פמיניזם בממלכה המאוחדת
1900–1950

התקופה האדוארדית, בראשית המאה העשרים, הביאה עימה שינוי והתרה של הכבלים הנוקשים והזחוחים של התקופה הוויקטוריאנית. נשים הצליחו להשיג הזדמנויות תעסוקה רבות יותר, והפכו ליותר פעילות במרחב הציבורי. רבות מהן שירתו ברחבי האימפריה הבריטית או בארגונים מיסיונרים פרוטסטנטים.
בשנת 1903 ייסדו אמלין פנקהרסט וחברותיה את איגוד הנשים החברתי והפוליטי (WSPU). הן התייחסו לזכות בחירה לנשים לא רק כ"זכות, אלא כצורך נואש". באותה תקופה כבר הייתה זכות בחירה לנשים באוסטרליה, בניו זילנד ובחלק ממדינות ארצות הברית. בעוד ש-WSPU הייתה קבוצת הסופרז׳יסטיות הבולטת ביותר, היא הייתה רק אחת מני רבות, כגון הליגה לחופש האישה, והאיחוד הלאומי של אגודות הסופרג'יסטיות לנשים (NUWSS) בראשות מיליסנט פוסט.
ב-1906 טבע "דיילי מייל" את המונח "סופריג'יסטיות" כביטוי לעג, אך המושג התקבל בברכה על ידי נשים שנקטו בפעולות מיליטנטיות כדי לקדם את זכות הבחירה לנשים. שם זה הופיע בסמלים ירוקים, סגולים ולבנים, ובאיורים של ליגת האמניות הסופרז׳יסטיות. הנשים הפמיניסטיות למדו לנצל למטרתן טכנולוגיות חדשניות כמו צילום והפיקו תיעוד ויזואלי מלא חיים ובו תמונות. דוגמה לכך היא הצילום של אמלין פנקהרסט משנת 1914. שיטות הפעולה של המתונות והרדיקליות היו שונות, והרדיקליות עצמן התפלגו: אמלין ובתה כריסטבל פנקהרסט סילקו את סילביה פנקהרסט, בתה השנייה של אמלין ואחותה של כריסטבל, מהתנועה באשמת סרבנות, וזאת הקימה קבוצה משלה, שהייתה שמאלנית ומיועדת להשפיע בנושאים נרחבים יותר שהעסיקו נשים ממעמד הפועלים. קבוצה זאת נקראה בתחילה "הפדרציה של מזרח לונדון" (ELFS), אך עם חלוף השנים שינתה כוון והפכה לפדרציית הנשים הסופרז׳יסטיות, ואחר כך לפדרציית העובדים הסוציאליסטית.
המחאות הרדיקליות הפכו לאלימות יותר וכללו קריאות ביניים, חבטות על דלתות, ניפוץ חלונות ראווה והצתה. בשנת 1913 חדרה אמילי דייוויסון למרוץ סוסים בדרבי באפסום ונרמסה תחת סוסו הדוהר של מלך הממלכה המאוחדת, ג'ורג' החמישי. בעקבות התאונה היא סבלה מפגיעות חמורות שהובילו למותה ארבעה ימים מאוחר יותר. קיימת מחלוקת האם דייוויסון נכנסה למסלול בכוונה להתאבד או במטרה לתלות את דגל התנועה הסופרג'יסטית על רסן הסוס. טקטיקות אלה הניבו תוצאות מעורבות: מצד אחד הייתה אהדה לנשים האמיצות, אך מצד שני הייתה גם הסתייגות. ככל שמפגינות רבות יותר נכלאו והמשיכו בשביתת רעב, המבוכה בממשלה הליברלית גברה. הודות לפעילויות מוחצנות אלו, הצליחו הסופרג'יסטיות ליצור עניין ופרסום סביב האפליה והסקסיזם הממוסדים.
היסטוריונים טוענים כי לפעילות המיליטנטית של תנועת הסופרז'יסטיות תחת נשות פאנקהרסטס בשנת 1906, הייתה השפעה דרמטית בגיוס נשים לתנועה הסופרז׳יסטית. הנשים היו נלהבות ותמכו במחאות רחוב. החברוּת בזרם המיליטנטי והחברוּת בזרם המתון חפפו, ושני הזרמים תמכו אחד בשני. עם זאת, כדי לקבל נראות בתקשורת הפמיניסטיות היו חייבות להסלים את המסרים. שביתות הרעב והאכלת המפגינות בכוח תרמו לכך. עם זאת, נשות פנקהרסט סירבו להקשיב לעצות והמשיכו להסלים את שיטות המאבק. הן בחרו לשבש, באופן שיטתי, את ישיבות המפלגה הליברלית, ונקטו באלימות פיזית, חיבלו במבני ציבור, והציתו אש במכוון. שיטות אלו נראו קיצוניות מדי לרוב המכריע של הסופרז׳יסטיות, והן סירבו ללכת בעקבות החברות המיליטנטיות. בתחילת מלחמת העולם הראשונה, כשנשות פנקהרסט החליטו להפסיק את הטקטיקה המיליטנטית ולהצטרף למאמץ המלחמתי, התפצלה התנועה ותפקיד המנהיגות שלהן נגמר. זכות הבחירה הושגה כעבור ארבע שנים בשנת 1918, והתנועה הפמיניסטית בממלכה המאוחדת נטשה לצמיתות את הטקטיקות המיליטנטיות שהפכו את הסופרז'יסטיות למפורסמות.
נראה שהחברה הבריטית הביעה את הוקרתה לתפקיד שהנשים מלאו בזמן המלחמה והעניקה להן את זכות הבחירה בשנת 1918. עם זאת, ההיסטוריונים הבריטיים המאוחרים לא רואים במתן זכות הבחירה לנשים פרס על השתתפות הנשים במאמץ המלחמתי.