stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
F-111 ארדוורק
ייצוא > אוסטרליה

הממשל האוסטרלי הזמין 24 מטוסי F-111 בשנת 1963 לטובת חיל האוויר האוסטרלי המלכותי במטרה להחליף את מטוס הקנברה במשימות הפצצה ותקיפה. המטוס הראשון נמסר לאוסטרליה באופן רשמי בשנת 1968 אך באותה עת התגלו בעיות מבניות במטוסי חיל האוויר האמריקאי ולכן כניסתו לשירות ה־F-111C הושהתה עד שנת 1973. ארבעה מטוסים הסבו לדגם הביון RF-111C, תוך כדי שמירה על יכולת התקיפה שלהם.
מספר מטוסים אשר השתייכו בעבר לחיל האוויר האמריקאי נשלחו לאוסטרליה כעודפים. ארבעה מטוסים שהוסבו לדגם F-111C נשלחו בשנת 1982, בעוד ש-18 מטוסי F-111G נרכשו בשנת 1992 נמסרו בשנת 1994. מטוסי ה-F-111 הופעלו על ידי טייסת מספר 1 של חיל האוויר האוסטרלי המלכותי בתפקיד מטוסי קרב, ובטייסת מספר 6 כמפציצים. בטיסה שנערכה בשנת 1973 על ידי היחידה המוטסת של וושינגטון, הועברו 12 המטוסים הראשונים מדגם זה לידי אוסטרליה, ומשם ליחידה למחקר ופיתוח של חיל האוויר האוסטרלי. הדגם יצא משירות בשנת 2010 והוחלף במטוסי F/A-18F "סופר הורנט".
בעוד שהמטוס לא השתתף בקרבות בשורות חיל האוויר האוסטרלי, פורסם בתקשורת כי המטוסים הוצבו בכוננות גבוהה במהלך ההתערבות האוסטרלית במזרח טימור בשנת 1999. במהלך מלחמת המפרץ הראשונה בשנת 1991, ממשלת ארצות הברית ביקשה מאוסטרליה לפרוס מטוסי RF-111 במפרץ הפרסי. בקשה זו נדחתה כאשר הממשלה האוסטרלית טענה שהמטוס חשוב מדי לביטחונה הלאומי של אוסטרליה מכדי לסכנו במלחמה מרוחקת.
צי מטוסי ה-F-111 של חיל האוויר האוסטרלי המלכותי היה נתון לפעמים במחלוקת. מחלוקות סביב הדגם F-111 כוללות:
העיכוב הארוך עד לקבלת המטוסים היווה סוגיה פוליטית משמעותית בשנות השישים המוקדמות ובסוף שנות השבעים. הדבר אירע במהלך עיכובים גדולים ובעיות בהקמת בית האופרה של סידני, וכתוצאה פרשנים העניקו לדגם F-111 את הכינוי "בית האופרה המעופף".
השימוש במטוסים על ידי הממשלה הפדרלית של בוב האוק צילום ומעקב אחר פרויקט סכר פרנקלין בטזמניה.
תנאי עבודה קשים של צוות הקרקע שטיפלו באיטום/איטום-מחדש של מכלי הדלק, אלה גרמו לנזק בריאותי בלתי הפיך למספר טכנאים.
בצבא האוסטרלי ובחוגי תעופה שונים המטוס F-111 ארדוורק נודע בחיבה בכינוי "פיג" (חזיר), בשל יכולתו לאתר מטרות כמו חזיר העוקב אחר מזונו בין העשבים, ובמילים אחרות, הכוונה ליכולת המטוס לעקוב אחרי פני השטח, יכולת שהייתה יחידה במינה בזמן כניסתו לחיל. הסבר נוסף למקור הכינוי מתייחס לביטוי "חזירים יכולים לעוף". הסבר נוסף שלישי בא מהשם ארדוורק (Aardvark, שנבוב), שמתורגם באנגלית ל"חזיר-ארץ".
ייצוא > בריטניה

הממשלה הבריטית ביטלה את הזמנת המטוס TSR-2 בשנת 1965 בשל מחירו היקר והזמינה 50 מטוסי F-111K בשנת 1967. דגם K היה דגם F-111A שעבר שדרוג לצורך ותאמה למערכות אוויוניקה בריטיות והגדלת יכולת נשיאת חימוש. אבות הטיפוס של מטוס הקרב ומטוס האימון היו בשלבי הייצור האחרונים, כאשר התוכנית בוטלה. הערכות מעודכנות של ביצועי המטוס הצביעו על כך שטווח הטיסה ומהירותה יהיו נמוכים יותר מהמצופה ודגם זה לא יעמוד בדרישות המבצעיות. בנוסף מחיר המטוס הדולרי עלה עם ירידת ערכו של לירה שטרלינג ונע סביב 3 מיליון ליש"ט, דבר שהוביל לביטול רכישתו. כתחליף, נרכשו דגמי המטוסים בלאקברן בוקאניר לצורך הפצצות בגבוה נמוך, ומטוסי F-4 פנטום לחיל האוויר המלכותי ולצי הבריטי.
חימוש

אף על פי שהמטוס נועד להיות מטוס קרב רב-תכליתי, הפך ה-F-111 בעיקרו למפציץ ארוך טווח החמוש בעיקר בטילי אוויר-קרקע ופצצות.
חימוש > תא החימוש

ה-F-111 הוא בעל תא נשק פנימי הנמצא מתחת לגוף המטוס ומיועד לנשיאת כלי נשק שונים.
תותח: כל דגמי היירוט (כלומר, מלבד EF-111A ו-FB-111A/F-111G) הם בעלי יכולת נשיאת M61 וולקן עם תוף פגזים גדול במיוחד (2,084 פגזים), פתח התותח מתכסה בתריס כאשר אינו בשימוש. אף על פי שהתותח נישא על ידי המטוסים של חיל האוויר האמריקאי, מעולם לא השתמשו בו בקרב, והוא הוסר בשנות השמונים המוקדמות; התותח הוסר גם מדגם F-111C של חיל האוויר האוסטרלי.
פצצות: התא יכול להכיל שתי פצצות קונבנציונליות, על פי רוב שתי פצצות סימן 117 השוקלות 340 ק"ג כל אחת, אם כי לפעמים הותקנו בו שתי פצצות סימן 118 השוקלות 1,400 ק"ג.
נשק גרעיני: כל דגמי המטוס F-111, למעט ה-EF-111A והדגם האוסטרלי F-111C, הותאמו לשאת נשק גרעיני: הדגמים הטקטיים נשאו לרוב את הפצצות B43, B57, או B61, וה-FB-111A את אותן הפצצות או B83. ה-FB-111A היה יכול לשאת אחד או שני טילי קרקע-אוויר גרעיני מסוג AGM-69 SRAM בתא הנשק שלו.
מערכות סימון מטרות: הדגמים F-111C ו-F-111F הותאמו לשאת פוד AN/AVQ-26 של חברת Pave Tack לרכישת מטרות, שמוקם במחסנית מסתובבת שמטרתה לשמור על הפוד בתוך תא הנשק כאשר אינו בשימוש. מערכת זו משמשת כ-FLIR וכמערכת לייזר לציון מטרות ומאפשרת למטוס F-111 לאתר ולהטיל פצצות מונחות לייזר.
עזרי ביון: הדגם האוסטרלי RF-111C נשא ערכה של חיישני ביון ומצלמות לצורך פעולות מודיעיניות. הערכה כללה שתי מצלמות וידאו, מצלמת תת-אדום Honeywell AN/AAD-5 (שהסריטה על וידאו או על סרט צילום), מצלמות פנורמיות, האחת מדגם Fairchild KA-56E לגבוה נמוך, והשנייה מדגם KA-93A4 לגובה רב, וזוג מצלמות מפוצלות מדגם CAI KS-87C. המערכת יכלה להקליט תמונות מתצוגת מכ"ם התקיפה.
טילים: הדגם F-111B נועד לשאת שני טילי אוויר-אוויר מדגם AIM-54 פניקס בתא חימוש. חברת ג'נרל דיינמיקס הציעה הסדר שיאפשר נשיאת שני טילי AIM-9 סיידווינדר בטרפז שימוקם בתוך התא (על חשבונו של התותח M61, יחד עם פצצה בודדת (בדרך כלל גרעינית)). הרעיון לא אומץ, כאשר חיל האוויר האמריקאי והאוסטרלי בחרו להשתמש בתותח במקומו. ה-AIM-7 ספארו וה-AIM-4 פלקון, שהיו בשימוש קבוע ב-F-4 פנטום, מעולם לא הותקנו על המטוס, אם כי לדגמים מאוחרים של ה-F-111 היו מערכות מכ"ם שיכלו להנחות טילים אלו.
ציוד נוסף: לעיתים נוספו מכלי דלק נוספים ותאים לציוד תעופתי.
חימוש > חימוש חיצוני

עיצוב גוף ה-F-111 לא מאפשר נשיאה של חימוש חיצוני בגחון המטוס (אם כי ישנן שתי עמדות תלייה קטנות, האחת נמצאת בתא החימוש, והשנייה מאחור בין המנועים, אך הם נועדו להתקנת ציוד לוחמה אלקטרונית ולמערכות תקשורת לנשק מונחה). בכל מטוס יש מקום לארבעה מתלי נשיאה (פיילונים) מתחת לכל כנף, שכל אחד מהם מסוגל לשאת 2,700 ק"ג. המנשאים הפנימיים (3,4,5 ו-6) מסתובבים יחד עם הכנף, אבל רק מנשא אחד בכל צד יכול לשאת חימוש כאשר הכנף משוכה לאחור. המנשאים החיצוניים (1,2,7 ו-8) קבועים במקומם, וניתן להעמיס עליהם תחמושת רק אם הכנפיים משוכות לאחור בזווית הקטנה מ-26 מעלות, הגורמת לגרר בזווית ההמראה. המנשאים החיצוניים ביותר (1 ו-8) מעולם לא נוצלו באופן מבצעי, ובצמד השני של מנשאים קבועים (2 ו-7) השתמשו רק לעיתים נדירות, כדי לשאת מכלי דלק. הדגמים FB-111/F-111G יכולים להשליך את המנשאים הריקים שלהם בעת טיסה, כדי להפחית את הגרר בעת הצורך.
המספר המוגבל של המנשאים המסתובבים במלואם מצמצם את יכולת נשיאת החימוש המרבית של המטוס, מפני שהמטוס לא יכול להשתמש בכל המנשאים כאשר הכנפיים משוכות לאחור עד הסוף. מנגד, מטוסי קרב כמו ה-F-14 וה-"טורנדו" יכולים לשאת את מירב מטען החימוש שלהם במצב זה.
החימוש החיצוני העיקרי של מטוסי F-111 של חיל האוויר האמריקאי מפורט להלן:
פצצות לשימוש כללי בנפילה חופשית
פצצת סימן 82 (227 ק"ג)
פצצת סימן 83 (454 ק"ג)
פצצת סימן 84 (907 ק"ג)
פצצת סימן 117 (340 ק"ג)
פצצות מצרר
פצצת BLU-109 (שוקלת 907 ק"ג)
פצצות מונחות לייזר, ביניהן:
GBU-10 (שוקלת 907 ק"ג)
GBU-12 (שוקלת 227 ק"ג)
GBU-28 פצצה "מפצחת בונקרים" מיוחדת שפותחה לצורך מלחמת המפרץ (2,200 ק"ג)
BLU-107 לצורך הפצצת מסלולי המראה
GBU-15 (בשימוש עם פצצת רגילה מדגם סימן 84 או BLU-109 יחד עם חיישן טלוויזיה או חיישן אור תת-אדום מטיל AGM-65 "מאווריק", ההנחיה מתקבלת דרך מערכות קשר מדגם AXQ14 או ZWS-1
AGM-130 (הכוללת מדחף רקטי, שמעניק לפצצה טווח של 64 ק"מ)
אף על פי שכל דגמי ה-F-111 יכולים לשאת חימוש מונחה לייזר, רק אלו המצוידים בפודים מתוצרת פייב טאק (למשל ה-F-111F והדגם האוסטרלי F-111C) מסוגלים לסמן את המטרות בעצמם. הדגמים האחרים יכולים לשחרר נשק מונחה לייזר רק בעזרתם של אמצעי הנחיה אחרים הנמצאים על הקרקע או באוויר והמסמנים את המטרות בשבילם.
החל מתחילת שנות השמונים של המאה ה-20, צוידו דגמי תקיפה של ה-F-111 בהתקנים מיוחדים (נושאי טילים - נט"לים) על המנשאים המסתובבים (להם ניתן הכינוי 3A ו-6A), המאפשרים נשיאת שני טילי אוויר-אוויר AIM-9 סיידווינדר לצורך הגנה עצמית. על הנט"לים הורכב הטיל AIM-9P, במקום הדגמים המודרניים יותר - AIM-9L או הדגם AIM-9M, שמשטחי ההיגוי הקדמיים שלהם היו גדולים מדי, ולא אפשרו את תלייתם על הנט"ל. חיל האוויר האוסטרלי שקל להחליף את טילי הסיידווינדר בטיל AIM-132 אסראם.
ה-FB-111A יכל לשאת את אותו הנשק הקונבנציונלי כמו הדגמים הטקטיים שקדמו לו, אבל מנשאי הכנף שלו נוצלו לנשיאת מכלי דלק נתיקים או פצצות גרעיניות. עד שהשימוש בנשק הופסק בשנת 1990, הדגם יכל לשאת עד ארבעה טילים גרעינים מדגם AGM-69 SRAM על מנשאי הכנפיים, אם כי לרוב הוא צויד בשני טילים בלבד.
הדגם האוסטרלי F-111C צויד כך שיכל לשגר טיל נגד ספינות מדגם AGM-84 Harpoon, טיל נגד קרינה מדגם AGM-78 סטנדרד ארם, וטיל מונחה נוסף מדגם AGM-142 פופאי.
מפרט טכני של ה-F-111F > מאפיינים כלליים

צוות: 2 (טייס ומפעיל מערכות נשק)
אורך: 22.4 מטר
גובה: 5.22 מטר
מוטת כנפיים:
כשהכנפיים פרושות: 19.2 מטר
כשהכנפיים משוכות לאחור: 9.74 מטר
משטח אוויר: NACA 64-210.68 root, NACA 64-209.80 tip
משקל ריק: 21,398 ק"ג
משקל המראה מרבי: 45,359 ק"ג
הנעה: 2 מנועי טורבו-מניפה מדגם TF30-P100 של חברת פראט אנד וויטני
דחף עם מבער אחורי: 2x 111.7 קילו ניוטון
מחיר יחידה: 18 מיליון דולר אמריקאי.
מפרט טכני של ה-F-111F > ביצועים

מהירות מרבית בגובה 18,200 מטר: 2.5 מאך (2,655 קמ"ש)
מהירות מרבית בגובה פני הים: 1.2 מאך (1,432 קמ"ש)
טווח טיסה מבצעי: 2,140 ק"מ
טווח טיסה מרבי: 5,190 ק"מ
סייג רום: 18,290 מטר
עומס כנף:
כנפיים פרושות: 615.2 ק"ג/מ"ר
כנפיים משוכות לאחור: 771 ק"ג/מ"ר
מפרט טכני של ה-F-111F > חימוש

תותח: M61 וולקן 20 מ"מ (הותקן לעיתים רחוקות)
פצצות: 11,250 ק"ג
לקריאה נוספת

Squadron Signal Series, In Action No.35,General Dinamics F-111, By Lou Drendel.
F-111 Aardrvak, by Anthony M. Thornbrough.
הערות שוליים

↑  1996-2010 תלוי בדגם
↑  Lou Drendel, עמוד 3.
↑  Lou Drendel, עמודים 2-3.
↑  מתוך אתר AVSTOP.
↑  Lou Drendel, עמוד 5.
↑  Lou Drendel, עמוד 6
↑  Lou Drendel, עמוד 36.
↑  Lou Drendel, עמוד 40.
↑  דף סיכום הוועדה שטיפלה בחקירת האירוע.
↑  מתוך אתר עמותת הנפגעים בעבודות איטום במכלי הדלק
↑  מתוך אתר
| מטוסי ה-F האמריקניים |
| --- | --- | --- |
| לפני שנת 1963 | F-84 • ‏F-86 • ‏F-87 • ‏F-88 • ‏F-89 • ‏F-91 • ‏F-92 • ‏F-93 • ‏F-94 • ‏F-95 • ‏F-96 • ‏F-97 • ‏F-98 • ‏F-99 • ‏F-100 • ‏‏F-101 • ‏F-102 • ‏F-103 • ‏F-104 • ‏F-105 • ‏F-106 • ‏F-107 • ‏F-108 • ‏F-109 • ‏F-110 • ‏F-111 |  |
| אחרי שנת 1963 | F-1 • ‏F-2 • ‏F-3 • ‏F-4 • ‏F-5 • ‏F-6 • ‏F-7 • ‏F-8 • ‏F-9 • ‏F-10 • ‏F-11 • ‏‏YF-12  • ‏F-13  • ‏F-14 • ‏F-15 • ‏F-16 • ‏F-117 • ‏‏YF-17 • ‏F/A-18 • ‏ F-19  • ‏F-20 • ‏F-21 • ‏F-22 • ‏YF-23 • ‏F-35 |  |
שיטת ציון כלי טיס של שלושת הכוחות המזוינים של ארצות הברית (1962)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565468705171  GND: 7577940-7  LCCN: sh85046726  NARA: 10662694 
דוגמה לאופן הפעולה של הכנפיים בעלי גאומטריה משתנה של מטוס F-11A.
F-111A מטיל 24 פצצות סימן 82 מעל אזור הפצצה
מטוס F-111C אוסטרלי, צולם בשנת 2006
אנשי צוות קרקע מכינים מטוס F-111F למשימת התקפה בלוב.
שני מטוסי FB-111 טסים ב"מבנה"
ארבעה מטוסי F-111 של אוסטרליה, צולם ב-2006
תא טייס של מטוס F-111 לפני טיסה לילית
F-111 משחרר את מטען פצצות סימן 82 שלו
מטוס F-111 נושא פצצות נגד מסלולים, מסוג BLU-107 דורנדנל
ירחמיאל גרשון אדלשטיין (בן אריה)

ערך זה עוסק ברבה של שומיאץ. אם התכוונתם לנכדו, ראש ישיבת פוניבז', ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1862 קמניץ, בלארוס 
 פטירה:  7 באפריל 1919 (בגיל 57 בערך) 
 תקופת הפעילות:  ? – 7 באפריל 1919 
 השתייכות:  חרדים ליטאים 
 רבותיו:  הנצי"ב מוולוז'ין, הרב חיים סולובייצ'יק
 צאצאים:  צבי יהודה אדלשטיין 
 
הרב ירחמיאל גרשון אדלשטיין (תרכ"ב, 1862 - ז' בניסן תרע"ט, 7 באפריל 1919) היה רבה של שומיאץ שבאימפריה הרוסית ומחבר הספר "חידושי בן אריה".
ביוגרפיה

נולד בקמניץ שבליטא לרב צבי אריה וגיטל אדלשטיין. בצעירותו למד עם רבה של קמניץ הרב יהושע הכהן בלומנטל וסיים את הש"ס לפני בר המצווה.
נשא את רייזל בת הרב פסח מקמניץ. לאחר נישואיו עבר ללמוד בישיבת וולוז'ין. בשנת תרמ"ז (1886) נבחר על ידי הנצי"ב מוולוז'ין להימנות על קבוצת האברכים הראשונה של כולל ברודסקי בישיבה. הנצי"ב מוולוז'ין היה זה שסמך אותו לרבנות ומינהו לאחר מספר שנים לרב שכונה בוולוז'ין. בלומדו בוולוז'ין היה קשור גם לרב חיים סולובייצ'יק המשנה לראש הישיבה.
בהמלצת הנצי"ב התמנה הרב אדלשטיין לרבה של העיירה חטוביץ. לאחר תקופה התמנה לרבה של שומיאץ. בעת רבנותו הוציא לאור את ספרו חידושי בן אריה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה נדדה ישיבת ראדין ועמה החפץ חיים ממקומה ושהתה בשומיאץ במשך כשנתיים. בתקופה זו נוצר קשר בין החפץ חיים לרב אדלשטיין.
נפטר בז' בניסן תרע"ט (7.4.1919) ונקבר בבית העלמין היהודי שבשומיאץ. לאחר פטירתו מונה בנו הרב צבי יהודה אדלשטיין לרב העיירה במקומו.
בשנת תשע"ז (2017) אותר קברו על ידי החוקר ישראל מאיר גבאי, לאחר שבית העלמין חולל מספר פעמים.
חיבורו

חיבר את חלקו הראשון של ספרו חידושי בן אריה בימי כהונתו בשומיאץ. בשנת תשמ"א הוציאו נכדיו את הספר במהדורה חדשה והוסיפו חלק שני לספר הכולל חידושים שלו ומכתבים מכתב יד והערות שרשם על ספריו.
הערות שוליים

↑  שומיאץ‚ רוסיה: התרגשות באיתור קברו של רב העיר הגרי"ג אדלשטיין זצ"ל, באתר אהלי צדיקים
↑  עליו ראו: הערך 'רבי בנימין חיים אדלשטיין' בלקסיקון הרבני "אישי ישראל".
↑  עליו ראו: הערך 'רבי נחום גולדשמיד' בלקסיקון הרבני "אישי ישראל".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305654805171  LCCN: nr90024386  VIAF: 63858408   WorldCat (עם VIAF): 63858408
החזית המצרית במלחמת ששת הימים

החזית המצרית במלחמת ששת הימים היא אחת מבין שלוש החזיתות במלחמת ששת הימים. החזית התנהלה בשטחי רצועת עזה וסיני מ-5 ביוני ועד ל-9 ביוני, ובמהלכה הביס צבא ההגנה לישראל את צבא מצרים וכבש את רצועת עזה וסיני.
הלחימה בחזית המצרית החלה את המלחמה, וזירות אחרות נפתחו אחריה. השלב הראשון, שלב ההבקעה, כלל את פריצת כוחות צה"ל לשטחים מצריים, ונמשך מבוקר 5 ביוני עד ללילה. השלב השני, התכתשות בעומק המערך המצרי אך במרחק קטן מהגבול, החל בערב 6 ביוני ותם כעבור 24 שעות, עם פקודת הנסיגה המצרית. השלב השלישי, בו לחמו הכוחות בפתחת המצרים ואל עבר תעלת סואץ, החל בערב 7 ביוני ובלילו ונמשך ב-8 ביוני. בתחילת 9 ביוני תפסו הכוחות הישראליים את הקו הקדמי, ללא לחימה רבה.
רקע > ההיערכות למלחמה במצרים

בתחילת מאי 1967 הציבה מצרים שתי דוויזיות חי"ר, האחת ברצועת עזה והשנית במרכז סיני, לצד מספר חטיבות עצמאיות שהוצבו בקרבת הגבול. ביוני הוצבו בשטח סדר כוחות גדולים בהרבה: ארבעה דוויזיות חי"ר, דיווזיות השריון הרביעית, כוח משימה נייד ברמת חטיבה, ארבעה חטיבות חי"ר עצמאיות וארבע חטיבות שריון. הכוחות כללו כ־900 טנקים וכמאה אלף חיילים.
רקע > ההיערכות למלחמה בישראל

ב־19 במאי, בעקבות הכרזת מזכ"ל האו"ם או תנאט על יציאת כוח החירום של האומות המאוחדות, הוכרז בישראל על גיוס מילואים. בעקבות כל גויסו 60–70 אלף אנשי מילואים, שהוצבו ברובם לאורך הגבול המצרי.
רקע > תוכנית אסד

במצרים אישרה המנהיגות תוכנית מתקפה על ישראל במטרה לכבוש את אילת ולתקוף מטרות אסטרטגיות נוספות בנגב. התוכנית, שכונתה בשם הקוד אסד (אריה בערבית), נודעה למודיעין הישראלי. ב-25 במאי נשלח לשר החוץ הישראלי, אבא אבן, ששהה באותה שעה בארצות הברית, מברק מוצפן בו הודיעו לו שמצרים עומדת לתקוף את ישראל ב-27 במאי. אבא אבן העביר את תוכן המברק לממשל האמריקאי והנשיא לינדון ג'ונסון, למחרת, יצר קשר עם שלטונות ברית המועצות והתריע בפניהם שמצרים עומדת לתקוף את ישראל ביום המחרת. שגריר ברית המועצות בקהיר בא אל נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, בשעה 3 לפנות בוקר ומסר לו את ההתנגדות הסובייטית התקיפה לפתיחת מלחמה ביוזמה מצרית. בעקבות השיחה ביטל נאצר את המתקפה המתוכננת.
לצד תוכנית זו, תוכננה במצרים ב־1966 תוכנית קהיר (המנצח) להגנת סיני. על פי התוכנית נועד לעמוד בראש הכוחות מפקד שדה הכפוף למטכ"ל המצרי. ב־15 במאי מונה פיקוד קדמי, שנועד לפקד על פיקוד השדה.
המערכה האווירית

המלחמה נפתחה ביום שני, 5 ביוני 1967, בשעה 7:45 בבוקר, במהלומה אווירית מקיפה. בשעות הראשונות של המלחמה תקפו כ-185 מטוסי חיל האוויר הישראלי, בפיקודו של מרדכי הוד, בסיסים צבאיים ושדות תעופה במצרים, ולאחר מכן בסוריה, בירדן ובעיראק, במבצע שנקרא "מבצע מוקד" (מערך מטוסי הקרב של חיל האוויר מנה כ-203 מטוסים, שישה מהם מקורקעים, ו-12 מטוסים בלבד נשארו בכוננות יירוט על הקרקע, להגנת שמי המדינה בשעת המבצע). תקיפות אלה היוו הפתעה ולמעשה הכריעו את המלחמה מראשיתה בהשמידם את עיקר חילות האוויר של צבאות ערב. חיל האוויר הישראלי הנחית מכה אווירית על 11 שדות תעופה מצריים מתוך 14, כששדות התעופה הנותרים הותקפו במטס השני והאחרים הותקפו פעמים אחדות באותו יום. חיל האוויר המצרי שותק כמעט לגמרי למשך שארית המלחמה. הרמטכ"ל המצרי, מוחמד פאוזי, טען ב-1997, כי לנשיא עבד אל-נאצר הייתה התרעה מוקדמת על המתקפה האווירית הישראלית, אך שר ההגנה עאמר, שפיקד על הצבא, התעלם ממנה.
185 המטוסים התוקפים במטס הראשון המריאו מבסיסי חיל האוויר בדממת אלחוט, וטסו אל מטרותיהם בגובה נמוך ביותר, מתחת לגובה הגילוי של תחנות המכ"ם, על מנת למנוע את גילויים על ידי מערך הבקרה המצרי. במטס הראשון יצאו כל מטוסי הקרב לתקיפת מסלולים ומטוסים בשדות התעופה במצרים. במטס הראשון הותקפו 11 שדות תעופה: אל עריש, אל-סיר, ביר גפגפה, ביר תמדה, כברית, פאיד, אבו סואר, אינשאס, קהיר-בינלאומי, קהיר-מערב ובני-סוויף וכך נטרלו על הקרקע מטוסים רבים ופגעו במסלולים והותיאם מכלל שימוש. חלק ממטוסי הקרב הישראלים, שיצאו למשימתם בגל הראשון, היו חמושים בפצצות פיצוח מסלולים – פצצות המצוידות במצנח קטן שנפתח כשהפצצה מוטלת, מאט את מהירותה, גורם לפצצה להפנות את מסלולה לכוון אנכי ואז ניצתת רקטה בזנב הפצצה, שמאיצה את מהירותה והופכת אותה למעשה לטיל הננעץ במסלול. הן נועדו להתמודד עם מסלולי המראה בנויים מבטון. בניסויים מוקדמים שערך חיל האוויר נמצא כי הפצצות הרגילות שהיו עשויות מתכת ומלאות חומר נפץ, שהיו יעילות נגד מסלולי אספלט, לא גרמו נזק למשטחי בטון, או אף דילגו מן המשטח הקשה או התפרקו בזמן הפגיעה. הפצצות שפותחו בעקבות ממצאי מערך המודיעין, שכונו בעולם "הנשק הסודי של צה"ל", הוטלו מגובה נמוך ויצרו מכתשים במסלולי הבטון. באופן יוצא מן הכלל, חיל האוויר הישראלי לא פגע במסלולי שדה התעופה של אל עריש, כדי שניתן יהיה לנצל אותם, לאחר שכוחות הקרקע הישראליים יכבשו אותו.
כחצי שעה לאחר יציאת הגל הראשון, יצאו חלק ממטוסי האימון הישראלים מסוג CM.170 פוגה מגיסטר שהוכשרו לשאת פצצות ומקלעים, כדי לתקוף את תחנות המכ"ם וסוללות תותחים באזור קדמת סיני ולאפשר בכך את שובם של מטוסי ההפצצה, בלא להתגלות על ידי תחנות המכ"ם. מטוסי הפוגה המשיכו ותקפו סוללות תותחים וריכוזי צבא מצרי בקדמת סיני, עם כניסתם של כוחות הקרקע של צה"ל לסיני לקראת 08:00 בבוקר.
חלק מהמטוסים המצריים שלא נפגעו בתקיפת בסיסיהם במטס הראשון הצליחו להמריא ולהימלט לשדות תעופה אחרים, לכן, הגל השני של מטוסי הפצצה ישראלים יצא לתקוף מטרות שלא נחרבו לגמרי, עוד שישה שדות תעופה: מנצורה, בילביס, חילוואן, מינייה, ע'רדקה ולוקסור. המטוסים התוקפים טסו הפעם בגובה רב, ללא חשש התגלות, לאחר שמערכת הבקרה המצרית שותקה. במהלך ההפצצות התנהלו קרבות אוויר עם מטוסים מצרים שהצליחו להמריא לפני שנפגעו שדות התעופה. במהלך המטס הראשון נפגעו מטוסים ישראלים. באחד המקרים, טייס המיראז' יאיר נוימן נפגע בקרב עם מיג-21 וצנח באזור הדלתה של הנילוס, שם רצחו אותו כפריים.
חלק משדות התעופה המצריים הופצצו פעם נוספת וחלק מהפצצות צוידו במרעומי השהיה, כדי שיתפוצצו בשעות הלילה וימנעו שימוש במסלולים בשעות החושך.
החזית הקרקעית

צבא מצרים היה הכוח הגדול ביותר שעמד מול צה"ל, כוח שהיה בתהליך של מעבר מיבשת אפריקה אל חצי האי סיני. יחידות מצריות החלו לצאת מתימן, כדי להצטרף לכוח שהלך והתעצם בסיני. תהליך ההתעצמות המצרי לווה בתהליך של כריתת בריתות צבאיות עם יתר מדינות ערב המקיפות את ישראל, כדי לא לאפשר לכל הצבא הישראלי להתרכז בהתמודדות עם מצרים. המתקפה הישראלית יצאה לדרך במטרה לשבור את טבעת החנק המתהדקת, לפני שהברית הצבאית הכלל ערבית תגיע לדרגת כוננות ותיאום גבוהה יותר.
החזית הקרקעית > מבצע ההונאה

בימים שקדמו לפתיחת המלחמה ערך צה"ל, באמצעות אוגדת ההונאה של פיקוד הדרום, אוגדת ההטעיה 49, תנועות צבא שנועדו לשכנע את מצרים שהמתקפה הישראלית תרוכז בציר הדרומי. בנוסף לתנועות צבא ביום לכיוון האמור והשבת כלי הרכב בלילה, הופעלו גם סוכנים כפולים[דרוש מקור] לשכנוע מצרים בכך שהמתקפה צפויה בציר הדרומי. מצרים השתכנעה ויחידות מצריות רבות קיבלו הוראה לשינוי היערכות ומיקום, כדי להתכונן למתקפה בציר הדרומי. בעקבות מבצע ההטעיה החלו המצרים, החל ב-28 במאי, בתגבור הציר הדרומי מנח'ל לכונתילה, ושל השטח שבין כונתילה לקוסיימה. תנועות הצבא המצרי גרמו לאי סדר לוגיסטי וחוסר מוכנות, שלהערכת צה"ל אמור היה להגיע לשיאו ב-5 ביוני. מסיבות אלה ביקש הרמטכ"ל שהחלטת הממשלה על היציאה למלחמה לא תקבע יציאה מוקדמת מ-5 ביוני.
החזית הקרקעית > מהלך הלחימה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ביום שני, 5 ביוני 1967, בשעה 8:15 הושמע בקשר האות "סדין אדום" והכוחות היבשתיים של צה"ל פתחו בהתקפה על הצבא המצרי בחצי האי סיני וברצועת עזה. ההתקפה נעה בשלוש אוגדות, שהיוו שלוש זרועות תקיפה עיקריות, ונוספו עליהן שתי חטיבות שפעלו בצורה עצמאית. חטיבה עצמאית נוספת שהייתה אמורה לפעול בציר החוף הועברה לפיקוד מרכז לאחר שהתברר כי אין בה צורך.
הכוח היבשתי התוקף, בפיקודו של אלוף פיקוד הדרום ישעיהו גביש, מנה 11 חטיבות וכלל כ-600 טנקים. זרוע ההתקפה העיקרית הייתה זו של אוגדת הפלדה בפיקוד האלוף ישראל טל, שפרצה בציר החוף של צפון סיני, וכעבור ארבע יממות הגיעו כוחותיה אל תעלת סואץ בקנטרה ומול אסמאעיליה.  אוגדת האלוף אריאל שרון פרצה בגזרת אבו עגילה וניהלה קרב מכריע באום-כתף, וכוחותיה התקדמו והגיעו כעבור ארבע יממות אל אזור נח'ל.
במהלך יומיים, כבשה את רצועת עזה חטיבה עצמאית מתוגברת, וחטיבה ממוכנת עצמאית פעלה במטרה להטעות את המצרים בתנועות והתקפות מבוימות בנגב הדרומי, בסביבת כונתילה. התנועה השיגה את מטרתה. בימים 7 ו-8 ביוני בסיוע כוח מבית הספר לצניחה, השתלטו כוחות חיל הים הישראלי בחופי דרום סיני על שארם א-שייח', ראס נצרני, א-טור, אבו רודס וראס סודר.
פקודת הנסיגה הכללית שנתן המטכ"ל המצרי ב-6 ביוני הפכה את המלחמה לקרב התקדמות. צה"ל התקדם במהירות לעבר מעבר המיתלה ומעבר הגידי על מנת לחסום את הכוחות המצריים הנסוגים.
החזית הקרקעית > מהלך הלחימה > 7-9 ביוני

ב-7 ביוני בוטלה פקודת הנסיגה המצרית, אך באותה שעה כבר היו הכוחות המצריים נתונים בעיצומה של נסיגה וללא יכולת לשנות. בערב 7 ביוני נעשה ניסיון להקים קו הגנה מצרי בפתחת הצירים - על כביש אל-עריש-קנטרה, כביש ביר גפגפה–אסמעיליה, מעבר הגידי ומעבר המיתלה. במעבר המיתלה הקדים גדוד של אוגדה 31 בפיקוד יששכר שדמי את הכוחות המצריים ותפס את המעבר, וחטיבה מצרית שנסגה מנח'ל הושמדה במשולב על ידי כוח השריון וחיל האוויר. שאר הנקודות נתפסו על ידי הכוחות המצריים, והכוחות הישראלים שהגיעו אליהם עצרו לחניית לילה בליל 7 ביוני מולם.
בכביש ביר גפגפה-אסמעיליה חנה כוח של אוגדה 84. ב-3:00 ב-8 ביוני הותקף הכוח בידי שריון מצרי. הכוח הישראלי, שכלל טנקים קלים, מצא את עצמו בנחיתות מול טנקי T-55 המצריים, אך הצליח לשחוק אותם עד להגעת פלוגת טנקי שרמן מגדוד 268, שסיימו את הקרב בסיוע חיל האוויר. ביום 8 ביוני, לאחר בלימת המתקפה המשיכו כוחות אוגדה 84 מערבה, כשהם מטהרים את הציר ומשמידים כ-70 טנקים מצריים. חוד הכוח הגיע לגדת תעלת סואץ ב-00:30 ב-9 ביוני.
ב-7 ביוני בשעה 07:01 יצא מאילת כוח שכלל 4 נחתות שנשאו 4 טנקים מסוג AMX-13 וג'יפ, בליווי 3 טרפדות, סירת ברטרם והגוררת "צאלה" כספינת הפיקוד וכוננות לגרירה. בשעה 09:00 דווח למפקד הכוח אברהם בוצר כי כוח צנחנים ישראלי יצנח בשארם א-שייח' בשעה 12:30. בוצר החליט להגיע למפרץ שארם א-שייח' עם שתי טרפדות במקביל לצניחה ולסייע בכיבוש המקום. כאשר הגיע הכוח לטווח התותחים המצרים בראס נצרני, החוסמת את המצר, התברר כי העמדה נטושה.
הטרפדות הגיעו למפרץ בשעה 11:30 ובשעה 12:12 הונף דגל ישראל על בנין בית החולים של כוחות האו"ם בשארם א-שייח'. בוצר התקשר למפקד כוח הצנחנים והודיע לו על תפיסת המקום. כתוצאה מכך בוטלה הצניחה ובשעה 14:00 נחתו הצנחנים במסוקים.
הכוחות שנחתו בשארם א-שייח' הגיעו לא-טור ב-8 ביוני, וב-9 נפגשו עם כוח שבא מראס סודר באזור אבו רודס.
ב-21:30 ב-8 ביוני הודיעה מצרים כי היא מסכימה להפסקת אש. הכוחות הישראליים התייצבו על גדת התעלה עד ל-1:00 ב-9 ביוני.
הזירה הימית

בליל היום הראשון למלחמה, בין 5 ל-6 ביוני, פשטו לוחמי קומנדו ימי, שהובאו בצוללת הישראלית אח"י תנין, על נמל אלכסנדריה בפעולת אלכסנדריה, אך לא גרמו לנזק. הלוחמים לא הצליחו לשוב לצוללת ונפלו בשבי. לוחמי קומנדו ימי נוספים פשטו על נמל פורט סעיד בפעולת פורט סעיד, אך לא מצאו בו ספינות, וניסיון לפשוט על הנמלים הסורים לא צלח.
חיל הים הישראלי היה גורם מרכזי בתפיסת שארם א-שייח', ללא התנגדות, ופתיחת מצרי טיראן לשייט ישראלי. החיל היה מעורב גם בתקרית ליברטי.
עם פרוץ המלחמה חסמו המצרים את פתחי תעלת סואץ על ידי הטבעת כלי שיט במבואות, ובכך חסמו אותה לשיט. בתוך התעלה נלכדו 14 ספינות שהיו במעבר. לאחר הגעת חיילי צה"ל לחופי תעלת סואץ והפיכתה לגבול בין הטריטוריות שבידי ישראל ובין מצרים, החליטה מצרים לא לחדש את התנועה בתעלה.
תמיכת כוחות זרים

כווית שלחה כוח צבאי לחזית המצרית. 20 מחייליו נהרגו במלחמה.
עיראק שלחה גדוד רגלי למצרים ערב המלחמה, כדי לחזק את הצבא המצרי. עיראק הציעה למצרים טייסת של מטוסי קרב מסוג מיג 21, אך המצרים סירבו בנמקם שמדובר בכוח קטן מדי, והציעו לעיראקים להפעיל את המטוסים נגד ישראל מכיוון מזרח.
במרוקו המלך חסן השני, בשל האווירה הציבורית, החליט לשגר כוחות מצבא מרוקו לחזית המצרית. בצעד הפגנתי, כראש המטה הכללי של כוחות הצבא המלכותי, הוא ערך מסדר ראווה לרגל שיגור שלושה גדודים להצלת צבאו של נאצר בסיני. כוח של כמה מאות חיילים יצא בדרך יבשתית והגיע ללוב, אך הם חנו במדבר הלובי עד סיום המלחמה ולא לקחו חלק בפעילות צבאית. כוח צבאי נוסף יצא ממרוקו ברכבת והגיע עד אלג'יריה.
אלג'יריה וסודאן שלחו כוח סמלי לעזרת מצרים.
לקריאה נוספת

אברהם אילון ואחרים, סופת אש במדבר - המערכה בזירה המצרית במלחמת ששת הימים, משרד הביטחון – ההוצאה לאור ומודן הוצאה לאור, 2017 (הספר בקטלוג ULI)
האוסטרקון האדומי מחורבת עוזה

| --- | --- |

האוסטרקון
 תוכן הממצא
 שפה:  אדומית 
 יצירת הממצא
 תאריך יצירה:  המאה ה־6 לפנה״ס 
 פרטי האתר והחפירה
 מיקום אתר:  חורבת עוזה 
 
האוסטרקון האדומי מחורבת עוזה היא מכתב על אוסטרקון באדומית, שהתגלה בחפירה ארכאולוגית בחורבת עוזה שבמזרח בקעת ערד, ומתוארך למאה ה־6 לפנה"ס. הכתובת היא אחת היחידות והשלמה ביותר בשפה האדומית. האסטרקון היה שבור לארבעה חלקים. הוא כתוב בצדו החיצוני של שבר פך או קנקן. הוא כתוב בכתב דומה מאוד לכתב העברי הקדום, וזהה לכתב בכתובות אדומיות מתל ח'ליפה, בצרה ופטרה. המילים מופרדות בנקודות.