stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מקדש איראווטסווארה
תיאור > פיסול

אגרה-מנדאפה בדמות מרכבה, עם עמודים והשור ננדי מעל.
גלגל המרכבה, ראש הסוס וגופו הרוסים.
במקדש זה יש כמה גילופי אבן מעולים. אף על פי שמקדש זה קטן בהרבה ממקדש בריהאדיסוואראר או ממקדש גנגאיקונדה, הוא מעודן יותר. הגובה והפרופורציות של כל היחידות אלגנטיות כשהפסלים השולטים בארכיטקטורה. הכן של באליפיתה צמוד למקדש קטן המכיל את דמותו של גנש.
התבליטים לאורך בסיס המקדש הראשי מספרים את סיפוריהם של שישים ושלושה הניאנרים (אנ'), קדושי תנועת הבהקטי של השיוויזם.
על הקירות החיצוניים של המקדש הראשי גומחות פיסול, חמש מכל צד, כשהאמצעית גדולה יותר מהאחרות. בגומחות מוצגות דמויותיהם של אלים הינדים שונים, כאשר הגומחה האמצעית בכל צד מראה את שיווה בהיבטים שונים.
תיאור > מקדשים אחרים

בפינה הדרומית-מערבית של החצר נמצאת מנדאפה ובה ארבעה מקדשים. באחד מהם מוצגת דמותו של יאמה (אנ') (אל השאול). צמוד למקדש זה לוחות אבן גדולים המפוסלים בדמויותיהן של שבע האימהות. הקמת מקדש נפרד לדווי (לקשמי), מעט מאוחר יותר מהמקדש הראשי, מעידה על הופעתו של מקדש אמאן כמרכיב חיוני במתחם המקדש בדרום הודו.
היסטוריה

המקדש נבנה על ידי רג'ארג'ה השני, קיסר צ'ולה. הוא שלט באימפריה של צ'ולה בין השנים 1146 ל-1172. בירת האימפריה, שהוקמה על ידי קודמיו, הייתה גנגאפורי, המכונה בכתובים מסוימים גם בשם גנגאיקונדה צ'ולפורם, על שם הנהר גנגס הקדוש והאלה המייצגת אותו. רג'ארג'ה השני, לעומת זאת, בילה את מרבית זמנו בעיר הבירה המשנית אייראטלי (Ayirattali), המכונה גם פזהייאריי (Pazhaiyarai) ורג'ארג'אפורי (Rajarajapuri). מתחם עירוני זה כלל את דראסורם, אתר מקדש איראווטסווארה. הוא היה פטרון הספרות הטמילית ומימן הקמת מקדשים הינדים חדשים באימפריה, במקום שיפורים והרחבות כפי שנהגו אביו וסבו. המקדש באייראטלי, אשר זכה לכינוי מקדש איראווטסווארה בכתובים הוא אחד ממקדשים אלו.
מקדש איראווטסווארה היה גדול בהרבה ממה שהוא עכשיו. על פי הכתובות היו בו שבעה רחובות ושבע חצרות, בדומה למקדש סרירנגם. כולם נעלמו, למעט החצר האחת עם המקדש הראשי ששרד. יש חורבות של גופורם וכמה מבנים במרחק מה ממתחם המבקרים הנוכחי המאשרים שהאתר נפגע קשות בשלב כלשהו כמו שאר המקדשים הגדולים והערים השונות מתקופת צ'ולה, כולל הבירה גנגאיקונדה צ'ולפורם.
הסיבות להרס זה אינן ברורות. לדברי וסאנתי, לדברי וסאנתי, מלכי שושלת פנדיה (אנ') שהביסו את הקיסרים משושלת צ'ולה בשלהי של המאה ה-13 "אולי הרסו את העיר גנגאיקונדה צ'ולפורם עד היסוד" כפעולת נקמה על התבוסות הקודמות שלהם. עם זאת, לא ברור מדוע מקדשים אחרים נהרסו ומקדש זה נשאר, ומדוע, יש כעשרים כתובות מאוחרות יותר שמקורם באימפריות צ'ולה, פנדיה ואימפריית ויג'איאנגר המעידות על מתנות שונות ומענקים למקדש זה, אם בעבר הרסו את המקום הזה. תאוריה חלופית קושרת את ההרס לפשיטות, לביזה ולמלחמות, במיוחד עם הפלישה לעיר הבירה והטריטוריות של השושלת, שהיו בעבר חלק מאימפריות צ'ולה ומדוראי, על ידי צבאות סולטנות דלהי בפיקודו של המפקד המוסלמי מאליק קאפור (אנ') בשנת 1311, ואחריו חוסראו חאן (אנ') בשנת 1314, ומוחמד אבן טוגלאק בשנת 1337. בתקופה אחר כך פרצו מלחמות בין המלכים ההינדים לבין הסולטאנים המוסלמים שהחליפו את הסולטנות של דלהי והקימו מדינות חדשות כמו סולטנות מדוראי (אנ') הסמוכה (1335–1378). אימפריית ויג'איאנגר הביסה את סולטנות מדוראי בשנת 1378, ומקדש זה, יחד עם מקדשים אחרים מתקופת צ'ולה, חזרו אז לשליטתם של מלכים הינדים שתיקנו ושיקמו רבים מהם.
גלריה

השור המיתולוגי ננדי במקדש
שיווה כשמצדדיו ברהמה (משמאל) והאל וישנו
ציורים על הקירות
פסלים שגולפו על הקירות
פרט של מרכבת האבן
הריסות הגופורם הקדמי
לקריאה נוספת

על המקדשים של צ'ולה קיימת ספרות ענפה, והרשימה להלן מכסה רק חלק ממנה. לרשימה מקיפה יותר מומלץ לעיין בערך המקביל בוויקיפדיה באנגלית.
Ayyar, P.V. Jagadisa (1993). South Indian Shrines. New Delhi: Asian Educational Services. ISBN 81-206-0151-3.
S.R. Balasubrahmanyam (1975), Middle Chola Temples, Thomson Press, ISBN 978-9060236079
Stella Kramrisch (1976). The Hindu Temple Volume 1. Motilal Banarsidass. ISBN 978-81-208-0223-0.
Dehejia, V. (1997). Indian Art. Phaidon: London. ISBN 0-7148-3496-3.
Stella Kramrisch (1979). The Hindu Temple Volume 2. Motilal Banarsidass (Reprinted 1946 Princeton University Press). ISBN 978-81-208-0224-7.
ביאורים

1 2  קבוצה של 63 קדושים שחיו בטאמיל נאדו במאות ה-3 עד 8  שהקדישו את חייהם לאל ההינדי שיווה
↑  סוגה נרחבת של ספרות הודית על מגוון רחב של נושאים, במיוחד על אגדות ופולקלור מסורתי
↑  מגדל כניסה מונומנטלי, בדרך כלל מקושט, במקדשים הינדיים
↑  כינוי בדרום הודו למגדל שנבנה מעל לקודש הקודשים. צורתו כשל פירמידה מדורגת
↑  מתחם המקדש המקורי היה גדול פי שבעה. חלק ניכר ממנו נהרס בסוף המאה ה-13 או בתחילת המאה ה-14.
↑  באדריכלות ההינדית, ובמיוחד בארכיטקטורת המקדש ההינדי, מנדאפה הוא אולם גדול המחוזק בשורות עמודים או ביתן לטקסים ציבוריים. בכל מקדש היו כמה סוגי אולמות כאלו כשננדי מנדאפה מכילה את דמותו של השור המיתולוגי ננדי
↑  במקדש הינדי הוא עמוד מעוטר שבמיתולוגיה ההינדית, מאמינים שהוא מקשר בין שמים וארץ
↑  Balipitha – כן שעליו מניחים מנחות אוכל במקדשים הינדים
הערות שוליים

↑  The Airavatesvara temple complex, Darasuram
1 2 3  "Great Living Chola Temples". UNESCO World Heritage Centre. 2004.
↑  P. V. Jagadisa Ayyar, South Indian Shrines: Illustrated, Asian Educational Services, 1982, ISBN 9788120601512, Page 349
↑  Indira Menon (2013). Rhythms in Stone, The Temples of South India. Ambi. p. 118. ISBN 978-81-903591-3-9.
↑  Pratapaditya Pal; Stephen P. Huyler; John E. Cort;  et al. (2016). Puja and Piety: Hindu, Jain, and Buddhist Art from the Indian Subcontinent. Univ of California Press. p. 65. ISBN 978-0-520-28847-8.
↑  "NH wise Details of NH in respect of Stretches entrusted to NHAI" (PDF). Ministry of Road Transport & Highways, Government of India. National Highways Authority of India. p. 2. אורכב מ-המקור (PDF) ב-25 בפברואר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Marshall M. Bouton (2014). Agrarian Radicalism in South India. Princeton University Press. pp. 72–78. ISBN 978-1-4008-5784-5. ארכיון מ-27 בנובמבר 2017. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  P. V. Jagadisa Ayyar, South Indian Shrines: Illustrated, Asian Educational Services, 1982, ISBN 9788120601512, Page 351
↑  George Michell (2012).  Julia A. B. Hegewald and Subrata K. Mitra (ed.). Re-Use-The Art and Politics of Integration and Anxiety. SAGE Publications. pp. 91–93. ISBN 978-81-321-0981-5.
↑  S., Vasanthi (2009). "Excavation at Gangaikonda Cholapuram, the imperial capital of Rajendra Chola, and its significance".  In Kulke, Hermann; K., Kesavapany; Sakhuja, Vijay (eds.). Nagapattinam to Suvarnadwip: Reflections on the Chola Naval Expeditions to Southeast Asia. Singapore: Institute of south-east Asian Studies. pp. 96–100. ISBN 978-981-230-938-9. ארכיון מ-27 בנובמבר 2017. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2  Michael C. Howard (2012). Transnationalism in Ancient and Medieval Societies. McFarland. pp. 93–94. ISBN 978-0-7864-9033-2. ארכיון מ-27 בנובמבר 2017. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Jamal Malik (2008). Islam in South Asia: A Short History. BRILL Academic. p. 140. ISBN 978-90-04-16859-6. ארכיון מ-27 בנובמבר 2017. {{cite book}}:  (עזרה)
מבנה דמוי פירמידה בתוך מקדש איראווטסווארה
ג'וליאן לרקום סליי

ג'וליאן לרקום סליי (באנגלית: Julian Larcombe Schley;‏ 23 בפברואר 1880 – 29 במרץ 1965) היה המהנדס הראשי של צבא ארצות הברית ומושל אזור תעלת פנמה השישי.
קורות חיים

נולד בסוואנה, ג'ורג'יה, ארצות הברית. למד בניו ג'רזי וסיים את לימודיו ב-1898. ביוני 1903 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית וגויס לחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה פיקד, בין היתר, על אוגדת המהנדסים 307, ולחם בחזית המערבית. על שירותו במהלך המלחמה עוטר במדליית השירות המצוין.
מאוחר יותר היה מהנדס מחוז גלווסטון, מהנדס תחזוקה בתעלת פנמה; ומושל אזור התעלה. בתפקיד האחרון שימש כיועץ צבאי לפנמה. בשנים 1936–1937 היה מפקד בית הספר להנדסה של צבא ארצות הברית (אנ'). ב-18 באוקטובר מונה למהנדס הראשי של צבא ארצות הברית. הוא פרש ב-30 בספטמבר 1941.
בשנת 1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, חזר לצבא ושירת כמנהל מערך התחבורה של המשרד המתאם לעניינים בין-אמריקאים (אנ'). הוא שירת עד 31 בדצמבר 1945, אז השתחרר שוב.
סליי נפטר בגיל בבית חולים צבאי בוושינגטון, בגיל 85. ארבעה ימים אחר כך נקבר בבית הקברות ארלינגטון.
הערות שוליים

↑  Biography of Major-General Julian Larcombe Schley (1880 – 1965), The Generals of WWII
סייג' סטאלון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 במאי 1976 פילדלפיה, ארצות הברית
 פטירה:  13 ביולי 2012 (בגיל 36) פילדלפיה, ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית הקברות ווסטווד וילג' 
 שם לידה:  Sage Moonblood Stallone 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1990–2012 (כ־22 שנים)
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנויות של אוניברסיטת צפון קרולינה  בית הספר מונקלייר 
 פרופיל ב-IMDb
 
סייג' סטאלון (באנגלית: Sage Stallone; ‏5 במאי 1976 – 13 ביולי 2012) היה שחקן אמריקאי. בנו של השחקן, הבמאי, והתסריטאי סילבסטר סטאלון. התפרסם בעיקר מסרטיו של אביו ששיחק בהם, כגון ״רוקי 5״ ו״לכודים״.
ביוגרפיה

סטאלון נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה, בנם הבכור של סשה צ'אק וסילבסטר סטאלון. הוא היה אחיו של סרג'ו "סט" סטאלון, ואחיהם מצד אביו של סופיה, סיסטין (אנ') וסקרלט סטאלון. הוא אחיינו של השחקן והזמר פרנק סטאלון (אנ'), ונכדה של ג'קי סטאלון (אנ'). אמו החורגת הייתה הדוגמנית והיזמית ג'ניפר פלווין (אנ'). בשנת 1993 סיים את לימודיו במכללת מונטקלייר בוואן נויס, קליפורניה, ולאחר מכן למד קולנוע במשך שנה בבית הספר לאמנויות של אוניברסיטת צפון קרוליינה.
כמה שנים אחרי שלמד לקח הרבה משככי כאבים, שחשב שעוזרים לו. בשנת 2012 סטאלון נפטר ממנת יתר של משככי כאבים, בגיל 36.
קריירה

כילד הוא הופיע כאורח בסדרה נשים מהממות מתאבקות (אנ'), סדרה שקודמה על ידי סבתו, ג'קי סטאלון. בשנת 1990 כשהיה בן 14, לקח אותו אביו לשחק בסרט רוקי 5 שם כיכב כדמות ראשית. בשנת 1993 שיחק בסרט הרשע בתוכי. בשנת 1996 כשהיה בן 20, שיחק בסרט לכודים. בשנת 1997 שיחק בסרטים משפחת מנסון (אנ') וגיבור אמריקאי. בשנת 2002 שיחק בסרט השקפות של רשע. בשנת 2006 יצא הסרט השישי בסדרת סרטי "רוקי" - רוקי בלבואה, אליו ליהק אביו את מיילו ונטימיליה במקומו. באותה שנה שיחק בסרטים מוסקבה מתחת לאפס את דמותו של וסילי, אחד התפקידים המרכזיים בסרט ובסרט ויק שהוא ביים. סרט זה זכה בפרס בפסטיבל הסרטים של בוסטון (אנ'). בשנת 2007 שיחק בסרט אוליביירו העולה (אי') את ד"ר סטיבנס. בשנת 2010 שיחק בסרטים הבטחות שנכתבו במים (אנ') את המאפיוזו ובסרט הקצר הסוכן (אנ') את ארי שיינוולד. שני הסרטים הוצגו בפסטיבל הסרטים של ונציה ובפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו. כמו כן, ביים והפיק את הסרט הדוקומנטרי אלן ייטס נחשף, בו הוא מראיין את אחד השחקנים הראשיים של סרט ניצול משנות ה-80 שואת הקניבלים. הפיק גם את הסרט הקצר "ויק" ואת הסרט הלך עם האפיפיור (אנ').
פילמוגרפיה > קולנוע > כשחקן

1990 - רוקי 5
1993 - הרשע בתוכי
1993 - איש ההרס
1996 - לכודים
1997 - משפחת מנסון
1997 - גיבור אמריקאי
2002 - השקפות של רשע
2005 - תאוריית הכאוס
2006 - מוסקבה מתחת לאפס
2006 - ויק
2007 - אוליביירו העולה
2010 - הבטחות שנכתבו במים
2010 - הסוכן
פילמוגרפיה > קולנוע > כמפיק

2005 - אלן ייטס חשף
2006 - ויק
2010 - הלך עם האפיפיור
פילמוגרפיה > קולנוע > כבמאי

2005 - אלן ייטס חשף
2006 - ויק
בנג'מין סטארק

בנג'מין סטארק (באנגלית: Benjamin Stark;‏ 26 ביוני 1820 – 10 באוקטובר 1898) היה פוליטיקאי אמריקאי שהיה חבר בית הנבחרים של אורגון וייצג אותה בסנאט של ארצות הברית. לאחר שסיים את כהונתו בסנאט כיהן בבית הנבחרים של קונטיקט (אנ').
ביוגרפיה

סטארק נולד בניו אורלינס, לואיזיאנה, ארצות הברית. בצעירותו הגיע עם הוריו לניו לונדון (אנ') שבקונטיקט, שם סיים בית ספר תיכון. לאחר מכן הוא נרשם למוסד אקדמי במיין. בין 1835 ל-1845 עבד כסוחר בניו יורק. ב-1846 הגיע לראשונה לקרקע שהפכה מאוחר יותר לעיר פורטלנד. בשנים 1849 ו-1850, בזמן הבהלה לזהב בקליפורניה, עסק במסחר בסן פרנסיסקו. לאחר שלמד משפטים והוסמך לעריכת דין ב-1850 החל לעבוד כעורך דין בפורטלנד. מבחינה פוליטית השתייך תחילה להמפלגה הוויגית. בשנת 1852 החל לכהן בבית הנבחרים של אורגון. אחר כך עבר למפלגה הדמוקרטית ונבחר מטעמה לבית הנבחרים של אורגון ב-1860.
לאחר שהסנאטור אדוארד דיקסון בייקר נהרג במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית באוקטובר 1861 נבחר סטארק ליורשו בסנאט. הוא כיהן בסנאט עד ספטמבר 1862. סטארק לא התמודד בבחירות המשניות בפועל, בהן ניצח בנג'מין הרדינג. סטארק היה, לפחות בתחילתה, תומך בעבדות. לאחר שעזב את הסנאט חזר לעסוק בעריכת דין. ב-1864 היה ציר בוועדה הדמוקרטית הלאומית. מאוחר יותר חזר לניו לונדון וכיהן במועצת העיר שלה בשנים 1873 ו-1874. באותה השנה נבחר לבית הנבחרים של קונטיקט. סטארק נפטר בניו לונדון בגיל 78.
הערות שוליים

↑  בנג'מין סטארק, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2007165545  SNAC: w60g3ktk  US Congress: S000809  VIAF: 38835589   WorldCat (עם VIAF): 38835589
מערכת ניהול המים בהרי ההארץ

מערכת ניהול המים בהרי ההארץ (בגרמנית: Oberharzer Wasserregal) היא מערכת סכרים, מאגרים, תעלות ומבנים אחרים, שרבים מהם נבנו מהמאה ה-16 עד המאה ה-19, כדי להסיט ולאחסן את המים שנועדו להניע את גלגלי הכפות של המכרות באזור הרי ההארץ העליון (Oberharz) במדינת סקסוניה התחתונה בגרמניה.
מערכת המים של אזור ההארץ העליון היא אחת ממערכות ניהול המים ההיסטוריות הגדולות והחשובות בעולם לצורכי כרייה. המתקנים שפותחו לייצור אנרגיית מים קיבלו הגנה מ-1978 במעמד של מונומנטים תרבותיים. רובם עדיין בשימוש, אם כי בימינו מטרתם היא בעיקר לתמוך בשימור האזור הכפרי (שימור נוף תרבותי היסטורי), שמירת טבע, תיירות ושחייה. כמה מהמאגרים עדיין ממלאים תפקיד בהגנה מפני שיטפונות ובאספקת מי שתייה. ב-31 ביולי 2010 הוכרזה מערכת המים של אזור ההארץ העליון כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו הקשורה למכרות רמלסברג והעיירה ההיסטורית גוסלאר.
מערכת המים משתרעת על שטח של כ-200 קילומטרים רבועים בתוך החלק של הרי ההארץ השייך לסקסוניה התחתונה, ורוב המבנים נמצאים בסביבת היישובים קלאוסטל-צלרפלד (Clausthal-Zellerfeld), האננקלה (Hahnenklee), זנקט אנדראסברג (Sankt Andreasberg), בונטנבוק (Buntenbock), וילדמן (Wildemann), לאוטנטל (Lautenthal), שולנברג (Schulenberg), אלטנאו (Altenau) וטורפהאוס (Torfhaus).
ייצוג סכמתי של מערכת המים של הארץ העליון המציג את המאגרים, התעלות והמנהרות וכן שימוש בכוח מים במכרות
תעלת הסכר סמוך לאלטנאו
הלכים ליד תעלת מורגנברודשטל ליד דאמהאוס
Huttaler Widerwaage ופתח היציאה של מנהרת הוטאל
ציוד ויסות לאספקת מים בתעלת הסכר
פתח היציאה של מנהרת הסנבאך התחתונה
מנהרת הניקוז ארנסט אוגוסט
מאגר "כור המצרף" (Hüttenteich) סמוך לאלטנאו
מאגר העגורים (Kranicher Teich) ליד האננקלה עם צריף השליטה שלו (Striegelhaus)
הסכר של מאגר קליין קלאוסטל
מקור השם בגרמנית

המערכת קרויה בגרמנית Oberharzer Wasserregal, מילולית: "זכויות המים המלכותיות של ההארץ העליון". באמצעות מה שקרוי בגרמנית Bergregal (מילולית "זכויות מלכותיות על ההר"), העניק המונרך זכות לבצע כרייה, ובאמצעות Wasserregal הוא העניק את הזכות להשתמש במקורות המים המקומיים לצורכי כרייה. לצרכני מים אחרים, בייחוד בעלי טחנות מים הייתה עדיפות נמוכה יותר. זכויות מים מלכותיות אלו היו חלק מזכויות הכרייה הכלליות המכונות Bergfreiheit ("חופש הרים") שהיו תקפות בסקסוניה התחתונה עד שנות ה-60 של המאה ה-20
בגרמנית המונח Oberharzer Wasserwirtschaft ("ניהול מים של ההארץ העליון") שימש לעיתים קרובות גם להגדרת מתקנים היסטוריים אלה. אבל מונח זה לא מספיק מדויק, כיוון שבמאה השנים האחרונות הוקמה מערכת ניהול מים אינטנסיבית ומודרנית בהארץ העליון בדמות כמה סכרים חדשים והמבנים והתעלות הנלווים להם.
תעשיית הכרייה בהארץ העליון

אזור ההארץ העליון היה פעם אחד מאזורי הכרייה החשובים ביותר בגרמניה. התוצרים העיקריים של המכרות היו כסף, נחושת, עופרת, ברזל, ומהמאה ה-19, גם אבץ. מקור ההכנסה העיקרי היה כסף. מהמאות ה-16 עד אמצע המאה ה-19 הופקו כ-40-50% מכלל הכסף שנכרה בגרמניה מההארץ העליון. המיסים שנגבו מכך תרמו באופן משמעותי להכנסות בתי המלוכה של הנובר ושל בראונשווייג-וולפנביטל (Braunschweig-Wolfenbüttel), וסייעו להבטיח את עמדות הכוח וההשפעה שלהם באימפריה הרומית הקדושה.
הרווחיות של המכרות הצדיקה מחויבות גבוהה מבחינת השקעה ומאמץ. משום כך ייצרה תעשיית הכרייה של ההארץ העליון מספר לא מבוטל של חידושים והמצאות חשובים, כולל התקדמות חשובה כמו מנוע האדם (אנ'), מנוע עמודת המים (Wassersäulenmaschine) וכבל התילים.
כרייה ומים

הכרייה הופכת לפעילות עתירת אנרגיה ברגע שהחפירה משתרעת על פני כל מרחק משמעותי מתחת לאדמה. בהארץ העליון, כריית העורקים (Gangerzbergbau) הייתה צורת הכרייה העיקרית, עם חפירה בעקבות העורקים הכמעט אנכיים היישר למטה. אחרי מטרים ספורים בלבד גרמה כניסת המים להגברת קושי החפירה במידה ניכרת. בתחילה הם נשאבו באמצעות גברים שעמדו על סולמות, מה שמכונה וסרקנכטן (Wasserknechten "משרתי המים"), עם דלי העור שלהם. מאוחר יותר, הכנסת סוסים ומַדְלֶה, מתקן שסוס רתום אליו להרמת משאות כבדים ממכרות, אפשרו להרים כמויות גדולות יותר של מים. אך סוסים היו יקרים, והיה צריך להחליף אותם כול כמה שעות. כתוצאה מכך, המכרות, במיוחד העשירים והעמוקים יותר, החלו להשתמש במערכות אנרגיית מים, המסוגלות לעבוד באופן רציף, 24 שעות ביממה. לשם כך הוסטו זרמים על גלגלי כפות מים שהניעו משאבות במטרה להעלות מים ממעמקים גדולים יותר ובכמויות גדולות יותר. העיקרון היה העלאת מים בעזרת מים.
להפעלת גלגלי כפות מים אלה היה צורך באספקת מים רציפה ומהותית. אף על פי שההארץ העליון, המקבל משקעים שנתיים של למעלה מ-1,300 מילימטרים בשנה, קיבל כמויות גדושות של מים, המכרות שכנו לעיתים קרובות גבוה בהרים סמוך לקו פרשת המים, שם היו מעט נחלים בגודל משמעותי. בנוסף עוצמת זרימת נחלי ההרים בשטח הסלעי השתנתה כל הזמן. לעיתים קרובות כל מה שנדרש היו רק כמה שבועות של גשמים מועטים כדי שאספקת המים למכרות תהיה בסכנה. עובדה זו הובילה לסגירת מספר מכרות.
בתקופת הזוהר שלהם היו מכרות ההארץ העליון מהעמוקים בעולם. לדוגמה, כבר בשנת 1700 הם חרגו מעומק פיר של 300 מטר, ובסביבות 1830 הושג עומק של 600 מטר. זה היה פיר כל כך עמוק שהמכרה היה למעשה מתחת לפני הים, דבר שנחשב למשמעותי באותה תקופה. עם זאת פירים עמוקים דרשו כמויות אנרגיה גבוהות בהתאמה על מנת להרים עפרות ומים שהצטברו בתחתית הפיר. צריכת אנרגיה גבוהה זו, בשילוב עם הביקוש הרב למים, הובילו לניסיונות מאומצים עוד יותר לפתח את אנרגיית המים הזמינה.
הכורים בנו בדרך כלל מבני מים חדשים בתקופות שבהן לא ניתן היה להפיק עפרות בגלל מחסור במים להפעלת הגלגלים. כאשר גלגלי המים הפסיקו לפעול, כבר לא ניתן היה להסיר את המים התת-קרקעיים שחדרו למכרה; המכרה הוצף והכורים נאלצו לעזוב אותו. בשלבים אלה העבודה התרכזה בשדרוג המתקנים של מערכת המים המלכותית של ההארץ העליון.
הטיית מים ואחסונם

בסך הכול נבנו 143 מאגרי מים סכורים, 500 קילומטרים של תעלות ו-30 קילומטר של מנהרות לאיסוף, הטיה ואגירה של מי נגר עילי בהארץ העליון. בנוסף נכללים כחלק מערכת המים המלכותית כ-100 קילומטרים של מנהרות ניקוז. אולם מתקנים אלה לא פעלו במקביל. מפעל המים של ההארץ (Harzwasserwerke) מפעיל היום ומתחזק 65 מאגרי מים סכורים, 70 קילומטרים של תעלות ו-20 קילומטרים של מנהרות. כמה מאגרי מים סכורים קטנים יותר עדיין שייכים למחלקת הייעור הממלכתית של סקסוניה התחתונה, או שהם אפילו בידיים פרטיות.
העיקרון של הטיית מים הוא לאסוף את המים בתעלות, העוברות כמעט במקביל לקווי המתאר של המדרון, ולהפנות אותם לאזורי הכרייה. ערוצי אספקה אלה יכולים בקלות להיות באורך של עשרה קילומטרים או יותר (כמו תעלת הסכר (Dammgraben) או תעלת שאלקה העליונה (Obere Schalker Graben)). לפעמים המים שנאספו כך לא הוזנו ישירות לגלגלי המים, אלא למאגרים סכורים גדולים ומלאכותיים (בגרמנית Teiche), על מנת להבטיח מספיק מים לגלגלים גם בימי בצורת. מהמוצא התחתון של המאגרים הללו ניתן היה להוביל את המים למערכת תעלות במטרה להניע את גלגלי המים. בדרך כלל כמה גלגלים היו מסודרים בזה אחר זה, כמו מפל, כך שניתן להשתמש במים להנעה של יותר מגלגל אחד. כדי להוביל את המים על כמה שיותר גלגלים, היה צריך לאסוף אותם, לאחסן אותם ולנתב אותם בגובה הגבוה ביותר האפשרי.
הטכנולוגיה של אז לא אפשרה בניית סכרים בגובה של יותר מ-15 מטרים. משמעות הדבר הייתה כי היה צריך לבנות מאגרים קטנים רבים במקום כמה גדולים יותר. על ידי סידור המאגרים במפל, ניתן היה לשמור על מים בגובה רב כדי להניע כמה שיותר גלגלי מים. נבנו מספר מפלי מאגרים אלה, הכוללים ארבעה עד שישה מאגרים.
רוב גלגלי המים שימשו להנעת משאבות. מדי פעם היה צריך להעביר את הכוח שייצרו על פני כמה מאות מטרים למכרה עצמו באמצעות סדרת מוטות שטוחים מחוברים (Feldgestänge). במכרות חשובים היה גם גלגל מים ששימש גם לספק כוח להובלת העפרות וגם את הכוח לכתישת החומר. כל גלגלי המים היו מסוג הקרוי באנגלית overshot (כלומר, שהמים הוזרמו על חלקו העליון הקדמי של גלגל המים). מלבד כמה שחזורים, נעלמו גלגלי המים כולם במהלך המאה ה-20.
מבנים

מאגרים – 143 המאגרים או בריכות האגירה, המכונים טייכה (יחיד: טייך), נסכרו באמצעות סכרי מילוי אדמה. גובה הסכר נע בין 4 ל-15 מטרים. נפחי המאגרים היו בממוצע כ-150,000 מטרים מעוקבים.
תעלות – התעלות הן תעלות אספקה כמעט מקבילות לקווי המתאר בשטח, עם שיפוע קל מאוד של סביב 1–2 פרומיל ומלוות לאורכן בדרך עבור בדיקת התעלה.
מנהרות – מנהרות המים התת-קרקעיות באורך של בין 20 ל-1,000 מטרים היו ההשקעות היקרות ביותר במערכת המים של ההארץ עליון. הן כיסו את עלותן בשל עלויות התפעול הנמוכות שלהם, והיכולת ההידראולית הגבוהה שלהם.
מבנים מיוחדים :
סכר שפרברהאי (Sperberhaier Damm) הוא אמת מים שנבנתה משנת 1732 עד 1734 באורך של מעל 900 מטר וגובה של 16 מטר
אודרטייך (Oderteich) – שונה במידה ניכרת משאר מאגרי ההארץ העליון בכל הקשור לחומרי הבנייה והממדים שלו. לאחר השלמתו בשנת 1722 עד תחילת תקופת בניית הסכר המודרנית בשנת 1892, היה זה הסכר הגדול ביותר בגרמניה.
בית המשאבות פולסטרברג (Polsterberger Hubkunst) – ניתן היה לשאוב מים מתעלת הסכר לגובה של 8 מטרים באמצעות אנרגיית מים.
Huttaler Widerwaage (מילולית "משקל הנגד הוטאלר") – מוזכר לעיתים קרובות גם בהקשר זה: הוא מורכב למדי ומאפשר למים לזרום בשני כיוונים שונים.
תיירות

בשל מספר המבנים העצום ואורך התעלות, מומלץ לחקור רגלית את מערכת המים של ההארץ העליון. הודות למפעל המים של ההארץ (Harzwasserwerke) נוצרו מספר רב של שבילי הליכה לצד המים: מה שמכונה "שבילי שוטטות המים" (Wasserwanderwege). המבקרים יכולים להכיר את האלמנטים האופייניים המרכיבים את מערכת המים המלכותית של ההארץ העליון באמצעות לוחות מידע לאורך המסלולים המסומנים בבירור. למעט כמה יוצאים מן הכלל, אפשר לשחות ברוב המאגרים בחודשי הקיץ. רובם גם מושכרים למועדוני דיג מקומיים.
היסטוריה > בנייה

פעילות הכרייה בהרי ההארץ החלו כבר במאות ה-10 וה-11. גלגלי המים הראשונים בהארץ הוקמו במאה ה-13 בעמק פנדלבאך (Pandelbachtal) מדרום-מזרח לזזן (Seesen). באותה תקופה הכרייה, כולל השימוש המוקדם במה שהיה קרוי מפעלי המים (Wasserkünste) עבור המכרות, נוהלה על ידי המנזר הציסטריציאני בוולקנריד (Walkenried).
המוות השחור בימי הביניים דילל את אוכלוסיית ההארץ במידה רבה וכמעט גרם להפסקה מוחלטת של פעולות הכרייה. גורם נוסף היה ככל הנראה שהכרייה הגיעה באותה עת לגבולותיה הטכניים בעומק של עד כ-60 מטר.
התאוששות ברורה חלה החל משנת 1520 לערך ואילך, בתחילה ביוזמת הדוכס מבראונשווייג-וולפנביטל (Braunschweig-Wolfenbüttel), היינריך הצעיר (אנ') (Heinrich der Jüngere). אך זה היה בנו, יוליוס, דוכס בראונשווייג-לינבורג (אנ'), שנתן תנופה נוספת לפעולות הכרייה הקיימות בהארץ העליון ויזם יצירת מספר גדול של מאגרים ותעלות.
השימוש הנרחב באנרגיית מים הוא זה שאפשר את תנופת הכרייה בהארץ העליון. ככל שהמכרות הלכו והעמיקו עם הזמן הם נזקקו ליותר ויותר אנרגיה. המחסור במים, בעקבות חודשים של מיעוט גשמים או תקופות קיפאון ארוכות, היווה פעם אחר פעם גורם מגביל למכרות. הרחבת מערכת המים הושגה באמצעות הגבהת סכרי המאגרים הקיימים, בניית סכרים חדשים, חפירת תעלות חדשות והארכת מסלולי תעלות קיימים.
היסטוריה > שיפורים נוספים: מנהרות מים ומנהרות לניקוז

אחת הדוגמאות להרחבת רשת מערכת המים המלכותית הייתה אופטימיזציה של כמה מסלולי תעלה (תעלת הסכר, מפלי רוזנהוף העליון והתחתון), בעיקר במהלך המאה ה-19, על ידי הקמת מה שנקרא Wasserläufen (גם Wasserüberleitungsstollen) או מנהרות מים. אלה אפשרו לקצר משמעותית את המרחק שהמים היו צריכים לעבור. מנהרות אלו גם הבטיחו אספקת מים גם בחורף, כי המים הזורמים מתחת לאדמה לא קפאו. בנוסף עלות האחזקה של קטע מנהרה קצרה הייתה זולה בהרבה מזו של תעלה ארוכה. אך יתרון חשוב במיוחד היה יכולת הספיקה הגבוהה יותר. המנהרות ירדו באותו הפרש גובה על פני מרחק קצר יותר ולכן היו בעלות שיפוע תלול יותר. בתחילה נחצבו בעמל רב בפטיש ואזמל. מאוחר יותר שימש אבק שרפה כחומר נפץ, מה שהופך את בניית מנהרות המים לקלה ומהירה באופן משמעותי.
מכיוון שרוב האנרגיה נדרשה לניקוז המים מהמכרות ומכיוון שהצורך בכך המשיך לגדול ככל שהמכרות הלכו והעמיקו, היו ניסיונות מוקדמים לפנות את המים באמצעות מנהרות ניקוז (Wasserlösungsstollen). זה היה כרוך בכריית מנהרות מהמכרות לעמקים, שדרכם מים היו יכולים להתנקז באמצעות כוח הכבידה. ככל שרמת הניקוז עמוקה יותר, כך הייתה צריכה להיות מנהרת הניקוז ארוכה יותר. הארוכה מבין המנהרות הללו היא מנהרת ארנסט אוגוסט (Ernst-August-Stollen), שנבנתה באמצע המאה ה-19 שאורכה 35 קילומטרים. היא אספה מים מהמכרות בבוקסוויזה (Bockswiese), לאוטנטל (Lautenthal), צלרפלד, קלאוסטל ווילדמן והובילה אותם לאזור גיטלדה (Gittelde) שבקצה ההארץ.