קארל פאנזרם
ביוגרפיה > משפט והוצאה להורג

עם שחרורו פתח פאנזרם בגל פריצות ברחבי בולטימור, במהלכו רצח עובר אורח אקראי בו נתקל. ב-30 באוגוסט נעצר בוושינגטון די. סי. לאחר שפושע אשר נהג לקנות ממנו את סחורתו הגנובה ופעל גם כמודיע משטרתי דיווח למפעיליו אודות פריצותיו האחרונות. בזמן שהמתין למשפטו הודה פאנזרם ברציחתם של שלושה ילדים בסיילם, ניו הייבן, ופילדלפיה, אולם חוקריו לא הצליחו לאמת את טענותיו. רק עם התקרבות מועד משפטו החלו להתקבל בקשות הסגרה מעשרות מדינות ברחבי ארצות הברית לגבי מקרי רצח לא מפוענחים בהם הפך לחשוד העיקרי.
על אף עברו הפלילי הכבד, שכלל עשרות מאסרים אותם ריצה תחת שמות בדויים רבים, נכשלה התביעה למצוא ראיות נגד פאנזרם בגין פשעים נוספים שביצע, והגישה נגדו כתבב אישום בעוון הפריצות האחרונות בלבד. הוא סירב למנות לעצמו עורך דין תוך שביקש לייצג את עצמו, וכאשר עלה למסור הצהרה אמר בפני חבר המושבעים, ”אתם הרשעתם אותי בפריצה לבית ובגנבה. אני אשם. פרצתי פנימה, וגנבתי. מה שלא גנבתי, ריסקתי. אם בעל הבית היה נכנס פנימה, הייתי מרסק לו את המוח”.
דיוניהם של המושבעים תמו כעבור דקה, והם שבו חזרה לאולם בית המשפט עם פסק דין החלטי שמצא את פאנזרם אשם. לאור הרשעותיו הקודמות נידון לתקופת המאסר המרבית שהתיר החוק, קרי עשרים וחמש שנים שנים עד מאסר עולם, בבית הסוהר פורט לוונוורת'.
כאשר החל מאסרו הזהיר פאנזרם את מנהל הכלא כי ”אהרוג את האדם הראשון שיציק לי”. הלה מאן להקשיב לדבריו, ובימים הבאים העביר אותו סגל הסוהרים לעבוד במכבסת הכלא תחת פיקוחו של רוברט ורנקי, משגיח אשר שימש כמנהל העבודה במקום ונודע באופיו הקטנוני. לא חלף זמן רב בטרם הצית הלה את זעמו של פאנזרם, אשר הזהיר אותו כי יעזוב אותו לנפשו, ואף הגיש בקשת העברה לאגף אחר. לבסוף, ב-20 ביוני 1929, הכה אותו פאנזרם למוות בעזרת מוט ברזל, בטרם החל להסתובב ברחבי הכלא בעודו מגואל בדם ולרדוף אחר שאר האסירים.
בזמן שהמתין למשפטו החדש התיידד פאנזרם עם הנרי לסר, סוהר אשר נהג לשוחח עמו ולהביא לו סיגריות, והעביר את מרבית זמנו בקריאת ספרים עבי כרס מספריית הכלא, בעיקר עבודות פילוסופיות מאת ארתור שופנהאואר ופרידריך ניטשה. במקרה אחד ניסה לקרוא את ביקורת התבונה הטהורה מאת עמנואל קאנט, אולם לאחר שלא הצליח להבין את הרעיונות המתוארים בו קרע אותו בתסכול לאלפי חתיכות שהצית בערמה מחוץ לתאו. באותה העת כתב גם את האוטוביוגרפיה שלו, אותה מסר ללסר.
משפטו התקיים באפריל 1930 תחת דוכנו של השופט ריצ'רד ג'יי. הופקינס. סוגיית שפיותו העלתה מספר שאלות שנותרו תחילה ללא מענה, אך נציגי ועדת הבריאות הנפשית קבעו לבסוף כי על אף שלקה בנפשו, עדיין היה מודע לעצמו ולסביבתו בשעת ביצוע הפשע, וכן לטיב האישום שהוגש נגדו באותה העת. בדומה למשפטו הקודם דרש לייצג את עצמו, אולם השופט מאן להיעתר לבקשתו ומינה את ראלף ט. אוניל לשמש כעורך דינו. פאנזרם סירב לשתף עמו פעולה או להגן על עצמו, על אף שטען לחפות מפשע בפני האישום. חבר המושבעים התכנס במשך ארבעים וחמש דקות בטרם שב עם פסק דין שמצא אותו אשם, והוא נידון למוות בתלייה בפורט לוונוורת'.
פאנזרם סירב להפצרותיהם של מתנגדי עונש המוות ונציגי ארגוני זכויות האדם אשר פנו אליו בתחינה כי ירשה להם להגיש ערעורים על עונשו, וענה למכתביהם, ”הכרת התודה היחידה שאתם וכל הדומים לכם תקבלו ממני תמורת מאמציכם היא שאני מייחל שלכולכם יהיה רק צוואר אחד ושהידיים שלי יהיו עליו. אני בהחלט אוודא לגאול אתכם מייסוריכם, בדיוק כמו שגאלתי אנשים אחרים”. הדימוי המתאר צוואר אחד מיוחס במקור לאחד הקיסרים של רומא העתיקה, קליגולה.
פאנזרם נתלה ב-5 בספטמבר 1930. כשניסו הסוהרים לכסות את ראשו עם ברדס שחור הוא ירק בפניו של המוציא להורג, וכשנשאל אם ברצונו לומר מילים אחרונות הגיב, ”כן, תגמרו עם זה כבר, יא בני זונות! אני יכול לתלות תריסר אנשים בזמן שאתם משתטים!”. גופתו נקברה בבית הקברות של הכלא.