stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אספסיה מנוס
ביוגרפיה > גלות

אולם מצבן של אספסיה ובתה לא השתפר בפועל. תבוסות יווניות במלחמת טורקיה-יוון אילצו את חמיה של אספסיה, המלך קונסטנטינוס, להתפטר לטובת בנו גאורגיוס השני. מאוחר יותר נאלץ גם גאורגיוס להתפטר, המלוכה היוונית בוטלה והוקמה הרפובליקה ההלנית השנייה. כל חברי משפחת המלוכה אולצו לעזוב את הארץ, אולם מעמדן הנחות יחסית של אספסיה ואלכסנדרה גרם לכך שהן היו היחידות שהורשו להישאר. אולם בתחילת שנת 1924 החליטה אספסיה לצאת לגלות גם כן, והצטרפה אל המלכה סופיה בווילה שלה בפירנצה. סופיה אהבה מאוד את אלכסנדרה, אולם מצבן הכלכלי הלך והורע.
ב-1927 אספסיה ובתה עקרו לברקשייר שבבריטניה. הן התגוררו בטירתו של סר ג'יימס הורליק, הברונט הרביעי. אספסיה ניסתה לשלוח את בתה לבית ספר עם פנימייה, אולם הריחוק מאמה היה קשה מאוד עבור אלכסנדרה והיא הפסיקה לאכול ונעשתה חולה. בשל כך, עברו השתיים לפריז, שם השלימה אלכסנדרה את השכלתה בבית ספר שהיה צמוד למלון בו התארחה אספסיה. אספסיה אספה את כל חסכונותיה, וכן כסף שקיבלה מהורליק, ורכשה וילה על האי ג'ודקה שבוונציה. האזור ידוע כ"גן אידן", על שם בעליו הקודמים קרוליין אידן, דודתו של ראש ממשלת בריטניה אנתוני אידן.
ב-1935 בוטלה הרפובליקה, וגיסה של אספסיה, גאורגיוס השני חזר לשלטון. אלכסנדרה קיבלה אישור לחזור ליוון, אולם אספסיה עדיין נחשבה למנודה ונאסר עליה לחזור. לפיכך, אלכסנדרה נותרה עם אמה באיטליה, אולם נסעה ליוון לעיתים קרובות והשתתפה באירועים שונים של משפחת המלוכה היוונית. ב-1936 היא השתתפה בטקס העברת עצמותיהם של סבה קונסטנטינוס, סבתה סופיה וסבתא רבתא שלה אולגה, שמתו שלושתם בגלות באיטליה, לטאטוי שביוון. שנתיים לאחר מכן היא השתתפה בחתונת דודה פבלוס עם פרדריקה, נסיכת הנובר. -28 באוקטובר 1940 פרצה מלחמת איטליה–יוון, ואלכסנדרה ואספסיה נאלצו לעזוב את איטליה. הן חברו אל שאר משפחת המלוכה היוונית באתונה, וכדי לשרת את ארצן, התנדבו כאחיות. היוונים אמנם הדפו את הפלישה האיטלקית, אולם בהדרגה הובסו בידי בת בריתה של איטליה - גרמניה הנאצית. ב-6 באפריל 1941 עזבה משפחת המלוכה את אתונה ועברה לכרתים. בעקבות הקרב על כרתים נמלטה המשפחה למצרים ואז לדרום אפריקה. אלכסנדרה ואספסיה קיבלו אישור מיוחד מג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת להתגורר בבריטניה. הן התיישבו בלונדון, והמשיכו את פעילותן במסגרת הצלב האדום. הן היו אורחות קבועות אצל פיליפ, דוכס אדינבורו (אשר נולד כנסיך יוון) ואצל מרינה, דוכסית קנט (נולדה כנסיכת יוון). בלונדון, נפגשה אלכסנדרה עם פטר השני, מלך יוגוסלביה, שכמוה שהה בגלות בבריטניה בגלל הנאצים.
ביוגרפיה > שנים אחרונות

לאחר סיום המלחמה בעוד אלכסנדרה נודדת עם בעלה ממקום למקום, אספסיה החליטה לחזור אל אחוזתה בוונציה. היא גילתה שהמקום נהרס חלקית, והחלה לשפץ אותו. מצבה הכלכלי התדרדר עד שבסופו של דבר היא לא יכלה יותר לגור באחוזה ועברה להתגורר במלונות. בהמשך היא נאלצה למכור חלק מרהיטיה כדי לפרוע את חובותיה. במקביל, גם המצב המשפחתי והפיננסי של אלכסנדרה הלך מדחי אל דחי, ונישואיה עלו על שרטון. אספסיה נאלצה להוציא את בנה של אלכסנדרה, אלכסנדר מחזקת הוריו. ב-1970 עברה אלכסנדרה להתגורר עם אספסיה לאחר שפטר מת. מצבה הבריאותי של אספסיה הלך והדרדר, וב-1 ביולי 1972, לא יכלה להשתתף בחתונת נכדה אלכסנדר עם מריה דה גלוריה, נסיכת אורליאן-ברגנזה ממשפחת המלוכה של האימפריה הברזילאית. זמן קצר לאחר מכן ב-7 באוגוסט, נפטרה אספסיה בוונציה והיא בת 75.
אמיל אדה

אמיל אדה
אמיל אדה (ערבית: إميل أده; 1886–1949) היה פוליטיקאי לבנוני ממוצא מרוני.
חייו

אדה נולד למשפחה בעלת נכסים רבים באזור ג'ֻבַּיל הצפוני, את ילדותו עשה בביירות ואת נעוריו בצרפת, שם השתלם בעריכת דין. בסוף 1918 חזר ביוזמת הצרפתים ללבנון, לאחר גלות בפריז בעת מלחמת העולם הראשונה. היטמעותו בחברה הצרפתית הייתה שלמה, ומשחזר ללבנון התגורר ברובע הנוצרי האריסטוקרטי של ביירות, "אל אשרפיה". השפה הצרפתית נעשתה שפתו הראשונה, בעוד שהערבית שלו הייתה עילגת והוא העדיף שלא להשתמש בה.
אדה היה נשיא בית הנבחרים ולקראת הבחירות בשנת 1925 הוביל קבוצה מרונית שזוהתה כ"קלאריקלית" כנגד קבוצה מרונית ליברלית בראשות ג'ורג' ת'אבת, בבחירות לבית הנבחרים. קבוצה של אדה הפסידה בבחירות לבית הנבחרים ואדה מונה לסנאט הלבנוני. לקראת הבחירות לנשיאות בתחילת 1929 עלה שמו של אדה כמועמד מרוני לרשת את מקומו של שארל דבאס.
ב־1929 מונה אדה לראשות הממשלה. באותה עת החל המשבר הכלכלי העולמי לקעקע את חיי הרווחה היחסית של העשור, שעמד להסתיים. אדה ניצל את המשבר לקידומו של הקו האוטוריטטיבי המרוני, שייחל לו. בתמיכת הצרפתים פיזר את הפרלמנט, ושלט באמצעות צווים וזכה לכינוי הדיקטטור של לבנון. אולם הוא הצליח לשמור על מעמד זה חמישה חודשים בלבד. במהלך פרק זמן זה הרחיב את החינוך המיסיונרי ואף עודד את הלכי הרוח שבישרו לאומנות מרונית הנשענת על תודעת מורשת הפיניקיות. אדה קיצץ בתקציב ופיטר עובדי מדינה רבים, דבר שהביא עליו תרעומת רבה. בסוף מרץ 1930 הוא הוחלף על ידי אוגוסט אדיב פאשא.
ב-1934 השתתפה לבנון בתוקף החלטה אישית של אדה ביריד המזרח בתל אביב, מה שלדבריו נועד ל"טיפוח הידידות המסורתית בין שתי השכנות". אדה ספג על כך ב-1936 ביקורת קשה מהאופוזיציה, שמחתה על אדישותו למרד הערבי.
בינואר 1936, נבחר ברוב של 15 נגד 10, בתמיכת רוב הצירים המוסלמים, לנשיא לבנון. הוא מינה את איוב ת'אבת למזכיר המדינה.
זמן קצר לפני פרסום מסקנות ועדת פיל, נפגש חיים ויצמן עם אדה בפריז ומסר לו את דו"ח על חלוקת הארץ והקמת מדינה יהודית הגובלת בלבנון, ואדה השיב ש"יש לו הכבוד לברך את נשיאה הראשון של מדינת היהודים העתידה לקום" וביקש שחוזה הידידות הראשון שלה ייחתם עם לבנון.
באפריל 1941, לאחר גל הפגנות בלבנון, התפטר אדה מתפקידו.
באוגוסט 1943 התמודד בראש "הגוש הלאומי" בבחירות לפרלמנט הלבנוני, אל מול הגוש הקונסטיטוציוני של בשארה אל-ח'ורי. לאחר הבחירות הצליח אל-ח'ורי להיבחר לנשיא לבנון ואדה נותר באופוזיציה. אולם בנובמבר 1943, לאחר שממשלתו של אל-ח'ורי הכריזה על עצמאות, עצרו הצרפתים את אל-ח'ורי ואת חברי הממשלה ומינו את אדה באופן זמני לראש ממשלה כדי שיערוך בחירות חדשות. לאחר שלושה ימים הרכיב אדה ממשלה בת 14 פקידים, אולם לאחר מספר ימים שחרר הגנרל ז'ורז' קאטרו את ממשלתו של אל-ח'ורי ואדה שב לאופוזיציה. באפריל 1944 הודח אדה מהפרלמנט. במרץ 1945, בעקבות הקמת הליגה הערבית, נפגש עם איוב ת'אבת ואלפרד נקאש לדון בדרכים לשמור על עצמאות לבנון.
אדה התמודד שוב בבחירות, הוביל את האופוזיציה נגד הממשלה, אך הובס בבחירות.
עמדותיו

אדה ייצג באורח מובהק את אגף המשכילים בעדה המרונית. אדה ראה בלבנון מבצר נוצרי, שיש להגן עליו מפני המוסלמים, גם אם היו הם ערבים לאומיים מודרניים. אדה טען כי פער תרבותי-זהותי זה חצץ בין נוצריי לבנון לבין המוסלמים אשר בה. בעוד המוסלמים היו בעיניו ממשיכי מסורתה של תרבות המדבר, היו המרונים חלק אורגני מתרבות הים התיכון.
במקביל לירידת כוחה של הכמורה עלה מעמדו של אדה כמנהיג הלאומיים המרוניים האנטי-מוסלמיים והפרו-צרפתים. בשלב מסוים היה מוכן אף לשקול את השתחררותה של לבנון מאזורים מאוכלסים במוסלמים, בתנאי שיישמרו ההגמוניה המרונית ונוכחותה של צרפת. אולם בעיקרו של דבר נותר אדה נאמן לרעיון "לבנון הגדולה". הוא וחבריו שאפו להגיע בארצם לשליטה מרונית רבה יותר ממה שיצרה מערכת האיזונים המנדטורית. לשם כך חתר אמיל אדה עם הכרזת הרפובליקה לקבלת הנשיאות, אך דבר זה לא עלה בידו.
לקריאה נוספת

חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ג, פרק 5.5.1.1: אמיל אדה, עמ' 114–115.
אנסטסיוס הרביעי

האפיפיור אנסטסיוס הרביעי (בלטינית: Anastasius IV;‏ 1073 - 3 בדצמבר 1154), נולד בשם קוראדו דמטרי דלה סובורה, היה האפיפיור מ-8 ביולי 1153 עד מותו בשנת 1154. הוא האפיפיור האחרון שנטל את השם "אנסטסיוס" עם בחירתו.
ביוגרפיה

דלה סוברה נולד בשנת 1073 ברומא, והיה בנו של בנדיקטוס דלה סוברה, ממשפחת דמטרי, אשר היה פקיד חילוני. הוא מונה על ידי האפיפיור פסקליס השני לקרדינל לא יאוחר מ-1114. בשנת 1127 או 1128 האפיפיור הונוריוס השני מינה אותו לראש המסדר הפרנציסקני בסבינה. הוא השתתף בבחירות האפיפיור הכפולות בשנת 1130, והיה אחד המתנגדים הנחושים ביותר לאנטי-אפיפיור אנקלטוס השני, וכאשר האפיפיור אינוקנטיוס השני נמלט צרפת, הוא הותיר אחריו את דלה סוברה כנציגו באיטליה. בעת בחירתו לאפיפיור ביולי 1153 הוא היה דיקן מועצת הקרדינלים וכנראה החבר המבוגר ביותר של המועצה.
במהלך תקופת שלטונו הקצרה הוא מילא את תפקידו של עושה שלום; הוא התפייס עם הקיסר פרידריך הראשון בשאלה הקשה של מינוי "ארכיבישוף מגדבורג" וסיים את המריבה הארוכה, שהשתררה בין ארבעה מבכירי הכנסייה, על מינויו של ויליאם פיצהרברט (הידוע בכינויו ויליאם הקדוש מיורק) לארכיבישוף יורק על ידי שליחתו לפליום למרות ההתנגדות המתמשכת של המסדר הציסטרציאני החזק. האפיפיור אנסטסיוס הרביעי נפטר ב-3 בדצמבר 1154, ובמקומו נבחר הקרדינל ניקולאס מאלבנו כאפיפיור אדריאנוס הרביעי.
הערות שוליים

↑  http://www2.fiu.edu/~mirandas/bios1127.htm#Suburra
↑  Tillmann, H. (1972). "Ricerche sull'origine dei membri del collegio cardinalizio nel XII secolo". RSC. 26: 313–353 [p. 328].
↑  H.W.Klewitz, p. 128 no. 31; Brixius, p. 36 no. 26. His first subscription of the papal bulls took place on 25 February 1114 (Jaffé, p. 478)
↑  First subscription as cardinal-bishop on 7 May 1128 (Jaffé, p. 549)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אאוגניוס השלישי | אפיפיור (רשימת האפיפיורים) | הבא: אדריאנוס הרביעי |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX1616335  BnF: cb16296577m (data)  CANTIC: a10401647  GND: 100936296  ISNI: 0000 0000 8110 6173  LCCN: nb2007018705  NKC: kup19980000001875  NTA: 074413007  VcBA: 495/46020  VIAF: 311322667   WorldCat (עם VIAF): 311322667
אקארט ויציקמן

| --- | --- |

 לידה:  4 ביולי 1941 (בן 83) הוהנמס, אוסטריה 
 מדינה:  אוסטריה 
 מעסיק:  Tantris 
 פרסים והוקרה:  Pro meritis scientiae et litterarum (2016)  רומי  עיטור הזהב להצטיינות של הלאנד וינה 
 חתימה:   
 
אקארט ויציקמן (בגרמנית: Eckart Witzigmann) (נולד ב-4 ביולי 1941) הוא שף אוסטרי.
ביוגרפיה

ויציקמן התלמד במלון שטראובינגר בבאד גאסטיין (1960-1957) ואחר-כך עבד במשרות שונות במסעדות יוקרה בעולם, בין השאר היה תלמידו של פול בוקיז מליון, צרפת.
הוא החל לעבוד בגרמניה ב-1971 במסעדת "טנטריס" במינכן, אותה עיצב הארכיטקט השווייצרי הנודע Justus Dahinden.
ב-19 בנובמבר 1979 הוא נהפך להיות השף דובר גרמנית הראשון (והשלישי, מחוץ לצרפת) שזכה בניקוד המקסימלי של שלושה כוכבים במדריך מישלן האדום על מסעדתו אוברג'ין (Aubergine), אותה פתח שנה קודם לכן.
ב-1993, בעקבות שערוריית הקוקאין, הוא איבד את הרישיון להפעיל את "אוברג'ין", אולם שנה לאחר מכן הוענק לו התואר "שף המאה" מידי מדריך גו מיו. רק שלושה שפים אחרים זכו בתואר זה: פול בוקיז, ז'ואל רובישון ופרדי ז'ירארדה.
בשנת 2019 החל לשפוט בתוכנית המציאות "Top Chef" בגרסתה הגרמנית המשודרת בערוץ Sat.1.
מאז אותה עת ויציקמן פרסם ספרי בישול רבים.
הערות שוליים

↑  ג'ון וינקור, "לראשונה בתולדות מדריך המישלן: שלושה כוכבים למסעדה גרמנית", הניו יורק טיימס, 15 בינואר 1980
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX1161309  GND: 122588290  ISNI: 0000 0001 1743 9448  LCCN: n84060431  SUDOC: 078042496  VIAF: 13194567   WorldCat (עם VIAF): 13194567
אמילי מדיץ-פליקאן

| --- | --- |

 לידה:  2 בדצמבר 1861 Vöcklabruck, אוסטריה 
 פטירה:  19 במרץ 1908 (בגיל 46) דרזדן, הקיסרות הגרמנית 
 שם לידה:  Emilie Pelikan 
 בן או בת זוג:  קארל מדיץ (1891–?) 
 צאצאים:  Gertrude Hozatko-Mediz 
 
אמילי מדיץ-פליקאן (בגרמנית: Emilie Mediz-Pelikan‏; 2 בדצמבר 1861 – 19 במרץ 1908) הייתה ציירת נוף אוסטרית. רבות מיצירותיה מראות השפעה סימבוליסטית. הייתה חברה בקבוצת "הזצסיון הווינאי".
חייה

אביה היה מנהל כספים ממשלתי. בשנת 1883 היא הפכה לתלמידתו הפרטי האחרונה של צייר הנוף, אלברט צימרמן, היא סייעה לו קודם בזלצבורג. שנתיים לאחר מכן ליוותה אותו למינכן, שם נפטר בשנת 1888. היא התגוררה גם במושבת האמנים בדכאו, שם עבדה עם אדולף הלזל ופריץ פון אוהדה. מאוחר יותר בילתה בפריז ובמושבת האמנים בקנוקה, בלגיה.
בדכאו היא הכירה צייר וינאי בשם קארל מדיץ ופגשה אותו שוב בקנוקה. בשנת 1891 הם נסעו לווינה והתחתנו, אך לא זכו להצלחה שם. בהתחלה הם עברו לעיר קרמס על הדונאו, שם נולדה בתם. בשנת 1894 הם החליטו להתיישב בדרזדן.
הם ערכו נסיעות רבות לאזור טירול, איטליה וחוף הים האדריאטי. בשנת 1898, הייתה לה תצוגה גדולה בתערוכה הראשונה של הזצסיון הווינאי. בשנת 1901, לאחר מכן הציגה בתערוכה בינלאומית בדרזדן. היא וקארל ערכו תערוכה משותפת בשנת 1903 והיו לה גם שתי תערוכות מרכזיות בבית האמנים בברלין.
בשנת 1908, בגיל ארבעים ושבע בלבד, היא נפטרה פתאום מאי ספיקת לב.
שיתוף הפעולה עם בעלה היה אינטנסיבי מאוד, ולאחר מותה הוא מעולם לא התאושש לחלוטין. הוא סירב לאפשר להציג תערוכות שלה. לאחר מותו עברו ציוריה לידי ממשלת מזרח גרמניה ונשכחו. בשנת 1986 נערכה תערוכה קטנה בלינץ, אך רק מאז שנת 2000 התגלתה עבודתה מחדש.
עבודותיה נכללו בתערוכה במוזיאון בווינה 2019 – "עיר הנשים: נשים אמניות בווינה בין השנים 1900-1938" .
גלריה

וילה ציפריסי
מצודת דורנשטיין
דיוקן בפסטל
מורלנד
הערות שוליים

↑  Mediz(-Pelikan), Emilie
↑  Brief biography, www.hieke-art.com
↑  "City of Women"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 140336427  ISNI: 0000 0000 7679 8224  KulturNav: 4ca893ed-6351-4b9b-a6c5-0226e4fd8421  LCCN: n86038217  RKD: 54431  ULAN: 500075721  VIAF: 103692535   WorldCat (עם VIAF): 103692535
אירינה הראשצ'נקו

אירינה איהוריבנה הראשצ'נקו (באוקראינית: Ірина Ігорівна Геращенко; נולדה ב-10 במרץ 1995) היא אתלטית אוקראינית, סגנית אליפות אירופה באולם (טורון 2021) ומקום רביעי במשחקים האולימפיים (טוקיו 2020) בקפיצה לגובה.
ביוגרפיה

הראשצ'נקו נולדה בקייב שבאוקראינה.
ביוגרפיה > 2011 > סגנית אלופת עולם עד גיל 18

באליפות העולם עד גיל 18 שנערכה בליל שבצרפת ביולי זכתה במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.87 מטר.
ביוגרפיה > 2013

באליפות אירופה באולם שנערכה בגטבורג שבשוודיה במרץ סיימה במקום 16 בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.85 מטר.
ביוגרפיה > 2013 > מדליית ארד באליפות אירופה עד גיל 20

באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה ברייטי שבאיטליה ביולי זכתה במדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.84 מטר.
ביוגרפיה > 2014

באליפות העולם באולם שנערכה בסופוט שבפולין במרץ סיימה במקום עשירי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.92 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בציריך שבשווייץ באוגוסט סיימה במקום 20 בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.85 מטר.
ביוגרפיה > 2015

באליפות אירופה באולם שנערכה בפראג שבצ'כיה במרץ סיימה במקום עשירי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.91 מטר.
ביוגרפיה > 2015 > מדליית ארד באליפות אירופה עד גיל 23

באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה בטאלין שבאסטוניה ביולי זכתה במדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.87 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבייג'ינג שברפובליקה העממית של סין סיימה במקום 23 בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.85 מטר.
ביוגרפיה > 2016

באליפות אירופה שנערכה ביולי באמסטרדם שבהולנד סיימה במקום 18 בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.85 מטר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו שנערכה באוגוסט סיימה במקום עשירי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.93 מטר.
ביוגרפיה > 2017 > סגנית אלופת אירופה עד גיל 23

באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה בבידגושץ' שבפולין ביולי זכתה במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.92 מטר.
באליפות העולם שנערכה בלונדון שבממלכה המאוחדת באוגוסט סיימה במקום 13 בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.89 מטר.
ביוגרפיה > 2017 > סגנית אלופת האוניברסיאדה

באוניברסיאדת טאיפיי שנערכה בהמשך חודש אוגוסט זכתה במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.91 מטר.
ביוגרפיה > 2018

באליפות העולם באולם שנערכה בברמינגהאם שבממלכה המאוחדת במרץ סיימה במקום שביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.84 מטר.
ביוגרפיה > 2019

באליפות אירופה באולם שנערכה בגלאזגו שבממלכה המאוחדת במרץ סיימה במקום חמישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.94 מטר.
ביוגרפיה > 2019 > סגנית אלופת האוניברסיאדה בפעם השנייה

באוניברסיאדת נאפולי שנערכה ביולי זכתה במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.91 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בדוחה שבקטר בספטמבר סיימה במקום 23 בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.85 מטר.
ביוגרפיה > 2021 > סגנית אלופת אירופה באולם

באליפות אירופה באולם שנערכה בטורון שבפולין במרץ זכתה במדליית כסף בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 1.98 מטר, אחרי בת ארצה ירוסלבה מהוצ'יך (2.00 מטר) ולפני אלה יונילה מפינלנד (1.96 מטר).
ביוגרפיה > 2021 > מקום רביעי במשחקים האולימפיים

באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט סיימה במקום רביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.98 מטר.
ביוגרפיה > 2022

באליפות העולם באולם שנערכה בבלגרד שבסרביה במרץ סיימה במקום חמישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.92 מטר.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, ביולי, סיימה במקום רביעי בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 2.00 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בברלין שבגרמניה באוגוסט סיימה במקום חמישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.93 מטר.
ביוגרפיה > 2023

באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט סיימה במקום חמישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.94 מטר.
שיאים אישיים > אצטדיון

קפיצה לגובה: 2.00 מטר (2022)
שיאים אישיים > אולם

קפיצה לגובה: 1.98 מטר (2021)
אספרומונטה

| --- | --- |
פסגת קונסולינו באספרומונטה.
פסגת קונסולינו באספרומונטה.
 מידע כללי
 גובה:  1,955 מטר
 מדינה:  איטליה
 מיקום:  איטליה איטליה
 רכס הרים:  האפנינים
 קואורדינטות:  38°10′N 16°00′E﻿ / ﻿38.167°N 16.000°E﻿ / 38.167; 16.000
  (למפת איטליה מוגדלת) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןאספרומונטה(למפת איטליה רגילה) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןאספרומונטה(למפת קלבריה רגילה) קטנזארו רג'ו די קלבריה קוזנצה קרוטונה בזיליקטה קמפניה סיציליה מפרץ טאראנטו  הים הטירני  הים היוניאספרומונטה(למפת קלבריה מוגדלת) קטנזארו רג'ו די קלבריה קוזנצה קרוטונה בזיליקטה קמפניה סיציליה מפרץ טאראנטו  הים הטירני  הים היוניאספרומונטה
דרום אספרומונטה
אספרומונטה (באיטלקית: Aspromonte) הוא מסיב הררי בנפת רג'ו די קלבריה בדרום קלבריה, איטליה.
גאוגרפיה

המסיב מוקף כמעט מכל עבריו על ידי הים הטירני והים היוני. האספרומונטה, על תצורות הסלע המוזרות שלו לעיתים, נחצה על ידי עמקים צרים עם אפיקי נהרות שמתייבשים בקיץ, שכן יורד גשם בעיקר בחורף. הפסגה הגבוהה ביותר במסיב היא מונטלטו בגובה של 1,955 מטר מעל פני הים.
ברצועת החוף הקצרה שלמרגלות ההר מגדלים הדרים, צמחים מטפסים וזיתים, בעוד שבגובה רב הצמחייה מורכבת בעיקר מעצי אלון מתחת ל-1,000 מטר, ומעל 1,000 מטר גדלים אורנים, אשוחים סיציליאנים ואשורים. עצי זית גדלים בשפע. כמו כן, תפוז ברגמוט הנדיר, המשמש לייצור בשמים ותה ארל גריי, גדל באופן טבעי רק בדרום אספרומונטה.
נקודות חשובות כוללות את אתר הסקי גמבארי (1,311 מטר) ומקדש גבירתנו מפולסי, בקומונת סן לוקה. חלק מהאוכלוסייה, המכונה "אנשי גריקו" שמרו על התרבות היוונית ומדברים ניב איטלקי של השפה היוונית (ניב המכונה שפת הגריקו).
ג'וזפה גריבלדי, נחת באזור המסיב ביחד עם 3,000 מתנדבים בצעדתו לכיוון רומא, והובס ונלכד ב-29 באוגוסט 1862, בקרב אספרומונטה.
בשנת 2021, אספרומונטה הוגדרה כאתר גאוגרפי עולמי על ידי אונסק"ו, ארגון החינוך, המדע והתרבות של האו"ם. באותה שנה מתו באזור המסיב מספר אנשים כתוצאה משריפות שונות עקב ההתחממות עולמית וטמפרטורות גבוהות יחסית לאזור.
ראו גם

יוון הגדולה
הערות שוליים

↑  Aspromonte UNESCO Global Geopark, באתר הרשמי של אונסק"ו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529600605171  BnF: cb12211200s (data)  GND: 4251050-8  LCCN: sh86006797  VIAF: 246185402   WorldCat (עם VIAF): 246185402 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של איטליה ובנושא הרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אריוס (פילוסוף)

אריוס (ביוונית: Ἄρειος) או אריוס דידימוס היה פילוסוף אלכסנדרוני מהאסכולות הפיתגוראית או הסטואית, שחי במאה ה-1 לפנה"ס. במשך תקופה מסוימת הוא היה "הפילוסוף האישי" של הקיסר הרומי אוגוסטוס.
אוגוסטוס העריך אותו כל כך, עד שלאחר כיבוש אלכסנדריה הוא הצהיר שהוא חס על העיר בעיקר לטובת אריוס. חוקרים מודרניים חלוקים אם זו באמת הייתה הסיבה שאוגוסטוס חס על העיר, מכיוון שבאותה עת אוגוסטוס טען שהוא גם עושה את זה כדי לכבד את זכרו של אלכסנדר מוקדון, וכמה חוקרים גם מעלים את האפשרות שהוא עשה זאת כדי לשאת חן בעיני האליטה של העיר.
אריוס, כמו גם שני בניו, דיוניסיוס וניקנור, לימד פילוסופיה את אוגוסטוס עצמו, ואף התגורר במשך תקופה מסוימת ממש בביתו.
הוא נזכר לעיתים קרובות על ידי הפילוסוף תמיסטיוס (אנ') (המאה ה-4), האומר כי אוגוסטוס העריך את אריוס לא פחות ממה שהעריך את מרקוס ויפסניוס אגריפה, שנהוג לחשוב שהיה איש סודו ויד-ימינו של אוגוסטוס (אם כי יש להזכיר שתמיסטיוס כתב ארבע מאות שנה מאוחר יותר).
מקורות אחרים מציינים כי הוצעה לו משרת Praefectus Augustalis (מושל) של מצרים, אלא שאריוס דחה את הצעתו של אוגוסטוס לטובת משרה בפרובינקיה סיקיליה, אם כי חוקרים מודרניים מטילים ספק כלשהו לגבי אנקדוטה זו (בעיקר משום שאין דוגמאות נוספות למישהו ש"הוצע" לו תפקיד מאת אוגוסטוס ודחה את הצעתו). הועלתה האפשרות שסיפור זה היה תעמולה ממלכתית שהצדיקה את הדחת אריוס על ידי אוגוסטוס מהפרובינקיה של מצרים והכנסתו של קורנליוס גאלוס לתפקיד פרפקטוס.
את מקומו של אריוס כ"פילוסוף האישי" של אוגוסטוס ירש הפילוסוף תאון.
מדברי קווינטיליאנוס נראה כי אריוס גם לימד או כתב על רטוריקה.
הערות שוליים

1 2 3 4  Edward Vernon Arnold, Roman Stoicism: Being Lectures on the History of the Stoic Philosophy, pp. 110-111
1 2 3  המילון לביוגרפיה ומיתולוגיה יוונית ורומית בעריכת ויליאם סמית, עמ' 275, AREIUS or ARIUS
↑  פלוטרכוס, חיי אישים, חיי אנטוניוס, פרק 80.
↑  דיו קסיוס, היסטוריה רומית, ספר 51, פרק 16, סעיף 4.
↑  יוליאנוס הכופר, מכתב 47: לאלכסנדרונים.
↑  השוו: סטראבון, גאוגרפיקה, ספר 14, פרק 5, סעיף 4 (עמ' 670).
1 2  Livia Capponi, Augustan Egypt: The Creation of a Roman Province, pp. 87, 179
↑  ראו גם: Robert Alan Gurval, Actium and Augustus: The Politics and Emotions of Civil War, pp. 70-71
↑  סווטוניוס, חיי שנים-עשר הקיסרים, אוגוסטוס האלוהי, פרק 89.
↑  קווינטיליאנוס, תורת הנאום, ספר 2, פרק 15, סעיף 36; ספר 3, פרק 1, סעיף 16.
↑  ראו אזכורים נוספים במקורות העתיקים: סנקה, תנחומים למרקיה, 4; קלאודיוס איליאנוס, Varia Historia, ספר 12, פרק 25; סודא, תאון – Suidas, s.v. Θέων.
אני ירושלמי

| --- | --- |
 בימוי:  יהורם גאון
 הופק בידי:  ב. אבי מיכל
 תסריט:  יהורם גאון
 עריכה:  נלי גלעד וגילה לנדאו
 שחקנים ראשיים:  יהורם גאון, רחל צימרמן
 מוזיקה:  בעיקר חיים חפר ודובי זלצר
 צילום:  אדם גרינברג
 מדינה:  ישראל
 חברת הפקה:  מ.ד. הפקות
 הקרנת בכורה:  1971
 משך הקרנה:  88 דקות
 שפת הסרט:  בעיקר עברית, אך גם לאדינו, יידיש ושפות נוספות
 סוגה:  חצי-תיעודי ומוזיקלי
 על הסרט "אני ירושלמי" באתר של יהורם גאון
 דף הסרט ב־IMDb
 
אני ירושלמי הוא סרט קולנוע ישראלי, אוטוביוגרפי, תיעודי בחלקו ומוזיקלי משנת 1971. את הסרט ביים יהורם גאון, והוא זה שכתב את תסריטו, שיחק בו את התפקיד הראשי, ושימש בו כקריין וכזמר.
אודות הסרט

"אני ירושלמי" מתמקד בדמות המספר (יהורם גאון), המספר לקהל ולבחורה המלווה אותו (רחל צימרמן) על ילדותו בירושלים של לפני מלחמת השחרור, על בני משפחתו, ועל הווי החיים בירושלים. כל זאת, כשהוא עולה לירושלים, אחרי מלחמת ששת הימים, לביקור נוסטלגי בעיר. לדמות המספר יש הרבה מן המשותף עם יהורם גאון עצמו, וייתכן שהזכרונות שהיא מציגה הם אוטוביוגרפיים.
הסרט מלווה בצילומים רבים של חיי היום-יום בירושלים משנת 1969, ומשולבים בו גם צילומים ישנים יותר וצילומים של אתרים חשובים בה ובסביבתה. בסרט מרואיינים גם אנשים שונים מירושלים, שמספרים על החיים בה ועל ההיסטוריה שלה. בסרט מושמעים רבים מלהיטיו של גאון, מאותה תקופה; חלק נכבד מהם כתב חיים חפר והלחין דובי זלצר.
מפיק הסרט הוא ב. אבי מיכל והצלם הוא אדם גרינברג. מרבית הסרט דובר עברית, אך נשמעות בו גם לאדינו, יידיש ושפות נוספות. להופעת הבכורה הגיעו ראשי השלטון בישראל והבולטים באמני הבמה. הסרט זכה להצלחה מסחרית בישראל.
בעקבות הסרט הוציא יהורם גאון גם אלבום בשם "אני ירושלמי", עם עשרה מהשירים, שהופיעו בסרט, וביניהם "הנני כאן", "אני עושה לי מנגינות", "מעל פסגת הר הצופים", "השר משה מונטיפיורי" ועוד. השיר הפותח את האלבום, "הנני כאן", הצליח במצעדי הפזמונים.
אריוס

ערך זה עוסק בכומר. אם התכוונתם לפילוסוף, ראו .
אריוס (מימין) סופג סטירה או אגרוף מניקולאוס הקדוש בוועידת ניקאה הראשונה; איקונין יווני מאוחר.
אריוס (ביוונית: Ἄρειος;‏ סביבות 256 – 336) היה כומר ותאולוג נוצרי, סגפן, יליד לוב ששימש ככומר באלכסנדריה וחלק על הדוקטרינה הכריסטולוגית המקובלת של הכנסייה בסוגיית השילוש הקדוש. תורתו הנקראת אריאניות, הוכרזה בוועידת ניקיאה ובוועידת קונסטנטינופול הראשונה כמינות.
כתביו של אריוס עצמו כמו כתבי תלמידיו הכותבים עליו ועל תורתו בצורה חיובית הושמדו על ידי הכנסייה ולכן כל המידע על אריוס מגיע מכתבי מתנגדיו ומפולמוסים שעורר.
הוויכוח על טיב מערכת היחסים המדויקת בין הבן (ישו) והאב (אלוהים) לא התחילה עם אריוס ונושא זה נדון במשך עשרות שנים לפני הופעתו. אריוס רק הגביר את המחלוקת והפיץ אותה לקהל רחב בכנסייה.
אריוס נולד בלוב, היה ככל הנראה ממוצא ברברי, שם אביו היה ככל הנראה אמוניוס. אריוס עצמו למד באנטיוכיה ובסיום לימודיו עבר לאלכסנדריה שם כיהן כדיאקון.
ב-311 הפטריארך פטרוס מאלכסנדריה נידה אותו בגין תמיכה במלתיוס מליקופוליס בשאלת היחס לנוצרים שהתכחשו לנצרות בתקופת רדיפות האימפריה את הנוצרים ורצו לחזור לחיק הכנסייה. יורשו של פטרוס, אכילאס מאלכסנדריה ביטל את הנידוי ומינה את אריוס ככומר באחת הכנסיות החשובות של אלכסנדריה.
אריוס מתואר על ידי מתנגדיו כסגפן בעל מוסר גבוה.
הוויכוחים סביב תורתו של אריוס גרמו למחלוקות בתוך הכנסייה. ראשי המתנגדים לאריוס היו אלכסנדר מאלכסנדריה (אנ') ואתנסיוס.
בוועידת ניקיאה (325) הוכרזה תורתו כמינות, כתביו נשרפו והוא עצמו הוגלה ללוב.
תורתו

לגישתו של אריוס, אלוהים (האב) הוא ישות נצחית המתקיימת מאז ומעולם ואחראית לבריאת העולם, ישו הבן נברא על ידי אלוהים והיה בעל מעמד נחות ממנו. מכאן משתמע גם כי ישו לא היה קיים מאז ומעולם וכי ישו אינו בעל טבע אלוהי, גישה הסותרת את הדוגמה הנוצרית.