stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביג ג'ון (טריצרטופס)
תצוגה ציבורית

בינואר 2023 נחשף כי סידהרתה פגידפאטי (Siddhartha Pagidipati), האספן שקנה את ביג ג'ון, השאיל אותו לתצוגה מוזיאון הילדים של גלייזר בטמפה, פלורידה. ביג ג'ון יהיה שם בתצוגה פתוחה לקהל למשך 3 שנים. השלד הורכב תוך כשבוע והוצג באירוע השקה שנערך בפברואר. התערוכה בה מוצג ביג ג'ון נפתחה ב-26 במאי 2023, ודווח שבשל כך המוזיאון ויתר על הכלל שלפיו "אסור למבוגר לבקר במוזיאון ללא ליווי ילדים". עוד דווח שפגידפאטי אפשר למדענים לבחון את השלד בטרם הצבתו לתצוגה ציבורית.
ראו גם

טריצרטופס
האטצ'ר (טריצרטופס)
ליין (טריצרטופס)
יושי (טריצרטופס)
הורידוס (טריצרטופס)
דו-קרב הדינוזאורים (מאובן)  (Dueling Dinosaurs)
בלווה לוקווד

| --- | --- |

 לידה:  24 באוקטובר 1830 רויאלטון, ניו יורק, ארצות הברית
 פטירה:  17 במאי 1917  (בגיל 86) וושינגטון הבירה, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות של הקונגרס 
 השכלה:  אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון  Genesee Wesleyan Seminary 
 מפלגה:  National Equal Rights Party 
 בן או בת זוג:  Uriah McNall  Ezekiel Lockwood 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה הלאומי לנשים (1983) 
 
בלווה אן בנט לוקווד (באנגלית: Belva Ann Bennett Lockwood;‏ 24 באוקטובר 1830 – 19 במאי 1917) הייתה עורכת דין, פוליטיקאית, מחנכת, סופרת אמריקאית ופעילה בתנועה הסופרג'יסטית. היא הייתה אחת מעורכות הדין הראשונות בארצות הברית, והאשה הראשונה שהתמודדה בבחירות לנשיאות ארצות הברית. לוקווד התגברה על מכשולים רבים, אישיים וחברתיים, הקשורים למגבלות מגדריות. אחרי לימודיה בקולג' היא הפכה למורה ומנהלת, ושמה לעצמה למטרה להשוות את שכר הנשים העוסקות בחינוך לזה של הגברים בתחום. לוקווד תמכה בתנועה למען שלום עולמי, ובתנועה למען התנזרות מאלכוהול.
בתום לימודיה בבית הספר למשפטים בוושינגטון הבירה היא הפכה לאחת מעורכות הדין הראשונות בארצות הברית. ב-1879 עתרה לקונגרס על מנת שיאפשר לה לטעון בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית. עתירתה התקבלה בהצלחה, והיא הפכה לאישה הראשונה שניתנה לה זכות זו.
לוקווד התמודדה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1884 וב-1888, בראש מפלגת השוויון הלאומי.
ראשית החיים, נישואין והשכלה

לוקווד נולדה ברויאלטון שבמדינת ניו יורק, בשם בלווה אן בנט, לאביה לואיס ג'ונסון בנט, חקלאי, ולאמה, חנה גרין. בילדותה בילתה זמן רב בבית דודתה, ברחוב גריסוולד מספר 5070, ובחזיתו לוח המציג את סיפור חייה. כבר בגיל 14 לימדה בבית הספר היסודי המקומי. בגיל 18, בשנת 1848, נישאה לאוריה מקנול, חקלאי מקומי.
שלוש שנים לאחר הולדת בתם לורה, בשנת 1853, בעלה מת ממחלת השחפת. לוקווד נאלצה לפרנס את בתה ואת עצמה, ונרשמה לסמינר ג'נסי וויסלין כהכנה ללימודים בקולג'. התוכנית שלה, כפי שהיא הסבירה במגזין החודשי ליפינקוט, לא התקבלה באהדה מצד חבריה ועמיתיה. באותה תקופה רוב הנשים לא רכשו השכלה גבוהה, בייחוד אם היו אלמנות. אף על פי כן, היא הייתה נחושה לשכנע את הנהלת קולג' בג'נסי בלימה, ניו יורק, לקבל אותה.
קריירה מוקדמת בתחום החינוך

לוקווד סיימה בהצטיינות את לימודיה בשנת 1857 ובמהרה הפכה למנהלת של בית הספר לוקפורט המאוחד. חרף העובדה שמדובר בתפקיד עם אחריות, לוקווד הבחינה כי בין אם היא מבצעת עבודת הוראה או מנהלה, היא מתוגמלת במחצית השכר בהשוואה לעמיתיה הגברים.
משיכתה לעולם המשפט התגלתה לראשונה במהלך לימודים במכללת ג'נסי. במכללה זו לא הייתה מחלקה ללימודי משפטים, לכן פרופסור מקומי הציע לה שיעורים פרטיים, היא נענתה בחיוב, וככל שנקפו השיעורים, התשוקה לעולם המשפט גברה.
במשך מספר שנים, לוקווד המשיכה ללמד ובנוסף עבדה כמנהלת של מספר בתי ספר מקומיים לנשים צעירות. היא נשארה בלוקפורט עד 1861, לאחר מכן התמנתה למנהלת של סמינר נשים בשם גיינסביל. מיד לאחר מכן, היא נבחרה לעמוד בראש סמינר נשים בעירייה וויגו, ניו יורק, שם היא עבדה במשך שלוש שנים. הפילוסופיה החינוכית שלה השתנתה בהדרגה לאחר שהיא פגשה את סוזן ב. אנתוני, פעילה למען זכויות נשים.
לוקווד הסכימה עם רעיונות רבים של אנתוני בדבר מגבלות חברתיות על נשים. אנתוני הוטרדה בעיקר בגלל ההשכלה המוגבלת שקיבלו נשים. מרבית הקורסים בבתי הספר לנשים הכינו אותן לחיי הבית עם אפשרות לעסוק בעבודה זמנית כמורה. אנתוני דיברה על כך שלנשים צעירות צריכות להינתן יותר אפשרויות, הכוללות הכנה לקראת קריירה בעולם העסקי, במקום בו הכסף הגדול נמצא. לוקווד שאבה מכך עידוד ומרץ לבצע שינויים בבתי הספר שלה. היא הרחיבה את תוכניות הלימוד והוסיפה קורסים המיועדים לנשים אשר בדרך כלל מזוהים עם צעירים זכרים, למשל: רטוריקה, בוטניקה והתעמלות. בהדרגה, גמלה ההחלטה בליבה של לוקווד ללמוד משפטים, לעזוב את עולם ההוראה ולעזוב את ניו יורק.
וושינגטון הבירה, נישואים מחדש ועולם המשפט

בפברואר 1866, בלווה ובתה לורה עברו לוושינגטון די סי. כיוון שבלווה האמינה שזה מרכז הכוח של ארצות הברית, ושם תוכל לקבל הזדמנויות טובות כדי להתקדם במקצוע. היא פתחה בית ספר פרטי מעורב בזמן שהמשיכה להתפתח בעולם המשפט. באמצע שנות השישים של המאה התשע עשרה, בית ספר מעורב היה בלתי שגרתי, מרבית בתי הספר היו מופרדים על פי מגדר.
בשנת 1868, בלווה נישאה בשנית, לגבר מבוגר ממנה: הכומר יחזקאל לוקווד, אשר השתתף במלחמת האזרחים האמריקאית והתמחה ברפואה שיניים. הייתה להם ילדה משותפת בשם ג'סי אשר מתה בטרם הגיעה לגיל שנתיים. יחזקאל החזיק ברעיונות מתקדמים בנוגע לתפקידם של נשים בחברה. בנוסף, הוא תמך בלורה, ילדתה של לוקווד מנישואיה הראשונים, הוא תמך גם באשתו בזמן לימודיה הפורמליים ועודד אותה לעסוק בנושאים שמעניינים אותה.
בשנת 1870, לוקווד ניסתה להתקבל לבית הספר למשפטים הקולומביאני אשר במחוז קולומביה. האחראים שם סירבו לקבל אותה בשל החשש שהיא תסיח את דעתם של הסטודנטים הגברים. לוקווד ומספר נשים נוספות התקבלו בסופו של דבר לבית הספר למשפטים של האוניברסיטה הלאומית ואף על פי שהשלימה את כל הקורסים שעליה היה לקחת, בשנת 1873, בית הספר למשפטים סירב להעניק לה דיפלומה בשל מגדרה.
כעבור שנה, כאשר הייתה בת 43, היא כתבה מכתב לנשיא ארצות הברית, יוליסס ס. גרנט. היא דרשה ממנו לעשות צדק, כאשר במכתבה ציינה כי היא עברה את כל הקורסים הנדרשים על מנת לקבל את התואר. בספטמבר 1873, בתוך שבוע משליחת המכתב, לוקווד קיבלה את התואר שלה.
ציבור עורכי הדין של המחוז של קולומביה קיבל אותה, אף על פי שמספר שופטים אמרו ללוקווד שאין להם אמון בה, תגובה שנאלצה להתמודד איתה שוב ושוב. כאשר ניסתה להתקבל לעורכי הדין במרילנד, שופט שם אמר לה שאפילו הבורא בעצמו החליט שנשים אינן שוות לגברים ולעולם לא יהיו. כאשר ניסתה להשיב לו, הוא אמר לה שאין לה זכות לדבר והוציא אותה מבית המשפט. בנוסף, היא גם ניסתה לייצג את הגמלאים אך לא איפשרו לה זאת. לאחר שהתמחתה שלוש שנים פנתה לבית המשפט העליון על מנת להצטרף לעורכי הדין שם, אבל בקשתה נדחתה על רקע מגדרי.
לוקווד נאבקה כנגד המוסכמות החברתיות וכנגד המעמד החוקי המוגבל לו זכו נשים. בחוק האנגלי לוקווד נחשבה כאישה נשואה, מעמדה בחוק היה שונה משל אישה רווקה. כלומר כאישה נשואה היא נחשבה כפופה אך ורק לבעלה. בשנת 1873, מדינות רבות סירבו לאפשר לנשים נשואות להחזיק רכוש, לרשת רכוש, לבצע משא ומתן או לשמור את הכסף אותו הרוויחו, מבלי לקבל אישור מהבעל.
אף על פי כן, לוקווד התחילה לצבור ניסיון וזכתה בכמה מקרים, כך שאפילו מבקריה הגדולים הכירו ביכולות שלה. היא נודעה כעורכת דין לענייני נשים. היא הגישה תביעה מטעם עצמה בשנת 1872 על מנת שהממשל הפדרלי ישלם שכר זהה לעובדים משני המגדרים. לוקווד נשארה פעילה במספר ארגונים שעסקו בזכות בחירה לנשים והעידה בפני הקונגרס כדי לקדם חקיקה להענקת הגנה רבה יותר בחוק לנשים נשואות ואלמנות.
עקב העובדה שההתמחות שלה הוגבלה בשנת 1870 בשל אפליה חברתית, לוקווד כתבה חוק שישלול את האפשרות לאפליה בעריכת דין בין גברים לנשים. משנת 1874 עד 1879 היא פעלה בקונגרס על מנת לקדם את החוק, בד בבד התמודדה עם מותו של בעלה באפריל 1877. ב 1879 החוק עבר, והנשיא רתרפורד הייז חתם עליו. החוק אפשר לכל הנשים שהוכשרו לעריכת דין להתמחות בכל בית משפט פדרלי. ב-3 במרץ 1879 לוקווד הושבעה כחברה הראשונה בקרב עורכי הדין של בית המשפט העליון. בשנת 1880, לוקווד הייתה עורכת הדין הראשונה שהציגה תיק בפני בית המשפט העליון.
הקריירה הפוליטית

בלווה לוקווד הייתה האישה הראשונה שרצה לנשיאות ארצות הברית. היא הייתה מועמדת של מפלגת השוויון הלאומי במערכות הבחירות בשנים 1884 ו-1884. מועמדי המפלגה לתפקיד סגן הנשיא היו מריאטה סטו (Stow) בבחירות 1884, וצ'ארלס סטיוארט ולד (Weld) בבחירות 1888.
ללוקווד לא היה סיכוי ממשי לנצח בבחירות משום שהיא ייצגה מפלגת נישה בלי תמיכה רחבה בציבור. בבחירות היא קיבלה 4100 קולות, זו הייתה הפתעה משום שלנשים לא הייתה זכות בחירה בכלל, ובנוסף, העיתונות התנגדה למועמדות שלה.
השנים המאוחרות

לוקווד הייתה סופרת מוערכת, שכתבה באופן תדיר מאמרים על זכות הבחירה לנשים ועל הצורך בשוויון עבור נשים. במהלך שנות השמונים והתשעים של המאה התשע עשרה הופיעו פרסומיה במגזינים ידועים כמו קוסמופוליטן והמגזין השבועי של הארפר. לוקווד הייתה חברה גם בהתאחדות הנשים הלאומית בתקשורת, ארגון אשר הטיף לשיווין זכויות לנשים.
לוקווד האמינה בעשיית מאמץ למען שלום עולמי. היא הייתה עורכת משותפת במגזין שנקרא: "משכין שלום" והייתה שייכת להתאחדות השלום העולמית. היא השתתפה בקונגרס בינלאומי בלונדון בשנת 1890. היא המשיכה לדבר מטעם עצמה על שלום וסובלנות עד למותה.
לבלווה לוקווד הייתה קריירה כעורכת דין במשך 43 שנים, היא נפטרה ב-19 במאי 1917, ונקברה בוושינגטון הבירה, בבית הקברות של הקונגרס.
מורשת

באוניברסיטת סירקיוז העניקו ללוקווד תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים בשנת 1908.
ישנן קהילות בארצות הברית שנקראו על שמה למשל: בלווה, מערב וירג 'יניה; לוקווד, קליפורניה; לוקווד, מערב וירג'יניה; המלט של לוקווד, ניו יורק. כאשר לוקווד צברה חשיפה, אמהות רבות קראו לילדותיהן על שמה.
לפחות שלושה פסלי ראש נחצבו לפי דמותה. הם הושמו על גבי ספינות. אחד מהן מוצג היום במוזיאון בקונטיקט.
בגלריית הדיוקנאות הלאומית בוושינגטון, יש דיוקן של לוקווד שצויר ב-1908, כאשר היא קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים מאוניברסיטת סירקיוז.
בשנת 1983 לוקווד נכללה בהיכל התהילה הלאומי לנשים בניו יורק, שם נכתב עליה: "השתמשה בידע שלה במשפטים, על מנת לקדם זכות בחירה לנשים, רפורמות רכוש בחוק, תשלום שכר זהה בעבודה ושלום עולמי. מהלך חייה עודד נשים אחרות לפתח קריירות. לוקווד עזרה לפתוח את הנושא של הכשרה מקצועית חוקית לנשים.
ב-1986 הופיע דיוקנה על בול בסדרת האמריקאים הדגולים.
ראו גם

פמיניזם
לקריאה נוספת

Cook, Frances A. "Belva Ann Lockwood: for Peace, Justice, and President" (1997) Women's Legal History Biography Project, Robert Crown Law Library, Stanford Law School.
Kerr, Laura. The Girl Who Ran for President. Thomas Nelson, 1947.
Norgren, Jill. "Belva Lockwood, Blazing the Trail for Women in Law". Prologue Magazine. Spring 2005, Vol. 37, No. 1.
Norgren, Jill. "Belva Lockwood, Blazing the Trail for Women in Law, Part 2". Prologue Magazine. Spring 2005, Vol. 37, No. 1.
Norgren, Jill. Belva Lockwood: The Woman Who Would Be President. New York: New York University Press, 2007.
הערות שוליים

↑  Margaret Bell, "Women of Spirit", Boston Globe, August 8, 1922, p. 14
↑  Jill Norgren. "Belva Anne Bennett McNall Lockwood", American National Biography, Oxford University Press, 2000 edition
↑  "Once Ran for President", Boston Globe, October 20, 1907, p. SM 11
↑  Kitty Parsons. "Who Was the First Woman to Run for the Presidency?", Christian Science Monitor, March 11, 1964, p. 19
1 2  Belva A. Lockwood. "My Efforts to Become a Lawyer", Lippincott's Monthly Magazine, February 1888, pp. 215–30
↑  David C. Frederick, Oral Argument in the Supreme Court p.p. 31-32 (2003)
↑  "Belva Lockwood is 86", Washington Post, October 25, 1916, p. 5
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007353248205171  BnF: cb160263162 (data)  GND: 1279364289  ISNI: 0000 0003 8537 5102  LCCN: n85329150  NTA: 316054410  SNAC: w63497t6  VIAF: 364149066367065600773   WorldCat (עם VIAF): 364149066367065600773 
חריטה של לוקווד, ca. 1883
איור מתוך פרנק לסלי, עיתון מאויר, האיור מציג את עורכי הדין של סמואל בבית המשפט העליון.
פסל של בלווה לוקווד
הקבר של בלווה בבית הקברות של הקונגרס
אפטר (סרט)

| --- | --- |

דמותו של יונתן מילר (חנוך רעים) בסצנת השירותים הציבוריים
 בימוי:  איתן פוקס
 הופק בידי:  רונית בן מנחם
 תסריט:  נתן ברנד ואיתן פוקס
 עריכה:  יוסף גרינפלד
 שחקנים ראשיים:  גיל פרנק חנוך רעים
 מוזיקה:  יהודה פוליקר
 צילום:  אבי קרפיק
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 19 במרץ 1994 קנדה 27 ביוני 1997
 משך הקרנה:  44:00
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
אפטר (באנגלית: After או Time Off) הוא סרט קצר משנת 1990 בבימויו של איתן פוקס ובכיכובם של גיל פרנק וחנוך רעים. הסרט נוצר כפרויקט הגמר של פוקס באוניברסיטת תל אביב. הסרט הופק בסיוע קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב.בנובמבר 1990, זכה הסרט בפרס ראשון בפסטיבל סרטי סטודנטים במינכן.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| גיל פרנק | ארז | המ"מ |
| חנוך רעים | יונתן |  |
| צופית גרנט (אלישיב) | מלי | פקידה מחלקתית |
| בנימין יגנדורף | עידו | חברו הטוב של יונתן במחלקה |
| אורי מעודה | גזולי | חייל במחלקה |
| משה פרסטר | מורגנשטיין | חייל במחלקה |
| מוחמד חרזאללה | רחמים | חייל במחלקה |
| יובל כרמי | --- | הסמל |
| דנה כהן | שירה | החברה של עידו |
מועמדויות וזכיות בפרסים

| שנה | פרס | קטגוריה | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1990 | הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים במינכן | פרס השופטים | זכייה |
לקריאה נוספת

רז יוסף, "הקול והגוף ההומוסקסואלי בקולנוע הישראלי: 'אזרח אמריקאי' ו'אפטר'", בתוך נורית גרץ, אורלי לובין, ג'אד נאמן, מבטים פיקטיביים על קולנוע ישראלי, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, תשנ"ח 1998, עמ' 261–280.
Cohen, Nir. Soldiers, Rebels, and Drifters: Gay Representation in Israeli Cinema. Detroit: Wayne State University Press, 2011. Chapter 3: Gay Men and the Establishment in the Films of Eytan Fox, pp. 89–127.
הערות שוליים

↑  אחד בגן אחד בגג, חדשות, 6 בספטמבר 1990
↑  יותם פלדמן, עכבר העיר, המחזור המנצח של ארי פולמן, באתר הארץ, 20 בפברואר 2009
↑  ארבעה סרטים קצרים, חדשות, 20 בדצמבר 1989
↑  חגי לוי, הסוט "אפטר", שלא עלה לגמר בי-ם, זכה בפרס ראשון בפסטיבל במינכן, חדשות, 12 בנובמבר 1990
↑  ליאת סימון, קידס, מערבון 1, שם הוצאה, 2005, עמ' 32.
↑  דליה קרפל, הבייבי של איתן וגל, באתר הארץ, 8 במרץ 2004.
↑  מילות השיר "זמר אהבה לים", באתר שירונט .
↑  תמי לוביץ, אורי מעודה, חדשות, 5 בספטמבר 1990
| סרטי איתן פוקס |
| --- | --- | --- |
| סרטים באורך מלא | שירת הסירנה (1994) • יוסי וג'אגר (2002) • ללכת על המים (2004) • הבועה (2006) • הסיפור של יוסי (2012) • בננות (2013) • סאבלט (2020) |  |
| סרטים קצרים | אפטר (1990) • בעל בעל לב (1998) |  |
| טלוויזיה | טלוויזיה |  |
| סדרות ומיני-סדרות | פלורנטין (1997) • תמיד אותו חלום (2009) • משפחה טובה (2014) |  |
אנה גייפמן

| --- | --- |

 לידה:  31 באוקטובר 1962 (בת 62) סנקט פטרבורג, ברה"מ 
 ענף מדעי:  היסטוריה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת בוסטון 
 מנחה לדוקטורט:  ריצ'רד פייפס 
 מוסדות:  אוניברסיטת בוסטון  אוניברסיטת בר-אילן 
 
אנה גייפמן (באנגלית: Anna Geifman; נולדה ב-31 באוקטובר 1962) היא היסטוריונית ישראלית. פרופסור במחלקה למדעי מהמדינה באוניברסיטת בר-אילן. תחומי המחקר שלה כוללים קיצוניות ורדיקליזם, טרור והיסטוריה של תנועות מהפכניות רוסיות.
ביוגרפיה

גייפמן נולדה ב-1962 בלנינגרד, ברית המועצות, ועברה לבוסטון, מסצ'וסטס, עם הוריה ב-1976. היא סיימה תואר ראשון באוניברסיטת בוסטון ב-1984 ודוקטורט באוניברסיטת הרווארד ב-1990 בהדרכת פרופסור ריצ'רד פייפס.
גhיפמן לימדה במשך 20 שנה באוניברסיטת בוסטון, קורסים בנושא ההיסטוריה של רוסיה האימפריאלית, ברית המועצות, פסיכוהיסטוריה וטרור מודרני. בשנת 2007 עלתה לישראל והחלה ללמד באוניברסיטת בר-אילן.
עמדות אינטלקטואליות

גייפמן חוקרת וכותבת על טרור פונדמנטליסטי של המאה ה-20 וה-21, תוך שימת דגש על דפוסים פסיכולוגיים של אלימות פוליטית באמצעות ניתוח השוואתי. היא מתמקדת בתמריצים להתנהגות קיצונית ובהשפעה של אכזריות מאורגנת על חיי היומיום והתנאים הרגשיים של אזרחים באזורים המושפעים מטרור.
גייפמן הכניסה לשיח על הטרור את ההשוואה בין קבוצות הטרור הרוסיות שלפני המהפכה לבין המבצעים העכשוויים של אלימות איסלאמיסטית. היא טוענת שבמקומות שונים בעולם, כולל המזרח התיכון, הרשת המבוזרת והבלתי פורמלית של תאי לחימה דומה מאוד לרשת ארגוני הטרור הרוסית שלפני המהפכה שפעלה לעיתים קרובות ללא קשרים חזקים זה עם זה, מעבר לעובדה שכולם פעלו בהשראת עמדות ניהיליסטיות דומות, הרסניות (והרסניות עצמיות).
גייפמן ממעיטה בחשיבותן של אידאולוגיות מהפכניות, תוך התמקדות לא בהיבטים האינטלקטואליים אלא בהיבטים הפסיכולוגיים של הטרור, שאותם היא מייחסת לקשיי הטרוריסטים להתמודד עם משברי זהות של מודרניות ופוסט-מודרניות. היא גם מדגישה נטיות פליליות הן בקרב הרדיקלים הרוסים והן בקרב הטרוריסטים העכשוויים ברחבי העולם.
לדעתה של גייפמן, הרעיון שברגע שארגוני טרור כמו חמאס וחזבאללה ייקחו חלק בשלטון הם יתמתנו הוא מוטעה. הבנה טובה יותר של האופן שבו פועלות קבוצות מונעות אידאולוגיות המשתמשות בטרור כטקטיקה עשויה להתקבל על ידי התבוננות במהפכה הבולשביקית. היא מצביעה על ההקבלה בין המחויבות של חמאס לבניית "כוחות הביטחון" שלו, לבין ההקמה והמימון הבולשביקים של הצ'קה (המשטרה החשאית הסובייטית הראשונה, שקדמה לק.ג.ב) מה שהיה בראש סדר העדיפויות עם השגת השלטון.
לדברי גייפמן, הקורבנות הראשונים של חמאס הם האזרחים הפלסטינים, בדיוק כמו שהקורבנות הראשונים של המשטר הבולשביקי היו אזרחי רוסיה. "אתה רוצה לדעת מה קורה כשטרוריסטים עולים לשלטון? ברגע שמחבלים משתלטים על הממשלה, הם מתחילים לבנות על מה שהם עשו במחתרת. תראו את הבולשביקים, שהיו טרוריסטים לפני עלייתם לשלטון ב-1917". הם השתמשו בניסיונם הרב באלימות כדי לבנות מדינה מבוססת טרור.
בהקשר לכיבוש הרוסי את אוקראינה ציינה גייפמן כי "שום דבר לא השתנה מאז ימי הצארים והמהפכה הבולשיביקית. לרוסים אין זהות לאומית וזה מפריע להם ומניע אותם לחפש משמעות", עוד ציינה כי פוטין כבש את אוקראינה בגלל שיקולים פוליטיים של גיוס הציבור לטובתו.
ספריה

Thou Shalt Kill: Revolutionary Terrorism in Russia, 1894–1917. Princeton, NJ: Princeton University Press, 1993.
Russia under the Last Tsar: Opposition and Subversion, 1894–1917. Edited volume, with introduction and one article contributed. Oxford, England: Blackwell Publishers, 1999.
Entangled in Terror. The Azef Affair and the Russian Revolution. Wilmington, Delaware: SR Books, 2000.
La mort sera votre dieu! Du nihilisme russe au terrorisme islamiste. Paris: La Table Ronde, 2005.
Death Orders: The Vanguard of Modern Terrorism in Revolutionary Russia. Praeger Security International, 2010.
הערות שוליים

↑  גייפמן אנה | המחלקה למדעי המדינה, באתר politics.biu.ac.il
↑  נתנאל שלומוביץ ו-, מאורגנים ואלימים: האנרכיסטים מכים באירופה, באתר ynet, 29 בדצמבר 2010
↑  TERRORISM; Finding Who Is Responsible When No Group Takes Credit, Anna Geifman, Los Angeles Times, July 18, 1996
↑  Does Hamas vs Fatah = Bolsheviks vs Mensheviks? By, Jerusalem Post, Aug. 3, 2008 (הקישור אינו פעיל, October 2016)
↑   רותם שטרקמן, "כיבוש אוקראינה - חלק מאידיאולוגיה משיחיסטית עולמית. רוסיה מתנהגת כמו טינאייג'ר", באתר TheMarker‏, 24 בפברואר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261656005171  PLWABN: 9810618431005606  BIBSYS: 90921454  BnF: cb12426729n (data)  GND: 172518512  ISNI: 0000 0003 8383 4184  LCCN: n92122406  NKC: js20020805227  NLA: 35103571  NTA: 197138578  SUDOC: 033397724  VIAF: 271547592   WorldCat (עם VIAF): 271547592
פובליוס סולפיקיוס רופוס

פובליוס סולפיקיוס רופוס (בלטינית: Publius Sulpicius Rufus‏; 124–88 לפנה"ס) היה נואם ומדינאי רומי מהסיעה הפופולרית ברפובליקה הרומית. מוכר בעיקר בשל חלקו לצד מריוס במלחמת האזרחים בין תומכי סולה ותומכי מריוס שפרצה בשנת כהונתו כטריבון העם (tribunus plebis) בשנים 89–88 לפנה"ס, ושבה איבד את חייו.
ראשיתו

פובליוס סולפיקיוס רופוס נולד בשנת 124 לפנה"ס לבית האב של הסולפיקיים – משפחה רומית מהמעמד הפטריקי (האציל). את עלייתו הפוליטית היה חייב יותר לכישרון הנאום המלהיב שלו מאשר לקשריו או לעושרו שקיבל בירושה.
קיקרו הצעיר נהג ללכת כמעט מדי יום לשמוע את רופוס בפורום והתרשם מכישורי הנאום שלו. לדעת קיקרו היה רופוס "בעל סגנון מכובד יותר משאר הנואמים להם הקשיב, והטראגי ביותר; קולו היה חזק אך באותה עת גם מתוק וצלול; מחוות גופו היו מלאות חן; שפתו מהירה ורהוטה, אך ללא יתירות או פיזור; הוא ניסה לחקות את קראסוס (הנואם) אך חסר את הקסם שלו." אחר כך שם קיקרו את רופוס כאחד הדוברים בדיאלוג על הנאום שלו.
לפי מעמדו ניתן היה לצפות שייקח את צד הסיעה האריסטוקרטית (האופטימאטים) במאבקם הפוליטי והאלים יותר ויותר מול הסיעה הפופולרית העממית, ונאומו הפוליטי הראשון (בשנת 95 לפנה"ס) אמנם היה כנגד נורבנוס אויבם של האופטימאטים. אך בשנת 89 לפנה"ס נבחר רופוס לטריבון העם, ולשם כך כנראה עבר רשמית למעמד הפלבס (העממי) והחל לתמוך בפופולרים ובמריוס מנהיגם. על "מהפך" זה בעמדתו של רופוס העיר קיקרו כי "רוח פופולרית נשאה את סולפיקיוס, שיצא ממקום טוב והרחיק ממנו יותר מאשר רצה".
כהונתו כטריבון

רופוס ביקש להציע כטריבון לפני אספת העם סדרה של תקנות מהפכניות שכללו איסור על חבר סנאט להיות בעל חוב של יותר מאלפיים דינאר, והרחבת זכות ההצבעה לאזרחים חדשים (גולים, עבדים לשעבר וזרים). זוג הקונסולים – סולה וקוינטוס פומפיוס רופוס הגיבו בהכרזה על חגים דתיים כדי להשבית את פעולת אספת העם. על כך הגיב רופוס במהומות אלימות. רופוס אסף סביבו עוד מקודם תומכים מזוינים (כ-3,000 לפי אויביו) וחבורה של כ-600 בחורים מהמעמד העליון (שכונו ה"סנאט שכנגד") שפעלו בחופשיות ברחובות ובשוק. במהומות נהרג בנו של הקונסול קוינטוס פומפיוס הצעיר, וגם סולה נאלץ להסתתר (יש אומרים שזמנית קיבל מסתור בביתו של מריוס אויבו). סולה הסכים לביטול החג והתקנות של רופוס עברו באספת העם.
מלחמת האזרחים

סולה יצא את רומא אל צבאו שהיה עוד בנולה בשלבים אחרונים של ניצחון על מרידות של יושבי איטליה.
על פי הצעתו של רופוס לאספת העם, מונה מריוס לפיקוד יוצא מן הכלל, בעל סמכות שלטון פרוקונסולרי על הצבא בקמפניה ועל הפיקוד העליון במלחמה במיתרידטס באסיה הקטנה. תפקיד זה, שהיה עימו כח רב, היה משאת נפשם זה מכבר גם של מריוס וגם של סולה. נשלחו שני טריבונים צבאיים לבשר לסולה על ההחלטה ולבקשו למסור את הפיקוד על צבאו. אך סולה בינתיים שכנע את צבאו שמריוס עם תומכיו החדשים יהוו עבורם תחרות. שני השליחים הטריבונים חוסלו על ידי חיילי סולה וצבאו יצא לעבר רומא. סולה וצבאו הדפו את החילות הקלים של מריוס ורופוס, ולראשונה חצה הצבא את הגבולות המקודשים של רומא (הפומריום) אותם היה אסור לחצות חמושים. הצבא הותקף על ידי האזרחים באבנים וברעפים מהגגות אך הגיב בהצתות וכבש בקלות יחסית את העיר. מריוס עוד ניסה לגייס לעזרתו את העבדים אך לא הצליח בכך ונאלץ לברוח דרך אחד השערים שעוד לא נכבשו. התקנות של רופוס בוטלו. רופוס עצמו ברח עד לאורנטום (עיר רומית עתיקה על חוף הים דרום מערב לרומא) אך שם הוסגר על ידי אחד מעבדיו. סולה בתחילה שחרר עבד זה ואחר כך זרק אותו אל מותו מהסלע הטארפיאני – עונש שהיה שמור לבוגדים.
לקריאה נוספת

פלוטרכוס, חיי אישים – אנשי רומי; תרגם מהמקור היווני והוסיף מבוא והערות יוסף ליבס. ירושלים, מוסד ביאליק, 1954
תאודור מומזן, דברי ימי רומא, 2 כרכים; תרגום על ידי דוד קלעי, צבי ויסלבסקי וצבי רודי, תל אביב, מסדה, תשכ"א
ישראל שצמן, תולדות הרפובליקה הרומית. ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תש"ן
צבי יעבץ, אז ועתה – היסטוריה ורוח הזמן. תל אביב, דביר, 2002
רחל פייג-וישניא, בחירות, בוחרים ונבחרים ברפובליקה הרומית העתיקה. תל אביב, אוניברסיטת תל אביב, תשס"ח
הערות שוליים

↑  תאודור מומסן, דברי ימי רומא, תרגמו ד"ר צ. ויסלבסקי וד"ר צ. רודי, הוצאת מסדה, תשכ"א, ספר 3, פרק 6 "המהפכה של סולפיקיוס"
↑  ברוטוס, 306
↑  ברוטוס, 55
↑  חיי מריוס מאת פלוטרכוס, פרק 35 (באנגלית)
↑  חיי סולה מאת פלוטרכוס, פרק 10 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 102406898  VIAF: 47153216   WorldCat (עם VIAF): 47153216 
פסל ראש וחזה של גאיוס מריוס, כנראה מתקופת אוגוסטוס, מוצג במוזיאון גליפטוטק, מינכן
פסל ראש וחזה של לוקיוס קורנליוס סולה
פליקס דניאל פינצ'ובר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 במאי 1901 י"א בסיוון ה'תרס"א ברלין, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 פטירה:  24 ביולי 1993 (בגיל 92) ו' באב ה'תשנ"ג ירושלים, ישראל ישראל
 תאריך עלייה:  1939
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיסוק:  סופר, סוחר, עיתונאי ספורט
 בת זוג:  הילדה פינצ'ובר
 צאצאים:  שושנה לנגרמן
 
פליקס דניאל פינצ'ובר (בגרמנית: Daniel Felix Pinczower;‏ 29 במאי 1901 – 24 ביולי 1993) היה סופר, סוחר, ספורטאי ועיתונאי ספורט ישראלי.
תחילת חייו

פליקס דניאל פינצ'ובר נולד ב-29 במאי בשנת 1901 בברלין שבגרמניה (אז הקיסרות הגרמנית) להורים יהודה אריה (לואי) ויהודית פריימן.
עד גיל 16 למד פינצ'ובר בגימנסיה הומניסטית, שבה למד לטינית ויוונית כמקצועות חובה.
לצד הלימודים הכלכליים בבית ספר הכללי אביו דאג לו להשכלה יהודית, ואחרי הצהריים לימדו את פינצ'ובר מורים פרטיים ששכר אביו. רוב המורים היו ממזרח אירופה שבאו ללמוד בברלין.
בשל המצב בכלכלי נאלץ פינצ'ובר לעזוב את הלימודים, והחל לעבוד בבנק "יפה את לוין", שבעליו היה יהודי. לאחר זמן קצר בבנק אביו צירוף אותו לעסק הסחר המשפחתי במתכות.
פינצ'ובר השלים את השכלתו תוך כדי עבודתו. הוא למד אנגלית וקורסים שונים בהיסטוריה וארכאולוגיה באוניברסיטת ברלין.
חייו הבוגרים > חייו בספורט

כשהיה בן 24 הצטרף פינצ'ובר לאגודת הספורט היהודית בגרמניה "בר-כוכבא", ובמסגרתה עסק באתלטיקה קלה. פינצ'ובר התמחה בעיקר בריצות בינוניות.
בשנת 1926 זכה פינצ'ובר בתואר אלוף קרב חמש. תחרות שערכה אגודת "בר כוכבא".
משנות ה-30 פינצ'ובר עבד ככתב ספורט בעיתון היהודי "יודשעס פמיליינבלאט" (בגרמנית:‏Jüdisches Familienblatt תרגום: "יומן משפחה יהודי"). נושא הספורט בקרב היהודים היה חשוב לו מאוד, והוא עקב אחרי הישגים של ספורטאים יהודים ברחבי העולם ודיווח על כך בעיתון.
בשנת 1935 נשא פינצ'ובר את חנה פרל הִילדה לבית קמרלינג לאישה. ואת ירח הדבש שלהם הם בילו במכביה השנייה, שאליה פליקס נשלח מטעם העיתון בו עבד.
בשנת 1936 נכח פינצ'ובר באולימפיאדה שנערכה בברלין. באותה שנה נולדה בתו שושנה.
חייו הבוגרים > עליית הנאציזם והעלייה לישראל

ב-9 בנובמבר 1938, במהלך ליל הבדולח נעצר פינצ'ובר ונשלח למחנה הריכוז זקסנהאוזן ושהה שם שישה שבועות. בעת שהייתו במחנה השקיעה הִילדה את כל המאמצים לקבל אשרת כניסה לישראל והוא שוחרר מהמחנה רק לאחר שביקש להגר מגרמניה. כאשר חזר פינצ'ובר מהמחנה הוא היה תשוש ורזה. בזמן שהתאושש הִילדה ארזה את חפציהם, וברגע שהיה מוכן היא הלכה עם המסמכים שהשיגה לגסטפו, וב-13 במרץ 1939 הם הגיעו לארץ.
מאחר שפינצ'ובר היה אסיר במחנה ריכוז זכתה כל המשפחה באשרות.