ח'ליפה
מקורות והיסטוריה

המוסלמים מאמינים כי הח'ליפות היא המשך שליחות הנביאים (אדם הראשון, נח, אברהם, משה, ישו ומוחמד), כמוסד שנועד להגן ולשלוט על המוסלמים לפי החוק של אללה (בקוראן ובעולם). זאת, כאשר מהות מוסד זה מקבילה לתבנית השמיים ("מולכייה" – ממשלה), והארץ ("אומה" – עם). ישנן הקבלות מסוימות בין מוסד הח'ליפות לבין מוסד האפיפיורות הנוצרית, תפקיד שבדומה לח'ליפה כלל סמכויות רוחניות, צבאיות ופוליטיות בתקופות שונות בהיסטוריה. כמו כן, היו מאבקים רבים על כס הנושא בתפקיד, וכן על מהותו של התפקיד, בשני המקרים. ברם, רבים מצביעים על כך שבאסלאם – חכמי ה"עולמא" הם שהיו אחראים על המורשת הרוחנית, בעוד שהח'ליפה היה אחראי רק לצד הפוליטי והצבאי, במיוחד אחרי ארבעת הח'ליפים הראשונים, הראשידון. ח'ליפה מונה לתפקיד על ידי מועצת השורא.
שתי העדות הגדולות באסלאם, הסונה והשיעה, חלוקות באופן יסודי בשאלה: "מי היה אמור להיות הח'ליפה הראשון של האסלאם"; מכאן גם חילוקי הדעות ביניהן לגבי הלגיטימציה של מי שנשאו בתפקיד אחר כך.
על פי ההגות הסונית, אבו בכר אל-סידיק, חברו הקרוב ביותר של מוחמד ואבי אשתו, שהיה המומר הראשון או השני לאסלאם, היה יורשו הלגיטימי של מוחמד, לפיכך הוא נבחר לתפקיד הח'ליפות ב-632. השיעים, לעומת זאת, חושבים כי יורשו של מוחמד היה צריך להיות בן דודו וחתנו, עלי בן אבי טאלב, גם מכיוון שהיה בעל קרבת דם לנביא עצמו, וגם משום אמונתם כי הוא נבחר על ידי מוחמד עצמו ליורש. הגם שעלי היה, מבחינה היסטורית, הח'ליפה הרביעי, השיעים מחשיבים אותו לח'ליפה הלגיטימי הראשון, ואולי היחיד. הסונים רואים בארבעת הח'ליפים הראשונים, כולם חבריו הקרובים של מוחמד, ח'ליפים "המודרכים נכונה", על פי הסדר הבא: אבו בכר, עומר בן אל-ח'טאב, עות'מאן בן עפאן, ועלי. לדעת הסונים, אלה הח'ליפים היחידים שלא סטו מן העקרונות שהציב מוחמד, אך הם מכירים, באופן כללי, גם בלגיטימיות של שושלות הח'ליפים שלאחר מכן, הן של מועאויה אבן סופיאן והן של בית אומיה.[דרושה הבהרה]
תחת בית אומאייה האימפריה המוסלמית גדלה מאוד; השלטון המוסלמי התפשט מערבה, דרך צפון אפריקה ועד לספרד. הוא גם התפשט מזרחה, דרך איראן ועד הודו. ואולם, לשושלת האומאיית לא היה בסיס תמיכה בתוך האסלאם עצמו. שלא כמו הסונים, השיעים לא קיבלו את הלגיטימיות של השושלת האומיית. המיעוט השיעי קיבל את השושלת העבאסית, שטענה לח'ליפות כצאצאית של עבאס אבן עבד אל-מוטאליב. אולם, לאחר שהעבאסים ירשו את הח'ליפות מהאומאיים ב-750, הם אימצו את האסלאם הסוני וכפרו בעקרונות השיעה. העבאסים העמידו שושלת ארוכה של ח'ליפים במשך שלוש מאות שנה, תוך איחוד השלטון האסלאמי, וקידום המזרח התיכון להישגים אינטלקטואליים ותרבותיים חשובים בחסותם. ואולם, מ-940 כוח הח'ליפים נחלש בזמן העבאסים, כשלא-ערבים, בעיקר הטורקים ואחריהם הממלוכים במצרים (במחצית השנייה של המאה ה-13), עלו לעמדות משפיעות. בהדרגה, הסולטאנים והאמירים, שליטי המחוזות האסלאמיים השונים, התחזקו ונעשו עצמאיים יותר ויותר. לימים, הח'ליפות נותרה כתפקיד סמלי וכישות מאחדת לעולם האסלאמי.
בתקופת השושלת העבאסית, היו שהתנגדו ללגיטימיות שלהם. השיעי סעיד אבן חוסיין מהשושלת הפאטימית (שהתפארה בקשר למוחמד דרך בתו פאטימה), טען לתואר הח'ליפה ב-909, וייסד שושלת חדשה של ח'ליפים בצפון אפריקה. הח'ליפים הפאטימיים שלטו תחילה במרוקו, אלג'יר, תוניס ולוב, ובמשך 150 השנים הבאות הרחיבו את שלטונם, והצליחו לשלוט גם בארץ ישראל ובמצרים, עד שהעבאסים הצליחו להשיב את הגלגל, והגבילו את הפאטימים לתחומי מצרים. השושלת הפאטימית נפלה ב-1171. השושלת האומאיית, ששרדה ושלטה על המחוזות האסלאמיים בספרד, טענה מחדש לתואר הח'ליפה ב-929, ושרדה עד שהופלה ב-1031.
ב-1258 כוחות מונגוליים תחת הולגו חאן כבשו את בגדאד. הם הרסו את העיר והוציאו להורג את הח'ליפה העבאסי אל-מסתעצם הראשון. נצר למשפחה, אל-מסתנצר השני נמלט לקהיר והוכתר שם כח'ליפה ב-1261, ובכך ייסד שושלת ח'ליפים ששרדה עד שהסולטאן העות'מאני נטל לעצמו את תואר הח'ליפה בנוסף לשאר תאריו, זאת חרף ההגדרה הפורמלית המחייבת את הח'ליפה להיות בן שבט קורייש, שבטו של הנביא; הסולטנים העות'מאנים לא היו כאלה. שליטים מוסלמיים נוספים טענו לכתר החליפות ואחדות האימפריה המוסלמית התערערה, עד שלבסוף הח'ליפות העות'מאנית זכתה להכרה.
ערב מלחמת העולם הראשונה, הח'ליפות העות'מאנית ייצגה את הישות האסלאמית העצמאית הגדולה והחזקה ביותר.
שליטי המדינה העות'מאנית כמעט ולא השתמשו בתואר זה, מסיבות פוליטיות. אחרי המלחמה העות'מאנית-רוסית נחתם הסכם קוצ'וק קאינרג'ה, שבו איבדה האימפריה העות'מאנית שטחים המיושבים במוסלמים; הסולטאן אבדילהמיט הראשון הדגיש את תואר הח'ליפה ובכך ביטא את היותו אחראי על כל המוסלמים, גם מי שכבר אינם תחת שלטונו הישיר. ידוע כי הן מהמט השני והן נכדו סלים הראשון השתמשו בתואר הח'ליפה להצדקת כיבוש ארצות מוסלמיות על ידם. מאוחר יותר, אחד הסולטאנים העות'מאנים האחרונים, עבדול חמיד השני, השתמש בתואר כנשק נגד הקולוניאליזם האירופי, נגד כיבוש ארצות עם אוכלוסייה מוסלמית גדולה, כמו גם נגד התמרמרות או התקוממות אפשרית הנובעת מהתנזימאת.