stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בבתא
ארכיון בבתא

הארכיון התגלה על ידי צוות בראשות הארכאולוג יגאל ידין בשנת 1960 במערת האיגרות בנחל חבר. הארכיון הכיל 35 מסמכים משפטיים: שלושה בארמית, שישה בנבטית, 17 ביוונית ותשעה נוספים ביוונית עם תוספות וחתימות בארמית או בנבטית. המסמכים היו ממוינים לנושאים וגלולים בתוך שקיק עור שהונח בסל נצרים. הסל הוחבא בנקיק עמוק במערה, שנאטם על ידי המחביא. בין המסמכים היו כתבי מכר, חוזי חכירה, כתובות נישואין של בבתא ושל שלומציון בת יהודה, הסכמי אפוטרופוסות ומזונות של ישוע בן בבתא, וזכויות שימוש במים לצורכי השקיה. חלק מן המסמכים מופיעים בשני העתקים או גם בתרגום ליוונית. מעמדה הכלכלי העצמאי של בבתא מתחוור מן העובדה שהלוותה לבעלה כספים.
ארכיון בבתא > הכתובה

בין התעודות שנמצאו בארכיון, הייתה גם הכתובה של בבתא, שנשמרה היטב ונעטפה בנפרד. כתובה זו היא אחת משלוש בלבד הידועות לנו מתקופת התנאים. על גב הכתובה כתוב: "כתבת בבתא ברת שמעון". תאריך הכתובה ניזוק ולכן קשה היה לדעת אם היא מנישואיה הראשונים או השניים, אולם סכום הכסף שניתן לה מידי בעלה היה "צורין מאה", שעל פי ההלכה הוא הסכום המגיע לאלמנה או גרושה. נוסחת הפתיחה של הכתובה אומרת שהנישואין נערכים "כדין מושה ויהודאי" (ולא "כדת משה וישראל"), כפי שנזכר גם במשנה ובתלמוד הירושלמי. מתוך אחד מסעיפי הכתובה, משתמע כי היא נרשמה בנוסח יהודה (שכלל את עין גדי) ולא בנוסח ירושלים והגליל, כפי הנאמר במשנה.
חפצי החן

בתוך הסל בו נטמן הארכיון נמצאו גם מפתחות, ראי נחושת מעוטר, סנדלים, קופסת תכשיטים ממתכת ממורטת ובקבוקון בושם אפרסמון. כמו כן נמצאו במערה צלחות וקערות רומיות יקרות מתוצרת אלכסנדריה שהשתייכו אולי לבבתא.
מקומה בתרבות

מחזה על חייה בשם "בבתא", נכתב על ידי מרים קיני והועלה ב-1987 בתיאטרון הבימה, בכיכובה של יונה אליאן. המשוררת אסתר ראב כתבה פואמה על חייה.
הזואולוג גיורא אילני קרא לנמרים במדבר יהודה על שמה ועל שם בני משפחתה הקרובה: בבתא, שלומציון וכתושיון.
ראו גם

שלום קומאיסה
מערת האיגרות
ישוע בן גלגולא
לקריאה נוספת

יגאל ידין, החיפושים אחר בר כוכבא, פרק שישה עשר - חייה ומשפטיה של בבתא המופלאה, עמודים 222–253.
נעמי וישניצר, נחל חבר: סיפור בשני חלקים מתקופת בר כוכבא, ספרית פועלים, תשל"ט 1978
חנן אשל, "מעשה במשא ומתן על מטע: עיון בשתי תעודות נבטיות מהארכיון של בבתא בת שמעון", מחקרי יהודה ושומרון יז, 2008, עמ' 103–120
מגן ברושי, "סיפורה של בבתא : תולדותיה, ארחות חייה ושיגרתם", קשת החדשה 14, (2005), עמ' 57–68
יעקב פולוצקי, "שלוש תעודות מארכיונה של בבתה בת שמעון בא"י במאה הב’ לסה"נ", ארץ-ישראל ח (תשכז), 1960, עמ' 46–51
חנן אשל, "מה הביא את בבתא לברוח למערת האיגרות- הצעה אלטרנטיבית", בתוך: ח' אשל וב' זיסו (עורכים), חידושים בחקר מרד בר כוכבא, רמת גן, תשס"א, עמ' 105–109
שלמה שבא, ארץ ישראל: אוטוביוגרפיה, "בבתא, הגבירה מצוער", הוצאת דביר, 2001 [דרושה הבהרה]
דויד דניאל אגו, בבתא - הלוחמת העברייה מעין גדי, הוצאה עצמית
ביאורים

↑  ביוונית: Βαβαθα
↑  בעלה הראשון של בבתא
↑  בעלה השני של בבתא
↑  אשתו השנייה של יהודה
↑  יהונתן בן בעיה, מפקד עין גדי במרד בר כוכבא
↑  אפוטרופסם של היתומים היה בסאס בן ישוע
הערות שוליים

↑  Babatha's Orchard : The Yadin Papyri And An Ancient Jewish Family Tale Retold
↑   חי אשכנזי, להכיר אדם שחי לפני אלפי שנים, עד לפרטים האינטימיים ביותר. עכשיו זה אפשרי, באתר הארץ, 27 ביולי 2022
↑  ידין, עמ' 229.
↑  משנה, מסכת כתובות, פרק ז', משנה ו': "דת משה ויהודית"; תלמוד ירושלמי, מסכת כתובות,  פרק ד', הלכה ח': "כדת משה ויהודאי".
↑  ידין, עמ' 237.
↑  משנה, מסכת כתובות, פרק ד', משנה י"ב.
↑  ידין, עמ' 239.
↑  בבתא, בארכיון הבימה
↑  אסתר ראב, כל השירים, זמורה-ביתן, 1988, "בבתא", עמ' 189.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007396453205171  GND: 1147227489  ISNI: 0000 0004 5334 2389  LCCN: n2018013404  RERO: 02-A009964437  SUDOC: 190525061  VIAF: 316452738   WorldCat (עם VIAF): 316452738 
נרתיק העור שהכיל את הארכיון של בבתא.
בורצ'לו (מחוז)

| --- | --- |
 מדינה:  האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 בירת המחוז:  שאומיאני 
 תאריך ייסוד:  1880 
 שטח:  5,938.5 square verst
 תאריך נטישה:  1929 
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  128,587 (1897)
 קואורדינטות:  41°28′10″N 44°49′01″E﻿ / ﻿41.46944444°N 44.81694444°E﻿ / 41.46944444; 44.81694444 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גאורגיה מוגדלת) טביליסי כותאיסי בתומי רוסתווי זוגדידי גורי פותי סוחומי חאשורי רוסיה אזרבייג'ן ארמניה טורקיה הים השחור בורצ'לו(למפת גאורגיה רגילה) טביליסי כותאיסי בתומי רוסתווי זוגדידי גורי פותי סוחומי חאשורי רוסיה אזרבייג'ן ארמניה טורקיה הים השחור בורצ'לו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בּוֹרצַ'לוֹ (בגאורגית: ბორჩალო) הוא מחוז היסטורי גאוגרפי של גאורגיה, באזור גאורגיה וארמניה.
היסטוריה

השטח המקורי של בורצ'לו משתרע בחלק המזרחי של כארתלי תחתית בנפות מרנאולי, גרדבני ובולניסי והיא גובלת באזרבייג'ן וארמניה. בשנת 1604 השאה הפרסי עבאס הראשון אכלס את המחוז בשבט הטורקי ממוצא אזרי, בּוֹרצַ'לוּ. בתקופת שלטון האימפריה הרוסית, משנת 1880 ועד ל-1918, נכלל כאוייזד נפרד בשם אוייזד בורצ'לו או המזרה של בורצ'לו וכלל את לורי ודאשיר בפלך טביליסי.
אצטדיון המלך בודואן

| --- | --- |

אצטדיון המלך בודואן, 2013
 על שם:  בודואן, מלך הבלגים 
 שמות קודמים:  אצטדיון המאה (1930 - 1946)   אצטדיון הייזל (1946 - 1995)
 מיקום:  בריסל, בלגיה
 קואורדינטות:  50°53′44.54″N 4°20′2.70″E﻿ / ﻿50.8957056°N 4.3340833°E﻿ / 50.8957056; 4.3340833
 תקופת הפעילות:  1930–הווה (כ־94 שנים)
 שופץ:  1994-1995
 בעלים:  עיריית בריסל
 משטח:  דשא
 אדריכל:  Joseph Van Neck 
 קבוצות:  נבחרת בלגיה בכדורגל   נבחרת בלגיה ברוגבי
 מושבים:  50,122
 ממדי משטח:  106 × 66 מטר
 www.prosportevent.be
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת בריסל מוגדלת) אצטדיון המלך בודואן(למפת בריסל רגילה) אצטדיון המלך בודואן  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אצטדיון המלך בודואן (בצרפתית: Stade Roi Baudouin; בהולנדית: Koning Boudewijnstadion) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם באזור הייזל שבצפון-מזרחה של העיר בריסל שבבלגיה. האצטדיון נחנך בשנת 1930, והכיל אז 70,000 מקומות ישיבה. כיום תכולתו של האצטדיון היא 50,122 מקומות. כמו כן, האצטדיון הוא אצטדיון הבית של נבחרת בלגיה בכדורגל.
האצטדיון אירח ארבעה משחקי גמר גביע אירופה וליגת האלופות גביע אירופה לאלופות. האחרון שבהם, בשנת 1985, הסתיים במותם של 39 אוהדים במה שנודע כאסון הייזל, והוביל לסגירתו של האצטדיון למשחקי כדורגל עד לשיפוצו ופתיחתו מחדש בשנת 1995.
היסטוריה

האצטדיון, שנקרא במקור אצטדיון המאה, נחנך בטקס פתיחה במעמדו של לאופולד השלישי, מלך הבלגים (אז היה יורש העצר), ב-23 באוגוסט 1930. הוא זכה לשמו מכיוון שנחנך מספר ימים לאחר יום העצמאות המאה של בלגיה. הוא נבנה במקור על מנת לייפות את הנוף הנשקף מפארק הייזל, הממוקם על רמה, לקראת התערוכה העולמית של בריסל (1935).
בשנת 1946 שונה שמו של האצטדיון לאצטדיון הייזל. תחת שם זה, אירח האצטדיון את משחקי גמר גביע אירופה לאלופות בשנים 1958, 1966, 1974 ו-1985, וכן את משחקי גמר גביע אירופה למחזיקות גביע בשנים 1964, 1976 ו-1980.
האצטדיון כאמור נועד לארח את גמר גביע אירופה לאלופות 1985. למרות משחקי הגמר האירופיים שהתקיימו בו בעבר, והיותו אצטדיון הבית של נבחרת בלגיה, מצבו של האצטדיון היה רעוע. עובדה זו, יחד עם חוליגניזם של אוהדי קבוצת ליברפול ששיחקה בגמר מול יובנטוס, וחוסר שליטה מצד כוחות הביטחון שהופקדו על האירוע, היוו את הבסיס לאסון כבד באצטדיון במשחק הגמר, שנודע בשם אסון הייזל, אשר במסגרתו נהרגו 39 אוהדים איטלקים ועוד כ-300 נפצעו. הטרגדיה הובילה לסגירת האצטדיון לאירועי כדורגל, והוא נותר בשימוש רק עבור טורניר האתלטיקה לזכרו של האתלט איבו ון דאם שהתקיים בו באופן מסורתי כחלק מליגת היהלום.
עשר שנים לאחר האסון, ב-1995, נחנך האצטדיון מחדש לאחר נרחב בעלות של כ-50 מיליון דולר. הוא נפתח תחת שם חדש, אצטדיון המלך בודואן, לזכרו של בודואן, מלך הבלגים שנפטר שנתיים קודם לכן. המבנה חודש כמעט לחלוטין, כשרק שרידים בודדים נותרו מהמבנה הישן, ונוספו לו מסלולי ריצה ומתקנים עבור תחרויות אתלטיקה שונות. הוא נפתח מחדש ב-23 באוגוסט 1995, 65 שנים בדיוק לאחר פתיחתו המקורית, כביתה המחודש של הנבחרת והאצטדיון הגדול במדינה. האצטדיון המחודש נבחר לארח את משחק הגמר של גביע אירופה למחזיקות בשנת 1996, וכן את משחק הפתיחה של יורו 2000 שנערך בבלגיה ובהולנד.
בשנת 2005, הוקמה אנדרטה המעוצבת כשעון שמש מחוץ לאצטדיון, לזכרם של ההרוגים באסון הייזל 20 שנים מוקדם יותר.
ב-26 במאי 2006 הודיעה התאחדות הכדורגל הבלגית המלכותית כי האצטדיון לא יארח יותר את משחקי הנבחרת ואת משחקי גמר הגביע הבלגי, בטענה כי אחד היציעים צר מדי ומהווה סכנה בטיחותית. עיריית בריסל פנתה לבית המשפט בטענה שהיציעים אכן בטיחותיים, בניגוד לטענת ההתאחדות, ובית המשפט קיבל את טענתה. בעקבות כך, חתמו נציגי ההתאחדות על הארכת החוזה מול העירייה על השימוש באצטדיון, והוא חזר לארח את משחקי הנבחרת וגמר הגביע החל מה-15 בנובמבר באותה שנה.
אירועים נוספים

האצטדיון משמש גם כמגרשה של נבחרת בלגיה ברוגבי, ונערכו בו גם מספר משחקים של קבוצות שונות מצרפת ואנגליה שאירחו בו במסגרת אליפות אירופה ברוגבי.
ב-8 ביולי 2010 אירח האצטדיון משחק ראווה בטניס, שבמקור היה אמור להפגיש שתי טניסאיות בלגיות, ז'וסטין הנין וקים קלייסטרס. בעקבות פציעתה של הנין, היא הוחלפה על ידי סרינה ויליאמס. במשחק נשבר השיא העולמי עד לאותו היום במספר האוהדים במשחק טניס, כשהגיעו אליו כ-35,000 צופים.
האצטדיון, בנוסף להיותו אצטדיון ספורט, משמש גם כמקום להופעות ענק של אמנים בינלאומיים. בין היתר הופיעו בו U2, בשתי הזדמנויות שונות, וכן הופיעו בו האבנים המתגלגלות, סלין דיון, מדונה, רובי ויליאמס, בון ג'ובי, דפש מוד, ברוס ספרינגסטין ועוד.
גלריה

מבט מבפנים
חזית האצטדיון
האצטדיון בשנת 1935
ראו גם

נבחרת בלגיה בכדורגל
התאחדות הכדורגל הבלגית המלכותית
אסון הייזל
הערות שוליים

↑  ירון ניר, האליפות מתחילה בהייזל, באתר ynet, 9 ביוני 2000
↑  גיא צדיק, שעון שמש ענקי יוקם בבריסל לזכר הרוגי הייזל, באתר nrg‏, 23 במרץ 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007599897005171  LCCN: sh2011002823  MusicBrainz: 3dff74ff-ef72-41df-bfb4-d3594b08f2bc  VIAF: 43145602432801360078   WorldCat (עם VIAF): 43145602432801360078
פדרו הרביעי, מלך אראגון

פדרו הרביעי (באראגונית: Pero IV d'Aragón; ‏5 בספטמבר 1319 - 5 בינואר 1387 הקרוי גם "פדרו חובב הטקסים" או "פדרו בעל הפגיון"), היה מלך אראגון, סרדיניה וקורסיקה (כפדרו הראשון), מלך ולנסיה (כפדרו השני) ורוזן ברצלונה וקטלוניה (כפדרו השלישי) מ-1336 ועד מותו.
ביוגרפיה

פדרו הרביעי נולד ב-5 בספטמבר 1319 לאלפונסו הרביעי, מלך אראגון ותרסה ד'אנטנסה, בתם של גומבאלד ד'אנטנסה וקונסטנס מאנטיון.
בשנת 1336 מת אביו אלפונסו הרביעי, מלך אראגון, ופדרו עלה במקומו לשלטון, תוך שהוא יורש את כל תאריו, למעט התואר "הרוזן מאורז'ל", שירש אחיו הקטן, ז'אומה. בשנת 1344 הדיח פדרו את ז'אומה השלישי, מלך מיורקה והפך למלך מיורקה.
תקופת שלטונו הייתה מאופיינת בניסיונות לחזק ולייצב את ממלכתו מול גורמים אנטי-מלוכניים (איחוד אראגון), ונוכח מלחמות שניהל בסרדיניה, סיציליה, דרום איטליה, האיים הבלאריים ויוון. כיבושיו ביוון הקנו לו את התואר "דוכס אתונה ונאופטריה" בשנת 1381.
ב-6 בינואר 1387 מת פדרו הרביעי בברצלונה, ובנו חואן הראשון, מלך אראגון עלה לשלטון במקומו.
משפחתו

בשנת 1338 התחתן פדרו עם מריה מנווארה, בתם של פיליפ השלישי, מלך נווארה וז'אן השנייה, מלכת נווארה, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
קונסטנצה מאראגון, מלכת סיציליה (1343–1363)
חואנה מאראגון, רוזנת אמפוריאס (1344–1385)
מריה (1345–1348)
פדרו (1347)
בשנת 1347 התחתן פדרו עם לאונור מפורטוגל, מלכת אראגון, בתם של אפונסו הרביעי, מלך פורטוגל וביאטריס מקסטיליה, אולם היא מתה מהמגפה השחורה שנה לאחר מכן.
בשנת 1349 התחתן פדרו עם אלאונורה מסיציליה, בתם של פייטרו השני, מלך סיציליה ואליזבת מקרינתיה, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
חואן הראשון, מלך אראגון (1350–1396)
מרטין הראשון, מלך אראגון (1356–1410)
לאונור מאראגון, מלכת קסטיליה (1368–1382)
אלפונסו (1362–1364)
בשנת 1377 התחתן פדרו עם סיבילה מפורטיה, בתם של ברנגר דה פורטיה ופרנצסקה דה פלאו, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
אלפונסו (1376–1377)
פדרו (1379)
איזבלה מאראגון, רוזנת אורחל (1380–1424)
לקריאה נוספת

"הקתדרלה ליד הים" מאת אילדפונסו פלקונס מתארת את הקרבות בתקופת כהונתו של המלך.
פדרו הספרדי

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־13 
 פטירה:  המאה ה־13 
 מדינה:  ממלכת קסטיליה 
 
פדרו הספרדי או פדרו מספרד (בלטינית: Petrus Hispanus) היה מחברו של ספר הלימוד המרכזי בלוגיקה באוניברסיטת פריז ובאוניברסיטאות ימי הביניים בכלל עד המאה ה-17, ה-Summulae logicales magistri Petri Hispani (ענייני הלוגיקה של מאסטר פטרוס הספרדי) או ה-Tractatus ("הדיון", מילולית: משא ומתן).
זיהויו

הוראת המילה Hispanus כפולה ויכולה להתייחס הן לספרד המדינה והן לחצי האי האיברי כולו (הכולל גם את פורטוגל). לפיכך, הדעה הרווחת היא שיש לזהות את "פדרו הספרדי" האלמוני, שהיה סמכות נכבדה בדורו, עם פדרו ז'ולינו מליסבון, שהיה לאפיפיור יוחנן העשרים ואחד. המתנגדים למסורת זו הם הספרדים הטוענים שמדובר במלומד חבר המסדר הדומיניקני מקסטיליה. חוקרים מודרניים נוטים לתמוך בדעה שאכן פדרו היה חבר המסדר הדומיניקני ולכן אינו יוחנן העשרים ואחד.
חיבוריו

בנוסף לספר הלימוד הבסיסי ללוגיקה באוניברסיטאות בכל ימי הביניים, ה-Tractatus (אותו חיבר בין 1235 ל-1245) חיבר גם את המשכו, ה-Syncategoreumata. כן חיבר סקירות פילוסופיות-מדעיות על ספרו של אריסטו, De anima ("על החי") בשם Scientia libri de anima (הידע של "על החי"), De morte et vita ("על המוות והחיים") ו-De sensu et sensato ("על החושים והשכל").
כן מיוחסים לו 15 ספרי רפואה, הידוע שבהם Thesaurus pauperum ("אוצר עני"), שייתכן שנכתבו על ידי יוחנן העשרים ואחד (אם יש הבדל בין השניים), שלמד רפואה.
בתרבות

בקומדיה האלוהית מאת דנטה אליגיירי מזכיר אותו הדובר בקנטו 12 של "העדן", בונוונטורה הקדוש, כשרוי בגן העדן של התאולוגים והפילוסופים יחד עם מלומדי דורו איג מסן-ויקטור, פטרוס קומסטור, אנסלם מקנטרברי, יוחנן כריסוסטומוס, יואכים מפיורה ותומאס אקווינס.
הערות שוליים

↑  פדרו הספרדי באנציקלופדיית סטנפורד לפילוסופיה, ר' הערה 2
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 100965814  VIAF: 12661563   WorldCat (עם VIAF): 12661563
בורקאי

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  ים סיבויאן 
 קואורדינטות:  11°58′30″N 121°55′21″E﻿ / ﻿11.975°N 121.9225°E﻿ / 11.975; 121.9225
 שטח:  10.32 קילומטר רבוע
 אורך:  6.9 קילומטר
 רוחב:  2.7 קילומטר
 נתונים מדיניים
 מדינה:  הפיליפינים 
 אוכלוסייה:  32,267
  (למפת הפיליפינים מוגדלת) מנילה קזון סיטי דבאו סיטי סבו סיטי זמבואנגה סיטי קגאיאן דה אורו מלזיה ים הפיליפינים  ים סין הדרומי בורקאי(למפת הפיליפינים רגילה) מנילה קזון סיטי דבאו סיטי סבו סיטי זמבואנגה סיטי קגאיאן דה אורו מלזיה ים הפיליפינים  ים סין הדרומי בורקאי
 
בורקאי
בורקאי (בטאגאלוג: Boracay) הוא אי נופש קטן הממוקם במרכז הפיליפינים שמושך אליו אלפי מבקרים מדי שנה. האי ממוקם כ-315 קילומטרים דרומית למנילה, וכ-0.8 קילומטרים מהחוף הצפון מערבי של האי פאנאי (אנ'). האי משתרע על פני 10.32 קמ"ר. נכון ל-2015 מנתה אוכלוסיית האי 32,267 תושבים.
שמו של האי נגזר מהמילה "בוראק", שפירושה "כותנה לבנה", ומתייחסת לחול הלבן האבקתי של האי.
בורקאי נודעת במיוחד בשל היותה יעד חופשה פופולרי וכמו גם בשל חופי החול הלבן שנמצאים בו והמים הצלולים שבתחומי. בורקאי נחשב לאחד מיעדי התיירות הבולטים והמפותחים ביותר בפיליפינים. במטרה לשקם את האי בשנת 2018 הוא נסגר לתיירים ל-6 חודשים.
האי מחולק לשלושה כפרים - יאפאק, בלאבאג ומנוק-מנוק. בלאבאג הוא המרכז של האי ובו נמצאים רוב בתי המלון, המסעדות והברים של האי. יאפאק נמצא בצפון האי ובו נמצא חוף פוקה הנודע. מנוק-מנוק נמצא בדרום האי ובו נמצא נמל קגבאן.
הערות שוליים

↑  "Boracay is top place for relaxation: poll". ABS-CBN News. נבדק ב-21 בפברואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Boracay beats Asian favourites to take crown as top destination". Good News Pilipinas. אורכב מ-המקור ב-2013-10-30. נבדק ב-21 בפברואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007539705205171  LCCN: sh2003002704  VIAF: 244308290   WorldCat (עם VIAF): 244308290 
ערך זה הוא קצרמרבנושא הפיליפינים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ארתור קומפטון

| --- | --- |

 לידה:  10 בספטמבר 1892 ווסטר, ארצות הברית 
 פטירה:  15 במרץ 1962 (בגיל 69) ברקלי, ארצות הברית 
 שם לידה:  Arthur Holly Compton 
 ענף מדעי:  פיזיקה אטומית 
 מקום מגורים:  Arthur H. Compton House 
 מקום קבורה:  Wooster Cemetery 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פרינסטון  אוניברסיטת מינסוטה  אוניברסיטת שיקגו  מכללת ווסטר  אוניברסיטת בלאפטון 
 מנחה לדוקטורט:  אוון וילאנס ריצ'רדסון, Hereward Lester Cooke 
 מוסדות:  אוניברסיטת שיקגו  אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס 
 תלמידי דוקטורט:  לואיס אלוורז, Robert S. Shankland, Darol Froman, Piara Singh Gill, Winston H. Bostick, Francis Rudolph Shonka 
 פרסים והוקרה:  Honorary Fellow of the Royal Society Te Apārangi  מדליית פרנקלין (1940)  פרס לזכר ריצ'טמייר (1941)  הרצאת גאטרי (1935)  אות רנטגן (1957)  פרס רומפורד (1926)  מדליית מאטאוצ'י (1930)  מלגת גוגנהיים (1926)  פרס נובל לפיזיקה (1927)  מדליית יוז (1940)  עמית באגודה האמריקאית לקידום המדע  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה 
 בן או בת זוג:  Betty Charity McCloskey 
 תרומות עיקריות
 גילוי אפקט קומפטון
 חתימה:   
 
ארתור הולי קומפטון (באנגלית: Arthur Holly Compton‏; 10 בספטמבר 1892 – 15 במרץ 1962), פיזיקאי אמריקאי שזכה בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1927, על גילוי האפקט הקרוי על שמו.
תחילת הקריירה

ארתור הולי קומפטון נולד בווסטר, אוהיו שבארצות הברית. משפחתו הייתה משכילה: אביו, אליאס, היה דיקן אוניברסיטת ווסטר בה אף למד קומפטון עצמו; אחיו הבכור, קרל טיילור, למד באוניברסיטה זו והיה לפיזיקאי, ולימים לנשיא MIT; ואחיו השני, וילסון, היה לדיפלומט ולנשיא מכללת מדינת וושינגטון.
עד 1918 חקר את סיבוב כדור הארץ ולאחר מכן פנה לחקור את פיזורן של קרני רנטגן. בשנת 1922 גילה כי אורך הגל של קרניים אלו גדל עקב פיזור האנרגיה על ידי אלקטרונים חופשיים. האנרגיה של הקרניים שהתפזרו הייתה קטנה מזו של הקרן המקורית. בזכות גילוי זה, הידוע בשם אפקט קומפטון (או "פיזור קומפטון"), זכה קומפטון בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1927.
ב-1920 מונה קומפטון לראש המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס והחזיק בתפקיד זה עד 1923.
פעילות בזמן מלחמת העולם השנייה

ב-1941 השתלב בפרויקט מנהטן, התוכנית האמריקנית לפיתוח פצצת אטום. הוא מונה כאחראי הוועדה לחקר התכונות והייצור של אורניום מטעם המשרד למחקר ופיתוח מדעי (OSRD). ב-1942 מינה את רוברט אופנהיימר לתאורטיקן הראשי של הוועדה. בקיץ של אותה שנה קיבל הצבא את ניהול פרויקט מנהטן לפיתוח הפצצה, בראשות לסלי גרובס.
מיד לאחר המתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941, הצליח קומפטון לגייס תמיכה במחקר להפקת פלוטוניום במעבדה המטלורגית של אוניברסיטת שיקגו. לוח הזמנים היה צפוף מאחר שהמטרה הייתה לייצר פצצת אטום עד ינואר 1945 (מטרה שהושגה לבסוף באיחור של חצי שנה). המחקר כלל ניסיונות ליצור תגובת שרשרת גרעינית של אורניום ולהמירו לפלוטוניום, להפריד את האורניום והפלוטוניום, ולבסוף לתכנן פצצה. ב-2 בדצמבר 1942 הצליח צוות המעבדה, בניהולו המדעי של אנריקו פרמי, ליצור לראשונה תגובת שרשרת גרעינית מבוקרת. היה זה השלב הראשון בפיתוח הפצצה, והידיעה הועברה בטלפון למרכז בוושינגטון במשפט הצופן המפורסם "יורד הים האיטלקי הגיע לעולם החדש".
שנים מאוחרות

אחרי המלחמה חזר קומפטון לאוניברסיטת וושינגטון, ומונה לנשיאה התשיעי ב-1946. בזמן כהונתו ערך רפורמות וייסד תקדימים, ביניהם מינוי ראשון של אישה למשרת פרופסור. בעזרת קשריו הרבים ובזכות המוניטין שיצא לו הצליח לגייס מדענים ידועים רבים לשורות המוסד. אולם על אף הישגיו אלו, הוא ספג ביקורת על כך שהאוניברסיטה הייתה האחרונה בסנט לואיס שקיבלה לשורותיה תלמידים אפרו-אמריקאים. הוא התפטר מתפקידו כנשיא האוניברסיטה ב-1953, אך נשאר בפקולטה לפיזיקה עד פרישתו ב-1961.
קומפטון נקבר בווסטר שבאוהיו. מכתש על הירח נקרא על שמו ועל שם אחיו קרל.
הנצחה

מצפה קרני הגמא קומפטון נקרא על שמו.
לקריאה נוספת

Compton, Arthur (1918). "American Physical Society address (Dec 1917)", Physical Review, Series II.
Compton, Arthur (1923). "A Quantum Theory of the Scattering of X-Rays by Light Elements", Physical Review, 21(5), 483 – 502.
Compton, Arthur (1940). The Human Meaning of Science, Chapel Hill: University of North Carolina Press.
Compton, Arthur (1956). Atomic Quest, New York: Oxford University Press.
Compton, Arthur (1967). The Cosmos of Arthur Holly Compton, New York: Alfred A. Knopf; edited by Marjorie Johnston
Compton, Arthur (1973). Scientific Papers of Arthur Holly Compton, Chicago: University of Chicago Press; edited by Robert S. Shankland
.
ביבליית דואיי-ריימס
לקריאה נוספת

Peter Johannes Thuesen, In Discordance with the Scriptures: American Protestant Battles Over Translating the Bible, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 2002. עמ' 26-30.
עלי מאהר

ערך זה עוסק בפוליטיקאי מצרי. אם התכוונתם לפזמונאי הישראלי, ראו .
עלי מאהר באשה (בערבית: علي ماهر باشا; 1882, קהיר – 25 באוגוסט 1960, ז'נבה) היה פוליטיקאי מצרי.
הוא שרת כראש הממשלה המצרי בארבע קדנציות מטעם המפלגה המאוחדת, מפלגת אל-ופד ומפלגת החוקה הליברלית:
30 בינואר 1936 – 9 במאי 1936
18 באוגוסט 1939 – 28 ביוני 1940
27 בינואר 1952 – 2 במרץ 1952
23 ביולי 1952 – 7 בספטמבר 1952
מאהר כיהן כראש הקבינט המלכותי של המלך פואד הראשון ב-1935 והיה  שותף לחצר המלוכה ואהוד עליה. באותו זמן התגבשה אופוזיציה חזקה כנגד ממשלתו של מוחמד תאופיק נסים (אנ') מצד מפלגת הוופד. לאור התסיסה הרבה שיצרה הוופד במצרים, החזיר פואד את החוקה של 1923 על כנה. נסים התפטר, ועלי מאהר מונה כראש ממשלה בידי פואד. הוא הקים ממשלה קואליציונית כדי לקיים את הבחירות ב-1936. בבחירות אלו ניצחה מפלגת הוופד ומוסטפא א-נחאס עלה לשלטון.
ב-1939 החליט המלך פארוק הראשון לחזור ולהיות גורם כוח משמעותי בזירה הפוליטית המצרית. הוא הפיל את ממשלת הוופד ומינה את מאהר שנית לראש הממשלה. עלי מאהר מינה את עזיז עלי אל-מצרי שהיה ידוע כאוהד גרמני למפקד הצבא. עד מהרה עלי מאהר הודח ב-1940 על ידי השלטון הבריטי, בשל החשש מקשרים עם מדינות הציר ומכך שאלו יוכלו לקבוע את הממשלה המכהנת בתקופת מלחמת העולם השנייה. בעת מהפכת הקצינים החופשיים ב-1952, מינו אלו את מאהר לראש הממשלה בשל התחושה כי יוכלו לסמוך עליו, אך הוא פוטר זמן קצר לאחר מינויו בעת שהתנגד לרצון הקצינים לקדם רפורמות אגרריות.
את והב בסופה (ספר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  עמוס קינן
 שפת המקור:  עברית
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת כתר
 תאריך הוצאה:  1988
 מספר עמודים:  134
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001729669
את והב בסופה הוא ספרו של עמוס קינן, שיצא לאור בהוצאת כתר בשנת 1988. הספר הוא מעין משל בעל אלמנטים אוטוביוגרפיים, שבו הגיבור, עיתונאי בעל שם, מגיע יום אחד לביתו ומוצא כי זהותו הוחלפה בזהות של אדם בשם "יוחנן לוין", שהוא נדון לחיות את חייו.
הספר משיק לנקודות רבות בחייו של קינן, ששם משפחתו המקורי הוא "לוין", ומכיל תובנות רבות של קינן על חייו ועל עברו.
ראו גם

את והב בסופה (ביטוי מקראי)
ביבר הזכוכית (סרט)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  המחזה ביבר הזכוכית של טנסי ויליאמס
 בימוי:  ארווין ראפר 
 הופק בידי:  צ'ארלס פלדמן, ג'רי וולד
 תסריט:  טנסי ויליאמס, פיטר ברניס 
 עריכה:  דייווד וייסברט 
 שחקנים ראשיים:  גרטרוד לורנס (אנ') ג'יין ויימן ארתור קנדי קירק דאגלס
 מוזיקה:  מקס שטיינר 
 צילום:  רוברט ברוקס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר 
 הקרנת בכורה:  28 בספטמבר 1950
 משך הקרנה:  107 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 תקציב:  1,357,000 דולר
 הכנסות:  1,600,000 דולר
 דף הסרט ב־IMDb
 
ביבר הזכוכית (באנגלית: The Glass Menagerie) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1950 המבוסס על המחזה ביבר הזכוכית של טנסי ויליאמס שהשתתף גם בכתיבת התסריט ביחד עם פיטר ברניס. זה העיבוד הקולנועי הראשון למחזותיו של ויליאמס.
ב-1963 הופק סרט טלוויזיה ב-CBS וב-1973 ב-ABC. ב-1987 הופק רימייק בבימויו של פול ניומן (סרטו האחרון) עם ג'ואן וודוורד, ג'ון מלקוביץ וקארן אלן (אנ').
תקציר העלילה

טום וינגפילד (ארתור קנדי) הוא ימאי בצי הסוחר. בעת עבודה במשמרת על האונייה הוא נזכר במשפחתו ממנה ברח, הגרה בדירה דלה בסנט לואיס, שם גר בעבר ביחד עם אימו אמנדה (גרטרוד לורנס) ואחותו הנכה והביישנית לורה (ג'יין ויימן). הוא מתחיל לדבר וסיפורו מתואר בסרט בפלשבק.
אבי המשפחה עזב את הבית לפני 16 שנים ואמנדה מתפרנסת כסוכנת מכירות לשבועון. היא מקבלת עמלה על כל מנוי ונאלצת להתחנן למנויים להמשיך את תקופת המנוי. אמנדה לא מפסיקה לספר לילדיה כמה היא הייתה יפה ומושכת כשהייתה צעירה. כמה גברים חיזרו אחריה עד שבחרה בגבר הלא נכון.
תום עובד במחסן נעליים. הוא אינו מרוצה מעבודתו וממשכורתו הדלה ובעיקר מתעצבן על אימו היורדת כל הזמן לחייו בפרטים קטנים. הוא מוצא פורקן לעצמו ביציאה לבילוי בלילות ושתיית אלכוהול למגינת ליבה של אמנדה.
לורה היא בחורה ביישנית ואימה מודאגת שתישאר בתולה זקנה. היא אוהבת להאזין לתקליטים ישנים ולשחק עם אוסף חיות זכוכית מיניאטורות שלה, בעיקר עם החד קרן. אמנדה שלחה אותה ללמוד הדפסה במכונת כתיבה אך היא נשרה משם לאחר מספר שיעורים והסתובבה בעיר בעיקר בגן החיות עד שאימה המיואשת גילתה זאת.
אמנדה מבקשת כל הזמן מטום שימצא גבר (gentelman caller) שיסכים לבוא ולהכיר את לורה.
עם טום עובד בבית החרושת בחור בשם ג'ים אוקונור (קירק דאגלס). טום מחליט להזמינו לביתו ומודיע זאת לאימו אמנדה. אמנדה מתרגשת מאוד, קונה לה וללורה שמלות מהודרות, מייפה את הדירה ומכינה ארוחת ערב מפנקת.
כשג'ים נכנס מכירה אותו לורה כמי שלמד איתה בתיכון ובתחילה מסתגרת בביתה ורק לאחר שכנוע היא מצטרפת אליהם. תום ואמנדה משאירים אותם לבד, קורית הפסקת חשמל ושינהם מתחילים לשוחח לאור נרות. ג'ים מחמיא לה על יופייה וכי נכותה לא מפריעה לו. הוא מבקש ממנה להתגבר על רגש הנחיתות שלה ומזמין אותה לרקוד איתו במועדון לילה סמוך. לורה מתחילה להתאהב בו ומזמינה אותו לבוא שוב אבל הוא מודיע לה כי הוא מאורס ועומד להתחתן בקרוב עם חברתו בטי.
אמנדה מאוכזבת ומטיחה בטום את האשמה בכך שהביא גבר העומד להתחתן. הוא אומר שלא ידע על כך, מתרגז ועוזב את הבית לצי הסוחר.
סוף הסרט שונה לעומת המחזה ופחות עצוב. רואים בו את לורה ואמנדה מחכות לגבר (gentelman caller) המתקרב לדירה כדי לפגוש בלורה.