stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוניות המערכה מסדרת ביסמרק
תכנון > מאפיינים כלליים

אוניות המערכה היו באורך כולל של 251 מטרים (823 רגל 6 אינץ') ואורך בקו המים של 241.60 מטרים (792 רגל 8 אינץ'). לאוניות היה רוחב של 36 מטרים (118 רגל 1 אינץ), ושוקע מתוכנן של 9.30 מטרים (30 רגל 6 אינץ'); השוקע בתפוסה סטנדרטית היה 8.63 מטרים (28 רגל 4 אינץ'), ו-9.90 מטרים (32 רגל 6 אינץ') במעמס מלא. לאוניות היה הדחק מתוכנן של 45,950 טונה מטרית (45,220 טונות ארוכות); ההדחק בתפוסה הסטנדרטית של ביסמרק היה 41,700 טונה מטרית (41,000 טונות ארוכות), ובמעמס מלא, הדחק האונייה היה 50,300 טונה מטרית (49,500 טונות ארוכות). טירפיץ הייתה כבדה יותר, והייתה 42,900 טונה מטרית (42,200 טונות ארוכות) ו- 52,600 טונה מטרית (51,800 טונות ארוכות), בהתאמה. לאוניות הייתה תחתית כפולה עבור 83 אחוז מאורך הגוף, ו-22 תאים אטומים למים. האוניות נבנו 90 אחוז בבנייה מרותכת. הירכתיים נבנו בצורה חלשה; היו לכך השלכות משמעותיות על משימת הלחימה של ביסמרק. עלות הבנייה של ביסמרק הייתה 196 מיליון רייכסמרק, ואילו טירפיץ הייתה מעט זולה יותר ב-191.6 מיליון רייכסמרק. לשתי האוניות היו שבעה זרקורים.
האוניות היו יציבות מאוד, בעיקר בגלל הרוחב הגדול שלהן. האוניות סבלו מהתנדנדות קלה והתגלגלות קלה בלבד, אפילו בים הסוער של צפון האוקיינוס האטלנטי. ביסמרק וטירפיץ היו נענות לפקודות מההגה; הם היו מסוגלות לתמרן עם סטיות הגה קטנות כמו 5°. כשההגה נגמר לגמרי, האוניות נעו רק ב-3°, אבל איבדו עד 65% ממהירותן. האוניות התמודדו בצורה גרועה במהירויות נמוכות או כשנסעו לאחור. כתוצאה מכך, גוררות היו נחוצות בשטחים סגורים כדי למנוע התנגשויות או הארקה. לאוניות היה צוות סטנדרטי של 103 קצינים ו-1,962 מלחים, אם כי הצוות של טירפיץ התרחב ל-108 קצינים ו-2,500 איש עד 1943. האוניות נשאו סירות קטנות יותר, כולל שלוש סירות כלונסאות, ארבע דוברות, סירת מנוע אחת, שני פינאנס, שני קאטרים, שתי מפרשיות ושתי סירות.
למרות ששתי האוניות היו מאותה סדרה, היו הבדלים מהותיים בין ביסמרק וטירפיץ. מכסה הארובה על ביסמרק היה אפור-כסף, אולם המכסה על טירפיץ תמיד היה שחור. שני העגורנים על ביסמרק הוצבו במרחק של 3.5 מטר (11 רגל) מחוץ למטוס ו-3 מטר (9.8 רגל) יותר מאחור, וטירפיץ הרכיבה את שני המנופים שלה על סיפון המבנה. תותחי הנ"מ בקוטר 10.5 ס"מ (4.1 אינץ') (בצד הימני II ובצד השמאלי II) הורכבו במרחק של 5 מטר (16 רגל) פנימה על ביסמרק. כשביסמרק הושקה היה לה חרטום ישר, ואילו לטירפיץ היה את החרטום האטלנטי. לשתי האוניות הותקן סליל הסרת פחם לפני כניסתן לשירות. לביסמרק היה האנגר מטוס בודד בכל צד של הארובה והאנגר כפול בבסיס התורן המרכזי. לטירפיץ היו שני האנגרים כפולים בכל צד של בסיס התורן הראשי. נישאו ארבעה פרוואנים שולי מוקשים, שניים משני צידי הסיפון האחורי. אלה שימשו יחד עם ציוד הגנת החרטום.
תכנון > הנעה

לאוניות הסדרה היו שלוש סטים של מנועי טורבינה עם הילוכים; ביסמרק הייתה מצוידת בטורבינות Blohm & Voss, ואילו טירפיץ השתמשה במנועי בראון, בוברי ושות'. כל סט של טורבינות הניע מדחף בעל 3 להבים שהיה בקוטר 4.70 מטרים (15 רגל 5 אינץ'). סידור שלושת המדחפים נבחר על פני מערכת של ארבעה מדחפים, כפי שהיה בשימוש בדרך כלל באוניות ראשה זרות, מכיוון שהוא יחסוך משקל. במעמס מלא, הטורבינות בלחץ גבוה ובינוני פעלו ב-2,825 סל"ד, בעוד הטורבינות בלחץ נמוך פעלו על 2,390 סל"ד. הטורבינות של האוניות הונעו על ידי שנים עשר דוודי צינור מים בלחץ גבוה במיוחד של וגנר. ביסמרק וטירפיץ נועדו במקור להשתמש בטורבינות הילוכים חשמליות שהיו מייצרות 46,000 כוחות סוס (34,000 קילוואט) כל אחד. מנועים אלו היו מספקים מהירות מרבית גבוהה יותר, אך במחיר של משקל רב יותר. הטורבינות עם גיר היו קלות יותר באופן משמעותי, וכתוצאה מכך היו להן יתרון ביצועים קל. גם לטורבינות הגיר היה מבנה חזק יותר באופן משמעותי, ולכן הן אומצו במקום זאת.
שתי האוניות דורגו למהירות מרבית של 30 קשרים (56 קמ"ש); ביסמרק עברה את המהירות הזו בניסויים ימיים, והגיעה ל-30.01 קשרים (55.58 קמ"ש), בעוד טירפיץ הגיעה ל-30.8 קשרים (57 קמ"ש) בניסויים. הבדל זה היה בעיקר תוצאה של עלייה משמעותית בכוחות הסוס של טירפיץ, שהגיעה ל-163,023 כוחות סוס (119,903 קילוואט), לעומת 150,170 כוחות סוס (110,450 קילוואט) עבור ביסמרק. לשתי האוניות היו מאגרי דלק שונים; ביסמרק תוכננה לשאת 3,200 טונות של מזוט, אבל יכלה לאחסן עד 6,400 טונות של דלק בתצורה רגילה; עם מחסנים נוספים של דלק, ניתן היה להגדיל את כמות הדלק שנשאה עד ל-7,400 טונות. טירפיץ תוכננה לשאת 3,000 טונות של דלק, ועם מחסנים נוספים, הצליחה לאחסן עד 7,780 טונות. במהירות של 19 קשרים, ביסמרק יכלה להפליג לטווח של 8,525 מיילים ימיים (15,788 ק"מ), ואילו טירפיץ יכלה להפליג לטווח מרבי של 8,870 מיילים ימיים (16,430 ק"מ) במהירות זו.
רוברט בלארד, מגלה ביסמרק, ציין כי אימוץ הסדר התלת-מדחפים גרם לבעיות חמורות עבור ביסמרק. הציר המרכזי החליש את השדרית, במיוחד במקום שבו הוא יצא מהגוף. בנוסף לשמירה על חוזק גוף גדול יותר, סידור בעל ארבעה מדחפים היה מאפשר יכולת ניהול גדולה יותר של האונייה באמצעות סיבובי מדחף בלבד מאשר מערכת שלושת המדחפים לפי בלארד. בזמן שהגה האונייה של ביסמרק הושבת מפגיעת טורפדו במהלך הקרב במאי 1941, לא ניתן היה לתקן את מסלולה על ידי שינוי סיבובי המדחפים; בעיה זו כבר נחשפה במהלך ניסויים ימיים, אך לא ניתן היה לתקן אותה.
כוח חשמלי סופק על ידי מגוון גנרטורים, כולל שני מפעלי חשמל של ארבעה גנרטורים דיזל 500 קילוואט, שני מפעלי חשמל כל אחד עם חמישה גנרטורים טורבו 690 קילוואט, ומפעל חשמל עם גנרטור 460 קילוואט מחובר לגנרטור 400 kVA AC וגנרטור דיזל 550 kAC AC. הגנרטורים יוצרו על ידי Garbe‏, Lahmeyer & Co. מפעל החשמל סיפק סך של 7,910 קילוואט ב-220 וולט.
תכנון > חימוש > סוללה ראשית

הסוללה הראשית של ביסמרק וטירפיץ כללה שמונה תותחי 38 ס"מ (15 אינץ') SK C/34 בארבעה צריחים תאומים, אנטון וברונו בזוג ירי-על לפני המבנה העילי וצזאר ודורה מאחור. הצריחים אפשרו הגבהה ל-30°, מה שהעניק לתותחים טווח מרבי של 36,520 מטר (39,940 יארד). התותחים ירו פגזים במשקל 800 קילוגרם (1,800 ליברות) במהירות לוע של 820 מטר לשנייה (2,690 רגל לשנייה). הסוללה הראשית סופקה עם בין 940 ל-960 פגזים בסך הכל, עבור כ-115–120 פגזים לכל תותח. כמו תותחים אחרים של הצי הגרמני בקליבר גדול, התותחים הללו תוכננו על ידי קרופ והכילו סדנים של מכנסי טריז הזזה, שדרשו תרמילי פליז עבור המטענים ההודפים. בתנאים אופטימליים, קצב האש היה ירייה אחת כל 18 שניות, או שלוש בדקה. צריחי התותחים סובבו חשמלית והתותחים הוגבהו הידראולית. גובה התותח נשלט מרחוק. הצריחים דרשו מכל תותח לחזור לגובה של 2.5 מעלות לצורך טעינה. בסופו של דבר סיפקו לטירפיץ פגזים עם מרעומי זמן כדי להילחם בהתקפות ההפצצות החוזרות ונשנות של בעלות הברית.
השימוש של אוניות הסדרה בארבעה צריחים תאומים (תצורת 4 × 2) היה שיטת תכנון שהתאימה למלחמת העולם הראשונה. כמעט לכל שאר אוניות הראשה שלאחר 1921 היו צריחים משולשים או אפילו מרובעים, מה שאפשרו תותחי קליבר כבדים נוספים, תוך הפחתת מספר הצריחים. פחות צריחים הפחיתו את אורך המצודה המשוריינת של אוניית המערכה (במיוחד אורך מחסני התחמושת והשריון הדרוש להגנתם) וקיצרו את כלי השיט עצמו. למרות שצריחים משולשים הוצעו כאפשרות עבור סדרת ביסמרק, היו חששות כי הקנה הנוסף יוריד את קצב האש הכולל של כל צריח, יחד עם חשש כי פגיעה אחת מכוונת היטב עלולה להשבית חלק גדול יותר מכוח האש של האונייה. כמו כן, הורגש שארבעה צריחים תאומים מאפשרים שדה אש טוב יותר ורצף יעיל יותר של מטחים.
תכנון > חימוש > סוללה משנית

הסוללה המשנית של האוניות כללה 12 תותחי 15 ס"מ (5.9 אינץ') SK C/28 מותקנים בשישה צריחים תאומים. צריחי התותחים בקוטר 15 ס"מ התבססו על צריחי התותחים היחידים ששימשו על סיפון סדרת שרנהורסט. הם יכלו להגביה ל-40° ולהנמיך ל-10°; היה להם קצב אש של כשש פגזים בדקה. תותחי ה-15 ס"מ ירו פגזים במשקל 45.3 קילוגרם (100 ליברות) במהירות לוע של 875 מטר לשנייה (2,871 רגל לשנייה). בהגבהה המקסימלית, התותחים יכלו לפגוע במטרות עד 23,000 מטרים (25,000 יארד). כמו עם תותחי הסוללה הראשיים, תותחי ה-15 ס"מ סופקו מאוחר יותר עם פגזים המצוידים במרעומי זמן.
ההחלטה להרכיב תותחי 15 ס"מ זווית נמוכה ספגה ביקורת על ידי היסטוריונים ימיים, כולל אנטוני פרסטון, שהצהירו כי הם "יצרו עונש משקל חמור", בעוד אוניות מערכה אמריקאיות ובריטיות היו חמושים בתותחים דו-תכליתיים. ההיסטוריונים הימיים ויליאם גרזק ורוברט דולין מציינים כי "השימוש בחימוש דו-תכליתי היה אולי מגדיל את מספר תותחי הנ"מ, אך עשוי היה להחליש את ההגנה מפני התקפת משחתות, אשר מומחי הצי הגרמנים ראו כמשימה חשובה יותר".
תכנון > חימוש > סוללה נגד מטוסים

כפי שנבנו, ביסמרק וטירפיץ היו מצוידות בסוללת נ"מ של 16 תותחי 10.5 ס"מ (4.1 אינץ') C/33/ 65 קליבר בשמונה צריחים תאומים, 16 תותחי 3.7 ס"מ (1.5 אינץ') C/30 בשמונה צריחים כפולים, ו-12 תותחי 2 ס"מ (0.79 אינץ') C/30 בצריחים בודדים. תותחי ה-10.5 ס"מ היו אותם תותחים ששימשו על סיפון סדרת שרנהורסט, והותקנו על סיפון המבנה הראשון. אחרי שביסמרק הוטבעה ב-1941, שני תותחים באמצע האונייה על טירפיץ הועברו קדימה כדי לספק להם שדות אש טובים יותר. ששה עשר התותחים הונחו על ידי ארבעה מנהלי בקרת אש, שניים ממש מאחורי מגדל הניווט, השלישי ממוקם מאחורי התורן הראשי, והרביעי ישירות מאחורי צריח סיזאר. המנהלים של טירפיץ היו מכוסים בכיפות מגן, ואילו של ביסמרק לא היו מחופים.
תותחי ה-3.7 ס"מ/ 83 קליבר של האוניות הותקנו בצריחים כפולים והונחו במבנה העילי. הצריחים הופעלו ידנית ויוצבו אוטומטית לגלגול וגובה. תותחים אלו סופקו עם סך של 32,000 פגזים. ביסמרק וטירפיץ היו חמושות בתחילה ב-12 תותחי 2 ס"מ בצריחים בודדים, אם כי אלו הוגדלו עם הזמן. שתי האוניות נשאו בתחילה 24,000 פגזי 2 ס"מ. ביסמרק קיבלה זוג צריחי תותחים מרובעים, בסך הכל 20 תותחי 2 ס"מ. במהלך הקריירה שלה, סוללת תותחי ה-2 ס"מ של טירפיץ הוגדלה ל-78 תותחים בצריחים בודדים ומרובעים. עד 1944 היא נשאה למעלה מ-90,000 פגזי 2 ס"מ.
תכנון > חימוש > חימוש טורפדו

לביסמרק לא היה חימוש טורפדות, בעוד לטירפיץ היו משגרי טורפדות מרובעים בקוטר 53.3 ס"מ (21 אינץ') בין סוף 1941 לתחילת 1942. טירפיץ נשאה 24 טורפדות.
תכנון > שריון

לוח השריון היה בעיקר פלדה מוצקה של קרופ. היו לזה שני סיווגים, WW עבור Wotan (רך) ו-Wh עבור Wotan קשה. לאוניות הסדרה הייתה חגורת שריון שעובייה נע בין 220–320 מילימטרים (8.7–12.6 אינץ'); החלק העבה ביותר של השריון כיסה את החלק המרכזי, שבו היו ממוקמים צריחי התותחים, מחסני התחמושת וחללי המכונות. חלק זה של החגורה היה מכוסה בשני קצותיו במחיצות רוחביות בעובי 220 מ"מ. לאוניות היה סיפון עליון בעובי 50 מ"מ (2 אינץ'), וסיפון משוריין שהיה בעובי 100–120 מ"מ (3.9–4.7 אינץ') באמצע האונייה, והצטמצם עד 60 מילימטרים (2.4 אינץ') בחרטום ו-80 מילימטרים (3.1 אינץ') בירכתיים. אולם הסיפון הותקן נמוך בגוף האונייה, מה שהפחית את נפח החלל הפנימי המוגן על ידי המצודה המשוריינת. זה מנוגד לעיצובים בריטים ואמריקאים מאותה התקופה שהציגו סיפון משוריין עבה יחיד שהותקן גבוה באונייה.
למגדל הניווט הקדמי היה גג בעובי 200 מילימטרים (7.9 אינץ') ודפנות בעובי 350 מ"מ (13.8 אינץ'), בעוד שלמד הטווח היה גג משוריין בעובי 100 מ"מ (4 אינץ') ודפנות בעובי 200 מ"מ (8 אינץ'). למגדל הניווט האחורי היה שריון קל בהרבה: הגג היה בעובי 50 מ"מ והדפנות היו בעובי 150 מילימטרים (5.9 אינץ'), בעוד שלמד הטווח האחורי היה גג בעובי 50 מ"מ ודפנות בעובי 100 מ"מ. צריחי הסוללה הראשיים היו מוגנים בצורה סבירה: הגגות הקדמיים של הצריחים היו בעובי 180 מ"מ (7.1 אינץ') ואחורי הגג היו בעובי 130 מילימטרים (5.1 אינץ'), הצדדים היו בעובי 220 מ"מ, וחזיתות הצריחים היו בעובי 360 מילימטרים (14 אינץ') עם מגני תותחים בעובי 220 מילימטרים (8.7 אינץ'). עובי השריון הללו היה פחות מאלה של האוניות הבריטיות (קינג ג'ורג' החמישי) והצרפתיות (רישלייה) המקבילות. לעומת זאת, הסוללה המשנית הייתה מוגנת יותר מרוב האוניות היריבות. לצריחי תותחי ה-15 ס"מ היו גגות בעובי 35 מילימטרים (1.4 אינץ'), דפנות בעובי 40 מילימטרים (1.6 אינץ'), וחזיתות בעובי 100 מ"מ. לתותחי ה-10.5 ס"מ היו מגני תותחים בעובי 20 מילימטרים (0.79 אינץ'). שריון הגג היה בעובי 40 מ"מ (1.6 אינץ').
לגבי הגנה מתחת למים, השריון היה עמיד בפני פגיעת ראש קרב של 250 ק"ג TNT. עומק השריון היה 5.5 מטרים (216.5אינץ'), כאשר המחיצה האורכית הייתה בעובי 53 מ"מ (2.1 אינץ'). להגנת התחתית הכללית היה עומק של 1.7 מטר (66.9 אינץ'). המצודה יכלה לעמוד בפני פגיעה של פגז בקוטר 38 ס"מ במשקל 1,016 ק"ג שנורה מטווחים שבין 10,793 מטר ל-21,031 מטר עבור המכונות, ומ-23,319 מטר עבור מחסני התחמושת.
בנייה

ביסמרק הונחה במספנת Blohm & Voss ב-1 ביולי 1936. האונייה הוזמנה תחת שם החוזה ארזאץ הנובר, שכן היא הוזמנה כתחליף לאוניית המערכה הישנה הנובר. האונייה הושקה ב-14 בפברואר 1939 בהשתתפות אדולף היטלר. נכדתו של בעל שם האונייה, אוטו פון ביסמרק, השיקה את האונייה. כמו אוניות ראשה גרמניות אחרות, ביסמרק נבנתה במקור עם חרטום ישר. התנסויות עם אוניות אחרות גילו את נחיצותו של חרטום מקוצץ כדי למנוע מהן לספוג יותר מדי מים בים סוער, ולכן Blohm & Voss שינו בהתאם את החרטום של ביסמרק במהלך תהליך האבזור. האונייה הוכנסה לצי ב-24 באוגוסט 1940, עם קפיטן צור זי ארנסט לינדמן. שלושה שבועות לאחר מכן, האונייה עזבה את המבורג לניסויים בים הבלטי, לפני שחזרה בדצמבר לעבודת האבזור הסופית. ניסויים ובדיקות נוספים נערכו באזור הבלטי בחודשים מרץ ואפריל; ביסמרק הוצבה בסטטוס פעיל בחודש הבא.
השדרית של טירפיץ הונחה במספנת הקריגסמרינה (Kriegsmarinewerft) בווילהלמסהאפן ב-20 באוקטובר 1936. היא הוזמנה תחת שם החוזה ארזאץ שלזוויג-הולשטיין להחליף את אוניית המערכה המיושנת שלזוויג-הולשטיין. טירפיץ נקראה על שמו של גרוס-אדמירל אלפרד פון טירפיץ, האדריכל של צי הים הפתוח לפני מלחמת העולם הראשונה. בתו, אילזה פון האסל, השיקה את האונייה ב-1 באפריל 1939. עבודות האבזור נמשכו עד פברואר 1941; טירפיץ הוכנסה לצי ב-25 בפברואר. לאחר מכן נערכו סדרה של ניסויים, תחילה בים הצפוני ולאחר מכן בים הבלטי.
אוניות הסדרה

| שם האונייה | המספנה | על שם | הונחה | הושקה | נכנסה לשירות | גורל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ביסמרק | Blohm & Voss, המבורג | אוטו פון ביסמרק | 1 ביולי 1936 | 14 בפברואר 1939 | 24 באוגוסט 1940 | טבעה בקרב, 27 במאי 1941 |
| טירפיץ | Kriegsmarinewerft, וילהלמסהאפן | אלפרד פון טירפיץ | 2 בנובמבר 1936 | 1 באפריל 1939 | 25 בפברואר 1941 | טבעה בהתקפה אווירית בטרומסיה, 12 בנובמבר 1944 |
אוניות המערכה מסדרת הלגולנד

| --- | --- |
אוניית הצי הגרמני הקיסרי "הלגולנד"
אוניית הצי הגרמני הקיסרי "הלגולנד"
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי הקיסרי הגרמני
 דגל הצי:  
 סדרה קודמת:  אוניות המערכה מסדרת נסאו
 סדרה עוקבת:  אוניות המערכה מסדרת קייזר
 אוניות בסדרה:  "הלגולנד", "אוסטפריזלנד", "תירינגן", "אולדנבורג"
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  אה.גה. וזר 
 הושקה:  1909–1910
 תקופת הפעילות:  1911–1921 (כ־10 שנים)
 אחריתה:  1 הוטבעה כספינת מטרה, 3 נגרטו
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  22,808 טון (סטנדרט), 24,700 טון (בתפוסה מלאה)
 אורך:  167.2 מטר
 רוחב:  28.5 מטר
 שוקע:  8.94 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  20.5 קשרים
 גודל הצוות:  1,113 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  10,200 ק"מ במהירות 12 קשר
 הנעה:  15 דוודים המזינים מנועי קיטור בהספק 28,000 כוחות סוס (20.6 מגה-וואט)
 צורת הנעה:  מנועי קיטור
 כמות הדלק:  3,200 טון פחם, 200 טון דלק
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון 300 מ"מ   צריחי תותחים 300 מ"מ   סיפונים 63 מ"מ   ברבטות 300 מ"מ
 חימוש:  12 תותחים בקוטר 12 אינץ' (305 מ"מ)   14 תותחים בקוטר 5.9 אינץ' (150 מ"מ)   14 תותחים 3.5 אינץ' (88 מ"מ)   6 צינורות טורפדו 20 אינץ' (500 מ"מ)
 
אוניות המערכה מסדרת הלגולנד (בגרמנית: Helgoland-Klasse, מכוּנה גם Ostfriesland-Klasse) הייתה הסדרה השנייה של אוניות מערכה דרדנוט שנבנתה עבור הצי הקיסרי הגרמני. הסדרה, שנבנתה בין השנים 1908 עד 1912, כללה ארבע אוניות: הלגולנד, האונייה המובילה; אולדנבורג; אוסטפריזלנד; ותירינגן. התכנון היה שיפור משמעותי לעומת האוניות הקודמות מסדרת נסאו; הייתה להם סוללה ראשית גדולה יותר – 30.5 ס"מ (12 אינץ') תותחים ראשיים במקום 28 סנטימטרים (11 אינץ') שהותקנו על האוניות הקודמות – ומערכת הנעה משופרת. את האוניות מסדרת הלגולנד היה ניתן להבדיל בקלות מהאוניות מסדרת נסאו הקודמת לפי שלושת הארובות שהיו מסודרות יחדיו, בהשוואה לשתי הארובות הגדולות יותר של הסדרה הקודמת. האוניות שמרו על פריסת הסוללה הראשית המשושה של סדרת נסאו.
האוניות שירתו כיחידה בפלגה I, שייטת אוניות המערכה הראשונה לצד האוניות מסדרת נסאו בפלגה II של השייטת. הם השתתפו בקרבות במהלך מלחמת העולם הראשונה, כולל קרב יוטלנד בים הצפוני וקרב מפרץ ריגה בים הבלטי. כל ארבעת האוניות שרדו את המלחמה, אך לא נלקחו כחלק מהצי הגרמני שנכלא בסקפה פלו. כאשר הוטבעו הספינות הגרמניות בסקפה פלו, ארבעת אוניות הסדרה נמסרו כפיצויי מלחמה למדינות ההסכמה המנצחות במקום הספינות הטבועות. אוסטפריזלנד נלקחה על ידי הצי האמריקני והוצאה כמטרה במהלך הפגנת הכוח האווירי של בילי מיטשל ביולי 1921. הלגולנד ואולדנבורג הוקצו לבריטניה ויפן בהתאמה, ונגרטו ב-1921. תירינגן נמסרה לצרפת ב-1920, ושימשה כספינת מטרה של הצי הצרפתי. האונייה נגרטה בסופו של דבר בין 1923 ל-1933.
תכנון

ההסכמה המשולשת בין בריטניה, צרפת ורוסיה נחתמה ב-1907. גרמניה הפכה מבודדת באופן משמעותי – ביבשת, גרמניה הייתה חסומה על ידי צרפת במערב ורוסיה במזרח, ובריטניה, עם הצי החזק שלה, הייתה מסוגלת לחסום את הגישה הגרמנית לנתיבי השיט העולמיים. אדמירל אלפרד פון טירפיץ הגיב להתפתחות זו בבקשה לקבל אוניות ראשה חדשות וחזקות יותר. מחשבותיו בעניין היו, "המטרה שהייתי צריך לשמור עליהן... מסיבות טכניות וארגון כמו גם מסיבות של כספים פוליטיים הייתי חייב לבנות בצורה יציבה ככל האפשר." ערעורו הגיע בצורה של הצעת התיקון השני לחוק הימי, שהתקבל ב-27 במרץ 1908.
עבור הסדרה השנייה של דרדנוטים גרמניות, היה ויכוח רב לגבי השינויים שיבוצעו מהתכנון הראשון. במאי 1906,  משרד הצי הקיסרי (גר') קיבל ידיעה שהבריטים בונים אוניות מערכה מצוידות בתותחי 13.5 אינץ' (340 מילימטרים). כתוצאה מכך, מחלקת הצי הכללית דגלה בהגדלת קליבר הסוללה הראשית מ-28 מילימטרים (1.1 אינץ') עד 30.5 ס"מ (12 אינץ'). טירפיץ לא שש להסכים לשינוי זה, מכיוון שביקש להימנע מהסלמה של מרוץ החימוש עם בריטניה.
ההיסוס של טירפיץ בהגברת החימוש של האוניות החדשות אבדה כאשר נודע בתחילת 1907 שצי ארצות הברית בונה אוניות מערכה עם תותחי 30.5 ס"מ. במרץ 1907 ציווה טירפיץ למחלקת הבנייה להכין תכנון עם תותחי 30.5 ס"מ וחגורת שריון בעובי 320 מילימטרים (13 אינץ'). נותרה מחלוקת מסוימת על סידור הסוללה הראשית. שתי אוניות המערכה מסדרת מינאס ז'ראייס שנבנו עבור ברזיל הרכיבו את אותו מספר של תותחים, אך בסידור יעיל יותר. זוגות צריחים ירי-על הוצבו בשני קצות האונייה, עם שני צריחי כנפיים באמצע הספינה. טירפיץ העדיף לאמץ הסדר זה עבור סדרת הלגולנד, אבל מחלקת הבנייה חשה כי שני צריחים ירי-על יכולים להיות מושבתים בקלות על ידי פגיעה אחת. כתוצאה מכך, הסידור המשושה של סדרת נסאו הקודמת נשמר.
חוק הצי קבע כי תוחלת החיים של אוניות מלחמה גדולות אמורה להצטמצם מ-25 שנים עד 20 שנים; זה נעשה במאמץ לאלץ את הרייכסטאג להקצות כספים לספינות נוספות. ההפחתה חייבה את החלפת ספינות הגנת החוף של סדרות זיגפריד ואולדנבורג וכן את אוניות המערכה מסדרת ברנדנבורג. אוניות המערכה שטירפיץ לא הצליח לאבטח בתיקון הראשון לחוק הימי משנת 1906 אושרו כעת על ידי הרייכסטאג. חוק הצי גם הגדיל את תקציב הצי במיליארד מארק נוספים. לאחר שארבעת אוניות המערכה מסדרת זקסן הוחלפו בארבעת אוניות המערכה מסדרת נסאו, שלושת אוניות המערכה מסדרת זיגפריד – זיגפריד, בייוולף, פריתיוף – והספינה הייחודית להגנה על החוף אולדנבורג היו בתכנון להיות מוחלפים. אוניות הסדרה הלגולנד – הלגולנד, אוסטפריזלנד, תירינגן, ואולדנבורג – הוזמנו תחת השמות הזמניים ארזאץ זיגפריד, ארזאץ אולדנבורג, ארזאץ בייוולף, וארזאץ פריתיוף, בהתאמה.
תכנון > מאפיינים כלליים

אוניות הסדרה היו ארוכות יותר מקודמותיהן והיו באורך כולל של 167.2 מטרים (548 רגל 7 אינץ'), רוחב של 28.5 מטרים (93 רגל 6 אינץ') ובתפוסה מלאה שוקע של 8.94 מטרים (29 רגל 4 אינץ'). האוניות היו כבדות משמעותית מאוניות הסדרה נסאו. הֶדְחֶק אוניות הסדרה היה 22,808 טונות (22,448 טונות ארוכות) בתפוסה סטנדרטית, ו-24,700 טונות (24,310 טונות ארוכות) בתפוסה מלאה, כמעט 4,000 טונות (3,900 טונות ארוכות) יותר מהאוניות הקודמות. האוניות כללו 17 תאים אטומים למים ותחתית כפולה ל-86% מאורך גוף הספינה.
לסדרה היו מאפייני טיפול משופרים מאוד בהשוואה לסדרת נסאו הקודמת. אוניות הסדרה הלגולנד היו אוניות ים טובות בהרבה ולא סבלו מהסבסוב החמור של אוניות הסדרה נסאו. הספינות הגיבו להגה, והיה להן רדיוס סיבוב הדוק, ואיבדו רק מהירות מינימלית במהלך הגאות. הספינות איבדו עד 54% מהמהירות שלהן בהגה קשה, ונטו עד 7°. לשם השוואה, בסדרת נסאו המוקדמת יותר, האוניות איבדו עד 70% מהירות ונטו עד 12° כשההגה היה קשה.
תכנון > הנעה

אוניות הסדרה שמרו על מנועי קיטור ישנים תלת-דרגתיים ולא על טורבינות הקיטור החדשות בשימוש בצי המלכותי הבריטי. החלטה זו התבססה אך ורק על עלות: באותה עת, פארסונס החזיק במונופול על טורבינות קיטור ודרש עמלת תמלוגים של מיליון גולדמרק עבור כל מנוע טורבינה. המנועים התלת-דרגתיים היו בעלי ארבעה צילינדרים, כל אחד בחדר מכונות נפרד, והניעו 3 מדחפים. כל מדחף בעל ארבעה להבים וקוטר 5.1 מטרים (16 רגל 9 אינץ'). המנועים הונעו על ידי 15 דוודים מסוג מארין עם שני תאי בעירה כל אחד, בסך הכל 30 תאי בעירה. המנועים סיפקו 27,617 כוחות סוס (20,594 קילוואט) עם מהירות מרבית של 20.5 קשרים (38.0 קמ"ש). בניסויים, תחנת הכוח הפיקה עד 35,014 כוחות סוס (26,110 קילוואט), ומהירות מרבית של 21.3 קשרים (39.4 קמ"ש). הספינות נשאו 3,200 טונות (3,150 טונות ארוכות) של פחם, ולאחר מכן שונו לשאת עוד 197 טונות (194 טונות ארוכות) של נפט שאמור היה להיות מותז על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו. בקיבולת דלק מלאה, הספינות יכלו להפליג לטווח 5,500 מיילים ימיים (10,200 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש). הכוח החשמלי של הספינות סופק על ידי שמונה טורבו-גנרטורים שייצרו 2,000 קילוואט (225 V).
תכנון > חימוש

כמו הסדרה נסאו שקדמה לה, אוניות הסדרה הלגולנד נשאו את החימוש העיקרי שלהן בתצורה משושה יוצאת דופן. 12 תותחי SK‏ L/50 בקוטר 30.5 ס"מ הוצבו בתושבות Drh LC/1908 עם תא מטען ארוך, גרסה משופרת של תושבות LC/1907 ו-LC/1906 הקודמות ששימשו בסדרת נסאו. התותחים היו מסודרים בזוגות בשישה צריחי תותחים תאומים, עם צריח אחד מלפנים ומאחור, ושניים בכל צד של האונייה. בתחילה ניתן היה להנמיך את התותחים ל-8° ולהגביה ל-13.5°, אם כי הצריחים שונו מאוחר יותר כדי לאפשר הנמכה של 5.5° והגבהה של 16°. התותחים ירו פגזים במשקל 405 קילוגרם (893 פאונד) במהירות לוע של 855 מטר לשנייה (2,810 רגל/שנייה); ב-13.5°, זה סיפק טווח מרבי של 18,700 מ' (20,500 יארד), ועם ההגבהה המשודרגת של 16°, הטווח הוארך ל-20,500 מ' (22,400 יארד). לתותחים היו בסך הכל 1,020 פגזים עבור 85 פגזים לכל תותח.
החימוש המשני של הספינות היה מורכב מ-14 תותחי 15 ס"מ (5.9 אינץ') SK‏ L/45, שהיו מורכבים בקזמטים. התותחים ירו פגזים במשקל 45.3 קילוגרם (100 פאונד) במהירות לוע של 840 מטר לשנייה (2,800 רגל/שנייה). ניתן היה להגביה את התותחים ל-19°, מה שסיפק טווח מרבי של 14,950 מטר (16,350 יארד). הספינות נשאו גם 14 תותחי 8.8 ס"מ (3.5 אינץ') SK‏ L/45, גם הם בקזמטים. תותחים אלה ירו קליע של 10 קילוגרם (22 פאונד) במהירות של 650 מטר לשנייה (2,100 רגל/שנייה), וניתן היה להגביה אותם עד 25° לטווח מרבי של 9,600 מטר (10,500 יארד). לאחר 1914 הוסרו שני תותחים בקוטר 8.8 ס"מ והוחלפו בשני תותחי נ"מ בקוטר 8.8 ס"מ, ובין השנים 1916 ו-1917 הוסרו 12 תותחי הקזמטים הנותרים בקוטר 8.8 ס"מ. תותחי נ"מ אלו ירו פגז קל מעט יותר במשקל 9.6 קילוגרם (21 פאונד) במהירות של 770 מטר/שנייה (2,500 רגל/שנייה). הם יכלו להיות מוגבהים ל-45° ולפגוע במטרות במרחק של 11,800 מ' (12,900 יארד). האוניות של סדרת הלגולנד היו חמושים בנוסף בשישה צינורות טורפדו שקועים בקוטר 50 ס"מ (20 אינץ'). צינור אחד הורכב בחרטום, אחר בירכתיים, ושניים בכל צד רחב, בשני קצוות מחיצת הטורפדו.
תכנון > שריון

אוניות הסדרה היו מוגנות בשריון מוצק של קרופ, כמעט באותו מתווה כמו אוניות הסדרה הקודמת נסאו. ההבדלים העיקריים היחידים היו הרחבות קלות בהגנה על השריון עבור הסוללות הראשיות והמשניות, וגג עבה הרבה יותר עבור מגדל הניווט הקדמי. לספינות הייתה חגורת שריון בעובי 30 סנטימטרים (12 אינץ') בנקודות החזקות ביותר שלה, שם היא הגנה על הנקודות החיוניות באונייה, והיא הצטמצמה עד 8 סנטימטרים (3.1 אינץ') באזורים פחות קריטיים, כגון החרטום והירכתיים. מאחורי החגורה הראשית הייתה מחיצת טורפדו בעובי 3 סנטימטרים (1.2 אינץ'). סיפוני הספינות היו משוריינים, בעובי 5.5–8 סנטימטרים (2.2–3.1 אינץ') עבה. למגדל הניווט הקדמי על כל כלי שיט היה גג בעובי 20 סנטימטרים (7.9 אינץ'), ודפנות בעובי 40 סנטימטרים (16 אינץ'). מגדל הניווט האחורי לא היה משוריין כל כך בכבדות, עם גג בעובי 5 סנטימטרים (2 אינץ') בלבד ו-20 סנטימטרים (7.9 אינץ') בצדדים. לצריחי הסוללה הראשיים היו גגות בעובי 10 סנטימטרים (3.9 אינץ'), ודפנות בעובי 30 ס"מ. לסוללה המשנית בקזמטים היה שריון בעובי 17 סנטימטרים (6.7 אינץ'), ומגני תותחים בעובי 8 ס"מ. על האוניות הותקנו גם רשתות נגד טורפדו, אך אלה הוסרו לאחר 1916.
בניית האוניות

ארבע אוניות מהסדרה הוזמנו, תחת השמות הזמניים ארזאץ זיגפריד (הלגולנד), ארזאץ אולדנבורג (אוסטפריזלנד), ארזאץ בייוולף (תירינגן), וארזאץ פריתיוף (אולדנבורג), כמחליפות לשלוש מספינות הגנת החופים מסדרת זיגפריד, וספינת הגנת החופים הייחודית SMS אולדנבורג. SMS הלגולנד נבנתה ב-Howaldtswerke, קיל. השדרית שלה הונחה ב-11 בנובמבר 1908, היא הושקה ב-25 בספטמבר 1909, והיא נכנסה לשירות כמעט שנתיים לאחר מכן ב-23 באוגוסט 1911. SMS אוסטפריזלנד נבנתה ב-Kaiserliche Werft Wilhelmshaven. היא הונחה ב-19 באוקטובר 1908, הושקה חמישה ימים אחרי אחותה הלגולנד, ב-30 בספטמבר 1909, ונכנסה לשירות ב-1 באוגוסט 1911. SMS תירינגן נבנתה על ידי AG Weser בברמן. היא הונחה ב-2 בנובמבר 1908, הושקה ב-27 בנובמבר 1909, ונכנסה לשירות ב-1 ביולי 1911. SMS אולדנבורג, האונייה האחרונה בסדרה, נבנתה על ידי Schichau-Werke בדנציג; היא הונחה ב-1 במרץ 1909, הושקה ב-30 ביוני 1910, ונכנסה לשירות ב-1 במאי 1912.
בניית האוניות > אוניות הסדרה

| שם האונייה | המספנה | על שם | הנחת השדרית | הושקה | כניסתה לשירות | גורל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| הלגולנד | Howaldtswerke Werft, קיל | הלגולנד | 11 בנובמבר 1908 | 25 בספטמבר 1909 | 23 באוגוסט 1911 | נגרטה במורקאמבה, 1921 |
| אוסטפריזלנד | Kaiserliche Werft, וילהלמסהאפן | פריזיה המזרחית | 19 באוקטובר 1908 | 30 בספטמבר 1909 | 1 באוגוסט 1911 | הוטבעה כמטרה ליד קייפ האטרס, 21 ביולי 1921 |
| תירינגן | AG Weser, ברמן | תורינגיה | 2 בנובמבר 1908 | 27 בנובמבר 1909 | 1 ביולי 1911 | הוטבעה כמטרה מול גאברה, אוגוסט 1921 |
| אולדנבורג | Schichau-Werke, דנציג | דוכסות אולדנבורג | 1 במרץ 1909 | 30 ביוני 1910 | 1 במאי 1912 | נגרטה בדורדרכט, 1921 |