stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מטילדה אוונס
הערות שוליים

↑  "United States Census, 1870", database with images, FamilySearch (https://www.familysearch.org/ark:/61903/1:1:M8RR-HFW : 29 May 2021), Tylda Evins in entry for Andrew Evins, 1870.
↑  "United States Census, 1880," database with images, FamilySearch (https://familysearch.org/ark:/61903/1:1:M695-YZF : 20 February 2021), Matilda Evans in household of George Corley, Rocky Springs, Aiken, South Carolina, United States; citing enumeration district ED 13, sheet 180A, NARA microfilm publication T9 (Washington, D.C.: National Archives and Records Administration, n.d.), FHL microfilm 1,255,218.
1 2 3 4 5  Hine, Darlene Clark (פבר' 2004). "The Corporeal and Ocular Veil: Dr. Matilda A. Evans (1872-1935) and the Complexity of Southern History". The Journal of Southern History. 70 (1): 3–34. doi:10.2307/27648310. JSTOR 27648310. {{cite journal}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6 7  Lanum, Mackenzie. "Evans, Matilda A. (1872-1935)". The Black Past. נבדק ב-2013-11-24.
↑  See: M Schofield and the reeducation of the South; K. Smedley, p.237
1 2 3 4  Turnbow, Diana (5 ביולי 2022). "Transcription Volunteers Expand Access to Stories of African American Women". Smithsonian American Women's History (באנגלית). נבדק ב-2022-08-10. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5  "Matilda Evans". Gale Biography in Context. נבדק ב-30 במרץ 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Early Medical Education". Opening Doors: Contemporary African American Academic Surgeons. U.S. National Library of Medicine. נבדק ב-2013-11-24.
↑  Cazalet, Sylvain (2004). "Female Medical College & Homeopathic Medical College of Pennsylvania". Homeoint.org. נבדק ב-2013-11-24.
1 2 3  "Biography: Dr. Matilda Arabella Evans". Changing the Face of Medicine. U.S. National Library of Medicine. נבדק ב-2013-11-24.
↑  "Dr. Matilda Arabella Evans". Changing the Face of Medicine. National Library f Medicine. נבדק ב-30 במרץ 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Slideshow | NMAAHC.A2019.109_ref2". edan.si.edu. באוקטובר 1896. נבדק ב-2022-08-10. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "More Notable African American Academic Surgeons". Opening Doors: Contemporary African American Academic Surgeons. U.S. National Library of Medicine. 2010-12-14. נבדק ב-2013-11-24.
↑  "Letter from Matilda Evans to Alfred Jones". doctordoctress.org. 13 במרץ 1907. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "About St. Luke's School of Nursing". St. Luke's School of Nursing. נבדק ב-2013-11-24.
↑  "1985: Matilda A. Evans, M.D." Aetna. נבדק ב-2013-11-24.
1 2  "Matilda Evans healed much of South Carolina". African American Registry.
↑  Sawyer, Charles E. (2000). "War Activities of Organized Homeopathy - American Homeopathy in the World War by Frederick M. Dearborn". Homeoint.org. נבדק ב-2013-11-24.
↑  "Senior Military Medical Association". The Pennsylvania Medical Journal. Medical Society of the State of Pennsylvania. 21: 649–651. ביולי 1918. נבדק ב-2013-11-24. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "The Volunteer Medical Service Corps". International Journal of Surgery: 312. בספטמבר 1918. נבדק ב-2013-11-24. {{cite journal}}:  (עזרה)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מטילדה אוונס".
אשר הלפרין

| --- | --- |

 לידה:  29 באפריל 1925 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  3 באוקטובר 2014 (בגיל 89) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  גימנסיה גאולה  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי  בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה  אוניברסיטת פרינסטון 
 מעסיק:  בנק הפועלים, בנק לאומי לישראל, איגוד הבנקים בישראל, אוניברסיטת תל אביב 
 תפקיד:  מנהל כללי 
 
אשר הלפרין (29 באפריל 1925 - 3 באוקטובר 2014) היה כלכלן ישראלי, שכיהן בתפקידים בכירים בבנקים. ד״ר הלפרין היה מנכ"ל משותף בבנק הפועלים, מנכ"ל איגוד הבנקים בישראל, מנכ"ל בנק לאומי לתעשייה ומנהל מחלקת המחקר בבנק לאומי. אשר הלפרין היה הישראלי הראשון שסיים לימודי דוקטורט באוניברסיטת פרינסטון.
ביוגרפיה

הלפרין נולד בתל אביב. הוא למד בגימנסיה גאולה ובבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בו סיים לימודי תואר ראשון בשנת 1947. את התואר השני באוניברסיטת קליפורניה בברקלי סיים בשנת 1952. בשנת 1955 היה הישראלי הראשון שסיים דוקטורט באוניברסיטת פרינסטון.
בתום לימודיו בבית הספר התיכון התגייס להגנה ושירת במשטרת היישובים העבריים בכפר גלעדי. במסגרת שירותו עסק בשמירה וסייע לעליית יהודים מלבנון ומסוריה, שבאו ברגל.
במלחמת העצמאות שירת בחטיבת גבעתי והשתתף במבצע תינוק ובמבצע חסידה.
בשנים 1946 ו-1947 עבד בבנק קופת עם. משנת 1950 עבד ככלכלן באגף מטבע חוץ במשרד האוצר.
בשנים 1955 עד 1968 עבד בבנק לאומי. בין תפקידיו בבנק: יועץ כלכלי של הבנק, מנהל מחלקת המחקר ומנהל בנק לאומי לתעשייה.
בשנים 1969 עד 1972 היה מנכ"ל משותף של בנק הפועלים. לאחר מכן ניהל את חברת פקטורינג וולטר אי. הלר ישראל. בתקופת עבודתו בבנק הפועלים היה מנכ"ל בנק משכן, בנק למשכנתאות של בנק הפועלים.
החל משנת 1976 ועד 1991 היה מנכ"ל איגוד הבנקים בישראל.
הלפרין הרצה בכלכלה ובמנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב בשנים 1955 עד 1995 ובנוסף לכך היה מרצה אורח בטכניון, באוניברסיטה העברית בירושלים, באוניברסיטת בר-אילן, באוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת ניו יורק ובאוניברסיטת פנסילבניה.
החל משנת 1992 היה מרצה לכלכלה במכללה למינהל.
הלפרין נבחר ליקיר העיר תל אביב-יפו בשנת 2004. הוא כיהן במגוון רחב של תפקידים ציבוריים: נשיא – המועדון המסחרי-תעשייתי בתל אביב, נשיא – לשכת המסחר ישראל-אמריקה בתל אביב, חבר הנהלת הבורסה לנירות ערך בתל אביב, חבר הנהלת המרכז הישראלי לניהול, חבר הנהלת לשכת המסחר הבינלאומית בתל אביב, חבר הנהלת להב (לימודי הכשרה במנהל) באוניברסיטת תל אביב, חבר בהנהלת המכללה למינהל בתל אביב, חבר בחבר הנאמנים המכללה למנהל והמסלול האקדמי של המכללה למינהל, ממייסדי יד שרה וחבר נשיאותה, חבר הנהלת עמותת בית-גבעתי, סגן נשיא מכון התקנים בתל אביב וחבר במועצה הציבורית של בית התנ"ך.
אשר הלפרין היה נשוי לבלהה הלפרין, שעד פרישתה לגמלאות עבדה כמורה לתנ"ך בגימנסיה הרצליה.
ראו גם

המועדון המסחרי והתעשייתי
לקריאה נוספת

עופר אדרת, הסנגור האחרון של הבנקים - ד"ר אשר הלפרין בנקאי וכלכלן' , הארץ, אחרי מות, 20 בפברואר 2015.
ד"ר אשר הלפרין, מבנק אפ"ק למערכת הבנקים בתל אביב יפו, מי ומי בתל אביב יפו, האנציקלופדיה של העיר העברית הראשונה, 1991, עמודים 482-484.
בנקאי ישר דרך, בנקאות-מגזין איגוד הבנקאים, 2014, עמוד 11.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  עופר אדרת, הסנגור האחרון של הבנקים - ד"ר אשר הלפרין בנקאי וכלכלן' , הארץ, אחרי מות, 20 בפברואר 2015
↑  רשימת יקירי העיר תל אביב באתר עיריית תל אביב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262357105171  LCCN: n2005059463  VIAF: 297152223   WorldCat (עם VIAF): 297152223
אריה אבנרי

ערך זה עוסק בעיתונאי איש אומ"ץ. אם התכוונתם לעיתונאי חוקר היישוב, איש הקיבוץ, ראו .
| --- | --- |

אריה אבנרי, 2013
 לידה:  5 בפברואר 1937 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  19 באפריל 2016 (בגיל 79) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה  האוניברסיטה הפתוחה 
 קישורים חיצוניים
 www.avneri-a.co.il
 
אריה אבנרי (5 בפברואר 1937 – 19 באפריל 2016) היה עיתונאי ואיש ציבור, בתפקידו האחרון שימש יושב ראש תנועת אומ"ץ.
חיים אישיים

אבנרי היה נשוי לזיוה ואב לשניים. נפטר ב-19 באפריל 2016 בבית החולים תל השומר.
פרסים והוקרה

במרוצת השנים זכה לשורה של אותות הוקרה, בהם: פרס מפעל חיים של אגודת העיתונאים, אות הנשיא למתנדב, הפרס הישראלי לביקורת התקשורת ע"ש אברמוביץ', פרס רוטרי הבינלאומי ע"ש פול האריס, ושורה של אותות נוספים.
ביקורת על פועלו

לצד עשרות ביקורות חיוביות על פעילותו הציבורית רבת השנים, נגד השחיתות הציבורית, אבנרי ספג ביקורת ציבורית ותביעות דיבה.
בשנת 1992, פרסם סדרת כתבות בשם "קומבינה במרינה" בעיתון "ידיעות אחרונות", על חשדות לשחיתות בהקמת מרינה הרצליה, בין השאר בהליך הזכייה במכרז ובהגדלת זכויות הבנייה. בעקבות כך נפתחה חקירת משטרה ובסופו של דבר הועמדו ראש העירייה אלי לנדאו, היזם מוטי זיסר ואחרים לדין פלילי, וזוכו מחמת הספק. החשד העיקרי היה שהאישורים שנתנה הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה בראשות לנדאו, נתנו הקלות משמעותיות מתנאי המכרז המקורי תוך הגדלה משמעותית ביותר של רווחי היזמים. זיסר תבע אחר כך את אבנרי תביעת דיבה וגם הגיש קובלנה פלילית. הוא חויב לפצות את זיסר, ובהמשך ביטל את תביעת הדיבה לאחר שאבנרי פרסם התנצלות.
בכתבת תחקיר בעיתון "הארץ". הכתבה הציגה אותו כאדם תאב פרסום ולא אמין, שתופס טרמפ על גילויי שחיתות של אחרים ומנכס אותם לעצמו. כחודש לאחר מכן פורסמה תגובתו של אבנרי באמצעות כתבה בערוץ 7. במקביל טען אבנרי כי הכתבה בעיתון "הארץ" הוזמנה על ידי אנשי אהוד אולמרט, בעקבות מאבקו להעמדתו של אולמרט לדין על מעלליו.
מאפריל ועד יולי 2007 התפרסמו מאמרי ביקורת הנוגעים להדחתו של אבנרי מתפקידיו במועצת העיתונות על רקע פעילותו הציבורית.
בשנת 2008 פורסם ספרו של אבנרי, "זעקי ארץ מושחתת" ועם השקתו נשמעה ביקורת חיובית בבלוגים פרטיים של בעלי עניין, לעומת חוסר תגובה של התקשורת הכללית.
ביוני 2010 הודיעה הנהלת הטלוויזיה החינוכית כי ועד העובדים עשה שימוש לרעה בספרו של אבנרי "זעקי ארץ מושחתת": "הנהלת החינוכית סבורה שעובדי התחנה זכאים לספרות איכותית, מעניינת ואמינה יותר מזו שחולקה להם כשי לחג השבועות". החל מסוף 2014 החל להגיש תוכנית ראיונות מיוחדת בנושאי חברה ותרבות בבית הסופר בתל אביב.
ספריו

אוסף כתביו מהשנים 1972-1958 כונס בשלושה ספרים:
מתחת לחגורה
פתפותי ביצים
צער גידול גברים
בשנת 1968 פרסם את "לוץ - המרגל על הסוס".
בשלהי שנות ה-70 של המאה ה-20 חיבר ספר תיעודי בשני כרכים - החלוצים האלמוניים, המתעד את העלייה לישראל משנות ה-50. הספר זכה לשבחים רבים, בהם מאת יצחק בן-אהרן, אשר כתב את דברי ההקדמה לספר.
חיבר מספר ספרים בנושאים ביטחוניים, בהם: פעולות התגמול, שיצא לאור בשלושה כרכים, ומלחמת ההתשה. כמו כן, תיעד את פעילות חיל האוויר הישראלי בשלוש מלחמות - היום הקצר ביותר, על מלחמת ששת הימים; שמיים בוערים, על מלחמת יום הכיפורים; והמהלומה, על מלחמת שלום הגליל.
פרסם מספר ספרים ביוגרפיים: ספיר (על פנחס ספיר), דוד לוי (על דוד לוי), רצח אופי (על יעקב לוינסון), והגביר - על אברהם שפירא בתקופת כהונתו כיו"ר ועדת הכספים של הכנסת ובראש אגודת ישראל. על הוצאת הספר "הגביר" ניהל אבנרי מערכה משפטית ממושכת בשם זכות הציבור לדעת. בית המשפט המחוזי בתל אביב הוציא צו מניעה שאסר את הפצת הספר, אלא אם יובא לעיונו המוקדם של שפירא. אבנרי הגיש ערעור לבית המשפט העליון. הרכב של שלושה שופטים, בראשות השופט אהרן ברק, התיר את פרסום הספר, וקבע עיקרון שעל-פיו חופש הביטוי גובר על זכות אדם לשם טוב. מאז ניתנו עשרות פסקי דין שהתבססו על ההלכה שנקבעה בתקדים זה.
ב-1977 פרסם את הספר "המפולת" על השנים שקדמו ל"מהפך" - עליית הליכוד לשלטון ועל ממשלתו הראשונה של יצחק רבין. ב-1984 פרסם את הספר "הקשר הליברלי" על התפוררות המפלגה הליברלית. ב-1993 פרסם את הספר: "התבוסה" ("כך התפורר שלטון הליכוד");
ב-1995 פרסם את הספר: "שלטון הכסף" ("מי הקבוצה השולטת במדינה?"); בשנת 2006 פרסם ספר ביוגרפי בשם "וילי הצחוק והדמע" אודות אדם יוצא דופן, יליד גרמניה בעל אישיות נדירה.
ב-2005 פרסם את הספר חידת פישמן, ביוגרפיה של איש העסקים אליעזר פישמן.
ב-2008 פרסם את הספר: "זעקי ארץ מושחתת". בשנת 2010 פרסם ספר ביוגרפי בשם "דודיק אדם, חקלאי" על מייסד פרדס חנה דודיק ברו. בשנת 2014 פרסם את ספרו הביוגרפי "החלוץ החברתי", המספר את קורות חייו של השר המנוח ד"ר ישראל כץ, מבכירי מעצבי דמותה של מדינת ישראל כמדינת רווחה. כמו כן פרסם ספר ביוגרפי בשם יוסקה על איש המופת יוסף ורד. באותה שנה הצטרף אבנרי גם לאגודת הסופרים, והחל להנחות ערבים ספרותיים בבית הסופר ולגלות פעילות בתחומים נוספים.
בשנת 2014 החל להרצות בשורה של מוסדות אקדמאים, בעיקר במכללת המרכז האקדמי פרס], הרצאותיו הן בנושאי שחיתות ציבורית, זכות הציבור לדעת ואתיקה עיתונאית.
ב-2015 פרסם את ספרו "אומץ לב - 25 שנות מאבק בשחיתות השלטונית, ספרו השביעי בנושא שחיתות.
אפרים קציר

פרופ' אפרים קציר (קצ'לסקי; 16 במאי 1916 – 30 במאי 2009) היה ביופיזיקאי ונשיאהּ הרביעי של מדינת ישראל. חתן פרס ישראל, זוכה פרס רוטשילד, פרס ויצמן, פרס טשרניחובסקי ופרס יפן על עבודותיו המדעיות. כיהן כמפקד הראשון של חיל המדע, כיהן כמדען הראשי במשרד הביטחון, הקים את המחלקה לביופיזיקה במכון ויצמן למדע ועמד בראשה.
קורות חיים > ראשית חייו

קציר נולד בשנת 1916 ליהודה וצילה קצ'לסקי בקייב שבאימפריה הרוסית, אליה הגיעו מפולין במהלך מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1920 שבה משפחתו לפולין, לעיר לודז', ובתחילת שנות ה-20 עלתה לארץ ישראל והתיישבה בירושלים. בראשית שנות השלושים למד בגימנסיה העברית בשכונת רחביה שבירושלים והיה מדריך בנוער העובד. שולמית לסקוב, שהייתה בת כתתו, תיארה אותו:
"אפרים היה נער גבוה למדי, קצת שמן, שטוב לבו היה שפוך על פניו המחייכות תמיד. הוא הצטיין בכל הלימודים, אפילו בציור ובהתעמלות... אך לא זה היה העיקר בעינינו אנו, חבריו לכתה, אלא הנכונות שלו לעזור לכל מי שנזקק לעזרה... בהפסקות היה מלמד אותנו ומכין אתנו את השיעורים... תמיד היה מוכן לעודד כל מי שרוחו נפלה. אינני זוכרת אותו כועס אפילו פעם אחת."
בשנת 1933 סיים את לימודי התיכון ובהמשך למד ביוכימיה באוניברסיטה העברית. לאור דרישת האוניברסיטה כי המרצים יעבירו את שיעוריהם בעברית, ביקשה טשרנה רייס מקציר שיעזור לה ויתרגם לה את הרצאותיה. בתמורה לימדה אותו את פרטי מחקרה על תכונות הפלנקטון. מחקרה של ד"ר רייס השפיע על מחקריו העתידיים של קציר עצמו.
בשנת 1941 קיבל תואר דוקטור על עבודה בהדרכת מכס פרנקל.
ב-1939 סיים את קורס הקצינים (מפקדי המחלקות) של "ההגנה" ביבנאל, והיה אחראי על הצד המדעי במחלקת המחקר של הארגון. במאי 1948 מונה למפקד חיל המדע (חמ"ד) של צה"ל בדרגת סגן-אלוף (אז דרגה אחת מתחת לאלוף).
קורות חיים > כמדען

בשנת 1949 הצטרף למכון ויצמן למדע, שם הקים את המחלקה לביופיזיקה ועמד בראשה עד לבחירתו לנשיא ב-1973. בחלק מתקופה זו, בשנות החמישים היה חבר בשורת המתנדבים. הוא התגורר ופעל במכון ויצמן עד יום מותו. בשנים 1966–1969 כיהן כמדען הראשי במשרד הביטחון, תפקיד חדש שהחליף את תפקיד היועץ המדעי לשר הביטחון שבו כיהן דוד ברגמן מאז קום המדינה. ועדה בראשותו בדקה את ארגון המחקר הממשלתי, ובין המלצותיה הייתה הקמת תפקיד המדען הראשי במשרדי הממשלה השונים. תפקיד המדען הראשי במשרד התעשייה והמסחר היה זרז חשוב בהתפתחות התעשייה עתירת הידע בישראל. ב-1966 מונה לחבר בוועדה לאנרגיה אטומית.
קציר ראה חשיבות גדולה בטיפוח החינוך המדעי. יחד עם פרופ' שלמה הסטרין היה העורך הראשון של כתב העת "מדע", ובהמשך היה חבר מועצת המערכת של כתב העת. הוא עמד בראש הוועדה לקידום החינוך המדעי לנוער מהקמתה ב-1968 ועד לאחר פרישתו לנשיאות המדינה. הוא המשיך בפעילותו המדעית גם בין תפקידיו החוץ-מדעיים השונים וגם לאחר פרישתו מתפקידים אלה. קציר חקר בין היתר מבנים של חלבונים, היבטים של מסיסות ואי-מסיסות, העברת אנרגיה בין חלבונים, קינטיקה אנזימטית ופירוק כימי של חלבונים. אחת מתרומותיו החשובות הייתה פיתוח שיטה לקיבוע אנזימים, שיטה שמשמשת בתעשיות התרופות והמזון.
קורות חיים > נשיא המדינה

במרץ 1973 נבחר קצ'לסקי כמועמדה של מפלגת העבודה לתפקיד נשיא המדינה, לאחר שניצח במרכז המפלגה את יצחק נבון. הוא היה מועמדם של יוצאי מפא"י, כדוגמת גולדה מאיר ופנחס ספיר, לעומת נבון, שהיה מועמד יוצאי רפ"י. באפריל 1973 נבחר על ידי הכנסת לנשיא המדינה, בהתמודדות מול אפרים אלימלך אורבך, והחל לכהן בתפקיד ב-24 במאי באותה שנה. קציר היה לנשיא המדינה הראשון שהתבגר בישראל. עם בחירתו, עברת את שמו מקצ'לסקי לקציר, בעקבות אחיו אהרן, שנרצח שנה קודם לכן.
קציר הנהיג את הענקת אות הנשיא למתנדב, ששני הזוכים הראשונים בו (ב-1974) היו יעקב מימון והאגודה למען החייל. בתקופת כהונתו פרצה מלחמת יום הכיפורים. התבטאותו על אודות האחריות לניהול המהלכים לקראת המלחמה ב-24 בנובמבר 1973 – ”כאשר יתלבנו כל המעשים שנעשו בקשר למלחמה, אני חושש שנמצא כי היו בהם מחדלים לא-מעטים. אסתכן ואומר – מחדלים צבאיים ומדיניים, מחדלים שכולנו אשמים בהם, משום שרצינו להיות בעולם אוטופי שלא היה זהה לחלוטין עם המציאות שחיינו בה” – ספגה ביקורת רבה מאחר שנתפסה כניסיון להמעיט באשמתם של ראשי המדינה והצבא ונזכרה כ"כולנו אשמים".
ב-19 בנובמבר 1977 היה הראשון שקיבל את פניו של נשיא מצרים אנואר סאדאת, כאשר הגיע לביקור היסטורי בישראל.
קורות חיים > לאחר הנשיאות

קציר לא רצה להמשיך לכהן כנשיא קדנציה נוספת, ולאחר תום תקופת כהונה אחת ב-1978 פרש, סיבה ראשונה: בגלל אהבתו למדע, וסיבה נוספת: ”אם אתה מכהן במישרה כל כך נכבדה יותר מחמש שנים, אתה מתחיל להסתכל על הסובב אותך מלמעלה למטה. זאת לא רציתי בשום פנים ואופן.”
כשסיים את תפקידו נרשמו כל המתנות שקיבל כרכוש המדינה, אולם חפצי אומנות שונים הושאלו והוצגו בעירו רחובות.
לאחר פרישתו חזר לפעילות מדעית, ועסק במחקר-בסיסי בעיקר של חלבונים. ועמד בראש המרכז לביוטכנולוגיה באוניברסיטת תל אביב, שהיה בין יוזמיו ומקימיו. במרכז גם לימד והיה קשור לפעילות המדעית שבו. בשנת 1984 הצטרף למועצה האקדמית המייעצת של אורט כנשיא המועצה. בין השנים 1986–1990 שימש כנשיא אורט העולמי.
ב-1988 התמנה ליושב ראש הוועדה הלאומית לביוטכנולוגיה ולאחר מכן לנשיא הוועדה, ובתפקידיו תרם רבות לפיתוח המחקר והתעשייה הביוטכנולוגיים בישראל.
ב-30 במאי 2009 נפטר קציר בביתו שבמכון ויצמן ברחובות, בן 93 במותו. לבקשתו, לא נטמן בחלקת גדולי האומה בהר הרצל אלא בבית העלמין ברחובות, לצד רעייתו נינה.
שמו הונצח ברחובות בהוד השרון, בנס ציונה וברחובות.
קורות חיים > דעותיו

קציר התנגד לכניסת צה"ל לביירות במלחמת שלום הגליל, לאחר טבח סברה ושתילה, פרסם עם עוד חמישה מדענים גילוי דעת שעל הממשלה להקים ועדת חקירה ממלכתית (בניגוד לדעת הממשלה) בלתי תלויה. ”לא ייתכן שהנתבע יהיה גם הדיין”.
בנוסף, התנגד לכך שמדינת ישראל מקבלת תמיכה כספית מארצות הברית.
קורות חיים > פרסים

עבודתו המדעית זכתה להערכה רבה. בשנת 1950 זכה בפרס ויצמן למדע של עיריית תל אביב. בשנת 1959 קיבל במשותף עם תלמידו, מיכאל סלע, את פרס ישראל למדעי החיים. שנה מאוחר יותר נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, וב-1961 הוענק לו פרס רוטשילד. על תרומתו בפיתוח של אנזימים מקובעים זכה קציר ב-1985 בפרס יפן. כמו כן קיבל תוארי כבוד מאגודות מדעיות ומאוניברסיטאות שונות בעולם. ובשנת 1966 היה הישראלי הראשון שנבחר כחבר זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. ב-1977 נבחר לחבר חוץ בחברה המלכותית הבריטית (הישראלי השני). משנת 1991 היה חבר כבוד באקדמיה הרומנית. המחלקה להנדסת ביוטכנולוגיה במכללה האקדמית להנדסה אורט בראודה בכרמיאל נקראה על שמו בעודו בחיים.
משפחתו

אחיו הבכור, המדען פרופ' אהרן קציר, הצטרף עמו למכון ויצמן למדע והיה ראש המחלקה לחקר הפולימרים. הוא נרצח בשנת 1972 בהתקפת מחבלים יפנים בנמל התעופה לוד.
אשתו, נינה קציר בת מאיר גוטליב, שנולדה בפולין ונפטרה בשנת 1986 בישראל, הייתה מורה לאנגלית ונודעה בשיטות ההוראה המודרניות שפיתחה. בעיתון "ג'רוזלם פוסט" פרסמה טור שהוקדש לבעיות ההוראה בשפה זרה. כרעייתו של נשיא המדינה יזמה מפגשים בין סופרי ילדים לבין ילדים. ביוזמתה נחגג בישראל שבוע הילד הבינלאומי, שבמסגרתו מספרות נשות דיפלומטים על ישראל לילדים בארץ מוצאן. לאחר מלחמת יום הכיפורים חוללה סערה זוטא, כאשר יזמה חלוקה של אלפי גיליונות "פלייבוי" לחיילים שבחזית לאור בקשה של חיילים.
לזוג קציר נולדו שלושה ילדים: בן אחד, מאיר קצ'לסקי, המשמש פרופסור למתמטיקה בטכניון, ושתי בנות שהלכו לעולמן בגיל צעיר: הבת נורית מתה מתאונת שאיפת גז, וב-1978 הוקם לזכרה "המרכז העירוני לתיאטרון ע"ש נורית קציר" בירושלים.., והבת עירית שמה קץ לחייה.
לקריאה נוספת

אפרים קציר, סיפור חיים, ירושלים: כרמל, 2008.(הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  אפרים קציר, סיפור חיים, עמ' 18.
↑  קורות חייו של אפרים קציר, הנשיא הרביעי אתר משרד ראש הממשלה, המועצה להנצחת זכרם ופועלם של נשיאי ישראל וראשי ממשלה
↑  עמוס כרמל, פרופ' אפרים קצ'לסקי - המדען הראשי של מערכת הביטחון, דבר, 22 ביולי 1966
↑  דניאל בלוך, פרופ' קצ'לסקי־קציר נבחר לכהונת הנשיא, דבר, 11 באפריל 1973, המשך
↑  רפאל מן, כל מתנה שניתנה לעובד ציבור היא רכוש של המדינה, מעריב, 30 בינואר 1987
↑  רשימת חברי הכבוד באקדמיה הרומנית
↑  על משלוח "פלייבוי" לחיילים, מעריב, 26 בדצמבר 1973
↑  פלייבוי, אשת הנשיא וחיילי צה"ל, באתר בבלוג "הערות שוליים להיסטוריה"
↑  נורית קצ'לסקי נמצאה מתה בבית הוריה ברחובות, הַבֹּקֶר, 14 בנובמבר 1965
↑  "המרכז העירוני לתיאטרון ע"ש נורית קציר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263760605171  BIBSYS: 90183123  BnF: cb12667040n (data)  CiNii: DA06921671  GND: 140573879  ISNI: 0000 0001 0919 9421  LCCN: n79134125  NKC: xx0274107  NLA: 35261124  NTA: 06763768X  SNAC: w6vd9bdn  SUDOC: 161837697  Trove: 886954  VIAF: 82902674   WorldCat (עם VIAF): 82902674 
קציר מבקר בחפירות תל דן מקבל הסברים מהארכאולוג וסיליוס צפיריס
נשיא המדינה אפרים קציר לוחץ יד לשייח בדואי, שבא לקבל את פניו בכניסה לבית ספר שדה בסנטה קתרינה, 18 בנובמבר 1974
קציר בזקנתו, 2006
פסלו של אפרים קציר במשכן הנשיא
ביטויי שנאה בישראל

גרפיטי נושא את הכיתוב "מוות לערבים" על גבי קבר שחולל בישראל
ביטויי שנאה בישראל כוללים קריאות הנובעות משנאה, ומופנות בישראל כלפי קבוצות אוכלוסייה שונות.
ביטויים בולטים ממניעים לאומניים וגזעניים הן הקריאות "אטבח אל-יהוד" או מוות ליהודים, של ערבים כלפי יהודים, ו"מוות לערבים", של יהודים כלפי ערבים.
ביטויי שנאה נוספים נוגעים למוצא, להשתייכות פוליטית ולמידת הדתיות, ומכילים גם הם פעמים רבות איחולי מוות, לדוגמה: "מוות לשמאלנים", "מוות לדוסים", "מוות לאשכנזים" ו"מוות למתנחלים".
ראו גם

גזענות בישראל
כינויי גנאי בשיח הפוליטי בישראל
הערות שוליים

↑  נחום ברנע, ימי נתניהו - טורים פוליטיים, הוצאת זמורה-ביתן, 1999, עמוד 288
יאיר גלילי, אצטדיון השנאה, באתר ynet, 5 בנובמבר 2007
↑  עידן יוסף, צלבי קרס בבני ברק: מוות לדוסים, באתר News1 מחלקה ראשונה, 1 בדצמבר 2008
↑  שאול ביבי‏, לכתוב סליחה בחול, באתר וואלה, 23 בפברואר 2010
↑  יוני קמפינספקי, ערבים ביפו: מוות למתנחלים, באתר ערוץ 7, 2 במרץ 2011
ערך זה הוא קצרמרבנושא סוציולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ארנסטו קהאן

| --- | --- |

ארנסטו קהאן, 2014
 לידה:  2 בדצמבר 1940 (בן 84) חנרל רוקה, ארגנטינה 
 מדינה:  ישראל 
 
ארנסטו קהאן (נולד ב-2 בדצמבר 1940) הוא משורר, סופר, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת תל אביב, רופא, אפידמיולוג, צייר ופעיל שלום ישראלי.
ביוגרפיה

קהאן נולד בעיר חנרל רוקה שבחבל פטגוניה בארגנטינה הוריו, יצחק וקטלינה, עברו בשנת 1955 לבואנוס איירס. שם החל ארנסטו ללמוד בפקולטה לרפואה באוניברסיטת בואנוס איירס כשהיה בן 17 בלבד, ותוך כדי, בגיל 20, התגייס לצבא הארגנטינאי ושירת שנתיים בחיל הים. במהלך שירותו כתב שירים מרדניים בהשפעת שירה אמריקאית, לטינית ואוניברסלית. לאחר שחרורו הצטרף למפלגה הסוציאליסטית ובגיל 24 סיים את לימודיו כרופא. הוא החל להתמחות כנוירולוג במכון קוסטה בוארו של בית החולים האוניברסיטאי דה קליניקאס בבואנוס איירס. במקביל, שימש כרופא כללי בשכונת עוני בעיר.
ב-1969 קיבל תעודה בבריאות הציבור ועשה את הסטאז' שלו בעיר חוחוי בצפון מערב ארגנטינה. כשהחונטה הצבאית עלתה לשלטון ב-1976 נאלץ לעזוב את המדינה ומימש את זכותו כיהודי לעלות לארץ ישראל.
ביוגרפיה > בישראל

קהאן התקבל לעבודה בבית החולים האוניברסיטאי של אוניברסיטת תל אביב ולימד במקביל בפקולטה לרפואה ועם הזמן, גם באוניברסיטאות אחרות ברחבי העולם אליהן הוזמן. במשך כ-30 שנה היה סגן מנהל בית החולים בילינסון בישראל וגם ניהל את המחלקה לאפידמיולוגיה וסטטיסטיקה במכון לרפואה תעסוקתית באוניברסיטת תל אביב. לבסוף מונה לפרופסור ברפואה באוניברסיטה והוזמן ללמד ברחבי העולם בהרצאות וקורסים בנושא בריאות. קאהן השתקע בעיר בכפר סבא וב-1998 נבחר לחבר המועצה העירונית של העיר.ב-1999 היה ברשימת המתמודדים לכנסת מטעם מפלגת מרצ.
במשך השנים היה פרופסור באוניברסיטאות: תל אביב-ישראל, באוניברסיטת (UCE) ברפובליקה הדומיניקנית, באוניברסיטה הקתולית בפרו, באוניברסיטת (UNAM)- במקסיקו ובאוניברסיטת סלמנקה בספרד. לאור פעילתו קיבל תואר חברות כבוד באקדמיה המלכותית האירופית לדוקטורים (READ), ואקדמאי של כבוד מטעם האקדמיה הבינלאומית למדעים, טכנולוגיה, חינוך ומדעי הרוח (AICTEH). הוא מונה לאורח מכובד בכמה ערים היסטוריות ובבירות יבשת אמריקה על תרומתו לשלום ולבריאות העמים ונבחר לסגן נשיא הארגון "רופאים בינלאומיים למניעת מלחמה גרעינית." (IPPNW). במשך כל אותה התקופה, כתב שירה בעיקר בשפה הספרדית שפורסמה ברחבי העולם.
ב-2005 הוענקה לו מדליית זהב של הקונגרס העולמי של משוררים על "מצוינות פואטית" 2005. איגוד הסופרים הבינלאומי (IWA) בחר בו כ"משורר הטוב ביותר לשנת 2006".
קהאן כיהן כנשיא איגוד הסופרים הישראלי בשפה הספרדית (AIELC). היה חבר בוועדה ובחבר השופטים בלמעלה מ-30 תחרויות שירה בינלאומיות, הוא משמש כנשיא הסדנה הספרותית של BRASEGO, כסגן נשיא הפורום הבינלאומי לספרות ותרבות לשלום, כסגן נשיא ראשון לקונגרס המשוררים העולמי ולאקדמיה העולמית לאמנות ותרבות, כסגן נשיא הקונגרס העולמי של המשוררים, לוס אנג'לס 2005, מונגוליה 2006, מקסיקו 2008 וארצות הברית, 2011 וכנשיא הקונגרס העולמי ה-32 של המשוררים שהתקיים בישראל ב-2012.
ב-2008 הוכר כ"יוצר העולמי של שלום בהרמוניה "על ידי האגודה הגלובלית להרמוניה (GHA) ברוסיה.
פרסומים

קהאן פרסם 18 ספרים, כולל ספרי שירה ורפואה, 26 פרקים באנתולוגיות, ולמעלה מ-100 מאמרי מחקר מדעיים, שפורסמו במגזינים לביקורת עמיתים. "רצח עם" הוא ספרו המפורסם ביותר שהתפרסם באנגלית, ספרדית ויפנית ונכתב יחד עם המשוררת, היפנית טאקי יוריקו. הספר הוא אוסף של מאמרים ושירים המוקדשים למעשי רצח העם שהתרחשו במאה העשרים, ביניהם השואה, פצצות הגרעין ביפן, רצח עם הארמני, ובהווה בעולם השלישי כגון תמותת תינוקות גבוהה, רעב והיעדר שירותים רפואיים וחינוכיים.
ספרים בולטים נוספים ברשימה זו הם "SUGGESTION" (אנגלית) ו-"INSINUACION" (ספרדית) בהוצאת בית המדיה דלהי, "ANTE RÉQUIEM Y EN CAMINO" בהוצאת אד. וDunken Buenos Aires בספרדית. שירים מספרו "PAXAPORTE" תורגמו ל-12 שפות. ספרו "רצח עם" הוצג בפסטיבלי ספרים במונגוליה, גרמניה, ספרד, יוגוסלביה וארגנטינה. בשנת 2020 יצא תרגום ראשון של ספר שלו לעברית, בשם "טרם רקוואים, הלך בדרכים".
פרסים והוקרה

1996 - "שגריר השלום של הנוער באורוגוואי".
2005 - הקונגרס העולמי למשוררים. מדליית זהב על "מצוינות פואטית".
2010 - זוכה בתחרות השירה הבינלאומית השנייה לשירה על שם אלפונסינה סטורני, ארגנטינה.
2016 - פרס שוויצר לשלום. על "עבודה אמיצה למען השלום במזרח התיכון".