stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זרם קורושיו

זרם קורושיו מסומן בחץ העולה צפונה במערב הטבעת של צפון האוקיינוס השקט.
הזרמים המקיפים את יפן: 1. זרם קורושיו. 2. הארכה של זרם קורושיו. 3. זרם קורושיו הנגדי. 4. זרם צושימה. 5. זרם צוגרו. 6. זרם סויה. 7. זרם אויאשיו. 8. זרם לימן.
זרם קורושיו (ביפנית: 黒潮 – זרם שחור), הנקרא גם זרם יפן או הזרם השחור, הוא זרם ים בחלקו המערבי של צפון האוקיינוס השקט הזורם לכיוון צפון. מקורו של הזרם הוא מול חופי טאיוואן, והוא זורם בכיוון צפון־מזרח בחולפו על פני יפן, שם הוא מתמזג עם הזרם הפסיפי הצפוני הפונה מזרחה. הזרם מקביל בתכונותיו לזרם הגולף הזורם באוקיינוס האטלנטי בכך שהוא נושא מים חמים טרופיים לכיוון האזור הארקטי, והוא אחד מזרמי הים החזקים בעולם. שמו ניתן לו עקב הצבע הכחול הכהה של מימיו. מימיו החמימים של זרם קורושיו מאפשרים את קיום שוניות האלמוגים של יפן, השוניות הצפוניות ביותר בעולם, וכן את מזג האוויר הנוח בחופיה הדרומיים של אלסקה ובקולומביה הבריטית. התפצלות הזרם לתוך ים יפן נקראת זרם צושימה.
הערות שוליים

↑  Pradyumna P. Karan, Japan in the 21st Century: Environment, Economy, and Society, Lexington: The University Press of Kentucky, 2005, p. 9
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548475805171  LCCN: sh85073478  NDL: 00567046  VIAF: 241232415   WorldCat (עם VIAF): 241232415 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מדעי כדור הארץ. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
זרם קירוב

זרם קירוב (ברוסית: Кировский поток) היה מערכת רדיפות פוליטיות בברית המועצות שהופעלה לאחר רצח סרגיי קירוב. למרות שבאופן רשמי הרצח היה הסיבה לתחילת הרדיפות, מעשית במסגרת המערכה יוסיף סטלין פעל לחיסול התנגדות למשטרו.
סרגיי קירוב נרצח ב-1 בדצמבר 1934. כבר באותו יום פורסם צו משותף של מועצת הקומיסרים העממיים וועד הפועל המרכזי של ברית המועצות בהקשר לשינויים בחוק הפלילי. מסמך זה היה אבן יסוד לפעילות ארגונים ממשלתיים. בראש המערכה בלנינגרד עמד לאוניד זקובסקי וממוסקבה בראש עמד גאורגי מולצ'נוב. הם פעלו בשיתוף פעולה עד לשנת 1937, כאשר הוצאו להורג באשמת בגידה. בניגוד לרוב קורבנות הטיהורים הגדולים הם לא נוקו מאשמה עד היום.
ב-18 בינואר 1935 סטלין שלח מכתב לוועד המרכזי של המפלגה בו ציין: "לנינגרד היא עיר בה מרוכזת כמות גדולה של פקידי הממשל הישן, שוטרים וקצינים לשעבר. הם גורמים לקשיים בתפקוד של המנגנונים הסובייטיים ולא נותנים לעיר להתפתח. יש לפעול נמרצות לשינוי המצב".
במהלך המערכת הוגלו מלנינגרד והסביבה 39,660 אנשים, ו-24,374 אנשים נשפטו לתקופות מאסר שונות. בתחילת המערכת נולד חותם "קבוצת טרוריסטים של טרוצקי וזינובייב" והשתייכות לקבוצה זו הייתה אשמה הנפוצה ביותר. חלק מהנאשמים במשפטי 1935, ובהמשך במהלך השנים 1937–1938, הואשמו בפעילות נגד השלטון והוצאו להורג. כמעט כולם נוקו מכל אשמה לאחר פטירת יוסיף סטלין.
מהלך הרדיפות

כבר בימים הראשונים לאחר הרצח, דרש יוסיף סטלין למצוא עקבות של זינובייב בארגון הרצח. לאחר מספר ימים החלו מאסרים של תומכיו וב-16 בדצמבר נאסרו גריגורי זינובייב ולב קמנייב.
המשפט הראשון נערך כבר ב-28 בדצמבר 1934. נשפטו בו 14 אנשים, בעיקר ראשי הקומסומול של העיר. הם הואשמו בארגון הרצח והוצאו להורג.
ב-9 בינואר החלה ישיבה של המועצה המיוחדת של נ.ק.וו.ד בהקשר לקבוצת תומכי זינובייב. הקבוצה כללה 77 אנשים וכולם נשפטו לתקופות מאסר שונות.
במקביל, במוסקבה נערך משפט נגד גריגורי זינובייב ולב קמנייב והם נשפטו ל-10 שנות מאסר. במשפט זה הואשמו 18 אנשים נוספים.
ב-26 בינואר 1935 סטלין חתם על צו לפיו הוגלו מלנינגרד לצפון סיביר 663 תומכי זינובייב. במקביל, 325 מתומכיו הועברו לעבודה אחרת.
במהלך פברואר 1935 נעצרו עוד 843 "תומכי זינובייב".
במקביל לפעולה זו החלה הגליה מלנינגרד של עובדי הממשל הישן, אצילים, שוטרים וקצינים לשעבר. במרץ בעיתון פראבדה פורסם על הגליה של 1,074 אנשים. הפעולות נמשכו במשך כל שנת 1935. היסטוריונים מעריכים שבמהלך המערכה הוגלו מהעיר נציגי תרבות ומדע בולטים בעיר והיא נחשבת לאסון הומניטארי בקנה מידה עירוני. המערכה תוארה בפרוטרוט בספר של אלכסנדר סולז'ניצין ארכיפלג גולאג.
התאחדות הכדורגל הבלארוסית

| --- | --- |

 ענפי ספורט:  כדורגל
 תחום השיפוט:  ארצי, בלארוס
 השתייכות:  פיפ"א אופ"א
 תאריך ההשתייכות:  1992 (פיפ"א) 1993 (אופ"א)
 מיקום המטה:  מינסק, בלארוס
 יושב ראש:  בלארוס ולדימיר בזאנוב
 תאריך ייסוד:  1989
 www.abff.by
התאחדות הכדורגל בלארוסית (בבלארוסית: Ассоциация „Белорусская федерация футбола“», בראשי תיבות: АБФФ) הוא הארגון המנהלתי של הכדורגל בבלארוס. המטה ממוקם במינסק והוא עוסק בארגון האליפות הלאומית, הנבחרות הלאומיות, תמיכה, פיתוח והעלאת הפופולריות של הכדורגל בכללותו.
היסטוריה

התאחדות הכדורגל של בלארוס נוסדה בשנת 1989. בשנת 1992, צורפה לפיפ"א, מה שאיפשר לנבחרת הלאומית של בלארוס לקבל את הזכות להשתתף בטורנירי גביע העולם.
ב-1993 הצטרפה לאופ"א ומעתה הותר לנבחרת הלאומית להשתתף גם באליפות אירופה ולמועדונים הבלארוסיים נפתחה האפשרות להתמודד בתחרויות האירופיות.
נשיאים

יבגני שונטוב (1989-1999)
גריגורי פיודורוב (1999-2003)
גנאדי נויגלאס (2003-2011)
סרגיי רומס (2011-2019)
ולדימיר בזאנוב (2019-ואילך)
הערות שוליים

↑  האתר הרשמי של התאחדות הכדורגל הבלארוסית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1203195478
התאחדות הכדורגל האוקראינית

| --- | --- |

 ענפי ספורט:  כדורגל
 תחום השיפוט:  ארצי, אוקראינה
 השתייכות:  פיפ"א אופ"א
 תאריך ההשתייכות:  1992 (פיפ"א) 1992 (אופ"א)
 מיקום המטה:  קייב, אוקראינה
 יושב ראש:  אוקראינה אנדריי שבצ'נקו
 תאריך ייסוד:  1991
 uaf.ua
התאחדות הכדורגל האוקראינית (באוקראינית: Федерація футболу України; ידועה גם כ"FFU") היא הגוף המנהל את הכדורגל באוקראינה. האיגוד מארגן את ליגת העל האוקראינית, מערכת ליגות הכדורגל במדינה, ואת הנבחרת הלאומית של אוקראינה. מקום מושבה בקייב והיא נוסדה ב-13 בדצמבר 1991. ההתאחדות חברה בפיפ"א משנת הקמתה וחברה באופ"א מאז 1991.
מטה ההתאחדות שוכן במבנה המכונה "בית הכדורגל" ונמצא במתחם מרכז הספורט הלאומי אולימפיסקי שבקייב.
היסטוריה

ב-6 במרץ 1991 ויקטור באניקוב פעל להקמת פדרציית כדורגל אוקראינית, כחלק מהתאחדות הכדורגל הסובייטית ובתחילה הייתה כפופה להתאחדות הסובייטית. לאחר הכרזת העצמאות האוקראינית ב-24 באוגוסט 1991 התאחדות הכדורגל האוקראינית החלה בהליכי היפרדות מעשיים ובתחילת ספטמבר 1991 הוחלט להקים מוסדות ניהול עצמאיים מההתאחדות הסובייטית ובאוקטובר ויקטור באניקוב נפגש עם נשיא אופ"א לנהארט יוהנסון שהבטיח את תמיכתו ובצירוף התאחדות הכדורגל האוקראינית לאופ"א.
ב-13 בדצמבר 1991 הוחלט על הקמת התאחדות כדורגל עצמאית. לנשיא הראשון של ההתאחדות נבחר ויקטור באניקוב. ההתאחדות הפכה לגוף הניהולי העיקרי של הכדורגל במדינה והייתה הגוף העיקרי האחראי לארגון יורו 2012 שאוקראינה אירחה יחד עם פולין.
גלריה

סמל ההתאחדות בשנים 1992–2016.
סמל הנבחרת מאז 2016
ראו גם

ליגת העל האוקראינית
הגביע האוקראיני
הסופר קאפ האוקראיני
יורו 2012
חוק יום חינוך ארוך ולימודי העשרה

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  1997
 תאריך חקיקה עברי:  תשנ"ז
 מספר תיקונים:  10
 
חוק יום חינוך ארוך ולימודי העשרה, התשנ"ז–1997 אושר בכנסת הארבע עשרה בשנת 1997, במטרה להוסיף שעות לימודי העשרה בנוסף לשעות הלימוד הניתנות במוסדות החינוך, כדי להעשיר את הידע של התלמידים ולהעמיק בחינוך לערכים ופעילות חברתית. בבתי הספר שבהם חל החוק, הלימודים לא יהיו פחות מ-41 שעות לימוד בשבוע.
בחוק נקבע שהוא יתחיל בהדרגה, לפי צווים שיוציא שר החינוך. עד כה פורסמו שני צווים להחלתו: הראשון הוא יישום החוק בכיתות א–ו ביישובים מסוימים, והשני הוא יישום החוק בגני ילדים ביישובים מסוימים.
היסטוריה חקיקתית

הצעת החוק הוגשה לכנסת בסוף 1996 על ידי של חבר הכנסת מאיר שטרית, ואושרה ב-29 ביולי 1997. בגרסתו המקורית של החוק נקבע שהחוק יוחל בהדרגה, החל בשנת הלימודים ה'תשנ"ח ולא יאוחר מתחילת שנת הלימודים ה'תשס"א. מרבית תיקוני החוק עסקו רק בדחיית מועד השלמת החלתו של החוק. בתיקון מס' 6 לחוק הוא הותאם לתוכנית "אופק חדש", שהיא רפורמה חינוכית ופרופסיונאלית בחינוך היסודי ובחטיבות הביניים, שעליה הוסכם בין מדינת ישראל לבין הסתדרות המורים בישראל.
עיקרי החוק

סעיף 2 לחוק מציג את מטרותיו:
החוק קובע מהו יום חינוך ארוך:
ארבעה ימים בשבוע – שמונה שעות לימוד לפחות;
באחד מימי אמצע השבוע – חמש שעות לימוד לכל היותר;
ביום שישי בשבוע – ארבע שעות לימוד לכל היותר.
במוסדות חינוך שבהם מופעלת תוכנית "אופק חדש" יום לימודים ארוך הוא:
ארבעה ימים בשבוע – שבע שעות לימוד לפחות;
באחד מימי אמצע השבוע – חמש שעות לימוד לכל היותר;
ביום שישי בשבוע – ארבע שעות לימוד לכל היותר.
יישום החוק

החוק מיושם באופן חלקי. נכון ל-2021, יישומו המלא של החוק נדחה תשע פעמים בנימוקים תקציביים, ונכון לאוקטובר 2021 החלתו אמורה להיות מושלמת לא יאוחר מתחילת שנת הלימודים ה'תשפ"ג.
לפי הערכת אגף התקציבים של משרד האוצר משנת 2007, עלות יישום החוק כמיליארד שקלים חדשים.
בינתיים התוכנית פועלת בכ-600 גני-ילדים ובכ-800 מסגרות בבתי-ספר יסודיים ב-105 יישובים, על פי רשימה שלא התעדכנה מאז שנת 2004. בשנה הראשונה ליישום החוק התוכנית כללה כ-35,000 תלמידים. בגני-ילדים ובבתי-ספר יסודיים התלמידים מקבלים תוספת שעות לימוד וארוחת צהריים חמה.
הערות שוליים

↑  צו יום חינוך ארוך ולימודי העשרה (החלה במוסדות חינוך), תשנ"ח-1998, באתר "נבו"
↑  צו יום חינוך ארוך ולימודי העשרה (החלה בגני ילדים), תשס"ז-2007, באתר "נבו"
↑  חוק יום חינוך ארוך ולימודי העשרה, התשנ"ז–1997, ס"ח 1633 מ-31 ביולי 1997
↑  חוק ההתייעלות הכלכלית (תיקוני חקיקה ליישום התכנית הכלכלית לשנים 2009 ו-2010), התשס"ט-2009, ס"ח 2203 מ-23 ביולי 2009
↑  יובל וורגן, בחינת יישום חוק יום חינוך ארוך, ‏2007 בדצמבר 18
וולפסביין

| --- | --- |

וולפסביין, כפי שהופיעה על עטיפה אלטרנטיבית לחוברת X-Men: Blue #23 ממרץ 2018, אמנות מאת קלייטון קריין.
 סוג:  גיבור-על
 הוצאה לאור:  מארוול קומיקס
 הופעה ראשונה:  Marvel Graphic Novel #4 (אוקטובר 1982)
 יוצרים:  כריס קלרמונט בוב מקלאוד
 גילום הדמות:  מייזי ויליאמס ("המוטנטים החדשים")
 מידע
 שם אמיתי:  ריין סינקלר
 סטטוס:  פעיל
 מקום לידה:  אולפול 
 מקצוע:  חוקר פרטי, תלמיד, סוכן ממשלתי, עוזר הוראה, גיבור-על
 כוחות:  יכולת לשנות צורה לזאב דמוי אדם (ליקנטרופיה)
 חברה בקבוצה:  המוטאנטים החדשים
 חברה לשעבר בקבוצה:  אקס פורס אקסקליבר אקס-מן החדשים אקס פקטור חקירות הליונס אקס-מן
 אזרחות:  הממלכה המאוחדת 
 דמויות קשורות
 משפחה:  הכומר קרייג (אב, מת) ד"ר מוירה מק'טאגרט (אם מאמצת) קווין מק'טאגרט (אח מאמץ, מת) טייר סינקלר (בן, מת)
 אויבים:  Feral, Catseye 
 
וולפסביין (באנגלית: Wolfsbane) היא דמות בדיונית של גיבורת על מוטאנטית המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Marvel Graphic Novel #4 מאוקטובר 1982 ונוצרה על ידי הכותב כריס קלרמונט והמאייר בוב מקלאוד.
וולפסביין היא האלטר אגו של ריין סינקלר, מוטאנטית ממוצא סקוטי בעלת היכולת לשנות את צורתה לזאב דמוי אדם. בעבר הייתה חברה בקבוצת המוטנטים החדשים של שנות ה-80, וכן חברה בקבוצה הממשלתית אקס פקטור, אקסקליבר ואקס-מן החדשים. בנוסף, היא הייתה חברה בקבוצת אקס-פורס עד שהצטרפה לגלגולה הנוכחי של קבוצת אקס-פקטור חקירות עד לפירוקה. וולפסביין היא הדמות היחידה שהייתה חברה בשש קבוצות אקס שונות.
את דמותה של וולפסביין בסרט הלייב אקשן "המוטנטים החדשים" מגלמת השחקנית מייזי ויליאמס.
השושלת ההאשמית

| --- | --- |

דגל בית האשם
 מדינה:  ממלכת חג'אז  ממלכת סוריה עיראק 1924 ממלכת עיראק ירדן ירדן
 בית האב:  האשמיה
 מייסד:  חוסיין בן עלי
 ראש הבית הנוכחי:  עבדאללה השני, מלך ירדן
 אתניות:  ערבית
חוסיין בן עלי
האמיר פייסל עם חיים ויצמן
עבדאללה הראשון, מלך ירדן
חוסיין, מלך ירדן
עבדאללה השני, מלך ירדן
השושלת ההאשמית (בערבית: الهاشميون) היא שושלת מלוכה שמקורה בחג'אז שבחצי האי ערב, ובניה מולכים בממלכת ירדן למן הקמתה ועד היום. במהלך מלחמת העולם הראשונה ומיד לאחריה יועדה השושלת ההאשמית למלוך במרבית שטחי האימפריה העות'מאנית במזרח התיכון שנכבשו בידי בריטניה בתמורה לסיועם לבריטים במלחמה, ובני השושלת אכן מלכו לתקופות מוגבלות גם בחיג'אז, בסוריה ובעיראק. מאז 1958 נותר בידי המשפחה רק כס המלוכה הירדני, ונציגה הנוכחי במלוכה הוא עבדאללה השני, בנו של חוסיין מלך ירדן.
היסטוריה מוקדמת

ההאשמים או "בני האשם" הם ענף של שבט קורייש, שבטו של הנביא מוחמד שהתיישב במכה שבחיג'אז למן המאה השנייה ושלט בה למן המאה החמישית. ההאשמים מייחסים את מקורם להאשם אבן עבד אל-מנאף (אנ'), שהיה סבא-רבא של הנביא מוחמד. המשמעות למונח "האשמים" כיום היא למשפחה ספציפית המתייחסת לחסן בן עלי, נכד-נכדו של הנביא מוחמד, שצאצאיו נקראו "שריפים" (אצילים). בכך רואים עצמם ההאשמים צאצאים ישירים של הנביא מוחמד.
ההיסטוריה המוקדמת של ההאשמים הייתה רצופה מאבקים עם בני בית אומיה על הח'ליפה – מילוי תפקיד ה"יורש" או "ממשיך דרכו" של מוחמד, מאבק שסופו היה פיצול בין האסלאם הסוני לבין השיעה[דרוש מקור].
לאורך שנים ארוכות שלטו ההאשמים בשטחי חיג'אז, ומשנת 1201 ועד 1925 ברציפות משלו על העיר הקדושה מכה (אף שב-1517 הכירו בריבונותו של הסולטאן העות'מאני באזור)[דרוש מקור]. עד היום רואה עצמו בית המלוכה הירדני כבעל זכויות היסטוריות בחיג'אז ובמכה, אף שכיום אין לו כל סמכויות שלטוניות במקום.
חוסיין בן עלי וממלכת חיג'אז

למן המאה ה-10 התפתחה מסורת בהסכמה של מינוי בני האשם לתפקיד השריף והאמיר של מכה. טרם מלחמת העולם הראשונה משל בחג'אז חוסיין בן עלי, ראש אחד מענפי שבט ההאשמים, שב-1908 מונה בידי חצר השלטון העות'מאני ("השער הנשגב") לתפקיד אמיר מכה, אך לאחר מהפכת הטורקים הצעירים הסתכסך חוסיין עם השלטון החדש באיסטנבול ופנה עורף נגדם. בשיתוף פעולה בריטי (ובתיווכו של לורנס איש ערב) הנהיג במהלך מלחמת העולם הראשונה את המרד הערבי נגד האימפריה העות'מאנית, מרד שסייע משמעותית לבריטים בכיבוש עבר הירדן, ארץ ישראל וסוריה.
לאחר המלחמה הכריז חוסיין בן עלי על עצמו כמלך חיג'אז, בגיבוי רופף של בני בריתו הבריטים, שלא מיהרו להיחלץ לעזרתו כשאוים בידי יריבו ממזרח אבן סעוד, שליט נג'ד. הוא אחז בתואר זה בין 1917 ל-1924. בנו עלי ירש אותו בעודו בחייו, למשך שנת קיומה האחרונה של הממלכה הרעועה. ב-1925 סופחה חיג'אז בידי אבן סעוד ליצירת מה שהפך, לימים, לממלכת ערב הסעודית בראשותו. חוסיין בן עלי גלה לעבר הירדן, ובנו עלי גלה לעיראק – שתי טריטוריות שנשלטו בידי בניו האחרים.
ממלכת עיראק

בנו השלישי של חוסיין, פייסל, עמד בראש המשלחת הערבית לוועידת השלום בפריז, כשהוא טוען בזכות הקמת ממלכה ערבית בשטחי המזרח התיכון שנכבשו מן האימפריה העות'מאנית. הוא מונה בידי הבריטים ב-1920 כמלך סוריה, אולם ישיבתו בכס מלכות זה הייתה קצרת ימים שכן בוועידת סן רמו באותה שנה הוחלט על מסירת סוריה למנדט צרפתי. הבריטים העניקו לו כפיצוי ב-1921 את כס המלכות בעיראק, אותה הוביל פייסל לעצמאות בשנת 1932.
לאחר מותו של פייסל ב-1933 ירש אותו בנו גאזי. הוא מלך בעיראק עד מותו בתאונת דרכים מסתורית ב-1939, וירש אותו בנו היחיד פייסל השני. היות שהיה בן 4 בעת המלכתו, מונה דודו עבד אל-אילה כעוצר שמילא את תפקיד המלך עד הגיעו של פייסל לגיל בגרות ב-1953. פייסל השני מלך בעיראק עד להפלתו בהפיכה צבאית ב-1958, אז הוצא להורג עם יתר בני המשפחה המלכותית וראשי השלטון, ועיראק הפכה לרפובליקה. את תואר מלך עיראק ירש הנסיך זייד, אחי סבו של פייסל השני (אחיו הצעיר של פייסל הראשון), שמעולם לא זכה לממש את מלכותו. הוא חי עם אשתו פחר אל-ניסא זייד באירופה עד מותו בשנת 1970.
הטוען כיום לכתר העיראקי הוא שריף עלי בן אל-חוסיין, בן דודו מצד אימו של פייסל השני, החי בגלות בלונדון. גם לאחר נפילת משטרו של סדאם חוסיין ב-2003, לא הצליח שריף עלי לחדור למוקדי הכוח של הפוליטיקה בעיראק החדשה.
ממלכת עבר הירדן, לימים ממלכת ירדן

בנו השני של חוסיין בן עלי, האמיר עבדאללה, מונה בידי הבריטים ב-1921 לעמוד בראש הנסיכות ההאשמית בעבר הירדן. כאמיר עבר הירדן נקט בעמדה מתונה כלפי הציונות והצהרת בלפור. הוא הוביל את הנסיכות לעצמאות בשנת 1946, אז הוכתר כמלך עבר הירדן והחל מ-1949 (לאחר צירוף יהודה ושומרון לממלכה) כמלך "הממלכה ההאשמית של ירדן". הוא נרצח בידי מתנקש פלסטיני בירושלים ב-1951, ואת מקומו ירש בנו טלאל, שכעבור שנה בשלטון אובחן כסובל מסכיזופרניה, ולפיכך הודח בידי הפרלמנט הירדני ואושפז.
תחתיו הומלך ב-1953 בנו חוסיין, שהנהיג את הממלכה למשך 46 השנים הבאות. חוסיין הצליח לשמור על יציבות השלטון בממלכה, שנתערער בעקבות גלי פליטים פלסטינים שנתווספו לממלכה עד כדי הפיכתם לרוב בה. לאורך שנות שלטונו תמרן חוסיין בין מחויבותו לפאן ערביות לבין נטייתו הפרו-מערבית. הוא איבד את שטחי יהודה ושומרון בעקבות החלטתו להצטרף למלחמת ששת הימים נגד ישראל ותבוסתו בה, טיפח את הפלסטינים אך הצר את צעדי אש"ף, המשיך לקיים מגעים חשאיים עם ישראל, תמך בסדאם חוסיין בעת מלחמת המפרץ, ולבסוף חתם הסכם שלום עם ישראל ב-1994. לאורך מרבית שנות שלטונו טיפח את אחיו, הנסיך חסן, כיורש העצר, אך בערוב ימיו נמלך בדעתו והכריז על בנו עבדאללה כיורשו. הוא מת מסרטן בשנת 1999.
עבדאללה השני הומלך כמלך ירדן לאחר מות אביו, וממשיך להוביל את ירדן במדיניות פרו-מערבית. כיום הוא בן השושלת ההאשמית היחיד המכהן בתפקיד מלכותי בראש מדינה.
זרם ים

מפת זרמי-ים משנת 1911
זרם ים הוא זרם המתקיים באופן קבוע למדי בימים ובאוקיינוסים.
זרמי ים עשויים להתמשך על-פני אלפי קילומטרים, ויש להם השפעה רבה על האקלים ביבשות הגובלות באוקיינוס שבו נמצא הזרם. הדוגמה הבולטת ביותר לכך היא זרם הגולף, ההופך את צפון-מערב אירופה לבעלת אקלים נעים מזה של כל אזור אחר באותו קו רוחב. דוגמה אחרת היא איי הוואי, שהאקלים בהם קריר יותר (סובטרופי) מהמקובל בקו הרוחב הטרופי שבו הם שוכנים, בשל זרם קליפורניה.
זרם הומבולדט הקר הגורם להיווצרותו של המדבר החופי הצחיח של צ'ילה ופרו, אך גם להתפתחות שדות הדיג מול חופי פרו הנחשבים לעשירים בעולם. תופעת האל-ניניו, שהיא היפוך זמני של זרם זה, גורמת לשינויי אקלים הרסניים לאורך חופה המערבי של דרום אמריקה. השפעתו של אל-ניניו מגיעה עד לחופי אוסטרליה.
זרמי ים מעל פני השטח נגרמים בדרך-כלל בגלל רוחות, ובשל כוח קוריוליס הם נעים בדרך-כלל עם כיוון השעון בחצי הכדור הצפוני ונגד כיוון השעון בחצי הכדור הדרומי.
זרמים תת-ימיים נגרמים בדרך-כלל בשל הבדלים בצפיפות ובטמפרטורת המים. זרמים אלה נקראים לפעמים "נהרות תת-ימיים".
לזרמי ים יש גם השפעה רבה על תפוצתם של בעלי-חיים רבים. דוגמה נאה לכך הוא מחזור-החיים של הצלופח.
לזרמים ימיים קיימת השפעה חשובה על כלי שיט, כלי שיט אשר מפליג באזור בו קיים זרם ובמיוחד זרמים חזקים (לדוגמה: זרם הגולף) חייב להתחשב בו לצורכי ניווט, כדי לא לאבד את דרכו, בכלי שיט מודרניים קיימים הגאים אוטומטיים אשר מתקנים את הסטיות, אך כאשר הגאי מחזיק בהגה עליו לשים לב להשפעות הזרמים והרוחות על נתיב כלי השיט.
ההתחממות הגלובלית משפיעה גם על האוקיינוסים וזרמי הים. לפי הדוח השישי של הפאנל הבין-ממשלתי לשינוי אקלים, האדם גרם להתחממות האטמוספירה, היבשה והאוקיינוסים, וכתוצאה מכך קיים סיכון נמוך לשינויים בזרמי הים.
ראו גם

גאוגרפיה פיזית - מונחים
הערות שוליים

↑  IPCC, Climate Change 2021: THe Physical Science Basis, 2021
| גאוגרפיה פיזית |
| --- | --- | --- |
| תחומים | גאוגרפיה סביבתית • גאומורפולוגיה • הידרולוגיה והידרוגרפיה • חקר קרחונים • מדעי האטמוספירה • מטאורולוגיה • קלימטולוגיה • פלאוקלימטולוגיה • אוקיינוגרפיה • אוקיינוגרפיה פיזיקלית • אוקיינוגרפיה כימית • אוקיינוגרפיה ביולוגית • אוקיינוגרפיה מטאורולוגית |  |
| מונחים יבשתיים | קרקע • טקטוניקת הלוחות • יבשת • מצר יבשה • ארכיפלג • אי • חצי אי • אטול • מדבר • נווה מדבר • חולות נודדים • חולית • ערבה • סוואנה |  |
| מונחים ימיים | אוקיינוס • ים • זרם ים • אגם • מעיין • נהר • נחל • דלתה • מפרץ • מפרצון • מצר ים • יובל |  |
ראו גם גאוגרפיה פיזית – מונחים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007540996105171  GND: 4130725-2  LCCN: sh85093884  NDL: 00564617  NKC: ph740243 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גופי מים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
התאחדות הכדורגל הבלגית המלכותית

| --- | --- |

 ענפי ספורט:  כדורגל   קטרגל
 השתייכות:  פיפ"א אופ"א
 תאריך ההשתייכות:  1904 (פיפ"א) 1954 (אופ"א)
 מיקום המטה:  בריסל, בלגיה
 יושב ראש:  ג'רארד רינארד
 תאריך ייסוד:  1895
 www.rbfa.be
התאחדות הכדורגל הבלגית המלכותית (בהולנדית: Koninklijke Belgische Voetbalbond; בצרפתית: Union Royale Belge des Sociétés de Football Association; בגרמנית: Königlicher Belgischer Fußballverband; ידועה גם בקיצורים KBVB, URBSFA ו-KBFV) היא הגוף הממונה על ענף הכדורגל בבלגיה. כמו כן, הגוף ממונה על ענף הקטרגל במדינה.
ההתאחדות נוסדה ב-1 בספטמבר 1895, והיא מהגופים המייסדים של פיפ"א ואופ"א.
ההתאחדות מנהלת את נבחרת בלגיה בכדורגל, וכן את הנבחרת הצעירה וכלל נבחרות הנשים והנוער במדינה. כמו כן, ההתאחדות מנהלת ומארגנת את כל מבנה הליגות וטורנירי הגביע, טורנירי הנשים וטורנירי הקטרגל במדינה.
היסטוריה

בלגיה נחשפה למשחק הכדורגל בשנות ה-60 של המאה ה-19, דרך פועלים אנגלים בנמל העיר אנטוורפן, סטודנטים בבתי ספר אנגלים בערים ברוז' ובריסל ומהנדסים ועובדים בריטים ממפעלי הפחם והמתכת שבאזור התעשייה בעיר ליאז'.
במהלך שנים אלו גברה הפופולריות של המשחק ברחבי המדינה, וקבוצות בלגיות ראשונות קמו לצד קבוצות בריטיות במדינה. ב-1 בספטמבר 1895 התאחדות הכדורגל הבלגית הוקמה באופן רשמי. ההתאחדות הייתה מהגופים המייסדים של התאחדות הכדורגל העולמית פיפ"א בשנת 1904.
בשנת 1948 ייסדה ההתאחדות בית ספר למאמנים וכן ייסדה ועדה רפואית ראשונה לארגון. שש שנים אחר כך, ב-1954, נוספה ההתאחדות לגופים המייסדים של התאחדות הכדורגל האירופית אופ"א.
בשנת 1972 ארגנה וניהלה ההתאחדות את טורניר יורו 1972 שהתקיים במדינה. בלגיה המארחת סיימה את הטורניר במקום השלישי. הייתה זו תחילתה של תקופה מצוינת לכדורגל הבלגי, כשבשנת 1976 זכתה אנדרלכט בגביע אירופה למחזיקות גביע, התואר האירופי הראשון בו זוכה קבוצה בלגית, ושחזרה את ההישג שנתיים מאוחר יותר. הנבחרת הבלגית גם היא רשמה את הישג השיא שלה באותן שנים, כשסיימה במקום השני בטורניר יורו 1980.
ב-1985 נערך גמר גביע אירופה לאלופות בין ליברפול ליובנטוס באצטדיון הייזל (כיום אצטדיון המלך בודואן) בבריסל. משחק זה זכור עקב אסון הייזל, שגבה את חייהם של 39 אנשים במשחק. על אף שהתאחדות הכדורגל לא נשאה באחריות ישירה לאירועים, בעקבות חקירתם התפטר נשיא ההתאחדות כשנתיים מאוחר יותר. ב-4 ביוני 1989 חנכה ההתאחדות סמוך לאצטדיון הייזל את בניינה הנוכחי.
במונדיאל 1986, שהתקיים במקסיקו, בו השיגה נבחרת בלגיה את הישגה הטוב ביותר בתולדות המפעל - העפלה לחצי הגמר,  נחשפו הצוות המקצועי והמנהלים של הנבחרת לעוני הרב השורר באזור, והחלו בפרויקט הומניטרי הנקרא Accion Diablos rojos Casa Hogar, המעניק לצעירים מקומיים חינוך ומקום נוח ומזמין. על פעילות זו, ביוזמת ההתאחדות ובמימונה, זכתה ההתאחדות לפרס המשחק ההוגן של פיפ"א לשנת 1992.
ב-1995, כתוצאה מפסיקה בית הדין האירופי לצדק, חוקק חוק בוסמן, ששינה כליל את פני הכדורגל המקצועני באירופה. החוק נגע להעברות חופשיות של שחקנים לאחר תום חוזיהם, וכן למניעת הגבלת מספר השחקנים הלא מקומיים בקבוצות המקצועניות באירופה. החוק נקבע לאחר שז'אן-מארק בוסמן הבלגי, קשרה של RFC ליאז' מליגת העל הבלגית, רצה לעבור לקבוצה צרפתית עם תום חוזהו, אך זו לא הסכימה לשלם את הסכומים שדרשה קבוצתו. בין הנתבעות, בנוסף לקבוצה הבלגית ולאופ"א, הייתה גם התאחדות הכדורגל הבלגית. ב-15 בדצמבר פסק בית הדין אירופי לטובת בוסמן ונגד הנתבעות, וחייב את מוסדות הכדורגל ביבשת לבטל את התקנות הלא חוקיות.
בשנת 2000 ארגנה ההתאחדות, בצוותא עם התאחדות הכדורגל ההולנדית המלכותית, את טורניר יורו 2000. הנבחרת הבלגית אמנם הודחה בסיבוב הראשון, אך הטורניר אורגן ונוהל בהצלחה, ובעקבות הרווחים מהטורניר שנאמדו בכ-10 מיליון אירו, הוחלט להקים מרכז לפיתוח שחקנים צעירים.
פעילות

התאחדות הכדורגל הבלגית אחראית לארגון וניהול כל טורנירי הכדורגל במדינה, הכוללים את המפעלים הבאים:
ליגת העל
ליגת המשנה
הליגות הנמוכות בבלגיה
הגביע הבלגי
הסופר קאפ הבלגי
כל טורנירי הליגה והגביע לנשים
כל טורנירי הליגה והגביע בקטרגל
כמו כן אחראית ההתאחדות לארגון וניהול כל נבחרות הכדורגל בבלגיה, הכוללות את הנבחרת הבוגרת, הנבחרת הצעירה, נבחרת הנשים ושאר הנבחרות בשכבות הגיל השונות הנוטלות חלק בטורנירים המאורגנים על ידי פיפ"א ואופ"א.
הערות שוליים

↑  תומר יצחק‏, האיש שלקח את החוק לידיים: מיהו ז'אן מארק בוסמן?, באתר וואלה, 4 בדצמבר 2010
| כדורגל בבלגיה בלגיה |
| --- | --- | --- |
| ניהול | התאחדות הכדורגל הבלגית המלכותית • קבוצות • אצטדיונים • תחרויות |  |
| תחרויות ליגה | ליגת הפרו • הליגה השנייה • הליגה השלישית • הליגה הרביעית • הליגות המחוזיות |  |
| תחרויות גביע | הגביע הבלגי • הסופר קאפ הבלגי |  |
| נבחרות | הנבחרת הלאומית • הנבחרת הצעירה • נבחרת הנשים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n98000990  VIAF: 156115205   WorldCat (עם VIAF): 156115205
השושלת ההותכית

| --- | --- |
דגל

 
 האימפריה ההותכית בשיאה, בשנת 1722
 ממשל
 משטר:  מונרכיה אבסולוטית
 ראש המדינה:  אמיר, מאוחר יותר שאה
 שפה נפוצה:  פשטו, פרסית
 עיר בירה:  קנדהאר, אספהאן
 גאוגרפיה
 יבשת:  אסיה
 העיר הגדולה ביותר:  אספהאן
 היסטוריה
 הקמה:  מרד מירוויס הותכ בשלטון הספווי
 הקמה:  1707
 פירוק:  כיבוש קנדהאר בידי נאדיר שאה
 פירוק:  1738
 ישות קודמת:   האימפריה הספווית
 ישות יורשת:   השושלת האפשארית
 שליטים בולטים:  מחמוד הותכ
 דמוגרפיה
 דת:  אסלאם סוני, אסלאם שיעי
 
ההותכּים (בפשטו: د هوتکيانو ټولواکمني, בפרסית: سلسلهٔ هوتکیان) היו ענף של שבט ג'ילי הפשטוני, מאמיני האסלאם הסוני, אשר מרדו נגד שלטון האימפריה הספווית בתחילת המאה ה-18 וכבשו שטחים נרחבים ממנה. לאחר פלישה לעבר ח'וראסאן ולב האימפריה הספווית אף הפכו למלכי פרס לאחר כיבוש הבירה הספווית, אספהאן. במותו של האמיר מחמוד הותכ, נפלה השושלת למאבקים פנימיים שאפשרו את העלייה המחודשת של הספווים תחת הנהגתו של הגנרל נאדיר שאה, אשר בשנת 1738 לבסוף כבש את קנדהאר, בירת השושלת והפיל את האימפריה של ההותכים.
השושלת ההותכית ושליטיה נחשבים לאבות האומה האפגנית אשר שחררו אותה מהשלטון הפרסי והיו הראשונים ליצור את אבני היסוד לראיית אפגניסטן בתור אומה אחת ריבונית ועצמאית. בהמשך המאה הקים אחמד שאה דוראני, מצביא פשטוני, את האימפריה הדוראנית האפגנית בהשראת ההותכים. כיום, נשיא אפגניסטן, אשרף גאני אחמדזאי, הוא בן לשבט ג'ילי ממנו מקורות ההותכים.