stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שלמה פוליצ'ק
לקריאה נוספת

ההד, שנה ז, גיליון יב, ע' ו-יב, ירושלים אלול תרצ"ב.
ספר לידא, ע' 114-113; 124-122, תל אביב תש"ל (1970).
הרב מאיר בר-אילן, מוולוז'ין עד ירושלים חלק רביעי עמוד 1371 ואילך, תל אביב, תרצ"ט-ת"ש (החומר שב ונדפס בחידושי העילוי ממייצ'יט המקושר להלן, מהדורה ראשונה עמ' 11 ואילך).
הרב ניסן וקסמן, לדמותו של הגאון ר' שלמה פוליאצ'יק ז"ל, תלפיות, שנה ו, חוברת א-ב, ע' 35-3, ניו-יורק ניסן תשי"ג.
הירש ליב גורדון, כישרונות העלוי לאור הפסיכולוגיא, ההד, שנה ח, חוברת א, ע' כג-כח, ירושלים תשרי תרצ"ג.
הערות שוליים

↑  בן ציון חיים אַיָלון-ברניק (עורך), ספר זיכרון לקהילת מייטשעט, תל אביב: ארגון יוצאי מייטשעט בישראל ובחוץ לארץ. עמ' 41.
1 2 3  הרב אליהו ברוך ברקובסקי, העילוי ממיצ'אט
↑  להבדיל מרוב העילויים, לא היה בעילוי ממייצ'ט "שיגעון" אפילו במקצת מן המקצת, אלא הוא היה מיושב בדעתו, ישר ופשוט, עד שלא עלה בדעת רואיו שבנער הזה צפונים כישרונות בלתי רגילים.
↑  על פי הרב יחיאל מיכל אפשטיין
↑  על פי הרב אלחנן וסרמן
↑  על פי הרב אריה יוכט
↑  העילוי ממייצ'ט אמר על רבי חיים מבריסק: "את רבי חיים אין להעריך, הוא איננו נכנס בגדר הערכה", ורבו היה משמש עבורו כקנה-מידה להערכת אנשים ושיטות.
1 2 3 4 5 6  הרב ניסן וקסמן, לדמותו של הגאון ר' שלמה פוליאצ'ק ז"ל
↑  ארכיון YIVO
1 2  משה צינוביץ, לתולדות ישיבת לידא (ספר לידא)
1 2 3 4  זאב אריה רבינר, הגאון רבי שלמה פוילאטשק, הצופה, כ' טבת תש"ח, עמ' 24-23
↑  "זעקת אחיו המעונים פתחה בליבו פצע עמוק שלא נרפא עד יומו האחרון" (משה גולדברג)
↑  הירש ליב גורדון, העילוי ממיצ'אט, ההד שנה ח, חוברת א, תרצ"ג, עמ' כג-כח
↑  הרב מאיר ברלין, "העילוי ממייצ'ט"
↑  חיים גראסבארד, תפארת שבחכמה (אידנו)
↑  לדברי העילוי ממייצ'ט, באותם מקומות בהם הראב"ד מותח ביקורת קשה על הרמב"ם, דווקא שם רואים את גודלו ואת ידו החזקה של הרמב"ם בהלכה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296177005171  GND: 1056152982  ISNI: 0000 0003 8231 7177  LCCN: no96019733  VIAF: 264906238   WorldCat (עם VIAF): 264906238 
המחלקה השלישית של ישיבת לידא: ראש הישיבה רבי שלמה פוליצ'ק, המורים לעברית, והתלמידים (1910)
שער חידושי העילוי ממייצ'ט (תש"ז)
פטר גראצ'אנין

פטר גראצ'אנין (בסרבית: Петар Грачанин;‏ 22 ביוני 1923 – 27 ביוני 2004) היה גנרל ופוליטיקאי יוגוסלבי. כיהן כראש המטה הכללי היוגוסלבי בין 1982–1985, כנשיא הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה בין 1987–1989, וכשר הפנים של יוגוסלביה בין 1989–1992.
ביוגרפיה

גראצ'אנין נולד ביגודיניה ב-22 ביוני 1923, למשפחת איכרים ענייה. לאחר סיום לימודיו התיכוניים, החל לעבוד כקצב ביגודיניה ואז עבר לבלגרד. במקביל, הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה. בעקבות כיבוש יוגוסלביה בידי מדינות הציר באפריל 1941, הוא הצטרף לפרטיזנים של טיטו. הוא לחם בשורות הפרטיזנים עד סוף מלחמת העולם השנייה. הוא נפצע קשה חמש פעמים, הועלה לדרגת לוטננט ומונה למפקד גדוד. לקראת סוף המלחמה, הוא נשלח לבית חולים בבארי שבאיטליה, ולאחריה סייע בדיכוי אחרוני הצ'טניקים. לאחר המלחמה הוא התקדם בסולם הדרגות ומילא תפקידים בכירים. בין היתר שימש כמפקד האקדמיה הצבאית היוגוסלבית וכמפקד הארמייה ה-1.
ב-24 במאי 1982 הוא מונה לראש המטה הכללי היוגוסלבי. הוא כיהן בתפקיד עד 1 בספטמבר 1985 כאשר במקומו מונה זורקו צ'נאדי. לאחר מכן פרש מהצבא. הוא המשיך למלא תפקידים בכירים במנגנון המפלגה הקומוניסטית, וב-14 בדצמבר 1987 נבחר לנשיא הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה. הוא כיהן בתפקיד עד 20 במרץ 1989, וב-16 במאי של אותה שנה מונה לשר הפנים האחרון של יוגוסלביה.
ב-1999, עם פרוץ העימות בדרום סרביה, גראצ'אנין התגייס מחדש לצבא סרביה. הוא ביקש להישלח לחזית, אולם בשל גילו המתקדם בקשתו נדחתה, והוא נותר על תקן של יועץ בכיר במטה הכללי. בשל כך, הוענקה לו הדרגה הגבוהה ביותר בצבא הסרבי – גנרל ארמייה. הוא נפטר בבלגרד ב-27 ביוני 2004.
מיס עולם 1956

| --- | --- |

פטרה שירמן, מיס עולם 1956
 תקופת התחרות:  1956 
 מספר תחרות:  6 
 מספר מתמודדים:  24 
 עיר מארחת:  Lyceum Theatre 
 
מיס עולם 1956 היא תחרות מיס עולם ה-6 במספר, 24 מתמודדות לקחו חלק בתחרות.
התחרות נערכה בתיאטרון ליסאום בלונדון והונחתה על ידי מארגן התחרות אריק מורלי.
עקב ניצחונה של ונצואלה בשנה הקודמת מארגני התחרות ציפו שמדינות רבות מרחבי אמריקה הלטינית ייגלו עניין לתחרות ויישלחו אליה נציגות אך דבר זה לא קרה לבסוף.
ההכרזה על הזוכה לוותה באי הבנה כאשר נענד בתחילה האבנט של מיס עולם על מיס ארצות הברית, המקום השני, לאחר מכן תוקנה הטעות.
תוצאות > מיקום

| תואר | זוכה |
| --- | --- |
מיס עולם 1956:  גרמניה גרמניה - פטרה שירמן
סגנית ראשונה:  ארצות הברית ארצות הברית - בטי ליין שרי
סגנית שנייה:  ישראל ישראל - רינה וייס
סגנית שלישית:  
סגנית רביעית:  דנמרק דנמרק - אן ריי נילסן
סגנית חמישית:  שוודיה שוודיה - אווה בראן
שופטים

סטירלינג מוס
אן קלריסה אידן, רעייתו של ראש ממשלת בריטניה אנתוני אידן
בבה אידלסון

אידלסון (מימין) עם עדה מימון במזנון הכנסת, 1952
בֶּבָּה אידלסון (טרכטנברג) (14 באוקטובר 1895 – 5 בדצמבר 1975) הייתה פעילה ציונית, ממייסדות תנועת הפועלות בארץ ישראל, חברת הכנסת (בכנסת הראשונה עד החמישית) בסיעת מפא"י, סגנית יושב ראש הכנסת. פעילה במועצת הפועלות (לימים: נעמת) מ-1931 עד 1974. פעלה בעיקר למען שוויון זכויות לנשים וקידום מעמדן בחברה.
ילדות ונעורים

נולדה ב-14 באוקטובר 1895 ביקטרינוסלאב שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). אמה, רבקה ריז'ובסקי, למדה בפרו-גימנסיה (חטיבת ביניים) ממשלתית. אביה, יצחק טרכטנברג, היה שומר מסורת אך גם בקי באורחות החיים המודרניים. כשהייתה בת שמונה מתה אמה, בעת שילדה את בנה ה-13. האב נפטר כשהייתה בת ארבע עשרה. התייתמותה בגיל צעיר נתנה את אותותיה על בחירתה בעיסוק בפעילות ציבורית: ראשית, כבר בילדותי נשארתי יתומה [...] באופן אישי, אני חושבת שאותה יתמות שהביאה אותי לעבודה בגיל שתים עשרה - כן, מגיל זה אני עובדת - היא גם שיצרה בי איזה תכונות מוצקות, שנחרתו בי לתמיד.
האב שלח את הבנים ללמוד ב"חדר" ואילו הבנות זכו ללמוד אצל מורה פרטי. אחד האחים למד בגימנסיה רוסית, הצטרף לפעילות במפלגה הסוציאל-רבולוציונרית ונרדף על ידי השלטונות. הבת הבכורה למדה רפואת נשים בשווייץ, שבה לרוסיה ופתחה מרפאה מצליחה.
ב-1912 סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון. בשנת 1915 הצטרפה לתנועת צעירי ציון והייתה פעילה בארגון ההגנה העצמית של יהודי העיר ביקטרינוסלאב.
למדה כלכלה וסטטיסטיקה באוניברסיטת חרקוב והצטרפה בשנת 1917 למפלגה הציונית-סוציאליסטית (צ"ס), שם הכירה את ישראל אידלסון (לימים: בר-יהודה) ובאותה שנה נישאו ונולדה להם בת. כעבור שנים [דרושה הבהרה]התגרשה ונישאה לחיים הלפרין.
פעילות ציבורית > פעילות ציונית

ב-1923 הוגלו בני הזוג לצפון רוסיה עקב הפעילות הציונית ובשנת 1924 גורשו מהמדינה.
בין השנים 1924–1926 הייתה פעילה בתנועת החלוץ בברלין ובשנת 1926 עלתה ארצה עם בן זוגה ובתה והם גרו בפתח תקווה. השתתפה מטעם מפא"י כצירה בקונגרסים הציונים בשנים 1935, 1937, 1939, 1946. עבדה במשרד לסטטיסטיקה של ההסתדרות הציונית, במועצת פועלי תל אביב, בוועד המפקח של קופת חולים ובמחלקת הפועלות בבית הדין העליון של ההסתדרות.
בקיץ 1931 החלה לכהן כמזכירת מועצת הפועלות. באותה תקופה, חברות המזכירות המכהנת, עדה פישמן-מיימון ורחל כצנלסון, חיפשו מחליפה שתמלא את מקומן במהלך נסיעתן לשווייץ כצירות בקונגרס הציוני שעמד להתקיים ביוני 1931. כצנלסון הכירה אותה והטילה עליה את המשימה. תחילה, נפגעה מהבקשה, אולי משום שחשה כי זהו תפקיד שלא מממש את מלוא יכולותיה, אך לאחר מכן נאותה לעשות זאת.
כיהנה כמזכירה וכפעילה במועצת הפועלות במשך 43 שנים, בין 1931 ל-1974. ניכר כי מידת התגייסותה לתפקידים הציבוריים שמילאה הייתה רבה. מכתב תודה ששלחה לחבריה לאחר חגיגת יום הולדתה ה-75 מלמד על מידת נאמנותה לעשייתה הציבורית. היא הודתה על האיחולים, ציינה את הדרך הארוכה שעברו יחד הן בחיים הציבוריים והן בחיים הפרטיים וחתמה כך: "מי ייתן ותהיה בנו - בוותיקים - עוד יכולת להמשיך ולתרום את חלקנו, ולצעירים הממשיכים לזכות בהישגי הדורות אשר השקיעו ממיטב אונם ויכולתם למפעל תקומת הארץ".
פעילות ציבורית > הקמת בית החלוצות

כעשר שנים אחרי הקמתם של בתי החלוצות הראשונים בארץ, שהיוו מעון לעולות חדשות חסרות אמצעים, על ידי ליגת נשים בניו יורק, ארגון נשים ציוניות שהתאגדו כדי לסייע למפעל ההתיישבות בארץ, וביוזמתה של רחל ינאית בן-צבי, פעלה להקמת בית חלוצות בירושלים. בשנת 1927 העלתה רחל ינאית בפני חברות הליגה את הרעיון של הקמת בתים, שבהם ימצאו עולות בודדות מחסה וקורת-גג. שנים אחדות אחר-כך, בראשית שנות השלושים, יזמה "ליגת נשים למען ארץ ישראל" באמריקה את הקמתם של בתי חלוצות, שנועדו לתת לחלוצה העולה מחסה בחודשים הראשונים לשהותה בארץ. הבעיה העיקרית היה תחום המגורים, כיוון שבימי המרד הערבי ומלחמת העולם השנייה האמירו מחירי הדירות ונוצרה ספסרות בדירות בדמי מפתח, התקשו החלוצות למצוא דירה חלופית, נשארו בבתי החלוצות וחסמו את האפשרות לקלוט דיירות חדשות. ערב מלחמת העולם השנייה ובראשיתה גברה המצוקה ועמה הצורך להקצות חדרי מגורים נוספים לעולות שהיו מעתה גם פליטות. באוקטובר 1938 פנתה אידלסון, אז מזכירת מועצת הפועלות, לחברות ליגת נשים בניו-יורק והציעה להן ליטול על עצמן את משימת הקמתו של בית חלוצות בירושלים, בנימוק כי מיזם זה יחזק את השפעתן ויסמל את הרחבת פעילותן בארץ. ליגת נשים בניו-יורק נענתה ולקחה תחת חסותה את הקמת בניין בית החלוצות ברחביה באמצעות עסקת חליפין.
בדצמבר 1939 הוכרזה תחרות אדריכלים לתכנון הבית. התוכנית שהתקבלה הייתה תוכניתם המשותפת של האדריכלית ג'ניה אוורבוך-אלפרין ושותפה המהנדס זלמן ברון. אידלסון ראתה חשיבות רבה בפתרונות שהוצעו במסגרת התוכנית, תוך התחשבות בסביבה החברתית התרבותית בה עתיד להיבנות הבית: "רחביה השכונה האריסטוקרטית ביותר בעיר שבה מרוכזים כל מוסדות הסוכנות היהודית, הוועד הלאומי, קרן קימת וקרן היסוד". כמובן כן ציינה כי "הסגנון הוא ירושלמי ותואם לסגנון הבנייה של המוסדות הלאומיים [...] התוכנית כולה חיננית, מושכת את העין והגיונית". ממכתבה עולה שלבניין ניתנה משמעות מעבר לתפקידו כבית לחלוצות, וכי מקומו בירושלים וקרבתו למוסדות הלאומיים העמידה אותו כחלק ממוסדות הבירה שבדרך, בתוכנו ובצורתו. היא ביקשה אישור להנחת אבן הפינה, גם ללא נוכחות החברות מאמריקה, שקרוב לוודאי לא תוכלנה להגיע עקב המלחמה העולמית.
מאבקה לשוויון של נשים

בזמן מלחמת העולם השנייה פעלה לפתיחת חיל העזר לנשים במסגרת הצבא הבריטי (ATS) בפני מתנדבות יהודיות מארץ ישראל. כ-3,500 מתנדבות נענו לכך. ב-7 בפברואר 1951 פנתה לראש ממשלה דוד בן-גוריון, בבקשה להוספת שם האם בפנקס האזרח ובפנקס הזהות. היא תיקפה בקשה זו, בטענה כי היעדר אזכור של האם אינו מתיישב עם הכרזת ראש הממשלה ביום הכרזת המדינה, על שוויון האישה.
בהרצאה בנושא מעמד האישה בישראל שהתקיימה בסמוך לחג העצמאות ה-20 למדינה, הציגה נושאים בוערים ביניהם מעמד האישה במשפחה, המעמד המשפטי של נשים בישראל, מעמד הנשים בעבודה הן כשכירות והן כעקרות בית ומעמדה הכללי של האישה בישראל, בחיי הציבור והחברה. היא הדגישה כי ישנה סתירה חמורה בין מעמדה המשפטי והאזרחי של האישה לבין האפליה כלפיה בבתי הדין הרבניים, לפי חוק נישואין וגירושין: בתי דין רבניים. בין היתר אמרה:
"עם קום המדינה, החל תהליך החקיקה הישראלית, כשלפניה המשימה להשתחרר בפרק זמן קצר ממורשת חוקי המנדט ולהחליפם בחוקים מתקדמים, המקנים לישראל מקום בין הארצות הנאורות של העולם. עלינו לזכור, שאחד מסימני ההיכר של מדינה מתקדמת, הוא מעמד האישה והבטחת חוקים הדואגים לה כעובדת, כאם, כאזרחית".
ב-1948 הייתה שותפה לפנייה של מספר ארגוני נשים לראש הממשלה דאז, דוד בן-גוריון, בדבר מעורבותן של ארגונים אלה בתפקידים מדיניים וציבוריים. במכתב לראש הממשלה ציינה שמנימוקי הנשים אמורה להתחוור מסקנה הגיונית: משום שהנשים נכונות לכל מאמץ, "לשאת בעול המלחמה ולקרב את יום הניצחון", מחאתן צודקת "נוכח חלקן הזעום של נשים במסגרת שנועדה לכוון את חיינו המדיניים והציבוריים". בהיעדר "נשים בממשלה, מספרן הקטן במועצת המדינה, העדרן מתפקידים אחראיים במשרדי הממשלה ובמחלקותיה השונות" ראו "פגם רציני", שניזוקו לא פחות מפגיעה "ביסודות המדינה". בזמן ישיבת מועצת הפועלות ציינה כי בשלב זה לא צלחו מאמצי השכנוע למנות נשים למוסדות המדינה במידה ההולמת את חלקן בעשייה ואת מספרן בהסתדרות העובדים הכללית ובמדינה.
כהונתה כחברת כנסת

עם קום המדינה הייתה חברה במועצת המדינה הזמנית ובמסגרת זו כיהנה כיו"ר ועדת הסמל והדגל של המדינה עם הקמתה. בכנסת השלישית, בכנסת הרביעית ובכנסת החמישית כיהנה כסגנית יו"ר הכנסת של היו"רים יוסף שפרינצק, נחום ניר וקדיש לוז.
כיהנה כחברת הכנסת מטעם סיעת מפא"י בין השנים 1949 עד 1965. בשנים 1961-1955 כיהנה כסגנית יו"ר הכנסת. הייתה חברה בוועדות שונות בכנסת, והייתה האישה הראשונה שהייתה חברה בוועדת החוץ והביטחון. שימשה חברה בוועדה לחוקת מעבר, הוועדה לחוקה, חוק ומשפט, וועדת העבודה. במהלך הכנסת השלישית, כיהנה כיו"ר ועדה משותפת לבירור התערבות המשטרה בסכסוך במחסני הסוכנות היהודית ברמלה.
כיהנה כחברת כנסת מהכנסת הראשונה עד החמישית. באותן כנסות כיהן גם בעלה לשעבר ישראל בר-יהודה, כחבר הכנסת מטעם מפ"ם ומטעם אחדות העבודה.
כהונתה כחברת כנסת > פעילות בנושא מעמד האישה

בשונה ממהגרות אחרות, קשריו המבוססים של בן זוגה דאז, ישראל בר יהודה, בממסד ההסתדרות הקלו על קליטתה בארץ. במהלך כהונתה כחברת כנסת עסקה רבות בנושא מעמד האישה. לקחה חלק פעיל בדיונים על חוקים בנושא, כדוגמת חקיקה חוק שכר שווה לעבודה שווה לעובדת ולעובד יחד עם חברות הכנסת רות הקטין, אמה תלמי וטובה סנהדראי, היוזמה להפרדת ניכוי מס הכנסה בין בני זוג והרחבתו לבני זוג בהתיישבות העובדת, התנגדותה לפטור נשים דתיות משירות צבאי וביטול חוק השירות הלאומי, קריאה להקמת מוסד לנישואי לגיטין אזרחיים, קידום זכויות סוציאליות לנשים, ביטוח לאומי לעקרות הבית ועוד. במקביל המשיכה לעמוד בראש מועצת הפועלות. ב-1966 נבחרה לתפקיד יו"ר מחלקת החברות במפא"י.
ראתה באישה אזרחית שווה לאזרח, ופועלת שווה לפועל. לאורך כל ימי עבודתה כמזכירת מועצת הפועלות, ראתה לפניה דרך אחת לקידום מעמד האישה: לימוד מקצוע, ייצוג ציבורי והכנת דור ממשיכות. בתקופת כהונתה כחברת כנסת לא התקיים כל דיון ציבורי בדבר סוגיית אלימות נגד נשים בתוך המשפחה, שכן נושא זה נתפס כעניין שהצינעה יפה לו. להתעלמות זו היו שותפות המשטרה, מערכת המשפט וכן המערכת הרפואית והסיעודית. סוגיה זו הועלתה בכנסת בפעם הראשונה על ידה בשנת 1962, כאשר הפנתה שאילתא בנושא לשר המשטרה בכור-שלום שטרית, אך נכשלה להכניס נושא זה לדיון הציבורי.
בערוב ימיה

גם לאחר פרישתה ממועצת הפועלות בשנת 1974 שמרה על קשר עם התנועה ופועלה. בתקופת חייה האחרונה, מצאה פנאי להעלות על הכתב פרקים מחייה. סייעה לה בכך בתה, רבקה.
חיים אישיים

נפטרה ב-5 בדצמבר 1975 בבית החולים בילינסון בפתח תקווה ונקברה בבית העלמין קריית שאול בתל אביב. במותה נחתם עידן המייסדות הוותיקות בתנועת הפועלות.
הנצחה

על שמה רחובות בערים אשדוד, ראשון לציון, באר שבע, הרצליה, מזכרת בתיה וקריית חיים.
כתביה

תפקידי תנועת הפועלות בימים אלה, הרצאתה שנדפסה כספרון, תל אביב, 1950.
כוחו של הרצון הטוב והמאורגן, מועצת הפועלות, תל אביב, תשכ"ד (1964).
לקריאה נוספת

שביט בן-אריה, "בבה אידלסון", חברות הכנסת: נשים מובילות בישראל, תל אביב: מדיה 10, עמ' 93–96.
בת-שבע מרגלית-שטרן, גאולה בכבלים: תנועת הפועלות הארץ-ישראלית 1920-1939, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2006.
בבה אידלסון, עיתון מועצת הפועלות - ידיעות, אייר תשל"ב, אפריל 1972.
מיס עולם 1983

| --- | --- |
 תקופת התחרות:  1983 
 מספר תחרות:  33 
 מספר מתמודדים:  72 
 עיר מארחת:  אלברט הול 
 
מיס עולם 1983 היא תחרות מיס עולם ה-33 במספר.
התחרות נערכה באולם אלברט הול שבלונדון, זוהי תחרות מיס עולם הראשונה שנכללו בה גם מבחני אינטליגנציה למתמודדות, המבחנים הורכבו על ידי פסיכולוגים.
תוצאות > מיקום

| מיקום | זוכה |
| --- | --- |
מיס עולם 1983:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת - שרה-ג'יין האט (אנ')
סגנית ראשונה:  קולומביה קולומביה - רוקיו איזבל לונה
סגנית שנייה:  ברזיל ברזיל - קטיה פדרוסה
7 המועמדות הסופיות:  ג'מייקה ג'מייקה - קתרין לוי  איסלנד איסלנד - אונור שטיינסון  פנמה פנמה - מריסה בורגוס  ארצות הברית ארצות הברית - ליסה אלרד
15 המועמדות הסופיות:  אוסטריה אוסטריה - מרסדס סטרמיץ  בלגיה בלגיה - פרנסואז בוסטואן  בוליביה בוליביה - אנה מריה טבואדה  הולנד הולנד - ננסי הייניס  הונג קונג הונג קונג - מרגרט צ'ונג  אירלנד אירלנד - פטרישיה נולאן  ישראל ישראל - יפעת שכטר  יוגוסלביה יוגוסלביה - ברנרדה מרובט
שופטים

לינזי דה פול
פלאסידו דומינגו
רטיקולוציט

| --- | --- |
 שיוך:  תא דם אדום 
 התפתחות מתוך:  erythroblast 
 מזהים
 לטינית (TA98):  reticulocytus 
 טרמינולוגיה היסטולוגיקה:  H2.00.04.1.01007 
 FMA:  66785 
 קוד MeSH:  A11.118.290.760 
 מזהה MeSH:  D012156 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C0035286 
 
רטיקולוציטים הם תאי דם אדומים צעירים, שרק השתחררו ממח העצם אל זרם הדם, לאחר יום בו שהו בזרם הדם הם מסיימים את תהליך התבגרותם והופכים לכדוריות דם אדומות רגילות. שמם של הרטיקולוציטים נגזר מכך שבעזרת מיקרוסקופ ניתן לראות דרך קרום התא את הרטיקולום אנדופלסמי (אברון הנמצא בציטופלזמה ומהווה מדור תאי מסועף מאוד בעל פעילויות ייחודיות) ובתוכם יש שרידי RNA שנצבעים בצביעה מיוחדת כ"רשת".
כמות הרטיקולוציטים התקינה היא 25,000-75,000 במ"ל. כלומר, כאחוז בלבד מסך כמות כדוריות הדם האדומות.
עלייה במספר הרטיקולוציטים - רטיקולוציטוזיס - יכולה להתרחש כאשר יש תיקון של אנמיה, למשל: מי שסבל מאנמיה עקב חסר ברזל והחל לקבל ברזל, מספר הרטיקולוציטים יעלה אצלו בשלב התיקון של האנמיה.
סיבה אחרת אפשרית לרטיקולוציטוזיס היא כאשר יש דרישה מוגברת לכדוריות דם אדומות, כמו אצל מי שמתרחש אצלו תהליך של המוליזה (הרס של תאי דם אדומים) או אצל מי שמאבד דם (דימום אקוטי או כרוני) וכדי לשמור על רמת המוגלובין תקינה עולה הייצור של כדוריות אדומות במח העצם ושחרורן לדם מוגבר.
רטיקולוציטופניה

מוגדר כמצב של מחסור ברטיקולציטים, לרוב ממקור נגיפי - כגון נגיף פרוו (Parvo Virus B19).
הנגיף גורם למחסור חריף בכדוריות דם אדומות עקב מנגנון הפתולוגיה ההמוליטי שלו שכולל תקיפת רטיקולוציטים וכדוריות דם בוגרות. מצב זה שבו מקור כדוריות הדם וכדוריות הדם עצמן נמצאות בחוסר, נקרא אנמיה אפלסטית Aplastic Anemia.
לעומת זאת, משבר אפלסטי Aplastic crisis הוא מצב חריף שמופיע לרוב אצל חולים במחלות המוליטיות או כתוצאה מדימום אקוטי או כרוני, בנוסף על פגיעה בנגיף פרוו. מצב זה מוליד תופעה קשה שבה בנוסף על איבוד כדוריות הדם הבוגרות, אין יצור חדש של כדוריות דם.
אפיונים נוספים של המשבר - מחסור בטסיות דם - תרומבוציטופניה, (הנגיף תוקף בנוסף את המגקריוציטים - תא המקור של הטסיות) ולכן אי קרישה.
החולים לרוב מטופלים בעירוי דם.
אהרן אמיר

| --- | --- |

אהרן אמיר, 1967
 לידה:  5 בינואר 1923 קובנה, ליטא 
 פטירה:  28 בפברואר 2008 (בגיל 85) תל אביב-יפו, ישראל 
 שם לידה:  אהרן ליפץ 
 מדינה:  ישראל 
 שם עט:  מיכאלה נדיבי, יובב, ע. עוזרד 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 שפות היצירה:  עברית 
 זרם ספרותי:  הכנענים 
 בן או בת זוג:  בטין מרגלית אמיר 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (2003)  פרס טשרניחובסקי 
 
לוחית זיכרון בכניסה לביתו של אהרון אמיר בתל אביב
אהרן אמיר  (7 במאי 1923 – 28 בפברואר 2008) היה משורר, מתרגם, עורך וסופר עברי ישראלי.
ביוגרפיה

אהרן אמיר נולד בעיר קובנה, הבירה בפועל של ליטא, בשם אהרן ליפֶּץ. אביו, דב ליפץ (1897–1990), היה מראשי המחנכים העבריים בליטא, פעיל ציוני ועברי, ולאחר עלייתו מורה ומנהל בית ספר תיכון בתל אביב, מנהל "עם עובד" והמנהל-המייסד של הוצאת "עם הספר". עלה לארץ ישראל עם הוריו בשנת 1933. גדל בתל אביב בתקופת המנדט הבריטי ולמד בגימנסיה הרצליה. ב-1938 הצטרף אמיר לאצ"ל וב-1940 היה בין הפורשים שהקימו את לח"י, אך היה חבר לא פעיל ואף לחם במסגרת ההגנה במלחמת העצמאות. מ-1940 למד ספרות וערבית באוניברסיטה העברית בירושלים, כשהוא מסיים את לימודיו לאחר הפסקות שונות ב-1950.
אמיר היה ממקימי קבוצת "העברים הצעירים" (הכנענים), שדגלה בניתוק בני הארץ מהיהדות, והקמת אומה "עברית". אמיר נמשך להגות זו אחר שפגש את יונתן רטוש ב-1942, ונעשה לתלמידו ויד ימינו. חלק ניכר מיצירתו כמשורר הושפע מהפואטיקה הכנענית, ואמיר אף סיגל לעצמו מבטא מיוחד שבו הדגיש את ה-ע' וה-ח', באופן שנראה לו כראוי להיות המבטא העברי המקורי.
בסוף שנת 1948, במסגרת פעילותו ב"עברים הצעירים", היה ממייסדי כתב העת "אלף" ושימש כעורכו עד להפסקת פעילות כתב העת ב-1953. כתב עת זה עסק בנושאים פוליטיים, אקטואליים ותרבותיים כביטאונה של התנועה הכנענית.
ב-1958 הקים וערך את כתב העת הספרותי "קשת", שהיה פתוח לכל הזרמים ועודד יצירתם של צעירים. בין היוצרים שעשו אצלו את צעדיהם הראשונים: עמוס עוז, א"ב יהושע, יהושע קנז, ישעיהו קורן, יצחק בן נר, גדעון תלפז, ראובן מירן ורבים אחרים. כתב העת נסגר ב-1976, אולם בשנת 1998, במלאת ארבעים שנה לגיליון הראשון, יצא "גיליון יובל" עשיר, שבעקבותיו חזר אמיר להוציא, בשנת 2000, את כתב העת בשמו החדש "קשת החדשה". עד פטירתו הספיק לערוך 22 גיליונות של כתב העת, שיצאו לאור, וגיליון אחרון נותר על שולחנו. בשנת 2013 הוציא בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה מהדורה מחודשת של גיליון קשת - קולנוע שיצא בעריכתו בשנת 1968.
לאחר מלחמת ששת הימים, היה אהרן אמיר ממייסדי התנועה למען ארץ ישראל השלמה. בהבדל מחבריה הלאומיים והדתיים של התנועה, לא ראה אמיר "הכנעני" בתוצאות המלחמה הגשמת יעד לאומי-יהודי, אלא הזדמנות להרחבת גבולותיה של מדינת ישראל לגבולות "ארץ עבר" הגדולה (כחזון הכנעני), שתהיה מדינה חילונית ושוויונית של כל תושביה, יהודים כערבים. בכך עורר עליו את חמתו של עמוס קינן, איש הפלג השמאלי של הכנענים, שכתב על אמיר, במדורו ב"ידיעות אחרונות", סאטירה חריפה בשם "כלב כנעני". בעת התלקחות מלחמת האזרחים בלבנון בשנות השבעים הקים אמיר בשנת 1976 את "הוועד הצבורי הישראלי לעזרת לבנון", בראותו בלבנון חלק מ"ארץ עבר". יש רואים[דרוש מקור] בכך גם את השפעת היותו נשוי לאשה ילידת לבנון, המשוררת והציירת בטין מרגלית אמיר.
בשנת 2000 בעקבות נסיגת צה"ל מלבנון, היה אמיר שותף בהקמת העמותה לאחווה ישראלית-לבנונית שפעלה בשיתוף לבנונים שנמלטו ממדינתם לישראל. במסגרת זאת, הוציא את "הספר השחור" שכלל מאמרים על הכניסה של ישראל ללבנון, השהות בה והברית שנוצרה בין ישראל לבין צבא דרום לבנון. הספר נקרא הספר השחור כביקורת של אמיר על הפרת ברית זאת.
בשנת 2008 יצא בהוצאת כרמל ספר "טיילת הזמן" של בלומה פינקלשטיין, שבו מבחר משיריה שתורגמו לעברית על ידי אהרן אמיר. אהרן אמיר נפטר ב-2008 ממחלת הסרטן. גופתו נתרמה למדע, ולאחר שנה הועברה לשריפה. באוקטובר 2014 נקבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב טאגור 41 בתל אביב.
יצירותיו הספרותיות > הערכה

אמיר זכה בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת בשנת 1951, במלגת יצירה על שם ראש הממשלה לוי אשכול בשנת 1996, ובפרס ישראל בקטגוריה "תרגום לעברית" בשנת 2003.
יצירותיו הספרותיות > ארכיון

ארכיונו נמצא בארכיון גנזים - אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב ובספרייה הלאומית.
ביבליוגרפיה חלקית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ביבליוגרפיה חלקית > יצירותיו > פרוזה

טרילוגית נון: נון, נון 48, נון 67
ולא תהי למוות ממשלה, 1955
אוב, 1994
הנבלים (ראה אור בשם העט "מיכאלה נדיבי"), 1998.
עולם שכולו טוב, 1979
אפרודיטי או הטיול המאורגן, 1986
ביבליוגרפיה חלקית > יצירותיו > שירה

ושבו העבים אחר הגשם (מאסף של שישה ספרי שירה קודמים), מוסד ביאליק, 1991
הסתננות, הוצאת כרמל, תשס"א 2001
ביבליוגרפיה חלקית > יצירותיו > עיון

מטעני צד אסופת מאמרים
ואני בשלי אסופת מאמרים
ביבליוגרפיה חלקית > מתרגומיו

אבן וכלנית: מבחר שירים (מאת ז'ן בורדייט), (תל אביב: עם הספר, 1965) (עם אורי ברנשטיין וחיים גורי)
איים בזרם (מאת ארנסט המינגוויי), עם עובד, 1972.
גאווה ומשפט קדום (מאת ג׳יין אוסטן) [הוצאת מועדון קוראי מעריב] 1984
הדרך לשעבוד (מאת פרידריך האייק), הוצאת שלם, 1998
עימות בין השקפות: המקורות האידאולוגיים למאבקים פוליטיים (מאת תומאס סואל), הוצאת שלם (עורך יהושע ויינשטיין), 2001
כל אשר לי (שירים בצרפתית, מאת בטין אמיר), איור: מנשה קדישמן, הוצאת כרמל, ירושלים, תשס"ו, 2006
על החירות (מאת ג'ון סטיוארט מיל), הוצאת שלם, 2006
הדמוקרטיה באמריקה (מאת אלכסיס דה טוקוויל), הוצאת שלם, 2008
לויתן, או החומר, הצורה והכוח של מדינה כנסייתית ומדינתית ספרים א'-ד' (מאת תומאס הובס; עורך: מנחם לורברבוים), הוצאת שלם, תש"ע-2009.
מחשבות על המהפכה בצרפת (מאת אדמונד ברק), הוצאת שלם, 1999
לקריאה נוספת

מאמרים שכתב:
אהרן אמיר, מקרא בארץ אמור, מעריב, 13 במאי 1977 (על ספר שיריו של איתן איתן, ארץ אמור, 1977)
אהרן אמיר, דנץ, מעריב, 29 ביולי 1977, המשך (לזכרו של יצחק דנציגר)
אהרן אמיר, לבנון:ההתלקחות הבאה, דבר, 25 בפברואר 1979
אהרן אמיר, יונתן רטוש: הפיוטי והפוליטי, דבר, 9 בינואר 1981
אנטומיה של חורבן, עזרא דנין, תעודות ודמויות מגנזי הכנופיות הערביות, בהשתתפות יעקב שמעוני, תשמ"א 1981. נדפס בידיעות אחרונות (27 בפברואר 1981) 22, 27 1981.
אהרן אמיר, ‏לא לדוש בגולן אלא בלבנון, נתיב 49, מרץ 1996
אהרן אמיר, ‏לילות הכחש, ימי הגמול, נתיב 78, ינואר 2001
אהרן אמיר, ‏שלוש אהבות מנדטוריות, האומה 145 - ספטמבר 2001
אהרן אמיר, מה אני רוצה לעשות כשאגדל? אני רוצה להיות סופר וחייל, באתר הארץ, 23 בינואר 2018 (קטעים מיומן נעורים גנוז שכתב אמיר בסוף שנות השלושים)
מאמרים עליו ועל יצירותיו:
שירת חרסי העבר: על שירת אהרן אמיר, מאת שלום לינדנבאום, דבר (11 בינואר 1985) 20-21 1985.
על אהרן אמיר, מאת יוסף שה-לבן, טורים לחינוך ולהוראה יד (תשמא) 49-53 1981.
המשך שירתו של אהרן אמיר, מאת ישראל זמורה, מאזנים נ, 5/6 (תשם) 430-429, 450 1980.
’יום תחית אי-אז ובריאת-יש-מתהו’ : עיון ב’שירת ארץ העברים’ לאהרן אמיר , מאת אבנר הולצמן, אהבות ציון, הוצאת כרמל, 2006.
מחקרים בספרות עברית; ספר זיכרון לאורי שהם. בעריכת ראובן צור, עוזי שביט. תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, תשמ"ו 1986.
לידתה של משפחה כנענית?, מאת יוסף אורן, מאזנים סד, 5 (תשן) 9-13.
עליסה בארץ הפלאות: קווים לשוניים-סגנוניים לתרגומו של אהרן אמיר , מאת רינה בן-שחר, מעגלי קריאה 18 (תשמט) 75-88 1989.
אהרון אמיר - ארץ העברים בשירה ובפרוזה, מאת יצחק אורן, נתיב 5,5 (תשנב) 64-70.
קובי נסים, נער התוף או נביא, באתר nrg‏, 23 בנובמבר 2001 (על: אהרן אמיר, הסתננות: שירות ושירים (ירושלים: כרמל, תשס"א, 2001)
הארץ - תרבות וספרות. 7 במרץ 2008. גיליון המוקדש לאהרן אמיר.
הערות שוליים

↑  רנן שור, ‏עברית, קולנוע, נעורים, באתר "אלכסון", 17 באוקטובר 2013.
↑  דליה קרפל, בטין אמיר מדברת על אהבת חייה, המתרגם והסופר אהרן אמיר ז"ל, באתר הארץ, 18 בפברואר 2010
↑  אלי אשד, מקפיטן נמו ועד אוסאמה בן-לאדן, באתר News1 מחלקה ראשונה, 6 באוקטובר 2003
↑  ykutner (2011-09-25), מאיר אריאל לילה שקט עבר על כוחותינו בסואץ 1996, נבדק ב-2024-07-29
↑  שירי לב-ארי, פרסים לכולם, באתר הארץ, 5 במרץ 2003
↑  ארכיון אהרן אמיר, בספרייה הלאומית
↑  אמיר, אהרן, מס. בעל ארכיון 352, באתר מכון גנזים ע"ש אשר ברש
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278520405171  PLWABN: 9810602150005606  BnF: cb125465259 (data)  GND: 1089831269  ISNI: 0000 0000 6649 6089  LCCN: n82075656  NTA: 168514451  RERO: 02-A027752918  SNAC: w6pd0h9d  SUDOC: 079122876  VIAF: 59197683   WorldCat (עם VIAF): 59197683 
אהרן אמיר בסביבות שנת 1975