שלום בארון
מפעלו

בארון כתב היסטוריה כוללת של היהודים, הטומנת בחובה מספר אספקטים של חייהם הנכרכים יחדיו ומשתרעים על פני שנים רבות, וידוע מפעלו המונומנטלי בן עשרים ושבעה הכרכים 'היסטוריה חברתית ודתית של היהודים', אותה הוציא לאור בין השנים 1952 עד 1983 ולא סיים עד מותו, ספר זה הוא היסטוריה חברתית של היהודים, בהקשר הרחב של העולם בו הם חיו. על ספר זה נמתחה ביקורת משום שהוא חולק לנושאים ולא על פי סדר כרונולוגי.
בארון בכתיבתו יצא כנגד התפישה שטופת-הדמעות (Lachrymose Conception) שאפיינה את ההיסטוריונים היהודים עדיו, שסימן ההיכר שלה הוא תיאור הפרעות והסבל שעברו היהודים במהלך הדורות. הוא בנה היסטוריה חיובית יותר של העם היהודי, מזווית הראיה האופטימית המאפיינת אותו ושמה דגש על הישגים דתיים ורוחניים של העם היהודי.
בארון העריך את יצחק מרדכי יוסט, מחבר הספר "תולדות היהודים", כאביה מולידה של ההיסטוריוגרפיה המודרנית היהודית. הוא כתב רבות על צבי היינריך גרץ, אותו העריך מאוד, אך גם מתח עליו ביקורת בשל גישתו המתקרבנת.
בשנות העשרים, עוד לפני שנהפך לפרופסור באוניברסיטת קולומביה, הוציא לאור בארון מספר מחקרים חשובים. כתב מאמרים על עזריה די רוסי. ב-1928 במאמרו "גטו ואמנציפציה" הוא הסיק כי מעמדם של היהודים עלה על אלו שאינם יהודים וכי רוב הזמן חיו היהודים בביטחון יחסי. רעיונות אלו מצד היסטוריון צעיר, עוררו פליאה באותם ימים ועמדו בניגוד לתפישה המקובלת של סבל אינסופי, בה דגלו חלק הארי של ההיסטוריונים היהודים, אותה כינה בארון "התפישה הבכיינית של ההיסטוריה היהודית". הוא סבר כי האמנציפציה היהודית בהעת החדשה נעוצה במהפכות האירופיות ולא באידאולוגיות כלשהן או בהשכלה.
בארון במאמרו "לאומיות ואי-סובלנות" כינה כחוק של ההיסטוריה (ביטוי נועז להיסטוריון) את האינטראקציה והגורם הלאומי-מדיני לבין הסובלנות ליהודים, מימי הביניים ועד לעת החדשה.
מפעלו הגדול של בארון התפרסם ב-1937 בשלושה כרכים A Social and Religious History of the Jews.
בארון התבונן בהיסטוריה הארוכה של עם ישראל כרצף ממושך, שלא נקטע. ה'שחרור' של רוח העם מקשר לטריטוריה מסוימת, סייע לו להתפתח ללא האילוצים שמקורם בסביבה חומרית. זו הסיבה לכך שהעם שמר על דתו וייחודו תקופה כה ארוכה בגלות.
ב-1942 פרסם בארון מחקר מקיף נוסף בן שלושה כרכים  The Jewish Community: Its History and Structure to the American Revolution. בארון דן בחיבור זה בהתגבשותה של האוטונומיה היהודית. הוא פותח בתקופה השבטית, ממשיך בתקופת המלוכה, ימי יוון הקדומה והאימפריה הרומית ולאחר מכן עידן המשנה והתלמוד ועד הקהילות שמנותקות מקשר טריטוריאלי במזרח ובאירופה בימי הביניים.
עם פרסום שני חיבוריו הגדולים ומאמרי מפתח רבים, נחשב בארון לבכיר ההיסטוריונים של עם ישראל החיים בגולה. הוא הביא את חקר ההיסטוריה היהודית למעלת נושא מחקר חשוב, כמו כל נושא אחר. היו לו תלמידים רבים והוא הכשיר דוקטורנטים רבים ועודד לחקור נושאים חדשים. הוא הטיף לחקר השואה כבר ב-1949 ותלמידו ניצול השואה פיליפ פרידמן, היה אבי מחקר השואה בארצות הברית.
בארון פרסם שורת מחקרים על המהפכות הכושלות של 1848–1849 וזיקתן ליהודים. הוא ראה בהן את העמקת האמנציפציה בארצות שבהן ניתנה ליהודים, וכן שלב חשוב בדרך לאמנציפציה, בארצות שבהם לא הוענקה ליהודים. הוא אף ראה משבר בקהילות, שעודד את התקדמותן לעבר האמנציפציה.
הוא הרחיב את ספרו הגדול ל-18 כרכים, בכללם ארבעה כרכים שיוחדו לשנים 1650-1500. זהו החיבור ההיסטורי הגדול והמקיף ביותר שנכתב מאז ומעולם על ההיסטוריה של עם ישראל, זאת אף על פי שלא הושלם. הוא כולל 5189 עמודי טקסט ובנוסף להם 2419 עמודי הערות באות קטנה. הוא ערך השוואה בין ההיסטוריה של עם ישראל להיסטוריה הכללית ועשה שימוש במקורות מתריסר שפות. את כל המפעל העצום הזה עשה לבדו, ועזרו לו מזכירה בהדפסה ואשתו כעוזרת מחקר. לצד ההערכה העצומה לה זכה, ספג בארון ביקורת קשה מצד חלק מן החוקרים בשל ניסיונו לכתוב היסטוריה כוללת של עם ישראל בכל התקופות ומכל ההיבטים.
הוא לא אימץ את 'שיטת המרכזים' של דובנוב. העם שמר על אחדותו בזכות השמירה על מבנהו החוקתי. תודעת החוק, התורה ותלמודה הם שעמדו לעם ושמרו עליו אל מול השינויים מסביבם. בארון רואה את השפעת האסלאם על היהדות והקראות המושפעת מן הכיתתיות המוסלמית. הוא מצביע על הזיקה בין ההיסטוריה המערבית הכללית להיסטוריה של עם ישראל. הוא מתבונן בדברי הימים של היהודים כפי שנראו בעיני הנוצרי והעממי, ולא מפרספקטיבה של המדינה או הכנסייה. לגבי הגירושים ממערב אירופה, מחזיק בארון בדעתו שסיבתם היא לאומיות ימי-ביניימית medieval nationalism. הוא מיזג את ההיסטוריה היהודית עם ההיסטוריה הכללית וראה את היחסים שבין המוסלמים, נוצרים והיהודים והתרומה שהביאו אלו לאלו.
המשמעות של הגלות לפי בארון היא הסתגלות היהודים לתנאים שנכפו עליהם ויצרו חוכמה פיננסית ויצירת חיי תרבות ייחודיים. עם זאת, נכפו עליהם שינויים שרירותיים חד-צדדיים, לעיתים באלימות. לפי בארון לאחר שעם ישראל גלה מארצו, הוחלפה המסגרת הלאומית במסגרת ההיסטורית והיא זו שהגנה על העם בגולה.
בארון השתמש בכלים השאולים ממדעי החברה כמו: כלכלה, סוציולוגיה ודמוגרפיה. הוא אף בחן נושאים שנחקרו יחסית מעט ביחס ליהודים: התאוריה הפוליטית של אזרחות עירונית יהודית בימי הביניים, מספר היהודים על רקע ההיסטוריה הכללית, ההומניזם והיהודים, זיקת היהודים למסדר הישועי. יחס הפרוטסטנטים, לא רק מרטין לותר ליהודים במאה הראשונה לקיומו. בארון בספרו הגדול ובהרצאותיו הרבה להצביע על הקשר שבין החברה לדת, ואף הראה את השפעתם של התנאים החברתיים הפנימיים והחיצוניים, על היהדות לאורך השנים. הוא הציע חידושים כמעט בכל מה שחקר.
לפי בארון היה תפקיד המנהיגים להגן על עמם בפריפריה עוינת ולאפשר אוטונומיה מקסימלית. הקהילה הסגורה והצרה הצרה מחד את אופקי החיים, אך מאידך היא מנעה סכנה גדולה של שבירת מסגרות ומרדנות, שילבשו צורה של המרת דת ותנועות משיחיות. בארון דחה הסבר מרקסיסטי לפירוש ההיסטוריה היהודית, היות שהיהודים היו בני מעמד אחיד וחיו בקהילות קטנות ולשכבה העשירה היה חסר רצף דורות שנדרשו להיווצרות מעמד כלכלי ואילו בעיני הנוצרים, היהודים אם הם עשירים או עניים, הם קודם כל יהודים. בארון דחה את 'שיטת המרכזים' של דובנוב והוא דחה את החלוקה לתקופות שקבעו ההיסטוריונים בני המאה ה-19, במקום זאת הוא החיל על דברי ימי ישראל את חלוקת התקופות הלקוחה מן ההיסטוריה הכללית.