stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנדראה קימי אנטונלי
הערות שוליים

↑  FIA Karting - Two European Champions Crowned After Magnificent Victories, FIA.com, 25 July 2021
↑  Who Is New Prema Recruit and Mercedes Junior Andrea Kimi Antonelli?, Feeder Series, 30 August 2021
↑  Antonelli completes Mugello hat-trick to finish F4 season in style, Formula Scout, 23 October 2022
↑  Mercedes F1 junior Antonelli wins first car racing title in ADAC F4, Formula Scout, 15 October 2022
↑  F4 dominator Antonelli on FRECA move: ‘F3 is a bit early for me’, Feeder Series, 2 November 2022
↑  Antonelli takes FRegional Middle East title despite penaltyפ, Formula Scout, 19 February 2023
↑  Antonelli clinches FREC title in style with dominant victory at Zandvoort, Formula Scout, 15 October 2023
↑  Andrea Kimi Antonelli promoted to Formula 2 with PREMA Racing for 2024, FiaFormula2.com, 23 October 2023
↑  Who is Kimi Antonelli - the teenage star succeeding Hamilton?, RacingNews365.com, 31 August 2024
↑  Antonelli impresses Mercedes during test days in Imola, GPBlog.com, 2 May 2024
↑  Drama at Monza as Antonelli crashes out of F1 practice debut with Mercedes, Formula1.com, 30 August 2024
↑  Antonelli confirmed as Hamilton’s replacement with Mercedes looking ahead to ‘next chapter’, Formula1.com, 31 August 2024
בירושלים

| --- | --- |

תמונה מתוך הסרט
 בימוי:  דוד פרלוב, עמיחי חסון, בועז פרנקל, דוד אופק, דן גבע, נדב לפיד 
 הופק בידי:  שירות הסרטים הישראלי
 תסריט:  דוד פרלוב, יעקב מלכין 
 שחקנים ראשיים:  זלדה 
 מוזיקה:  עדן פרטוש
 צילום:  אדם גרינברג
 מדינה:  ישראל 
 הקרנת בכורה:  1963
 משך הקרנה:  33 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט תיעודי 
 מקום התרחשות:  ירושלים 
 פרסים:  מדליית ארד בפסטיבל ונציה
 דף הסרט ב־IMDb
 
| --- | --- |

 בימוי:  דוד פרלוב, דן גבע, בנימין פרידנברג, מורן איפרגן, דוד אופק, ירדן כרמין, עמיחי חסון ואלעד שוורץ, נדב לפיד, בועז פרנקל ויאיר אגמון, נאייף חמוד ויותם כסלו
 הופק בידי:  בית הספר סם שפיגל
 תסריט:  דוד פרלוב, יעקב מלכין 
 שחקנים ראשיים:  זלדה 
 מוזיקה:  רפי קדישזון
 צילום:  אדם גרינברג 
 מדינה:  ישראל 
 הקרנת בכורה:  2013
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט תיעודי 
 מקום התרחשות:  ירושלים 
 דף הסרט ב־IMDb
 
בירושלים הוא סרט דוקומנטרי ישראלי קצר, מז'אנר הקולנוע הדוקומנטרי הפיוטי, בבימויו של דוד פרלוב, שיצא בשנת 1963. זוכה מדליית ארד בפסטיבל ונציה. הסרט נחשב כנקודת ציון מהמשמעותיות בקולנוע הישראלי. בשנת 2013 יצא סרט המחווה עקבות בירושלים; סרט באורך מלא הכולל את עותק חדש של הסרט בצירוף סרטים קצרים שנעשו בהשראתו.
הסרט

אורי קליין, מבקר הקולנוע של עיתון הארץ, כתב בשנת 2011:
"בירושלים" הוא נקודת ציון בקולנוע הישראלי: דיוקן אישי ופיוטי שלא דמה לשום סרט תיעודי ואף עלילתי שנוצר בישראל קודם לכן. כשצפיתי בסרט לראשונה בשנת 1963, לא הייתי מודע עדיין לחשיבותו של פרלוב בתולדות הקולנוע הישראלי, אך כן ידעתי שבסרטו זה, הקולנוע נולד נגד עיני
"בירושלים" הופק בידי שירות הסרטים הישראלי. הסרט לוכד את ירושלים המחולקת בין מדינת ישראל לבין ממלכת ירדן. כותרת הסרט מרמזת על אופיו הפואטי, מבט מתוך פרספקטיבה אישית, שהוא אימפרסיוניסטי צורני יותר מאשר אינפורמטיבי או דידקטי. זהו גם הסרט התיעודי הראשון שנוצר בארץ, שיש בו ראיונות בהקלטה ישירה. הסרט נחשב לאחד הסרטים החלוציים של הקולנוע הישראלי המודרניסטי, חריג בנוף הסרטים הדוקומנטרים שהופקו בתקופתו בהזמנת שירות הסרטים הישראלי וגופים מוסדיים אחרים. הקריינות נכתבה על ידי פרלוב ופרופ' יעקב מלכין שאף מקריא אותה. הסרט נחשב לעבודת הצילום המשמעותית הראשונה של הצלם ההוליוודי לעתיד אדם גרינברג ומלווה במוזיקה מקורית שהלחין המלחין הישראלי-הונגרי עדן פרטוש, כשעל מבצעיה מנצח מאסטרו גארי ברתיני. מדובר בפעם הראשונה בישראל בה מלחין של מוזיקה קלאסית הוזמן לכתוב במיוחד יצירה חדשה לסרט קולנוע דוקומנטרי.
בסרט מצולמת המשוררת זלדה אשר דבריה על קבצני ירושלים עוררו מחאה ציבורית שנדרשה לבסוף להתערבותו של ראש הממשלה דאז לוי אשכול לאישור ההקרנה. זלדה מדברת על המדרש הפוסק שמשיח בן - יוסף, שיקדים את משיח בן - דוד, יבוא מבן הקבצנים, פרלוב כלל באפיזודה זו דימויים של קבצנים. בחירה זאת עוררה התנגדות מצד הגורמים המוסדיים המזמינים. הסרט הותר להקרנה לאחר שראש הממשלה דאז, אשכול קבע ש"אמנם יש בסרט מספיק קבצנים בשביל שני סרטים אבל גם כך הוא ראוי להקרנה".  סקנדל נוסף נגרם מצילום ראיון עם משה מורי רוזנברג שביים את הסרט הראשון של פלשתינה. עם פרסומו של הסרט נדהם רוזנברג לגלות כי בנוסף לראיון, הוכנס לתוך הסרט של פרלוב גם חלק מן החומר המקורי שצולם ב-1911 מבלי לקבל את רשותו. כפיצוי לשימוש הבלתי מורשה וכדי להימנע מתביעה, סוכם כי "סרטי גבע" יכניסו כתוביות ביניים חדשות במקום אלו שאבדו בעבר בהוליווד, וזו הגרסה המצויה של הסרט כיום. עוד מצולמים בסרט: המתרגמת עזה צבי, ונשיא המדינה השני יצחק בן-צבי ורעייתו רחל ינאית בן-צבי.
בתחילת שנות האלפיים הודפס בווינה עותק חדש של הסרט, כחלק מתהליך השימור שיזם מרכז פומפידו בפריז שרכוש עותקים חדשים של הסרט לאוסף המוזיאון והקרין אותו ברטרוספקטיבה שערך לסרטיו של פרלוב. בשנת 2021, זכו הצילומים של אדם גרינברג לצבע.
סרט המחווה "עקבות בירושלים"

בשנת 2013 פנה רנן שור, מנהל בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים, לתלמידים ולבוגרים של בית הספר, ליצירת סרטים קצרים בהשראת סרטו של פרלוב מנקודת מבטם האישית, 50 שנה אחרי, שנאצרו יחד עם הסרט המקורי לכדי סרט חדש באורך מלא (90 דקות).
תשעה הסרטים הקצרים המשתתפים בסרט "עקבות בירושלים", מלבד סרטו המקורי של פרלוב:
המקרין / ירדן כרמין - אודות המקרין המיתולוגי של קולנוע סמדר בירושלים
אורשלים (פרגמנט) / דן גבע - המתרחש ברובע המוסלמי שבעיר העתיקה
גבעת התחמושת / נדב לפיד - המתרחש באתר גבעת התחמושת
רחוב אתיופיה / בנימין פרידנברג - על רחוב אתיופיה ובית אליעזר בן-יהודה
גבול ונדל"ן / דוד אופק - על ביתו של המפיק מיכה שגריר בשכונת הספר אבו טור
מקדש מעט / עמיחי חסון ואלעד שוורץ - המתרחש בגן הפסלים של מוזיאון ישראל ובדגם ירושלים בסוף ימי בית שני
השליח / בועז פרנקל ויאיר אגמון - אודות שירה של נעמי שמר "ירושלים של זהב"
עדנאן ולינה / נאיף חמוד ויותם כסלו - אודות זוג אוהבים פלסטיני צעיר, הנע בין רמאללה, המחסומים וירושלים
חופשת לידה / מורן איפרגן - יומן של חופשת לידה בזמן ביקור נשיאי ארצות הברית בישראל
עורכת הווידאו הראשית של הסרט היא נטע דבורקיס, ואת המוזיקה המקורית לפרויקט חיבר המלחין והמנצח רפי קדישזון בביצוע הקאמרטה הישראלית ירושלים, עיצב את הפסקול גיל תורן. בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה שימש כבית ההפקה, כאשר רנן שור, רמי שמש ואריאל ריכטר שימשו כמפיקי הסרט.
הסרט נתמך בידי ערוץ 8, קרן ברכה, עיריית ירושלים, המיזם לקולנוע וטלוויזיה בירושלים, הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה והקרן לירושלים. הוא יוקרן כאירוע בינלאומי ב-50 סינמטקים, מוזיאונים, פסטיבלים, בתי קולנוע ובתי ספר לקולנוע ברחבי העולם ובישראל, בין היתר במוזיאון לודוויג בקלן, מוזיאון ישראל בירושלים, מוזיאון הקולנוע במינכן, מוזיאון הקולנוע בשאנגחאי, פסטיבל הקולנוע ירושלים ובמומה - המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק. מוזיאון ה-MoMA אף בחר את הסרט "עקבות בירושלים" כאחד מעשרת הסרטים החדשניים והמשפיעים של השנה.
לקריאה נוספת

משה נתן, שיחות עם דוד פרלוב, קשת-קולנוע (עורך: אהרן אמיר), 1968
הערות שוליים

1 2  שמוליק דובדבני, המודרניים הראשונים, עלייתו של הקולנוע התיעודי האמנותי בישראל, תל אביב: הוצאת עם עובד בע"מ, 2023, עמ' 151-168
↑  מדובר בעותק חדש של 33 מ"מ שבעקבותיו יצאו לחנויות וספריות הווידאו הסרט בפורמט DVD, מלווה בכתוביות תרגום לשפות זרות
↑  יעל פרלוב, שימור הסרטים "יומן" ו"בירושלים" של דוד פרלוב, הפורום לשימור הזיכרון האודיו-ויזואלי בישראל
↑  מחזירים את הצבע: ירושלים של 1963 מבעד לעדשה, באתר ynet, 9 במרץ 2021
↑  "אורושלים" נוצר במסגרת סדנאות אמן שהנחה דוד פרלוב בבית הספר סם שפיגל בשנת 1993
↑  Footsteps in Jerusalem באתר מוזיאון MoMA
↑  מורן עופר-שפיצר, "עקבות בירושלים" הוא אחד מ-10 הסרטים המשפיעים של השנה, אתר רשת ב של קול ישראל, 23 בדצמבר 2013
↑  בשנת 2013 הוציא בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה מהדורה מחודשת של גיליון "קשת-קולנוע"
רעיה אדמוני

| --- | --- |

 לידה:  1947 (בת 78 בערך) נחלת אחים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 
רעיה אדמוני (נולדה ב-1947) היא עורכת ומגישת תוכניות רדיו ישראלי ומדבבת בתוכניות טלוויזיה.
ביוגרפיה

רעיה אדמוני נולדה וגדלה בשכונת נחלת אחים בירושלים בשם רעיה רוט.
אביה, נחמיה רוט, עלה מצ'כוסלובקיה לישראל, בהיותו בגיל 15. אמה לאה (הרשלר) היא ילידת ירושלים.
בהיותה בת כ-10 עברה רעיה עם משפחתה להתגורר בשיכון "ותיקי ההגנה" בשכונת טלביה. למדה ביסודי ובתיכון בבית הספר הדתי "מעלה".
את קריירת הרדיו שלה החלה כבר בגיל 13 כשהשתתפה בתסכיתי רדיו של אולפן הילדים הירושלמי של קול ישראל אותו ניהל הבמאי אלף ארי וולף. במקביל השתתפה בתסכיתים רבים אחרים של מחלקת הנוער ברדיו כשחקנית ילדה. תפקידה הראשון היה נמר ב"ספר הג'ונגל". גילמה גם את האסופית ודמויות אחרות בתסכיתים שונים. עם הזמן גם ביימה תסכיתים וערכה תוכניות.
למדה משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים וקיבלה הסמכה לעסוק בעריכת דין.
בשנות ה-70 הציעה לה מרים הרמן, מנהלת מחלקת השידורים לילדים ולנוער בקול ישראל, להחליף באופן זמני את אחת העורכות שנסעה לשנתיים לארצות הברית עם בעלה, ומאז היא עורכת ומגישה תוכניות ברדיו.
היא הייתה מהמגישות הבולטות בתוכניות הילדים והנוער בקול ישראל בשנות ה-70 ובשנות ה-80, ובכלל זה השתתפה בתוכנית הילדים לבת ולבן ולמי שמתעניין. במסגרת תוכניות אלה היא ערכה וביימה תסכיתים, קראה סיפורים ושירים, ובימי שישי ב-2 בצהריים ברשת א' ערכה והגישה את הפינה "שירים וברכות כבקשתכם".
דיבבה את פינוקיו ואת בלה בסדרה "פינוקיו" ואת איזמרלדה החתולה בתוכנית הטלוויזיה "הצריף של תמרי". דיבבה את אוליביה ב"אורסון ואוליביה".
בהמשך ערכה והגישה תוכניות למבוגרים. היא שימשה עורכת מוזיקלית והייתה למגישה נוספת בתוכנית הרדיו "נתיבה מדברת ומקשיבה", שהגישה נתיבה בן-יהודה עד לשנת 2009.
היא הגישה ברשת ג את התוכנית "עוד חוזר הניגון" והחליפה את מגיש תוכנית זו אברהם זיגמן שפרש לגמלאות.
כיום היא מגישה את התוכנית "בית הורי" ברשת א' ותוכניות נוספות.
אדמוני נשואה לעו"ד דרור שמחיוף ולהם שלוש בנות.
פילמוגרפיה (רשימה חלקית) > פרסומות

| פרסומת | תפקיד |
| --- | --- |
HOT: פינוקיו
פילמוגרפיה (רשימה חלקית) > טלוויזיה

| שנה | תוכנית | תפקיד | ערוץ טלוויזיה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1981 | פינוקיו | פינוקיו/בלה/פתיח | הטלוויזיה החינוכית הישראלית |
ספריה

"אמא אומרת: מאֻחר" - אוסף של שירים מחורזים לפני השינה (2001)
"חלומות" - רומן היסטורי מבוסס על קורות משפחתו של שדרן הרדיו מנחם פרי (2012)
"דסטינו" - רומן היסטורי, שנכתב בהשראת סיפור אמיתי ומביא את הווי החיים של יהדות טורקיה שמוצאה בספרד, החל מהמאה ה-19 ועד למאה ה-20 (2022)
קורט אייזנר

קורט אייזנר (בגרמנית: Kurt Eisner; ‏14 במאי 1867, ברלין – 21 בפברואר 1919, מינכן) היה עיתונאי, פובליציסט, מבקר תיאטרון ומדינאי יהודי-גרמני. מוביל המהפכה הסוציאליסטית בבוואריה בשנת 1918 וראש ממשלת הרפובליקה הסובייטית הבווארית מנובמבר 1918 ועד הירצחו בפברואר 1919.
ביוגרפיה > השנים המוקדמות (1867–1892)

אייזנר נולד בשנת 1867 בברלין, אז בירת פרוסיה (כיום בירת גרמניה), לעמנואל אייזנר ולהדוויג אייזנר לבית לוינשטיין, זוג יהודי אמיד. אביו היה ספק בעל הרשאה מלכותית (Hoflieferant) של מדי צבא. בילדותו זכה לחינוך גרמני קלסי. בשנת 1886, עם סיום לימודיו בגימנסיה "אסקנישר" (Askanischer Gymnasium), החל ללמוד פילוסופיה וספרות גרמנית באוניברסיטה. שם הושפע במיוחד מכתיבתו המחזאית של פרידריך שילר והחל לפתח תפישה של התיאטרון ככלי חברתי. בכך גם עסק מאמרו הראשון, שפורסם בשנת 1889, שבו קרא להקמת קבוצות תיאטרון (Theatergemeinden) שתהוונה את המסד ליצירת תיאטרון עממי, שיענה על הצרכים התרבותיים של מעמד הפועלים הגרמני ויקנה לו תפישת עולם סוציאליסטית אוטופית.
בשנת 1889 קטע אייזנר את לימודיו באוניברסיטה באִבּם בשל קשיים כלכליים. הוריו רצו שישתלב בעסק המשפחתי, אך תחת זאת מצא אייזנר עבודה ככתב בסוכנות חדשות ברלינאית. בשנת 1892, בגיל 24, נשא לאשה את אליזבת הנדריך (Hendrich), העתידה להיות אם לחמישה מילדיו. עוד באותה שנה התקבל למשרת כתב זוטר במערכת העיתון "פרנקפורטר צייטונג", שבעקבותיה עזב לראשונה את ברלין והעתיק את מגוריו לפרנקפורט. כמו כן, באותה שנה פורייה פרסם אייזנר את ספר ביכוריו, “פסיכופתיה ספיריטואליס" (Psychopathia Spiritualis) – ביקורת על הגותו של ניטשה.
ביוגרפיה > הקריירה העיתונאית (1893–1914)

בשנים 1893–1898 התגורר אייזנר במרבורג, עיר אוניברסיטאית קטנה הסמוכה לפרנקפורט, שם שימש כעורך פוליטי בעיתון “הסישה לנדסצייטונג” (Hessische Landeszeitung). במהלך שהותו בעיר, הכיר את הפילוסוף היהודי-גרמני הנאו-קאנטיאני הרמן כהן, ששימש פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת מרבורג. בין השניים נרקמה ידידות ובהשפעת כהן פיתח אייזנר סינתזה בין הרעיונות הסוציאליסטיים והנאו-קאנטיאניים שאותה כינה "דת הסוציאליזם". בהמלצת כהן, הוצעה בשנת 1897 לאייזנר משרת מרצה באוניברסיטת מרבורג, אך האוניברסיטה חזרה בה כשדבק באייזנר עבר פלילי: בתחילת אותה שנה הוא פרסם מאמר ביקורתי כנגד הקיסר וילהלם השני, שבגינו הוא נאסר לתשעה חודשים בעוון העלבת הקיסר (lèse majesté; Majestätsbeleidigung).
בשנת 1898 הצטרף אייזנר למפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית (SPD). המפלגה הייתה מצויה אז בוויכוח בין הפלג המרקסיסטי האורתודוקסי בהובלת קארל קאוטסקי ורוזה לוקסמבורג, שתמכו במודל המהפכה של מרקס, ובין הפלג הרפורמיסטי בהובלת אדוארד ברנשטיין, שתמך בהתקדמות אטית והדרגתית אל עבר החברה הסוציאליסטית, בעיקר באמצעים פרלמנטריים. אייזנר הסתייג משני הפלגים גם יחד – הוא לא ראה בעצמו מרקסיסט, אך התנגד גם להנחה שהפעילות הפרלמנטרית לבדה עשויה לפתור את בעיית המעמדות.
באוגוסט של אותה שנה, בחזרה בברלין, התמנה אייזנר למשרת עורך פוליטי בעיתון המרכזי ביותר של ה-SPD – "פורוורטס" (Vorwärts). הוא נבחר למשרה הזאת על ידי העורך הראשי של העיתון ומנהיג העבר של המפלגה, וילהלם ליבקנכט. בניגוד לאוניברסיטת מרבורג, ליבקנכט דווקא התרשם מעברו הפלילי של אייזנר, אך המוטיווציה המרכזית להעסקתו הייתה פוליטית – ליבקנכט ביקש למתן את המתח בין אורתודוקסים ורפורמיסטים במערכת העיתון. זמן קצר לאחר מינויו קיבל אייזנר סמכויות של עורך ראשי ועם מותו של ליבקנכט בשנת 1900 קיבל לידיו את התפקיד באופן רשמי. כעורך ראשי, חתר להפוך את "פורוורטס" לעיתון ספרותי מוביל, הניצב מעל הפלגים במפלגה. ואכן, תחת ניצוחו הכפיל העיתון את קוראיו ופרץ את קהל הקוראים המפלגתי והפועלי לעבר קהל קוראים בורגני. תוך כדי תפקידו כעורך ראשי גם כתב את הביוגרפיה של וילהלם ליבקנכט, שהתפרסמה בשנת 1900.
המדיניות המפשרת בין הפלג הרפורמיסטי ובין הפלג האורתודוקסי עוררה סערה במפלגה. כל אחד מהפלגים פירש את ההימנעות מנקיטת עמדה במחלוקת ביניהם כהתנכלות ובשנת 1905 נאלץ אייזנר לעזוב את מערכת העיתון על רקע המחלוקת הפנימית במפלגה.
את שנת 1906 בילה בכתיבה אינטנסיבית. הוא הוציא לאור "פיליטון פועלים" (Arbeiterfeuilleton) והוציא תחת ידיו שני ספרים: אוסף סיפורים ומאמרים תחת הכותרת "משתי חסרי-המשתים” (Feste der Festlosen) ותיאור היסטורי של גרמניה בתקופת נפוליאון שפורסם בשנת 1907 תחת הכותרת "קץ הרייך" (Das Ende des Reichs).
בשנת 1907, בגיל 40, עזב את פרוסיה על מנת שלא לחזור והשתקע בבוואריה. בשנותיו הראשונות התגורר בנירנברג ושימש עורך עיתון הSPD המקומי "פרנקישה טאגספוסט" (Fränkische Tagespost). בשנת 1910 סיים את עבודתו בעיתון בעקבות חילוקי דעות עם צוות העיתונאים. מעט אחר-כך התגרש מאליזבת והעתיק את מגוריו למינכן. שם התגורר עם מי שעתידה להיות אשתו השנייה ואם לשניים מילדיו, אלזה בלי (Else Belli), ושימש עורך פוליטי ומבקר תיאטרון בעיתון הסוציאל-דמוקרטי "מינכנר פוסט" (Münchener Post). מעל דפי העיתון ניהל אייזנר קמפיין לרפורמה בפרלמנט הבווארי, שהפך אותו לדמות מוכרת בחיי הציבור של מינכן. יחד עם זאת, הוא המשיך להיתפש כזר בבוואריה, בהיותו יהודי ובעל מוצא פרוסי.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה (1914–1918)

באוגוסט 1914 תמך אייזנר בעמדה המפלגתית של ה-SPD, שתלתה את האשמה במלחמה בתוקפנות הרוסית ותמכה באישור תקציב ממשלתי למלחמה. עם זאת, זמן קצר לאחר מכן, החל אייזנר להשתכנע כי דווקא גרמניה היא האשמה המרכזית במלחמה. את העמדה הזאת הוא ביטא בעקביות בטור העורך של ה"מינכנר פוסט", עד שעמדה ביקורתית זו הביאה לפיטוריו מתפקיד העורך. עם זאת, הוא נותר בתפקיד מבקר התיאטרון של העיתון.
כעת, משהיה כמעט מובטל, חזר אייזנר להשקיע את רב זמנו בכתיבה. באותה תקופה, החל לנהל חליפת מכתבים עם גוסטב לנדאואר, אנרכיסט ופציפיסט יהודי-גרמני, ששהה באותה עת במדינת וירטמברג השכנה.
בשנת 1916 הקים את "עוגן הזהב", קבוצת דיון ביקורתית כנגד המלחמה, שהורכבה מקבוצה אקלקטית של סוציאליסטים, בוהמיינים וסטודנטים.
בראשית 1917 חל פיצול ב-SPD על רקע המחלוקת בתמיכה במלחמה, ומתנגדי המלחמה הקימו את "המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית העצמאית (הבלתי-תלויה)"(Independent Social Democratic Party of Germany) (USPD - Unabhängige Sozialdemokratische Partei Deutschlands) ואייזנר הפך למנהיג הסניף הבווארי שלה.
בינואר 1918 ארגן אייזנר שביתה כללית בת שלשה ימים של העובדים בתעשיית הנשק בבוואריה, בתיאום עם ההנהגה הארצית של ה-USPD ובשיתוף "עוגן הזהב", שבגינה נאסר לתשעה חודשים ושוחרר רק באוקטובר של אותה שנה.
ביוגרפיה > הרצח

מאז שובו מברן, נתפש אייזנר בציבוריות הבווארית כאישיות לא רצויה והאיומים על חייו הלכו והתרבו. על כן, ב-21 בפברואר 1919, כאשר היה בדרכו אל הפרלמנט על מנת להגיש את התפטרותו, התלוו אליו שומרי ראשו. אייזנר התייחס לכל העניין בהומור הציני שבו הוא התפרסם כעיתונאי - “הם יכולים לירות בי רק פעם אחת". אך שומרי הראש לא הועילו – בעודו בדרכו לפרלמנט נורה אייזנר על ידי קצין צבא צעיר בשם אנטון פון-ארקו אאוף-ואליי (Anton von Arco auf Valley). ארקו-ואליי, בן למשפחת אצולה ממקור אוסטרי, אשר בעורקיו זרם גם דם יהודי, היה קשור לקבוצת הימין הקיצוני האנטישמית "אגודת תולה". ארקו-ואליי גורש מהארגון מפני שהסתיר את העובדה שאמו יהודיה, ובאמצעות ההתנקשות ביקש להוכיח לחברי האגודה שגם יהודי למחצה מסוגל ל"מעשה גבורה". ארקו-ואליי התייחס לאייזנר במילים הבאות, בפתק שכתב ימים אחדים לפני ההתנקשות: "אייזנר הוא בולשביק ויהודי, הוא לא גרמני ולא מתנהג כגרמני. הוא חותר תחת כל חשיבה ורגש פטריוטיים, הוא בוגד."
בינואר 1920 נשפט ארקו-ואליי ונידון למוות אך העונש הומר למאסר של חמש שנים, אותו ריצה בכלא לנדסברג, בתא שממנו פונה ב-1924 לטובת אדולף היטלר. הוא שוחרר מהכלא ב-1925.
בינואר 1928 תבעה אלמנתו של אייזנר קצבה מממשלת בוואריה והקצבה ניתנה לה ולבתה.
מורשתו > בעקבות הרצח

הרצח הפוליטי שביצע ארקו-ואליי באייזנר זיעזע את תומכי השמאל בבוואריה והגביר את התסיסה בקרב הקומוניסטים והאנרכיסטים. בעידוד החדשות על הפיכה סוציאליסטית בהונגריה, הפכה התסיסה השמאלית להפיכה. בראשית מרץ הוקמה ממשלה סוציאל-דמוקרטית בראשותו של יוהנס הופמן מה-SPD, שר החינוך בממשלת אייזנר, אך היא לא החזיקה מעמד בשלטון והתחלפה בראשית אפריל ברפובליקה סובייטית בראשות ארנסט טולר מה-SPD. ממשלתו של טולר כללה גם את גוסטב לנדאואר ואת האנרכיסט אריך מיהזאם. הרפובליקה הייתה "סובייטית" במובן שהייתה "רפובליקת מועצות" (Räterepublik), שהושתתה על מועצות החיילים, האיכרים והפועלים שהוקמו בתקופת שלטונו של אייזנר. ממשלת טולר שרדה 6 ימים. ב-12 באפריל 1919 היא הופלה בהפיכה קומוניסטית בהובלת אויגן לווינה (Eugen Leviné). לווינה הנהיג מדיניות קומוניסטית ועמד בקשר עם לנין. בראשית מאי 1919 הגיע לקצו העידן הסוציאליסטי של בוואריה כשצבא גרמניה (הרייכסווהר) וקבוצות פרא-מיליטריות מהימין (פרייקורפס) כבשו את בוואריה וחיסלו את הרפובליקה הסובייטית.
משפטו של הרוצח ארקו, בתחילת 1920, לווה בפרץ של גילויי אנטישמיות ברחבי בוואריה, בטענה שארקו הורשע רק בגלל שאייזנר היה יהודי, למרות שהרוצח עצמו היה יהודי.
מאז הייתה נתונה בוואריה תחת שלטון ימני, שתחתיו פרחו קבוצות אנטישמיות שראו במהפכה הסוציאליסטית של אייזנר וברפובליקה הסובייטית שבאה בעקבותיה ביטוי של ה"בולשביזם היהודי". בנאומיו בשנות ה-20 הטיף אדולף היטלר לגירוש כל היהודים מגרמניה כנקמה על המהפכה נגד בית המלוכה הגרמני שביצע אייזנר היהודי. קבוצות אלה היוו חלק מהתשתית שאיפשרה את עליית הנאציזם לשלטון פחות משני עשורים אחר כך. כתב על כך יעקב טלמון:
מחוץ לגרמניה הוצג אייזנר כאדם אמיץ שהציג בפני הגרמנים את האמת על אשמתם ונרצח בעקבות זאת. הרצח נחשב להוכחה שההאשמות נגד הגרמנים מוצדקות. דמותו של אייזנר הובאה כדמות שלא זנח את הרעיון הכלל אנושיות הסוציאליסטית אל מול הקריאות הלאומניות בהתרגש מלחמה בין המעצמות.
מורשתו > הנצחה

בתקופה שמיד לאחר מותו היו כתביו של אייזנר פופולריים בקרב חוגי האינטלקטואלים הגרמניים. ברפובליקת ויימאר הוצאו לאור אסופות מכתביו בידי בתי הוצאה סוציאליסטיים ובורגניים כאחד. אך עם עליית הנאצים לשלטון נאסרו כתביו לפרסום ודמותו הושמצה על ידי התעמולה הנאצית. ממשלת בוואריה אף הורתה להרוס את קברו.
בנפול הנאציזם אייזנר כמעט נשכח. אפילו בגרמניה המזרחית, שהעלתה על נס מהפכנים גרמנים מהעבר, כמו רוזה לוקסמבורג וקרל ליבקנכט, נמנעו מלהנציח את אייזנר, שכמי שהיה סוציאליסט אך התנגד למרקסיזם, לא תאם לדפוס המהפכן שביקשה גרמניה המזרחית להנציח.
בשנת 1989 הוצבה אנדרטה באתר ההתנקשות באייזנר ועליה הכתובת "קורט אייזנר, שהקים את הרפובליקה הבווארית ב-8 בנובמבר 1918 ולאחר מכן היה ראש ממשלת הרפובליקה של בוואריה, נרצח כאן ב-21 בפברואר 1919.
אייזנר נישא פעמיים ונולדו לו 7 ילדים.
כתביו

כתיבתו של אייזנר הייתה מגוונת ורחבת היקף. הוא כתב מאמרים, פמפלטים, מחזות, ביקורות וספרים רבים. אלה העיקריים שבהם:
פסיכופתיה ספיריטואליס (Psychopathia Spiritualis). לייפציג, 1892.
וילהלם ליבקנכט – חייו ועבודותיו (Wilhelm Liebknecht. Sein Leben und Wirken). ברלין, 1900.
משתי חסרי-המשתים ( Feste der Festlosen). ברלין, 1906.
קץ הרייך (Das Ende des Reiches). ברלין, 1907.
הזמן החדש (Die neue Zeit). מינכן, 1919.
מכתביו שתורגמו לעברית:
טילוריות, הפועל הצעיר, 31 באוקטובר 1913
לקריאה נוספת

Grunberger, Richard. Red Rising in Bavaria. (1973). Arthur Barker Ltd. London, Great Britain.
Gurganus, Albert E. The Art of Revolution: Kurt Eisner's Agitprop. (1986). Camden House Inc. Columbia, South Carolina, USA.
אירוויזיון 2023

| --- | --- |
   סמליל התחרות   סלוגן: United by Music ("מאוחדים באמצעות מוזיקה")

 מספר התחרות:  67
 חצי גמר 1:  9 במאי 2023
 חצי גמר 2:  11 במאי 2023
 גמר:  13 במאי 2023
 מנחים:  אלישה דיקסון   האנה וודינגהם   יוליה סנינה   גרהם נורטון (גמר בלבד)
 רשת השידור המפיקה:  BBC‏, UA:PBC
 מיקום האירוע:  הממלכה המאוחדת אנגליה ליברפול ארנה, ליברפול, בריטניה
 המפקח על התחרות:  מרטין אסטרדאל
 השיר הזוכה:  שוודיה שוודיה - "Tattoo"
 שיטת הניקוד:  שופטים: 1–8, 10, 12 נקודות בגמר בלבד קהל: 1–8, 10, 12 נקודות בחצאי הגמר ובגמר; הצגת הניקוד לפי תוצאות השופטים, מהנמוך לגבוה; מדינות שלא משתתפות בתחרות נכללו בקטגוריה "שאר העולם", שהעניק גם הוא אותה מערכת הצבעה.
 מספר משתתפות:  37
 מדינות שפרשו מהתחרות:  בולגריה בולגריה מונטנגרו מונטנגרו מקדוניה הצפונית מקדוניה הצפונית
 מופעי פתיחה/ביניים:  חצי גמר ראשון:  "Mayak" בביצוע של יוליה סנינה.  מחרוזת שירים בביצוע של ריטה אורה.  רבקה פרגוסון ואליושה מבצעות את "Ordinary World". חצי הגמר השני:  "Music Unites Generations" בביצוע מריה ירמצ'וק, אוטוי וזלאטה דזיונקה.  "Be Who You Wanna Be" בביצוע של שלושה אמני דראג יחד עם להקת המחול פודיליה. הגמר:  מצעד הדגלים המסורתי, שיציג את כל 26 המדינות שהעפילו לגמר  השתתפותם של קאלוש, סאם ריידר, גו איי, ג'מאלה, טינה קרול, ורקה סרדוצ'קה, מחמוד, נטע ברזילי, דאדי פרייר, קורניליה יאקובס, דאנקן לורנס וסוניה.
 סיימו עם 0 נקודות:  רומניה רומניה (חצי גמר) סן מרינו סן מרינו (חצי גמר)
 המדינות המשתתפות
   לחצו כדי להקטין חזרה   לחצו להגדלה     
   מדינות משתתפות בגמר   מדינות משתתפות שלא העפילו לגמר   מדינות שהשתתפו בעבר, אך לא בשנה זו
 → אירוויזיון 2022 אירוויזיון 2024 ← 
 
תחרות הזמר של האירוויזיון לשנת 2023 (באנגלית: Eurovision Song Contest 2023; בצרפתית: Concours Eurovision de la chanson 2023) הייתה ההפקה ה-67 של האירוע בהפקת איגוד השידור האירופי, תאגיד השידור הבריטי BBC ורשות השידור האוקראינית UA:PBC. אוקראינה, שזכתה באירוויזיון 2022 עם "Stefania" בביצועה של להקת קאלוש, נאלצה לוותר על הזכות לאירוח התחרות, בשל החששות הנובעים ממלחמת אוקראינה–רוסיה. איגוד השידור האירופי חיפש אחר מדינה אחרת שתענה לדרישותיו, ולבסוף הוחלט כי היא תערך בליברפול שבממלכה המאוחדת בין התאריכים 9–13 במאי 2023.
37 מדינות השתתפו באירוויזיון 2023. בולגריה, מונטנגרו ומקדוניה הצפונית בחרו שלא להשתתף באירוע בעיקר בשל קשיים כלכליים.
השיר הזוכה היה "Tattoo" בביצועה של לורן, נציגת שוודיה לאירוויזיון. עבור שוודיה, זוהי הזכייה השביעית בתחרות (בעקבות זכייה זו, שוודייה השוותה את מספר הזכיות לשיאנית הזכיות אירלנד). עבור לורן, זוהי הזכייה בשנייה בתחרות (זכייתה הקודמת הייתה עם השיר "Euphoria" באירוויזיון 2012). לורן היא הזמרת היחידה שזכתה בתחרות פעמיים (בכך, הצטרפה לזמר היחיד שזכה בתחרות פעמיים - ג'וני לוגן).
איגוד השידור האירופי דיווח כי מדרוג התחרות עמד על 162 מיליון צופים ב-38 מדינות שונות, עלייה של מיליון צופים מאירוויזיון 2022. בסך הכול צפו 15.6 מיליון איש בתחרות דרך היוטיוב או הטיקטוק.
מיקום

ההפקה ה-67 של תחרות הזמר של האירוויזיון התקיימה בליברפול שבממלכה המאוחדת. זו הפעם התשיעית שהיא נערכה בממלכה, כאשר הפעמים הקודמות אירוע בשנים 1960 (לונדון), 1963 (לונדון), 1968 (לונדון), 1972 (אדינבורו), 1974 (ברייטון), 1977 (לונדון), 1982 (הרוגייט) ו-1998 (ברמינגהאם). האולם הנבחר, ליברפול ארנה, בעל קיבולת מרבית של 11,000 מושבים, ממוקם במתחם ACC ליברפול, המשמש כמקום לאירועי ספורט וקונצרטים שונים. המקום אירח בעבר את פרסי המוזיקה של MTV אירופה ב-2008 ואת אליפות העולם בהתעמלות לשנת 2022.
בנוסף לאולם המרכזי ארגנה העיר המארחת כמה אירועי-בת ברוח התחרות. "כפר האירוויזיון" הוא אזור התכנסות למעריצים ולנותני החסות הרשמיים של האירוע בו ניתן היה לצפות בהופעות של נציגי המדינות המשתתפות ושל אמנים מקומיים, וכן בשלושת המופעים החיים ששודרו על הבמה המרכזית. האתר הוקם על שפת נהר מרזי בפייר הד בין התאריכים 5–13 במאי 2023.