stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הארי מיקאיה דוהרטי
ראשית הקריירה הפוליטית

ב-1882 נבחר דוהרטי על ידי הוועדה הרפובליקנית המרכזית של מחוז פאייט שבאוהיו כמזכיר הארגון. בבחירות שנערכו באותה השנה הוא התמודד על משרה פוליטית וזכה בבחירות כפקיד של העיירה יוניון הסמוכה. בתפקידו זה הוא שימש שנתיים והרוויח משכורת של 1,500 דולר לשנה.
בשנה שלאחר מכן נבחר דוהרטי כמזכיר הוועדה המנהלת של מחוז פאייט, שם הוא זכה למוניטין כפעיל פוליטי צעיר אינטנסיבי וממולח. הוא נבחר כאחד מחמשת נציגי המחוז מטעם המפלגה הרפובליקנית לוועידה הרפובליקנית של המדינה שהתקיימה ב-1883 בקולומבוס. בוועידה סייע דוהרטי לבחירתו של שופט צעיר מסינסינטי בשם ג'וזף פורקר כמועמד המפלגה לתפקיד מושל אוהיו.
שותפות פוליטית הדוקה התפתחה בין פורקר לבין דוהרטי, כשדוהרטי התאמץ לתמוך במסע הבחירות הבלתי מוצלח של פורקר לתפקיד המושל באותה שנה. כאשר נבחר פורקר בסופו של דבר כמושל ב-1885, עלה בידו להשיב טובה לדוהרטי, וכך החלה הקריירה הפוליטית שלו לתפוס תאוצה. הקשר בין השניים התהדק עוד יותר בספטמבר 1884, כאשר נשא דוהרטי לאישה את לוסיל ווקר, מוולסטון, אוהיו, דודניתה של רעייתו של פורקר.
ב-1885 נבחר דוהרטי לתקופת כהונה של שנתיים למועצת העיר, והוא כיהן בה בשנים 1886–1887. באותה שנה הוא נבחר כיושב ראש הוועדה המרכזית של המפלגה הרפובליקנית של מחוז פאייט, אך בילה את רוב זמנו בביסוס הקריירה המשפטית שלו. לאחר שעסק במשך שלוש שנים בעריכת דין באופן עצמאי, הקים דוהרטי שותפות עם הורשיו ב. מיינרד, עורך דין מקומי בולט ומשרד עורכי הדין החדש שגשג עד מהרה כמשרד המוביל במחוז.
ב-1889 החליט הרפובליקני דייוויד וורת'ינגטון שלא להתמודד על בחירה מחדש לאספה הכללית של אוהיו, ודוהרטי החליט להתמודד על התפקיד. לאחר שזכה בניצחון דחוק בבחירות המקדימות, עלה בידו להשיג ניצחון סוחף בנובמבר והוא נבחר לבית המחוקקים כאשר גרף 800 קולות מתוך 5,100. אף על פי שהוא ניצח במירוץ, בן בריתו הפוליטי ג'וזף פורקר הפסיד בבחירות לכהונה שלישית כמושל והמפלגה הדמוקרטית השיגה את השליטה על האספה הכללית של המדינה. כך נאלץ דוהרטי להיות חלק מסיעת המיעוט באספה.
בסתיו 1891 נבחר דוהרטי מחדש לבית הנבחרים של אוהיו, לאחר שהביס את יריבו הדמוקרטי ביותר מ-750 קולות מתוך 4,900. הפעם ניצחו הרפובליקנים באוהיו לא רק בבחירות למשרת המושל, כאשר נבחר לתפקיד ויליאם מקינלי, אלא גם השיגו רוב באספה הכללית של המדינה. באותה תקופה נציגי המדינות לסנאט של ארצות הברית נבחרו בידי בתי המחוקקים של המדינות ולא בבחירה ישירה על ידי ציבור הבוחרים, ומשמעות הדבר הייתה שכאשר האספה הכללית התכנסה בינואר 1892, הרפובליקנים יכלו לבחור סנאטור מטעמם במקום ג'ון שרמן שתקופת כהונתו בסנאט הסתיימה.
החלפת נאמנות

במשך כמה שנים הייתה המפלגה הרפובליקנית באוהיו מפולגת בפילוג פנים-מפלגתי, כאשר הסנאטור ג'ון שרמן והמושל פורקר הובילו קבוצות יריבות של פעילי המפלגה. פורקר היה נחוש בדעתו להתמודד מול שרמן על המושב שלו בסנאט וביקש מדוהרטי הבטחה להמשך תמיכתו בו כאשר תעלה הבחירה בבית המחוקקים.
מצב דברים זה הציב את דוהרטי בעמדה מורכבת, שכן מחוז הבית שלו, מחוז פאייט, תמך באופן מוצק בסיעתו של שרמן, שכללה את המושל מקינלי והקבוצה הפיננסית החזקה מקליבלנד בהנהגתו של איש העסקים מארק האנה. מתוך האילוץ להכיר באופן הגיוני בצורך להחליף נאמנות פוליטית ולא להסתכן באפשרות לשקוע בתהום הנשייה הפוליטית, נטש דוהרטי את פורקר בשלבים האחרונים של ההתמודדות על המושב בסנאט וב-2 בינואר 1892 הצטרף ל-52 נציגים אחרים באספת הבוחרים שהצביעו עבור שרמן מול 38 המצביעים לפורקר.
לאחר סיום תהליך הבחירה למושב אוהיו בסנאט, נכתב במאמרי המערכת של העיתון קולומבוס פוסט, בעל הזיקה הדמוקרטית, שדוהרטי ו-14 מחוקקים נוספים מאוהיו שינו את נאמנותם מפורקר לשרמן בהתבסס על "הפחדה, איומים, הבטחות וקניית קולות" והאשים את דוהרטי בהזכרת שמו באופן מפורש כמי שקיבל תשלומים במזומן. בעקבות האשמה זו התנהל חקירה בידי ועדה של ארבעה חברים של הסנאט של אוהיו, ובדוח שהגישה הוועדה באפריל 1892 נוקה דוהרטי בהחלטה פה אחד מכל האשמה.
מערכת הבחירות לסנאט של אותה שנה סימנה את השתייכותו הרשמית של דוהרטי לסיעת שרמן-האנה השלטת במפלגה הרפובליקנית באוהיו לאחר שבמשך שנים לא מעטות הוא היה תומך נאמן של הסיעה היריבה בהנהגתו של פורקר. החלפת נאמנות זו הרחיבה את האפשרויות הפוליטיות של דוהרטי והוא מונה כיושב ראש של ועדת התאגידים רבת העוצמה וכחבר בוועדת המשפט של בית המחוקקים. ב-1893 נבחר דוהרטי כיושב ראש הוועידה המדינתית הרפובליקנית של אוהיו שבחרה במקינלי כמועמד המפלגה למשרת מושל המדינה.
המושל מקינלי גם מינה את דוהרטי כמנהיג הסיעה הרפובליקנית בבית המחוקקים, והוא דאג לשמור על דבקותם של חברי הסיעה בקו החקיקתי של המושל. במשך השנתיים הבאות נוצרה ידידות קרובה בין מקינלי ובין דוהרטי, והם עבדו יחדיו באופן הדוק ולעיתים קרובות סעדו בצוותא. בכל אופן בקרב אנשי סיעתו של פורקר, הפך דוהרטי לאישיות בלתי רצויה על רקע מה שנתפש כמבחינתם כחוסר נאמנות דו-פרצופית.
ב-1892 ניסה דוהרטי להשיג את מועמדות המפלגה לבית הנבחרים של ארצות הברית, אך הוועידה המפלגתית של מחוז הבחירה השביעי של אוהיו שבחרה במועמד המפלגה הייתה מפולגת בין דוהרטי לבין שותפו לשעבר לעסקי עריכת הדין א.ר. קרימר, ובסופו של דבר בחרה ב"סוס השחור" ג'ורג' וילסון, כמועמד של פשרה. בבחירות הכלליות שנערכו בנובמבר אותה שנה ניצח וילסון וכיהן בקונגרס במשך ארבע שנים מטעם המחוז השביעי.
לאחר כישלונו לזכות במושב בקונגרס, הציע שרמן לדוהרטי מינוי פוליטי כעוזר התובע המחוזי בקולומבוס. דוהרטי דחה מידית את ההצעה, ותחת זאת פתח משרד עורכי דין חדש בעיר, ובמקביל המשיך להתגורר ולעבוד בעיירת הולדתו, וושינגטון קורט האוס.
המהומות בוושינגטון קורט האוס

ב-9 באוקטובר 1894 הואשם אדם שחור בשם ויליאם דולבי בתקיפת אישה לבנה בשם מרי בויד בביתה שבפארטס סטיישן, יישוב קטן לידי וושינגטון קורט האוס. דולבי נמלט, אך עד מהרה הוא נעצר ונכלא בבית הכלא של וושינגטון קורט האוס, שם היו סימנים שההמון עומד להתפרץ לכלא. דולבי התוודה כביכול על פשעו עם תפיסתו. השריף של מחוז פאייט ביקש מהמושל מקינלי לשלוח כוח מיליציה כדי להגן על העצור ממעשה לינץ' אפשרי של ההמון בעקבות שפיטתו לעונש מאסר של עשרים שנה ב-16 באוקטובר.
ב-17 באוקטובר הגיעו שתי פלוגות מיליציה לוושינגטון קורט האוס כדי לאבטח את דולבי לקראת העברתו הצפויה לבית הכלא המרכזי של אוהיו בקולומבוס. באותו ערב התאסף המון שהחל לצור על הכלא, בניסיון לפרוץ את דלתות הכלא ולהוציא את דולבי כדי להרוג אותו. מפקד כוחות המשמר הלאומי, קולונל אלונזו קויט, הורה לאנשיו לפתוח באש כלפי ההמון הזועם, ובעת הירי נהרגו חמישה פורעים ונפצעו 15. ההמון עדיין לא התפזר וגברו החששות שתקיפה בנשק תתבצע על ידי אזרחים מקומיים זועמים על אנשי המיליציה שהגנו על בית הכלא. בערך בשעה 2 בלילה נורה צרור יריות שני על ידי המגינים, הפעם מעל ראשי הפורעים, ובסופו של דבר הירי השיג את מטרתו לפיזור ההתקהלות.
לאחר האירועים מינה המושל מקינלי בית דין מיוחד לחקירת המהומות והירי של אנשי המיליציה. לאחר החקירה הגיש בית הדין כתב אישום נגד קולונל קויט, בו הוא הואשם בהריגה. מקינלי ביקש מדוהרטי לקחת על עצמו את המשימה הבלתי נעימה מבחינה פוליטית להגן על קויט בבית המשפט, מול אזרחי המחוז הזועמים שדרשו את הרשעתו. דוהרטי קיבל על עצמו את התיק וב-5 במרץ 1895 זוכה קויט מכל אשמה.
מסע הבחירות של הרדינג

הנהגתם של בחירות מקדימות לסנאט ב-1914 החלישה במידה ניכרת את כוחם של בוסים פוליטיים כמו דוהרטי. הוא המשיך לעסוק בפעילות פוליטית על אף שינוי זה, אך זיהה את עצמו עם סנאטור המדינה בעל העוצמה וורן הרדינג. ההכרות של השניים החלה כבר בסתיו 1899, כאשר דוהרטי בלט בפוליטיקה של אוהיו והרדינג היה פוליטיקאי צעיר ומתחיל בן 35. לא עברו שנים רבות וחלה החלפת תפקידים בין השניים, כשב-1901 נבחר הרדינג לסנאט של אוהיו ומונה כמנהיג הסיעה הרפובליקנית בסנאט. הרדינג היה נואם מוכשר ונושא ונותן מיומן וכוחו עלה כאחד מהמנהיגים החשובים בסיעת פורקר.
במהלך הפילוג במפלגה של 1912, דוהרטי והרדינג יצרו שותפות פוליטית ועבדו בשירות מטה הבחירות של טאפט, כשדוהרטי מילא את תפקיד יושב ראש המפלגה באוהיו והוא זכה לתמיכה מלאה מעיתונו של הרדינג "מריון דיילי סטאר". לשניים היו שאיפות פוליטיות ובעוד שהם נהנו זה מחברתו של זה, הם לא היו ידידים אישיים. הרדינג הצליח לנצח בבחירות לסנאט של 1914. דוהרטי התמודד על מועמדות המפלגה לסנאט ב-1916 מול הסנאטור לשעבר צ'ארלס ו.פ. דיק והמושל לשעבר הריק. בסופו של דבר זכה הריק במועמדות, אך הפסיד בבחירות הכלליות לדמוקרט אטלי פומרן.
כמניפולטור פוליטי משכבר הימים, בינואר 1918 ראה דוהרטי את עליית חשיבותה של התנועה למען התנזרות משתייה ומתוך גישה אופורטוניסטית ניסה להפוך למנהיגה של התנועה באוהיו. דוהרטי עצמו נהג לשתות, אך הוא לא היה אדם שייתן להרגליו האישיים לעמוד בדרכו להזדמנויות פוליטיות.
כבוס של המפלגה הרפובליקנית באוהיו ב-1920, קידם דוהרטי את מועמדותו של הרדינג לנשיאות בוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית שהתקיימה באותה שנה בשיקגו. ההחלטה לקדם את הרדינג במקרה שהמועמדות לא תוכרע בסבב ההצבעה הראשון, התקבלה במה שנודע בפוליטיקה האמריקאית כחדר אפוף עשן הסיגריות במלון בלאקסטון שבשיקגו. הרדינג זכה במועמדות לאחר מבוי סתום בהצבעה שנוצר בין לאונרד ווד ובין פרנק לואדן, אירוע שדוהרטי חזה את התרחשותו חודשים קודם לכן בראיון עיתונאי. לאחר מכן שימש דוהרטי כמנהל מסע הבחירות של ההרדינג בבחירות לנשיאות של 1920. הוא ניהל מסע בחירות שהתבסס על אישיותו מסבירת הפנים של הרדינג והחוש הפוליטי הטבעי שלו, ודחף לשובה של ה"נורמליות" לאחר תום מלחמת העולם הראשונה.
שנותיו האחרונות

ב-1926 הואשם דוהרטי בכך שהוא קיבל כספים באופן בלתי ראוי במסגרת מכירת נכסים של חברת המתכות האמריקאית (American Metal Company) שנתפסו במהלך מלחמת העולם הראשונה. ההאשמות הגיעו שנה אחת לאחר שסמית', הבוס הרפובליקני ג'ון ט. קינג מקונטיקט והאפוטרופוס לשעבר לנכסי זרים, תומאס ו. מילר, הואשמו בעבירות דומות. המקרה של דוהרטי הגיע לבית משפט פעמיים, כשחבר המושבעים הראשון הגיע למבוי סתום של 7 מול 5 לטובת הרשעה. הוא זוכה לאחר שאחד המושבעים לא השתכנע באשמתו במשפט השני.
דוהרטי שב לעיסוקו בעריכת דין במגזר הפרטי עד לפרישתו ב-1932. באותה שנה הוא פרסם, יחד עם סופר הצללים תומאס דיקסון, את הספר "הסיפור הפנימי של הטרגדיה של הרדינג" (The Inside Story of the Harding Tragedy) אודות התקופה שלו בממשל הרדינג. בספר זה הוא טען שאלברט פול מונה כמזכיר הפנים על ידי זיוף חתימתו של דוהרטי, ושסמית', ידידו הקרוב התאבד בשל מחלת הסוכרת שבה לקה, ולא בשל רגשות אשמה.
את רוב שנותיו האחרונות בילה דוהרטי בפלורידה ובאי מקינק שבמישיגן. הוא תכנן לכתוב ספרים נוספים כדי לנקות את שמו, אך באוקטובר 1940 הוא לקה בשני התקפי לב וחלה בדלקת ריאות. בשנת חייו האחרונה הוא היה מרותק למיטתו ועיוור בעין אחת.
הארי מיקאיה דוהרטי נפטר בשנתו ב-12 באוקטובר 1941 בקולומבוס כשלצידו בנו ובתו. הוא נטמן בבית הקברות שבוושינגטון קורט האוס. כמה ממסמכיו, שכוללים בעיקר תכתובות בינו לבין הנשיא הרדינג, שמורים באגודה ההיסטורית של אוהיו שבקולומבוס.
בתרבות הפופולרית

דמותו של דוהרטי גולמה על ידי כריסטופר מקדונלד בסדרה אימפריית הפשע. כמו בחיים האמיתיים הוא מופיע בסדרה כמנהל מסע הבחירות של הרדינג ב-1920 ובהמשך כתובע הכללי בממשלו. הוא גם מתמודד מול האשמות בשחיתות ובסדרה ניתן לראות את יחסיו עם ג'סי סמית'.
דמותו של דוהרטי גם גולמה על ידי בארי סאליבן במיני-סדרה של רשת NBC משנת 1979 "המדרגות האחוריות של הבית הלבן" (Backstairs at the White House).
הערות שוליים

1 2  Howard Burba, "A Wild Night at Washington C.H.," Dayton Daily News, June 26, 1932.
1 2  Herbert Hoover, The Memoirs of Herbert Hoover: The Cabinet and the Presidency, 1920-1933. New York: Macmillan, 1952; pp. 48-49
↑  Herbert Hoover, The Memoirs of Herbert Hoover: The Cabinet and the Presidency, 1920-1933. New York: Macmillan, 1952; p. 54
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16669656q (data)  GND: 1041244584  ISNI: 0000 0001 0986 1518  LCCN: n50039188  NARA: 10582226  NTA: 110021177  SNAC: w6d21wjj  VIAF: 71771973   WorldCat (עם VIAF): 71771973 
שלט זיכרון לזכר המהומות בוושינגטון קורט האוס
התובע הכללי דוהרטי במשרדו
קריקטורה של דוהרטי מנובמבר 1922
אביבה פז

| --- | --- |

 לידה:  8 באוקטובר 1943 (בת 81) חיפה, פלשתינה (א"י) 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1960
 עיסוק:  זמרת, שחקנית קולנוע ותיאטרון
 בן זוג:  משה אפרתי שוקי לוי
 פרופיל ב-IMDb
 
אביבה פז (משמאל) בהצגה "ההיסטוריה חוזרת" לצד צדי צרפתי, 1960
אביבה פז (מימין) יחד עם חלי גולדנברג בפרסומת "הקרב על המילקי"
אביבה פז (נולדה ב-3 באוקטובר 1943) היא זמרת ושחקנית ישראלית.
ביוגרפיה

נולדה בשם "אווה איבשן". אביה היה מתאגרף, עולה חדש מגרמניה. אמה הייתה אתלטית מצ'כוסלובקיה, שהגיעה ארצה באמצע שנות ה-30 כדי להתחרות במכביה השנייה. פז החלה לרקוד בגיל ארבע. בילדותה שינתה את שמה לאביבה, בגיל 13 שלח אותה אביה לקחת שיעורי בלט קלאסי אצל גרטרוד קראוס. היא נסעה מדי שבוע מחיפה לעין הוד, כדי להשתתף בשיעורים. בזכות קראוס זכתה למלגת לימודים בבית הספר לבלט של ג'ורג' בלנשין בניו יורק, שם למדה במשך שנתיים.
גויסה לצה"ל בגיל 17, באישור הוריה, ואת שירותה עשתה בלהקת פיקוד המרכז, בין השאר עם צדי צרפתי.
לאחר שהשתחררה מהצבא, עברה לגור עם צדי צרפתי. הופיעה במחזמר "פיטר פן" בתפקיד טייגר לילי האינדיאנית, שהועלה בתיאטרון חיפה בבימויו של וינסנט דונהיו, שהגיע לשם כך מארצות הברית. במחזמר כיכבו בתפקידים הראשיים גילה אלמגור וגדעון זינגר. על צוות השחקנים עמו שיחקה נמנה מייק סלע (לימים מייק בראנט).
בגיל 22 הכירה את הכוריאוגרף משה אפרתי, ששב אז מארצות הברית. לאחר שנה עברו לגור יחד ולאחר ארבע שנים יחד, נישאו.
בהמשך רקדה ב"להקת כרמון" והחלה להופיע בסרטים. תפקידה הראשון היה משני בסרט "כל ממזר מלך" של אורי זוהר. תפקידה הבא היה בסרט "מקרה אישה", סרטו של ז'אק קתמור. באותה שנה השתתפה גם ב"תעלת בלאומילך", בתפקיד מזכירתו של ד"ר קויבישבסקי (שרגא פרידמן).
הופיעה ב-1970 במחזמר שיער בתפקיד המרכזי של שילה פרנקלין יחד עם צדי צרפתי, שוקי לוי וגבי שושן. פז החליפה את מרגלית אנקורי, שיצאה לארצות הברית להופיע במחזה על פי הספר "זורבה היווני" בברודוויי. במהלך ההצגות נוצר קשר רומנטי בין פז לשוקי לוי. עקב כך, עזבה את הבית ויצאה ללונדון עם לוי. פז התגרשה בעקבות כך ממשה אפרתי.
פז ולוי ייסדו את הצמד "שוקי ואביבה" שזכה להצלחה ולפרסום רב באירופה במהלך שנות השבעים. ב-1973 כתב לוי לחן ללהיט שהצליח במצעד הבריטי ובעקבות כך יצאו בני הזוג ליפן, שם ייצגו את בריטניה בפסטיבל ימאהה בטוקיו וזכו במקום הראשון. הצמד ביצע את הלהיט "סניורינה - קונצרטינה", שמכר מעל שני מיליון עותקים. בני הזוג היו חברים עם מייק בראנט, שאף שיכנע אותם לעבור מלונדון לפריז, כדי שיהיו קרובים אליו.
לקראת סוף שנות ה־70 נפרדו בני הזוג והצמד התפרק. לוי עבר ללוס אנג'לס ופז חזרה לישראל בשנת 1980, לאחר שבנה הגיע לחגוג את בר המצווה שלו וסירב לחזור לפריז. תחילה התגוררה בדירתה של חברתה, השחקנית נירה עדי.
במחצית הראשונה של שנות ה־80 שבה פז והשתלבה בקולנוע הישראלי. היא הופיעה ב"המגילה 83", סרטו של אילן אלדד, בתפקידי ושתי וזרש. בהמשך הופיעה ב"גרין", של גדעון קולירין, ב"עדות מאונס" וב"מובטל בטיטו" של זאב רווח.
במרוצת השנים שיחקה גם בתיאטרון הקאמרי. שיחקה לצידו של זאב רווח בהצגה "המובטל למעלה", בתיאטרון העירוני באר שבע.
בשנת 1985 שיחקה לצד יהודה בארקן בסרטו "קומפוט נעליים".
ב-1986 השתתפה בפרסומת "הקרב על המילקי" וב-1994 בסדרת הטלוויזיה "פאפא".
ב-1991 השתתפה פז בקלטת הווידאו לילדים "ציפור הנפש" לצד רחל שיין ארגמן ומיכל ורד.
בתחילת שנות ה-2000 העבירה חוג לדרמה במרכז ספיר, ובעקבותיו החליטה לעבור להתגורר באזור.
ב-2003 הוציאה אלבום בשם "נושמת". דני גרנות הלחין עבורה את כל שמונת שירי האלבום.
בשנת 2014 שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "רמזור" והופיעה בסרט הקולנוע "מיתה טובה".
פז הנשואה לשאול שובל, מורה לתיפוף, ומתגוררת במושב ספיר. היא אם לבן מנישואיה למשה אפרתי.
סרטים וסדרות טלוויזיה

מיתה טובה - 2014
רמזור- 2014
פאפא - 1994
סטרייט ולעניין - 1994
ציפור הנפש - 1991
המובטל בטיטו - 1987
קומפוט נעליים - 1985
גרין - 1984
עדות מאונס - 1984
המגילה 83 - 1983
מקרה אישה - 1969
תעלת בלאומילך - 1969
איריס - 1968
כל ממזר מלך - 1968
האם תל אביב בוערת? - 1967
טבלן לבן-לחיים

| טבלן לבן-לחיים |
| --- | --- |
   בוגר בניצוי רבייה      בוגר בניצוי רגיל
מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: טבלנאים
משפחה:: טבלניים
סוג:: טבלן
מין:: טבלן לבן-לחיים
שם מדעי
 Podiceps auritus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה
 בצהוב - אזורי רבייה; בכתום - אזורי חריפה

Podiceps auritus
טבלן לבן-לחיים (שם מדעי: Podiceps auritus) הוא מין של טבלן מהסוג Podiceps, שמצוי באירואסיה ובצפון אמריקה. אורכו כ-31 עד 38 ס"מ, מוטת כנפיו כ-55 עד 64 ס"מ, ומשקלו כ-300 עד 570 גרם. בתי הגידול של הטבלן בעונת הרבייה הם בריכות וביצות. באזורי החריפה, הטבלנים מצויים בחופים ובמקווי מים גדולים.
בניצוי הרבייה הצוואר, הבטן ואזור הצלעות אדומים; הגב, הגרון, המקור והראש שחורים, והבטן לבנה. מכל אוזן יוצאת מעין "ציצת" נוצות בצבע חום-צהבהב. בניצוי חורף, הלחיים, הגרון והבטן לבנים, הכיפה, הצוואר והגב שחורים, והמקור בהיר יותר. הזכרים והנקבות דומים יחסית, אך הזכר גדול מהנקבה, וצבעוני מעט יותר ממנה.
הטבלן ניזון בעיקר מדגים, סרטנים, וחרקים שאותם הוא מוצא על פני המים. הטבלן צולל על מנת לתפוס דגים, ושוחה מתחת לפני המים בעזרת רגליו. כשאר מיני הטבלנים, הוא לעיתים בולע נוצות שאותן הוא מסיר מגופו. פעולה זו נועדה לשיפור העיכול של בני משפחת הטבלנים.
בישראל הוא מזדמן נדיר ביותר.
תוחלת החיים של רוב הטבלנים בטבע היא כ-5 שנים.
רבייה

הטבלנים לבני-הלחיים מגיעים לבגרות מינית בגיל שנה; דפוס הרבייה הוא מונוגמיה. הקן בנוי מעשבים, ונבנה על ידי שני בני הזוג. צורתו דמוית קערה, והוא מוצב בדרך כלל על צמחייה מימית או על סלעים. הנקבה מטילה 3-8 ביצים לבנבנות בכל תטולה, בעלות גוון ירוק בהיר או חום בהיר. בדרך כלל ביצה אחת מוטלת בכל יום.
הזכר והנקבה דוגרים על הביצים במשך 23-24 ימים. האפרוחים מסוגלים לשחות ולצלול זמן קצר לאחר בקיעתם מהביצה, אך הם מבלים את השבוע הראשון לחייהם על גב הוריהם. ההורים ממשיכים להאכיל את האפרוחים כ-14 ימים לאחר בקיעתם. האפרוחים נעשים עצמאיים בגיל 20 עד 25 ימים, אך הם אינם יכולים לעוף עד גיל 41-50 ימים.
בדרך כלל יש תטולה אחת בשנה. אם יש שתי תטולות, הצאצאים של התטולה הראשונה מסייעים להורים לגדל את הצאצאים מהתטולה השנייה.
הערות שוליים

↑  טבלן לבן-לחיים באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007292757005171  LCCN: sh00003626
כרמיאל

"בניין הרכבת", רחוב הגליל 9–31 (12 כניסות). הבניין הראשון בכרמיאל. בעת הקמתו היה זה הבניין היחיד בעיר, התגוררו בו כל תושבי העיר, ובו פעלו המכולת, גן הילדים, כיתת בית הספר ומנהלת היישוב.
חזיתו הראשית של בניין עיריית כרמיאל, השוכן במרכז העיר החדש
אחד ממבני המגורים בשכונה המערבית בכרמיאל, שנבנתה בשנות השבעים
מבט על אתר המפלים בפארק הגליל
בניינים חדשים בעיר (רמת רבין)
רחוב ראשי בעיר
אתר נפילת רקטה במלחמת לבנון השנייה
הספרייה העירונית בתכנון האדריכלים משה לופנפלד וגיורא גמרמן
כַּרְמִיאֵל היא עיר במחוז הצפון שבישראל. שוכנת סמוך לכביש 85 – כביש עכו-צפת, בבקעת בית הכרם. כרמיאל הוקמה בשנת 1964, והוכרזה כעיר בשנת 1986.
מקור שמה של העיר במיקומה בבקעת בית הכרם.
גאוגרפיה

בקעת בית הכרם (בקעת שגור), מהווה מבחינה טופוגרפית את הגבול בין הגליל העליון לגליל התחתון. העיר בנויה ברובה על הגבעות שמדרום לבקעה ועל הר כרמי ברכס שגור, בקעת בית־הכרם יחד עם רכס שגור, בקעת סכנין ורכס יוטבת מהווים מבחינה טופוגרפית את הגליל התחתון המרכזי הנקרא לב הגליל.
העיר כרמיאל היא העיר הגדולה והמרכזית באזור זה.
היסטוריה

העיר הוקמה בבקעת בית הכרם (בקעת שגור) בשנת 1964, על אדמות שבחלקן הולאמו מהכפרים בסביבה – דיר אל אסד, מג'ד אל כרום, בענה ונחף. ב-29 באוקטובר 1964 נערך טקס חנוכת העיר, בנוכחות ראש הממשלה לוי אשכול. הקמתה של העיר היוותה למעשה חלק מתוכנית סו"ס שמטרתה הייתה הרחבת היישוב היהודי במרכז הגליל. התוכנית נרקמה על ידי לוי אשכול, יוסף ויץ ובנו רענן ויץ, ובראש צוות ההקמה עמד אדם טל, עוזרו של השר פנחס ספיר. מיקומה של העיר נבחר מתוך כוונה ליצור קשר התיישבותי יהודי בסמוך לכביש עכו-צפת, הכביש העיקרי המחבר את מרכז הארץ עם יישובי הגליל העליון ואצבע הגליל.
בשנת 1969 הסתיימה הכנת תוכנית האב של העיר, המפרטת את פריסת התשתיות (רשת כבישים, מים, רשת החשמל, תכנון נופי ועוד) העתידית לעיר.
עם התרחבותה היא שוכנת גם על אדמות שהופקעו בשנת 1976, הפקעה שהובילה לאירועי יום האדמה.
בשנת 1972 קיבלה העיר מעמד של עיירת פיתוח. מעמד זה נתן לעיר אפשרות למשוך זוגות צעירים רבים בשל התמריצים הכלכליים הניתנים על ידי הממשלה. בשנת 1986 הפכה כרמיאל רשמית לעיר.
בשנות ה-90 נקלטו בעיר מעל 17,000 עולים מברית המועצות לשעבר, וכן עברו אליה תושבים בני הארץ.
לאחר הנסיגה מדרום לבנון בשנת 2000, נקלטו בעיר מספר משפחות של יוצאי צד"ל, רובן התיישבו בשכונת רמת רבין בעיר.
במהלך מלחמת לבנון השנייה, נפלו ברחבי העיר עשרות קטיושות, שחלקן גרמו לנזקי רכוש ולנפגעי חרדה. משפחות רבות עזבו את העיר עד לתום המלחמה.
גם במהלך מבצע חיצי הצפון שהחל בספטמבר 2024 חלק ממלחמת חרבות ברזל בשנת 2024 שוגרו לכרמיאל מאות רקטות מלבנון. רובן המוחלט יורט, אך חלקן נפלו בעיר וגרמו לנזקים לרכוש בהם בתים ורכבים וגם לפצועים קל בלבד. כל כמה ימים נשמעו אזעקות בעיר.
אוכלוסייה

בעשורים הראשונים לאחר הקמתה, הייתה כרמיאל בעלת אוכלוסייה יהודית הומוגנית. בתחילת שנות האלפיים החלו להתיישב חרדים בכרמיאל, והוקמו בה מוסדות חינוך חרדיים. בשנת 2000 התיישבו בעיר כמה עשרות ממשפחות יוצאי צבא דרום לבנון, ובעשורים שלאחר מכן הצטרפו לעיר תושבים ערביים והמתגוררים בכל חלקי העיר. בכרמיאל אין מערכת חינוך בערבית.

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף דצמבר 2024 (אומדן), מתגוררים בכרמיאל 48,315 תושבים, מתוכם 48,019 תושבי ישראל (מקום 45 בדירוג רשויות מקומיות בישראל).  שינוי בגודל האוכלוסייה ‎-0.7% בשנה‏.  אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשפ"ב (2021-‏2022) היה 77.4%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת 2021 היה 10,117 ש"ח (ממוצע ארצי: 11,330 ש"ח).
להלן גרף התפתחות האוכלוסייה ביישוב:
אתרים בכרמיאל

בכניסה לעיר הוקם גן הפסלים משואה לתקומה. באתר פסלים של הפסל היהודי ניקי אימבר (1920–1996). הפסלים עשויים מבטון מצופה בברונזה, וכוללים שלוש קבוצות:
ליד אתר זה נמצאת אנדרטת החיילים היהודים המנציחה את הלוחמים היהודים בצבאות בעלות הברית שנפלו במלחמת העולם השנייה. הפסל נדמה לעגלת תותח ועליה קסדות הנושאות את סמלי בעלות הברית.
פארק הגליל – פארק בשטח של כ-100 דונם שהוקם במחצבה נטושה. המחצבה שוקמה ונשתלו בה כ-27,000 צמחים וכ-3,000 עצים. העבודות התבצעו בשנים 1993–1994 והפארק נחנך באופן רשמי ביום העצמאות ב-26 במאי 2004. במרכז הפארק נמצא אתר המפלים, ובו מספר מפלי מים הזורמים לאורך קירות המחצבה הנטושה, ונקווים אל בריכה בה פורחים פרחי נימפאה. עוד קיימים בפארק מרפסת תצפית, תיאטרון פתוח וחורשה לזכר בני העיר אשר נפלו במלחמות ישראל. בצידו המזרחי של הפארק הוקם בניין עיריית כרמיאל אשר נחנך ב-1999.
פארק רבין ובו אתר העתיקות חורבת קב. באתר נמצאים שרידי חווה ביזנטית ובה גת, כנסייה ורצפת פסיפס. בתקופה הממלוכית שימש המקום כאתר מלאכה, ונמצא בו גם תנור קרמיקה מהתקופה הצלבנית. המבנה הנוכחי במקום הוא מהתקופה העות'מאנית.
התיאטרון (המכונה בטעות אמפיתיאטרון) הגדול בארץ משתרע על פני שטח של 20 דונם במזרח העיר, וצופה אל נחל שזור אשר זורם בהמשך אל נחל חילזון. במקום מתקיימים, בין היתר טקסי הפתיחה והנעילה של פסטיבל מחול כרמיאל, והוא יכול להכיל 25,000 צופים.
פארק המשפחה – פארק שהוקם ב-2007 ליד בית העירייה. הפארק יכול להכיל 400 איש ויש בו מתקנים ומשחקים המתאימים לכל המשפחה, כגון: באולינג, מגרש מיני גולף, מתקני כושר גופני ועוד. ב-2019 נקרא הפארק על שמו של ראש עיריית כרמיאל לשעבר, עדי אלדר.
חינוך ותרבות

החינוך העל יסודי בעיר כולל שלושה בתי ספר ממלכתיים על יסודיים שש שנתיים (כיתות ז'–י"ב): אורט פסגות (חטיבת ביניים ותיכון, איחוד של בתי הספר אורט מגדים ואורט הורוביץ), אורט כרמים (חטיבת ביניים ותיכון), ותיכון השחר, ותיכון אחד ארבע שנתי (כיתות ט'–י"ב), אדם חברה וטבע. בחינוך הממלכתי דתי ישנו מוסד על יסודי שש שנתי אחד, אמי"ת תורני מדעי, ובחינוך החרדי ישנם ארבעה מוסדות ארבע שנתיים: זיו אור, ישיבת רנה של תורה, נוה חוה וישיבת קרן אורה.
ישנם 11 בתי ספר יסודיים בעיר: שבעה בתי ספר ממלכתיים – הרעות ואופק בשכונת רמת רבין, רקפת בשכונת גבעת רם, ניצנים (איחוד של בתי הספר הפרחים ואשכול) בשכונת אשכול, הדקל בשכונת טנה, כלנית בשכונת הגליל, והאיריסים בשכונת האירוסים; בית ספר ממלכתי דתי אחד – מוריה, בשיכון המייסדים, ושלושה מוסדות חרדיים: תלמוד תודה תורה ודעת, תלמוד תורה ובית יעקב עמיחי ותלמוד תורה חפץ חיים.
מדרשה (מדרשת מתת), ישיבת הסדר (ישיבת כרמיאל) בנוסף פועלת בעיר מזה כחמש שנים ישיבת (ההסדר) מטיבתא והגרעין התורני 'אורות כרמיאל', מכללה להנדסה (המכללה האקדמית להנדסה אורט בראודה) ומספר גופים להכשרה מקצועית. בסמוך לכניסה המערבית לעיר שוכן כפר הילדים כרמיאל, כפר הילדים הגדול ביותר של המפעל להכשרת ילדי ישראל. בכפר מתחנכים ילדים בגילאי 5–18 המפונים מכל רחבי הארץ, במטרה להעניק לילדים אלו חוויה מתקנת ולהקנות להם הרגשת בית ומשפחה, באמצעות מודל הקרוב ביותר לתא המשפחתי.
בשנת תשע"א נפתחה בעיר ישיבה חרדית בשם "רנה של תורה", בעקבותיה הגיעו להתגורר בעיר משפחות רבות מהמגזר החרדי.
קיבוץ המחנכים העירוני – קיבוץ המחנכים של תנועת דרור ישראל, הוקם בעיר בשנת 2007. באמצע העשור השני של המאה ה-21, מונה הקיבוץ כ-30 גברים ונשים בסוף שנות ה-20 לחייהם. חברי הקיבוץ מחנכים במסגרות פורמליות ובלתי פורמליות בעיר וברחבי הגליל.
כפר הילדים כרמיאל – בסוף שנות ה-70 יזמה רחה פראייר, מייסדת המפעל להכשרת ילדי ישראל את הקמתה של פנימיה לילדים ממשפחות מצוקה בכרמיאל. ב-1978 נחנך כפר הילדים שכלל בראשיתו שלושה גושים של 10 בתי ילדים, כשבכל בית ילדים מקום ל-10 ילדים ולמשפחה אומנת המתגוררת במקום עם ילדיה. ב-1980 הועבר אחד הגושים לידי הצבא ופועלת בו תוכנית גיור לחיילים שיהדותם מוטלת בספק.
בשנת 2021 התגוררו בכפרי הילדים כ-190 ילדים. כחלק מהיוזמה לתת לבתי הילדים תחושה 'משפחתית' ולא של פנימיה הוחלט שלא יהיה בה בית ספר, ובמקום זאת ילדי הכפר שולבו במערכת החינוך של כרמיאל.
חינוך ותרבות > פסטיבל המחולות

בכרמיאל מתקיים מדי קיץ, פסטיבל המחולות שהפך למסורת. כרמיאל זכתה בפרס הצילינדר הנודד על פעילות תרבותית ואמנותית למען התושבים.
ראשי עיריית כרמיאל

מאז הקמתה, בכרמיאל כיהנו שלושה ראשי עיר בלבד.
ברוך ונגר – כיהן מהקמת המועצה בשנת 1970 ועד מותו בשנת 1988
עדי אלדר – כיהן מ-1989 ועד 2018.
משה קונינסקי – מכהן מ-20 בנובמבר 2018.