stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוד בוסקילה

דוד בוסקילה (נולד ב-1956) הוא ראש עיריית שדרות לשעבר. כיהן בשנים 1989–1998, שבמהלכן, בשנת 1996 הוכרה שדרות כעיר, ובין השנים 2008–2013.
ביוגרפיה

דוד בוסקילה נולד בשדרות בשנת 1956. לאחר שירותו הצבאי כחובש קרבי בחיל התותחנים, סיים לימודי כלכלה באוניברסיטת תל אביב וכן לימודי תעודה בניתוח מערכות מידע. בהמשך התנסה בעסקים שונים ושימש כיועץ כלכלי ליישובים מטעם השלטון המקומי.
בין השנים 1985–1989 שימש כגזבר מועצת שדרות. ב-1989 נבחר לראשות מועצת שדרות, שהוכרזה בתקופת כהונתו כעיר. בשנת 1995 הוגש נגד בוסקילה כתב אישום באשמת מרמה והפרת אמונים בכך שישב בראש ועדת תכנון ובנייה שדנה בשינוי ייעוד של מגרשים הגובלים בביתו, באופן שהטיב עמו. בוסקילה הודה במסגרת הסדר טיעון, לא הורשע וחויב ב-250 שעות לתועלת הציבור, על מנת שלא יידרש לעזוב את תפקידו כראש העיר. בבחירות בשנת 1998 הפסיד בוסקילה לאלי מויאל, וכן בשנת 2003. בנובמבר 2008 נבחר בוסקילה שוב לראשות עיריית שדרות. בשנת 2013 הפסיד בבחירות לאלון דוידי.
ראש עיריית שדרות

בתקופת כהונתו נבנו בעיר 3 שכונות חדשות, ומספר התושבים צמח מ-17,000 ל-25,000 תושבים[דרוש מקור]. בעיר נבנו 3 פארקים חדשים, סקייטפארק, ומגרשי ספורט. בוצעה הסדרת תנועה באמצעות כיכרות בעורקים ראשיים בעיר. כן נבנו בעיר אצטדיון כדורגל, בריכת שחיה ומוסדות חינוך.
הערות שוליים

↑  שמואל דקלו, ‏הפרקליטות לבג"ץ: אין להעביר את ראש עיריית שדרות, מתפקידו, באתר גלובס, 14 בספטמבר 1997
↑  בג"ץ 3090/97 כהן יוסף פנחס-עו"ד נ' הממונה על מחוז הדרום-משרד הפנים, ניתן ב־23 ביוני 1998
↑  עתמ (ב"ש) 354/03 בוסקילה דוד נ' ועדת הבחירות לעירית שדרות
סרג'ו קורבוצ'י

| --- | --- |
סרג'ו קורבוצ'י תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  6 בדצמבר 1927 רומא, ממלכת איטליה 
 פטירה:  1 בדצמבר 1990 (בגיל 62) רומא, איטליה 
 שם לידה:  Sergio Corbucci 
 מקום קבורה:  קמפו ורנו 
 תקופת הפעילות:  מ-1951 
 
סרג'ו קורבוצ'י (באיטלקית: Sergio Corbucci‏; 6 בדצמבר 1926 – 1 בדצמבר 1990) היה במאי קולנוע, תסריטאי ומפיק סרטים איטלקי. נודע בעיקר בגלל שני סוגי יצירות שביים: מערבוני ספגטי אלימים (בשנות ה-70) וקומדיות (בשנות ה-70 וה-80).
ביוגרפיה

קורבוצ'י נולד ברומא. בצעירותו היה מבקר קולנוע. את דרכו כבמאי, התחיל בסרטי "חרבות וסנדלים" (סרטים באיכות נמוכה שהתרחשו, כביכול, בתקופת רומא הקלאסית). בראשית שנות ה-60 עבר לצלם מערבוני ספגטי. ב-1964 ביים את הסרט "הטבח בגרנד קניון" (בפסבדונים סטנלי קורבט, ובשיתוף עם אלברט בנד). ב-1965 ביים לבדו את המערבון "Minnesota Clay". ב-1966התחיל להתפרסם עם בימוי הסרט ג'נגו (Django) בכיכובו של פרנקו נרו. גיבור הסרט, ג'נגו, גורר אחריו לאורך הסרט, ארון מתים ובו מכונת ירייה, שבעזרתה הוא קוטל עשרות מאויביו במכת אש אחת. הצלחת הסרט הביאה גם להמשך שיתוף הפעולה הפורה עם פרנקו נרו, וגם ליצירת סרטי ג'נגו נוספים, שבהם כיכבו שחקנים אחרים (ביניהם טרנס היל).
אחרי ג'נגו, ביים קורבוצ'י מערבוני ספגטי נוספים, שהפכו אותו לאחד הבמאים האיטלקים הפוריים ביותר. אחד המערבונים האלה, שזכה לפרסום רב, היה "השתיקה הגדולה" (The Great Silence), סרט מבהיל ואפל, שמעמת את גיבורו האילם עם רוצח פסיכופת. הסרט נאסר להקרנה במדינות שונות בגלל האלימות הקיצונית המוצגת בו.
סרטים בולטים נוספים היו "נבאחו ג'ו" (1966), בכיכובו של ברט ריינולדס, שבו הגיבור האינדיאני, נלחם בשודדים שהרגו את בני שבטו, ו"הלבן, הצהוב והשחור" (1975) בכיכובם של תומאס מיליאן ואלי וולך.
הערכה כוללת של מערבוני הספגטי של קורבוצ'י

מערבוני הספגטי של קורבוצ'י היו סרטים אפלים ואלימים, שהדמויות המרכזיות בהן היו הרבה פעמים, אנטי-גיבורים סדיסטיים. סצנות רבות בסרטיו כוללות מעשי הרג ופציעות משונות. הסרט "ג'נגו" קבע רף גבוה חדש לאלימות במערבונים.
שנותיו המאוחרות ומורשתו

בשנות ה-70 וה-80 עבר קורבוצ'י לביים קומדיות. בין כוכבי הקומדיות היה אדריאנו צ'לנטנו. רבות מהקומדיות זכו להצלחה קופתית באיטליה ובארצות אירופאיות נוספות. לעומת זאת, הן לא הופצו כמעט באמריקה.
מבקרי הקולנוע לא התייחסו ברצינות לסרטיו (עד שקוונטין טרנטינו חידש את ההתעניינות בו, ראו בפרק הבא), אך חלק מסרטיו צברו במהלך השנים מעמד של סרטי פולחן.
קורבוצ'י נפטר ברומא בשנת 1990 מהתקף לב.
אחיינו, לאונרדו קורבוצ'י, ממשיך את דרכו כבמאי סרטים בלוס אנג'לס.
התעניינות מחודשת בסרטיו בעקבות קוונטין טרנטינו

הבמאי קוונטין טרנטינו בעקבות ארבעה מסרטיו וראיונות שנתן, הביא להתעניינות מחודשת של מבקרי קולנוע ושל הציבור הרחב בקורבוצ'י.
ב-1992 ביים טרנטינו את סרטו הראשון כלבי אשמורת. בסצנה האכזרית ביותר בסרט כורת מיסטר בלונד (אחד השודדים) את אוזנו של מרווין נאש (שוטר שבוי בידי הכנופיה). בראיונות אתו סיפר טרנטינו, כי סצנה זו היא מחווה לסצנה דומה בסרט ג'נגו של קורבוצ'י.
ב-2012 ביים טרנטינו את הסרט ג'אנגו ללא מעצורים. הסרט הוא מחווה למערבוני הספגטי, והוא עוסק בנקמת עבד שחור במעבידו הלבן, על רקע היחסים הבין גזעיים בארצות הברית במאה ה-19.
ב-2019 ביים טרנטינו את הסרט היו זמנים בהוליווד, וגם כתב ספר באותו שם. בספר ובסרט טסים שניים מהגיבורים, ריק דולטון וקליף בות' לאיטליה כדי לשחק במערבוני ספגטי. עלילה זו מבוססת בקווים כללים על השתתפותם האמיתית של שחקנים אמריקנים (שהבולט ביניהם הוא קלינט איסטווד) בסרטיהם של קורבוצ'י ושל סרג'ו לאונה.
ב-2021 הופיע הסרט התיעודי ג'אנגו וג'אנגו: מערבוני הספגטי של קורבוצ'י, שבו מתראיינים קוונטין טרנטינו, רוג'רו דאודטו ופרנקו נרו. בסרט מתאר טרנטינו בהרחבה את דמותו של קורבוצ'י, ומדביק לו את הכינוי "במאי מערבוני הספגטי השני הטוב ביותר" (כשהראשון הוא סרג'ו לאונה).
פילמוגרפיה (כבמאי וכתסריטאי)

Salvate mia figlia (1951)
Foreign Earth (1954)
Island Sinner (1954)
Acque amare (1954)
Baracca e burattini (1954)
Carovana di canzoni (1955)
Suonno d'ammore (1955)
Supreme Confession (1956)
Ángeles sin cielo (1957)
I ragazzi dei Parioli (1959)
Who Hesitates is Lost (1960)
An American in Toledo (1960) - רק כתסריטאי.
Totò, Peppino e... la dolce vita (1961)
Goliath and the Vampires (1961)
Duel of the Titans (1961)
The Two Marshals (1961)
The Slave (The Son of Spartacus, 1962)
Lo smemorato di Collegno (1962)
The Shortest Day (1963)
Il monaco di Monza (1963)
Gli onorevoli (1963)
Grand Canyon Massacre (1964) - בפסבדונים סטנלי קורבט.
Castle of Blood (1964) - ללא קרדיט.
Minnesota Clay (1965)
Sons of the Leopard (1965)
The Man Who Laughs (1966)
Django (1966) - ג'נגו
Ringo and his Golden Pistol (Johnny Oro, 1966)
Navajo Joe (1966)
The Cruel Ones (The Hellbenders, 1967)
Death on the Run (1967)
The Mercenary (A Professional Gun, 1968)
The Great Silence (1968)
Zum zum zum (1969) - בימוי משותף עם ברונו קורבוצ'י
The Specialists (Drop Them or I'll Shoot, 1969)
Compañeros (1970)
Er più: storia d'amore e di coltello (1971)
La Banda J.S.: Cronaca criminale del Far West (Sonny and Jed, 1972)
What Am I Doing in the Middle of the Revolution? (1972)
The Beast (1974)
Shoot First... Ask Questions Later (The White the Yellow and the Black, 1975)
Di che segno sei? (1975)
The Con Artists (1976)
Mr. Robinson (1975)
Three Tigers Against Three Tigers (1977)
Ecco noi per esempio... (1977)
The Payoff (1978)
Odds and Evens (1978)
Neapolitan Mystery (1979)
Super Fuzz (1980)
I Don't Understand You Anymore (1980)
I'm Getting a Yacht (1980)
Who Finds a Friend Finds a Treasure (1981)
My Darling, My Dearest (1982)
Count Tacchia (1982)
Sing Sing (1983)
Questo e quello (1983)
A tu per tu (1984)
I Am an ESP (1985)
Rimini Rimini (1987)
Roba da ricchi (1987)
Days of Inspector Ambrosio (1988)
Night Club (1989)
Women in Arms (1991)
הערות שוליים

↑  בעקבות הסרט, נוצר בסלנג העברי הביטוי "סרט חקלאי", או "מערבון חקלאי", שמשמעותו היא סרט שבו יש "מאה מתים לדונם", ולא מתים בודדים. ראו גם: רוביק רוזנטל, מילון הסלנג המקיף, ירושלים, כתר, 2005, עמ' 269.
↑  קוונטין טרנטינו, תרגום: גיא הרלינג, היו זמנים בהוליווד, ירושלים: כתר, 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007400426805171  PLWABN: 9810657034305606  BIBSYS: 1533887359320  BNE: XX1202633  BnF: cb13892735w (data)  GND: 135622042  ICCU: RAVV089627  ISNI: 0000 0000 6302 5441  LCCN: n94042731  NKC: xx0142296  NLA: 35430001  NLK: KAC201603703  NTA: 07172057X  RERO: 02-A009392775  SNAC: w64025zf  SUDOC: 060165960  Trove: 949931  VIAF: 61731403   WorldCat (עם VIAF): 61731403
שרה שטיין (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |
 סוגה:  סרט פשע 
 בימוי:  מתיאס טיפנבכר 
 שחקנים:  קתרינה לורנץ 
 ארץ מקור:  גרמניה גרמניה
 שפות:  גרמנית 
 מספר עונות:  1 
 מספר פרקים:  4 
 הפקה
 מפיק:  Andreas Schneppe 
 חברת הפקה:  TV60Filmproduktion 
 אורך פרק:  89 דק' 
 שידור
 רשת שידור:  Das Erste 
 תקופת שידור מקורית:  3 במרץ 2016 – 30 בנובמבר 2017 
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
שרה שטיין (בגרמנית: Der Tel-Aviv-Krimi; מילולית: "מותחן פשע תל אביבי") היא מיני-סדרת טלוויזיה גרמנית מרשת ARD.
קתרינה לורנץ מגלמת פקחית במשטרת ברלין בשם שרה שטיין. לאחר שפגשה את הפסנתרן הישראלי דייוויד שפירו (איתי טיראן), היא יוצאת אחריו לתל אביב, שם נערכים אירועי הסדרה. הפרק הראשון הוקרן ב-2 יולי 2015 בבכורה בפסטיבל הסרטים במינכן ושודר בערוץ Das Erste במרץ 2016.
עלילה

רצח די ג'יי ישראלי המכונה תמר הופך לאתגר עבור שרה שטיין, שכמעט ולא מעוניינת בחקירת רצח בעל רקע דתי. אלא שהלחץ הציבורי לפתרון התיק הולך וגובר וקיים חשד שיכול להיות רקע פוליטי לפשע. חברו של הנרצח, ח'אלד הפלסטיני ומשפחתו עומדים במרכז החקירה. כשאביו של ח'אלד מודה ברצח, שרה שטיין נבהלת כי תיתכן תפנית ורקע נסתר יותר למקרה זה. היא חופרת עמוק יותר ובכך מזניחה את חייה הפרטיים, כולל אהובה החדש, המוזיקאי הישראלי דייוויד. אלא שהחקירה מביאה אותה עד לתל אביב.
שחקנים ודמויות

קתרינה לורנץ – שרה שטיין
קתרינה מארי שוברט – אנה רודק
איתי טיראן – דוד שפירו
סמואל פינצי – הפקח יעקב בלוק
ישי גולן
גילה אלמגור
נטע ריסקין
עמי ויינברג
גיל פרנק
עידית טפרסון
אלי גורנשטיין
שון מונגוזה – דהיר
עופרי ביטרמן – דורי
אנה דוברוביצקי – איבון
אמיר ח'ורי
דין מירושניקוב
הערות שוליים

↑  Sara Stein – Shalom Berlin beim Filmfest München 2015, abgerufen am 5. März 2016.
↑  Sendeplatz verloren. Kein Donnerstagskrimi mehr aus Tel Aviv In: Westfälische Nachrichten, 28. August 2018. Abgerufen am 2. Mai 2020.
מתג (לשון)

מֶֽתֶג
מֶתֶג (מכונה גם מאריך, מעמיד, גִּעְיָא או גַּעְיָא) הוא סימן דיאקריטי בדמות קו מאונך קטן (◌ֽ) הממוקם תחת אחת מאותיות המילה. בספרי התנ"ך העברי, מטרתו של המֶתֶג לציין הארכת הביטוי של התנועה שאליה הוא נלווה. כתוצאה מהארכה זו נוצרת הטעמה משנית (נחץ) של הברת המתג; וזאת נבדלת ומתוספת על הטעמת מלעיל ומלרע (קרא "מֶֽאתֶֽאג"). בעת החדשה (בעיקר בסידורי התפילה) המתג עשוי לשמש לסימון ההברה המוטעמת, בעיקר כאשר יש להגות אותה בהטעמה מלעילית.
אין להתבלבל בין מתג לבין הטעם המקראי סוף פסוק הדומה לו בצורתו, אך לו תפקיד שונה.
השימוש העיקרי

שימושו העיקרי של המתג הוא כחלק מטעמי המקרא, אך בניגוד לטעמים שנועדו ללמד על פיסוק המשפט (הפסוק) בצורה נכונה, תפקידו של המתג הוא להאריך במעט את התנועה שמתלווה אליו. מילה קצרה בת שתי הברות אינה זקוקה למתג בדרך כלל, שכן מיקום הטעם של טעמי המקרא מסמן אם היא נקראת מלעיל או מלרע. הצורך במתג קיים לרוב במילה בת שלוש הברות או יותר. במילה כזו, בעיקר כאשר היא מלרעית, עלולות ההברות הראשונות להיקרא במהירות, בצורה שתבליע חלק מהן והן לא יישמעו כיאות. במקרה כזה יבוא מתג תחת אחת ההברות הראשונות, בדרך כלל הראשונה במילה. אזי יידע הקורא להפסיק מעט לפני ההברה הבאה, וכתוצאה מכך היא תישמע היטב כראוי. ההברה שתחתיה המתג הופכת להברה מוטעמת הטעמה משנית, כלומר הטעמה פחות חזקה ביחס להטעמה העיקרית שבמילה.
להלן דוגמאות לשימוש במתג אחד במילה (המתג תחת האות המודגשת): שַֽׁעַטְנֵז, לִרְצֹֽנְכֶם, תֹּֽאכְלֶנּוּ. במילה שעטנז למשל, יקרא הקורא את ההברה הראשונה - "שַ" - מעט יותר ארוכה מאלו שאחריה, אך פחות ארוכה מן ההברה האחרונה - "נֵז" - המוטעמת.
במילה ארוכה במיוחד ניתן למצוא שני מתגים. לדוגמה: מֹֽשְׁבֹֽתֵיכֶם, וּֽלְאֶבְיֹֽנְךָ.
פעמים רבות בא מתג לפני אחד החטפים, במטרה למנוע חטיפת יתר של ההברה החטופה. כך למשל במילים: וַֽאֲשֶׁר, לְאַֽהֲבָה, אַֽחֲרֵי, נַֽעֲרָה.
למתג השפעה רבה על הגיית המילה, מלבד ההפסקה הקלה בקריאתה. לעיתים הוא גורם לשווא שאחריו להיקרא כשווא נע, כאשר לולא המתג היה השווא נח. כך למשל במילה "וּֽלְהַבְדִּיל" (בראשית, א', י"ח), או במילה "וּֽבְשָׁכְבְּךָ" (דברים, ו', ז'). בלעדי המתג היה השווא שאחרי השורוק שווא מרחף, ועל ידי המתג - שגרם להפסקה קלה בקריאה - הפך השווא לשווא נע, ככל שווא בראש הברה. (אבל יש לציין שלדעת אחרים, אלה דוגמאות של "מאריך כבדה" והשווא אינו הופך לשווא נע.)
בעברית ישראלית נשמט המתג מהניקוד המקובל, וכיום אין בו שימוש מלבד לצרכים ליטורגיים.
קוד יוניקוד עבור המתג הוא U+05BD.
כסימן הטעמה

שימוש נוסף למתג קיים בעיקר בסידורי התפילה. נהוג לסמן את ההברה המוטעמת במילה על ידי הוספת מתג תחת ההברה. בחלק מהסידורים מסמנים רק את המילים שהטעמתן היא מלעילית, וזאת עקב העובדה שרובן של המילים הן מלרעיות ואין צורך לסמן את הטעמתן. חלק מהמילונים (כגון מילון אבן שושן ורב מילים) מסמנים את ההברה המוטעמת באמצעות מתג במילים מלעיליות.
ראו גם

טעמי המקרא
נסוג אחור
לקריאה נוספת

ישראל ייבין, המסורה למקרא, ירושלים ה'תשס"ג, עמ' 209–226
הערות שוליים

↑  Saying Shema Better, Orthodox Union, ‏2009-10-28 (באנגלית)
↑  אמיר אלישע אהרוני, אז איך נציין את מקום הטעם, באתר הזירה הלשונית, ‏2 בדצמבר 2020.
קוהורטה

קוֹהוֹרְטָה (מלטינית: cohors, ברבים: cohortes) הייתה יחידה צבאית בצבא הרומאי.
הקוהורטה הופיעה לראשונה בזמן המלחמה הפונית השנייה כצירוף של שלושה מניפולים, אחד מכל סוג. לאחר מכן, התקיימה הקוהורטה כיחידת משנה נפרדת בת 480 חיילים, עם שש קנטוריות, בנות שמונים חיילים כל אחת. לאור השינוי שעבר על הצבא בעקבות התבוסות במלחמה הפונית השנייה, החלה הטקטיקה של הלגיון להתבסס על הקוהורטה, כתחליף למניפול.
הקוהורטה נערכה לקרב עם שלוש קנטוריות מלפנים ושלוש מאחור. היא הייתה יכולה לבצע תפניות בקלות, ולהתגונן מפני התקפות מאחור ומהאגף. הלגיון כולו כבר לא היה כבול לתוכנית הקרב המוכתבת ממערך בן שלושה קווים, עם סוג חיילים שונה בכל קו. בזכות היחידה ההומוגנית החדשה, יכול היה הלגיון להיערך במספר קווים משתנה (לרוב בין אחד לשלושה), בהתאם לתנאי הקרקע ותוכנית הקרב. הלגיון כולו היה מורכב מ-10 קוהורטות ובסך הכל מנה כ-5,000 חיילים. טריבון צבאי פקד על כל קוהורטה.
חילות העזר היו מאורגנים במבנה של קוהורטה, כאשר היו שלושה סוגים של חילות עזר: חיל רגלים, חיל פרשים ויחידות מעורבות שכללו גם חיל רגלים וגם פרשים, השירות כפרש נחשב ליוקרתי ביותר. הקוהורטה הייתה בגודל של קוויגנרי (כ-480 חיילים) שחולק לשש קנטוריות או בגודל מיליארי (כ-800 חיילים) שחולקו לשמונה קנטוריות. קוהורטת פרשים קוויגנרי מנתה 512 חיילים שחולקו ל-16 תת-יחידות, ומיליארי מנתה 768 חיילים שחולקו ל-32 תת-יחידות. הקוהורטה המעורבת כללה מספר חיילים כמו קוהורטת חיל הרגלים בתוספת 120 או 240 פרשים בהתאם לגודלה. מפקד הקוהורטה היה בן למעמד הפרשים.
| יחידות צבאיות |
| --- | --- | --- |
| העת העתיקה | פלנקס • דקוריה • טורמה • מאניפולוס • קנטוריה • קוהורטה • לגיון • מורה |  |
| העת החדשה | חוליה • כיתה • צוות • מחלקה • פלוגה • גדוד • רגימנט • חטיבה (בריגדה) • אוגדה (דיוויזיה) • גיס (קורפוס) • ארמייה • קבוצת ארמיות • זירה • מטה כללי |  |
| יחידות בחיל הים וחיל האוויר | פלגה • שייטת • מספן • טייסת • כנף • בח"א • להק |  |
| יחידות בצה"ל | חטיבה מרחבית • אוגדה מרחבית • פיקוד מרחבי • המטה הכללי של צה"ל |  |
טינדוף

| --- | --- |

טינדוף בשנות השבעים
 מדינה:  אלג'יריה אלג'יריה
 מחוז:  טינדוף
 שפה רשמית:  ערבית   ברברית
 תאריך ייסוד:  1852
 שטח:  70,009 קמ"ר
 גובה:  400 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  45,966 (2011)
 קואורדינטות:  27°40′31″N 8°07′43″W﻿ / ﻿27.675277777778°N 8.1286111111111°W﻿ / 27.675277777778; -8.1286111111111 
 אזור זמן:  UTC +1
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אלג'יריה מוגדלת) אלג'יר קונסטנטין אוראן תלמסאן אל-ואד תמנראסת מרוקו ספרד תוניסיה לוב ניז'ר מאלי מאוריטניה הים התיכוןטינדוף(למפת אלג'יריה רגילה) אלג'יר קונסטנטין אוראן תלמסאן אל-ואד תמנראסת מרוקו ספרד תונ. לוב ניז'ר מאלי מאור. הים התיכוןטינדוף  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
טינדוף (בערבית: تندوف - "תנדוף", בברברית: ⵜⵉⵏⴷⵓⴼ, בצרפתית: Tindouf), היא עיירת מחוז במחוז טינדוף באלג'יריה, השוכנת בקרבת גבולותיה של אלג'יריה עם מאוריטניה, סהרה המערבית ומרוקו. על פי המפקד של שנת 2008 מספר התושבים בה עומד על 45,966 איש, כשבשנת 1998 הוא עמד על 25,266 איש, גידול שנתי של 6.3%. לאזור חשיבות אסטרטגית ובו שוכנים בסיסים צבאיים ונמל תעופה המקושר ליעדים ברחבי המדינה.
היסטוריה

העיירה נבנתה על יד נווה מדבר מבודד במדבר סהרה ב-1852 על ידי שבט הטאג'קאנת, שבט ממוצא ברברי אך ב-1895 נהרסה ונבזזה על ידי שבט הרגויבאת, שבט ממוצא צנהג'י, שהגלו מהאזור את בני שבט הטאג'קאנת. המקום נותר נטוש עד להגעתם של כוחות צבא צרפתים לאזור ב-1934. מאז קיבלה אלג'יריה את עצמאותה ב-1962, העיירה צמחה באופן יזום, בעיקר בשל חשיבותה כעמדת גבול הסמוכה לגבולות עם מרוקו, סהרה המערבית ומאוריטניה.
בשנת 1963 היה האזור זירה להתרחשותה של "מלחמת החולות" בין אלג'יריה לבין מרוקו שנסובה על תביעתה של מרוקו על שטחים במערב אלג'יריה. מאז קיבל האזור אופי צבאי והוגדלה חשיבותו. מאמצע שנות השבעים אזור טינדוף שימש כבסיס לארגון הפוליסריו הלוחם לעצמאותה של סהרה המערבית. מפקדת הארגון שוכנת במחנות פליטים בניהול עצמי השוכנים מדרום לטינדוף שהוקמו לאחר כיבושה של סהרה המערבית על ידי מרוקו ומאוריטניה ב-1975. בין השנים 1975-1990 ארגון הפוליסריו ביצע פעולות תקיפה כנגד מאוריטניה (עד 1979) וכנגד דרום מרוקו, כשטינדוף משמשת לו כבסיס עיקרי בתמיכתה של ממשלת אלג'יריה. מאז 1990 האזור שקט, למרות שאוכלוסיית הפליטים נשארה באלג'יריה, בעקבות תהליך שלום שהתנהל בחסות האו"ם.
חינוך

6.1% מהתושבים הם בעלי השכלה על-תיכונית ו-18.8% נוספים הם בעלי השכלה תיכונית. שיעור יודעי קרוא וכתוב הוא 75.0%, 79.7% בקרב הגברים ו-70.1% בקרב הנשים.
אקלים

האקלים בטינדוף הוא אקלים מדברי חם, עם קיץ חם במיוחד וחורף מתון. כמעט ולא יורדים משקעים במשך השנה, למרות שלעיתים יורד גשם בספטמבר.
הערות שוליים

1 2  מפקד 2008
↑  מפקד 1998
↑  "Structure relative de la population résidente des ménages ordinaires et collectifs âgée de 6 ans et plus selon le niveau d'instruction et la commune de résidence.", ffice National des Statistiques Algérie. Retrieved 10 May 2013. (בצרפתית)
↑  "Taux d'analphabétisme et taux d'alphabétisation de la population âgée de 15 ans et plus, selon le sexe et la commune de résidence .", Office National des Statistiques Algérie. Retrieved 10 May 2013. (בצרפתית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564628305171  LCCN: n85043006  VIAF: 154830855   WorldCat (עם VIAF): 154830855 
טינדוף ב-1880
ליאור ליובין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 בספטמבר 1977 רמת גן, ישראל 
 פטירה:  22 בינואר 2024 (בגיל 46) 
 עמדה:  רכז 
 גובה:  1.92 מטרים
 מספר:  9
 קבוצות כשחקן
 1994–1995 1995–1997 1997–2002 2002–2003 2003–2004 2004–2006 2006 2006:  מכבי רמת גן מכבי פתח תקווה מכבי רמת גן מכבי תל אביב הפועל תל אביב אזובמאש מאריופול אפולון פטרס צסק"א סופיה
 הישגים כשחקן
 אליפות המדינה (2003)  גביע המדינה (2003)  מלך האסיסטים של ליגת העל בכדורסל (2000)  מלך החטיפות של ליגת העל (2001, 2002)  תגלית העונה בליגת העל בכדורסל (1999)
 קבוצות כמאמן
 2008–2010 2010–2013 2013–2014 2014–2015 2014–2017 2016–2017 2019–2021 2021 2021–2022 2022–2023:  הפועל גלבוע גליל (ע') הפועל גלבוע גליל הפועל חולון מכבי אשדוד באר טוביה ישראל (ע') מכבי תל אביב (ע') הפועל גלבוע גליל פנאתינאיקוס (ע') עירוני נס ציונה הפועל באר שבע
 הישגים כמאמן
 הליגה הבלקנית בכדורסל (2012, 2013, 2023)
 
ליאור ליובין (19 בספטמבר 1977 – 22 בינואר 2024) היה כדורסלן ומאמן כדורסל ישראלי ששיחק בעמדת הרכז. שיחק בקבוצות מכבי רמת גן, מכבי תל אביב, עמה זכה באליפות ובגביע המדינה, הפועל תל אביב, נבחרת ישראל ומספר קבוצות באירופה. היה מלך האסיסטים של ליגת העל בכדורסל ופעמיים מלך החטיפות של ליגת העל.
ליובין אימן בליגת העל את הפועל גלבוע גליל, עמה זכה פעמיים באליפות הליגה הבלקנית בכדורסל, הפועל חולון, מכבי אשדוד, עירוני נס ציונה והפועל באר שבע. שימש כעוזרו של עודד קטש בגלבוע גליל, נבחרת ישראל, מכבי תל אביב ופנאתינאיקוס.
ב-22 בינואר 2024 נפטר ליובין בגיל 46 ממחלת הסרטן. באותו יום נקבר בבית העלמין של קדמת צבי.
קריירת משחק

ליובין גדל במחלקת הנוער של מכבי רמת גן. במקביל שיחק גם בנבחרת הכדורסל של תיכון בליך, שזכתה באליפות המדינה ב-1995 (בה נבחר לשחקן המצטיין) ובמקום השלישי באליפות העולם לתיכונים. בעונת 1994/1995 החל לשחק בקבוצת הבוגרים של רמת גן בליגה הלאומית (אז הליגה הראשונה במבנה ליגות הכדורסל בישראל), ושותף בארבעה משחקים במהלך העונה הסדירה. אחרי שתי עונות במכבי פתח תקווה מהליגה הארצית חזר לקבוצה הבוגרת של מכבי רמת גן. בעונת 1997/1998 שותף ליובין בחמישה משחקים, ועונה לאחר מכן שותף בכל 22 משחקי העונה הסדירה וקלע בממוצע 9.7 נקודות בכ-26 דקות למשחק. בעונה זו הגיעה רמת גן לחצי גמר הפלייאוף ולחצי גמר גביע המדינה בכדורסל, וליובין נבחר לתגלית העונה בליגת העל בכדורסל. בעונת 1999/2000 שיפר את ממוצעיו ל-11.1 נקודות ב-31 דקות, ושוב הגיע עם הקבוצה לחצי גמר הפלייאוף וחצי גמר גביע המדינה. באותה עונה סיים ליובין כמלך האסיסטים של ליגת העל בכדורסל עם 5.5 אסיסטים בממוצע למשחק. בעונה הבאה קלע ליובין 12.3 נקודות למשחק, הוביל את הליגה בחטיפות עם 2.8 למשחק והגיע עם הקבוצה לחצי גמר הפלייאוף ולרבע גמר גביע קוראץ'. בעונתו האחרונה במועדון הוביל ליובין את הקבוצה, לצידם של דני לואיס, ריאן סטאק ומתן נאור, להישג השיא שלה - גמר הפלייאוף מול מכבי תל אביב בו הפסידה רמת גן בשלושה משחקים. באותה עונה קלע ליובין 12.9 נקודות בממוצע למשחק ושוב הוביל את הליגה בחטיפות והגיע עם הקבוצה לרבע גמר גביע קוראץ'.
בסיום אותה עונה עבר למכבי תל אביב. בניגוד לרמת גן, בה היה שחקן דומיננטי, במכבי תל אביב שיחק מעט יחסית (10 דקות משחק בממוצע ביורוליג ו-13 דקות בליגה, לעומת 35 דקות בעונתו האחרונה ברמת גן), ועם סיום העונה עבר ליריבה העירונית הפועל תל אביב. ליובין חזר להיות שחקן מוביל, והיה לו חלק חשוב בניצחונותיה של הפועל במשחקי הדרבי של אותה שנה, בהעפלתה לגמר הפלייאוף, בו הפסידה למכבי תל אביב, ולפיינל פור היורופליג, בו סיימה במקום השלישי.
בסיום העונה, לאחר עזיבת הבעלים ולדימיר גוסינסקי, עזב ליובין את הפועל וחתם באזובמאש מריופול מליגת העל האוקראינית בכדורסל. אחרי עונה אחת טובה בקבוצה, בה השתתף במשחק האולסטאר של היורופליג, התערער מעמדו והוא עזב לפני סיום העונה השנייה, אותה השלים בקבוצת אפולון פטרס היוונית. את עונת 2006/07 פתח ליובין בקבוצת צסק"א סופיה הבולגרית, אך שוחרר בשל פריצת דיסק ממנה סבל ולא חזר לשחק כדורסל עד סיום העונה. לקראת עונת 2007/08 סיכם ליובין על שובו לקבוצת עירוני רמת גן, אך מהלך זה לא יצא בסופו של דבר לפועל. מאוחר יותר סיכם ליובין על הצטרפותו להפועל גלבוע/עפולה, אך מסיבות רפואיות גם מהלך זה לא יצא לפועל. ליובין החליט לפרוש ממשחק פעיל, עבר קורס מאמנים ואימן תקופה קצרה במחלקת הנוער של מכבי רמת גן.
קריירת משחק > נבחרת ישראל

ליובין לא שיחק בנבחרות הצעירות של ישראל, והוא זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת לקראת אליפות אירופה בכדורסל שנערכה בטורקיה. ליובין שותף בשלושה משחקים ביורובאסקט 2001, בהם קלע בממוצע כ-7 נקודות למשחק.
בשנת 2003 הייתה הנבחרת זקוקה לניצחון בהפרש של 23 נקודות על רומניה על מנת להעפיל לאליפות אירופה, וליובין, במה שנחשב לאחד המשחקים הגדולים בקריירה שלו, הוביל את הנבחרת לניצחון בהפרש של 28 נקודות שהבטיח את העלייה. למרות זאת, לא זימן אותו מאמן הנבחרת מולי קצורין לאליפות אירופה עצמה, בצעד שעורר ביקורת קשה. הוא חזר לנבחרת בשנת 2004 וסייע לה להעפיל ליורובאסקט 2005 ו-2007, אך לא שיחק בטורנירים עצמם. במהלך הקריירה שיחק ליובין 30 משחקים במדי נבחרת ישראל בכדורסל, בהם קלע 170 נקודות (ממוצע של 5.7 נקודות למשחק).
ב-2023 הצטרף לובין לנבחרת הוותיקים שהוקמה על ידי איגוד הכדורסל הישראלי ומנהלת ליגת העל בכדורסל.