stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צומת נהריה

| --- | --- |
 מיקום:  נהריה
 כבישים בצומת:  כביש 4 כביש 8912 שדרות הגעתון
 מסילות בצומת:  מסילת החוף (תחנת הרכבת נהריה)
 אתרים סמוכים:  תחנה מרכזית נהריה, תחנת הרכבת נהריה, קניון סטאר נהריה, גשר המיתרים ושדרות הגעתון.
 קואורדינטות:  
 he
 
צומת נהריה הוא צומת בנהריה המחבר את כביש 4 עם כביש 8912 (שדרות הנשיא בן צבי) ושדרות הגעתון. הצומת, יחד עם תחנת הרכבת והתחנה המרכזית הסמוכות, מהווה את המרכז התחבורתי של נהריה ובמידה רבה גם של היישובים הקרובים.
בחלקו המערבי של הצומת הוקמה בתחילת שנות ה-2000 "מזרקת הקשתות" שפעלה זמן קצר. במהלך שנת 2016 שודרגה הצומת והוקמה "מזרקת התותח", המזרקה בנויה ממדרגות צרות בצורת מלבן, ובמרכזה הוצב תותח מתוצרת ברית המועצות שירה לעבר העיר נהריה, ונלקח כשלל בידי צה"ל במהלך מלחמת לבנון הראשונה.
בשנת 2021 חודשה המזרקה, התותח הועבר למדשאה הסמוכה לצומת ב"פארק הניצחון" בעיר, ובמקומו הוצב מייצג סירת מפרש באורות הדגל כחול-לבן, ואורות בצבעים מתחלפים בצידי המזרקה שמופעל בשעות הלילה. מייצג זה נבחר על ידי תושבי העיר.
המזרקה הישנה (מזרקת הקשתות) בצומת נהריה (2014)
בשנת 2019 נחנך גשר מיתרים להולכי רגל העובר מעל הצומת, שנקרא בשם "גשר מיתרי עד", לזכרם של תושבי נהריה הנופלים והנופלות במערכות ישראל ופעולות האיבה. הגשר מחבר את תחנת הרכבת עם "קניון סטאר" הסמוך, וכן עם חניון הרכבת, ללא מעבר דרך הרמזורים בצומת.
הערות שוליים

↑  התושבים קבעו: מייצג הסירה שיחליף את התותח המיתולוגי, באתר בלינקר, ‏2021-03-17
↑  סוף סוף: גשר המיתרים בנהריה נפתח, באתר בלינקר, ‏2019-03-25
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ים של פחד

| --- | --- |

 מבוסס על:  סיפור אמיתי
 בימוי:  כריס קנטיס 
 הופק בידי:  כריס קנטיס לורה לאו אסטל לאו
 תסריט:  כריס קנטיס 
 עריכה:  כריס קנטיס 
 שחקנים ראשיים:  בלנשרד ריאן דניאל טראוויס
 מוזיקה:  גרים רוול 
 צילום:  כריס קנטיס לורה לאו
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Lionsgate Films Plunge Pictures Eastgate Pictures
 חברה מפיצה:  Lionsgate
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  26 באוקטובר 2003 (פסטיבל המפטונס) 6 באוגוסט 2004 (בכורה עולמית)
 משך הקרנה:  79 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  אימה
 מקום התרחשות:  איי בהאמה 
 תקציב:  $500,000
 הכנסות:  $54,667,954 (7 באוקטובר 2004)
 הכנסות באתר מוג'ו:   openwater
 פרסים:  פרס סאטורן לשחקנית הטובה ביותר (2004) פרס טריילר הזהב למותחן הטוב ביותר (2005)
 סרט הבא:  Open Water 2: Adrift 
 סרטים בסדרה:  לכודים בלב ים (2006), שם מקורי: Open Water 2: Adrift Open Water 3: Cage Dive ‏(2017)
 openwaterfilm.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
ים של פחד (באנגלית: Open Water) הוא סרט אימה-הישרדות עצמאי אמריקאי משנת 2003, בכיכובם של בלנשרד ריאן ודניאל טראוויס אודות בני זוג שיצאו לחופשת צלילה וננטשו באזור שורץ כרישים בלב האוקיינוס האטלנטי.
הסרט הופק וצולם על ידי בעל ואשה, כריס קנטיס ולורה לאו, שניהם צוללנים מוסמכים ומנוסים, בתקציב התחלתי של 120,000 דולר שמומן מחסכונותיהם הפרטיים. חברת Lionsgate (אנ') שרכשה את זכויות ההפצה, השקיעה בהפקת הסרט תקציב נוסף, ותקציבו הכולל הסתכם בחצי מיליון דולר.
קנטיס כתב את התסריט בהשראת סיפור אמיתי על הזוג הנשוי טום ואיילין לונרגן, שב-25 בינואר 1998 בהיותם בחופשה באתר צלילה בים האלמוגים ליד אוסטרליה, נשכחו בעודם במים ואיש מצוות הספינה והתיירים לא שם לב להיעדרם.
"ים של פחד" זכה בפרס סאטורן לשחקנית הטובה ביותר לשנת 2004 (בלנשרד ריאן) ובפרס טריילר הזהב למותחן הטוב ביותר לשנת 2005.
עלילה

סוזן ווטקינס (בלנשרד ריאן) ודניאל קינטנר (דניאל טראוויס) הם בני זוג מכורים לעבודה ומתוסכלים מכך שהם לא מצליחים לבלות יחד, ולכן מחליטים לצאת לחופשה באיי בהאמה. גם בבוקר יום יציאתם, הם עדיין טרודים בטלפונים ממקומות עבודתם.
בבוקר היום השני לחופשתם מצטרפים סוזן ודניאל לקבוצת תיירים היוצאת בסירת מנוע לאתר צלילה בשם "מג'יק קינגדום" (Magic Kingdom; בעברית: ממלכת הקסם) מעל שונית אלמוגים, באחריותם של שלושה מדריכי צלילה: דייוויס (מייקל א. וויליאמסון); עוזרו, ג'וניור (ג'ון צ'ארלס); לינדה (קריסטינה זנאטו), אשר גם משיטה את הסירה. בזמן עליית קבוצת התיירים לסירה, עורך דייוויס רישום ומונה 20 איש.
אחד התיירים, סת (סול סטיין), איבד את משקפת הצלילה שלו, ומכיוון שהצלילה מותרת רק בזוגות ואין לסת עם מי לצלול, ממילא הוא לא מורשה לרדת למים יחד עם כל הקבוצה. כאשר זוג תיירים, בעל ואשתו, חוזרים לסירה, האשה משאילה לסת את המשקפת שלה, והבעל (סטיב לם) מתנדב לרדת שנית למים כדי להיות בן זוגו של סת לצלילה. בהיותם במים, סוזן ודניאל מחליטים להתרחק מעט מהקבוצה. כאשר סת חוזר לסירה בלוויית התייר, דייוויס טועה וסופר את התייר ואשתו פעם נוספת. מאחר שלפי הספירה השגויה חזרו מהצלילה 20 איש (אף על פי שבפועל נמצאים בסירה 18 בלבד), הסירה עוזבת את המקום.
סמוך מאוד לתום פרק הזמן שהוקצב לצלילה, שמים סוזן ודניאל לב לכך ששאר חברי הקבוצה לא נמצאים בסביבה, עולים אל פני המים ומגלים שהסירה איננה. הם מניחים שהטעות תתגלה במהרה והסירה תחזור לאסוף אותם, ולכן מחליטים להישאר לצוף במקום למרות שבאופק נראות סירות, אך הם לא יודעים אם אחת מהן זו סירתם, אם לאו. ככל שנוקף הזמן, מתחוור לשניים שאיש לא חוזר לחפש אותם, והם מבינים שנסחפו הלאה ממקום הצלילה. סוזן חשה נשיכה או צריבה ברגלה, אך הכאבים חולפים. כעבור שעות הם מותשים, ועקב המתח והפחד פורץ ביניהם ויכוח רווי האשמות הדדיות באשר לנסיבות שהם נקלעו אליהן. על מנת להקל על עצמם לצוף, סוזן ודניאל משליכים למים את המשקולות מחגורות הצלילה שלהם. דניאל מציע לסוזן לנסות לישון בעודה צפה בחליפת הצלילה. היא נרדמת, אך מתעוררת עקב חבטה לא ברורה בגופה ומגלה שגם דניאל נרדם ונסחף ממנה. גם הוא מתעורר, והשניים מצליחים להיצמד שוב.
סוזן מתלוננת שוב על נשיכות ברגליה. דניאל יורד מתחת לפני המים ומוצא פצע נשיכה גדול באחת מרגליה, ודג נקאי קטן ניזון מהבשר החשוף. הוא מבין שזו נשיכת כריש, אך לא מגלה לה. נראה שחליפות הצלילה ההדוקות שלהם מנעו מהם לחוש שהם ננשכו, ומתברר שהמים שורצים כרישים שנמשכים לדם ולבשר. הכרישים חגים סביבם ואחד מהם נושך קשות את דניאל שמדמם אל תוך המים. סוזן מהדקת את הפצע עם חגורת הצלילה נטולת המשקולות שלה, אך דניאל נכנס להלם. כאשר יורד הלילה מתחוללת סופה, והכרישים שבים ותוקפים את דניאל למוות. עם בוקר מוצא דייוויס את חפציהם של סוזן ודניאל על הסירה ומבין שהם לא חזרו מהצלילה. הם גם לא נמצאים בחדרם בבית המלון. במהרה יוצאים סיורים בים ובאוויר לחפש אותם.
כאשר סוזן מבינה שדניאל מת, היא מרפה מאחיזתה בו, והכרישים מושכים את גופתו אל תוך המים וטורפים אותה. סוזן מרכיבה את משקפי הצלילה, מסתכלת מתחת לפני המים ורואה כרישים חגים סביבה. היא מעיפה מבט מסביב אך לא רואה עזרה באופק, מסירה את ציוד הצלילה מגופה ומטביעה את עצמה.
בסצנה שאחרי כתוביות הסיום, דייגים על החוף פותחים את בטנו של כריש שתפסו ומוצאים במעיו מצלמה תת-מימית, כנראה המצלמה של סוזן ודניאל. אחד הדייגים בוחן את המצלמה ותוהה אם היא עדיין פועלת.
ליהוק

| שחקנ/ית | תפקיד |
| --- | --- |
בלנשרד ריאן: סוזן ווטקינס
דניאל טראוויס: דניאל קינטנר
מייקל א. וויליאמסון: דייוויס
סול סטיין: סת
קריסטינה זנאטו: לינדה
ג'ון צ'ארלס: ג'וניור
סטיב לֶם: הופעת קמע כתייר בקבוצת הצוללים
הפקה

קנטיס ולאו שאפו לצלם התנהגות של כרישים בסביבתם הטבעית. לכן, לא כמו סרטי כרישים שבהם נעשה שימוש בבובות מכניות או בהדמיות ממוחשבות (כגון: "מלתעות" או "ים כחול עמוק", בהתאמה), הסרט צולם באזור שורץ כרישי שונית קריביים ואפורים מול חופי בהאמה, כאשר צוות ההפקה והשחקנים עטו חליפות עשויות רשת מתכת להגנה מפני נשיכות. לצורך זה, גויס המומחה לכרישים תושב איי בהאמה סטיוארט קוב, וכן הצטרפה להפקה הצוללנית קריסטינה זנאטו (גילמה בסרט את דמותה של לינדה), מומחית עולמית להתנהגות כרישים. באתר האינטרנט האישי של זנאטו נכתב שהיא פיתחה טכניקה ייחודית לשלוט בהתנהגות של כרישים ולהרגיע אותם עד מצב קרוב להיפנוזה.
לאור התקציב המזערי, קנטיס ולאו ליהקו שחקנים לא מוכרים (כולל מדריכי צלילה שאינם שחקנים מקצועיים), השתמשו במצלמות וידאו דיגיטליות מסחריות, וצילמו במשך כשלוש שנים בזמן חופשות וסופי שבוע כ-120 שעות צילום מצטברות, באתרים סמוכים לחופי בהאמה (כולל אתר הצלילה "מג'יק קינגדום" האמיתי), האיים הגרנדינים, איי הבתולה ומקסיקו.
בהיבט של סוגה קולנועית, קנטיס רצה ליצור סרט ברוח המניפסט של דוגמה 95: שימוש במצלמות וידאו ללא אפקטים מיוחדים, תאורה והנדסת קול, כדי להשיג סגנון טבעי שהוא קרא לו "וידאו של חופשה". לאור המינימליזם הזה יחד עם מאפיינים אחרים שלו, הסרט דמה בסגנונו לסרטי Found Footage, והשבועון וול סטריט ג'ורנל הכתיר אותו בתואר "הדג מבלייר" (Blair Fish) כהשאלה משם הסרט "פרויקט המכשפה מבלייר" שיצא ארבע שנים קודם ונחשב לאבטיפוס של סגנון ה-Found Footage.
הפצה

הסרט נדחה שוב ושוב על ידי שופטי קבלה של פסטיבלי קולנוע שהביעו ספקות לאור התקציב הנמוך והאיכות של מצלמות וידאו. בסופו של דבר הוקרן הסרט בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בהמפטונס (אנ') ב-26 באוקטובר 2003, אך לא זכה לתשומת לבם של הסוכנים שהעדיפו סרטים מסחריים עתירי תקציב. לאחר עריכה נוספת התקבל הסרט בניסיון שני לפסטיבל סאנדנס שהתקיים בינואר 2004, והיה לסרט הראשון מסרטי הפסטיבל באותה שנה שנמכר לגורם מסחרי, חברת Lionsgate שהשקיעה ברכישה 2.5 מיליון דולר. החברה השקיעה תקציב נוסף בהמרת צילומי הווידאו לאיכות קולנועית ובהנדסת קול, כולל פסקול שחיבר המלחין הניו זילנדי גראם רֶוֶול והכיל גם קטעי מוזיקה קריבית אותנטית.
קנטיס ולאו, שהתייחסו לסרט כאל דרמה וביקשו להדגיש את הדינמיקה הפסיכולוגית בין בני הזוג גיבורי הסרט, הסתייגו מכך שהחברה הרוכשת ביכרה להבליט לצורכי שיווק רחב את איכויות האימה ואת הכרישים, אך ויתרו לבסוף.
הסרט הוקרן בהצגת בכורה מצומצמת ב-6 באוגוסט 2004, ובתפוצה רחבה כעבור שבועיים.
הכנסות

הכנסות סוף שבוע הבכורה בארצות הברית הגיעו ל-1.1 מיליון דולר. סך כל ההכנסות התקרב ל-55 מיליון דולר, מתוכם כ-31 מיליון בארצות הברית, והשאר ברחבי העולם.
ביקורות

בקרב מבקרי הקולנוע הדעות היו חיוביות ומשבחות בדרך כלל, אך הקהל הרחב היה מסויג יותר. לפי אתר Metacritic, ממוצע ציוני המבקרים עמד על 63%, בעוד ביקורות הגולשים באתר היו מעורבות עם ממוצע של 5.5 מתוך 10. באופן דומה, באתר Rotten Tomatoes, רק 32% מהגולשים אהבו את הסרט, לעומת 72% דעות חיוביות אצל המבקרים.
המבקר רוג'ר איברט כתב שלא הים והכרישים מפחידים, אלא שהסרט חודר את ההגנות בסגנון "זה בסך הכול סרט" ונוגע בפחדי היַלְדוּת העמוקים ביותר: להישכח מאחור ולהישאר לבד, תחושות המעוררות כעס וחוסר אונים ומערערות את השכנוע העצמי שלחיים יש משמעות, דבר שכל אדם צריך כדי להמשיך לחיות. באופן דומה כתב אנטוני סקוט בניו יורק טיימס שהסרט מזכיר את המתח הנוצר אצל ילד המתרחק מהוריו ופוחד ששכחו אותו, אך טען שהסרט לא מצליח לעורר אצל הצופים אכפתיות לגורל גיבוריו, וכן שקנטיס לא עושה את הכאבים למעניינים, ושני השחקנים הראשיים "עושים טובה שהם משחקים, ולא מתאמצים יותר מדי".
ויליאם תומאס הגדיר את הסרט כ"מפגש של 'המכשפה מבלייר' עם 'מלתעות'", אך לא משתווה לשניהם. עם זאת, הוא סבר שהסרט מצטיין במיקוד תשומת הלב לסיטואציה שהגיבורים נמצאים בה, יותר מאשר לאהדה אישית כלפיהם.
אתר התרבות הפופולרית "Plugged In" ציין לחיוב את השימוש במצלמה ידנית על מנת ליצור מותחן של "האדם נגד הטבע" באופן שנוגע בפחד ההיולי של היות אדם נתון לחלוטין לחסדי הטבע וגחמותיו. עם זאת, נמתחה ביקורת על סצנת עירום שאיננה מוצדקת בהקשר של הסרט.
מבקר הקולנוע הישראלי אלון רוזנבלום הגדיר את הסרט כאפקטיבי, ראוי, מורט עצבים ומרתק, אולם לאור העובדה שבמהלך הצילומים הושלכו למים חתיכות בשר כדי למשוך את הכרישים לעבר המצלמה והשחקנים, העלה רוזנבלום תהיות על האתיקה המקצועית: האם שווה לסכן את השחקנים עד כדי כך, כדי להגיע לשוט המושלם?
סרטי המשך

בשנת 2006 ראה אור סרט אימה פסיכולוגי גרמני בשם "Adrift", שקיבל בישראל את השם "לכודים בלב ים". עלילת הסרט, שצולם במלטה, שונה בתכלית מ"ים של פחד" ואיננה כוללת כרישים. אולם לצורכי הפצה, בגרמניה ניתן לסרט השם "Open Water 2: Adrift", והוא שווק כסרט המשך.
בשנת 2017 יצא הסרט האוסטרלי "Open Water 3: Cage Dive" שצולם בסגנון Found Footage. עלילת הסרט לא ממשיכה את עלילת "ים של פחד", אולם חברת Lionsgate שהפיצה גם אותו, השתמשה בשם המקורי כגימיק שיווקי.
אף ששני הסרטים שווקו כסרטי המשך, הם לא דומים למקור, וניתן להתייחס אליהם כאל סרטי ספין אוף.
לקריאה נוספת

הסיפור שמאחורי הסרט:
Jason Daley, A Watery Grave, Outside Online, 1.10.2003
A mystery resurfaces, The Age, 7.8.2004
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  Kohn, Eric, ‘Open Water’: How a $500,000 Indie Launched a 14-Year-Old Horror Franchise, IndieWire, ‏10.8.2017
1 2 3  Lovgren, Stefan, "Open Water": The Sharks, and the Fear, Were Real, National Geographic, ‏5.8.2004
↑  cbsTang33 (2009-06-22), Chris Kentis Interview, נבדק ב-2017-09-04
↑  Horwitz, Tony, FILM; Dying At Sea. Probably., The New York Times, ‏1.8.2004
↑  Fickling, David, The cruel sea, The Guardian, ‏23.7.2004
↑  Two Divers Left at Sea -- did the head count fail?, UnderCurrent, ‏Retrieved 7.9.2017
↑  Tom and Eileen LONERGAN, www.australianmissingpersonsregister.com
↑  Alice M. Walton, Spidey swings to Saturn victory, Variety, ‏4.5.2005
↑  Open Water, נבדק ב-2018-11-10
↑  Don’t Go In The Water, Again: Chris Kentis’ frightening “Open Water”, IndieWire, ‏5.8.2004
↑  AmericanHumane, Open Water, humanehollywood.org (באנגלית) (ארכיון)
↑  About : Cristina Zenato, cristinazenato.com (באנגלית)
↑  Magic Kingdom, DiveBoard, ‏Retrieved 4.9.2017
1 2  Sontag, Deborah, FILM; A Couple Go For a Morning Dive . . ., The New York Times, ‏1.8.2004
↑  Open Water (2004) - International Box Office Results - Box Office Mojo, www.boxofficemojo.com (באנגלית)
↑  Open Water, נבדק ב-2017-09-07
↑  Open Water (באנגלית), נבדק ב-2017-09-07
↑  Ebert, Roger, Open Water, RogerEbert, ‏6.8.2004
↑  Scott, A.O., FILM REVIEW; Hanging With Sharks, Real Sharks, New York Times, ‏6.8.2004
↑  Thomas, William, Open Water Review, Empire Online, ‏14.10.2015
↑  Open Water Movie Review | Plugged In, www.pluggedin.com (באנגלית)
↑  אלון רוזנבלום, ‏ים של פחד - ביקורת סרט, באתר "סרט", 24 באוקטובר 2004
↑  Open Water 2: Adrift (2006), נבדק ב-2017-09-07
↑  Jacob, Evan, REEL ADVICE: Open Water 2: Adrift, Movie Web, ‏13.6.2007
↑  Forde, Kevin, Top 10 Film Spin-offs That Bear Little Resemblance to the Original, TopTenz, ‏3.5.2013
↑  Campbell, Christopher, Here's The Long Confused History Of Sequels That Use 'Too' Instead Of '2', Business Insider, ‏21.6.2014
↑  Lambie, Ryan, 10 Cloverfield Lane: when is a sequel not a sequel?, Den of Geek, ‏20.1.2016
דג מלוח (משחק ילדים)

ילדים משחקים בדג מלוח
דג מלוח הוא שמו של משחק ילדים המכונה גם אחת שתיים שלוש דג מלוח או מכשפה מביטה. בספרו 'הניצוץ', סטיבן קינג מזכיר משחק דומה בשם רמזור אדום, שהשוני המהותי היחיד בו הוא שהסופר סופר עד עשר.
חוקי המשחק

לחוקי המשחק מגוון גרסאות, המורכבות כולן משלושה שלבים. בכולן, נבחר אחד המשתתפים לתפקיד "דג מלוח". המשחק מסתיים בכך שנבחר המשתתף שימלא את תפקיד הדג המלוח בסיבוב הבא.
חוקי המשחק > שלב ראשון

הדג המלוח עומד צמוד לקיר או קו דמיוני. שאר המשתתפים עומדים במרחק כ-10 מטר ממנו, מאחורי קו קבוע מראש. ה"דג המלוח" מסתובב עם הגב למשתתפים, קורא במהירות "1, 2, 3 דג מלוח", ומסתובב חזרה אל המשתתפים. בזמן שהוא קורא, יתר המשתתפים מתקדמים לעברו. כאשר הוא פוקח עיניים הם קופאים במקום. אם הדג המלוח רואה מישהו זז, הוא פוקד עליו לחזור לקו התחלה. מטרתם של המשתתפים להגיע אל הדג המלוח ולגעת בו, או, בגרסה אחרת של המשחק, לגעת בקיר לידו הוא עומד.
גרסה נוספת: לאחר שהדג המלוח מסיים לספור עד שלוש, הוא עובר בין יתר המשתתפים הקפואים על עומדם. הוא משנה את התנוחה בה הם עומדים כרצונו (מפסל בהם). בזמן שגבו מופנה לחלק מן המשתתפים, הם יכולים להתגנב אל קו היעד. כמובן, אם הדג המלוח ראה את המתגנב, עליו לחזור לקו ההתחלה.
יש גם גרסה שבה לאחר שהמשתתפים קופאים במקומם, ה"דג המלוח" ניגש לכמה משתתפים שבחר, ומנסה להצחיק אותם (ברוב המקרים אסור לו לגעת בהם). אם משתתף זז או צחק הוא חוזר לקו ההתחלה המסומן.
חוקי המשחק > שלב שני

לאחר שהגיע אחד השחקנים אל קו הסיום, אל מולו עומד הדג המלוח, נפתח השלב השני במשחק. גרסאות השלב:
הדג מספר סיפור, בו משולבות המילים "דג מלוח". במהלך הסיפור עשוי הדג המלוח להטעות את יתר השחקנים, בשלבו מילים דומות לצירוף המילים "דג מלוח" (לדוגמה "דג תפוח"). באומרו מילים אלו, הופך ה"דג המלוח" לתופס במשחק תופסת.
מספר הסיפור נוגע בכל מילה שהוא אומר במשתתף אחר.
השחקן שבו נוגע "הדג מלוח" בזמן שהוא אומר "מלוח" מתחיל לרדוף אחרי שאר משתתפי המשחק.
חוקי המשחק > שלב שלישי

משחק תופסת, מי שנתפס הופך להיות הדג המלוח בסיבוב הבא.
המשתתפים יכולים להגיע לנקודה מוסכמת מראש ומי שמגיע לשם חסין מהתפיסה באותו סיבוב.
בעולם

גרסאות שונות של המשחק משוחקות ברחבי העולם, בשמות שונים ובשינויים מינוריים בחוקים.
בתרבות הפופולרית

ראסל טי דייוויס התסריטאי של דוקטור הו, אמר שמשחק "דג מלוח" היה רעיון עבור המלאך הבוכה, מפלצת שחוזרת על עצמה בתוכנית מ-2005 ועד היום.
בסיפור סדרת הרכבות פרסי והמכנסיים, פרסי מנסה לשחק "דג מלוח" עם המאמנים, אך במקום זאת פוגע בטרולי של מכנסיים.
שלישיית מוזיקת העם פיטר, פול ומרי עיבדו את המשחק "דג מלוח" לשיר בשם "Rocky Road" באלבומם משנת 1963, In the Wind.
Hajime Syacho, היוטיובר הפופולרי ביותר ביפן שיחק במשחק "דג מלוח" במרכז הפיתוח התעשייתי בקנאזאווה -קו, יוקוהמה, מחוז קנאגאווה ב-24 באוקטובר 2015, ביחד עם 740 משתתפים בסך הכל. הישג שנרשם בספר השיאים של גינס.
בסרט הקצר "The Case of the Missing Hare" משנת 1942, באגס משחק "דג מלוח" עם הקוסם בזמן שבהמה מסתערת על באגס כדי להרוג אותו.
בסרט "רובוקופ" משנת 1987, נראית הדמות הטיטולרית משחקת את המשחק עם ילדי בית ספר יסודי בצילומים שהוצגו במהלך דיווח חדשותי בסרט.
במנגה היפנית "כרצון האלים" והעיבוד הקולנועי שלה מ-2014, זהו אחד המשחקים שהתלמידים נאלצים לשחק עם בובת דארומה.
בסדרה הדיסטופית "משחק הדיונון" של נטפליקס, "דג מלוח" היה המשחק הראשון של התחרות. המתמודדים שיחקו את המשחק עם בובה גדולה הדומה ליאנג-הי, נערה צעירה מסדרת ספרים קוריאנית. המשחק ששיחק היה גרסה קטלנית יותר, שבה כל מי שייתפס זז אפילו במילימטר נורה למוות.
Crab Game, משחק משנת 2021 המבוסס על סדרת משחק הדיונון של נטפליקס, מציג את המשחק כפי שמתואר בתוכנית - רק בגרסה זו, השחקנים מתפוצצים ולא יורים בהם כשהם מפסידים.
במשחק "Poppy Playtime: Chapter 2 – Fly in a Web" (אנ') משנת 2022, יש קטע דומה במקצת למשחק "דג מלוח" שבו השחקן חייב לנווט דרך מסלול מכשולים תוך שהוא נרדף על ידי צעצוע זחל גדול. כשהאור נדלק, השחקן חייב לעמוד במקום ולא יכול לזוז עד שהאור כבה שוב.
הפרק השלישי של המשחק "Faith: The Unholy Trinity" משנת 2017 מציג את המשחק "דג מלוח" כשיטה להשיג את המפתח להתקדמות. השחקן חייב לאסוף את המפתח ולחזור מבלי להיתפס על ידי הכת והשד האפור. אי ציות יוביל למוות.
הערות שוליים

↑  "המשחק הגדול ביותר של Darumasan ga koronda" (הודעה לעיתונות)., באתר プレスリリース・ニュースリリース配信シェアNo.1｜PR TIMES, ‏2015-11-27 (ב־)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 481bb046-f805-4364-ae1b-b11d72957eb6
יעקב פרנק

ערך זה עוסק במנהיג התנועה המשיחית במאה ה-18. אם התכוונתם לחבר כנסת מסיעת המערך, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  1726 האיחוד הפולני-ליטאי קורוליבקה (אנ'), האיחוד הפולני-ליטאי 
 פטירה:  10 בדצמבר 1791 (בגיל 65 בערך) האימפריה הרומית הקדושה אופנבך על המיין, רוזנות איזנבורג 
 שם לידה:  יַעֲקֹב יוֹסֵף בן יְהוּדָה לייב 
 מדינה:  האיחוד הפולני-ליטאי 
 מקום קבורה:  אופנבך 
 השקפה דתית:  פרנקיזם, נצרות קתולית, אסלאם, יהדות, נצרות אורתודוקסית 
 
יעקב פרנק (בפולנית: Jakub Frank;‏ 1726 – 10 בדצמבר 1791) היה מיסטיקאי ומנהיג יהודי אנטינומיסטי שהגדיר את עצמו כמשיח בפולין של המאה ה-18. פרנק סחף אחריו כת מאמינים, והוא נחשב אחד מממשיכי דרכו של שבתי צבי. הוא ייסד את כת הפרנקיסטים (אנ'), ובסתיו 1759 התנצר עם קבוצה מתלמידיו. זמן קצר לאחר מכן סר חינו בעיני המלך והוא נכלא במנזר צ'נסטוחובה.
פרנק החיה מחדש את השבתאות, תנועתו של שבתי צבי, בגלגול חדש. יש הטוענים כי פרנק לא היה מקובל, וכן חתר לפשטות בהגותו, לעומת הגותו של נתן העזתי. בכת שגיבש היו נוהגים כלפי חוץ כיהודים, ובסתר על פי מנהגיהם. כדי לזכות באהדת הכנסייה קבע את עיקרי הכת כדומים מאוד לעיקרי הנצרות, אולם בפנים כפולות: הוא השתמש בכינוי "משיחו שישוב" לתיאור שבתי צבי, בעוד הכנסייה הבינה שהכוונה לישו.
לצד שבתי צבי, נחשב פרנק כסמל של משיח שקר ביהדות.
רקע היסטורי

בסוף המאה השבע עשרה התקיימו אגודות חשאיות של שבתאים (חסידי שבתי צבי) במזרח פולין (כיום אוקראינה), במיוחד בפודוליה ובגליציה.
בציפייה למהפכה המשיחית, הפרו שבתאים אלה את החוקים והמנהגים היהודיים. רבני פולין ניסו לאסור את "הכפירה השבתאית" בעצרת לבוב ב-1722.
ראשית חייו

פרנק נולד בעיירה קורולובקה שבפודוליה (לטענת ש"י עגנון ואחרים פרנק נולד בבוצ'אץ' ושב להתגורר בה לאחר חזרתו מטורקיה; עגנון אף מצביע על מיקום ביתו של פרנק), למשפחה שבתאית, בשנת 1726. בצעירותו עקרה משפחתו לרומניה, שם התגוררו בצ'רנוביץ ובסניאטין. פרנק הצהיר שלא למד תלמוד ושכל עיסוקו היה בקבלה.
בגיל שתים-עשרה החל לעבוד כשוליה אצל סוחר מבוקרשט שלקחו עמו לטורקיה. כסוחר באריג טקסטיל ואבנים יקרות, פרנק הרבה לנסוע ולבקר בשטחים העות'מאניים, שם זכה בכינוי "פרנק", שם שניתן בדרך כלל במזרח לאירופים. בשנת 1752, הוא נישא לחנה כהן בעיר ניקופול שבבולגריה, ובין השנים 1752–1755 חי באיזמיר ובסלוניקי, שבהן הפך למרכז תנועת השבתאים הנסתרים דונמה. בשנים אלו החל פרנק להתנבא וטען שהוא גלגולו של שבתי צבי, ושהוא המשיח.
מותו ויורשיו

פרנק מת בג' בטבת ה'תקנ"א (10 בדצמבר 1790) באופנבך. בתחילה הוזכר משה דוברושקה כמי שעתיד להחליפו, אך לבסוף תפסה את מקומו בהנהגת הכת בתו רחל, או בשמה הנוצרי אווה, שעוד בחייו שימשה לצידו דמות מרכזית בפולחני הכת וכונתה "המטרוניתא הקדושה". תחת הנהגתה של אווה התדלדלה הכת ומקורותיה הכספיים פסקו כמעט לחלוטין, ובשנת 1816, לאחר שעוקלו נכסיה, מתה אווה בחוסר כל.
אסופה חלקית מתורותיו של פרנק נרשמה על ידי תלמידיו בספר דברי האדון שמצוי בכתבי יד. הספר תורגם על ידי פאניה שלום, אך לא הודפס בשלמותו מעולם. בשנת 1997 פרסמה רחל אליאור מהדורת ביניים של הספר על סמך כתב היד של תרגומה של פאניה שלום, ובה פורסמו חלקים נבחרים מהספר.
המחקר וההתייחסות ליעקב פרנק לאחר מותו

בניגוד לשבתי צבי שעל אף קיבוע שמו כנביא שקר, המשיכה דמותו להיתפס במאות שחלפו לאחר מותו כבעלת חשיבות לאומית ואף רומנטית, הרי שאצל יעקב פרנק אימצו רוב החוקרים והכותבים את כתביו האורתודכסיים והחריפים נגדו של יעקב עמדין. החוקר יונתן מאיר כותב: "שבתי צבי הפך סמל לגואל שכשל ואילו פרנק נותר סרוח בשלולית עכורה.". דמותו משכה דווקא את אלו שחיפשו את החלק המיני והפרוורטי בדמותו, כפי שעשה אף יצחק בשביס זינגר שפרסם ב-1936-1935 בפארווערטס רומן בהמשכים, "דער זינדיקער משיח" (המשיח החוטא).
גם בספרות המחקר, למשל ב"דברי ימי ישראל" של היינריך גרץ, (שנות ה-60 של המאה ה-19), תפיסתו של פרנק הייתה בראש ובראשונה כשרלטן ונוכל. למרות שחלק גדול מאותם חוקרים מוקדמים חלק על התפיסות הרבניות ששררו במחצית השנייה של המאה ה-18, הם העתיקו את דברי הרבנים שעמדו במלחמה מול השבתאות . ב-1937 טען גרשם שלום במאמרו "מצווה הבאה בעבירה (להבנת השבתאות)" כי רוב ספרות המחקר נגועה במילות גנאי חוזרות ונשנות על שבתי ועל אלו שבאו בעקבותיו ושהקורא אינו יכול אלא לתמוה על ריבוי הכינויים של רמאי ונוכל. לטענת שלום, רוב אותם חוקרים מוקדמים חוזרים על הביטוי "חתירה תחת היהדות", אך אינם מנסים לחקור מה הם שורשי אותה חתירה ולאן היא מובילה. אולם גם גרשם שלום כתב על פרנק שהוא "מנהיג דתי שהוא אדם מושחת ובליעל באמת, ספק רמאי ספק מנוול". למרות זאת, שלום תרם רבות לביאור תורתו של פרנק והסמיך את התאולוגיה שלה על יסודות היסטוריים ופילולוגיים. לדברי אהרן זאב אשכולי, הובן בעת החדשה כי "השבתאי לא היה כופר מופקר אלא כוסף לגאולה, שברוב כיסופיו לא היה מסגל לחזור לתוך חיי הצפייה המתמדת והסבלנית לגאולה.". אשכולי אף כתב כי שבתאי צבי היה הראשון אחרי 1,500 שנה שגילה עניין בתורת ישו. עניין שתחילתו התנגדות רעיונית וסיומו פשרה ואף ברית. עם השמד שהוביל פרנק נסתם הגולל על תנועת השבתאות. בכך אפשר פרנק לקהל ישראל להתבצר ולהקים לו גדר והציפייה למשיח נשארה בתוקפה.
במקביל החל גם מחקר היסטורי פולני, שחלוצו היה אלכסנדר קרויזהאר (גר') (1895) והמשיך בו מאיר בלבן בספר "לתולדות התנועה הפרנקית" (תרצ"ד-תרצ"ה), שעסק בעיקר בוויכוחים הפומביים שנערכו בין הפרנקיסטים ונאמני התלמוד ובעלילת הדם בוויסלוויצה ב-1760.
רק במאה ה-21 צעד המחקר צעד משמעותי נוסף עם מחקריו של פאבל מצ'ייקו. מצ'ייקו שם את פרנק בקונטסט של שרלטנים אירופאיים אחרים שפעלו במאה ה-18 ומראה את פרנק לא כחוליה ברצף של מינות שבתאית, ולא כמשיח שקר, אלא כגואל אנרכי שחזונו הסינקרטיסטי לא הובן ונדחה על ידי רבנים וכמרים. ספרה של אולגה טוקרצ'וק, "ספרי יעקב", ממשיך מגמה זו ומצייר רב־תרבותיות תוססת שנעלמה, אך יש לזכור כי הוא נכתב מנקודת מבט של ההיסטוריה הפולנית וכי מדובר ברומן היסטורי ולא במחקר היסטורי.
לקריאה נוספת > מקורות ראשוניים

ספר דברי האדון. תרגמה פניה שלום. מהדורת ביניים בעריכת רחל אליאור, 1997
הכרוניקה – תעודה לתולדות יעקב פרנק. תרגם מפולנית וההדיר הלל לוין, ירושלים תשמ"ד
הלל לוין, הכרוניקה, מהדורה 2024, האקדמיה הלאומית למדעים
בפברואר
לקריאה נוספת > מחקרים

גרשום שלום, מצווה הבאה בעבירה. בתוך: מחקרים ומקורות לתולדות השבתאות וגלגוליה. ירושלים תשל"ד: עמ' 9–67 (מאמרו פורץ הדרך של גרשום שלום משנת תרצ"ז, בו החל המחקר המודרני בנושא)
גרשום שלום, התנועה השבתאית בפולין. בתוך: מחקרים ומקורות לתולדות השבתאות וגלגוליה. ירושלים תשל"ד: עמ' 68–140 (פורסם במקור תשי"ד)
רחל אליאור, 'ספר דברי האדון' ליעקב פרנק: ניהיליזם דתי וחזון החירות המשיחי כריאליזציה של מיתוס ומטפורה. בתוך "החלום ושברו: התנועה השבתאית ושלוחותיה – משיחיות, שבתאות ופרנקיזם", ירושלים תשס"א, כרך ב'. נוסח מקוון חופשי באתר פרויקט בן יהודה
בנימין שלמה המבורגר, משיחי השקר ומתנגדיהם, הוצאת מכון מורשת אשכנז, בני ברק תשס"ט[דרושה הבהרה]
פאבל מצ'ייקו, ערב רב: פנים וחוץ בוויכוח הפרנקיסטי, מרכז זלמן שזר, 2016. המקור האנגלי פורסם בשנת 2011 בהוצאת אוניברסיטת פנסילבניה. זהו המחקר המדעי המעודכן ביותר בנושא יעקב פרנק והפרנקיזם, ומסתמך על תעודות שלא היו מוכרות קודם, לרבות מסמכים מהארכיונים הסודיים של הוותיקן.
לקריאה נוספת > יצירות ספרות המבוססות על חייו, וביקורות עליהן

אולגה טוקרצ'וק, ספרי יעקב, הוצאת כרמל, 2020
רחל אליאור, על יעקב פרנק ועל ספרה של אולגה טוקרצ'וק, ספרי יעקב. הארץ, תרבות וספרות, 24 במרץ 2020. זמין בפרויקט בן יהודה.
פלא אוהד אזרחי, אפלה זוהרת, הוצאת דופן, 2020. רומן היסטורי עם פרשנות חדשה לפרשת יעקב פרנק.