stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לד זפלין
היסטוריה > תחילת הדרך (1970-1968) > Led Zeppelin III

לטובת הקלטת אלבומם השלישי, "Led Zeppelin III", נסעו חברי הלהקה לנופש בבית כפרי, מרוחק ומבודד בוויילס, שנקרא "Bron Yr Aur", שהונצח באחד משירי האלבום (אך אוית בטעות "Bron Y Aur Stomp" על העטיפה). תקופה זו הניבה אלבום אקוסטי ושקט יותר, שהושפע רבות ממוזיקה קלטית עממית וגילה פן אחר של הלהקה, לרבות בשירים "That's The Way" ו-"Tangerine". האלבום זכה לביקורות פושרות, כשרבים מהמבקרים הופתעו מנטישת הסגנון שאפיין את שני האלבומים הקודמים של הלהקה, לטובת מוזיקת הפולק והסגנון האקוסטי. במשך השנים, זכה האלבום לפופולריות מחודשות ולהצלחה מסחרית רבה.
על אף התפנית הסגנונית, נותר האלבום נאמן למקורות הבלוז, שבאו לידי ביטוי בשיר הבולט של האלבום, "Since I've Been Loving You". השיר הפותח את האלבום "Immigrant Song", הציג את יכולות הכתיבה של פלאנט, וכלל שימוש בדימויים אגדיים של ויקינגים ומיתולוגיה נורדית. את השיר הסוגר של האלבום, הקדיש ג'ימי פייג' לחברו מוזיקאי הפולק רוי הרפר, שאיתו יקליט אלבום משותף באמצע שנות השמונים.
בנובמבר 1970, הוציאה חברת אטלנטיק רקורדס את השיר "Immigrant Song" כסינגל ללא הסכמת חברי הלהקה. התקליטון כלל את הבי סייד היחיד שלהם, "Hey Hey What Can I Do".
היסטוריה > הלהקה בשיאה (1975-1970) > האלבום הרביעי (Led Zeppelin IV)

האלבום הרביעי של הלהקה, שכונה "Led Zeppelin IV", יצא ב-8 בנובמבר 1971. האלבום, ששילב אלמנטים אקוסטיים עם מוזיקת הבי מטאל ובלוז, זכה להצלחה מסחרית גדולה ונמכר בכ-37 מיליון עותקים. רבים משירי האלבום הפכו ללהיטים, דוגמת: "Black Dog", "Going To California", "When The Levee Breaks",‏ "Rock And Roll" ו-"Stairway to Heaven שנחשב לאחת מקלאסיקות הרוק הגדולות ביותר. עטיפת האלבום כללה ארבעה סמלים שמייצגים כל אחד מחברי הלהקה.
היסטוריה > הלהקה בשיאה (1975-1970) > Houses of the Holy

ב-28 במרץ 1973, הוציאה הלהקה את האלבום "Houses of the Holy".
עטיפת האלבום יצרה סערה לאחר ששולבו בה תמונות של ילדים עירומים. במדינות מסוימות הודבקה על האלבום מדבקה עם שם האלבום במטרה להסתיר את ישבני הילדים.
האלבום הגיע לראש המצעדים תוך זמן קצר ומסע ההופעות לקידום האלבום בארצות הברית שבר שיאי קהל, כאשר הלהקה מילאה בהופעותיה היכלים ואצטדיונים שלמים. לאצטדיון טמפה שבפלורידה הגיעו מעל 56,000 מעריצים. שלוש ההופעות המלאות במדיסון סקוואר גארדן צולמו לסרט קולנוע שיצא באיחור של שלוש שנים, בשנת 1976, ושמו "The Song Remains The Same", כשמו של אחד משירי האלבום.
בשנת 1974, הקימה הלהקה את חברת התקליטים הפרטית שלהם "Swan Song Records", שנקראה על שם אחד מחמשת השירים שלד זפלין מעולם לא פרסמה. לוגו החברה התבסס על ציורו של ויליאם רימר משנת 1869 הנקרא "שקיעתו של היום" ואשר בו מוצגת דמותו של אפולו. בנוסף לייצוג לד זפלין, החתימה החברה אמנים נוספים דוגמתBad Company, Pretty Things, Maggie Bell, Detective, Dave Edmunds ועוד. החברה זכתה להצלחה רבה במהלך שנות פעילותה של לד זפלין, אך פורקה שלוש שנים לאחר התפרקות הלהקה.
היסטוריה > הלהקה בשיאה (1975-1970) > Physical Graffiti

ב-24 בפברואר 1975, אלבומה הכפול הראשון של הלהקה, "Physical Graffiti". היה זה גם האלבום הראשון שיצא תחת הלייבל "Swan Song". האלבום כלל 15 שירים, מהם 8 הוקלטו בהידליי גראנג' במהלך 1974. שאר האלבום, כלל שירים שהוקלטו על ידי הלהקה אך לא הוכנסו לאלבומים הקודמים. בשל כך, האלבום היה מגוון מבחינת סגנונות מוזיקליים, החל מקטעים אקוסטיים דוגמת "Bron Yr Aur", שירי רוק כבד דוגמת "Sick Again", ועד השיר הארוך ביותר של הלהקה, בו נעשה שימוש בגיטרת סלייד, "In My Time Of Dying". שיר בולט נוסף באלבום, "Kashmir", מאופיין בנגיעות מוזיקליות מזרחיות-ערביות. את השיר כתב פלאנט בהשראת נופים שונים במרוקו.
האלבום זכה להצלחה אדירה, הן מסחרית והן ביקורתית, כאשר מגזין הרולינג סטון כתב שהתחרות היחידה שיש ללהקה על תואר "להקת הרוק הטובה ביותר" היא עם הרולינג סטונז והמי. זמן קצר לאחר יציאת האלבום הגיעו כל האלבומים הקודמים של הלהקה ל-200 המקומות הראשונים במצעדים, והלהקה יצאה לסיבוב הופעות בארצות הברית. גם בסיבוב הופעות זה מילאה הלהקה היכלים עד אפס מקום.
היסטוריה > השנים המאוחרות, מותו של בונהאם והתפרקות הלהקה (1980-1975) > Presence

לאחר תום מסע ההופעות שלהם בהיכל ארל'ס קורט, לקחה הלהקה פסק זמן מהופעות. באוגוסט 1975, רוברט פלאנט ואשתו מורין היו מעורבים בתאונת דרכים קשה במהלך חופשה ברודוס שביוון. רוברט סבל מנקע בקרסול ומורין סבלה מפציעות חמורות ועירוי דם הציל את חייה. מאחר שנמנע מהם לצאת למסע הופעות, חזרה הלהקה לאולפני ההקלטות והחלו לעבוד על אלבומם השביעי, "Presence", במינכן שבגרמניה. האלבום שיצא במרץ 1976, הציג השינויים בכיוון המוזיקלי של הלהקה, שחזרה למקורות הבלוז שאפיינו אותה בתחילת דרכה. האלבום כולל כמה מהשירים ה"כבדים" ביותר של הלהקה, ביניהם "Achilles' Last Stand" ו-"Nobody's Fault But Mine".
על אף שהגיע למעמד של אלבום פלטינה, זכה האלבום לתגובות מעורבות בקרב המעריצים והמבקרים. נטען גם כי הקלטות האלבום החלו במקביל להתמכרותו של ג'ימי פייג' להרואין, דבר שפגע בהופעות של הלהקה בהמשך, טענה שפייג' הכחיש.
על אף הביקורות הקשות, טען פייג' שהאלבום הוא האהוב עליו מכל אלבומי הלהקה וכי "Achilles' Last Stand" הוא שירו האהוב עליו. פלאנט הצהיר אף הוא שהאלבום הוא בעל הסאונד הכי "זפליני" שיש מכל אלבומים הלהקה.
היסטוריה > השנים המאוחרות, מותו של בונהאם והתפרקות הלהקה (1980-1975) > סרט ההופעה "The Song Remains The Same"

ב-22 באוקטובר 1976, הוציאה הלהקה את אלבום ההופעה "The Song Remains The Same". האלבום איגד שירים משלוש ההופעות שקיימה הלהקה ביולי 1973 במדיסון סקוור גרדן בניו יורק, במהלך מסע ההופעות לקידום האלבום "Houses of the Holy" האלבום יצא יומיים לאחר יציאת סרט שתיעד את ההופעות.
בשנת 1977, יצאה הלהקה למסע הופעות נוסף בארצות הברית. על אף שמסע ההופעות הניב רווחים רבים, צצו בעיות מחוץ להופעות. ב-3 ביוני, לאחר שהמופע באצטדיון טמפה נקטע עקב סופת ברקים, פרצו מהומות בקהל שהסתיימו במעצרים ופציעות רבות והמשטרה נאלצה להשתמש בגז מדמיע כדי להפריד בין המתפרעים.
לאחר הופעה ב-23 ביוני בפסטיבל באוקלנד שבקליפורניה, ג'ון בונהם ומספר חברים בצוות של הלהקה (כולל פיטר גראנט, המנהל) נעצרו, לאחר שאחד האחראים לקידום הפסטיבל הוכה בצורה קשה. הסברה הייתה כי אותו אחראי סטר לבנו של גראנט שתלש שלט מדלת של חדר הלבשה, וכשהדבר הגיע לאוזניו של גראנט, הוא, בונהם ואחרים הגיעו עד קרונו של האחראי וחבטו בו ללא רחמים.
ההופעה ביום המחרת הייתה ההופעה האחרונה של לד זפלין בארצות הברית. מיד לאחר ההופעה הגיעה אל רוברט פלאנט הידיעה שבנו בן החמש, קאראק, נפטר מזיהום בבטן. מסע ההופעות הופסק לאלתר.
היסטוריה > השנים המאוחרות, מותו של בונהאם והתפרקות הלהקה (1980-1975) > אלבום אחרון - "In Through the Out Door"

בעקבות מותו של בנו של פלאנט ושל חברם הטוב, מתופף להקת המי קית' מון ב-1978, וכן מותו באוגוסט 1977 של אלביס פרסלי, שבינו לבין חברי הלהקה נוצרו קשרי ידידות, מצב רוחם של חברי הלהקה היה ירוד והם נמנעו מלהופיע. במקום זאת חזרה הלהקה בדצמבר לאולפן ההקלטות, הפעם באולפני "פולאר" של להקת אבבא בסטוקהולם שבשוודיה. התוצאה הייתה האלבום "In Through the Out Door". האלבום הציג התעסקות רבה בהתנסויות מוזיקליות, כשמעל כולן בולטת עבודת הקלידים של ג'ון פול ג'ונס ובמיוחד הקטע באורך עשר הדקות "Carouselambra" והשיר "Fool In The Rain". האלבום הגיע לראש המצעדים בבריטניה ובארצות הברית והפך לאלבום הראשון של להקת רוק שזינק ישירות לראש מצעדי הבילבורד. הבלדה "All My Love" שכתב פלאנט, הוקדשה לבנו המנוח.
בשנת 1979 חזרה הלהקה להופיע ולאחר שתי הופעות ראשונות בקופנהגן הופיעה מול קהל עצום בפסטיבל נבוורת. רוברט פלאנט לא גילה התלהבות לחזור ולהופיע באותה תדירות כבעבר, ואף שקל לעזוב את הלהקה, אך שוכנע על ידי פיטר גראנט לחזור בו. מסע הופעות קצר בחודשים יוני ויולי 1980 התקיים באירופה, ללא האלתורים והביצועים הארוכים שאפיינו את ההופעות של הלהקה. הופעה אחת ב-27 ביוני בנירנברג שבגרמניה נקטעה בשיר השלישי, לאחר שבונהם התמוטט על הבמה והובהל לבית החולים. הלהקה סיימה את מסע ההופעות ב-7 ביולי בברלין. ההתלהבות של פלאנט שבה במהלך מסע ההופעות, והלהקה החלה לרקום תוכניות למסע הופעות אמריקני גדול במיוחד בסתיו וכן עלתה האפשרות לחזור אל אולפן ההקלטות לאחר מכן.
היסטוריה > השנים המאוחרות, מותו של בונהאם והתפרקות הלהקה (1980-1975) > מותו של בונאהם

ב-24 בספטמבר 1980 נאסף ג'ון בונהם בידי עוזר הלהקה, רקס קינג, לחזרות באולפני בריי, לקראת מסע ההופעות בארצות הברית, הראשון שם מאז 1977. במהלך הנסיעה ביקש בונהם לעצור בצד לארוחת בוקר, שם לגם כמות רבה של וודקה (כ-16 כוסיות), עם נקניק חזיר. לאחר נגיסה אחת מהנקניק חזר לשתות, והמשיך כך עד שהגיע לאולפנים. לקראת הערב עייפו חברי הלהקה מהחזרות ופרשו אל בייתו של ג'ימי פייג' בווינדזור. לאחר חצות, נרדם בונהם. השמועות טוענות כי הוא שתה ארבעים כוסיות באותו לילה. למחרת בבוקר מצאו מנהל מסע ההופעות וג'ון פול ג'ונס את בונהם במיטתו ללא רוח חיים. הוא היה בן 32 במותו.
היסטוריה > השנים המאוחרות, מותו של בונהאם והתפרקות הלהקה (1980-1975) > פירוק הלהקה

על אף שצצו שמועות בנוגע לאפשרות למחליף לבונהם, חברי הלהקה הנותרים פירקו את הלהקה לאחר מותו. ב-4 בדצמבר 1980 הוציאה הלהקה הודעה לתקשורת בה הודיעו כי לא יוכלו להמשיך להופיע ללא המתופף הבלתי ניתן להחלפה שלהם:
אנו מקווים כי יהיה ידוע לכולם הדבר שאובדנו של חברינו הטוב, והתחושה העמוקה של ההרמוניה בינינו שאינה ניתנת לחילוק גרמו לנו להחליט כי לא נוכל להמשיך להיות כמו שהיינו בעבר.
היסטוריה > איחודים ושיתופי פעולה (1982 - 2017) > שנות השמונים וקריירות סולו

בשנת 1982 חברי הלהקה הנותרים הוציאו אלבום אולפן בשם "CODA", שכלל קטעים מהקלטות שונות במהלך הקריירה, שלא זכו להגיע לאלבומים.
ג'ימי פייג' הפסיק לנגן באופן סדיר עד שנת 1983, כאשר יצא למסע הופעות צדקה עם פרויקט של ה-A.R.M.S (Action Research for Multiple Sclerosis). מסע ההופעות כלל את הגיטריסטים הנוספים של להקת ציפורי החצר, אריק קלפטון וג'ף בק. בשנת 1984, חבר פייג' לזמר פול רוג'רס (לשעבר מהלהקות "Free" ו-"Bad Company") להקלטת שני אלבומים בשם "The Firm". האלבום הראשון כלל חומרים של פייג' שנועדו לצאת עם לד זפלין ועובדו מחדש בתור האלבום "Midnight Moonlight". רוברט פלאנט פתח אף הוא בקריירת סולו בשנת 1982, עם האלבום "Pictures at Eleven" ובשנת 1984 חבר עם פייג' להקלטת מיני-אלבום בשם "The Honeydrippers: Volume One", שבו השתתף גם ג'ף בק.
היסטוריה > איחודים ושיתופי פעולה (1982 - 2017) > איחוד ראשון במסגרת הלייב אייד

ב-13 ביולי 1985 ג'ימי פייג', רוברט פלאנט וג'ון פול ג'ונס התאחדו למופע הלייב אייד באצטדיון JFK בפילדלפיה, להופעה קצרה לצד המתופפים טוני תומפסון ופיל קולינס (שניגן בשני אלבומי הסולו הראשונים של פלאנט). ההופעה, שכללה שלושה שירים ("Whole Lotta Love"‏, "'Rock And Roll" ו-"Stairway to Heaven"), נפגמה עקב איכויות קול גרועות בשידור, אי תיאום בתיפוף שבין תומפסון לקולינס, ביצועים ווקאליים ממוצעים ומטה מצד פלאנט ואי כוונון גיטרת הגיבסון של פייג'. ג'ונס היה היחיד שיצא מהאיחוד ללא קטילה של הביקורות. כשיצא המופע בפורמט DVD, חברי הלהקה החליטו פה אחד לא לאפשר להציג את הביצועים ממנו, בטענה שהם לא עמדו בסטנדרטים המתאימים להם. בשנת 1986 חברו פייג', פלאנט וג'ונס בבאת' שבדרום-מערב אנגליה, כדי להתארגן לחזרות לקראת הופעה עם תומפסון על התופים, אך התוכניות בוטלו לאחר שזה היה מעורב בתאונת דרכים.
היסטוריה > איחודים ושיתופי פעולה (1982 - 2017) > איחוד שני

שנת 1988 הסתברה להיות רבת משמעות בשביל חברי הלהקה הנותרים, כששמועות טענו לאיחוד במסע הופעות. הופעתו של פייג' באלבום של פלאנט "Now and Zen", יצרה התלהבות רבה, כאשר ניגן בשירים "Heaven Knows" ו-"Tall Cool One" (האחרון מציג גם ריפי גיטרה של פייג' מההקלטות המקוריות של לד זפלין). מאוחר יותר, פלאנט שר בשיר "The Only One" באלבום של פייג' "Outrider" שיצא ביוני אותה שנה. בפעם הראשונה מאז מותו של בונהם, פלאנט החל לבצע שירים של לד זפלין כחלק ממסע ההופעות שלו. כשמסע ההופעות האירופאי של פלאנט הגיע ללונדון בהיכל המרסמית' ב-17 באפריל, הצטרף פייג' אל פלאנט לבמה למספר שירים. במסעי ההופעות הנפרדים של פייג' ופלאנט בארצות הברית מאוחר יותר באותה שנה, בוצעו מספר שירים של לד זפלין.
לד זפלין התאחדו בשנית במאי 1988, למופע יום ההולדת ה-40 של חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס עם בנו של בונהם, ג'ייסון בונהם, על התופים. בדומה להופעה בלייב אייד, ההופעה של חברי הלהקה הייתה מלאת פגמים, הפעם בגלל חסר בקלידים ובהופעה הכושלת של פייג' בשיר "Heartbreaker".
היסטוריה > איחודים ושיתופי פעולה (1982 - 2017) > שנות התשעים

ב-30 ביוני 1990, בעת שפלאנט היה במסע הופעות לקידום אלבומו "Manic Nirvana", הצטרף אליו פייג' להופעה קצרה בפסטיבל המוזיקה בנבוורת. ההופעה כללה את השירים "Wearing and Tearing"‏, "Misty Mountain Hop" ו-"Rock and Roll". ההופעה שודרה בתחנות הרדיו בכל רחבי העולם כשההופעה של השניים הייתה גולת הכותרת שלו, ומאוחר יותר גם שודרה ב-MTV.
פייג' ופלאנט איחדו כוחות בשנת 1994 להופעת אנפלאגד של MTV שנקראה "Unledded" והובילה למסע הופעות עולמי עם תזמורת וכן אלבום הופעה שנקרא "No Quarter". נגן הבס היה צ'ארלי ג'ונס, שהיה חבר בלהקתו של פלאנט במשך מספר שנים (ונשוי לבתו). רבים ראו את הפעילות הפרטית בין פייג' לפלאנט כרמז למתיחות בין השניים לג'ון פול ג'ונס, כאשר זה התרגז על השניים שהופיעו בלעדיו. המתח התגבר כשפלאנט נשאל בראיון היכן היה ג'ונס, והוא ענה בבדיחות הדעת שהוא החנה את המכונית. מאוחר יותר ג'ונס הודה כי לא היה מרוצה מהעובדה שפייג' ופלאנט קראו לאלבום על שם שיר של לד זפלין שחלקו הרב כלל את עשייתו שלו. בריאיון עם מגזין "ספין", פייג' סילק את המראיין מהחדר בעקבות שאלה פשוטה בנוגע לג'ונס.
ב-12 בינואר 1995 התקבלה לד זפלין להיכל התהילה של הרוקנ'רול בארצות הברית. המתיחות בין השלושה הייתה גלויה לכל בטקס הקבלה, כאשר ג'ונס התבדח כשקיבל את הפרס באומרו "תודה לכם, חברי, על שסוף סוף זכרתם את מספר הטלפון שלי", וגרם למבוכה בקרב פייג' ופלאנט. השלושה חברו לחברי להקת אירוסמית', סטיבן טיילר וג'ו פרי בשירים "Bring It On Home",‏Long Distance",‏ "Call Blues" ו-"Baby Please Don't Go" ואל ניל יאנג ב-"For What It's Worth"/"When the Levee Breaks".
ב-29 באוגוסט 1997 הוציאה חברת אטלנטיק רקורדס סינגל ערוך של "Whole Lotta Love" בארצות הברית, הסינגל היחידי של לד זפלין שיצא בתקליטור. שירים נוספים בו היו "Baby Come On Home" ו-"Travelling Riverside Blues". הלהקה מעולם לא הוציאה סינגל באנגליה.
ב-11 בנובמבר 1997 יצא האלבום "BBC Sessions", האלבום הראשון של הלהקה מזה 15 שנה, וכלל כמעט את כל ההקלטות של הלהקה לתחנה הבריטית. ב-1998 המשיכו פייג' ופלאנט את שיתוף הפעולה ביניהם באלבום "Clarksdale", האלבום הראשון שכלל חומרים חדשים מאז פירוק לד זפלין. מסע ההופעות הציג שירים של הלהקה לצד מספר שירים מהאלבום החדש.
בספטמבר 1999 הוציא ג'ונס את אלבום הסולו הראשון שלו, "Zooma", ושנתיים מאוחר יותר את האלבום השני "Thunderthief".
היסטוריה > איחודים ושיתופי פעולה (1982 - 2017) > שנות האלפיים

באוקטובר 2002 העיתונות הבריטית דיווחה שרוברט פלאנט וג'ון פול ג'ונס השלימו לאחר מריבה בת עשרים שנה שהפרידה בין חברי לד זפלין הנותרים, ושמועות החלו לצוץ בנוגע להופעות איחוד בשנת 2003. הידיעה הוכחשה מאוחר יותר בידי האמרגנים של פייג' ופלאנט.
שנת 2003 הראתה התעוררות בפופולריות של הלהקה, עם יציאת אלבום ההופעה המשולש "How the West Was Won", ומארז ה-DVD, בהם הוצגו חומרים מתקופת הזוהר של הלהקה. בסוף השנה המארז מכר מעל 520,000 עותקים. בתקופת חג המולד באותה שנה, השיר "Stairway to Heaven" נבחר לשיר הרוק הטוב ביותר בקרב מאזיני תחנת "Planet Rock", בסקר שפורסם באתר התחנה. שני שירים נוספים של הלהקה הגיעו לעשרת המקומות הראשונים ברשימה: "Whole Lotta Love" ו-"Rock and Roll".
ב-2005 קיבלה הלהקה פרס גראמי על מפעל חיים, דורגה במקום הראשון בסקר "מאה הלהקות הגדולות של הרוק הכבד" בערוץ Vh1, וקוראי המגזין "Guitar World" בחרו בסולו הגיטרה של "Stairway to Heaven" כסולו הטוב ביותר של הרוק בכל הזמנים. בסקר הגיטריסטים הגדולים ביותר של מגזין הרולינג סטון, ג'ימי פייג' נבחר למקום השלישי, וברשימת מאה המוזיקאים הגדולים ביותר של כל הזמנים הלהקה הגיעה למקום ה-14. בנובמבר 2005 הוכרז כי לד זפלין והמנצח הרוסי ואלרי גארדייב, זכו בפרס פולאר למוזיקה. מלך שוודיה הגיש את הפרס לפלאנט, פייג' וג'ונס, יחד עם בתו של ג'ון בונהם, בסטוקהולם במאי 2006.
על שער גיליון ינואר 2006 של מגזין "Guitar World" נקראה לד זפלין "הלהקה הגדולה ביותר בעולם". הלהקה, וג'ימי פייג' בפרט, הופיעו פעמים רבות בגיליון, בין אם במאמרים על הלהקה עצמה, על נושאים הקשורים בה או במאמרים בהם מוזיקאים אחרים התייחסו להשפעה רבת העוצמה שלה. באותה שנה, נבחר האלבום "Led Zeppelin IV" כאלבום הגיטרות מספר אחת בידי מצביעים בסקר בגיליון אוקטובר של המגזין, וכן הלהקה התקבלה להיכל התהילה של המוזיקה בבריטניה.
בתחילת דרכם חברי לד זפלין היו מאוד נוקשים בנוגע לשימוש בשירים שלהם, ולעיתים נדירות הרשו להשתמש בהם בסרטים או בפרסומות. מאוחר יותר איפשרו השמעת שירי הלהקה בסרטים שונים כמו רוק בבית הספר וכמעט מפורסמים (במאי הסרט, קמרון קרואו, היה הכתב הצמוד ללהקה מטעם מגזין הרולינג סטון במהלך הקריירה שלה). חברי הלהקה הנותרים עדיין מתנגדים לתת שימוש לא אמנותי לשיריהם ובהוצאת ה-DVD של הסרט "בית הספר לרוק" קטע מיוחד מראה את כוכב הסרט, ג'ק בלאק, מתחנן בפני חברי הלהקה שיתנו לו להשתמש בשיר "Immigrant Song" בסרט. בהסכמה חד פעמית, ולמען שימוש פרסומי, נתנה הלהקה רשות להשתמש בשירה "Rock and Roll" בטלוויזיה ובפרסומות רדיו. במשך זמן מה התנגדו חברי הלהקה לאפשר קנייה והאזנה לשיריהם דרך האינטרנט, אך בשנת 2007 החלו להתפשר בנוגע לכך ואיפשרו השמעת מספר שירים שלהם בפורמט זה.
היסטוריה > איחודים ושיתופי פעולה (1982 - 2017) > איחוד שלישי ואחרון

ב-12 בספטמבר 2007, פרסמה הלהקה הודעה בנוגע למופע איחוד מתוכנן, לזכרו של אהמט ארטגון, מנהל חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס, אשר נפטר בשנת 2006. זמן קצר לאחר ההודעה, קרס אתר האינטרנט שבו התקיימה ההרשמה להגרלת הכרטיסים להופעה. הביקוש לכרטיסים היה רב (כ-20 מיליון גולשים ביקשו לרכוש כרטיס) וכרטיסים להופעה נמכרו באלפי דולרים, כשזוג הכרטיסים האחרון נמכר תמורת 170 אלף דולר במסגרת מכירה פומית שהכנסותיה נתרמו לצדקה.
ב-10 בדצמבר 2007, הופיעו שלושת חברי הלהקה הנותרים בלונדון, יחד עם בנו של ג'ון בונהם המנוח, ג'ייסון, כמחליפו על התופים. ההופעה, בה נכחו כ-20 אלף איש. ההופעה הוקלטה ויצאה במסגרת האלבום Celebration Day בנובמבר 2012.
מקורות השראה וטענות על העתקות

בשנות השבעים חברת התקליטים שייצגה את אמן הבלוז וילי דיקסון, תבעה את הלהקה על הפרת זכויות יוצרים בגין אחדים משיריה. בסופו של יום, יושבה התביעה מחוץ לכותלי בית המשפט.
שירה של הלהקה, "The Lemon Song" התבסס על שירו של אמן הבלוז האולין וולף, "Killing Floor".
באוקטובר 2020, לאחר מסכת משפטית שנמשכה כ-6 שנים דחה בית המשפט העליון האמריקאי את הטענה כי מוזיקת הפתיחה של "Stairway to heaven" הועתקה משירה של להקת ספיריט, "Taurus". בית המשפט קבע כי לחן השיר הוא יצירה מקורית של לד זפלין.
חברי הלהקה

רוברט פלאנט - זמרה, תוף מרים, מפוחית פה.
ג'ימי פייג' - גיטרה חשמלית, גיטרה אקוסטית
ג'ון פול ג'ונס - גיטרה בס, קלידים
ג'ון בונהם - מערכת תופים
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

| שם | תאריך יציאה לאור |
| --- | --- |
Led Zeppelin: 12 בינואר 1969
Led Zeppelin II: 22 באוקטובר 1969
Led Zeppelin III: 5 באוקטובר 1970
‏Led Zeppelin IV: 8 בנובמבר 1971
Houses of the Holy: 28 במרץ 1973
Physical Graffiti: 24 בפברואר 1975
Presence: 31 במרץ 1976
In Through the Out Door: 15 באוגוסט 1979
CODA: 19 בנובמבר 1982
לקריאה נוספת

ריצ'י יורק, לד זפלין: סיפורה של להקת הרוק הטובה בעולם, מאנגלית: מתן קמינר, הוצאת רסלינג, 2011 (1994).
Stephen Davis, Hammer of the Gods: The Led Zeppelin Saga; Harper Entertainment, 1985 (באנגלית)
מאמר על לד זפלין באתר "נותן ברוק" https://notenbarock.co.il/led-zeppelin/
אלברט ג'וזף מור

| --- | --- |
אלברט ג'וזף מור, 1870 לערך.
אלברט ג'וזף מור, 1870 לערך.
 לידה:  4 בספטמבר 1841 יורק, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  25 בספטמבר 1893 (בגיל 52) הסיטי של וסטמינסטר, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  בית הקברות הייגייט 
 מקום לימודים:  Archbishop Holgate's School  בית הספר סנט פיטר 
 תחום יצירה:  אמנות חזותית 
 זרם באמנות:  התנועה האסתטית, סימבוליזם 
 
אלברט ג'וזף מור (באנגלית: Albert Joseph Morore;‏ 4 בספטמבר 1841 – 25 בספטמבר 1893) היה צייר אנגלי, שנודע בזכות תיאורי דמויות נשיות לבושות מפואר בסגנון של העולם הקלאסי.
ביוגרפיה

מור נולד ביורק ב-4 בספטמבר 1841, הבן השלושה־עשר של צייר הדיוקנאות הידוע ויליאם מור ואשתו השנייה, שרה קולינגהאם. כמה מאחיו הרבים התחנכו כאמנים, ביניהם הנרי מור (צייר), צייר הים הידוע. אלברט מור התחנך בבית הספר של הארכיבישוף הולגייט, וגם בבית הספר של סנט פיטר ביורק, ובמקביל קיבל חינוך לציור מאביו. הוא התקדם מאוד בציור עד שזכה במדליה מהמחלקה למדע ואמנות בקנסינגטון במאי 1853, לפני שסיים את שנתו ה-12.
לאחר מות אביו בשנת 1851, היה חייב מור הרבה לטיפול ולשכר הלימוד של אחיו, ג'ון קולינגהם מור. בשנת 1855 הוא הגיע ללונדון ולמד בבית הספר בקנסינגטון עד 1858, אז הפך לתלמיד בבית הספר לאמנות של האקדמיה המלכותית. הוא כבר הציג שם בגיל 16, בשנת 1857.
בשנות השישים של המאה ה-19 מור עיצב אריחים, טפטים ויטראז'ים עבור חברת "מוריס, מרשל, פוקנר ושות' ", ועבד כצייר ציורי קיר ביתיים. בתקופה זו עבודותיו החלו לקבל סגנון נאו-קלאסי ניכר. מור ביצע מחקר מקיף על פיסול עתיק, במוזיאון הבריטי. דאגתו להרמוניות צבע דקורטיביות התבררה בציוריו מאמצע שנות השישים ואילך. בדרך כלל עבודותיו היו של דמויות נשיות בעלות פרופורציות פורמליות.
את חורף 1862 בילה ברומא עם אחיו ג'ון קולינגהאם מור. כאן הוא צייר את "הקורבן של אליהו" (1863) שמראה את השפעתם של פורד מדוקס בראון ואדוארד ארמיטאז'. בשנת 1863 הוא ביצע ציור קיר למטבח של מנזר קומבה לרוזן קרייבן.
בשנת 1864 הוא הציג באקדמיה המלכותית קבוצה של ציורי קיר, בכותרת "העונות", שמשכה אליה תשומת לב בתנוחה החיננית של הדמויות, והקפלים העדינים של הבדים. בשנת 1865 הציג מור באקדמיה המלכותית עבודה ראשונה מתוך סדרה ארוכה של תמונות דקורטיביות, ששמו ישויך אליהן בעתיד.
הקסם העיקרי בתמונותיו של מור היה נעוץ בגוונים העדינים של הבגדים דמויי הרקמה, בהם היו לבושות הדמויות. תמונותיו נמכרו לעיתים קרובות לפני השלמתן, אך רק בשלהי חייו השיג את מה שאפשר לכנות חסות ישירה. הוא ביצע עבודות דקורטיביות חשובות אחרות, כמו "הסעודה האחרונה" וכמה ציורים לכנסייה ברושדייל, האולם בקלרמונט, בתיאטרון המלכה.
אף על פי שסבל ממחלה כרונית חשוכת מרפא, מור פעל עד הרגע האחרון, והשלים בנחישות תמונה חשובה רגע לפני מותו. תמונתו האחרונה הייתה "אהבת העונות והרוחות", שהיא אחת מיצירותיו המורכבות ביותר. מור כתב שלוש רשימות כדי להסביר את הכותרת של הציור.
הוא נפטר ב-25 בספטמבר 1893, בווסטמינסטר, ונקבר בבית העלמין בהיידגייט.
גלריה

רימונים
אהבת העונות והרוח
אמצע קיץ
ליל קיץ
אפרסק
ספר פתוח
אידיליה
חבצלות
מוזיקאים
אם סיסרא נשקפה מן החלון, את אם סיסרא מגלמת פאני איטון
הערות שוליים

↑  Moore : Moore, Albert Joseph, 1841-1893 : Free Download, Borrow, and Streaming, Internet Archive (באנגלית)
↑  ""Albert Joseph Moore, 1841–1893", College of Arts, University of Glasgow", etchings.arts.gla.ac.uk
↑  Albert Joseph Moore - Person Extended - National Portrait Gallery, www.npg.org.uk
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007444570405171  PLWABN: 9810664200605606  AGSA: 5612  BnF: cb14407455g (data)  GND: 121865355  ISNI: 0000 0000 8076 2697  LCCN: nr93002544  NKC: xx0238473  NTA: 070939667  RKD: 57513  SNAC: w6vq3td8  SUDOC: 086114077  ULAN: 500020062  VcBA: 495/165097  VIAF: 8253944   WorldCat (עם VIAF): 8253944
אגם בוחבוט

| --- | --- |

בוחבוט, 2020
 לידה:  8 בדצמבר 2003 (בת 21) באר שבע, ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2012
 עיסוק:  זמרת, שחקנית
 סוגה:  R&B • פופ • מזרחית
 שפה מועדפת:  עברית 
 חברת תקליטים:  גאגא בוקינג
 שיתופי פעולה בולטים:  סטטיק ובן-אל, שחר סאול, דולי ופן, נועה קירל
 בן או בת זוג:  בר ברימר (2021–?) 
 פרופיל ב-IMDb
 
בוחבוט, 2017
אגם בוחבוט (נולדה ב-8 בדצמבר 2003) היא זמרת ושחקנית ישראלית. זוכת העונה השנייה של תוכנית המציאות "בית ספר למוסיקה".
ביוגרפיה

בוחבוט נולדה בבאר שבע. אחיה, רון בוחבוט, הוא סולנה של התזמורת האנדלוסית של באר שבע. כשהייתה בת שמונה, השתתפה בעונה השנייה של התוכנית "בית הספר למוסיקה" וזכתה בתואר "מצטיינת בית הספר", שמשמעותו זכייה במקום הראשון בתחרות. המורה של בוחבוט בתוכנית היה הזמר משה פרץ. בסיום התוכנית הוציאה עם משה פרץ את הסינגל "ילדה קטנה". השיר הפך מייד ללהיט וזכה בתואר "דואט השנה" לשנת ה'תשע"ד.
ב-15 בפברואר 2022 התגייסה לצה"ל למסלול טאלנט ושירתה בלהקה צבאית. ב-14 בפברואר 2024 השתחררה מצה"ל.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

2022: אין קונספט
דיסקוגרפיה > מיני-אלבומים

2023: Sold Out בלב
2024: איפי ללב שבור
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | מועמדות | פרויקט | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2022 | פרסי נבחרי השנה של פרוגי | זמרת השנה | אגם בוחבוט | מועמדות |  |
| 2022 | פרסי נבחרי השנה של פרוגי | שיר השנה | "דובשנייה" | מועמדות |  |
| 2022 | פרסי נבחרי השנה של פרוגי | שיר השנה | "שירי דיכאון" | מועמדות |  |
| 2024 | פרס המוזיקה של MTV אירופה | המופע הישראלי הטוב ביותר | אגם בוחבוט | מועמדות |  |