stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הים השחור (סדרת טלוויזיה)
עלילה

נפס הייתה רק בת 16 כשנמכרה לאיש מתעלל עשיר, בשם "ודאט", אשר כולא אותה במשך 8 שנים באחוזתו שבאיסטנבול. בניסיון ה-25 שלה, מצליחה נפס להימלט מ"הגיהנום החי" עם בנה בן ה-7, יהייט, שנולד כתוצאה מאונס. נפס ובנה מוצאים הזדמנות לברוח במהלך ביקורם של משפחת קלילי מאזור הים השחור, והם מסתתרים בתא המטען של מכוניתו של תאהיר, אחד מבני משפחת קלילי שהגיעו לביקור. כאשר הוא מגיע לארץ הולדתו, טרבזון, שנמצאת במרחק של 562 מיילים מאיסטנבול, תאהיר מגלה את נפס ובנה במכוניתו וכאדם שנולד וגדל באזור הים השחור, תאהיר מוכן לתת את חייו למען כל אדם שמטופל בחוסר צדק. תאהיר מקריב את עצמו כדי להציל את נפס ובנה. תוך כדי כך, הוא מתמודד עם אתגרים רבים, כולל חשיפת עצמו ומשפחתו לאיום החוטף של נפס, שהיה ידוע גם בתור המתעלל שלה, ודאט, וכן דחיית משפחתו וארצו לנפס; כמו הגנה על אישה "נשואה" עם ילד הנחשב "נגד המסורת" בעיר הולדתו.
דמויות

טאהיר קאללי (אולס טונה אסטפה): טאהיר הוא בעלה של נפס ואביו של יהייט ומאסל. אימץ את ייהיט בנו הביולוגי של נפס וודאט כבנו. אוהב את הים השחור ומרגיש מחובר אליו, מסוגל לשרוד מתחת למים בכל מקרה שהוא. בנו של טאהיר המשוגע, האדם שחשב שהוא דודו כל החיים ונקרא על שמו עד שמגלה כי הוא בעצם אביו הביולוגי, הוריו נרצחו בגלל אמו המאמצת אשר אמרה לאבא של אמו כי בתו ברחה עם גבר, ואביו הביולוגי של ודאט אשר היה מאוהב באימו של טאהיר רצח את הוריו. טאהיר הוא בן הדוד של מוסטפא, פאטיח ומוראט, אף על פי שחשב כי הם אחים.
נפס קאללי / נפס זורלו (אירם הלוואציוגלו): אשתו של טאהיר, הקורבן לשעבר של ודאט ואמה של יהייט ומאסל. איבדה את בתה כאשר נפטרה בלידה מוקדמת, ונפס מחשיבה זאת כנס לא ללדת לואדט עוד ילד בכלא שהוא יצר. נפס הייתה כלואה בביתו של ודאט במשך 8 שנים שבמהלך שנים אלו הציג אותה כאשתו והמשיך להתעלל בה ולאנוס אותה. בפרק האחרון לסדרה, נפס התקבלה ללימודי משפטים באוניבסיטת איסטנבול ולשם כך עוזבת את ביתה עם בעלה וילדיה.
ודאט סאייאר (מהמט עלי נורוגלו): החוטף / המתעלל של נפס, בעלה והמתעלל לשעבר של נזאר ואביו של ייה'יט וג'יילאן. אמו עזבה אותו כשהיה קטן ואביו היה פושע ואנס. אביו הביולוגי התעלל בו. ודאט רצח אותו בתור נער. אביו הביולוגי של ודאט מנסה להגן על תאהיר מכיוון שרצח את הוריו ורוצה לכפר על זה, כשודאט מנסה להרוג את טאהיר אביו יורה בו והורג אותו.
מוסטפא קאללי (סינאן טוזקו): בנו הבכור של סאנייה, בעלה של אסייה ואביו של באלים ומהמט ארן (מהמט על שם אביו של מוסטפא שנפטר, ומהמט ארן על שם נער מהעיירה שנפטר).
פרהט (עלי ארסן דורו).
סאנייה קאללי: אמם של מוסטפא, טאהיר והתאומים. לא מרוצה מכלותיה אייסה ונפס אך בשעת הצורך מגנה עליהן מפני שכניה. ידועה בכך שהורסת לבנה מוסטפא ולאשתו אסייה את רגעיהם הרומנטיים ותמיד רבה עם אסייה. סאנייה מרגישה אשמה על מות הוריהם של טאהיר מכיוון שבזכותה הרוצח שלהם ידע היכן הם נמצאים. סאנייה גידלה את טאהיר כבנה. כאשר סוד זה מתגלה כולם לא סולחים לה על מעשיה. לאחר מות ודאט, אביו ממליץ לה לחיות כל רגע ולכפר על חטאיה לאחר שרצח את בנו. סאנייה מקשיבה לו ומקבלת בברכה את כלותיה ומצליחה להשלים בין ילדיה.
עיסן סייר (גוזדה קאנסו): בן דודו של ודאט.
אסמה: עורכת דין, בת דודתה של אסייה. אשתו של עלי, שוטר וחברו של טאהיר מהצבא.
מוראט קאללי: בנו של אסנייה, אחד מהתאומים אשר חולקים את הכינוי הברדקיסטיים. מוראט מאוהב בנזאר. למרות התנגדותו של אביה, מוראט ונזאר מתחתנים אך היא בורחת ביום חתונתם בגלל אביה, עוזבת לאינסטנבול ומשאירה את מוראט שבור לב.
פאטיח קאללי: בנו של אסנייה, אחד מהתאומים אשר חולקים את הכינוי הברדקיסטיים. פאטיח מאוהב בבראק.
אסייה קאללי (אויקו גורמן): אשתו של מוסטפא ואמו של באלים ומהמט.
בראק: בתו של אחד מעובדיו (נאג'יפ) של ודאט, מאוהבת בפאטיח. הייתה בטוחה שודאט בן אדם טוב עד שהרביץ לה והכריח אותה להיכנס לביתה של נפס כמסווה של אישה מוכה. בראק עשתה זאת כי ודאט איים עלייה בחיי אימה וחיי אחותה ג'יילאן. בראק סיממה את נפס בכדי לערר את נפשה. לאחר שאביה נהרג היא מוצאת מחסה עם אחותה בבית קאללי למרות התנגדות של אם המשפחה סאניה. לאחר זמן מה מתברר כי אחותה אינה אחותה הביולוגית, לאחר שודאט איבד את בתו בלידה הוא אימץ ילדה שננטשה מכיוון שגם היא כמו בתו נולדה בלידה מוקדמת והיא חירשת. ודאט פוקד על אביו של בראק (עובד שלו) לגדל אותה כבתו, ילדה זאת היא היחידה שאוהבת את ודאט ללא תנאי. לזמן קצר ודאט שיקר לנפס כי ילדה זאת היא בתם הביולוגית. אביו הביולוגי של ודאט מצא את אימה לאחר מותו של ודאט. בראק נפרדת מכולם ועוברת לגור איתה.
קרב קלודן

קרב קָאלוֹדֵן (באנגלית: Battle of Culloden), שנערך ב-16 באפריל 1746, היה הקרב האחרון שהתחולל על אדמת האי הבריטי. הוא התקיים בין כוחות היעקוביטים, הנאמנים לטוען לכתר צ'ארלס אדוארד סטיוארט, המכונה "הנסיך צ'ארלי היפה", ובין כוחות הנאמנים למלך ג'ורג' השני.
הקרב הסתיים בניצחון מוחץ לצבא קמברלנד של ג'ורג' השני מבית הנובר על היעקוביטים הסקוטים מבית סטיוארט.
רקע היסטורי

ממלכת אנגליה של סוף המאה ה-17 הייתה לאחר הרסטורציה, או השבת המלך צ'ארלס השני על כס המלוכה. העם האנגלי הכיר בצורך במלך כגורם מאחד והמליך עליו בנפש חפצה את צ'ארלס, ולאחר מותו את אחיו ג'יימס השני לבית סטיוארט. אך לאחר עליית ג'יימס השני אל כס המלוכה, הסתבר כי מדובר בקתולי אדוק בדתו, דבר שעמד בניגוד לנטיית לבם של רוב האנגלים, ובניגוד לאינטרסים של האומה האנגלית ביבשת, דהיינו ברית עם הגורמים הפרוטסטנטים כנגד המלך הצרפתי העולה לואי ה-14. התנהלותו האישית של ג'יימס אף היא לא סייעה להשקטת הרוחות, ולבסוף הודח ג'יימס מכס המלוכה באירוע ללא שפיכות דמים אשר כונה לימים "המהפכה המהוללת", בשנת 1688. בתחילה משלו על אנגליה בנותיו של ג'יימס: מרי השנייה (ובעלה ויליאם השלישי) ולאחר מכן אן, אך עם מותה של אן ללא ילדים, עלה הצורך ביורש פרוטסטנטי לכתר, והעם האנגלי הזמין את ג'ורג' הראשון לבית הנובר, נסיך גרמני, שהיה קרוב קרבת דם לשושלת המלוכה האנגלית, לשלוט בו.
שלטון בית הנובר היה על פי הלקחים משתי המהפכות האנגליות שקדמו לעלייתו לשלטון. מהפכת קרומוול ו"המהפכה המפוארת". המדובר במלוכה בחסות הפרלמנט ועל פי הרשאתו. הפרלמנט נשלט על ידי המפלגה הויגית הליברל-דמוקרטית, אשר ניסתה לייצב את מצב האומה האנגלית, תוך שמירה על האינטרסים הפרוטסטנטים באירופה.
בסקוטלנד ראו את הדברים באופן שונה. מאז האיחוד ב-1707 הייתה סקוטלנד חלק מממלכת בריטניה הגדולה, ובית סטיוארט היה סקוטי במוצאו. סילוקם של אנשי סטיוארט הסקוטים והקתולים, והעלאת ההנוברים הגרמנים והפרוטסטנטים במקומם, הביאה למורת רוח רבה בעם זה, שהראה זה מכבר נטייה למרדנות. באזורי ההרים המרוחקים של סקוטלנד, ה"היילנדס", לא הייתה אחיזה לשלטון המרכזי, והם נשלטו בידי ראשי שבטים, שתמכו בגלוי בבית סטיוארט. התומכים בבית סטיוארט נקראו יעקוביטים על שם המלך ג'יימס - יעקב.
מדי פעם היה גורם זה או אחר מעלה את נס בית סטיוארט וקורא למרד, כאשר המרידה המשמעותית ביותר התרחשה בשנת 1715. בין לבין נפטר ג'יימס השני בגלות, ובנו "הטוען לכתר הזקן", ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט, הוליד בן פעלתן והרפתקן בשם צ'ארלס אדוארד סטיוארט, אשר כונה "הנסיך צ'ארלי היפה" (Bonnie Prince Charlie) בשל יפי תארו.
ההתקדמות אל לונדון

הנסיך צ'ארלי החליט, בחודש יוני 1745, לתפוס את הכתר האנגלי, המגיע לו, לשיטתו, כיורש החוקי של בית סטיוארט. כקתולי נאמן, סבר שיקבל את תמיכת שבטי ההיילנדס, אנשי ההרים, הקתולים. הוא הפליג מהעיר נאנט שבצרפת, ונחת באיים המערביים של סקוטלנד (באי אריסקיי) ב-23 ביוני 1745, והתקבל בהתלהבות על ידי אנשי ההרים ה"היילנדרים".
היה זה מעשה נמהר וחסר אחריות. אנשי ההרים היו אמנם לוחמים נועזים, אך לא ניתן היה לשלוט בהם באופן יעיל. אנשי השפלה הסקוטים השלימו עם השלטון ההנוברי ועם המצב הכלכלי המצוין שהביא עמו, וראו באנשי ההרים חבורות של שודדים והרפתקנים. תמיכת השבטים ההרריים הבטיחה לצ'ארלי חיילים נאמנים, אך הנשק והכסף נמצאו אצל אנשי השפלה.
בחודש ספטמבר הביס צ'ארלי כוחות הנובריים בקרב פרסטונפאנס(אנ'). כאלף ומאתיים יעקוביטים הביסו כשלושת אלפים מאנשי הנובר תחת פיקודו של סר ג'ון קופ. ניצחון מפתיע זה הביא לכך שצ'ארלי (כביכול כנסיך הכתר), השתלט על חלק ניכר מסקוטלנד בשם אביו "המלך ג'יימס השמיני". הוא התיישב באדינבורו, ותכנן את צעדיו הבאים. באופיו היה הרפתקן, ועתה החליט על תוכנית נועזת לכיבוש האי הבריטי כולו. בראש 5,000 איש חצה את הגבול שבין סקוטלנד ואנגליה, והתקדם דרך מנצ'סטר ודרבי אל לונדון.
בחודש דצמבר, 1745, הייתה, למעשה, הדרך ללונדון פתוחה בפניו, אך חלק מאנשי ההרים עזבו אותו וחזרו לבתיהם. השליטה ההנוברית בנמלי הים מנעה קבלת עזרה ממדינות קתוליות כצרפת, ומתנדבים פרוטסטנטים מהולנד וגרמניה הגיעו לתגבר את כוחות הנובר. צ'ארלי הורה על נסיגה ארוכה ומסוכנת בחזרה לסקוטלנד. במהלך הנסיגה זינבו כוחות הנובר בנסוגים, אך ניצחון נוסף של היעקוביטים בקרב פאלקירק(אנ') דחה את התבוסה הבלתי נמנעת. לבסוף כותרו היעקוביטים באזור ביצת קלודן, בסקוטלנד, ב-16 באפריל 1746.
הקרב

בראש הכוחות ההנובריים עמד בנו של המלך ג'ורג' השני, הנסיך ויליאם, דוכס קמברלנד. יחד עמו היו כשמונת אלפים חיילים. כוחות היעקוביטים מנו כחמשת אלפים חיילים. היה זה קרב בין סיעות, ולא בין אומות. הצבא של קמברלנד מנה לוחמים אנגלים, גרמנים מהנובר, וכמה מאנשי השפלה הסקוטים. הצבא היעקוביטי מנה היילנדרים סקוטים, אשר בניגוד לאמונה הרווחת כי היו כולם מצוידים בחרבות, היו רובם מצוידים ברובים, ורק כרבע מהם נשא חרבות. כן לחמו בשורות היעקוביטים כמה אנגלים, אירים, ומתנדבים צרפתים.
צ'ארלי החליט לפקד על כוחותיו באופן אישי. מזג האוויר היה גרוע, ותנאי הקרקע היו לטובת קמברלנד. הייתה זו קרקע ביצתית, שהפכה את ההסתערות שבאמצעותה ניצחו בעבר ההיילנדרים בקרבות לבלתי יעילה. כוחותיו של קמברלנד נערכו בשתי שורות לקראת המפגש עם הכוח היעקוביטי. בינתיים פתחו קמברלנד וצ'ארלי בשיחות באזור נייטרלי בין הכוחות הנערכים. מטח ארטילריה מצד הסקוטים, הביא לסיום השיחות, ולהתחלת הקרב.
בעשרים הדקות הבאות כתשה הארטילריה ההנוברית, העדיפה ביחס של שלושה לאחד, את הכוחות היעקוביטים. הסקוטים לא יכלו לשאת זאת, ושבט קמרון החליט להסתער על דעת עצמו. ההסתערות הפכה לטבח, כאשר הכוחות היעקוביטים הסתערו אל מול קני רובים, כשהם נמצאים תחת אש ארטילרית יעילה. אמנם כמה מן הכוחות הסקוטים הצליחו להגיע אל אנשיו של קמברלנד, ואף נלחמו באומץ, אך המשמעת והעדיפות המספרית של אנשי הנובר הכריעו אותם לאחר זמן קצר. לאור האיום בקני הרובים ההנוברים, והגעתם של הפרשים ההנוברים לשדה הקרב, הורה צ'ארלי על נסיגה. בשדה הקרב נותרו 1,250 הרוגים יעקוביטים, אל מול 300 מאנשי קמברלנד שנפלו בקרב.
לאחר הקרב התחולל טבח, כאשר קמברלנד הורה לאנשיו להרוג את השבויים והפצועים היעקוביטים. כארבע מאות וחמישים איש נהרגו כך, בטבח שהכתים את שמו של הצבא האנגלי, ואת שמו של קמברלנד, שנודע מאז בכינוי "הקצב". כמה מבעלי הדרגות הגבוהות ששרדו את הטבח הוצאו לאחר מכן להורג בעיר אינוורנס.
צ'ארלי עצמו ברח, כשהוא מחופש לאישה, והסתתר בבתיהם של נאמנים לבית סטיוארט, ובהם פלורה מקדונלד הידועה. בריחתו תוארה בספרים ובאגדות רבות, ביניהן הספר "החטוף" מאת רוברט לואיס סטיבנסון. אגדה נוספת היא כי בעת בריחתו המציא צ'ארלי את הליקר הסקוטי הידוע דרמבואי (Drambuie) העשוי מוויסקי סקוטי ומעשבי תיבול. צ'ארלי הצליח להגיע בחזרה לצרפת בספטמבר 1746, ובילה את שארית חייו בגולה, כשהוא שיכור ומאוכזב. מותו ללא בנים חוקיים, בשנת 1788 הביא למעשה את הקץ על הדרישה של בית סטיוארט לכס המלוכה האנגלי.
תוצאות הקרב וחשיבותו

היה זה הקרב האחרון בין כוחות יבשתיים על אדמת האי הבריטי. קרב זה הביא לקיצו את פעולות הטוענים לכתר כנגד בית הנובר, וביסס את שלטונו של בית הנובר, על כל המשתמע מכך. עתה יכלו האנגלים להתפנות אל המעשים הגדולים שנכונו להם - במלחמות הקולוניאליות הגדולות באמריקה ובהודו, ולאחר מכן ככוח היחיד העומד כנגד שלטונו של נפוליאון.
תדמיתו של בית סטיוארט נשארה בזיכרון הקולקטיבי כאגדה רומנטית על מלכים רבי חסד, אל מול היעילות הגרמנית של בית הנובר. אך שלטון בית הנובר מעולם לא התיימר להיות שלטון בחסד האל, כפי שהתיימרו לכך בתי מלוכה אירופים אחרים, ובהם הטוענים לכתר מבית סטיוארט. הפרלמנטריזם האנגלי המנצח בקלודן, מנע את כינונה של מלוכה סטיוארטית אבסולוטית, נוסח בית המלוכה הצרפתי, ובכך נמנעה מאנגליה אותה הטלטלה המהפכנית אשר טלטלה את צרפת, ולאחר מכן את רוב מדינות היבשת, עם אירועי המהפכה הצרפתית.
תוצאות הקרב וחשיבותו > השלכות על התרבות הסקוטית

שאיפות העצמאות הסקוטיות אף הן קיבלו מכה אנושה בקלודן. לאחר תבוסת היעקוביטים בקרב קלודן, העבירה הממשלה את חוק האיסור שאסר על תושבי הרמה הסקוטית אחזקת נשק, נאסר הלבוש הסקוטי המסורתי, כדוגמת הקילט (החצאית הסקוטית), נאסר קיום טקסים גאליים, ונאסרה אף השמעת המוזיקה המסורתית של הרמה הסקוטית. בנוסף, אסר החוק על הוראת השפה הגאלית בבתי ספר ועל שימוש בה במוסדות ציבור. החוק ביטל את הסמכות הפיאודלית והמשפטית של הקלאן, השבט הסקוטי, שהייתה נטועה במורשת הסקוטית. ראשי ואצולת השבטים הפכו לבעלי אדמות רגילים והוכנסו לאריסטוקרטיה הבריטית.
אנשי הרמה הסקוטית שנותרו, קיבלו עליהם את עול השלטון הבריטי. בהיסטוריה הצבאית הבריטית שלאחר קלודן ידועים ההיילנדרים כלוחמים נועזים למען הכתר הבריטי.
בטווח הארוך, השפעות חוק האיסור על השפה והתרבות על תחושת המחויבות השבטית של רבים, בנוסף לדרישה מוגברת בבריטניה לבקר וכבשים, שהובילה לעלייה בדמי השכירות באזורי הרמה הסקוטית, גרמה להגירה מסיבית שנודעה כניקוי הרמה (Highland Clearances).
במבט רטרואקטיבי, ניתן לומר כי התבוסה בקרב קלודן, אותו יזמו אנשי הרמה הסקוטית, היא שהביאה במידה רבה לסופה של התרבות הסקוטית כפי שהייתה עד אז, ולשילובם באי הבריטי.
תוצאות הקרב וחשיבותו > השלכות על התרבות הבריטית

בשנה שבה נערך הקרב, כתב גאורג פרידריך הנדל את האורטוריה "יהודה המכבי", לכבוד ניצחונו של הדוכס מקמברלנד, שהציל, לכאורה, את אנגליה הפרוטסטנטית משיעבוד לסקוטים הקתולים. תחילה הנדל אפילו חשב לשלב רמיזות מפורשות לאירועי שנת 1745 ביצירתו.
הקרב הונצח בסדרת הספרים נוכרייה ובעיבוד הטלוויזיוני שלה, זרה.
הערות שוליים

↑  מבוטא באנגלית "קָלוֹדְן". שימעו את אופן ההיגוי בקישור: File:Culloden.ogg)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536072705171  BnF: cb11980733d (data)  LCCN: sh85034713 
הנסיך צ'ארלי היפה, צ'ארלס אדוארד לבית סטיוארט
הדוכס מקמברלנד "הקצב" ויליאם אוגוסטוס לבית הנובר
לונגיירבין

| --- | --- |
סמל לונגיירביןסמל לונגיירבין
מראה העיר לונגיירבין
מראה העיר לונגיירבין
 מדינה:  נורווגיה נורווגיה
 חבל ארץ:  סבאלברד
 ראש העיר:  קריסטין קריסאופרסן
 שפה רשמית:  נורווגית ספרותית 
 תאריך ייסוד:  1906
 על שם:  John Munro Longyear 
 שטח:  242.86‏[דרוש מקור] קמ"ר
 גובה:  6.0 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  2,417 (2020)
 קואורדינטות:  78°13′00″N 15°33′00″E﻿ / ﻿78.216667°N 15.55°E﻿ / 78.216667; 15.55
 אזור זמן:  CET
 www.lokalstyre.no
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת סבאלברד מוגדלת) סבאגרובה נו אלסון ביירנייה בארנצבורג פירמידה סמרנבורג שפיצברגן נורדאוסטלנדט אדגייה אוקיינוס הקרח הצפוני לונגיירבין(למפת סבאלברד רגילה) סבאגרובה נו אלסון ביירנייה בארנצבורג פירמידה סמרנבורג שפיצברגן נורדאוסטלנדט אדגייה אוקיינוס הקרח הצפוני לונגיירבין  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
לונגיירבין (בנורווגית: Longyearbyen) היא עיר הבירה של הארכיפלג סבאלברד שבאוקיינוס הארקטי, ושוכנת באי שפיצברגן. אוכלוסיית העיר מונה יותר מ-2,000 תושבים, והיא נחשבת ליישוב הקבע הצפוני ביותר בעולם המונה יותר מ-1,000 איש (למעלה מ-1,300 ק"מ צפונית לחוג הארקטי).
לוגיירבין הוקמה וקרויה על שמו של התעשיין האמריקאי ג'ון מונרו לונגייר. לונגייר ביקר בשפיצברגן כתייר ב-1901, ונפגש עם משלחת שחיפשה פחם. ב-1903 חזר לשפיצברגן וקיבל דגימות ומידע על שדות פחם. יחד עם מקורבו פרדריק אייר, לונגייר קנה את הזכויות לכריית פחם באי. בשנת 1906 חברת Arctic Coal, שבסיסה בבוסטון, עם אייר ולונגייר כבעלי המניות העיקריים, החלה לכרות פחם באי. מאז ועד שנת 2017, עת פחת הביקוש לפחם, כריית הפחם היוותה מרכיב משמעותי בכלכלת העיר.
מבחינה פוליטית ומדינית, הארכיפלג שייך לנורווגיה, ודגל האי הוא כדגל המדינה.
בגלל מיקומה הצפוני של העיר, לילות חוג הקוטב בעיר מתחילים בסוף חודש אוקטובר ונמשכים עד אמצע חודש פברואר (כשלושה וחצי חודשים), וימי חוג הקוטב מתחילים בה באמצע אפריל ומסתיימים באמצע אוגוסט.
רוב התיירים המבקרים בלונגיירבין מגיעים בתקופת האביב והקיץ (מאי-אוגוסט). האביב הוא הזמן המועדף על התיירים, מכיוון שבתקופה זו זהו אחד המקומות הבודדים בנורווגיה שמותר לנסוע בו באופנוע שלג בחופשיות[דרוש מקור]. אולם, עקב החוקים המחמירים בנוגע לאיכות ושמירת הסביבה, לא כל האזורים סביב העיר ובאי נגישים.
לונגיירבין היא מקום המושב של מושל סבאלברד והמרכז המינהלי של הארכיפלג.
ראו גם

המרפסט
הערב בבית

"הערב בבית" (במקור נקרא "נר חנוכה") הוא שיר לחנוכה שכתב המשורר אברהם ברוידס והלחין עמנואל עמירן. השיר היה פופולרי בעיקר בשנות ה-60 וה-70, ובשנים לאחר מכן נעשה פחות נפוץ.
רקע

אברהם ברוידס, היה משורר ועורך עברי, המזוהה כ"משורר הנוער העובד". עמנואל עמירן-פּוּגָצ'וֹב היה מלחין ישראלי ודמות מפתח בזמר העברי.

השיר נקרא במקור "נר חנוכה", אך שמו התקבע עם הזמן בשם "הערב בבית", על פי שורת הפתיחה שלו. השיר אינו מן המוכרים שבשירי חנוכה, אך הוא הושר לאורך השנים בעיקר על ידי ילדי וחברי התנועה הקיבוצית. 
בשיר מיטיב אברהם ברוידס לקלוע למהותו של חג החנוכה, כיצד עם הנצח נאלץ לעמוד על חירותו בכל דור ודור.

ברוידס ועמירן שיתפו פעולה בשיר נוסף לחג החנוכה בשם "כי תבוא אל מודיעין".
הערות שוליים

↑  תוכנייה לחנוכה תשע"ו - מועצה אזורית עמק חפר, באתר aroundy
↑  עודד פורת, בחג החנוכה לפני 52 שנה התרחשה אחת מפעולות התגמול הגדולות ביותר, מבצע "עלי זית" כונתה הפעולה שהתבצעה אל מול הסורים בדרום מזרח הכנרת, באתר מדרשת הגולן
↑  כי תבוא אל מודיעין, באתר זמרשת
מכונת חישוב

מכונות חישוב מכניות שונות. משמאל למעלה בכיוון השעון: האריתמומטר של תומא מ-1851, קומפטומטר של פלט, מ-1930, מכונת חישוב של דלטון, מכונת חישוב של סנדסטרנדס, אריתמומטר של אודהנר
"התחרות הראשונה של מכונות החישוב", פריז, 24 באפריל 1921. התחרו 15 מותגים באמצעות 60 מפעילים. ברוב המקומות הראשונים זכה הקומפטומטר.
מכונת חישוב היא מכונה המיועדת לעזור בעריכת חישובים, בעזרת מערכות מכניות, המבוססות על מנגנונים כמו מנופים, גלגלי שיניים, תמסורות, וכדומה או מערכות אלקטרוניות. בצורתה הבסיסית מכונת חישוב מסוגלת לבצע את ארבע פעולות החשבון, ובגרסאות מתקדמות יותר, אלקטרוניות, ניתן לבצע פעולות נוספות, כגון העלאה בחזקה, הוצאת שורש ריבועי ופונקציות טריגונומטריות.
מכונות מוקדמות - המאה ה-17 > שיקארד

מכונת החישוב הידועה הראשונה נבנתה על ידי וילהלם שיקארד, כנראה ב-1623. המכונה של שיקארד לא שרדה, ולא ברור כמה מכונות נבנו – כנראה שתיים או שלוש. רוב מה שידוע על המכונה הזו, מגיע ממכתבים שכתב שיקארד לידידו, האסטרונום והמתמטיקאי יוהאנס קפלר. שיקארד כתב לקפלר שהוא הזמין אצל שען עותק של המכונה שמיועד לקפלר עצמו, אך שרפה בבית המלאכה גרמה לאבדן המכונה שיועדה לקפלר. המידע והשרטוטים במכתבים אלו אינו מספיק במלואו כדי לבנות דגם עובד של המכונה. ניסיונות לבנות דגם של המכונה לפי הרישומים הקיימים, הצריך הוספת מספר מנגנונים וגלגלי שיניים שלא מופיעים בתרשים. דגמים אלו חושפים חולשה במנגנון הנשא במכונה, וכנראה, מפעיל המכונה היה צריך "לעזור" לגלגלי השיניים בחישובים מסוימים.
למכונה שני חלקים נבדלים: חלקה העליון הכיל מנגנון מבוסס על עצמות נפייר, ובעזרתו ניתן למצוא את המחוברים שסכומם נותן את המכפלה. החלק התחתון הכיל מכונת חיבור, שבעזרתה ניתן לחשב את סכום המספרים באופן מכני.
מכונות מוקדמות - המאה ה-17 > בלייז פסקל וה"פסקלין"

מכונת החישוב פסקלין, הומצאה על ידי המתמטיקאי הצרפתי בלייז פסקל, ב-1642, כשהיה בן 19. הוא המציא את המכונה כדי לעזור לאביו, שהיה מפקח מס, ונזקק לחישובים רבים ומייגעים. מכונה זו יכלה לבצע חיבור וחיסור בלבד, אבל פתרה את האתגר של העברת הנשא מספרה לספרה הבאה באופן אמין יותר מאשר במכונתו של שיקארד. העברת הנשא בצורה אמינה המשיכה להיות אחד האתגרים שעמדו בפני מתכנני מכונות חישוב מכניות, וממציאים שונים פתרו אותו בדרכים שונות.
בפסקלין, הזנת המחובר מתבצעת על ידי סיבוב גלגלים, או חוגות, באמצעות חרט, בדומה לאופן בו מפעילים חוגת טלפון. סיבוב החוגות הוא שמפעיל את המכונה. ניתן לסכם בעזרת המכונה טורי מספרים, ותוצאת החישוב (או תוצאת הביניים, כשנמצאים באמצע טור המספרים) מופיעה בשורת חלוניות מעל שורת הגלגלים. פעולת חיסור בוצעה על ידי הוספת המספר המשלים, טכניקה שהמשיכה להיות בשימוש בחלק ממכונות החישוב של הדורות הבאים.
משום שהמכונה ביצעה חיבור וחיסור בלבד, ניתן היה ליצור דגמים שאינם מוגבלים לחשבון בשיטה עשרונית, ובחלק מהמכונות, שיועדו לצרכים ספציפיים, הספרות הנמוכות השתמשו בבסיסי ספירה אחרים, כדי לייצג חלוקות לא עשרוניות של מטבעות ומידות, שלא השתמשו בשיטה עשרונית (מאוחר יותר, במהפכה הצרפתית, השיטה המטרית ייתרה את הצורך בשיטות כאלו). כך, במכונות שיועדו לחשבונאות, הספרות התחתונות התחלקו ל-12 ו-20, כדי לייצג את חלוקת המטבע, ובמכונות שיועדו למודדים החלוקה הייתה ל-12, 12, ו-6 עבור רגל צרפתית, והמידות הבאות. בכל המכונות, הספרות העליונות השתמשו בשיטה עשרונית.
פסקל בנה כ-50 אבות טיפוס, עד שהגיע למכונה שהשביעה את רצונו, אותה הציג לציבור ב-1645. הוא המשיך לבנות ולמכור מכונות, וידוע על לפחות 20 מכונות שנבנו ונמכרו, מהן ידועות תשע מכונות קיימות היום, ומוצגות במוזאונים שונים.
מכונות מוקדמות - המאה ה-17 > גוטפריד לייבניץ

המתמטיקאי הגרמני גוטפריד לייבניץ ניסה לתכנן מכונת חישוב שהייתה מבוססת על הפסקלין, ותוכל לבצע גם כפל. ככל הנראה ללייבניץ לא הייתה גישה לפסקלין, והוא התבסס על תרשימים, שהובילו אותו להבנות מוטעות לגבי אופן פעולת המכונה. מאוחר יותר זנח לייבניץ את הניסיון הזה, ותכנן ובנה מכונה שפועלת על עקרונות אחרים. העקרונות הבסיסיים שמכונתו של לייבניץ מבוססת עליהם היו מוצקים ומוצלחים, ומכונות חישוב ב-200 השנים הבאות המשיכו להיבנות לפי עקרונות אלו, עד הקורטה שייצורה נמשך עד 1970. לייבניץ המשיך לפתח את המנגנון במשך 40 שנה. ידוע על שתי מכונות שנבנו עבור לייבניץ לפי התכנון הזה, אחת ב-1694, והשנייה בשנת 1706. לייבניץ גם תיאר, באחד התיאורים המוקדמים הידועים, את מנגנון גלגל הפינים. שני מנגנונים אלו, כלומר התוף המדורג וגלגל הפינים, שאת שניהם אפשר לייחס ללייבניץ, מהווים את המנגנון הבסיסי שמניע את רוב מכונות החישוב של ארבע פעולות שנבנו.
שלא כמו במכונתו של פסקל, במכונה של לייבניץ הזנת הקלט כשלעצמה לא מפעילה את המכונה, וההפעלה מתבצעת בנפרד, על ידי סיבוב ארכובה. הבדל זה מאפשר לחבר את הקלט יותר מפעם אחת, באמצעות סיבובים נוספים של הארכובה. היכולת לחזור על פעולת החיבור, בצירוף להמצאה נוספת, עגלה, המאפשרת להזיח את הקלט ביחס לתוצאה, מאפשרת למכונה לבצע כפל, בעזרת חיבור חוזר. אף על פי שהמכונה נבנתה לפי עקרונות שהמשיכו לשמש לבניית מכונות חישוב במשך כמעט 300 שנה, המכונות עצמן לא סיפקו תוצאות נכונות באופן אמין, ועברו כמעט מאה שנים עד שמכונה הבנויה לפי עקרונות אלו פעלה באופן אמין ומדויק.
מכונות מוקדמות - המאה ה-17 > אחרים

ממציאים נוספים בנו מכונות חישוב במאה ה-17, ביניהם האיטלקי טיטו ליביו בוראטיני, האנגלי סמואל לורלנד, והצרפתי רנה גרילה (René Grillet de Roven) אך אף אחד מהם לא זכה להשפעה משמעותית.
איור של מכונת החישוב של שיקארד, ממכתב שכתב לידידו יוהאנס קפלר
רפליקה (משוערת) של מכונת החישוב של שיקארד. החלק העליון, הניצב, מכיל מערכת המבוססת על עצמות נפייר, והחלק התחתון הוא מכונת חיבור
ה"פסקלין" – מכונת החישוב של פסקל
רפליקה של מכונת החישוב של לייבניץ, במוזיאון הגרמני
המאה ה-18

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
במאה ה-18 המשיכו ממציאים שונים בגרמניה, פולין, איטליה, צרפת ואנגליה לבנות ולפתח מכונות חישוב, בדרך כלל על בסיס המכונות של פסקל ולייבניץ. אף אחת מהן לא זכתה לתפוצה נרחבת, וחלקן נשארו בגדר תכנון בלבד, ואלו שנבנו, רובן ככולן נבנו כדגם יחיד, או אבטיפוס. רשימת הממציאים והבונים ארוכה, וקיימים עד היום דגמים מקוריים, חלקם עובדים, של מכונות חישוב מהתקופה, במוזאונים ובאוספים פרטיים שונים ברחבי העולם. הרב, הממציא והשען אברהם יעקב שטרן מפולין המציא מספר גרסאות של מכונות החישוב בשנות החמישים של המאה ה-18, ואף זכה למלגה מטעם השלטון הרוסי לשפר את המצאותיו. אחריו, הכומר והשען הגרמני האן Hahn בנה, החל מ-1774 מכונות חישוב. הוא ובני משפחתו ייצרו מספר לא ידוע של מכונות, מהן לא פחות מ-10 שרדו עד למאה ה-20, ולפחות שתיים מהן מוצגות היום במוזאונים שונים. לפי ארנסט מרטין, המכונה של האן נחשבת למכונת החישוב המוצלחת הראשונה.
בתקופה זו מכניקה עדינה הייתה נחלתם של שענים, ואכן, חלק ניכר ממכונות החישוב נבנו בידי שענים, והיו ידועות בכינוי "שעון חישוב" (Rechenuhr).
מכונת חישוב של האן ב-Württemberg State Museum, שטוטגרט. האן וגיסו שוסטר בנו כתריסר או יותר מכונות חישוב לפי התיכון הזה, בין 1774 ו-1820.
המאה ה-19

במהלך המאה ה-19 מכונת החישוב הפכה למוצר. בתחילת המאה, ערב המהפכה התעשייתית, היו אמנם מכונות חישוב בעולם, אך כמעט כולן נבנו ידנית, כדגם יחיד או מספר קטן של יחידות. בסוף המאה הייתה תעשייה מבוססת של מכונות חישוב בארצות רבות, ביניהן צרפת, גרמניה, אנגליה, שוודיה, רוסיה, ארצות הברית, שווייצריה, איטליה, ועוד. עשרות יצרנים במדינות אלו ייצרו מכונות חישוב במאות דגמים. אמנם אין מידע מדויק על המספר הכולל של מכונות חישוב בסיום המאה, אבל מידע מכמה מהיצרנים הגדולים מורה בבירור שמדובר במאות אלפי יחידות, אולי אף יותר, במאות דגמים שונים, שנבנו ונמכרו.
המאה ה-19 > שארל קסביה תומא דה קולמר, אריתמומטר

תומא, שמוכר בכינוי "תומא דה קולמר", כלומר תומא מהעיירה הצרפתית קולמר, הגיש ב-1820 בקשה לפטנט על מכונת חישוב של ארבע פעולות, שמבוססת על מכונת החישוב של לייבניץ. תומא קרא למכונה שלו אריתמומטר, ייצר ומכר מספר קטן של מכונות, וב-1844 תכנן מחדש את המכונה, ושוב ב-1850. התכנון החדש הסיר את אחת היכולות של המכונה ("כפל אוטומטי"), והוסיף במקומו פריט שנשאר סטנדרטי במכונות חישוב למשך שאר הזמן בו מכונות כאלו נבנו, בשם "מונה הסיבובים" (מכונה גם "אוגר המנה"). המכונה אמינה יותר, ומתאימה יותר לייצור תעשייתי. תומא החל לייצר ולמכור את המכונה שלו, בצורה תעשייתית, החל מ-1852, כשהייצור עצמו התבצע על ידי מכונאים שונים, והתיכון עצמו המשיך להתפתח לפחות עד שנות ה-60 של המאה, ובעשורים האחרונים הייצור עבר למכונאי בשם לואי פאיין. עם מותו של תומא ב-1870, פאיין המשיך לייצר את המכונה, ועם מותו שלו, אלמנתו המשיכה בייצור, עד לתחילת מלחמת העולם הראשונה. תומא עצמו ייצר מעל 1,000 מכונות, ופאיין אחריו ייצר עוד כמה אלפים. בשנות ה-70 של המאה ה-19 החלו יצרנים נוספים לייצר ברישיון "תואמים" לאריתמומטר, באנגליה ובגרמניה, ובמקביל החלו להופיע דגמים נוספים של מכונות חישוב. האריתמומטר, נחשב בדרך כלל למכונת החישוב המוצלחת הראשונה, ולמכונה שייסדה את תעשיית מכונות החישוב. במקרים רבים המושג "אריתמומטר" נחשב לשם כללי למכונת חישוב של ארבע פעולות. אפשר לראות במכונות חישוב מסוימות, אפילו מהדור האחרון של מכונות החישוב המכניות, כאבולוציה של מכונתו של תומא.