stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דווייט יורק
קריירה

יורק החל את הקריירה שלו בשנת 1989 באסטון וילה, שם שיחק ברוב הקריירה שלו, עד שנת 1998. משם הוא עבר למנצ'סטר יונייטד והיה שותף לעונת הטרבל שלה. באותה העונה כבש 18 שערי ליגה וסיים כמלך שערי הפריימר ליג בצוותא עם ג'ימי פלויד האסלביינק ומייקל אואן. במנצ'סטר הוא קיבל את הכינוי "הנסיך הטרינידדי". ב-2002 עבר יורק לבלקברן רוברס וב-2004 עבר לברמינגהאם סיטי שם שיחק עד שנת 2005. בעונת 2005/2006 הצטרף לסידני מליגת העל האוסטרלית אך בתום עונה אחת בלבד שב לליגה האנגלית כשחתם בסנדרלנד, שבמדיה שיחק בשנותיו האחרונות בקריירה. לאחר ששוחרר מהקבוצה ב-2009 והפך לשחקן חופשי החליט יורק לפרוש מכדורגל בגיל 37.
יורק שיחק בנבחרת טרינידד וטובגו החל משנת 1989. הוא העפיל עם נבחרתו לראשונה בתולדותיה למונדיאל 2006, שם היא הודחה בשלב הבתים. יחד עם פט ג'נינגס וראסל לטאפי, יורק מחזיק בשיא ההשתתפויות בטורנירי מוקדמות מונדיאל שונים כאשר הוא נטל חלק ב-6 כאלה (1990, 1994, 1998, 2002, 2006, 2010).
דמעות אפאצ'ים

"דמעת אפאצ'י"
דמעות אפאצ'ים הן כינוי לכדוריות עגולות וכהות של אובסידיאן. כדוריות אלה נמצאות במקרים רבים כשהן משובצות כנודולות במסת אם של פרליט אפרפר. גולות כאלה נוצרות מגושים גדולים יותר, שלוטשו ועוגלו על ידי רוח ומים.
מאפיינים

קוטרן של הדמעות 0.5–5 ס"מ.
צבען נע בין שחור ועד חום ואדום, והן אטומות למראה אך שקופות למחצה כאשר מוחזקות מול מקור אור.
קשיותן כשל אובסידיאן – 5.0–5.5 בסולם מוס ואף 7.0.
שם

השם "דמעות אפאצ'ים" נקשר בסיפור עם של שבט האפאצ'י בדרום-מערב ארצות הברית.
האגדה מספרת כי בשנות ה-70 של המאה ה-19 ערכו האפאצ'ים פשיטות על יישובים באריזונה. חיילים אמריקאיים ומתנדבים עלו על עקבות הבקר שנגנב, והמתינו לעלות השחר כדי לתקוף את הפושטים. 75 הלוחמים – שסברו כי הצליחו להתחבא בבטחה בהרים – הופתעו מן ההתקפה המסיבית עליהם. קרוב ל-50 מהם נהרגו במטחי הירי הראשונים. הנותרים – בעמדם מול תבוסה מובטחת – נסוגו לשולי הצוקים והעדיפו ליפול אל מותם על מנת שלא ליפול בקרב בידי האנשים הלבנים.
נשותיהם ואהובותיהם של הלוחמים המתים התאספו סמוך לבסיס הצוק, במקום בו מצויים חולות לבנים, ובמשך חודש ביכו את מתיהן. אבלן היה גדול מאחר שבמות הלוחמים – מתה גם רוח הלחימה של האפאצ'ים. עצב הנשים היה כה רב עד שהאב הגדול שיבץ את דמעותיהן בסלעים שחורים. סלעי אובסידיאן אלה, המוחזקים אל מול האור, חושפים את דמעותיהן השקופות של הנשים האבלות.
האגדה מוסיפה ומספרת, כי במשך שנים רבות נמצאו שרידים של אותם לוחמים אפאצ'יים במורד הצוק. היא מוזכרת גם בשיר "Apache Tears", המופיע באלבום Bitter Tears‏ (Ballads Of The American Indian) של הזמר ג'וני קש.
ראו גם

גאולוגיה - מונחים
זכוכית געשית
אפאצ'י
לקריאה נוספת

Encyclopedia of Volcanoes, ‏ ISBN 0-12-643140-X, Academic Press
הערות שוליים

↑  ג'וני קש, "Apache Tears"
| סלעים |
| --- | --- | --- |
| סלעי יסוד | סלעי יסוד |  |
| סלעים געשיים | אבן זפת • אגלוטינט • אגלומרט • אובסידיאן • איגנימבריט • אנדזיט • אצת פלה • בוניניט • בזלת • בזלת תולאיטית • בסניט • ברקציה געשית • דמעות אפאצ'ים • דמעות פלה • דקיט • הוואיט • היאלוטוף • היאלוקלאסטיט • טוף • טפריט • טקיליט • טרכיט • לטיט • לפיליסטון • מליליטיט • נפליניט • סידרומלן • סקוריה • פוידיט • פומיס • פונוליט • פלגוניט • פרליט • קומטיט • קרבונטיט • ריודקיט • ריוליט • שערות פלה |  |
| סלעי ביניים | דיאבז • למפרואיט |  |
| סלעים פלוטוניים | אנורתוזיט • גברו • גרנודיוריט • גרניט • דוניט • דיוריט • טונליט • טרוקטוליט • מונזוגברו • מונזוגרניט • מונזודיוריט • מונזוניט • מונזוסיאניט • סיאניט • פרידוטיט • קוורץ דיוריט • קימברליט |  |
| סלעים מותמרים | סלעים מותמרים |  |
|  | אמפיבוליט • אקלוגיט • גנייס • הורנפלס • לווחה • לפיס לזולי • מיגמטיט • פיליט • צפחה • קוורציט • שיש • סטיאטיט |  |
| סלעי משקע | סלעי משקע |  |
|  | אבן בוץ • אבן גיר • אבן חול • אבן חול נובית • אואולית • ארקוזה • ברקציה • דולומיט • חוואר • חוואר הלשון • חלמיש • חרסית • אבן טין • כורכר • פצלי שמן • פצלים • צור • קונגלומרט • קירטון |  |
גוסטב תיבון

| --- | --- |

 לידה:  2 בספטמבר 1903 סנט מרשל דה אדרשה (אנ'), הרפובליקה הצרפתית השלישית צרפת
 פטירה:  19 בינואר 2001 (בגיל 97) סנט מרשל דה אדרשה (אנ'), צרפת צרפת
 שם לידה:  Gustave Ernest Thibon 
 השקפה דתית:  הכנסייה הקתולית 
 תחומי עניין:  פילוסופיה, שירה 
 עיסוק:  פילוסוף, משורר 
 מדינה:  צרפת 
 פרסים והוקרה:  פרס הספרות הגדול של האקדמיה הצרפתית (1964) prix Renaissance des lettres (1990) Grand prix de philosophie (2000) 
 חתימה:   
 
גוסטב ת'יבון (בצרפתית: Gustave Thibon;‏ 2 בספטמבר 1903 – 19 בינואר 2001) היה פילוסוף צרפתי. הוא היה מועמד לפרס נובל לספרות חמש פעמים על ידי אדואר דלבק, ב-1963, 1964, 1965, 1966 ו-1968.
ביוגרפיה

ת'יבון היה אוטודידקט (הוא עזב את בית הספר בגיל שלוש עשרה).
הוא היה קורא נלהב - במיוחד של שירה, בצרפתית, פרובנס ובלטינית. הוא התרשם מאוד ממלחמת העולם הראשונה, שהובילה אותו לשנאה של פטריוטיות, וכן לשנאה של דמוקרטיה.
בצעירותו, גוסטב ת'יבון נסע רבות, תחילה ללונדון ולאיטליה, ולאחר מכן לצפון אפריקה, שם שירת בצבא, לפני שחזר לכפר הולדתו בגיל 23.
בהשפעת סופרים כמו לאון בלו וז'אק מריטן, הוא המיר את דתו לקתוליות.
בהזמנתו של האחרון, הוא החל את הקריירה הספרותית שלו בדפי ה-Revue Thomiste.
במהלך מלחמת העולם השנייה תיבון אירח את הפילוסופית סימון וייל בחוותו.
פרסם את יצירתו של S. Weil La Pesanteur et la Grâce (כוח משיכה וחסד) ב-1947.
יצירתו

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  |  1933 – À Propos de Trois Récents Ouvrages de Maritain.  1934 – La Science du Caractère.  1940 – Poèmes.  1941 – Destin de l'Homme.  1942 – L'Échelle de Jacob.  1942 – Diagnostics. Essai de Physiologie Sociale.  1943 – Retour au Réel.  1945 – Le Pain de Chaque Jour.  1946 – Offrande du Soir.  1947 – "Une Métaphysique de la Communion: l'Existentialisme de Gabriel Marcel."  1947 – Ce que Dieu a Uni.  1948 – Chateaubriand.  1948 – Nietzsche ou le Déclin de l'Esprit. |  1949 – Paysages du Vivarais.  1953 – La Crise Moderne de l'Amour.  1959 – Vous Serez Comme des Dieux.  1974 – L'Ignorance Étoilée.  1975 – Notre Regard qui Manque à la Lumière.  1975 – Entretiens avec Christian Chabanis.  1976 – L'Équilibre et l'Harmonie.  1985 – Le Voile et le Masque.  1988 – Entretiens avec G. Thibon.  1993 – Au Soir de ma Vie.  1995 – L'Illusion Féconde.  2006 – Aux Ailes de la Lettre.  2011 – Parodies et Mirages ou la Décadence d'un Monde Chrétien: Notes Inédites (1935–1978). |
לקריאה נוספת

חבניס, כריסטיאן (1967). גוסטב ת'יבון: Témoin de la Lumière. פריז: Beauchesne.
Fraigneux, מוריס (1947). הקדמה à Gustave Thibon. פריז: פסקל.
Lemaire, Benoît (1980). L'Espérance sans Illusions. L'Espérance Chrétienne dans la Perspective de Gustave Thibon. מונטריאול: אד. פאולינים.
Lemaire, Benoît (1984). "La Liberté au Centre du Conflit entre l'Esprit et la Vie." בתוך: De la Philosophie comme Passion de la Liberté: Hommage à Alexis Klimov. קוויבק: Editions du Beffroi, עמ'. 283–305.
מאסיס, אנרי (1967). Au Long d'une Vie. Le Message de Gustave Thibon. פריז: פלון.
גוסטב ת'יבון
הערות שוליים

↑  Balla, Borisz de (1953). "The World of Gustave Thibon," The Catholic World, Vol. 177, No. 1062, pp. 432–439.
↑  "Nomination Database". www.nobelprize.org. נבדק ב-2017-04-19.
↑  Sutermeister, Wesley (2014). "Gustave Thibon and Human Freedom," Obsculta, Vol. 7, No. 1, pp. 49–59.
↑  Tomlin, E. W. F. (1954). Simone Weil. Cambridge: Bowes & Bowes.
↑  English translation, What Ails Mankind? An Essay on Social Physiology, by Willard Hill, Sheed & Ward, New York, 1947.
↑  English translation, Back to Reality, by A. Gordon Smith, Hollis & Carter, London 1955.
↑  English translation, What God has Joined Together, by A. Gordon Smith, Hollis & Carter, London 1952.
↑  English translation, Love at the Crossroads, by Reginald F. Trevott, Burns & Oates, London 1964.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463633305171  PLWABN: 9810619717105606  BNE: XX845792  BnF: cb11926420f (data)  GND: 123521319  ICCU: LO1V032271  ISNI: 0000 0001 0910 2116  LCCN: n50010124  NDL: 00458572  NKC: mub2015879515  NLA: 35545591  NTA: 071005455  SNAC: w6cq1m09  SUDOC: 027160173  VcBA: 495/168592  VIAF: 212992850   WorldCat (עם VIAF): 212992850
גרנד איילנד (נברסקה)

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  נברסקה נברסקה
 מחוז:  הול
 תאריך ייסוד:  1857 
 שטח:  77.537233 קמ"ר
 גובה:  567 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  53,131 (1 באפריל 2020)
 קואורדינטות:  40°55′27″N 98°20′19″W﻿ / ﻿40.924277777778°N 98.338694444444°W﻿ / 40.924277777778; -98.338694444444 
 אזור זמן:  שעון מרכז ארצות הברית
 http://www.grand-island.com
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה גרנד איילנד(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה גרנד איילנד(למפת נברסקה רגילה) לינקולן אומהה קירני נורת' פלאט נורפוק דקוטה הדרומית איווה מי. קנזס קולורדו ו י ו מ י נ ג גרנד איילנד(למפת נברסקה מוגדלת) לינקולן אומהה קירני נורת' פלאט נורפוק דקוטה הדרומית איווה מי. קנזס קולורדו ו י ו מ י נ ג גרנד איילנד  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
גרנד איילנד (באנגלית: Grand Island) היא עיר בנברסקה שבארצות הברית. נכון לשנת 2020, מתגוררים בעיר כ-53,000 תושבים.
היסטוריה

בשנת 1857 35 מתיישבים גרמנים עזבו את דבנפורט שבאיווה והחליטו להתיישב בנברסקה. המתיישבים רצו בתחילה להתיישב באי שנודע בצרפתית La Grande Isle במפגשי הנהרות ווד ונהר הפלאט. המתיישבים הגיעו ליעדם ב-4 ביולי 1857, ועד ספטמבר כבר נבנו בתים מעץ. כשהחלה הבהלה לזהב, גראנד איילנד היה המקום האחרון להשגת אספקה לפני היציאה לקליפורניה.
כמספר שנים לאחר מכן הוקמה עיר חדשה באותו השם בסמוך לעיירה המקורית. חברת יוניון פסיפיק רישתה את האזור במסילות רכבת בשנת 1868, מה שעודד את הצמיחה והשגשוג באזור. בעיירה הוקמו מתקנים עבור קטרי הרכבות ומלון לנוסעים. בשנת 1870 כבר חיו בעיירה 1,057 תושבים. בשנת 1872 כבר התאגדה העיר. בשנת 1890 הפכה גראנד איילנד לאחד המקומות הראשונים בארצות הברית שהקים מפעל לייצור וגידול סלק סוכר.
דמוגרפיה

| התפתחות האוכלוסייה> מפקד | התפתחות האוכלוסייה> אוכלוסייה | התפתחות האוכלוסייה>  | התפתחות האוכלוסייה> %± |
| --- | --- | --- | --- |
| 1870 | 1,057 |  | — |
| 1880 | 2,963 |  | 180.3% |
| 1890 | 7,536 |  | 154.3% |
| 1900 | 7,554 |  | 0.2% |
| 1910 | 10,326 |  | 36.7% |
| 1920 | 13,947 |  | 35.1% |
| 1930 | 18,041 |  | 29.4% |
| 1940 | 19,130 |  | 6.0% |
| 1950 | 22,682 |  | 18.6% |
| 1960 | 25,742 |  | 13.5% |
| 1970 | 32,358 |  | 25.7% |
| 1980 | 33,180 |  | 2.5% |
| 1990 | 39,386 |  | 18.7% |
| 2000 | 42,940 |  | 9.0% |
| 2010 | 48,520 |  | 13.0% |
| 2020 | 53,131 |  | 9.5% |
U.S. Decennial Census
נכון למפקד האוכלוסין מ-2010, מתגוררים בעיר כ-48,520 תושבים ב-18,326 משקי בית ו-11,846 משפחות. גודל משק הבית הממוצע הוא 2.59 נפשות וגודל המשפחה הממוצע הוא 3.20 אנשים במשפחה. צפיפות האוכלוסין הייתה 659.4 נפש לקמ"ר. ההרכב המגדרי של העיר הוא 49.8% גברים ו-50.2% נשים. ההרכב הגזעי של העיר הוא:
80.0% לבנים
2.1% אפרו אמריקאים
1.0% ילידים אמריקאים
1.2% אסייתים
0.2% ילידי האוקיינוס השקט
13.1% מגזעים אחרים
2.4% משני גזעים או יותר
26.7% אנשים היספנים או לטינים
הגיל החציוני בעיר היה 34.7 שנים. ההרכב הגילאי הוא:
27.6% – 0–18
8.7% – 18–24
26.7% – 25–44
23.9% – 45–64
13% – 65+
הערות שוליים

1 2  Bowman, J. R. (1882).  Shearer, Frederick E. (ed.). The Pacific tourist. J.R. Bowman's illustrated transcontinental guide of travel from the Atlantic to the Pacific Ocean. New York: J.R. Bowman. p. 26. OCLC 752667534. נבדק ב-13 במאי 2018. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2  "The Pioneer Spirit". City of Grand Island, Nebraska. 2011. ארכיון מ-23 ביוני 2011. נבדק ב-2 ביוני 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  United States Census Bureau. "Census of Population and Housing". נבדק ב-22 ביוני 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "United States Census Bureau QuickFacts". United States Census Bureau. נבדק ב-13 בפברואר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "U.S. Census website". United States Census Bureau. נבדק ב-2012-06-24.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 5162743-7  MusicBrainz: d8689921-669e-45bd-a3d7-c06dd6b86456  NARA: 10041380  VIAF: 247366752   WorldCat (עם VIAF): 247366752 
גראנד איילנד, 1867
דונאטיזם

אוגוסטינוס מתווכח עם דונאטיסטים, צייר שארל ואן לו (אנ') במאה ה־18
הדונאטיזם הוא זרם נוצרי שפעל בצפון אפריקה במאות ה־4 וה־5 לספירה, והוקע כמינות על ידי הכנסייה הקתולית. הדונאטיסטים גרסו כי סקרמנטים שבוצעו על ידי כמרים ששיתפו פעולה עם השלטונות הרומיים בזמן הרדיפות האנטי־נוצריות, בטלים.
רקע

התנועה הדונאטיסטית צמחה על רקע רדיפת הנוצרים בימי הקיסר דיוקלטינוס. בשנת 303 ציווה דיוקלטינוס על שריפת הכתבים הנוצריים והרס מקומות הפולחן של הנוצרים. דקיוס[דרושה הבהרה] חשב שחזרה לדרך הקיסרית הישנה היא זאת שתחזק את הקיסרות, ולפיכך חידש את פולחן הקיסר ודרש שכל אזרח יקבל תעודה בה פקיד השלטון יאשר כי הקריב קורבן כנדרש. מי שסירב נידון למוות. היו בין הנוצרים כאלה שהקריבו קורבנות והיו כאלה שהצליחו לקבל תעודה כזאת גם בלי שהקריבו, או על ידי תשלום שוחד או על סמך היכרות אישית עם הפקיד מנפיק התעודות.
כשפסקו הרדיפות רצו המקריבים ומחזיקי התעודות לחזור לחיק הכנסייה. הבישופים אישרו לבני העם לחזור לקהילה ובתנאי שיביעו חרטה מתאימה על ידי חגירת שק, פיזור אפר על ראשם והודעת חרטה בפני הקהילה, אולם לא אישרו הסדר דומה לכמרים שלא עמדו בניסיון. היו בין הנוצרים כאלה שהסדר החרטה לא מצא חן בעיניהם והם מחו על כך. אחרי רדיפת הנוצרים על ידי הקיסר דיוקלטינוס היו גם כמרים שהורשו לחזור לחיק הכנסייה והמחאה מצד אלה שנשארו נאמנים וסבלו התגברה ונוצרו מתחים בתוך הכנסייה בין נוצרים שנותרו נאמנים לדתם לבין אלה שהתכחשו לנצרות ושיתפו פעולה עם שלטונות רומא.
הקרע

המתיחות הגיעה לכדי קרע גלוי בשנת 311, עם מינויו של אדם בשם קקיליאנוס (Caecilianus) לבישוף קרתגו. קבוצה של נוצרים, ובראשם דונאטוס, פסלו את המינוי בטענה שקקיליאנוס היה ממשתפי הפעולה, או כלשונם, מן "המוסרים" (traditores). ב־313 מינו הפורשים את דונאטוס עצמו להגמון קרתגו.
בעקבות המשבר כינס הקיסר קונסטנטינוס ועידה כנסייתית ליישוב הסכסוך. הוועידה קבעה את חפותו של קקיליאנוס והורתה כי הוא ראוי לכהן כבישוף קרתגו. הדונאטיסטים סירבו להשלים עם ההחלטה, והקרע הלך והחריף. ב־314 גונו הדונאטיסטים באופן רשמי על ידי ועידת ארל, וב־317 שלח קונסטנטינוס גדודים לקרתגו כדי להילחם בדונאטיסטים. ואולם, הרדיפות רק חיזקו את ההתנגדות לרשויות הכנסייה בקרב הדונאטיסטים, שראו ברדיפות המשך ישיר של הרדיפות האנטי־נוצריות בימי הקיסרות הפגאנית. בשנת 321 נאלץ קונסטנטינוס להוציא צו סובלנות כלפי הדונאטיסטים. הרדיפות חודשו רק בשנת 346, תחת שלטונו של הקיסר קונסטנס.
מהות המחלוקת

המחלוקת המרכזית של הדונאטיסטים עם הכנסייה הקתולית נגעה לשאלת מעמדם של כמרים שבגדו באמונתם. הדונאטיסטים טענו שנוצרים שהתכחשו לאמונתם צריכים לטבול מחדש, שכן טבילתם הראשונה בטלה. יתר על כן, הם גרסו שה"מוסרים" אינם ראויים לכהן כאנשי כנסייה, ושהסקרמנטים שבוצעו על־ידם אינם תקפים. תפיסה זאת עמדה בסתירה לעמדת כנסייה הקתולית, שגרסה שתקפותו של הסקרמנט אינה תלויה בקדושתו של הכהן המבצע אותו. המחלוקת חרגה אפוא משאלת מעמדם של נוצרים שהתכחשו לדתם בזמן הרדיפות – היא נגעה לעצם מהותם של הסקרמנטים ולמעמדם של אנשי הכנסייה כמתווכים.
למחלוקת התאולוגית התלוותה גם אידאולוגיה חברתית. הדונאטיסטים, שזכו לתמיכה רחבה בקרב השכבות הנמוכות, גינו את העוני והעבדות וקראו לשחרור עבדים ולשמיטת חובות. בתקופת הרדיפות הם אף חברו למהפכניים עממיים מן האיכרות הנומידית שנקראו "משוטטים" (circumcellions), אך התנערו מהם בתקופות של שלווה. מחלוקת נוספת של הדונאטיסטים עם הכנסייה הקתולית נגעה למהות המרטיריום. בניגוד לכנסייה הקתולית, שסירבה להכיר בנוצרים שהביאו על עצמם את מותם כמרטירים, הדונאטיסטים הרחיבו מאוד את הגדרת המרטיריום ולעיתים אף זיהו התאבדויות המוניות כמות קדושים.
אוגוסטינוס סיפר על הדונאטיסטים שהם משתמשים בשני שפות בלבד: לטינית ופונית.
בישופים

הבישופים הדונאטיסטים היו:
מיורינוס (אנ') (311–313)
דונאטוס (אנ') (313–355; גלה ב־347)
פרמניאנוס (אנ') (355–391)
פרימיאנוס (אנ') (391–393)
מקסימיאנוס (אנ') (393–394)
פרימיאנוס (אנ') (393–394)
הכרזה כמינות

בשנת 405 הכריז הקיסר הונוריוס על הדונאטיסטים כמינים וקבע כי יש להחרים את רכושם, לאסור את פולחניהם ולהגלות את כהניהם. ב־411 התכנסה בקרתגו ועידה כנסייתית, שקבעה כי הדונאטיזם הוא פשע. בעקבות הוועידה הוגלו הכמרים הדונאטיסטים למקומות נידחים ורכוש הכנסייה הדונאטיסטית הועבר לידי הכנסייה הקתולית. אף על פי כן, שרידים של הכנסייה הדונאטיסטית המשיכו להתקיים בצפון אפריקה גם אחרי הכיבוש המוסלמי.
ראו גם

מחלוקת הטבילה מחדש
הערות שוליים

↑  אורליוס אוגוסטינוס, In Epistolam Ioannis ad Parthos, דרשה 2 פסקה 3
↑  חיים זאב הירשברג, תולדות היהודים באפריקה הצפונית, מוסד ביאליק, 1965, עמ' 336
| תאולוגיה נוצרית |
| --- | --- | --- |
| האלוהות | השילוש הקדוש • האל האב • ישו • רוח הקודש • קרדו • ומן הבן • אריאניות • הסבליאניות • המקדוניות | תומאס מאקווינס, מחשובי התאולוגים הנוצריים, ציור של קרלו קריוולי |
| כריסטולוגיה | לוגוס • אינקרנציה • דיופיזיטיות • מונופיזיטיזם/מיאפיזיטיות • דונאטיזם • מונותליטיזם • נסטוריאניזם • לידת הבתולין • עליית ישו • הביאה השנייה | תומאס מאקווינס, מחשובי התאולוגים הנוצריים, ציור של קרלו קריוולי |
| האדם והאל | החטא הקדמון • כפרה • פלגיאניזם • חטא • שבעת החטאים • חסד • גאולה • פרדסטינציה • יוסטיפיקציה • קדוש (קדוש מגן) • הסקרמנטים • טרנסובסטנציאציה | תומאס מאקווינס, מחשובי התאולוגים הנוצריים, ציור של קרלו קריוולי |
| תאולוגים חשובים | טרטוליאנוס • אוריגנס • פוליקרפוס • אתנסיוס • בסיליוס הגדול • גרגוריוס מנזיאנזוס • הירונימוס • אמברוזיוס • אוגוסטינוס • יוחנן כריסוסטומוס • קירילוס האלכסנדרוני • ברנאר מקלרבו • תומאס אקווינס • אנסלם • לותר • צווינגלי • קלווין • וסלי | תומאס מאקווינס, מחשובי התאולוגים הנוצריים, ציור של קרלו קריוולי |
פורטל נצרות • מושגים בנצרות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560326205171  BNE: XX541252  BnF: cb119827091 (data)  GND: 4132881-4  LCCN: sh85039037  NKC: ph724041  SUDOC: 027879984 
שרידי כנסייה עתיקה בקרתגו
דונאטוס בכרוניקת נירנברג (אנ'), המאה ה־15
דוד שפס

| --- | --- |

 לידה:  1946 (בן 78 בערך) 
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן 
 בן או בת זוג:  מלכה שפס 
 
דוד שפס (נולד בכ"ז בתשרי תש"ז; 22 באוקטובר 1946) הוא קלסיקאי ורב ישראלי.
קורות חייו

דוד שפס נולד בברוקלין, ניו יורק, אביו היה עורך-דין ואמו מעצבת פנים. למד ב-Swarthmore College בפנסילבניה, שם למד לימודים קלאסיים מן הפרופסורים מרטין אוסטוולד והלן נורת, נבחר לאגודת פי בטא קאפה, וסיים ב.א. ביוונית בהצטיינות יתרה ב-1967. בסוורתמור פגש את אשתו, מלכה קרמר (כיום פרופ' מלכה שפס מן המחלקה למתמטיקה באוניברסיטת בר-אילן), והם נישאו ב-1968. קיבל תואר שני (1970) ושלישי (1972) בפילולוגיה קלאסית מאוניברסיטת הרווארד. עבודת הדוקטור, שעסקה בזכויות כלכליות של נשים ביוון, נכתבה בהדרכתו של פרופסור גלן באורסוק.
שפס עלה לישראל ב-1972 כשהתמנה למרצה באוניברסיטת תל אביב. בשנת תשל"ט (1978) עבר לאוניברסיטת בר-אילן, שם נעשה מרצה בכיר בשנת תש"ם (1980) ופרופסור חבר בשנת תשס"א (2001) ועמד מספר פעמים בראש המחלקה ללימודים קלאסיים. שהה כעמית מחקר במרכז ללימודים הלניים בוושינגטון די. סי. בקיץ 1994 שימש כחבר מערכת כתב העת Scripta Classica Israelica בשנים 2000–2007.
שפס הוסמך לרבנות ב-1976, שירת בצבא כרב והשתחרר ממילואים בדרגת סרן.
היה הנציג הישראלי של ועידת אקדמאיים להגנה על בתי קברות יהודיים (Conference of Academicians for the Preservation of Jewish Cemeteries), ומלמד שיעור קבוע בבית כנסת ישראל הצעיר של פתח תקווה.
שפס כתב ספר ללימוד יוונית עתיקה ב-2 כרכים בשם "יופיותו של יפת" ב-1989; הספר מתעדכן מדי שנה. קיימים כמה ספרי לימוד חשובים בעברית, אבל הספר הזה הוא היחיד מבינם הכולל הסבר מקיף של הדקדוק היווני.
מחקריו > זכויות כלכליות של נשים ביוון העתיקה

ספרו הראשון, שהתבסס על עבודת הדוקטור, ושהפך להיות הספר הבסיסי על הנושא, נכתב בעקבות שאלתו של הקלסיקאי האוקספורדי ג'פרי דה סנט קרוא: "מה בדיוק היו זכויות הרכוש שמהן יכלה אישה אתונאית ליהנות?" תשובתו של שפס הייתה שעל פי החוק לא יכלה אישה אתונאית להיות בעלת רכוש כלל, מכיוון שבעל הבית (kyrios, קוריוס) היה בעל הרכוש, ובעל הבית מעצם הגדרתו היה גבר. אולם, מערכת חוקים פטרנליסטית וציפיות חברתיות נתנו בידן, אולי שלא במתכוון, כח מעשי לא מבוטל. למשל, הנדוניה ניתנת על ידי אבי האישה לבעל, כך שהאישה אינה נוגעת בה; אבל אם היא עוזבת את בעלה עליו להחזיר את הנדוניה. אם ניתנה לבעל נדוניה גדולה, אז הוא צריך להיזהר בכסף פן יצטרך להחזיר; וכדי שלא יבוא לידי כך, צריך להתנהג יפה לאשתו פן תעזוב אותו. גם בלי שהיא תאיים בעזיבה, החברה עצמה ציפתה מאיש שקיבל נדוניה גדולה שהוא יתנהג כלפי אשתו בהתאם. בדומה במקרה שאדם מת בלי בנים והשאיר בת, לא היא ירשה, אלא קרוב בשר של אביה; אבל היורש היה צריך לשאת אותה לאשה, והרכוש עבר לבניה מיד כששלמו להם שנתיים אחרי גיל הבגרות; ובינתיים חוקים חמורים הגנו עליה מפני התעללות. במקומות אחרים ביוון המצב החוקי נתנה יותר עצמאות לאשה.
מחקריו > המצאת המטבע והמונטיזציה של יוון העתיקה

טענתו המרכזית של הספר היא שהמצאת המטבע אינה חידוש טכנולוגי, אלא חידוש רעיוני. מן האפוס הקדמון עולה שביוון עד שלא הומצא המטבע, למטרות שבשבילנו הן השימושים השונים של הכסף נועדו, כרגיל במצב של "כסף פרימיטיבי", חפצים שונים. אמצעי תשלום אחיד לא היה קיים, והסחר המקומי היה סחר חליפין. כמדד ערך שימש השור, ודיברו על "שריון תשע-שורי" או "שפחה עשרים-שורית". לשמירת ערך שימשו, בעיקר, חצובות ויורות של ברונזה. לתשלומים טקסיים כגון נדוניה או כופר הנותן היה בוחר חפצים המתאימים למצב. עם המצאת המטבע, כל השימושים האלה מתאחדים, ובפעם הראשונה בהיסטוריה, המושג "כסף" כולל את כל השימושים האמורים, וכל החפצים שבעולם נחשבים כשוויי כסף ונתונים להמרה בכסף, רעיון הנשאר עד ימינו.
התפיסה החדשה נכנסה בהדרגה לתחומים השונים של החיים: במסחר היא אומצה מיד; על הפוליטיקה ועל המלחמה היא השתלטה רק כעבור בין מאה למאתיים שנה; בחקלאות העתיקה היא לעולם לא תפסה מקום דומיננטי.
הספר זכה בפרס ע"ש אריה קינדלר (פרס כספי לספר הנומיסמטי הטוב ביותר שנכתב על ידי ישראלי), תש"ע.
מחקריו > מדריך למחקר קלאסי

בהתרסה נגד התמקצעות היתר הגוברת בתחום, שפס כתב מדריך לתלמידי מחקר האמור להקנות להם כלים בסיסיים להתמודדות בכל התחומים הכלולים בלימודים הקלאסיים והשימושיים להם: היסטוריה, ארכאולוגיה, פפירולוגיה, נומיסמטיקה, ביקורת ספרות, ביבליוגרפיה ועוד. הספר, שאין לו אח ורע בדור הנוכחי, אומץ מיד בתוכניות רבות, והפך לאחד הספרים הבסיסיים בהוראת תלמידי מחקר.
מחקריו > אודות מאמריו > האישה שמוזכרת הכי פחות

שפס הוכיח שבבתי משפט באתונה לא היה מנומס להזכיר את השם של אישה. אישה תמיד הוזכרה כאשתו של פלוני, אמו של פלוני, בתו של פלוני. שמה של האישה לא הוזכר, אלא במקרים של כוהנת, פרוצה או שאדם רוצה לרמוז למשהו אחר. בעקבותיו פרופ' אלן סומרסטיין הוכיח מתוך הקומדיה האטית שהתופעה הזאת הגיעה לכל רובדי חיי היום יום.
מחקריו > אודות מאמריו > המצאת המטבע בלוד, הודו וסין

במאמר שפס עומד על כך שהמטבע הומצא בשלושת המקומות המדוברים בעוד שמקומות אחרים, לא פחות מפותחים מבחינה כלכלית, לא המציאו מטבעות ואפילו לא מהרו להשתמש בהם אחרי שהומצאו. הוא מסביר את המיוחד במקומות האלה בכך ששלושת המקומות הללו עברו תקופה של מלחמות ארוכות ומתנודדות בין מדינות שהתחרו ביניהן על הגמוניה. במצב הזה מתכות יקרות (כסף בלוד ובהודו, ארד בסין) עברו, מן הסתם בדרכים אלימות, מאליטות שנהנו עד אז במונופול על המתכות האלה לידי חיילים שהעדיפו להשתמש בהם בכמויות קטנטנות לצרכים בסיסיים. המצאת המטבע נתנה אפשרות לשימוש במטבעות האלה גם לתשלום לחיילים וגם להתפתחות שווקים קמעונאיים, המתחילים להופיע בעדות הארכאולוגית יחד עם המטבעות.
מחקריו > אודות מאמריו > הנשים ביוון בתקופת המלחמה

שפס הוכיח שעל אף העובדה שנשים לא השתתפו השתתפות פעילה במוסדות הפוליטיות של המדינה היוונית, בזמן המלחמה, הן תמכו מאוד במאמץ המלחמתי, לפעמים עוד יותר מן הגברים.
מיזם טכנולוגי

שפס היה בין חלוצי השימוש במחשבים במדעי הרוח בישראל. בשנים תש"מ-תשמ"ז הוא פיתח גופן להדפסת יוונית עתיקה – כולל פרוצדורה להדפסת "ניקוד" (הטעמות, נשימות, ואיוטה סובסקריפטום) – בזמן שאפילו ביוון הדפיסו מחשבים רק באותיות לטיניות (ורק באותיות גדולות). עם הגופן הזה הוא היה הראשון לסרוק חומר מודפס ביוונית (חשבונות מנהלי המקדש בדילוס בתקופה שבין 314 ל-167 לפנה"ס, המשתרעים על מאות עמודים ומוקפים חומר בשפות אחרות) לטקסט (בעזרת הסורק האופטי הטקסטואלי הראשון, Kurzweil Optical Scanner, ובעזרת מענק מן האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים), ופיתח תוכניות לניתוח החומר הכלכלי הרב הכלול בכתובות. הפיתוח המהיר של תוכנה כבר יישן את התוכניות האלה, אבל החומר הנצבר שימש לו במחקריו הכלכליים והיווה בסיס למאמריו ולספרו על המצאת המטבע.
ספרים שכתב

1. Economic Rights of Women in Ancient Greece (Edinburgh University Press, ’79). (Chosen as part of the American Council of Learned Societies’ “Humanities E-Book” [program, now available at http://quod.lib.umich.edu/cgi/t/text/text-idx?c=acls;cc=acls;view=toc;idno=heb04300.0001.001].)
2. יופיותו של יפת, a first-year course in Ancient Greek for speakers of Hebrew (Faculty of the Humanities, Bar Ilan University, ’89; second experimental edition, ’95; third edition ’02).
3. The Invention of Coinage and the Monetization of Ancient Greece (University of Michigan Press, Ann Arbor, ’04).
4. Handbook for Classical Research (Routledge, London/New York 2011).
ספרים שערך

1. Classical Studies in Honor of David Sohlberg (Bar Ilan University Press, Ramat Gan, ’96) (עם רנון קצוף ויעקב פטרוף).
2. Law in the Documents of the Judaean Desert (Brill, Leiden/Boston, ’05) (עם רנון קצוף).
לקריאה נוספת

מעיין דוד, הפרופסור מרחוב רשב"ם, המקום, גיליון 18, אלול תשפ"ב, ספטמבר 2022
אליהו אקרמן, הפרופסור מרחוב רשב"ם, משפחה, כ"ח כסלו תשפ"ג, 22 בדצמבר 2022