מרכז טיסות החלל מרשל
פעילות > שנות ה־60 וה־70

ב־25 במאי 1961, רק 20 ימים אחרי טיסתו של אלן שפרד לחלל, הציב נשיא ארצות הברית דאז ג'ון קנדי את המטרה הלאומית להנחית אדם על הירח ולהחזירו בשלום עד סוף העשור. בתוכנית שהלכה והתפתחה - תוכנית אפולו - תפקידו של מרכז מרשל היה לפתח את המשגרים שישמשו את התוכנית - משגרי הסטורן. לשם כך פותחו 3 מנועים רקטיים חדשים: J-2, F-1 ו־H-1, ושודרג המנוע הקיים RL10. מנוע ה־F-1 הוא המנוע הרקטי הנוזלי העוצמתי ביותר שאי פעם היה בשימוש. כל מנוע F-1 הפיק דחף של כ־6.7 מגה־ניוטון. הניסויים הראשונים במנוע בוצעו ב־MSFC בדצמבר 1963. משפחת משגרי הסטורן כללה את הסטורן 1 - משגר דו שלבי ששימש לטיסות מבחן של החללית אפולו, הסטורן IB - משגר דו שלבי ששימש בעיקר לשיגור משימות אפולו מאוישות למסלול LEO, ומשגר הסטורן 5 - משגר תלת שלבי ששימש לשיגור המשימות המאוישות אל הירח (משגר נוסף (ששוגר פעם אחת), הסטורן INT-21, היה משגר סטורן 5 שבמקום שלב שלישי נשא את סקיילאב).
המרכז פיתח עבור התוכנית גם מכשור מדעי שהוצב על ידי האסטרונאוטים על הירח, ואת רכב הנדידה הירחי (LRV) ששימש את שלוש המשימות האחרונות בתוכנית שנחתו על הירח (אפולו 15, 16 ו־17).
בנוסף לתוכנית אפולו, עסק המרכז גם בפעילויות מדעיות שניצלו את שיגורי הניסוי של משגרי הסטורן 1:
בפרויקט הייווטר ("מים גבוהים") מולא השלב השני של המשגר ב־87 מ"ק מים, ולאחר סיום פעולת השלב הראשון, מטעני נפץ שחררו את המים לאטמוספירה העליונה, במטרה לבחון מה יקרה להם. הפרויקט ענה לשאלה שהטרידה מספר מהנדסים באותה תקופה - מה יקרה לדלק נוזלי שישוחרר באטמוספירה במקרה שתהיה תקלה במשגר. הניסוים בוצעו בין אפריל לנובמבר 1962.
בתוכנית פגסוס נשא השלב השני של הסטורן 1 לוויין פגסוס שנשא מספר כלים מדעיים לבחינת מיקרו־מטאוריטים. לווייני הפגסוס נשארו מחוברים לשלבו השני של המשגר. שלושה לווייני פגסוס שוגרו במהלך 1965 והם נשארו במסלולם לפרקי זמן של 3 עד 13 שנים.
כבר בשנות ה־60 החלו תכנונים להשתמש בחלליות אפולו ומשגרי סטורן בתוכניות אחרות מלבד תוכנית אפולו. בין התוכניות שהוצעו היה שיגור חללית אפולו מאוישת לבצע יעף על פני כוכב הלכת נוגה ושיגור תחנת חלל למסלול סביב כדור הארץ. התוכנית לשגר משימה מאוישת לנוגה נדחתה בגלל קיצוצים וחוסר עניין. תוכנית מעבדת החלל לעומת זאת פותחה עד שלבסוף שוגרה תחנת החלל סקיילאב למסלול LEO ב־14 במאי 1973. אל תחנת החלל שוגרו שלושה צוותים בני שלושה אנשי צוות כל אחד ששהו בתחנה לפרקי זמן של 24, 59 ו־84 ימים. התחנה ננטשה על ידי הצוות השלישי והאחרון ב־1974, והיא נשרפה באטמוספירה ב־11 ביולי 1979. תוכנית נוספת שהשתמשה ברכיבי תוכנית אפולו הייתה פרויקט אפולו-סויוז ב־1975, פרויקט משותף לארצות הברית וברית המועצות במסגרתו שוגרו שתי חלליות, רוסית ואמריקאית, למפגש בחלל, מפגש שסימל את סיום המרוץ לחלל.
ב־5 בינואר 1972 הודיע נשיא ארצות הברית דאז ריצ'רד ניקסון על תוכניות לפיתוח מעבורת חלל - חללית לשימוש רב פעמי. מעבורת החלל כללה 3 חלקים עיקריים - מעבורת, מכל דלק חיצוני ורקטות האצה. מרכז מרשל קיבל את האחריות לפיתוח רקטות ההאצה, המנועים הראשיים של המעבורות, ומכל הדלק החיצוני. המרכז עסק גם בפיתוח ספייסלאב - מעבדה ששוגרה בתוך תא המטען של המעבורת. המרכז פיתח גם את ה־IUS - שלב רקטי ששימש לוויינים וגשושיות ששוגרו בתוך מעבורת החלל להמשיך ליעדם (בדרך כלל למסלול גאוסטציונרי או יציאה משדה הכבידה של כדור הארץ).
בסוף שנות ה־60 החלו ב־MSFC לעבוד על תוכנית HEAO‏ (High Energy Astronomy Observatory) - תוכנית לחקירת קרני X, קרני גמא וקרינה קוסמית במסלול LEO. בעקבות חוסר תקציב (ששימש את תוכנית אפולו) התוכנית נדחתה ויצאה לפועל בסופו של דבר בסוף שנות ה־70 ונמשכה עד ל־1981. התוכנית כללה שלושה לוויינים ששוגרו למסלול LEO.