stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שחר אבן צור

| --- | --- |

שחר אבן צור
 לידה:  23 באפריל 1972 (בן 52) תל אביב-יפו, ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  מערכת תופים 
 פרופיל ב-IMDb
 
שחר אבן צור, לצד יהלי סובול וספי אפרתי, בהופעה של מוניקה סקס, 2024
שחר אבן צור (נולד ב-23 באפריל 1972) הוא זמר-יוצר, מפיק ומתופף ישראלי. חבר בלהקת הרוק מוניקה סקס (בה משמש כיום, לאחר שנים כמתופף, כגיטריסט וזמר מוביל לצד יהלי סובול). לצד חברותו בלהקה, מנהל אבן צור קריירה סולו עצמאית, וכן, פעיל כמפיק מוזיקלי ונגן בפרויקטים של אמנים אחרים, בהם: שייגעצ, אייל אבן צור, גיא ויהל, ריקי גל.
אבן צור, יזם, בשיתוף מוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט, את הפרויקט, "אגדה חיה", פרויקט מוזיקלי זואולוגי מקורי לכל המשפחה.
ביוגרפיה

אבן צור נולד בתל אביב. הוא התחיל לנגן בתופים  בעקבות אביו, שמעון אבן צור, שהיה מתופף.
ב-1993, הקים את מוניקה סקס עם חבריו, יהלי סובול ויוסי חממי. מאוחר יותר הצטרף פיטר רוט. ב-1995 יצא אלבום הבכורה של הלהקה "פצעים ונשיקות", שזכה להצלחה. אבן צור ניגן באלבום בתופים, השתתף בעיבודי השירים והיה הסולן בשיר "180", שאותו כתב והשתתף בהלחנתו.
לאחר צאת "פצעים ונשיקות" נסעו חברי מוניקה סקס לניו יורק. לאחר פירוק הלהקה נשאר אבן צור בניו יורק והקים את הרכב הרוק אלטרנטיבי "527", שאף הגיע להופעות בישראל. בשנת 2000 חזר אבן צור לישראל והצטרף שוב ללהקת מוניקה סקס, שהתאחדה בינתיים. באותה תקופה השתתף אבן צור בכתיבת שני שירים של להקת נעליים של אחיו, אייל אבן צור.
ביולי 2001 יצא אלבומה השני של מוניקה סקס, "יחסים פתוחים". אבן צור כתב, הלחין ושר את אחד הלהיטים הגדולים של האלבום, "גשם חזק", וכן את השיר "מוצ"ש בקניון".
בשנת 2003 הוציאה מוניקה סקס את אלבומה השלישי, "חיות מחמד", שבין שיריו המצליחים היו "שנים חסומות" ו"הקונפורמיסט". עוד באותה שנה הפיק אבן צור את אלבומו של שלומי ברכה "צ'אפלין צ'ארלי".
באוגוסט 2003 הוציא אבן צור אלבום סולו ראשון, "עירומים", שאת כל שיריו כתב והלחין בעצמו. בעיבודי השירים באלבום השתתף יוסי חממי, בסיסט להקת מוניקה סקס באלבומה הראשון. הלהיט הגדול של האלבום היה שיר הנושא, "עירומים", שהגיע לראש מצעדי הפזמונים ואף נכלל בסיכום המצעדים השנתיים העבריים באותה שנה.
ב-2004 הפיק אבן צור את אלבומה של להקת שייגעצ "משקאות חריפים". ב-2004 הפיק את האלבום "הולדת התינוק" של הלהקה הצעירה "זבל".
בשנת 2006 הוציא אבן צור את הסינגל "רוקנרול", שיועד להיות הראשון מתוך אלבומו השני. אותו אלבום נגנז בסופו של דבר. אבן צור החליט על שינוי כיוון, וב-2008 הוציא את האלבום "כיכר מגן דוד", שמתוכו הצליח הסינגל "אישה יפה". אותו אלבום התאפיין בשירים פחות רוקיסטיים ויותר שקטים.
ביוני 2010 הציג אבן צור את אלבום הסולו השלישי שלו, אלבום מחווה עם תרגומים לעברית של שיריו של הזמר והיוצר הצרפתי סרז' גינסבורג, בתרגומם של ז'ראר וחוה בן חמו. האלבום, "רקוויאם למנוול", יצא בינואר 2011. כעבור חודש יצא אלבומה הרביעי של מוניקה סקס, "מנגינה". באלבום זה נכללו שני שירים שאבן צור כתב והלחין, "רמקולים" ו"אתה ללא".
בשנת 2018 שיחק בסרטם של יוסי מדמוני ובועז יהונתן יעקב, "גאולה".
בשנת 2019 הפיק ללהקתו מוניקה סקס את אלבומם השישי "לילה חדש".
בשנת 2020 הפיק את אלבומם הראשון של להקת "חמישה לאחת" - כאן ועכשיו.
בשנת 2022 כתב, הלחין וביצע אלבום בשם "אגדה חיה" במיזם משותף עם מוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט. כל שיר באלבום מוקדש לבעל חיים אחר בארץ ישראל (כחל מצוי, נשפון פגום-אוזן, קרקל, מלפפון ים, קוצן זהוב, בריום, נוטריה, אילנית מצויה, שממית חרמונית).
חיים אישיים

אבן צור נשוי ואב לשלושה. מתגורר בהרצליה.
דיסקוגרפיה

עירומים (2003)
כיכר מגן דוד (2008)
רקוויאם למנוול (2011)
ראיית לילה (2012) - הופץ באינטרנט בלבד.
זמן (2016)
אגדה חיה (2022)
דיסקוגרפיה > עם מוניקה סקס

לדיסקוגרפיה המלאה של מוניקה סקס ראו: מוניקה סקס
הערות שוליים

↑  "תנו לו קצב"- סיפורו של המתופף שמעון אבן צור, באתר דודיפדיה של דודי פטימר
↑  עינב שיף‏, שחר אבן צור בתפקיד סרז' גינזבורג, באתר וואלה, 15 ביוני 2010
↑  הסרט "גאולה", באתר Jerusalem Film Festival - פסטיבל הקולנוע ירושלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313531305171  MusicBrainz: ef360452-5065-4062-a31b-7555a2693985
זיוה שמיר

| --- | --- |

שמיר בדצמבר 2016
 לידה:  20 בספטמבר 1946 (בת 78) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 ענף מדעי:  ספרות
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 www.zivashamir.com
 תרומות עיקריות
 חקר הספרות העברית
 
זיוה שמיר (נולדה ב-20 בספטמבר 1946) היא פרופסור אמריטה לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה

זיוה שמיר נולדה בארץ ישראל, בת לחוה ויצחק גרבורג, ילידי תל אביב הקטנה. אבי סבתה מצד אביה, בנימין קליר, היה ממייסדי המושבה פתח-תקוה; סבה מצד אמה, יחיאל רימון, היה אחיהם של המשוררים יוסף צבי רימון ויעקב רימון, אנשי העלייה השנייה וחבריו של יוסף חיים ברנר. בשנים 1960–1961 שהתה עם משפחתה בניו יורק. בשנת 1964 סיימה את בית הספר התיכון "אוהל שם" ברמת גן במגמת שפות זרות. שירתה בצה"ל בגדוד הצנחנים 202, שזה אך הוקם, ולאחר מכן למדה לתואר ראשון ושני בספרות עברית ובספרות אנגלית באוניברסיטת תל אביב. בשנים 1973–1980 עסקה בלימודים לתואר דוקטור, ועבודת הדוקטורט שלה נושאת את השם "שירי ביאליק הראשונים: תיאורם, סיווגם וסימון קווים של התפתחות ותמורה בתוכם" בשנת 1980.
נמנתה עם סגל הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב במשך ארבעים שנה, 1970–2010. שמיר עמדה בראש מכון כץ לחקר הספרות העברית באוניברסיטת תל אביב ובראש בית הספר למדעי היהדות ע"ש חיים רוזנברג באוניברסיטה. מאז פרישתה לגמלאות מהאוניברסיטה, עברה ללמד במרכז הבינתחומי הרצליה.
בין תפקידיה הציבוריים: יו"ר ועדת מקצוע הספרות במשרד החינוך ויו"ר ועדת בחינות הבגרות בספרות, חברה בדירקטוריון של בית שלום עליכם ויו"ר ועדת הביקורת של המוסד, חברה בדירקטוריון של פרס ספיר של מפעל הפיס, חברה בוועדת הספרות של עיריית תל אביב (בראשותה של ד"ר שוש אביגל, יו"ר הוועדה למינוי שופטים באגודת הסופרים, עורכת הסדרה "סדן" - מחקרים בספרות עברית), עורכת הסדרה "ספרות פלוס", שהוקמה ביוזמתה באוניברסיטת תל אביב, חברה במערכת "גג" של איגוד הסופרים. כמו כן שמיר כיהנה שנים רבות כחברה במועצה האקדמית של סמינר הקיבוצים ושל מרכז שלם ויו"ר הוועדה להסמכת החוג לספרות של אוניברסיטת אריאל. עמדה אף חמש שנים בראש הוועדה של פרס רמת-גן לספרות. חברת האקדמיה ללשון העברית (החל מ-2021).
הייתה בין עורכי המהדורה האקדמית של כל שירי ביאליק ומחברי מוסד אלתרמן. במרוצת השנים פרסמה למעלה מארבעים ספרי מחקר וערכה רבים אחרים.
בקיץ 2021 צורפה שמיר לאקדמיה ללשון העברית במעמד חברה-יועצת.
נשואה מאז 1965 לאליעזר שמיר, בעל משרד בתחומי הנדסת גשרים ומנהרות בישראל. לזוג שלושה ילדים, ונכדים.
פרסים ואותות

פרס ברנשטיין לביקורת (1980, 1984)
פרס סדן לחקר הספרות (1971)
פרס שלום עליכם לספרות ולאמנות (1990)
פרס ישראל אפרת (2001)
פרס עקביהו לחקר השירה העברית (2005)
פרס קיפניס לחקר ספרות הילדים (2016)
פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים ע״ש לוי אשכול ז״ל (2018).
פרס ביאליק לחכמת ישראל - על מפעל חיים (2022)
אות יקיר העיר תל אביב (2025)
ספריה > ספרים בעריכתה

זיוה שמיר ערכה ספרים רבים בחקר הספרות העברית. ביניהם:
על ספיח לביאליק (הסיפור ספיח ומסות עיון), עריכה ומבוא: זיוה שמיר ביחד עם צבי לוז, רמת-גן: אוניברסיטת בר-אילן, 1998
על גילוי וכסוי בלשון: עיונים במסתו של ביאליק, עריכה ומבוא: זיוה שמיר ביחד עם צבי לוז, רמת-גן: אוניברסיטת בר-אילן, 2001
הנאמן - מנחת הוקרה וידידות לעוזי שביט, עריכה: זיוה שמיר ומנחם פרי, בני-ברק: ספרא והוצאת הקיבוץ המאוחד, 2016
ארצות הצבי: מאמרים מוגשים לפרופ' צבי לוז, עורכים: זיוה שמיר ואבידב ליפסקר, ירושלים: כרמל, 2021
לקריאה נוספת

נורית גוברין: קריאה בסמוי מן העין: דרכה של זיוה שמיר בחקר ביאליק, עיתון 77, 253, 2001. נכלל בספרה של נורית גוברין: 'קריאת הדורות - ספרות עברית במעגליה', כרך ג', הוצאת כרמל, תשס"ח/2008.
חוקרת אחת - 35 ספרים, גג 43, 2017 - אסופת דברים על כתיבתה של פרופ' זיוה שמיר, מאת א"ב יהושע, רוני סומק, הפרופסורים אמנון רובינשטיין, עוזי שביט, ניצה בן-דב, יהודה פרידלנדר, ועוד.
הערות שוליים

↑  חברים חדשים באקדמיה ללשון העברית (סיוון תשפ"א, יוני 2021)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289226305171  BnF: cb12569286t (data)  CiNii: DA19432805  GND: 141817038  ISNI: 0000 0001 1019 7669  LCCN: nr88007061  NLA: 35696324  NTA: 157990281  SUDOC: 200280309  VIAF: 128418   WorldCat (עם VIAF): 128418
יהושע גריפית

| --- | --- |

 לידה:  24 בינואר 1951 (בן 74) תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים 
 www.joshuagriffit.com
 
יהושע (שוקי) גריפית (נולד ב-24 בינואר 1951) הוא צייר ישראלי, מחלוצי הריאליזם החדש בישראל.
גריפית למד אמנות באקדמיה לאמנויות "בצלאל" בירושלים. אחר כך המשיך בלימודיו באקדמיה לאמנויות יפות בפירנצה.
לימד במדרשה למורים לאמנות, רמת השרון. חבר באגודת הציירים והפסלים בישראל, סניף תל אביב.
שנות החמישים והשישים

יהושע (שוקי) גריפית נולד בשנת 1951 ביפו, תל אביב, דור שני לניצולי שואה. גריפית גדל בשכונת קריית שלום ומאוחר יותר בשכונת בורוכוב בגבעתיים. נשוי לקרני דייוויס, ולהם שלושה בנים. הוא מתגורר עם אשתו ב-רמת השרון.
בגיל צעיר רשם גריפית פורטרטים של פנים מעוותים בעפרונות פחם. המפגש עם האמנות היה בגלריה גורדון בתחילת שנות ה-60. בין השנים 1964 ל-1967 למד ב"אורט טכניקום" בגבעתיים אך לא סיים את לימודיו בטכניקום ובגיל 17 החל לימודיו בבצלאל בשנים 1968–1969, בין מוריו היו ג'ון בייל, פנחס עשת וארנסט פוקס. בשנים 1969–1971 שהה בפירנצה, וסיים לימודי תואר אמנות באקדמיה לאמנויות יפות, והתמקד בלימודי ציור אצל פרימו קונטה, רישום ותחריטים.
שנות השבעים > תחריטים

ב-1970 גריפית בהיותו סטודנט בפירנצה, הציג לראשונה בשווייץ ביחד עם סטודנטים נוספים מהאקדמיה. לישראל חזר בשנת 1972 ותערוכת יחיד ראשונה ערך באפריל 1973 בגלריה "יפו העתיקה".
מתוך מגזין "גזית" – "בטכניקות הדפס משי, תחריט באקוואטינטה ומחט קרה, הדפסים אלה, שהוצגו בתערוכת יחיד של גריפית, העידו על אותנטיות של תפיסתו האמנותית, שכוונה ליצירת הוויה אנושית באמצעי התחריט לסוגיו. נראה שכוונתו הייתה לספר "סיפור אנושי", שהוא משווה לו "אקספרסיה" חריפה, המיוסדת על אסוציאציות שונות ומיחברים גרפיים. האחרונים בנויים על צורות מכוונות, הפרעות את הדמויות, אך משאירות להן שטח חיים רחב. בחלק מהסדרה הוא יוצר קשר לסיוטי עולמו הספרותי של קפקא.. המערך האמנותי המכוון והשליטה בתירגום תחושות ואירועים למיחברים אמנותיים במעברים עדינים ומדורגים בין כהה ובהיר יוצר עומק בהדפסיו ובהחלט נראה לעין בציוריו המאוחרים."
בעקבות התערוכה הראשונה גריפית זכה להצלחה והוזמן להשתתף בביאנלות להדפס באירופה לאורך שנות השבעים. כחצי שנה אחרי התערוכה הראשונה, פרצה מלחמת יום הכיפורים. בעקבותיה הפסיק לייצר תחריטים ועבר להדפסי משי ולהתנסויות בטכניקות תחריט-תמונה (Photoengraving). עבודת התחריט, מחולקת לעיתים לשלושה חלקים – הרישום שרוצים להעביר להדפס, פעולת החריטה עצמה על פלטות הצבע השונות ולאחר מכן פעולת ההדפסה עצמה.
שנות השמונים > ריאליזם אמריקאי

בשנות 1972, נחשף גריפית לראשונה בניו-יורק להיפר-ריאליסט הראשון, מלקולם מורלי. מורלי העדיף את המונח סופר-ריאליזם, כניגוד שווה-ערך לזרם ההפשטה באמנות שנקרא סופרמטיזם. בין השנים 1977–1980 לומד גריפית בלמידה עצמית, את הטכניקה הפוטוריאליסטית ומציג את ציוריו בתערוכת יחיד ראשונה של ציורים היפר-ריאליסטים בגלריה תוראל ב-1980. כמו הכושר הטכני שדורש התחריט, הציור ההיפר-ריאליסטי אף הוא מחולק באופן טכני לשלבי עבודה, רק שבמקום שלב החריטה על פלטות שונות יש חלוקה לסטנסילים לפי צבעים, פעולת ההדפסה במכבש הוחלפה בצביעה עם מכחול אוויר וצבעי אקריליק. על תערוכת הציור הראשונה שלו כתב אדם ברוך: "הוא, לפחות מבחינתי, משוחרר מן הצורך להוכיח כי הגיע לז'אנר זה באופן תוצאתי, ולא משום שטכניקה זו תואמת את כישוריו הטכניים-ביצועיים". הציורים בתערוכה נראים כמו גלויות מוגדלות של מקומות רחוקים והצילום עצמו נהפך לנושא בציור.
שנות השמונים > ריאליזם ישראלי

ב-1981 אצר גריפית את התערוכה "ריאליזם" בבית אגודת הציירים, תערוכה קבוצתית זו נתנה במה לאמנים פיגורטיבים-ריאליסטים שפעלו בנפרד בשדה האמנות הישראלי. כתב משה בן-שאול: "אכן, תהיינה הדעות על תערוכה מיוחדת זו אשר תהיינה, זה ניסיון ראשון בארץ של ציירים ישראליים להציג את כיוונם ה"ריאליסטי" במרוכז ובחסות אגודת הציירים". המעבר של גריפית לציורים היפר-ריאליסטים והזרם הריאליסטי של שנות השמונים בישראל נתפס כמיושן ומסחרי על ידי ממסד האמנות.
שנות השמונים > גלריה רדיוס

תערוכת הכיוון הריאליסטי, על אף שהשתתף בה גם רן שחורי שהיה מנהל בצלאל, לא עניינה את ממסד האמנות של התקופה שלא רצה להציג כל סוג של אמנות מימטית. כפועל יוצא בין השנים 1982–1984 יזם והקים ביחד עם האמן נפתלי גולומב קואופרטיב של אמנים בשם "רדיוס – קבוצת אמנים בע"מ". על מנת לתת חשיפה הם מצאו גוף מסחרי – בנק דיסקונט, אשר מימן להם גלריה בה יוכלו להציג.
שנות השמונים > מכוניות

אחריי שנתיים של פעילות ענפה שכללה תערוכות רבות גלריה רדיוס נסגרה. באותה עת, גריפית המשיך ללמד במדרשה לאמנות ברמת השרון ומציג תערוכת יחיד במוזיאון הרצליה באוצרותו של מנהל המוזיאון האוצר יואב דגון, אשר הכיר בחשיבות הזרם. גריפית נהנה מאהבת הציבור ומהצלחה מסחרית של ציוריו. הוא עובד עם אסיסטנטים על ציורים מורכבים של מכוניות היפר-ריאליסטיות. כתב עליו רן שחורי בקטלוג לציורי המכוניות שלו – "עולמו הציורי קיים בזכות עצמו, בשל הפיקטיביות של הממשות והממשות הפיקטיבית שלו. הוא צועד בתחום הצר שבין רגשנות לשכל קר, שבין שליטה טכנית מושלמת לבין מקריות מכוונת, שבין מעודנות רגישה לבין וולגריות בוטה." גריפית כתב באותה תקופה על יחסו לנוסטלגיה – "כמו לקשקש על קיר ולמחוק, אבל הכתם נשאר. אני רוצה להגיש את זה ברצינות שהאירוניה כבר מקופלת בה.. ..אני לא מתגעגע לגעגועים של אחרים. אבל תל אביב נשארת כמו הכתם על הקיר, ואולי גם האהבה."
שנות התשעים > עסקי החלומות

ב-1992 במוזיאון הפתוח תפן אצר המשורר נתן זך מעין רטרוספקטיבה של ציוריו של גריפית, את דברי הפתיחה נשאו בין השאר מני פאר ונתן זך אשר, בהתאם לרוח התקופה הפוסטמודרנית בשדה האמנות הצהיר שגריפית הוא האמן הפוסט-מודרניסטי ביותר שהוא מכיר. בקטלוג כתב "הוא עוסק בחלום – גם בחלום הארוטי – אך מבצע בו דה-מיסטיפיקציה. בראייה זו, הוא "חולם המקלקל חלומות". משום כך פונה ציורו בעת ובעונה אחת, אל שני סוגי צופים, ואולי אל שני קטבים סותרים בציפיות שלהם.. ..אבל קיימת גם אפשרות שלישית. ניתן בהחלט לחוות "את" ולחיות "עם" כאותה דו-משמעות שבבסיסו של הציור הזה" (בעקבות הקסם האבוד).
שנות התשעים > מטא-מודרניזם

בעניין זה הוסיף ב-1995 גדעון עפרת בקטלוג תערוכת היחיד במוזיאון ערד: "במילים אחרות: ציוריו של גריפית מאשרים מודרניזם (הפקעתה של האמנות מהחיים) ופוסטמודרניזם (בליעת חומרי החיים בהדמיה האמנותית) בעת ובעונה אחת. כיאה לאמן שצמח בשלהי שנות השישים, ימי שיא ההצרנה המודרניסטית בסצנה המקומית, ונקלע לתעתועי הפוסט-מודרנה של שנות השמונים." עפרת גם מצא קו מחבר בציורי שנות התשעים אל התחריטים משנות ה-70 – "גריפית נאמן בשנות התשעים למיחברים הפוסט-קולאזקיסטים שמאז התחריטים, גם אם מוכיח יתר חופש ויתר וירטואזיות.. ..מתבקשת מאליה ההודאה בתשתית הקיומית הזהה אז ועתה. כי דומה, שגריפית אינו כי אם מכסה על החרדות המוקדמות ההן במופעו הסרקסטי החדש." (להטוטים מעל התוהו).
שנות התשעים > גריפית והממסד

בכתבה שיצאה לקראת תערוכת היחיד השנייה של גריפית במוזיאון הרצליה צוטט יואב דגון: "שוקי גריפית מייצג זרם שלא כל כך תפס בארץ. הריאליזם האמריקאי... המימסד אינו מכיר בחלק גדול של האמנים בארץ. יש בעיה להרבה אמנים מזרמים שונים ויש בעיה מיוחדת לריאליזם." גריפית מודע למצב מתייחס לדברים בראיון עם יוסף מונדי: "הממסד קרתני. בשנות ה-70' שלטה כאן האמנות הקונצפטואלית. בשנות ה-80' האקספרסיוניזם הגרמני. אני חושב שהממסד האמנותי הוא מאוד בושלוויקי, והוא המחליט מהי האמנות הרשמית. זאת גם הסיבה שאמן מסוגי תמיד יהיה אאוטסיידר" ב-1999 אצר מאיר אהרונסון לגריפית מעין רטרוספקטיבה נוספת במוזיאון רמת גן, בקטלוג התערוכה דייק אדם ברוך את הבעיה של הממסד למקם את גריפית – "כשאתה בוחן את תיק-גריפית בארכיון של תקשורת האמנות הישראלית, הממצאים מצומקים: מעט מאוד יחס כלפי גריפית, כלפי הסוג של גריפית. ותאמר האמת: הסוג של גריפית מחוץ לסדר היום של האמנות הישראלית 'המנוהלת' (כלומר המוצגת, הנצברת, המופצת).. ..יהושע גריפית ככה די בודד בקהילת האמנות הישראלית. אין לו תקדים מקומי. אין לו השראה ציירית מקומית. ואין לו כאן שותפים. ישראלי בלי חבר'ה. לא צובא (זריצקי/אברמסון), לא עקידה (בזם/קדישמן), לא אידאולוגיה מוצפנת (כהן-גן/ צבי גולדשטיין), לא פוליטי (רות שלוס/דוד ריב), לא מתערה (אברהם אופק/ יאן ראוכוורגר). מה כן? הוא." (מאחורי כל זה לא מסתתר אושר גדול).
שנות האלפיים > סדרות ושיתופי פעולה

בשנות האלפיים המימסד המוזאלי בישראל מעדיף להתעלם מגריפית, אשר במקום זאת הוא מציג בגלריות שונות לצד שיתופי פעולה מסחריים ואמנותיים, בין השאר עם מיזמים של האוצר דורון פולק - ביניהם "אמנות על הפסים" (רכבת ישראל), "חתום בצבע" (נירלט), "שער עולם" (הבורסה הישראלית), "מגנום אופן-ארט" (מגנום) ועוד. ב-2003 בשיתוף מכון ויצמן הוא עושה סדרה של דיוקנאות פרופסורים מהמכון. ב-2007 בשיתוף עם הצלם טובי כהן הוא מצייר על סדרת צילומים של לוחמות קרקל. מ-2009 ואילך החל לצייר את הסדרה האפורה, ציורים גדולים ואפורים שהציגו שיממון תרבותי ושהוצגו ב-2011 בגלריה העירונית בכפר סבא. ב-2019 גריפית יוצר סדרת ציורים ועבודות על נייר סביב עוטף עזה.
שנות האלפיים > עבודות על נייר

ב-2011 יוצר גריפית סדרה של עבודות אקוורל שהוצגו בתערוכה בכפר סבא. בין השנים 2015–2021 החל לעשות עבודות על נייר בקצב גבוה. גריפית חוזר אל המצע שממנו התחיל ארבעים שנה קודם לכן. עבודות נבחרות של גריפית מוצגות באופן קבוע במכון וויצמן למדע. גריפית מציג את עבודותיו בכל שנה בביתו בפרויקט "סטודיו פתוח", ברמת השרון לצד אמנים נוספים אותם הוא מארח. בפתחה של שנת 2021 השתתף בתערוכת מחווה לאמן אבנר כץ "בונז'ור מסייה כץ" לצידם של מיכה אולמן, יאיר גרבוז, דני קרמן, דני קרוון, יעקב דורצין, מיכל רובנר, אברהם חי, שרון פוליאקין וזיוה קרונזון.
רשימת תערוכות נבחרות

1973 – גלריה יפו העתיקה
1973 – גרפיקה 3, חיפה
1974 – גלריה גורדון, תל אביב
1974 – גלריה "פלגיאס", רומא
1974 – אמנות הדפס ישראלי, אמריקה הדרומית
1974 – ביאנלה להדפסים, פירנצה, איטליה
1975 – ביאנלה להדפסים, ליובליאנה, יוגוסלביה
1976 – ביאנלה להדפסים, פרכן, גרמניה
1976 –ביאנלה להדפסים, ביילה, איטליה
1977 – ביאנלה להדפסים, ליובליאנה, יוגוסלביה
1977 – ביאנלה להדפסים, וינה, אוסטריה
1978 – ביאנלה להדפסים, פרדריקסטד, נורווגיה
1978 – ביאנלה להדפסים, רייקה, יוגוסלביה
1980 – גלריה תוראל, תל אביב
1981 – הצילום כמכחול – אמנות לעם
1981 – ריאליזם, אגודת הציירים
1981 – ריאליזם, גרנד פאלס, פריז, צרפת
1982 – גלריה רדיוס, תל אביב
1983 – גלריה רדיוס, תל אביב
1983 – גלריה ארגמן, תל אביב
1984 – גלריה גולדמן, חיפה, ישראל
1985 – מוזיאון ישראל, ירושלים, ישראל
1985 – גלריה מימד קטן, תל אביב, ישראל
1986 – גלריה מימד, תל אביב, ישראל
1987 – מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, ישראל
1988 – גלריה מימד קטן, תל אביב, ישראל
1988 – גלריה אפרת, תל אביב, ישראל
1988 – מוזיאון הרצליה, ישראל
1989 – גלריה ג'ק, ניו יורק, ארצות הברית
1991 – הגלריה הלבנה, תל אביב, ישראל
1991 – גלריה קריית אמנים, טבעון, ישראל
1992 – גלריה נגא, הרצליה, ישראל
1992 – המוזיאון הפתוח, תפן, ישראל
1993 – נבון גלריה ומרכז אמנות, נווה אילן, ישראל
1993 – הגלריה העירונית, כפר סבא, ישראל
1995 – בית האמנים, ירושלים, ישראל
1995 – מוזיאון לאמנות, ערד, ישראל
1996 – בית יד לבנים, רמת השרון, ישראל
1996 – גלריה דנון, תל אביב, ישראל
1997 – פרקסיס, פריז, צרפת
1997 – גלריה נווה צדק, תל אביב, ישראל
1997 – הגלריה במלון מצפה הימים, ישראל
1997 – הגלריה בקיבוץ מחניים, ישראל
1998 – בית יד לבנים, רעננה, ישראל
1998 – הגלריה במלון מצפה הימים, ישראל
1999 – המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, ישראל
2001 – המשכן לאמנויות הבמה, תל אביב, ישראל
2001 – גלריה גורן לאמניות, המכללה האקדמית עמק יזרעאל, ישראל
2001 – בית יד לבנים, רמת השרון, ישראל
2001 – גלריה קסטרא, חיפה, ישראל
2002 – מלון שרתון סיטי טאור, רמת גן, ישראל
2004 – הגלריה בתיאטרון גבעתיים, ישראל
2005 – המרכז לאמנות פתח תקווה, ישראל
2007 – גלריה 37, ויליאמסטאון, מסצ'וטסס, ארצות הברית
2008 – גלריה 37 ויליאמסטאון, מסצ'וטסס, ארצות הברית
2008 – בית יד לבנים, רמת השרון, ישראל
2009 – גלריה גרשטיין, תל אביב, ישראל
2009 – בית האמנים, תל אביב, ישראל
2011 – הגלריה העירונית, כפר סבא, ישראל
2012 – גל-און מקום לאמנות תל אביב, ישראל.
2012 – "התשוקה לנעליים", גלריה גרשטיין ,תל אביב, ישראל
2014 – אמנות ישראלית, מינכן, גרמניה.
2016 – מכון המים הגלריה העירונית גבעתיים, ישראל
2017 – "בעקבות" אגודת הציירים, תל אביב, ישראל
Art-Ipad – 2017 תל אביב, ישראל
2017 – לא הכל שחור לבן, עין הוד, ישראל
2017 – אמנים אורחים, עין הוד, ישראל
2017 – אמנות בקמפוס, מכון ויצמן למדע, ישראל
2018 – "קולאז' אישי", לב השרון, פרדסיה, ישראל
2018 – מגש הכסף יד לבנים רמת השרון, ישראל
2019 – אמנות בקמפוס מכון ויצמן למדע, ישראל
2019 – "שיטפון", בית יד לבנים, רמת השרון, ישראל
2021 – "בונז'ור מסייה כץ" – גלריה זוזו, עמק חפר, ישראל
קטלוגים

רן שחורי, ריאליזם, קטלוג, 1981.
שושנה ארנפלד, יהושע גריפית, קטלוג, 1982.
יהושע גריפית, מחסן הדימויים, קטלוג, 1984.
איילה גורדון, הכר אמן ישראלי, קטלוג, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1985.
רן שחורי, יהושע גריפית – מכוניות, קטלוג, 1987.
גדעון עפרת, מסעי גריפית, קטלוג, 1990.
רן שחורי, עמדה משועשעת, געגועים אמיתיים, קטלוג, המוזיאון הפתוח, תפן 1992.
נתן זך, בעקבות הקסם האבוד, קטלוג, המוזיאון הפתוח, תפן 1992.
יהושע גריפית, היסטוריה כחומר גלם, קטלוג, המוזיאון הפתוח, תפן, 1992.
גדעון עפרת, להטוטים מעל לתהו, קטלוג, מוזיאון ערד, ערד, 1995.
מאיר אהרונסון, הציור הוא המקל הלבן של גריפית במסע על-פני החיים, ספר, מוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, 1999.
הלוגו של גלריה רדיוס
אפקט ינואר

אפקט ינואר היא הנטייה המוכחת של מדדי המניות להניב בחודש ינואר תשואת יתר, לעומת שאר חודשי השנה. תופעה זו, אשר תקפה בעיקר (ויש אומרים רק) במניות הקטנות, היא אחת ממספר אנומליות, הסותרות את תאוריית השוק היעיל ומעידות על קיומם של גורמים נוספים המשפיעים על מחירי מניות, שאינם באים לידי ביטוי במודל לתמחור נכסים פיננסיים (CAPM), המודל הסטנדרטי לתמחור ניירות ערך.
היקף התופעה והתפתחותה

המחקר הראשון שהצביע על קיום אפקט ינואר (המכונה לפעמים גם אפקט תחילת השנה (turn-of-year)) פורסם בשנת 1976. הוא הקיף את התקופה 1904–1974, בה הניב מדד כלל המניות שנסחרו בבורסה לניירות ערך בניו יורק בחודש ינואר תשואה חודשית ממוצעת של 3.48%, בהשוואה ל-0.42% בלבד בכל אחד מאחד עשר חודשי השנה האחרים. מחקר זה קיבץ יחדיו, במשקל-שווה (equal-weight), את כלל המניות, גדולות כקטנות. ב-1983 התפרסמו שלושה מחקרים שאישרו את קיום האנומליה והראו כי היא מיוחדת למניות קטנות דווקא. ברבות השנים התפרסמו מחקרים רבים שחזרו ואישרו את קיום התופעה, בשוקי מניות שונים בעולם, בעידנים שונים ובתקופות זמן שונות בתוך חודש ינואר עצמו; במיוחד בשבוע או בשבועיים הראשונים של השנה, שבהם מתרכז האפקט.
אחת מהבדיקות העדכניות ביותר, שהקיפה את השנים 1927–2001 מצאה "אפקט ינואר" מובהק וחיובי של כ-6% תשואת-יתר לאורך התקופה; גודלו השתנה משמעותית מעידן לעידן: בשנות השבעים הגיע לשיא של 8.8%. במקרה או שלא במקרה, הייתה זו התקופה שבה החלו כלכלנים לשים את לבם לתופעה ולחקרה. במקביל לבדיקת התשואה, בדקו כמה מהחוקרים את סטיית התקן, המייצגת את התנודתיות במחירי המניות ואת הסיכון שבהן. הם גילו שבחודש ינואר קיימת לא רק תשואה גבוהה יותר אלא גם תנודתיות גבוהה יותר במחירי המניות הקטנות, אולם מידה נוספת זו של סיכון אינה גדולה מספיק כדי להסביר לבדה תשואה עודפת גדולה כל כך.
לאחר השיא בהיקף האפקט בשנות השבעים, חלה ירידה חדה ובשנות השמונים הצטמצמה תשואת היתר של המניות הקטנות בשני השבועות הראשונים של ינואר ל-4.4%. היה זה העשור שבו התפרסמו ספרים על התופעה, שנועדו לציבור הרחב ולא לאקדמאים. רבים ניסו את כוחם במימוש אסטרטגיית השקעות של קניית מניות קטנות בסוף השנה ומכירתם לאחר שבועיים או חודש. למרות שפעילי ארביטראז' אלה צמצמו את ממדי האפקט, הם לא העלימו אותו לגמרי, ויש אף ראיות שהוא התחזק בשנות התשעים לכדי 5.8%, קרוב לממוצע ההיסטורי שלו.
בין השנים 2014 ל-2024 המשיכה להצטמצם ההשפעה של האפקט ורק פעמיים (2017 ו-2019) עברה התשואה את רף ה-5%. לעומת זאת, בתקופה זאת ניתן לראות בפעמיים אחרות (2018 ו-2022) הפסדים של יותר מ-5% במהלך ינואר.
הסברים תאורטיים

במקביל למחקר אמפירי של האפקט, נעשו מספר ניסיונות להציע הסברים תאורטיים מדוע הוא מתרחש, מדוע הוא מוגבל, או לפחות מוגבר במניות קטנות; ומדוע חלו בו התמורות האמורות לעיל מתקופה לתקופה.
הגורמים העיקריים העומדים מאחורי האפקט הם:
תכנון מס - בסוף השנה הקלנדרית, נוהגים למכור מניות עליהן ניתן לרשום הפסד הון לצורך קיזוז מס. מכירת המניה בדצמבר גורמת לירידת שער המניה ורכשיתה מחדש בינואר מביאה לעליית השערים. הסבר זה מתיישב עם העובדה שהאפקט מתמקד במניות קטנות, משום שמשקיעים פרטיים הם אלה שחשופים לשיקולי מס רווחי הון ובה בעת הם אלה שמשקיעים במניות קטנות, בעוד שמשקיעים מוסדיים גדולים הם על פי רוב אדישים לשיקול המיסוי של סוף השנה, ומגבילים את עצמם למניות גדולות וסחירות יותר. עוד סיבה שתכנון מס של סוף השנה רלוונטי יותר למניות הקטנות, היא שהן תנודתיות יותר וממילא חשופות יותר להפסדים משמעותיים ביחס למחיר הקניה.
"קישוט חלונות" (window dressing) - גופים המנהלים את כספי משקיעים ומחויבים לדווח להם בסוף השנה את תיק ההשקעות לפרטיו, מלבד התשואה הכוללת, נוהגים למכור בסוף השנה מניות מפסידות, או מניות שמסיבות אחרות אינם מעוניינים שיופיעו בדיווח הנחשף למשקיעים. בראשית השנה החדשה, הם יכולים לחזור לשוק ולקנות כאוות נפשם - ולהעלות את מחירי המניות שדוכאו על ידי המכירה שלא לצורך. הסבר זה אינו מתיישב היטב עם כך שמניות קטנות - שמוסדיים ממעטים להחזיק - חוות את האפקט ביתר שאת, ועל כן הוא על פי רוב נחשב משני לעומת תכנון המס.
בונוסים ומשכורות 13, המוצאים את דרכם כהשקעה בניירות ערך - גם זו תופעה של משקיעים פרטיים ופעמים רבות היא משתלבת עם תכנון המס: המשקיע הפרטי מוכר בדצמבר את המניות הקטנות עליהן רשם הפסד ובינואר הוא שב וקונה אותן או אחרות, כשהוא מצרף לסכום ההשקעה את הבונוס השנתי.
בנוסף על אלה קיימים גם גורמים משוערים אחרים, רובם ככולם מתחום מדעי ההתנהגות והפסיכולוגיה. למשל, יש הגורסים שאופטימיות שלאחר החגים הנוצריים וראש השנה האזרחית מביאים להשקעה בניירות ערך מסוכנים (קטנים).
כפי שניתן לראות, אין בנמצא הסבר אחד חד משמעי לתופעה. אפילו ההצדקה הנחשבת למשכנעת ביותר - שיקולי המס - אינה חסינת ביקורת, משום שמחקרים גילו את אפקט ינואר אף במדינות שבהן אין נהוג כלל מס רווחי הון ובאחרות שבהן המועד הקובע לענייני שנת המס אינו ה-1 בינואר.
לגבי השינוי הניכר שחל בגודל האפקט עם השנים, מקובל להסביר שעצם העובדה שרבים מודעים אליו מבעבר, אמורה לצמצם אותו. זאת משום שסוחרים שקונים מניות בסוף השנה היוצאת כדי למכרן בראשית זו הנכנסת, עשויים לצמצם במידת מה את עודף ההיצע בשוק בתקופה הראשונה, כמו גם את עודף הביקוש באחרונה.