלה. בתקופה המרינית פאס נהפכה למרכז אינטלקטואלי חשוב והוקמו בה המדרסות הראשונות שלה (לא כולל מדרסת אל-קרוויין הקדומה). המונומנטים הגדולים ביותר בעיר והרבה מן בנייני המגורים בעיר העתיקה שלה נבנו בתקופה הזו.
על אף מאבקים פנימיים קשים, אבו סעיד עות'מאן השני (1310–1331) יזם פרויקטים רחבי היקף של בניה ברחבי מרוקו, כולל מספר מדרסות נוספות. המדרסות היו נחוצות כדי להכשיר מעמד בירוקרטי שיהיה תלוי במרינים, כדי לבסס את השליטה שלהם במרוקו.
המרינים הושפעו במידה רבה מהמדיניות של ממלכת גרנדה, שסייעה להם להגדיל את צבאם ב-1275. במאה ה-13, ממלכת קסטיליה הנוצרית ערכה מספר פלישות למרוקו; בשנת 1260, הכוחות הקסטיליאנים פשטו על העיר סלא ובשנת 1267, יזמו פלישה בקנה מידה מלא למרוקו, אך המרינים הצליחו לבלום אותם.
בשיא כוחם של המרינים, בתקופת שלטונו של אבו אל-חסן עלי (1331-1348), הצבא המריני היה גדול וממושמע, הוא הורכב מ-40,000 פרשים ברברים ונוודים ערבים, ואנדלוסים נכללו כקשתים. המשמר האישי של הסולטאן כלל 7,000 חיילים, כולל נוצרים, כורדים ושחורים-אפריקאים. תחת אבו אל-חסן עלי נעשה ניסיון לאחד את המגרב תחת שלטון המרינים. בשנים 1337–1347 המרינים יצאו למסע כיבושים ברחבי צפון אפריקה והשתלטו על שטחים עצומים שהשתרעו מדרום מרוקו ועד טריפולי. עם זאת בשנת 1340 המרינים ספגו תבוסה מוחצת מידי של קואליציה פורטוגלית וקסטיליאנית שאילצה אותם לסגת מאל-אנדלוס. באותה השנה מרד של שבטים ערבים בדרום תוניסיה גרם להם לאבד את השטחים המזרחיים שלהם.
בשנת 1348, אבו אל-חסן עלי הודח על ידי בנו אבו ענאן פארס, שניסה לכבוש מחדש את אלג'יריה ותוניסיה. למרות כמה הצלחות, הוא נרצח על ידי הווזיר שלו ב-1358, והשושלת החלה לדעוך.
נפילת השושלת

השליט האחרון של הממלכה המרינית, עבד אל-חאק השני, מונה לסולטאן עוד בגיל שנה מכורח הנסיבות, לאחר שאחיו הוצא להורג. עקב גילו הצעיר, הווטאסים, משפחה של וזירים ופקידים בכירים, היו אלה ששלטו הלכה למעשה בממלכה המרינית. לאחר שעבד אל חאק השני הגיע לבגרות הוא שאף להחזיר לידו את המושכות לממלכה, אולם הווטאסים סירבו. בתגובה עבד על חאק גייס חיילים לפשיטה צבאית על הווטאסים וטבח בהם.
בשנת 1465, בעת הימצאותו של עבד אל-חאק מחוץ לפאס ביחד עם הוזיר היהודי שלו הידוע בשם הארון, החל מרד נגד השלטון המריני בפאס. על פי מטייל ארצות מצרי בן התקופה, המרד פרץ בעקבות האשמות כנגד כוחו הרב של הוזיר היהודי. כחלק מהמרד נערך טבח המוני ביהודי פאס, קהילה ששגשגה בתקופה המרינית, ונותרו ממנה 5 גברים ו-6 נשים בלבד. כאשר עבד אל-חאק ויועצו היהודי שמעו על המאורעות הם מיהרו חזרה לפאס, אך שם הם נתפסו על ידי הכוחות המורדים והוצאו להורג.
את הריק לאחר המרד מילאו הווטאסים, שייסדו את השושלת הווטאסית ששלטה במרוקו לאורך המאות ה-15 וה-16.
הערות שוליים

↑  Marinid dynasty (Berber dynasty) - Encyclopedia Britannica
↑  Niane, D.T. (1981) General History of Africa Vol. IV, pg. 91
↑  Idris El Hareir, The Spread of Islam Throughout the World, p.420. UNESCO (2011), ISBN 9789231041532
↑  C.E. Bosworth, The Encyclopaedia of Islam: Vol 4, p.571. Brill Archives
↑  The Encyclopaedia of Islam: Vol 4 (p. 571)
↑  "Marinides" on Larousse.fr
↑  http://books.google.nl/books?id=hEvCpNW2qBwC&pg=PA252&lpg=PA252&dq=largest+cities+marinid&source=bl&ots=XE99KZOhMr&sig=ulCMzj6vNI8shzEhsERUEGbiNAQ&hl=nl#v=onepage&q=largest%20cities%20marinid&f=false Morocco 2009 (p.252)
↑  http://etheses.whiterose.ac.uk/348/1/uk_bl_ethos_426809.pdf An architectural Investigation of Marinid and Watasid Fes (p.16)
↑  http://etheses.whiterose.ac.uk/348/1/uk_bl_ethos_426809.pdf An architectural Investigation of Marinid and Watasid Fes (p.23)
↑  http://books.google.nl/books?id=9JQ3AAAAIAAJ&pg=PA896&lpg=PA896&dq=al-baidhak+berber&source=bl&ots=6VhCVPS4Jo&sig=HM2Ak4_6TAQa7RmdW494_JcGJxM&hl=nl&sa=X&ei=jb8vT4nvFMGbOpy4tI0O&ved=0CC4Q6AEwAQ#v=onepage&q=berber&f=false Encyclopedia of Islam (p. 605)
↑  http://books.google.nl/books?id=frhUbLo7aRsC&pg=PA91&dq=Muhammad+al-Dila%27i+berber&hl=nl&sa=X&ei=TMseT4-xLo3_-gbP8vnADw&ved=0CDgQ6AEwAQ#v=onepage&q=Muhammad%20al-Dila%27i%20berber&f=false The Berbers and the Islamic State (p. 90)
↑  http://books.google.nl/books?id=Te5QRi35W5EC&pg=PA121&dq=ibn+marzuq&hl=nl&sa=X&ei=mx8fT8-6K8eF-wabzPWhBg&ved=0CDYQ6AEwAA#v=onepage&q=ibn%20marzuq&f=false Islamic Art a Visual Culture (p. 121)
↑  'http://www.al-hakawati.net/english/Cities/fez.asp
↑  Norman A. Stillman, The Jews of Arab Lands: A History and Source Book, Jewish Publication Society, 1979, p.81
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296154405171  GND: 119528460  TDVİA: meriniler  VIAF: 3282927   WorldCat (עם VIAF): 3282927
חטיבת יהודה

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  ישראל ישראל
 סוג:  חטיבה מרחבית
 בסיס האם:  הר מנוח
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1988–הווה (כ־36 שנים)
 מקים היחידה:  משה גבעתי
 מלחמות:  האינתיפאדה הראשונה האינתיפאדה השנייה מבצע חומת מגן מבצע שומר החומות מבצע שובר גלים
 פיקוד
 יחידת אם:  אוגדת אזור יהודה ושומרון אוגדת אזור יהודה ושומרון
 יחידות בת:  גדוד 5060  גדוד 7018  גדוד 8106  גדוד 7771 הגמ"ר יהודה
 דרגת המפקד:    אלוף-משנה
 מפקדים:  מפקדי החטיבה
תג הישן של חטיבת יהודה עד 2023
חטיבת יהודה (ידועה גם כחטיבת חברון) היא חטיבה מרחבית (חטמ"ר) של צה"ל שתפקידה להשליט חוק וסדר בגזרת חברון ולמנוע פעילות חבלנית עוינת.
היסטוריה

חטיבת יהודה הוקמה ב-4 בנובמבר 1981 בשם "מרחב יהודה", כאשר הממשל הצבאי הישראלי בשטחים, שהיה אמון הן על ההיבט הביטחוני והן על הטיפול באוכלוסייה האזרחית, פוצל. הוקם המנהל האזרחי שאחריותו לדאוג לצרכיה האזרחיים של האוכלוסייה הפלסטינית שבשליטת ישראל. המושלים הצבאיים בכל נפה הפכו לקציני המנהל האזרחי, סמכויותיהם צומצמו והם איבדו את השליטה על הנושא הביטחוני. במקביל, הוקמו שלושה מרחבים: יהודה, בנימין ושומרון, שמפקדיהם, קצין בדרגת סגן אלוף, עוסקים בביטחון שוטף וכפופים למפקד יהודה ושומרון בדרגת אלוף-משנה. מפקד "מרחב יהודה" הראשון היה שלום לוגסי. בסוף שנת 1982 המליץ הפרקליט הצבאי הראשי להעביר מתפקידם במרחב-יהודה את סא"ל שלום לוגסי וסגנו, ולשבצם בתפקיד אחר, שאינו בתחום הממשל הצבאי, לאחר שהצטברו נגדם מספר תלונות על התעללות בתושבים, בין השאר שהכו באמצעות אלות כמה תושבים מקומיים.
לאחר האינתיפדה הראשונה, הורחבה פריסת צה"ל והוקמה אוגדת אזור יהודה ושומרון (במקום חטיבת יהודה ושומרון) "מרחב יהודה" הפך ל"חטיבת יהודה" בראשות אלוף-משנה משה גבעתי, ששימש קודם גם בתפקיד מפקד "מרחב יהודה". שירותו כמפקד החטיבה הסתיים לאחר תקרית בה ירה למוות בפלסטיני שיידה אבנים בעיירה בני נעים, בהתאם להחלטת הפרקליט הצבאי הראשי אמנון סטרשנוב, הוא הועמד לדין משמעתי באשמת שימוש לא חוקי בנשק, וספג נזיפה חמורה מסגן הרמטכ"ל. באותה עת פוצלה גם חטיבת עציון מחטיבת יהודה. חטיבת עציון קיבלה את האחריות על אזור בית לחם וחטיבת יהודה רק על אזור חברון (מאז מכנים אותה גם בשם חטיבת חברון).
בנובמבר שנת 2001, הוקם גדוד לביא, שהיה גדוד של החטיבה. הגדוד הוקם כגדוד חי"ר ייעודי בגזרת דרום הר חברון תחת פיקודה של החטיבה. בניגוד למרבית גדודי הבט"ש האחרים באותה עת, לא היה הגדוד יחידת חרמ"ש בעברו והוא הוקם כגדוד בט"ש. בשנת 2003 צורף לאגד 900, אך נשאר בגזרת חברון. בקיץ 2007 נחשפה פרשה במסגרתה חטפו חיילים מגדוד לביא בפיקוד קצין מונית פלסטינית בדאהרייה, כפתו את נהג המונית, נסעו ברחבי העיירה ולבסוף ירו בעובר אורח לא חמוש ופצעו אותו קשה. לאחר-מכן, במהלך התחקיר הצה"לי, שיקרו החיילים על הפעולה. בפברואר 2008 חשפה תוכנית הטלוויזיה "עובדה" עדויות על סדרת מקרים שבהם התעללו חיילים מחטיבת כפיר בפלסטינים. אירועים אלו היו חלק מהגורמים שהובילו לניתוק הקשר בין גדודי הבט"ש לחטיבות המרחביות, ובין השאר בעקבותיהם החלו הגדודים, ובהם גדוד לביא, לנוע בין גזרות שונות.
ב-2017 ביצעו כוחות חיל ההנדסה הקרבית של חטיבה יהודה ביטחון שוטף הכולל מעצרים, סיורים, טיפול בהפרעות סדר, סריקות אמל"ח, פתיחת צירים ממטענים וחבלה, וגילוי אמל"ח באמצעות מגלה מוקשים. בנוסף בגזרת חברון פועלות כוחות נוספים של חיל רגלים ועוד כחלק מתפיסת קו בגזרה או תגבור. בנוסף יחידות הנדסה ייעודיות בלבד ביצעו פעולות נרחבות של בנייה ושיפור ביצורים בגזרות חברון וכביש 60 על מנת לשפר את מיגון ובטיחות החיילים המאבטחים אזורים אלה ולהקטין את הטרור הפלסטיני. פעולות אלה כללו שדרוג עמדות, הקמת עמדות חדשות, הקמת פילבוקסים חדשים ובניית מכשול הפרדה לאורך 42 ק"מ. ב-2022, במהלך מבצע שובר גלים, ביצעו כוחות חיל ההנדסה הקרבית באמצעות עשרות כלי צמ"ה חידוש של מכשול קו התפר בגזרה וחפירת תעלה נגד טנקים שנועדה למנוע הסתננות, הברחות (בעיקר של אמל"ח), כניסת שב"חים ופח"ע. בניית המכשול נקראה "מבצע לוט" ועליה הוענק לחיל ההנדסה הקרבית (מקהנ"ר), גדודי חיל ההנדסה הקרבית הסדירים וגדודי הצמ"ה שלקחו חלק במבצע אות הערכה מבצעי מטעם הרמטכ"ל.
מפקדה

מפקדת החטיבה (המפח"ט) ממוקמת בהר מנוח, הנמצא מדרום לעיר חברון ומתנשא מעליה. במחנה החטיבה נמצאים גם משרדי מנהלת התאום והקישור של המנהל האזרחי בגזרת חברון. עד שנת 1997 שכנה מפקדת החטיבה בבית הממשל הצבאי בחברון, מצודה בריטית במרכז העיר חברון. לאחר הסכם חברון התפנו חלק מכוחות צה"ל מהעיר ומבנה החטיבה הועבר לידי המשטרה הפלסטינית, ובסופו של דבר פוצץ על ידי צה"ל במהלך מבצע חומת מגן, על מנת לפנות מחבלים שהתבצרו בו. זמנית חלק מהחטמ"ר ישב בבסיס אדוריים עד האינתיפאדה השנייה.
עד שנת 2000 סמל החטיבה היה מורכב מסמל קריית ארבע ומהאריה של פיקוד המרכז. מאז הסמל השתנה ובו מופיעה מערת המכפלה ושודרג ב-2023. באוגוסט 2023 נערך טקס חגיגי לציון 35 שנות פעילות חטיבת יהודה.
ייעוד ומבנה

החטיבה, כשאר החטיבות המרחביות באוגדת איו"ש, אמונה על פעילויות בט"ש, מודיעין ולחימה בתחומה של העיר חברון, אחת הערים המרכזיות ברשות הפלסטינית ועל הכפרים, היישובים ומחנות הפליטים שבגזרתה. כמו גם אחראית החטיבה על שמירת החוק והסדר באתר ההיסטורי מערת המכפלה שבין מרכז העיר לקריית ארבע. תחת פיקוד החטמ"ר שלושה גדודי לוחמים אשר מתחלפים כל מספר חודשים.
במפקדת החטמ"ר מס' אגפים מקצועיים תחת פיקודם של קציני המטה של החטיבה - אגף ההגמ"ר (הגנה מרחבית), אג"ם, מודיעין, תקשוב (פלחי"ק), רפואה, משא"ן, גששים, לוגיסטיקה, חימוש (טנ"א) ומתחם נוסף בפיקוד נפרד של המת"ק (מנהלת תיאום וקישור)
מפקדי החטיבה

| שם | תקופת כהונה | הערות |
| --- | --- | --- |
| משה גבעתי | 1988–1989 | מפקדהּ הראשון |
| ברוך אנגלמן | 1989–1989 |  |
| דב גזית | 1989–1990 | לימים ראש המנהל האזרחי ברצועת עזה, מנכ"ל משרד הפנים |
| יצחק אברכהן | 1990–1991 |  |
| יוסי גז | 1991–1992 | בהמשך סגן מפקד אוגדת עזה, קצין אג"ם פד"ם |
| מאיר כליפי | 1993–1994 | לימים המזכיר הצבאי של ראש הממשלה |
| בני גנץ | 1994–1995 | לימים הרמטכ"ל ה-20 |
| גדי שמני | 1995–1997 | לימים אלוף פיקוד המרכז ונספח צה"ל בארצות הברית |
| יגאל שרון | 1997–1999 |  |
| אסף שביט | 1999 | פרש מצה"ל עקב פציעה בקרב |
| נעם תיבון | 1999–2001 | לימים מפקד הגיס הצפוני |
| דרור וינברג | 2001–2002 | נהרג בעת כהונתו בפיגוע בציר המתפללים |
| חגי מרדכי | 2002–2004 | לימים ראש מטה זרוע היבשה |
| מוטי ברוך | 2004–2006 | לימים מפקד פיקוד ההכשרות והאימונים ומפקד הגיס המטכ"לי |
| יהודה פוקס | 2006–2008 | לימים מפקד פיקוד המרכז |
| אודי בן-מוחה | 2008–2010 | לימים מפקד המכללה לביטחון לאומי |
| גיא חזות | 2010–2012 | לימים מפקד עוצבת אדום |
| אבי בלוט | 2012–2014 | לימים מפקד פיקוד המרכז |
| יריב בן עזרא | 2014–2016 |  |
| איציק כהן | יולי 2016 - אוגוסט 2018 | לימים מפקד עוצבת הפלדה |
| איתמר בן חיים | אוגוסט 2018 - אוגוסט 2020 | לימים מפקד עוצבת אדום |
| אביחי זפרני | אוגוסט 2020 - 2 ביוני 2022 |  |
| ישי רוזיליו | 2 ביוני 2022 - 1 באוגוסט 2024 |  |
| שחר ברקאי | 1 באוגוסט 2024 - הווה | מפקד החטיבה הנוכחי |
לקריאה נוספת

משה גבעתי, הישרדות בספטמבר - לקחים מבצעיים ממלחמות ישראל, רעות: הוצאת 'רעות', התשע"ג–2013, עמ' 379–445.
הערות שוליים

↑  רפיק חלבי, הסתאבות המושלים הצבאיים, ישראל, 1983, כותרת ראשית, 12 בינואר 1983
↑  דב אלפון, לוגסי לרצועת-עזה, כותרת ראשית, 4 בספטמבר 1985
↑  הישיבה המאה-שישים-ושלוש של הכנסת העשירית יום שלישי, ד' בשבט התשמ"ג (18 בינואר 1983)
↑  פרשת דהריה: אישום נגד הקצין האחראי, באתר וואלה, 9 באוגוסט 2007
↑  יובל אזולאי, חיילי כפיר מתעללים, והקצינים מודים: "אנחנו בתקופה רעה", באתר הארץ, 23 בפברואר 2008
↑   מיכאל אוריה, הצצה מיוחדת לחידושים נגד הטרור בגזרת יהודה, באתר צה"ל, 12 ביולי 2017
↑   מיה צדוק, לקראת תום "מבצע לוט" - הושלמה בניית המכשול בחטמ"ר יהודה, באתר צה"ל, 19 בינואר 2023.
↑  בדרך התגמול: 35 שנה להקמת חטיבת יהודה, באתר ערוץ 7
| ישראל חטיבות מרחביות בצה"ל  |
| --- | --- | --- |
| פיקוד הצפון | עוצבת ברעם  • עוצבת הגולן  • עוצבת חירם  • חטיבת ההרים  |  |
| פיקוד המרכז | חטיבת הבקעה  • חטיבת עציון  • חטיבת מנשה  • חטיבת אפרים  • חטיבת שומרון  • חטיבת בנימין  • חטיבת יהודה  |  |
| פיקוד הדרום | חטיבת יואב  • חטיבת פארן  • חטיבת הגפן  • חטיבת קטיף  |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283088405171  VIAF: 259197566   WorldCat (עם VIAF): 259197566
ליגת האלופות האסייתית השנייה

| --- | --- |

 ענף:  כדורגל
 תאריך ייסוד:  2004
 ארגון מפעיל:  AFC
 מספר מתמודדים:  36
 יבשת:  אסיה
 זוכה:  עומאן אל-סיב (זכייה ראשונה)
 הכי הרבה זכיות:  עיראקאל-קעאווה וכוויתאל-כווית (3 כ"א)
 מפעל גבוה יותר:  ליגת האלופות האסיאתית
 אתר רשמי
 
ליגת האלופות האסייתית השנייה (באנגלית: AFC Champions League Two),או בשמה הקודם גביע AFC, היא תחרות קבוצות כדורגל בינלאומית שנתית, בין קבוצות שסיימו במקומות הגבוהים של מספר ליגות האסיאתיות בכירות שלא מקבלות כרטיס ישיר לליגת האלופות האסייתית, לפי דירוג הליגות האסייתיות של ה-AFC. היא שייכת לקונפדרציית הכדורגל של אסיה (AFC). קבוצת אל-קעאווה מעיראק וקבוצת אל-כווית מכווית הן שיאניות הזכייה בטורניר עם שלוש זכיות לכל קבוצה, וכווית היא המדינה המצליחה ביותר בגביע זה עם 4 זכיות של קבוצות מהליגה שלה בגביע זה.
היסטוריה

הטורניר החל בשנת 2004 כטורניר השני בחשיבותו אחרי ליגת האלופות האסייתית, ובעונה הראשונה הגיעו קבוצות מ-14 ליגות בסטטוס של "ליגות מתפתחות" באסיה, מתוך 18 קבוצות שהתמודדו על כרטיס למפעל בסך הכול. בבתים A,‏ B ו-C שובצו קבוצות ממערב ומרכז אסיה, ובשני הבתים הנותרים שובצו קבוצות ממזרח ומדרום-מזרח אסיה. הקבוצות שסיימו במקומות הראשונים בבית שלהן עלו לשלב הנוקאאוט (בהגרלה רנדומלית לחלוטין), וקבוצת אל-ג'איש מסוריה זכתה בעונה הראשונה, לאחר שניצחו בגמר הכל-סורי את אל-ווהדה מהליגה שלה.
ב-2005, 18 קבוצות מתוך 9 מדינות שונות התחרו בגביע. לאחר שהקבוצות הסוריות החזקות יחסית עזבו את הגביע למשך 4 שנים, על מנת לנסות את מזלן בגביע הבכיר של ליגת האלופות האסייתית, אל פייסלי הירדנית ניצחה את נז'מה הלבנונית בגמר. קבוצות ירדניות הצליחו לזכות ב-2 הטורנירים הבאים כשבתווך מצטרפות קבוצות מבחריין ממנה יוצאת זוכת הגביע, בעוד בנגלדש מורדת לשחק בטורניר הנחות יותר גביע נשיא ה-AFC עד לסגירתו של הטורניר ב-2014. ב-2008 התקיים גמר האחרון שכלל 2 משחקים, ומאז משחקים את הגמר משחק אחד באצטדיון נייטרלי עד היום.
ב-2009 זכתה אל-כווית והביאה את הגביע בפעם הראשונה לכווית, לאחריה באה זכייה של אל-איתיחד מסוריה וזכייה של נסאף קארצ'י מאוזבקיסטן. מ-2012 ועד 2014 זכו קבוצות כוויתיות 3 פעמים ברצף, ב-2015 הייתה זו דווקא ג'והור דארול תעזים ממלזיה שהצליחה לזכות בגביע בפעם הראשונה ומ-2016 עד 2018 זכתה 3 פעמים ברצף קבוצת אל-קעאווה העיראקית. ב-2019 זכתה בפעם הראשונה קבוצה מלבנון כשאל-אחד ניצחה את קבוצת 25 באפריל הצפון קוריאנית. ב-2020 הטורניר בוטל עקב התפרצות מגפת הקורונה.
פורמט הטורניר ותנאי קבלה

כיום 36 קבוצות משתתפות בגביע בשלב הבתים (12 ממערב אסיה, 12 מדרום מזרח אסיה, 4 ממזרח אסיה, 4 ממרכז אסיה ו-4 מדרום אסיה), מתוך 48 משתתפות בטורניר בסך הכול (12 נושרות בשלבי המוקדמות).
המדינות המשתתפות > מפדרציית מזרח אסיה (EAFF)

טאיוואן טאיוואן
גואם גואם
הונג קונג הונג קונג
מקאו מקאו
מונגוליה מונגוליה
צפון קוריאה צפון קוריאה
המדינות המשתתפות > מפדרציית דרום-מזרח אסיה (AESN)

ברוניי ברוניי
קמבודיה קמבודיה
אינדונזיה אינדונזיה
לאוס לאוס
מלזיה מלזיה
מיאנמר מיאנמר
הפיליפינים הפיליפינים
סינגפור סינגפור
תאילנד תאילנד
מזרח טימור מזרח טימור
וייטנאם וייטנאם
המדינות המשתתפות > מפדרציית דרום אסיה (SAFF)

בנגלדש בנגלדש
בהוטן בהוטן
הודו הודו
האיים המלדיביים האיים המלדיביים
נפאל נפאל
פקיסטן פקיסטן
סרי לנקה סרי לנקה
המדינות המשתתפות > מפדרציית מרכז אסיה (CAFA)

אפגניסטן אפגניסטן
קירגיזסטן קירגיזסטן
טג'יקיסטן טג'יקיסטן
טורקמניסטן טורקמניסטן
אוזבקיסטן אוזבקיסטן
המדינות המשתתפות > מפדרציית מערב אסיה (WAFF)

בחריין בחריין
עיראק עיראק
ירדן ירדן
כווית כווית
לבנון לבנון
עומאן עומאן
הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
קטאר קטאר
ערב הסעודית ערב הסעודית
סוריה סוריה
תימן תימן
רשימת הגמרים

| שנה | קבוצת בית | תוצאה | קבוצת חוץ | מיקום |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2004 | סוריה אל-ווהדה | 2 – 3 | סוריה אל-ג'איש | אצטדיון עבאסין, דמשק |
| 2004 | סוריה אל-ג'איש | 0 – 1 | סוריה אל-ווהדה | אצטדיון עבאסין, דמשק |
2004: 3-3 בסיכום שני המשחקים, אל-ג'איש זכתה בזכות חוק שערי חוץ
| 2005 | ירדן אל פייסלי | 1 – 0 | לבנון נג'מה | האצטדיון הבינלאומי עמאן, עמאן |
| 2005 | לבנון נג'מה | 2 – 3 | ירדן אל פייסלי | אצטדיון רפיק אל חרירי, ביירות |
2005: אל פייסלי ניצחה 2-4 בסיכום שני המשחקים
| 2006 | ירדן אל פייסלי | 3 – 0 | בחריין אל-מוחארק | האצטדיון הבינלאומי עמאן, עמאן |
| 2006 | בחריין אל-מוחארק | 4 – 2 | ירדן אל פייסלי | האצטדיון הבינלאומי בחריין, בחריין |
2006: אל פייסלי ניצחה 4-5 בסיכום שני המשחקים
| 2007 | ירדן אל פייסלי | 0 – 1 | ירדן שבאב אל-אורדון | האצטדיון הבינלאומי עמאן, עמאן |
| 2007 | ירדן שבאב אל-אורדון | 1 – 1 | ירדן אל פייסלי | האצטדיון הבינלאומי עמאן, עמאן |
2007: שבאב אל-אורדון ניצחה 1-2 בסיכום שני המשחקים
| 2008 | בחריין אל-מוחארק | 5 – 1 | לבנון סאפא | האצטדיון הבינלאומי בחריין, בחריין |
| 2008 | לבנון סאפא | 4 – 5 | בחריין אל-מוחארק | אצטדיון הספורט העירוני, ביירות |
2008: אל-מוחארק ניצחה 5-10 בסיכום שני המשחקים
| שנה | אלופה | תוצאה | סגנית | מיקום |
| 2009 | כווית אל-כווית | 2 – 1 | סוריה אל-קאראמה | אצטדיון מועדון הספורט אל כווית, כווית סיטי |
| 2010 | סוריה אל-איתיחאד | 1 – 1   4 - 2 פ | כווית אל-קאדסיה | האצטדיון הבינלאומי ג'אבר אל-אחמד, כווית סיטי |
| 2011 | אוזבקיסטן נאסף קארצ'י | 2 – 1 | כווית אל-כווית | אצטדיון מרקאזי, קרשי |
| 2012 | כווית אל-כווית | 4 – 0 | עיראק ארביל | אצטדיון פרנסו חארירי, ארביל |
| 2013 | כווית אל-כווית | 2 – 0 | כווית אל-קאדסיה | אצטדיון אל-סדאקה וואלסלאם, כווית סיטי |
| 2014 | כווית אל-קאדסיה | 0 – 0   4 - 2 פ | עיראק ארביל | אצטדיון מכתום בין ראשיד אל מכתום, דובאי |
| 2015 | מלזיה ג'והור דארול תעזים | 1 – 0 | טג'יקיסטן איסטיקלול | אצטדיון פאמיר, דושנבה |
| 2016 | עיראק אל-קעאווה | 1 – 0 | הודו בנגלור | אצטדיון סוהיים בין אחמד, דוחה |
| 2017 | עיראק אל-קעאווה | 1 – 0 | טג'יקיסטן איסטיקלול | האצטדיון המרכזי בחיסור, חיסור |
| 2018 | עיראק אל-קעאווה | 2 – 0 | טורקמניסטן אלטין אסיר | בצרה ספורט סיטי, בצרה |
| 2019 | לבנון אל-עהד | 1 – 0 | צפון קוריאה 25 באפריל | אצטדיון קואלה לומפור, קואלה לומפור |
| 2021 | בחרייןאל-מוחארק | 3 – 0 | אוזבקיסטן נאסף קארצ'י | אצטדיון אל-מוחארק, עראד |
| 2022 | עומאן אל-סיב | 3 – 0 | מלזיה קואלה לומפור סיטי | האצטדיון הלאומי בוקיט ג'ליל, קואלה לומפור |
זכיות לפי קבוצה

| קבוצה | זכיות | סגנות | אלופה בשנים | סגנית בשנים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| כווית אל-כווית | 3 | 1 | 2009, 2012, 2013 | 2011 |
| עיראק אל-קעאווה | 3 | - | 2016, 2017, 2018 | — |
| ירדן אל פייסלי | 2 | 1 | 2005, 2006 | 2007 |
| בחריין אל-מוחארק | 2 | 1 | 2008, 2021 | 2006 |
| כווית אל-קאדסיה | 1 | 2 | 2014 | 2010, 2013 |
| אוזבקיסטן נאסף קארצ'י | 1 | 1 | 2011 | 2021 |
| סוריה אל-ג'איש | 1 | - | 2004 | — |
| ירדן שבאב אל-אורדון | 1 | - | 2007 | — |
| סוריה אל-איתיחאד | 1 | - | 2010 | — |
| מלזיה ג'והור דארול תעזים | 1 | - | 2015 | — |
| לבנון אל-עהד | 1 | - | 2019 | — |
| עומאן אל-סיב | 1 | - | 2022 | — |
| עיראק ארביל | - | 2 | — | 2012, 2014 |
| טג'יקיסטן איסטיקלול | - | 2 | — | 2015, 2017 |
| סוריה אל-ווהדה | - | 1 | — | 2004 |
| לבנון נג'מה | - | 1 | — | 2005 |
| לבנון סאפא | - | 1 | — | 2008 |
| סוריה אל-קאראמה | - | 1 | — | 2009 |
| הודו בנגלור | - | 1 | — | 2016 |
| טורקמניסטן אלטין אסיר | - | 1 | — | 2018 |
| צפון קוריאה 25 באפריל | - | 1 | — | 2019 |
| מלזיה קואלה לומפור סיטי | - | 1 | — | 2022 |
זכיות לפי מדינה

| מדינה | זכיות | סגנות |
| --- | --- | --- |
| כווית כווית | 4 | 3 |
| עיראק עיראק | 3 | 2 |
| ירדן ירדן | 3 | 1 |
סוריה סוריה: 2
| לבנון לבנון | 1 | 2 |
| בחריין בחריין | 2 | 1 |
אוזבקיסטן אוזבקיסטן: 1
מלזיה מלזיה: 1
| עומאן עומאן | 1 | - |
| טג'יקיסטן טג'יקיסטן | - | 2 |
| הודו הודו | - | 1 |
| טורקמניסטן טורקמניסטן | - | 1 |
| קוריאה הצפונית קוריאה הצפונית | - | 1 |
המלכה אירופה

המלכה אירופה כפי שהוצגה בספרו של סבסטיאן מינסטר, קוסמוגרפיה.
המלכה אירופה (בלטינית: Europa regina; תעתיק: אירופה רג'ינה), הוא שמה של מפה סימבולית בדמותה של יבשת אירופה כמלכה. המפה נהפכה לפופולרית בעשור הראשון של המאה ה-16, ומראה את אירופה עומדת זקופה, כאשר צורת היספניה יוצרת את ראשה וכתרה, ובוהמיה את ליבה.