stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוניות המערכה מסדרת טנסי
תכנון > חימוש

האוניות היו חמושות בסוללה ראשית של 12 תותחי 14 אינץ' (356 מ"מ) /50 קליבר Mark IV בארבעה צריחים משולשים, הממוקמים על קו האמצע בזוגות ירי-על לפני ומאחורי המבנה העילי. שלא כמו אוניות מערכה אמריקאיות קודמות עם צריחים משולשים, צריחים אלו אפשרו לכל קנה להתרומם באופן עצמאי. מאחר שטנסי וקליפורניה הונחו לאחר קרב יוטלנד שנערך באמצע שנת 1916, שהוכיח את הערך של אש צוללת ארוכת טווח מאוד, שונו צריחי הסוללה העיקריים שלהם בעודם בבנייה כדי לאפשר הגבהה ל-30 מעלות. זה העניק טווח מקסימלי של 35,100 יארד (32,100 מטרים) עם פגזים חודרי שריון במשקל 1,500 ליברות (680 קילוגרם), שנורה במהירות לוע של 2,625 רגל לשנייה (800 מטר לשנייה). עם פגזים סופר-נפיצים במשקל 1,275 פאונד (578 ק"ג), מהירות הלוע עלתה ל-2,825 רגל לשנייה (861 מטר לשנייה) לטווח גדול יותר בהתאמה של 36,650 יארד (33,510 מטר). התותחים סבלו מפיזור יתר של היריות, שבסופו של דבר התגלה כי נגרם על ידי בית הבליעה ארוך מדי, שאפשר פער בין הפגז למטענים ההודפים. הבעיה תוקנה בסופו של דבר עם התותח Mark VII.
הסוללה המשנית כללה 14 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ) /51 קליבר, עשרה מהם הותקנו בקזמטים בודדים המקובצים במבנה העילי באמצע האונייה במפלס סיפון 01, סיפון אחד גבוה מהסיפון הראשי. שישה מהתותחים היו מסודרים לירות קדימה וארבעה היו מכוונים לאחור. ארבעת התותחים הנותרים הוצבו בתושבות ציר פתוחים בסיפון נוסף גבוה יותר ברמת 02; שניים הוצבו ליד מגדל הניווט והאחרים הוצבו משני צידי הארובות. בתחילה, האוניות היו אמורות להיות מצוידות בעשרים ושניים מהתותחים, אך חוויות בים הצפוני במהלך מלחמת העולם הראשונה הוכיחו כי התותחים הנוספים, שהיו ממוקמים בגוף האונייה, היו בלתי שמישים בשום מצב מלבד בים רגוע. כתוצאה מכך צופו הקזמטים כדי למנוע הצפה. התותחים היו מסוג Mark VIII, שהיה להם מהירות לוע של 3,150 רגל לשנייה (960 מטר לשנייה) וירו פגזים במשקל 50 פאונד (23 ק"ג).
אוניות הסדרה נשאו ארבעה תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ) /50 קליבר Mark X להגנה נגד מטוסים. תותחים אלו היו ממוקמים על סיפון 02, כאשר שניים משני צדי עגורני הסירה והשניים האחרים לצד התורן הראשי. התותחים ירו פגזים במשקל 13 פאונד (5.9 ק"ג) במהירות לוע של 2,700 רגל לשנייה (820 מטר לשנייה). הם גם נשאו מגוון תותחים אחרים, כולל ארבעה תותחי הצדעה במשקל 6 פאונד ותותח שדה Mark XI 3 אינץ' וכמה מקלעים לשימוש על ידי יחידות נחיתה.
בנוסף לחימוש התותחים שלהן, אוניות הסדרה צוידו גם בזוג צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מילימטרים) שקועים בגוף, אחד בכל צד רוחב. הם סופקו עם טורפדו בליס-לאוויט מסוג Mark VII; אלה נשאו ראש נפץ במשקל 321 פאונד (146 ק"ג) והיה להם טווח של 12,500 יארד (11,400 מטר) במהירות של 27 קשרים (50 קמ"ש).
תכנון > שריון

חגורת השריון העיקרית שלהם הייתה בעובי 8–13.5 אינץ' (203–343 מ"מ) והייתה בערך ברוחב 18 רגל (5.5 מטר), שמחציתו מעל קו המים. השריון העבה יותר הגן על האזורים החיוניים של האוניות, כולל מחסני התחמושת וחללי מכונות ההנעה, המשתרעים מהברבטה הקדמית ביותר ועד לברבטה האחורית; הירכתיים קיבלו חיפוי שריון קל יותר. שני הקצוות של החגורה הראשית כוסו על ידי מחיצות רוחביות משוריינות בעובי 13.5 אינץ'. הסיפון המשוריין הראשי היה עד עובי 3.5 אינץ' (89 מ"מ), והוא היה מחובר לחלק העליון של החגורה הראשית, עובר בין המחיצות המשוריינים הרוחביים. סיפון שריון שני שהיה בעובי 2.5 אינץ' (64 מ"מ) הונח מתחת לסיפון הראשי; עוד מאחור, היכן שהוא היווה את ההגנה האופקית היחידה, הוא גדל בעוביו ל-5 אינץ'. בחרטומי האוניות הוגדל סיפון השריון התחתון ל-3 אינץ'.
בצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי 18 אינץ' (457 מ"מ), דפנות בעובי 10 אינץ' (254 מ"מ), שריון בעובי 9 אינץ' (229 מ"מ) מאחור, וגגות בעובי 5 אינץ' (127 מ"מ); גיבוי מעץ טיק שימש לריפוד המבנים מפני פגיעות פגזים. הצריחים הורכבו על גבי ברבטות בעובי 13 אינץ' (330 מ"מ). במגדלי הניווט שלהם היו דפנות בעובי 16 אינץ' (406 מ"מ) עם גגות בעובי 6 אינץ' (152 מ"מ). התאים המשוריינים לקליטה בארובה היו בעובי 9 אינץ'.
תכנון > שינויים

אוניות הסדרה עברו סדרה של שינויים קלים בחימוש המשני והנ"מ שלהם במהלך שנות ה-20 וה-30. בשנת 1922, טנסי הסירה את שני תותחי ה-5 אינץ' ליד התורן המרכזי והתקינו ארבעה תותחי 3 אינץ' נוספים, שניים מהם הוצבו במקום שבו היו תותחי ה-5 אינץ'. השניים האחרים הוצבו מאחורי צריחי תותחי ה-5 אינץ' הקדמיים. כל שמונת התותחים הוסרו ב-1928 והוחלפו בשמונה תותחי נ"מ בקוטר 5 אינץ'/25 קליבר. קליפורניה חומשה באופן דומה במהלך שיפוץ בין השנים 1929–1930. נוספו שמונה מקלעי קליבר 0.50, שישה על גגות הצמרות, שניים על התורן הקדמי וארבעה על התורן הראשי. שני התותחים האחרים הונחו על כנים משני צידי התורן הקדמי. לטנסי הוחזרו שניים מתותחי ה-3 אינץ' ב-1940, והוצבו משני צדי כנפי הגשר.
שינויים אחרים כללו התקנת ציוד לטיפול במטוסים. בקליפורניה הותקן מעוט על צריח העל האחורי שלה והיא קיבלה שלושה מטוסי ווט UO-1 לסיור ולהכוונת אש. שנתיים לאחר מכן, טנסי שונתה באופן דומה, אם כי המעוט שלה היה ממוקם על הירכתיים. בתחילת שנות ה-30, היא קיבלה מעוט שני על הצריח האחורי שלה, ובשלב מסוים בקליפורניה הותאם גם מעוט לירכתיים שלה. במהלך השיפוץ שלהן ב-1943, הוסרו המעוטים המורכבים על הצריח ושתי האוניות נותרו עם מעוט על הירכתיים בלבד.
שתי הספינות שוחזרו ומודרניות בהרחבה לאחר שניזוקו במהלך המתקפה על פרל הארבור בדצמבר 1941. הותקנו בליטות חדשות נגד טורפדו והמידור הפנימי שלהן שופר כדי לחזק את עמידותה בפני נזקים תת-מימיים. המבנה העילי שלהן שופץ לחלוטין, כאשר מגדל הניווט הישן, המשוריין בכבדות, הוסר ובמקומו הוקם מגדל קטן יותר כדי להפחית את ההפרעה לשדות האש של תותחי הנ"מ. המגדל החדש הוסר מאחת הסיירות מסדרת ברוקלין שנבנתה מחדש לאחרונה. התורן הקדמי הוחלף בתורן מגדל ששיכן את הגשר ומנהל הסוללה הראשי, והארובה השנייה שלהן הוסרה, כאשר הדוודים הללו נפלטו לתוך ארובה קדמית מוגדלת. ההגנה האופקית חוזקה במידה ניכרת כדי לשפר את התנגדותה להתקפה אווירית; 3 אינץ' של פלדה לטיפול מיוחד (STS) נוספו לסיפון מעל מחסני התחמושת ו-2 אינץ' (51 מילימטרים) של STS נוספה במקום אחר.
גם חבילת הנשק של האוניות עברה שיפוץ. שתי האוניות קיבלו מכ"ם חיפוש אווירי ומכ"מים בקרת אש עבור הסוללות הראשיות והמשניות שלה, כאשר הסוללה המשנית המעורבת של תותחי 5 אינץ' 51 קליבר ו-25 קליבר הוחלפה בסוללה אחידה של 16 תותחי 5 אינץ'/38 קליבר בשמונה צריחים תאומים. אלה נשלטו על ידי ארבעה מנהלי בקרת אש Mk 37. סוללת הנ"מ הקלה עודנה שוב, ומורכבת כעת מ-10 צריחים מרובעים של תותחי בופורס בקוטר 40 מ"מ (1.6 אינץ') ו-43 תותחי אורליקון בקוטר 20 מ"מ (0.79 אינץ'). השינויים הכפילו את צוות האונייה, ל-114 קצינים ו-2,129 מלחים. במהלך השיפוץ האחרון שלה בינואר 1945, טנסי קיבלה מכ"ם חיפוש אווירי SP ומכ"ם בקרת אש MArk 27.
אוניות הסדרה

| שם האונייה | מספר גוף | המספנה | הנחת השדרית | הושקה | כניסתה לשירות | יציאתה משירות | גורל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| טנסי | BB-43 | מספנת הצי של ניו יורק | 14 במאי 1917 | 30 באפריל 1919 | 3 ביוני 1920 | 14 בפברואר 1947 | נמחקה ב-1 במרץ 1959; נמכרה לגרוטאות 10 ביולי 1959 |
| קליפורניה | BB-44 | מספנת הצי האי מארה | 25 באוקטובר 1916 | 20 בנובמבר 1919 | 10 באוגוסט 1921 | 14 בפברואר 1947 | נמחקה ב-1 במרץ 1959; נמכרה לגרוטאות 10 ביולי 1959 |
היסטוריית שירות > קריירות לפני המלחמה ופרל הארבור

טנסי וקליפורניה שירתו בצי האוקיינוס השקט, שמאוחר יותר שונה שמו לצי הקרב ב-1922 ולאחר מכן לכוח הקרב ב-1931, באוקיינוס השקט במשך הקריירה שלהם בזמן שלום, כאשר קליפורניה שימשה כאוניית הגדל של הצי. היא בילתה את שנות ה-20 וה-30 בהשתתפות בתרגילי אימון ציים שגרתיים, כולל בעיות הצי השנתיות, והפלגות ברחבי אמריקה ומחוצה לה, כגון ביקור ברצון טוב באוסטרליה ובניו זילנד ב-1925. בעיות הצי שנערכו בשנות ה-20 וה-30 היוו את הבסיס לפעולות הצי האמריקני בזירת האוקיינוס השקט, וניסיון שהוכיח שאוניות המערכה מהסוג הסטנדרטי היו איטיות מדי לפעול עם נושאות מטוסים, מה שהוביל לפיתוח אוניות המערכה המהירות שנבנו בארצות הברית בשנות ה-30. הכשרה משותפת עם חיל הנחתים סיפקה ניסיון שהוכח כמועיל במהלך מסע הדילוג על האיים במהלך זירת האוקיינוס השקט. בנובמבר 1924, המריא לוטננט דיקסי קיפר מקליפורניה, שיגור מטוס בלילה הראשון בהיסטוריה. בעודם בלונג ביץ', קליפורניה, שלחו האוניות אנשי צוות לחוף כדי לסייע בחילוץ לאחר רעידת האדמה בלונג ביץ' ב-1933.
במהלך תקופה של עלייה במתיחות עם יפן על רקע מלחמת סין–יפן השנייה ב-1940, הנשיא פרנקלין ד' רוזוולט הורה לכוח הקרב לעבור מנמל הבית שלו בסן פדרו, קליפורניה, לפרל הארבור בהוואי במאמץ להרתיע תוקפנות נוספת. עבודות המודרניזציה של האוניות שתוכננו ל-1940 ו-1941 בוטלו, וכך גם בעיית הצי לשנת 1941, שכן המצב עם יפן התקרב למשבר והצי קבע כי יש לשמור על הצי במצב מוכנות גבוה. אף על פי כן, כשהיפנים תקפו את הצי בפרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941, הם עשו זאת לאחר שהשיגו הפתעה מוחלטת. לא מוכנות לחלוטין להתקפת הפתע, שתי האוניות עגנו ב-Battleship Row, שם קליפורניה הוטבעה במים רדודים. טנסי, שעגנה מאחורי אוניית המערכה וירג'יניה המערבית ובכך מוגנת מפני התקפות טורפדו, יצאה ללא פגיעה יחסית, אם כי שריפות מאוניות אחרות עיוותו חלק מלוחות גוף האונייה שלה והצריכו תיקונים. היא גם נלכדה כשוירג'יניה המערבית טבעה ודחקה את טנסי לעבר רציף הבטון.
אח"י חרב (סער 4.5)

| --- | --- |

אח"י חרב בתרגיל תדלוק בלב ים, 2012
אח"י חרב בתרגיל תדלוק בלב ים, 2012
 תיאור כללי
 מוטו:  ויפלו אויביכם לפניכם לחרב
 סוג אונייה:  ספינת טילים
 צי:  חיל הים הישראלי חיל הים הישראלי
 דגל הצי:  
 סדרה:  סער 4.5 נירית
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנות ישראל
 תקופת הפעילות:  2003 – בשירות פעיל (כ־22 שנים)
 מלחמות וקרבות:    מלחמת לבנון השנייה    מבצע צוק איתן
 מידות
 הֶדְחֶק:  מקסימלי: 488 טון
 אורך:  61.7 מטר
 רוחב:  7.62 מטר
 שוקע:  2.8 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  34 קשר
 גודל הצוות:  53 איש
 טווח שיוט:  1,650 מייל ימי ב-30 קשר; 4,000 מייל ימי ב-17.5 קשר
 הנעה:  4 מנועי דיזל מסוג MTU 396 TB91 V16, ארבעה מדחפים סה"כ 16,000 כוח סוס.
 אמצעי לחימה
 חימוש:    8 טילי ים-ים הרפון  פצצות עומק נגד צוללות  16 טילי ברק 1 משמש נגד טילים ומטרות אוויריות  תותח 76 מ"מ אוטו מלרה, תותח ליעדי הפגזת ים-חוף והפגזת ים-ים  2 מקלעי בראונינג קליבר 0.5 אינץ'  3 מקלעי מאג 7.62 מ"מ
 אמצעי גילוי ול"א:  מכ"ם בקרת אש EL/M-2221 תוצרת חברת אלתא
אח"י חרב היא ספינת טילים מהסדרה סער 4.5 של חיל הים הישראלי. אח"י חרב משרתת בשייטת ספינות הטילים בפלגה 31, יחד עם עוד 3 ספינות מאותה סדרה.
פעילות

זוהי הספינה השנייה בחיל-הים בשם זה. בשירות מ-2003. הראשונה הייתה סטי"ל מדגם "סער 3", בשירות חיל הים בשנים 1985-1970.
בשנת 2006 השתתפה אח"י חרב במלחמת לבנון השנייה, ושימשה כספינת פיקוד בביצוע מצור ימי על לבנון.
בשנים 2008 ו-2012 השתתפה אח"י חרב במבצעים "עופרת יצוקה" ו"עמוד ענן", ושמשה ככוח הפגזה עיקרי מהים, ובביצוע מצור ימי על רצועת עזה.
בשנת 2014 השתתפה אח"י חרב במבצע "צוק איתן" והייתה לספינה הראשונה להפגיז ברצועת עזה.
בשנת 2010 הפליגה אח"י חרב ליוון, כחלק מאימון עם הצי היווני, אימון זה תרם רבות לחיזוק הקשר בין שני הציים.
בחודש אוגוסט של שנת 2015 עברה אח"י חרב טיפול במספנות ישראל במשך כחצי שנה, (בטיפול זה הוסרה מספינה מערכת הוולקן פלנקס לאחר 13 שנות שימוש) שלאחריו חזרה אח"י חרב לשירות מבצעי.
ביוני 2016 אח"י חרב יחד עם אח"י חץ הטביעה את אח"י עצמאות במהלך תרגיל חילי בים התיכון על ידי שיגור שני טילי הרפון.
בדצמבר 2024, אח"י חרב יצאה צפונה, ובמסגרת מבצע חץ הבשן, היא השמידה מספר סוללות טילים וכן הטביעה חלק מהותי מהצי הסורי - 15 אוניות טילים.
מפקדי הספינה

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| רס"ן ושם | תקופת כהונה כמפקד הספינה | פעילות | תמונה |  |  |
| אורי בן דור | מאי 2001 – ספטמבר  2003 |  |  |  |  |
| רונן חג'ג' | ספטמבר 2003 - מרץ 2005 |  |  |  |  |
| אלי סוחוליצקי | מרץ 2005 – אוקטובר 2006 |  |  |  |  |
| ליאב זילברמן | אוקטובר 2006 – יולי 2008 |  |  |  |  |
| ארז בן ציון | יולי 2008 - אפריל 2010 |  |  |  |  |
| מורן גת | אפריל 2010 – דצמבר 2011 |  |  |  |  |
| אריק פוני | דצמבר 2011 – אפריל 2013 |  |  |  |  |
| שי חודרה | יולי 2013 – אוקטובר 2014 |  |  |  |  |
| יצחק אקוקה | אפריל 2015 – אפריל 2017 |  |  |  |  |
| אור נפתלי | אפריל 2017 – אוקטובר 2018 |  |  |  |  |
| עומר רבינר | אוקטובר 2018  – יוני 2020 |  |  |  |  |
| דניאל גופשטיין | יוני 2020 – ספטמבר 2021 |  |  |  |  |
| גיא סלע | ספטמבר 2021 – מרץ 2022 |  |  |  |  |
ספינה בהספנה ללא מפקד: 
| רותם ישראלי | דצמבר 2022 - |  |  |  |  |

↑  התמונה מתקופה מאוחרת יותר.
הרמטכ"ל שאול מופז ומפקד חיל הים ידידיה יערי, מוסרים את אח"י חרב לאורי בן דור, 2001.
תותח אוטו מלרה 76 מ"מ של אח"י חרב יורה.
הערות שוליים

↑  משה אימבר וגד אריאל, שייטת 3 - ספינות הטילים בחיל הים, עמ' 130–131, ההוצאה לאור משרד הביטחון, 2005.
↑  אמיר בוחבוט‏, צפו: ספינות הטילים של חיל הים משמידות ספינה ממרחק של יותר ממאה ק"מ, באתר וואלה, 7 ביולי 2016
↑  ברית אלמוג, ‏תרחישי מלחמה עם כוחות היבשה והאוויר, באתר חיל הים הישראלי, 26 ביוני 2016
↑  יואב זיתון, מ-120 ק"מ: צפו בטילי חיל הים פוגעים בספינת טילים ישנה, באתר ynet, 7 ביולי 2016
↑  אבי אשכנזי, ‏הלוחמים השיבו שהם יוצאים לאימון ואז נחשף הסוד - כל 15 הספינות טבעו, באתר מעריב אונליין, 24 בדצמבר 2024
| ספינות טילים של חיל הים הישראלי |
| --- | --- | --- |
שייטת ספינות הטילים • כלי שיט של חיל הים
| סער 1 שלכת | אח"י מבטח • אח"י משגב • אח"י מזנק | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 2 שלכת | אח"י חיפה • אח"י אילת • אח"י עכו | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 3 שלכת | אח"י סער • אח"י סופה • אח"י געש • אח"י חרב • אח"י חנית • אח"י חץ | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4 תכלית | אח"י רשף • אח"י קשת • אח"י רומח • אח"י כידון • אח"י תרשיש • אח"י יפו | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4 נדרן | אח"י ניצחון • אח"י עצמאות • אח"י מולדת • אח"י קוממיות | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4.5 חוחית | אח"י עליה • אח"י גאולה | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4.5 נושב | אח"י רומח • אח"י קשת | סמל חיל הים הישראלי  |
| זיוונית | אח"י שמרית • אח"י שלומית | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 4.5 נירית | אח"י חץ • אח"י תרשיש • אח"י כידון • אח"י יפו • אח"י חרב • אח"י סופה | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 5 להב | אח"י אילת • אח"י להב • אח"י חנית | סמל חיל הים הישראלי  |
| סער 6 | אח"י מגן • אח"י עוז • אח"י עצמאות • אח"י ניצחון |  |
איזידורוס מסביליה

| --- | --- |

איזידורוס מסביליה בציור מאת ברטולומיאו אסטבן מורילו
 לידה:  560 האימפריה הביזנטית קרטחנה, האימפריה הביזנטית
 פטירה:  4 באפריל 636 (בגיל 76 בערך) סביליה, הממלכה הוויזיגותית
 קדוש עבור:  הכנסייה הקתולית, הנצרות האורתודוקסית המזרחית
 תארים:  דוקטור של הכנסייה
 קאנוניזציה:  1598, רומא על ידי קלמנס השמיני
 חג:  4 באפריל
| --- | --- |

 מדינה:  ממלכת טולדו 
 שפות היצירה:  לטינית, ספרדית 
 יצירות בולטות:  אטימולוגיות, De natura rerum, On illustrious men, ההיסטוריה של הגותים, הוונדלים והסואבים, De ortu et obitu patrum 
 
איזידורוס הקדוש מסביליה (בלטינית: Isidorus Hispalensis;‏ 560 – 4 באפריל 636) היה בישוף, תאולוג, ומלומד ספרדי-רומאי מהתקופה הויזיגותית. נודע בזכות ספרו "האטימולוגיות", שנחשב לאחת האנציקלופדיות הראשונות.
הוכרז כדוקטור של הכנסייה, ולעיתים נחשב לאחרון אבות הכנסייה.
ביוגרפיה

איזידרורוס נולד בקרטחנה שבהיספניה ועבר לסביליה בגיל צעיר (לפי גרסה אחרת נולד בסביליה). התייתם מהוריו בגיל צעיר ולמד אצל אחיו ליאנדר הקדוש (אנ'), ומאוחר יותר החליפו בתפקיד בישוף סביליה. הוא סייע בהמרת דתם של הוויזיגותים, בני המעמד השליט שכבשו את ספרד במאה ה-5, מהזרם האריאני לאורתודוקסיה הקתולית, דתם של תושבי הארץ. כמו כן ישב בראש מועצות דתיות שונות.
איזידורוס חי בחצרם של הויזגותים. הוא היה היסטוריון שלהם וניסה לפאר את מעמדם. רבים מחשיבים את הוונדלים למי שבזזו את רומא בצורה החמורה ביותר, רק משום שאיזידורוס הדביק להם את הרס שכיות החמדה. זאת עשה על מנת לשבח את הוויזיגותים.
בשנת 633 כיהן כיושב הראש של ועידת טולדו הרביעית (אנ'), והוביל את האיסור על המרת דת בכפייה של היהודים בספרד. עם זאת, ההמרות שנעשו בכפייה מאז הוועידה הקודמת ב-613 אושרו.
איזידורוס מת בסביליה ב-4 באפריל 636. בשנת 1598, הוכרז כקדוש, ובשנת 1722 הוכרז כדוקטור של הכנסייה. יום חגו חל ב-4 באפריל.
יצירתו

יצירתו העיקרית, "האטימולוגיות", שנכתבה בלטינית במהלך הרבע הראשון של המאה ה-7, היא אנציקלופדיה בת 20 כרכים, המאגדת את כל הידע הדתי והחילוני של התקופה. אף כי מדובר בעבודת עריכה מחדש של אוסף מקורות יותר מבמחקר מקורי, נודעה לספר השפעה גדולה על דורות רבים של מלומדים בימי הביניים, והוא הופץ בעותקים רבים.
את הפרק ביצירה זו העוסק בחוק, פותח איזידורוס בסקירה של כל המחוקקים הגדולים בהיסטוריה, ובראשם "משה, בן העם העברי, שהיה הראשון להסביר את חוקי האל בשפת הקודש". קטע זה צוטט בידי מחבר המבוא לחוק הבווארי (Lex Baiwariorum), שפורסם בשנים 744–748.
בנוסף ל"אטימולוגיות" כתב איזידורוס גם חיבור על ההיסטוריה של הגותים, "ההיסטוריה של הגותים, הוונדלים והסואבים" (שתי גרסאותיו הושלמו כנראה בשנים 619 ו-624), וחיבורים תאולוגיים ומדעיים שונים.
איזידרורוס נזכר ב"ספר יוחסין" לאברהם זכות (1452–1515). למשל: "ומהמבול עד שנולד אברהם זמן שני והם רצ"ב שנים כפי היהודים, וכפי האחרים תתקמ"ב, ויש בין אלו הסברות תרנ"ב, וזה כפי איזידארו שם רשעים ירקב וכפי אוגושתין שם רשעים ירקב אלף וע"ב שנים".
הערות שוליים

↑  Isidorus Hispalensis, Etymologiae, V:1
↑  יצחק חן, ראשיתה של אירופה, האוניברסיטה הפתוחה, כרך ב, יחידה 5, עמ' 223.
↑  אברהם בן שמואל זכות, ספר יוחסין השלם, מאמר שישי, עמ' 232.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263108905171  PLWABN: 9810565060005606  BIBSYS: 90029036  BNC: 000084033  BNE: XX1720733  BnF: cb119082935 (data)  CANTIC: a10476271  CiNii: DA02055342  GND: 118555995  ICCU: CFIV084639  ISNI: 0000 0001 2275 6296  LCCN: n80139470  MusicBrainz: d6014598-dde6-4d08-9037-46cb0e8bed8b  NKC: jn20000603152  NLA: 35237568  NLG: 148036  NLK: KAC202290682  NSK: 000085190  NTA: 069230056  RERO: 02-A000091639  SELIBR: 63679  SNAC: w6d50skd  SUDOC: 026931494  Trove: 876857  ULAN: 500097174  VcBA: 495/18946  VIAF: 803890   WorldCat (עם VIAF): 803890
אוניות המערכה מסדרת נלסון

| --- | --- |

אה"מ נלסון לפני 1939
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי
 דגל הצי:  
 סדרה קודמת:  אוניות המערכה מסדרת רוונג'
 סדרה עוקבת:  אוניות המערכה מסדרת המלך ג'ורג' החמישי
 אוניות בסדרה:  אה"מ נלסון   אה"מ רודני
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  קאמל לירד 
 הוזמנה:  1922
 הושקה:  1922
 תקופת הפעילות:  1927–1947 (כ־20 שנה)
 אחריתה:  נמכרו לגריטה
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם השנייה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 33,950 טון, מקסימלי: 38,000 טון
 אורך:  220 מטר
 רוחב:  32 מטר (רוחב מקסימלי)
 שוקע:  10 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  23.8 קשרים
 גודל הצוות:  1,361 איש
 טווח שיוט:  13,000 ק"מ במהירות 16 קשר
 הנעה:  8 דוודים המזינים 3 טורבינות בהספק 45,000 כוחות סוס
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 358.6 מ"מ, שריון סיפון – 161 מ"מ, צריחי תותחים – 412 מ"מ (בחזית הצריח), מחיצות הגנה – 300 מ"מ, מגדל מכוון – 360 מ"מ
 חימוש:  9 תותחים 16 אינץ' (406 מ"מ) ב-3 צריחים, 12 תותחים 6 אינץ' (152 מ"מ) בשישה צריחים, 8 תותחים נ"מ 4.7 אינץ' (102 מ"מ) ב-4 צריחים, 48 תותחים נ"מ 2 ליטראות (1.5 אינץ', 40 מ"מ), 8 תותחים 20 מ"מ נ"מ
 מטוסים:  2 מטוסים, מעוט אחד על צריח C
 
אוניות המערכה מסדרת נלסון הייתה סדרה של שתי אוניות המערכה (נלסון ורודני) של הצי המלכותי הבריטי, שנבנתה זמן קצר לאחר, ותחת התנאים של הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922. הן היו אוניות המערכה הבריטיות היחידות שנבנו בין סדרת רוונג' (הוזמנה ב-1913) לבין סדרת המלך ג'ורג' החמישי, שהוזמנה ב-1936.
הספינות נקראו על שם האדמירלים הבריטים המפורסמים: ג'ורג' ברידג'ס רודני, הברון רודני הראשון, מנצח הקרב על כף סנט וינסנט וקרב הקדושים, והוריישו נלסון, ויקונט נלסון הראשון, שניצח בקרבות הנילוס וטרפלגר.
כדי לעמוד במגבלות של אמנת וושינגטון, אוניות אלו היו בעיצוב יוצא דופן עם תכונות חדשות רבות. הם מכונה לעיתים קרובות אוניות המערכה הראשונות של האמנה. אוניות הסדרה היו ייחודיות בבניית אוניות מערכה בריטיות, בהיותן האוניות היחידות שנשאו חימוש ראשי של תשעה תותחי 16 אינץ' (406 מילימטרים). עם זאת, המאפיין היוצא דופן ביותר, ואחד שמורגש מיד, הוא שכולם נישאו לפני הגשר.
האוניות שנכנסו לשירות בשנים 1927–1929, שירתו רבות באוקיינוס האטלנטי, הים התיכון והאוקיינוס ההודי במהלך מלחמת העולם השנייה. רודני התפרסמה בזכות תפקידה בהטבעת אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק במאי 1941. בשיאו של הקרב רודני, בשיתוף עם קינג ג'ורג' החמישי, סגרה על ביסמרק כדי להפגיז אותה מטווח קצר. התותחים העיקריים של רודני זכו להערכה של 100 עד 130 פגיעות, ותרמו רבות להרס הסופי של ביסמרק.
נלסון ורודני השתתפו בהפגזת מטרות בצפון צרפת במהלך ואחרי יום ה-D. בפרט, במהלך הקרב על קן יוחסה לנלסון השמדת קבוצה של חמישה טנקי טיגר אשר יצאו לאזור אדום [בתוך 40 קילומטרים (25 מיל) מהחוף] שנחשב על ידי הפיקוד הגרמני כנמצא בטווח של ספינות קרב של בעלות הברית.
שתי אוניות הסדרה שרדו את המלחמה, אך בוטלו בשנים 1948–1949 יחד עם כל שאר אוניות המערכה הבריטיות מלבד ארבע אוניות המערכה מסדרת קינג ג'ורג' החמישי וואנגארד.
רקע ותכנון

קרב יוטלנד הראה את הערך של כוח אש ושריון על פני מהירות ותמרון.
הדור הבא של ספינות מלחמה בריטיות שילב את הלקח הזה. לאחר מלחמת העולם הראשונה, האדמירליות הכינה תוכניות לסיירות מערכה ואוניות מערכה מסיביות, משוריינות בכבדות, הרבה יותר גדולות וחזקות מכל כלי השיט הקודמים. סיירות המערכה מסדרת G3 תישא תותחי 16 אינץ' (406 מילימטרים), ואוניית המערכה המוצעת מסדרת N3 תישא תשעה תותחי 18 אינץ' (457 מילימטרים), ויהיו הכלים החזקים ביותר שצפים. הצי המלכותי תכנן לשמור על עליונותו במרוץ החימוש המתפתח, למרות ספינות המלחמה הגדולות שתוכננו ביפן ובארצות הברית.
הפיתוח צומצם בפתאומיות על ידי הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922, שהביא לעצירת מרוץ החימוש. ארבעת סיירות המערכה שהוזמנו בוטלו. חלק מהחומר שנרכש ישמש מאוחר יותר אצל נלסון ורודני. האמנה הגבילה את כל אוניות המערכה של האומות למגבלה מקסימלית של 35,000 טון ותותחי 16 אינץ'. הבריטים הבטיחו בהצלחה שההגדרה של תפוסה מקסימלית – התפוסה הסטנדרטית – לא תכלול גם דלק וגם מי הזנת הדוודים. הם טענו שהצורך להגן על האימפריה הבריטית הנרחבת פירושו שהאוניות שלהם צריכות לשאת יותר משניהם ואין להחשיב אותן בהשוואה לאומות, כמו יפן, צרפת ואיטליה, שפעלו בדרך כלל הרבה יותר קרוב לבסיסי הבית שלהן. כתוצאה מכך, ניתן היה לשלב בליטות פנימיות נגד טורפדו מלאות מים, שלא תרמו למשקולות ה"יבשות" (הסטנדרטיות) ולכן לא עברו את גבולות ההדחק של האמנה.
גבולות האמנה הובילו בהכרח לפשרות בתכנון של שתי ספינות חדשות, וסדרת נלסון שתוכננה הקריבה כוח מותקן (ומכאן מהירות) על מנת שיהיו חמושים היטב ומוגנים. הם כונו לעיתים קרובות כסדרת "עץ הדובדבן", מכיוון שהם "נכרתו על ידי וושינגטון". הצורך להגביל את ההדחק הביא לתכנון ספינות מלחמה חדש קיצוני, שנלקח מהעיצובים "G3" ו-"N3" של יוסטס טניסון-ד'איינקורט, מנהל הבנייה הימית מ-1912 עד 1924. כדי להפחית את משקל השריון, צריחי התותחים הראשיים הורכבו כולם מקדימה כדי לקצר את המצודה המשוריינת. ל"G3" ול"N3" היו שני צריחים לפני הגשר כשהשלישי בין הגשר לארובות/מאחורי הגשר. עם זאת, בסדרת נלסון, זה נלקח רחוק יותר ושלושתם היו לפני הגשר; צריח "B" יורה מעל "A", עם צריח "X" על סיפון החזית מאחורי "B", ולכן אינו מסוגל לירות ישירות קדימה או אחורה. צריח "X" מכונה לפעמים צריח "C" ועיצוב חלופי אחד, המכונה "O3", היה בו ירי על גבי צריחים "A" ו-"B". התותחים המשניים הוצבו בצריחים תאומים סגורים לגמרי ברמת הסיפון העליון וקובצו מאחור – עוד אלמנט חדשני שנלקח מעיצוב G3 ו-N3.
המכונות היו מוגבלות בהכרח במשקל, בגודל ובכוח המותקן, והיו רק שני גלי הנע עם מדחפים גדולים למדי. לכל אוניות המערכה הבריטיות הקודמות לאחר אה"מ דרדנוט מ-1906 היו ארבעה מדחפים כמו כל אוניות המערכה הבריטיות אחרי נלסון . על מנת שגזי הדלק יישארו מחוץ למבנה העילי, הועברו חדרי הדוודים אל מאחורי חדרי המכונות, כשהם פולטים לארובה אחת. כיוון זה גם הפחית את אורכה הכולל של המצודה המשוריינת. כאמצעי נגד להספק המוגבל, גוף האונייה היה בעל צורה הידרודינמית יעילה מאוד, כדי להשיג את המהירות הטובה ביותר האפשרית.
תיאור

לאוניות הסדרה היה אורך בין הניצבים של 660 רגל (201.2 מטרים) ואורך כולל של 709 רגל 10 אינץ' (216.4 מטרים) (נלסון) או 710 רגל 3 אינץ' (216.5 מטרים) (רודני), רוחב של 106 רגל (32.3 מטרים), ושוקע של 30 רגל 4 אינץ' (9.2 מטרים) בתפוסה סטנדרטית ממוצעת. הדחק האוניות היה 33,300–33,730 טונות ארוכות (33,830–34,270 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-37,430–37,780 טונות ארוכות (38,030–38,390 טונות) במעמס מלא. הצוות שלהם מנה 1,361 קצינים ומלחים כששירתו כספינות דגל ו-1,314 כספינות רגילות. במעמס מלא, היה להם גובה מטאצנטרי של 10.2 רגל (3.1 מטרים), שנתן להם סבסוב מהיר בין 11.2 ל-13.6 שניות. במזג אוויר רגוע, האוניות מסדרת נלסון היו מאוד ניתנות לתמרון, אבל שטח הפנים הגדול של המבנה העילי נתן להן כמות גדולה של הגה מזג אוויר והן יכלו להישלט בחללים סגורים עם רוח חזקה כפי שהוכח כאשר נלסון עלתה על שרטון בחוף סאות'סי בשנת 1934.
האוניות הונעו על ידי שני סטים של טורבינות קיטור בראון-קרטיס, שכל אחת מהן הניעה גל הנע אחד, תוך שימוש בקיטור משמונה דוודי אדמירליות 3 תופים מצוידים במחממי-על שפעלו בלחץ של 250 PSI (1,724 קילו-פסקל, 18 קילוגרם-כוח לסמ"ר). הטורבינות דורגו ב-45,000 כוחות סוס (34,000 קילוואט) ונועד להעניק לאונייה מהירות מרבית של 23 קשרים (43 קמ"ש). האוניות האחיות חרגו מהמהירות המיועדת שלהן במהלך ניסויי הים שלהן ב-1927, והגיעו למהירויות של 23.6–23.8 קשרים (43.7–44.1 קמ"ש) בין 45,614–46,031 כוחות סוס (34,014–34,325 קילוואט). הם נשאו 3,770–3,805 טונות ארוכות (3,830–3,866 טונות) של מזוט כדי להעניק להן טווח מתוכנן של 7,000 מיילים ימיים (13,000 ק"מ) במהירות שיוט של 16 קשרים (30 קמ"ש).