stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסי רוזן (רג'ואן)
הערות שוליים

↑  אגרקסקו כובשת בסערה את המנצ'סטר, באתר מעריב, ‏18 בפברואר 1980
↑  אושר מינוי יוסי רוזן למנכ"ל קו-אופ, באתר מעריב, ‏12 באפריל 1988
↑  יוסי רוזן: בטיסה ישירה לקו-אופ, באתר מעריב, ‏29 באפריל 1988
↑  יוסי רוזן - יו"ר איגוד רשתות השיווק, באתר מעריב, ‏11 באפריל 1989
↑  Yossi Rosen to be Israel Corp CEO, ICL Chair, Globes, ‏27 באוגוסט 1998
↑  בתאריך 29 ביוני 2009 סיים מר יוסי רוזן לכהן כדירקטור, באתר מתוך "דוח תקופתי לשנת 2009 – בנק מזרחי טפחות", ‏28 בפברואר 2010
↑  יוסי רוזן מונה ליו"ר בז"ן חיפה של החברה לישראל, באתר ynet, 28 ביוני 2007
↑  משה גולן, ‏יוסי רוזן פורש מראשות דירקטוריון בזן לאחר 5 שנים בתפקיד, באתר גלובס, 28 במאי 2012
↑  יעל ולצר‏, יוסי רוזן מועמד לתפקיד יו"ר רשת, באתר וואלה, 15 ביולי 2007
↑  פרס התעשייה באתר התאחדות התעשיינים, באתר התאחדות התעשיינים
↑  גדי גולן, ‏טוטנאור, תורן, רוזן, לויטה וטמיר - זוכי פרס התעשייה, באתר גלובס, 23 ביוני 1998
↑  זהבה דברת, ‏התעשיינים יוסי רוזן ודבורה פישר יקבלו מחר אות הוקרה על תרומה לקהילה, באתר גלובס, 12 בספטמבר 2000
↑  יוסי רוזן, באתר קונסולי הכבוד בישראל, ‏5 בפברואר 2001
↑  בן-ציון ציטרין, יוסי רוזן - קונסול כבוד, באתר הארץ, 25 ביוני 2001
↑  FinIsrael, Finland’s Honorary Consul General Mr Yossi Rosen, twitter, ‏6 במאי 2018
↑  Finland-Israel 70 Years Diplomatic Relations, פייסבוק שגרירות פינלנד בישראל, ‏7 בדצמבר 2020
↑  אפרת אדיר, יוסי רוזן מונה ליו"ר דירקטוריון המי"ל, באתר ביזפורטל, 28 במאי 2007
↑  רוני לינדר, יוסי רוזן מונה ליו"ר הדסה, באתר הארץ, 16 במאי 2010
↑  Hadassah Centenniel Celebrations Launched in Tel Aviv, midnighteast, ‏29 במרץ 2011
↑  רון גרנות, דיבידנדים: יוסי רוזן נקרא לדגל - יעמוד בראש עמותת ידידי איל"ן, באתר כלכליסט, 19 בספטמבר 2010
↑  יוסי רוזן מונה לתפקיד יו"ר המכון הישראלי לאנרגיה ולסביבה, באתר גלובס, 5 ביוני 2012
↑  יוסי רוזן באתר המכון הישראלי לאנרגיה ולסביבה, באתר המכון הישראלי לאנרגיה ולסביבה
↑  70 שנות אנרגיה ישראלית, באתר המכון הישראלי לאנרגיה ולסביבה, ‏2018
↑  יוסי רוזן, דרושה תוכנית אסטרטגית מתוקצבת כדי לעמוד ביעדי האקלים, באתר כלכליסט, 2 באוגוסט 2021
↑  הוועידה הכלכלית הלאומית 2021 - יוסי רוזן, באתר ערוץ כלכליסט ב-YouTube, ‏2 באוגוסט 2021
↑  המרכז האקדמי רופין - דוח מילולי לשנת 2013, באתר גיידסטאר, ‏14 ביולי 2014
↑  חברי הוועד המנהל של מכללת רופין, באתר מכללת רופין
↑  ביקור הנהלת "מחשב לכל ילד" בקריית גת, באתר האתר הרשמי של עיריית קריית גת, ‏23 ביוני 2021
↑  להנגיש משפחות בפריפריה, שידן אינה משגת לקנות אפילו מחשב אחד, באתר Trade, ‏17 בינואר 2022
יעקב שליטא

אין תמונה חופשית
יעקב שליטא (תרנ"ו, 1896–1943) רבה האחרון של טרנופול שבגליציה, נספה בשואה.
ביוגרפיה

נולד בעיר זבורוב בגליציה המזרחית לרב בן ציון שליטא. הוסמך לרבנות בהיותו בן עשרים, אז גם נשא לאשה את הענא בת הרב יהושע השל באבד, נכדו של רבי יוסף באבד, מחבר "מנחת חינוך", שהיה רב בטרנופול. כחלק מהסדר הנישואין נקבע שבבוא היום הוא יירש את רבנות טרנופול. עם פטירת חותנו בתרע"ט (1919) ירש את מקומו ברבנות, אך לצדו כיהן גם קרוב משפחתו, הרב דוד מנחם מאניש באב"ד מחבר שו"ת "חבצלת השרון", שהיה מבוגר בהרבה. שני האישים הנהיגו את הרבנות בשיתוף פעולה, כאשר חוגי החסידים נהו יותר אחרי הרב באבד ואילו מתפללי "נוסח אשכנז" ראו ברב יעקב שליטא הצעיר את רבם, אם כי גם הוא נסע לעיתים לרבי מהוסיאטין ובכך זכה בהדרגה גם לאהדת החסידים. ב-1927 נחקק חוק בפולין ולפיו בכל קהילה יכהן רב אחד בלבד, דבר שהעיב על שיתוף הפעולה בין שני הרבנים עד לפטירת הרב באבד בשנת 1938.
היה חבר באגודת הרבנים בפולין, וחתימתו מופיעה על כרוז תמיכה במוסדות בית יעקב (תר"ץ). עם זאת, היה מאוהדי תנועת המזרחי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נכבשה טרנופול על ידי הסובייטים, בהתאם להסכם לחלוקת פולין. מאז הפכה טרנופול מוקד לפליטים שנמלטו מהחלק הגרמני של פולין, והרב שליטא פעל רבות לעזרתם.
עם הכיבוש הגרמני של טרנופול (תמוז תש"א, יולי 1941) החלו פרעות ביהודים על ידי הגרמנים ומקומיים אוקראינים, ובין ההרוגים היה בנו של הרב שליטא. בספטמבר עברה המשפחה לגטו, ובפברואר 1943 נספה הרב יעקב שליטא במחנה ההשמדה בלז'ץ.
לקריאה נוספת

הלל זיידמן, אישים שהכרתי עמ' 280–283.
הרב יצחק לוין (עורך), אלה אזכרה: אוסף תולדות קדושי ת"ש-תש"ה, חלק רביעי, "המכון לחקר בעיות היהדות החרדית", ניו יורק תשכ"א, ערכו בעמ' 108–110
הערות שוליים

↑  ספר טרנופול עמ' 273.
יוני גודמן

| --- | --- |

 לידה:  1976 (בן 48 בערך) 
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים (2002) 
 תחום יצירה:  הנפשה 
 פרסים והוקרה:  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לסרט האנימציה הטוב ביותר (2013) 
 yonigoodman.co.il
 
יוני גודמן (נולד ב-26 במאי 1976) הוא אנימטור ישראלי. זוכה פרס לנדאו בתחום האומנויות (2022).
ביוגרפיה

גודמן החל את דרכו המקצועית כמאייר של מדור "קפטן אינטרנט" בעיתון "הארץ". לאחר מכן עבד כמאייר ומעצב גרפי ב"מעריב". במקביל, החל גודמן ללמוד תקשורת חזותית בבצלאל.
החל מן השנה השנייה ללימודיו בבצלאל, בשנת 2000, החל גודמן לעסוק באנימציה. הוא יוצר סרטים קצרים, בין היתר לשימוש באתרי אינטרנט מסחריים ופרטיים שונים.
גודמן התפרסם עם צאתו לאקרנים בשנת 2008 של סרט הקולנוע הישראלי עטור הפרסים "ואלס עם באשיר," סרט שגודמן היה במאי האנימציה שלו.
גודמן עוסק גם ביצירת סרטוני אנימציה עבור ארגוני זכויות אדם וארגוני בריאות עולמיים. ב-2008 יצר סרטון בנושא הזכות לדיור עבור האגודה לזכויות האזרח, וב-2009 יצר סרטון אנימציה CLOSED ZONE למען חופש התנועה של תושבי עזה עבור "גישה - מרכז לשמירה על הזכות לנוע". ב-2013 יצר סרטון הקורא למניעת השתלטות טייקונים על מאגרי הגז ו-ב-2018 יצר יחד עם ארי פולמן את הסרטון "GIRL ON THE RUN" במסגרת מאבק במקרי אונס באזורי מלחמה. בנוסף ייצר לאורך השנים מספר סרטי הסברה לארגוני בריאות עולמיים במטרה למנוע התפרצות מגפות כגון כולירה, אבולה וקורונה בעולם השלישי.
במאי 2013 יצא לאקרנים סרטו של ארי פולמן "כנס העתידנים" (The Congress) בו היה גודמן במאי האנימציה. הקרנת הבכורה התקיימה בפסטיבל קאן ובדצמבר של אותה שנה זכה הסרט בפרס האקדמיה האירופאית לקולנוע.
ב-2015 אייר את ספרו של יהונתן גפן "ישבנימדיה".
בין השנים 2018–2021 עבד כבמאי אנימציה על סרטו של ארי פולמן "איפה אנה פרנק", סרט דרמה מונפש בשפה האנגלית המבוסס על חייה של אנה פרנק בתקופת השואה. הקרנת הבכורה התקיימה בפסטיבל קאן 2021 והסרט פתח את פסטיבל הקולנוע ירושלים ב-24 באוגוסט 2021.
פרסים והוקרה

2008 פרס גרוס למצוינות באנימציה
2013 פרס האקדמיה האירופאית לקולנוע לסרט האנימציה באורך מלא הטוב ביותר
2022 פרס לנדאו בתחום האומנויות
חיים אישיים

גודמן נשוי לגאיה, ולזוג חמישה ילדים.
הערות שוליים

↑  הזמרת קורין אלאל זכתה בפרס לנדאו למפעל חיים, באתר ynet, 14 בנובמבר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007316916905171  BNE: XX4834774  GND: 1061451909  ISNI: 0000 0001 1031 8379  LCCN: no2012034655  LNB: 000216443  SUDOC: 133707598  VIAF: 100933789   WorldCat (עם VIAF): 100933789 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ימי אהבה לשירה

ימי אהבה לשירה, הוא פסטיבל לשירה, ספרות ומוזיקה שעורך כתב העת משיב הרוח בירושלים. הפסטיבל מתקיים ברציפות מדי שנה החל משנת 1995. בפסטיבל משתתפים משוררי כתב העת ומשוררים ידועים אחרים לצד מוזיקאים ואומנים. במשך השנים התארח הפסטיבל במתחמי תיאטרון החאן, יד בן צבי, בית הקונפדרציה ובית אבי חי.
נושאי הפסטיבלים

בכל שנה מיוחדים האירועים המרכזיים של הפסטיבל לנושא-על מסוים, והמשתתפים מוזמנים על ידי מנהלים האמנותיים של הפסטיבל, לעסוק בנושא ולבחון אותו על כל צדדיו והיבטיו:
ימי אהבה לשירה מס' 11 - משוררי געגועים לירושלים במהלך הדורות, מיהודה הלוי, פאול צלאן ועד משוררים רוסיים בישראל.
ימי אהבה לשירה מס' 12 - מהות התפילה, השירה והקשר שביניהם.
ימי אהבה לשירה מס' 13 - חוויית הכתיבה היהודית החדשה-עתיקה. התקיים במשולב בירושלים ובנגב.
ימי אהבה לשירה מס' 14 - שירה מכאן - מֵהָארצישראליות המחפשת, המתחבטת, הנפגשת.
ימי אהבה לשירה מס' 15 - תהילים - ספר השירה הראשון.
ימי אהבה לשירה מס' 16 - נביאים בשירה ושירה כנבואה - ניהול אומנותי: יורם ניסינוביץ, שמואל קליין, אליעז כהן ועמיחי חסון
ימי אהבה לשירה מס' 17 - ציון, על אהבותיה וכאביה - ניהול אומנותי: אליעז כהן, צורית יעיר, יונתן ברג
ימי אהבה לשירה מס' 18 - מסכת שביעית- על שמיטה ושירה - ניהול אמנותי: בכל סרלואי ואליעז כהן
ימי אהבה לשירה מס' 19 - על הבית - ניהול אומנותי: אפרת ביגמן, עמיחי חסון ואליעז כהן
ימי אהבה לשירה מס' 20 - חיי-אדם, חיי-שירה - ניהול אומנותי: אפרת ביגמן, עמיחי חסון ואליעז כהן
אירועים המתקיימים בפסטיבל מדי שנה

שרים משוררים - תחרות הלחנת שירי משוררים התחלה בשנת 2009. התחרות פונה ליוצרים והרכבים מוזיקליים בהצעה להשתתף ולהופיע באירוע. עדיפות ניתנת להלחנת וביצוע שירים שהתפרסמו בכתב העת "משיב הרוח". השופטים הם מוזיקאים ומשוררים חברי משיב הרוח. הפרס (מלגה כספית) מוענק ללחן המקורי. הזוכה הראשון בפרס היה אדם יעקב כהן (2009), שנה לאחר מכן זכתה כתבת החדשות והזמרת שרה ב"ק.
מפגשי דואט שירה המפגישים שני משוררים בני דורות שונים
הערות שוליים

↑  לירון נגלר-כהן, שיר חדש של בק. שרה ב"ק, באתר ynet, 29 בדצמבר 2010
יונתן קונדה, להאור רובין ובן שליש בשירו של שחר מריו מרדכי "מסע" בתחרות שרים משוררים 7# (2015)
יוני דויטש

| --- | --- |

יוני דויטש, 2020
 לידה:  5 ביולי 1987 (בן 37) כוכב יאיר
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2008
 מקום לימודים:  מכללת הד, רימון בית ספר למוסיקה
 עיסוק:  מוזיקאי, זמר-יוצר, פזמונאי, מלחין
 סוגה:  אינדי, פופ-רוק
 סוג קול:  בס
 שפה מועדפת:  עברית
 כלי נגינה:  גיטרה בס, קלידים
 חברת תקליטים:  נענע דיסק
 בת זוג:  עומר מושקוביץ
 
יהונתן דויטש (נולד: 5 ביולי 1987) הוא מוזיקאי, מלחין, בסיסט וזמר-יוצר ישראלי.
ביוגרפיה

דויטש נולד בשנת 1987 לאברהם דויטש, עורך דין, ואורנה, פסיכותרפיסטית. הוא הקטן בין שלושה אחים. למד בתיכון כצנלסון בכפר סבא ושירת כמפקד צוות בתותחנים. בהמשך למד במכללת הד וסיים את בית הספר למוזיקה רימון במגמת ביצוע. דויטש גדל במשפחה דתית-לאומית וחזר בשאלה.
קריירה > בסיסט

בתחילת דרכו ניגן דויטש עם רעות יהודאי, הראל מויאל, אביגייל רוז, עומר מושקוביץ והרכבים שונים. הוא ניגן במחזה שיקגו בכיכובה של רונה-לי שמעון שהוצג בתיאטרון יורם לוינשטיין.
בשנת 2015 הקים יחד עם דור הררי, עדן אטד, אריאל פדהצור, ויניב בין את הלהקה "Bones Garage". בשנת 2017 הופיעה הלהקה בפסטיבל גלסטונברי, בפסטיבל The Great Scape בברייטון ובפסטיבל אינדינגב. בשנת 2018 הופיעו בפסטיבל All Point East בפארק ויקטוריה בלונדון ובפסטיבל מטאור בלהבות הבשן. בשנת 2019 הופיעו בפסטיבל SXSW באוסטין, טקסס ובפסטיבל New Coloseus Festival בניו יורק. ב-2015 הוציאה הלהקה את אלבום הבכורה שלה, "Massacre/ Dance". ב-2019 יצא אלבומה השני, "Oi Ma Yesh", וב-2020 יצא האלבום השלישי, "Poland".
דויטש מנגן כבסיסט גם בלהקת "בוריטו" עם יעל קופלנד, סיון צוף-דהן ושחר לוי. בשנת 2021 הוציאה הלהקה את אלבום הבכורה שלה, "What We Have Now".
אלבום: בלי תירוצים

בשנת 2021 יצא אלבום הבכורה שלו "בלי תירוצים" באלבום עשרה שירים שאת כולם כתב והלחין. באלבום משתתפת בת זוגו לחיים עומר מושקוביץ. דויטש גם הפיק את האלבום ואחראי לעיבוד המוזיקלי. להפקת האלבום היו שותפים שחר לוי ועדן אטד, שגם ניגן בגיטרה. האלבום יצא תחת הלייבל של נענע דיסק. שירי האלבום הושמעו בתחנות הרדיו וזכו לביקורות מצוינות. הסינגל והקליפ הראשון מתוך האלבום, "סוני", יצא בחודש מאי 2021.
חיים אישיים

דויטש נשוי למוזיקאית עומר מושקוביץ והם מתגוררים בתל אביב.
הערות שוליים

↑  פסטיבל גלסטונברי, לוח הופעות לשנת 2017, באנגלית
↑  מאיה נחום שחל, "יום אחד אקבל את תפקיד החמוד", באתר כלכליסט, 13 במאי 2021
↑  נקודתיים: "נקודת חן" מארחת את Borito, חן ליטבק, רדיו הקצה
יסוהיטו אנדו

יַסוּהיטוֹ אֵנדוֹ (ביפנית: 遠藤 保仁, נולד ב-28 בינואר 1980) הוא כדורגלן יפני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת גמבה אוסקה מליגת העל היפנית בכדורגל. הופיע 152 פעמים בנבחרת יפן. אף על פי ששיחק בכל שנות הקריירה שלו רק במועדונים יפנים (כמעט כולן במועדונו הנוכחי, גמבה אוסקה) נחשב אנדו כבעל מעמד בכיר בכדורגל היפני. הוא נחשב כמנהיג על המגרש, כמוסר מוכשר ויצירתי וכבעל יכולת טובה בבעיטת כדורי עונשין. בשנת 2012 השלים 10 שנים רצופות בהן נבחר כקשר בהרכב השנה של ליגת העל היפנית. הוא מחזיק בשיא ההופעות במשחקים בין-ארציים במדי נבחרת יפן, 152 משחקים. ב-2009 הוא נבחר לכדורגלן השנה באסיה.
תחילת הקריירה

אנדו נולד בסקורג'ימה (אנ'), פרבר של קגושימה שבדרום יפן. אחיו הבוגר אקיהירו פנה לקריירה בכדורגל ושיחק בליגה הבכירה ביפן ויסוהיטו הלך בעקבותיו. הוא הצטיין בנבחרת הכדורגל התיכונית וזומן לסגל נבחרת יפו עד גיל 16 ומאוחר יותר לסגל של נבחרת יפן עד גיל 18. כמו כן, בהמלצת  מאמן ברזילאי שעבד בקגושימה, יצא להשתלמות בכדורגל בסאו פאולו שבברזיל. עם סיום לימודיו התיכוניים ב-1998 הצטרף לקבוצת ליגת העל היפנית בכדורגל, יוקוהמה פליגלס ויחד עמה זכה בגביע הקיסר ב-1998. אולם באותה שנה הקבוצה התפרקה ואוחדה עם היריבה העירונית, יוקוהמה מרינוס (שאומנה על ידי קרלס רשאק) וב-1999 עבר אנדו, יחד עם שחקנים אחרים מקבוצתו, לקיוטו פרפל סנגה. שם שיחק בין היתר עם הכוכב היפני הוותיק, קאזויושי מיורה ועם הכוכבים העולים: דאיסוקה מטסוי (אנ') והקוריאני פארק ג'י-סונג. אולם, בסיום העונה של שנת 2000 ירדה הקבוצה לליגה השנייה ואנדו הוחתם בגמבה אוסקה.
גמבה אוסקה

בעקבות שנותיו הרבות כשחקן מרכזי במועדון נתפס אנדו כסמל בקרב רבים מאוהדי הקבוצה. בחלק גדול משנותיו במועדון הייתה הקבוצה מאוסקה בצמרת ליגת העל היפנית בכדורגל. הישגיה הבולטים של קבוצתו בתקופה זו הם:
2005 - אליפות ליגת העל היפנית
2007 - גביע הליגה היפנית
2008 - גביע הקיסר
2008 - ליגת האלופות האסיאתית
2009 - גביע הקיסר
ב-2012 ירדה הקבוצה לליגה השנייה ביפן וכעבור שנה שבה לליגת העל לאחר שזכתה באליפות הליגה השנייה.
בין השחקנים הבולטים איתם שיתף אנדו פעולה היו היפנים, טסוניאסו מיאמוטו (אנ'), ג'ונישי אינמוטו (אנ'), אקירה קאג'י (אנ') ויאסויוקי קונו, הדרום קוריאנים לי קאון-הו וצ'ו ג'אה-ג'ין (אנ') והפראגוואי פרנסיסקו ארסה (אנ').
מאז 2003 מספר הגב של אנדו בגמבה אוסקה הוא 7. הוא נחשב כבועט הקבוע של הכדורים הנייחים של הקבוצה: בעיטות קרן ובעיטות עונשין כולל בעיטות מ-11 מטר.
נבחרת יפן

אנדו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הלאומית בנובמבר 2002 במשחק ידידות של יפן מול ארגנטינה שהתקיים במסגרת באצטדיון סאיטאמה (ניצחון 0:2 לארגנטינה). באוגוסט 2003 הוא כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת הלאומית במשחק ידידות מול ניגריה באצטדיון הלאומי של יפן (ניצחון 3:0 ליפן).
אנדו היה שותף להופעות יפן במונדיאלים של 2006 ו-2010. בשלב הבתים במונדיאל 2010 כבש אנדו שער בבעיטת עונשין מול דנמרק (ניצחון 1:3 ליפן) והיה שותף לעליית הנבחרת לשלב שמינית הגמר בו הודחה על ידי פרגוואי לאחר דו-קרב בעיטות עונשין. אנדו השתתף גם במונדיאל 2014.
אנדו היה שותף להופעות נבחרת יפן בגביע אסיה בכדורגל. הוא זכה עם הנבחרת בגביע אסיה בכדורגל 2004, בגביע אסיה 2007 סיימה יפן רביעית ובגביע אסיה 2011 שוב זכתה יפן בגביע. ב-23 בינואר 2015, במסגרת גביע אסיה, ערך אנדו את הופעתו ה-152 והאחרונה בנבחרת במשחק מול איחוד האמירויות הערביות (תיקו 1:1). נכון ל-2018 הוא מחזיק בשיא ההופעות במדי נבחרת יפן.
יעקב שליש

| --- | --- |

 לידה:  2 במרץ 1925 אוקראינה
 פטירה:  10 בספטמבר 2018 (בגיל 93)
 מדינה:  ישראל 
 ידוע בשל:  מקים ומזכ"ל קיבוץ שובל
 מקצוע:  עיתונאי בסוכנות עתי"ם
 בת זוג:  לאה שליש
 צאצאים:  אהוד שליש יואב שליש
 
יעקב שליש בכרזת בחירות לעיריית בת ים
יעקב (קופיק) שליש (2 במרץ 1925 – 10 בספטמבר 2018) היה עיתונאי בסוכנות הידיעות עתי"ם, לוחם פלמ"ח וממקימי קיבוץ שובל.
ביוגרפיה

נולד בשנת 1925 באוקראינה להוריו חנה פסיה וצבי שדכן. הוריו עלו לארץ ישראל ב-1925, ולאחר שאמו נפטרה ב-1926, יעקב ואחיו אליהו גדלו אצל דודתם, אחות אמם, מלכה שליש (אסט). הוא למד מספר שנים בכפר הנוער בן שמן, שם היה תלמידו של המחנך דוקטור זיגפריד להמן. לאחר שמצבה הכלכלי של דודתו התערער ולא יכלה לתמוך בו עוד, לקח עליו חסות המחנך חיים בר נחום, שהקים את קבוצת הנוער "עלומים", שאיפשרה לבני נוער חסרי יכולת כלכלית להתחנך בבן שמן באמצעות העסקתם בעבודה במוסד. על תקופת לימודיו בכפר הנוער נכתב הספר "מעבר לכביש או חבורת עלומים" של דבורה עומר. בבן שמן למד עם שמעון וסוניה פרס ושם גם הכיר את אשתו לעתיד לאה שליש.
לאחר סיום לימודיו בבן שמן התגייס לפלמ"ח והושם במתקן כליאה בלטרון תקופה ארוכה עקב פעילותו כנגד הבריטים. היה ממקימי קיבוץ שובל וכיהן כמזכיר בקיבוץ. בנו אהוד הוא הבן הבכור של קיבוץ שובל.
ב-1953 עזבו הוא ומשפחתו את הקיבוץ יחד עם קבוצת משפחות ובודדים נוספים על רקע של חילוקי דעות פוליטיים בעקבות משפטי פראג. בשנים שלאחר עזיבת הקיבוץ עבד כמלטש יהלומים ולאחר מכן שינה את עיסוקו והחל לעבוד כעיתונאי בסוכנות הידיעות עתי"ם. שימש בתפקידים שונים באגודת העיתונאים בתל אביב, ביניהם מזכיר האספה הכללית, חבר ועדת האתיקה. כמו כן, ערך את גיליונות העיתון "גן שדה ומשק" של ארגון מגדלי הפלחה במשך כ-40 שנים עד פרישתו לגמלאות.
בשנות ה-50 וה-60 היה חבר המפלגה הקומוניסטית, סניף בת ים. בשנות השישים התמודד מטעמה על ראשות עיריית בת ים, אך לא נבחר.
משנות ה-40 התמחה בשחמט
. ב-1965 היה אחד מחמישה ישראלים שמסעות השחמט שלהם נכללו באלבום פיד"א הבינלאומי לשנים 1945-1955. לקראת גיל 80 הוציא חוברת משיריו והגיגיו בשם "מן המחרוזת".
נפטר ב-10 בספטמבר 2018, נקבר בבית העלמין ירקון.
לקריאה נוספת

דבורה עומר, מעבר לכביש או: חבורת עלומים, הוצאת שרברק, 1972
הערות שוליים

1 2  קברו באתר gravez
1 2  דוד תדהר (עורך), "מלכה אסט", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך י (1959), עמ' 3527
↑  פואמה פדגוגית, על המשמר, 23 בפברואר 1973
↑  בספר נקרא שליש בשם "דובי"
↑  בספר "חבורת עלומים" נקראת אסתי
1 2  רשימת המועמדים לוועידה ה-8 של ההסתדרות, קול העם, 6 במאי 1955
↑  נפתחה האסיפה הכללית של אגודת העתונאים, מעריב, 24 ביוני 1979
↑  נבחרו מוסדות אגודת העתונאים בתל־אביב , דבר, 22 במאי 1983
↑  ערב אזכרה לאלי פלג, קול העם, 16 בדצמבר 1964
↑  גאלאטיאן: "שותפות גורל קושרת את העם היהודי והעם הארמני", קול העם, 6 בדצמבר 1964
↑  כינוס ארצי של מק"י בסימן התגייסות למערכת הבחירות לכנסת ולרשויות המקומיות , קול העם, 26 בספטמבר 1965
↑  45 חברי מק"י התנדבו לעזרת קיבוץ חמדיה, מעריב, 20 במאי 1968
↑  A hundred years of chess composition in Israel: The beginnings (1920-1953), במאמר Chess composition in Israel, באתר chessbase
↑  שח-מט, על המשמר, 12 במרץ 1965
↑  מן המחרוזת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011900169205171  VIAF: 7310167025414653390007   WorldCat (עם VIAF): 7310167025414653390007
יולנדה באלאש

יולנדה באלאש (ברומנית: Iolanda Balaş, בהונגרית: Balázs Jolán;‏ 12 בדצמבר 1936 – 11 במרץ 2016) הייתה קופצת לגובה רומנית (ממוצא הונגרי). הייתה פעמיים ברציפות אלופה אולימפית (רומא 1960 וטוקיו 1964), פעמיים ברציפות אלופת אירופה (סטוקהולם 1958 ובלגרד 1962), פעמיים ברציפות אלופת אוניברסיאדה (טורינו 1959 וסופיה 1961) ושיאנית עולם בקפיצה לגובה. נחשבת לאחת הקופצות לגובה הטובות בכל הזמנים.
ביוגרפיה

באלאש נולדה בטימישוארה, רומניה.
ב-14 ביולי 1956 שברה לראשונה באלאש את השיא העולמי והעמידה אותו על 1.75 מטר. במשך חמש שנים שיפרה את שיאה העולמי עוד 13 פעמים והעמידה אותו לבסוף, ב-16 ביולי 1961, בתחרות בסופיה, על תוצאה של 1.91 מטר. שליטתה בקפיצה לגובה לנשים הייתה מוחלטת. בין השנים 1956 ו-1967 ניצחה ברציפות ב-150 תחרויות ובעת שקבעה את שיאה העולמי האחרון ב-1961, התוצאה הטובה ביותר שהושגה עד אז על ידי קופצת אחרת הייתה נמוכה ב-7 סנטימטר. שיאה העולמי החזיק מעמד 10 שנים ונשבר על ידי הקופצת האוסטרית אילונה גוזנבאואר ב-1971 (1.92 מטר).
באולימפיאדת מלבורן (1956), בעת שהחזיקה כבר בשיא העולמי, היא סיימה רק במקום החמישי (הפסדה האחרון לפני רצף הניצחונות). באולימפיאדת רומא (1960) היא כבר זכתה במדליית הזהב בשיא אולימפי חדש של 1.85 מטר, בהפרש של 14 ס"מ מהמקום השני ושחזרה את ניצחונה גם באולימפיאדת טוקיו (1964) בשיא אולימפי חדש של 1.90 מטר, בהפרש של 10 ס"מ מהמקום השני.
באלאש התנשאה לגובה של 1.85 מטר והייתה בעלת רגליים ארוכות במיוחד אותן ניצלה לסגנונה הייחודי שהיה סגנון מספרת משופר.
בשנים 1988–2005 הייתה באלאש נשיאת הפדרציה הרומנית לאתלטיקה.
ראו גם

התפתחות שיא העולם בקפיצה לגובה (ויקיפדיה האנגלית)
יולנדה באלאש על בול רומני
יחסי אינדונזיה–טג'יקיסטן

| יחסי אינדונזיה–טג'יקיסטן |
| --- | --- |
אינדונזיה: טג'יקיסטן


אינדונזיה: טג'יקיסטן
שטח (בקילומטר רבוע)
1,904,569: 144,100
אוכלוסייה
284,049,195: 10,639,944
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,371,171: 12,061
תמ"ג לנפש (בדולרים)
4,827: 1,134
משטר
דמוקרטיה נשיאותית: רפובליקה

יחסי אינדונזיה–טג'יקיסטן הם היחסים הדו-צדדיים בין רפובליקת אינדונזיה לבין טג'יקיסטן.
היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה של טג'יקיסטן והרפובליקה של אינדונזיה כוננו ב-27 באוגוסט 1994. שיתוף פעולה בסחר וכלכלה בין שתי המדינות הידידותיות התפתח על בסיס ההסכמים בין ממשלת הרפובליקה של טג'יקיסטן וממשלת הרפובליקה של אינדונזיה בנושא שיתוף פעולה מסחרי, כמו גם מסמכים משפטיים אחרים. מזכר על שיתוף פעולה בתחום החינוך, אשר נחתם בין משרדי החינוך של הרפובליקה של טג'יקיסטן והרפובליקה של אינדונזיה מיושם באמצעות תוכניות ההכשרה השונות באינדונזיה. כמו כן, במסגרת תוכנית "דרמסיבה" מומחים טג'יקיים לומדים את השפה והתרבות האינדונזית באינדונזיה. בשנת 2012 שגרירות הרפובליקה של אינדונזיה בטשקנט, במטרה להכיר לטג'יקים את התרבות והאמנות של הרפובליקה של אינדונזיה, קיימה אירוע מאורגן על ההיסטוריה וההישגים הלאומיים של אינדונזיה בעיר ח'וג'נד, סוגד.
נציגויות דיפלומטיות

אינדונזיה מיוצגת בטג'יקיסטן באמצעות שגרירותה בטשקנט, אוזבקיסטן.
טג'יקיסטן מיוצגת באינדונזיה באמצעות שגרירותה בקואלה לומפור, מלזיה.
יצירה של הממשל הפדרלי של ארצות הברית

יצירה של הממשל הפדרלי של ארצות הברית היא, כפי שמוגדר בחוק זכויות היוצרים האמריקני, "יצירה שהוכנה בידי ממונה או עובד של הממשל של ארצות הברית כחלק מהמטלות הרשמיות של אדם זה". המונח מתייחס רק ליצירה שנוצרה במסגרת הממשל הפדרלי של ארצות הברית, ולא במסגרת ממשל של אחת ממדינות ארצות הברית. יצירות שנוצרו במסגרת הממשל הפדרלי של ארצות הברית הן ברשות הציבור בהתאם לחוק האמריקני, כלומר הכול רשאים להשתמש בהן.
קיימים פרסומים של ממשל ארצות הברית שעשויים להכיל גם יצירות מוגנות, שהרשות להשתמש בהן ניתנה לממשל. יצירות אלה אינן ברשות הציבור, וחלות עליהן זכויות יוצרים בדומה לכל יצירה אחרת.
ערך זה הוא קצרמרבנושא ארצות הברית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
יחסי אינדונזיה–זימבבואה

| יחסי אינדונזיה–זימבבואה |
| --- | --- |
אינדונזיה: זימבבואה


אינדונזיה: זימבבואה
שטח (בקילומטר רבוע)
1,904,569: 390,757
אוכלוסייה
284,049,195: 16,713,567
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,371,171: 26,538
תמ"ג לנפש (בדולרים)
4,827: 1,588
משטר
דמוקרטיה נשיאותית: רפובליקה

יחסי אינדונזיה–זימבבואה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת אינדונזיה לבין רפובליקת זימבבואה.
היסטוריה

היחסים בין זימבבואה לאינדונזיה כוננו בשנת 1986, באותה השנה ב-2 ביוני נפתחה שגרירותה של אינדונזיה בהארארה בירת המדינה. השגרירות האינדונזית בזימבבואה מואמנת גם על זמביה. זימבבואה מחזיקה גם היא שגרירות באינדונזיה, בג'קרטה, בירת המדינה. שתי המדינות הן חברות פעילות ומשתפות פעולה במסגרת תנועת המדינות הבלתי-מזדהות.
בחודש מאי 2011 חתמו זימבבואה ואינדונזיה על מזכר הבנות (Memorandom Of Understanding) בילטרלי בנושא סחר והשקעות, שתי המדינות התחייבו לשפר תחומים אלה ביחסיהן. העסקנים האינדונזים רואים את זימבבואה כשוק פוטנציאלי חדש באפריקה. לחברת ייצור מזון אינדונזית יש עסקים בזימבבואה כאשר שם היא מייצרת את הבשר.
נציגויות דיפלומטיות

אינדונזיה מיוצגת בזימבבואה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בהארארה, בירת המדינה.
זימבבואה מיוצגת באינדונזיה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בג'קרטה, בירת המדינה.
יעקב שלמה חזנוב

יעקב שלמה חזנוב, לאחר מלחמת העולם הראשונה
יעקב שלמה חזנוב (כ"ב באייר תרכ"א /1861, זורביץ, פלך מוהילוב, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) – י"ט באלול תרפ"ב, 12 בספטמבר 1922) היה מאנשי ביל"ו וממייסדי גדרה.