stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עמק החולה
היסטוריה > מקום המדינה עד ימינו

עם קום המדינה רוב היישובים באזור היו קיבוצים, ובנוסף להם כמה מושבים. בשנות ה-50 הוקמו שתי עיירות הפיתוח קריית שמונה וחצור הגלילית, שיחד עם ראש פינה כבר בשנות ה-60 אכלסו את מרבית תושבי האזור. בתחילה התבססה כלכלת האזור בעיקרה על חקלאות ותעשייה. חלק משני תפסו עבודות חוץ והתיירות.
בשנים הראשונות של מדינת ישראל עבר עמק החולה שינוי משמעותי בעקבות מבצע ייבוש האגם והביצות. סוריה התנגדה לייבוש ואף לפעולות רגילות של עיבוד הקרקע באזורים המפורזים, בתואנה שהן מהוות הפרה של הסכמי שביתת הנשק, ולא אחת פתח צבאה בירי תותחים מרמת הגולן לעבר עובדים בשדות או במפעל הייבוש, או על יישובי העמק, שרבים מהם ספגו פגיעות קשות במבנים, רכוש ובעלי חיים. הסורים ניסו להשתלט על הרצועה ברוחב 10 מטר השייכת לישראל בין מעיין הדן לבין הגבול. שיאן של פעולות האיבה היה בכמה ימי קרב בדצמבר 1958, אולם גם בשנות ה-60 אירעו מספר תקריות ירי, שפסקו לחלוטין רק עם הרחקת הגבול הסורי בעקבות כיבוש רמת הגולן במלחמת ששת הימים.
מרבית שטחי העמק מעובדים כיום בחקלאות אינטנסיבית, הכוללת גידולי שדה, פרדסים ומטעי פרי אחרים. בעשורים הראשונים לאחר ייבוש האגם היו בעמק גם בריכות דגים רבות, אולם מרביתן יובשו בשל חוסר כדאיות כלכלית מאז תחילת שנות ה-80. משנות ה-90 של המאה ה-20 התפתח מאוד ענף התיירות, וכיום מוצעים כמעט בכל יישובי העמק שרותי אירוח – בתי מלון ובעיקר צימרים – לתיירים הבאים לבקר בנופי המים של האזור. בין מוקדי התיירות העיקריים נמנים שמורת הטבע תל דן ושמורת החולה, אגמון חולה המשמש מוקד צפרות, פעילות רפטינג באפיקי נחל שניר והירדן וטיולים לאורך ערוצי שאר הנחלים בעמק.
לקריאה נוספת

יהודה קרמון, עמק חולה הצפוני, הוצאת י"ל מאגנס, תשט"ז 1956
יוסף ברסלבי, הידעת את הארץ, הוצאת הקיבוץ המאוחד. כרך א' - הגליל ועמקי הצפון (תש"ז), וכרך ה' - בין תבור וחרמון (תשכ"א)
אריאל, 75-76, אוגוסט 1990 - גיליון המוקדש לעמק החולה
1976 בספרות

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  | 1976  בספרות |  |
< · 1974 · 1975 — 1976 — 1977 · 1978 · >
כל ערכי השנים בספרות במאה ה-20 · כל ערכי השנים בספרות במאה ה-21 · פורטל הספרות
בערך זה מצוינים אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 1976 ונוגעים לתחום הספרות.
אירועים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ספרים נבחרים חדשים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ספרים נבחרים חדשים > סיפורת

פרנק הרברט – ילדי חולית
אן רייס – ראיון עם הערפד
אלכס היילי – שורשים
ספרים נבחרים חדשים > ספרי עיון

ריצ'רד דוקינס – הגן האנוכיי
ספרים נבחרים חדשים > ספרות עברית

גלילה רון־פדר-עמית – אל עצמי
נפטרו

12 בינואר – דיים אגתה כריסטי, סופרת ומחזאית בריטית (נולדה ב-1890)
7 במרץ – טובה דיטלבסן, משוררת וסופרת דנית (נולדה ב-1917)
13 במרץ – סרג'יו דן, סופר, עורך ומתרגם יהודי-רומני (נולד ב-1903)
15 ביולי – פול גאליקו, סופר אמריקאי (נולד ב-1897)
10 בספטמבר – דלטון טרמבו, תסריטאי, סופר ומחזאי אמריקני (נולד ב-1905)
21 באוקטובר – מרסדס פינטו, סופרת, מחזאית, דוברת ועיתונאית ספרדייה (נולד ב-1883)
23 בנובמבר – אנדרה מאלרו, סופר צרפתי (נולד ב-1901)
פרסים

פרס נובל לספרות: סול בלו
פרס בוקר: דיווייד סטוריי, "Saville"
אגתה כריסטי
מכשפת בל

| --- | --- |

ויליאם פורטר נושא את המכשפה לאח הבוערת
 סוג:  רוח רפאים
 מידע
 כינויים:  קייט
 מין:  נקבה
 מקום מגורים:  מחוז רוברטסון, טנסי
מכשפת בל (באנגלית: Bell Witch או Bell Witch Haunting) היא אגדה מהפולקלור של דרום ארצות הברית מהמאה ה-19 שבמרכזה משפחת בל שחיה בצפון-מערב מחוז רוברטסון (אנ'), טנסי. אבי המשפחה, איכר העונה לשם ג'ון בל, התגורר עם משפחתו לאורך הנהר האדום באזור שנכון לשנת 2022 נמצא ליד העיירה אדמס (אנ'). על פי האגדה מ-1817 עד 1821 משפחתו והאזור הותקפו על ידי ישות בלתי נראית לרוב שהייתה מסוגלת לדבר, להשפיע על הסביבה הפיזית ולשנות צורה. לפי מספר דיווחים הרוח גם הייתה בעלת כושר ראייה על חושי ומסוגלת לעבור מרחקים ארוכים במהירות על אנושית (ו/או להיות ביותר ממקום אחד בו זמנית).
תיעודים כתובים מהמאה ה-19 > משלחת לונג-בל, 1820

הקצין ג'ון ר. בל הצטרף למשלחת סטפן, הרימן ולונג בשנת 1820 כדי לחקור את המישורים הגדולים המרכזיים. בשל היעדר הוראות, לונג ובל הובילו צוותים מפוצלים לאחר שהגיעו להרי הרוקי, והתאגדו מחדש בפורט סמית', ארקנסו. בל ניהל יומן מפורט של מסעותיו. נסיעתו חזרה, ב-19 באוקטובר 1820, חצתה את הנהר האדום בפורט רויאל, טנסי. מאוחר יותר באותו יום, בל עצר בבית משפחת מרפי במחוז רוברטסון לאכול ארוחת ערב. במהלך השהות סיפרו לו על אישה צעירה מלווה בקול. הקול ייחל לאישה להינשא לגבר מקומי, ואלפים נסעו לשם כדי לשמוע אותו:
נסיבות מיוחדות היו כאן קשורות אליי, של נערה צעירה כבת 15 המתגוררת רק 3 מיילים ממרפי, וקול שמלווה אותה ואומר שהיא צריכה להתחתן עם גבר שכן - אלפי אנשים ביקרו אותה כדי לשמוע את הקול הזה שבמקרים רבים יענה לשאלות שהופנו אליו. המבקרים עזבו כשסקרנותם מסופקת אך במעט מאשר קודם, כאשר רבים התרשמו שמדובר בפיתומות שנכפתה על השומעים על ידי הילדה או אחיה - שלכאורה הוא בדרך כלל בחברתה, המשפחה שלה מכובדת.
ליי אריק שמידט כותב שכותבי ההשכלה עד סוף המאה ה-18 השתמשו בפיתומות כהסבר הגיוני לביטוי דתי של קולות על טבעיים כמו אלו שנמצאו בנצרות הדמוקרטית של ההתעוררות הגדולה ובפרקטיקות שאמאניות של אינדיאנים. שמידט טוען שההסבר הרציונלי הזה של קולות על טבעיים כסוג של הונאה ואשליה גרם לקוסמים לאמץ את הפיתומות במופעיהם בעשור הראשון של המאה ה-19. המופעים הפופולריים המוקדמים הללו, של קוסמי במה גברים לבנים בעיקר, הובילו במקביל לדמוקרטיזציה של התיאוריה החילונית ברחבי ארצות הברית. השינוי התרבותי הותיר פרשנויות דתיות של קולות כאלה לקבוצות מודרות יותר ואת הפרשנות החילונית של אמונות אלו כפרובינציאלית או "כפרית". שינוי זה הוביל גם את התנועה הספיריטואליסטית של אמצע המאה ה-19 למצוא ביטוי גדול יותר בקרב נשים.
תיעודים כתובים מהמאה ה-19 > The Saturday Evening Post

העיתונים New England Farmer של בוסטון ו-Green Mountain Freeman של ורמונט פרסמו בינואר ובפברואר 1856 מאמר בנושא המכשפה, וייחסו את מקור הטקסט ל-The Saturday Evening Post(אנ'). המחבר האלמוני תיאר את הישות כ'רוח טנסי' או 'רוח בל', וקבע שהאירוע התרחש 30 שנה או יותר מרגע כתיבת המאמר. ישנן שלוש דמויות אנושיות בסיפור - מר בל, בתו בטסי בל וג'ושוע גרדנר. המחבר קבע שהקול, שדיבר בחופשיות ברחבי הבית מכל הכיוונים, נשמע רק לאחר כיבוי האורות בלילה. התופעה עוררה עניין רב. המחבר הוסיף וטען כי הכיר היטב את מר גרדנר. כאשר נשאלה רוח הרפאים כמה זמן היא תישאר, היא ענתה: "עד שג'ושוע גרדנר ובטסי בל יתחתנו". המחבר מוסיף וקובע כי בטסי בל התאהבה בג'ושוע גרדנר וגילתה את מיומנות הפיתומות. הוא גם מציין שגב' בל השתמשה אז בכישורה כדי לנסות לשכנע את ג'ושוע גרדנר להינשא לה, וכשלא נישאו, הישות נעלמה.
תיעודים כתובים מהמאה ה-19 > משפט קלינארד ובורגס, 1868

בספטמבר 1868 פורסם מאמר תחת הכותרת "כישוף ורצח: הובגובלינים וסוסים אפורים זקנים התמריץ לפשע" (באנגלית: Witchcraft and Murder: Hobgoblins and Old Gray Horses the Incentive to Crime). טום קלינארד ודיק בורגס נעצרו על רצח מר סמית'. הכתבה דיווחה שסמית' טען שיש לו כוחות כישוף בזמן שעבד ליד תחנת אדם, בעודו חוטב עצים בחווה עם הנאשמים. סמית' התכוון להשתמש בכוחות הללו כנגד קלינארד ובורגס, מה שהוביל לסכסוך ביניהם. זהותו של הנרצח דווחה כג'יימס או כצ'ארלס סמית'. חבר המושבעים של המדינה זיכה את קלינארד ובורגס.
אינגרם פרסם ראיון עם לוסינדה א' רולס, מקלארקסוויל, טנסי, בתם של אלכסנדר גוץ' ות'יני ת'ורן, שניהם דיווחו שהם ידידים קרובים של בטסי בל. רולס העידה כי המכשפה הייתה נושא שיחה תדיר במהלך חייה והצביעה על רצח של אדם בגין כישוף כראיה לטענה זו:
מכשפת בל הייתה ועודנה שעיר לעזאזל גדול. כל הנסיבות מחוץ לסדר הדברים הרגיל מיוחסות למכשפה. לא עבר זמן רב מאז שאדם הטוען שהוא המכשפה הותקף ונרצח על ידי שני גברים שזוכו בטענה שהנרצח כישף אותם.
אינגרם צירף תאריך של 1875 או 1876 לשפיכות הדמים, אך קשר את הזיכרון של רולס עם מותו של סמית':
סמית' הגיע לקהילה כזר, והועסק אצל מר פלטשר, שם עבדו גם קלינארד ובורגס. הוא התיימר להיות סוג של קוסם, או ליתר דיוק התפאר בכוחו להפנט ולהטיל כישופים על אנשים, הכפיף כל מי שהיה תחת השפעתו לרצונו, ודווח כי לטענתו הוא שאב את הכוח הזה מהמעטה של מכשפת בל. עם זאת, הסופר ראיין את הונ. ג'ון פ. האוס שהיה פרקליט ההגנה, בנושא, שאומר שלא הובאו ראיות כאלה במשפט, אלא שעורכי הדין טיפלו בפרשת המכשפה על כל מה שהיה שווה להגנת לקוחותיהם, כשהם מציגים את האנלוגיה או את הדמיון של הנסיבות עם השפעה טובה על חבר המושבעים.
תיעודים כתובים מהמאה ה-19 > תערוכת המאה של נאשוויל

תיאור של מספר עמודים של האגדה נכלל בסקיצה של מחוז רוברטסון ולפי הדיווחים נכתב לתערוכת המאה של נאשוויל ב-1880. הסקיצה פורסמה בשנת 1900 על ידי "החברה ההיסטורית של טנסי". מחבר הסקיצה אינו ידוע והמאמר אינו מתוארך. התאריכים בסקיצה מסתיימים ב-1880. הסופר ציין את המקור של החלק הראשון של הסיפור מתוך "פ.ר מיילס, ויליאם פרייד, וו.ג'. גוץ', בן ב' באטס ורבים אחרים". המחבר זיהה את הפרעת הקבורה כעצמות גולגולת שנמצאו בעבר ב"תל סמוך לריבר בלאף (אנ')". החזרת השרידים לא הרגיעה את הרוח. המכשפה יכלה לדבר בכמה שפות והייתה "משסה את הכלבים" בקורבנות תמימים. לפי אותו התיאור של מחוז רוברטסון, מכשפת בל לא הרעילה במפורש את ג'ון בל:
בשלב מסוים נמצא בקבוקון רעל בצינור הארובה, ולאחר שהוציאו אותו משם, ד"ר ג'ורג' ב. הופסון נתן טיפה אחת לחתול, וגרם למותו תוך שבע שניות. המכשפה טענה ששמה שם את הרעל במטרה להרוג את מר בל. כששאלו אותה איך היא מתכוונת להרעיל אותו, היא אמרה שעל ידי שפיכתו לסיר האוכל. זה מדהים שאף על פי שהוא נהנה מבריאות טובה עד למועד האירוע הזה, מר בל מת תוך ימים בודדים לאחר מציאת הבקבוקון, בהיותו נתון לקהות חושים בזמן מותו. מרגע זה האנשים ביקרו בבית לעתים רחוקות יותר, אף על פי שהמכשפה הייתה נשמעת מדי פעם.
בדיווח של אינגרם, המיוחס לריצ'רד ויליאמס בל, ג'ון בל כבר סבל ממצוקה לא ידועה והיה ומרותק למיטה במשך זמן מה. בנו של ג'ון בל, ג'ון בל ג'וניור, מצא את הבקבוקון בארון לאחר שאביו לא התעורר. המשפחה קראה לד"ר הופסון, בעוד המכשפה הכריזה שהיא השקתה את מר בל ברעל. אלכס גאן וג'ון בל ג'וניור בדקו את הרעל על החתול באמצעות קשית, וזה "מת מהר מאוד". ג'ון בל מת למחרת ב-20 בדצמבר 1820.
הסקיצה של תערוכת המאה קבעה שהמכשפה יכולה להופיע כארנבת, כדוב או ככלב שחור, ולחקות קולות של בעלי חיים שונים. הקול טען שזו אחת משבע רוחות בעלת שלושה שמות שנתנה לעצמה: בלאקדוג, ת'רי ווטרס וטינאפּרטי. הדיווח של אינגרם תיאר גם משפחה של רוחות שהופיעה במשך פרק זמן קצר. לבני 'משפחת המכשפות' קראו בלאקדוג, מתמטיקה, קיפּוקריפיה וירושלים. בלאקדוג תואר כמנהיג לכאורה של הקבוצה.
תיעודים כתובים מהמאה ה-19 > "ההיסטוריה של טנסי" בהוצאת גודספיד

בספר "ההיסטוריה של טנסי" בהוצאת גודספיד בראת'רס (אנ') מתועד תיאור קצר של האגדה שזיהה את הרוח כנשית וקבע כי העניין בתופעה היה נרחב באזור באותה תקופה:
התרחשות יוצאת דופן שמשכה עניין נרחב, הייתה קשורה למשפחתו של ג'ון בל שהתיישבה ליד מה שכיום הוא תחנת אדמס בערך ב-1804. כל כך גדולה הייתה ההתרגשות שאנשים הגיעו ממאות קילומטרים כדי לחזות בגילויים של מה שהיה ידוע בכינויו "מכשפת בל". המכשפה הזו הייתה אמורה להיות איזו ישות רוחנית בעלת קול ותכונות של אישה. היא הייתה בלתי נראית לעין, ובכל זאת הייתה מקיימת שיחה ואפילו לוחצת ידיים עם אנשים מסוימים. התעלולים שהיא ביצעה היו פלאיים, ולכאורה נועדו לעצבן את המשפחה. היא הייתה לוקחת את הסוכר מהקערות, שופכת את החלב, לוקחת את השמיכות מהמיטות, מטיחה וצובטת את הילדים, ואז צוחקת על אי-הנוחות של קורבנותיה. בתחילה הייתה זו אמורה להיות רוח טובה, אך מעשיה הבאים, יחד עם הקללות שבהן השלימה את דבריה, הוכיחו את ההיפך. ניתן לכתוב כרך שלם על ביצועיה של ישות נפלאה זו כפי שהם מתוארים כעת על ידי בני זמנם וצאצאיהם. על כך שכל זה התרחש במציאות לא תהיה מחלוקת, וגם לא יוצע הסבר רציונלי. הוא רק מוצג כדוגמה לאמונות טפלות, חזק במוחם של כולם פרט למעטים בזמנים ההם, ועדיין לא נכחד לחלוטין.
תיעודים כתובים מהמאה ה-19 > דיווחים משנת 1890

בשבוע של 20 בינואר 1890 דווח על מאות אנשים שביקרו בבית הנמצא 2.5 מייל מזרחית להופקינסוויל (אנ'), קנטקי, לאחר שהתפשטה שמועה על גושי פחם שנפלו באופן מסתורי מהתקרה בחדר המשפחה. הבית אוכלס על ידי שר בולט של הכנסייה הפרסביטריאנית של קמברלנד, וו.ג.ל קווייט, אשתו, בתו החורגת בל הול, וכן משרתת בת שש-עשרה ששמה אינו מוזכר. גברת קווייט נפצעה כשחתיכה פגעה בראשה והיא נזקקה לטיפול רפואי. דיווח מוקדם יותר הציע את המשרתת כחשודה פוטנציאלית, תוך שהוא מציינת כי האמונות הטפלות מעוררות קשר ל"מכשפת בל ממחוז רוברטסון" מעשרות שנים קודם לכן.
מאמר שפורסם ב-3 בפברואר 1890 מתאר סדרה של אירועים מתחנת אדם, טנסי. בשעת בין ערביים, 27 בינואר 1890, דווח שמר הולאוויי ראה שתי נשים אלמוניות מגיעות לביתו ויורדות מסוסיהן בזמן שהוא מאכיל בקר. כשהגיע לבית, הסוסים והנשים נעלמו. אשתו של מר הולאווי דיווחה שראתה את הנשים גם בחצר. באותו שבוע, מר רולנד ניסה להניח שק תירס על גבו של סוסו והשק נפל. הוא ניסה להניח את שק התירס על גבו של הסוס עוד מספר פעמים, אבל בכל פעם השק נפל. ג'ו ג'ונסון הגיע ואחז בשק כשמר רולנד עלה על סוסו. הם ראו את השק צף משם למרחק של 20 מטרים, שם הוא נחת ליד הגדר. כשהם הלכו לקחת את השק, נשמע קול: "אל תיגעו בשק הזה יותר".
דו"ח המשך פורסם ב-18 בפברואר 1890, עם הכותרת "מכשפה מוזרה: עוד סיפורים בטעם מולהטני מתחנת אדמס". בסוף המאה ה-19, ג'וזף מולהטן היה מבצע מתיחות ידוע של מאמרים בעיתונים. לפי הדיווח הישות כונתה רק כמכשפה. המאמר מדווח שמר ג'ונסון ביקר את באק סמית', והם דנו בביקור לאחרונה של רוח הרפאים בביתו. הם שמעו דפיקה בדלת וכשפתחו את הדלת החלו הדפיקות בדלת אחרת. הם התיישבו והכלב החל להילחם עם משהו בלתי נראה. שתי דקות לאחר מכן הדלת נפתחה ואש התפשטה על פני החדר שנמלא ברוח ציקלונית, והפחמים נעלמו כשניסו לכבות אותה. באותו ערב מר ג'ונסון יצא הביתה על סוסו ומשהו קפץ על גבו ותפס את כתפו כשניסה לרסן את הסוס. הוא הרגיש איך הדבר הזה קופץ ממנו כשהתקרב לביתו, ונע בין העלים אל תוך היער.
מר וינטרס דיווח שלקח ציפור מוזרה תוך כדי ציד בקושי רב. לאחר שחזר הביתה, הוא פתח את שקית הציד וגילה שהציפור נעלמה, ובמקומה נמצא ארנב שאחר כך גם נעלם. בעודו מבעיר צמחייה בחוץ, מר רולנד תיאר ביקור בשעה 21:00 של גבר שחור לבוש למחצה עם עין אחת במצחו שהנחה אותו ללכת אחריו ולחפור בסלע גדול. לאחר מכן הדמות נעלמה. מר רולנד חפר באותו לילה עד שהתעייף. הוא קיבל עזרה למחרת בבוקר מביל בורגס וממר ג'ונסון וגילה משהו שתואר כ"קומקום הפוך". הם לא הצליחו להסיר אותו מכיוון שהאדמה החלה לנוע בחזרה לתוך החור מהר יותר ממה שהם היו מסוגלים לחפור. הדוח מסתכם בכך שאנשים רבים ביקרו במקום כדי לראות את המכשפה.
דעות ספקניות

בריאן דאנינג (אנ') כתב שאין צורך לדון בפעילות העל-טבעית כביכול עד שיהיו ראיות לכך שהסיפור נכון. "סיפורים מעורפלים מצביעים על כך שהייתה מכשפה באזור. כל העובדות המשמעותיות של הסיפור זויפו, והאחרות מגיעות ממקור של אמינות מפוקפקת. מכיוון שלא קיים תיעוד אמין של אירועים ממשיים, אין שום דבר ששווה לבדוק". דאנינג מסכם: "אני מגדיר את מכשפת בל כלא יותר מאחת מיני אגדות עם רבות בלתי-מבוססות, מקושטת ופופוליסטית במידה רבה, שחוברה על ידי מחבר אופורטוניסט של היסטוריה בדויה."
ג'ו ניקל (אנ') כתב שרבים מאלה שהכירו את בטסי חשדו בה בהונאה, וסיפור מכשפת בל "נשמע בצורה מחשידה כמו דוגמה ל"תסמונת זיוף פולטרגייסט" שבה מישהו, בדרך כלל ילד, גורם לשובבות".
איימי פלוקר, חוקרת גרסת מיסיסיפי של האגדה המשויכת לאוניברסיטת מיסיסיפי (אנ'), הביעה שלאגדה יש ערך אחר. "כהיסטוריונית של זיכרון קולקטיבי, זה פחות משנה למחקר שלי אם רדיפות הן אמיתיות או לא. זה משנה שאנשים מאמינים שכן. כתוצאה מכך הם יכולים לעזור לנו להבין את נקודות המבט במקרה זה של אמריקאים במאות ה-19 וה-20."
ראו גם

רוח רפאים
סיפור עם
פרויקט המכשפה מבלייר
על-טבעי
לקריאה נוספת

Barr, G.H. (1969). The Bell Witch at Adams. D. Hutchison Publishing Company.
Bell, C.B. (1934). The Bell Witch: A Mysterious Spirit. Lark Bindery.
Brooks, James & Brooks, Jim (2015). Bell Witch Stories You Have Never Heard. McClanahan Publishing House.
Hudson, & McCarter, P. K. (1934). The Bell Witch of Tennessee and Mississippi: A Folk Legend. The Journal of American Folklore, 47(183), 45–63. https://doi.org/10.2307/535902
Monahan, B. (2000). The Bell Witch: An American Haunting. St. Martin's Publishing Group.
2004 בספרות

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  | 2004  בספרות |  |
< · 2002 · 2003 — 2004 — 2005 · 2006 · >
כל ערכי השנים בספרות במאה ה-20 · כל ערכי השנים בספרות במאה ה-21 · פורטל הספרות
בערך זה מצוינים אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 2004 ונוגעים לתחום הספרות.
אירועים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ספרים חדשים נבחרים

סוזנה קלארק – ג'ונתן סטריינג' ומר נורל
אליס מונרו – בריחה
קולם טובין – האמן
קרלוס רואיס סאפון – צלה של הרוח
דייוויד מיטשל – ענן אטלס (אנ')
פרסים

פרס נובל לספרות: אלפרידה ילינק
פרס קמואש: אגוסטינה בסה-לואיס
פרס אסטריד לינדגרן: ליג'יה בויונגה נונס
1971 בספרות

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  | 1971  בספרות |  |
< · 1969 · 1970 — 1971 — 1972 · 1973 · >
כל ערכי השנים בספרות במאה ה-20 · כל ערכי השנים בספרות במאה ה-21 · פורטל הספרות
בערך זה מצוינים אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 1971 ונוגעים לתחום הספרות.
אירועים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ספרים נבחרים חדשים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ספרים נבחרים חדשים > סיפורת

ויליאם פיטר בלאטי – מגרש השדים
פרדריק פורסיית' – נשיא על הכוונת
יז'י קושינסקי – להיות שם
סטניסלב לם – כנס העתידנים
ספרים נבחרים חדשים > ספרי ילדים ונוער

רוג'ר הרגריבס – מר וגברת (יצאו לאור ששת הספרים הראשונים בסדרת הספרים)
ד"ר סוס – הלורקס (אנ')
ספרים נבחרים חדשים > ספרי עיון

ג'ון רולס – תיאוריה של צדק
אסתר וילאר – הגבר הנשלט
נולדו

3 בפברואר – שרה קיין, מחזאית ובמאית בריטית (נפטרה ב-1999)
28 ביוני – סופי האנה, משוררת וסופרת בריטית
17 ביולי – קורי דוקטורו, סופר מדע בדיוני יהודי-קנדי
3 בספטמבר – קירן דסאי, סופרת הודית
25 באוקטובר – אליף שאפק, סופרת ופובליציסטית טורקית ילידת צרפת
19 בדצמבר – טריסטן אגולף, סופר ופעיל פוליטי אמריקאי (נפטר ב-2005)
נפטרו

19 במאי – אוגדן נאש, משורר אמריקאי (נולד ב-1902)
1 ביוני – ריינהולד ניבור, תאולוג אמריקאי (נולד ב-1892)
4 ביוני – ג'רג' לוקאץ', פילוסוף ומבקר ספרות הונגרי (נולד ב-1885)
22 בדצמבר – גודפריד בומאנס, סופר ואישיות טלוויזיונית פופולרי הולנדי (נולד ב-1913)
פרסים

פרס נובל לספרות: פבלו נרודה
פרס בוקר: וידיאדר סורג'פרסאד נייפול, "In a Free State"
1974 בספרות

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  | 1974  בספרות |  |
< · 1972 · 1973 — 1974 — 1975 · 1976 · >
כל ערכי השנים בספרות במאה ה-20 · כל ערכי השנים בספרות במאה ה-21 · פורטל הספרות
בערך זה מצוינים אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 1974 ונוגעים לתחום הספרות.
אירועים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ספרים נבחרים חדשים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ספרים נבחרים חדשים > סיפורת

פיטר בנצ'לי – מלתעות
היינריך בל – הכבוד האבוד של קתרינה בלום
פיליפ ק. דיק – זולגות דמעותי, אמר השוטר
פרדריק פורסיית' – כלבי המלחמה
ג'וזף הלר – משהו קרה
סטיבן קינג – קארי
ג'ון לה קארה – החפרפרת
אורסולה ק. לה גווין – המנושל
אלזה מורנטה – אלה תולדות
ספרים נבחרים חדשים > ספרי ילדים ונוער

פִין (שם העט של סידני הופקינס) – מר אל, כאן אנה
מרים רות – מעשה בחמישה בלונים
ספרים נבחרים חדשים > ספרי עיון

רוברט מ. פירסיג – זן ואמנות אחזקת האופנוע
לידות

15 בפברואר – מירנדה ג'וליי, יוצרת קולנוע אמריקאית, אמנית מיצג וסופרת ספרותית
12 ביוני – צ'יקה אוניגווה, סופרת ניגרית כותבת באנגלית ובהולנדית
18 באוגוסט – ניקול קראוס, סופרת אמריקאית
נפטרו

2 ביוני – טום קריסטנסן, משורר, סופר, מבקר ספרות, מתרגם ועיתונאי דני (נולד ב-1893)
11 ביוני – יוליוס אבולה, פילוסוף, מיסטיקן, סופר, אמן ופוליטיקאי איטלקי (נולד ב-1898)
9 ביוני – מיגל אנחל אסטוריאס, סופר גואטמלי וחתן פרס נובל לספרות (נולד ב-1899)
4 ביולי – ג'ורג'ט הייר, סופרת בריטית (נולדה ב-1902)
29 ביולי – אריך קסטנר, סופר ומשורר גרמני (נולד ב-1899)
7 באוגוסט – רוסריו קסטיאנוס, משוררת, סופרת, וחוקרת תרבות מקסיקנית (נולד ב-1925)
21 בספטמבר – ז'קלין סוזן, סופרת, מחזאית, ושחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה יהודייה-אמריקאית (נולדה ב-1918)
4 באוקטובר – אן סקסטון, משוררת וסופרת אמריקאית (נולדה ב-1928)
7 בנובמבר – אריק לינקלייטר, סופר, מחזאי והיסטוריון צבאי סקוטי יליד ויילס (נולד ב-1899)
14 בדצמבר – וולטר ליפמן, סופר אמריקאי (נולד ב-1889)
פרסים

פרס נובל לספרות : אייווינד יונסון והארי מרטינסון
פרס בוקר: נדין גורדימר, "The Conservationist" וסטנלי מידלטון, "Holiday".
ג'אן מריה וולונטה

| --- | --- |

 לידה:  9 באפריל 1933 מילאנו, איטליה 
 פטירה:  6 בדצמבר 1994 (בגיל 61) פלורינה, יוון 
 סוגה מועדפת:  מערבון, סרט פוליטי 
 מדינה:  איטליה, ממלכת איטליה 
 תקופת הפעילות:  מ-1957 
 מקום לימודים:  האקדמיה הלאומית לאמנויות הבמה על שם סילביו ד'אמיקו 
 בן או בת זוג:  Angelica Ippolito  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרסים והוקרה:  דוב הכסף לשחקן הטוב ביותר (1987)  פרס סרט הכסף לשחקן הטוב ביותר  פסטיבל הסרטים של טאורמינה (1977)  פרס אריה הזהב (1991)  European Film Academy Special Jury Award (1990)  גלובו ד'אורו (1968, 1970, 1973, 1987, 1990)  פרס דוד די דונטלו לשחקן הטוב ביותר  Giffoni Film Festival (1991)  נמר הכבוד (1990)  פרס פסטיבל קאן לשחקן הטוב ביותר (1983)  דוב הכסף (1987) 
 https://gianmariavolonte.it
 פרופיל ב-IMDb
 
גָ'אן מריה ווֹלוֹנְטֶה (איטלקית: Gian Maria Volonté;‏ 9 באפריל 1933 – 6 בדצמבר 1994) היה שחקן קולנוע איטלקי שנודע בעיקר בשל תפקידיו בסרטים "בעבור חופן דולרים ו"הצלפים" של סרג'ו ליאונה.
ביוגרפיה

וולונטה נולד ב-9 באפריל 1933 במילאנו. סיים את לימודיו בשנת 1957 ברומא. לאחר סיום לימודיו שיחק וולונטה למשך תקופה קצרה בטלוויזיה ובתיאטרון. הופעת הבכורה שלו בקולנוע הייתה בסרט "Sotto dieci bandiere" שיצא ב-1960 בבימויו של דואיליו קולטי. ב-1964 גילם וולונטה את רָמוֹן רוֹחוֹ (Ramón Rojo) בסרט "בעבור חופן דולרים" וב-1965 את אינדיו בסרט ההמשך "הצלפים". שני הסרטים בוימו על ידי סרג'ו ליאונה, אז במאי לא ידוע. ההצלחה הבלתי צפויה שלה זכו הסרטים הקנתה לוולונטה פרסום בינלאומי. בשנת 1968 הוא גילם את אלדו צ'רווי מאחים צ'רווי בסרט על המשפחה.
במהלך הקריירה שלו שיחק וולונטה גם במספר קומדיות כדוגמת "רכיבה על נמר" (1961), אבל הממד העיקרי במשחקו היה בסרטי דרמה.
ב-1970 שיחק בסרט הפשע המעגל האדום בבימויו של זאן פייר מלוויל.
בשנת 1983 זכה וולונטה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל קאן על השתתפותו בסרט "מותו של מריו ריצ'י" (La mort de Mario Ricci), ובשנת 1987 זכה שוב בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין על משחקו בסרט "ll caso moro". בשנת 1990 הוא הוכתר כשחקן הטוב ביותר באירופה על משחקו בסרט "דלתות פתוחות", ובשנת 1991 זכה בפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים של ונציה עבור תרומתו לקולנוע.
וולונטה מת מהתקף לב ב-1994, במהלך צילומי הסרט "המסע של אודיסאוס" (Ulysses' Gaze). לבקשתו, הוא נקבר בבית קברות קטן על האי סרדיניה.
פילמוגרפיה חלקית

ארבעת הימים של נאפולי (1962)
בעבור חופן דולרים (1964)
הצלפים (1965)
פנים אל פנים (1967)
השודדים במילאנו (1968)
חקירה של אזרח מעל כל חשד (1970)
סאקו ואנצ'טי (1971)
מעמד הפועלים הולך לגן עדן (1972)
פרשת מטאי (1972)
לאקי לוצ'יאנו (1973)
ג'ורדנו ברונו (1973)
אני חושש (1978)
מותו של מריו ריצ'י (1983)
כרוניקה של מוות ידוע מראש (1987)
התהום (1988)
טניס

ערך זה עוסק במשחק כדור. אם התכוונתם לעיר המצרית העתיקה, ראו .
אצטדיון טניס בטורניר וימבלדון
טניס הוא משחק כדור הנערך בין שני שחקנים (במסגרת משחק יחידים) או שני זוגות שחקנים (משחק זוגות). מטרת המשחק היא לחבוט כדור גומי חלול באמצעות מחבט אל עבר צדו השני של המגרש.
הטניס, המכונה גם "הספורט הלבן" בשל הנוהג בלבישת בגדים שצבעם לבן, אותם לבשו השחקנים, הוא ספורט אולימפי הנחשב לפופולרי במדינות רבות ברחבי העולם.
טניס נכלל במשחקים האולימפיים בעת המודרנית באולימפיאדת אתונה (1896) ועד אולימפיאדת פריז (1924). לאחר 64 שנים בהן לא היה הטניס חלק מהתוכנית האולימפית הוא שב אליה באולימפיאדת סיאול (1988) ומאז מהווה ענף אולימפי קבוע.
הגוף המנהל את הענף בעולם הוא הפדרציה הבינלאומית לטניס (ITF, ראשי תיבות של International Tennis Federation) בה חברות 206 מדינות. הגוף המנהל את ענף הטניס בישראל הוא איגוד הטניס בישראל, החבר ב-ITF מאז 1950.
ההיסטוריה של המשחק > היסטוריה מוקדמת

היסטוריונים מאמינים שמקורו העתיק של המשחק הוא במאה ה-12 בצפון צרפת.
מקור שמו של המשחק הוא מהמילה "Tenez" בצרפתית עתיקה, שמשמעותה "קח" או "קבל", אותה היה קורא המגיש אל יריבו במכת הפתיחה.
צורתו הראשונה של משחק הטניס נקראה בצרפתית Jeu de paume, והומצאה על ידי נזירים צרפתים לצורך שעשוע. בתחילה היו הנזירים מכים בכדור העשוי מעץ ביד חשופה, אולם עד מהרה החלו לחבוט בו בכפפה עשויה עור. לאחר מכן, לצורך שיפור החבטה, הותקנה לכפפה ידית, וכדור העץ הוחלף בכדור עור מעט קפיצי יותר. עד מהרה הפך המשחק פופולרי ברחבי צרפת, ואף בבית המלוכה. התיעוד הראשון של בניית מגרש ייעודי למשחק היה של לואי העשירי, מלך צרפת.
במאה ה-16 התקבל משחק הטניס בהתלהבות בחצרות המלכים ועד למאה ה-18 היה פופולרי בקרב מלכי אנגליה וצרפת. הנרי השמיני מלך אנגליה היה חובב נלהב של המשחק, שהתקיים עד אז באולמות סגורים בלבד, ומגרש אותו בנה בארמון המפטון קורט עודנו עומד היום כמגרש הטניס העתיק ביותר בעולם.