stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רמברטוב
יהודי רמברטוב > פעילות פוליטית ותרבותית

בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,000 יהודים והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות: התאחדות, גורדוניה, ויתקיניה, החלוץ, בית"ר ופועלי ציון; המפלגות הציוניות הדתיות: צעירי מזרחי, השומר הדתי וברוריה, אגודת ישראל; ותנועות שמאלניות כגון הבונד ופרייהייט (דרוד). במסגרת ברוריה קם בעיירה קיבוץ למטרה, הכשרה לבנות דתיות. במסגרת תורה ועבודה הוקמה ב-1935 הכשרה לגברים.
חלק מהתנועות בנו בנייני קבע בעיירה ושם התקיימה פעילות תרבותית ענפה. לתנועת תורה ועבודה היה בניין בו היו בית כנסת, ספריה ובית ספר ללימודי ערב. במקום התקיימו כינוסים ארציים של המזרחי בפולין. לתנועה גם הייתה תזמורת כלי נשיפה "הזמיר".
לאגודת ישראל היה בניין בו התקיים בית מדרש ובית ספר "בית יעקב" וכן כמה "חדרים" לילדים. ל"התאחדות" היה בניין בו התקיימה פעילות תרבותית של הרצאות וקבוצת דרמה שהפיקה הצגות. הייתה שם הכשרה של קבוץ גורדוניה.
בעיירה הייתה ספרייה על שם י"ל פרץ שמנתה אלפי ספרים ביידיש והנוער בעיירה קרא ספרים אלה. בספרייה פעלה קבוצת דרמה שהפיקה הצגות ואליה הוזמנו מרצים מפורסמים מוורשה.
מספרם של הציונים ותומכיהם הלך וגדל. בבחירות לקונגרס הציוני העולמי ה-16 שנערכו בשנת 1929 השתתפו 141 בוחרים. בבחירות של הקונגרס הציוני העולמי ה-17 ב-1931 השתתפו 217 בוחרים ובאלו של הקונגרס הציוני העולמי ה-19 ב-1935 השתתפו 427 בוחרים. בבחירות לקונגרס הציוני העולמי ה-21 נבחר לייצג את ה"מזרחי" בפולין יליד רמברטוב מנדל סוקאל.
יהודי רמברטוב > חינוך

רוב הילדים למדו בחדרים, בתלמוד תורה ובישיבה קטנה. הבנות למדו בבית ספר בית יעקב. היו שלמדו בבית הספר הפולני במקום. הנוער היהודי למד בוורשה או בפראגה, כי לא היה בעיירה בית ספר פולני שבו היהודים היו פטורים מלימודים בשבת (שאבעסוסקע שולן).
יהודי רמברטוב > חיי דת

רב העיירה הראשון היה ר' פנחס בערגהויער שהיה חסיד של הרב מאיר יחיאל הולשטוק, האדמו"ר מאוסטרובצה. הוא היה עסקן של המזרחי בפולין. הוא כיהן כרב עד פטירתו בשנים 1905–1927. ירש אותו בנו דוד שנרצח בטרבלינקה עם כל אנשי העיירה באוגוסט 1942.
ב-1910 הקימו מקווה וב-1930 הקימו את בית הכנסת הגדול במרכז העיירה במקום בית המדרש.
בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים.
יהודי רמברטוב > בשואה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הופצצה רמברטוב בידי הגרמנים, וכמה מתושביה נהרגו. לאחר מכן, החלו להימלט מהעיירה רבים מיהודיה. עם כניסת הגרמנים ליישוב, ב-12 בספטמבר 1939, נכבשה העיירה והחלו אלו בביזת רכוש יהודיה ובחטיפתם לעבודות כפייה, תוך הטלת סכומי כופר על הקהילה.
בשנת 1940 רוכזו כ-1,380 יהודי העיירה והפליטים היהודים שהגיעו אליה בגטו מגודר שהוקם בה. עם הגעת פליטים יהודים נוספים לגטו, הגיע מספר יושביו בנובמבר 1941 לכ-1,800 איש, ואלו שולחו מעת לעת למחנות עבודה. הגרמנים מינו יודנראט שדאגו ליהודי המקום כולל הפליטים. בגטו הוקם מטבח עממי ובו חולקו יום יום כ-600 ארוחות חמות.
ב-20 באוגוסט 1942 פשטו על הגטו שבעיירה חיילים גרמנים ושוטרים פולנים ואוקראינים, וגירשו את כל יושביו לפלניצה, ממנה שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
לאחר האקציה, הוקמו בעיירה שני מחנות עבודה, אליהם הובאו למעלה מ-1,000 יהודים מהסביבה. ביוני 1943 רצחו הגרמנים כ-1,000 מיושבי מחנות אלו, ובאוגוסט 1943 רצחו את כ-50 היהודים האחרונים שנותרו בהם.
דמוגרפיה

| השנה | מספר התושבים | מספר היהודים |
| --- | --- | --- |
| 1921 | 1375 | 369 |
| 1931 | 13,200 | לא ידוע |
| 1939 | 20,000 | 2,000 |
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  ספר הזיכרון לקהילת רמברטוב (צילום מלא)
1 2  רמברטוב, באתר מרכז מורשת יהדות פולין
↑  שמעון קאנץ, ספר זיכרון לקהילות רמברטוב אקוניב -מילוסנה, תל אביב, 1974, עמ' 1-466. (בעברית ויידיש)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562582805171  GND: 4351279-3  LCCN: n86098296  VIAF: 150181374   WorldCat (עם VIAF): 150181374
שארל אלבר גובאט

| --- | --- |

 לידה:  21 במאי 1843 טרמלה, שווייץ 
 פטירה:  16 במרץ 1914 (בגיל 70) ברן, שווייץ 
 מדינה:  שווייץ 
 מקום קבורה:  בית הקברות ברמגרטן 
 השכלה:  אוניברסיטת בזל  אוניברסיטת היידלברג 
 תפקיד:  חבר מועצת הקנטונים של שווייץ (10 במרץ 1884–30 בנובמבר 1890)  חבר במועצה הלאומית של שווייץ (1 בדצמבר 1890–16 במרץ 1914)  Member of the Grand Council of the Canton of Bern 
 מפלגה:  המפלגה הדמוקרטית החופשית השווייצרית 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לשלום (1902) 
 
שארל אלבר גובאט (באנגלית: Charles Albert Gobat; ‏21 במאי 1843 – 16 במרץ 1914) היה עורך דין ומדינאי שווייצרי, חתן פרס נובל לשלום לשנת 1902, במשותף עם השווייצרי אלי דוקומון.
חייו

גובאט נולד בעיר טרמלה בשווייץ, בן לכומר פרוטסטנטי ואחיינו של סמואל גובאט, מיסיונר אשר שימש כבישוף של ירושלים. בצעירותו זכה גובאט לחינוך נרחב ולמד בין השאר באוניברסיטאות של בזל, פריז וברן.
לאחר שהשלים דוקטורט במשפטים באוניברסיטת היידלברג ב-1867, עסק גובאט בעריכת דין בברן וכמו כן שימש כמרצה למשפטים.
משרדו של גובאט הפך במהרה לאחד המובילים במדינה וההכרה לה זכה הובילה אותו לפתח קריירה פוליטית. ב-1882 מונה למפקח על החינוך בקנטון ברן ובתפקידו זה יישם מספר רפורמות חשובות. ב-1890 נבחר לשמש חבר במועצה הלאומית של שווייץ והחל להיות מעורב בארגונים בינלאומיים לקידום השלום.
ב-1891 גובאט מונה למזכיר הכללי של 'לשכת השלום הבינלאומית בשווייץ' (בצרפתית: Bureau international de la paix) וב-1902 זכה בפרס נובל לשלום במשותף עם מנהל הארגון, אלי דוקומון. לאחר מותו של דוקומון, ב-1906, לקח גובאט על עצמו את ניהול הלשכה, שזכתה בפרס נובל לשלום ב-1910.
שארל אלכסנדר דה קאלון

| --- | --- |

 לידה:  20 בינואר 1734 דוואי, צרפת 
 פטירה:  29 באוקטובר 1802 (בגיל 68) פריז, הרפובליקה הצרפתית הראשונה 
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  סורבון 
 בן או בת זוג:  Anne-Rose de Nettine (2 ביוני 1788–?) 
 
 פרסים והוקרה
 קצין במסדר הרוח הקדושה  אביר במסדר סן-מישל  קונקור ז'נרל 
 חתימה:   
 
שארל אלכסנדר דה קאלון (בצרפתית: Charles-Alexandre de Calonne;‏ 20 בינואר 1734 - 29 באוקטובר 1802), היה שר האוצר של צרפת בשנות ה-80 של המאה ה-18.
ביוגרפיה

קאלון נולד ב-20 בינואר 1734 בדוואי, ללואי דה קאלון, אשר עבד כעורך דין בבית המשפט בדוואי, ולאן הנרייט דה פרנקוויל. היו לו אחים נוספים, כמו מארי אן דה קאלון, ז'אק דה קאלון ומארי מדלן דה קאלון.
הוא הלך בדרכו של אביו, למד משפטים בפריז ולאחר מכן עבד כתובע ציבורי, פרקליט בממשלת המחוז של ארטואה. קאלון עבד מאוחר יותר בדוואי כתובע מבית המשפט של ארטואה, שם המשיך את הקריירה שלו כתובע הכללי, ולאחר מכן הוא הפך לאנטנדנט של מץ (1768) וליל (1774).
בשנת 1769 הוא התחתן עם מארי ז'וזפין מרק דה מונט-סן-פייר, בתו של מפקח פיננסי במשרד גביית המיסים של האוצר.
במהלך המשבר שקדם למהפכה הצרפתית, כששר אחר שר ניסו לשווא למלא את האוצר הריק והודחו בשל כישלון, מונה קאלון ב-3 בנובמבר 1783 לשר האוצר. הוא היה חייב את מעמדו לשארל גראבייה, רוזן ורז'ן, שהמשיך לתמוך בו במשך שלוש שנים וחצי; אך המלך לא היה נלהב כלפיו, ולפי השגריר האוסטרי, מעמדו הציבורי היה גרוע ביותר. קאלון היה נועז ביותר, ולא פחד להביע את דעתו בציבור.
בתקופתו, צרפת נקלעה למשבר כלכלי קשה. כדי לפתור את בעיותיה הכלכליות של צרפת, בשנת 1786 הציע קאלון רפורמה בענייני כספים: הוא ביקש להטיל מס על כל בעלי הקרקעות, וכדי לעודד את המסחר הציע לבטל מיסים עקיפים ומכסים פנימיים - מכסים שהוטלו על סחורות שהובלו ממחוז למחוז בתוך צרפת; עוד הציע קאלון להחרים מעט מרכוש הכנסייה ולייסד אספות נבחרים במחוזות המדינה, שבהן ישבו נציגים מכל המעמדות ויעסקו בענייני הציבור. הצעותיו של קאלון היו נועזות למדי בהתחשב במבנה המעמדות של החברה בצרפת, והן נדחו. בלחץ האצילים הדיח המלך לואי השישה עשר את קאלון מתפקידו ב-8 באפריל 1787 וגירש אותו ללורן.
למעשה, תוכנית הרפורמה הנועזת שלו, שבוצעה מאוחר יותר על ידי ז'אק נקר, הייתה עשויה להציל את המלוכה אם רק המלך היה נותן לה תמיכה רצינית. קאלון נסע זמן קצר לאחר מכן לאנגליה וניהל התכתבות פולמוסית עם נקר בנושאי כספים. ב-1789, כשעמדה להתכנס אספת המעמדות, הוא חזר לפלנדריה בתקווה לעמוד לבחירות; אך נאסר עליו להיכנס לצרפת. כנקמה הצטרף למפלגת המהגרים בקובלנץ וכתב עבורם. בדרך זו הוציא כמעט את כל ההון שאשתו, אלמנה עשירה, הביאה לנישואים. ב-1802, לאחר שעבר חזרה ללונדון, הוא קיבל אישור מנפוליאון בונפרטה לחזור לצרפת. הוא מת בפריז ב-29 באוקטובר 1802, חודש לאחר שחזר לארץ הולדתו.
ריאה מיאזווה

| --- | --- |

 לידה:  6 באפריל 1973 (בת 51) נרימה, יפן 
 מדינה:  יפן 
 תקופת הפעילות:  מ-1985 
 בן או בת זוג:  Gō Morita (2018–?)   Takanohana Kōji (1992–1993) 
 פרסים והוקרה:  פרס הסרט הכחול לשחקנית הטובה ביותר (2005)  Nikkan Sports Film Award for Best Newcomer (1989)  פרס הסרט הכחול לשחקנית המשנה (2003)  Kikuta Kazuo engeki shō 
 פרופיל ב-IMDb
 
זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
ריאה מיאזווה (ביפנית: 宮沢 りえ; נולדה ב-6 באפריל 1973). היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה יפנית. על עבודתה היא זכתה בשישה פרסים של האקדמיה היפנית לקולנוע ובשלושה פרסי "קינמה ג'ונפו".
ביוגרפיה

ריאה מיאזווה נולדה בטוקיו למשפחה מעורבת הולנדית-יפנית. מגיל 11 היא החלה להשתתף בפרסומות והמשיכה לתוכניות ילדים. היא הצטלמה במספר סרטים לילדים. בשנת 1989 היא החלה בקריירה של זמרת והוציאה את אלבומה הראשון "MU". האלבום הגיע למקום השלישי במצעד הפזמונים ביפן. בהמשך היא הוציאה עוד כמה אלבומים אך עם הצלחה פחותה.
מיאזווה פרצה להכרה כלל ארצית כאשר בשנת 1991 הצטלמה בערום בספר צילומים Santa Fe. אחד הצילומים פורסם בעיתונים בעלי תפוצה ארצית " יומיאורי שימבון" ו-"אסאחי שימבון". הדבר היה חריג למדינה וגרם לוויכוח סוער בתקשורת. כתוצאה מכך מיאזווה זכתה בפרסום רב וספר נמכר בכ-1.5 מיליון העתקים. בשנת 1992 היא הודיע על חתונה קרובה עם מתאבק סומו, אך בשנת 1993 החתונה בוטלה. בספטמבר 1994 היא ניסתה להתאבד ככל הנראה על רקע של שתיית אלכוהול ומאבקי כוח עם האמא שהייתה המנהלת שלה.
בתחילת 1996 מיאזווה עברה לקליפורניה, אך כבר בשנת 1997 היא חזרה ליפן והמשיכה את הקריירה בקולנוע. בשנת 2001 היא זכתה בפרס "השחקנית הטובה ביותר" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה עבור משחקה בסרט Peony Pavilion  ובשנת 2014 היא זכתה בפרס בפסטיבל קולנוע של טוקיו. על משחקה בסרט The Twilight Samurai ‏ (2002) היא קיבלה "פרס קינמה ג'ונפו". היא קיבלה פרס זה גם בשנת 2004 עבור משחקה ב-The Face of Jizo.
בשנת 2016 מיאזווה זכתה בפרס של אקדמיה לקולנוע היפנית על משחקה בסרט "אהבתה מרתיחה את מי האמבט".
חיים אישיים

בשנת 2009 מיאזווה הודיע שהיא בהריון מגולש יפני. במאי 2009 לזוג נולדה בת. בשנת 2016 הם התגרשו.
שארל איטאנדז'ה

שארל-יוברט איטאנדז'ה (בצרפתית: Charles-Hubert Itandje; נולד ב-2 בנובמבר 1982 בבוביניי) הוא שוער כדורגל צרפתי. שארל זומן לנבחרת הצרפתית בכדורגל עד גיל 21, והתפרסם בזכות טקטיקת הבלבול שהוא נוקט כלפי שחקנים הבועטים לעברו פנדלים. הוריו הגיעו לצרפת מקמרון.
קריירה

בעבר שיחק איטנדז'ה בניס, אך לא הותיר אחריו רושם בולט. בשנת 2007 נרכש כרטיס השחקן שלו על ידי ליברפול ומשמש כשוער מחליף לחוסה מנואל ריינה.
באפריל 2009 הושעה איטאנדז'ה מקבוצתו ל-14 יום לאחר שצולם צוחק בטקס לציון 20 שנה לאסון הילסבורו. בעקבות התקרית הוחלט להשאילו לקוואלה מיוון.
בשנת 2011 תחם בקבוצת אטרומיטוס היוונית. בשנת 2013 תחם בקבוצת פאוק סלוניקי והושאל לקבוצת קוניאספור הטורקית.
הערות שוליים

↑  שוער המשנה של ליברפול צחק באזכרה והושעה, באתר ONE‏, 18 באפריל 2009
| נבחרת קמרון – מונדיאל 2014 |
| --- | --- | --- |
|  1 פוג'ו •  2 אסו-אקוטו •  3 נקולו •  4 דג'אוגו •  5 נונקאו •  6 סונג •  7 אנגמו •  8 מוקאנדג'ו •  9 אטו •  10 אבובקאר •   11 מאקון •  12 בדימו • 13 צ'ופו-מוטינג •  14 צ'דיו • 15 וובו • 16 איטאנדז'ה • 17 מביה • 18 איינו • 19 אולינגה • 20 סאלי • 21 מאטיפ • 22 ניום • 23 נדג'וק • מאמן: פינקה |  1 פוג'ו •  2 אסו-אקוטו •  3 נקולו •  4 דג'אוגו •  5 נונקאו •  6 סונג •  7 אנגמו •  8 מוקאנדג'ו •  9 אטו •  10 אבובקאר •   11 מאקון •  12 בדימו • 13 צ'ופו-מוטינג •  14 צ'דיו • 15 וובו • 16 איטאנדז'ה • 17 מביה • 18 איינו • 19 אולינגה • 20 סאלי • 21 מאטיפ • 22 ניום • 23 נדג'וק • מאמן: פינקה | קמרון |
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רות גיקוב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 בינואר 1915 רוסיה 
 פטירה:  1982 (בגיל 66 בערך) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  קופר יוניון 
 תחום יצירה:  אמנות חזותית 
 
רות גיקוב ( אנגלית: Ruth Gikow; 6 בינואר 1915 - 2 באפריל 1982) הייתה אמנית חזותית אמריקאית הידועה בעיקר בשל עבודתה כציירת ז'אנר. ציוריה מתארים לעיתים קרובות דמויות אנושיות באינטראקציה עם סביבה עירונית.
ראשית חייה

רות גיקוב נולדה ב-6 בינואר 1915 באימפריה הרוסית לבוריס, צלם, ולנה ג'יקוב. ב-1920 היגרה המשפחה לעיר ניו יורק עקב מלחמת אזרחים ופוגרומים נגד הקהילה היהודית. בעיר ניו יורק, משפחת גיקוב נחשפה לעוני, וירידה ברמת החיים של המעמד הביניים ממנה נהנו באוקראינה. מיומנותה בציור של רות הייתה בולטת אפילו בצעירותה, שכן היא הצטיינה בציור בבית הספר היסודי ונכנסה לתיכון וושינגטון אירווינג בגיל שלוש עשרה, בו היא קידמה את כישוריה האמנותיים.
מאוחר יותר, היא למדה בבית הספר לאמנות קופר יוניון, שם למדה אצל מנהל בית הספר אוסטין פרוויס הבן והאמן ג'ון סטיוארט קארי.  היא לא השתתפה בחיים התוססים של בני גילה עקב מתן עדיפות לאמנות שלה, תוך עבודה בלילה בחנות כלבו גדולה. בשנתה השנייה בבית הספר לאמנות, היא זכתה במלגה שבה השתמשה כדי לעבוד עם הצייר עמית רפאל סויר.
היא הצטרפה לפרויקט האמנות הפדרלי של ניו יורק WPA בשנת 1935, שם הורשה לה להתמסר ליצירות האמנות שלה במשרה מלאה.
קריירה

בשנת 1939, בהשראת ציירי הקיר דייגו ריברה וחוסה קלמנטה אורוסקו, היא הגישה בקשה ולאחר מכן זכתה במכרז לציורי קיר עבור בית החולים ברונקס, מרכז רוקפלר ויריד העולמי של ניו יורק. לאחר אירוע פרל הארבור ומרגע שפרויקט האמנויות הפדרלי ננטש, יצירתה של גיקוב היו מבוקשים אך ורק על ידי חנויות כלבו בניו יורק שרצו להזמין אצלה ציורי קיר. גיקוב זנחה את ציורי הקיר בשל ההיבט המסחרי של הזמנות אלה.
עם מקורבים אחרים, היא הקימה את האגודה האמריקאית להדפסי משי שבה פיתחה את הטכניקה שלה. יצירה שלה נכללה בתערוכת MoMA משנת 1940. התערוכה אורגנה ככלי להבאת הדפסים אמנותיים במחירים סבירים לקהל הרחב.[6] עבודתה נכללה גם בתערוכות של מוזיאון דאלאס לאמנויות יפות של 1947 ו-1951 של האגודה הלאומית להדפסי משי.
ב-1946 היא נישאה לאמן ג'ק לוין, אשר מסירותו וריכוזו היוו השראה ואתגרו את יצירתה. באותה שנה היא ערכה את תערוכת היחיד הראשונה שלה בגלריה Weyhe בניו יורק שבה הציגה את ההדפסים הניסיוניים שלה בפני קהל רחב. אלינור אנטין הצעירה, שלימים תהפוך לצלמת מפורסמת ואמנית דגמנה ליצירות האמנות המוקדמות של גיקוב.
בשנת 1959 הוענק לה מענק מהאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולכתבים. ב-1979 היא נבחרה לאקדמיה הלאומית לעיצוב כחברה שותפה והפכה לאקדמאית מלאה ב-1982.
קריירה > סגנון אמנותי

גיקוב התפרסמה בזכות ציוריה בקנה מידה גדול שמתארים סביבה עירונית. אמנם, אוסף העבודות שלה כולל גם דמויות אנושיות עכשוויות מתחומי חיים שונים מלבד המונים עירוניים.
במקור, גיקוב רצתה לעבוד כאמנית אופנה או מסחרית, אך לא הצליחה למצוא עבודה עקב השפל הכלכלי, למרות כישוריה. נאמר שהיא התרחקה מאמנות מסחרית בשל ההשראה שקיבלה מחברתה לכיתה. חברתה הכיתה שרטטה את תמונה של בעל חיים בכלוב בזמן טיול בגן החיות וגיקוב מצאה את התמונה והבינה כי הציירת רצתה לתפוס לא את דמותו של היצור, אלא את המתח והמהות של המראה. גיקוב מצאה שזה מה שהיא רצתה ליצור בעבודתה.
הניסויים הקודמים שלה בדפוס, כמו הדפסי משי מ-1943, הם בסגנון יותר סוריאליסטי מציוריה המאוחרים. ההדפסים המוקדמים של גיקוב הם ניסוי בצבע, צורה, מימד ומתח כשהיא משתמשת בסגנון הנוטה לכיוון המופשט עם דמויות אנושיות מעורפלות המורכבות משכבות ודגש על צבעים עזים.
במהלך נסיעתה באירופה עם בעלה בשנת 1947 נחשפה גיקוב לאמנים כמו פיירו דלה פרנצ'סקה ומסצ'יו. בשל השפעה זו, היא החלה לפתח את סגנונה היותר נטורליסטי, שבו דמויות אנושיות מוצגות עם יותר פרטים, קווים משורטטים בצבעים בהירים, פרופורציות מדויקות מבחינה אנטומית, והצללה כבדה. יצירה שמדגימה את המעבר הזה ממופשט לנטורליסטי היא ההדפס - "מחאה" משנת 1969. עבודה זו מדגישה את המבט שלה על לכידת הצורה האנושית במשיכות אקספרסיביות בסגנון נטורליסטי יותר.
הערות שוליים

↑  "RUTH GIKOW, ARTIST, 67, DIES: CAUGHT THE MOODS OF PEOPLE". The New York Times (באנגלית אמריקאית). 1982-04-03. ISSN 0362-4331. נבדק ב-2024-02-18.
1 2  Ruth Gikow, Jewish Women's Archive, ‏2021-06-23 (באנגלית)
1 2  Josephson, Matthew (1970). Ruth Gikow. New York, United States: Maecenas Press. pp. 8–18
↑  Art: Moments of Loneliness - TIME, web.archive.org, ‏2011-02-05
1 2  "Ruth Gikow"
↑  Dallas Museum of Fine Arts, National Serigraph Society [Checklist], National Serigraph Exhibition, January 15–February 15, 1947, ‏1947 (ב־)
↑  Eleanor Antin, Jewish Women's Archive (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007424904105171  GND: 122509129  ISNI: 0000 0000 7864 6128  LCCN: n79145267  RKD: 31602  SNAC: w6wm1g99  ULAN: 500008732  VIAF: 15654258   WorldCat (עם VIAF): 15654258
ריצ'רד מת'סון

| --- | --- |

ריצ'רד מת'סון, 2008
 לידה:  20 בפברואר 1926 אלנדייל, ניו ג'רזי
 פטירה:  23 ביוני 2013 (בגיל 87) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 לאום:  אמריקאי
 שם עט:  Logan Swanson 
 עיסוק:  סופר, תסריטאי
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מיזורי, התיכון הטכנולוגי של ברוקלין 
 שפות היצירה:  אנגלית
 סוגה:  פנטזיה 
 זרם ספרותי:  אימה, מדע בדיוני ופנטזיה
 יצירות בולטות:  אני אגדה
 תקופת הפעילות:  1950–2013 (כ־63 שנים)
 השפיע על:  סטיבן קינג
 צאצאים:  Richard Christian Matheson, Ali Marie Matheson, כריס מת'סון 
 פרסים והוקרה:  פרס אדגר (1973)  פרס הוגו להצגה הדרמטית (1958)  פרס מאסטר כנס האימה העולמי (1993)  פרס גפן (2008)  היכל התהילה של המדע הבדיוני והפנטזיה (2010)  Tähtivaeltaja Award (2008) 
 
ריצ'רד ברטון מת'סון (באנגלית: Richard Burton Matheson;‏ 20 בפברואר 1926 – 23 ביוני 2013) היה סופר אמריקאי ותסריטאי, בעיקר בפנטזיה, ספרות אימה, ומדע בדיוני. ידוע בעיקר כמחבר אני אגדה שעובד למסך הגדול מספר פעמים. מת'סון גם כתב כמה פרקים לסדרת הטלוויזיה אזור הדמדומים של רוד סרלינג (אנ'). מאוחר יותר הוא התאים את הסיפור הקצר שלו "דו-קרב" מ-1971 כתסריט שהיה לסרטו הראשון באורך מלא של סטיבן ספילברג הצעיר - "דואל" (אנ') ('דו-קרב' באנגלית).
חיים פרטיים

מת'סון נולד באלנדייל (אנ') ניו ג'רזי, בן למהגרים נורווגים. הוא גדל בברוקלין וסיים את לימודיו בתיכון טכני ברוקלין בשנת 1943. לאחר מכן הוא נכנס לצבא ושירת במלחמת העולם השנייה כחייל חי"ר. בשנת 1949 הוא קיבל את התואר הראשון שלו בעיתונות מאוניברסיטת מיזורי ועבר לקליפורניה בשנת 1951. הוא התחתן עם רות אן וודסון ב-1 ביולי 1952 ויש לו ארבעה ילדים, שלושה מהם (כריס, ריצ'רד כריסטיאן, ואלי מת'סון) פנו אף הם לספרות ותסריטאות.
קריירה

הסיפור הקצר הראשון של מת'סון היה "ילוד גבר ואישה" (אנ') במגזין לפנטזיה ומדע בדיוני, בקיץ 1950. זהו סיפור על ילד מפלצתי הכבול על ידי הוריו במרתף, מסופר כיומנו של היצור בניב של אנגלית לא תקני. מאוחר יותר באותה שנה הוא פרסם סיפורים במגזין החודשי החדש גלקסי. בין 1950 ל-1971, הוא כתב עשרות סיפורים, הממזגים לעיתים קרובות אלמנטים של הז'אנרים המדע הבדיוני, האימה והפנטזיה. הוא היה חבר ב"קבוצת כתיבה דרום קליפורניה" בשנות ה-1950 וה-1960, קבוצה שכללה את צ'ארלס בומונט (אנ'), ויליאם נולאן (אנ'), ריי ברדבורי, ג'רי סול (אנ'), ג'ורג' קלייטון ג'ונסון (אנ') ואחרים.
הוא כתב 14 פרקים לסדרת הטלוויזיה האמריקנית "אזור הדמדומים", ולכולם הוסיף גם את נאומי הפתיחה והסגירה של כל פרק שנאמרו על ידי יוצר הסדרה רוד סרלינג. הוא עיבד לתסריטים יצירות של אדגר אלן פו עבור רוג'ר קורמן. הוא גם כתב מספר תסריטים לסדרה "איש חוק" של האחים וורנר בין השנים 1958 ו-1962. הוא כתב את פרק של מסע בין כוכבים "אויב שבפנים" (אנ'). בשנת 1973, זכה מת'סון בפרס אדגר על תסריטו "The Night Stalker".
הרומן הראשון של מת'סון, Someone Is Bleeding, יצא לאור על ידי ליון בוקס בשנת 1953. בין סיפוריו המוקדמים נמצא את "האיש המתכווץ" (אנ') (מ-1956. עובד לסרט בשם "האיש המתכווץ הלא ייאמן" (אנ') שנה מאוחר יותר) וסיפור מדע בדיוני ערפדי, "אני אגדה" (אנ'), (מ-1954, עובד מספר פעמים לסרטים: "האיש האחרון על פני כדור הארץ" (אנ') בשנת 1964, "איש האומגה" בשנת 1971, ו"אני אגדה" בשנת 2007). רומנים נוספים של מת'סון הפכו לסרטים בולטים ובהם Bid Time Return מ-1975 שעובד ב-1980 ל"היכן שהוא בזמן".
פרסים

מת'סון קיבל את "פרס עולם הפנטזיה" (אנ') ב-1984 וזכה בפרס על שם ברם סטוקר מטעם איגוד סופרי האימה (אנ') ב-1991. הוא נכנס ל"היכל התהילה של המדע הבדיוני" ב-2010.
הוא זכה פעמיים בפרסים בכנס הפנטזיה העולמי (אנ'). ב-1975 על סיפורו Bid Time Return כנובלה הטובה ביותר, וב-1989 על אסופת הסיפורים הטובה ביותר.
ב-23 ביוני 2013 נפטר.
מספריו > מתורגמים לעברית

אני האגדה, הוצאת ינשוף, 2007, תרגום בידי יעל ענבר
ילוד גבר ואשה (Born of Man and Woman) בתוך מבחר הסיפורת הבדיונית בעריכת רוברט סילברברג, בתרגום עמנואל לוטם, הוצאת עם עובד, 1981
מה חלומות נראה, הוצאת גל.
מספריו > נובלות

I Am Legend (1954)
The Shrinking Man (1956)
A Stir of Echoes (1958)
The Beardless Warriors (1960)
Hell House (1971)
Bid Time Return (1975)
What Dreams May Come (1978)
מספריו > סיפורים קצרים

Born of Man and Woman (1950)
Blood Son (1950)
Button, Button (1970)
שלושה במאי 1808

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  פרנסיסקו דה גויה
 תאריך יצירה:  1814–1815
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  347 ס״מ 
 גובה:  268 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  הרומנטיקה 
 מספר יצירה:  P000749 (מוזיאון הפראדו) 
 מיקום:  מוזיאון הפראדו, מדריד
 קואורדינטות:  40°24′50″N 3°41′31″W﻿ / ﻿40.413805555556°N 3.6919166666667°W﻿ / 40.413805555556; -3.6919166666667
 
שלושה במאי 1808 הוא ציור שמן של פרנסיסקו גויה, צייר חצר המלוכה בספרד. הציור הוצג לראשונה ב-1815, והוא מתאר הוצאה להורג שבוצעה ב-1808 בידי הכוחות הצרפתיים, במהלך הכיבוש העקוב מדם של חצי האי האיברי בידי צבא נפוליאון. הציור מוצג במוזיאון הפראדו במדריד.
"שלושה במאי" מתאר את אחת ההוצאות להורג הגדולות ביותר שביצעו הצרפתים במהלך כיבוש ספרד. לאחר ניסיון התקוממות כושל נגד כוחות נפוליאון, אספו הצרפתים באקראי מאות ספרדים והוציאו אותם להורג בירייה בלילה שבין 2 במאי ל-3 במאי 1808. זהו הציור הראשון שבו מוצגת סצנה ממוראות המלחמה, שנושאה אינו המנצחים אלא דווקא הקורבנות. ביצירה שורה של אנשים העומדים להיות מוצאים להורג, הנמתחת מקדמת התמונה ועד פנים הציור. רק האנשים הקרובים שבחזית התמונה נראים בבהירות והשאר נראים במטושטש. רחוק ברקע - כנסייה. על הקרקע מוטלים אנשים מתים, ומול שורת המוצאים להורג עומדת כיתת יורים של חיילים צרפתים המכוונים את רוביהם כלפי הקורבנות הספרדים הלא חמושים.
החיילים בכיתת היורים הם חסרי פנים. הם מוצגים מגבם, עומדים כחטיבה אחת, ופניהם אינם נראים. האנשים המוצאים להורג מוארים באמצעות מעין עששית המוצבת על הקרקע. הם מתנהגים בכניעות, וחלקם מכסים את עיניהם או את אוזניהם. אדם אחד, שגופו ופניו מוארים ובולטים, מתנהג אחרת והוא הדמות המרכזית ביצירה. הוא לובש חולצה לבנה כסמל לטוהר, מישיר מבט לאויב, מרים את ידיו ומוכן למות בלית ברירה.
ריבית אפס

ריבית אפס (ZLB) או גבול תחתון נומינלי אפס (ZNLB) היא בעיה מאקרו-כלכלית המתרחשת כאשר הריבית הנומינלית לטווח הקצר היא אפס או קרובה לאפס, הגורמת למלכודת נזילות ומגבילה את יכולתו של הבנק המרכזי להמריץ צמיחה כלכלית.
החסם של ריבית 0 (ZLB) הוא שהחזקת כסף מזומן מבטיחה ריבית נומינלית של 0. במצב זה, בנקים מרכזיים לא יכולים לעודד הוצאות על ידי הורדת ריבית, כי אנשים יעדיפו להחזיק במזומן במקום להפקידו בבנק. מיילס קימבל (אנ') הציע שכלכלה מודרנית שנשענת באופן מלא על כסף אלקטרוני או מגדירה כסף אלקטרוני כיחידת החשבון יכולה לחסל את ה-ZLB. אף על פי כן, גם ללא אמצעים כאלה, מספר בנקים מרכזיים מסוגלים להוריד את הריבית מתחת לאפס; לדוגמה, הבנק הלאומי הצ'כי מעריך שהגבול התחתון של הריבית שלו הוא מתחת ל-1%. הבנקים המרכזים של הכלכלות המערביות בעולם כמעט ולא הורידו ריביות מתחת למינוס אחוז.
שיעור תעסוקה, אינפלציה ושיעורי ריבית, 1981-1989
בעיית ה-ZLB הפכה למשמעותית עם הניסיון של יפן במהלך שנות ה-90, ולאחרונה עם משבר הסאב-פריים. האמונה שהמדיניות המוניטרית במסגרת ה-ZLB הייתה יעילה בקידום צמיחת הכלכלה זכתה לביקורת בין היתר על ידי פול קרוגמן, גוטי אגרטסון ומייקל וודפורד.
מילטון פרידמן, לעומת זאת, טען כי ריבית נומינלית אפסית אינה מהווה בעיה למדיניות המוניטרית. לדברי פרידמן, בנק מרכזי יכול להגדיל את הבסיס המוניטרי גם אם הריבית תיעלם. הבנק המרכזי רק צריך להמשיך לקנות אג"ח. פרידמן גם טבע את המונח 'פיזור כסף ממסוקים' (אנ') כדי להמחיש כיצד בנקים מרכזיים יכולים תמיד לייצר הוצאות ואינפלציה. פרידמן השתמש בדוגמה של מסוק שטס מעל עיירה ומפיל שטרות דולרים מהשמיים, שמשקי בית אספו אז בחלקים שווים לחלוטין. כלכלנים טענו שגרסאות של רעיון זה בעולם האמיתי יעבדו בסף האפס התחתון. בדרך כלל, צעדי 'פיזור כסף ממסוקים' פורשו ככרוכות בבנק המרכזי המממן ישירות את הגירעון התקציבי.
הכלכלן וילם בייטר (אנ') טען כי צעדי 'פיזור כסף ממסוקים' תמיד יכולים להעלות את הביקוש והאינפלציה. בעקבות המאמצים החוזרים ונשנים של הבנק המרכזי האירופי להחיות את כלכלת גוש האירו ולעמוד ביעד האינפלציה שלו, מספר כלכלנים לקחו פרשנות מילולית יותר של המשל של פרידמן והציעו שהבנק המרכזי האירופי יעביר מזומנים ישירות למשקי הבית.
בפועל, משלו של פרידמן התקיים הלכה למעשה בתקופת מגפת הקורונה (2020-2022). ממשלות בארצות רבות ובישראל פעלו בשיטה זו וחילקו מענקי מזומן לאזרחים באופן רוחבי.