stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פובליסיס
היסטוריה > השנים הראשונות

החברה הוקמה ב-1926 על ידי מרסל בלאושטיין-בלאנשה, צרפתי ממוצא יהודי-רוסי, בדירה קטנה מעל קצבייה. ב-1935 הוא רכש תחנת רדיו ושינה את שמו ל-Radio Cité, בו הפיק את שידורי החדשות הראשונים של צרפת וכן את הזמרירים הראשונים לפרסום ברדיו. התחנה גם עזרה להשיק את הקריירה של הזמרת אדית פיאף ברחבי צרפת. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוחרמו עסקיו של מרסל בלאושטיין על ידי כוחות הכיבוש הגרמניים כ"רכוש יהודי". מיולי עד אוקטובר 1943, בלושטיין נכלא על ידי ממשלתו הפאשיסטית של הדיקטטור הספרדי פרנסיסקו פרנקו, אך הוא שוחרר מאוחר יותר הודות להתערבות בריטית.
הוא הצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית, קיבל את שם הקוד "בלנשה" שהוסיף אחר כך לשם משפחתו. כשהמלחמה הסתיימה, הוא בנה מחדש את פובליסיס מאפס, הוא היה הראשון לערוך סקרי דעת קהל בצרפת ופיתח את התחומים של חקר שוק וניתוח מותגים.
בשנת 1958 השיק בלאושטיין-בלאנשה בצרפת את הקונספט של דראגסטור בסגנון אמריקאי, הפתוח 24 שעות 7 ימים בשבוע בשאנז אליזה בפריז. החנות המוכרת בין השאר תרופות, עיתונים ומזון ממשיכה לפעול בשם "Publicisdrugstore".
בשנות ה-70 של המאה ה-20 החלה פובליסיס לפעול מחוץ לצרפת. בשנת 1987 החליף מוריס לוי את בלאושטיין-בלאנשה בתפקיד מנכ"ל הקבוצה.
היסטוריה > העשור הראשון של המאה ה-21

בשנת 2000 רכשה פובליסיס את סוכנות הפרסום הבריטית Saatchi & Saatchi, תמורת 1.9 מיליארד דולר. באותה שנה, בשיא בועת הדוט-קום, הקימה קבוצת פובליסיס חטיבת פרסום אינטראקטיבית חדשה, בשם Publicis.net, בנוסף הקצאה סכום של 200 מיליון אירו לפיתוח עסקיה של החטיבה באמצעות מימון סטראט אפים חדשים ועל ידי ביצוע רכישות.
בשנת 2002, רכשה פובליסיס, תמורת 3 מיליארד דולר, את קבוצת הפרסום החמישית בגדולה בעולם באותה עת Bcom3 האמריקאית, שכללה את רשתות הפרסום "ליאו ברנט" ו"ד'ארסי", ורשת הפרסום היפאנית "דנטסו". העסקה נתנה לפובליסיס אחיזה בשוק האמריקאי והפכה אותה לקבוצת הפרסום הרביעית בגודלה בעולם.
בשנת 2006, רכשה פובליסיס את חברת השיווק הישיר והדיגיטלי האמריקאית דיגיטס, תמורת כ-1.3 מיליארד דולר.
בשנת 2009, רכשה פובליסיס את סוכנות הפרסום הדיגיטלית רייזורפיש (Razorfish) מידי חברת מיקרוסופט, תמורת 530 מיליון דולר, כצעד נוסף להגברת פעילותה בתחום הפרסום המקוון. רייזורפיש החלה את דרכה ב-1994 כחרבה לעיצוב אתרי אינטרנט, היא גדלה במהירות והונפקה ב-1999. אחר כך הייתה חלק מקבוצת פרסום aQuantive שנרכשה על ידי מיקרוסופט תמורת 6 מיליארד. ב-2004 aQuantive רכשה את חברת Ad4ever הישראלית שעסקה בפיתוח טכנולוגיות פרסום מקוון.
היסטוריה > העשור השני של המאה ה-21

בשנת 2011, פובליסיס הפכה לקבוצת השיווק השלישית בגודלה בעולם לפי הכנסות, שעקפה את קבוצת "אינטרפובליק", בעקבות שתי רכישות, חברת חברת רוזטה מרקטינג גרופ שעסקה בשיווק דיגיטלי, וחברת יחסי הציבור הגדולה ביותר בסין. באותה תקופה, הסקטורים של פעילות דיגיטלית ופעילות במדינות מתפתחות לראשונה ייצגו כמחצית מסך ההכנסות של הקבוצה.
ביולי 2013, הוכרז כי פובליסיס ואומניקום גרופ יתמזגו ליצירת חברת הפרסום הגדולה בעולם, אך במאי 2014 הוכרז שהעסקה בוטלה.
בפברואר 2015, פובליסיס רכשה את Sapient Corporation, תמורת 3 מיליארד דולר, כדי להקים את "פובליסיס. Sapient" כרשת לפרסום דיגיטלי הגדולה בעולם.
בדצמבר 2015, פובליסיס הכריזה על ארגון מחדש לארבע חטיבות עיקריות:
Publicis Communications - קבוצת שירותי פרסום ומדיה הכוללת את חברות הבת: Leo Burnett Worldwide, Publicis Worldwide, Saatchi & Saatchi, Bartle Bogle Hegarty (BBH), בהנהגתו של ארתור סעדון;
Publicis Media - קבוצת רכש מדיה הכוללת את חברות הבת: Starcom Mediavest Group ו-ZenithOptimedia בהנהגתו של סטיב קינג;
Publicis Sapient - קבוצת שיווק דיגיטלי הכוללת את חברות הבת: Razorfish, DigitasLBi ו-Sapient Corporation בהנהגתו של אלן הריק;
Publicis Healthcare - קבוצה שהוקמה עוד קודם ועוסקת בפרסום ושירותי שיווק עבור תעשיית התרופות.
החל מ-2016, פובליסיס מארגנת יחד עם Groupe Les Echos את כנס הטכנולוגיה השנתי, Viva Technology .
בשנת 2017, המנכ"ל מוריס לוי החליף את אליזבת בדינטר (בתה של בלושטיין-בלנצ'ט) כיו"ר מועצת המנהלים, שהוא הוחלף כמנכ"ל על ידי ארתור סעדון.
בשנת 2019 רכשה פובליסיס את חברת השיווק הדיגיטלי אפסילון תמורת 4.4 מיליארד דולר.
פעילות

בבעלות הקבוצה מספר רשתות פרסום בשירות מלא העוסקות במגוון שירותי מדיה: תקשורת מקוונת סלולרית ואינטראקטיבית, טלוויזיה, מגזינים ועיתונים, קולנוע ורדיו ופרסום חצות. שירותי השיווק של החברה כוללים שירותי שיווק ישיר / ניהול קשרי לקוחות, קידום מכירות, תקשורת בריאות, תקשורת רב-תרבותית ואתנית, תקשורת ארגונית ופיננסית, תשתית משאבי אנוש, יחסי ציבור, שירותי עיצוב, תקשורת אינטראקטיבית, שיווק וניהול אירועים, שיווק ספורט, ושירותי ייצור וקדם דפוס. שירותי המדיה שלה כוללים תכנון מדיה, קניית מדיה ומכירת מדיה.
פובליסיס ישראל

פובליסיס נכנסה לפעילות בישראל בשנת 1986 שחתמה על הסכם ייצוג עם משרד הפרסום פלד, משרד שהוקם על ידי חיים פלד ב-1959 ובו היה שותף עם שני ילדיו רזי ואורי פלד. ב-1990 נחתם הסכם אפיליאיישן בין פלד לפובליסיס, ובמאי 1995 נחתם הסכם אסוסיאיישן. ההסכם נחתם בין רזי ואורי פלד, לבין נשיא פובליסיס, מוריס לוי.
ביולי 1997 רכשה פובליסיס 51% מסוכנות "פרסום אריאלי", שהוקמה על ידי אמנון אריאלי. במקביל החל משא ומתן על מיזוג משרדי "אריאלי" ו"פלד" במסגרת פובליסיס. אולם המשא ומתן נכשל והופסקה רשמית ההתקשרות בין פובליסיס לפלד. בדצמבר 2000 מחקה פובליסיס את מניות "פרסום אריאלי" מהמסחר בנאסד"ק (היא הונפקה במקור בבורסת הנאסד""ק בספטמבר 1995 וגייסה כ-5 מיליון דולר). אחר כך הגדילה פובליסיס את חלקה במשרד הפרסום אריאלי ל-75%, עמוס טלשיר החזיק באותה עת 20% וחיים בן שחר 5%. בנוסף החזיקה במספר חברות בת (בבעלות חלקית או מלאה): אידיאולוג'יק (חברת פרסום באינטרנט), פובליסיס סקטורס (שירותי שיווק ופרסום למגזר הערבי והרוסי בשותפות עם מוסא חסדייה, שרכש את מלוא הבעלות ב-2008), סופר-פוש (קידום מכירות), אופטימדיה (רכש מדיה).
ב-2004 רכשה פובליסיס גם את השליטה במשרד "באומן-בר-ריבנאי". למשרד באומן-בר-ריבנאי היה הסכם ייצוג עם חברת " סאצ'י אנד סאצ'י" אותה רכשה פובליסיס ב-2002, ומטרת הרכישה הייתה להופך אותו לסניף מקומי שלה. בעקבות הרכישה החלה לפעול בישראל בשני מותגים: "פרסום אריאלי" ו"באומן-בר-ריבנאי". במרץ 2005, משרד באומן-בר-ריבנאי הקים חברת פרסום באינטרנט תוך שימוש במותג "סאצ'י", בשם "סאצ'י אינטראקטיב". בנוסף באותה עת החזיק בבעלות חלקית של מספר משרדי פרסום קטנים: "אזימוט", "רגב-קוויצקי" ו"אקספרט", וייצג בישראל את חברת רכש המדיה "זניט מדיה". בנוסף רכש 20% ממניות משרד הפרסום "פלד".
בינואר 2006 רכשה חברת הבת של הקבוצת "ליאו ברנט" 51% ממשרד גלר-נסיס. קודם לרכישה היה ל"ליאו ברנט" הסכם ייצוג בישראל עם משרד ראובני פרידן, בשנים 1995–2001. בשנת 2013 התאחד משרד גלר-נסיס עם משרד רגב-קויצקי-פלד ומותג מחדש כ"ליאו ברנט ישראל".
באוקטובר 2014 פובליסיס רכשה 24.9% ממניותיה של חברת טכנולוגיות הפרסום הישראלית מטומי מדיה גרופ, תמורת 80 מיליון דולר.
ביולי 2015 פובליסיס רכשה 51% ממשרד הפרסום גליקמן-שמיר-סמסונוב, ובדצמבר 2020 רכשה את הבעלות המלאה.
באוגוסט 2018 מונה יוסי לובטון למנכ"ל ויו"ר קבוצת פובליסיס ישראל.
אליהו רגולר

| --- | --- |
 לידה:  1794 ה'תקנ"ד 
 פטירה:  4 בנובמבר 1849 (בגיל 55 בערך) י"ט בחשוון ה'תר"י קאליש, האימפריה הרוסית 
 כינוי:  רבי אליהו מקאליש
 מקום קבורה:  קאליש 
 מקום פעילות:  שאט, רגולה, סלבודקה, קאליש
 תקופת הפעילות:  ? – 4 בנובמבר 1849 
 השתייכות:  יהדות ליטא
 תחומי עיסוק:  תלמוד, הלכה, פסיקה, קבלה
 רבותיו:  רבי חיים מוולוז'ין
 חיבוריו:  "יד אליהו" (שו"ת וחקירות הלכתיות), "ספר הכללים" בענייני הש"ס בסדר הא"ב, הגהות לביאור הגר"א לספרא דצניעותא (שני האחרונים צורפו בסוף "יד אליהו"), ועוד כתבים שלא יצאו לאור
 
רבי אליהו רגולר (1794, ה'תקנ"ד - 1849, י"ט בחשוון ה'תר"י), אשר נודע גם בכינויו רבי אליהו מקאליש, או קלישר היה רב ליטאי, פוסק הלכה ומקובל. מתלמידיו של רבי חיים מוולוז'ין, רבן של רגולה, סלובודקה, קאליש וערים נוספות, ומחבר הספר יד אליהו.
מתלמידיו

רבי שלום טוביה משווינציאן
רבי אליהו מאיר מראסיין, אחיו של רש"ט
רבי משה יצחק מפוניבז'
רבי אברהם שמואל מאיישישוק - מחבר עמודי אש ורבה של ראסיין שבליטא
רבי גרשון תנחום ממינסק - מחבר אילנא דחיי
רבי נחומקה מהורודנה
רבי מרדכי אליאשברג - מחבר תרומת יד ורבה של בויסק
רבי יעקב אליהו סג"ל מסלובודקה - התמנה כמחליפו ברבנות סלובודקה
רבי דוב מרדכי וישוביאנסקי - חתנו של ר' שמואל קלמר, אחיו של הרב מקאליש (נפטר בצעירותו בשנת ה'תר"ח)
רבי יהושע השל לוין - מחבר עליות אליהו
רבי דוד רגנשברג - רבה של שאד, בן אחותו של הרב מקאליש
רבי מיכאל דוב ויינגוט - אב"ד פיעטרקוב ומחבר "אגודת אזוב מדברי"
רבי צבי ברי"ט הלברשטט - מו"צ בקובנה
רבי אליהו בר' זרחי - רבן של ציטוביאן ואקמיאן
רבי יצחק רבינוביץ - אב"ד צ'נסטוחובה ומחבר "נדבות פי"
רבי נתן לוין - אב"ד ניקופול, נכד ר' רפאל מהמבורג
משפחתו

אחיו היו: ר' שמואל מקלם (קעלמר) אביו של ר' אריה ליב פרומקין, ויהונתן שנפטר בצעירותו. ואחיותיו: פעסא אשת ר' שמואל חוואַדנר; עלקא מסלנט, שבנה ר' אליה ר' זעלעש התפרסם כצדיק; ופרומה, אמו של רבי דוד רגנשברג רבן של וינדוי, שאד ופאפעלאן.
רבי אליהו השאיר אחריו ארבעה בנים וארבע בנות:
חסיה, נישאה לרב בנימין בינוש מרגליות מנבהרדק
רבי דוד רבינוביץ מהלוסק, היה העורך הראשון של כתבי אביו אך לא הוציאם לאור
רבי יהושע רבינוביץ גאב"ד קלצק ונעשוויז (תקע"ח-תרמ"ז)
רבי מרדכי צבי מדובראווי שבפלך גרודנה
רבי יעקב רגולר מפרופויסק
אסתר זלאטע, התגוררה בקוברין
פעסא, נישאה לרב דוב בער הלוי לוויטין מפרופויסק, יוזם הדפסת כתביו והדפסת ספר תולדותיו "תולדות אליהו" בעריכת ר' אריה ליב פרומקין.
פרומה ליבא, נישא לנגיד ר' יוסף חיים ריפ מסלונים
כתביו

יד אליהו - החיבור היחיד שיצא לאור מכתביו. כולל שו"ת וחקירות הלכתיות, ובסופו "ספר הכללים" בענייני הש"ס בסדר הא"ב והגהותיו לביאור הגר"א לספרא דצניעותא. נערך על ידי הרב יונתן אליאשברג, רבה של וולקוביסק ובן תלמידו של הרב קלישר, הרב מרדכי אליאשברג מבויסק. הובא לבית הדפוס כחמישים שנים לאחר פטירתו, בוורשה תר"ס.
לקריאה נוספת

ספר רבותינו שבגולה תולדות גאוני ליטא, מאת הרב משה זעירא (עמודים 1-8).
הערות שוליים

↑  פרומקין, תולדות אליהו, עמ' 15–16 בהערות, דוחה את השמועה כי למד קבלה מפי הגר"א עצמו, ומקבל חלקית את הגרסה לפיה למד מפי אחיו. יהיה אשר יהיה, אם תאריך לידתו של רבי אליהו מקאליש מדויק, הוא היה בן 13 בשנת פטירתו של רבי אברהם אחי הגר"א, ה'תקס"ז.
↑  לפי הלל נח מגיד שטיינשניידר בספרו עיר ווילנא כיהן רבי אליהו בשלב כלשהו גם כרבה של אניקשט. לפי דוד מתתיהו ליפמן, לתולדות היהודים בקובנה וסלבודקה, קיידאן תרצ"א, עמ' 71 בהערה, אם אכן נכונה עובדת רבנותו באניקשט, היה זה לפני בואו לסלובודקה בשנת תקפ"ד.
↑  ר' אברהם מסטאוויסק, 'רשפי קשת, קניגסברג תרי"ב, באתר היברובוקס.
↑  ראו עליו: בן-ציון אייזנשטט, רעגענשבערג, הרב דוד, דור רבניו וסופריו, תרנ"ה-תרס"ה, חלק ו, עמוד 66, באתר היברובוקס.
↑  רשימת התלמידים על פי דוד מתתיהו ליפמן, לתולדות היהודים בקובנה וסלבודקה, קיידאן תרצ"א, עמ' 182–183, מועתקת אצל משה צינוביץ, עץ חיים, תל אביב תשל"ב, עמ' 106–107.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: ? | רבני סלובודקה  1824-1840 | הבא: רבי יעקב אליהו סגל |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312976505171  LCCN: nr99000344  NTA: 274051885  VIAF: 97273893   WorldCat (עם VIAF): 97273893
מלחמת המלך ויליאם

מלחמת המלך ויליאם (ידועה גם בשם המלחמה הבין-קולוניאלית הראשונה, מלחמת האינדיאנים השנייה, מלחמת האב בודואן, מלחמת קסטין, או המלחמה הבין-יבשתית הראשונה בצרפתית ) הייתה הזירה של מלחמת תשע השנים בצפון אמריקה (1688–1697), הידועה גם כמלחמת הברית הגדולה או מלחמת הליגה של אוגסבורג. זו הייתה הראשונה מבין שש מלחמות קולוניאליות (ראה ארבע המלחמות הבין-קולוניאליות בין בריטניה לצרפת, מלחמת דאמר ומלחמתו של האב לה לוטר) שבהן לחמו צרפת החדשה וניו אינגלנד יחד עם בעלי בריתם הילידים, לפני שצרפת ויתרה על שטחי היבשת הנותרים שלה בצפון אמריקה ממזרח לנהר המיסיסיפי בשנת 1763.
במלחמת המלך ויליאם, לא אנגליה ולא צרפת חשבו להחליש את מעמדן באירופה כדי לתמוך במאמץ המלחמתי בצפון אמריקה. צרפת החדשה וקונפדרציית וואבנקי הצליחו לסכל את התפשטות ניו אינגלנד לתוך אקדיה, ואילו צרפת החדשה הגדירה את גבולה כנהר קנבק בדרום מיין. על פי תנאי הסכם רייסווייק משנת 1697 שסיים את מלחמת תשע השנים, הגבולות והמאחזים של צרפת החדשה, ניו אינגלנד וניו יורק נותרו ללא שינוי מהותי.
המלחמה נגרמה בעיקר מהעובדה שהאמנות וההסכמים שהושגו בתום מלחמת המלך פיליפ (1675–1678) לא קוימו. בנוסף, האנגלים נבהלו מכך שהאינדיאנים מקבלים סיוע צרפתי או אולי הולנדי. האינדיאנים הטריפו את האנגלים ואת הפחדים שלהם, בכך שגרמו לזה להיראות כאילו הם עם הצרפתים. הצרפתים התבדו גם הם, מכיוון שהם חשבו שהאינדיאנים עובדים עם האנגלים. התרחשויות אלו, בנוסף לעובדה שהאנגלים תפסו את האינדיאנים כנתינים שלהם, למרות חוסר נכונותם של האינדיאנים להיכנע, הובילו בסופו של דבר לשני סכסוכים, אחד מהם היה מלחמת המלך ויליאם.
צפון אמריקה בסוף המאה ה-17

המתיישבים האנגלים כללו יותר מ-154,000 בתחילת המלחמה, ועלו על מספרם של הצרפתים 12 ל-1 עם זאת, הם התחלקו למספר מושבות לאורך החוף האטלנטי, אשר לא הצליחו לשתף פעולה ביעילות, והם היו מעורבים במהפכה המהוללת, מה שיצר מתח בין המתיישבים. בנוסף, האנגלים היו חסרי מנהיגות צבאית והייתה להם מערכת יחסים קשה עם בני בריתם האירוקים.
צרפת החדשה חולקה לשלוש ישויות: אקדיה על חוף האוקיינוס האטלנטי; קנדה לאורך נהר סנט לורנס ועד האגמים הגדולים; ולואיזיאנה מהאגמים הגדולים למפרץ מקסיקו, לאורך נהר המיסיסיפי. האוכלוסייה הצרפתית הסתכמה ב-14,000 בשנת 1689. למרות שמספר הצרפתים היה נמוך בהרבה, הם היו מאוחדים יותר מבחינה פוליטית והכילו מספר לא פרופורציונלי של גברים בוגרים עם רקע צבאי. כשהבינו את נחיתותם המספרית, הם פיתחו יחסים טובים עם העמים הילידים על מנת להכפיל את כוחותיהם ועשו שימוש יעיל בטקטיקות פגע וברח.
הגורמים למלחמה

ג'יימס השני, מלך אנגליה הקתולי הודח בסוף 1688 במהפכה המהוללת, שלאחריה עלו על כס המלכות הפרוטסטנטים ויליאם השלישי ומרי השנייה. ויליאם הצטרף לליגת אוגסבורג במלחמתה נגד צרפת (שהחלה מוקדם יותר ב-1688), לשם ברח ג'יימס.
בצפון אמריקה, היה מתח משמעותי בין צרפת החדשה לבין המושבות האנגליות הצפוניות, שב-1686 אוחדו בדומיניון ניו אינגלנד. ניו אינגלנד והקונפדרציה האירוקווית נלחמו בצרפת החדשה ובקונפדרציית וואבנקי. האירוקוי שלטו בסחר הפרוות החשוב כלכלית של הימות הגדולות והיו בעימות עם צרפת החדשה מאז 1680. בדחיפה של ניו אינגלנד, קטעו בני האירוקוי את הסחר בין צרפת החדשה לשבטים המערביים. כנקמה, צרפת החדשה פשטה על אדמות סנקה במערב ניו יורק. בתורה, ניו אינגלנד תמכה באירוקוי בתקיפת צרפת החדשה, דבר שהם עשו על ידי פשיטה על לאשין. 44
מתחים דומים היו על הגבול בין ניו אינגלנד לאקדיה, מאחר שצרפת החדשה הגדירה את גבולה כנהר הקנבק בדרום מיין. מתיישבים אנגלים ממסצ'וסטס (שהאמנה שלהם כללה את אזור מיין) הרחיבו את יישוביהם לאקדיה. כדי להבטיח את תביעתה של צרפת החדשה למיין של ימינו, צרפת החדשה הקימה משלחות קתוליות בין שלושת הכפרים הילידים הגדולים באזור: אחד על נהר קנבק (נורידג'ווק); אחד צפונה יותר על נהר Penobscot ‏(Penobscot) ואחד על נהר Saint John ‏(Medoctec). מצדם, בתגובה למלחמת המלך פיליפ, חמשת השבטים הילידים באזור אקדיה יצרו את קונפדרציית וואבנקי כדי ליצור ברית פוליטית וצבאית עם צרפת החדשה כדי לעצור את התפשטות ניו אינגלנד.
מהלך המלחמה > זירת ניו אינגלנד, אקדיה וניופאונדלנד

זירת המלחמה בניו אינגלנד, אקדיה וניופאונדלנד ידועה גם כמלחמת קסטין ומלחמתו של האב ז'אן בודואן.
באפריל 1688, המושל אנדרוס שדד את ביתו ואת כפרו של קסטין במפרץ פנובסקוט (קסטין, מיין). מאוחר יותר באוגוסט, האנגלים פשטו על הכפר הצרפתי Chedabouctou. בתגובה, קסטין וקונפדרציית וואבנקי השתתפו במערכת החוף הצפון-מזרחי של 1688 לאורך גבול ניו אינגלנד/אקדיה. הם התחילו ב-13 באוגוסט 1688 בניו דארטמות' (ניוקאסל), והרגו כמה מתיישבים. כמה ימים לאחר מכן הם הרגו שני אנשים ב-Yarmouth בקרב הראשון. בקנבונק, בסתיו 1688, חברי הקונפדרציה הרגו שתי משפחות.
באביב שלאחר מכן, ביוני 1689, כמה מאות אינדיאנים משבטי אבנאקי ופנקוק בפיקודם של קנקמגוס ומסנדוויט פשטו על דובר, ניו המפשייר, הרגו יותר מ-20 ולקחו 29 שבויים, שנמכרו בשבי בצרפת החדשה. ביוני, הם הרגו ארבעה גברים בסאקו. בתגובה לפשיטות אלו, הוקמה משלחת של 24 גברים לחפש את הגופות ולרדוף אחרי הילידים. הם נאלצו לחזור לאחר שאיבדו רבע מאנשיהם בסכסוכים עם הילידים.
באוגוסט 1689, ז'אן-וינסנט ד'אבדי דה סן קסטין והאב לואי-פייר ת'ורי הובילו משלחת מלחמה של אבנאקי שכבשה והרסה את המצודה בפמקוויד (בבריסטול, מיין של היום). נפילתה של פמקוויד הייתה נסיגה משמעותית לאנגלים. והביאה לדחיקת הגבול בחזרה לקסקו (פלמות'), מיין.
ניו אינגלנד נקמה על פשיטות אלה על ידי שליחת מייג'ור בנג'מין צ'רץ' לפשוט על אקדיה. במהלך מלחמת המלך ויליאם, צ'רץ' הוביל ארבע קבוצות פשיטה של ניו אינגלנד לתוך אקדיה (שכללה את רוב מיין) נגד האקאדים וחברי קונפדרציית וואבנקי. במשלחת הראשונה לאקדיה, ב-21 בספטמבר 1689, הגנו צ'רץ' ו-250 חיילים על קבוצת מתיישבים אנגלים שניסו להתבסס בפאלמות' (ליד פורטלנד, מיין של היום). שבטי קונפדרציית וואבאנקי הרגו 21 מאנשיו, אך ההגנה של צ'רץ' הצליחה והילידים נסוגו. לאחר מכן חזר צ'רץ' לבוסטון, והותיר את הקבוצה הקטנה של המתיישבים האנגלים ללא הגנה. באביב שלאחר מכן, למעלה מ-400 חיילים צרפתים וילידים, בהנהגתו של קסטין, הרסו את סלמון פאלס (היום ברוויק, מיין), ואז חזרו לפאלמות' וטבחו בכל המתיישבים האנגלים בקרב פורט לויאל. כשצ'רץ' חזר לכפר מאוחר יותר באותו קיץ הוא קבר את המתים. נפילת פורט לויאל (קסקו) הובילה להתרוקנות כמעט כל אוכלוסיית מיין. כוחות ילידים יכלו בעקבות כך לתקוף את גבול ניו המפשייר ללא תגמול.
מהלך המלחמה > זירת ניו אינגלנד, אקדיה וניופאונדלנד > קרב פורט רויאל (1690)

אנשי ניו אינגלנד, בראשות סר ויליאם פיפס, הגיבו בתקיפת פורט רויאל, בירת אקדיה. הקרב על פורט רויאל החל ב-9 במאי 1690. פיפס הגיע עם 736 אנשי ניו אינגלנד בשבע ספינות אנגליות. המושל דה מנבאל נלחם במשך יומיים ולאחר מכן נכנע. חיל המצב נכלא בכנסייה, והמושל דה מנבל רותק לביתו. הניו אינגלנדרים שיטחו את הבסיס של המבצר החדש. תושבי פורט רויאל נכלאו בכנסייה ונשאו שבועת אמונים למלך.
פיפס עזב, אבל ספינות מלחמה מניו יורק הגיעו ביוני, מה שהביא להרס נוסף. הימאים שרפו ובזזו את היישוב, כולל כנסיית הקהילה. הניו אינגלנדרים עזבו שוב, ווילבון, מושל אקדיה, העביר את הבירה לטריטוריה בטוחה יותר פנימה בפורט נאשוואק (היום פרדריקטון, ניו ברונסוויק). פורט נאשוואק נותרה הבירה עד לאחר המלחמה, כאשר פורט רויאל הוחזרה כבירה בשנת 1699.
במשלחת השנייה של צ'רץ' לאקדיה, הוא הגיע עם 300 איש למפרץ קאסקו ב-11 בספטמבר 1690. משימתו הייתה לכבוש בחזרה את המבצר האנגלי Pejpescot (היום ברונסוויק, מיין), שנכבש על ידי קונפדרציית וואבנקי. הוא עלה במעלה נהר אנדרוסקוגין לפורט פג'פסקוט. משם הוא נסע 40 מיל (64 קילומטרים) במעלה הנהר למפלי ליברמור ותקף כפר ילידים. אנשי צ'רץ' ירו בשלושה או ארבעה ילידים כאשר נסוגו. צ'רץ' גילה חמישה שבויים אנגלים בוויגוואמים. צ'רץ' טבח שישה או שבעה ילידים ולקח תשעה שבויים. כמה ימים לאחר מכן, כנקמה, חברי קונפדרציית וואבנקי תקפו את צ'רץ' בכף אליזבת בפוינט פורפודוק, הרגו שבעה מאנשיו ופצעו 24 אחרים. ב-26 בספטמבר, צ'רץ' חזר לפורטסמות ', ניו המפשייר.
במהלך מלחמת המלך ויליאם, העיירה וולס שהכילה כ-80 בתים ובקתות עץ שהיו פרוסות לאורך כביש הפוסט, הותקפה ב-9 ביוני 1691 על ידי כ-200 אינדיאנים בפיקודו של הסחם מוקסוס, אבל קפטן ג'יימס קונברס והמיליציה שלו הגנו בהצלחה על חיל המצב של לוטננט ג'וזף סטורר, שהיה מוקף בפליסאדה סגורה. סחם אחר, מדוקוואנדו, איים לחזור בשנה הבאה "ולהוציא את הכלב קונברס מהמאורה שלו".
כשהילידים נסוגו, הם נסעו ליורק ליד קייפ נדיק שם עלו על כלי שיט, והרגו את רוב הצוות. הם גם שרפו כפר.
בתחילת 1692, על פי ההערכות 150 אבנקים בפיקודו של קציני צרפת החדשה חזרו ליורק, הרגו כ-100 מהמתיישבים האנגלים ושרפו מבנים במה שייקרא טבח הקנדלמס.
המשלחת השלישית של צ'רץ' לאקדיה במהלך המלחמה הייתה ב-1692 כאשר הוא פשט על פנובסקוט (האי ההודי של היום, מיין) עם 450 איש. 212צ'רץ' ואנשיו המשיכו לפשוט על טאקונוק (ווינסלו, מיין).
בשנת 1693, פריגטות מניו אינגלנד תקפו שוב את פורט רויאל, ושרפו כמעט תריסר בתים ושלוש אסמים מלאים בתבואה.
ב-18 ביולי 1694, פשט החייל הצרפתי קלוד-סבסטיאן דה ויליו עם כ-250 אבנקים מנורידג'ווק בפיקודו של הסגאמור (המפקד העליון) בומזין (או בומוסין) על ההתנחלות האנגלית דורהאם, ניו המפשייר, בטבח נהר האויסטר. בסך הכל, הכוח הצרפתי והילידים הרגו 104 תושבים ולקחו 27 בשבי, תוך שהם שורפים מחצית מהבתים, כולל חמישה כוחות מצב. הם גם הרסו יבולים והרגו בעלי חיים, וגרמו לרעב ולמחסור לניצולים.
מהלך המלחמה > זירת ניו אינגלנד, אקדיה וניופאונדלנד > המצור על פמקוויד (1696)

בשנת 1696, צרפת החדשה ושבטי קונפדרציית וואבנקי, בראשות סנט קסטין ופייר לה מואן ד'איברוויל, חזרו ונלחמו בקרב ימי במפרץ פאנדי לפני שהמשיכו לפשוט על פמקוויד. לאחר המצור על פמקוויד, ד'איברוויל הוביל כוח של 124 קנדים, אקדים, מיקמק ואבנקיס במסע חצי האי אבלון. הם הרסו כמעט כל יישוב אנגלי בניופאונדלנד, למעלה מ-100 אנגלים נהרגו, כמה מאות נלקחו בשבי, וכמעט 500 גורשו לאנגליה או צרפת. 84
כנקמה יצא צ'רץ' למשלחת הרביעית שלו לאקדיה וביצע פשיטה תגמול נגד קהילות אקדיות באיסתמוס של צ'יגנקטו ומבצר נאשוואק (היום פרדריקטון, ניו ברונסוויק), שהייתה אז בירת אקדיה. 215הוא הוביל את חייליו באופן אישי בהריגת תושבי צ'יגנקטו, בזיזת כלי ביתם, שריפת בתיהם ושחיטת בעלי החיים.
מהלך המלחמה > זירת קוויבק וניו יורק

באוגוסט 1689, 1,500 בני אירוקוי, שחיפשו נקמה על מעשיו של המושל גנרל דנונוויל, תקפו את היישוב הצרפתי בלאצ'ין. הרוזן פרונטנק, שהחליף את דנונוויל כמושל הכללי, תקף מאוחר יותר את הכפר אונונדאגה של בני באירוקווי. צרפת החדשה ובעלי בריתה האינדיאנים תקפו בעקבות כל יישובי גבול אנגליים בתחילת 1690, בעיקר ב-Schenectady בניו יורק.
לאחר מכן באו שתי משלחות. האחת, ביבשה תחת גנרל המיליציה הפרובינציאלית של קונטיקט, פיץ-ג'ון ווינת'רופ, לעבר מונטריאול; השנייה, בראשותו של סר וויליאם פיפס, התמקדה בקוויבק. המשלחת של ווינת'רופ נכשלה בגלל בעיות מחלות ואספקה, ופיפס הובס בקרב קוויבק. משלחות קוויבק ופורט רויאל היו המתקפות הגדולות היחידות של ניו אינגלנד במלחמת המלך ויליאם; במשך שארית המלחמה עסקו המתיישבים האנגלים בעיקר בפעולות הגנה, התכתשויות ופשיטות תגמול.
חמש המדינות האירוקויות סבלו מחולשתן של בעלות בריתן האנגליות. בשנים 1693 ו-1696, הצרפתים ובני בריתם האינדיאנים הרסו את ערי האירוקוי והרסו יבולים בעוד שהקולוניסטים בניו יורק נותרו פסיביים. לאחר שהאנגלים והצרפתים עשו שלום ב-1697, בני האירוקוי, שננטשו כעת על ידי המתיישבים האנגלים, נשארו במלחמה עם צרפת החדשה עד 1701, כאשר הוסכם שלום במונטריאול בין צרפת החדשה למספר רב של בני אירוקוי ושבטים אחרים.
מהלך המלחמה > זירת מפרץ הדסון

המלחמה שימשה גם רקע למלחמה כלכלית מתמשכת בין האינטרסים הצרפתיים והאנגלים בצפון אמריקה הארקטית. חברת מפרץ הדסון הקימה מוצבי מסחר במפרץ ג'יימס ובאזורים הדרומיים של מפרץ הדסון בתחילת שנות ה-80. בסדרה של פשיטות, שהחלה במה שמכונה משלחת מפרץ הדסון, שאורגנה על ידי המושל דנונוויל ונמשכה במהלך מלחמת תשע השנים (1688-1697), רוב המאחזים הללו, כולל מוס פקטורי, יורק פקטורי ופורט אלבני, נכבשו על ידי פושטים צרפתים, בראשם פייר לה מוין ד'איברוויל.
אבל הכוחות הצרפתיים היו קטנים, ואחיזתם בעמדות שנכבשו הייתה חלשה למדי - יורק פקטורי נכבשה מחדש על ידי האנגלים ב-1695. בשנת 1697, בקרב מפרץ הדסון, אחד הקרבות הימיים הגדולים של המלחמה, ד'איברוויל, עם ספינה אחת, הביס שלוש ספינות אנגליות והמשיך לכבוש שוב את יורק פקטורי.
לאחר מכן

הסכם רייסווייק שנחתם בספטמבר 1697 סיים את המלחמה בין שתי המעצמות הקולוניאליות, והחזיר את הגבולות הקולוניאליים לסטטוס קוו אנטה בלום. השלום לא נמשך זמן רב; ובתוך חמש שנים, המושבות נקלעו לשלב הבא של המלחמות הקולוניאליות, מלחמת המלכה אן. לאחר הסכם השלום שלהם עם צרפת ב-1701, בני האירוקוי נותרו נייטרליים באותו עימות, ולא השתתפו בפעולות איבה אקטיביות נגד שני הצדדים. המתיחות נותרה גבוהה בין האנגלים לבין שבטי קונפדרציית וואבנקי, ששוב נלחמו לצד הצרפתים במלחמת המלכה אן, עם סכסוך שהתאפיין בפשיטות תכופות במסצ'וסטס, כולל אחת על גרוטון ב-1694, שבה נחטפו ילדים, והדירפילד. טבח בשנת 1704, בו יותר מ-100 שבויים נלקחו צפונה למונטריאול לצורך כופר או אימוץ על ידי המוהיקנים וצרפתים. בסוף המלחמה, הילידים הצליחו להרוג יותר מ-700 אנגלים ולשבות למעלה מ-250 לאורך גבול אקדיה/ניו אינגלנד.
הסכם רייסווייק לא היה משביע רצון לנציגי חברת מפרץ הדסון. מאחר שרוב תחנות המסחר שלה במפרץ הדסון אבדו לצרפתים לפני תחילת המלחמה, שלטון הסטטוס קוו גרם לכך שהם נשארו בשליטה צרפתית. החברה קיבלה את שטחיה בחזרה ליד שולחן המשא ומתן כאשר הסכם אוטרכט סיים את מלחמת המלכה אן.
חוקרים מתווכחים אם המלחמה הייתה גורם תורם לציד המכשפות בסיילם. מלחמת המלך ויליאם כמו גם מלחמת המלך פיליפ (1675–1678) הובילו לעקירת פליטים רבים במחוז אסקס. הפליטים נשאו עימם פחדים מהאינדיאנים, שעל פי הוויכוח הוביל לפחדים מכישוף, במיוחד מכיוון שלטענתם השטן היה קשור קשר הדוק לאינדיאנים ולכישוף. כמובן, קוטון מת'ר גם כתב שזה הולך להוביל לעידן של עגמומיות, והוא ללא ספק תומך בהובלת סיילם למשבר הכישוף של 1692. חוקרים מתווכחים על תיאוריה זו וחוקרת אחת, ג'ני הייל פולסיפר, טוענת שמלחמת המלך ויליאם הייתה יותר מאשר סיבה לכך. חוקרים אחרים שכתבו על התיאוריה של המלחמות שהן הגורם המוביל למשפטי הכישוף של סיילם כוללים את מרי בת' נורטון, ג'יימס קנסס ואמרסון בייקר.
La noia

"La noia" (בעברית: "שעמום") הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האיטלקייה אנג'לינה מנגו. יצא לאור ב-7 בפברואר 2024 דרך חברת התקליטים וורנר מיוזיק איטליה, כסינגל השלישי מתוך אלבום האולפן השני שלה, Poké melodrama. הוא נכתב על ידי הזמרת, מאדאם ודריו פאיני, שגם הפיק אותו מוזיקלית. עם "La noia" השתתפה מנגו במהדורה ה-74 של פסטיבל סן רמו, הקדם הלאומי של איטליה לתחרות הזמר של האירוויזיון. היא זכתה באירוע, והפכה לאישה הראשונה שעושה זאת מזה עשר שנים. בעקבות הזכייה נבחרה לייצג את איטליה באירוויזיון 2024, שהתקיים במאלמה שבשוודיה. היא הגיעה בערב הגמר למקום השביעי עם 268 נקודות.
"La noia" הגיע בשיאו למקום הרביעי במצעד הסינגלים האיטלקי. איגוד תעשיית ההקלטות האיטלקי התעיד את היצירה בתואר פלטינה משולשת לאחר שחצה את רף 300,000 העותקים שנמכרו ברחבי המדינה. כמו כן, נכנס השיר למצעד הפזמונים בשווייץ, סן מרינו, קרואטיה ויוון. הוא הגיע למקום ה-110 בבילבורד גלובל 200.
ב-3 במאי 2024 יצאה גרסה דו-לשונית בספרדית ובאיטלקית בהשתתפותו של אלבארו דה לונה.
הפקה

השיר נכתב על ידי מנגו, מאדאם ודריו פאיני, שהיה מעורב בשיר הלוקסמבורגי לאירוויזיון 2024, "Fighter" בביצוע הזמרת ילידת ישראל טלי גולרגנט. מנגו הצהירה מאוחר יותר:
נפגשתי עם מאדאם ופאיני באופן חברי, עוד לפני שנפגשנו באופן אמנותי. הדבר עזר לנו למצוא את הקו של "La noia". כששמעתי את הסקיצה הראשונית ידעתי שהוא יתאים לפסטיבל סן רמו. השיר הזה יצא מתוך השקפותיי על זמן. השעמום נתפס בעיני רבים באופן שלילי. אולם לדעתי, זהו הזמן שאתה מקדיש לעצמך, אותו זמן שמאפשר לך לגלות אותך. תמיד אשאיר לעצמי זמן כדי להשתעמם.