ניו לנארק
היסטוריה

מפעלי ניו לנארק נבנו על ידי דייוויד דייל ב-1786, שמכר אותן (ביחד עם הקרקע שעליה שכנו) בתחילת המאה ה-19 עבור סכום של כ-60,000 לירות שטרלינג. הקונים היו קבוצת אנשים שכללה את חתנו של דייל, רוברט אוון. אוון היה תעשיין שהמשיך בגישת חותנו כלפי תחום העבודה התעשייתית, ומאוחר יותר הפך לאחד הרפורמטורים החברתיים המשפיעים. ניו לנארק, שהתאפיין בתוכניות רווחה שונות, אפיין את הסוציאליזם האוטופי שלו.
מפעלי ניו לנארק היו תלויים בכוח המופק ממים. מעל החלק של הנהר החוצה את הכפר נבנה סכר, וזרם המים שימש לצורך הפעלת המכונות השונות. המים חצו בתחילה תעלה מלאכותית וממנה עברו דרך ערוץ פתוח, ומשם הם זרמו לכמה גלגלי מים שהיו צמודים לכל אחד ממפעלי הכותנה. רק ב-1929 הוחלף אחרון גלגלי המים על ידי טורבינת מים, המשמשות גם כיום את הכפר. טורבינת מים חדשה הותקנה במפעל מספר שלוש, והיא מספקת חשמל לחלקים התיירותיים של הכפר.
בתקופתו של אוון התגוררו בניו לנארק כ-2,500 תושבים, רובם מגלאזגו ואדינבורו. אוון לא היה מרוצה מתנאי העבודה במפעלים, ופעל על מנת לשנות את המצב. הוא הקדיש תשומת לב מיוחדת לצרכיהם של כ-500 הילדים שהתגוררו בכפר (כמה מבתי המגורים מכונים "בנייני בתי הילדים") ועבדו במפעלים, ופתח את אחד מבתי הספר הראשונים בבריטניה שהיה מיועד לילדים מתחת לגיל שבע.
מפעלי הכותנה שגשגו מבחינה כלכלית, אך שותפיו של אוון לא היו מרוצים מההוצאות הנוספות שנגרמו כתוצאה מתוכניות הרווחה השונות. אוון החליט לרכוש את החלק של שותפיו כיוון שלא היה מעוניין להשיב את המצב במפעלים לקדמותו.
ניו לנארק התפרסם ברחבי אירופה. אנשים רבים ביקרו במפעלים, הופתעו לגלות את תנאי העבודה הטובים, ביניהם אף הנסיך ניקולאי שהיה לימים הצאר ניקולאי הראשון. הפילוסופיה של אוון הייתה מנוגדת להלך הרוחות באותה תקופה, אך היה ביכולתו להדגים כי אין צורך שהמעסיק יתייחס על עובדיו בצורת גרועה על מנת להניב רווחים נאים. אוון הצליח להראות כיצד המפעלים מרוויחים כסף, במקביל לבתי המגורים הטובים והשירותים הנלווים שהיו בכפר.
בנוסף לקשר בין המפעלים לרפורמה, סוציאליזם ורווחה, הם גם היו מייצגים של המהפכה התעשייתית שהתרחשה בבריטניה במאה ה-18 ובמאה ה-19.
השליטה בניו לנארק עברה לידי משפחת ווקר ב-1825. הווקרים ניהלו את הכפר עד 1881, כאשר הוא נמכר לבירקמאייר וסומרוויל. חברה זו והיורשות שלה ניהלו את הכפר עד לסגירת המפעלים ב-1968.
לאחר סגירת המפעלים תושבי הכפר החלו לעזוב אותו, ומצבם של הבניינים השונים החל להתדרדר. בשלהי שנות ה-60 הוקמה התאחדות ניו לנארק, שבתחילת פעילותה דאגה לשיקום קייתנס רואו ובנייני הילדים. חברה מסחרית בשם Metal Extractions Limited רכשה ב-1970 את המפעלים, מבנים תעשייתיים שונים ובתי המגורים שהיו בשימוש על ידי אוון ודייל. קרן השימור של ניו לנארק הוקמה ב-1974 על מנת למנוע את הריסת הכפר. חברת MEL נאלצה לציית לצו מכירה בכפייה שהוצא ב-1983, ומכרה את המפעלים וכמה בניינים אחרים לקרן. עד לשנת 2005 שוקמו רוב הבניינים, והכפר הפך לאטרקציה תיירותית חשובה.
ההערכה היא כי בכל שנה מבקרים בניו לנארק כ-400,000 תיירים. חשיבותו של הכפר הוכרה על ידי אונסק"ו בשנת 2001, כאשר הכריז על הכפר כאתר מורשת עולמית.
כיום מתגוררים בכפר כ-200 תושבים. מנטילה רואו ודאבל רואו הם בנייני המגורים היחידים שלא שוקמו, והתאחדות ניו לנארק ספגה בשל כך ביקורת. ההתאחדות וקרן השימור של ניו לנארק חילקו ביניהן את האחריות לעבודות השיקום. ברקספילד רואו והחלק העיקרי של לונג רואו נקנו על ידי יזמים פרטיים, שהסבו אותם לשימושם האישי. בנוסף לבתים המצויים בבעלות פרטית ההתאחדות מחזיקה בבעלותה 45 בתים מבנים להשכרה.
הגופים המנהלים את הכפר מקדישים תשומת לב רבה לשימור המקוריות ההיסטורית שלו. בתחומי הכפר אסור להחזיק צלחות לוויין או אנטנות טלוויזיה, ושירותים שונים כגון טלפון מועברים באמצעות כבלים תת-קרקעיים. על מנת לשמור על המראה האחיד החלק החיצוני בכל הבתים צבוע בלבן, והדלתות והחלונות מעוצבים בצורה דומה. בעבר בעלי הבתים גם לא היו רשאים להחזיק ברשותם חיות מחמד.
חלק מהמבנים החדשים שנבנו על ידי קרן השימור ספגו ביקורת, וביניהם ניתן למנות את גשר הזכוכית המחבר את בית המנוע ומפעל מספר 3. החזקתה של תיבת טלפון ציבורית משנת 1924 בכיכר הכפר נחשבת גם כן ללא ראויה על ידי חלק מהמבקרים.