stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בדיחה אתנית
הערות שוליים

↑  "Why do people find racist jokes funny?". BBC News. 2002-05-07. נבדק ב-2009-01-22.
↑  Berger, Arthur Asa. An Anatomy of Humor. ISBN 9781412817158.
↑  Dominic Pulera, "Sharing the Dream: White Males in Multicultural America". p 99.
↑  Christie Davies, Ethnic Jokes, Moral Values and Social Boundaries, The British Journal of Sociology 33, 1982, עמ' 383–403 doi: 10.2307/589483
↑  L Perry Curtis Jr "Apes and Angels the Irishman in Victorian Caricature" p xiii
↑  Seriously Funny: Mexican Political Jokes as Social Resistance. University of Arizona Press. 2014-03-06. ISBN 9780816530779.
↑  רוביק רוזנטל, בדיחות על יקים, הומור של יקים, ומהיכן הגיעה הצ'פחה, באתר הזירה הלשונית, ‏26 בפברואר 2021
↑  אריה סובר, הומור – בדרכו של האדם הצוחק, ירושלים: כרמל, 2009, עמ' 205-206
זאייר ויליאמס

| --- | --- |

ויליאמס במהלך משחק של הגריזליס ב-2022
 לידה:  12 בספטמבר 2001 (בן 23) לנקסטר, קליפורניה, ארצות הברית
 עמדה:  סמול פורוורד
 גובה:  2.06
 מספר:  8
 מכללה:  אוניברסיטת סטנפורד
 דראפט:  בחירה עשירית, 2021 ניו אורלינס פליקנס
 קבוצות כשחקן
 2021–2024 2023 2024–:  ממפיס גריזליס ←ממפיס האסל ברוקלין נטס
זאייר ויליאמס (באנגלית: Ziaire Williams; נולד ב-12 בספטמבר 2001) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הסמול פורוורד בברוקלין נטס מליגת ה-NBA.
נעורים וקריירת תיכונים

שני הוריו של ויליאמס, מרקיטה פילדס ויליאמס, שירתו בצבא ארצות הברית.
ויליאמס נולד בלנקסטר, קליפורניה כבן יחיד. הוא החל לשחק כדורסל בגיל חמש תחת הדרכתו של אביו.
בשלוש השנים הראשונות שלו בתיכון, למד ויליאמס בתיכון נוטרדאם בשרמן אוקס, לוס אנג'לס. בעונתו הראשונה, הוא רשם ממוצעים של 13.6 נקודות ו-6.5 ריבאונדים למשחק. ויליאמס החמיץ חלק ניכר מעונתו השנייה בעקבות פציעה. ב-14 בינואר 2019, בעונתו השלישית, נבחר ויליאמס לספורטאי השבוע של לוס אנג'לס דיילי ניוז לאחר שקלע שני משחקים רצופים לפחות 34 נקודות. באותה עונה, ויליאמס העמיד 27 נקודות, 10 ריבאונדים ו-3 אסיסטים בממוצע למשחק. הוא נבחר לחמישייה הראשונה של הליגה.
ב-18 ביולי 2019, ויליאמס עבר לתיכון סיירה קניון בצ'טסוורת', לוס אנג'לס עבור עונתו האחרונה בתיכונים. באותה עונה שיחקו בתיכון שחקנים דומיננטיים כמו בי.ג'יי בוסטון, וגם ברוני ג'יימס וזייר ווייד, בנם של שחקני הכדורסל לברון ג'יימס ודווין וייד. ויליאמס לא היה כשיר לשחק עד 29 בדצמבר, עקב כללי העברת השחקנים בליגה, והחמיץ מעל לעשרה משחקים. בהופעת הבכורה שלו בתיכון, ויליאמס קלע 28 נקודות בהפסד בהארכה 81–85 לתיכון כריסטיאן. ב-11 במרץ 2020, ויליאמס רשם 17 נקודות וקלע באזר ניצחון שהכריע 61–63 על תיכון באטיוונדה. באותה עונה, ויליאמס העמיד ממוצעים של 15 נקודות, 7.9 ריבאונדים ו-3.6 אסיסטים למשחק, מה שעזר לסיירה קניון לזכות באליפות. ויליאמס נבחר לשחקן העונה על ידי לוס אנג'לס טיימס ונבחר להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן, בג'ורדן ברנד קלאסיק ובנייקי הופ סאמיט, אך כל שלושת המשחקים בוטלו עקב מגפת הקורונה.
קריירת מכללות

ויליאמס דורג בחמישה כוכבים על פי יכולתו בתיכונים, ודורג כפורוורד הראשון בטיבו במחזור 2020. ב-12 באפריל 2020, הודיע ויליאמס על התחייבותו לאוניברסיטת סטנפורד. ויליאמס היה למגויס בעל הדירוג הגבוה ביותר בסטנפורד ולשחקן בעל הדירוג של חמישה כוכבים הראשון במכללה מאז ריד טרוויס בשנת 2014.
בהופעת הבכורה שלו במכללה, ב-30 בנובמבר 2020, ויליאמס קלע 19 נקודות וקלט 8 ריבאונדים בניצחון 64–82 מול אוניברסיטת אלבמה. ב-7 בינואר 2021, הוא רשם 12 נקודות, 12 ריבאונדים ו-10 אסיסטים, מה שהיה לטריפל דאבל הראשון של שחקן סטנפורד מאז 2007, בניצחון 75–91 על אוניברסיטת וושינגטון.
קריירה מקצוענית

ב-31 במרץ 2021, ויליאמס הכריז על התמודדות בדראפט ה-NBA ‏2021. בדראפט עצמו נבחר בבחירה העשירית על ידי הניו אורלינס פליקנס, וישר הועבר לממפיס גריזליס.
סטטיסטיקות הקריירה > בעונה הסדירה של ה-NBA

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות |  % מהשדה |  % משלוש |  % מהעונשין | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2021/2022 | ממפיס | 62 | 31 | 21.7 | 0.450 | 0.314 | 0.782 | 2.1 | 1.0 | 0.6 | 0.2 | 8.1 |
| 2022/2023 | ממפיס | 37 | 4 | 15.2 | 0.429 | 0.258 | 0.773 | 2.1 | 0.9 | 0.4 | 0.2 | 5.7 |
| 2023/2024 | ממפיס | 51 | 15 | 20.4 | 0.397 | 0.307 | 0.827 | 3.5 | 1.5 | 0.7 | 0.2 | 8.2 |
| קריירה |  | 150 | 50 | 19.6 | 0.426 | 0.301 | 0.803 | 2.6 | 1.2 | 0.6 | 0.2 | 7.5 |
סטטיסטיקות הקריירה > בפלייאוף ה-NBA

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות |  % מהשדה |  % משלוש |  % מהעונשין | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2021/2022 | ממפיס | 10 | 1 | 16.8 | 0.442 | 0.306 | 0.923 | 1.6 | 0.5 | 0.5 | 0.0 | 6.9 |
| 2022/2023 | ממפיס | 4 | 0 | 3.0 | 0.286 | 0.333 | 0.000 | 0.5 | 0.5 | 0.0 | 0.0 | 1.3 |
| קריירה |  | 14 | 1 | 12.9 | 0.424 | 0.308 | 0.923 | 1.3 | 0.5 | 0.4 | 0.0 | 5.3 |
ניקולס קלקסטון

| --- | --- |

קלקסטון בשנת 2019
 לידה:  17 באפריל 1999 (בן 25) גרינוויל, קרוליינה הדרומית, ארצות הברית
 עמדה:  סנטר
 גובה:  2.11 מטרים
 מספר:  33
 מכללה:  אוניברסיטת ג'ורג'יה
 דראפט:  בחירה מספר 31, 2019 ברוקלין נטס
 קבוצות כשחקן
 2019– 2019–2020:  ברוקלין נטס ←לונג איילנד נטס
ניקולס דוויר קלקסטון (באנגלית: Nicolas Devir Claxton; נולד ב-17 באפריל 1999) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בקבוצת ברוקלין נטס מליגת ה-NBA, בעמדת הסנטר. בתחרויות בינלאומיות מייצג קלקסטון את נבחרת איי הבתולה בכדורסל.
קריירת מכללות

קלקסטון נולד וגדל בעיר גרינוויל שבקרוליינה הדרומית, ובשנת 2017 החל ללמוד באוניברסיטת ג'ורג'יה. בעונתו השנייה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה הפך לאחד משחקניה המובילים, ורשם ממוצעים של 13.0 נקודות, 8.6 ריבאונדים, 2.5 חסימות ו-1.8 אסיסטים למשחק.
בקיץ 2019 הודיע על עזיבתו את האוניברסיטה, לאחר שנתיים בלבד, לטובת התמודדות לבחירה בדראפט ה-NBA.
קריירת משחק מקצועית

בדראפט 2019 נבחר קלקסטון על ידי ברוקלין נטס, בבחירה ה-31. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-NBA ב-8 בנובמבר, כשרשם שמונה נקודות ושישה ריבאונדים בניצחון 119–115 על פורטלנד טרייל בלייזרס. לאורך עונת הרוקי שלו שותף ב-15 משחקים בלבד, בין היתר בשל פציעה בכתפו השמאלית, במהלך העונה קלע 4.4 נקודות בממוצע למשחק. בינואר באותה שנה השתתף במספר משחקים בקבוצת הבת של הנטס, לונג איילנד נטס. ב-24 ביוני 2024 הודיעו הנטס כי קלקסטון עבר ניתוח מוצלח בכתפו השמאלית וכי הוא צפוי להחמיץ את שארית עונת 2019/2020.
לקראת עונת 2020/2021, הנטס העבירו בטרייד את הסנטר ג'רט אלן כדי לפנות דקות משחק נוספות לטובת קלקסטון שעבר לשחק כסנטר המחליף.
בקיץ 2021, שלחו הנטס את דיאנדרה ג'ורדן בטרייד, וכך קלקסטון הפך לסנטר הפותח בעונת 2021/2022. ב-2 בפברואר 2022, קלע קלקסטון שיא עונתי של 23 נקודות, לצד אחד עשר ריבאונדים וחמש חסימות, בהפסד 112–101 לסקרמנטו קינגס. בפלייאוף של אותה העונה רשם קלקסטון ממוצעים של 10.5 נקודות ו-2.3 חסימות למשחק.
ב-7 ביולי 2022, חתם קלקסטון עם הנטס על חוזה לשנתיים של 20 מיליון דולר.את עונת 2022/2023 הוא סיים את תוך שהוא מוביל את הליגה ב-70.5% מהשדה, יחד עם 2.5 חסימות בממוצע למשחק, השני בליגה, הגיע למקום התשיעי בהצבעות לשחקן ההגנה של השנה.
ב-6 ביולי 2024, קלקסטון חתם מחדש עם הנטס על חוזה לארבע שנים של 100 מיליון דולר.
סטטיסטיקות הקריירה > בעונה הסדירה של ה-NBA

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות |  % מהשדה |  % משלוש |  % מהעונשין | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2019/2020 | ברוקלין | 15 | 0 | 12.5 | 0.563 | 0.143 | 0.524 | 2.9 | 1.1 | 0.1 | 0.5 | 4.4 |
| 2020/2021 | ברוקלין | 32 | 1 | 18.6 | 0.621 | 0.200 | 0.484 | 5.2 | 0.9 | 0.7 | 1.3 | 6.6 |
| 2021/2022 | ברוקלין | 47 | 19 | 20.7 | 0.674 | 0.000 | 0.581 | 5.6 | 0.9 | 0.5 | 1.1 | 8.7 |
| 2022/2023 | ברוקלין | 76 | 76 | 29.9 | 0.705 | 0.000 | 0.541 | 9.2 | 1.9 | 0.9 | 2.5 | 12.6 |
| 2023/2024 | ברוקלין | 71 | 71 | 29.8 | 0.629 | 0.200 | 0.551 | 9.9 | 2.1 | 0.6 | 2.1 | 11.8 |
| קריירה |  | 241 | 167 | 25.5 | 0.661 | 0.158 | 0.544 | 7.8 | 1.6 | 0.7 | 1.8 | 10.3 |
סטטיסטיקות הקריירה > בפלייאוף ה-NBA

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות |  % מהשדה |  % משלוש |  % מהעונשין | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2020/2021 | ברוקלין | 12 | 0 | 10.8 | 0.483 | 0.000 | 0.667 | 2.8 | 0.6 | 0.3 | 1.0 | 2.5 |
| 2021/2022 | ברוקלין | 4 | 0 | 24.5 | 0.792 | 0.000 | 0.182 | 6.3 | 1.5 | 1.3 | 2.3 | 10.5 |
| 2022/2023 | ברוקלין | 4 | 4 | 29.3 | 0.720 | 0.000 | 0.600 | 8.0 | 1.5 | 0.3 | 1.8 | 10.5 |
| קריירה |  | 20 | 4 | 17.3 | 0.654 | 0.000 | 0.343 | 4.5 | 1.0 | 0.5 | 1.4 | 5.7 |
הערות שוליים

↑  הסטטיסטיקות של קלקסטון בליגת המכללות, באתר sports-reference.com
↑  רשימת הנבחרים בדראפט 2019, באתר basketball-reference.com
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורסלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אודואקר

רומולוס אוגוסטולוס נכנע בפני אודואקר
אוֹדוֹאָקֶר או אוֹדוֹוָקֶר (Odoacer, Odovacer; בערך 435 – 15 במרץ 493) היה שליט איטליה בשנים 476–493. הביא לביטולה של האימפריה הרומית המערבית, והיה השליט הברברי הראשון באיטליה.
חייו

אודואקר נולד באחד המחוזות שמצפון לדנובה (באזור אוסטריה של היום) שם התנחלו שבטים גרמניים שונים (רוגים, סקירים, טורקילינגים והרולים). ייתכן שהוא עצמו היה בן-תערובת הוני וסקירי. בשנת 470 בערך הצטרף לצבא הקיסר של הקיסרות המערבית באיטליה, שהיה מורכב אז ברובו ממגויסים ברברים (פואדרטי), ועלה בסולם הפיקוד. בשנת 475 הדיח מפקד הצבא הרומי, אורסטס, את הקיסר המערבי יוליוס נפוס, ומינה תחתיו לקיסר את בנו הקטין רומולוס אוגוסטולוס. אולם, משסרב אורסטס להעניק קרקעות לחייליו, מרדו בו הללו והכריזו על אודואקר כ"מלך". אודואקר רדף אחרי אורסטס ורצח אותו ואת אחיו. על רומולוס הנער חס אודואקר ושילח אותו למשפחתו אחרי שוויתר על הקיסרות. משהודח רומולוס בשנת 476 לא שב עוד איש לשבת על כס הקיסרות המערבית, וזו פקעה.
אודואקר נמנע מלקרוא תגר על השלטון הלגיטימי והכיר פורמלית ביוליוס נפוס, הקיסר הרומי המערבי המודח. הוא אף טבע מטבעות הנושאים את שמו של נפוס. משנרצח הלה במקום גלותו בדלמטיה בשנת 480 קיבל עליו אודואקר את סמכותו של הקיסר המזרחי, זנון, ושלח אליו את סמלי השלטון של הקיסרות המערבית. זנון השלים עם שלטונו באיטליה ואף העניק לו תואר 'אציל' (פטריקיוס).
נראה שבמהלך 13 שנות שלטונו ניהל אודואקר את איטליה בתבונה. הוא זכה באהדת העיר רומא והסנאט והצליח לחלק אדמות לתומכיו, בדרך כלל ללא התנגדות. אולם פעולותיו מחוץ לגבולות איטליה עוררו את חששה של הקיסרות המזרחית, שהביאה לבסוף למפלתו. בשנת 480 פלש לדלמטיה (קרואטיה של היום) וסיפחה לבסוף לממלכתו. הוא הצליח להחזיר את השליטה הרומית בסיציליה מידי הוונדלים. בשנת 484 התפתה לסייע לקושרים נגד הקיסר המזרחי, זנון, והלה החל לפעול נגדו. בעידודו של זנון פלשו האוסטרוגותים בשנת 489 תחת הנהגת תיאודריך הגדול לממלכתו של אודואקר, השמידו את צבא הפואדרטי הברברי שלו ותוך שנה כבשו את מרבית איטליה. אודואקר התבצר ברוונה עד שהעיר נכנעה, על פי הסכם שהושג בשנת 493. אז הזמין תיאודריך את אודואקר המנוצח למשתה ובמעמד זה הרגוֹ ככל הנראה בחרבו. כך בא קץ לשלטונו.
הת'ר נובה

| --- | --- |

 לידה:  6 ביולי 1968 (בת 56) ברמודה, הממלכה המאוחדת 
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1990 
 מקום לימודים:  בית הספר לעיצוב רוד איילנד, תיכון פאטני 
 סוגה:  רוק אלטרנטיבי 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  גיטרה 
 חברת תקליטים:  קבוצת וורק, Embassy of Music 
 www.heathernova.com
 פרופיל ב-IMDb
 
הת'ר נובה (באנגלית: Heather Nova; נולדה ב-6 ביולי 1967) היא זמרת רוק, אשר כותבת ומלחינה את מרבית שיריה בעצמה. להיטה המפורסם ביותר הוא השיר "Walk This World" משנת 1994.
ביוגרפיה > השנים הראשונות

הת'ר נובה נולדה בשם הת'ר אליסון פרית' בברמודה, לאם ממוצא קנדי ולאבא יליד ברמודה. את מרבית שנות ילדותה העבירה ביחד עם משפחתה (הוריה, אחותה ואחיה) על סירה באורך 12 מטרים שבנה אביה. במשך רוב שנות השבעים וחלק משנות השמונים הפליגה המשפחה במרחבי האוקיינוס האטלנטי והים הקריבי.
נובה החלה לנגן בגיטרה ובכינור בגיל צעיר, ואת שירה הראשון כתבה בגיל 12. בשנות נעוריה היגרה משפחתה לניו אינגלנד, והיא למדה בבית ספר תיכון בורמונט. כשסיימה את לימודי התיכון נרשמה ללימודים בבית הספר לעיצוב של רוד איילנד, שם סיימה את לימודיה בשנת 1989.
ביוגרפיה > קריירה

לאחר סיום לימודיה ברוד איילנד היא התגוררה זמן קצר בניו יורק, שם היא נכשלה במאמציה לעניין חברות תקליטים בשירים שכתבה והקליטה. לאחר מכן עברה להתגורר בלונדון, שם נשארה במשך 12 שנים (היא החזיקה כבר באזרחות בריטית, בשל מוצאה הברמודי). ב-1990 היא הוציאה מיני-אלבום ראשון שנקרא בפשטות "Heather Frith". בתקופה זו היא עדיין לא שינתה את שמה. שינוי השם הגיע שנה לאחר מכן, במטרה ליצור לעצמה שם קליט יותר.
שמה החדש נחשף לראשונה ב-1993, שנה שבה היא הוציאה מיני-אלבום שני בשם "Spirit in You", וכן אלבום מלא ראשון בשם "Glow Stars", שזכה לביקורות נלהבות. הצלחת האלבום הובילה אותה להקליט ולשחרר אלבום ראשון בהופעה חיה, "Blow", ולצאת לסיבוב הופעות ראשון באירופה. בשנת 1994 יצא לאור אלבומה המצליח ביותר מבחינה מסחרית, "Oyster", שבו נכלל גם הלהיט "Walk This World". בעקבות הצלחת האלבום היא יצאה לסיבוב הופעות עולמי שנמשך שנתיים. אלבום נוסף בהופעה חיה, "Live from the Milky Way", יצא ב-1995. אלבום האולפן הבא שלה, "Siren", יצא ב-1998. האלבום עורר ציפייה רבה, אך לא זכה להצלחה מסחרית גדולה.
לאחר מסע הופעות עולמי לקידום האלבום "Siren", נובה לקחה הפסקה מהקלטות והופעות. בשנת 2001 יצא לאור אלבומה "South". באלבום נכללה גרסת כיסוי שהקליטה לשיר "Gloomy Sunday". השיר זכה להצלחה גדולה בגרמניה והגיע שם למקום הראשון במצעד מכירות הסינגלים, לאחר שנכלל גם בפסקול של סרט קולנוע גרמני שעסק במלחמת העולם השנייה.
ב-2002 הוציאה לאור בעצמה ספר, "The Sorrowjoy", שהכיל שירים ואיורים פרי עטה. ב-2006 הוציאה גם אלבום באותו שם, שבו היא מקריאה את שיריה מהספר לצלילי מוזיקת אמביינט. את האלבום ניתן היה לרכוש רק בהופעות החיות שלה, באתר האינטרנט הרשמי שלה ובשני אתרי מעריצים. כמו כן, היא שיתפה פעולה עם אומן הדאנס הגרמני ATB בשירים "Love Will Find You" ו-"Renegade".
אלבום האולפן האחרון שלה, "The Way It Feels", יצא במאי 2015. ב-11 בנובמבר 2015 הופיעה לראשונה בישראל, במועדון הבארבי.
ביוגרפיה > חייה האישיים

נובה מתגוררת כיום בברמודה עם בעלה, המפיק המוזיקלי פליקס טוד, ועם בנם סבסטיאן, שנולד ב-2004.
דיסקוגרפיה > אלבומים

Heather Frith (מיני-אלבום, 1990)
Spirit In You (מיני-אלבום, 1993)
Glow Stars ‏ (1993)
Blow (הופעה חיה, 1993)
Oyster ‏ (1994)
Live From The Milky Way (מיני-אלבום בהופעה חיה, 1995)
Siren ‏ (1998)
Wonderlust (הופעה חיה, 2000)
South ‏ (2001)
Storm ‏ (2003)
Redbird ‏ (2005)
The Sorrowjoy ‏ (2006)
The Jasmine Flower ‏ (2008)
300 Days at Sea ‏ (2011)
The Way It Feels ‏ (2015)
דיסקוגרפיה > סינגלים נבחרים

Walk This World ‏ (1994)
Maybe An Angel ‏ (1995)
(London Rain (Nothing Heals Me Like You Do ‏ (1998)
Gloomy Sunday ‏ (1999)
Love Will Find You ‏ (2000, עם ATB) ‏
Virus of the Mind ‏ (2002)
Renegade ‏ (2007, עם ATB) ‏
דיסקוגרפיה > DVD

‏* Live at the Union Chapel ‏ (2004)
עטיפת האלבום "Oyster" מ-1994
אבישי מרגלית

| --- | --- |

 לידה:  22 במרץ 1939 (בן 85) עפולה, פלשתינה (א"י) 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים, קווינ'ס קולג' 
 מנחה לדוקטורט:  יהושע בר-הלל
 מוסדות:  אוניברסיטת פרינסטון  האוניברסיטה החופשית של ברלין  אוניברסיטת אוקספורד  אוניברסיטת הרווארד  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מונחה לדוקטורט:  תמר סוברן 
 עיסוק:  מסאי, פילוסוף, פעיל חברתי 
 הושפע מ:  לודוויג ויטגנשטיין, ג'ון רולס, סידני מורגנבסר, קרל מרקס
 השפיע על:  משה הלברטל, אסף שרון
 מדינה:  ישראל, ארצות הברית 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (2010) פרס ספר הפילוסופיה (2012) פרס ד"ר לאופולד לוקאס (2011) פרס ארנסט בלוך (2012) פרס א.מ.ת. (2007) 
 בן או בת זוג:  עדנה אולמן-מרגלית (?–2010) 
 
מרגלית בינואר 2007
אבישי מרגלית (נולד ב-22 במרץ 1939) הוא פילוסוף ישראלי, פרופסור אמריטוס בחוג לפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים ומופקד הקתדרה ע"ש ג'ורג' קנאן במכון ללימודים מתקדמים שבפרינסטון בשנים 2006–2011.
ביוגרפיה

אבישי מרגלית גדל בשכונת כרם אברהם בירושלים. הוריו עלו לארץ ישראל בסוף שנות הה-20 ותחילת שנות ה-30 משתי עיירות קטנות ליד ורשה שבפולין (מוגיילניצה וגרוייץ). אביו משה היה פועל בניין, מזכיר הסתדרות פועלי הבניין וראש לשכת העבודה, ולימים מזכיר מועצת הפועלים באשקלון. אמו מרים הייתה פעילה בארגון אמהות עובדות.
מרגלית למד בתיכון ליד האוניברסיטה העברית, ולאחר מכן שירת בנח"ל המוצנח. ב-1960 החל ללמוד באוניברסיטה העברית בחוגים לכלכלה ולפילוסופיה. בשנת 1966 קיבל תואר מוסמך בפילוסופיה. עבודת המוסמך שלו עסקה במושג העבודה בתורתו של מרקס. בתקופת לימודיו עבד כמדריך בכפר נוער של עליית הנוער, שם עבד עם ילדי העליות של שנות החמישים במשך תקופה של כשש שנים. בזכות מלגת "המועצה הבריטית", נסע לקווינז קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד, שם שהה מ-1968 עד 1970. ב-1970 סיים את עבודת הדוקטורט שלו בהצטיינות, בהנחייתו של פרופסור יהושע בר-הלל, שעסקה במעמד הקוגניטיבי של מטפורות. באותה שנה החל ללמד כמרצה בחוג לפילוסופיה שבאוניברסיטה העברית. בשנים 1998–2006 היה מופקד הקתדרה ע"ש שולמן בפילוסופיה. ב-2006 פרש כפרופסור אמריטוס מהאוניברסיטה העברית. מיולי 2006 ועד 2011 כיהן כפרופסור וכמופקד הקתדרה ע"ש ג'ורג' קנן במכון למחקר מתקדם שבפרינסטון.
שימש עמית מחקר ופרופסור אורח במכללות וולפסון וסנט אנתוני שבאוניברסיטת אוקספורד (שם כיהן גם כ"פרופסור ברטלסמן"), וכן באוניברסיטאות הרווארד, סטנפורד, ניו יורק, פראג, פירנצה, באוניברסיטה החופשית של ברלין, במכון מקס פלאנק בברלין, במרכז רוקפלר לערכים אנושיים שבאוניברסיטת פרינסטון, ובמכון ראסל סייג' (Russell Sage) בניו יורק.
נמנה עם מקימי מפלגת מוקד ב-1973 ומנסחי מצעה. בשנת 1975 היה ממקימי המועצה לישראל-פלסטין יחד עם מתי פלד, אורי אבנרי, עמוס קינן ודוד שחר. מרגלית היה מראשוני "שלום עכשיו" שקמה במרץ 1978, וכמו כן שימש במשך שנים רבות בהנהלת "בצלם", האגודה לזכויות אדם בשטחים, והוא חבר המועצה הציבורית של "בצלם"..
החל משנת 1984 כותב באופן קבוע בכתב העת האמריקאי The New York Review of Books, שם פרסם מאמרים בשאלות פוליטיות וחברתיות, וכן דיוקנאות פוליטיים של אישים כמו יצחק רבין, יצחק שמיר, אהוד ברק ואריאל שרון, ופרופילים תרבותיים ופילוסופיים על אישים כמו שפינוזה, מרטין בובר וישעיהו ליבוביץ. אסופה ממאמריו בכתב העת ראתה אור בספר Views in Review: Politics and Culture in the State of the Jews בהוצאת פראר-שטרוס-גירו (1998).
היה נשוי לפרופסור לפילוסופיה עדנה אולמן-מרגלית עד פטירתה בשנת 2010. הם התגוררו בירושלים ולהם ארבעה ילדים, בהם פרופ' יותם מרגלית.
מחקריו > תחומי מחקריו וגישתו הפילוסופית

אבישי מרגלית החל את מחקריו בפילוסופיה של הלשון, פילוסופיה של הלוגיקה, הפילוסופיה האנליטית הכללית ומושג הרציונליות. בהמשך עבר לעסוק בפילוסופיה של החברה, הדת, המדינה והתרבות, ובהשלכות הפילוסופיות של הפסיכולוגיה החברתית והפסיכולוגיה הקוגניטיבית.
את ספרו "האתיקה של זיכרון" פותח מרגלית בהבחנה בין פילוסופיה של "כלומר" לפילוסופיה של "למשל" ("i.e. philosophy," vs. "e.g. philosophy"). הכוונה היא להבחנה בין פילוסופיה מבארת, המבוססת על ניתוח מופשט והנהרה (אקספליקציה) מושגית, לבין פילוסופיה מדגימה, היוצאת מדוגמאות חיות מהספרות או מאירועים היסטוריים. בלי לשפוט מי הראויה משתיהן, מרגלית מאמץ את השנייה. רוב עבודתו החל משנות התשעים משקפת גישה זו לניתוח שאלות פילוסופיות.
בניגוד לתפיסה המסורתית של פילוסופים, הנוהגים ללוות את הטיעון הפילוסופי המופשט שלהם בדוגמאות שהן במכוון מלאכותיות או טריוויאליות, נוהג מרגלית לצאת מדוגמאות היסטוריות שמורכבותן ועושרן קודמים להמשגה התאורטית שלהן. דרך הניתוח של דוגמאות אלה הוא בונה בהדרגה מושגים והבחנות עיוניות המהוות כלי פילוסופי להבנת התופעה אותה הוא חוקר.
כך למשל בספרו "האתיקה של הזיכרון" הוא מתאר את הקצין ששוכח את שמו של אחד מפיקודיו שנהרג בקרב גבורה, וזאת כמקרה-דגם בדיון על האחריות המוסרית שבזיכרון, מצד אחד, ועל מרכזיות השם בכינון זיכרון, מצד שני. הוא גם מעמיד את הדילמה: מה היינו מעדיפים שייזכר שנים רבות לאחר מותנו, לו למשל היינו ציירים – התמונות שציירנו אך ללא שמנו, או שמנו כציירים דגולים, ללא שנשמרה ולו אחת מיצירותינו. דרך התפלספותו של מרגלית משקפת הבחנות ותובנות היסטוריות, תרבותיות וספרותיות שאינן בדרך כלל נחלתם של פילוסופים.
מחקריו > עבודה זרה

ספר זה (Idolatry) נכתב בשיתוף עם תלמידו לשעבר, הפרופסור לפילוסופיה ומחשבת ישראל משה הלברטל מהאוניברסיטה העברית ואוניברסיטת ניו יורק והוא התפרסם בהוצאת אוניברסיטת הרווארד בשנת 1992. הספר פורש את תולדות מושג האלילות ומשמעויותיו האידאולוגיות והדתיות. הספר מציע רקע פילוסופי, בעיקר בהסתמך על הפילוסופיה של הלשון ועל הפילוסופיה של ויטגנשטיין (בו עסק מרגלית שנים רבות).
הרעיון המרכזי בספר הוא שביקורת האידאולוגיה מוצאת את ביטויה הראשון בביקורת האלילות. האלילות אינה טעות בעלמא אלא טעות חוטאת, וככזאת היא גורמת לנו להחטיא את מטרות חיינו. ביקורת אלילי-השבט של בייקון, וביקורת האידאולוגיה הפוליטית (במובן השלילי שבו השתמש בביטוי הזה מרקס), הן המשך לאותו מהלך של היחס לטעות חוטאת ומחטיאה.
מחקריו > החברה ההגונה

ספרו זה של מרגלית (The Decent Society) ראה אור בהוצאת אוניברסיטת הרווארד, בשנת 1996, ותורגם לעשר שפות. החל מאפלטון עסקה הפילוסופיה הפוליטית בשאלה של החברה הצודקת (just society), אך לא בשאלת החברה ההגונה (decent society). בספרו זה מעמיד מרגלית את מושג ההגינות, המבטא היעדר השפלה, כמושג הקודם לחיפוש אחרי אידיאל הצדק.
חברה הגונה, לתפיסתו, היא חברה שמוסדותיה אינם משפילים. הוא מציג את הטעמים הלוגיים, המוסריים והקוגניטיביים להיפוך המתודולוגי של הבחירה ב"פילוסופיה נגטיבה". בניגוד לחמקמקות של המושג המופשט כבוד האדם, תופעת ההשפלה היא מוכרת ומזוהה בקלות, כמו גם הרוע או העוול הכרוכים בה.
דרך עיסוקו במושג ההשפלה, הפך ספרו של מרגלית למקור חשוב לעיסוק בהבהרת מושג הכבוד, שהוא אבן יסוד באתיקה, בפוליטיקה ובתורת המשפט המודרנית. הוא ערך ניתוח מעמיק במובניו השונים של המושג כמו הוקרה, יושרה, הערכה וכבוד עצמי (respect, dignity, honor, self-respect). מרגלית מציע פתרון "ספקני" לשאלה מהו כבוד האדם. במקום לנסות לקשרו לתכונה מהותית מסוימת שיש לכל אדם ושבגינה הוא ראוי לכבוד (ניסיון שלדעתו לא צלח בתולדות הפילוסופיה), מציע מרגלית להפוך את אופן ההסבר: הפרקטיקה של מתן כבוד לבני-אדם קודמת לכבוד האדם (כתכונה). מכאן שכבוד הוא מה שיש באדם שאליו מתייחסים בכבוד. אין זו התחמקות מהשאלה של כבוד האדם, אלא חילוצה מן הדיון העקר והבלתי-פתיר בתחום המטפיסי.
הרעיון העומד בבסיסו של הספר הוא שאחד הגורמים הפוליטיים והמוסריים החשובים שמניעים אותנו הוא ההימנעות מהשפלה. לא הצדק הוא שמביא אותנו לפוליטיקה אלא אי-הצדק – ההימנעות מרע, ולא עשיית הטוב. לפיכך לא מתחיל מרגלית בבירור השאלה על כבוד האדם, אלא בודק כיצד אפשר להימנע מהשפלה. הוא מציג את הביטויים הפוליטיים המובהקים של החברה ההגונה: הימנעות מחדירה לפרטיות, שיתוף מלא באזרחות, מלחמה באבטלה, והמודעות לסכנה שבהמרת מנגנוני חלוקה צודקת במוסדות של סעד וצדקה. חלקו השני של הספר נותן דין וחשבון על המוסדות העלולים להביא לכך שחברה תהיה לא הגונה בהיותם מייצרי השפלה, ובהם בתי סוהר, צבא, תרבות ומדיה. לצדו של האידיאל המרכזי שלנו, שהוא חברה צודקת, טוען מרגלית אפוא בזכות אידיאל החברה ההגונה, החברה שאינה משפילה. לפי דעתו זהו אידיאל פוליטי שהוא יותר בר-השגה ומימוש מהאידיאל של חברה צודקת.
מחקריו > האתיקה של הזיכרון

ספר זה (The Ethics of Memory) יצא לאור בשנת 2002 בהוצאת אוניברסיטת הרווארד. הספר עוסק בבעיית חובות הזיכרון, בעיה שכמעט לא נדונה בפילוסופיה אף כי במסורת היהודית הציווי "זכור" היה תמיד בעל משמעות מכוננת. בדרך כלל זיכרון לא נתפש כעניין מוסרי: בני אדם זוכרים או שוכחים כעניין של עובדה, ומאחר שאין הם שולטים באופן רצוני בזיכרון הרי שתורות מוסר אינן רואות בזיכרון עניין של חובה. מרגלית חושף בספרו את הממד האתי-ערכי של זיכרון, הן בתחום הפרטי והן בתחום הקולקטיבי.
מרגלית מעלה בספר את השאלה האם מוטלות עלינו חובות לזכור (או לשכוח), ודיונו מתבסס על הבחנה מרכזית שהוא מנהיג – בין אתיקה לבין מוסר (ethics ו-morality בהתאמה). חובת זיכרון יש לדעתו בכל הכרוך במיסוד היחסים האתיים, שהם יחסינו ה"מְעוּבּים", או ה"דחוסים" ("thick relations"): אלה היוצרים שבט, משפחה ואומה, והמתבטאים ביחס להורים, לחברים, ולכל אלה שיש לנו איתם היסטוריה משותפת. בלא זיכרון אין לקהילה קיום. הזיכרון הוא מרכיב מכונן באכפתיות של בני אותה קבוצה או קהילה.
יחסינו המוסריים, לעומת זאת, הם יחסים "רזים": היחס אל ה"אחר" שאין לנו עמו כל קורים משותפים או היסטוריה משותפת. כלומר, המוסר משתית את אותם היחסים בין בני אדם שהם מתוקף אנושיותם בלבד, מתוקף היותם בני אדם, ותו לא. בכל הנוגע ליחסים המוסריים אין לדעתו של מרגלית חובות זיכרון. זאת בניגוד לקיומה של חובת זיכרון בין בני אדם הקשורים זה לזה במערכת של יחסים אתיים מעובים.
אחת הטענות בספר היא ש"קהילת זיכרון" היא מושג פוליטי מרכזי יותר מאשר מושג הלאום. הזיכרון מהווה חלק גדול ממה שיוצר את היחסים שלנו, והפגיעה באיכות הזיכרון פוגעת בטיבם או בחוזקם של יחסינו המעובים. כללית, הספר עוסק בשאלה האתית של החובה לזכור, וכן בשאלות כמו מהו עד מוסרי, מהי קהילת זיכרון, איך זוכרים רגשות (בהבדל מזיכרון של הלכי רוח), מהו היחס בין לזכור ולסלוח, האם הזיכרון מסייע לסליחה או עומד לה לרועץ, ועוד. מרגלית סבור שהזיכרון הוא מושג מפתח ליחסים האתיים שלנו עם הזולת, ושקהילות זיכרון בנויות על רשתות של חלוקת עבודה לייצוגים השונים של הזיכרון. הרשת הזאת מושתתת, בחלקה, על אנשים מסוימים שזוכרים את העבר ועוסקים בו, כמו היסטוריונים, ארכיברים ועיתונאים, ועל כך שהרשת החברתית מחברת את כולנו לאנשים אלה.