stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טרנספר
היסטוריה > בעת העתיקה וימי הביניים

טרנספר של אוכלוסייה היה פעולה נפוצה כבר בעת העתיקה. בדרך כלל הונעו פעולות הטרנספר מהשיקולים הבאים – אחד מהם או שניהם יחד:
שאיפה להפיק תועלת כלשהי מהאוכלוסייה המוגלית – כמו במצב שבו הוגלתה אוכלוסיית איכרים לחבל ארץ דליל אוכלוסין כדי להגדיל את מספר עובדי האדמה באזור.
רצון להחליש את האוכלוסייה בחבל הארץ שממנו הוגלו התושבים – תחת שלטון האימפריות בעת העתיקה, הייתה השליטה בפועל בחבל ארץ מסורה בדרך כלל בידי שליטים מקומיים, והגליית השכבות המשכילות והחזקות בחבל ארץ מסוים נתפשה לעיתים קרובות כדרך לחזק את שליטת האימפריה באזור.
האימפריה האשורית נהגה כך בגרשה חלקים מהאוכלוסייה הנכבשת, אם כדי לסלק את המנהיגים או המנהיגים בפוטנציה מחבל ארץ מסוים, ואם כדי להרבות את מספר עובדי האדמה בחבל הארץ שאליו הועברו התושבים. סנחריב מלך אשור היה ידוע בכיבוש מדינות והחלפת האוכלוסייה עם תושבי מדינה אחרת.
בימי הביניים ובעת החדשה המוקדמת רווחו פעולות של גירוש מטעמים שונים ומשונים: כדי לשמוט חוב של השלטון לקבוצה אתנית, כמו במקרה גירוש יהודי אנגליה במאה ה-13; כדי ליישב אזורים שנכבשו וננטשו, כמו הסורגון שערך מהמט השני לאחר כיבוש קונסטנטינופול, שכלל את העברתם של נוצרים אל מחוץ לעיר ושל מוסלמים ויהודים אל תוך העיר; כתוצר של כיבוש ארץ, כמו במקרה הרקונקיסטה בספרד במאה ה-15, שהובילה לגירוש המוסלמים והיהודים; וכחלק מעימותים דתיים, כמו במקרה ההוגנוטים בצרפת. לעיתים קדמה לפעולת הגירוש גם פעולת טרנספר, שבה הוגלתה האוכלוסייה על ידי השליטים ממקום מושבה אל חבל ארץ מרוחק ושומם.
היסטוריה > בעת החדשה

פעולות טרנספר רחב-היקף מנימוקים תועלתניים שונים רווחו גם בעת החדשה. לעיתים קרובות הן לוו גם במבצעי יישוב מחדש או חילופי אוכלוסין מאורגנים, מסוגים שונים. בעת החדשה נעשו המונח והפרקטיקה של טרנספר כ"מיקום מחדש" שגורים, והוצגו כפרויקט רחב היקף של פינוי אוכלוסייה המתגוררת במקום דרך קבע לצורכי חברות או לאומים.
דוגמאות למקרים כאלו ניתן למצוא בפינוי אוכלוסייתה הענייה של פריז במאה התשע עשרה כדי לבנות את מערך השדרות הנרחב שתכנן הברון הצרפתי, ז'ורז'-אז'ן אוסמן; בפינוי חלק מאוכלוסיית עמק הקולורדו לצורך הקמת סכר הובר בארצות הברית של שנות השלושים של המאה העשרים; בטרנספר של יותר מ־90,000 בני אדם במצרים לצורך פינוי השטח הנדרש לאגם נאצר הצמוד לסכר אסואן שבנהר הנילוס; בפינוי 440 עיירות וכפרים הסמוכים לנהר היאנגצה שבסין, לשם הקמת סכר שלושת הערוצים; ופינוי 330,000 נפש בסין לצורך הקמת תעלת מים.
היסטוריה > בעת החדשה > העברת האינדיאנים בארצות-הברית

אחת הדוגמאות הבולטות בעת החדשה של טרנספר מתוכנן הייתה העברתם ההדרגתית של האינדיאנים שישבו בחבליה התיכוניים של ארצות-הברית ממקומות מושבם. הטרנספר גובה באישור חוקי: בשנת 1830 העביר נשיא ארצות הברית אנדרו ג'קסון חוק בקונגרס המכשיר את הליך דחיקתם הכפויה של האינדיאנים ממקום מושבם.[דרוש מקור] חקיקה זו הובילה לשורה של עימותים וסכסוכים אלימים בין האינדיאנים לבין חילות ארצות-הברית והמתיישבים הלבנים שהתנחלו על אדמותיהם המופקעות של האינדיאנים. תוצאתו של כל שלב בעימות הייתה דחיקתם של האינדיאנים מחבל ארץ נוסף. בשנת 1867 הורה הממשל האמריקאי ליישב את שארית הפליטה של האינדיאנים בשמורות.
היסטוריה > בעת החדשה > חילופי אוכלוסין בין טורקיה ויוון

דוגמה מובהקת של טרנספר של חילופי אוכלוסייה הייתה אחת מתוצאותיה של מלחמת טורקיה–יוון (1919–1922). במסגרת הסכם לוזאן (1923) הוסכם על חילופי אוכלוסין בין יוון לטורקיה: רוב המיעוט היווני, כ-1.2 מיליון נפש, גורש מטורקיה, ו-600,000 טורקים ומוסלמים אחרים (לדוגמה אלבנים) גורשו מיוון. חלק גדול מהאוכלוסייה הזו כבר גורש או ברח לפני ההסכם, בעקבות תבוסת יוון, אבל חלק מהם, ובמיוחד כאלו שישבו בפנים הארץ באנטוליה, גורש בעקבות ההסכם.
היסטוריה > בעת החדשה > טרנספר בברית המועצות בימי סטלין

בשנים 1930–1952 ביצע המשטר הסובייטי בברית המועצות, בהנהגתו של יוסיף סטלין, מספר רב של פעולות טרנספר. הגירושים כללו אוכלוסיות "אנטי-סובייטיות", לאומים שלמים, העברת כוח עבודה וטיהור שטחים מבחינה אתנית. כתוצאה ממדיניות זו גורשו ונהרגו מיליוני אנשים. הגליית מיליון קולאקים הייתה הפעם הראשונה שקטגוריה שלמה גורשה.
לאחר מבצע ברברוסה (1941) הגלה סטלין את גרמני הוולגה ואת הטטרים של קרים, שנחשדו בשיתוף פעולה עם הגרמנים. במסגרת האווקואציה הועברו 17 מיליון תושבים לקווקז, סיביר ומקומות אחרים. במסגרת מבצע עדשה, ב-פברואר 1944, גורשו מצפון הקווקז העמים הצ'צ'נים, האינגושים, הבלקרים והקרצ'איי ויושבו מחדש בחבל קזחסטן וקירגיזסטן. פעולה זו הובילה למחיקתה בפועל מהמפה של הרפובליקה הצ'צ'נו-אינגושית, שכחצי מיליון תושביה גורשו. ההחלטה על ההגליה נבעה בין השאר ממרד צ'צ'ני (1940–1944), שבו קראו המורדים לשחרור הקווקז משלטון הרוסים.
היסטוריה > בעת החדשה > במלחמת העולם השנייה

מלחמת העולם השנייה כללה פעולות גירוש, טרנספר והשמדה רחבות היקף ביוזמת גרמניה. מטרתו מרחיקת הלכת של שליט גרמניה, אדולף היטלר, הייתה לשנות את המפה האתנית של אירופה מיסודה. חודה של מדיניותו כוון כלפי חבלי הארץ המזרחיים של אירופה, שבהם תכננו הגרמנים ליישב אוכלוסיית איכרים גרמנית שתמשול באוכלוסיית צמיתים או צמיתים-למחצה סלבית.
אחרי תבוסת הגרמנים במלחמה היו בעלות הברית המנצחות נחושות בדעתן למנוע את תקומתה של גרמניה כמעצמה צבאית. אחת מאבני הנגף העיקריות, לתפישתם, הייתה קיומה של אוכלוסייה גרמנית בחבלי ארץ שונים, שהייתה מניע חשוב בשאיפות הרוויזיוניסטיות בגרמניה בשנים שהובילו למלחמת העולם השנייה. כך, לדוגמה, הסכסוך סביב חבלי אלזס לורן, הרוהר, החבל הריין המפורז, הגרמנים בחבל הסודטים בצ'כוסלובקיה, באוסטריה ובפרוסיה המזרחית עמדו במוקד העימותים הדיפלומטיים והמדיניים בין גרמניה למדינות אחרות בשנים 1936–1939.
עם תום המלחמה ביקשו בעלות הברית למנוע הישנות עימותים כאלו ופתחו בטרנספר הנרחב ביותר של אוכלוסייה בהיסטוריה המודרנית, כשיותר מחמישה מיליון תושבים ממוצא גרמני גורשו מפרוסיה המזרחית (שסופחה לרוסיה), מדנציג (גדנסק) ומשלזיה, שסופחו לפולין, ומאזור הסודטים שבצ'כוסלובקיה. פעולות טרנספר בהיקף קטן יותר בוצעו גם ברומניה, שם גורשו יותר מ-50,000 תושבים ממוצא גרמני לשטחי ברית המועצות וסרבים מבאנאט הועברו למונטניה.
היסטוריה > בעת החדשה > חילופי אוכלוסין בין הודו ופקיסטן

עם חלוקתה של הודו לשתי מדינות בשנת 1947 החלו עימותים אלימים בין הודו לפקיסטן ומייד אחרי החלוקה אירעו חילופי אוכלוסין בקנה מידה נרחב: כ-14.5 מיליון איש עברו ממדינה אחת לרעותה. מפקד בין הפליטים ב-1951 הצביע על כך ש-7,226,000 מוסלמים עברו מהודו לפקיסטן, ובמיוחד ממזרח פנג'אב שבהודו למערב פנג'אב שתחת שלטון פקיסטן, ובין שני חלקי חבל סינד; ומספר דומה של הינדים וסיקים (7,249,000) עברו ממערב פנג'אב למזרחה ובין שני חבלי סינד. במזרח עברו רוב הפליטים (כ-3.5 מיליון) ממזרח פקיסטן למערב בנגל שבהודו, ורק כ-700,000 מוסלמים עברו בכיוון ההפוך.
חילופי האוכלוסין העצומים האלו יצרו בעיה לממשלות החדשות של הודו ופקיסטן, שלא היו ערוכות לטיפול באוכלוסיית פליטים בהיקף כזה, ומעשי טבח אירעו משני עברי הגבול החדש. עוד רווחה במהלך חילופי האוכלוסין פעולה של גירוש תושבים על ידי שכניהם או בידי השליטים המקומיים, עם או בלי עידודה של הממשלה החדשה.
היסטוריה > אמנת ז'נבה הרביעית ואחריה

עד למלחמת העולם השנייה ואף מעט אחריה, נחשבו פתרונות של טרנספר לדרך הומנית לפתרון מצבים של סכסוך אתני, במיוחד כאשר עימותים על רקע מוצאות אתניים (ולעיתים גם על רקע דתות וזרמים שונים) הובילו לעיתים קרובות לסכסוך דמים מתמשך בין אוכלוסיות ברחבי העולם. אמנת ז'נבה הרביעית מ-1949 אסרה לראשונה על העברת אוכלוסייה משטח כבוש בהיעדר הצדקה צבאית חיונית, והגדירה פעולה כזאת לראשונה כסוג של פשע.
היסטוריה > אמנת ז'נבה הרביעית ואחריה > חילופי אוכלוסין בקפריסין

דוגמה מודרנית אחרת לחילופי אוכלוסין בפועל (אף כי מידת התכנון כאן, כמו גם במקרה הודו ופקיסטן, הייתה מעטה) התרחשה בקפריסין, אחרי הפלישה הטורקית. קפריסין קיבלה עצמאות מידי בריטניה ב-1960 לפי הסכם לחלוקת השלטון בין הקהילה היוונית לקהילה הטורקית באי. הפיכה צבאית שביצעו קפריסאים-יוונים, בעידודו של השלטון הצבאי ששלט אז ביוון, כיוונה לאחד את קפריסין עם יוון, אך הצבא הטורקי פלש ב-1974 לצפון קפריסין ויצר חיץ בין האזור שבו הייתה מרוכזת האוכלוסייה הטורקית ליתר חלקי האי. 200 אלף קפריסאים-יוונים שהתגוררו בצפון האי נמלטו או גורשו אל דרום האי, שעדיין נשלט בידי הממשלה הקפריסאית-יוונית, ובמקביל נמלטו או גורשו 60 אלף קפריסאים-טורקים לצפונו. ההפרדה בין הקהילות הפכה לכמעט מלאה, למעט שני כפרים הנמצאים בשטח המפורז בין חלקי האי.
היסטוריה > אמנת ז'נבה הרביעית ואחריה > מיקום מחדש של תושבי דייגו גרסיה

דוגמה טיפוסית לטרנספר "מיקום מחדש" הייתה הגליית תושבי האי דייגו גרסיה על ידי השלטון הבריטי בסוף שנות השישים של המאה העשרים. הבריטים החליטו להעביר את 2,000 תושבי האי שבאוקיינוס ההודי למאוריציוס ולסיישל, לאחר שחתמו על הסכם להקים באי בסיס צבאי משותף לארצות הברית ובריטניה. בשנת 2000 הכיר בית משפט בריטי בזכויות התושבים, העניק להם אזרחות בריטית והורה למצוא פתרון לבעיה. עד היום לא נמצא פתרון כזה. פער השנים הניכר בין הפינוי להכרה בזכות ליישוב מחדש הובילה אחדים לראות בפעולה גירוש ולא טרנספר של מיקום מחדש.
היסטוריה > אמנת ז'נבה הרביעית ואחריה > התפרקות יוגוסלביה

במלחמת העצמאות של קרואטיה בשנות ה-90 ובפרט במבצע "סערה" בסוף המלחמה גורשו ונמלטו מאות אלפי סרבים משטחי קרואטיה (ובפרט מהרפובליקה הסרבית של קראינה שהוכנעה).
במלחמת בוסניה שהתנהלה במקביל גם היו גירושים מקומיים של קבוצות אוכלוסייה שונות, אך מכיוון שקונפליקט זה למעשה הסתיים בתיקו, תזוזת האוכלוסייה הייתה מקומית יותר באופייה מאשר הניצחון הקרואטי.
בסך הכל בהתפרקות יוגוסלביה (1991–1995) היו כ-2.8 מיליון פליטים (חלקם כחלק מגירוש מאורגן, וחלקם האחר פליטים שברחו או הוברחו).
ב-1999, מלחמת קוסובו החלה בגירוש של כ-850 אלף אלבנים קוסוברים מקוסובו. לאחר התערבות נאט"ו והניצחון הקוסוברי המגורשים האלבנים חזרו וגירשו חלק ניכר (כ-250 אלף) מהסרבים האתניים בחבל.
רעיון הטרנספר בסכסוך הישראלי-ערבי

היו שייחסו לאישים ציונים כוונות טרנספר אך הטרנספר מעולם לא הייתה מדיניות ציונית רשמית. כך למשל, ביוני 1895, רשם תיאודור הרצל ביומנו פעולה אפשרית: "את הקרקעות הפרטיים בחבלי הארץ הנמסרים לנו עלינו להוציא לאט לאט מידי בעליהם. את האוכלוסין העניים משתדלים אנו להעביר בלי רעש אל מחוץ לגבול, על ידי מתן עבודה בארצות המעבר, ואולם בארצנו שלנו הננו מונעים מהם כל עבודה... העברת הקרקעות לרשותנו והוצאת העניים ממדינתנו צריכה להיעשות בעדינות ובזהירות". פרשנות המקשרת לטרנספר ציטוט זה היא שנויה במחלוקת. העמדה היהודית כלפי הערבים והלאומיות הערבית עברה גלגולים רבים, הקשורים באופייה של הציונות ובמציאות ההיסטורית גם יחד.
עד לכיבוש ארץ ישראל על ידי בריטניה, לרעיון העברת האוכלוסייה לא הייתה משמעות מעשית, אולם לאחר הכיבוש הבריטי, החלו אישים ביישוב היהודי להעלות את הרעיון לדיון. ב-1920 כתב הסופר ישראל זנגוויל כי יש לשכנע את הערבים "לנדוד", וניסח את הטיעון כי לרשות הערבים עומד העולם הערבי כולו, וליהודים רק ארץ ישראל. זנגוויל כתב שיש רק שתי ברירות: או שהמיעוט היהודי ישלוט ברוב הערבי וזה לא דמוקרטי, או שיהיה נתון לשליטתו. מכיוון ששתי האפשרויות לא היו רצויות בעיניו, הגיע למסקנה כי הערבים צריכים לצאת. את הצעתו זו של זנגוויל, הרבו דוברים ערבים לצטט כראיה לכך שהציונים מתכוונים לנשל אותם מהארץ. כמה מראשי התנועה הציונית הסתייגו ממנו והכחישו שהוא מבטא את דעת התנועה.
העימות המתמיד בין יהודים לערבים בארץ ישראל הוביל כמה מהמנהיגים של היישוב היהודי להעלות, במסגרת דיונים פנימיים, רעיונות לטרנספר של ערבים מארץ ישראל.
ביוני 1931 כתב יעקב טהון, שהיה פעיל בהתיישבות, לקולונל פרדריק קיש, כי מבחינת התנועה הציונית, הפתרון הרצוי ביותר הוא העברת הערבים לעבר הירדן, והוסיף כי הדבר רצוי מאוד גם מבחינתם, מאחר שבכסף שיקבלו תמורת 100 דונם בארץ ישראל, יוכלו לרכוש לפחות 500 בעבר הירדן.
ביולי 1936, במהלך נסיונותיו כיושב ראש ההנהלה הציונית לסכל חוק קרקעות של הנציב העליון, שישריין לכל פלאח ערבי שטח מחיה מינימלי, הציע דוד בן-גוריון בישיבת הוועדה הפוליטית של מפא"י, שהיהודים יקנו אדמות בעבר הירדן ויעבירו אליהן פלאחים שמכרו ליהודים את אדמותיהם בארץ ישראל.
רעיון הטרנספר בסכסוך הישראלי-ערבי > בשנות ה-40

בפרוץ מלחמת העולם השנייה התנהל הדיון על טרנספר גם על רקע העברה המונית של אוכלוסיות בשטחים שנכבשו על ידי הצבא הגרמני. זאב ז'בוטינסקי כתב: "העולם התרגל לרעיון של הגירות המוניות וכמעט שהחל לחבב אותו. היטלר - יהיה האיש הזה שנוא עלינו כמה שיהיה - הוסיף בזמן האחרון להוציא מוניטין בעולם לרעיון הזה". הרעיון הוסיף להלך בתנועה הציונית גם בשנות ה-40. יוסף ויץ, מראשי קרן קיימת לישראל, כתב ביומנו האישי ב-1940 כי "הפתרון היחיד הוא ארץ ישראל ובלי ערבים [...] אין להשאיר כפר אחד, אף שבט אחד, רק בדרך זו – טרנספר לערביי ישראל – תבוא הגאולה". בשנים 1944–1945 הנושא עלה שוב על סדר היום של התנועה, כאשר מפלגת הלייבור הבריטית אימצה את רעיון הטרנספר במצעה. ב-7 במאי 1944 דנה הנהלת הסוכנות היהודית בהחלטת הלייבור. בישיבה זו היה קונצנזוס בזכות הטרנספר, אולם בן-גוריון סבר כי דיבור על הרעיון "עלול להזיק בדעת הקהל בעולם, כי זה עלול ליצור רושם שאין מקום [לעוד יהודים] בארץ ישראל בלי הוצאת הערבים". בישיבת הנהלת הסוכנות ב-20 ביוני 1944, אמר: "אני מתנגד שאיזו הצעה שהיא של טרנספר תבוא מצדנו. אינני שולל טרנספר מבחינה מוסרית ואינני שולל אותו גם מבחינה פוליטית. אם יש סיכוי לזה, בנוגע לדרוזים הדבר ייתכן. אפשר להעביר את כל הדרוזים לג'בל דרוז בהסכמתם. את [הערבים] האחרים - אינני יודע. אבל אסור שתהיה זאת הצעה יהודית... אם אנו נציע זאת - הערבים ידחו אותה, והגויים יגידו שאין מקום ליהודים בארץ ישראל" [בלא שיעבירו ממנה את הערבים].
לטענת ההיסטוריון בני מוריס, בשנת 1948, בזמן מלחמת העצמאות, "התבצע למעשה טרנספר של רוב הערבים משטחי מדינת ישראל המוקמת אל השטחים הערביים בארץ ישראל ומחוצה לה", אולם הוא לא היה "פרי תכנון מוקדם או הגשמה של תוכנית אב מוכנה מראש, ואף לא פרי מדיניות רשמית ושיטתית של ראשי היישוב". לדבריו, טרנספר זה "לא היה תוצר ישיר והגשמה מתוכננת ושיטתית" של תמיכת מנהיגי היישוב ברעיון בשנות ה-30 וה-40. לעומתו, ההיסטוריון דניאל בלטמן העלה את הסברה כי המתקפה הערבית הכללית על ישראל החלה דווקא משום שישראל נקטה ב"מדיניות של טיהור אתני", ומציין כי רוב ערביי הארץ הוברחו וגורשו עוד לפני פלישת מדינות ערב. היסטוריון ישראלי נוסף, אילן פפה, טען כי "כאשר תנועה כמו הציונות קובעת בצורה מאוד מפורשת שהיא רוצה מדינה רק לקבוצה אתנית אחת במקום שבו יש שתי קבוצות אתניות, ובשלבים מסוימים של ההיסטוריה, ובמיוחד ב-1948, מחליטה להשתמש בכוח כדי לנקות את השטח מהקבוצה האתנית האחרת, המונח המקובל במשפט הבינלאומי לתיאור מדיניות כזו או אידאולוגיה כזו הוא טיהור אתני".
לפי ההיסטוריון הפלסטיני וליד ח'אלדי, "תוכנית ד'... הייתה ההזדמנות ההיסטורית (של היהודים) לטהר מערבים את ארץ-ישראל, לשלול את הנוכחות הערבית פשוט על ידי מחיקתה". לגישה דומה שותף משה גבעתי, היסטוריון צבאי ישראלי ואל"ם, שסבור כי "בהתאם ללשונה ולרוחה של 'תוכנית ד' נערכו בהמשך מבצעים, שעצם שמם מלמד על מהותם", ומביא את מבצע מטאטא ואת מבצע חמץ כדוגמאות.
גוש עציון והשכונות היהודיות במזרח ירושלים התרוקנו בעקבות מלחמת העצמאות והסיפוח הירדני של הגדה המערבית. האוכלוסייה נקלטה על ידי מדינת ישראל שהוקמה לאחריו.
רעיון הטרנספר בסכסוך הישראלי-ערבי > לאחר הקמת מדינת ישראל

בשנות ה-80 של המאה ה-20, הציע ח"כ הרב מאיר כהנא לפתור את הסכסוך הישראלי-פלסטיני באמצעות העברת תושביה הערביים של מדינת ישראל למדינות ערב, באומרו: "רק דרך אחת פתוחה לפנינו: העברה מיידית של הערבים מארץ-ישראל לארצותיהם. כי לגבי ערביי ארץ-ישראל ויהודיה יש רק פתרון אחד: הפרדה. היהודים בארצם, ואילו הערבים בארצותיהם. הפרדה. רק הפרדה". בספרו "האתגר" הדגיש כהנא שבשום אופן אינו מתכוון לטרנספר בכפייה אלא מרצון ועל ידי עידוד כלכלי וכדומה. ח"כ רחבעם זאבי, שהסתייג גם הוא מגירוש כפוי, תמך ב"טרנספר בהסכמה" של המועברים או של שליטי ישראל והפלסטינים או המדינות הערביות.
תמיכה במדיניות טרנספר ניתן למצוא במצעיהן של סיעות ימין קיצוני שזכו גם לייצוג בכנסת, בהן סיעת האיחוד הלאומי, "חזית יהודית לאומית" (כיום עוצמה יהודית) וחרות - התנועה הלאומית.
רעיון הטרנספר בסכסוך הישראלי-ערבי > לאחר הקמת מדינת ישראל > תוכנית טראמפ לפינוי רצועת עזה

בעקבות חורבן חלק ניכר מרצועת עזה במלחמת חרבות ברזל הציע נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, להעביר את תושבי רצועת עזה למצרים, לירדן ולמדינות נוספות. הצעה זו זכתה לתמיכתו של ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, ומנגד עוררה גל של גינויים ותגובות נוקבות מצד מנהיגים ברחבי העולם. גם מדינות שאליהן הפלסטינים אמורים להתפנות דחו אותה.
ראו גם

פליט
גלות
תוכנית האווקואציה
גירוש ויציאת יהודים
תוכנית הטרנספר
לקריאה נוספת

משה יגר, רעיון חילופי אוכלוסין וגלגוליו בתקופת המנדט הבריטי : סקירה היסטורית, שערי תקוה: מרכז אריאל למחקרי מדיניות, 2009
גן עדן של משוגעים

"גן עדן של משוגעים" הוא אלבום הבכורה של הזמר-יוצר הישראלי ששון שאולוב. הוא יצא לאור ב-11 באוגוסט 2024 בהוצאת חברת התקליטים אבי גואטה הפקות בע"מ. מתוך האלבום יצאו בסך הכול שלושה-עשר סינגלים, ביניהם הלהיטים: "משהו אמיתי בעיניים", "בואי נדבר", "נתראה בגלגול הבא" ו"גן עדן של משוגעים".
בין היתר, נכלל באלבום השיר "הדם שלי" שהוקלט ביחד עם הזמרת אודיה.
רקע והפקה

בינואר 2023 הוציאה ששון את שירו "משהו אמיתי בעיניים" שזכה להצלחה ארצית. אחריו, יצאו "ביחד איתי" ו"כשיגמר לכם הקיץ". בספטמבר באותה השנה יצא להיט נוסף בשם "בואי נדבר", שדורג בעשירייה הפותחת בהיטליסט והעשירייה. בהמשך לכך, הקליט מחדש את "נתראה בגלגול הבא" של הראפר רביד פלוטניק. גרסת הכיסוי פורסמה בסמוך לתחילתה של מלחמת חרבות ברזל; אחריה פורסם הסינגל "מדינה כואבת" שיצא ברוח התקופה וכלל עטיפה של בחורה המביטה קדימה. בסוף 2023 יצא "גן עדן של משוגעים".
בתחילת שנת 2024 החליט ששון להוציא דואט עם הזמרת אודיה בשם "הדם שלי" שהוצע במקור לזמרת עדן בן זקן. לאחר מכן, הוחלט לשנות את צורת הפעולה של קידום הקריירה המוזיקלית של ששון – ארבעה סינגלים "רחובות ריקים", "כמה טוב לנו", "איפה את?" ו"חלק ממני" יצאו בפרק זמן קצר של ארבעה ימים בלבד. לבסוף, יצא הסינגל "חיים שכאלה" שחתם את תקופת "גן עדן של משוגעים". מטעם ששון נמסר שהאלבום יופץ בתור אלבום הבכורה של הזמר ויודפס על גבי תקליט בצבע כסף.
רשימת רצועות

| גן עדן של משוגעים> מס' | גן עדן של משוגעים> שם | גן עדן של משוגעים> משך | גן עדן של משוגעים>  | גן עדן של משוגעים>  | גן עדן של משוגעים>  | גן עדן של משוגעים>  | גן עדן של משוגעים>  | גן עדן של משוגעים>  | גן עדן של משוגעים>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | גן עדן של משוגעים  | 2:42 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | בואי נדבר  | 2:52 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | נתראה בגלגול הבא  | 2:45 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | חיים שכאלה  | 2:55 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | איפה את?  | 2:19 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | מתוך מחשבות  | 2:36 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | חלק ממני  | 2:40 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | מדינה כואבת  | 2:44 |  |  |  |  |  |  |  |
| 9. | משהו אמיתי בעיניים  | 4:47 |  |  |  |  |  |  |  |
| 10. | כשיגמר לכם הקיץ  | 3:03 |  |  |  |  |  |  |  |
| 11. | כמה טוב לנו  | 3:16 |  |  |  |  |  |  |  |
| 12. | רחובות ריקים  | 3:24 |  |  |  |  |  |  |  |
| 13. | ביחד איתי  | 3:34 |  |  |  |  |  |  |  |
| 14. | הדם שלי (ביחד עם אודיה)   | 2:21 |  |  |  |  |  |  |  |
| 15. | הלילה לא  | 3:07 |  |  |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | 45:11 |  |  |  |  |  |  |  |
היסטוריית יציאות לאור

| אזור | תאריך יציאה | פורמט | חברת תקליטים | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| כלל העולם | 11 באוגוסט 2024 | סטרימינג • הורדה דיגיטלית • תקליט | אבי גואטה הפקות |  |
הערות שוליים

1 2 3 4  גן עדן של משוגעים, 2024-08-11, נבדק ב-2024-10-05
↑  הדם שלי, 2024-01-22, נבדק ב-2024-10-05
↑  משהו אמיתי בעיניים, 2023-01-30, נבדק ב-2024-10-05
↑  ביחד איתי, 2023-05-30, נבדק ב-2024-10-05
↑  כשיגמר לכם הקיץ, 2023-08-28, נבדק ב-2024-10-05
↑  המצעד השבועי: מצעד השירים השבועי, להיטים ישראלים ולועזיים | היטליסט, באתר web.archive.org, ‏2024-01-02
↑  נתראה בגלגול הבא, 2023-10-18, נבדק ב-2024-10-05
↑  מדינה כואבת, 2023-11-23, נבדק ב-2024-10-05
↑  גן עדן של משוגעים, 2023-12-21, נבדק ב-2024-10-05
↑  גיל משעלי, ‏פרסום ראשון: עדן בן זקן סירבה לששון איפרם שאולוב, באתר ‏מאקו‏, 28 בינואר 2024
↑  רחובות ריקים, 2024-02-18, נבדק ב-2024-10-05
↑  כמה טוב לנו, 2024-02-20, נבדק ב-2024-10-05
↑  איפה את?, 2024-02-22, נבדק ב-2024-10-05
↑  חלק ממני, 2024-02-22, נבדק ב-2024-10-05
↑  חיים שכאלה, 2024-04-17, נבדק ב-2024-10-05
↑  ששון שאולוב | גן עדן של משוגעים - תקליט צבעוני, באתר דיסק סנטר
| ששון איפרם שאולוב |
| --- | --- | --- |
| אלבומי אולפן | גן עדן של משוגעים (2024) |  |
| סינגלים | "מלכה שלי" ‏•‏‏ "הלילה לא" ‏•‏‏ "חיכיתי לך & איך אתה הולך" ‏•‏‏ "מתוך מחשבות" ‏•‏‏ משהו אמיתי בעיניים" ‏•‏‏ "ביחד איתי" ‏•‏‏ "כשיגמר לכם הקיץ" ‏•‏‏ "בואי נדבר" ‏•‏‏ "נתראה בגלגול הבא" ‏•‏‏ "מדינה כואבת" ‏•‏‏ "גן עדן של משוגעים" ‏•‏‏ "הדם שלי" ‏•‏‏ "רחובות ריקים" ‏•‏‏ "כמה טוב לנו" ‏•‏‏ "איפה את?" ‏•‏‏ "חלק ממני" ‏•‏‏ "מלכת חלומותיי" ‏•‏‏ "חיים שכאלה" ‏•‏‏ "את" ‏•‏‏ "סיפור אחר" ‏•‏‏ "מטומטמת" ‏•‏‏ "לב שביר" ‏•‏‏ "תמיד אוהב אותי" ‏•‏‏ "לאבא שלי יש סולם" ‏•‏‏ "מגנט" ‏•‏‏ "התקדמתי ממך" ‏•‏‏ "בא לי" |  |
ורד הרים

ורד הרים (מכונה גם "מערכת ורד הרים") היה מכשיר צבאי לתקשורת מוצפנת צה"לית מבוסס טכנולוגיית TETRA (אנ') (רדיו שפותח על ידי מוטורולה).
ורד ההרים נחשב למכשיר הסלולרי הצה"לי המאובטח הראשון, והוא סיפק שיחות ווקי־טוקי מוצפנות וקבוצתיות לאנשי צבא, בדרך כלל בדרגים גבוהים.
ורד הרים מחובר לעמדה ולמכשיר מע"ד (מכשיר עזר דיבור).
ורד ההרים אינו פעיל יותר, והוחלף בפרויקט סלולר צבאי אשר משתמש במערכת מבוססת על תקנים אזרחיים בטכנולוגיית ה-דור הרביעי בסלולר (LTE).
היסטוריה

הפרויקט החל בשלהי 1999, כאשר המכשיר תוכנן ופותח על ידי חברת מוטורולה בהובלת אל"ם במילואים אסף נבות.
ורד ההרים נכנס לשימוש מבצעי בצה"ל לראשונה בשנת 2000, והיה זקוק תחילה למכשיר VPN צה"לי נוסף בכדי שיתפקד כראוי.
בשנת 2004 הוכרז שדרוג "הדור השני" למכשיר, המבוסס דגם iDEN i730 של חברת מוטורולה, שתמך בעברית, היה קל ובעל צג גדול יותר והפך את המכשיר ליותר נוח ודמוי מכשיר אזרחי.
בתחילת 2014 חתם משרד הביטחון עם חברת מוטורולה על פרויקט המשך להחלפת המכשירים והתשתיות ל-דור-4, והוא הוצג לראשונה בשנת 2017.
ב 2018 הוחלפה המערכת בפרויקט סלולר צבאי.
בעקבות פניות של מפעילת המערכת הנוכחית, פעילויות לחידוש המערכת ושדרוגה לדור 5 מתעכבות זה מספר שנים.
ראו גם

שידור מוצפן
טלפון סלולרי
הערות שוליים

1 2  עופר שמואלי, TETRA: רשת סלולרית לשעת חירום, באתר ynet, 5 בדצמבר 2004
↑  ליאור נוישטיין, ‏לפני כולם: המציא משהו שכל מי ששירתו בצבא מכירים, באתר ‏מאקו‏, 31 ביולי 2019
1 2  שקד סבן, ‏בים, באוויר וביבשה: הסלולרי המבצעי של המפקדים, באתר ‏מאקו‏, 20 בדצמבר 2023
↑  גד פרץ, ‏מכרז הסלולר של צה"ל שוב נדחה ויש מי שמרוויח מכך, באתר גלובס, 22 ביוני 2022
↑   ליאור נוישטיין, הקצין מאחורי "ורד ההרים" וה"צי"ד" אומר "רות, סוף", באתר צה"ל, 30 ביולי 2019
1 2  צה"ל ישדרג את הטלפון המוצפן של "ורד הרים", באתר ynet, 3 בנובמבר 2004
↑  אילן גלר‏, המחליף של "ורד הרים": הסמארטפון הראשון שפיתח צה"ל, באתר וואלה, 31 בינואר 2017
↑  The First IDF Smartphone, נבדק ב-2023-01-28
↑  https://twitter.com/IDFSpokesperson/status/825700665670381568, טוויטר
↑  גד פרץ, ‏דור 5 בצה"ל, הניסיון של מוטורולה להשפיע והאלוף במיל' שמסייע לה, באתר גלובס, 30 בנובמבר 2020
↑  גד פרץ, ‏מוטורולה דרשה, ומשרד הביטחון משך את המכרז לדור חמישי בצה"ל, באתר גלובס, 21 באפריל 2021
↑  גד פרץ, ‏מכרז הסלולר של צה"ל שוב נדחה ויש מי שמרוויח מכך, באתר גלובס, 22 ביוני 2022
יצחק גויטע

| --- | --- |
 לידה:  5 ביוני 1777 כ"ט באייר ה'תקל"ז טריפולי, לוב 
 פטירה:  2 בפברואר 1857 (בגיל 79) ח' בשבט ה'תרי"ז צפת, האימפריה העות'מאנית 
 כינוי:  פחד יצחק
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי העתיק בצפת 
 מקום פעילות:  איטליה, צפת וטבריה
 תקופת הפעילות:  ? – 2 בפברואר 1857 
 חיבוריו:  שדה יצחק
 
הרב יצחק גוויטע או גואיטע (5 ביוני 1777, כ"ט באייר ה'תקל"ז–2 בפברואר 1857, ח' בשבט ה'תרי"ז) היה גביר ממוצא לובי שחי באיטליה ועלה לארץ ישראל בסוף ימיו, מייסד ישיבת "בית יעקב" בטבריה, ומחבר הספר "שדה יצחק".
שער ספר שדה יצחק חלק ראשון. משמאל למעלה:הקדשת המחבר.
קורות חיים

נולד בטריפולי שבלוב לרב פריג'א גויטע, בן למשפחה שמוצאה בעיר גויטע (Guete) שבספרד, שהגיעה לאחר הגירוש לצפון אפריקה. בצעירותו למד בישיבות העיר אצל הרב משה לחמייש, הרב חיים ואתורי והרב שלום פלוס.
בהיותו כבן 20, בשנת 1797 (ה'תקנ"ז), עזב את טריפולי ועבר להתגורר בליבורנו שבאיטליה, שם עבד כמשרת בביתו של גביר מקומי. בתקופה זו התארח בבית הגביר שד"ר מישראל. הרב יצחק תרם לו את חסכונותיו, ובתמורה בירכו השד"ר כי יתעשר.
האגדה על התעשרותו מספרת כי נקלע באחד הימים למכירה פומבית של חביות ללא ידיעה מה תכולתן. לאחר שהניח את ידו על אחת מהחביות כשצפה במכירה מתוך סקרנות, הוכרח על ידי המוכרים לרכוש את החביות, כי סברו שבהנחת ידו על החבית הראה סימן לכך שרצונו לרכוש אותן. בשל היותו חסר אמצעים, בלית ברירה שילם הגביר שהעסיק אותו על החביות משכרו החודשי של הרב יצחק, וזה האחרון מצא בתוכן מטבעות זהב והפך בן רגע לעשיר.
בשנת 1799 (ה'תקנ"ט) עבר להתגורר בעיר טריאסטה שבאיטליה, שם נישא למזל טוב, ויחד נולדו להם ארבעה ילדים שנפטרו בצעירותם. בהמשך שימש כמנהל תלמוד תורה בעיר, תמך כספית בתלמידי חכמים, והקים בתי כנסת וישיבות בעיר ובצפון אפריקה.
בשנת 1856 (ה'תרט"ז) עלה לארץ ישראל והשתכן בצפת. ייסד בטבריה ובצפת בתי כנסת וישיבות, אחת מהן היא ישיבת "בית יעקב" בטבריה. שיפץ ושיקם מכספו בתי כנסת ומבנים בצפת ובטבריה, כדוגמת בית הכנסת רבי יוסף קארו בצפת, לאחר שנחרבו ברעידת האדמה שהתרחשה בשנת 1837.
ייסד בטבריה בית מדרש בשם "פחד יצחק".
ייסד והחזיק קופות צדקה לטובת עניים.
נודע כסוחר עשיר, ועם זאת גם כתלמיד חכם שהתפרסם כנדבן גדול. יש הסוברים כי מבנה קברו הנוכחי של רבי שמעון בר יוחאי נבנה על ידיו.
הלך לעולמו בצפת ב-2 בפברואר 1857 ונקבר בבית העלמין העתיק בעיר, בסמוך לרב משה אלשיך.
חיבורו

שדה יצחק – חידושים ופלפולים על מסכתות הש"ס, ושיטות מסודרות לפי סדר דפי הגמרא למסכתות התלמוד, ארבעה חלקים: חלק א', ליבורנו ה'תר"ו, חלק ב', ליבורנו ה'תר"ז, חלק ג', וינה ה'תרי"א, חלק ד', וינה ה'תרט"ז
לקריאה נוספת

שמעון ואנונו, ארזי הלבנון - אנציקלופדיה לגאוני וחכמי יהדות ספרד והמזרח, תשס"ו, חלק ג', עמ' 1279
הערות שוליים

↑  לעיתים גם "גואיטה".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297278205171  ISNI: 0000 0000 6815 5587  LCCN: nr98000226  NTA: 304956252  VIAF: 2378428   WorldCat (עם VIAF): 2378428