stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יום הספר הבין-לאומי

סטודנטיות בתוניס מציינות את יום הספר הבין-לאומי בשדרות בורגיבה, 2012
יום הספר הבין-לאומי מצוין מדי שנה ב-23 באפריל בחסות אונסק"ו כדי לעודד קריאה, הוצאה לאור ושמירה על זכויות יוצרים.
בכל שנה בוחר ארגון אונסק"ו בשיתוף נציגי תעשיית הספרים את "בירת הספר העולמית". בשנת 2017 הוכרזה העיר קונאקרי בגינאה כבירת הספר העולמית בשל מיזם קידום הקריאה בקרב ילדים ובני נוער מאוכלוסיות מוחלשות. "בירת הספר" לשנת 2021 היא טביליסי, בירת גאורגיה. "בירת הספר" לשנת 2022 היא גוודלחרה במקסיקו. "בירת הספר" לשנת 2023 היא אקרה בירת גאנה בשל התמקדותה בצעירים ובפוטנציאל שלהם לתרום לתרבות ולעושר של גאנה באמצעות תוכניות המשתמשות בכוחם של הספרים לפיתוח הדור הבא.
בחירת המועד

ב-1923 ביקשו מוציאים לאור בקטלוניה שבספרד להנציח את זכרו של מיגל דה סרוואנטס, תחילה על ידי ציון יום הולדתו ב-7 באוקטובר, ולאחר מכן בציון יום מותו ב-23 באפריל.
ב-1995 החליט ארגון אונסק"ו לציין את "יום הספר וזכויות היוצרים הבין-לאומי" ב-23 באפריל, שהוא תאריך פטירתם של סרוואנטס ושייקספיר (ב-1616). בפועל סרוואנטס נפטר עשרה ימים לפני שייקספיר, בספרד נהג הלוח הגרגוריאני ובאנגליה – הלוח היוליאני.
ציון היום

בספרד נהוג לקרוא את דון קישוט במעין "מרתון קריאה" הנמשך יומיים. כמו כן, ביום זה מוענק פרס מיגל דה סרוואנטס בעיר אלקלה דה אנארס.
בבריטניה ובאירלנד נהוג לציין את "יום הספר הבין-לאומי" ביום חמישי הראשון בחודש מרץ, שכן לעיתים התאריך 23 באפריל נופל בחג הפסחא.
ראו גם

היום הבינלאומי לקניין רוחני
היום הבין-לאומי לספרי ילדים
יום שפת האם הבינלאומי
הערות שוליים

↑  מתוך אתר יום הספר הבין-לאומי של אונסק"ו.
↑  אנה בוקובה, "מכתב לכבוד יום הספר העולמי 2017", באתר אונסק"ו.
↑  United Nations, World Book and Copyright Day - EN, United Nations (באנגלית)
↑  גוודלחרה היא בירת הספר העולמית לשנת 2022
↑  Accra named UNESCO World Book Capital 2023 | UNESCO, www.unesco.org (באנגלית)
↑  החלטת אונסק"ו על קביעת יום הספר הבין-לאומי, מישיבה 28 בפריז.
יוסף פורת

| --- | --- |

יוסף פורת, 1976
 לידה:  7 ביוני 1909 ברסלאו, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  18 במאי 1996 (בגיל 86) ישראל 
 הישג בולט:  6 פעמים אלוף ישראל
 הדרגה הגבוהה ביותר:  אמן בינלאומי משנת 1952
 מדינה:  גרמניה, ישראל
 
יוסף פורת (Porath;‏ נולד היינץ יוזף פֶרדֶר, Heinz Joseph Foerder;‏ 7 ביוני 1909 – 18 במאי 1996) היה שחמטאי בדרגת אמן בינלאומי, אלוף ישראל בשחמט וחבר נבחרות ישראל וגרמניה באולימפיאדות השחמט.
ביוגרפיה

פורת נולד בברסלאו שבגרמניה. הוא היה חבר הנבחרת האולימפית של גרמניה. בשנת 1927 הוא ניצח בתחרות בגליביצה לצד לודוויג שמיט (אדולף קרמר סיים במקום הרביעי). בשנים 1930, 1931 ו-1931 הוא ניצח בתחרות הקונגרס השילזי. ב-1933 איבד את עבודתו עם עליית הנאצים לשלטון, ועבר לריגה. בשנת 1934 עלה לארץ ישראל, והתגורר ברמות השבים עד יום מותו. בישראל עִברת את שמו ליוסף פורת. הוא השתתף בשתי אולימפיאדות השחמט מטעם ארץ ישראל לפני קום המדינה (1935 ו-1939) ואף הצטיין באולימפיאדה של 1939 וקיבל מדליית זהב.
פורת היה אלוף ישראל בשחמט 6 פעמים (1937, 1940, 1953, 1957, 1959, 1963). ב-1928 השתתף באולימפיאדת השחמט השנייה כאשר הוא מייצג את גרמניה. בשנת 1943 זכה במקום הראשון באליפות תל אביב.
לפני מלחמת העולם השנייה השתתף פורת ב-3 אולימפיאדות לשחמט (ב-1928 בנבחרת גרמניה) ואחרי מלחמה זו השתתף בכל האולימפיאדות משנת 1952 עד 1968 (9 במספר). בשנת 1952 זכה ביחד עם משה צ'רניאק בתואר אמן בינלאומי.
נפטר ברמות השבים ב-18 במאי 1996.
הופעות באולימפיאדות

יוסף פורת ייצג את גרמניה, פלשתינה וישראל באולימפיאדות השחמט.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | לוח | קבוצה | נקודות | תוצאות |  % | מקום |
| 1928 |  | גרמניה | 1.5 מ-4 | 1+ 1= 2- | 37.5 | 9 קבוצתי |
| 1935 | 1 | פלשתינה | 8.5 מ-18 | 5+ 7= 6- | 47.2 | 15 קבוצתי |
| 1939 | 1 | פלשתינה | 11 מ-14 | 9+ 4= 1- | 78.6 | 9 קבוצתי, 1 אישי |
| 1952 | 3 | ישראל | 8 מ-14 | 6+ 4= 4- | 57.1 | 11 קבוצתי |
| 1954 | 1 | ישראל | 4.5 מ-15 | 1+ 7= 7- | 30 | 7 קבוצתי |
| 1956 | 2 | ישראל | 6 מ-15 | 2+ 8= 5- | 40 | 12 קבוצתי |
| 1958 | 1 | ישראל | 5 מ-15 | 1+ 8= 6- | 33.3 | 17 קבוצתי |
| 1960 | 1 | ישראל | 7.5 מ-15 | 4+ 7= 4- | 50 | 14 קבוצתי |
| 1962 | 1 | ישראל | 6.5 מ-14 | 4+ 5= 5- | 46.4 | 15 קבוצתי |
| 1964 | 1 | ישראל | 8.5 מ-16 | 6+ 5= 5- | 53.1 | 14 קבוצתי |
| 1966 | 1 | ישראל | 9 מ-16 | 5+ 8= 3- | 56.3 | 19 קבוצתי |
| 1968 | 2 | ישראל | 6 מ-13 | 2+ 8= 3- | 46.2 | 18 קבוצתי |
הערות שוליים

↑  דירוג המשתתפים באולימפיאדת השחמט החמישית, שנערכה בשנת 1939 בבואנוס איירס
↑  שאול, יוסף פורת - אלוף השחמט, מעריב, 27 באוקטובר 1957
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0003 8879 6172  NTA: 213758466  VIAF: 282090463   WorldCat (עם VIAF): 282090463
טירת ואוול

| --- | --- |


תצפית לילית על טירת ואוול
 מידע כללי
 סוג:  טירה
 שימוש:  מוזיאון
 מיקום:  קרקוב
 מדינה:  פולין פולין
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  המאה ה-13 והמאה ה-14 – הווה
 אדריכל:  Francesco Fiorentino, ג'ובאני בטיסטה טרבאנו, Kacper Bażanka, Mikołaj Castiglione, Benedykt from Sandomierz, Bartolommeo Berrecci, Domenico Merlini 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות רומנסקית, גותית, רנסאנס ובארוק
 מידות
 שטח:  7,040 מ"ר
 קואורדינטות:  50°03′14″N 19°56′05″E﻿ / ﻿50.05389°N 19.93472°E﻿ / 50.05389; 19.93472
 https://wawel.krakow.pl
  (למפת קרקוב מוגדלת) טירת ואוול(למפת קרקוב רגילה) טירת ואוול
 
טירת ואוול (בפולנית: Zamek Królewski na Wawelu, מילולית: "הטירה המלכותית בוואוול") היא טירה השוכנת במרכז קרקוב בדרום פולין על גבעת ואוול.
הטירה נבנתה עבור המלך קז'ימייז' השלישי, מלך פולין, ומכילה מספר מבנים סביב חצר מרכזית בסגנון הרנסאנס הפולני. הטירה, המשתרעת על שטח של 7,040 מטרים רבועים, אחת הגדולות באירופה, מייצגת את כל סגנונות האדריכלות האירופאיים של תקופות ימי הביניים, הרנסאנס והבארוק. טירת ואוול המלכותית וגבעת ואוול הם האתר ההיסטורי והתרבותי המשמעותי ביותר בפולין. ב-1978 היא הוכרזה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו כחלק מהמרכז ההיסטורי של קרקוב.
הטירה שימשה במשך כמה מאות שנים כמשכן של מלכי פולין וסמל למדינת פולין, וכיום היא אחד המוזיאונים המובילים לאמנות בפולין. המוזיאון, שהוקם ב-1930, כולל עשר מחלקות אוצרוּת האחראיות על אוספי הציורים, כולל אוסף חשוב של ציורים איטלקיים מתקופת הרנסאנס, הדפסים, פסלים, טקסטילים, ובהם אוסף הטפטין של זיגמונט השני אוגוסט, מלך פולין, עבודות צורפות, כלי נשק ושריון, קרמיקה, פורצלן מייסן וריהוט תקופתי. האוספים של האמנות האוריינטלית של המוזיאון כוללים את האוסף הגדול ביותר של אוהלים עות'מאניים באירופה. המוזיאון הוא גם מרכז חשוב לשימור של יצירות אמנות וכולל שבע מעבדות שימור מיוחדות.
היסטוריה

אנשים חיו על גבעת ואוול באתר בו שוכנת הטירה כיום לפני לפחות 50,000 שנים בתקופה הפלאוליתית. היישוב היה, ככל הנראה, שוקק חיים והתושבים עסקו במסחר, מלאכת יד שונות וחקלאות מקומית. לפי האגדה נוסדה קרקוב במאה ה-7 על ידי הנסיך קראק שבנה אותה מעל למערה בתחתית הגבעה בה התגורר הדרקון של ואוול (Smok Wawelski). במאה ה-9 הוקם על הגבעה קסטרום (מחנה מבוצר) של שבט הוויסטולאנים (Wiślanie) הסלאבי. שליט פולין הראשון משושלת פיאסט, מיישקו הראשון, כבש את המקום בסוף המאה ה-10 וקבע בו את אחד מאתרי מגוריו (לאחר פוזנן וגנייזנו). יורשיו המשיכו בכך והמלך ולדיסלב הראשון הרמן קבע את קרקוב כבירתו ב-1038. ב-1320 הוכתר בקתדרלת ואוול ולדיסלב הראשון (ארוך האמה) ומאז הוכתרו בה כל מלכי פולין.
טירת ואוול הוקמה במהלך המאה ה-14, בימיהם של קז'ימייז' השלישי (הגדול), ולדיסלב השני יגיילו וידוויגה, מלכת פולין. בתחילת המאה ה-16 הביאו המלך זיגמונט הראשון, מלך פולין ואשתו את מיטב האמנים המקומיים והזרים, כולל אדריכלים איטלקים, פסלים ומעצבי פנים גרמנים, כדי להפוך את הטירה לארמון מפואר בסגנון הרנסאנס. עד מהרה הפכה הטירה למופת של מגורים מפוארים במרכז ובמזרח אירופה ושימשה מודל בכל רחבי האזור.
באש של 1595 נשרף החלק הצפון-מזרחי של הטירה. המלך זיגמונט השלישי, מלך פולין ושוודיה בנה אותו מחדש. למרות מאמציו נותרו כיום רק מדרגות הסנטור (Schodowa Senatorska) והאח בחדר הציפורים (Sala Pod Ptakami). ב-1609 העביר המלך זיגמונט את הבירה לוורשה, והחלה תקופה קשה לטירה. הן הטירה והן בניינים אחרים הוזנחו למרות מאמצים של השליטים המקומיים. הפלישות השוודיות לפולין בשנים 1655–1657 וב-1702 תרמו להתדרדרות נוספת בטירה.
הצבא הפרוסי כבש את הטירה ב-1794. אביזרי המלכות נגנבו ולא הושבו מעולם (מלבד השצ'רבייץ). לאחר החלוקה השלישית של פולין הרסו האוסטרים את מרבית הטירה, והנותר חודש ונוספו לו חומות מגן. פנים הטירה שונה, וחלק מהמבנים נהרסו. בחלק השני של המאה ה-19 תכננו האוסטרים את חומות המגן מחדש והפכו אותן חלק מהמבצר. עם זאת, ב-1905 הורה הקיסר פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, לכוחות האוסטריים לעזוב את הוואוול. החלה עבודת שחזור, ובמהלכה התגלתה רוטונדה של מריה הבתולה וכן שרידים אחרים מהעבר. השיפוצים בגבעת ואוול מומנו על ידי תרומות מהציבור.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החליטו שלטונות הרפובליקה העצמאית החדשה (הרפובליקה הפולנית השנייה) כי טירת ואוול תיהפך לבניין ייצוגי של המדינה הפולנית, ושהמושל ישתמש בה ולאחר מכן הנשיא עצמו. בשנת 1921 קיבל הפרלמנט של פולין החלטה שהעניקה לוואוול מעמד רשמי כמקום מושבו של נשיא פולין.
בתקופת הכיבוש הגרמני (1939–1945) הייתה הטירה המשרד ומקום המגורים של הנס פרנק, המושל הכללי של השטחים הכבושים בפולין, והגרמנים עשו שינויים רבים בטירה. במהלך הכיבוש גנבו הגרמנים יצירות אמנות רבות מטירת ואוול ומכל רחבי קרקוב.
בעקבות החורבן של מלחמת העולם השנייה הפכה טירת ואוול למוזיאון לאומי בצו של המועצה הארצית הלאומית.
המבנה

הטירה היא מבנה בן שלוש קומות הבנוי משלושה אגפים, הכולל חמישה מגדלי מגורים, וסגור בחומה מצדו הדרומי. מבנה שער כניסה צמוד לצד הצפון-מערבי של הטירה וכולל שער כניסה בגובה שתי קומות ושני שערים קטנים יותר. השער מוביל אל מרכז המבנה ובו קלויסטר, חצר מרובעת הסגורה מארבעת הצדדים על ידי שלושת האגפים של הטירה, החומה, ומבניין שנוצר מהחיבור בין מבנה המטבח ומבנה הכרכרות בתקופת הכיבוש הנאצי. החצר מוקפת בארבעת צדדיה בארקדות, ובמרכזה רחבה מרוצפת. המבנה ועיצוב החדרים מערבים סגנונות רנסאנסיים, בארוקיים וקלאסיים.
המבנה > האוצר המלכותי והנשקייה

האוצר המלכותי שוכן בחדרים הגותיים ההיסטוריים ששימשו מהמאה ה-15 לאחסנת אביזרי ההכתרה בפולין ותכשיטי הכתר. בתצוגה חפצים יקרי ערך מאוצר המלכים ששרדו ביזה, בהם מזכרות של מלכי פולין, כולל בני משפחותיהם ואישים דגולים, כגון הכובע והחרב שהעניק האפיפיור ליאן סובייסקי לאחר קרב וינה, וכן חרב ההכתרה, השצ'רבייץ.
המבנה > חדרים

חדרי הקבלה המפוארים
חדרי המגורים המלכותיים הפרטיים
תצוגת "הוואוול האבוד"
תצוגת "אמנות אוריינטלית"
הגנים המלכותיים
מאורת הדרקון
ביאורים

↑  בפולנית Szczerbiec, חרב ההכתרה
↑  בפולנית Krajowa Rada Narodowa, גוף שהקימו הקומוניסטים אחרי מלחמת העולם השנייה בחסות סובייטית
הערות שוליים

↑  "Castles.info - Krakow castle, Wawel". www.castles.info.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266371505171  GND: 2017359-3  ISNI: 0000 0001 0946 4571  LCCN: n79135471  NLP: a0000002040061  VIAF: 312997222   WorldCat (עם VIAF): 312997222 
תצפית על גבעת ואוול מבזיליקת מריה הקדושה
החזית המזרחית של הטירה
החצר הפנימית של הטירה
החזית המערבית של טירת ואוול כשקתדרלת ואוול משמאל
חדר הציפורים
טונה אטלנטית

| טונה אטלנטית |
| --- | --- |
 
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: Scombriformes
משפחה:: קולייסיים
סוג:: טונה
מין:: טונה אטלנטית
שם מדעי
 Thunnus atlanticus ‏לסון, 1831

טונה אטלנטית המכונה גם טונה שחורת-סנפיר (שם מדעי: Thunnus atlanticus) היא מין של טונה ממשפחת הקולייסיים הנפוצה במערב האוקיינוס האטלנטי.
זוהי אחת מהקטנות שבטונות מהסוג טונה והיא מגיעה לאורך של 100 סנטימטר ולמשקל 21 קילוגרם. הגוף בצורת אליפסה עם סנפירים אפורים, גב כחול כהה ותחתיו פס זהוב והראש גדול ואפור בעל עיניים גדולות ולסתות קצרות. מבנה גופה של הטונה מותאם לתנועה מהירה בעקבות טרף וזנבה נותן לה כוח האצה גבוה. הטונה מגיעה לבגרות מינית תוך שנתיים.
הטונה נפוצה באוקיינוס האטלנטי שלחופי אמריקה ממסצ'וסטס והאי מרתה'ס ויניארד עד לברזיל ומצויה גם במפרץ מקסיקו והים הקריבי. טונה זו מצויה בעיקר באזורים הטרופיים עם מים בחום של מעל 2 מעלות.
כמו מרבית דגי הטונה היא טורפת דגים קטנים, סרטנים שונים וחסילונים והיא תצלול לעומק כדי למצוא מזון.
הערות שוליים

↑  טונה אטלנטית באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283257505171
יוסף פורמון

| --- | --- |
 לידה:  1515 ה'רע"ה 
 מקום פעילות:  טורקיה פטרס
 תקופת הפעילות:  ? – ערך בלתי־ידוע 
 תפקידים נוספים:  מרבני טורקיה ומגדולי חכמי שלוניקי
 רבותיו:  רבי שלמה סיריליוי
 תלמידיו:  המהרש"ך
 חיבוריו:  תשובותיו מופיעות בתשובות בני דורו
 
רבי יוסף פורמון (Formon. צורה נוספת: פירמון) היה רב ופוסק, מרבני טורקיה וסלוניקי בתחילת המאה ה-16. חלק מן ההתכתבויות ההלכתיות שלו המופיעות בספרות הרבנית של אותה תקופה, מהוות מקור לעבודות מחקר על חיי היהודים באותו זמן.
ביוגרפיה

נולד בשנת 1515. מקום הולדתו אינו ידוע, אך זאת כן ידוע שהקים משפחה וגידל את ילדיו בעיר בסירס, בה כיהן כרב עד לשנת 1560 בערך. הוא גם כיהן כרב בזאנטה. לעת זקנותו כיהן כרב וכראש ישיבה בפטרס. באותו זמן היו בפטרס שלוש עדות שקיבלו עליהן את מרותו: סיציליאנים, קאסטיליאנים ואיטליינים. הקהילה הרביעית, הרומניוטים, לא הסכימו להתכופף למרותו. בנוסף הוא היה סבור שגם בני קהילת לפנטו כפופים למרותו, ואף שם שני קהלים בעיר זו קיבלו את מרותו, ואילו בני הקהל הרומוניוטי שם לא הכירו בו. על אודות ויכוח זה נכתבו תשובות בספרי השו"ת, בדבר שאלת האוטונומיה של קהילות שונות והאם הם מחויבות להתבולל בקהילות האחרות המהוות רוב בעיר.
פרק היסטורי נוסף משתקף מתוך תשובותיו ההלכתיות של רבי יוסף פורמון, במכתבים מתקופת מלחמת קרב לפנטו (1569–1671). מתברר כי רוב יהודי פאטראס עברו ללפנטו, והתעוררה שאלה האם המתארחים חייבים לשאת בעול מסי הקהל של המקומיים.
משפחת פורמון

משפחת פורמון הייתה משפחת רבנים, המפורסם שביניהם היה רבי יוסף פורמון.
בנו של רבי יוסף פורמון נקרא צדיק פורמון, נכדו נקרא כשמו רבי יוסף פורמון (השני) והוא תרגם את הספרים חובת הלבבות ומגילת אנטיוכוס ללאדינו.
לקריאה נוספת

לאה בורנשטיין מקובצקי : לתולדות המאבק על ההגמוניה בקהילת פאטראס במאה הט"ז. מיכאל: מאסף לתולדות היהודים בתפוצות, תשמ"ב (כרך ט-מא), אוניברסיטת תל אביב
לאה בורנשטיין, חיבור לשם קבלת תואר 'דוקטור לפילוסופיה': ההנהגה של הקהילה היהודית במזרח הקרוב משלהי המאה הט"ו ועד סוף המאה הי"ח, באתר אוצר החכמה (האתר בתשלום)
לאה בורנשטיין מקובצקי : ר' שלמה ברוך, מחכמי יוון במאה ה-ט"ז, ספר תשובותיו וקשריו עם חכמי זמנו. בתוך: מורשת ישראל כתב עת ליהדות לציונות ולארץ ישראל גיליון מספר 14 טבת תשע"ז ינואר 2017
יהדות קניה

יהדות קניה היא ההיסטוריה של ההתיישבות היהודית בקניה, מדינה במזרח אפריקה, שהחלה ב-1899. בשנת 2013 מנתה הקהילה כ-600 חברים.
היסטוריה > ראשית הקהילה

ב-1899 ג'יי מרקוס, איש עסקים יהודי, היגר מהודו לניירובי והקים עסק לייצוא תוצרת מקומית. בשנת 1903, בקונגרס הציוני העולמי השישי הציע המזכיר הקולוניאלי הבריטי ג'וזף צ'מברלין את תוכנית אוגנדה בה חלק מהשטח בקניה ובאוגנדה יהפוך למדינה עצמאית ליהודים ההצעה יצרה מחלוקת רבה בקרב הקהילה היהודית הבינלאומית, ונדחתה בקונגרס הציוני השביעי ב-1905. למרות גניזת התוכנית, 20 משפחות יהודיות התיישבו בקניה עד 1913, מרביתן בניירובי.
בשנת 1907 נחנך בית קברות יהודי, ובשנת 1913 הוקם בית הכנסת הראשון. בתקופת מלחמת העולם השנייה ובעקבות השואה עלתה ההגירה היהודית לקניה והתגוררו בה כ-1,200 יהודים. לפני הקמת מדינת ישראל סייעו חברי קהילת יהודי קניה ללוחמי האצ"ל והלח"י שנכלאו על ידי הבריטים בגילגיל. לאחר הקמת מדינת ישראל בשנת 1948, היגרו יהודים רבים מקניה לישראל. משנת - 1963, כשקניה הפכה לעצמאית מתקיימים יחסים דיפלומטיים בין ישראל לקניה.
היסטוריה > המאה ה-21

בין יהודי קניה בולטים ראש עיריית ניירובי לשעבר ישראל סומן והמלונאי אברהם בלוק. בשנת 2013 מנתה הקהילה היהודית כ-600 חברים. הקהילה היהודית הקנייתית מזוהה עם הקונגרס היהודי האפריקאי. החיים הקהילתיים היהודיים בקניה מתרכזים סביב הקהילה העברית בניירובי, בה נמצא בית הכנסת היחיד במדינה. עם מגוון רחב של פעילויות חינוכיות, חברתיות וספורטיביות המוצעות במרכז הקהילתי בוורמונט הול, שנמצא בסמוך לבית הכנסת. תפילות מתקיימות בכל ליל שישי, שבת בבוקר ובכל החגים. בשטח הקהילה יש גם מקווה. אין מקור קבוע לכשרות, אך הקהילה משתדלת לייבא בשר כשר. הקהילה העברית בניירובי מפרסמת עלון דו-חודשי בשם "שלנו".
קהילת הקיקויו

60 חברים מקהילת קיקויו מכנים את עצמם הקהילה היהודית "Kasuku Gathundia". הקהילה התפתחה בקרב חקלאים ברמות קניה, ליד ניהורורו. לדברי הפטריארך שלהם, יוסף בן אברהם נג'וגו, הקהילה צמחה מפיצול עם הקהילה היהודית המשיחית הגדולה של קניה, כאשר ביקור, כביכול, של יהודי ניירובי הוביל להבנתם שהמנהגים שלהם הם משיחיים ולא יהודיים. לאחר שנודע על ההבחנה, הוא ואברהם נדונגו מבוגואה התפצלו מהקהילה, והחלו ללמוד יהדות לעומק. ההחלטה לבצע ברית מילה, באופן מסורתי טקס התבגרות שנאסר על פי חוק בגיל צעיר, משמעותו שילדי הקהילה חייבים לנסוע לאוגנדה כדי לערוך את הטקס על ידי האבאיודאיה. לבית הכנסת של הקהילה העברית בניירובי אין קשרים עם קהילה זו.
הערות שוליים

1 2  "עבור יהודי ניירובי, המתקפה בקניון מערערת את תחושת הביטחון השברירית". הארץ. 5 באוקטובר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "לפני ישראל שקלו היהודים להתיישב במערב קניה". 2015.
↑  "הקונגרס הציוני: הצעת אוגנדה". הספרייה היהודית הווירטואלית.
1 2  "יהודי קניה".
↑  לידמן, מלאני (2015). "ברמות של קניה, קהילה יהודית נאבקת על הכרה". The Times of Israel.
| יהדות אפריקה |
| --- | --- | --- |
| צפון אפריקה | אלג'יריה • הרי האטלס • לוב • מצרים • מרוקו • סודאן • תוניסיה (יהדות ג'רבה • יהדות קרתגו) |  |
| אחרות | אוגנדה • אנגולה • אסוואטיני • אריתריאה • אתיופיה •גאנה • ג'יבוטי • גינאה ביסאו • דרום אפריקה • זימבבואה • זמביה • חוף השנהב • כף ורדה • לסוטו •  מאוריציוס • מאלי • מוזמביק • ניגריה • נמיביה • קניה |  |
| ראו גם | אבאיודאיה • האיגבו • למבה |  |
ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר עם אמבולנס ישראלי שנתרם לתושבי קניה, 1963
יחסי ארמניה–שוודיה

| יחסי ארמניה–שוודיה |
| --- | --- |
ארמניה: שוודיה


ארמניה: שוודיה
שטח (בקילומטר רבוע)
29,743: 450,295
אוכלוסייה
2,968,413: 10,619,488
תמ"ג (במיליוני דולרים)
24,212: 593,268
תמ"ג לנפש (בדולרים)
8,157: 55,866
משטר
רפובליקה: מונרכיה חוקתית

שגרירות ארמניה בסטוקהולם
יחסי ארמניה–שוודיה הם יחסי החוץ בין ארמניה ושוודיה.
סקירה כללית

שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-10 ביולי 1992. בשנת 2010 הכירה שוודיה ברצח העם הארמני. בשנת 2014 פתחה שוודיה שגרירות בירוואן.
בסביבות 5,000–8,000 ארמנים חיים בשוודיה.
שתי המדינות הן חברות מלאות במועצת אירופה.
נציגויות דיפלומטיות

ארמניה מחזיקה בשוודיה שגרירות בסטוקהולם.
שוודיה מחזיקה בארמניה שגרירות בירוואן.
טירת ויידהוניאד

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  טירה 
 מיקום:  בודפשט 
 מדינה:  הונגריה 
 הקמה ובנייה
 אדריכל:  Ignác Alpár 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות אקלקטית 
 קואורדינטות:  47°30′55″N 19°04′55″E﻿ / ﻿47.515277777778°N 19.081944444444°E﻿ / 47.515277777778; 19.081944444444
 www.mezogazdasagimuzeum.hu
  (למפת בודפשט מוגדלת) טירת ויידהוניאד(למפת בודפשט רגילה) טירת ויידהוניאד
 
טירת ויידהוניאד (בהונגרית: Vajdahunyad vára) (שם רשמי: קבוצת הבניינים ההיסטוריים) מאת האדריכל איגנץ אלפאר נמצא בבודפשט ברובע 14 בפארק העירוני של הבודפשט. האגם של וארושליגט ממוקם באי סצ'ני, אליו ניתן להגיע דרך ארבעה גשרים.
היסטוריה

הטירה של משפחת הוניאדי בוויידהונאד הפכה לשריד אדריכלי של האומה ההונגרית כבר במאה ה-19 במהלך חגיגות האלף של שנת 1896 (כיבוש הונגריה על ידי השבטים המדיארים בשנת 896) נבנה העתק של טירת ויידהוניאד בבודפשט לזכר הכיבוש. המתכננים רצו להציג את ההיסטוריה של אלף השנים של האדריכלות ההונגרית ב"תלת מימד". בשל המועדים הצפופים והעלויות קבוצת הבניינים ההיסטוריים בת 21 החלקים נבנתה בעיקר מעץ על פי התוכניות של איגנץ אלפאר. לאחר ההצלחה הציבורית הגדולה של הקומפוזיציה, היא נבנתה מחדש מחומרים עמידים בין 1904 לבין 1908.
כיום הטירה קיבלה את שמה הנפוץ מהחלק האופייני ביותר למעונו של העוצר יאנוש הוניאדי ושל ארז'בט סילאדי, מהחזית הראשית של טירת ויידהונאד.
חלקים > קבוצת בניינים רומנסקית (חלקי)

מה שנקרא קפלת יאקי - תוכנית הקומה שלה מחקה את כנסיית לבני, והשער שלה מחקה את כנסיית מנזר יאקי. הקפלה היא מקום של מיסה קתולית אמיתית. הוא שייך לקהילה של כיכר קשאי, שם מתקיימת מיסה בכל יום ראשון. חתונות וקונצרטים נערכים לעיתים קרובות.
חלקים > קבוצת מבנים גותית (חלקי)

מגדל Nyebojsza - אופי החזית הראשית נקבע על ידי עותק של מגדל ויידהונאד באותו השם.
אולם האבירים.
מקדש קפלת זאפויה
חזית כיפה
חצר הוניאדי
מגדל השליחים - העתק של מגדל השעון בסיגישוארה.
חלקים > קבוצת בניינים מתקופת הרנסאנס-בארוק

בניין המוזיאון החקלאי ההונגרי הוא ארמון בסגנון בארוק אוסטרי. הכיפה מעל הכניסה הראשית נעשתה כדוגמת שער קארוי באלבה יוליה
מגדל מבצר קטלין - המגדל בפינה הדרומית-מזרחית של מתחם הבניינים הוא חיקוי מוגבה של שער קטלין בבראשוב, עם מרפסת בצד המזרחי של בית העירייה ברדיוב
החזית הגרמנית הנראית מהאגם היא בסגנון רנסאנס גרמני עם קישוט סגרפיטו. המגדל הגרמני מתנשא לגובה של 50 מ', קסדת המגדל שלו היא כיפת בצל .
מהאגם נראה גם המגדל הצרפתי הנמוך. הוא נבנה בסגנון הרנסאנס הצרפתי הקדום עם עיטור דולפינים על רכס הגג.
פסלים ציבוריים

איגנץ אלפאר - אדה טלץ' יצרו בשנת 1931, מול הכניסה הראשית
שאנדור קארואי - יצירתו של אליוש שטרובל בחצר הוניאדי
אנונימוס - יצירתו של מיקלוש ליגטי
פסלי החזה של ארבע דמויות בטיילת הדרום מזרחית וכן פסל החזה של בלה לוגוסי הוצב כאן גם בתא פיסול.
גלריית תמונות

מבט על הטירה בשנת 1904
חלקים ממנזר יאקי
חלקים ממנזר יאקי
חלקים ממנזר יאקי
חלקים ממנזר יאקי
פסל הראש של בלה לוגוסי
הערות שוליים

↑  Lupescu Radu: Vajdahunyad vára a Hunyadiak korában. Doktori disszertáció. ELTE BTK Művészettörténeti doktori iskola. 2006. http://doktori.btk.elte.hu/art/lupescu/diss.pdf
↑  Kiderült, ki csempészte Lugosi Béla szobrát a Vajdahunyad várra, index.hu
|  בודפשט  |
| --- | --- | --- |
| אתרים עיקריים | בניין הפרלמנט ההונגרי • בזיליקת אישטוון הקדוש • גבעת הטירה • ארמון בודה • ארמון שנדור • האי מרגיט • המוזיאון הלאומי של הונגריה • מוזיאון האמנויות היפות • מוזיאון הטכנולוגיה והתחבורה ההונגרי • ארמון גרשם • בית האופרה • כנסיית מתיאש • באסטיון הדייגים • פסל החירות • בית הקפה אבזיה • בית הקפה היפני • היכל האמנות (בודפשט) • טירת ויידהוניאד • אנדרטת המילניום • אוסף הטקסטיל של גולדברגר • תיאטרון האופרטה של בודפשט • תיאטרון ארקל • קפה ז'רבו • מסעדת גונדל • מרתף מתיאש • התיאטרון הלאומי (בודפשט) • גן החיות והבוטני (בודפשט) • אקווינקום |  |
| גשרי בודפשט | גשר מגיירי • גשר ארפאד • גשר מרגיט • גשר השלשלאות • גשר אליזבת • גשר החירות • גשר פטפי • גשר ראקוצי •  גשר הרכבת המחבר (הדרומי) • גשר הרכבת המחבר (הצפוני) |  |
| בתי כנסת ואתרים יהודיים | בית הכנסת הגדול של בודפשט • בית הכנסת ברחוב קזינצי • בית הכנסת רומבך • גטו בודפשט • בית הכנסת של ראקושפלוטה • בית הכנסת ברחוב פאווה • בית הכנסת בדרך פרנקל לאו • בית הכנסת בכיכר טלקי • בית הכנסת של אובודה • בית הכנסת של רחוב וישגראדי • בית הכנסת בדרך דוז'ה ג'רג' • בית הכנסת בבודהוואר • בית הכנסת באויפשט • בית הכנסת של פשטארז'בט • בית הכנסת של קבאניה • בית הכנסת של כיכר בתלן • המוזיאון והארכיון היהודי-הונגרי • המרכז לזיכרון ותיעוד השואה • בית הזכוכית (בודפשט) • בית המדרש לרבנים  בבודפשט • נעליים על הדנובה • בית כנסת בית שלום (בודפשט) • |  |
| בתי קברות יהודים | בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה • בית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני • בית הקברות היהודי ברקושקרסטור • בית הקברות היהודי פרקשרט • בית הקברות היהודי ברחוב גראנאטוש • בית הקברות היהודי ברחוב צ'רס • בית הקברות היהודי של אובודה • בית הקברות היהודי של בודה • בית הקברות היהודי של ראקושליגט |  |
| תחבורה | כביש הטבעת • קלטי פאייאודבר • ניוגטי פאייאודבר • דלי פאייאודבר • הרכבת התחתית של בודפשט • נמל התעופה הבין-לאומי בודפשט פרנץ ליסט • רכבת הילדים של בודפשט • רכבת גלגלי שיניים (בודפשט) • שדרת הטבעת הונגריה • השדרה הקטנה (בודפשט) • השדרה הגדולה (בודפשט) • הרכבת הפרברית של בודפשט |  |
| כיכרות | כיכר בלאהה לואיזה • אוקטוגון (בודפשט) • כיכר הגיבורים • כיכר ניוגטי • כיכר דיאק פרנץ • כיכר החירות בבודפשט • כיכר ורשמארטי |  |
| ספא (מרחצאות) | ספא סנט לוקאץ' • ספא גלרט • ספא דגאי • מרחצאות פלטינוס • ספא סצ'ני |  |
| אחר | בודה (עיר) • פשט (הונגריה) • אובודה • אויפשט • דנובה • הפארק העירוני • פארק ממנטו • נפליגט • אוניברסיטת אטווש לוראנד • שדרות אנדראשי • יהדות הונגריה • השוק המרכזי של בודפשט • רחוב ואצי • אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה • אוניברסיטת מוהולי-נאג' לאמנות ועיצוב • היכל האמנות (בודפשט) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2009018700  VIAF: 140846100   WorldCat (עם VIAF): 140846100 
בודפשט, הפארק העירוני (Városliget) - טירת ויידהונאד (Vajdahunyad) בצילום אוויר
טירת ויידהונאד מהגובה, בודפשט
הטירה
טירת ויידהונאד עם משטח החלקה על הקרח בחורף על האגם המלאכותי
הגשר או שער החץ, משמאל עם מגדל סיגישוארה, ימינה עם מגדל טומפה, אליו מוביל גשר אבן האריה
טרוחיו (פרו)

החותם המלכותי של קרל החמישי, המכיר בטרוחיו כעיר
הקתדרלה של טרוחיו, שהוקמה במאה ה-17
כבכל ערי פרו, גם בטרוחיו נערך מדי יום א' טקס הנפת הדגל, ואולם בעיר זו, שבה הונף דגל פרו לראשונה, הטקס רב רושם יותר, והוא כולל מצעד ומסדר בהשתתפות חיילים ותלמידים
תחריט אבן בוואקה דה לה לונה
חלון טיפוסי
פלאסה דה ארמאס
טקס הנפת הדגל בפלאסה דה ארמאס
טרוחיו (בספרדית: Trujillo) היא עיר בצפון-מערב פרו. בשנת 2014 התגוררו בה כ-788 אלף תושבים, והיא העיר השלישית בגודלה במדינה, אחרי לימה וארקיפה. היא משמשת גם כבירת מחוז לה ליברטד. טרוחיו היא אחת הערים החשובות בפרו מבחינה היסטורית ותרבותית. בעיר זו נשמעו הקריאות הראשונות לעצמאותה של המדינה, ולמשך זמן קצר היא אף שימשה כבירתה.
היסטוריה

האזור בו שוכנת כיום טרוחיו היה בשליטתן של תרבויות המוצ'ה (בין המאה השלישית לפני הספירה לבין המאה העשירית) והצ'ימו (בין המאה העשירית לבין המאה ה-15). בני הצ'ימו הקימו בסמוך לטרוחיו של ימינו את צ'אן צ'אן, שנחשבת לעיר הגדולה ביותר בתקופה הטרום-קולומביאנית, עד שנחרבה בידי האינקה ומאוחר יותר בידי הספרדים.