stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליעזר כהנמן
ביוגרפיה

נולד לרבקה ולאברהם כהנמן. סבו הוא מייסד הישיבה וראשה הראשון - הרב יוסף שלמה כהנמן.
למד בישיבת פוניבז'. בשנת ה'תשכ"ט (1969) נפטר סבו, ואביו הפך לנשיא הישיבה. נשא את אלישבע, בתו של רבי מרדכי שלמה ברמן ונכדתו של הרב יעקב ישראל קניבסקי. לאחר נישואיו המשיך ללמוד בישיבה. עם השנים החל לסייע לאביו, בעיקר בעניינים מנהלתיים. הוא מונה למגייס הכספים העיקרי של הישיבה מחוץ לישראל ולאחראי על הנדל"ן שברשות הישיבה. אחרי פטירת אביו ב-2009 מונה במקומו לנשיא. הוא עורך מספר ערבי גיוס כספים בשנה שבהם הוא הנואם העיקרי.
כנשיא ישיבת פוניבז' הוא גם הנשיא והבעלים של מוסדות נוספים השייכים לה, כמו ישיבת גרודנא באר יעקב, הישיבה הספרדית אהלי אברהם, ישיבה קטנה פוניבז' ומוסדות בתי אבות. הוא מחזיק את כולל פוניבז', אחד הכוללים הגדולים בישראל, שבראשו עמד הרב אהרן יהודה לייב שטינמן, ואת כולל פוניבז' במודיעין עילית, שבראשו עומד חתנו הרב אהרון פרג. הרב כהנמן עומד בראשות קהילה באשדוד ומנהל את מוסדותיה, הכוללים תלמוד תורה, ישיבה קטנה, כולל ובית כנסת[דרוש מקור].
הוא אינו מוסר שעורים תורניים קבועים בישיבה, אלא בעיקר שיחות ודברי קבלת-פנים בעת פתיחת "זמן" או בתחילת שנה. לעיתים הוא מעביר שיעורים בהיכל הישיבה בשעות הצהריים של יום שבת. במסגרת ירחי כלה שנערכים בישיבה, הוא מעביר שיעורים תורניים ושיעור יומי בספר "ארחות חיים" המיוחס לרא"ש. הוא בוחן בלימוד את הבחורים המבקשים להתקבל לישיבה שבנשיאותו ומכין לדפוס במשך שנים את כתביו של סבו הרב כהנמן. חידושי תורה פרי עטו התפרסמו בעיקר במאספים שיש להם זיקה למוסדות הישיבה וכן יוצאים על ידי מכון יכהן פאר להוצאת ספריו. עורך גם כן את כתבי חמיו של סבו הרב אריה ליב רובין, רב העיר וילקומיר.
מתגורר בבני ברק. בח' באייר תשע"ה (אביב 2015) נפטרה אשתו. במרץ 2018 נישא לחנה שטרנשוס.
משפחתו

לרב כהנמן ולרעייתו 14 ילדים, 5 בנים ו-9 בנות. ביניהם:
בנו, הרב יוסף, מרבני הישיבה
בנו, הרב אריה לייב, ממנהלי הישיבה
בנו, הרב משה, ר"מ בישיבת גרודנא באר יעקב
בנו, הרב יצחק יהודה
חתנו, הרב אהרון פרג, ראש כולל פוניבז', מודיעין עילית
חתנו, הרב ישראל ברלין, משיב בישיבת גרודנא באר יעקב
הסכסוך על הישיבה

בשנת ה'תשנ"ח (סוף 1997) חלה האב אברהם, והתגלע סכסוך בינו לבין גיסו הרב שמואל מרקוביץ על הנהלת הישיבה והבעלות עליה. בהמשך התפתח סכסוך זה גם לוויכוח על הנהגת הישיבה בתחום התורני וקבלת בחורים חדשים לישיבה. לאחר שהמאבק התדרדר למעורבות של בחורי הישיבה והופרע מהלך הלימודים, פנו השנים לבוררות בבית הדין של הרב נסים קרליץ ולאחר מכן לצוות בוררים בראשות הרב חיים גדליה צימבליסט. ראשי הישיבה, הרבנים ירחמיאל גרשון אדלשטיין וברוך דב פוברסקי הודיעו שהם אינם רואים עצמם מחויבים לכתב הבוררות והם תומכים בכהנמן כמנהיג הישיבה בפועל. לאחר התערבות הרב יוסף שלום אלישיב, חתמו גם הם עם הרבנים אלישיב, אהרן יהודה לייב שטינמן ומיכל יהודה ליפקוביץ על כתב הבוררות ונקבע מנגנון החלטה במקרה של סכסוך אחרי החלטת הבוררות. בבוררות נקבע הסדר שנתן יתרון ממוני לכהנמן ויתרון בתחום התורני לרב מרקוביץ, בניסיון להביא להרגעת השטח. בהמשך הופרו החלטות הבוררים פעמים אחדות, כשכל צד טוען שיריבו הוא שהפר אותן.
לאחר אחת ההפרות שבאה מצדו של כהנמן, לדבריו כאמצעי התגוננות בפני הפרות אחרות, כתב הרב יוסף שלום אלישיב מכתב חריף נגד המזלזלים בבוררות והדנים בערכאות (ביטוי לבית משפט חיצוני). מאידך, הוא זכה לגיבוי בכתב של הרבנים מיכל יהודה ליפקוביץ, נסים קרליץ וחיים קניבסקי. שניים מאנשי צוות הישיבה, הרבנים אשר דויטש ויונה זלושינסקי עמדו לצד הרב מרקוביץ.
הסכסוך בין כהנמן וגיסו מתעורר מעת לעת, בעיקר בעניינים ממוניים, וממשיך להיות נידון בבתי המשפט. הסכסוך הארוך הביא לכך שמשלהי העשור הראשון של המאה ה-21 מתקיימות במתחם ישיבת פוניבז' שתי ישיבות נפרדות, האחת בנשיאותו והשנייה בראשות גיסו.
הערות שוליים

↑  חלקם מתפרסמים מעת לעת בכתבי עת תורניים, ראו למשל: מוריה, גיליון קצז-קצח, ניסן תש"ן, עמ' לה בהערה.
↑  ראו למשל: ספר הזיכרון טוב משה, בדין שחיטת קרבן פסח על חמץ; שם, ביסוד דין סמיכה; שם, דברי חיזוק. ולהלן "קישורים חיצוניים".
↑  ישראל כהן, אבל בפוניבז': הרבנית אלישבע כהנמן ע"ה, באתר כיכר השבת
↑  ישראל כהן, ‏נשיא ישיבת פוניבז' הגר"א כהנמן נישא בשנית, באתר כיכר השבת, 8 במרץ 2018
↑  אבישי בן-חיים, מהומת אלוהים בפוניבז', באתר nrg‏, 26 בנובמבר 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007429777405171  VIAF: 131148268019705110868   WorldCat (עם VIAF): 131148268019705110868
אלי קרטן

| --- | --- |

 לידה:  9 באפריל 1869 דולומייה, איזר, צרפת 
 פטירה:  6 במאי 1951 (בגיל 82) פריז, סן, צרפת 
 ענף מדעי:  גאומטריה דיפרנציאלית, תורת היחסות הכללית, מתמטיקה 
 מקום לימודים:  אקול נורמל סופרייר  הפקולטה למדעים של פריז  תיכון ז'אנסון-דה-סאי  סורבון 
 מנחה לדוקטורט:  ז'אן גסטון דארבו, סופוס לי 
 מוסדות:  הפקולטה למדעים של פריז (1909–1940)  אוניברסיטת נאנסי (1903–1909)  אוניברסיטת ליון (1896-1969) (1896–1903)  אוניברסיטת מונפלייה (1894–1896)  סורבון  אוניברסיטת ליון 
 תלמידי דוקטורט:  Bernard d'Orgeval, Paul Delens, Jacques Devisme, Octave Galvani, Louis Long, Lucien Féraud, Alexandru Pantazi, George Nikoladze, Edgar B. Schieldrop, Michel-Louis Guérard des Lauriers, Kentaro Yano, Mohsen Hashtroodi, Germán Ancochea Quevedo, Radu Roșca, Georges de Rham, Assadollah Alebouyeh, Charles Racine, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרסים והוקרה:  חבר זר של החברה המלכותית (1 במאי 1947)  מפקד בלגיון הכבוד  פרס לובצ'בסקי (1937)  פרס לקונט (1930)  פרס פונסלה (1920) 
 בן או בת זוג:  Marie-Louise Cartan 
 צאצאים:  אנרי קרטן, Hélène Cartan, Louis Cartan, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
אלי ז'וזף קרטן (בצרפתית: Élie Joseph Cartan; ‏9 באפריל 1869 – 6 במאי 1951) היה מתמטיקאי צרפתי שנודע בזכות עבודתו המרכזית על תאוריות חבורות לי והשלכותיהן הגאומטריות. תרם רבות גם לפיזיקה מתמטית, גאומטריה דיפרנציאלית ותורת החבורות.
בנו, אנרי קרטן, היה אף הוא מתמטיקאי חשוב.
חייו

קרטן נולד בכפר במחוז איזר שבחבל רון-אלפ שבצרפת, בנו של נפח. למד בתחילה בתיכון בפריז ולאחר מכן החל ללמוד באקול נורמל סופרייר בשנת 1888 וקיבל את תואר הדוקטורט ב-1894. לאחר מכן החל ללמד באקדמיה בליאון ובמונפלייה וב-1903 באוניברסיטת נאנסי. ב-1909 החל ללמד בסורבון, ומונה לפרופסור שם ב-1912, תפקיד בו החזיק עד פרישתו ב-1940.
עבודתו

על פי דבריו עצמו, עיקר עבודתו של קרטן התרכזה בתאוריות קבוצות לי (186 מאמרים שהתפרסמו בין השנים 1893 - 1947). הוא החל בהנחת היסודות על מרכיבי קבוצת לי פשוט, כשהוא מחבר את עבודותיהם של פרידריך אנגל ווילהלם קילינג. קרטן הציג לראשונה את הרעיון של חבורה אלגברית, נושא שלא פותח בצורה רחבה לפני שנת 1950. בנוסף הוא פיתח את ההבנה הכללית של תבנית דיפרנציאלית אנטי-סימטרית.
פרסומים

Cartan, Élie (1894), Sur la structure des groupes de transformations finis et continus, Thesis, Nony
Leçons sur les invariants intégraux, Hermann, Paris, 1922
La Géométrie des espaces de Riemann, 1925
Leçons sur la géométrie des espaces de Riemann, Gauthiers-Villars, 1928
La théorie des groups finis et continus et l'analysis situs, Gauthiers-Villars, 1930
Leçons sur la géométrie projective complexe, Gauthiers-Villars, 1931
La parallelisme absolu et la théorie unitaire du champ, Hermann, 1932
La méthode de repère mobile, la théorie des groupes continus, et les espaces généralisés, 1935
Leçons sur la théorie des espaces à connexion projective, Gauthiers-Villars, 1937
La théorie des groupes finis et continus et la géométrie différentielle traitées par la méthode du repère mobile, Gauthiers-Villars, 1937
Cartan, Élie (1981) [1938], The theory of spinors, New York: Dover Publications, ISBN 978-0-486-64070-9, MR 0631850
Les systèmes différentiels extérieurs et leurs applications géométriques, Hermann, 1945
Oeuvres complètes, 3 parts in 6 vols., Paris 1952 to 1955, reprinted by CNRS 1984:
Part 1: Groupes de Lie (in 2 vols.), 1952
Part 2, Vol. 1: Algèbre, formes différentielles, systèmes différentiels, 1953
Part 2, Vol. 2: Groupes finis, Systèmes différentiels, théories d'équivalence, 1953
Part 3, Vol. 1: Divers, géométrie différentielle, 1955
Part 3, Vol. 2: Géométrie différentielle, 1955
הערות שוליים

↑  Levy, Harry (1935). "Review: La Méthode de Repère Mobile, La Théorie des Groupes Continus, et Les Espaces Généralisés". Bull. Amer. Math. Soc. 41 (11): 774.
↑  Vanderslice, J. L. (1938). "Review: Leçons sur la théorie des espaces à connexion projective". Bull. Amer. Math. Soc. 44 (1, Part 1): 11–13. doi:10.1090/s0002-9904-1938-06648-7.
↑  Weyl, Hermann (1938). "Cartan on Groups and Differential Geometry". Bull. Amer. Math. Soc. 44 (9, part 1): 598–601.
↑  Givens, Wallace (1940). "Review: La Theórie des Spineurs by Élie Cartan" (PDF). Bull. Amer. Math Soc. 46 (11): 869–870. doi:10.1090/s0002-9904-1940-07329-x.
↑  Ruse, Harold Stanley (ביולי 1939). "Review: Leçons sur le theórie des spineurs by E. Cartan". The Mathematical Gazette. 23 (255): 320–323. doi:10.2307/3606453. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Thomas, J. M. (1947). "Review: Les systèmes différentiels extérieurs et leurs applications géométriques". Bull. Amer. Math. Soc. 53 (3): 261–266. doi:10.1090/s0002-9904-1947-08750-4.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273823705171  PLWABN: 9810666759905606  BIBSYS: 90172898  BNE: XX1238333  BnF: cb11895352t (data)  CANTIC: a10670099  CiNii: DA0084408X  GND: 119240424  ISNI: 0000 0001 0895 4624  LCCN: n83005890  LNB: 000246798  Léonore: 67941  MGP: 81192  NDL: 00520568  NKC: jn20000700285  NLA: 35776626  NLG: 139482  NTA: 068376022  RERO: 02-A003080104  SELIBR: 234710  SUDOC: 026769395  Trove: 1082213  VIAF: 46758457   WorldCat (עם VIAF): 46758457
יעקב הצדיק

| --- | --- |

איקונין יווני-אורתודוקסי של יעקב
 לידה:  המאה ה־1 
 הוצאה להורג:  62 ירושלים, פרובינקיה יודיאה, האימפריה הרומית
 קדוש עבור:  נצרות
 חג:  קתולים: 3 במאי   אורתודוקסים: 23 באוקטובר   אנגליקנים: 1 במאי
 
לפי הברית החדשה, יעקב (ביוונית: Iάκωβος, יָאקוֹבּוֹס) היה אחיו של ישו הנוצרי וממנהיגי הנצרות הקדומה. במסורת הנוצרית הוא נחשב לבישוף הראשון של ירושלים, למחבר איגרת יעקב (אחת מספרי הברית החדשה), לקדוש ולמרטיר, והוא מכונה יעקב הצדיק. מיוחסים לו מספר חיבורים אפוקריפיים כגון הבשורה על-פי יעקב, ויש המזהים אותו עם יעקב בן חלפי (אחד משנים-עשר השליחים).
שמו וכינוייו

באיגרת אל הגלטים, אותה כתב פאולוס עוד בחייו של יעקב (שנת 50 לערך), הוא מכנה את יעקב אֲחִי אֲדֹנֵינוּ (Ἰάκωβον τὸν ἀδελφὸν τοῦ κυρίου), בהיותו אחיו של ישו, האל הבן. משום כך בנצרות היוונית-אורתודוקסית יעקב מכונה אַדֶלְפוֹתֶאוֹס (Αδελφόθεος), שפירושו אחי האל.
הכינוי "יעקב הצדיק" (Δίκαιος) אף הוא עתיק-יומין, ומקורו בכתביהם של הגסיפוס וקלמנס מאלכסנדריה מהמאה ה-2.
ביוונית, שפת המקור של הברית החדשה, נכתב שמו יָאקוֹבּוֹס (Iάκωβος), בדומה לאחרים ששמם העברי יעקב, וכך גם בלטינית של הוולגטה (Iacobus). שם זה, שנהיה מקובל בעולם הנוצרי כשמם של קדושים, התגלגל לצורות שונות: בלטינית וולגרית התעוות השם ל"יָאקוֹמוּס" (Iacomus), וממנו באו גַ'אקוֹמוֹ (Giacomo) באיטלקית, גֵ'יימְס (James) באנגלית ושֵׁיימוּס (Séamas) באירית. מהצירוף "סנקטוס יאקובוס" (יעקב הקדוש בלטינית) נוצרו סָנְטְיַאגוֹ (Santiago) בספרדית וטִיאַגוֹ (Tiago) בפורטוגזית. בצרפתית הוא נקרא זַ'אק (Jacques), בארמנית הַאקוֹבּוֹס (Հակոբոս), ובסינית יָגֶה (雅各).
קורות חיים > ראשית חייו

לא ידוע רבות על ראשית חייו של יעקב. האזכור המפורש היחיד שלו בבשורות הוא אגב תיאור משפחתו של ישו, שבא מפי המתפללים בבית הכנסת בנצרת, כאשר בא ישו ללמד שם:
הֲלֹא זֶה הוּא בֶּן־הֶחָרָשׁ, הֲלֹא שֵׁם אִמּוֹ מִרְיָם, וְאֶחָיו יַעֲקֹב וְיוֹסֵי וְשִׁמְעוֹן וִיהוּדָה; וְאַחְיוֹתָיו הֲלֹא כֻלָּן אִתָּנוּ הֵן, וּמֵאַיִן אֵיפוֹא לוֹ כָּל־אֵלֶּה?
המקור ביוונית קוינה
οὐχ οὗτός ἐστιν ὁ τοῦ τέκτονος υἱός; οὐχ ἡ μήτηρ αὐτοῦ λέγεται Μαριὰμ καὶ οἱ ἀδελφοὶ αὐτοῦ  καὶ Ἰωσὴφ καὶ Σίμων καὶ Ἰούδας; καὶ αἱ ἀδελφαὶ αὐτοῦ οὐχὶ πᾶσαι πρὸς ἡμᾶς εἰσιν; πόθεν οὖν τούτῳ ταῦτα πάντα;
אם כן, הרי שיעקב הוא הראשון מבין ארבעת אֶחָיו של ישו (אנ'), ולפי ההיכרות המעמיקה של תושבי נצרת עם המשפחה, ניתן להסיק שהאחים גדלו בעיר. כאחיו של ישו, אפשר היה להניח שיעקב נולד לאותם ההורים - יוסף (שהוא הֶחָרָשׁ) ומרים, אלא שלפי המסורת המקובלת מרים הייתה בתולה כל חייה, ולא היו לה ילדים חוץ מישו, כך שיש חילוקי דעות לגבי מוצאו של יעקב. פאולוס כתב שאחיו של ישו היו נשואים, ובמשתמע גם ליעקב הייתה אישה, אך לא ידוע עליה דבר.
אחיו של ישו ירדו עמו לכפר נחום לאחר החתונה בקנה, אך הם לא הרבו להיראות לצידו לאחר מכן, וכנראה בשלב מסוים נוצר קרע ביניהם: כאשר האחים ומרים באו לפגוש את ישו שדרש בפני קהל, הוא סירב לבוא אליהם, ובפעם אחרת האחים הציעו לישו לעלות לרגל ליהודה בגלוי, והוא לא שמע לעצתם, ”כִּי־אֶחָיו גַּם־הֵם לֹא הֶאֱמִינוּ בּוֹ” (יוחנן, ז',  5). ידוע שחלק מקרוביו של ישו אף חשבו שהוא משוגע וניסו לעוצרו.
בהופעותיו של ישו לאחר תחייתו, הוא התגלה גם לאדם בשם יעקב. ייתכן ש"יעקב" זה הוא יעקב הצדיק, ואם כן, יכול להיות שהחל מאותה ההתגלות נהיה יעקב למאמין.
קורות חיים > בהנהגת הנוצרים בירושלים

לאחר עליית ישו השמימה נכחו האחים של ישו בהתכנסות המאמינים שהייתה בירושלים. סביר שבערך באותם ימים היה יעקב לחבר בקהילה הנוצרית הקדומה. כעשר שנים לאחר מכן, כשפטרוס נאסר בשל רדיפות המלך הורדוס אגריפס ונמלט בנס, הוא ביקש להודיע על כך ליעקב לפני שהוא נמלט מירושלים.
יעקב היה מזוהה עם העדה היהודית-נוצרית, וזאת בתקופה בה החלו גויים רבים לקבל את הנצרות, ומעמדם של אלו עדיין היה נתון בסימן שאלה. נראה שיעקב החזיק בדעה שהיהודים המאמינים בישו צריכים להמשיך להתבדל מהגויים, כי אנשיו השפיעו על יהודים רבים (בהם פטרוס וברנבא) שלא לאכול עם מי שלא נימולו, עד שפאולוס הוכיח אותם על כך. למרות חילוקי הדעות ביניהם, פאולוס שיבח את יעקב, פטרוס ויוחנן כמי שהופקדו על בישור ליהודים (בניגוד לפאולוס, המבשר לגויים), והוא כינה אותם בתור ”הַנֶּחֱשָׁבִים כְּעַמּוּדִים” (גלטים, ב',  9).
יעקב השתתף במועצת ירושלים, שדנה גם היא במעמד המאמינים הגויים, וכך אמר:
אֲנָשִׁים אַחִים, שִׁמְעוּ אֵלָי. שִׁמְעוֹן סִפֵּר אֶת־אֲשֶׁר רָאָה הָאֱלֹהִים בַּתְּחִלָּה לָקַחַת עַם לִשְׁמוֹ מִבֵּין הַגּוֹיִם, וְלָזֹאת מַסְכִּימִים דִּבְרֵי הַנְּבִיאִים, כַּכָּתוּב׃ "אַחֲרֵי־כֵן אָשׁוּב וְאָקִים אֶת־סֻכַּת דָּוִיד הַנֹּפֶלֶת, וַהֲרִסוֹתֶיהָ אָקִים, וּבְנִיתִיהָ, לְמַעַן יִדְרְשׁוּ שְׁאֵרִית אָדָם אֶת־ה', וְכָל־הַגּוֹיִם אֲשֶׁר נִקְרָא שְׁמִי עֲלֵיהֶם – נְאֻם־ה', עֹשֶׂה כָל־אֵלֶּה."
נוֹדָעִים לֵאלֹהִים מֵעוֹלָם כָּל־מַעֲשָׂיו, וְעַל־כֵּן אֲנִי דָן שֶׁלּא לְהַחֲמִיר עַל־הַשָּׁבִים מִן־הַגּוֹיִם לֵאלֹהִים. רַק לִכְתֹּב אֲלֵיהֶם אֲשֶׁר יִרְחֲקוּ מִטֻּמְאוֹת הָאֱלִילִים, וּמִן־הַזְּנוּת, וּמִבְּשַׂר הַנֶּחֱנָק, וּמִן־הַדָּם. כִּי מִדֹּרֹת עוֹלָם יֶשׁ־לְמשֶׁה דֹרְשִׁים בְּכָל־עִיר וָעִיר, וּמִדֵּי שַׁבַּת בְּשַׁבַּתּוֹ יִקָּרֵא בְּבָתֵּי כְנֵסִיּוֹת.
דעתו של יעקב נתקבלה, והמועצה פסקה פה-אחד לאסור על הגויים רק את ארבעת הדברים האלה.
כאשר פאולוס בא לביקור בירושלים, קיבל את פניו יעקב, שבנקודה זו דומה שכבר היה מנהיג הקהילה הנוצרית בעיר. יעקב סיפר לפאולוס ”כַּמָּה רִבּוֹא יְהוּדִים בָּאוּ לְהַאֲמִין, וְכֻלָּם מְקַנְּאִים לַתּוֹרָה” (מעשי השליחים, כ"א,  20), וביקש ממנו להבהיר כי הפטור ממצוות התורה חל רק על המאמינים הגויים, וכי הוא עצמו עדיין שומר את המצוות.
קורות חיים > מותו

בספר "קדמוניות היהודים" ליוסף בן מתתיהו מסופר שלאחר מותו של הנציב הרומי ביהודה, פורקיוס פסטוס (בשנת 62 לספירה), התמנה כהן גדול חדש ושמו חנן בן חנן. חנן היה צדוקי קנאי וחם-מזג, ומאחר שנציב חדש טרם הגיע ליהודה, הוא ניצל את ההזדמנות להיפטר באין מפריע מיריביו, ובראשם איש בשם יעקב, שכונה "אחיו של ישו הקרוי המשיח". חנן כינס את הסנהדרין, האשים בפניהם את יריביו "כאילו עברו חוק" (παρανομησάντων), וגזר עליהם מוות בסקילה. "אלה שנחשבו לצדיקי העיר" התנגדו למעשה, ומקצתם פנו אל לוקיוס אלבינוס, הנציב החדש שהיה אז בדרכו מאלכסנדריה לארץ. אלבינוס זעם ונזף בחנן, אשר הודח ממשרתו לאחר שלושה חודשים בלבד.
לדברי הגסיפוס, המצוטטים ב"תולדות הכנסייה", הסופרים והפרושים נזעמו בשל השפעתו של יעקב בירושלים והעלוהו לגג בית המקדש, שם נתבע לענות מה יחסו לישו. יעקב החל מיד להצהיר כי הלה המשיח, ובתגובה השליכוהו הפרושים מן הגג, והוא לא מת מיד, אלא הספיק להתפלל על הורגיו בעודם סוקלים אותו באבנים מלמעלה.
חיבורים המיוחסים ליעקב הצדיק > איגרת יעקב

איגרת יעקב היא אחת מהאיגרות הכלליות בברית החדשה, ובה כתוב שמחברה הוא ”יַעֲקֹב עֶבֶד אֱלֹהִים וַאֲדֹנֵינוּ יֵשׁוּעַ הַמָּשִׁיחַ” (יעקב, א',  1). האיגרת נכתבה ביוונית קוינה, מוענה לקהילות היהודיות בגולה, והיא מטיפה על חשיבותם של מעשים טובים, ענווה והתרחקות מהתאוות. אבות הכנסייה, החל מהמאה ה-3, ייחסו את חיבור האיגרת ליעקב הצדיק, וכך מאמינות רוב הכנסיות הנוצריות.
ביקורת המקרא מטילה ספק בייחוס האיגרת ליעקב הצדיק. מצביעים על כך שהאיגרת נכתבה ביוונית רהוטה, המעידה שהכותב דבר יוונית ברמת שפת אם, ואילו יעקב הצדיק גדל בנצרת שבגליל, בסביבה דוברת ארמית גלילית, ואפילו אם למד יוונית בבגרותו ספק אם יכול היה להגיע לרמה כזו. יש חוקרים הסבורים כי האיגרת נכתבה על ידי סופר יווני אשר תרגם את דברי יעקב, או על ידי אחד מתלמידיו של יעקב.
חיבורים המיוחסים ליעקב הצדיק > חיבורים אפוקריפיים

"הבשורה על-פי יעקב" היא בשורה אפוקריפית (שאינה נכללת בברית החדשה) המתארת את חייה של מרים הבתולה. הבשורה מעידה על עצמה כי היא נכתבה בירושלים על ידי יעקב, שבהיותו בנה החורג של מרים יכול היה לשמוע את הסיפורים ממקור ראשון. עם זאת, מתוכנה של הבשורה ניכר כי המחבר לא היה בקי במנהגי היהדות, והכיר את התנ"ך רק בתרגומו ליוונית ולא במקור העברי, כך שלא ייתכן שיעקב חיבר אותה. כיום הבשורה נחשבת לפסאודואפיגרפיה שחוברה במאה ה-2.
גם הספרים הגנוסטיים "האפוקליפסה הראשונה של יעקב" (אנ') ו"האפוקריפה של יעקב" (אנ') מיוחסים ליעקב הצדיק, אך המחקר מראה שאף הם נכתבו במאה ה-2.
שאלת הורתו

בבשורות על-פי מרקוס ומתי מוזכרים ארבעת האחים של ישו - יעקב, יוסה, יהודה ושמעון - לאחר הוריו יוסף ומרים. יעקב מופיע ראשון בשתי הרשימות, דבר המעיד על היותו הבכור מבניהם. גם בקטע מ"קדמוניות היהודים" לעיל נכתב כי יעקב היה אחיו של ישו. בברית החדשה לא כתוב שמרים הייתה בתולה כל חייה, אלא רק עד שילדה את בנה, וכתוב שישו היה בנה הבכור, ומשום כך רוב הפרוטסטנטים סבורים שיעקב ושאר האחים הם בניהם הביולוגיים של יוסף ומרים, אותם הרתה וילדה לו כדרך הטבע לאחר לידת ישו.
מאחר שמרבית הנוצרים מאמינים שמרים נותרה בתולה כל חייה, הם אינם יכולים לקבל את הגרסה הזו. לפי העמדה הרווחת בנצרות האורתודוקסית ובמספר זרמים פרוטסטנטיים, שהופיעה לראשונה בבשורה על-פי יעקב, יעקב ואחיו נולדו ליוסף מאשתו הראשונה, ואילו מרים הייתה אשתו השנייה אותה נשא בזקנתו (ובשל גילו גם לא שכב עמה). כך יעקב נחשב לאחיו-למחצה של ישו מצד אביהם יוסף, שנחשב לאביו של ישו למרות שלא הוליד אותו מזרעו.
בכנסייה הקתולית מקובלת דעתו של הירונימוס, שהציע פתרון מורכב יותר. הוא התבסס על פסוק מהברית החדשה, שתיאר את הנוכחים בצליבת ישו:
וְגַם־נָשִׁים הָיוּ שָׁם, צוֹפוֹת מֵרָחוֹק, וּבְתוֹכָן גַּם־מִרְיָם הַמַּגְדָּלִית, וּמִרְיָם אִמּוֹ שֶׁל־יַעֲקֹב הַצָּעִיר וְשֶׁל־יוֹסֵי, וּשְׁלֹמִית.
הירונימוס זיהה את "יַעֲקֹב הַצָּעִיר" עם יעקב הצדיק (וגם עם השליח יעקב בן אלפאיוס), ואת "מִרְיָם אִמּוֹ" עם אחות-אמו של ישו, שלפי יוחנן גם היא הייתה שם. אם כן הרי שיעקב היה בן-דודתו של ישו, ולא אחיו ממש, והוריו היו אָלְפַאיוֹס (Ἀλφαῖος) ומרים (האחרת, דודתו של ישו).
הגלוסקמה

בשנות ה-70 של המאה ה-20 נמצאה בירושלים גלוסקמה עתיקה, ועליה חרוטה כתובת ארמית: "יעקוב בר יוסף אחוי דישוע", שהיא תיאורו המדויק של יעקב הצדיק. הגלוסקמה נמצאת (עד היום) בבעלות האספן עודד גולן, אותה רכש מסוחר עתיקות, והתפרסמה בשנת 2002 בעקבות מאמר בכתב העת "Biblical Archaeology Review".
בעוד שהגלוסקמה עצמה מתוארכת ללא ספק לתקופת בית שני, יש ספק האם הכתובת מקורית או מזויפת. אם היא מקורית, פירוש הדבר שבגלוסקמה זו הוטמנו עצמותיו של יעקב הצדיק עצמו, ולא זו בלבד אלא שהיא ראיה ארכאולוגית יחידה במינה לקיומו לא רק של יעקב, אלא גם של ישו.
בשנת 2003 פרסמה רשות העתיקות דו"ח הטוען שהמילים "אחוי דישוע" מזויפת, כך שאין סיבה לחשוב ש"יעקב בר יוסף" זה הוא יעקב הצדיק. גולן אף עמד למשפט פלילי באשמת זיוף הכתובת, ולאחר דיונים ממושכים לגבי מקוריות הכתובת, בית המשפט פסק שלא הוכח שהכתובת מזויפת - אך אין בכך כדי לקבוע שהיא אותנטית.
הערות שוליים

↑  האיגרת אל הגלטים, פרק א', פסוק 19
↑  האיגרת הראשונה אל הקורינתים, פרק ט', פסוק 5
↑  הבשורה על־פי יוחנן, פרק ב', פסוק 12
↑  הבשורה על־פי מרקוס, פרק ג', פסוקים 31–35 (גם מתי, י"ב,  46–50 ולוקאס, ח',  19–21)
↑  הבשורה על־פי מרקוס, פרק ג', פסוק 21
↑  האיגרת הראשונה אל הקורינתים, פרק ט"ו, פסוק 7
↑  מעשי השליחים, פרק א', פסוק 14
↑  מעשי השליחים, פרק י"ב, פסוק 17
↑  האיגרת אל הגלטים, פרק ב', פסוקים 11–16
↑  לפי ספר עמוס, פרק ט', פסוקים י"א–י"ב; "לְמַעַן יִירְשׁוּ אֶת שְׁאֵרִית אֱדוֹם" שובש ל"למען ידרשו שארית אדם" [את ה']
↑  מעשי השליחים, פרק ט"ו, פסוק 29
↑  מעשי השליחים, פרק כ"א, פסוקים 21–25
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 20, פרק ט, פסקה א
↑  הבשורה על־פי מתי, פרק א', פסוק 25
↑  הבשורה על־פי לוקאס, פרק ב', פסוק 7
↑  הבשורה על־פי יוחנן, פרק י"ט, פסוק 25
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: | בישוף ירושלים  עד 62 | הבא: שמעון בן קלופס (אנ') |
| השליחים |
| --- | --- | --- |
| 12 השליחים | פטרוס הקדוש • אנדראס הקדוש • יעקב בן זבדי • יוחנן בן זבדי • פיליפוס הקדוש • ברתולומאוס הקדוש •  מתי (לוי) • תומאס הקדוש • יעקב בן חלפי • תדיאוס הקדוש (מזוהה גם עם יהודה, אחי ישו) • שמעון הקנאי • יהודה איש קריות ומחליפו מתיאס הקדוש |  |
| שליחים נוספים | פאולוס • סילא • ברנבא • יעקב הצדיק |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263235305171  GND: 118711601  ISNI: 0000 0000 8244 9936  LCCN: n85138635  NLA: 49867096  NLG: 197481  NTA: 073370770  Trove: 1499373  VIAF: 60516589   WorldCat (עם VIAF): 60516589 
ישו (משמאל), אוחז לחם קודש, נראה אל יעקב (מימין), מאת ניקולו במביני (1722 לערך), מוצג בכנסיית סן סטאה בוונציה
יעקב הצדיק נואם במועצת ירושלים (Council of Jerusalem), מאת ג'ים פאג'ט (1984)
יעקב השליח מוצא להורג, מתוך המנולוגיון של בסיליוס השני (המאה ה-10)
גלוסקמת יעקב, שנטען כי בה נקבר יעקב הצדיק
אלקמיונידים

אלקמיונידים (ביוונית עתיקה: Ἀλκμαιωνίδαι) היו משפחה אצילה באתונה העתיקה שמקורם במשפחת הנלאידים בני נלאוס. נלאוס טען שמוצאו היה מאלקמיון, הנודע מסיפורי המיתולוגיה היוונית, כנינו של נסטור, הזקן היועץ והנרגן, אשר הופיע באיליאדה של הומרוס.
החבר הידוע הראשון של משפחת האלקמיונידים היה מגאקלס, אשר היה הארכון של אתונה במאה ה-7 לפנה"ס. מגאקלס היה האחראי להוצאתם להורג של קילון מאתונה ואחיו, בזמן ניסיון ההפיכה של קילון ב-632. הוצאה להורג זאת בוצעה ככל הנראה בזמן שקילון ואחיו היו תחת חסות דתית. מאחר שמגאקלס הוביל את סקילתם של האחים, נתפס הדבר כחילול קודש, וכתוצאה ממעשיו מגאקלס ומשפחתו הפכו למושא של קללה מתמשכת והוגלו מהעיר. הקללה הייתה כל כך משמעותית מבחינת האתונאים, עד שזמן מה לאחר גירושם מהעיר, גופותיהם של חברי משפחתו שנקברו בעבר בעיר, הוצאו מקברם ונלקחו מחוץ לגבולותיה ב-594 לפנה"ס בזמן שלטונו של סולון כארכון.
בזמן שלטון הטיראן פייסיסטראטוס, מגאקלס השיא את ביתו לפייסיסטראטוס, אולם משזה סירב להביא עימה ילדים לעולם, גירש אותו מגאקלס. מאוחר יותר טענו האלקמיונידים שגלו מרצון בעקבות חזרתו של פייסיסטראטוס ב-546, כנראה כדי שלא יוכלו להאשימם בשיתוף פעולה עם הטיראן, אולם עדויות ארכאולוגיות שנתגלו מוכיחות כי האלקמיונידים ככל הנראה אכן השתתפו בשלטון בתקופת חזרתו של פייסיסטראטוס שכן קלייסתנס משושלת האלקמיונידים היה ארכון בין 525-4. מגאקלס הצליח להתחתן עם אגריסטה, בתו של קלייסתנס הטיראן מסיקיון. נולדו להם שני בנים, היפוקרטס וקלייסתנס, הרפורמטור הנודע של הממשל האתונאי. ביתו של היפוקרטס, הייתה אימו של המצביא הנודע פריקלס.
החבר המפורסם האחרון של המשפחה היה אלקיביאדס אשר לקח תפקיד פעיל בחציה השני של מלחמת הפילופונוס. לאחר התבוסה האתונאית במלחמה זו, ירדה המשפחה מגדולתה ונעלמה מהתיעוד ההיסטורי.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007597677705171  GND: 123471354  LCCN: sh2010012622  VIAF: 32905035   WorldCat (עם VIAF): 32905035
אואלן

| --- | --- |
אואלן 2020
אואלן 2020
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 מחוז:  צ'וקוטקה צ'וקוטקה
 כפר:  אואלן
 חבל ארץ:  כף דז'נב
 שפה רשמית:  רוסית
 שטח:  166.35 קמ"ר
 גובה:  3 מטר מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  599 (2021)
  ‑ צפיפות:  3.72 נפש לקמ"ר (2021)
 קואורדינטות:  66°09′36″N 169°48′40″W﻿ / ﻿66.1599212614662°N 169.81109221467108°W﻿ / 66.1599212614662; -169.81109221467108
 אזור זמן:  UTC +12
  מפת מיקום  מפה מפורטת  הכפר אואלן מסומן באדום מצפון-מערב לכף דז'נב  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
תושבי אואלן, 1913
הכנסייה האורתודוקסית אואלן, אוגוסט 2018
אואלן (באנגלית: Uelen או Whalen; ברוסית: Уэлен‏; ידוע גם בשם Ugelen בתרשימים של הרשות הגאודטית האמריקאית-USCGS (אנ')) הוא יישוב כפרי (כפר) במחוז האוטונומי צ'וקוטקה, דרומית לחוג הארקטי במזרח הרחוק הרוסי. נכון למפקד 2010, אוכלוסיית אואלן הייתה 720 נפש. הכפר ממוקם ליד כף דז'נב במפגש שבין ים ברינג וים צ'וקצ'י, זהו היישוב המזרחי ביותר ברוסיה ובאירואסיה כולה. הוא ממוקם בחצי הכדור המערבי, אך קו התאריך הבינלאומי מתעקל סביב כף דז'נב, כך שהכפר נשאר באזור הזמן של רוסיה (UTC+12). אואלן היא גם ההתיישבות האירופית והרוסית הקרובה ביותר לצפון אמריקה. היא נמצאת בפינה הצפון מזרחית של לגונת אואלן. רוחב הלגונה 15 עד 3 קילומטרים בציר ממזרח למערב. היא מופרדת מהאוקיינוס (ים צ'וקצ'י) על ידי רכס גבעות חול. מבחינה שלטונית/מוניציפלית, אואלן כפופה למחוז העירוני צ'וקוטקה ומאוגדת כהתיישבות כפרית.