stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קהילת יהודי גורליצה
מוסדות מרכזיים בקהילה > ארגוני קהילה וחסד

כמו בכל קהילה, גם בגורליצה פעלה "חברה קדישא", שדאגה ל"חסד של אמת", דהיינו, לקבורת הנפטרים.
שתי קופות גמילות חסדים (גמ"ח) נתקיימו בעיר. האחת – "גמילות חסדים גורליץ" והשנייה - "גמילות חסדים של בני אמונה וגומלי חסדים". שתי הקופות הגישו עזרה תמידית ליהודי העיר, לסוחרים זעירים, לבעלי מלאכה ולכל נזקק, בצורת הלוואות של סכומים ניכרים לזמנים ממושכים ללא ריבית. יהודי העיר תרמו בעין יפה וככל יכולתם לשתי קופות אלו, שמצדן העמידו על רגליהן הרבה משפחות מהשכבות הבינוניות והעניות. מלבד קופות הגמ"ח העירוניות, היו קופות גמ"ח פרטיות שהחזיקו עשרות בעלי הבתים בעיר, והללו תמכו בכל יהודי שפנה אליהם ולא השיבו פניו ריקם.
במסגרת מעשי הצדקה הפרטיים, ראוי להזכיר כאן את מפעלו של ד"ר שמחה הולנדר, שהיה רופא העיר, וייסד ואף קיים – כמעט בעצמו - בית מחסה לילדים יתומים, עניים ועזובים. הוא אסף כסף למוסד זה, דאג להקמת המבנה ולצורכי הילדים שאסף לתוכו. הוא אמנם קיבל תקציב כלשהו מעיריית גורליצה, ואולי גם מהקהילה, אך עדיין נשא בעול של דאגה לכלכלת המוסד ולרווחת הילדים. הוא המשיך את מפעלו גם זמן מה במהלך השואה.
חברות צדקה נוספות שהיו בעיר, היו "חברת מרבה צדקה" וחברת "הכנסת אורחים". שתי אלו דאגו לעניים שהגיעו מדי יום – מחוץ לגורליציה לקבץ נדבות בעיר, וספקו להם תרומה בעין יפה וגם ארוחה ומקום לינה אצל אחד מבעלי הבתים בעיר.
חברת "ביקור חולים" וחברת "לינת הצדק" עסקו בסיוע לחולים - טיפול בחולה ובמשפחתו, עזרה במימון צורכי רפואה למשפחות עניות. לצידן התקיימה חברת נשים "פרויען פאריין" שטיפלו בעיקר ביולדות עניות, בנשים חולות ובילדים חולים.
כמו כן התקיים בעיר "בית זקנים", בו גרו אחדים מזקני העיר ואתם קשישים חשוכי מרפא שמסיבות שונות לא מצאו את מקומם בחיק המשפחה.
גורל יהודי הקהילה בשואה > כיבוש האזור והשפעתו על הקהילה

בימים הראשונים של ספטמבר 1939, עזבו כשליש מיהודי העיר את גורליצה, כשפניהם מועדות מזרחה, לכיוון הגבול הרוסי, אך רבים מהם שבו לעיר. כ-160 מהם נתפסו על ידי הגרמנים ונרצחו ליד דינוב (Dynow), ב־14 בספטמבר 1939.
הגרמנים כבשו את גורליצה ב-7 בספטמבר 1939, ורדיפת היהודים לא אחרה לבוא. ב-14 בספטמבר 1939, שהיה ראש השנה ת"ש, שרפו הגרמנים את בית הכנסת, וכ-50 יהודים נהרגו בשרפה. כעבור כשבוע, ב-22 לחודש זה, נורו למוות עוד חמישה יהודים. הגרמנים החלו לחטוף יהודים לעבודות כפייה מבזות (טאטוא רחובות וכיוצא בזה), להתעלל ביהודים (לגזוז את זקניהם), לגזול את רכושם ולהחרים את עסקיהם. מצבות בית העלמין היהודי נעקרו ממקומן ושימשו לאבני מדרכה בעיר. חנויות היהודים סומנו במגן דוד, והורשו לפעול עד 1940. החנויות הופעלו על ידי נשים, כי הגברים פחדו מחטיפה לעבודות כפייה. במהלך סתיו 1939 הגיעו לגטו עוד פליטים יהודים ממערב פולין.
בינואר 1940 נצטוו היהודים לשאת סרט לבן עם מגן דוד כחול על זרועם השמאלית. הוקמה משטרה (שירות סדר יהודי) ומונה יודנראט. היודנראט מנה שבעה חברים ובראשם עמד עורך הדין הציוני ד"ר הנריק ארנולד. באפריל 1940 הוכפף היודנראט של גורליצה ליודנראט המרכזי בנפת יאסלו (Jaslo). היודנראט סיפק לגרמנים בין 100 ל-300 עובדים מדי יום, וכך נמנעה חטיפה אקראית של יהודים מן הרחוב. יהודים אלה הועסקו במנסרות של חברת "הובאג" (Hobag) הגרמנית, במפעל לנייר זפת (שהיה בבעלות של יהודי עד שהוחרם), ובעבודות תחזוקה וסלילה.
היודנראט יצר קשר עם הארגון היהודי לעזרה הדדית-  Juedische Soziale Selbsthilfe (יס"ס) בקרקוב, הפעיל מרפאה ומטבח ציבורי, וחילק חבילות מזון לנזקקים. בסוף 1940 עבדו במרפאה שני רופאי שיניים.
בסתיו 1940 חיו בגורליצה כ-4,000 יהודים, ובדצמבר נפתח בה בית ספר יהודי, שכנראה נסגר לקראת סוף 1941. בבית הספר לימדו עברית וסיפקו לילדים ארוחות מקרקוב.
ביולי 1941 גרשו הגרמנים מהעיר 160 יהודים עניים לבובובה (Bobowa), וקבוצה נוספת גורשה ב־7 באוגוסט לבייץ' (Biecz), לבובובה ולז'פייניק שטז'יז'בסקי (Rzepiennik Strzyżewski).
גורל יהודי הקהילה בשואה > הגטו

הקמת הגטו החלה ביולי ונשלמה באוקטובר 1941, ובתחילה היה זה גטו פתוח. האזור שיועד למגורי היהודים היה "דבורז'יסקה". לקראת סוף 1941 רצחו הגרמנים את ד"ר ארנולד, ראש היודנראט, במשרדו, לאחר שזה סירב לציית להם ולהגדיל את מכסת עובדי הכפייה. במקומו נתמנה ליו"ר היודנראט ד"ר בלך (Blekh).
בסוף 1941 או בתחילת 1942, הוקם בית חולים קטן ליהודים. כמאה יהודים נרצחו בעיר בתחילת 1942 במספר תקריות שונות.
הגטו נסגר בפברואר 1942. התמותה בגטו הייתה רבה עקב מחלות שפשו בו, והצפיפות הרבה (3–4 משפחות בחדר אחד). חרף הקור העז, נצטוו היהודים למסור לגרמנים את כל הפרוות שהיו ברשותם, ומי שסירבו לציית לפקודה זו נרצח.
היודנראט הקים בגטו בית מלאכה, וכ-350 איש הועסקו בו במקצועות שונים, בעיקר בחייטות. עוד הקים היודנראט סדנת ייצור לתעסוקתם של כ-100 בני נוער.
עובדי הכפייה - מאות בחורים שהוצאו מדי יום מהעיר, הועסקו בסלילת כביש בייץ'-סאנוק, ועליהם היה לפרוק אבנים במשך 12–14 שעות ליום. בתחילת קיץ 1942 נשלחו עובדי הכפייה למקומות מרוחקים יותר.
באביב 1942 גורשו לגטו יהודים מכפרי הסביבה, והללו הביאו שמועות על רצח המוני.
ב-22 ביולי 1942, ערב תשעה באב, ניתנה פקודה להתכנס בכיכר דבורז'יסקו, ומן הנאספים הוצאו כ-300 צעירים וגורשו למחנה עבודה בפלאשוב (Plaszow).
ביולי ובאוגוסט הוטל על תושבי הגטו תשלום כופר. היהודים נאלצו למסור מכסה גבוהה של מזומנים ותכשיטים שעדיין היו ברשותם, כשהגרמנים עורכים חיפושים בבתיהם ומחרימים מה שעוד היה ניתן.
גורל יהודי הקהילה בשואה > השמדת הקהילה

בתחילת אוגוסט 1942, הועברו לגטו גורליצה יהודי בובובה ובייץ', וב־14 בחודש זה, ערב שבת, יצאה פקודה שעל כל היהודים להתאסף בכיכר דבורז'יסקו, ולקחת אתם חפצים אישיים. גרמנים ושוטרים פולנים ואוקראינים כיתרו את הגטו וכפו את ביצוע הפקודה. חברי היודנראט ומשפחותיהם, וכן יהודים שניסו להסתתר במרתפים ועליות גג ונתפסו, נרצחו במקום. מהנאספים, כ־200 צעירים נשלחו לפלאשוב, ו-700 זקנים חולים וילדים הוסעו ליער וז'יצה (Warzica), ליד גארבץ - שם נרצחו בירי לתוך בור שהוכן קודם לכן. עקיבא מטלס, שהסתתר עם בני משפחתו בעליית גג בביתו של ר' יצחק נטע שטנגל, סיפר בעדותו כי ראה כיצד הגרמנים מאיצים בזקנים ובנשים לעלות על מכוניות משא, כשילדים קטנים נזרקים על המכוניות כאילו היו כדורים. לא היה ניתן לברוח לשום מקום בשל משמרות החיילים שהקיפו את העיר בכלל ואת שטח הגטו בפרט.
הנותרים מאלה שכונסו בכיכר דבורז'יסקו הועברו ל"בוטשארניה"- בית חרושת לנעליים, שם החזיקו אותם צפופים, רעבים וצמאים עד יום שני בבוקר, 17 באוגוסט, ואז גורשו למחנה ההשמדה בלז'ץ, שם נספו. בין המגורשים היה גם דיין העיר ר' שלמה'לה טייטלבוים, בנו של ה"בעשטער רב" שהלך קוממיות לקראת גורלו.
חלק מהיהודים שהתחבאו וניצלו מהאיסוף והמשלוח לגארבץ, הוטעו על ידי עוזרי הנאצים לחשוב שאותו בית חרושת לנעליים "בוטשארניה" מהווה מקום הצלה והצטרפו אליהם מרצון. גם אותו עקיבא מטלס, שמסר את העדות שלעיל, יצא ממחבואו והלך למקום עבודתו - בית החרושת לנייר זפת, שנחשב למקום עבודה חיוני לגרמנים. שם עבדו עוד כ-30 יהודים. פועלים אלה, בראותם את המון הנאספים בבוטשארניה מגורשים ומועלים לקרונות, התפרצו בזעם על הקצין הגרמני שהכירו, וניסו תוך חירוף נפש להביא אוכל ומשקה לאלה שבקרונות. בצאת הרכבת, שכרו הפועלים גוי אחד ושילמו לו סכום הגון שיסע אחר הרכבת להיוודע מה גורלם של המגורשים. בשובו, הודיע הלה כי הרכבת הגיע עד בלז'ץ. איש מן המגורשים לא נותר בחיים. בין המגורשים היו, מלבד אנשי גורליצה, יהודים שגורשו מכפרי הסביבה, ושהובאו לגורליצה מערי פולין האחרות.
לאחר רצח הילדים והזקנים בגארבץ והגירוש לבלז'ץ, נותרו בגורליצה כמה מאות יהודים - עובדי "הובאג" ובית החרושת לנייר זפת, יהודים שנצטוו לנקות את הגטו וכאלה שעבדו בחוות בסביבה. יהודים אלה הועברו לגטו חדש בסביבות ה"גרברניה" שהיה סגור ומסוגר. הונפקו להם תעודות עם חותמות חדשות ומיוחדות, ולעבודה וממנה הלכו עם משמר. כ־50 איש נחטפו מהגטו ונצטוו לקבור את המתים בגארבץ, רבים מהם לא חזרו.
הגטו החדש התקיים כשבוע בלבד. כעבור כשבוע, ב־20 באוגוסט, הוזעקו תושבי הגטו באישון לילה ונדרשו להתאסף על שפת הנהר, ליד בית החרושת לנרות של לנגזאם. בבוקר הקריאו רשימה של 250 איש ופקדו עליהם לצאת. הנקראים סירבו לצאת, הגרמנים ירו בהם ורבים נהרגו. לבסוף יצאו בלוויית משמר כבד לרכבת. בין המגורשים במשלוח זה היה גם עקיבא מטלס, אך הוא הצליח להתגנב ולהתחבא, וחזר לבית החרושת של פסל (ליצור נייר זפת) לאחר צאת הרכבת והתפזרות המשמר.
ב-14 בספטמבר חוסל גטו גורליצה. כ-350 איש גורשו לבלז'ץ.
נשארו בעיר כמאה יהודים, פועלי הובאג ובית החרושת לנייר זפת. הללו החזיקו מעמד בגורליצה עד 6 בינואר 1943. ביום זה, נשלחו מגורליצה שרידי היהודים שעוד חיו בה - עובדי הובאג למחנה העבודה במושינה (Moszyna) שליד נובי סונץ' (צאנז), שם מצאו את מותם כעבוד זמן קצר, ועובדי בית החרושת לנייר זפת לז'שוב (Rzeszȯw). מז'שוב פוזרו מגורשי גורליצה למחנות שונים, ורק בודדים מהם נשארו בחיים (ובהם עקיבא מטלס שמסר את העדות הנ"ל).
לאחר השואה

כ-200 מיהודי גורליצה (שהיו בה בספטמבר 1939) שרדו ושבו אליה בתום המלחמה - בחלקם עברו את המלחמה בשטחי ברית המועצות לאחר שברחו מגורליצה בראשית המלחמה, ואחרים נדדו בזהות מזויפת בפולין בסיוע חסידי אומות העולם. בודדים שרדו את תלאות מחנות העבודה אליהם נשלחו. שרידי כ-30 המשפחות היהודיות שחזרו לעיר עסקו בהבאה לקבורה של יהודים שנקברו בבוטשארניה במהלך המלחמה, ובהקמת גלעד על קבר האחים בגארבץ, ועד מהרה עזבו את גורליצה, בעיקר לישראל. היום לא קיימת קהילה יהודית במקום.
הנצחת הקהילה

בישראל הונצחה הקהילה בכמה מפעלים:
"ספר גורליצה - הקהילה בבנינה ובחורבנה" - ספר זיכרון שנכתב בידי יוצאי העיר, ובו פרקי זיכרונות, עדויות ושמות כל הנספים. יצא לאור בשנת 1962.
בבני ברק: רחוב הנושא את שם הקהילה – "קדושי גורליץ" נמצא בשיכון ה' בעיר, ובו בית כנסת וכולל "קדושי גורליץ". רב בית כנסת וראש הכולל הוא הר' אלישע הלברשטאם, נכדו של הרב האחרון של גורליצה, והוא ממשיך את המסורת החסידית שהייתה בקהילה. בבית הכנסת ישנם לוחות זיכרון שהקדישו יוצאי העיר לזכר יקיריהם שנספו.
בחולון: בבית העלמין הוצבה מצבה לזכר קדושי גורליצה שנספו בשואה. בצדה השמאלי של המצבה הוכנסה מגילת קלף שנכתבה בידי סופר סת"ם, הנושאת את כל שמות נספי העיר – כפי שנמסר על ידי הניצולים. בצדה הימני של המצבה הוטמן אפר קדושים שנאסף בזמנו באתרי מחנות ההשמדה.
בירושלים:
הנצחה בפולין:
בגורליצה:
אנדרטה לזכר שואת יהודי גורליצה - נחשפה ב-19 באוגוסט 2012, במלאת 70 לחיסול הגטו. האנדרטה הוצבה בין הרחובות Strażacka ו-Krzywa בסמוך לאתר בו היה בעבר בית הכנסת "בעשט" (המבנה שרד את המלחמה, שימש זמן מה כתחנת מכבי אש ונהרס ב-2016). האנדרטה בנויה כאובליסק מאבן, ועליו לוח הנושא כתובת בעברית ובפולנית. נוסח הכתובת בעברית: "אדם להבל דמה, ימיו כצל עובר "- (ספר תהילים, פרק קמ"ד, פסוק ד').ובהמשך: "עוברי אורח, עצרו מול הגלעד הזה וזכרו את השמדת יהודי גורליצה - אשר היו כחצי מאוכלוסיית העיר – שבוצעה בעת כיבוש פולין על ידי הרייך השלישי בשנים 1939–1945. ב־19 באוגוסט 1942, ממקום למוד סבל ומוות זה, הוציאו הנאצים את המשלוח האחרון מגורליצה, כשעליו כ-2,500 מבני העיר. במלאת 70 שנים לזוועות אלה, ולמען יזכרו הדורות הבאים, הוצב לוח זה. תושבי גורליצה, 19 אוגוסט 2012".
שלט זיכרון על בנין בית הכנסת, לזכר היהודים בני העיר שנספו בין 1939–1945.
בבית הקברות - הוקמה גדר סביב האתר והוצב שלט המציין את בית הקברות היהודי. בכניסה הונחו מצבות שנמצאו באתר. האוהל על קברו של ר' ברוך מגורליץ שוחזר.
אנדרטה בסמוך לבית הקברות, מורכבת ממצבות שנמצאו ברחבי העירבסמוך לבית הקברות, הוקמה בשנת 2021 אנדרטה בצורת מגן דוד, המורכבת משברי מצבות שנלקחו בעבר מבית העלמין ונמצאו לאחרונה במקומות שונים בעיר.
בבלז'ץ:
באתר ההשמדה בו נספו - בין השאר - יהודי גורליצה, הוקם מוזיאון, ועל קברי האחים הוקם גלעד. על הבטון המקיף את השטח העצום של קברי האחים, כתובים שמות הערים מהם נשלחו יהודים לבלז'ץ (לפי תאריכי הגעת המשלוחים), ביניהם גם שמה של גורליצה.
לקריאה נוספת

בני הזוג ברגמן, מיוצאי הקהילה העלו את זיכרונותיהם על הכתב והוציאו אותם כספרים:
"... ולא כחרס הנשבר" - פאולינה ברגמן, הוצאה פרטית של המחברת, 1987
"איך..." - ד"ר משה (מונק) ברגמן, הוציאה לאור רעייתו, פפקה ברגמן, הוצאה פרטית 1997
פאולינה ברגמן תיעדה את הקמת הגדר סביב בית הקברות בגורליצה, בשנת 1995, בסרט שערכה ושמור בבית התפוצות.
בצרפתית: ספרו של שלמה בלזם, בו מובאים בין השאר עדויות של בני משפחתו שורדי השואה, יוצאי גורליצה:
2004 ,Le Baume et la Licorne- Destins de deux familles" -Shlomo Balsam. Editions Elkana Jérusalem"
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31 32 33 34 35 36 37 38 39 40 41 42 43 44 45 46 47 48 49 50 51 52 53 54 55  בעריכת מ.י. בר-און, ספר גורליצה- הקהילה בבנינה ובחורבנה, ישראל: יוצאי גורליצה והסביבה בישראל, 1962
1 2 3 4 5 6 7 8  היסטוריה מקומית | שטעטל וירטואלית, באתר sztetl.org.pl
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18  המכון הבין-לאומי לחקר השואה, האנציקלופדיה של הגטאות, גורליצה (Gorlice), באתר יד ושם
↑  ר. מאהלר, תולדות היהודים בפולין, ארץ ישראל: ספרית הפועלים/לכל הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר מרחביה, 1946
↑  יצחק ווייסמאן, עסטרייך, המגיד, 26 באוקטובר 1870
↑  ActivePaper Archive, www.jpress.nli.org.il
↑  הרפתקאותיו של אשר הלוי, דבר, 4 בפברואר 1938
↑  פנקס הקהילות, פולין כרך שלישי, ירושלים: יד ושם, תשמ"ד
↑  חרם כלכלי על היהודים, באתר שטעטל וירטואלי
↑  Gorlice, NYPL Digital Collections (באנגלית)
אישור כתוב עברית מהבנק היהודי טוורז'יסטבו באנקובה בגורליצה 1934
ר' ברוך הלברשטאם מגורליצה, בנו של ה"דברי חיים" מצאנז. באדיבות מכון מעיין החיים דחסידי גארליץ צאנז, בנשיאות כ"ק מרן האדמו"ר רבי אלישע נכדו וממשיך דרכו של הרב האחרון של גורליצה.
חותמת הרב אלישע הלברשטאם, הרב האחרון בגורליצה. באדיבות מכון מעיין החיים דחסידי גארליץ צאנז, בנשיאות כ"ק מרן האדמו"ר רבי אלישע נכדו וממשיך דרכו של הרב האחרון של גורליצה.
מבנה בית הכנסת בגורליצה, שנת 1996, כאשר המבנה שימש כמאפיה
לוח זיכרון ליהודי העיר על קיר בית הכנסת. 1996
תלמידי בית ספר "מזרחי" (חדר עברי) בשנות השלושים. בצוות החינוכי, נראים בתמונה בן ציון רוב (מנהל) וישראל הרץ (מורה)
בנין הגימנסיה בגורליצה, צולם בשנת 1996
בית הקברות בגורליצה 1996
גלויה שנשלחה מגטו גורליצה ב-7 ביולי 1942, ונושאת חותמת עם צלב הקרס
גארבץ, קבר אחים. במקום זה נרצחו 700 מיהודי גורליצה ובאבוב ב-14 באוגוסט 1942
גלעד במחנה ההשמדה בלז'ץ
מצבת זיכרון לקהילת גורליצה ב"מרתף השואה" בהר ציון, ירושלים
אנדרטה שהוצבה בגורליצה בשנת 2012 במלאת שבעים שנה לחיסול הגטו
שמה של גורליצה באתר בלז'ץ
America the Beautiful

| --- | --- |

 שיר
 יצא לאור:  1895
 סוגה:  המנון 
 שפה:  אנגלית
 כתיבה:  קתרין לי בייטס
 לחן:  סמואל איי. וארד
 דגימת קול
 קובץ • עזרה
 
"America the Beautiful" (בעברית: "אמריקה היפה") הוא שיר פטריוטי אמריקאי, שנכתב על ידי קתרין לי בייטס ללחן שחיבר סמואל איי וארד. שמו המקורי היה "Pikes Peak", והוא פורסם לראשונה ב-4 ביולי 1895 בגיליון השבועי של כתב העת הכנסייתי The Congregationalist. באותה העת כונה השיר "America".
וארד הלחין את היצירה עוד ב-1882, אז עבור "Materna", ששימש כבסיס לכתיבת השיר "O Mother dear, Jerusalem". בשנת 1910 הקליטה בייטס אותו לראשונה. לימים הפך "America the Beautiful" לאחד השירים הפטריוטיים המוכרים ביותר בארצות הברית.
היסטוריה

בשנת 1893, בגיל 33, נסעה בייטס, פרופסורית לאנגלית במכללת ולסלי, ברכבת לעיר קולורדו ספרינגס על מנת להעביר שיעור במכללה המקומית. הנופים בנסיעה נחקקו במוחה, והיוו השראה מרכזית לשיריה הבאים. בנוסף לכך, נזכרה בכמה אירועים תרבותיים היסטוריים בארצות הברית, כמו התערוכה העולמית של שיקגו, שבמרכזה עמד הציור "העיר הלבנה". ב-16 ביולי שבה לביתה בדרך ההפוכה, ונחשפה למראות חדשים, דוגמת שדות החיטה הגדולים בקנזס והנוף של המישורים הגדולים כפי שנצפה מגובה הר פייקס.
על פסגת הר פייקס החל מוחה של בייטס לעבד את ראות עיניה לשיר. עם חזרתה לחדרה במלון אנטרלרס שקדה על תהליך הכתיבה. הוא פורסם לאחר כשנתיים בכתב העת The Congregationalist לרגל יום העצמאות של ארצות הברית. הוא הפך לאהוב מאוד, ועורר עניין רב בקרב הקהל האמריקאי. גרסה מתוקנת של השיר פורסמה בשנת 1904.
מנגינתו של סילאס פראט נחשבת ללחן המתועד הראשון לשיר. עד שנת 1900 הופקו לו כ-75 לחנים שונים. לחנו של סמואל איי. וארד, שהוכנה ב-1882, נחשבת כמוכרת ביותר, והיא נתפסה כך עד היום. וארד קיבל את ההשראה למנגינה כשנסע במעבורת מקוני איילנד לביתו בניו יורק. הוא עיבד את הלחן של "O Mother Dear, Jerusalem" לגרסה חדשה, ושינה את שמו ל-"Materna". הלחן שלו שולב עם שירה של בייטס, ופורסם לראשונה יחד בשנת 1910 כיצירה "America the Beautiful".‏
וארד נפטר ב-1903, מבלי לדעת כיצד הלחן שחיבר הפך למפורסם. הפופולריות של השיר זינקה עם מותה של בייטס ב-1929. הוא מופיע בספרי שירים רבים בקהילות הדתיות בארצות הברית.
במרוצת השנים, במיוחד בתקופת כהונתו של ג'ון קנדי, נרשמו כמה ניסיונות להפוך את "America the Beautiful" להמנון לאומי או לכל הפחות לשווה ערך במעמדו להמנון ארצות הברית. כל הניסיונות הללו העלו חרס. התומכים טענו כי "America the Beautiful" קל יותר לשירה, וניתן לעבד אותו מחדש כמה פעמים תוך שמירה על זהותו. בנוסף, הם ראו בבית השלישי של ההמנון כתמיכה בעבדות ובגזענות. מאידך, הפלג המתנגד טען כי ההמנון הנוכחי משקף את המלחמות בהיסטוריית המדינה ואת הגבורה שהפגינו לוחמיה. על-אף הפילוג הלאומי בנושא, "America the Beautiful" נמשך להיות נערץ על ידי אמריקאים רבים.
ביצועים נבחרים

בשנת 1961 הקליט בינג קרוסבי את גרסתו לשיר, והכליל אותה באלבומו 101 Gang Songs. בפברואר 1963, במהלך ההקלטות לאלבום The Concert Sinatra, ביצע פרנק סינטרה את השיר. אף שהגרסה לא יצאה באופן מסחרי, היא נוספה כרצועת בונוס לתקליטור של האלבום, שיצא בשנת 2012.
החל משנת 1976 נהג אלביס פרסלי להופיע עם "America the Beautiful" בקונצרטים שלו. באותה שנה, בעת חגיגות 200 שנים לעצמאות ארצות הברית, פורסמה גרסת נשמה לשיר בביצוע ריי צ'ארלס, שהגיעה למקום ה-98 במצעד שירי ה-R&B/היפ-הופ של מגזין בילבורד. גרסתו הושמעה במשך השנים בערב השנה החדשה בטיימס סקוור.
בשנת 1990 שרה מריה קארי את השיר בגמר ה-NBA. בשנה שלאחר מכן הקליטה ויטני יוסטון את גרסתה.
ב-2001 פורסמה גרסה בת מספר אמני קאנטרי רבים, דוגמת טובי קית', ברנדה לי, קני רוג'רס וקית' אורבן, לאחר פיגועי 11 בספטמבר. גרסה זו הגיעה למקום ה-58 במצעד שירי הקאנטרי. בשנת 2003 ביצעה הזמרת טיילור סוויפט את השיר באליפות ארצות הברית הפתוחה 2003.
"America the Beautiful" בוצע בטקסי הפתיחה של משחקי הסופרבול בכמה עונות. בשנת 2013 שודרה פרסומת של חברת קוקה-קולה, שכללה גרסה רב-לשונית של השיר. היא שודרה גם באולימפיאדת סוצ'י (2014) ובאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016). בין האמנים שביצעו את השיר בסופרבול נמנים ריי צ'ארלס, אלישיה קיז, ג'ון לג'נד, ג'נה אייקו, פיית' היל, מרי ג'יי בלייג' עם מארק אנתוני, בלייק שלטון עם מירנדה למברט, קווין לטיפה, לסלי אודום ג'וניור, בייביפייס ופוסט מאלון.
בשנת 2021 ביצעה ג'ניפר לופז את השיר בהשבעתו של ג'ו ביידן לנשיאות ארצות הברית כמחרוזת עם "This Land Is Your Land" של וודי גאת'רי.
הערות שוליים

↑  Cooney, Beth (2001-11-09). "A Stirring Story Behind 'America the Beautiful'". Los Angeles Times. ISSN 0458-3035. ארכיון מ-25 בינואר 2017. נבדק ב-2017-08-21. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "No. 1238: 1893 Exhibition". www.uh.edu. ארכיון מ-18 בינואר 2017. נבדק ב-2017-08-21. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "America the Beautiful". The Library of Congress. ארכיון מ-5 ביולי 2017. נבדק ב-2017-08-21. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Ponder, Melinda M. (2017). Katharine Lee Bates: From Sea to Shining Sea. Chicago, IL: Windy City Publishers. ISBN 9781941478479.
↑  "America the Beautiful". Library of Congress. ארכיון מ-8 בנובמבר 2018. נבדק ב-2021-10-08. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Baxter, Sylvester (31 באוקטובר 1918). "America the Beautiful". The Journal of Education. 88 (16 (2202)): 428–429. doi:10.1177/002205741808801607. JSTOR 42767143. S2CID 220810886. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Ace Collins (30 באוגוסט 2009). Stories Behind the Hymns That Inspire America: Songs That Unite Our Nation. Zondervan. ISBN 978-0-310-86685-5. ארכיון מ-8 במאי 2018. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Collins, Ace (2003). Songs Sung Red, White, and Blue: The Stories Behind America's Best-Loved Patriotic Songs. Harper. p. 19. ISBN 978-0-06-051304-7.
↑  "America the Beautiful". Hymnary.org (באנגלית). נבדק ב-2019-09-16.
↑  Estrella, Espie (2 בספטמבר 2018). "Who Wrote "America the Beautiful"? The History of America's Unofficial National Anthem". thoughtco.com. ThoughtCo. אורכב מ-המקור ב-14 בנובמבר 2018. נבדק ב-14 בנובמבר 2018. Many consider "America the Beautiful" to be the unofficial national anthem of the United States. In fact, it was one of the songs being considered as a U.S. national anthem before "Star Spangled Banner" was officially chosen. The song is often played during formal ceremonies or at the opening of important events...Many artists have recorded their own renditions of this patriotic song, including Elvis Presley and Mariah Carey. In September 1972, Ray Charles appeared on The Dick Cavett Show singing his version of "America the Beautiful." {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 95790479-3937-334f-a175-ecb435fea09e
בלו אוריג'ין

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 מייסדים:  ג'ף בזוס 
 תקופת הפעילות:  ספטמבר 2000 – הווה (כ־24 שנים) 
 מיקום המטה:  קנט 
 ענפי תעשייה:  יצרן תעופה וחלל 
 מוצרים עיקריים:  ניו גלן, BE-3, BE-4, ניו שפרד, BE-7 
 עובדים:  3,501 (נכון ל־2021) 
  
 www.blueorigin.com
 
בלו אוריג'ין (באנגלית: Blue Origin; "מקור כחול") היא תאגיד אמריקאי לטכנולוגיית חלל בבעלות ג'ף בזוס. החברה מפתח מנועים רקטיים, טילי שיגור לחלל, וכן שירותי תיירות לחלל. החברה הוקמה בשנת 2000 בחשאיות, ורק בשנת 2006 הגיע דבר קיומה לידיעת הציבור הרחב. באמצע 2018 העסיקה כ-1,500 עובדים והתרחבה לכ-11,000 עובדים עד שנת 2023.
היסטוריה > ניו שפרד

בלו אוריג'ין בנתה 4 טילים מדגם ניו שפרד שטסו כ-20 פעמים בהם גם ארבע טיסות מאוישות. הראשון שוגר באפריל 2015 והגיע לגובה 93.5 קילומטר, אך הוא התרסק בניסיון הנחיתה. השני שוגר בנובמבר 2015, הגיע לגובה של כ-105 קילומטר ונחת בהצלחה סמוך לנקודה ממנה שוגר. בכך ניו שפרד היה לטיל הראשון שהגיע לחלל ונחת חזרה על כדור הארץ. בכך הקדים ניו שפרד את פאלקון 9 במספר שבועות, (אם כי פאלקון 9 כבד ומגיע למהירויות גבוהות יותר ולכן השבתו ארצה היא אתגר גדול הרבה יותר) לאחר מכן התבצעו עוד ארבע טיסות, ובכולם הטיל והקפסולה שבראשו נחתו בהצלחה. שיגור נוסף התרחש ביולי 2018 אז נעשה ניסוי בהפעלת מנועי ההימלטות בגובה רב וכך נקבע שיא חדש בגובה אליה הגיע הקפסולה שבראשו – 118.8 קילומטר.
ביולי 2021 לראשונה בוצע לראשונה שיגור מאויש של ניו שפרד לגובה של 107 ק"מ, בקפסולה שהותקנה בראשו היו 4 אנשים: ג'ף בזוס מייסד ומנכ"ל החברה, אחיו הצעיר מארק בזוס, וואלי פאנק, אחת מנשות "מרקורי 13", שהוכשרה כאסטרונאוטית אך מעולם לא טסה לחלל, בכך זכתה וואלי בת ה-82 בתואר האסטרונאוטית המבוגרת ביותר ונטלה את התואר מג'ון גלן שטס עם מעבורת החלל כשהיה בן 77. הנוסע הרביעי היה אוליבר דאמן, נער בן 18 בנו של מנהל קרן הון סיכון ששילם על הטיסה, אוליבר הפך בכך לאדם הצעיר ביותר שביקר בחלל מאז ומעולם.
ב-11 בדצמבר 2021 בוצע שיגור מאויש שני של "ניו שפרד".  בין ששת חברי הצוות נכללו מייקל סטראהאן (אנ'), מנחה משותף של תוכנית הטלוויזיה "בוקר טוב אמריקה", ולורה שפרד צ'רצ'לי, בתו הבכירה של אלן שפרד.
עד אפריל 2022 טסו 20 אנשים על גבי ניו שפרד וחצו את קו קרמן לדקות ספורות, רובם הגדול לקוחות, ומיעוטם עובדי החברה ומקורביה.
ב-12 בספטמבר 2022 נכשל שיגור של הקפסולה "ניו שפרד" 23. החברה טרם מסרה את סיבת התקלה. מערכת המילוט פעלה כמתוכנן, הקפסולה הופרדה מהרקטה כדקה אחת אחרי השיגור, וצנחה בשלום לקרקע.
היא מתכננת להפיל את תחנת החלל "שונית אורביטלית" בשנת 2027.
פעילות

החברה בונה או מתכננת לבנות שלושה טילים שונים, כולם מיועדים לשימוש חוזר (בדומה לטילי פאלקון 9 של המתחרה SpaceX).
ניו שפרד: טיל קטן בעל שלב אחד בלבד, המיועד להביא קפסולה ובה עד שישה אנשים לגובה של כ-100 קילומטר במהירות אופקית אפס.
ניו גלן: טיל תלת שלבי לשיגור מטענים כבדים של עד כ-40 טון למסלול נמוך סביב כדור הארץ, גובהו מתוכנן להיות 99 מטר וקוטרו 7 מטר.
ניו ארמסטרונג: ישנו תכנון עתידי לבנות טיל חזק אף יותר, שיעלה ביכולותיו על סטורן 5.
הטילים נקראים כולם על שם אסטרונאוטים אמריקאים פורצי דרך, ניו שפרד על שם אלן שפרד האסטרונאוט האמריקני הראשון שהגיע לחלל בטיסה תת-מסלולית, ניו גלן על שם ג'ון גלן  האמריקני הראשון שהגיע למסלול הקפה סביב כדור הארץ, וניו ארמסטרונג קרוי על שם האסטרונאוט הראשון שהניח את כף רגלו על אדמת הירח - ניל ארמסטרונג. שמות הטילים משקפים את יכולותיהם, החל מטיסה קצרה אל גבול החלל ועד הנחתת עשרות טונות על גרם שמימי אחר.
בלו אוריג'ין עמלה גם על פיתוח מנועי דלק נוזלי לטילים, המבוססים על מתאן (BE4 שמם), מנועים אלה צפויים להשתלב בטיל ניו גלן, וכן בטיל וולקן שמפתחת חברת ULA שאמור להחליף את הטילים דלתא 4 ואטלס 5. בנוסף, היא מתכננת חללית לא מאוישת בשם Blue Moon שתוכל להנחית מטען במשקל של כחמישה טון על אדמת הירח.
מימון

רוב המימון הגיע מכיסו הפרטי של בזוס. לדוגמה, בשנת 2017 פורסם כי בזוס מכר מניות של אמזון בשווי מיליארד דולר לטובת מימון החברה. עם זאת, חלק מהמימון מגיע גם ממקורות נוספים: באוקטובר 2018 העניק חיל האוויר האמריקאי מענק בסך 500 מיליון דולר לפיתוח טיל ה"ניו גלן", סכום דומה לזה שניתן לפיתוח טיל ה"אומגה" של Orbital ATK וה"וולקן" של United Launch Alliance, במסגרת תוכנית כוללת לתמיכה ביכולות שיגור מגוונות מאדמת ארצות הברית. בנוסף, לחברה הכנסות צנועות מהצבת ניסויים של נאס"א בטיסות הניסוי של טיל ה"ניו שפרד". החל מאמצע 2021 עם תחילת הטיסות המאוישות, הן הפכו למקור ההכנסה העיקרי של החברה, כשכל תייר חלל משלם מאות אלפי דולרים לכרטיס.
הערות שוליים

↑  Johnson Ted (December 11, 2021). Michael Strahan Takes Spaceflight On Latest Blue Origin Mission. Deadline Hollywood. Retrieved December 11, 2021
↑  רגע ההיפרדות של הקפסולה, שידור באתר יוטיוב
↑  אליסף קוספמן, בלו אוריג'ין מציגה טיל חדש ענק, באתר הידען
↑  ULA To Invest in Blue Origin Engine as RD-180 Replacement, באתר Space news, ‏17 בספטמבר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2017067798  VIAF: 24151050127833412635   WorldCat (עם VIAF): 24151050127833412635 
סגן הנשיא מייק פנס, השני מימין, ואשתו, קארן פנס, בסיור בבלו אוריג'ין