stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיסת פרפרזה
היסטוריה

פרפרזה מוזיקלית, באופן כללי, הייתה בשימוש זמן רב לפני שיוחסה לראשונה למוזיקה של נוסח המיסה המקובל. בראשית המאה ה-15 ובאמצעיתה היה זה נוהג מקובל, שיצירה כגון מוטט תעשה שימוש במלודיה רבת-עיטורים של קנטוס פלאנוס כמקור, כשהמלודיה מופיעה על פי רוב בקול העליון. "גלוריה" של ג'ון דאנסטפל היא דוגמה לנוהל הזה, וכמוה גם שתי היצירות שכתב גיום דופאי לאנטיפון המריאני Alma redemptoris mater. יצירות רבות בפובורדון, טכניקה אופיינית לאסכולה הבורגונדית, משתמשות בגרסת פרפרזה של נעימת קנטוס פלאנוס בקול העליון. במקרים אלה, לא הוסווה המקור בפרפרזה; אפשר היה לזהותו בנקל מבעד לכל הקישוטים שנוספו אליו.
דופאי היה מן הסתם אחד הראשונים שהשתמשו בטכניקת פרפרזה במיסה. יצירתו Missa Ave regina celorum (שנכתבה בין 1463 ל-1474) דומה למיסת מחזורית (מיסת קנטוס פירמוס) במובן זה, שהנעימה מופיעה בטנור, עם זאת, היא עברה עיבוד (פרפרזה) בהרחבה ושכלול (ודופאי גם כולל בה קטעים מן המוטט שלו על אותו אנטיפון ומקדים בכך את טכניקת המיסה הפארודית). בשנות ה-70' או ה-80' של המאה ה-15 מופיעות המיסות הראשונות, העושות שימוש ביותר מקול אחד: שתי דוגמאות ששרדו הן משלך יוהנס מרטיני, Missa domenicalis ו-Missaferialis
עד ראשית המאה ה-16 התפשט השימוש בנעימה שעברה פרפרזה בכל הקולות של מרקם פוליפוני. הדוגמה המפורסמת ביותר מראשית המאה ה-16, ואחת המפורסמות ביותר במיסות הפרפרזה מאז ומעולם, הייתה ה-Missa pange lingua מאת ז'וסקן דה פרה, פנטזיה מורחבת על ה-Pange Lingua, מזמור תפילה ל"קורפוס כריסטי" מאת תומאס אקווינס. מיסה זו חוברה, קרוב לוודאי, סמוך לסוף חייו של ז'וסקן, בסביבות 1520. ב-Missa pange lingua כל הקולות שרים נוסחים שונים של המזמור, כשהתחלות של פסוקים עוקבים מציינות נקודות אימיטאציה במיסה. לכל הקולות ניתן משקל שווה, והיצירה כולה משיגה אחדות מוטיבית, שהוותה תמורה משמעותית מן הנוהג הקודם.
עוד מלחין מן הדור של ז'וסקן, שמילא תפקיד חשוב בהתפתחות מיסת הפרפרזה היה פייר דה לה רי. כמו ז'וסקן, החל לעבוד בטכניקת הקנטוס פירמוס והמשיך להשתמש בה רוב חייו; אבל הוא החל לעבד ולשכלל את חומר המקור ובסופו של דבר מיזג אותו לרב-קוליות של המרקם הפוליפוני, הנותן משקל שווה לכל הקולות.
בהמשך המאה ה-16 נשארה הפרפרזה טכניקה לבניית מיסות, אף כי השימוש בה פחת בהשוואה לטכניקה הפארודית. פלסטרינה השתמש בטכניקת פרפרזה ב-31 מן המיסות שלו; רק טכניקת הפארודיה, בה השתמש ב-51 מיסות, עלתה עליה במספר.רוב המיסות שלו המבוססות על מזמורי תפילה הן מיסות פרפרזה. ביצירות אלה, מזמורי המקור מוצגים במקרים רבים בצורה תמציתית. כשוועידת טרנטו אסרה ב-1562 את השימוש בשירים חילוניים כמקורות למיסות, נמנע מן המלחינים השימוש במצבור גדול של מוזיקה, שעד אז בזזו ממנו ככל העולה על רוחם לשם כתיבת פארודיות; אותם מלחינים שצייתו לתכתיבי המועצה חזרו במקרים רבים לשימוש במזמורים מונודיים ובקנטוס פלאנוס, מקורות שהזכירו את טכניקת הפרפרזה. למעשה, במהלך תקופה זו הייתה זאת השיטה העדיפה לשימוש במזמרים גרגוריאניים ליצירת מיסות.
מיסות פרפרזה נכתבו לעיתים רחוקות יחסית באנגליה ובגרמניה, בייחוד לאחר הרפורמציה הפרוטסטנטית. מלחיני מיסות במחוזות אלה פיתחו סגנונות עצמאיים ושניהם נטו לשימוש בצורות שונות של טכניקת הקנטוס פירמוס.
לקריאה נוספת

J. Peter Burkholder: "Borrowing"; Honey Meconi, "Pierre de La Rue"; Grove Music Online, ed. L. Macy (Accessed November 6, 2006), (subscription access)
Gustave Reese, Music in the Renaissance. New York, W.W. Norton & Co., 1954. ISBN 978-0-393-09530-2
Harold Gleason and Warren Becker, Music in the Middle Ages and Renaissance (Music Literature Outlines Series I). Bloomington, Indiana. Frangipani Press, 1986. ISBN 978-0-89917-034-3
Lewis Lockwood, "Mass." The New Grove Dictionary of Music and Musicians, ed. Stanley Sadie. 20 vol. London, Macmillan Publishers Ltd., 1980. ISBN 978-1-56159-174-9
The New Harvard Dictionary of Music, ed. Don Randel. Cambridge, Massachusetts, Harvard University Press, 1986. ISBN 978-0-674-61525-0
Robert Sherr, ed., The Josquin Companion. Oxford University Press, 1999. ISBN 978-0-19-816335-0
ג'. פיטר בורקהולדר: "שאילות"; האני מקוני, "פייר דה לה רי"; מילון גרוב המקוון בעריכת ל. מייסי.
גוסטאב ריז, "מוזיקה ברנסאנס", ניו יורק, נורטון ושות', 1954.
הרולד גליסון ווארם בקר, "מוזיקה בימי הביניים והרנסאנס" (קווים מנחים בספרות המוזיקה, סדרה I), בלומינגטון, אינדיאנה, הוצאת פרנג'יפאני, 1986.
לואיס לוקווד, "מיסה", "מילון גרוב החדש למוזיקה ומוזיקאים" בעריכת סטנלי סיידי, כרך 20. לונדון, מקמילן, 1980.
"מילון הרווארד החדש למוזיקה" בעריכת דון רנדל, קיממברידג', מאסצ'וסטס, הוצאת אוניברסיטת הרווארד, 1986.
רוברט שר, עורך, "המדריך לז'וסקן", הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 1999.
הערות שוליים

↑  Harvard Dictionary of Music, p. 608.
↑  Burkholder, Grove
↑  Planchart: Sherr, p. 130–150.
↑  Meconi, Grove
↑  Lockwood, Grove
↑  Harvard Dictionary of Music, p. 608.
מערכת החורף הרוסית 1941–1942

מתקפת החורף הסובייטית
מערכת החורף הרוסית 1941–1942 היה השם שניתן על ידי הפיקוד הצבאי הסובייטי לתקופה שסימנה את תחילתו של מבצע ההתקפי האסטרטגי במוסקבה (הידוע יותר בשם הקרב על מוסקבה) והתנהלה בין 5 בדצמבר 1941 ל-7 במאי 1942. שלב הפתיחה של מבצעי התקפת הנגד האסטרטגית של הצבא האדום בברית המועצות היה ניצחון סובייטי גדול אם כי יקר.
המערכה החלה במבצע ההתקפי האסטרטגי במוסקבה (5 בדצמבר 1941 – 7 בינואר 1942) עם המבצע האמפיבי קרץ'-פאודוסיה שהתנהל בו-זמנית (25 בדצמבר 1941 – 2 בינואר 1942).
המבצעים במרכז וצפון ברוסיה החלו עם סיום מתקפת הנגד במוסקבה כמעט במקביל למתקפת אובויאן-קורסק (3 בינואר 1942 – 26 בינואר 1942), מתקפת ליובאן (7 בינואר 1942 – 30 באפריל 1942), המבצע ההתקפי בדמיאנסק (7 בינואר 1942 - 20 במאי 1942), מתקפת אוראל-בולכוב (8 בינואר 1942 – 28 באפריל 1942), והמבצע ההתקפי האסטרטגי רז'ב-ויאזמה (8 בינואר 1942 – 20 באפריל 1942).
המערכה הסתיימה במבצע ההתקפי ברונקובו-לוזוביה (18 בינואר 1942 – 31 בינואר 1942), ניסיון מחודש להשתלט מחדש על קרים במהלך המבצע ההתקפי בקרים (27 בינואר 1942 – 15 באפריל 1942) והמבצע ההתקפי בבולכוב (24 במרץ 1942 – 3 באפריל 1942).
הערות שוליים

↑  Erickson 2003, p.249.
↑  Erickson 2003, p.288–291.
↑  Erickson 2003, p.305.
↑  Erickson 2003, p.297.
↑  לא להתבלבל עם מבצע מאדים, המתייחס למבצע סובייטי אחר באותו אזור, במהלך נובמבר ודצמבר 1942
מיסליבסקה

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  קילבסה 
 מוצא:  פולין 
 מרכיבים עיקריים:  בשר חזיר 
 
נקניק מיסליבסקה (נקניק ציידים) (בפולנית: Kielbasa myśliwska) הוא סוג של קילבסה (נקניק פולני) מעושן קלות ומיובש.
מאפיינים

המרכיבים שלו הם בשר חזיר, מלח, פלפל, וערער. אורכו בדרך כלל בסביבות 10 ס"מ ואורך ורוחבו כ-2.5 ס"מ בקוטר. לפחות מותג אחד, המיוצר בפולין, אך נמכר בבריטניה, מכיל גם בשר בקר וגם בשר חזיר.
כפי שמשתמע מהשם הנקניק מועדף על ציידים, דייגים ועובדי חוץ אחרים.  הוא רשום תחת השם "kiełbasa myśliwska staropolska" כמוצר בשר מסורתי בפולין ומוצר בעל התמחות מסורתית מובטחת באיחוד האירופי ובבריטניה.
צריכה

מיסליבסקה פרוסה משמשת בדרך כלל להכנת כריכים עם לחם שיפון. כפי ששמה מרמז, היא כאמור מזון לציידים, פועלי בניין וכו'. אולי בגלל האופן הפשוט שבו הוא מאוחסן הוא נפוץ לצריכה לצד נקניק Jalowcowka ועם וודקה ערער.
לפולנים ברחבי העולם, ניחוח ערער, שיח בר עם פירות יער בטעמים חריפים, קשור ביערות, בחיק הטבע, לציד ולעיסוקים אחרים בחוץ. ערער הוא גולת הכותרת העיקרית של הטעמים של שני הנקניקים המעושנים המוצקים, בעלי הגוף, בנוסף לכך שהוא מתובל בגרגרי ערער מרוסקים, הוא מעושן גם בעשן עץ ערער. כלומר, נקניקים האלה אינם צריכים קירור ויש להם 'חיי מדף' ארוכים במיוחד. ניתן לקחת נקניקיית ערער לפיקניקים ולאתרי קמפינג, לטיולי דיג ומסעות ציד. אבל זהוא גם חטיף מצוין בכל מקום ובכל זמן.
ראו גם

קילבסה
רשימת נקניקיות
המטבח הפולני
הערות שוליים

↑  Małecki, J; Sołowiej, B G (2019-10-14). "Traditional and regional meat products in Poland". IOP Conference Series: Earth and Environmental Science. 333: 2. doi:10.1088/1755-1315/333/1/012006. ISSN 1755-1315.
↑  Sula, Mike (2019-04-18). "A guide to Polish sausage". Chicago Reader (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2021-09-19.
↑  Strybel, Robert; Strybel, Maria (2005). Polish Heritage Cookery (באנגלית). Hippocrene Books. pp. 783–784. ISBN 978-0-7818-1124-8.
↑  "Kiełbasa myśliwska staropolska". European Union. נבדק ב-30 באוקטובר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Kiełbasa myśliwska staropolska". UK Government. נבדק ב-30 באוקטובר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
מניפתה של ליידי וינדרמיר (סרט, 1935)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  המחזה "מניפתה של ליידי וינדרמיר" מאת אוסקר ויילד
 בימוי:  היינץ הילפרט
 הופק בידי:  גאורג ויט
 תסריט:  הרברט ב. פרדרסדורף היינץ הילפרט ברנד הופמן
 עריכה:  אקסל פון ורמר
 שחקנים ראשיים:  ליל דגובר וולטר רילה פריץ אודמר
 מוזיקה:  וולטר גרונוסטאי
 צילום:  אוסקר שנירץ' 
 מדינה:  גרמניה
 חברת הפקה:  Georg Witt-Film UFA
 חברה מפיצה:  Rota-Film Sascha-Film
 הקרנת בכורה:  25 באוקטובר 1935
 משך הקרנה:  95 דקות
 שפת הסרט:  גרמנית
 סוגה:  סרט קומדיה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מניפתה של ליידי וינדרמיר (בגרמנית: Lady Windermeres Fächer) הוא סרט קומדיה גרמני משנת 1935 בבימויו של היינץ הילפרט, ובכיכובם של ליל דגובר, וולטר רילה ואריברט ושר. הסרט מבוסס על המחזה "מניפתה של ליידי וינדרמיר" מאת אוסקר ויילד. את עיצוב התפאורה תכננו הארט דיירקטורים היינריך ביזנהרץ ולודוויג ריבר.
צוות השחקנים

ליל דגובר – גברת ארלין
וולטר רילה – לורד וינדרמיר
האנה ואג – ליידי וינדרמיר
פריץ אודמר – לורד אוגוסטוס
קרל גונתר – לורד דרלינגטון
קרל לודוויג שרייבר – לורד ארתור
ארנסט קרשו – ססיל גרהם
היינץ סלפנר – דוכס ברוויק
אילזה פירסטנברג – דוכסית ברוויק
אולגה לימברג – ליידי האטפילד
פאול דאלקה – בנקלר בראון
הערות שוליים

↑  Bock, Hans-Michael; Bergfelder, Tim, eds. (2009). The Concise Cinegraph: Encyclopaedia of German Cinema. New York: Berghahn Books. p. 77. ISBN 978-1-57181-655-9.
ערך זה הוא קצרמרבנושא סרטים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מוקדמות מונדיאל 2014 - אפריקה

203 נבחרות לאומיות נרשמו למוקדמות מונדיאל 2014, והתחרו על 31 מקומות בטורניר. נבחרת ברזיל, מארחת טורניר הגמר, העפילה אוטומטית, ללא צורך בהשתתפות במשחקי המוקדמות. בדומה למוקדמות מונדיאל 2010 נאלצה האלופה המכהנת להשתתף בטורניר המוקדמות. הגרלת המשחקים נערכה בריו דה ז'ניירו שבברזיל ב-30 ביולי 2011.
לאפריקה (CAF) הוקצו 5 מקומות, עליהם התחרו 52 נבחרות.
מהלך המוקדמות

קונפדרציית הכדורגל של אפריקה (CAF) זכתה ל-5 כרטיסים למונדיאל עליו התחרו 52 נבחרות (מאוריטניה לא השתתפה). הטורניר נערך בשלושה סבבים, כאשר 28 הקבוצות הטובות ביותר הורשו להתחיל מן ישירות הסבב השני. להלן חלוקת הנבחרות (בסוגרים - דירוג הנבחרות לפי הדירוג העולמי של פיפ"א ליולי 2011):
| ישירות לסיבוב השני | החל מהסיבוב הראשון |
| --- | --- |
  חוף השנהב (14)   מצרים (34)   גאנה (36)   בורקינה פאסו (39)   ניגריה (43)   סנגל (46)   דרום אפריקה (49)   קמרון (50)   אלג'יריה (52)   תוניסיה (55)   גבון (60)   לוב (63)    מרוקו (63)    גינאה (68)   בוטסואנה (71)   מלאווי (72)   זמביה (74)   אוגנדה (76)   מאלי (77)   כף ורדה (82)   בנין (86)    זימבבואה (86)    הרפובליקה המרכז-אפריקאית (89)   סיירה לאון (93)   סודאן (97)   ניגריה (98)   אנגולה (100)    גמביה (100):    מוזמביק (103)   הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (123)    טוגו (123)    ליבריה (125)   טנזניה (127)   הרפובליקה של קונגו (129)   קניה (130)   רואנדה (134)   אתיופיה (139)   נמיביה (140)   בורונדי (143)   מדגסקר (149)   גינאה ביסאו (151)   גינאה המשוונית (155)   צ'אד (158)   סווזילנד (169)   קומורו (175)   לסוטו (184)   אריתריאה (188)   סומליה (191)   ג'יבוטי (194)   מאוריציוס (195)   סיישל (199)   סאו טומה ופרינסיפה (לא דורגה)
מהלך המוקדמות > סיבוב שני > בית 1

אתיופיה העפילה לסיבוב השלישי.
מהלך המוקדמות > סיבוב שני > בית 2

תוניסיה העפילה לסיבוב השלישי.
מהלך המוקדמות > סיבוב שני > בית 3

חוף השנהב העפילה לסיבוב השלישי.
מהלך המוקדמות > סיבוב שני > בית 4

גאנה העפילה לסיבוב השלישי.
מהלך המוקדמות > סיבוב שני > בית 5

בורקינה פאסו העפילה לסיבוב השלישי.
מהלך המוקדמות > סיבוב שני > בית 6

ניגריה העפילה לסיבוב השלישי.
מהלך המוקדמות > סיבוב שני > בית 7

מצרים העפילה לסיבוב השלישי.
מהלך המוקדמות > סיבוב שני > בית 8

אלג'יריה העפילה לסיבוב השלישי.
מהלך המוקדמות > סיבוב שני > בית 9

קמרון העפילה לסיבוב השלישי.
מהלך המוקדמות > סיבוב שני > בית 10

סנגל העפילה לסיבוב השלישי.
מהלך המוקדמות > סיבוב שלישי

הסיבוב השלישי נערך בשיטת בית וחוץ. עשר הקבוצות שהעפילו לשלב זה חולקו לשני דרגים, על פי הדירוג העולמי של פיפ"א, ונקבע כי לכל נבחרת מן הדרג הראשון תוגרל נבחרת מן הדרג השני.
דרג א': חוף השנהב, גאנה, אלג'יריה, ניגריה, תוניסיה
דרג ב': מצרים, בורקינה פאסו, קמרון, סנגל, אתיופיה
חמש הנבחרות מאפריקה שהעפילו, בסופו של דבר, אל המונדיאל, היו בדיוק אלו שהעפילו גם אל מונדיאל 2010 (להוציא את דרום אפריקה, שהעפילה במונדיאל 2010 אוטומטית בשל היותה המארחת).
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 12 באוקטובר 2013 |  חוף השנהב | 3 - 1 |  סנגל | אביג'אן, חוף השנהב |
| 12 באוקטובר 2013 |  |  |  | אביג'אן, חוף השנהב |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 16 בנובמבר 2013 |  סנגל | 1 - 1 |  חוף השנהב | קזבלנקה, מרוקו |
| 16 בנובמבר 2013 |  |  |  | קזבלנקה, מרוקו |
חוף השנהב העפילה.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 13 באוקטובר 2013 |  אתיופיה | 1 - 2 |  ניגריה | אדיס אבבה, אתיופיה |
| 13 באוקטובר 2013 |  |  |  | אדיס אבבה, אתיופיה |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 16 בנובמבר 2013 |  ניגריה | 2 - 0 |  אתיופיה | קלבר, ניגריה |
| 16 בנובמבר 2013 |  |  |  | קלבר, ניגריה |
ניגריה העפילה.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 13 באוקטובר 2013 |  תוניסיה | 0 - 0 |  קמרון | ראדס, תוניסיה |
| 13 באוקטובר 2013 |  |  |  | ראדס, תוניסיה |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 17 בנובמבר 2013 |  קמרון | 4 - 1 |  תוניסיה | יאונדה, קמרון |
| 17 בנובמבר 2013 |  |  |  | יאונדה, קמרון |
קמרון העפילה.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 15 באוקטובר 2013 |  גאנה | 6 - 1 |  מצרים | קומאסי, גאנה |
| 15 באוקטובר 2013 |  |  |  | קומאסי, גאנה |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 19 בנובמבר 2013 |  מצרים | 2 - 1 |  גאנה | קהיר, מצרים |
| 19 בנובמבר 2013 |  |  |  | קהיר, מצרים |
גאנה העפילה.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 12 באוקטובר 2013 |  בורקינה פאסו | 3 - 2 |  אלג'יריה | ואגאדוגו, בורקינה פאסו |
| 12 באוקטובר 2013 |  |  |  | ואגאדוגו, בורקינה פאסו |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 19 בנובמבר 2013 |  אלג'יריה | 1 - 0 |  בורקינה פאסו | בלידה, אלג'יריה |
| 19 בנובמבר 2013 |  |  |  | בלידה, אלג'יריה |
אלג'יריה העפילה בזכות יתרון שערי חוץ.
הערות שוליים

↑  תוצאת המשחק המקורית הייתה 2-1 לאתיופיה, אך פיפ"א קבעה שבעקבות שיתופו של שחקן מורחק בנבחרת אתיופיה היא תיענש בהפסד טכני ובקנס.
↑  http://www.fifa.com/aboutfifa/organisation/news/newsid=2128618/index.html כתבה על ההפסד הטכני של אתיופיה, באתר פיפ"א
↑  הפסד טכני לכף ורדה בעקבות שיתופו של שחקן שהורחק ל-4 משחקים (במשחק מול גינאה המשוונית), אך טרם מילא את עונשו. המשחק המקורי הסתיים בתוצאה 2-0 לכף ורדה.
↑  הפסד טכני לגינאה המשוונית, בעקבות שיתופו של שחקן לא מורשה. המשחק המקורי הסתיים בתוצאה 2-1 לכף ורדה.
↑  הפסד טכני לגינאה המשוונית, בעקבות שיתופו של שחקן לא מורשה. המשחק המקורי הסתיים בתוצאה 4-3 לגינאה המשוונית.
↑  הפסד טכני לסודאן בעקבות שיתופו של שחקן מורחק במשחק. המשחק המקורי הסתיים בתוצאה 2-0 לסודאן.
↑  הפסד טכני לבורקינה פאסו בעקבות שיתופו של שחקן לא מורשה. המשחק המקורי הסתיים בתוצאה 0-0.
↑  הפסד טכני לגבון בעקבות שיתופו של שחקן לא מורשה. המשחק המקורי הסתיים בתוצאה 0-0.
↑  הפסד טכני לטוגו בעקבות שיתופו של שחקן לא מורשה. המשחק המקורי הסתיים בתוצאה 2-0 לטוגו.
↑  הפסד טכני לליבריה בעקבות שיתופו של שחקן לא מורשה. המשחק המקורי הסתיים בתוצאה 4-1 לאנגולה.
↑  סנגל קיימה את משחק הבית שלה במרוקו משום העונש שקיבלה מקונפדרציית הכדורגל של אפריקה, לפיו תחויב הנבחרת לערוך את משחקי הבית שלה במדינה נייטרלית, למשך שנה אחת. העונש נקבע בעקבות התפרעות האוהדים במשחק מול חוף השנהב במסגרת גביע אפריקה לאומות לשנת 2013.
מלון גת רימון

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית מלון 
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1936
 תאריך פתיחה רשמי:  1936 
 אדריכל:  ורנר יוסף ויטקובר 
 קואורדינטות:  32°04′38″N 34°46′02″E﻿ / ﻿32.077277777778°N 34.767194444444°E﻿ / 32.077277777778; 34.767194444444
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) מלון גת רימון(למפת תל אביב רגילה) מלון גת רימון(למפת גוש דן רגילה) מלון גת רימון(למפת גוש דן מוגדלת) מלון גת רימון  he מלון גת רימוןhe מלון גת רימוןמפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
איור המלון על גבי מעטפה שנשלחה בינואר 1949
מלון גת רימון היה בית מלון שפעל בתל אביב בשנים 1933–1962 ונחשב למלון יוקרה במונחי התקופה.
הקמת המלון

בשנות השלושים של המאה העשרים נפתחו בתי מלון לאורך שפת הים של תל אביב. אחד מהם היה מלון גת רימון. המלון נבנה ברחוב הירקון 78 ופעל מאז שנת 1933, כמלון ופנסיון קטן. היזם שהקים את המלון היה משקיע מעולי גרמניה בשם פליישר, שהשכיר אותו ללאונרד וייסברם, אף הוא מעולי גרמניה, שהפעיל בו את בית המלון. שם המלון "גת רימון" נגזר משמה של אחת מערי הלויים הנזכרות בתנ"ך. תוך כשנה הפך השוכר לבעלים והחליט להעתיק את המלון לבניין חדש מעבר לכביש, ברח' הירקון 79, שתוכנן על ידי האדריכל ורנר יוסף ויטקובר ונבנה בשנים 1934–1936.
בזמן הבנייה נתגלעו חילוקי דעות בין האחים וייסברם לוויטקובר. האדריכל תכנן 26 חדרים עם אמבטיה, והאחים סברו כי במקום אמבטיות אפשר לבנות עוד חדרים. בפשרה הוחלט לבסוף לבנות 10 חדרים עם אמבטיה ויתר החדרים רק עם מקלחות. מחלוקת אחרת נבעה מהצעתו של ויטקובר להתקין במלון בר מעוצב והאחים סברו שאין צורך בכך כי לדבריהם "היהודים לא שותים". בסופו של דבר הותקן הבר והתברר שיש לו גם לקוחות יהודים.
במודעה שפורסמה בעיתון "דבר" ב-4 במרץ 1936 הודיע לאונרד ויסברם על פתיחת המלון החדש "מול המלון הראשון שלנו שיתקיים גם להבא בטיבו הידוע ובמחיריו הנוחים", והוסיף כי במלון החדש יהיו שכלולים כמים חמים והסקה מרכזית ויהיו בו בית קפה, בר, מסעדה ומרפסת לים. הקפה הוגש לאורחים בגינת המלון שנשקפה אל הים. מבעד לדלתות הזכוכית הגדולות של חדר האוכל ומרוב החדרים נתגלה מראה הים. האורחים התרשמו מהמבואה המרשימה של המלון מרחוב הירקון ומחזותו המודרנית. עד מהרה הפך המלון למלון יוקרה, לצד מתחרהו הסמוך לו, מלון קטה דן.
שגשוגו של המלון בתקופת המנדט הבריטי

לאונרד וייסברם המשיך לנהל את המלון החדש ובמשך הזמן הצטרף אליו לניהול המלון בנו בנימין וייסברם. בשנת 1936 כאשר המנצח ארתורו טוסקניני הגיע לתל אביב כדי לנצח על קונצרט הפתיחה של "התזמורת הסימפונית הארץ ישראלית" (אשר עם קום המדינה הוסב שמה ל"התזמורת הפילהרמונית הישראלית" אירח אותו דוד בן-גוריון לסעודה בביתו בתל אביב. בתום הסעודה נערכה למנצח קבלת פנים בהשתתפות כ-60 אורחים במלון גת רימון. בין הנוכחים היו פרופסור חיים ויצמן, משה שרת (אז שרתוק) וידוענים רבים.
מלבד היותו של מלון גת רימון מקום אירוח ובילוי חברתי, התקיימה במלון גם פעילות ביטחונית כאשר בתקופת מאורעות תרצ"ו–תרצ"ט נהג אורד צ'ארלס וינגייט לקיים במלון מגעים עם אנשי הסוכנות היהודית לשם חיזוק שיתוף הפעולה עמם. לימים, כשהגיעה לביקור במדינת ישראל אלמנתו, לורנה וינגייט, היא התאכסנה במלון, לפי בקשתה, משום שזה היה המלון בו התאכסן בזמנו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הפכו שלטונות המנדט הבריטי את מלון קטה דן, שכנו ומתחרהו של מלון גת רימון, למפקדת משטרה אזורית. בעקבות זאת הפך מלון גת רימון למלון היוקרתי של תל אביב בשנות המלחמה, כאשר מאות אלפי חיילים מהצבא הבריטי וחיילים מהאימפריה הבריטית חלפו או חנו בארץ ישראל ובילו את חופשותיהם בתל אביב, בבתי המלון, במסעדות ובבתי הקפה לחופה העיר. הגיעו הדברים לידי כך שהחיילים היו רוב המבקרים והמתארחים בהם, ותושבי תל אביב היו המיעוט. בין אנשי הצבא שהתארחו במלון גת רימון היו גם קצינים בכירים בריטים וגם קרובי משפחה של משפחת המלוכה הבריטית שמצאו בו מפלט בזמן הבליץ.
באותה שנה זכה המלון לארח בו אישיות מלכותית, היה זה כאשר נאזרי סברי (אנ'), אשתו של מלך מצרים פואד הראשון ואמו של המלך פארוק הראשון, התאכסנה בו במשך שלושה שבועות בדרכה למצרים מאיראן, אליה נסעה כדי להסדיר את גירושי בתה הנסיכה פאוזיה מבעלה מוחמד רזא שאה פהלווי, השאה הפרסי.
באותה תקופה התקיימה במלון גם פעילות חשאית, כשהמלון משמש מקום לפגישות והתייעצויות של מפקדי ההגנה והפלמ"ח. באותה עת עצמה נהג גם ריצ'רד קטלינג ממפקדי הבולשת הבריטית, לבוא למלון עם ידידתו היהודיה.
אישים אחרים שהתארחו במלון, במועדים שונים, בתקופת המנדט, היו הנציב העליון הרולד מקמייקל, זקן שופטים הארי הרברט טראסטד, מלך עיראק פייסל השני, בהיותו עדיין יורש העצר, ראש ממשלת מצרים מוסטפא א-נחאס פאשה ומפקד הלגיון הערבי ג'ון באגוט גלאב.
בימי מדינת ישראל

מיד לאחר הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, בשעה אחת לאחר חצות אור ל-15 במאי 1948, באה ההכרה הראשונה למדינה שזה אך נולדה, ארצות הברית הודיעה על הכרה דה פקטו במדינת ישראל. יומיים לאחר מכן העניקה ברית המועצות למדינת ישראל הכרה דה יורה.
הנציג הדיפלומטי הראשון של ברית המועצות, הציר פבל ירשוב, הגיע לישראל בעת ההפוגה השנייה במלחמת העצמאות, ב-9 באוגוסט 1948. הוא ירד לחוף בנמל חיפה מספינה סובייטית, ועמו הגיעו אנשי צוות הצירות. בואו לישראל התקבל בהתלהבות רבה על ידי הציבור בישראל. מיד עם בואם יצאו הנציגים הסובייטיים בשיירת מכוניות לתל אביב והגיעו למלון גת רימון, שבו עמדו להתאכסן עד שימצא משכן קבוע לנציגות. בהגיעם למלון קרוב לשעת חצות. המתינו להם לפני המלון מאות אנשים שקידמו אותם בתשואות.
ג'יימס מקדונלד נתמנה לנציג הדיפלומטי הראשון של ארצות הברית בישראל, אף הוא בדרגת ציר. ב-12 באוגוסט 1948 הוא הגיע לישראל. גם הוא התגורר במלון גת רימון. עד שיסודר לנציגות משכן קבוע.
בשל התגוררותם של נציגי שתי המעצמות במלון גת רימון הונפו על גג המלון הדגלים של שתיהן.
בואו של הציר האמריקאי לישראל נראה על ידי הציבור בישראל כעניין טבעי. לעומת זאת הגעתו של הציר הסובייטי עוררה התרגשות רבה בקרב הציבור. על כך כתב נתן אלתרמן בטור השביעי שיר בשם "מסביב לגת רימון" בו כתב בין היתר:
כבר גולש החלב ושוצפים הכיריים...
מי שם לב? ילהט המטבח וירשוף!
מגגות וגזוזטרה
עקרות הבית
עוקבות אחר פבל איבנוביץ' ירשוב!
"הוא לובש מעילו", "הוא חובש
"הוא לדלת נגש", "הוא עומד"
"הוא יוצא" "הוא חוזר"...
בתקופת מלחמת העצמאות התאכסן במלון דוד מרכוס, קולונל יהודי ששירת בעבר בצבא ארצות הברית, שהגיע לארץ כאיש מח"ל, על מנת לתרום מניסיונו הצבאי לצה"ל והיה הראשון שהוענקה לו דרגת אלוף.
לאחר סיום מלחמת העצמאות הונהגה בישראל מדיניות הצנע בה הוגבלה רכישת מוצרי מזון וצריכה. האזרחים רכשו את מוצרי המזון הבסיסיים על פי הקצבה קבועה, תמורת נקודות שהוקצבו לכל אזרח בפנקס אישי. הנהגת הצנע נבעה מקליטת העלייה ההמונית של עולים שהגיעו לרוב בחוסר כל, בין אם ממחנות העקורים באירופה לאחר השואה, ובין אם ממדינות ערב. יוצאים מן הכלל, על פי צו, היו 11 בתי מלון יוקרתיים במדינה בהם יכלו תיירים לקבל ארוחות ללא קיצוב וללא תלושים תמורת מטבע זר. בין בתי המלון הללו נכללו מלון גת רימון ושכנו מלון קטה דן.
ביוני 1950, במהלך תקופת הצנע, הגיע לביקור בישראל השחקן והזמר אדי קנטור, מי שנחשב בתקופתו לכוכב קולנוע. הוא התאכסן במלון גת רימון שהיו בו התנאים לארח ידוען כמוהו.
בדצמבר 1952 התאכסן במלון אורח נכבד אחר, יו דלטון מדינאי בריטי בכיר, ממפלגת הלייבור הבריטית שבימי מלחמת העולם השנייה שירת כ"שר ללוחמה כלכלית" בקבינט המלחמה הבריטי והיה אחראי להקמת מנהלת המבצעים המיוחדים, ולאחר המלחמה היה שר האוצר של בריטניה.
בעת מלחמת סיני ביקש קצין מצרי שבוי בדרגת סרן בשם יוסף נאדא מקלט בישראל ובקשתו נענתה. ב 29 בינואר 1957 הוא הוצג בפני נציגי העיתונות במלון האורחים של מלון גת רימון וסיפר על מניעי עריקתו.
לקראת ראשית שנות השישים ירד המלון מגדולתו. כבר בשנת 1953 נחנך בסמוך לו מלון דן ובו 280 חדרים, ובשנת 1961 נחנך מלון שרתון הישן ובו 206 חדרים, ומלון גת רימון הקטן והמיושן לא יכול היה להתחרות בהם. בשנת 1962 מכרו בעלי המלון את המבנה ואת המקרקעין ליזמים ולאחר 26 שנים מאז הקמתו חדל המלון מלהתקיים.
כיום (2016) ניצב במקום בית מלון בשם "פארק פלאזה אורכידאה" ובו כ-200 חדרים על פני 16 קומות.
לקריאה נוספת

דן יהב, תל אביב־יפו: עיר החלומות : שכיות חמדה בעיר, הוצאת צ'ריקובר, 2005, עמ' 386.
הערות שוליים

↑  מודעת הפתיחה, דבר, 4 במרץ 1936
↑  ראו כאן
↑  בתי מלון לתיירים ללא צנע, דבר, 30 באוקטובר 1950
מלאכת לש

.
| --- | --- |
 תלמוד בבלי:  מסכת שבת, דף י"ח, עמוד א' ו-דף קנ"ה, עמוד ב'
 תלמוד ירושלמי:  מסכת שבת, פרק ז הלכה ב
 משנה תורה:  ספר זמנים, הלכות שבת, פרק ח הלכה טז, פרק כא הלכות לג-לד
 שולחן ערוך:  אורח חיים, סימן שכא, סעיפים יד-טז
 
לישת בצק
בהלכה, מְלֶאכֶת הַלָּש היא אחת מל"ט אבות מלאכה האסורות בשבת. המלמדת על איסור לישת חומרי גלם (בדרך כלל מים וחומר אבקתי) עד לעשיית עיסה. בין היתר האיסור כולל עשיית בצק, מלט, בוץ, ועוד.
יש הסבורים כי האיסור נאמר נאמר אף לפני הלישה, בנתינת הנוזל לתערובת.
מלאכה זו היא חלק ממספר המלאכות המכונות "סידורא דפת", דהיינו הפעולות המובילות לעשיית הלחם, שכל אחת מהן אסורה בשבת.
מקור

ככל ל"ט מלאכות שבת, גם מלאכה זו נלמדה מהציווי המקראי שבעשרת הדיברות שלא לעשות מלאכה בשבת, שלפי חז"ל 'מלאכה' מוגדרת אחת מהפעולות ששימשו למעשה בהכנת המשכן, בו נזקקו לפעולת הלישה כדי להפיק צבע ליריעות המשכן, כפי שהיה נהוג בעת העתיקה.
מלאכה זו נרמזה לראשונה במשנה במסכת שבת, שם משתמע שאסור בשבת לשרות דיו בתוך מים בשבת. ממשנה נוספת המדברת על האכלת בעלי חיים בשבת משתמע שמותר לשרות מורסן בשבת, ורק אסור לגבל אותו.