חרב דו-ידנית
היסטוריה

בניגוד לתפיסה רומנטית מוטעית הנפוצה בתרבות הפופולרית המודרנית, חרבות ארוכות דו-ידניות לא היו בשימוש באירופה במשך מרבית תקופת ימי הביניים, מתחילתם במאה ה-6 לפני הספירה ועד כמחצית המאה ה-14. למשל, הן לא היו בשימוש על ידי אבירים במסעי הצלב. באנדרטת וולאס בסקוטלנד מוצגת "חרב אדירה" עתיקה באורך כולל של 163 ס"מ ובמשקל של 2.9 ק"ג, שעל פי המסורת העממית השתייכה לגיבור הסקוטי ויליאם וולאס, ונקראת כיום על שמו "חרב וולאס". ואולם בפועל סביר להניח שוולאס, שחי בסוף המאה ה-13 ובתחילת המאה ה-14, לא השתמש בחרב דו-ידנית, ועל פי מספר מאפיינים חרב וולאס כנראה מאוחרת היסטורית מן המסורת המשויכת אליה. במשך כל ימי הביניים, אבירים באירופה השתמשו בעיקר בחרבות חד-ידניות, משום שהיד השנייה נדרשה כדי לאחוז במגן, ובעת לחימה רכובה גם במושכות הסוס. בכל מקרה, נשק ההתקפה העיקרי של האביר, בטורניר או בשדה הקרב, היה בדרך-כלל רומח או נשק מוט אחר, בעוד שהחרב נחגרה על המותן כנשק גיבוי למקרה שהרומח יישבר או יאבד, או ללחימה בטווחים קצרים מאוד ובמקומות צפופים וסגורים, שבהם הרומח היה מסורבל בשל אורכו.
החל מן המאה ה-13 מופיעים בכמה ציורים מן התקופה אבירים הנראים כמניפים חרב חד-ידנית בשתי ידיהם, ככל הנראה כדי להגביר את כוח ומהירות החיתוך. היד האחורית, שלא היה לה מקום אחיזה בניצב הקצר, אחזה בתפוח הניצב. מומחי אמנויות לחימה אירופיות היסטוריות בימינו הציעו שצורות מסוימות של תפוחי ניצב מאותה תקופה עוצבו במיוחד לצורך אחיזה כזו. נראה שצורת שימוש זו בחרב עודדה את הופעת החרב הדו-ידנית האמיתית.
חרבות דו-ידניות שניצבן ארוך דיו לאחיזה נוחה בשתי הידיים הופיעו לראשונה רק במאה ה-14. הן נפוצו בעיקר בארצות גרמניה השונות, אך גם בשאר ארצות אירופה כמו איטליה, ספרד, צרפת, אנגליה וסקוטלנד. הופעתן התאפשרה ככל הנראה עקב השימוש הגובר של אבירים בשריון לוחות. ההגנה שסיפק שריון הלוחות איפשרה לוותר במקרים רבים על המגן, כך שהיד השנייה התפנתה לאחיזה בחרב. הארכת הניצב איפשרה להגדיל את המרחק בין שתי הידיים האוחזות בחרב, כך שהתקבלה זרוע מנוף ארוכה יותר למהירות וכוח רבים אף יותר. יתרון זה איפשר להאריך את הלהב בלי לפגוע במהירות ובכושר התמרון, והלהב הארוך איפשר לתקוף את היריב ממרחק גדול יותר.
הפופולריות של החרב הדו-ידנית באירופה התבטאה במקום המרכזי שיוחד לה בספרות ההדרכה לסיוף ואמנויות לחימה, ששרדה מן המאות ה-14 ועד ה-16 בעיקר בשפה הגרמנית. בגרמנית ספרי הדרכה אלו נקראו "פשטבוך" (fechtbuch, מילולית: "ספר לחימה"), הם הופצו תחילה ככתבי יד ומאוחר יותר גם בדפוס, ולעיתים הציגו איורים מפורטים של הטכניקות השונות. המונח הגרמני "לאנגס שוורט" (כיום מתורגם לעיתים לאנגלית כ־German Longsword) התייחס לא רק לסוג החרב הדו-ידנית עצמה, אלא בעיקר לשיטת הלחימה בה. אסכולת הלאנגס שוורט הידועה ביותר בגרמניה הייתה אגודת לישטנאוור, על שמו של מורה החרב בן המאה ה-14 יוהאנס לישטנאוור (Johannes Liechtenauer), אשר נחשב למייסדה אף שלא שרדו כתבי יד המיוחסים לו ישירות. בין כתבי היד ששרדו מאסכולת לישטנאוור חשובים בייחוד אלו של הנס טלהופר, פטר פון דנציג וזיגמונד רינגבק במאה ה-15, ויואכים מייר במאה ה-16. כמו כן שרדה מעט ספרות הדרכה בחרב הדו-ידנית בשפות לא גרמניות, כמו כתב היד של האביר, הדיפלומט ומורה החרב האיטלקי מסוף המאה ה-14 פיורה די ליברי (Fiore dei Liberi), שהדריך קונדוטיירי בעלי-שם בזמנו. האיורים בספרות ההדרכה מראים בדרך כלל סייפים ללא שריון גוף, או מוגנים רק בגמבסון (אנ') - בגד הגנה מרופד משכבות רבות של בד פשתן. ניתן להסיק שאצילים ואבירים נהגו לחגור חרב דו-ידנית עם בגדיהם האזרחיים בחיי היומיום, ולהילחם בדו-קרבות ובתחרויות ללא שריון. אך ספרות ההדרכה מראה גם את שיטת הלחימה בחרב הדו-ידנית נגד שריון, שהייתה שונה מאוד מן הלחימה ללא שריון (ראו בסעיף אמנויות לחימה).
רק במאה ה-15 הופיעו גם חרבות דו-ידניות "אדירות", שהיו גדולות מדי לנשיאה בנדן או לשימוש על ידי לוחם רכוב, ולכן שימשו ככלי-נשק ייעודי למשימות מיוחדות, כמו הגנה על מעבר בדלת או גשר, או הגנה על נושא דגל בשדה הקרב מפני תוקפים רבים בו-זמנית. ספרי הדרכה ללחימה מן המאה ה-16 מספרד ומפורטוגל מתעדים שימוש אזרחי בחרב ה"מונטנטה" על ידי שומרי ראש להגנה על אצילים וגבירות רמי-מעלה, ולהשלטת סדר ברחובות הערים. שיטת הלחימה בחרב האדירה הייתה שונה במקצת משיטת הלחימה בחרב הארוכה, ודמתה יותר לשיטת הלחימה בנשקי מוט. החרב האדירה לא הייתה בהכרח נשק של אביר מן האצולה, ושימשה גם חיילים רגלים מובחרים אך פשוטי-עם, כמו שכירי החרב השווייצרים והלאנדסקנכט שירשו אותם. מספר קטן של לוחמים מובחרים חמושים בחרב אדירה או בהאלברד היה נהוג לפזר בשורה הראשונה של מערכי ריבוע של רגלים החמושים ברמחים וכלונסאות. תפקידם היה לכרות את מוטות הרמחים של כוח היריב, בניסיון לפלס דרך וליצור פרצה במבנה הקרבי שלו.
השימוש בחרב הדו-ידנית דעך במחצית השנייה של המאה ה-16 כתוצאה מדעיכת השימוש בשריון הלוחות. חרבות אמנם המשיכו להיות נשק צד נפוץ באירופה עד סוף המאה ה-19, אך היו אלו חרבות חד-ידניות כמו הרפייר, סיף הפרשים והקטלס, שהיו קלות ונוחות יותר לנשיאה, ושימושיות נגד יריבים שלא היו מוגנים בשריון לוחות מלא.
חרבות דו-ידניות שימשו איפוא באירופה רק למשך כמאתיים שנה. ואולם ההילה והרומנטיקה של החרב הארוכה המשיכו לשבות את דמיונם של האירופים. בתקופה הרומנטית במאה ה-18 ובתקופה הוויקטוריאנית במאה ה-19, סייפים נודעים בגרמניה ובבריטניה ניסו להחיות את התרגול בחרבות דו-ידניות, אם כי למטרות תצוגה ותחרות בלבד, ללא שימוש צבאי או לדו-קרב אזרחי. בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21, החרב הדו-ידנית היא סוג החרב הפופולרי ביותר במועדונים ובתחרויות של אמנויות לחימה אירופיות היסטוריות. אמני לחימה חוקרים את ספרות ההדרכה מימי הביניים ומשחזרים את טכניקות הלחימה העתיקות. בין הטורנירים השנתיים המפורסמים בחרב הארוכה הם אירועי ה"סורדפיש" בשוודיה ו"לונגפוינט" בארצות הברית.