הקהילה היהודית בסוצ'אבה
חיי הקהילה > תנועות וזרמים בסוצ'אבה > הציונות

התנועה הציונית בסוצ'אבה נוסדה בסוף המאה ה-19, והייתה לה השפעה רבה על חיי היהודים בעיר. היא שלחה שני נציגים לקונגרס הציוני הראשון, ובתרס"ו (1906) אירחה הקהילה היהודית בעיר את ועידת כל הארגונים הציוניים בבוקובינה. פעילות הארגונים הציוניים התמקדה בהסברה וחינוך, איסוף כספים לקרן קיימת לישראל וקרן היסוד, והמטרה העיקרית הייתה הכשרת חלוצים והעלאתם ארצה.
בסוצ'אבה פעלו מגוון ארגונים ציוניים, אם מקומיים ואם סניפים של ארגונים ארציים: המזרחי, הציונות הרוויזיוניסטית, חובבי ציון, פועלי ציון, צעירי ציון, הציונים הכלליים, השומר הצעיר, תאודור הרצל, הבונד ששיתף פעולה עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית שרוב חבריה היו יהודים והקים את ארגון הפועלים היהודי הראשון, וארבעה ארגונים ציוניים לנשים: רות שנוסדה ב-תרס"ג (1903), ויצו, "אוז"ה" (OSE) שדאג לטיפול רפואי בעבור ילדי נזקקים, והדסה. בסוצ'אבה פעלו 3 תנועת נוער ציוניות: בני עקיבא של המזרחי, בית"ר של הרוויזיוניסטים, והנוער הציוני של "הציונים הכלליים" שהוקמה רק בתרצ"ט (1939), ובגלל הרדיפות כלפי היהודים היו בה מעט חברים והיא פעלה פחות מ-3 שנים עד לגירוש. היא הוקמה מחדש לאחר השואה והייתה סניף מבוסס עד האיסור על הפעילות הציונית. עוד היו סניפים של קרן קיימת לישראל וקרן היסוד, וכן פעלו בעיר המוסדות האקדמיים הציוניים "מדע" ו"תקווה".
הפעילות הציונית בעיר הואצה בשנות ה-30 וצעירים לא מעטים עלו לארץ מתרצ"ב (1932), כשהראשונים היו חברי בית"ר. מספר הבקשות לעליית עלה בהתמדה, ואחרי עליית הנאצים לשלטון והחמרת הגזרות והרדיפות נגד יהודים ברומניה, הבקשות התרבות מאוד, אך בגלל מיעוט אישורי העלייה (שנקראו אז סרטיפיקטים) שנתן שלטון אלביון הצבועה (עשרה אישורי עלייה על כל מאה בקשות) רבים לא יכולים היו לעלות ולא יכולים היו לברוח מהרדיפות, הפרעות והגירוש לטרנסניסטריה בתקופת השואה.
סניף תנועת המזרחי בסוצ'אבה נוסד בתרע"ח (1918) בימי הרב משה חיים לאו שהיה ציוני נלהב. חייל יהודי דתי שנשאר בשוץ אחרי מלחמת העולם הראשונה אסף צעירים דתיים אחרים ב"בית הכנסת החייטים" ("שניידרשה שול" ביידיש) וסיפר להם על התנועה הציונית ועל תנועת "המזרחי" שדוגלת ב"ארץ ישראל לעם ישראל לפי תורת ישראל". התנועה זכתה לחיזוק מיוחד בזמנו של הרב משולם ראטה שהיה איש התנועה, ביקר בסניפי התנועה ועודדם למבצעים למען הארץ. בשנים תרפ"ו-תרפ"ח (1928-1926). הוקם סניף של תנועת "תורה ועבודה" שהוקמה בפולין בידי שמואל חיים לנדוי, ובתר"ץ הוקם הסניף של תנועת הבת החלוצית-מעשית "תורה ועבודה - השומר הדתי". פעילות הנשים הדתיות התקיימה במסגרת הארגון "רות". סניף תנועת הנוער "בני עקיבא" הוקם בידי חברי ה"מזרחי" בתר"ץ (1930).
אחד האישים הבולטים במזרחי לפני מלחמת העולם הראשונה ואחריה היה ישראל שפירא שנולד בסוצ'אבה בתרנ"ב (1892). הוא עלה לארץ בתרפ"ה (1925) והיה ממייסדי קריית מוצקין וראש היישוב הראשון. מוותיקי קריית שמואל הסמוכה היו האחים שמואל-יצחק, זלמן וקלמן שכטר שהיה ממייסדי סניף "בני עקיבא" בעיר.
הפעילות בסניפים השונים נתמכה בידי שליחים מהארץ ובהם הרב מיימון שהרצה הרצאות מאלפות על יישוב ארץ ישראל, שלמה זלמן שרגאי, נחום נרדי ונתן ביסטריצקי. ר' ברוך הגר, הרבי מויז'ניץ, ריכז את פעילות המזרחי בבוקובינה. בתרפ"ט (1929) התקיימה ועידת צעירי המזרחי בצ'רבוביץ ובה שלושה נציגים מסוצ'אבה, ובוועידת המזרחי בתרצ"ג (1933) שהתקיימה באותו מקום השתתפו שנים-עשר נציגים מהקהילה.
בעקבות ההגבלות הנוקשות של שלטון המנדט הבריטי לאחר ועידת סאן-רמו בתר"פ (1920), התחזקה מאוד התנועה הרוויזיוניסטית הבלתי מתפשרת. סניף הציונות הרוויזיוניסטית בסוצ'אבה נוסד ב-1930 עם תנועת הנוער בית"ר, שנתיים לאחר הוועידה הראשונה של התנועה הציונית הרוויזיניסטית ברומניה שהתקיימה בצ'רנוביץ בתרפ"ח (1928) ובה הייתה נציגה מסוצ'אבה. מאות בנים ובנות היו חברים בסניף בית"ר והיו מחולקים ל"צרורות" כש"צרור" בחורים נקרא תל חי וצרור בחורות נקרא שרה צ'יזיק. "תל חי" הייתה גם ברכת השלום של התנועה לכר המקום שבו נפל יוסף טרומפלדור ושבעה מחבריו בי"א באדר תר"פ. פעילות כל "צרור" כללה לימוד עברית, תולדות עם ישראל, ציונות וידיעת הארץ. סניף הציונות הרוויזיוניסטית ותנועת הנוער שלה ארגנו בעיר אספות ומשפטים ציבוריים, ואספו כסף בעבור קרן תל חי.
היהודים שחזרו לסוצ'אבה אחרי המלחמה או היהודים שבאו לסוצ'אבה כשהתגוררו במקומות אחרים לפני השואה, היו ברובם ציוניים, ועם התבססות הקהילה היהודית התעוררה הפעילות הציונית. כשנפתחו שערי הארץ לאחר הקמת המדינה עלו רבים לישראל. לאחר האיסור על הפעילות הציונית בתש"ט (1949) של השלטון הקומוניסטי שקם ברומניה לאחר המלחמה, הגישו לא מעטים בקשות לעלייה והם סולקו מעבודתם או מלימודיהם האקדמיים. אך בפעמים מזדמנות אישרו השלטונות לעלות לארץ, וכך היו גלי עלייה מסוצ'אבה ומקומות אחרים בשנות ה-50, בשנות ה-70 ובשנות ה-80.