stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איירספיד אוקספורד
פיתוח

איירספיד הוזמנה להשתתף במכרז בשל שני שיקולים מרכזיים של משרד האווירייה: על אף שהחברה נוסדה רק חמש שנים קודם לכן, היא נחשבה כבעלת הניסיון הרב ביותר בבניית מטוסים בעלי כן נסע מתכנס. כמו כן, באותה תקופה הציגה איירספיד את ה-AS.6 אנווי (AS.6 Envoy), מטוס נוסעים דו-מנועי קטן, ממנו ניתן יהיה ליצור בסיס טוב לפיתוח המבוקש, עם מספר מצומצם של שינויים נדרשים.
בהתבססם על מטוס האנווי, החל צוות המתכננים בראשות האסל טילטמן (Hessell Tiltman) לפתח מטוס אימון רב-תכליתי אשר יתאים לדרישות המכרז. בשל הצורך במטוס אשר ישמש במגוון תפקידי אימון כגון טיסה, ניווט יום ולילה וטיסת מכשירים, כמו גם תפעול רדיו, הפצצה, מקלענות וצילום אווירי, דמה המטוס המוגמר לאנווי בצורה שטחית בלבד. איירספיד סימנה את המטוס כ-A.S.10 ומשרד האווירייה העניק לו את השם אוקספורד.
כמו במקרים דומים בעבר, הוזמנה בתחילה על ידי משרד האווירייה רק כמות קטנה ולא כלכלית בת 136 יחידות מסדרת הייצור הראשונה של האוקספורד שנשלחה באוקטובר 1936, אך גם הזמנה זו הערימה קשיים על החברה שלא הייתה מורגלת בייצור בקנה מידה גדול היות שהייתה זו ההזמנה הגדולה ביותר שקיבלה עד אותה תקופה. היה צורך בארגון-מחדש ובשינויים בפס הייצור במפעל שבפורטסמות' כדי להתאימו לייצור המוני, מה שהביא לעיכוב בתחילת העבודה.
אב הטיפוס (מספר סדרתי L4534 של חיל האוויר המלכותי) המריא לראשונה מפורטסמות' ב-19 ביוני 1937 ולאחר שבוע של בדיקות על הקרקע נמשכו טיסות מבחן אינטנסיביות. המטוס הוצג לראשונה ב"פארק הדגמים החדשים" של חיל האוויר המלכותי בבסיס הנדון (Hendon Aerodrome) שליד לונדון כשהוא נושא על גבו צריח דמה.
לאחר הופעתו הפומבית נמשכו טיסות הניסוי באב הטיפוס אשר הושלמו בסוף ספטמבר 1937. אז תוכננו למטוס שתי גרסאות: האוקספורד סימן I, שנועד לשמש כמטוס אימון רב-תכליתי לכל אנשי צוות האוויר, צויד בצריח דורסאלי (על גב המטוס) בעל מקלע, כוונות הפצצה וציוד פנימי נוסף. האוקספורד סימן II נועד לשמש לאימון טייסים, וצויד באמצעי שליטה כפולים. בלבול רב התקיים במשך שנים רבות בזיהוי שתי הגרסאות מכיוון שבאוקספורד נעשה שימוש מועט בתפקידים שלא כללו אימון טייסים ומרבית האוקספורד סימן I טסו לרוב ללא צריחיהם. הייתה כוונה לצייד את המטוס במנוע מסוג ארמסטרונג-סידלי צ'יטה סימן X ובמדחפי מתכת כפולי-להב בעלי פסיעה קבועה תוצרת פיירי-ריד או בצ'יטה סימן IX עם מדחפי עץ, אם כי בפועל צוידו כל המטוסים שנבנו בהתקן האחרון.
עיצוב וייצור

האוקספורד דמה במבנהו החיצוני לאנווי וכללית נבנה ממעטפת עשוית עץ שחיבוריה הודקו באמצעות דבק. גוף המטוס הורכב משתי יחידות עשויות עץ לבנה בתצורה חצי-קונכית (Semi-monocoque), כאשר היחידה הקדמית כללה את תאי הטייס והנוסעים והאחורית את מייצב הכיוון שנבנה כיחידה אחת. יחידת הזנב נבנתה ממסגרת עץ שכוסתה בבד. כנפי המטוס היו תחתיות, כאשר חלקן האמצעי בנוי בנפרד מהגוף וחלקן החיצוני, בעל עובי מופחת לקראת קצה כל כנף, מחובר לחלק האמצעי בעזרת ארבעה ברגים ואומים, כאשר הברגים עוברים דרך זיזי פלדה בכל קצה. הכנף הייתה בנויה מ-3 שכבות של עץ אשוח ולבנה ובתהליך הרכבתה נעשה שימוש בשיטה מיוחדת של הצמדה בבניית חיזוקים אלכסוניים. כל הכנף כוסתה בעץ לבוד והמאזנות היו עשויות מתכת ומצופות בבד. המדפים היו גם הם ממתכת ומופעלים הידראולית. פנס עזר לנחיתה היה בנוי בשפת ההתקפה של כנף שמאל. כן הנסע התקפל הידראולית לתוך בתי המנוע, כאשר חלקם התחתון של הגלגלים נותר חשוף, בעוד הגלגל האחורי נשאר קבוע. בנוסף, צוידו כני הנסע בבולמי זעזועים ובצמיגים תוצרת חברת דאנלופ. זוג המנועים הכוכבייים מסוג ארמסטרונג-סידלי צ'יטה סימן X, בעלי 350 כוחות סוס כל אחד, מוקמו בתוך בתי מנוע אווירודינמיים מעוצבים. צריח המקלעים שעל גב המטוס הורכב בנפרד והיה ניתן להסרה. אנשי הצוות נכנסו דרך דלת שמוקמה בצידו השמאלי של המטוס.
תא הטייס, שצויד באמצעי שליטה כפולים ולוח מחוונים אשר נחשב כחדשני לתקופתו, כלל בדרך כלל מקום לצוות של שלושה - שני טייסים ונווט. באימוני ניווט הוזז כיסא הטייס הימני לאחור על מנת לפתוח שולחן מפות מתקפל עבור הנווט המתלמד. כאשר נעשה במטוס שימוש לאימוני הפצצה הוסר הכיסא הימני על מנת לספק מקום לכוונות עבור מטיל הפצצות אשר שכב פרקדן. מאחורי תא הטייס ולכיוון ירכתי המטוס הייתה עמדת מפעיל הרדיו, שישב ופניו כלפי חלקו הימני של גוף המטוס, ואחריו עמדת המקלען. לרוב לא הטיס האוקספורד יותר משלושה אנשי צוות בו זמנית.
עוד לפני שהושלמה סדרת הייצור הראשונה, החלו להגיע הזמנות לכמויות גדולות של האוקספורד. כדי להדביק את הביקוש, פתחה איירספיד "מפעל צללים" בקרייסטצ'רץ' (Christchurch) שבמחוז דורסט, בו נבנו 550 יחידות. בנוסף, הועסקו מפעלים אחרים ברחבי בריטניה כקבלני משנה לייצור האוקספורד: דה הבילנד בנתה 1,515 מטוסים במפעלה בהטפילד (Hatfield), פרסיבל איירקראפט בנתה 1,355 במפעלה בלוטון וסטנדרט מוטורוס בנתה 750 יחידות של האוקספורד במפעלה שבקובנטרי. 4,411 מטוסים נבנו במפעל הראשי של איירספיד בפורטסמות' והייצור, שהסתיים ביולי 1945, הסתכם ב-8,581 יחידות.
היסטוריה מבצעית

מסירת האוקספורד החלה בנובמבר 1937, כאשר נשלחו שלושה לבית הספר המרכזי לטיסה, כדי להעריך את ביצועי המטוס בידי המדריכים הבכירים של חיל האוויר המלכותי. איירספיד הסבה מטוס אחד לשימוש אזרחי עבור חברת בריטיש איירוויז, ומטוס נוסף נותר בחברה לבחינה ופיתוח של כן נסע תוצרת מקלארן-קסטורינג. אחריהם סופקו מטוסים נוספים לבתי ספר לטיסה ברחבי האי הבריטי.
על אף שהאוקספורד סימן I נבנה כמטוס אימון רב-תכליתי, היה צורך דחוף יותר לאמן טייסים חדשים במטוס דו-מנועי על מנת להתמודד עם הטסתם של הבלנהיים, הוולינגטון, ההאמפדן והוויטלי, ולכן נשלחו האוקספורד הראשונים לבתי הספר לטיסה. עד שנבנו מטוסי אוקספורד בכמות מספקת למשימות אחרות כבר היו מטוסי אנסון עודפים בשירות בתי הספר לניווט ובמקומות נוספים כתחליף, ובשל הסיבה הזו, אך גם בשל איכותו הגבוהה כמטוס לאימון טייסים, נותר המטוס בעיקר בתפקיד זה במהלך כל תקופת שירותו.
ב-1939 נכנסו האוקספורד סימן II הראשונים לשירות בחיל האוויר המלכותי והופעלו לצד האוקספורד סימן I כמטוסי הסבה לטייסים, בעוד האחרונים שימשו לשלבי האימון המתקדמים יותר. כשפרצה מלחמת העולם השנייה היו ארבעה בתי ספר לטיסה מצוידים באוקספורד ברחבי בריטניה. הצורך לפנות את שמי האי הבריטי מטיסות אימון לטובת טיסות מבצעיות, הוביל להקמת תוכנית אימוני האוויר האימפריאלית, במטרה לאמן את טייסי בעלות הברית בשמיים הבלתי מאוימים של קנדה, דרום אפריקה, אוסטרליה וניו זילנד. באוסטרליה וניו זילנד כבר שירתו האוקספורד במספרים קטנים בחילות האוויר המקומיים, ועם תחילתה של תוכנית האימון האווירית האימפריאלית נשלחו מטוסים ארוזים רבים לפיתוח התוכנית בארבעת הדומיניונים שלעיל. מתוך 819 המטוסים שהועברו לקנדה, 188 שנשלחו כשלדות בלבד קיבלו מנועים מסוג פראט אנד ויטני ואספ ג'וניור וסומנו כאוקספורד סימן V. דרום אפריקה קיבלה 700, ניו זילנד 299 ואוסטרליה 389 מטוסים. כמה מאות מטוסים שירתו בבתי הספר לטיסה של חיל האוויר המלכותי שהופעלו ברודזיה הדרומית. האוקספורד שנותרו בבריטניה, עם העברת בתי הספר לטיסה מעבר לים, שימשו לאימון קבוצות מיוחדות ולהכשרת מדריכי טיסה.
על מנת להרגיל את טייסי התוכנית לטיסה בתנאי מזג האוויר של בריטניה (עננים וערפל), נעשה שימוש באוקספורד כיחידת טיסה מתקדמת (Advanced Flying Unit או AFU) לטיסות מכשירים והותקנה בו מערכת הנחיה לנחיתה עיוורת (beam approach beacon system). כמאה מטוסים הוסבו לתפקיד זה וסופחו ליחידות של פיקוד המפציצים כדי לשמר את מיומנות הטייסים בנחיתות בתנאי מזג אוויר קשים.
תפקיד עזר נוסף בו נעשה שימוש באוקספורד היה כ"מטרות" עבור צוותי נ"מ וכיול מערכות מכ"ם, משימות בהן החליף את הוסטלנד לייסנדר החל מ-1943 ונותר בתפקידו עד לתחילת שנות ה-50.
בנוסף לתפקידו העיקרי כמטוס אימון, שימש האוקספורד גם כמטוס נגד צוללות, ובמזרח התיכון, כאמבולנס אווירי. הוא נחשב כקל להטסה, אך הנחתתו דרשה מיומנות.
27 מטוסי אוקספורד היוו חלק מסדר הכוחות בבית הספר לטיסה מס' 4 של חיל האוויר המלכותי בחבניה שבעיראק, ועברו הסבה מקומית למפציצים קלים כדי לסייע בהגנת הבסיס במהלך המלחמה האנגלו-עיראקית ב-1941.
היסטוריה מבצעית > בשירות הצי המלכותי

זרוע האוויר של הצי המלכותי רכש מספר מטוסי אוקספורד למשימות אימון מגוונות. תחילה, נמסרו המטוסים לידי טייסת מס' 782 מדוניבריסטל (Donibristle) שבסקוטלנד על מנת לספק פלטפורמה דו-מנועית לגף הקישור שפעל במקום והפעיל את הדה הבילנד DH.95 פלמינגו. יחידת הסבה הוקמה ביאווילטון, סאמרסט ב-1941, כדי להמשיך בהכשרת צוותי אוויר למשימות בהן הפעילה זרוע האוויר מטוסים דו-מנועיים כגון המרטין מרילנד, ששימש לסיור ימי ואיסוף מודיעין. האוקספורד שירת ביחידה זו, טייסת מס' 762, עד נובמבר 1949. בנוסף, שירת האוקספורד בטייסות מס' 758 ו-739 לאימונים בנחיתות עיוורות וטיסות מכשירים, ולעיתים נעשה בו שימוש לא רציף ביחידות נוספות של זרוע האוויר של הצי.
היסטוריה מבצעית > שירות לאחר המלחמה

לאחר המלחמה הוסבו 161 מטוסי אוקספורד (מעודפי המלחמה או מהסבות מטוסים שעדיין היו על פס הייצור) למטוסי נוסעים בעלי שישה מושבים, שכונו AS.65 קונסוּל (ראו להלן). עודפי אוקספורד אחרים נרכשו על ידי חיל האוויר ההלני ונעשה בהם שימוש במהלך מלחמת האזרחים ביוון.
האוקספורד המשיך לשרת בחיל האוויר המלכותי כמטוס אימון ותובלה קל עד להוצאתו משירות ב-1956. מספר מטוסים נמכרו לחילות אוויר אחרים, כגון חיל האוויר המלכותי הבלגי וחיל האוויר המלכותי ההולנדי.
שירות

האוקספורד שירת במדינות הבאות:
| --- | --- |
 אוסטרליה אוסטרליה   איראן  ארצות הברית ארצות הברית  בורמה בורמה  בלגיה בלגיה  דנמרק דנמרק   דרום אפריקה  הודו הודו  הולנד הולנד  יוגוסלביה יוגוסלביה  יוון יוון:  ישראל ישראל   מצרים  נורווגיה נורווגיה  ניו זילנד ניו זילנד   ציילון  פולין פולין  פורטוגל פורטוגל  צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה  צרפת החופשית צרפת החופשית  קונגו הבלגית קונגו הבלגית   קנדה
מפרט טכני (אוקספורד סימן I) > מאפיינים כלליים

צוות: 3
אורך: 10.52 מטר
מוטת כנפיים: 16.26 מטר
גובה: 3.38 מטר
שטח כנף: 32.3 מ"ר
משקל ריק: 2,419 ק"ג
משקל מרבי: 3,409 ק"ג
מנוע: כוכבי מקורר אוויר, 2 X ארמסטרונג סידלי צ'יטה סימן X,‏ 350 כ"ס כל אחד
מפרט טכני (אוקספורד סימן I) > ביצועים

מהירות מרבית: 309 קמ"ש בגובה 2,440 מטר
מהירות שיוט: 262 קמ"ש
זמן שהייה באוויר: 5.5 שעות
סייג רום: 7,180 מטר
מהירות נסיקה: 6.8 מטר/שנייה
טווח: 1,448 ק"מ
מפרט טכני (אוקספורד סימן I) > חימוש

מקלע: 1 X ‏7.7 מ"מ ויקרס K בצריח על גב המטוס
פצצות: 16 X פצצות אימון במשקל 5 ק"ג כל אחת, נישאות במתלים חיצוניים
איירספיד קונסול

| --- | --- |

איירספיד קונסול של חברת אסו פטרוליום בשדה התעופה של מנצ'סטר, 1954
 מאפיינים כלליים
 סוג:  מטוס נוסעים
 ארץ ייצור:  בריטניה בריטניה
 יצרן:  איירספיד לימיטד
 טיסת בכורה:  1946
 תקופת שירות:  1946–1957 (כ־11 שנים)
 צוות:  1
 נוסעים:  6 נוסעים
 יחידות שיוצרו:  162
 משתמש ראשי:  חברות תעופה אזרחיות בבריטניה
גרסה אזרחית לאוקספורד תוכננה על ידי איירספיד כבר במהלך 1940, אך רק עם סיום מלחמת העולם השנייה החלה החברה לעבוד על גרסה מוסבת שתוכל לשמש כמטוס נוסעים וכמטוס מנהלים.
המטוס הראשון שהוסב לתפקיד זה נבנה על ידי חברת דה הבילנד, מגרסת אוקספורד סימן I. המטוס ביצע טיסות ניסוי, הוכשר לטיסה ב-15 במרץ 1946 ונשלח לחברת BATA SHOE CO.LTD כמטוס מנהלים תחת סימול חדש, AS.65 קונסוּל.
השינויים שנערכו בקונסול כללו התקנת מחיצה כפולה בעלת חלונות בין תא הטייס לתא הנוסעים והארכת החרטום תוך ביטול הצוהר ששימש לאימון מטיל הפצצות, זאת לצורך בניית תא מטען. בנוסף, הותקנו זוג חלונות מלבניים בתא הנוסעים. הסידור הפנימי של מושבי המטוס כלל זוג מושבים לטייס ולמפעיל הרדיו זה בצד זה, ובתא הנוסעים היו זוג מושבים מלפנים, מושב בודד בצד ימין ועוד זוג מושבים מאחור, עם אפשרות להוספת מושב נוסף בצד שמאל.
לאחר טיסות ניסוי נוספות באב טיפוס, הוחלט לבצע שינויים מבניים נוספים כדי להתאים את מאפייני הטיסה לסטנדרט אזרחי: באמצעות הזזת זנב המטוס הוסט מרכז הכובד קדימה, מה שהגדיל את יציבות המטוס ואת השליטה עליו בתנאי טיסת מכשירים. חרטום המטוס הוארך שוב כדי לספק תא מטען גדול יותר.
הקונסול תוכנן להיות זול לרכישה ולתפעול ומחירו, שעמד על 5,500 לירות שטרלינג, נקבע מכיוון שאיירספיד הייתה יכולה לרכוש מטוסי אוקספורד כעודפי מלחמה במחיר נמוך מאוד. כל מטוסי הקונסול הוסבו ממטוסים אלה, או ממטוסי אוקספורד שנותרו על קווי הייצור. 166 מטוסי אוקספורד הוסבו לגרסת הקונסול, מתוכם נמכרו 69 לחברות תעופה ואחרים לחברות גדולות בבריטניה ובעולם וכן ללקוחות פרטיים. המטוס האזרחי הראשון שירת בחברת מאלאייאן איירווייז (Malayan Airways), קודמתן של סינגפור איירליינס ומלזיה איירליינס.
חסרונות המטוס - מבנה העץ, השחיקה משימוש במהלך המלחמה, אמצעי שליטה מסובכים יחסית והטסת מספר קטן של נוסעים, הביאו לרכש מוגבל על ידי מפעילות אזרחיות והסבות רבות נרכשו בסופו של דבר על ידי חילות אוויר שכבר הפעילו את האוקספורד, כגון בריטניה, קנדה וניו זילנד, שם שימש הקונסול לתובלת אחמ"ים.
שירות

האיירספיד קונסול שירת במדינות הבאות:
שירות > מפעילות אזרחיות

אירלנד אירלנד
בורמה בורמה
הפדרציה של מלזיה
הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
ירדן ירדן
ספרד ספרד
שירות > מפעילות צבאיות

ארגנטינה ארגנטינה
בורמה בורמה
טורקיה טורקיה
ישראל ישראל
קונגו הבלגית קונגו הבלגית
מפרט טכני (איירספיד קונסול) > מאפיינים כלליים

צוות: 1
נוסעים: 6
אורך: 10.77 מטר
מוטת כנפיים: 16.26 מטר
גובה: 3.38 מטר
שטח כנף: 32.3 מ"ר
משקל ריק: 2,749 ק"ג
משקל מרבי: 3,750 ק"ג
מנוע: כוכבי מקורר אוויר, 2 X ארמסטרונג סידלי צ'יטה סימן X,‏ 395 כ"ס כל אחד
מפרט טכני (איירספיד קונסול) > ביצועים

מהירות מרבית: 306 קמ"ש
מהירות שיוט: 251 קמ"ש
טווח: 1,449 ק"מ
סייג רום: 5,800 מטר
מהירות נסיקה: 6 מטר/שנייה
האוקספורד והקונסול בחיל האוויר הישראלי

עם תום מלחמת העצמאות החל חיל האוויר הישראלי להיערך להקמת בית הספר לטיסה, ולצורך זאת נדרשו לו מטוסי אימון. נציגי הרכש מחוץ לישראל הונחו לנסות ולרכוש מטוסי קונסול ואוקספורד. החל ממרץ 1949 הגיעו לישראל 11 מטוסי קונסול, שעשרה מהם נרכשו בבריטניה ואחד נוסף בדרום אפריקה. עם רכישת מטוסי המוסקיטו בתחילת שנות ה-50 התעורר הצורך לתגבר את מערך הטייסים והנווטים להטסת מטוסים דו-מנועיים, ומסוף 1951 ועד יולי 1952 נרכשו ארבעה מטוסי אוקספורד שהיו בשירות חברת בריטאויה (BRITAVIA LTD) הבריטית. מטוס חמישי שנרכש לא הוטס בארץ ושימש לחלקי חילוף. אוקספורד אחד מבין הארבעה התרסק בדצמבר 1953.
המטוסים הופעלו ממחנה סירקין, שבו שכנו אז חלק מטייסות בית הספר לטיסה: בי"ס לאימון ראשוני, על מטוסי בואינג-סטירמן; בי"ס לאימון מתקדם, על מטוסי הרווארד; בי"ס לאימון צוותי מטוסים אב מנועיים, על מטוסי אוורו אנסון; בי"ס לאימון מדריכי טיסה, על מטוסי הרוורד וסטירמן; ובי"ס לטיס על מטוסים דו מנועיים, על מטוסי קונסול, אוקספורד ואנסון. המטסים שימשו גם לאימון נווטים למטוסי תובלה ומאוחר יותר למטוסי המוסקיטו. החניכים תרגלו כ-30 שעות על מטוסי קונסול, כולל אימון בטיסת מכשירים.
מטוסי הקונסול בשירות חיל האוויר הוסבו בחזרה לתצורה צבאית לאימון: החרטום צויד מחדש בצוהר על מנת להכשיר נווטים בניווט מגע, הוכנסו בו מכשירים ללימוד רדיו וקוד מורס, וציוד ניווט נוסף. לטיסות ההדרכה היו יוצאים חמישה חניכים, בנוסף לשניים שבתא הטייס.
במטוסי הקונסול והאוקספורד נעשה שימוש גם בטיסות מנהלתיות, תובלה בין בסיסים וטיסות אח"מים. ב-11 ביוני 1949 ביקר ראש הממשלה, דוד בן-גוריון באילת. במהלך הביקור טס ראש הממשלה במטוס קונסול מבסיס עקרון לסדום, ומשם הוסע בדרך היבשה לאילת. למחרת שב ראש הממשלה מאילת במטוס פייפר PA-18 סופר קאב עד לסדום, ומשם טס במטוס קונסול לעקרון.
שמישות המטוסים הייתה נמוכה ולעיתים קרובות היו מטוסי קונסול נוחתים בבסיס כאשר אחד ממנועי הצ'יטה שלהם כבוי. תאונות רבות התרחשו בשל תקלות טכניות. שני מטוסים שהתרסקו נהרסו כליל בשל העובדה שהיו בנויים מעץ, מטוס נוסף ניזוק אך שוקם וחזר לטוס. בתחילת 1952 הוצא אחד ממטוסי הקונסול משירות, כנראה בשל מצבו הגרוע. בדצמבר 1953 התרסק אחד המטוסים, וביוני 1954 התרסק מטוס נוסף וצוותו נהרג. באפריל 1956 יצאו משירות בחיל האוויר אחרוני המטוסים מדגם זה.
שני מטוסי קונסול נוספים הופעלו בישראל באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20. אחד הופעל על ידי חברת אל על לאימון טייסים, והשני על ידי מחלקת התעופה האזרחית במשרד התחבורה לצורך רישוי טייסים. המטוס של אל על יצא משירות בפברואר 1957 והמטוס של משרד התחבורה יצא משירות באפריל 1963.
לקריאה נוספת

דני שלום. מטוסי חיל האוויר, מהטייגר מות' עד הסופה. באוויר - פרסומי תעופה וחלל, ראשון לציון. תשס"ו, 2005
יהודה בורוביק ונועם הרטוך. מטוסי אימון דו-מנועיים: אנסון, אוקספורד, קונסול. ביעף, כתב עת לתעופה וחלל, גיליון 73, חורף תשנ"ב, 1991
אביגדור שחן. חישול הכנפיים. צה"ל - הוצאת מערכות, משרד הביטחון – ההוצאה לאור. ישראל תשנ"א, 1991
רס"ן יצחק שטייגמן. מעצמאות לקדש: חיל האוויר בשנים 1949 - 1956. חיל האוויר, צבא ההגנה לישראל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור. תש"ן, 1990
Ogilvy, David. Airspeed Oxford. General Aviation Magazine Archive, April 2007. IAOPA Europe
Rawlings, John D. R. Aircraft Profile No 227: the Airspeed Oxford. Profile Publications Ltd.; 1st edition (1971). ASIN B000J42KKA
הערות שוליים

1 2  Rawlings, עמוד 97
↑  Rawlings, עמוד 99
↑  Rawlings, עמודים 99-100
↑  Rawlings, עמוד 120
↑  British Aviation - Projects to Production
↑  Rawlings, עמודים 100-101
↑  Frédriksen, John C. International Warbirds: An Illustrated Guide to World Military Aircraft, 1914 - 2000. ABC-CLIO, 2001. ISBN 1576073645. עמוד 15
↑  Rawlings, עמודים 101-103
1 2  Rawlings, עמוד 103
↑  Lyman, Robert. Iraq 1941: The Battles for Basra, Habbaniya, Fallujah and Baghdad. Osprey Publishing, 2006. ISBN 1841769916. עמודים 22, 46
↑  Rawlings, עמוד 104
↑  Rawlings, עמוד 110
1 2  דני שלום, עמוד 71
↑  ביעף, עמוד 73
↑  אביגדור שחן, עמוד 47
↑  ביעף, עמודים 73-74
↑  אביגדור שחן, עמוד 64
1 2  ביעף, עמוד 74
| מטוסי הדרכה ואימון של חיל האוויר הישראלי |
| --- | --- | --- |
על פי שנת הכניסה לשירות
| 1948–1950 | דה הבילנד טייגר מות' • פייפר סופר-קאב • נורת' אמריקן AT-6 (הרווארד) • טמקו בוקרו • נורד נורקרין • וולטי BT-13 וליאנט • אוורו אנסון • בואינג-סטירמן |  |
| 1950–1959 | איירספיד אוקספורד/איירספיד AS-65 קונסול • פוקר S-11 אינסטרוקטור • דה הבילנד DHC-1 צ'יפמנק • פוגה מגיסטר |  |
| 1960–1969 | פיאג'יו P.149 |  |
| 1980–1989 | התעשייה האווירית לישראל צוקית • דאגלס A-4 סקייהוק עיט |  |
| 2000–2010 | גרוב G-120 סנונית • ביצ'קראפט T-6 טקסאן II עפרוני • אלניה איירמאקי M-346 מאסטר לביא |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007572675305171  LCCN: sh2009009863 
שלישיית איירספיד אוקספורד סימן I טסים במבנה
אוקספורד סימן I של בית הספר האימפריאלי המרכזי לטיסה, בהמראה לקראת אימון לילי
אוקספורד מגף הקישור של בסיס חיל האוויר המלכותי מראהם (RAF Marham),‏ 7 בספטמבר 1955
אוקספורד משוחזר, בצבעי חיל האוויר המלכותי הבלגי במוזיאון המלחמה בבריסל
תרשים איירספיד אוקספורד AS10
איירספיד קונסול משוחזר, בצבעי חברת התעופה מאלאייאן איירוויז
אסכולת אנטוורפן

אסכולת אנטוורפן היא תנועה אמנותית שמרכזה היה באנטוורפן, במהלך המאה ה-16, כאשר בתקופה זו היוותה העיר מרכז כלכלי של ארצות השפלה, ולאחר מכן במאה ה-17 כאשר הפכה למעוז האמנותי של הבארוק הפלמי, בעיקר בידי האמן פטר פאול רובנס.
תיבת נח של פול דה ווס
היסטוריה

אנטוורפן תפסה את מקומה של ברוז' כמרכז הסחר של ארצות השפלה בשנת 1500 לערך. ציירים, אמנים ובעלי מלאכה הצטרפו לגילדה של סנט לוק, שהייתה באנטוורפן.
האסכולה הראשונה שצמחה בעיר היא המנייריזם של אנטוורפן, קבוצה של ציירים אנונימיים שציירו בשיטה הגותית המאוחרת ופעלו בעיר בין השנים 1500–1520. בעקבותיהם פעלו בעיר ציירים מנייריסטיים שעבדו במסורת האיטלקית שהתפתחה בתקופת הרנסאנס הגבוה. יאן מביז היה אמן מרכזי בעיר בתקופה זו. אמנים אחרים, כגון פרנס פלורי המשיכו בסגנון זה.
המהומות שפרצו באזור ארצות השפלה בשנת 1566, פגעו מאוד באמנות העיר. אמנים כגון אוטו ואן ויין התחילו לעבוד בסגנון מיינריסטי מאוחר ועיטור דתי מחודש. באותה תקופה החלה התדרדרות בעיר מאחר שנהר סכלדה היה נתון במצור על ידי ההולנדים, וכתוצאה מכך פחת המסחר.
במאה ה-17 חוותה העיר התחדשות בתחום האמנות. פיטר פול רובנס ויעקב ג'ורדנס פתחו סדנאות, ובהשפעת האמן אנתוני ואן דייק, נעשתה אנטוורפן למרכז הבארוק הפלמי ולמרכז הוצאה לאור, בו הודפס היקף מרשים של תדפיסים מעבודותיהם של אמני העבר וכן איורי ספרים. הודות למספר אמנים שהתמחו בציורי חיות, ביניהם פרנס סנדרס, יאן פיט ופול דה ווס, נשלט תחום זה באנטוורפן במחצית הראשונה של המאה. אמנים רבים הצטרפו לגילדה romanists. כיוון שהמצב הכלכלי החמיר באותה תקופה, וכיוון שהכנסייה והשלטון הפחיתו את תמיכתם הכלכלית, נאלצו אמנים רבים וסטודנטים שלמדו באנטוורפן לעבור להולנד, לאנגליה, לצרפת ולמקומות אחרים. בסוף המאה ה-17 חדלה אנטוורפן לשמש כמרכז גדול לאמנות.
המורשת האומנותית מיוצגת במוזיאונים רבים, וציורים רבים מהאסכולה בכלל.
אסכולה

אסכולה, או אסכולת חשיבה, היא אסופה או קבוצה של אינדיבידואלים, לרוב אינטלקטואלים, החולקים באופן מובחן מאפיינים משותפים של רעיון, או קונסטרקט פילוסופי, דיסציפלינארי, אמוני, חברתי-תנועתי, כלכלי, תרבותי, או אמנותי.
אסכולות לעיתים מסווגות על פי הרלוונטיות התקופתית שלהן, ולכן אפשר שיכונו "חדישות" או "קלאסיות", כאשר הדיכוטומיה הזו משקפת מעבר-פרדיגמתי (Paradigm Shift), מצב בו ליכוד מסוים (למשל בתחום המדע, דוגמת ציבור הביולוגים) עובר מהשקפה אחת לאחרת, כמו שקרה בעת זניחת הלאמארקיזם, לטובת האבולוציה הדרווינאית. מצבים בהם קיימות רק שתי גרסאות אסכולאריות לתחום נתון הם נדירים, ובדרך כלל יש רבות, אם כי, אכן, יש מקרים בהם גרסה אסכולארית מסוימת היא אחרונה בשרשרת.
אסכולות לעיתים משוימות על שם (או כינוי) מייסדיהן, כמו למשל "אסכולת רינזאי", שנקראה על כינויו של לינג'י יקסאן, או האסכולה האשערית הקרויה על שמו של התאולוג המוסלמי אבו אל-חסן אל-אשערי. כמו כן, אסכולות משוימות על שם המקומות בהן נוצרו, כמו למשל האסכולה הפילוסופית האיונית (על שם העיר איוניה ביוון, או האסכולה הפילוסופית הוורשאית (על שם העיר ורשה בפולין).
ראו גם

פרדיגמה
דפוס חשיבה
אידאולוגיה
אסכולת אמסטרדם

| --- | --- |

מוזיאון הספינה, ספארנדאמרבורט, אמסטרדם, הולנד
 מידע כללי
 אזור גאוגרפי:  הולנד
 טווח תאריכים:  ראשית המאה ה-20
"בניין המשלוחים" באמסטרדם (כיום מלון ה"גרנד הוטל"), המבנה הראשון המשויך לאסכולה
חנות "דה בינקרוף" בהאג, נחשבת לאחרון המבנים "הקלאסיים" של האסכולה
אסכולת אמסטרדם היא סגנון אדריכלי המשויך לתנועת האדריכלות האקספרסיוניסטית שהתפתח בהולנד בראשית המאה ה-20. האסכולה התפתחה במשרד אדריכלות בבעלותו של אדוארד סיפרוס באמסטרדם. סיפרוס עצמו היה בעל נטיות שמרניות יותר, אך אפשר לעובדיו חופש פעולה בסגנון יצירותיהם. שלשה מעובדיו: מישל דה קלארק, יוהאן ואן דר מאי ופיאט קרמר היו מייסדי האסכולה. ב-1905 הנהיגה אמסטרדם קוד בניה לראשונה בעולם, ושכרה את יוהאן ואן דר מאי לתפקיד "יועץ אסתטתי", כדי לדאוג לאסתטיקה ולשמירת הצביון הייחודי של העיר בבנינים הנבנים בה.
שער הז'ורנל "Wendingen", ינואר 1919
הבניין הראשון המשויך לאסכולה, הוא ה-Scheepvaarthuis (בית המשלוחים) ברחוב הנסיך אנדריקה שבנייתו החלה ב-1912. כל שלושת האדריכלים השתתפו בתכנונו, והבניין הושלם ב-1928. כיום הבניין משמש כמלון ה"גרנד הוטל". מרבית המבנים שנבנו באסכולה זו נמצאים באמסטרדם, ובה התרכזו אדריכליה. בין השנים 1918-1932 יצא לאור בעיר הג'ורנל "Wendingen" ("שינוי מגמה", "מהפך") בעריכת הנדריק וידפלד שריכז את עבודות האסכולה (יצאו 116 חוברות, כמידי חודש).
בניינים נוספים ברוח האסכולה

האצטדיון האולימפי של אמסטרדם - נבנה בשנת 1928, בעיצובו של יאן וילס
שכונת המגורים "De Dageraad" בעיר - 1920-3, בעיצובו של פיאט קרמר
אראגונית

| --- | --- |
 מדינות:  ספרד
 אזורים:  אראגון
 דוברים:  10,000–30,000
 כתב:  אלפבית לטיני 
 משפחה:  הודו אירופאית איטלית רומאנית רומאנית מערבית אראגונית
 קוד שפה:  an 
 קוד ISO 639-1:  an 
 קוד ISO 639-2:  arg 
 קוד ISO 639-3:  arg 
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
תפוצת השפה במחוז אראגון בספרד (באדום)
אראגונית (בפי דובריה: aragonés) היא שפה רומאנית המדוברת באזור אראגון שבצפון ספרד בפי 10,000–30,000 איש. השפה נחשבת לשריד היחיד מבין השפות הנווארו-אראגוניות.
השפה הופיעה סביב המאה ה-8 לספירה כאחד מניבים לטיניים רבים שהתפתחו באזור הרי הפירינאים.
ב-2010 יצרה Academia de l'Aragonés אורתוגרפיה סטנדרטית לשפה. האורתוגרפיה החדשה הזו משמשת את ויקיפדיה האראגונית.
אמרה סקצ'י

חוסיין אמרה סקצ'י (בטורקית: Hüseyin Emre Sakçı; נולד ב-15 בנובמבר 1997) הוא שחיין טורקי, אלוף אירופה (בלגרד 2024), פעמיים ברציפות סגן אלוף אירופה בבריכת 25 מטר (גלאזגו 2019  וקאזאן 2021) ושיאן העולם בבריכת 25 מטר במשחה ל-50 מטר חזה. השחיין הראשון בהיסטוריה שירד מתחת ל-25 שניות במשחה זה.
ביוגרפיה

סקצ'י נולד וגדל באיזמיר.
ביוגרפיה > 2018

באליפות אירופה שנערכה בגלאזגו, סקוטלנד באוגוסט 2018 סיים במקום 18 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 27.76 שניות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בהאנגג'ואו, הרפובליקה העממית של סין  בדצמבר אותה שנה הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 25.89 שניות ובמקום 18 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 57.76 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב בתוצאה של 1:34.38 דקות, כשחיין חזה הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 25.91 שניות.
ביוגרפיה > 2019

באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 סיים במקום 17 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 27.17 שניות. בשלב המוקדמות הוא קבע שיא לאומי חדש של 26.87 שניות ועלה מהמקום הרביעי לשלב חצי הגמר.
ביוגרפיה > 2019 > סגן אלוף אירופה (בריכת 25 מטר)

באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה גלאזגו בתחילת דצמבר זכה במדליית כסף במשחה ל-50 מטר חזה בשיא לאומי חדש של 25.82 שניות, אחרי ולדימיר מורוזוב מרוסיה שקבע שיא אירופה חדש של 25.51 שניות ולפני ארנו קמינחה מהולנד שקבע אף הוא שיא לאומי חדש של 25.84 שניות.
ביוגרפיה > 2020 > שיאן אירופה (בריכת 25  מטר)

במסגרת ליגת השחייה הבינלאומית (בריכת 25 מטר) - ISL, שנערכה בבודפשט הונגריה ב-5 בנובמבר 2020 קבע במשחה ל-50 מטר חזה שיא אירופה חדש של 25.29 שניות, 4 מאיות השנייה איטי משיא העולם.
ביוגרפיה > 2021

באולימפיאדת טוקיו סיים במקום 19 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 59.87 שניות.
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה קאזאן, רוסיה בתחילת נובמבר זכה במדליית כסף במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 25.39 שניות, אחרי איליה שימנוביץ' מבלארוס שהשווה את שיא עולם בתוצאה של 25.25 שניות, ולפני ניקולו מרטיננגי מאיטליה (25.54 שניות). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 56.25 שניות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה באבו דאבי, איחוד האמירויות הערביות בדצמבר הוא סיים במקום 16 לאחר שפסל בשלב חצי הגמר. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 25.87 שניות ועלה מהמקום השני לשלב חצי הגמר. גם במשחה ל-100 מטר חזה הוא פסל, כבר בשלב המוקדמות. נוסף לכך, הוא סיים פעמיים במקום תשיעי, במשחה ל-4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:30.24 דקות, כשחיין חזה הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 58.03 שניות ובמשחה שליחים משולב 4x50 מעורב בתוצאה של 1:41.38 דקות, כשחיין חזה הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 25.23 שניות, התוצאה השנייה בטיבה באליפות.