stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וידוי (טולסטוי)
תוכן

וידוי הוא תיאור אוטוביוגרפי של טולסטוי את מאבקו במשבר אמצע החיים. הוא מתאר את חיפושו אחר תשובה לשאלה: אם אלוהים אינו קיים, והמוות הוא ודאי, מה משמעות החיים? טולסטוי טוען שללא תשובה לשאלה זאת, חייו הם בלתי אפשריים.
הספר מתחיל במשל על אדם הבורח מפני חיה רעה לתוך באר יבשה, הרואה דרקון בתחתית הבאר והוא נאחז בשיח הצומח בסדק של קיר הבאר כדי שלא ליפול טרף לדרקון. בהיאחזו בשיח הוא רואה שני עכברים, אחד שחור ואחד לבן, הסובבים את השיח ומכרסמים ממנו. האדם מבין שקצו קרב, אבל בראותו טיפות דבש מפרחי השיח ומלקק מהם. טולסטוי מיד מביא את הנמשל: "כך אני, נדבק לשיח החיים, ביודעי שדרקון המוות מחכה לי בוודאות, מוכן לקרוע אותי לגזרים; ואיני יכול להבין למה נפלתי לסבל זה. ניסיתי ללקק את הדבש שבעבר נחם אותי, אבל הוא כבר אינו מעניק לי הנאה, והעכברים הלבנים והשחורים של היום והלילה מכרסמים בענף בו אני נאחז."
טולסטוי מתאר ארבע התייחסויות לבעיה שהוא תיאר:
בורות – אם אדם אינו מודע למוות האורב לו, החיים נסבלים. אך טולסטוי דוחה גישה זאת בכך שמרגע שאדם מודע למוות הוא אינו יכול להתעלם ממה שהוא יודע.
אפיקורסיות – מודעות לכך שהחיים הם זמניים והנאה מהרגע. טולסטוי דוחה גישה זאת כבלתי מוסרית, שכן היא אפשרית רק למעטים, בעוד רוב בני האדם אינם בעלי אמצעים מספיקים לחיי הנאה כאלו.
התאבדות – טולסטוי מציין שזה הפתרון המתאים מבחינת יושרה אינטלקטואלית, שכן אם המוות ודאי, למה לחכות? אולם טולסטוי כותב שהוא אינו אמיץ מספיק ללכת בדרך זו.
היאחזות – המשך החיים למרות האבסורד. טולסטוי כותב שהוא הולך בדרך זו כי הוא אינו יכול לעשות שום דבר אחר.
בהמשך פונה טולסטוי לשאלת מציאות האל.
היסטוריה

הכותרת המקורית של הספר היה הקדמה לביקורת על תאולוגיה דוגמטית, כחלק אחד מעבודה של ארבעה חלקים הכוללת גם את "ביקורת על תאולוגיה דדוגמטית", "תרגום והרמוניזציה של ארבעת הבשורות" ו"מה אני מאמין?".
ניסיון ראשון לפרסם את הספר נעשה בשנת 1882 בכתב עת, אולם הוא נפסל על ידי הצנזורה של הכנסייה האורתודוקסית. בשנת 1884 הוא פורסם בז'נבה ובשנת 1906 ברוסיה.
הערכה

הספר מתואר כחשוב שביצירותיו האוטוביוגרפיות של טולסטוי. הספר השפיע על מהטמה גנדהי שאמר עליו שמתחת למעטה
הנוצרי שלו, יש בו מסר אוניברסלי.
המשל הפותח את הספר מוצג בו כ"משל מזרחי". אולם בן ציון גרשוני הצביע על העובדה שמשל דומה להפליא, מופיע בספר שני לוחות הברית מתחילת המאה ה-17, בו הוא מצוטט מספר בשם "אבן בוחן". על כן, מניח גרשוני שהמשל הגיע לטולסטוי ממקור יהודי.
תרגום עברי

"וידוי", בתוך: לב נ. טולסטוי, כתבי הגות, תרגמה והוסיפה הערות דינה מרקון, ירושלים: הוצאת כרמל, תשע"ו 2015.
הערות שוליים

↑  Translator's Note from "The Gospel in Brief" published by T.Y. Crowell
↑  שמעון לב, "נטייה עמוקה לרוחניות": מהטמה גנדהי והרמן קלנבאך ב"חוות טולסטוי" בדרום אפריקה, זמנים 122, אביב 2013
↑  ישעיה הלוי הורוביץ, שני לוחות הברית, חלק א', שער האותיות, אות ג', באתר היברובוקס – "העולם קרקע שוה ובקצהו בור עמוק גוב אריוותא אין מים בו זולתי נחשים צפעונים אשר אין להם לחש רבים יהמו כרובים ככפיר ותנין והאדם הסכל הולך סביב לו עודנו מסתכל בתוכו שוחק ונופל ובחמלת ה' עליו אולי ישוב ונחם הקרה לפניו מידי נופלו שורש עשבים צומחים בכותלי הבור ונאחז בסבך השרש לבל ירד מטה פן יבלע וב"כ וב"כ נשא עיניו וראה חלון קטן ובו הלך דבש ושלח ידו להתפרנס ממנו תמיד ידו האחת מחזקת בשרש ובשנית ירדה הדבש להשיבה אל פיו ועודנו פעם אוכל ופעם חדל והנה שתי חולדות אחת לבנה ואחת שחורה אוכלות תמיד שורש העשב ואותו הפתי להתפתותו לדבש שמצא לא ירגיש לזה אפילו חולדות אוכלות אותו והוא לא ידע עד יעקר העשב מעקר ויפול פתאום לארעית גובא ינותח לנתחים בתוך לבאים ..."
↑  משל ומקורו, הצופה, 1 בדצמבר 1960; המשך
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 251145857887623020566   WorldCat (עם VIAF): 251145857887623020566
הרצאות על הפילוסופיה של ההיסטוריה העולמית

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  גאורג וילהלם פרידריך הגל
 שפת המקור:  גרמנית
 סוגה:  מסה 
 נושא:  פילוסופיה של ההיסטוריה
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1837
 עורך:  אדוארד גנז   קרל הגל
 מהדורות נוספות
 תאריך מהדורות נוספות:  1840   1917
 
הרצאות על הפילוסופיה של ההיסטוריה העולמית (בגרמנית: Vorlesungen über die Philosophie der Weltgeschichte) הוא חיבור פילוסופי המבוסס על הרצאותיו של גאורג וילהלם פרידריך הגל באוניברסיטת ברלין בשנים 1822, 1828 ו-1830. בהרצאותיו הגל דן בהיסטוריה העולמית על מנת להראות שהיא תבונית ושההתקדמות הטבעית של ההיסטוריה נובעת מהשפעתה של "הרוח המוחלטת".
הטקסט פורסם במקור בשנת 1837 על ידי תלמידו הקרוב ביותר, אדוארד גנז, שש שנים לאחר מותו של הגל, תוך שימוש ברשימות ההרצאות של הגל עצמו וכן באלו שנמצאו שנכתבו על ידי תלמידיו. ב-1840 פורסמה מהדורה גרמנית שנייה על ידי בנו של הגל, קארל הגל (אנ'). ב-1917 יצאה לאור מהדורה גרמנית שלישית, בעריכת גיאורג לאסון. הספר נכלל בכרך ה-46 של הספרים הגדולים של העולם המערבי.
נושאים בולטים > היסטוריה כתובה

הגל מתחיל בהבחנה בין שלוש שיטות או מתודות לכתיבת היסטוריה:
היסטוריה מקורית
היסטוריה רפלקטיבית
היסטוריה פילוסופית.
להיסטוריה מקורית ופילוסופית, הגל מקצה הגדרה אחת; ולהיסטוריה רפלקטיבית, הגל מציע שלוש הגדרות משנה.
נושאים בולטים > היסטוריה כתובה > היסטוריה מקורית

ההיסטוריה המקורית דומה לזו של הרודוטוס ותוקידידס, והיא כזו שנכתבה בסמוך לאירוע המתואר. כתבים אלו מוגבלים למעשים, אירועים ומצבים חברתיים שעמדו לנגד עיניהם של הכותבים ושהיו חלק מתרבותם. הגל מאפיין את מטרת ההיסטוריה המקורית בתור המרה של ההתרחשויות בעולם לתחום אינטלקטואלי-ייצוגי. תופעה חיצונית מתורגמת לתפיסה פנימית. בדומה לכך המשורר מעבד את החומר שרגשותיו מספקים לו, מציג אותו אותו כדימוי של בר ההמשגה.
נושאים בולטים > היסטוריה כתובה > היסטוריה רפלקטיבית

היסטוריה רפלקטיבית נכתבת במרחק טמפורלי כלשהו מהמושאים ההיסטוריים אודות כותבים. אולם, מבחינת הגל, לצורת היסטוריה זו יש נטייה לכפות את הדעות הקדומות והרעיונות התרבותיים של תקופת ההיסטוריונים על ההיסטוריה שעליה משקף ההיסטוריון. כלומר, היא מסכנת באנכרוניזם.
נושאים בולטים > היסטוריה כתובה > היסטוריה פילוסופיה

עבור הגל, ההיסטוריה הפילוסופית היא השיטה האמיתית. הגל טוען שעם ההיסטוריה הפילוסופית על ההיסטוריון להשהות את דעותיו הקדומות ולמצוא את המובן הכללי ואת הרעיונות המניעים את עצם העניין של החשיבה ההיסטורית.
נושאים בולטים > החירות כמהות הרוח

הרצאותיו של הגל על הפילוסופיה של ההיסטוריה העולמית משמשות לעיתים קרובות כדי להכיר לתלמידים את הפילוסופיה של הגל, בין השאר משום שסגנונו הקשה לפעמים של הגל מושתק בהרצאות, והוא דן בנושאים נגישים כמו אירועים בעולם כדי להסביר את הפילוסופיה שלו. רוב העבודה מושקעת בהגדרה ואפיון של הרוח (גייסט). בהקשר זה הרוח היא מונח מקביל לתיאור התפתחות תרבותם של אנשים, שמבינה ומשנה את עצמה מחדש תדיר כדי להתאים לקצב השינויים החברתיים. במקביל הרוח פועלת מביאה לשינויים החברתיים בעצמה באמצעות מה שהגל כינה "עורמת התבונה" (List der Vernunft) או החוכמה בדיעבד. בהרצאות טוען הגל שמקורה של המודעות התרבותית לרוח ביהדות המוקדמת; כך הוא קושר את ההיסטוריה שלו של הרוח לנרטיב של התפקחות מאשליית הפוליתאיזם הפגאני. נושא חשוב נוסף של הטקסט הוא ההתמקדות בהיסטוריה העולמית, ולא בהיסטוריה אזורית או מדינתית. הוגים כמו יוהאן גוטפריד הרדר (1744–1803) ויוהאן גוטליב פיכטה (1762–1814) כתבו על הרעיון והחשיבות של ההיסטוריה העולמית והלאומיות, והפילוסופיה של הגל ממשיכה במגמה זו, תוך התנתקות מדגש גיבוש הלאומיות, במטרה לתפוס את מלוא ההיסטוריה התרבותית והאינטלקטואלית האנושית כביטוי הרוח.
[…] את טבע הרוח אפשר להכיר באמצעות ניגודה המוחלט. כשם שהכובד [כוח- המשיכה] הוא העצמוּת [Substanz] של החומר, כך, יש לומר, החירות [Freiheit] היא העצמות של הרוח, מהותה. הכל מאמינים באורח בלתי-אמצעי שבין שאר התכונות-היחודיות השייכות לרוח, מצויה גם החירות; אבל הפילוסופיה מלמדת אותנו שכל התכונות-היחודיות של הרוח מתקיימות רק מבעד לחירות, שהן אינן אלא אמצעי עבור החירות, שהן מבקשות אותה ומפיקות אותה; זאת היא אחת ההכרות של הפילוסופיה הספקולטיבית, שהחירות היא האמת היחידה של הרוח. […] הרוח, בניגוד לחומר [שמהותו חיצונית לו], נקודת-המרכז שלה מצויה בה עצמה; האחדות אינה מצויה מחוצה לה, [שהרי] היא [הרוח] מצאה אותה [את האחדות בתוך עצמה]; הרוח מצויה בתוך עצמה ואצל עצמה. העצמות של החומר מצויה מחוצה לו; הרוח [לעומת זאת] היא ההוויה-אצל- עצמה [das Bei-sich-selbst-Sein]. זאת הרי החירות, מכיוון שבהיותי בתלות [לא-עצמאי, abhängig] הריני מייחס עצמי לאחר, שאינו אני; איני יכול להיות ללא הגורם החיצוני לי. [לעומת זאת] חופשי הנני כאשר אני מצוי אצל עצמי. ההוויה הזאת של הרוח אצל-עצמה [Beisichselbstsein] היא תודעה-עצמית [Selbstbewußtsein], התודעה שלה [היודעת] את עצמה. יש להבחין בתודעה [בכלל] בין שני גורמים: ראשית, שאני יודע; ושנית, מה אני יודע. בתודעה- העצמית חופפים שני הגורמים האלה זה את זה, שהרי הרוח יודעת את עצמה, היא השיפוט בדבר טבעה-שלה, ובד-בבד היא הפעילות שבה מגיעה הרוח אל עצמה ובכך היא מחוללת את עצמה ועושה את עצמה [בפועל] מה שהיא כשלעצמה [באורח פוטנציאלי, an sich]. […].
נושאים בולטים > תיאודיציה

הגל מציג את הרצאותיו על הפילוסופיה של ההיסטוריה כמעין תיאודיציה, או פיוס עם רעיון ההשגחה האלוהית נוכח הרוע במהלך ההיסטוריה. ואולם בשיטת הגל אין אל טרנסצנדטית, אלא המודעות העצמית של האנושות היא שמכוננת את האל, ובמסגרת דיון זה, באמצעות ההבנה ההיסטורית.
הדיון התיאודיצאי מוביל את הגל לשקול את אירועי ההיסטוריה במונחים של תבונה אוניברסלית: "ההיסטוריה העולמית מונחת על ידי תכנון אולטימטיבי, שהוא תהליך תבוני [...] זוהי טענה שעלינו לספק את אמיתותה; הוכחתה טמונה בחקר ההיסטוריה העולמית עצמה, שהיא דמותה וגילום התבונה."
התכנון האולטימטיבי של העולם הוא כזה שהרוח המוחלטת כמעין אלוהים, מכירה את עצמה והופכת לעצמה במלואה בתוך ובאמצעות הניצחונות והטרגדיות של ההיסטוריה. להגל ברור שההיסטוריה אינה מייצרת אושר, "ההיסטוריה היא לא האדמה שבה צומח האושר. תקופות האושר שבו הן הדפים הריקים של ההיסטוריה"; וכן, הוא מאפיין את ההיסטוריה כמשטח-שחיטה (Geschichte als Schlachtbank). אף על פי כן, ההיסטוריה מאפשרת להשיג את התבונה. הגל כותב כי עלינו קודם כל לדעת מהי התכנון האולטימטיבי של העולם באמת, ושנית, עלינו לראות שהתכנון הזה התממש ושהרוע לא הצליח לשמור על עמדה שווה לצדו. לראות את התבונה בהיסטוריה זה להיות מסוגל לתת דין וחשבון על הרוע שבתוכה בחשבון אחרון. הגל כתב כנגד "ההיסטוריונים המקצועיים" בתקופתו, כמו לאופולד פון ראנקה. הוא מציין כי ההבנה ובעקבות כך כתיבת ההיסטוריה נשענת תמיד על מסגרת. הגל טען כי הוא חושף בגלוי מהיא מסגרת המחשבה שלו ומסביר אותה, בניגוד להיסטוריונים רבים שמסתירים אותה ולא מודים שהם נשענים על מסגרת כזו.
נושאים בולטים > התפתחותה של ההיסטוריה העולמית

לפי הגל, ההיסטוריה העולמית "מייצגת את התפתחות תודעתה העצמית של הרוח לחירותה שלה ושל ההתממשות הנובעת מחירות זו. ההבנה הזו מושגת בלימוד התרבויות השונות שהתפתחו במהלך אלפי השנים, ובניסיון להבין את הדרך שבה החופש עיבד את עצמו דרכן. תיאור ההיסטוריה של הגל מתחיל בתרבויות עתיקות כפי שהוא הבין אותן. התיאור שלו על הציוויליזציות הסתמך על המחקר האירופית המצומצם שהיה נגיש במאה ה-19, ולפיכך מכיל הטיות אתנוצנטריות-אירופאיות. יחד עם זאת, האופי ההתפתחותי של הפילוסופיה של הגל גרם לכך שבמקום פשוט לזלזל בתרבויות עתיקות ותרבויות לא-אירופיות, הוא ראה בהן שלבים או מוממנטים הכרחיים (אם כי לא שלמים או לא מפותחים) ביצירת הרוח המוחלטת. הרצאותיו של הגל על הפילוסופיה של ההיסטוריה מכילות את אחת הטענות הידועות והשנויות במחלוקת שלו לגבי מושג החירות:
ההיסטוריה העולמית היא תיעוד של מאמציה של הרוח להשיג ידע על מה שהיא כשלעצמה [על מהותה הפוטנציאלית]. האוריינטלים אינם יודעים שהרוח או האדם חופשיים כשלעצמם. ומכיוון שהם לא יודעים זאת, הם עצמם אינם חופשיים. הם יודעים רק שאחד חופשי [...] תודעת החירות התעוררה לראשונה בקרב היוונים, ולפיכך הם היו חופשיים; אבל, כמו הרומאים, הם רק ידעו רק שחלקם, ולא כל האנשים הם חופשיים. [...] האומות הגרמניות, עם עליית הנצרות, היו הראשונות שהבינו שכל בני האדם הם מטבעם חופשיים, ושחירות הרוח היא עצם המהות שלה.
במילים אחרות, הגל טוען כי תודעת החירות בהיסטוריה נעה מעריצות, לפריווילגיה חברתית של מעטים, לתפיסה איתנה שהאנושות חופשית בפני עצמה וכל בני האדם חופשיים. הגל מאמין שרוח החירות האנושית מטופחת בצורה הטובה ביותר במשטר של מונרכיה חוקתית שבו המונרך מגלם את רוחם ורצונותיהם של הנשלטים, וקריאה שלו בהיסטוריה מאתרת את עלייתן של צורות ממשל כאלה במדינות השבטים הגרמאניים, למשל בבריטניה ובפרוסיה לאחר הרפורמציה הפרוטסטנטית.
הצעתו של הגל "אחד, חלק וכולם" עוקבת אחר המטאפורה הגאוגרפית הבסיסית שהגל נוקט לאורך הפילוסופיה שלו על ההיסטוריה, כלומר "ההיסטוריה העולמית נעה ממזרח למערב ; שכן אירופה היא הסוף המוחלט של ההיסטוריה, בדיוק כפי שאסיה היא ההתחלה." כאשר מתייחסים למזרח, הגל מתחשב בדרך כלל בתרבויות ההיסטוריות של פרס, אם כי לפעמים הוא מתייחס לסין ומבלה הרבה מקום בדיון בהודו ובדתות דהרמיות. עם זאת, הוא גם אמר שהשקפת ההיסטוריה (כולל זו שלו) צריכה להיות פתוחה לשינוי בהתבסס על "העובדות האמפיריות" הזמינות.
באופן שכיום נתפס מקומם הגל גורס כי לאפריקה אין היסטוריה במובן זה שאין בה תודעת חירות. זאת חרף הידיעה כיום כי ההומו סאפיאנס התפתח לראשונה ביבשת זו.
עם זאת, טרי פינקרד טוען כי יש לקחת אמירה זו כסיסמה ראשונית ובערבון מוגבל, שכן היא נועדה לשמור על ערנותם של תלמידיו בהרצאות.
נושאים בולטים > המהפכה הצרפתית

המהפכה הצרפתית נחשבת עבור הגל לאחד מישאי הגדולים של תודעת החירות של רוח העולם.
תודעת הרוחני מהווה עתה [סוף המאה ה־18, תחילת ה־19] באופן מהותי בסיס, והפילוסופיה נעשתה בכך שלטת. נאמר שהמהפכה הצרפתית יצאה מן הפילוסופיה, ולא בלא סיבה כינו את הפילוסופיה "חוכמת עולם" [Weltweisheit]; שכן, היא אינה רק האמת כשלעצמה ובשביל עצמה, בבחינת היותה מהותיות טהורה, אלא גם האמת בהיעשותה חיה בהווית העולם [...] לפי מחשבת הצדק [כלומר, לפי עקרונות הנאורות מאז המאה ה־16 ואילך, באירופה בכלל ובצרפת בכלל] כוננה עכשיו [בצרפת, בעקבות המהפכה הגדולה], אפוא, חוקה, ומעתה ואילך הכול חייב להתבסס על יסוד זה. מאז שהשמש ניצבת ברקיע והפלנטות סובבות אותה, לא נראה כדבר הזה, שהאדם ניצב על הראש, כלומר על המחשבה, והוא בונה את הממשות לפיה.
תולדות החיבור > פרסום בגרמנית

בגלל אופיו של הטקסט כאוספת הערות ערוכה מהרצאות שונות, הכנת מהדורות הביקורות ערכה זמן רב. המהדורה הגרמנית הסטנדרטית במשך שנים רבות הייתה כתב היד של בנו של הגל, קרל הגל, שפרסמה בשנת 1840. המהדורה הגרמנית שהופקה על ידי אווה מולדנהאואר וקרל מישל (1986) עוקבת בעיקרה אחר המהדורה של קרל הגל. המהדורה הביקורתית היחידה בגרמנית לטקסט ההרצאות היא הכרך הרביעי של ג'אורג לארסון (1917–1920). מהדורה זו פורסמה שוב על ידי פליקס מיינר ורלאג. בשנת 1955, ההקדמה הארוכה נערכה מחדש על בסיס פרסומו של לאסון על ידי יוהנס הופמייסטר.
ראו גם

אסכטולוגיה
פילוסופיה של ההיסטוריה
תיאודיציה
לקריאות נוספות > ספרות ראשונית

Hegel, Georg Wilhelm Friedrich (1975). Lectures on the philosophy of world history. Introduction, reason in history. (translated from the German edition of Johannes Hoffmeister from Hegel papers assembled by H. B. Nisbet). New York, NY: Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-28145-4.
לקריאות נוספות > ספרות משנית

Pinkard, Terry. Does History Make Sense?. Harvard University Press, 2017.
וסילי פויארקוב

| --- | --- |

 לידה:  המאה ה-17 וליקי אוסטיוג, רוסיה 
 פטירה:  לאחר 1668
 לאום:  רוסי
 תקופת הפעילות:  1643–1646 (כ־3 שנים)
 מספר מסעות:  1
 גילויים בולטים:  גילוי אזור נהר אמור וזיה
 קורות חיים (ברוסית)
 
וסילי דניאלוביץ פויארקוב (רוסית: Василий Данилович Поярков) היה מגלה ארצות רוסי מהמאה ה-17.
התפשטות רוסיה לסיביר החלה בסוף המאה ה-16 עם כיבוש החאנות הסיבירית. אומנם, גם במחצית המאה ה-17 הורגש מחסור באדמות המתאימות לעיבוד חקלאי. יחד עם זאת, לרוסים היה ידוע על קיום אדמות מתאימות דרומית להרי סטנובוי וצפונית לנהרות הגדולים שעוברים באזור. אזור זה היה בשליטת הסינים.
ביוני 1643 פויארקוב נשלח עם עוד 133 אנשים לחקר האזור. המשלחת יצאה מהעיר יקוטסק בהנחיית ראש השלטון האזורי. ללא ידיעה על הנתיב המועדף המשלחת התקדמה לאורך הנהרות באזור ורק לקראת החורף הגיעה לאזור פרשת המים בהרי סטנובוי. בהחלטת פויארקוב 49 אנשים נשארו לחניית חורף והיתר התקדמו לכיוון ההרים. בחודש דצמבר הם הגיעו לנהר זיה בחבל דאוריה (חלק של עבר הבאיקל). האזור היה מיושב ומתאים לעיבוד חקלאי.
עקב קשיים שונים והתקלויות עם המקומיים עד לאביב 1644 רק 40 אנשים היו בין החיים.
לקראת הקיץ המשלחת החלה להתקדם לכיוון אמור תוך קרבות עזים עם האוכלוסייה המקומית. לקראת הסתיו הם הגיעו לשפך נהר אמור לאוקיינוס. הוחלט לבנות אוניות ולצאת חזרה דרך הים.
המסע בים היה מוצלח והם חזרו ליקוטסק כ-3 שנים לאחר תחילת המסע.
המסע היה חשוב להתקדמות הרוסית לכיוון נהר אמור בהמשך והיה תחילה של תקופת סכסוכי הגבול עם סין במאה ה-17-18.
ונסן דה פול

ערך זה עוסק בכומר וקדוש נוצרי צרפתי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

ונסן דה פול, פורטרט של סימון פרנסואה דה טור, המאה ה-17.
 לידה:  24 באפריל 1581 סן-ונסן-דה-פול, גסקוניה, ממלכת צרפת 
 פטירה:  27 בספטמבר 1660 (בגיל 79) פריז, ממלכת צרפת 
 מדינה:  ממלכת צרפת 
 השכלה:  אוניברסיטת טולוז 
 תפקיד:  צ'פליין 
 השקפה דתית:  נצרות קתולית 
 
ונסן דה פול (צרפתית: Vincent de Paul; ‏24 באפריל 1581 – 27 בספטמבר 1660) היה כומר צרפתי הנחשב לקדוש נוצרי. נחשב למייסדו של ארגון הרווחה והצדקה הקתולי קאריטאס. ב-1737 הוכרז על ידי הכנסייה הקתולית כקדוש.
ביוגרפיה

דה פול נולד למשפחת איכרים במחוז לאנד שבגסקוניה בצרפת, בכפר הנקרא כיום על שמו ("סן ונסן דה פול"). דה פול סיים לימודי תאולוגיה בטולוז והיה בעל מעמד בקהילה. ב-1605 בהיותו בהפלגה בחזרה ממרסיי לטולוז, עטו על ספינתם שלוש ספינות טורקיות. במהלך המתקפה נפצע מחץ. שודדי הים כבלו את הנוסעים בשלשלאות, הובילו אותם לתוניס ומכרום כעבדים. בהתחלה נקנה על ידי דייג אך הוא לא היה שבע רצון מדה-פול כדייג ומכר אותו לאיכר, צרפתי לשעבר, שהיה בעבר נזיר פרנציסקני וכשנפל בשבי התאסלם על מנת לזכות בחרותו. כאשר חרש את אדמת אדונו שר פסוקים ג-ד ממזמור קל"ז בתהילים "כִּי שָׁם שְׁאֵלוּנוּ שׁוֹבֵינוּ, דִּבְרֵי-שִׁיר-וְתוֹלָלֵינוּ שִׂמְחָה: שִׁירוּ לָנוּ, מִשִּׁיר צִיּוֹן. אֵיךְ-נָשִׁיר אֶת-שִׁיר-ה': עַל, אַדְמַת נֵכָר". השירה גרמה התרגשות לאשת האיכר שאמרה לבעלה כי שגה כאשר המיר דתו. זה תכנן תוכנית מנוסה וכעשרה חודשים מאוחר יותר, אחרי שהטביל את אדונו חזרה לנצרות, נמלטו דה-פול ואדונו בסירה לצרפת.
בכהונתו ככומר הדגיש את נושא הצדקה. לאחר שובו לצרפת נשלח למשימה סודית מטעם האפיפיור אל הנרי ה-7, היה הכומר האישי של הנסיכה מרגריט, רעייתו של אנרי הרביעי, מלך צרפת, וכומר הקהילה בקלישי שליד פריז. מ-1612 היה כומר של משפחת גונדי. במהלך כל אותה תקופה הקדיש מזמנו ומרצו לטובת השייטים הכבולים בספינות העבדים, לטובת האסירים ולטובת החולים. ב-1622 מונה ככומר של ספינות העבדים הצרפתיות (ספינות שהושטו בכוח שריריהם של שייטים עבדים) ובתוקף תפקידו זה פעל לשיפור מצבם ועשה פעולות מיסיונריות בשייטים.
דה פול גייס נשים לעבודה בבתי חולים. הן לא היו חייבות להיות נזירות ולקבל עליהן שבועת נזירות וגם לא להתחייב מראש לתקופת שרות קצובה אולם היה עליהן להתלבש בפשטות ובצניעות ולהקדיש עצמן לטיפול בחולים. ארגון זה קיים עד היום כ"בנות החסד" או כ-"האחיות הרחמניות של סן ונסן דה פול", (Sœurs de Saint Vincent de Paul). הארגון מונה כיום כ-21 אלף נזירות.
דה פול נפטר בפריז ב-1660. על שמו נקראים מוסדות רבים ברחבי העולם. בישראל ישנם כמה מוסדות רווחה וצדקה על שמו, בין היתר מעון סנט וינסנט ובית הספר לחינוך מיוחד "המעיין" בעין כרם (ירושלים), בבעלות מסדר "האחיות הרחמניות של סן ונסן דה פול" המשמש מעון לטיפול בילדים, מתבגרים ומבוגרים צעירים הסובלים מפיגור שכלי ונכויות פיזיות, מנזר סן ונסן דה פול, המבנה הראשון שהוקם בשכונת ממילא ההיסטורית בירושלים ובית החולים סן ונסן דה פול בנצרת.
הערות שוליים

↑  רותי סיני, אחיות הרחמים, "הארץ", 25 באוקטובר 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463367605171  PLWABN: 9810598531805606  BIBSYS: 90945409  BNE: XX1094402  BnF: cb119284516 (data)  CANTIC: a10191380  CiNii: DA16244831  GND: 118627171  ICCU: CFIV036177  ISNI: 0000 0001 2280 9028  LCCN: n50013448  LNB: 000189061  NDL: 00621611  NKC: jn20010525022  NLA: 53005064  NLG: 113001  NTA: 069137951  RERO: 02-A000173076  SNAC: w67664j5  SUDOC: 027187012  Trove: 1533213  VIAF: 64012995   WorldCat (עם VIAF): 64012995 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אנשי דת נוצרים ובנושא קדושים נוצרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
וו דזה

הוו דזה (בסינית מסורתית: 大禹, בסינית מפושטת: 吳子, בפין-יין: Wúzǐ, ווּ דְזְה) היא יצירה סינית קלאסית על אסטרטגיה צבאית, המיוחסת לווּ צִ'י. היא נחשבת לאחת משבע הקלאסיקות הצבאיות.
מסופר כי היו שני ספרים על אמנות המלחמה מאת ווּ צִ'י, אך אחד מהם אבד, ולפיכך נותר רק הוו דזה כמייצג את הגותו הצבאית של ווּ צִ'י. המהדורה המוקדמת ביותר של הוו דזה ששרדה לימינו היא מימי שושלת סונג (960-1297 לספירה), ובשל העותקים המועטים, אין הסכמה בין החוקרים באשר לתאריך האחרון בו נעשו עריכות ביצירה. אולם לב היצירה מתוארך רשמית כיצירה מתקופת חייו של ווּ צִ'י (381-440 לפנה"ס), באמצע תקופת המדינות הלוחמות. התייחסויות היסטוריות מעלות כי הוו דזה היה מפורסם ופופולרי מאוד גם בתקופת המדינות הלוחמות, וגם בתקופת שושלת האן. בנוסף ללימודי האסטרטגיה והטקטיקה ולפילוסופיה של המלחמה, הוו דזה מקדיש גם תשומת לב רבה להישג הלוגיסטי של מוכנות למלחמה.
התוכן הפילוסופי של היצירה מתבסס בעיקר על מיזוג בין קונפוציאניזם ולגאליזם. היצירה מנסה לגשר בין הדאגה ההומנית (הקונפוציאנית) לערכי המוסר ולממשל נדיב, לבין הצורך האדמיניסטרטיבי (הלגאליסטי) בשכר ועונש נוקשים וצפויים. הניסיון למזג בין ערכים קונפוציאניים ולגאליסטיים משותפת גם לכתבים צבאיים אחרים שמתוארכים באופן ברור יותר לתקופת המדינות הלוחמות.
תאוריה צבאית

הטקסט הנוכחי של הוו דזה מתבסס על שישה חלקים, כל אחד מהם מתמקד בהיבט קריטי של ענייני הצבא: תכנון למען המדינה, הערכת הצבא, שליטה בצבא, הדאו של המצביא, תגובה לשינויים והמרצת הקצינים. על אף שכל פרק בפני עצמו פחות ממוקד מכפי שמשתמע מן הכותרות המסורתיות, הכותרות כן משקפות את הנושאים ואת היקף החומר בו מטפל הספר.
בצעירותו, בילה ווּ צִ'י שנתיים מעצבות כתלמיד של הקונפוציאניזם. לאחר מספר שנים בהן צבר ניסיון אדמיניסטרטיבי, הוא הגיע למסקנה כי כוח והכנה צבאיים הם הכרחיים לשרידותם של גמילות חסדים וצדק. ללא צבא חזק שיגן על הצדק, לשיטתו, ייעלמו הסגולות הקונפוציאניות, והרשע ישלוט בעולם. בשל הדגש הרב על חשיבותו של הצבא בשמירת החופש והזכויות האזרחיות, מציין כותבו של הוו דזה שיש לבחור מפקדים בזהירות, ועדיף לבחור אותם מבין בעלי האומץ המצטיינים באומנויות הצבא אשר גם מפגינים סגולות קונפוציאניות, ובעיקר חוכמה ושליטה עצמית..
מאחר שצבאות בתקופת המדינות הלוחמות הסתמכו בכבדות על סוסים, בין אם לתובלה או ככוח מניע למרכבה, מייחס הוו דזה חשיבות רבה יותר לאחזקת כוח פרשים מאשר באחזקת חיל רגלים, ואף ומתמקד יותר בפרשים בדיוניו הלוגיסטיים. הוו דזה גם מדגיש את החשיבות של תמיכה משמעותית ונאמנות של פשוטי העם, זאת בעקבות המעבר בתקופתו ממלחמות בין אצילים להנעת ענק של צבאות אזרחיים. ההתמקדות בחשיבותו של ממשל אזרחי כעזר הכרחי לכוח הצבאי גם מביאה את הוו דזה להדגיש את היישום של מדיניות קונפוציאנית שמטרתה לשפר את הרווחה החומרית של האנשים, לזכות בתמיכתם הרגשית ולתמוך במעלותיהם המוסריות.
הרמוניה וארגון חשובים זה לזו הדדית: ללא הרמוניה, ארגון לא יכול להיות מלוכד. ללא ארגון, ההרמוניה לא תהיה אפקטיבית להשגת המטרות המשותפות. ישנם שלושה שלבים להשגת כוח לחימה ממושמע ואפקטיבי: ארגון נכון, אימון רב ומוטיבציה יסודית. רק לאחר בניית כוח ממושמע ומלוכד הופך הניצחון לעניין של טקטיקות ואסטרטגיה. חלק נרחב בוו דזה עוסק באמצעים לבניית כוח שכזה.
בכל הקשור לתאוריות הלגאליסטיות על השגת פעולה רצויה באמצעות שימוש נכון בשכר ועונש, הוו דזה מצהיר כי שכר ועונש אינם מספיקים בפני עצמם. הענקת פרסים מוגזמת עלולה לגרום ליחידים לרדוף עושר ותהילה על חשבון הקבוצה, בעוד שענישה מוגזמת עלולה לפגוע במוראל במקרה הטוב, ובמקרה הרע לדחוף אנשים להתחמק משירות במקום להתמודד עם תוצאותיו של כישלון. בנוסף לשכר ועונש, צריך המצביא להנחיל ערכים (ובמיוחד מהסוג הקונפוציאני) לחייליו. זאת מאחר שאדם הנלחם על דבר שהוא רואה כמטרה מוסרית יעדיף למות מאשר לחיות מבוזה, והדבר יתרום להצלחתו של החייל הבודד כמו גם הצבא ככלל. רק בשילוב המיקוד המוסרי עם שכר ועונש אפקטיביים ייעשה הצבא לכוח ממושמע, נלהב ובעל מוטיבציה.
הוו דזה מציע למצביאים לאמץ טקטיקות ואסטרטגיות שונות בהתבסס על הערכתם את מצב שדה הקרב. בין הגורמים המשפיעים על בחירת האסטרטגיות והטקטיקות: מבנה הקרקע ומזג האוויר במקום הקרב, אופיים הלאומי של הנלחמים, ההיסטוריה האישית ומאפייניו של מפקד האויב, וכן גם המוראל, המשמעת, הכושר, המספר והאיכות הכללית של כוחות בני הברית וכוחות האויב. לשם איסוף מידע שכזה, ולשם מניעת מידע שכזה מן האויב, יש צורך קריטי בהטעיה ובריגול.
היוצר

בשל החוסר בראיה ארכאולוגית, אין הסכמה בין החוקרים בנוגע לתעריך יצירתו או שינויו של הוו דזה. יצירה בשם וו דזה הייתה מן הספרים הנפוצים ביותר לציטוט ביצירות של ימי המדינות הלוחמות. (היצירה הוזכרה, למשל, ב"רשומות האביבים והסתוים" ו"בהאן פיי דזה".) סְה-מָה צְ'ייֵן מציין ברשומות ההיסטוריון כי הוו דזה משתווה בפופולריות שלו לאמנות המלחמה של סון דזה. ישנן עדויות כי בימי המדינות הלוחמות התקיימו שני טקסטים בשם וו דזה, אך לפחות אחד מהם אבד. ובכל מקרה, העובדה היא כי חלקים גדולים מן הטקסט אבדו או הוסרו במכוון ממהדורות שהגיעו לימינו, ובכך הפכו את היצירה לקשה יותר לתיארוך. כיום יש ראיות גם לכך שזמן כתיבת היצירה הוא בתקופת המדינות הלוחמות, וגם לכך שהוא עבר שינויים בתקופות מאוחרות יותר.
המחקר השיטתי ביותר על תאריך היצירה וזהות היוצר של הוו דזה הסתמך על התייחסויות היסטוריות ועל תוכן הספר, והגיע למסקנה שלב העבודה נכתב, סביר להניח, על ידי ווּ צִ'י עצמו, אך סבל מאובדן משמעותי של תוכן, עריכות ותוספות בשנים שחלפו. התאוריה מניחה כי תלמידיו של ווּ צִ'י הם שתיקנו את הטקסט בתחילה, אולם נראה שיש תוכן נוסף שהוכנס לטקסט עד סוף ימי שושלת האן (ייתכן שבמאמץ "לעדכן" את היצירה.) חמש הנקודות הבאות מסכמות את ממצאי המחקר באשר לזמן כתיבתו של הוו דזה.