סרבנות גט
רקע לבעיה

התורה מחייבת שגירושין יתבצעו על ידי מתן גט מהבעל לאישה. על פי ההלכה הגט חייב להינתן על ידי הבעל מרצונו ואם הבעל נותן את הגט שלא מרצונו הגט עלול להחשב גט מעושה שהוא פסול. ניתן על פי התורה והן על פי ההלכה (רמב"ם ושו"ע) לתת לאישה גט בעל כורחה, אלא שהדבר נאסר לאשכנזים בחרם דרבנו גרשום ובקום המדינה אף לכלל היהודים הישראלים הדתיים והחילונים על ידי חוק שיווי זכויות האישה תשי"א-1951 אשר קבע שמעשה זה הוא עברה פלילית מסוג פשע ("התיר האיש קשר הנישואין על כורחה של האישה, באין פסק דין של בית משפט או בית דין מוסמך המחייב את האשה להתרת קשר הנישואין - האיש אשם בפשע ודינו מאסר עד חמש שנים"). מדינת ישראל כיום היא המדינה היחידה בעולם שבה אסור לגבר לגרש אישה בעל כרחה. בשאר העולם זכותו של כל גבר לגרש את אשתו מבלי רצונה, וכן להפך. בקרב חוקרי ההיסטוריה של המשפט מקובל לומר שהחוק הנ"ל נחקק בהשראה פמיניסטית תוך תמיכת הרבנות שביסודה חוקיה נוסדו על ההלכה האשכנזית, כך שבמקרה זה יצא ש"זה נהנה וזה לא חסר", ושני הממסדים - הן הדתי והן החילוני מרוצים ממנו כל אחד מזווית ראות עיניו. אשר לכך, בתי דינים בחו"ל אינם מחויבים לקיום חוק זה מכיוון שאינם כפופים לחוק הישראלי בנושאים אלה.
הפסיקה הספרדית לעומת זאת, המשיכה בפסיקה התלמודית ולא קיבלה את חרמו של רבי גרשום שהיה בסמוך לדורו של הרמב"ם, הרמב"ם עצמו לא הכיר את החרם הזה ופסק שמותר לגרש אשה בלא רצונה. פסיקה ברוח זו המשיכה אף בתקופתו של רבי יוסף קארו שהכיר את החרם ולא קיבל אותו, וכך הוא פסק בספרו שולחן ערוך (אבן העזר הלכות גיטין סימן קיט סעיף ו): "יכול לגרשה בלא דעתה". למרות זאת, הרבנות ביסודה קיבלה את פסקי עדות אשכנז בדברים רבים, ובין היתר גם את חרמו של רבי גרשום. דבר שחשף ועדיין חושף אותה לביקורת מצד אנשי עדות המזרח אשר טוענים כי הרבנות כופה עליהם הלכות שהתאימו לרוב מייסדיה האשכנזים. כך לדוגמה, הרב עובדיה יוסף הביע ביקורת על כך וכתב בספרו שו"ת יביע אומר (חלק ח' אה"ע סימן ב) "בשומעי כי יש בתי דין שפוסקים להחמיר גם על הספרדים ועדות המזרח בעניין זה, בהחילם חרם דרבינו גרשום גם על עדות המזרח בפסקיהם, ושגגה היא בידם..." בהמשך הביא הוכחות מדברי הראשונים והאחרונים.
אף הפסיקה האשכנזית, וחרמו של רבי גרשום בכללה, אינם אבסולוטיים, ומאפשרים לפעמים לגרש אישה בעל כרחה. בשולחן ערוך אהע"ז סימן קי"ז סעיף יא:
"מי שנודע לו שאשתו נכפית, ורוצה לגרשה ואינו משיג כדי כתובתה, כופין אותה לקבל גט ואין בזה משום תקנת רבנו גרשום, ויתן הנמצא בידו לכתובתה, והמותר כשתשיג ידו, ואם תמאן לקבל גט, ימנע ממנה שאר כסות ועונה. הגה: ודווקא במום גדול כזה שאילו היה באיש היו כופין לגרש מדין התלמוד, ולא תקן רבנו גרשום שתהא האשה עדיפא מאיש (תשובת הרא"ש כלל מ"ב), אבל משום שאר מומין אינו יכול לגרשה בעל כרחה, אבל מכל מקום אין כופין אותו להיות עמה, מאחר דמאיסה עליו ורוצה לגרשה ולתת כתובתה (מהרי"ק שורש ק"ז)"
על פי ההלכה ועל פי חוקי מדינת ישראל מסורבי הגט נותרים נשואים, ועל כן אינם יכולים להתחתן בשנית. אומנם לגבי גברים ישנה אפשרות של היתר מאה רבנים, בו מתירים לאיש לשאת אישה שנייה על פני הראשונה. לפי ההלכה, אישה נשואה, ובכלל זה מסורבת גט, המקיימת יחסי מין עם בן זוג אחר, עוברת עם בועלה על איסור ניאוף, והם נאסרים להינשא זה לזה אף לאחר סיום הנישואים הנוכחיים.
בנוסף, צאצאים הנולדים כתוצאה מיחסים אלו יחשבו לממזרים ואפשרות הנישואים שלהם תוגבל משמעותית. הבעל או האישה יכולים להשתמש בהגדרת בן הזוג כנואף או נואפת כדי לנסות להשיג הישגים ממוניים בבית הדין. לעומת האישה, הגבר יכול לקיים יחסי אישות עם אשה אחרת בלי שהדבר יחשב לניאוף הלכתי, אך כן ייחשב לחטא.
מאידך, גבר נשוי ובכלל זה מסורב גט, מחויב במזונותיה של אשתו כל עוד הם נשואים, אפילו אם נפרדו. האישה גם עשויה לנצל את חובות הבעל כלפיה בדין ההלכתי והאזרחי כאמצעי לחץ עליו לשם השגת הסכמתו לוויתורים שונים בהסכם הגירושים.