stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ייננות
בקרת איכות היין > ערבובים של יין

ניתן לערבב קבוצות שונות של יין לפני הביקבוק על מנת להגיע לטעם הרצוי. היינן יכול לתקן מחסורים של תכונות על ידי ערבוב יינות מענבים ומנות שונות שיוצרו בתנאים שונים. התאמות אלה יכולות להיות פשוטות כמו התאמת רמות חומצה או טאנין, עד כדי מורכבות כמו מיזוג זנים או בצירים שונים כדי להשיג טעם עקבי רצוי.
חומרים משפרי טעם משמשים במהלך ייצור היין כדי להסיר טאנינים, להפחית עפיצות ולהסיר חלקיקים מיקרוסקופיים שעלולים להעכיר את היינות. הייננים מחליטים באילו חומרי שיפור משתמשים ואלה עשויים להשתנות ממוצר למוצר ואפילו מאוצווה לאוצווה. הערבובים מבוצעים בדרך כלל בהתאם לענבים של שנה מסוימת). ג'לטין שימש בייצור יין במשך מאות שנים ומוכר כשיטה מסורתית לטיפול בטעם ומראה היין, או להבהרה. זהו גם האמצעי הנפוץ ביותר להפחתת תכולת הטאנין. הג'לטין אינו נותר ביין כי שהוא מגיב עם מרכיבי היין, ויוצר משקעים אשר מוסרים על ידי סינון לפני הביקבוק. מלבד ג'לטין, קיימת עוד שורה של חומרים המופקים ממוצרים מן החי, כגון אשלגן קזאינט מיקרוני (קזאין הוא חלבון חלב), חלבוני ביצה, אלבומין הביצה, פחם פעיל, דם שוורים, פוליוינילפירולידון PVP שהיא תרכובת סינתטית, ליזוזים ואבקת חלב רזה. משתמשים לעיתים רחוקות בקליפת ביצה טחונה דק. לעיתים נעשה שימוש בדבש או בחלבון הביצה על מנת להעניק ליינות בעלי ארומה מיוחדת. לעיתים קרובות נעשה שימוש בחומרי סינון שמקורם אינו בבעלי חיים, כגון בנטוניט (מסנן על בסיס חימר וולקני), אדמה דיאטומית, רפידות תאית, מסנני נייר ומסנני ממברנה (סרטים דקים של חומר פולימרי פלסטי עם חורים בגודל אחיד).
בקרת איכות היין > חומרים משמרים

חומר המשמר הנפוץ ביותר בייצור יין הוא דו־תחמוצת הגופרית (SO2), המוסף בדרך כלל באחת מהצורות הבאות: דו־תחמוצת הגופרית נוזלית, נתרן או אשלגן מטה ביסולפיט. חומר משמר שימושי נוסף הוא אשלגן סורבט. לגופרית דו-חמצנית שתי פעולות עיקריות: חומר אנטי מיקרוביאלי וחומר נוגד חמצון. בהכנת יין לבן ניתן להוסיף אותו לפני התסיסה ומיד לאחר סיום התסיסה האלכוהולית. ההוספה לאחר התסיסה האלכוהולית מונעת את התסיסה המאלולקטית, וקלקול על ידי חיידקים אחרים ומסייע בהגנה מפני ההשפעות המזיקות של החמצן. תוספות של עד 100 מ"ג לליטר (של דו־תחמוצת הגופרית), ולאחר ההוספה מבצעים בדיקה של ריכוז הדו תחמוצת הגופרית הזמינה או החופשית כדי להתאימה לריכוז סופי של - 30 מ"ג לליטר. יש לשמור על דו־תחמוצת הגופרית הזמינה ברמה זו עד לביקבוק. עבור יינות ורודים יש לבצע תוספות קטנות יותר והרמה הזמינה צריכה להיות לא יותר מ-30 מ"ג לליטר. בייצור של יין אדום, ניתן להשתמש בגופרית דו-חמצנית ברמות גבוהות (100 מ"ג לליטר) לפני התסיסה כדי לסייע בייצוב הצבע. הוא משמש בסוף התסיסה המאלולקטית ומבצע את אותן פונקציות כמו ביין לבן. עם זאת, התוספות בתהליך הייצור צריכות להיות קטנות כדי להימנע מהלבנת פיגמנטים אדומים ורמת התחזוקה צריכה להיות בערך 20 מ"ג/ליטר, כדי להימנע מחיידקי החומצה האצטית.
סורבט האשלגן יעיל לבקרת צמיחת פטריות, כולל שמרים, במיוחד עבור יינות מתוקים בבקבוק. עם זאת, סכנה פוטנציאלית אחת היא המטבוליזם של סורבט (geraniol) שהוא תוצר לוואי חזק ולא נעים שמתרחש רק אם קיימת חומצה סורבית במהלך התסיסה המאלולקטית. כדי להימנע מכך, היין חייב להארז בבקבוק סטרילי או להכיל מספיק דו-תחמוצת הגופרית כדי לעכב את צמיחה של חיידקים. ביקבוק סטרילי מחייב שימוש בסינון.
סינון בייצור יין

תהליך הסינון משמש להשגת שתי מטרות:
הבהרה-תהליך של סילוק חלקיקים גדולים מ - 5–10 מילימטרים (0.20–0.39 אינץ') המכונה ליטוש גס, וחלקיקים גדולים מ-1–4 מיקרומטר להבהרה או ליטוש.
ייצוב מיקרוביאלי דורש סינון להרחקת חלקיקים של לפחות 0.65 מיקרומטר עבור שמרים ו-0.45 מיקרומטר עבור חיידקים. עם זאת, סינון ברמה זו עשוי להבהיר את צבעו וגופו של היין. ייצוב מיקרוביאלי אינו נועד להשיג סטריליות, על ידי הסרה או הרג של כל צורות החיים וגורמים ביולוגיים אחרים. תהליך זה משמעותית של שמרים וחיידקים הוסרה לרמה לא מזיקה ליציבות היין.
בתהליך ההבהרה מסירים חלקיקים גדולים המשפיעים על המראה החזותי של היין. בייצוב המיקרוביאלי, מרחיקים אורגניזמים המשפיעים על יציבות היין ומפחיתים את הסבירות לתסיסה חוזרת או לקלקול. הבהרת היין יכולה להתבצע באופן טבעי על ידי הכנסת היין לקירור ב-2 מעלות צלזיוס משך חודש. היין מצטלל באורח טבעי ללא צורך בכימיקלים.
תהליך הביקבוק

מנה אחרונה של סולפיט מוספת כדי לסייע בשימור היין וכדי למנוע תסיסה לא רצויה בבקבוק. בקבוקי היין נאטמים באופן מסורתי עם פקק שעם. קיימת גם סגירת יין חלופיות עם פקקים סינתטיים ומכסים ברגים שהופכים פופולריים יותר ויותר. השלב האחרון הוא הוספת קפסולה לחלק העליון של הבקבוק המחוממת לאטימה הדוקה.
חקיקה

באיחוד האירופי, כל מדינה חברה נדרשת לפי סעיף 146 לתקנה 1308/2013, הקמת ארגון משותף של השווקים במוצרים חקלאיים וביטול תקנות המועצה (EEC) No 922/72, (EEC) No 234/79, (EC) No 1037/2001 ו-(EC) No 1234/2007 - למנות אחת או יותר "רשויות לאומיות מוסמכות" האחראיות להבטחת עמידה בכללי האיחוד האירופי בענף היין. רשימה של רשויות אלה נשמרת על ידי האיחוד האירופי.
קיים תקן ישראלי 1318, חלק 1 "יין וממשקאות המבוססים על תוצרי גפן" המגדיר תכונות, תנאים ותהליכים לייצור מוצרים מן הגפן.
יינן

יינן הוא בעל מקצוע העוסק בייצור יין. היינן מועסק לרוב על ידי יקבים או חברות יין, למרות שישנם ייננים עצמאיים רבים שמייצרים יין בבית להנאתם או לפעילות מסחרית קטנה. בנוסף, ייצור יין עדיין מתבצע בדרכים מסורתיות על ידי משפחות המייצרות יין לצריכה עצמית.
ייצור יין בעולם

ייצור היין בעולם נפוץ על פני כל כדור הארץ, אולם מחצית תפוקת היין בעולם מופקת בארבע ארצות עיקריות: צרפת, איטליה, ספרד וארצות הברית. בראש צרכני היין העולמיים עומדים ארצות הברית, איטליה, צרפת וגרמניה, אך בחישוב הצריכה לתושב ניצבים פורטוגל, גרמניה, צרפת ושווייצריה.
ראו גם

דריכת ענבים
תסיסה כוהלית
תירוש
יין
יין בארץ ישראל
פיטופתולוגיה
יחסי אבחזיה–רוסיה

| יחסי אבחזיה–רוסיה |
| --- | --- |
אבחזיה: רוסיה


אבחזיה: רוסיה
שטח (בקילומטר רבוע)
8,660: 17,098,242
אוכלוסייה
240,705: 144,335,057
תמ"ג (במיליוני דולרים)
: 2,021,421
תמ"ג לנפש (בדולרים)
: 14,005
משטר
דמוקרטיה נשיאותית: רפובליקה פדרלית נשיאותית

יחסי אבחזיה–רוסיה הם יחסים דו-צדדיים בין רפובליקת אבחזיה לבין הפדרציה הרוסית. אבחזיה הוכרה על ידי רוסיה כמדינה ריבונית ב-26 באוגוסט 2008 מיד לאחר מלחמת גאורגיה–רוסיה. היחסים הדיפלומטיים בין המדינות נוצרו באותה השנה ב-9 בספטמבר.
ב-25 באוקטובר, נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב מינה את סמיון וויאצ'סלבוביץ' להיות שגריר רוסיה באבחזיה, וכן ב-14 בנובמבר איגור מורטוביץ' אחבה, על ידי צו של נשיא אבחזיה סרגיי בגאפש, מונה לשגריר הראשון של אבחזיה ברוסיה. 16 בדצמבר 2008 קיבל בגאפש את כתב האמנה של השגריר הרוסי, וב-16 בינואר 2009 אחבה הגיש את כתב האמנה בפני הנשיא מדבדב.
ב-1 במאי 2009, שגרירות רוסיה באבחזיה החלה את עבודתה באופן קבוע בסוחומי, בירת אבחזיה.
בין רפובליקת אבחזיה לפדרציה הרוסית נחתמו למעלה מ-80 הסכמים בין מדיניים, המכסים כמעט את כל תחומי שיתוף הפעולה.
הכרת רוסיה בעצמאות אבחזיה

ההכרה של רוסיה בעצמאותה של אבחזיה לאחר מלחמת גאורגיה–רוסיה באוגוסט 2008 הובילה להרס בפועל של תהליכי המשא ומתן והמנגנונים לפתרון השלכות הסכסוך האבחזי-גאורגי, שהיה בתוקף מאז 1994 - המנדטים של UNOMIG ושל כוח שמירת השלום הרוסי בגאורגיה הופסקו. שומרי שלום רוסים הוחלפו על ידי משמר הגבול הרוסי ובסיסי צבא.
מנקודת מבטו של המשפט הבינלאומי, אבחזיה נותרה מדינה לא מוכרת, וכמעט כל הקהילה הבינלאומית ממשיכה להכיר באבחזיה כחלק מגאורגיה. אבחזיה, שבה כל מוסדות הכוח והמינהל הממלכתיים הדרושים נוצרו באמצע שנות ה-90, בשל המצב המשפטי הבינלאומי המעורער, היא בתלות כלכלית, צבאית ופוליטית עמוקה בפדרציה הרוסית. לרוב אוכלוסיית אבחזיה דרכונים רוסיים (מאז שנת 2000 החלה רוסיה להציע באופן פעיל את אזרחותה לתושבי אבחזיה ולהנפיק דרכונים רוסיים זרים). על פי הערכות מסוימות, עד שנת 2006 יותר מ-80% מהתושבים קיבלו דרכונים אלה.
ראו גם

יחסי החוץ של רוסיה
יחסי גאורגיה–רוסיה
עמק פירס (אנטארקטיקה)

ערך זה עוסק בעמק באנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  עמק 
 נתונים ומידות
 אורך:  4.8 ק"מ 
 מיקום
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית 
 קואורדינטות:  77°43′00″S 161°31′59″E﻿ / ﻿77.7167°S 161.533°E﻿ / -77.7167; 161.533
 
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיעמק פירס(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיעמק פירס
 
עמק פירס (באנגלית: Pearse Valley) הוא עמק חשוף (שאינו מכוסה קרח), הנמצא ממערב לקרחון קטספו, בצידו הדרומי של רכס אסגארד, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
אורכו של העמק 4.8 קילומטרים.
היסטוריה > מקור השם

שמו של העמק ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
העמק נקרא על שם ג'ון ס. פירס (John S. Pearse), ביולוג שפעל בתחנת מקמרדו בשנים 1961–1962.
הערות שוליים

1 2 3 4  מידע גאוגרפי והיסטורי
| אתרים ברכס אסגארד |
| --- | --- | --- |
| הרים | אוטגארד • אובליסק • אודין • אוליבר • בול • גרנדל • דרבי • האריס • הארפ • הול • וולגר • לוקי • ליונס • מטרהורן • נוקס • פונדר • פנורמה • פריה • פרק • קולמן • ת'ור |  |
| רכסי הרים | אינלנד פורטס • גבעות מקדונלד • רכס פלינט |  |
| מצוקים | הות'ם |  |
| עמקים | טירול • יוטונהיים • ניבלונגן • פירס • פנריר |  |
| קרחונים | אלבריך • ביאוולף • חבר העמים • פאונטיין • קונרואו • קטספו • ריפיטר |  |
תומאס דיואי

תומאס אדמונד דיואי (באנגלית: Thomas Edmund Dewey;‏ 24 במרץ 1902 – 16 במרץ 1971) היה עורך דין, תובע ופוליטיקאי אמריקני. הוא שירת כמושל ניו יורק ה-47 בין 1943 ל-1954. ב-1944 היה מועמדה של המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית. הוא הפסיד במערכת הבחירות לנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט במירוץ שהיה הצמוד ביותר מתוך ארבע ההתמודדויות של רוזוולט על הנשיאות. הוא הפך למועמד הרפובליקני בפעם השנייה ב-1948, אולם הפסיד לנשיא הארי טרומן באחת ממערכות הבחירות המפתיעות ביותר אי פעם. דיואי היה מנהיג האגף הליברלי במפלגה הרפובליקנית, ומילא תפקיד חשוב במועמדותו של דווייט אייזנהאואר לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית, ב-1952. בנוסף סייע לריצ'רד ניקסון להיבחר לסגנו של אייזנהאואר ב-1952 וב-1956.
דיואי היה תובע בעיר ניו יורק ופרקליט מחוזי בשנות השלושים ותחילת שנות הארבעים. הוא היה נחוש בניסיונו לחסל את כוחה של המאפיה ושל הפשע המאורגן באופן כללי. את עיקר פרסומו צבר כשהצליח להרשיע את המאפיונר לאקי לוצ'יאנו בשידול לזנות ב-1936. לוצ'יאנו נכנס לכלא לשלושים שנה. בנוסף הצליח להרשיע את ווקסי גורדון, עוד גנגסטר מניו יורק ומבריח אלכוהול, באישומי העלמת מס. דיואי כמעט הצליח להרשיע גם את המאפיונר היהודי דאטץ' שולץ, אולם לא לפני ששולץ נהרג על ידי המאפיה עצמה ב-1935.
דיואי הוביל את האגף המתון והמתקדם במפלגה הרפובליקנית, ולחם מול האגף השמרני בהנהגת הסנאטור מאוהיו, רוברט טאפט. דיואי תמך בקהילה העסקית מצפון מזרח ארצות הברית, אותה ייצג במפלגה. האגף שלו כלל את תומכי המעורבות הבינלאומית, שתמכו בהקמת ארגון האומות המאוחדות ובמאבק במהלך המלחמה הקרה מול הקומוניזם וברית המועצות. בנוסף תמך האגף ברוב רפורמות הניו דיל של ממשלו של פרנקלין רוזוולט.
יורשו של דיואי כמנהיג האגף הרפובליקני ליברלי היה נלסון רוקפלר, שהפך למושל ניו יורק ב-1959. על שמו של דיואי נקרא כביש בניו יורק.
ראשית חייו ומשפחתו

דיואי נולד וגדל במישיגן, שם ערך אביו את העיתון המקומי. אימו, אנני, חינכה אותו לשמור על כבודו של האדם הפשוט. כשהיה דיואי בן שלוש עשרה, כבר הוביל תשעה נערים אחרים למכור את עיתוניו של אביו. דיואי תמיד אהב להתווכח, וספר המחזור שלו מ-1919 טען שהיה הווכחן הטוב בכיתתו. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת מישיגן ב-1923, ובבית הספר למשפטים בקולומביה ב-1925. הוא גם היה חבר במקהלה של האוניברסיטה ואהב לשיר. ב-1923 הגיע למקום השלישי בתחרות שירה. דיואי שקל להיות זמר מקצועי, אולם מחלת גרון שכנעה אותו שהקריירה הזאת מסוכנת. הוא החליט לעסוק בעריכת דין. בנוסף כתב בעיתון האוניברסיטה.
ב-16 ביוני 1928, נישא לפרנסס האט, שחקנית מטקסס. לאחר נישואיהם הפסיקה לעסוק במשחק. נולדו להם שני בנים: תומאס הבן וג'ון מרטין. אף על פי שדיואי היה פרקליט ותובע מחוזי בניו יורק סיטי, הוא גר בחווה גדולה בין 1939 למותו, מרחק 105 קילומטרים מניו יורק סיטי. דיואי אהב את האווירה במקום. ב-1945 טען שהחווה היא ביתו כמו שלב האומה הוא העיירות. בין השכנים שלו היו שדרן הרדיו לואל תומאס ושדרן CBS האגדי, אדוארד מורו. במהלך שנותיו כמושל, גר דיואי גם במלון רוזוולט בניו יורק. הוא היה חבר פעיל בכנסייה האפיסקופלית.
פרקליט > פרקליט ממשלתי

דיואי שירת כפרקליט ממשלתי, ולאחר מכן החל לעבוד כעורך דין פרטי בוול סטריט. לאחר מכן עבד כפרקליט מיוחד לנושאי שחיתות בניו יורק סיטי. בתפקיד זה זכה ליחסי ציבור נאים בתחילת שנות השלושים, כשהעמיד לדין את ווקסלי גורדון, מבריח אלכוהול.
לדיואי היה זיכרון טוב לפרטים שהצליח לגרום לעדים ליפול בפניו. הוא התקין מערכות ציתות בטלפונים (דבר שהיה חוקי אז) כדי לאסוף ראיות, ומטרתו הייתה לחסל את הפשע המאורגן. דיואי הצליח לשנות את החוק במדינה שדרש משפט נפרד על כל סעיף בכתב האישום. דיואי השתמש בכישוריו כדי לעבור על 100,000 שיחות טלפון מוקלטות כדי להרשיע מבריחי אלכוהול.
פרקליט > פרקליט מיוחד

מעמדו של דיואי עלה ב-1935 כשמונה לתובע מיוחד במחוז מנהטן. רבים טענו שהתובע המחוזי של ניו יורק לא הצליח לחסל את הפשע והשחיתות.
דיואי פעל בעוז. הוא שכר מעל שישים עוזרים, חוקרים, קצרנים ופקידים. ראש עיריית ניו יורק פיורלו לה גוארדיה הקציב לו שישים ושלושה שוטרים. דיואי התמקד בפושעים הגדולים והמאורגנים: באלו שגבו דמי חסות, במהמרים בלתי חוקיים ובזנות. דיואי הפך למעין גיבור באותה התקופה בשל כנותו ותקיפותו כנגד הפושעים.
אחת ממטרותיו הייתה הגנגסטר דאטץ' שולץ. המשפט הראשון של שולץ הסתיים ללא תוצאה. לפני משפטו השני, עבר שולץ לכפר וביצע בו מעשי צדקה, כך שרוב המושבעים במשפט שלו חיבבו אותו מדי כדי להרשיע אותו.
דיואי ולה גוארדיה איימו על שולץ במעצר מיידי. שולץ הציע לרצוח את דיואי בזמן שזה יתקשר מטלפון ציבורי מחוץ לביתו אל משרדו. אולם מנהיג הפושעים בניו יורק, לאקי לוצ'יאנו, החליט שמעשה זה יגרום לתגובה חריפה. שולץ נורה למוות בשירותים בבר.
דיואי החליט לפעול נגד לוצ'יאנו. הוא פשט על שמונים מקומות של זנות בניו יורק ואסר מאות זונות. רבות מהן - שאמרו לו שהמאפיה סוחטת אותן - היו מוכנות להעיד. הן הצביעו על לוצ'יאנו כמוביל הזנות. בניצחון הגדול ביותר בקריירה המשפטית שלו, הצליח דיואי להרשיע את לוצ'יאנו בשידול לזנות, כשלוצ'יאנו נכנס לכלא בין שלושים לחמישים שנים.
בינואר 1937, הרשיע דיואי את טוטסי הרברט, בעל עסקי עוף בניו יורק, במעילה. ההרשעה חסכה לתושבי ניו יורק חמישה מיליון דולרים בשנה. באותו החודש, הוביל דיואי יחד עם משטרת ניו יורק פשיטות ומעצר של שישים וחמישה פעילים בלתי חוקיים. הניו יורק טיימס שיבח את דיואי.
ב-1936, קיבל דיואי מדליית זהב מטעם ניו יורק על תרומתו.
פרקליט > התובע המחוזי של מנהטן

ב-1937, נבחר דיואי לתפקיד התובע המחוזי של מנהטן. דיואי היה מועמד אהוד במיוחד.
כתובע מחוזי, הצליח דיואי להרשיע את ריצ'רד וויטני, נשיא הבורסה לשעבר, בשל מעילה. וויטני נכלא לחמש שנים. בנוסף הצליח להרשיע את מנהיגי הטמאני הול. לאחר יחסי הציבור שקיבל, סקר ממאי 1939 חשף שסיכוייו להפוך למועמד הרפובליקני בבחירות של 1940 הם מצוינים, ושאם יתמודד מול הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, יזכה ל-58% מקולות הבוחרים. ב-1939, הצליח להרשיע מנהיג נאצי אמריקני במעילה ומנע מארגונו לתמוך בגרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה. שיעור ההרשעות של דיואי בתפקידו כתובע מחוזי היה 94%. הוא יצר משרדים לשיפור השירות לציבור והצליח להקטין את מספר השריפות במחוז. כשעזב את תפקידו ב-1942 למען ריצה לתפקיד המושל, טען דיואי שממשלה נקייה תוביל לפוליטיקה טובה, ושינהג בשוויון נפש כלפי גנבים רפובליקנים כמו גם כלפי גנבים דמוקרטים.
בסוף שנות השלושים, מאבקו של דיואי בפשע המאורגן ובייחוד בלוצ'יאנו הפכו אותו לידוען לאומי. הוא נקרא "Gangbuster". הבדיחה הנפוצה באותה תקופה הייתה שאם מישהו ירצה לתבוע את אלוהים, הוא יוכל לנצח רק עם דיואי כעורך דינו.
מושל ניו יורק

דיואי היה רפובליקני כל חייו, בשנות העשרים והשלושים עבד עבור המפלגה בניו יורק סיטי, והפך למנהיג הרפובליקנים הצעירים בעיר. ב-1946 טען שהמפלגה היא בעלת הדרך הטובה ביותר לשמור על החירות ולהביא ממשל ראוי לבוחרים. בנוסף טען שנולד כרפובליקני.
בבחירות של 1938, נבחר דיואי, אז בן 36 בלבד, לרוץ מטעם הרפובליקנים לתפקיד מושל ניו יורק. הוא ביסס את מסע הבחירות שלו על הרשעת הפושעים הבולטים. אף על פי שהובס, הוא הפסיד בהפרש של 1.4% בלבד ונחשב למועמד ודאי לנשיאות עבור הרפובליקנים ב-1940.
בבחירות של 1942 שוב רץ דיואי לתפקיד המושל. הפעם הדמוקרטים סבלו מפילוג, כשמפלגת העבודה האמריקנית זוכה ל-10% מקולות הבוחרים, מה שסייע לדיואי לנצח. ב-1946 נבחר לעוד כהונה כמושל בהפרש של 700,000 קולות, ההפרש הגבוה ביותר בתולדות המדינה. בבחירות של 1950, נבחר לכהונה שלישית בהפרש של 572,000 קולות.
דיואי נחשב למושל ישר ומשפיע, והכפיל את תקציב החינוך. הוא העלה את המשכורת של עובדי המדינה ועדיין הקטין את חובה של המדינה ב-100 מיליון דולרים. בנוסף לכך הוביל חוק שאסר על אפליה גזעית בתעסוקה. הוא חתם על חוק להקמת האוניברסיטה הציבורית של ניו יורק. ב-1943 גילה שמורים ועובדי מדינה מסוימים קיבלו רק 900 דולר לשנה, והוא העלה את משכורתם ב-150%.
דיואי מימן סלילת כביש מהיר בניו יורק שנקרא לבסוף על שמו. בנוסף מיזג סוכנויות רבות של המדינה כדי לייעל אותן. בניית הבתים בניו יורק הייתה מוגבלת במהלך מלחמת העולם השנייה, ולכן הצליח דיואי ליצור עודף של 623 מיליון דולרים בתקציב, אותם שמר לשיקום העיר לאחר המלחמה. באמצעות העודף הצליח להביא עוד 14,000 מיטות למערכת הבריאות של המדינה, לספק דיור ציבורי ל-30,000 משפחות, להוביל לייעור של 34 מיליון עצים, לבצע תוכנית לטיהור המים, לשפץ שכונות מצוקה ולשלם ליוצאי צבא. הוא יצר מחלקת מסחר שתפתה עסקים להשקיע בניו יורק ותגדיל את התיירות. בין 1945 ל-1948, הוקמו 135,000 עסקים בניו יורק.
דיואי תמך בהחלטת המועצה המחוקקת של ניו יורק להפסיק את המימון הציבורי למרכזי טיפול בילדים שהוקמו במהלך המלחמה. המרכזים אפשרו לאימהות לעבוד במהלך המלחמה. בנוסף המדינה נאלצה לממן רשויות מקומיות שלא הצליחו להשיג כסף לתוכניות רווחה. אף על פי שהאימהות העובדות נלחמו כדי לשמור על המימון, המימון הממשלתי הסתיים ב-1 במרץ 1946. ב-1 בינואר 1948, הסתיים המימון של מדינת ניו יורק לטיפול בילדים. כשהמוחים דרשו מדיואי לשמור על מרכזי הטיפול בילדים, הוא כינה אותם "קומוניסטים".
עוד ביקורת שהופנתה כלפי דיואי הייתה יחסו ליריביו הפוליטיים. הוא פגע ברפובליקנים שלא הצביעו לפי הקו המפלגתי. חברי מועצה שהתנגדו לחוק הפיקוח על הביטוח של המושל מצאו את עצמם תחת חקירה של מחלקת המיסים. אחרים טענו שמחוקקים ידידותיים יכלו לחלק משרות בפרויקטים של המדינה למקורביהם. למרות זאת, זכה ליחסי ציבורי חיוביים על כנותו, ועל כך שלא קיבל תרומות מתורמים אנונימיים. הוא גם חקר את כל תורמיו על מניעיהם והקפיד לכתוב תאריכים על החתימות שלו כדי למנוע מאנשים להציג מערכת יחסים קרובה מדי איתו.
דיואי נחשב לאחד מהמושלים היעילים והמוכשרים ביותר. מאות צעירים למדו באוניברסיטה שהקים, מערכת הבריאות שלו הדבירה את השחפת, והכבישים שלו שיפרו את רמת החיים. בנוסף הוא שלט בפוליטיקה של ניו יורק ודרכה בפוליטיקה הלאומית.
אולם למרות זאת, רבים טענו שדיואי עצמו אינו בן אדם חביב על הבריות. רבים טענו שהוא קריר מדי ומחושב, וללא קסם אישי. דיואי תמך בעונש מוות. במהלך כהונתו כמושל, הוא אישר את הוצאתם להורג של תשעים אנשים, רובם מהפשע המאורגן.
בחירות נשיאותיות > 1940

דיואי ביקש להיבחר להיות המועמד הרפובליקני הנשיאותי ב-1940. הוא נחשב למועמד מוביל התחלה, אולם איבד תמיכה באביב, כשמלחמת העולם השנייה נתפשה כמסוכנת במיוחד.
מנהיגים רפובליקנים טענו שדיואי היה צעיר מדי (בן שלושים ושמונה, מבוגר רק בשלוש שנים מהגיל המינימלי הנדרש בחוקה) ולא מנוסה מספיק כדי להוביל את המדינה במלחמה. בנוסף, הבדלנות שלו הפכה לבעייתית כשגרמניה כבשה את צרפת במהירות ועמדה לפלוש לבריטניה. כתוצאה מכך, עברו רפובליקנים רבים לתמוך בוונדל וילקי, שהיה מבוגר בעשור ותמך בסיוע לבעלות הברית. וילקי הפסיד לפרנקלין דלאנו רוזוולט בבחירות.
דיואי שינה את עמדתו בנושאי חוץ בשנות הארבעים. ב-1944 כבר היה אינטרנציונליסט ותמך בפרויקטים כמו האו"ם. ב-1940 התעמת לראשונה מול טאפט. טאפט המשיך להיות בדלן ושמרן כלכלי עד למותו, והפך ליריבו הגדול של דיואי במפלגה בשנות הארבעים ותחילת שנות החמישים. דיואי היה מנהיגם של הרפובליקנים המתונים והליברלים, שהיו בצפון מזרח המדינה, חוף האוקיינוס השקט והמערב, ואילו טאפט הנהיג את הרפובליקנים השמרנים מהמערב התיכון ומהדרום.
השניים נאבקו על שליטה במפלגה במשך חמש עשרה שנים. הם היו שונים בכל: המזרח מול המערב התיכון, העיר מול הכפר, האינטרנציונליזם מול הבדלנות, הליברל הפרגמטי מול השמרן העקרוני. כל אחד מהם טען שהוא דובר העתיד. ב-1949 ביקר דיואי את תומכי טאפט וטען שהוא מתנגד לתמיכה במחירי התוצרת החקלאית, ביטוח אבטלה, פנסיה לזקנים, שיפוץ שכונות מצוקה ותוכניות רווחה. הוא טען שטאפט מאמין בכלכלת לסה פר ורוצה להחזיר את המדינה אל המאה התשע עשרה. הוא טען שאם אנשים כאלו רוצים להיבחר, הם לא יכולים לעשות זאת כרפובליקנים.
למרות זאת, טען דיואי, המפלגה הרפובליקנית מאמינה בקידום חברתי תחת מערכת משגשגת ותחרותית של יזמות פרטית בה זכותו של כל אדם נשמרת. הוא התנגד לשלטון מרכזי חזק מדי. דיואי האמין ב"קפיטליזם עם חמלה" וטען שאדם זקוק לביטחון כלכלי כמו שהוא זקוק לחירות אישית. טאפט ותומכיו טענו שדיואי ליברל מדי ומנסה להידמות ליורשיו של רוזוולט. דיואי טען שהוא הולך בעקבות אברהם לינקולן ותאודור רוזוולט, ושהרפורמות השמרניות כרגולציה של הרכבת וחוקים נגד מונופולים שמרו על נאמנות העם למערכת הקפיטליסטית.
בחירות נשיאותיות > 1944

דיואי היה המועמד המוביל בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית ב-1944. באפריל הוא זכה בבחירות בוויסקונסין, כשהוא מנצח את ונדל וילקי, את מושל מינסוטה לשעבר הרולד סטאסן, ואת הגנרל דאגלס מקארתור. וילקי פרש מהמירוץ לאחר כישלונו בוויסקונסין. בוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1944, יריביו של דיואי פרשו ודיואי נבחר כמעט פה אחד. דיואי מינה את מושל אוהיו, ג'ון בריקר, להיות סגנו כדי להשיג את תמיכת טאפט. דיואי היה המועמד הנשיאותי הראשון שנולד במאה העשרים, ובנוסף היה המועמד הרפובליקני הצעיר ביותר אי פעם.
בבחירות הכלליות, תקף דיואי את חוסר היעילות, השחיתות וההשפעות הקומוניסטיות בתוכניות הניו דיל של הנשיא רוזוולט, ונמנע מלהתמקד בנושאי חוץ וביטחון. לאחר הפיכתו למועמד, החליט דיואי לא לנסות להעלות את נושא בריאותו של רוזוולט במירוץ.
דיואי הפסיד לנשיא רוזוולט בבחירות ב-7 בנובמבר 1944. אולם הוא השיג 45.9% מהקולות בהשוואה ל-53.4% שהשיג רוזוולט, והצליח מול רוזוולט יותר מכל מועמד רפובליקני אחר עד אז. למרות זאת, הוא קיבל מעט פחות קולות (22 מיליון לעומת 25 מיליון לרוזוולט) מאשר מה שהשיג וילקי ארבע שנים לפניו. בחבר האלקטורים, ניצח רוזוולט את דיואי בהפרש של 432 אלקטורים לעומת 99.
דיואי כמעט וכלל במסע הבחירות שלו טענות שרוזוולט ידע בנוגע למתקפה על פרל הארבור מראש. דיואי אף קרא להדחתו של רוזוולט, אולם עקב חשש של הצבא שיפן תבין שארצות הברית פענחה את צופן PURPLE ביקש הגנרל ג'ורג' מרשל מדיואי לא לעסוק בנושא, ודיואי הסכים.
בחירות נשיאותיות > 1948

דיואי היה המועמד הרפובליקני לנשיאות בבחירות של 1948, ובהן כל התחזיות חזו שינצח. סגנו היה מושל קליפורניה, ארל וורן. השיקגו טריביון הוציא עיתון עם הכותרת "Dewey Defeats Truman" (אנ') ("דיואי מביס את טרומן") ליום של לאחר מערכת הבחירות לפני שהתברר שהמנצח היה הארי טרומן, הנשיא המכהן.
בהתחשב בפופולריות השוקעת של טרומן והפיצול המשולש במפלגה הדמוקרטית (בין טרומן, הנרי וולאס וסטרום ת'ורמונד) נראה היה שדיואי הוא בלתי מנוצח. הרפובליקנים החליטו שכל מה שעליו לעשות הוא להימנע מטעויות ובהתאם דיואי לא לקח סיכונים, הוא דיבר בקלישאות וניסה להציג את עצמו מעל לפוליטיקה. נאומיו היו מלאים בהצהרות ריקניות של המובן מאליו. הבדיחה הנפוצה דאז הייתה ארבע הנקודות בנאומיו של דיואי: "החקלאות חשובה, הנהרות מלאים בדגים, אין חופש ללא חירות, ועתידכם לפניכם".
אחת מהסיבות שדיואי ניהל מסע בחירות מעורפל וזהיר היה בגלל ניסיונו מ-1944. דיואי האמין שבמערכת הבחירות של אותה השנה איפשר לרוזוולט לסחוף אותו אל קרב השמצות שגרם לו לאיבוד קולות. דיואי היה משוכנע שהנוסחה הנכונה ל-1948 היא להיראות לא מפלגתי, להדגיש את החיובי במסע הבחירות שלו ולהתעלם מיריבו. אסטרטגיה זו הוכחה כטעות גדולה, כיוון שטרומן הצליח לצחוק ולבקר את דיואי ללא תגובה מצידו. לקראת סוף מערכת הבחירות רצה דיואי להגיב לביקורת מצד טרומן, ואף רצה "לקרוע לגזרים" טיוטת נאום ולכתוב אותו מחדש. אולם כל יועציו התעקשו שאסור לו לשנות את הטקטיקה באמצע, ואשתו פרנסס טענה שתמנע ממנו לקרוע את טיוטת הנאום אם תצטרך. דיואי הסכים לכך והמשיך להתעלם מטרומן ולהתעסק בנושאים כלליים וחיוביים.
דיואי לא היה שמרן כמו הקונגרס הרפובליקני, שפגע בו. טרומן קישר את דיואי לקונגרס הבלתי אהוד והבלתי פעיל. דיואי לחם מול טאפט והשמרנים במפלגה הרפובליקנית. טאפט נותר בדלן גם לאחר מלחמת העולם השנייה. דיואי, לעומתו, תמך בתוכנית מרשל, דוקטרינת טרומן, ההכרה במדינתישראל  וברכבת האווירית לברלין.
האגף השמרני במפלגתו לחץ על דיואי לפעול נגד קומוניסטים, אולם הוא סירב. בעימות עם הרולד סטאסן לפני הבחירות המקדימות באורגון, התנגד דיואי לאיסור על פעילותה של המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית, בטענה ש"אי אפשר לירות ברעיון עם אקדח".
בחירות נשיאותיות > 1952

דיואי תמך בגנרל דווייט אייזנהאואר בבחירות המקדימות למועמד הרפובליקני לנשיאות ב-1952, ולא התמודד בעצמו. דיואי נאלץ להתמודד עם מועמדותו של טאפט והמאבק ביניהם הפך למאבק על המפלגה.
דיואי מילא תפקיד חשוב בשכנוע אייזנהאואר לרוץ מול טאפט, ולאחר שאייזנהאואר הסכים לרוץ, השתמש דיואי בקשריו הפוליטיים כדי להשיג לו את תמיכת הצירים מניו יורק.
טאפט הודה ש-1952 היא הסיכוי האחרון שלו להפוך לנשיא. בוועידה הרפובליקנית, הצירים והנואמים מטעם טאפט טענו שדיואי עומד מאחורי אייזנהאואר, אולם דיואי הצליח להביא להיבחרו של אייזנהאואר להיות המועמד.
דיואי מילא תפקיד חשוב במינוי הסנאטור מקליפורניה, ריצ'רד ניקסון, לסגנו של אייזנהאואר. אייזנהאואר אכן נבחר לבסוף ועוזריו של דיואי מילאו תפקידים חשובים בממשלו, ביניהם גם מזכיר המדינה של ארצות הברית בתקופת אייזנהאואר, ג'ון פוסטר דאלס.