לאה גולדברג
יצירתה > יצירתה הפלסטית

לאה גולדברג הייתה חובבת אמנות והעמידה יצירה פלסטית לצד זו הפואטית. בשנותיה האחרונות עסקה בציור, ברישום ובמלאכת הקולאז', אולם כבר בילדותה גילתה נטייה מובהקת אל התחום, אף יותר מאשר אל אמנות המילה. ביומניה מנערותה ביטאה גם את הרצון להיות ציירת. היא אהבה לצייר לא פחות משאהבה לכתוב. במסמך תולדות חייה אשר נמצא בעיזבונה וחובר בשנת 1968, כתבה גולדברג שהמורה לציור בבית ספרה ייעץ להוריה לשלוח אותה לשיעורי ציור פרטיים. משום שהמשפחה הייתה שרויה במצוקה כלכלית, שילמה גולדברג על שיעורי הציור הפרטיים בעצמה, מכסף שהרוויחה בשיעורים פרטיים שהעניקה.
גולדברג החלה ללמוד באקדמיה לציור בקובנה אולם עקב לחץ מן הסובבים אותה וציפיות משפחתה שתבחר בספרות כמקצוע, היא שוכנעה לעזוב את האקדמיה כעבור חודש. על החלטה זו השפיע גם פרסום שירה הראשון בעיתון.
בסיום לימודיה באוניברסיטת קובנה בשנת 1930, קיבלה גולדברג מלגה ונסעה ללמוד בגרמניה. בעקבות מעבר זה נפתחו בפניה אופקים תרבותיים חדשים אשר לא היו נגישים עבורה בליטא, והיא נחשפה אל יצירות אמנות מערביות רבות, מן העולם הנאו-קלאסי, הרנסאנסי והמודרני. ייתכן שאותה חשיפה מקבילה לאסכולות אמנותיות מסורתיות ומודרניות הביאה למתח המתקיים בין הקלאסי למודרני ביצירתה הספרותית. ברשימתה "תולדות חיים" ציינה גולדברג אמנים שאהבה במיוחד, בהם ציירי הרנסאנס קרלו קריולי, אניולו ברונזינו וחוספה דה ריברה, וכן המודרניסטים ארנסט בארלאך (אנ'), פאול קלה ופבלו פיקאסו. אמנים אלו השפיעו על מכלול יצירתה, כאשר בין השאר שירה "חלום נערה" הושפע מתמונת מגדלנה של קריולי, ואילו התמונה "הקדוש סבסטיאן" של ריברה נזכרת בסונטה גנוזה שלה ששמה "ברלין".
כאשר נשאלה גולדברג מדוע לא נמשכה ללימודי ציור, ענתה שאם העובדה שלא ציירה לא הפריעה לה זמן כה רב, סימן שלא הייתה אמורה לצייר.

 גולדברג ראתה את הספרות כיעודה, אולם ב-1968 כתבה כי ארבע שנים קודם לכן ”החלה פורצת מתוכי התשוקה הישנה”. גולדברג הראתה את רישומיה לידידה האמן אריה נבון, אשר ייעץ לה להמשיך ביצירה. היא החלה לצייר עד אשר ציירה באופן יומיומי, והרחיבה את יצירתה גם למדיום הקולאז' ביולי 1968. הציור היה עבורה תרפיה. בתקופות קשות עבורה כמו בתקופה בה חוותה ביקורת מתלמידיה וכמו בתקופת מחלת הסרטן, פנתה לעסוק בציור. חברתה של גולדברג, תמרה ריקמן תארה כיצד בימיה האחרונים הפכו קירות ביתה למעין כן ציור. היא רשמה על הקירות ציור שהלך והתארך עד קצה החדר.
גולדברג איירה בעצמה את ספר הילדים פרי עטה, מעשה בצייר, את השיר הסיפורי אוקסן וניקולט שתרגמה מצרפתית, את המפוזר מכפר אז"ר שחיברה בהשראת סמואיל מרשק ואת תרגומה לספר הגרמני עץ היהודים (אנ') מאת אנטה פון דרוסטה הילסהוף. בנוסף, יצרה גולדברג איורים עבור המחזה בית ספר לנשים למולייר, אותו תרגמה לעברית, אולם אלה לא התפרסמו משום שחששה לפגוע במאיירת שנבחרה על ידי הוצאת הספרים, ולכן לא הציעה את איוריה. בריאיון עם תלמה אליגון משנת 1969 התייחסה גולדברג לקשר של כתיבתה עם ציוריה:
"הדחף ליצירה הוא אותו הדחף הן בשירה והן בציור, אך אינני עושה אילוסטרציה של מחשבתי השירית. האסוציאציה בזמן הציור היא בהחלט לא ספרותית. [...] להיפך, הציור נחוץ לי כדי לברוח מן הספרות אל עולם אחר, ממשי יותר. סופרים נמשכים לציור כי הם מחפשים את הקיום הממשי שתפיסתו בלתי-אמצעית. כנראה מתוך זה ברחתי לציור, כי כמעט אינני כותבת. [...] אמנם נכון שהחוויה המעוררת את היצירה היא אותה חוויה והאישיות שלי היא אותה אישיות בשני המקרים, אך כאן נגמרת ההשוואה. בכל אמנות חושבים בחומר בו עובדים, ומסוכן, ואף אין זה מדייק להשוות ולשאול מונחים מאמנות אחת לרעותה. בציור, מה שחשוב לי, בדיוק כמו בקולאז', הוא צורה וכתם. אני מנסה להשיג בגבולות היכולת שלי את הטוב ביותר בצורות ובצבעים. כך גם אני רואה תמונות של ציירים, אפילו מן התקופה הקלאסית. אחד הציירים האהובים עלי הוא פרא-אנג'ליקו, שאני רואה אותו בכל ביקורי באיטליה או בפאריס, בלובר. אמנם נשאר בזיכרון גם הלך הנפש של אמונה תמימה, אך אני זוכרת את התכלת והזהב שלו, ואינני זוכרת דמויות בודדות. הדמויות המסוימות חשובות רק אם מרגישים שהן חשובות לצייר. למשל גויא, כיוון שזה חשוב לו למסור את אופייה של הדמות, זה חשוב גם לי. בשבילי הבדל בין תמונה אבסטרקטית טובה לבין תמונה פיגורטיבית טובה, שבה הצד הפיגורטיבי לא כל כך חשוב, הוא מאוד קטן."
דרך השירה נגלה לעינינו צד מלנכולי ונוגה בעוד דרך ציוריה של גולדברג מתגלה צד חי חיוני ומעורב בחיים. ייתכן והדבר קשור לכך שעל פי עדותה הייתה כותבת כאשר הייתה במצב רוח מלנכולי. אם כך, ציוריה מאפשרים לנו צוהר להיבטים אחרים באישיותה.
הדמויות המופיעות בציוריה של גולדברג הן פעמים רבות דמויות ספרותיות – מיצירותיה או מיצירות שתרגמה וערכה – המתבטאות באופן מוחשי במדיום הוויזואלי. לעיתים אף ניתן לזהות ביצירות מסוימות את דיוקנה של גולדברג באופן גלוי או סמוי. הנושאים בציוריה מגוונים ומציגים זכרונות, מסעות, ערים, טבע, נוף ודמיון. הם מתאפיינים בתיאורי אווירה יותר מאשר תיאורים ריאליסטיים. גולדברג ציירה בעיפרון, פחם, גואש, עפרונות צבעוניים, צבעי מים ושמן, ונהגה להתחיל ברישום גרסאות רבות עבור אותה יצירה: רישום שככל הנראה היה אימפולסיבי ואינטואיטיבי. בחלק מן הציורים מופיעים עומק ופרספקטיבה ובחלקם השטחה קווית מרומזת, ורובם נתחמו על ידי מסגרת. ציוריה העוסקים בנוף עירוני מורכבים מגוונים מונוכרומטיים כשחור, לבן, חום ואפור, היוצרים אווירת עצבות וניכור המתכתבת עם שיריה של גולדברג על תחושותיה בערים זרות.
בשנים האחרונות לחייה יצרה גולדברג קולאז'ים בהשפעת יצירותיה של האמנית שושנה היימן. אלו הורכבו בקפידה מגזרי נייר ומפות ששולבו עם כיתובים וציורי דיו, עפרונות, גואש וצבעי מים באופן צפוף, סמלי ועשיר בדימויים. בשנים 1968–1969 יצרה קולאז'ים בנושאי ירושלים והתנ"ך. גם על בחירתה ליצור במדיום זה התבטאה בריאיון עם תלמה אליגון:
"בקולאז' יש לי אמביציה לקחת חומר ולהשתמש בו בצורה אחרת. יש ליטול מהחומר את משמעותו הפונקציונלית הקודמת, לרוקן אותו מכל משמעות קודמת ולתת לו משמעות חדשה ככתם צבע במסגרת שאני יצרתי אותה. נכון, יש כאן משחק, אך יסוד זה של משחק קיים בכל אמנות. אני נהנית גם מגזירת הנייר, גם מהדבקתו וגם מן העובדה שאני משנה את משמעותו. בקולאז' יותר קל לי להגיע לאבסטרקט, אני אוהבת מאוד אבסטרקט טוב אך איני יכולה להגיע לאבסטרקט גמור. גם בשירים הפחות מטריאליים שלי יש משהו שהוא שייך לאמנות פיגורטיבית. אף הייתי אומרת, קיים קשר סינטקטי [תחבירי] גם בשיר וגם ברישום ובציור."
יצירותיה הפלסטיות של גולדברג הוצגו בימי חייה בשתי תערוכות: הראשונה בבית האמנים בירושלים בשנת 1968, והשנייה בשנת חייה האחרונה, בגלריה בכפר מנחם, ב-1969. על תערוכתה האחרונה התפרסמה ביקורת אוהדת בעיתון "על המשמר":
"לתערוכת הקולאז'ים של לאה גולדברג בכפר מנחם היתה הצלחה בלתי רגילה: ביקרו בה קבוצות רבות של אנשי ההתיישבות העובדת, מן היישובים בסביבה ובמקרים יחידים לרוב. לתערוכה זו היה קהל טוב מאוד. רוב המבקרים בילו שעה ארוכה בהתבוננותם. תופעה בולטת זו, מקורה בטיבן המיוחד של התמונות, אשר להן מעבר לסגולותיהן האסתטיות הטהורות צד הגותי, שעוצב בדרך האסוציאציה היוצרת, מתוך מעין שופע של עולם פנימי ותרבות עשירה."
גולדברג הותירה בעיזבונה כארבעת אלפים ציורים, רישומים וקולאז'ים פרי יצירתה, בנוסף למפעלה הספרותי הענף.