ראש ממשלת הממלכה המאוחדת
"ראשון בין שווים" > ראש ממשלה פופוליסטי

עד 1832 היו ראשי הממשלה מנותקים מן הציבור. ראשי הממשלה המכהנים עבדו יחד עם שרי הקבינט ועם פקידי הממשלה האחרים. מעת לעת הם נועדו עם המלך ונכחו בישיבות הפרלמנט כאשר זה קיים את מושבי האביב והקיץ. הם מעולם לא עלו על הבמה כדי להוביל מערכות בחירות. לעיתים נדירות הם פנו באופן ישיר אל ציבור הבוחרים בנוגע למדיניותם ובנוגע לנושאים שעל הפרק.
לאחר חקיקתו של חוק הרפורמה, השתנה אופיו של תפקיד ראש הממשלה. ראשי הממשלה הצטרכו לרדת אל העם. בעקבות החוק מנה ציבור הבוחרים 717,000 איש. צעדי חקיקה נוספים (והגידול באוכלוסין) הגדילו את המספר ל-2 מיליון ב-1867, ל-5.5 מיליון ב-1884 ול-21.4 מיליון ב-1918. עם הרחבת זכות הבחירה, עבר מרכז הכוח אל העם וראשי הממשלה קיבלו על עצמם יותר תחומי אחריות בנוגע למעמדם כמנהיגי מפלגותיהם. באופן טבעי זה גרם להם ליזום פעולות השפעה וארגון בקרב תומכיהם, להסביר את מדיניות המפלגה ולפרסם הצהרות. על מנהיגים מוצלחים היה לרכוש מיומנויות חדשות: לשאת נאומים איכותיים, להיות בעלי אישיות נוחה ולהיות בעלי אינטראקציה עם ההמונים. הם הפכו ל"קול", "הפנים" ו"הדמות" של המפלגה ושל הממשלה.
רוברט פיל, שלעיתים קרובות כונה "ראש הממשלה לדוגמה", היה הראשון שהבין את תפקידו החדש. לאחר מערכת בחירות מוצלחת מבחינתם של השמרנים ב-1841, כתב הסופר והפוליטיקאי ג'ון וילסון קרוקר לפיל: "הבחירות היו נפלאות, ומה שמסקרן הוא שאת כל זה ניתן לזקוף לזכותו של סר רוברט פיל. זוהי הפעם הראשונה שזכורה לי בהיסטוריה שלנו שהעם בחר את ראש הממשלה עבור הריבון. המקרה של מר פיט ב-1784 הוא ההשוואה הקרובה ביותר, אך אז העם רק אישר את בחירתו של הריבון. כאן כל מועמד שמרן הכריז על עצמו במילים פשוטות כאחד מאנשיו של סר רוברט פיל, ועל רקע זה הוא נבחר".
בנג'מין דיזראלי וויליאם גלאדסטון העלו את ההיבט הזה בתפקיד ראש הממשלה במדרגה נוספת על ידי הבלטת דמויותיהם בציבור. בהיותם ידועים בכינויים "דיזי" (Dizzy) ו"הזקן הגדול" (Grand Old Man), נסובה יריבותם הצבעונית, לעיתים מרירה, אישית ומפלגתית, על רקע הסוגיות שעמדו על הפרק בתקופתם – אימפריאליזם נגד אנטי-אימפריאליזם, הרחבת זכות הבחירה, רפורמות בתחום יחסי העבודה, ושלטון הבית לאירלנד – על משך כמעט עשרים שנה עד למותו של ד'יזראלי ב-1881. אפילו לאחר מותו של ד'יזראלי נמשכה היריבות בין השניים. גלדסטון הציע שתערך לו הלוויה ממלכתית, אך ד'יזראלי הורה במפורשת בצוואתו שהלווייתו תהיה פרטית והוא נקבר בסמוך לרעייתו. על כך אמר גלדסטון בתגובה: "כמו שהוא חי, כך הוא מת – הכל הצגה, ללא ממשות או כנות". ד'יזראלי עצמו אמר פעם שראשי התיבות GOM ‏(Grand Old Man) מייצגות למעשה את הביטוי "God's Only Mistake" (המשגה היחיד של אלוהים). התיעוד של שני האישים בעיתונות הזולה, בצילומים ובקריקטורות, גרם ליריבותם להיות מקושרת עם אבטיפוס מסוים של ראש ממשלה בתפישה הציבורית ורבים אחרים הלכו בעקבותיהם ואף שיפרו אבטיפוס זה.
כל אחד מהשניים יצר תדמית ציבורית שונה לעצמו ולמפלגה שאותה הוא ייצג. ד'יזראלי, שהרחיב את האימפריה הבריטית כדי להגן על האינטרסים הבריטים מעבר לים, טיפח את תדמיתו (ואת תדמיתה של המפלגה השמרנית) כ"אימפריאליסט", בבצעו מחוות גדולות כמו הענקת התואר קיסרית הודו למלכה ויקטוריה ב-1876. גלדסטון, שלא ראה תועלת רבה בקיומה של האימפריה, הציג מדיניות אנטי-אימפריאליסטית (שכונתה לימים "אנגליה הקטנה") וטיפח לעצמו (ולמפלגה הליברלית) תדמית של "איש העם" באמצעות הפצת תמונות של עצמו כורת עצי אלון גדולים באמצעות גרזן כתחביב.
גלדסטון חרג מתדמיתו על ידי פנייה ישירה אל המוני העם. במסע הבחירות שהוא קיים במחוז הבחירה שלו בסוף שנות השבעים של המאה ה-19, הוא נשא נאומים בשדות, באולמות, בתחנות רכבת, לפני מאות, לפעמים אלפי אנשים, סטודנטים, חקלאים, פועלים ואנשי מעמד הביניים. אף על פי שגלדסטון לא היה המנהיג הראשון שדיבר ישירות אל בוחריו, הן הוא והן ד'יזראלי דיברו לפני כן אל נאמני המפלגה בהזדמנויות מיוחדות, אך גלדסטון היה הראשון שפנה ישירות לכל הבוחרים במחוז הבחירה שלו, נשא נאומים לפני כל מי שהאזין לו, עודד את תומכיו וניסה לשנות את דעת יריביו. המסרים של גלדסטון הפכו למסריה של המפלגה בכל רחבי בריטניה. בציינו את חשיבותם, אמר הלורד שאפטסברי: "זהו דבר חדש ודבר רציני לראות את ראש הממשלה על גבי במה".
ניהול מערכות בחירות שהופנו ישירות כלפי הציבור הפכו דבר שבשגרה. כמה מראשי הממשלה שכיהנו במהלך המאה ה-20, כמו דייוויד לויד ג'ורג' ווינסטון צ'רצ'יל, נודעו בכישורי הנאום שלהם. עם כניסתם של הרדיו, סרטי הקולנוע, הטלוויזיה והאינטרנט, עשו רבים שימוש בטכנולוגיות אלו כדי להביא את דמותם למודעות הציבור ולפנות אל האומה. סטנלי בולדווין, שידע לעשות שימוש חכם בשידורי הרדיו בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20, שיגר את מסריו אל הציבור בבטאו עצות ביתיות וביטויים פשוטים של גאווה לאומית. צ'רצ'יל עשה אף הוא שימוש נרחב בשידורי הרדיו, עורר השראה, הרגיע את הציבור ומסר לו מידע בנאומיו במהלך מלחמת העולם השנייה. שני ראשי ממשלה שכיהנו בשלהי המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21, מרגרט תאצ'ר וטוני בלייר (כל אחד מהם כיהן כעשור בתפקיד), זכו במעמד של ידוענים כמו כוכבי רוק, אך גם נמתחה עליהם ביקורת על סגנון מנהיגותם ה"נשיאותי". לדברי הפרשן המדיני אנתוני קינג "האביזרים בתיאטרון של בלייר כללו את.. הגיטרה שלו, הלבוש היומיומי שלו... כדורי רגל שהוקפצו במיומנות על גבי ראשו... נאומים ששפת הגוף שלהם תוכננה בקפדנות והופעותיו בוועידות מפלגת הלייבור".