stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לועניתיים
מאפייני המשפחה

משפחה זו מייצגת צורות חיים שונות: החל מעשבים, המשך בשיחים, ואף בצמחים טפילים או טפילים למחצה. מספר מינים מועט הם עצים
העלים של כל בני המשפחה הם עלים פשוטים, רבים מבני משפחה זו מאופיינים בעלים משוננים.
הפרחים דו-מיניים, חלק הארי של פרחי המשפחה מדומים לצורת לוע, ומכאן שמה. לדוגמה, לוע-ארי גדול. פרחים מטיפוס זה מכונים פרחים דו-שפתניים.
לעומת זאת, לחלק מהסוגים כותרת פרושה כדוגמת בוצין מפורץ. בכל מקרה, לפרחים אין סימטריה רדיאלית. רוב בני משפחה זו מואבקים על ידי חרקים, ומכאן שהצמחים משמשים לראווה למשיכת חרקים. סוגים רבים הם בעלי פרחים גדולים שגם עין האדם נהנית מהם.
בניתוח מבנה הפרח של סוגי המשפחה השונים על פי החלוקה המסורתית, נגלה שמספר איברי הפרח אינו קבוע, ומכאן הסיקו חוקרי אבולוציה שמשפחה זו היא דינמית מבחינת התפתחותה, ואף שמקור התפתחותה לא אחיד (פרפילטית). וכאמור, לפי מחקרים אחרונים המעמד הסיסטמטי של המשפחה השתנה.
כך לדוגמה, מספר האבקנים הוא לרוב 4, ולעומת זאת קיימים גם מינים בעלי שניים או חמישה אבקנים. בחלוקה המסורתית, נהוג להחשיב את הסוגים מרובי האבקנים לפרימיטיביים בהשוואה למינים מעוטי האבקנים, כאשר המעבר ביניהם הוא הדרגתי. לדוגמה, בסוג פשתנית, כבסוגים רבים אחרים, קיימים 4 אבקנים, אך אורכם משתנה- שניים קצרים ושניים ארוכים. בסוג לוענית קיים סטמינוד שהוא אבקן חמישי מנוון.
הפרי הוא הלקט, צורתו אינה קבועה.
חשיבות המשפחה לצמחיית ארץ-ישראל

מבחינה כמותית, 89 מינים ממשפחה זו נמצאים בתחומי ארץ ישראל במובנה הגאוגרפי הרחב. קרי, זוהי משפחה חשובה לנוף הצומח של הארץ. מינים אלו נמנים עם 17 סוגים, מהם 11 סוגים כוללים מין אחד או שניים הגדל בארץ, ו-5 סוגים - בוצין, עפעפית, פשתנית, לענית וורוניקה - הם מינים מרובי מינים בארץ, שתרומתם לנופה, הן מבחינה כמותית והן מבחינה איכותית, היא משמעותית.
בהקשר זה חובה עלינו להזכיר את הסוג משיובית שהוא הסוג האנדמי היחיד לארץ ישראל (ראו פירוט הסוגים)
כמפורט בפירוט המינים, מספר מינים נוסף ממשפחה זו הם מינים אנדמיים או נדירים בארץ, ועלינו להכיר אותם על מנת להבטיח את המשך הימצאם בארץ.
מבחינה איכותית, מיני משפחה זו אינם שולטים בבית גידולם, אלא גדלים זעיר פה זעיר שם. אף מין ממשפחה זו אינו נחשב למאפיין של חברת הצומח. עם זאת, קיימים בה כמה מינים נפוצים מאוד, כדוגמת בוצין מפורץ וורוניקה סורית.
מבחינת החלוקה לבתי גידול, ניתן לומר שמיני משפחה זו מאכלסים בתי גידול מגוונים. מבחינה מספרית, הקבוצה האקולוגית הגדולה ביותר היא קבוצת המינים האופיינית למקומות הנהנים מגשמים רבים, מקומות טחובים מוצלים- כדוגמת הרי החרמון, רמת הגולן, הרי הגליל והרי המרכז (28 מינים). כמות גבוהה יחסית של מינים מגלה עדיפות למקומות מופרעים על ידי האדם (22 מינים),
ומינים מסוימים מעדיפים מקומות יובשניים במדבריות (21) קבוצה אחרת, קטנה במספרה אך משמעותית מבחינת אקולוגיה ושמירת טבע אופיינית לאדמות כבדות ומעובדות (10) ומינים מסוימים הם חובבי מים ומקומות לחים (8).
שני מינים - לוע הארי סיצילי וצלצל החומות הם מינים זרים (גרים) ממשפחת הלחכיים (בעבר שויכו למשפחת הלועניתיים), אך הם אינם נחשבים למזיקים מבחינה כלכלית או אקולוגית.
חשיבות המשפחה לאדם

למרות גודלה של המשפחה וריבוי מיניה, אין בה צמחי תרבות רבים. ניתן לומר שאין בה צמחי מאכל בעלי ערך כלכלי כלל. מספר מינים מצומצם הם בעלי חשיבות כצמחי מרפא - כדוגמת מיני דיגיטליס שונים, והעץ פאולוניה הוא בעל חשיבות כלכלית בשל עצתו הטובה (בהקשר זה יש להזכיר את הספקות באשר לשייכותו למשפחה).
החשיבות של משפחה זו לאדם, מעל לכל אלו, היא מספר הצמחים הגבוה שהיא 'תרמה' לגן הנוי. בשל גודל הפרחים, עושר צבעיהם ואורך פריחתם, מינים רבים בני משפחה זו גדלים כצמחי נוי - הבולטים שבהם הוא לוע-ארי, לבן-עלה, דיגיטליס ועוד רבים. להמשך הפירוט ראו 'סוגים המשמשים כצמחי תרבות'. מספר מינים מצומצם משמש אף כצמחי קטיף, וככאלה הם בעלי ערך כלכלי, כדוגמת לוע-ארי.
לקריאה נוספת

Olmstead, R. G., dePamphilis, C. W., Wolfe, A. D., Young, N. D., Elisons, W. J. & Reeves P. A. (2001). "Disintegration of the Scrophulariaceae". American Journal of Botany. 88: 348–361. doi:10.2307/2657024. PMID 11222255.{{cite journal}}:  תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
Olmstead, R. G. (2003). "Whatever happened to the Scrophulariaceae?". Fremontia. 30: 13–22.
Oxelman, B.; Kornhall, P.; Olmstead, R.G.; Bremer, B. (2005). "Further disintegration of the Scrophulariaceae". Taxon. 54 (2): 411–425.{{cite journal}}:  תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
מאדי באומן

מאדי באומן (באנגלית: Maddie Bowman; נולדה ב-10 בינואר 1994) היא גולשת סקי בסגנון חופשי אמריקאית, האלופה האולימפית בתחרות חצי צינור (סוצ'י 2014) ובעלת חמש מדליות זהב ממשחקי האקסטרים חורף.
ביוגרפיה

באומן נולדה בסאות' לייק טאו בקליפורניה, בתם של ביל באומן וסו פרפול. אביה היה חבר נבחרת ארצות הברית בסקי והפך למאמן ואמה התחרתה בסקי וגם היא הייתה למאמנת.
בתקופת לימודי בתיכון סאות' טאו הייתה חברה בנבחרת הכדורגל נשים של בית הספר וזכתה עמה באליפות מדינת נבדה. היא מתאמנת בסקי מגיל שנתיים. ב-2012 זכתה במדליית כסף במשחקי האקסטרים חורף בתחרות הסופר-פייפ, ב-2013 זכתה במדליית זהב ומאז זכתה בעוד ארבע מדליות זהב ואחת ארד.
באולימפיאדת סוצ'י (2014) זכתה במדליית זהב בתחרות החצי צינור בענף סקי בסגנון חופשי, תחרות שנכנסה לראשונה למשחקי החורף האולימפיים בסוצ'י. באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) סיימה במקום ה-11.
כנופיית הארבעה

כנופיית הארבעה במשפטם, בשנת 1981
כרזה נגד כנופיית הארבעה. הטקסט אומר: "זירקו את קליקת ואנג- גָ'אנְג-ג'יאנג-יאו הפועלת נגד המפלגה"
כנופיית הארבעה (בסינית: סְה-זֶ'ן-בָּאנְג 四人帮) הייתה קבוצה של ארבעה חברים בכירים במפלגה הקומוניסטית של סין, שהגיעו לשיא כוחם בתקופת מהפכת התרבות; בסיומה של תקופה זו, כאשר הנהגת המדינה התחלפה, הואשמו בבגידה וסולקו מעמדות כוח. מנהיגתם הייתה ג'יאנג צ'ינג, אלמנתו של מאו דזה-דונג, ושלושת האחרים היו עוזריה הקרובים: גָ'אנְג צ'וּנְצְ'יָאו, יָאו וֶן-יְוֵּ'אן ווָאנְג חונְגְוֶן.
הקבוצה שלטה במוקדי הכוח של המפלגה בשלביה האחרונים של מהפכת התרבות, אך לא ברור אילו החלטות התקבלו על ידי מאו ואילו על ידם. בשל כך, לא ידועה מידת השפעתם.
הקבוצה, יחד עם לין ביאו, שנפטר ב-1971, הוגדרו על ידי הממשלה הסינית כשני הכוחות ה"קונטרה-מהפכניים" של מהפכת התרבות, והואשמו באופן רשמי בכאוס ששרר בסין בעשור המהפכה. נפילתם, חודש בלבד לאחר מותו של מאו, נחגגה על ידי המונים ברחובות בייג'ינג.
ההחלטה לסלקם מעמדות כוח לא ביטאה שלילה מוחלטת של מהפכת התרבות – זו אורגנה מחדש על ידי מנהיג חדש, חואה גוופנג. רק לאחר שדנג שיאופינג הפך לשליט סין בפועל, וחואה איבד מכוחו בהדרגה, נשללה לחלוטין מהפכת התרבות באופן רשמי על ידי ממשלת סין.
התגבשות הקבוצה

הקבוצה הונהגה על ידי ג'יאנג צ'ינג, וכללה שלושה אנשים שנחשבו עוזריה הקרובים, ג'אנג צ'ונצ'יאו, יאו וניואן וואנג חונגוון. שניים נוספים, קאנג שנג ושיה פוג'י, מתו לפני מאו ושמם נמנה בדיעבד עם חברי ה"כנופיה". צֶ'ן בָּוֹדָה ומָאו יְוֵּ'אנְשִׂין נחשבו לבעלי ברית קרובים של הקבוצה.
רוב החוקרים המערביים מאמינים שמנהיגי מהפכת התרבות היו קבוצה רחבה, שמנתה יותר מארבעה או שמונה אנשים, ועיקרם היו חברי קבוצת מהפכת התרבות. הבולט בהם הוא לין ביאו, עד מותו בתאונת מטוס ב-1971. צ'ן בודה נחשב לעיתים כחבר בסיעתו של לין יותר מאשר כחבר בסיעתה של ג'יאנג, מנהיגת "כנופיית הארבעה".
המשפט

בסוף שנת 1980 החל משפטם של הארבעה, 4 שנים לאחר מעצרם, והם הואשמו והורשעו בפעילות נגד המפלגה. היה זה משפט ראווה מתוקשר, שבמהלכו הציג התובע את הנאשמים כאשמים הבלעדיים במהפכת התרבות. במשפט טענה ג'יאנג: "הייתי כלבתו של היו"ר מאו. מה שהוא אמר לנשוך, נשכתי". היא היחידה שבחרה לייצג את עצמה, ולעיתים אף פרצה בבכי. על שניים מארבעת הנאשמים נגזרו עונשי מאסר של 20 שנה ועל ג'יאנג צ'ינג וג'אנג צ'ונצ'יאו נגזר עונש מוות, שלאחר מכן הומר למאסר עולם. הם נדרשו גם לעשות ביקורת עצמית בפני המפלגה. ג'יאנג-צ'ינג ריצתה מאסר זה עד שהתאבדה בתלייה בשנת 1991 בזמן טיפול בבי"ח.
שימושים נוספים בכינוי

כנופיית הארבעה (באנגלית: Gang of Four, או בקיצור GoF) הוא גם הכינוי שניתן לאריך גאמה, ריצ'רד הלם, רלף ג'ונסון וג'ון ויליסידס, מחברי הספר החשוב בהנדסת תוכנה: Design Patterns – Elements of Reusable Object-Oriented Software. הם קיבלו את שמם, כמובן, מ"כנופיית הארבעה" המקורית. בהקשר שונה, ניתן הכינוי גם לארבעת פורשי הלייבור בבריטניה בתחילת שנות ה-80: דייוויד אוון, רוי ג'נקינס, ויליאם רוג'רס ושירלי ויליאמס, שהקימו את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הבריטית. הכינוי שימש גם כשמה של להקת פוסט-פאנק בריטית.
ביאורים

↑  לין שימש במשך למעלה מעשור סגן יושב המפלגה ושר ההגנה הלאומית; בחלק מתקופה זו שימש גם כסגן ראשון לראש הממשלה. בתקופת מלחמת האזרחים שירת בצבא כגנרל בכיר, וסיים את שירותו בדרגה השנייה הגבוה ביותר.
↑  שימש כמזכיר האישי של מאו וכעורך כתב העת הפוליטי של המפלגה, ומונה לראש קבוצת מהפכת התרבות כשזו הוקמה.
↑  ועדה שהוקמה על ידי מאו ב-1966, ומילאה תפקיד מרכזי במהפכת התרבות. הייתה כפופה ישירות לוועדה המתמדת של הפולטיביורו (הלכה למעשה הגוף השליט בסין). כל חברי 'קבוצת מהפכת התרבות' היו חברים גם בארגון המפלגה האחראי על מאבק ב'פעילויות נגד המפלגה' (Central Case Examination Group).
הערות שוליים

↑  Yao Wenyuan, The Economist
↑  "1977: Deng Xiaoping back in power" (באנגלית בריטית). 1977-07-22. נבדק ב-2018-01-22.
↑  "Hua Guofeng, Transitional Leader of China After Mao, Is Dead at 87". The New York Times (באנגלית אמריקאית). 2008-08-20. ISSN 0362-4331. נבדק ב-2018-01-22.
↑  Guillermaz, J; 'The Chinese Communist Party in Power, 1949-1976'; Westview Press (1976); p. 401
↑  Glossary of Names and Identities in Mao's Last Revolution, by Roderick MacFarquhar and Michael Schoenhals, Harvard University Press 2006.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557916505171  GND: 4188272-6  LCCN: sh85053013
לביא תדהר

| --- | --- |

לביא תדהר (2006)
 לידה:  16 בנובמבר 1976 (בן 47) עפולה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  אוסמה 
 תקופת הפעילות:  מ-1998 
 פרסים והוקרה:  פרס עולם הפנטזיה לרומן הטוב ביותר (2012)  Jerwood Fiction Uncovered Prize (2015)  פרס לרומן מדע בדיוני על שם ג'ון וו. קמפבל (2017)  Neukom Institute for Computational Science (2018) 
 lavietidhar.wordpress.com
 
לביא תדהר (נולד ב-16 בנובמבר 1976) הוא סופר מדע בדיוני ופנטסיה ישראלי המתגורר כיום בלונדון, וכותב בעברית ובאנגלית, וכן בביסלמה (השפה המדוברת באיי ואנואטו).
קורות חיים

תדהר נולד ב-1976 בקיבוץ דליה. מאז גיל 15 החל לטייל בעולם. חי באנגליה ובדרום אפריקה למשך פרקי זמן ממושכים. כמו כן חי בואנואטו ובלאוס. כיום (2014) מתגורר בלונדון.

חוויותיו מטיוליו הרבים בעולם באות לידי ביטוי בכמה מיצירותיו.
הוא זוכה פרס הפנטזיה העולמי לספר הטוב של 2012, על ספרו אוסמה, וכן זוכה פרס הפנטסיה הבריטי לנובלה ל-2012, עבור גוראל והאל בעל הכרס. ב-2015 זכה בפרס הג'רווד על ספרו איש שוכב וחולם, וב-2017 זכה בפרס על שם ג'ון וו. קמפבל לספר המדע הבדיוני הטוב של השנה עבור התחנה המרכזית.
סיפוריו הקצרים הופיעו באתר Sci Fiction, אתר הסיפורים היוקרתי של ערוץ המדע הבדיוני האמריקאי, ובמקומות רבים נוספים, ותורגמו לשפות שונות, בהן סינית, ספרדית, צרפתית, פורטוגזית, יוונית ופולנית.
בעברית, רבים מסיפוריו הופיעו בכתב העת חלומות באספמיה, ולאחרונה באנתולוגיה תל אביב נואר בעריכת אתגר קרת ואסף גברון. בין יצירותיו הבולטות נמצא מחזור סיפורי התחנה המרכזית המתרחשים באזור התחנה המרכזית הישנה של תל אביב בעתיד הרחוק. ספרו התחנה המרכזית (2016) מועמד לפרס ארתור ס. קלארק ופרס לוקוס.
יצירותיו

בעברית:
שאריות מאלוהים: ספר עזר למשיח, הוצאת תג, 1998.
רצח בדיוני (עם ניר יניב), 2009.
ימי תל אביב האחרונים (עם ניר יניב. תרגום: איתמר פארן), הוצאת אודיסיאה, 2010.
התחנה המרכזית, הוצאת יניב, 2017.
איש שוכב וחולם, הוצאת כתר, 2018.
באנגלית:
Osama, ‏ 2011.
The Violent Century, ‏ 2013.
A Man Lies Dreaming, ‏ 2014.
Central Station, ‏ 2016.
Unholy Land, ‏ 2018.
סדרת הבוקמן:
The Bookman, ‏ 2010.
Camera Obscura, ‏ 2011.
The Great Game, ‏ 2012.
לילדים:
Candy, ‏ 2018.
נובלות:
An Occupation of Angels, ‏ 2005.
Cloud Permutations, ‏ 2010.
Gorel & The Pot-Bellied God, ‏ 2011.
Jesus & The Eightfold Path, ‏ 2011.
The Vanishing Kind, ‏ 2016.
מועמדויות ופרסים

2003 - זוכה פרס ברדבורי-קלארק מטעם סוכנות החלל האירופאית על הסיפור "עכבישי זמן, רשתות מרחב".
2006 - מועמדות לפרס גפן לסיפור קצר, עבור "פותר תעלומות בחסד".
2011 - מועמדות לפרס גפן על הספר רצח בדיוני (עם ניר יניב).
2012 - זוכה פרס הפטנסיה הבריטי לנובלה עבור גוראל והאל בעל הכרס.
2012 - זוכה פרס הפנטזיה העולמי על הספר אוסמה.
2015 - זוכה פרס הג'רווד עבור ספרו האיש החולם.
2015 - מועמדות לפרס הפטנטסיה הבריטי עבור האיש החולם.
2016 - מועמדות לפרס רומא (איטליה) עבור האיש החולם.
2016 - מועמדות לפרס סיאון (יפן) עבור המאה האלימה.
2017 - מועמדות לפרס ארתור ס. קלארק עבור התחנה המרכזית.
2017 - מועמדות לפרס לוקוס עבור התחנה המרכזית.
2017 - זוכה פרס הקאמפבל עבור התחנה המרכזית.
הערות שוליים

↑  הסופר לביא תדהר זכה בפרס הפנטזיה העולמי, באתר ynet, 5 בנובמבר 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300787105171  PLWABN: 9810670560005606  BnF: cb16726062m (data)  CANTIC: a11625934  GND: 1022696262  ISNI: 0000 0001 2214 0643  LCCN: nb2008026860  NDL: 001146827  NKC: xx0205998  NTA: 380504812  RERO: 02-A023384758  SUDOC: 237008351  VIAF: 102871292   WorldCat (עם VIAF): 102871292
לימפומה של העור

לימפומה של העור היא גידול סרטני של מערכת הלימפה אשר מקורו בעור. לימפומה של העור מתחילה בעור ולעיתים קרובות נשארת שם מבלי להתפשט לאיברים פנימיים. כ -5% מכלל סרטני הלימפה מתחילים בעור. לפעמים לימפומה שמתחילה להתפתח בבלוטת לימפה תתפשט ממנה לעור. במקרים אלה היא לא תוגדר כלימפומת העור אלא כלימפומה.
סוגי לימפומה

קיימים 2 סוגים עיקריים של לימפומות:
הודג'קין (המוכרת גם בשם לימפומה על שם הודג'קין או מחלת הודג'קין) על שמו של ד"ר תומאס הודג'קין, אשר תיאר אותה לראשונה בשנת 1832
לימפומה שאינה הודג'קין - השם הכללי לכל יתר סוגי הלימפומות
סיווג לימפומת העור

על פי ארגון הבריאות העולמי (WHO) והארגון האירופי לחקר וטיפול הסרטן (EORTC), מסווגות לימפומת העור בשתי דרכים. דרך אחת היא על פי אופן ההופעה שלהן תחת מיקרוסקופ, והשנייה, על ידי איתור של חומרים מסוימים המופרשים על ידי תאי הלימפה המעורבים.
סיווג לימפומת העור > לימפומות עור של תאי T

מיקוזיס פונגוידס (Mycosis fungoides)- מדובר בלימפומה שאינה הודג'קין. מקורה בתאי T. גיל האבחנה האופייני הוא 60, והמחלה שכיחה פי שניים בגברים בהשוואה לנשים
לימפומה עורית ראשונית אנאפלסטית מסוג תא גדול (Primary cutaneous anaplastic large cell lymphoma)- אף על פי שבדרך כלל מאובחנת בגילי 50–60 דווחו גם מקרים בבני 10. מתחילה כחטט קטן ולעיתים מתפתחת למספר חטטים בעור. המחלה שכיחה פי שניים בגברים בהשוואה לנשים
לימפומטויד פפולריס (Lymphomatoid papulosis)- שכיח בצעירים וגם בילדים ויותר בקרב גברים. מתחיל כמספר פצעים דמויי-חטטים על החזה והגפיים. בהמשך מתפתח כיב במרכז הפצע. המחלה היא כרונית, אינה קטלנית ולעיתים הריפוי הוא ספונטני.
לימפומה תת-עורית דמוית פניקוליטיס (Subcutaneous panniculitis-like T-cell lymphoma)- תוקפת את השכבות העמוקות של העור, בדרך כלל באזור הרגליים. השכיחות זהה בין שני המינים
לימפומת עור ראשונית של תאי T פריפריאליים (Primary cutaneous peripheral T-cell lymphoma)- סוג נדיר מאוד אשר נבדל לכמה קבוצות על פי סוג תאי ה-T המעורבים בו
סיווג לימפומת העור > לימפומות עור של תאי B

לימפומת עור ראשונית של שולי בלוטות הלימפה (Primary cutaneous marginal-zone B-cell lymphoma)- סוג המתפתח באופן איטי מאוד ומגיב היטב לטיפול. המחלה יכולה להתפרץ בכל גיל ולעיתים נקשרה הופעתה לזיהום בקטריאלי מבורליה (borelia)
לימפומת עור ראשונית של מרכז הבלוטה (Primary cutaneous follicle-center lymphoma) - סוג זה מאופיין בקצב גידול מהיר ומפוזר בעיקר באזור התחתון של הרגליים. זהו סוג שכיח יחסית מבין לימפומות העור, בעיקר בקרב אוכלוסייה מבוגרת ויותר אופייני לנשים
לימפומת עור ראשונית מתפזרת (Primary cutaneous diffuse large B-cell lymphoma)-לימפומה נדירה יחסית אשר יכולה להתפתח גם בכלי דם תת-עוריים. מופיעה באזורי גוף שונים למעט ברגליים
כנופיית גרוסי

כנופיית גרוס (באיטלקית: la Banda Grossi) הייתה ארגון איטלקי בתקופת איחוד איטליה, שפעל באזור הצפוני של מארקה בין 1861 ל-1862. שמה נובע משם מנהיגה, טרנציו גרוסי. כנופיית גרוסי, הידועה כאחת התופעות הצפוניות ביותר במסגרת האיחוד, ביצעה פשעים רבים ונבזיים, כולל מעשי רצח, כיבושים מזוינים של כפרים, שוד וגניבות ברחבי מונטיפלטרו, מטאורו ועמק צ'זנו בצפון איטליה.
פעילות עבריינית

פעילות כנופיית גרוסי וחבריה מיוחסת לסירוב ולהתנגדות בהן השתמשו קבוצות מאורגנות של חסרי כל בתקופת איחוד איטליה. מניעיה של ההתפרעות החברתית-פוליטית של חבורת גרוסי התמזגו לעיתים קרובות עם הפשע הנפוץ ועסקו ברובם בפשעים נגד רכוש פרטי והמדינה. חוסר שביעות הרצון הכללי בגלל מוסד גיוס החובה הביא מצבים שונים של האוכלוסייה הפחות אמידה לאמץ את התסיסה של כנופיית גרוסי לעומת ממשלת פיידמונטה החדשה, במה שליבה את המחאה נגד ממשלת האיחוד והאוכלוסייה המקומית העניקה מקלט לאנשי הכנופיה. עקבות שיתוף הפעולה גם מצד הכנסייה מופיעים ברגעים שונים בחייה הפליליים של הכנופיה, כולל מעצר בגין סיוע לכומר של הקהילה והדרכון האפיפיורי שנמצא בגופתו של טרנציו גרוסי, שנשמר כיום בארכיון פזארו.
חברי הכנופיה

אף על פי שמספר החברים השתנה, מבין חבריה הנודעים היו:
טרנציו גרוסי
סנטה פרונטיני
לואיג'י טרבי
גאטאנו גרבוני
אולינטו ונטורי
ביאג'יו אולמדה
פייטרו פנדולפי
ג'וזפה אלוני
מרקו גרוסי, אחיו הצעיר של טרנציו
ג'ובאני בטלי
משפט

משפטם של כנופיית גרוסי התקיים בין 8 ביוני ל-25 ביוני 1864 בבית המחסן של מנזר סן ג'ובאני בפזארו, בנוכחות קהל רב. 210 עדים זומנו והועלו 475 שאלות עליהן נתן בית המשפט תשובה. בין האישומים, בנוסף לפשעי רכוש, היו גם הרצח של אנשי הקרביניירי פיליפו צ'יומינאטו, ג'וזפה דיני, קרלו ויגה, ג'וזפה ראצ'יני.
במשפט הועלתה גם השאלה הנוגעת לגישתו והשחיתות של סנטה פרונטיני על ידי מחוז פזארו. התובע אמר שהוא ממורמר ממה שקרה, למרות שהשחיתות הייתה נפוצה באותה תקופה בניסיון לפתור את בעיית השודים המקומית. אדון פטרוצ'י הציג מכתב מספטמבר 1862 במשפט בו הורה לו המחוז לגשת לסנטה פרונטיני ולהציע למסור את מנהיג הכנופיה טרנציו גרוסי תמורת דרכון ופרס כספי. סכום הפרס לא צוין במכתב. ב-25 ביוני 1864 הוכרזו ההרשעות לעבודות כפייה לכל החיים למחצית מחברי הכנופיה, למעט כמה בודדים שכיפרו על מעשיהם ועבורם הופחת העונש. סנטה פרונטיני, שהוכרז בעבר כרוצחו של טרנציו גרוסי, נידון לגיליוטינה. גזר הדין בוצע ב-25 באוקטובר 1864 בפזארו.
בתרבות הפופולרית

בשנת 2010 פרסם המאייר מישל פטרוצ'י את הרומן הגרפי "איל בריגאנטה גרוסי וחבורתו העלובה", בהוצאת Tunué ובהשראת מעשי הכנופיה בשנים 1861–1862.
ב־20 בספטמבר 2018 יצא הסרט העלילתי שכותרתו לה בנדה גרוסי - סיפור אמיתי שכמעט נשכח", אותו כתב וביים קלאודיו ריפלטי על פי האירועים האמיתיים של טרנציו גרוסי וחבריו. הופק על ידי Cinestudio, הופץ בבתי קולנוע איטלקיים וזמין ב-iTunes ובנטפליקס עם כתוביות באנגלית.
לקריאה נוספת

Dellagenga F., Storia della banda Grossi e dei suoi delitti commessi all'alba dell'unità nazionale nella provincia di Pesaro-Urbino, Fano, 1907
Monsagrati M., Uguccioni R. P., Vera storia della banda Grossi, Pesaro 1983
Moretti L., Colbordolo - Agricoltura e società rurale nel XIX secolo, Rimini 1997
הערות שוליים

↑  "Il Brigante Grossi e la sua miserabile banda". 26 בינואר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "La Banda Grossi". 3 במאי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
כפר החורש

| --- | --- |

חזית האגף ההיסטורי של חדר האוכלחזית האגף ההיסטורי של חדר האוכל
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הצפון
מועצה אזורית: עמק יזרעאל
גובה ממוצע: ‎402 מטר
תאריך ייסוד: 1933
תנועה מיישבת: התנועה הקיבוצית
סוג יישוב: קיבוץ
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2022
  - אוכלוסייה: 767 תושבים
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎4.2% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הכרמל מוגדלת) כפר החורש(למפת הכרמל רגילה) כפר החורש(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כפר החורש(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כפר החורש32°42′04″N 35°16′22″E﻿ / ﻿32.7010003885378°N 35.272909373753°E﻿ / 32.7010003885378; 35.272909373753  heמפת היישובים של מועצה אזורית עמק יזרעאל (in English: Jezreel Valley Regional Council) באדום - כפר החורש בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 9 מתוך 10
אתר האינטרנט של הקיבוץ
כפר החורש (כְּפַר הַחֹרֶשׁ) הוא קיבוץ השוכן על גבעה בעמק יזרעאל, ממערב לעיר נצרת, בתחום השיפוט של המועצה האזורית עמק יזרעאל.
היסטוריה

האדמות נרכשו על ידי הקק"ל בשנת 1930. היישוב הוקם ב-30 בנובמבר 1930 על ידי קבוצת חברים מארגון הכפר. הוא היה מאוכלס בכ-15 חברים, שתפקידם היה להכשיר את המקום ליישוב קבע, על ידי גידור ונטיעות. הם גרו תחילה בצריפים, וכעבור כמה חודשים בנו לעצמם בית.
בשנת 1933 עזבה קבוצה זו את המקום על מנת לעבור למקום קבע משלה, ובמקומם הגיעו 40 מאנשי גורדוניה שבאו למקום מנס ציונה שם ישבו קודם לכן.
בשנת 1942 הוקם בית הבראה על הגבעה שמדרום לקיבוץ. בית ההבראה נועד להיות עוגן כלכלי לקיבוץ.
על פי תוכנית החלוקה נועד כפר החורש להכלל במדינה הערבית. במלחמת העצמאות היה היישוב מוקף באוכלוסייה ערבית וסבל מעזיבת תושבים.
לאחר המלחמה הגיעו למקום אנשי קיבוץ צאלים, חלקם הגיעו מקיבוצם שבנגב, וחלקם מקבוצתם ששכנה ליד רחובות, ובסך הכל כ-100 איש. הם הגיעו לכפר החורש במרץ 1949 במטרה לחזק את היישוב. אנשי צאלים לא הסתדרו עם התושבים הוותיקים, ולאחר זמן מה הם הציבו אולטימטום: או הם או הוותיקים, והוותיקים עזבו את המקום.
בשנת 1951, המקום נעשה צר ל-200 התושבים, והוחלט להעביר את הקיבוץ לגבעה שמדרום לו, עליה נמצא בית ההבראה של הקיבוץ, ואת בית ההבראה להעביר למקום הקיבוץ.
כיום

משנת 2000 כפר החורש הוא קיבוץ מתחדש (מופרט). ענפי המשק העיקריים שלו הם מאפיית אנג'ל-אורנים (נמכרה בשנת 2023), וגד"ש (גידולי שדה).
ביער כפר החורש מתקיים סמינרי הדרכה ומחנות קיץ של תנועת הנוער העובד והלומד.
ליד היישוב עובר שביל לרוכבי אופניים ("סינגל") הנקרא "סינגל כפר החורש".
צילום מן האוויר של כפר החורש, 1939
אחד ממבני המגורים בבית הארחה ההיסטורי בקיבוץ
אחד ממבני הציבור בקיבוץ, כיום הקומה העליונה משמשת כחנות כלבו וקומת הקרקע כחנות יד שנייה וחדר חוגים
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2022.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
1 2  כפר החורש - משק הררי, דבר, 16 באוגוסט 1933
↑  כפר החורש, דבר, 16 בספטמבר 1931
1 2 3  סיבוב בשני חדרי אוכל בקיבוצים: יזרעאל וכפר החורש
↑  יימסרו וואלדהיים ובית לחם לרשות הקהק"ל, דבר, 1 בינואר 1948
↑  דבר 25/3/1949 "צאלים" מצטרפים לכפר-החורש
↑  כפר החורש, באתר מועצה אזורית עמק יזרעאל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554835005171  VIAF: 316601071   WorldCat (עם VIAF): 316601071 
ערך זה הוא קצרמרבנושא קיבוצים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מ.ק. 20

מ.ק. 20 (נקרא בצבא האמריקני  300-SCR ובישראל גם בשם מ.ק. 300) היה מכשיר קשר נייד לשימוש צבאי באמצעות נשיאה על הגב. זה היה המכשיר האמריקני הנייד המבצעי הראשון. נעשה בו שימוש רב בחזיתות השונות. הופיע בסרט "להציל את טוראי ריאן".
פיתוח וייצור

פיתוח המכשיר החל בשנת 1940 על ידי צוות קטן של מהנדסים בחברת מוטורולה בארצות הברית. החברה קיבלה חוזה ממשרד המלחמה בו התבקשה לפתח ולייצר מכשיר קשר נייד עבור חילות הרגלים שיפעל על סוללות ויהיה בו זמנית משדר וגם מקלט. צוות של ארבעה מהנדסים בראשותו של דן נובלה החל בעבודה. נובלה האמין שניתן לפתח מכשיר קטן ונייד שיענה לדרישות. הוא שכנע את קולונל או-קונל ביכולת של מוטורולה לפתח את המכשיר ובעקבות זאת העביר הצבא הזמנה לחברה. צוות קטן של ארבעה מהנדסים הצליח להתגבר על מכשולים רבים ופיתח מכשיר שהפתיע לטובה ביכולות שלו את קציני החי"ר והקשר של הצבא שהציבו מגבלות של עמידה בזעזועים, תנאי טמפרטורה קשים ולחות גבוהה. המבחנים עברו בהצלחה מלאה והחברה החלה בייצור סדיר. בסך הכל ייוצרו בשנות המלחמה כ־50.000 מכשירים.
למרות שבהשואה למכשירים ניידים של שנות האלפיים הוא גדול וכבד יחסית, הרי הכנסת המכשיר לפעילות מבצעית של כוחות הקרקע הייתה מהפכה בנושא שליטה תיאום הכוחות והבקרה.
מבנה ותכונות

משקל המכשיר כולל הסוללה: 16 ק"ג.
מידות המכשיר: רוחב: 29 ס"מ, עומק: 13 ס"מ, גובה: 43 ס"מ.
סוג אפנון: אפנון תדר (FM)
תחום תדרים: 40.0 - 48.0 מה"צ
הספק: 0.3 וואט
הופעל על ידי 18 שפופרות.
אספקת מתח סוללה חשמלית מסוג BA-70 או BA-80 שסיפקו מתחים של 4.5, 90 ו-150 וולט. ניתן להפעילו מרכב במתח של 12 וכן 24 וולט, באמצעות ספק כוח הבא במקום בית הסוללה.
מלחמת העולם השנייה

המכשירים הראשונים שייוצרו הוטסו כדי להשתתף בפלישה לאיטליה. חלק גדול נשלח לזירת האוקיינוס השקט, אולם להערכה הגדולה ביותר זכו המכשירים בפלישה לנורמנדיה במסגרת מבצע "אוברלורד".
מלחמת העצמאות

המכשירים הראשונים הגיעו לארץ ישראל בתחילת 1948. המחסור למכשירים היה גדול והדרישה הייתה רבה. כך למשל בהתקפה שביצע הגדוד השלישי של חטיבת יפתח על משטרת נבי יושע ב-20 באפריל 1948 קיבלו רק 3 יחידות מתוך חמש שיצאו את המכשירים. המחסור במכשירי קשר גרם לא פעם לאבדות ולכישלון פעולות.
כך למשל בתגבורת שנשלחה על ידי חטיבת הנגב לעזרת קיבוץ יד מרדכי שכללה 8 משוריינים, היה רק מכשיר אחד במשורין הראשון. התגבורת התפצלה בעקבות התקלות עם יחידות מצריות ללא יכולת להתקשר ובסופו של דבר הנתק הפיזי מהתגבורת וללא קשר אתם, הוביל להחלטה על נסיגה.
למכשירים אלה הייתה חשיבות מכרעת בקרב על הגנת צפת שערך הגדוד השלישי של חטיבת יפתח. באותו קרב היו בשימוש הגדוד 6 מכשירים ששמשו את מפקדי הפלוגות. חלק קטן של הכוחות הפורצים השתמשו במכשירים קטנים (3 מכשירים) מסוג ווקי טוקי.
גם בפעולה הבאה של הגדוד השלישי מחטיבת יפתח בכיבושי משלטים סביב לטרון ב-11 ביוני השתמש הגדוד ב-5 מכשירי מ.ק. 20 בלבד.
בליל 12/13 ביולי יצאה פלוגה מגדוד 55 של גבעתי לפעולת הטרדה לאזור המערך הצפוני של הצבא המצרי באשדוד. לצורך פעולה זו התקבלו לראשונה שני מכשירי מ.ק. 20 כאשר אחד עמד לרשות המג"ד ושני לרשות מפקד הפלוגה. הקשר בין המ"פ לשאר המחלקות בוצע באמצעות רצים.
במרחב חטיבת הנגב צוידו חלק מהיישובים במכשיר זה. (ראו תמונה משמאל - המכשיר של קיבוץ בארי).