צבא לבנון החופשית
היסטוריה > הלחימה במלחמת האזרחים > תחת פיקודו של סעד חדאד

בשנת 1977, הוחלף אל-חומסי ברס"ן סעד חדאד. חדאד, איש צבא לבנון, היה מפקד הבסיס הצבאי במרג' עיון בטרם השתלטו עליו לוחמי צבא לבנון הערבי. בעקבות מינויו הגיע חדאד למובלעת מרג' עיון דרך ישראל, היות שהכבישים המובילים אל מרג' עיון נשלטו על ידי צבא לבנון הערבי ויחידות שונות של לוחמים פלסטינים, ואלו מנעו מעבר של נוצרים. מאז כניסתו לתפקיד, פעל חדאד רבות לחיזוק "יחידת אל-קליעה" וזו הפכה מיחידה צבאית זוטרה למיליציה חזקה בשטח והיוותה כוח נגדי לצבא לבנון הערבי אשר החל להתפורר ולוחמים רבים ערקו ממנו ולאש"ף, וביצעה את תפקידה - הגנה על נוצריי דרום לבנון. חדאד, נהנה מתמיכה עצומה הן בקרב האוכלוסייה הנוצרית האזרחית בדרום לבנון והן בקרב לוחמי המיליציה.
חדאד החל לנתק בהדרגה את מגעיו עם ממשלת וצבא לבנון ובמקביל שינה את שמה של "יחידת אל-קליעה" ל"צבא לבנון החופשית". לאחר שצבא לבנון הערבי ניתק את זרם החשמל והמים לכפרים הנוצריים במובלעת מרג' עיון, החליטו נציגי "צבא לבנון החופשית" לפנות לישראל ולבקש סיוע. בגבול הצפון, נפגשו נציגי המיליציה עם רפאל איתן ובפגישה והוחלט על שיתוף פעולה בין המיליציה וישראל. לוחמי המיליציה ובני משפחותיהם זכו לסיוע אזרחי ממדינת ישראל שכלל, בין השאר, את פתיחתה של הגדר הטובה לתנועת הנוצרים בין הגבולות. בנוסף לכך, סייעה ישראל רבות מבחינה צבאית למיליציה, העבירה אמצעי לחימה ואף אימנה את הלוחמים בישראל. חלק רב מהצלחת המיליציה בשטח טמון בשיתוף הפעולה שלה עם ישראל.
"צבא לבנון החופשית" אמנם לא הייתה חברה בכוחות הלבוניים - קואליציית מיליציות נוצריות בתקופת מלחמת האזרחים בלבנון, אך שמרה על קשר עם המיליציות הנוצריות, ובעיקר עם שומרי הארזים, שיישבו במובלעת הנוצרית של ג'זין, והיו לבני בריתה העיקריים של צבא לבנון החופשית ומאוחר יותר גם של ישראל. רס"ן סמי שידיאק, שפיקד על היחידה הנוצרית של צבא לבנון שהתפרסה במובלעת בינת ג'בייל היה חבר בכוחות הלבנוניים מטעם הפלנגות הנוצריות והתפטר מצבא לבנון לאחר הירצחו של הנשיא בשיר ג'ומאייל. עם התפטרותו, חבר לחדאד אך המשיך בקשר הדוק עם הכוחות הלבנוניים במשך כל חייו, גם לאחר גלותו ועד מותו בצרפת בשנת 2005. על אף שיתוף הפעולה בין צבא לבנון לכוחות הלבנוניים והפלנגות הנוצריות בפרט, ידוע על מספר התנגשויות בשטח בין לוחמי צבא לבנון החופשית ללוחמי יחידת הקומנדו SKS של הפלנגות הנוצריות שלחמו בדרך כלל בזירה הביירותית ולעיתים "הושאלו" לחזית הדרומית. לאנשי ה-SKS הייתה תדמית בריונית וחלקם אף עסקו במעשי פשע.
על אף שהמיליציה פעלה באופן רשמי בדרום לבנון בלבד, נטען כי לוחמי המיליציה השתתפו בטבח סברה ושתילה במחנות פליטים פלסטיניים בביירות. במאמר שהתפרסם ב-21 בספטמבר 1982 בעיתון "א-ספיר" נטען שסעד חדאד, מפקד צבא לבנון החופשית נמנה עם הנאשמים בטבח בנוסף ל"נאשמים" העיקריים - הפלנגות הנוצריות וצה"ל. סוכנות הידיעות הצרפתית מסרה כי תושבי האזור דיווחו כי "בערב יום חמישי ולאחר הצהריים ביום שישי נראו כוחותיו של סעד חדאד עוברים בפרברים לכיוון ביירות". עדויות אלה הוכחשו על ידי רוברט חתאם, שומר ראשו לשעבר של אלי חבייקה, מפקד הפלנגות לשעבר שחוסל, ואימת את הדעה הרווחת כי הטבח בוצע על ידי כוחות הפלנגות בלבד. כמו כן, ועדת כהן קבעה כי לצבא לבנון החופשית לא היה קשר לטבח ואין להזהיר את סעד חדאד, מפקדה.
לאחר מבצע ליטני קיבלה המיליציה שליטה על השטח מדרום לנהר הליטני אשר זה עתה "נוקה" מטרוריסטים, אויבי המיליציה. המיליציה התפרסה בשטח וב-18 באפריל 1979, הכריז חדאד על השטח שבשליטתו כ"מדינת לבנון החופשית", להבדיל משאר לבנון, שלדבריו "אינה חופשית כל עוד לוחמי אש"ף פועלים בה". הצהרה זו לא זכתה להכרה בינלאומית והכעיסה רבות את הממשלה הלבנונית, שיחסיה עם חדאד היו מעורערים במילא והביאו לניתוק כמעט מוחלט בין הממשל לצבא לבנון החופשית; בעקבות ההכרזה, סלים אל-חוס הסוני, ראש ממשלת לבנון, פיטר את חדאד מהצבא, הפסיק את תשלום משכורתיהם של כל לוחמיו והרשיעו בבגידה שלא בפניו. חדאד ערער על ההחלטה במועצה המייעצת של הממשלה וזו ביטלה את החלטת הנשיא וקבעה כי יש להשיב את חדאד לתפקידו. עם זאת, ממשלת לבנון מעולם לא ביצעה את ההחלטה וחדאד מעולם לא הושב לתפקידו בצבא לבנון, אך המשיך ליהנות מתמיכה גורפת בקרב לוחמיו והאוכלוסייה המקומית, ובשלב זה ישראל הפכה לתומך העיקרי של המיליציה.