stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרשות הזמנית של הקואליציה

| --- | --- |

 Security, Liberty, Equality, Justice
 מידע כללי
 מדינה:  עיראק עיראק
 תאריך הקמה:  21 באפריל 2003
 תאריך פירוק:  28 ביוני 2004
 ראש:  ג'יי גרנר (2003)  פול ברמר (2003–2004)
 קואורדינטות:  33°20′00″N 44°23′00″E﻿ / ﻿33.333333333333°N 44.383333333333°E﻿ / 33.333333333333; 44.383333333333
 he
 
הרשות הזמנית של הקואליציה (בערבית: سلطة الائتلاف المؤقتة – בתעתיק מדויק: סֻלְטַת אל-אִאְ'תִלָאף אל-מֻאַ'קַתַה; באנגלית: Coalition Provisional Authority, בראשי תיבות CPA) הייתה ממשלת מעבר עיראקית אשר הוקמה על ידי ארצות הברית לאחר הפלתו של משטר הבעת' (אנ') של נשיא עיראק, סדאם חוסיין בעקבות פלישת הקואליציה בהובלת ארצות הברית לעיראק במלחמת עיראק במרץ 2003.
הרשות הזמנית של הקואליציה קיבלה על עצמה את כל הסמכויות השלטוניות הרלוונטיות לצורך ניהולה השוטף של עיראק, מתאריך הקמתה ב-21 באפריל 2003 ועד פיזורה ב-28 ביוני 2004 (ובסך הכל תקופה של 14 חודשים ושבוע). הרשות הזמנית פעלה ליצירת תנאים של ביטחון ויציבות בעיראק, באופן שיאפשר למנגנון המדינה החדש לכונן בחירות שיאפשרו לציבור העיראקי לעצב באופן דמוקרטי את עתידו. הרשות הזמנית ספגה ביקורת רבה על הניהול הלוקה של כספים שהוקצו לה לצורך שיקום עיראק. המפקח המיוחד של ארצות הברית לשיקום עיראק, סטיוארט בואן, מעריך את הכספים שאבדו על-ידי הרשות הזמנית בכ-8 מיליארד דולר. אחת התגליות המרעישות של בואן התרחשה ב-2010 כאשר מזומן שנגנב מהקרן לפיתוח עיראק בסכום של מעל מיליארד דולר התגלה מוחבא בבונקר בלבנון.
הרקע להקמת הרשות

בינואר 2003, חודשיים לפני פלישת הקואליציה לעיראק, הוקם המשרד לשיקום וסיוע המוניטרי על-ידי ממשלת ארצות הברית. המשרד לשיקום היה הגוף המקורי שהוקם על ידי ממשלת ארצות הברית לצורך שיקום עיראק של אחרי פלישת הקואליציה למדינה.
ג'יי גרנר, גנרל אמריקאי בדימוס, מונה כמנכ"ל המשרד לשיקום, לצד שלושה סגנים. לאחר פיזור המשרד לשיקום והורשת סמכויותיו לרשות הזמנית, מונה גרנר כמנכ"ל הרשות הזמנית. הסיבות לבחירה בגרנר היו ניסיונו הצבאי בעיראק במהלך מלחמת המפרץ (1991) וקשריו האישיים עם מזכיר ההגנה האמריקני דונלד רמספלד. עם זאת, כהונתו ארכה רק כחודש, וב-11 במאי 2003 מונה במקומו פול ברמר. במקביל לכניסתו לתפקיד מנכ"ל הרשות הזמנית, התמנה ברמר גם כשליחו המיוחד של נשיא ארצות הברית לעיראק. ברמר כונה בפי כלי תקשורת שונים ובמסמכים רשמיים של הבית הלבן בתואר שגריר, מכיוון שזה היה התפקיד הממשלתי הבכיר ביותר שהגיע אליו (שגריר בהולנד). עם זאת, ברמר לא היה שגריר ארצות הברית בעיראק כיוון שארצות הברית לא החזיקה באותה תקופה נציגות דיפלומטית רשמית בעיראק. עם כניסתו לתפקיד, החל ברמר ביצירת מנגנון למניעת שחיתויות בכסף שהעבירה ארצות הברית לעיראק.
תקציבה של הרשות הזמנית הגיע ישירות ממשרד ההגנה האמריקני שהרשות הוקמה כמחלקה שלו. כראש הרשות, ברמר דיווח ישירות לשר ההגנה. על אף שלאחר כיבושה, נכחו בעיראק גם כוחות מקרב צבאות אחרים בקואליציה, פיקוד מרכז של הצבא האמריקני (USCENTCOM) הופקד באופן כמעט בלעדי על אספקת תמיכה צבאית לרשות הזמנית.
פעילות הרשות

בימים שלאחר הפלישה האמריקנית והפלת משטרו של סדאם חוסיין, הסתערו המוני עיראקים על ארמונותיו המפוארים ובזזו אותם, אולם מרבית המבנים עצמם נשארו שלמים וללא פגע. הרשות הזמנית התמקמה בתוך הארמונות הללו, שהיו מפוזרים בכל רחבי המדינה, ופעלה מהם. כמה מהארמונות הללו נותרו בחזקתו של הממשל האמריקני אף לאחר החזרת הסמכויות לניהול המדינה לריבון העיראקי ב-2004. המרכז המנהלי הראשי של הרשות הזמנית מוקם במתחם מבני השלטון במרכז שנודע בשם האזור הירוק בבגדאד ושהפך עד מהרה לאזור מוקף חומה ומאובטח היטב.
הרשות הזמנית הייתה אחראית גם על ניהול הקרן לפיתוח עיראק בשנה שלאחר פלישת כוחות הקואליציה למדינה. קרן זו החליפה את תוכנית נפט תמורת מזון של האו"ם ומימנה תוכניות שונות לחיזוק הכלכלה העיראקית בתחומי המזון, החשמל, והנפט, וכן הבטיחה את תשלום משכורותיהם של עובדי המדינה ואת פעילותם השוטפת של משרדי הממשלה השונים.
הצעד הראשון של הרשות הזמנית תחת הנהגתו של ברמר היה פרסום צו מספר 1, מתאריך 16 באפריל 2003, שהורה על פירוק מפלגת הבעת' ועל החלתם של צעדי דה-בעת'יפיקציה בעיראק. צעד זה היה הכרחי לצורך שימור היציבות בעיראק לאור הדאגה הרבה שרווחה בציבור העיראקי מפני אפשרות תקומתה של מפלגתו של סדאם חוסיין והמשך שליטת המפלגה ואנשיה במוקדי השלטון בעיראק. מטרת מדיניות הדה-בעת'יפיקציה הייתה קידום הקמתה של מערכת פוליטית דמוקרטית בעיראק והרשות פרסמה מאה צווים לאורך פעילותה על מנת לממש מדיניות זו. מבקריה של מדיניות הדה-בעת'יפיקציה טענו כי המדיניות הייתה לא דמוקרטית, הדירה את האוכלוסייה הסונית במדינה מתעסוקה במגזר הציבורי, ותרמה משמעותית להידרדרות המצב הביטחוני בעיראק (בעיקר בעקבות פירוק כוחות הביטחון העיראקיים).
צו מספר 2 של הרשות הזמנית, שפורסם ב-23 במאי באותה שנה, פיזר את הצבא העיראקי לצד מנגנוני שלטון אחרים של משטר הבעת' על עובדיהם והוביל עקב כך לאבטלה של יותר מ-500,000 אזרחים עיראקים. העובדה שאנשי מפלגת הבעת' בצבא ובמוסדות השלטון היו בעיקר סונים גרמה להיווצרות תחושת תסכול ומרמור בקרבם ולהחרפת השסע הסוני-שיעי במדינה. ב-22 ביולי 2003, הקימה הרשות הזמנית את מועצת הממשל העיראקית ומינתה את חבריה, שהיו ברובם עיראקים גולים שיצאו לגלות במהלך שנות שלטונו של סדאם ומתנגדי משטר שנרדפו על-ידי המשטר הקודם. מועצת הממשל העיראקית הייתה כפופה באופן רשמי לרשות הזמנית, אך עם זאת ניתנו בידיה מספר סמכויות מפתח: מינוי נציגים לאו"ם, מינוי שרים זמניים, וניסוח חוקה זמנית שנודעה בתקופת המעבר השלטונית בשם המשפט האדמיניסטרטיבי. חוקה זו נועדה לסייע בניהול עיראק בתקופה זו ועד אשר חוקה קבועה תיכתב ותאושר על ידי ציבור האזרחים.
ב-14 בדצמבר 2003, כינסה הרשות הזמנית מסיבת עיתונאים כדי לבשר על לכידתו של סדאם חוסיין ולקיחתו למעצר על ידי הצבא האמריקני. במסיבת העיתונאים נכחו הגנרל ריקרדו סנצ'ז מצבא ארצות הברית, ראש הרשות הזמנית ברמר, ומספר חברים ממועצת הממשל העיראקית, וכן אנשי תקשורת מכל רחבי העולם. על מנת להימנע מפעולות טרור מתוכננות ותחת לחץ שהפעיל הנשיא בוש, שרצה לסיים את הכיבוש לפני הבחירות הנשיאותיות של 2004, הרשות הזמנית העבירה את סמכויות השלטון לממשלה העיראקית הזמנית החדשה ב-28 ביוני 2004. העברת השלטון תוכננה במקור ל-30 ביוני 2004 אך בגלל החשש שהאירוע יזמן פעולות טרור הטקס נערך יומיים לפני המועד המתוכנן, ללא הודעה מוקדמת. העברת הסמכויות התרחשה מאחורי דלתיים סגורות וללא אירועים או טקסים פומביים מיוחדים. עם פירוקה של הרשות הזמנית, עזב ברמר את עיראק עוד באותו יום.
מבנה הרשות הזמנית

הרשות הזמנית התחלקה לארבעה מחוזות גאוגרפיים. מטה המחוז הצפוני (CPA North) ישב בעיר ארביל; מטה המחוז המרכזי (CPA Central) ישב בארמון הרפובליקני בבירה בגדאד; מטה מחוז מרכז-דרום (CPA South Central) היה בעיר אל-חלה, הסמוכה להריסות העיר העתיקה בבל; והמחוז הדרומי (CPA South) היה ממוקם בעיר בצרה. כל מחוז פעל בצורה אוטונומית למחצה אך כולם חלקו את אותן המטרות שעיקרן ייצובה ושיקומה של עיראק. המצב הביטחוני ורמת התסיסה האזרחית בעיראק השתנו תכופות לפי המחוזות השונים, ועל כן היו רמות שונות של הצלחה לתוכניות הרשות הזמנית במחוזות השונים בהן פעלה.
דירקטוריון הרשות הזמנית

הדירקטוריון של הרשות הזמנית הורכב מ-11 חברים, 10 מהם אמריקאים, בריטים, או אוסטרלים שהיו בכירים ברשות הזמנית, וחבר אחד ממועצת הממשל העיראקית. יו"ר הדירקטוריון היה גם יועץ בכיר לשר האוצר העיראקי מטעם הרשות הזמנית. בין השאר, היה הדירקטוריון אחראי על מתן המלצות להנהלת הרשות הזמנית בעניין מכרזים ועל פיקוח על טוהר התהליכים. כדי להבטיח שקיפות, נקבע כי כלל הדיונים החשובים בעניין יתרונות וחסרונות של התוכניות שעלו לדיון יהיו גלויים לציבור על-ידי חשיפת הפרוטוקולים לציבור. עם זאת, מרבית מהמפגשים הללו לא תועדו כראוי. בנוסף, ראש הרשות היה אמור לקבל החלטות בעניין מכרזים רק לאחר קבלת המלצות מהדירקטוריון. עם זאת, דיוני הדירקטוריון לא התקיימו על פי כללי השקיפות ההכרחיים. לראייה, מתוך 43 דיונים שהתקיימו ב-2003, החבר היחיד מטעם מועצת הממשל העיראקית נכח רק בשני דיונים.
הפרטת הכלכלה העיראקית

לפני הכיבוש האמריקני, הייתה הכלכלה העיראקית מתוכננת וריכוזית. מאפייניה המרכזיים היו איסור על בעלות זרה על עסקים, התעשיות הגדולות היו בבעלות המדינה והוטלו מכסים גבוהים כדי למנוע כניסת סחורות זרות למדינה. לאחר הפלישה לעיראק, פעלה הרשות הזמנית להפרטת הכלכלה העיראקית ופתיחתה להשקעות זרות באמצעות צווים שונים שפרסמה.
צו מספר 39, תחת הכותרת "השקעות זרות", הכיר בכך שהשקעות זרות יסייעו בפיתוח תשתיות בעיראק, יטפחו צמיחת עסקים עיראקים, ייצרו מקומות עבודה, יביאו להחדרת טכנולוגיה חדשה לעיראק, ויקדמו העברת ידע ומיומנויות לחברה העיראקית. הצו הורה כי "משקיע זר יהיה רשאי לבצע השקעות זרות בעיראק בתנאים נוחים לא פחות מאלה החלים על משקיע עיראקי", וכי "סכום ההשתתפות הזרה בישויות עסקיות חדשות שנוצרו או הקיימות בעיראק לא יוגבל..." בנוסף, המשקיע הזר "יהיה מורשה... להעביר לחו"ל ללא דיחוי את כל הכספים הקשורים להשקעותיו, לרבות מניות או רווחים ודיבידנדים...". מבקרים שונים של פעולת הרשות טענו כי היא שינתה באופן קיצוני את כלכלת עיראק. היא אפשרה השקעות זרות ללא הגבלה ולא הטילה מגבלות על הוצאת רווחים מחוץ למדינה. עם זאת, מדיניות זו תאמה את הסטנדרטים הבינלאומיים העכשוויים להשקעות זרות ישירות שעליהם נשען רוב העולם המפותח. הצו הוסיף כי "כאשר הסכם בינלאומי שעיראק חתומה עליו מעניק תנאים נוחים יותר עבור משקיעים זרים המקיימים פעילות השקעות בעיראק, יחולו התנאים הנוחים יותר תחת ההסכם הבינלאומי". לפי המבקרים, הצו נוסח באופן שאמור היא לייצר סביבה נוחה ככל האפשר למשקיעים זרים, ובכך לאפשר לתאגידים אמריקניים ורב-לאומיים לשלוט בכלכלת עיראק. אחרים טוענים שהרשות הזמנית ראתה ברפורמות השוק החופשי כלי חיוני במטרה לאפשר לעושר הנפט של עיראק לייצר צמיחה ופיתוח בני-קיימא, במקום להשאיר את עיראק במלכודת משאבים על-ידי הותרת חוקים ותקנות שניסח המשטר הטוטליטרי המודח.
צו מספר 17 של הרשות הזמנית העניק לכל הקבלנים הזרים שפעלו בעיראק חסינות מכל הליך משפטי מקומי בעיראק ולמעשה העניק חסינות משפטית מכל סוג של תביעה, אזרחית או פלילית, בגין פעולות שביצעו קבלנים אלה בתוך עיראק. צו מספר 49 דאג להפחתת מס לתאגידים הפועלים בתוך עיראק. הוא הפחית את תעריף המס המקסימלי מ-40% ל-15% מההכנסות.
מבקרי הרשות הזמנית טוענים כי מדיניותה הכלכלית השנויה במחלוקת הייתה אנטי-דמוקרטית ביסודה, או אף בלתי חוקית על פי החוק הבינלאומי, משום שרפורמה כלכלית דרסטית כמו זו שהועברה על-ידי הרשות הזמנית היא לגיטימית רק אם הועברה תחילה על-ידי ממשלה עיראקית נבחרת שלא נמצאת תחת שליטה זרה, וכי לכוח כובש אסור לשכתב את חוקי המדינה הכבושה.
הערות שוליים

↑  Wayback Machine, web.archive.org, ‏23 בפברואר 2004
↑  Ackerman, Spencer. "Over $8B of the Money You Spent Rebuilding Iraq Was Wasted Outright". Wired (באנגלית אמריקאית). ISSN 1059-1028. נבדק ב-2022-09-26.
↑  Billions set aside for post-Saddam Iraq turned up in Lebanese bunker, the Guardian, ‏12 באוקטובר 2014 (באנגלית)
↑  Nora Bensahel, After Saddam: Prewar Planning and the Occupation of Iraq, RAND Cooperation, 2008, עמ' 53
1 2  CPA Iraq, govinfo.library.unt.edu
↑  Dave Whyte, The Crimes of Neo-Liberal Rule in Occupied Iraq, The British Journal of Criminology, 2007, עמ' 177–195
↑  Aaron Mate, Pillage is Forbidden, The Guardian, ‏7 בנובמבר 2003
↑  Iraq: Responsibilities of the occupying powers, Amnesty International (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007521010005171  LCCN: no2003092032  NKC: kn20130531003  SUDOC: 181487764  VIAF: 148883189   WorldCat (עם VIAF): 148883189
המטה הכללי של צה"ל

ערך זה עוסק במטה הכללי של צה"ל. אם התכוונתם למונח במטה הראשי של צבאות באופן כללי, ראו .
| --- | --- |

סמל המטה הכללי
 פרטים
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   צבא ההגנה לישראל
 סוג:  מטה כללי
 בסיס האם:  מחנה רבין ("הקריה"), תל אביב
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1948–הווה (כ־77 שנים) 
 מקים היחידה:  יעקב דורי
 מלחמות:  כל מלחמות ישראל
 פיקוד
 דרגת המפקד:    רב-אלוף
 מפקד נוכחי:  אייל זמיר
 מפקדים:  ראש המטה הכללי
המטה הכללי של צבא הגנה לישראל (או בקיצור: המטכ"ל) הוא מטה המפקדה הכללית של צה"ל.
המפקדה הכללית

המפקדה הכללית היא המפקדה העליונה בצה"ל, בראשה עומד הרמטכ"ל, המפקד העליון בצה"ל. היא מורכבת מהרמטכ"ל ומהמטה הכללי.
המטה הכללי מהווה את מטה המפקדה הכללית, והוא מורכב מסגן הרמטכ"ל, ממטה מתאם וממטה מיוחד (מקצועי). תפקידו לבצע את הפעולות שייסיעו לרמטכ"ל לפקד על כוחות צה"ל ולשלוט עליהם ביעילות, כדי למלא את משימותיו.
המטה הכללי לא כולל בין החברים בו את מפקדי הפיקודים המרחביים הקדמיים – פיקוד הצפון, פיקוד המרכז ופיקוד הדרום.
המפקדה הכללית > הרכב המפקדה הכללית

הרמטכ"ל
המטה הכללי (מטה המפקדה הכללית)
סגן הרמטכ"ל, המשמש גם כראש מטה הצבא
המטה המתאם, המורכב מאגפי המטה הכללי: אגף המבצעים, אגף המודיעין, אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה, אגף התקשוב וההגנה בסב"ר, אגף התכנון ובניין הכוח הרב-זרועי, אגף כוח האדם ואגף אסטרטגיה ומעגל שלישי[דרוש מקור].
המטה המיוחד (המקצועי)
קציני החיל הראשיים: מפקד חיל האוויר, מפקד חיל הים, מפקד פיקוד העורף, קצין חי"ר וצנחנים ראשי, קצין שריון ראשי, קצין תותחנים ראשי, קצין הנדסה ראשי, קצין מודיעין ראשי, קצין תקשוב ראשי, קצין לוגיסטיקה ראשי, קצין טכנולוגיה ואחזקה ראשי, קצין הרפואה הראשי, קצין משאבי האנוש ראשי, קצין המשטרה הצבאית הראשי, קצין החינוך והנוער הראשי וקצין החיל הכללי הראשי.
מפקד זרוע היבשה
הפרקליט הצבאי הראשי (הפצ"ר)
דובר צה"ל
הרב הצבאי הראשי
ראש היחידה למחקר ופיתוח (מו"פ) במנהל למחקר ולפיתוח אמצעי לחימה ותשתית טכנולוגית (מפא"ת) שבמשרד הביטחון
היועץ הכספי לרמטכ"ל (היועכ"ל)
ראש מתאם פעולות הממשלה בשטחים (המתפ"ש)
יועצת הרמטכ"ל לענייני מגדר (יוהל"ם)
ראש מערך מדעי ההתנהגות (ממד"ה)
מבקר צה"ל
פורום המטה הכללי

לפי הוראות הפיקוד העליון, פורום המטה הכללי (פורום המטכ"ל) הוא פורום אלופי צה"ל וקצינים נוספים במטה הכללי המתכנס באופן עיתי לדיון בסוגיות על פי החלטת הרמטכ"ל.
בראש הפורום עומד הרמטכ"ל, וחברים בו אזרחים וקצינים, בהם כל הקצינים בדרגת אלוף (למעט נספח צה"ל בארצות הברית[דרוש מקור]), וקצינים אחרים, שמקצתם חברים גם במטה הכללי.
בפורום המטכ"ל מתארחים מפעם לפעם ראש הממשלה, שר הביטחון ובכירים אחרים במערכת הביטחון ובממשלה.
נכון למרץ 2025 מורכב הפורום מבעלי התפקידים הבאים:
ראשי המטה הכללי של צה"ל לדורותיהם

מאז ועד היום עמדו בראשות צבא ההגנה לישראל 24 רמטכ"לים בדרגת רב-אלוף. ראש המטה הכללי המכהן וה-24 במספר הוא רב-אלוף אייל זמיר, שנכנס לתפקיד ב-5 במרץ 2025.
מקום משכנו של המטה הכללי

כמה ימים לאחר קום המדינה עבר המטכ"ל מן הבית האדום שבתל אביב, לפסגת גן אברהם שברמת גן. לצורך כך פונו מספר בתים מדייריהם, ובית ההבראה "החלמה" שהיה במקום הפך למרכז המטה. ממנו ניהל דוד בן-גוריון את מלחמת העצמאות. מתחילת שנות ה-50 שוכן המטכ"ל בקריה שבתל אביב, בבסיס שבנובמבר 1996, שנה לאחר רצח ראש הממשלה יצחק רבין, נקרא "מחנה רבין". בשנת 1955 עבר המטכ"ל לבניין 22 שבמרכז בסיס זה, ובשנת 2005 עבר למגדל המטכ"ל שבצדו המזרחי של הבסיס.
ראו גם

הקריה
משרד הביטחון
ראש המטה הכללי
לקריאה נוספת

מאיר פינקל, המטכ"ל - כיצד הוא לומד, מתכנן ומתארגן, הוצאת מודן ומשרד הביטחון ההוצאה לאור, 2020.
ניר מן, תולדות מחנה המטכ"ל בשנים 1948–1955, צה"ל: המחלקה להיסטוריה, 2006
ניר מן, הקריה בשנות כינוּנה 1948–1955, ירושלים: כרמל והמרכז לחקר כוח המגן מייסודו של ישראל גלילי, 2012
ניר מן, בסיס המטכ"ל בקריה, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, 2016
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6   המפקדה הכללית 2.0101, באתר צה"ל, 12 בספטמבר 2012
↑  גל פרל פינקל, המטכ"ל – "גוף שמתמחה בניהול ובקבלת החלטות", "עדכן אסטרטגי", כרך 24 גיליון 2, אפריל 2021.
↑   תא"ל נעמה רוזן גרימברג היא המזכירה הצבאית לנשיא המדינה, באתר צה"ל, 31 ביולי 2022
|  חברי פורום מטכ"ל |
| --- | --- | --- |
| הרמטכ"ל | רב-אלוף אייל זמיר |  |
| סגן הרמטכ"ל | אלוף תמיר ידעי |  |
| ראשי אגפים | ראש אגף המודיעין: אלוף שלומי בינדר • ראש אגף המבצעים: אלוף עודד בסיוק • ראש אגף כוח האדם: אלוף דדו בר כליפא • ראש אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה: אלוף מישל ינקו • ראש אגף התכנון: אלוף אייל הראל • ראש אגף התקשוב וההגנה בסייבר: אלוף אביעד דגן • ראש אגף האסטרטגיה והמעגל השלישי: אלוף אליעזר טולדנו |  |
| מפקדי זרועות | מפקד זרוע היבשה: אלוף נדב לוטן • מפקד חיל האוויר: אלוף תומר בר • מפקד חיל הים: אלוף דוד סער סלמה |  |
| מפקדי פיקודים | מפקד פיקוד הצפון: אלוף אורי גורדין • מפקד פיקוד המרכז: אלוף אבי בלוט • מפקד פיקוד הדרום: אלוף יניב עשור • מפקד פיקוד העורף: אלוף רפי מילוא |  |
| קציני מטה נוספים | נשיאת בית הדין הצבאי לערעורים: אלוף אורלי מרקמן • מפקד המכללות הצבאיות ומפקד מפקדת העומק: אלוף נמרוד אלוני • מפקד הגיס המטכ"לי ופיקוד ההכשרות והאימונים: אלוף דוד זיני  • מפקד הגיס הצפוני: אלוף דן גולדפוס •  מתאם פעולות הממשלה בשטחים: אלוף רסאן עליאן • הפרקליטה הצבאית הראשית: אלוף יפעת תומר-ירושלמי • דובר צה"ל: תת-אלוף דניאל הגרי • היועץ הכספי לרמטכ"ל: תת-אלוף גיל פנחס • המזכיר הצבאי של ראש הממשלה: אלוף רומן גופמן • המזכיר הצבאי של שר הביטחון: תת-אלוף גיא מרקיזנו • המזכיר הצבאי של נשיא המדינה: תת-אלוף נעמה רוזן גרימברג • עוזר הרמטכ"ל: אלוף-משנה חיים בן-מויאל |  |
| אזרחים | מנכ"ל משרד הביטחון (ממלא מקום): איתמר גרף • ראש מפא"ת: תת-אלוף (מיל') דני גולד • מבקר צה"ל: תת-אלוף (מיל') עופר שריג • מבקר מערכת הביטחון: תת-אלוף (מיל') יאיר וולנסקי |  |
| יחידות צבאיות |
| --- | --- | --- |
| העת העתיקה | פלנקס • דקוריה • טורמה • מאניפולוס • קנטוריה • קוהורטה • לגיון • מורה |  |
| העת החדשה | חוליה • כיתה • צוות • מחלקה • פלוגה • גדוד • רגימנט • חטיבה (בריגדה) • אוגדה (דיוויזיה) • גיס (קורפוס) • ארמייה • קבוצת ארמיות • זירה • מטה כללי |  |
| יחידות בחיל הים וחיל האוויר | פלגה • שייטת • מספן • טייסת • כנף • בח"א • להק |  |
| יחידות בצה"ל | חטיבה מרחבית • אוגדה מרחבית • פיקוד מרחבי • המטה הכללי של צה"ל |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305537605171  VIAF: 133061724   WorldCat (עם VIAF): 133061724
יחסי איטליה–פולין

| יחסי איטליה–פולין |
| --- | --- |
איטליה: פולין


איטליה: פולין
שטח (בקילומטר רבוע)
301,340: 312,685
אוכלוסייה
59,211,903: 38,273,577
תמ"ג (במיליוני דולרים)
2,254,851: 811,229
תמ"ג לנפש (בדולרים)
38,081: 21,196
משטר
רפובליקה

יחסי איטליה–פולין הם היחסים התרבותיים והפוליטיים בין איטליה לפולין. בגלל קשרים חזקים בין שניהם, כמו הדת הרומית-קתולית וקווי דמיון היסטוריים, רבים התייחסו למערכת היחסים כאל אחווה פולנית-איטלקית.
יחסים היסטוריים ותרבותיים > ימי הביניים

בונה ספורזה, חברת בית ספורצה מדוכסות מילאנו, הפכה בשנת 1518 לאשתו השנייה של זיגיסמונד הראשון. בתכנון להעניק לולדיסלב השני יגיילו עצמאות כלכלית, היא הצליחה להשתלט על הדוכסות הגדולה של ליטא בשנים 1536–1546. בדרך כלל היא זכורה בשל הכנסת סלטים וירקות למטבח הפולני.
הרנסאנס הפולני החל להתפשט במאה ה-15 וה-16, והיה כתוצאה מאמנים (פרנצ'סקו פיורנטינו, ברתולומיאו ברצ'י, סנטי גוצ'י, מטו גוצ'י, ברנרדו מורנדו, ג'ובאני בטיסטה די קוואדרו וכו'), סוחרים (משפחת בונר, משפחת מונטלופי) והוגים (פיליפ קלימאכוס) איטלקים שהגיעו לפולין מאז סוף המאה ה-15. רובם הגיעו לקרקוב, בירת פולין עד שנת 1611. מדענים ומשוררים פולנים למדו באיטליה: ניקולאוס קופרניקוס בבולוניה, ויטלו, יאן קוחנובסקי וקלמנס ג'ניצקי באוניברסיטת פדובה. ברנרדו מורנדו תכנן את זמושץ', טומשוב לובלסקי ומספר מבנים.
יחסים היסטוריים ותרבותיים > המאה ה-18

ברנרדו בלוטו, הידוע בפולין ובגרמניה כ"קנלטו", היה צייר ונציאני שצייר 26 תצוגות של ורשה, אשר שימשו בשיקום העיר לאחר חורבנה הכמעט מלא על ידי חיילים גרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה. ג'קומו קזנובה ביקר בפולין בשנת 1766, לאחר מכן הגיע אלסנדרו קליוסטרו.
אנטוניו קוראצי היה אדריכל איטלקי שתכנן מספר בניינים בוורשה, כולל ארמון סטז'יץ' ותאטר ווילקי.
יחסים היסטוריים ותרבותיים > המאה ה-19

בתקופה הנפוליאונית היגרו חיילים, קצינים ומתנדבים פולנים רבים, במיוחד לאיטליה וצרפת, והקימו את הלגיון הפולני שנחשב לצבא פולני שבגלות, בפיקוד צרפתי. מפקדיהם הפולנים כללו את יאן הנריק דומברובסקי, קרול קניאזביץ', יוזף וויביצקי ואנטוני אמילקר קושינסקי. אז נוצר גם ההמנון הלאומי הפולני העתידי, Mazurek Dąbrowskiego, על ידי יוזף וויביצקי, ובו מילים שהבטיחו 'שובו של הצבא הפולני מאיטליה לפולין'. כמחווה, ההמנון האיטלקי, Il Canto degli Italiani, הזכיר את ההקרבה הפולנית נגד דיכוי אוסטרי ורוסי, "il sangue Polacco".
חלקים מפולין ואיטליה של ימינו היו שייכים זמן רב לאימפריה האוסטרו-הונגרית, והרכבות הממלכתיות האוסטריות המלכותיות אפשרו לנסוע מקרקוב לטריאסטה.
הלגיון של מיצקביץ' היה יחידה צבאית שהוקמה בשנת 1848 ברומא על ידי אחד המשוררים הפולנים הבולטים, אדם מיצקביץ', שהשתתף בשחרור איטליה לאחר כישלונו של מרד פולין גדול בשנת 1848. לאחר שהפציר ללא הצלחה באפיפיור פיוס IX לתמיכה, הוא הצטרף למילאנו לכוח צבאי של מהגרים פולנים, ובראשם מיקולאי קמינסקי. הלגיון, בפיקודו של קמינסקי, גדל ל-120 חברים עד יוני, ולחם בכמה קרבות. הם לחמו לצד אחרים בלומברדיה ובמתרסי גנואה כנגד המלוכנים, להגנת הרפובליקה הרומית.
הלגיון של גריבלדי היה יחידת מתנדבים איטלקים שנלחמו למען עצמאות פולנית במרד ינואר 1863. היחידה נקראה על שם המהפכן והלאומני האיטלקי ג'וזפה גריבלדי, אורגנה באיטליה על ידי בנו מנוטי גריבלדי והובלה על ידי הגנרל פרנצ'סקו נולו. נולו הגיע לקרקוב מאיטליה באפריל 1863. הקרב הראשון של היחידה בפולין היה בפודלצה ב-3 במאי 1863 שם ניצחה כוח רוסי. בהמשך, הוא לקח חלק בקרב על קרזייקווקה, בו יחד עם הצרפתים ארגנו את זואבות המוות, אולם היחידה ספגה נפגעים כבדים; נולו נהרג וסגנו נפצע אנושות ונפטר לאחר מספר ימים. פרנצ'סקו נולו נחשב לגיבור עצמאות גם באיטליה וגם בפולין.
יחסים היסטוריים ותרבותיים > המאה ה-20

בשנת 1918 איטליה הייתה המדינה הראשונה באירופה שהכירה בריבונותה של פולין. ההמנון האיטלקי (Il Canto degli Italiani) וההמנון הפולני (פולין עדיין לא אבדה) נושאים אזכורים היסטוריים הדדיים.
הקורפוס הפולני השני השתתף בקמפיין האיטלקי. 11,379 חיילים מתו, ורבים מהם נקברו בהפולני במונטה קאסינו או בקאסמאסימה. בתוך כך, למרות קשר מועט בין איטלקים ופולנים במהלך כל המלחמה, מקובל כי הצבא האיטלקי היה בין הטובים ביותר כלפי הפולנים ומעולם לא התייחס לפולנים באופן ברוטלי כמו עמיתיהם הגרמנים.
הסופר הפולני גוסטב הרלינג-גרודזינסקי התיישב בנאפולי, שם התחתן עם לידיה, בתו של הפילוסוף בנדטו קרוצ'ה.
הסרט הפולני-איטלקי מ-1946, Wielka droga, היה הסרט הפולני היחיד שלא צונזר עד 1989. הקומדיה הפולנית "ג'וזפה בוורשה" מציגה הרפתקאות של חייל איטלקי בוורשה הכבושה הנאצית.
פולסקי פיאט היה מותג רכב פולני. פיאט 508 יוצר בפולין מאז 1932, פולסקי פיאט 125p מאז 1967, בהמשך יוצרו גם פיאט 126 ואחרים. לנצ'יה איפסילון יוצרה בTychy.
ביוני-דצמבר 1966, דיפלומטים איטלקים ופולנים עשו מאמץ משותף להגיע לפתרון פשרה למלחמת וייטנאם, בזכות שגריר איטליה בסייגון, ג'ובאני ד'אורלנדה, ומקבילו הפולני, יאנוש לבנדובסקי, במה שמכונה מבצע ציפורני חתול. מאמצי השלום שלהם נתמכו על ידי שר החוץ האיטלקי אמינטורה פאנפאני. הפשרה הסופית שהושגה בין ד'אורלנדה ללבנדובסקי בספטמבר כללה: בחירות חופשיות בשליטה בינלאומית בתוך שנתיים; ממשלת דרום וייטנאם תכלול נציגים של החלקים הקיצוניים ושמירה על מדיניות נייטרליות; נסיגה סופית של הכוחות האמריקאים. מאמצי השלום הופסקו בהפתעה בעקבות ההפצצה האמריקאית על האנוי ב-2 ו-4 בדצמבר 1966.
בשנת 1978 נבחר קארול ויטילה לתפקיד האפיפיור הקתולי, האפיפיור הראשון שאינו איטלקי מאז המאה ה-16.
הזמרים האיטלקיים פארידה, דרופי, מרקו אנטונלי, אינ -גריד היו פופולריים בפולין, לפעמים יותר מאשר באיטליה. הפזמונאי והזמר הפולני צ'סלב ניימן הופיע באיטליה בשנים 1969 ו-1970 והשתתף בקנטגירו והפיק כמה סינגלים באיטלקית, למשל "ארקובלנו" (מעל הקשת).
"11 בספטמבר 1683" הוא סרט פולני-איטלקי על קרב וינה.
יחסים היסטוריים ותרבותיים > המאה ה-21

בשנת 2003 שתי המדינות תמכו בפלישה לעיראק על ידי קואליציה בהנהגת ארצות הברית. פולין לקחה חלק בפעולות הפלישה, ואיטליה רק בכיבוש שלאחר הפלישה לעיראק.
בשנת 2019 הגיע סגן ראש ממשלת איטליה, מתאו סלביני, לוורשה כדי לדון בברית פוליטית (ימנית) בין שתי המדינות לקראת הבחירות לפרלמנט האירופי 2019. רעיון זה נתמך על ידי ירוסלב קצ'ינסקי, מנהיג מפלגת השלטון בפולין.
בונה ספורצה
כרזת הלגיון הראשון של הלגיון הפולני באיטליה
פרנצ'סקו נולו
יוחנן פאולוס השני