stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דרך המשי
רקע היסטורי > האימפריה הרומית

מיד לאחר כיבוש מצרים על ידי האימפריה הרומית בשנת 30 לפנה"ס החלו יחסי מסחר בין סין, דרום מזרח אסיה, הודו, המזרח התיכון, אפריקה ואירופה שהלכו ופרחו עם הזמן. הרומאים הכירו מסלולים במזרח שהיו חלק מדרך המשי עוד מהתקופה ההלניסטית. המסחר היווני-רומי החל עוד במאה השלישית לפנה"ס. השימוש בדרך המשי על ידי הרומאים חשף את אזרחי רומי למוצרי מותרות ושפע. המסחר בין האימפריה היוונית-רומית לבין הודו החלה על ידי יורד הים היווני אודוקוס מציזיקוס (אנ'). בשנת 130 לפנה"ס, ובזמנו של הקיסר אוגוסטוס הפליגו מדי שנה מאה ועשרים ספינות להודו מנמל מיוס הורמוס (אנ') ששכן לחופי ים סוף שהיה שהיה בשליטת הרומאים לאחר כיבוש מצרים. מסמך הדרכה יווני למסעות Periplus of the Erythraean Sea משנת 60 לספירה מתעד בצורה מדויקת את נתיבי ההפלגות.
מסלולים

דרך המשי כללה מספר מסלולים. היא השתרעה מערבה מהמרכזים המסחריים העתיקים של סין: דרך המשי היבשתית, הבין יבשתית, התחלקה לנתיבים צפוניים ודרומיים העוקפים את מדבר טקלמקאן ואגם לופ נור. סוחרים לאורך המסלולים הללו היו מעורבים ב"סחר ממסר" שבו סחורות החליפו ידיים פעמים רבות לפני שהגיעו ליעדיהם הסופיים.
מסלולים > דרכים במרכז אסיה

החל משנת 130 לפנה"ס הוקמו שגרירויות של שושלת האן באסיה המרכזית, בשל רצונו של הקיסר הסיני וו לפתח את המסחר עם מרכז אסיה, ובעיקר עם הערים פרגנה באוזבקיסטן ופרתיה. באיראן. השגרירויות הסיניות הגיעו עד לסוריה ולפרתיה, בעיקר בשל רצונם לרכוש סוסים למטרות מלחמה. במקביל, התפתחו קשרי המסחר עם האימפריה הרומית, שאליה נשלחו שגרירים מסין ההיסטוריון הרומי לוקיוס אנאוס פלורוס מהמאה הראשונה לפני הספירה, מתאר ביקור של שגרירים סיניים בעת מלכותו של אוגוסטוס קיסר (27 לפנה"ס-14):
מסלולים > האימפריה הרומית

לאחר כיבוש מצרים על ידי האימפריה הרומית, בשנת 30 לפנה"ס, החל להתפתח סחר בין רומא לבין הודו, דרום מזרח אסיה וסין. ברומא התעורר ביקוש רב למשי הסיני, אף שהרומאים האמינו שמקורו של המשי בעלי עצים, כפי שכתב המלומד הרומאי פליניוס הזקן (23–79 לספירה):
מסלולים > המסלול הצפוני

המסלול הצפוני התחיל בצ'אנגאן, שנקראת כיום שיאן, בירה עתיקה של סין שהועברה מזרחה יותר במהלך תקופת האן המאוחרת ללוו-יאנג. המסלול הוגדר בסביבות המאה ה-1 לפני הספירה כאשר האן וודי שם קץ להטרדות של שבטים נוודים. הנתיב הצפוני השתרע לכיוון צפון-מערב דרך המחוז הסיני גאנסו ממחוז שאאנשי והתפצל לשלושה מסלולים נוספים, שניים מהם עקבו אחר רכסי ההרים מצפון ומדרום למדבר טקלה מקאן והתחברו מחדש לקאשגאר, והשני מצפון לטיין שאן, הרי שאן דרך טורפאן, טלגר, ואלמטי, שמצויות בדרום מזרח קזחסטן. המסלולים התפצלו שוב ממערב לקאשגאר, עם שלוחה דרומית במורד עמק אלאי (אנ') לכיוון תרמז באוזבקיסטן המודרנית ובעיירה בלח' באפגניסטן, בעוד שהמסלול השני השתרע דרך קוקנד בעמק פרגנה, במזרח אוזבקיסטן, ולאחר מכן פנה מערבה על פני מדבר קאראקום בטורקמניסטן. שני המסלולים התחברו לנתיב הדרומי הראשי לפני שהגיעו למרב העתיקה בטורקמניסטן. מסלול נוסף של התוואי הצפוני פנה לכיוון צפון – מערב על פני ימת אראל וצפונה לים הכספי, והמשיך לים השחור. דרך המשי הצפונית, כמסלול לשיירות, הובילה לסין סחורות רבות כגון, תמרים, אבקת זעפרן ואגוזי פיסטוק מפרס; לבונה, אלוורה ומור מסומליה, אלגום מהודו; בקבוקי זכוכית ממצרים וסחורות יקרות אחרות. בתמורה, השיירות הובילו בגדי משי, כלי לכה (אנ') וחרסינה.
מסלולים > המסלול הדרומי

המסלול הדרומי המכונה גם מסלול קארקורם היה בעיקרו נתיב בודד מסין שהשתרך מהרי קארקוראם, וקיים גם כמסלול נסיעות גם בתקופה המודרנית כביש קארקוראם, דרך סלולה המחברת בין פקיסטן לסין. משם הוא פונה מערבה עם שלוחות דרומה המאפשר את השלמת המסע בים מנקודות שונות. המסלול חוצה את ההרים הגבוהים, עובר דרך צפון פקיסטן, מעל הרי ההינדו-כוש אל אפגניסטן, ומצטרף מחדש לנתיב הצפוני ליד העיר מרב בטורקמניסטן. ממרב המסלול פונה בקו ישר מערבה דרך צפון איראן ההררית, מסופוטמיה וקצהו הצפוני של המדבר הסורי עד הלבנט, שם המשיכו במסע דרך ספינות מסחר ים-תיכוניות בדרכים קבועות לכיוון איטליה, בעוד שדרכים יבשתיות עברו צפונה דרך אנטוליה או דרומה לכיוון צפון אפריקה. דרך מסועפת נוספת הובילה מהעיר הראת שבאפגניסטן דרך שושן למפרץ הפרסי ומעבר לפטרה, לאלכסנדריה ולנמלים אחרים של מזרח הים-התיכון, משם נשאו ספינות את המטענים לרומא.
מסלולים > המסלול הדרום מערבי

הנתיב הדרום-מערבי הוא הדלתא של הנהרות הגנגס / בראהמאפוטרה, שהייתה מושא לעניין בינלאומי כבר למעלה מאלפיים שנה. סטרבו, הסופר הרומי מהמאה ה-1, מזכיר את ארצות הדלתא: "לגבי סוחרים המפליגים כעת ממצרים ... עד לגנגס, הם רק אזרחים פרטיים." הערותיו מעניינות שכן חרוזים רומיים וחומרים אחרים נמצאים בעתיקות הרי-בטשואר, העיר העתיקה שנוסדה לפני תקופת הברונזה, כיום נחפר באיטיות ליד ברהמה-פוטרה העתיקה בבנגלדש. המפה של תלמי של דלתת נהר הגנגס, מאמץ מדויק להפליא, הראתה שהמודיעים שלו ידעו הכול על מהלך נהר הברהמפוטרה, חוצה את הרי ההימלאיה ואז מתכופף מערבה למקורו בטיבט. אין ספק שהדלתא הזו הייתה מרכז סחר בינלאומי מרכזי, כמעט בוודאות ממוקדמות הרבה יותר מהתקופה הפשוטה. אבני חן וסחורות אחרות מתאילנד וג'אווה נסחרו בדלתא ודרכה. הסופר הארכאולוגי הסיני בן יאנג וכמה סופרים וארכאולוגים קודמים, כמו ג'ניס סטארגארדט, מציעים בתוקף נתיב זה של סחר בינלאומי כדרך סצ'ואן - יונאן - בורמה - בנגלדש. לפי בן יאנג, בעיקר מהמאה ה-12, הנתיב שימש להעברת מטילי יונאן (זהב וכסף הם בין המינרלים שבהם יונאן עשיר), דרך צפון בורמה, אל בנגלדש המודרנית, תוך שימוש בנתיב העתיק. המכונה מסלול 'לדו'. מאמינים שהעדויות המתעוררות של הערים העתיקות של בנגלדש, בפרט חורבות וארי-בטשוור, מסטנגאר, בהיטגרה, (אנ') ביקרמפור, (אנ') אגראסינדור וסונרגון (אנ') הן מרכזי הסחר הבינלאומיים בנתיב זה. הרשת הלכה בעקבות רשתות עתיקות של אבן הירקן בדרום מזרח אסיה, וכן רשתות התבלינים הימיות בין דרום-מזרח אסיה לדרום אסיה, והרשתות הימיות של מערב אסיה בים הערבי ומחוצה לו, במקביל למסלולי הסחר הימיים העתיקים הללו של העידן הנוכחי.
מסלולים > דרך המשי הימית

דרך המשי הימית או נתיב המשי הימי היא הקטע הימי של דרך המשי ההיסטורית שחיברה בין דרום-מזרח אסיה, מזרח אסיה, תת-היבשת ההודית, חצי-האי ערב, מזרח אפריקה ואירופה. היא החלה במאה ה-2 לפנה"ס ושגשגה עד המאה ה-15 לספירה. דרך המשי הימית הוקמה והופעלה בעיקר על ידי מלחים אוסטרונזיים בדרום מזרח אסיה שהפליגו בספינות סחר (אנ') גדולות למרחקים ארוכים מדגם Sewn-plank ו-Lashed-lug boat. המסלול נוצל גם על ידי ספינות הדאו של הסוחרים פרסים וערבים בים הערבי ומחוצה לו, וסוחרים טמילים בדרום אסיה. סין החלה לבנות גם ספינות סחר משלה שנקרו ג'ונקה והפליגה במסלולים אלה בתקופה מאוחרת יותר, מהמאות ה-10 עד ה-15 לספירה. המסלול הראשי של האזורים המערביים של דרך המשי הימית חוצה ישירות את האוקיינוס ההודי מהקצה הצפוני של סומטרה או דרך מצר סונדה לסרי לנקה, דרום הודו, בנגלדש והאיים המלדיביים ומסתעף לנתיבים ימיים דרך הים הערבי המגיעים למפרץ הפרסי שהיא לשון של מפרץ עומאן, ולמפרץ עדן לים סוף. מסלולים משניים עוברים גם דרך קווי החוף של מפרץ בנגל, הים הערבי, ודרומה לאורך חופי מזרח אפריקה עד לזנזיבר, ארכיפלג קומורו, מדגסקר ואיי סיישל. השם "דרך המשי הימית" הוא שם מודרני, בגלל דמיונו לדרך המשי היבשתית. כמו הנתיבים היבשתיים, לנתיבים הימיים העתיקים דרך דרום מזרח אסיה והאוקיינוס ההודי לא היה שם מיוחד במשך שנותיה הארוכות. למרות השם המודרני, דרך המשי הימית כללה סחר חליפין במגוון רחב של סחורות בנוסף למשי. היא הייתה שונה משמעותית בכמה היבטים מדרך המשי היבשתית, ולכן אין לראות בה רק הרחבה של דרך המשי היבשתית. סוחרים הנוסעים דרך המשי הימית יכולים להפליג על כל המרחק של הנתיבים הימיים, בשונה מהצורך בשימוש בממסרים אזוריים בדומה לנתיב היבשתי. ספינות יכלו לשאת כמויות הרבה יותר גדולות של סחורות, ועל כן הייתה לכך השפעה כלכלית גדולה יותר. חילופי הסחורות שנישאו על ידי הספינות הייתה שונה מחילופי הסחורות שנישאו באורחות גמלים. סוחרים בנתיב הימי התמודדו עם סכנות רבות, כגון, מזג אוויר ופיראטיות, אבל הם לא הושפעו מחוסר יציבות פוליטית ויכלו להימנע מנסיעה באזורים מסוכסכים שהיוו סכנת חיים.
המסחר עם מרכז אסיה

בעקבות המסחר בדרך המשי חלה גם השפעה הדדית בין התרבויות השונות הסוחרות לאורך הדרך. הן השפעה של תרבות המזרח על התרבות היוונית-רומית, והן השפעה של התרבות היוונית-רומית על התרבות הבודהיסטית במרכז אסיה, והשפעה של שתיהן על התרבות הסינית[דרוש מקור].
אימפריית קושאן בצפון הודו הייתה המרכז של השפעות הדדיות אלה, שהחלו במאה ה-2 לספירה, והסתיימו עם נפילת האימפריה הביזנטית.
במקביל לדרך המשי היבשתית התפתחו החל מהמאה השנייה לספירה דרכי מסחר ימיות בין אלכסנדריה שבמצרים לבין גואנגג'ואו שבסין. ספינות המסחר עצרו גם בחופי הודו. דרכי המסחר תרמו להיווצרות מדינות חזקות מבחינה צבאית לאורך הדרך. במדינות אלה שלטו שבטים נודדים שמקורם במדבריות צפון סין. הגדולה במדינות אלה שצמחו על דרך המשי הייתה האימפריה המונגולית.
הסחר היבשתי לאורך דרך המשי נפסק בפועל עם נפילת האימפריה הרומית, שהיוותה אבן שואבת של ביקוש למוצרים אסייתים ו"הניעה" את כל המסחר על דרך המשי, במאה ה-5 לספירה, וכן עם עליית האסלאם במרכז אסיה, במאה ה-7 לספירה, אירוע שהביא להפסקת ההתפשטות הסינית מערבה.
האימפריה המונגולית

התקדמות המונגולים ושליטתם במרכז אסיה החל משנת 1215 הביאו להקמת רשת של דרכי מסחר יבשתיות, ויצרו מחדש את דרך המשי.
רק מעטים עברו את דרך המשי לכל אורכה, מקצה לקצה, בהם מרקו פולו וויליאם מרוברוק. לרוב עברו הסחורות מיד ליד לאורך הדרך, והמתווכים הרבים היו הסיבה למחירן הגבוה מאוד של סחורות סיניות באירופה.
לאחר נפילת האימפריה המונגולית השתלטו הטורקמנים על דרכי המסחר המערביות יותר (לאחר נפילתה של האימפריה הביזנטית). בשל כך, וכן בשל השפעתה של המגפה השחורה באירופה, פסק המסחר בין סין לאירופה. משנת 1400 פסקו לחלוטין הסחר היבשתי והעברת המשי מסין לאירופה באמצעות דרך המשי.
קשרים בין אירופה לאסיה

בעקבות נפילת המונגולים נותק הקשר היבשתי בין סין לאירופה. היעדר הקשר המסחרי הוביל לניסיונות אירופיים להגיע לסין דרך הים. בשנת 1492 הפליג כריסטופר קולומבוס מערבה, בניסיון להגיע לסין ממערב וליצור דרך משי חדשה. אף על פי שחשב כי הגיע להודו, למעשה הוא גילה את אמריקה. ניסיונות לשלוט בדרכי המסחר לסין הביאו לכיבושים פורטוגליים באפריקה, ולאחר מכן להתפתחות המושבות של הולנד ובריטניה החל מהמאה ה-15 ועד המאה ה-17.
אתרי מורשת עולמית

לאורך דרך המשי קיימים אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו מערות מוגאו ומערות לונגמן ובנוסף הוכרזו שני אתרי מורשת עולמית שהם מקבץ של אתרים היסטוריים לאורך הנתיבים השונים של דרך המשי: דרכי המשי: רשת המסלולים של מסדרון צ'אנגאן-טיין שאן, מקבץ של אתרים בחלק המזרחי של דרך המשי ודרכי המשי: מסדרון זראפשאן-קאראקום, מקבץ אתרים בחלק המערבי.
לקריאה נוספת

ברוק לארמר, מערות קדושות, נשיונל ג'יאוגרפיק ישראל, גיליון 145, יוני 2010
תייר מזדמן (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  הרומן "תייר מזדמן" של אן טיילר
 בימוי:  לורנס קסדן
 תסריט:  לורנס קסדן, פרנק גלטי
 עריכה:  קרול ליטלטון 
 שחקנים ראשיים:  ויליאם הרט ג'ינה דייוויס קתלין טרנר
 מוזיקה:  ג'ון ויליאמס
 צילום:  ג'ון בילי 
 מדינה:  ארצות הבריתארצות הברית 
 חברת הפקה:  האחים וורנר, Warner Bros. Pictures 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  25 במאי 1989 
 משך הקרנה:  121 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט רומנטי, סרט דרמה, סרט המבוסס על יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  בולטימור 
 הכנסות:  $32,632,093
 הכנסות באתר מוג'ו:   accidentaltourist
 פרסים:  פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר
 דף הסרט ב־IMDb
 
תייר מזדמן (אנגלית: The Accidental Tourist) הוא סרט דרמה אמריקאי מ-1988 המבוסס על ספר בעל שם זהה מאת הסופרת האמריקאית אן טיילר אשר בוים על-ידי לורנס קסדן. קסדן עיבד את הספר לקולנוע יחד עם פרנק גלטי. בסרט כיכבו ויליאם הרט, ג'ינה דייוויס וקת'לין טרנר. הסרט היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר וג'ינה דייוויס זכתה בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר. פסקול הסרט הולחן על ידי ג'ון ויליאמס.
הספר עליו מבוסס הסרט

הספר מאת אן טיילר יצא לאור ב-1985, היה מועמד לפרס פוליצר וזכה ב- National Book Critics Circle Award וב- Ambassador Book Award. הספר יצא לאור בעברית ב-1987 בהוצאת לדורי בתרגומה של שלומית קדם עם הכותרת תייר בעל כורחו. בהדפסות מאוחרות יותר ניתן לספר השם שניתן לסרט כאשר הופץ בישראל, תייר מזדמן.
תקציר העלילה

מייקון לירי (ויליאם הרט) הוא כותב מדריכי תיירים מבולטימור. נישואיו לשרה (קת'לין טרנר) מתפוררים לאחר מות בנם ומייקון נותר לגור בגפו. לאחר שהוא שובר את רגלו בתאונה בביתו עובר מייקון לגור עם שני אחיו ואחותו. במקביל שוכר מייקון עבור כלבו את שירותיה של מיוריאל (ג'ינה דייוויס), מאלפת כלבים אקסצנטרית ואם חד הורית. מייקון מפתח מערכת יחסים רומנטית עם מיוריאל אך לאחר זמן מה משוכנע על ידי שרה לנסות לשקם את נישואיהם.
מייקון מגיע לפריס לצורך עבודתו, שם מפתיעה אותו מיוריאל. היא מציעה להתלוות אליו, אך מייקון דוחה אותה מעליו. מייקון מתחיל לסבול מכאבי גב ומרותק למיטתו. שרה מגיעה לסייע לו ומציעה לו לנצל את שהותם לירח דבש שני. מייקון נעתר אך למחרת מודיע לשרה כי הוא החליט לשוב למיוריאל באומרו לשרה: "לא די עד כמה אתה אוהב מישהו, אלא יותר חשוב מה שאתה, כשאתה נמצא בחברתו". לאחר מכן מצליח לאתר מייקון לאתר את מיוריאל בדרכה לשדה התעופה.
צוות השחקנים

ויליאם הרט בתפקיד מייקון לירי - כותב מדריכי תיירים ששכל את בנו
קתלין טרנר בתפקיד שרה לירי - אשתו של מייקון
ג'ינה דייוויס בתפקיד מיוריאל פריצ'ט - מאלפת כלבים אשר מייקון שוכר את שירותיה
ביל פולמן בתפקיד ג'וליאן אדג' - בעל הוצאת הספרים המוציאה לאור את מדריכיו של מייקון
איימי רייט בתפקיד רוז לירי - אחותו של מייקון
דייוויד אוגדן סטיירס בתפקיד פורטר לירי - אחיו של מייקון
אד בגלי הבן בתפקיד צ'ארלס לירי - אחיו של מייקון
רוברט היי גורמן בתפקיד אלכסנדר פריצ'ט - בנה של מיוריאל
ביקורת

באתר Rotten Tomatoes שמונים אחוז מהביקורות על הסרט חיוביות ובאתר Metacritic קיבל הסרט ציון 53 מתוך 100. מבקר הסרטים רוג'ר איברט העניק לסרט ארבעה כוכבים מתוך ארבעה ושיבח את הופעתו של הרט.
רגינה יערי כתבה על הסרט כי דווקא מיוריאל, המוזרה והבלתי צפויה שהיא "התגלמות הדמיון, הפתיחות והחמלה" היא זו בסופו של דבר סייעה למייקון להתאושש ולשוב לחיים נורמליים. "התייר המזדמן אינו מספר סיפור אהבה אלא סיפור של אדם אבוד המוצא לבסוף את עצמו. זהו סרט הנוגע ממש בעיצוב ה'אני'."
אורלי לובין כתבה בעיתון חדשות כי המסרים של הספר מועברים בשקיפות רבה מדי בסרט, ולמרות שמדובר בסרט מהנה הוא "מייצר אשליה אופטית של איכות".
הערות שוליים

1 2 3  אורלי לובין (ניו יורק), לא עוזב את העיר, חדשות, 2 בפברואר 1989
↑  אוסקר מזדמן, מעריב, 2 באפריל 1989
↑  דני ורט, בכורות - ״תייר מזדמן״ (ארה״ב, 1988), במאי: לורנס קאסדאן; עיבודו של הבמאי לורנס קאסדאן ("החברים של אלכם", "סילבראדו") לספרה של אן טיילור, כל העיר, 3 במרץ 1989
↑  The Accidental Tourist, Metacritic
↑  The Accidental Tourist, Rotten Tomatoes
↑  Roger Ebert, The Accidental Tourist, Rogerebert.com, ‏January 6, 1989
↑  רגינה יערי, קולנוע - לראות והבין - חלק 2, ירון גולן, 2004, עמ' 274
אן טיילר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 באוקטובר 1941 (בת 83) מיניאפוליס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  בולטימור 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת דיוק, אוניברסיטת קולומביה, נדהאם ב. ברוגטון 
 שפות היצירה:  אנגלית, רוסית 
 יצירות בולטות:  If Morning Ever Comes, A Patchwork Planet, Ladder of Years, Saint Maybe, Breathing Lessons, Back When We Were Grownups, Digging to America, The Amateur Marriage, Noah's Compass, The Beginner's Goodbye, The Accidental Tourist, Morgan's Passing, A Slipping-Down Life, The Tin Can Tree, Dinner at the Homesick Restaurant, The Clock Winder, Searching for Caleb, Celestial Navigation, Earthly Possessions, A Spool of Blue Thread 
 פרסים והוקרה:  פרס פוליצר לסיפורת (1989)  פרס חוג מבקרי הספרים הלאומי לסיפורת (1985)  פרס ג'נט היידינגר קפקה (1980) 
 www.annetyler.com
 
אן טַיילֶר (באנגלית: Anne Tyler; נולדה ב־25 באוקטובר 1941) היא סופרת ומבקרת ספרות אמריקאית. היא חיברה למעלה מעשרים רומנים, בהם "מסעדת הגעגועים" (1982), "תייר בעל כורחו" (1985), ו"שיעורי נשימה" (1988). על "שיעורי נשימה" זכתה בפרס פוליצר לספרות ב־1989, ושני האחרים היו ברשימה הקצרה לפרס. טיילר זכתה גם בפרס ג'נט היידינגר קפקא, פרס השגריר לספר, ופרס חוג מבקרי הספרים של ארצות הברית. בשנת 2012 הוענק לה פרס הסאנדיי טיימס למצוינות ספרותית. הרומן העשרים של טיילר, "סליל של חוט כחול", היה ברשימה הקצרה לפרס מאן בוקר ב־2015, ו־Redhead By the Side of the Road נכלל ברשימה הארוכה לאותו פרס ב־2020. מבקרים מציינים את הדמויות המפותחות שלה, "הפרטים הבדויים בצורה מבריקה ומדויקת לחלוטין", "סגנונה הקפדני והמתוחכם", ו"הלשון החכמה והפתוחה שלה".
קורות חייה ותקופת הלימודים > ילדות

טַיילר נולדה, בכורה מבין ארבעה ילדים, במיניאפוליס, מינסוטה. אביה, לויד פּארי טיילר, היה כימאי תעשייתי ואימהּ, פֿיליס מאהון טיילר, עובדת סוציאלית. שני הוריה היו קווייקרים, והיו פעילים חברתיים במערב התיכון ובדרום. משפחתה נדדה בין קהילות קווייקרים בדרום ארצות הברית, עד שהתיישבו ב־1948 בקומונה קווייקרית בְּסִילו, בהרי קרוליינה הצפונית ליד ברנסוויל. היישוב אוכלס ברובו על ידי סרבנים מצפוניים וחברי הזרם ההיקסי הליברלי בקרב הקווייקרים. טיילר התגוררה שם מגיל שבע עד אחת עשרה, ועזרה להוריה ולאחרים לטפל בבעלי חיים ולעסוק בחקלאות אורגנית. היא לא למדה בבית ספר ציבורי רשמי בסילו, אבל קיבלה עם שאר הילדים שיעורים באמנות, נגרות ובישול, בבתי חברי הקומונה, ובמקצועות אחרים בבית ספר זעיר. את הלימודים הלא פורמליים הללו השלימה בעזרת לימודים בהתכתבות.
בגיל שבע חיברה ספר ראשון: אוסף של ציורים וסיפורים על "בנות מזל... שזכו לנסוע מערבה בקרונות מכוסים." הספר האהוב עליה כילדה היה "הבית הקטן" מאת וירג'יניה לי ברטון. טיילר מייחסת לספר זה, שאותו קראה פעמים רבות במהלך תקופה זו של גישה מוגבלת לספרים, השפעה עמוקה עליה, והיא מזהה איך למדה ממנו "איך השנים חלפו, אנשים השתנו, ושום דבר לא יכול להישאר כשהיה". תפיסה מוקדמת זו של שינויים לאורך זמן היא נושא חוזר ברבים מהרומנים שלה, עשרות שנים מאוחר יותר, ו"הבית הקטן" עצמו מוזכר ברומן שלה "מסעדת הגעגועים". טיילר סיפרה גם שקראה את נשים קטנות של אלקוט עשרים ושתיים פעמים בילדותה.
בנקודת הזמן של עזיבת משפחת טיילר את סילו לאחר ארבע שנים כדי לעבור לראלי, קרוליינה הצפונית, טיילר בת האחת־עשרה טרם ביקרה בבית ספר ציבורי, ומעולם לא השתמשה בטלפון. לדבריה, החינוך הלא שגרתי הזה איפשר לה לראות את "העולם הנורמלי עם מידה מסוימת של ריחוק והפתעה".
קורות חייה ותקופת הלימודים > נעורים

טיילר הרגישה זרוּת בבתי הספר הציבוריים שבהם למדה בראלי, תחושה שליוותה אותה רוב חייה. היא מאמינה שזה תרם להפיכתה לסופרת: "אני מאמינה שכל סוג של סיטואציה של הפרדה מספיק [כדי להפוך לסופרת]. במקרה שלי, הייתה זו היציאה מהקומונה [...] והניסיון להשתלב בעולם החיצון." למרות חינוכה הלא פורמלי, טיילר הייתה מתקדמת יותר בחומר הלימודים וברמת הקריאה מבני כיתתה. הודות לספריות שעכשיו היו בהישג ידה, גילתה את יודורה ולטי, גבריאל גרסיה מארקס, פ' סקוט פיצג'רלד, ורבים אחרים. יודורה ולטי נותרה אחת הסופרות האהובות עליה, והקובץ "הרשת הרחבה וסיפורים אחרים" של ולטי הוא אחד הספרים האהובים עליה; היא כינתה את ולטי "בכירת ההשפעות עלי". טיילר זוקפת לזכותה של ולטי את התובנה שספרים יכולים לעסוק בפרטים היומיומיים של החיים, לא רק באירועים גדולים. במהלך לימודי התיכון קיבלה טיילר השראה ועידוד מצד מורה יוצאת דופן לספרות בשם פֿיליס פיקוק. פיקוק לימדה בעבר את הסופר ריינולדס פרייס, שלימים לימד את טיילר באוניברסיטת דיוק. מאוחר יותר, נמנה עם תלמידי פיקוק גם הסופר ארמיסטד מופין. שבע שנים לאחר שסיימה את התיכון, הקדישה טיילר את הרומן הראשון שלה ל"גברת פיקוק, על כל מה שעשית."
קורות חייה ותקופת הלימודים > לימודים באוניברסיטאות דיוק וקולומביה

משסיימה את התיכון בגיל 16, רצתה טיילר ללמוד במכללת סווארת'מור, שנוסדה ב־1860 על ידי קווייקרים מהזרם ההיקסי. ברם, היא זכתה במלגה מלאה לתואר ראשון באוניברסיטת דיוק, והוריה לחצו עליה לנצל אותה, מכיוון שרצו לחסוך כסף לטובת חינוך שלושת אחיה הצעירים. טיילר החלה ללמוד במכללת דיוק, אפוא, ונרשמה למחזור הראשון של קורס הכתיבה היוצרת שלימד ריינולדס פרייס, ובין תלמידי אותו קורס היה גם פרד שאפל, לימים משורר. פרייס התרשם ביותר מטיילר בת השש־עשרה, ותיאר אותה כ"בוגרת בצורה מפחידה לגיל 16", "פעורת עיניים" ו"תלושה". שנים אחר כך תיאר פרייס את טיילר כ"אחת הסופרים הטובים ביותר בעולם [...] שהייתה סופרת טובה בגיל 16 כמעט כפי שהיא עכשיו." טיילר למדה גם אצל ויליאם בלקברן, שלימד גם את וויליאם סטיירון, ג'וזפין האמפריז וג'יימס אפלווייט.
כסטודנטית, טיילר השתתפה בתיאטרון הקמפוס (בהמשך לתיאטרון בית הספר התיכון), וגילמה את לורה בביבר הזכוכית מאת טנסי ויליאמס ואת גברת גיבס בעירנו מאת תורנטון ויילדר. היא בחרה להשלים תואר בספרות רוסית, והצטרפה לאחוות הסטודנטים פי בטא קפא. בשנת 1961 השלימה את התואר, וזכתה במלגה לתואר שני בלימודים סלאביים באוניברסיטת קולומביה.
טיילר עזבה לימודיה בקולומביה לאחר שנה, לאחר שסיימה את חובות הקורסים אך לא את עבודת התזה. היא חזרה לאוניברסיטת דְיוק, והחלה לעבוד בספריית האוניברסיטה בתור ביבליוגרפית רוסית. שם פגשה את טאגי מוֹדָרֶסי, פסיכיאטר ילדים בבית הספר לרפואה של דְיוק וסופר בעצמו, והם נישאו תוך שנה, ב־1963.
קריירה > פרסומים ראשונים

במהלך לימודי התואר ראשון פרסמה טיילר את סיפורה הקצר "Laura" בכתב העת הספרותי של אוניברסיטת דְיוק, Archive, והסיפור זיכה אותה בפרס אן פלקסנר לכתיבה יוצרת, מטעם החוג לספרות אנגלית. היא המשיכה לחבר ולפרסם סיפורים קצרים. אחד מהם הרשים את ריינולדס פרייס עד כדי כך, שהצהיר לימים שהוא היה "הסיפור הקצר המוגמר והמוצלח ביותר שקיבלתי מעודי מתלמיד/ת תואר ראשון במהלך שלושים שנות הוראה." גם הסיפור "הקדושים בבית קיסר" פורסם בכתב העת Archive וזיכה אותה בפרס אן פלקסנר נוסף. הסיפור הקצר הזה הוביל לפגישה עם דרמוד ראסל, שהיה הסוכן הספרותי הן עבור ריינולדס פרייס והן עבור יודורה ולטי, ושלימים הפך לסוכן של טיילר עצמה.
בזמן שעבדה בספריית האוניברסיטה המשיכה טיילר לפרסם סיפורים קצרים, והחלה לעבוד על הרומן הראשון שלה, If Morning Ever Comes. סיפוריה פורסמו ב"ניו יורקר", "סאטרדיי איבנינג פוסט" והארפרס. לימים עקרו בני הזוג למונטריאול כשפקעה ויזת השהייה בארצות הברית של מודארסי, וטיילר המשיכה לכתוב תוך כדי חיפוש עבודה.
בשנת 1964 ראה אור הרומן הראשון שלה, ושנה לאחר מכן גם הרומן השני, The Tin Can Tree. שנים אחר כך התנערה טיילר משני הרומנים הללו, כמו גם מרבים מהסיפורים הקצרים שכתבה בתקופה זו. היא אף כתבה שהיא "הייתה רוצה לשורפם". לתחושתה, רוב היצירה המוקדמת הזו סובלת מהיעדר פיתוח אופי שלם, ומכך שלא שיכתבה את החומר שוב ושוב.
קריירה > הפסקה מכתיבת סיפורת וגידול ילדים – 1965 עד 1970

בשנת 1965 ילדה טיילר בת בשם טֶז'. שנתיים לאחר מכן נולדה בת שנייה, מיטְרָה. בערך בזמן הזה, עקרו טיילר ובעלה לבולטימור, מרילנד, שם החל בעלה ללמד בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת מרילנד. מעברי הבית וגידול הילדים דרשו מטיילר את רוב כוחה, והיא לא פרסמה דבר בין השנים 1965 ל־1970.
בבולטימור קבעה טיילר את מושבה ונשארה שם, ומאז רוב הרומנים שלה גם מתרחשים בה. בתקופה זו החלה לכתוב ביקורות ספרותיות לכתבי עת ולמדורי ספרות בעיתונים כדי לספק למשפחתה הכנסה נוספת; היא המשיכה לעסוק בכך עד סוף שנות ה־80, וכתבה כ־250 ביקורות בסך הכל. על אף שלא פרסמה סיפורת בתקופה זו, טיילר סבורה שהזמן הזה הֶעשיר את רוחה ואת הניסיון שלה, והעניק לה עומק רב יותר לכתיבה מאז ואילך, מכיוון שהיה לה "יותר עצמי לדבר ממנו".
קריירה > הכרה והתקבלות כמחברת רומנים

ב־1970 שבה טיילר לכתוב, ועד 1974 ראו אור שלושה רומנים נוספים פרי עטה: A Slipping-Down Life, The Clock Winder, ו־Celestial Navigation. לדעתה, כתיבתה השתפרה באופן ניכר בתקופה זו; מרגע שבנותיה החלו ללמוד בבית הספר, הצליחה להקדיש לכתיבה הרבה יותר ריכוז ממה שהיה אפשרי מאז שסיימה את לימודיה באוניברסיטה. לאחר יציאת Celestial Navigation החלה טיילר לזכות בהכרה ברמה כלל־ארצית: גייל גודווין כתבה עליו ביקורת חיובית מאוד במוסף הספרותי של הניו יורק טיימס. בעוד שאינה גאה בארבעת הרומנים הראשונים שלה, טיילר מחשיבה את הרומן הזה, החמישי, כאחד האהובים עליה. לדבריה, הוא היה ספר קשה לכתיבה, מכיוון שדרש שכתוב טיוטה אחר טיוטה כדי לפתח היטב את הבנתה את הדמויות. ג'ון אפדייק חיבר ביקורת חיובית על הרומן הבא שלה, Searching for Caleb, שבה כתב: "מצחיק ולירי ואמיתי, מעודן בפרטיו ושאפתן בעיצובו [...] הסופרת הזו לא רק טובה, היא טובה וממזרית." לאחר מכן המשיך אפדייק להתעניין ביצירתה, וחיבר ביקורות גם על ארבעת הרומנים הבאים שלה. "תעתועי מורגן" (1980) זכתה בפרס ג'אנט היידינגר קפקא לספרות והייתה מועמדת הן לפרסי הספרים האמריקאיים והן לפרס חוג מבקרי הספרים של ארצות הברית. ג'ויס קרול אוטס פרסמה עליו ביקורת טובה בכתב העת "מדמואזל": "מרתק [...] סיפור אהבה כל כך לא שגרתי עד שנראה כמפתיע את גיבוריו בעצמם."
קריירה > הכרה לאומית

הרומן הבא של טיילר קנה לה מעמד מוצק בעולם הספרותי האמריקאי. אותו רומן תשיעי של טיילר, "מסעדת הגעגועים", שהיא עצמה מחשיבה כיצירתה הטובה ביותר, היה ברשימה הקצרה לפרס פוליצר, לפרס פא"ן/פוקנר ולפרס הספר האמריקאי לסיפורת ב־1983. בביקורת שלו ב"ניו יורקר" כתב ג'ון אפדייק, "האמנות שלה הייתה זקוקה רק להחשכה שתעניק לסקיצות המעוצבות שלה מוצקוּת [...] ברומן התשיעי שלה, היא הגיעה לרמה חדשה של עוצמה." הרומן העשירי שלה, "תייר בעל כורחו", זכה בפרס חוג מבקרי הספרים של ארצות הברית לסיפורת ב־1985, בפרס השגריר לספר ב־1986, והיה ברשימה הקצרה לפרס פוליצר ב־1986. הספר גם עובד לסרט משנת 1988 בכיכובם של ויליאם הרט וג'ינה דייוויס. ההצלחה הביקורתית והמסחרית של הסרט הגבירה את המודעות הציבורית ליצירתה של טיילר. הרומן האחד־עשר שלה, "שיעורי נשימה", זכה בפרס פוליצר לספרות ב־1989 והיה "ספר השנה" של כתב העת "טיים". הוא עוּבַּד לסרט טלוויזיה בשנת 1994, כפי שעובדו לימים ארבעה רומנים נוספים של טיילר.
מאז הזכייה בפרס הפוליצר חיברה טיילר למעלה מתריסר רומנים נוספים; רבים מהם היו הבחירה הראשית של מועדון ספר החודש, וצעדו במצעד רבי המכר של הניו יורק טיימס. כתב העת טיים בחר ב־Ladder of Years כאחד מעשרת הספרים הטובים של 1995. "טלאים של כדור הארץ" הוכתר "ספר ראוי לציון" של הניו יורק טיימס בשנת 1999.  ברומן Digging to America משנת 2006 חקרה טיילר כיצד מהגרת מאיראן, שחיה בארצות הברית כבר 35 שנה, מתמודדת עם ה"זרות" שלה; זו נקודת מבט שטיילר מכירה היטב מתוך נישואיה למודארסי האיראני.
בנוסף לרומנים שלה, פרסמה טיילר סיפורים קצרים בכתבי עת שונים, אך הם טרם כונסו בקובץ. בין 1983 ל־1996 ערכה טיילר שלוש אסופּות: The Best American Short Stories 1983, Best of the South, ו־Best of the South: The Best of the Second Decade.