stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוולין יו בארקר
ביוגרפיה

אוולין יו בארקר נולד בשנת 1894 באי פורטסי (Portsea) השוכן מול החוף הדרומי של אנגליה והמהווה חלק מחבל המפשייר, בנו של גנרל בריטי בשם ג'ורג' בארקר.
ביוגרפיה > ראשית דרכו הצבאית

בשנת 1913 התגייס בארקר לצבא הבריטי בדרגת סגן משנה בחטיבת רובאי המלך. בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, עבר עם יחידתו לחזית אירופה ונלחם, עד תום המלחמה, בצרפת, סלוניקי ודרום רוסיה. תוך כדי כך עלה בסולם הדרגות והגיע לדרגת סגן-אלוף. בין השנים 1919 ל-1931 שירת כקצין מטה במשרד המלחמה הבריטי. בין השנים 1931 ל-1933 שירת במפקדת חטיבת חיל רגלים בפיקוד הדרומי של אנגליה. בשנת 1936, בימי מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט, הגיע בארקר לראשונה לארץ ישראל כמפקד גדוד בחטיבת רובאי המלך. הוא נטל חלק בהנסתו של פאוזי אל קאוקג'י אל מעבר לירדן.
בשנת 1938 עלה בארקר לדרגת אלוף-משנה, עזב את ארץ ישראל ונתמנה למפקד החטיבה ה-10 באנגליה. בפרוץ מלחמת העולם השנייה עבר עם חטיבתו לחזית מערב אירופה, שם לחם כחלק מהדיוויזיה ה-4. בשנת 1941 עלה לדרגת גנרל. בארקר השתתף בפלישה לנורמנדי כמפקד הדיוויזיה ה-49 והצטיין בקרב על שחרור העיר לה האבר. על כך העניק לו המלך תואר סר. בדצמבר 1944 מונה למפקד הקורפוס הבריטי ה-8 במערב אירופה. בארקר חצה את נהר הריין תחת פיקודו של הגנרל מונטגומרי וב-1 באפריל 1945 שחררו כוחותיו את מחנה הריכוז ברגן-בלזן. לאחר תום המלחמה שירת בגרמניה ובדנמרק כמושל צבאי בכוח הכיבוש הבריטי.
ביוגרפיה > שובו לארץ ישראל

בשנת 1946, בשיאה של תקופת המאבק של היישוב בבריטים, הגיע בארקר שנית לארץ ישראל, הפעם כמפקד העליון של כוחות הצבא הבריטי בארץ ישראל ובעבר הירדן.
לאחר תום המלחמה הגיע היישוב היהודי בארץ ישראל לשיא כוחו. הכוח הצבאי של היישוב חושל בתקופת שיתוף הפעולה עם הבריטים שהחל בימי המאורעות והתחזק בתקופת מלחמת העולם, עם הקמת הפלמ"ח, שזכה לאימון ונשק מן הבריטים, בגיוס בני היישוב לצבא הבריטי ובהקמת הבריגדה היהודית במסגרת הצבא הבריטי. עתה עבר היישוב למאבק על עלייה חופשית והקמת מדינת ישראל, גברה ההעפלה לארץ וארגוני המחתרת החלו לפעול נגד שלטונות המנדט.
בשלב זה עבר מרכז הכובד של המאבק נגד היישוב ממשטרת המנדט אל הצבא הבריטי. הבריטים החישו לארץ ישראל את הדיוויזיה המוטסת השישית, שהייתה כוח צנחנים בפיקודו של גנרל אריק לואי בולס ולאחריו הגנרל יו צ'ארלס סטוקוול (שחייליה כונו בפי אנשי היישוב בשם "כלניות" בשל כומתות הצנחנים האדומות שחבשו). המאבק נגד היישוב התמקד בחיפושי נשק, הטלות עוצר ומעצרים של לוחמי תנועות המחתרת ואף מעצר מנהיגי היישוב.
ביוגרפיה > חזרה באנגליה

כבר בחודש ינואר פורסמה הודעה כי ב-12 בפברואר יחדל בארקר מלשרת כמפקד הצבא בארץ ישראל ובמקומו יכנס לתפקיד הגנרל מקמילן. בארקר עזב את הארץ וחזר לאנגליה לשרת כמפקד הפיקוד המזרחי של אנגליה.
בעת שקנה לו שם של אויב היישוב והיהודים, ניהל בארקר, נשוי ואב לבן, פרשיית אהבים עם אשה ערביה נוצרייה, קטי אנטוניוס, אשר הייתה בת למשפחה מיוחסת במצרים. תיעוד על פרשה זו נמצא במאה מכתבים לערך שכתב בארקר לאהובתו, אשר נתגלו על ידי כוחות היהודים בקרבות על ירושלים. באחד ממכתביו כתב לאהובתו כי שאיפתו היא להצטרף לערבים על מנת להילחם ביהודים. לאחר שנים טען בארקר בריאיון עיתונאי כי החוזר שלו מ-22 ביולי 1946 היה "מכתב עלוב שנכתב בלהט הרגע", אבל במכתבים שכתב מאנגליה לאהובתו נחשפו דעות אחרות. על תליית ארבעה אנשי אצ"ל כתב: "אתמול תלו את ארבעת היהודים שלי. אני מקווה שהערבים לא יוסיפו לחשוב שאנחנו פוחדים לתלות יהודים". כשנודע לו על התאבדותם של מאיר פיינשטיין ומשה ברזני ב-21 באפריל 1947, בטרם עלייתם לגרדום העיר: "אז יש עכשיו שניים פחות". על היהודים כתב כי "יהודים שונאים כשנוגעים בכיסיהם, כפי שכתבתי במכתבי", וגם "אני מתעב את כולם בין שהם ציונים ובין שלא. מדוע נרתע מן האמת: אנחנו שונאים אותם. הגיע הזמן שהגזע המתועב הזה ידע מה אנחנו חושבים עליו".
כשנתקבלה בעצרת האו"ם החלטת החלוקה בכ"ט בנובמבר 1947, התרעם בארקר על הצורך של בריטניה לצאת מארץ ישראל. הוא תלה את ההחלטה בכך ש"האווירה בניו יורק היא פרו-יהודית".
ארגוני המחתרת לא סלחו לבארקר ונעשו ניסיונות להתנקש בחייו באנגליה. שליח יצא לאנגליה לבצע את המשימה אולם הבולשת הבריטית סיכלה את הפעולה. העיתון הבריטי גארדיאן טען, במאמר שנכתב בשנת 2005 לזכרו של עזר ויצמן שנפטר אז, כי ויצמן, באותה עת חבר האצ"ל ולימים אלוף בצה"ל ונשיא מדינת ישראל, נטל חלק בפעולה זו. בספר זכרונותיו, "לך שמים לך ארץ", אישר ויצמן כי בעת ששהה בלונדון בשנת 1948, עבר קורס בחבלה, וקיבל את המשימה "לדפוק את הגנרל הבריטי בארקר", אך הסקוטלנד יארד גילה את המזימה, ויעץ לויצמן "חזור הביתה לפלסטין", עצה שויצמן נאלץ לקבל.
ב-11 במאי 1948, ימים אחדים לפני הכרזת המדינה, נשלחה מעטפת נפץ לביתו של בארקר באנגליה, אולם אשתו שחשדה במעטפה הצליחה למנוע את הפיצוץ ברגע האחרון.
קטי אנטוניוס עזבה את ירושלים ועברה למצרים, והאוהבים המשיכו להחליף מכתבי אהבה. תוך כדי כך שמע בארקר בבי בי סי כי היהודים פוצצו את בית אנטוניוס בירושלים. הוא כתב לאהובתו כי הוא מקווה שהספיקה לפנות מהבית את חפציה. הוא לא ידע אז כי היהודים לקחו מהבית כמות גדולה של מסמכים ובהם מכתבי האהבה שלו.
במקביל לתפקידו בפיקוד המזרחי מונה בארקר בשנת 1949 כשליש של המלך ג'ורג' השישי.
הגנרל בארקר פרש לגמלאות בשנת 1950 ומת בשנת 1983 בגיל 89 שנים.
אוניברסיטת פיזה

| --- | --- |


ארמון ג'ורנטה
 אוניברסיטה ציבורית
 מוטו:  In supremae dignitatis (בכבוד העליון)
 תקופת הפעילות:  3 בספטמבר 1343 – הווה (681 שנים)
 קמפוס:  עירוני
 בעלי תפקידים
 צוות:  1,900
 תלמידים
 :  57,000
 סטודנטים לתואר שלישי:  3,500
 מיקום
 מיקום:  פיזה, איטליה
 מדינה:  איטליה איטליה
 קואורדינטות:  43°42′59″N 10°23′54″E﻿ / ﻿43.716508333333°N 10.398458333333°E﻿ / 43.716508333333; 10.398458333333
 http://www.Unipi.it
  (למפת איטליה מוגדלת) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןאוניברסיטת פיזה(למפת איטליה רגילה) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןאוניברסיטת פיזה
 
אוניברסיטת פיזה (באיטלקית: Università di Pisa ובקיצור Unipi) היא אוניברסיטת מחקר ציבורית בעיר פיזה שבאיטליה. האוניברסיטה נוסדה ב-1343 בהוראת האפיפיור קלמנס השישי, האוניברסיטה ה-19 בעתיקותה בעולם וה-10 בעתיקותה באיטליה. בנייני 11 הפקולטות של האוניברסיטה מפוזרים ברחבי העיר. האוניברסיטה כוללת 16 ספריות וכעשרים מוזיאונים ואת הגן הבוטני האקדמי העתיק ביותר באירופה (Orto botanico di Pisa, נוסד ב-1544). מטה האוניברסיטה שוכן בארמון ג'ורנטה (Palazzo alla Giornata) על גדות הארנו.
האוניברסיטה ממוקמת במקומות 1–3 בדירוג אוניברסיטאות המחקר באיטליה, בין 30 המקומות הראשונים באירופה ובין 101 ל-150 בעולם. בין בוגרי האוניברסיטה שני נשיאים, חמישה אפיפיורים, ארבעה ראשי ממשלות באיטליה, שלושה חתני פרס נובל (ג'וזואה קרדוצ'י, אנריקו פרמי וקרלו רוביה) ואישים נודעים נוספים, שבהם גלילאו גליליי, פרנצ'סקו רדי, ויטו וולטרה, ג'ובאני ג'נטילה[דרושה הבהרה] וקרלו גינצבורג. האוניברסיטה חברה באיגוד אוניברסיטאות המחקר.
היסטוריה

ב-1343 פרסם האפיפיור קלמנס השישי את הבולה "In supremae dignitatis", בה הכיר במוסד הלימוד שהיה קיים בפיזה (ה-Studium) כאוניברסיטה והגדיר את תחומי הלימוד כתאולוגיה, רפואה, חוק כנסייתי ואזרחי. ב-1403, עם כיבוש פיזה על ידי פירנצה נסגרה האוניברסיטה. היא נפתחה מחדש ב-1473 בתמיכתו של לורנצו דה מדיצ'י אולם ב-1494, עקב המלחמה עם פירנצה נאלצו פרנסי האוניברסיטה לסגור את שעריה בפיזה. פעילותה המשיכה בפיסטויה ופירנצה.
ב-1 בנובמבר 1543 נפתחה האוניברסיטה מחדש בפיזה, בתמיכה קוזימו הראשון דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה והפכה אחד ממוסדות הלימוד המובילים באירופה. לוקה גיני לימד ביולוגיה והקים את הגן הבוטני האקדמי הראשון באירופה, ממשיכו אנדראה קסלפינו (Andrea Cesalpino) היה הראשון שערך מיון מתודולוגי של עולם הצומח ועמד על קיומו של מחזור הדם משיקולים תאורטיים והיה הראשון שהניח כי קיים קשר בין מערכת העורקים למערכת הוורידים. את חקירותיו פרסם בספרו Quaestionum medicarum libri duo (ספר החקירה הרפואית, ונציה, 1593). תחום הרפואה והאנטומיה היה תחום מוביל באוניברסיטה ובין המרצים בתחום נמנה מרצ'לו מלפיגי, מייסד האנטומיה המיקרוסקופית, וההיסטולוג הראשון. הוא היה זה שגילה את רשת הנימים המחברות בין העורקים ובין הוורידים שחזה קבלפינו ובכך הניח את התשתית העובדתית לתורתו של ויליאם הארווי ותרם לגילוי מחזור הדם. אולם המרצה המפורסם והחשוב ביותר שלמד וכיהן באוניברסיטה כפרופסור למתמטיקה היה יליד העיר גלילאו גליליי.
פרדיננדו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה יזם את הקמת מצפה הכוכבים וכן טיפח את ספריית המוסד, את הוצאת הספרים, הגן הבוטני והמוזיאון לידיעת הטבע, פעילויות בהן המשיכו יורשיו. פריצת דרך אקדמית הייתה בייסודן של פקולטות לכימיה ופיזיקה ניסויית.
עם כיבוש איטליה על ידי נפולאון הפכה האוניברסיטה לאקדמיה קיסרית וכזרוע של אוניברסיטת פריז. מבנה המוסד ותוכניות הלימוד הוכתבו על פי הנהוג בצרפת. ב-1813 נפתח בפיזה, בשל התשתית האקדמית שלה, ה-La Scuola Normale Superiore, סניף איטלקי של האקול נורמל סופרייר, מוסד יוקרתי ביותר להכשרת חוקרים, פרופסורים ועובדי מדינה בכירים.
ב-1840, לאחר סילוקה של צרפת, עברה האוניברסיטה רפורמה במסגרתה הועמד מספר הפקולטות שבה על שש (תאולוגיה, משפטים, ספרות, רפואה, מתמטיקה ומדעי הטבע). כן הוקמה הקתדרה הראשונה בעולם לאגרונומיה. ב-1848 השתתפו סטודנטים ומרצים ליברליים מהאוניברסיטה באירועי מרידות אביב העמים. עם הקמת ממלכת איטליה הייתה האוניברסיטה אחד ממוסדות התרבות המרכזיים. ב-1890 נפתח בה המכון הראשון לבלשנות היסטורית. בהמשך נוספו פקולטות לרוקחות ולהנדסה. בימי איטליה הפשיסטית הייתה האוניברסיטה מוקד אנטי-פשיסטי. לאחר המלחמה נוספו הפקולטות למדע המדינה, שפות וספרויות זרות וכלכלה.
פקולטות

אגרונומיה
הנדסה
וטרינריה
כלכלה
מדעי המדינה
משפטים
מתמטיקה, פיזיקה ומדעי הטבע
ספרות איטלקית ופילוסופיה
רוקחות
רפואה
שפות וספרויות זרות
שפת הלימוד היא איטלקית, אך ניתנים גם קורסים ותוכניות באנגלית בתארים מתקדמים במדעים ולתלמידים זרים.
הערות שוליים

↑  דירוג האוניברסיטה בדירוג שנגחאי לשנת 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269227905171  PLWABN: 9810660951105606  BIBSYS: 90038667  BnF: cb118832071 (data)  CiNii: DA01432725  GND: 1011221-2  ISNI: 0000 0004 1757 3729  LCCN: n79144999  NKC: ko2005275392  NLA: 36530595  NLG: 64401  RERO: 02-A000192814  SUDOC: 026619385  VcBA: 494/17260  VIAF: 122752152   WorldCat (עם VIAF): 122752152 
מבנה הכניסה לגנים הבוטניים
איריס יוטבת

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 באוגוסט 1949 (בת 75) 
 מדינה:  ישראל 
 www.irisyotvat.com
 
איריס יוטבת (נולדה ב-26 באוגוסט 1949) היא יועצת לענייני זוגיות, מיניות, לידה ואמהות. הייתה אמנית. הופיעה בסרט הקולנוע הישראלי "הוא הלך בשדות" כבת זוגו של גיבור הסרט, שאותו גילם אסי דיין, הייתה בלהקה צבאית וכתבה והלחינה פזמונים.
ביוגרפיה

איריס יוטבת נולדה בהרצליה בשנת 1949, בת למשה יוטבת, ממפקדי צה"ל במלחמת העצמאות ובמלחמת ששת הימים. דודתה, אחות אביה, היא השחקנית לשעבר של התיאטרון הקאמרי, בתיה לנצט. כילדה השתתפה בתפקיד קטן בסרט "איי לייק מייק".
בשנת 1967, כשהייתה בת 18, הופיעה בתפקיד הנשי הראשי בסרט "הוא הלך בשדות". במאי הסרט, יוסף מילוא, בחר בה כשהשתתפה במבחנים ללהקות צבאיות. הסרט, המתרחש בשנת 1946 על רקע מאבק היישוב בערבים מצד אחד ובבריטים מצד שני, מספר על אהבתו של אורי הצבר יליד קיבוץ, הפלמ"חניק, למיקה, נערה עולה חדשה מפולין, פליטה חסרת כל, שבאה "משם" (השואה, שאינה נזכרת בסרט במפורש), עד למותו של אורי בשדה הקרב.
הסרט זכה להצלחה קופתית רבה והיה נקודת זינוק בקריירה הקולנועית של אסי דיין. יוטבת לא שבה יותר לשחק בסרטי קולנוע ישראלים, למעט תפקיד קטן במחזמר אמריקאי, שהייתה שותפה לחיבורו.
שירתה בצה"ל בלהקת פיקוד המרכז. בלהקה הכירה את המוזיקאי קובי רכט שהפך לבעלה. בסוף שנת 1972 נסעה עם בעלה לאירופה וביחד עם קובי אשרת הקימו הרכב מוזיקלי בשם "וירגו". כששבו לארץ כתבו בני הזוג ב-1977 מחזמר דיסקו עתידני. ביוזמת מנחם גולן תורגם המחזמר לאנגלית, עובד לקולנוע, והופק בשנת 1980 כסרט אמריקאי בשם "התפוח". באותן השנים כתבה מילים לשירים שהלחינו והקליטו קובי רכט וקובי אשרת, וגם לזמרים אחרים בהם אילנה רובינא וששי קשת.
לאחר לידת בנה הבכור התגרשה ועבדה כעיתונאית בירחונים שונים וכתבה שירים ותסריטים לתוכניות טלוויזיה. באמצע שנות השמונים נישאה בשנית, לפסיכולוג ד"ר יעקב טלמון, נסעה עם בעלה ללוס אנג'לס, שם למדה כתיבת תסריטים. לאחר כשנתיים עבר הזוג להתגורר בעיר ברקלי באזור מפרץ סן פרנסיסקו, ושם עזבה את עיסוקיה האמנותיים ועברה הכשרה בייעוץ בנושאי זוגיות, נשיות ולידה, המתבססים על שיטת הטנטרה. בתקופה זו ילדה בן ובת.
בשנת 1991 שבה לישראל והקימה בתל אביב את "דרך אם", מרכז לייעוץ בענייני הריון והכנה ללידה. היא הדריכה נשים ללידה טבעית, שהיא לידה ללא התערבות רפואית. לאחר שהתגרשה מבעלה השני העבירה את המרכז לפרדס חנה.
בשנת 2003 הפכה "דרך אם" לרשת סניפים שנקראה "דיאדה", מונח שמשמעותו שני פריטים שונים אשר קיימת אינטראקציה ביניהם, כגון הורה וילד. במרוצת הזמן התנתקה מרשת דיאדה ועברה לעסוק בייעוץ פרטי בביתה בקיסריה.
בשנת 2005 הוציא לאור אלבום מוזיקה, "שמעו קולה - שירי מעגל נשים". הכולל שירים שכתבה והלחינה או עיבדה לעברית בביצוע קבוצת נשים, "מעגל הזמרות", הכולל את אפרת שר-שלום, יובל רוז, יעל אולשר, טלי עמנואל, אילנה אילן-דגני, שרון רות הנדל, יעל עמנואל ונונה לילה מגד.
איריס יוטבת פרסמה שני ספרים. בשנת 2008 את הספר "סוד אישה – חשיבה חיובית נשית להצלחה" ובשנת 2012 את הספר "איש השוקולד, אשת הוונילה – תענוגות האהבה והמין למען אריכות ימים". בראשית 2023 רכשה יטבת בית קטן בקפריסין ועברה לדור שם עם בן זוגה זאב אקמן.
הערות שוליים

1 2 3  היא תלך בשדות, "העולם הזה", גיליון 1564 מ-23 באוגוסט 1967, עמוד 19
↑  מאירה לוי, "הוא הלד בשדות" הולך אל הבד, על המשמר, 5 בספטמבר 1967
↑  נתן גרוס, על אהבה ופלמ"ח, על המשמר, 29 בדצמבר 1967
1 2 3  ליקי אגינסקי, כמעט ג'יין פונדה, חדשות, 26 ביוני 1991
↑  "תקופת המעבר" של קובי רכט, מעריב, 1 בפברואר 1973
↑  רן דביר, אירים וקובי רכט והתפוח שלהם, דבר, 16 בנובמבר 1980
↑  טלילה בן זכאי, מפגשים מהסוג האישי - התפוח והעץ, מעריב, 31 באוקטובר 1980
↑  התפוח המכני, "העולם הזה", גיליון 2207 מ-19 בדצמבר 1979, עמוד 60
↑  מיכל פלטי, למה אין כזה בארץ?, באתר הארץ, 24 באפריל 2001
↑  יואב קוטנר, ‏אלוהים הוא אישה, באתר גלובס, 2 בדצמבר 2004
↑  ספרים, הריון, תזונה נכונה ואימון אישי ועוד, באתר הארץ, 21 בספטמבר 2011
ריקה ליכטמן, ‏ההנאה שבאיטיות, באתר ‏מאקו‏, 9 בפברואר 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309619205171  GND: 1061451488  MusicBrainz: 121a1473-eb46-4de8-90dd-bc45f17605ac  VIAF: 297921101   WorldCat (עם VIAF): 297921101
אוניברסיטת פייר ומארי קירי

| --- | --- |


 אוניברסיטה בצרפת
 על שם:  פייר קירי 
 תקופת הפעילות:  1 בינואר 1971 – הווה (53 שנים) 
 בעלי תפקידים
 יו"ר:  Jean Chambaz 
 סגל:  1,453 (נכון ל־2009) 
 סטודנטים
 :  35,114 (נכון ל־2017) 
 מיקום
 מדינה:  צרפת צרפת
 קואורדינטות:  48°50′50″N 2°21′23″E﻿ / ﻿48.847222°N 2.356389°E﻿ / 48.847222; 2.356389
 www.sorbonne-universite.fr
  (למפת פריז מוגדלת) אוניברסיטת פייר ומארי קירי(למפת פריז רגילה) אוניברסיטת פייר ומארי קירי he
 
בנייני קמפוס אוניברסיטת פריז VI
אוניברסיטת פייר ומארי קירי (בצרפתית: Université Pierre et Marie Curie, ראשי תיבות: UPMC; נקראה בעבר אוניברסיטת פריז VI) הייתה אוניברסיטה צרפתית ציבורית, אשר פעלה בפריז משנת 1971 ועד לשנת 2017, כממשיכת דרכה של הפקולטה למדעים בסורבון. נכון לתחילת המאה ה-21 היא הייתה מכון המחקר המדעי והרפואי הגדול ביותר בצרפת, ופעילותה בתחום המחקר המדעי בלטה אף בקנה מידה עולמי.
פעילות

באוניברסיטה פעלו למעלה מ-180 מעבדות מחקר, רובן פועלות תחת המכון הלאומי הצרפתי למחקר מדעי (Centre national de la recherche scientifique). קמפוס האוניברסיטה היה ברובע הלטיני של פריז, שבתחומי הרובע החמישי של פריז.
מבין מכוני המחקר הבולטים אשר פעלו במסגרת האוניברסיטה היו: מכון אנרי פואנקרה, המכון לאסטרופיזיקה של פריז, מעבדת המידע של האוניברסיטה, המכון למתמטיקה של ג'וסיאה/שבלרה (בשיתוף עם אוניברסיטת דני דידרו), ומעבדת קסלר-ברוסל (בשיתוף עם אקול נורמל סופרייר).
הפקולטה לרפואה של האוניברסיטה פעלה בשני בתי חולים אוניברסיטאיים: בית החולים פיטייה סלפטרייר, ובית החולים סנט-אנטואן.
בשיא פעילותה למדו באוניברסיטה כ-30,000 סטודנטים, מהם כ-22,000 סטודנטים בתחומי המדעים ועבדו בה כ-4,000 אנשי סגל אקדמי וחוקרים.
היסטוריה

קמפוס האוניברסיטה נבנה בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 באתר ששימש בעבר למחסני יינות. בשנת 1968 חולקה הפקולטה למדעים של אוניברסיטת פריז למספר אוניברסיטאות נפרדות. אוניברסיטת פריז VI, אשר נוסדה בשנת 1971, נועדה לאכלס את עיקר פעילות המחקר המדעי של הסורבון. בקמפוס האוניברסיטה פועלת אף אוניברסיטת דני דידרו (פריז VII) וכן המכון הגאופיזי של פריז (Institut de Physique du Globe). בשנת 1974 אימצה האוניברסיטה שם חדש, ונקראה על שם פייר ומארי קירי.
בשנת 2010 נוצרה אגודת אוניברסיטת סורבון. בשנת 2018 אוניברסיטת פייר ומארי קירי מוזגה יחד עם אוניברסיטת פריז-סורבון ומן האיחוד נוצרה אוניברסיטת סורבון.
אופטימאטים

| --- | --- |
 מדינה:  רומא העתיקה 
 תקופת הפעילות:  133 לפני הספירה – 36 לפני הספירה 
 
האופטימאטים (optimates; הטובים ביותר) או הבונים (boni; אנשים טובים) היו סיעה אריסטוקרטית ברפובליקה הרומית המאוחרת שחבריה הגיעו בדרך כלל מקרב המשפחות המיוחסות ביותר ברפובליקה הרומית. הסיעה ביקשה להגביל את כוחן של אספות העם ושל הטריבונים הפלבאים ולעומת זאת להגביר את השפעתו של הסנאט, שבראייתה היה יציב יותר ומחויב יותר לטובת המדינה הרומית.
האופטימאטים העדיפו את האצילים (nobilis) והתנגדו במידה מסוימת לכניסתם לפוליטיקה של "אנשים חדשים" (novi homines), אנשים שלא הגיעו ממשפחות בעלות עבר פוליטי. באופן אירוני אחד האופטימאטים הידועים ביותר, קיקרו, היה בעצמו "איש חדש" והראשון ממשפחתו שהגיע לסנאט, לאחר שנבחר הודות לתמיכה עממית רחבה. בנוסף למטרותיהם הפוליטיות התנגדו האופטימאטים להרחבת האזרחות הרומית ותמכו בשימור "מנהגי האבות" (mos maiorum).
האופטימאטים היו מודאגים במיוחד מעלייתם של מצביאים, כדוגמת גאיוס מריוס, פומפיוס ויוליוס קיסר, שבהשתמשם בטריבונאט, באספות ובחייליהם עלו בכוחם על הסנאט עצמו. ראשית התנגדו האופטימאטים לתוכניתו של מריוס לגייס רומאים עניים לצבא ולספק להם נשק על חשבון המדינה (בניגוד לנוהג הרומאי לפיו על החייל לרכוש בעצמו את ציודו) ובכך ליצור תלות בינם לבין המצביא שלהם. בהמשך התנגדה הסיעה לניסיונות ליישב את החיילים הוותיקים (שכבר היו נאמנים למצביאים שונים) על אדמות מדינה.
שיא השפעתם של האופטימאטים היה תחת הדיקטטורה של לוקיוס קורנליוס סולה, שבמהלך שלטונו נושלו האסיפות כמעט לחלוטין מכוחן, מספר חברי הסנאט הוגדל, ופופולרים (הסיעה הנגדית) רבים הוצאו להורג. עם זאת לאחר התפטרותו של סולה ומותו הושבו לאחור רבים מתיקוניו.
אופטימאטים ראויים לציון, לצד קיקרו וסולה, הם קאטו הצעיר ומרקוס יוניוס ברוטוס. על-אף שהתנגדו לפומפיוס במהלך כל הקריירה הפוליטית שלו, בסופו של דבר תמכו בו האופטימאטים בזמן מלחמת האזרחים נגד יוליוס קיסר.
לקריאה נוספת

Adrian Goldsworthy, Caeser - The life of Colossus. Yale university press, 2006
הערות שוליים

↑  Adrian Goldsworthy (2006), p. 361
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4172652-2
אליעזר מזור

אין תמונה חופשית
אליעזר מָזוּר (15 ביולי 1892 – 15 באוקטובר 1970) היה תעשיין, איש עסקים ופעיל ציבור ישראלי, מחלוצי ענף היהלומים בארץ ישראל, נשיא התאחדות תעשייני היהלומים בישראל ויו"ר התאחדות בעלי הבתים בישראל.
ביוגרפיה

חיים אליעזר מזור נולד בזגורוב שבפולין לרב מאיר צבי מזור, שהיה רב בזגורוב, ברדזיבה (אנ') ובוורשה, ולרחל, בתו של הרב אברהם אבא גרינפלד, שהיה רב בזגורוב. אחיו, אליהו מזור, היה מראשי הקהילה היהודית בוורשה ולימים חבר הכנסת מטעם אגודת ישראל.
לפני מלחמת העולם הראשונה הקימו האחים – אליהו מזור, אליעזר ואהרון, ביחד עם האב – מאיר צבי, את חברת "אחים מזור" ליבוא, שהייתה מהחברות הגדולות והמסועפות בפולין. אליעזר מזור עמד בראש הסניף של החברה בלודז'. כמו כן נמנה עם ראשי ההסתדרות הציונית בלודז' והיה פעיל בלשכת המסחר המקומית. בשנות העשרים רכש פרדסים בארץ ישראל.
באוגוסט 1939, חודש לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, הגיע לארץ ישראל לצורך השקעותיו. עם פרוץ המלחמה הצליח להעלות את אשתו וילדיו לארץ. בארץ המשיך להפעיל את חברת "אחים מזור" עם אחיו אליהו וד"ר יהושע מזור.
בשנת 1941 ייסדה השותפות מפעל ליהלומים, שהיה מהראשונים בתעשיית היהלומים בארץ ישראל. המפעל פעל עד סוף שנות החמישים. מאז המשיכו האחים מזור לפעול בתחום המסחר וההשקעות.
מזור כיהן בוועד ההצלה של הסוכנות היהודית, כיו"ר התאחדות בעלי הבתים וכשופט עירוני.בשנת 1951 נבחר לנשיא התאחדות תעשייני היהלומים בישראל, תפקיד בו כיהן עד לפטירתו בשנת 1970. בשנת 1999, העניקה לו ההתאחדות את התואר "יקיר תעשיית היהלומים".
מזור היה נשוי עד לפטירתו לאיטה לבית כהן, הוא הותיר אחריו שני בנים ובת. בנו, פרופ' יהודה מזור, היה כימאי, ראש המחלקה לכימיה אורגנית במכון ויצמן למדע.
לקריאה נוספת

'Mazur, Eliezer,' in: Who's Who in Israel and in the Work for Israel Abroad, 1969, p. 194.
אלעזר מזור - רודף שלום ואוהב בריות, מאת חיים דניאלי, היהלום 20,  עמ' 16 - 18, בהוצאת מכון היהלומים הישראלי, 1970
הערות שוליים

1 2  אליעזר מזור באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
1 2  ד"ר אליעזר מזור, מאת שירה עמי, חוברת יקירי תעשיית היהלומים בישראל, התאחדות תעשייני היהלומים בישראל, 1999
אוניברסיטת פיטסבורג
קולג'ים ובתי ספר

בית הספר לאמנויות ומדעים (אנ') ע"ש דיטריך (אנ') (1787)
בית הספר להנדסה (אנ') ע"ש סוונסון (אנ') (1846)
בית הספר לרוקחות (אנ') (1878)
בית הספר לרפואה (אנ') (1883)
בית הספר למשפטים (אנ') (	1895)
בית הספר לרפואת שיניים (אנ') (1896)
הקולג' למנהל עסקים (אנ') (1907)
בית הספר לחינוך (אנ') (1910)
בית הספר לעבודה סוציאלית (אנ') (1918)
הקולג' ללימודים כלליים (אנ') (1932)
בית הספר לסיעוד (אנ') (1939)
בית הספר למוסמכים בבריאות הציבור (אנ') (1948)
בית הספר למוסמכים בעניינים ציבוריים ובין-לאומיים (אנ') (1957)
בית הספר למוסמכים במנהל עסקים (אנ') ע"ש ג'וזף כץ (אנ') (1960)
בית הספר למדעי הבריאות והשיקום (אנ') (1969)
בית הספר למחשוב ומידענות (אנ') (2017)
הערות שוליים

↑  אוניברסיטאות הקשורות למדינה, מחלקת החינוך של פנסילבניה (03)
↑  ^ Alberts, Robert C. (1987). Pitt: The Story of the University of Pittsburgh 1787–1987. University of Pittsburgh Press, book One; p. 1. ISBN 0-8229-1150-7.
↑  ^ Alberts, Robert C. (1987). Pitt: The Story of the University of Pittsburgh 1787–1987. University of Pittsburgh Press, book One; p. 17. ISBN 0-8229-1150-7.
↑  ^ Alberts, Robert C. (1987). Pitt: The Story of the University of Pittsburgh 1787–1987. University of Pittsburgh Press, book One; p. 63. ISBN 0-8229-1150-7.
↑  דירוג ה-NRC ב-41 תחומים שונים
↑  Lombardi, John; Capaldi, Elizabeth & Abbey, Craig, eds. (2006), The Top American Research Universities: 2006 Annual Report, Arizona State University, Tempe, AZ: TheCenter for Measuring University Performance, pp. 8 & 16, <http://mup.asu.edu/research2006.pdf>
↑  הקולג'ים הטובים באמריקה
↑  מאה האוניברסיטאות הטובות בעולם
↑  חמש מאות ועשרים האוניברסיטאות הטובות בעולם
↑  כתב עת אוניברסיטת פיטסבורג
↑  Alberts, Robert C. (1987). Pitt: The Story of the University of Pittsburgh 1787–1987. University of Pittsburgh Press, book One; p. 210. ISBN 0-8229-1150-7.
| איגוד האוניברסיטאות האמריקניות - ארגון אוניברסיטאות מחקר מובילות בארצות הברית וקנדה |
| --- | --- | --- |
| אוניברסיטאות ציבוריות | אוהיו סטייט • אורגון • איווה • איווה סטייט • אילינוי • אינדיאנה • אריזונה • אריזונה סטייט •  באפלו • ג'ורג'יה טק • דרום פלורידה • וושינגטון • ויסקונסין–מדיסון •  וירג'יניה • טקסס • טקסס A&M • יוטה • מיזורי • מינסוטה • מישיגן • מישיגן סטייט • מרילנד • סטוני ברוק • פיטסבורג • פלורידה • פנסילבניה סטייט • פרדו • קולורדו • קליפורניה (אירוויין • ברקלי • דייוויס • לוס אנג'לס • סן דייגו • סנטה ברברה • סנטה קרוז • ריברסייד) • קנזס • קרוליינה הצפונית • ראטגרס • ראטגרס-ניו ברונסוויק |  |
| אוניברסיטאות פרטיות | אמורי • בוסטון • בראון • ברנדייס • ג'ורג' וושינגטון • ג'ונס הופקינס • דארטמות' קולג' • דיוק • דרום קליפורניה • הרווארד • ואנדרבילט • וושינגטון בסנט לואיס • טאפטס • טוליין • ייל • נורת'ווסטרן • ניו יורק • סטנפורד • פנסילבניה • פרינסטון • קולומביה • קורנל • קייס וסטרן ריזרב • קרנגי מלון • רייס • רוצ'סטר • שיקגו • Caltech •‏ MIT |  |
| אוניברסיטאות בקנדה | טורונטו • מקגיל |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269196005171  PLWABN: 9810566392805606  BIBSYS: 90388361  BNE: XX136108  BnF: cb12141444d (data)  CANTIC: a11473940  CiNii: DA00070174  GND: 1010790-3  ISNI: 0000 0004 1936 9000  LCCN: n79054721  MusicBrainz: 0b7f61c5-fe88-4fe4-97c8-b0f04dd575dd  NKC: ko2003184565  NLA: 35424742  RERO: 02-A000192831  SNAC: w648514x  SUDOC: 029882605  Trove: 947963  VcBA: 494/32653  VIAF: 132556485   WorldCat (עם VIAF): 132556485 
החדר הישראלי
אינו (דמות מיתולוגית)

| --- | --- |

 תרבות:  מיתולוגיה פינית 
 אחים:  יוֹאוּקַאהַיְינֵן 
 
ציורו של אקסלי גאלן קאללה המנציח את ניסיונו של ואינמוינן ללכוד את אינו (אם כי בציור היא אינה מופיעה בגוף של דג כלשון הקלולה)
אינו (בפינית: Aino) היא דמות מהמיתולוגיה הפינית, הקאלוואלה.