stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אר דקו
אמנות גרפית

תוכנית לבלט רוס מאת ליאון באקסט (1912)
פטר ברנס, כרזת תערוכת ורקבונד (1914)
שער של כתב העת ואניטי פייר מאת ז'ורז' לפאפ (1919)
פרשנות של "הארלם ג'אז I" מאת וינולד רייס (בסביבות 1920)
שער של כתב העת הרפרס בזאר מאת ארטה (1922)
כרזה של הרכבת התחתית של לונדון מאת הוראס טיילור (1924)
פוסטר מולן רוז' מאת שארל ז'זמר (1925)
שער של המגזין ההומוריסטי Jester of Columbia, ללא מיוחס (1931)
סגנון האר דקו הופיע מוקדם באמנויות הגרפיות, עוד בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה. הוא הופיע בפריז בפוסטרים ובעיצובי התלבושות של ליאון באקסט לבלט רוס, ובקטלוגים של מעצבי האופנה פול פוירט. האיורים של ז'ורז' ברבייה, וז'ורז' לפאפ והתמונות במגזין האופנה La Gazette du bon ton תפסו בצורה מושלמת את האלגנטיות והחושניות של הסגנון. בשנות ה-20, המראה השתנה; האופנות שהודגשו היו יותר יומיומיות, ספורטיביות ונועזות, כאשר הדוגמניות בדרך כלל עישנו סיגריות. מגזיני אופנה אמריקאיים כמו ווג, ואניטי פייר והרפרס בזאר קלטו במהירות את הסגנון החדש והפכו אותו לפופולרי בארצות הברית. הוא גם השפיע על עבודתם של מאיירי ספרים אמריקאים כמו רוקול קנט. בגרמניה, אמן הכרזות המפורסם ביותר של התקופה היה לודוויג הוהלוויין, שיצר כרזות צבעוניות ודרמטיות לפסטיבלי מוזיקה, בירות, ובסוף הקריירה שלו גם למפלגה הנאצית.
במהלך תקופת האר נובו, פוסטרים פרסמו בדרך כלל מוצרים תיאטרליים או קברטים. בשנות ה-20, כרזות נסיעות, שיוצרו עבור קווי ספינות קיטור וחברות תעופה, הפכו לפופולריים ביותר. סגנון הכרזות השתנה במיוחד בשנות ה-20, כדי למקד את תשומת הלב במוצר המפורסם. התמונות הפכו לפשוטות יותר, מדויקות יותר, ליניאריות יותר, דינמיות יותר, ולעיתים קרובות הוצבו על רקע צבע אחד. בצרפת, מבין מעצבי האר דקו הפופולריים נמנו שארל לופו ופול קולן, שהתפרסם בזכות הכרזות שלו של הזמרת והרקדנית האמריקאית ג'וזפין בייקר. ז׳ן קרלו עיצב פוסטרים לסבונים, תיאטראות וסרטים של צ'רלי צ'פלין; בסוף שנות ה-30 היגר לארצות הברית, שם, במהלך מלחמת העולם, עיצב כרזות לעידוד ייצור מלחמה. המעצב שארל ז'זמר התפרסם בזכות יצירת פוסטרים עבור הופעות הזמרת מיסטינגוט וחברת התעופה אייר פראנס. בין מעצבי הפוסטרים הצרפתיים הידועים ביותר בסגנון האר דקו היה קסנדרה, שיצר את הכרזה המפורסמת של אוניית האוקיינוס SS Normandie ב-1935.
בשנות ה-30 הופיעה סוגה חדשה של פוסטרים בארצות הברית בתקופת השפל הגדול. פרויקט האמנות הפדרלי שכר אמנים אמריקאים ליצור כרזות לקידום תיירות ואירועי תרבות.
אדריכלות

חנות הכלבו La Samaritaine בפריז, צרפת, מאת אנרי סובאז׳ (1925–1928)
בניין העירייה של לוס אנג'לס מאת ג'ון פרקינסון, ג'ון סי אוסטין ואלברט סי מרטין האב (1928)
בניין ASIROM בשדרת Carol I בבוקרשט, מאת יון יונסקו (שנות ה-30)
פנים ארמון האמנויות היפות במקסיקו סיטי, מקסיקו (1934)
הכניסה לוילה אמפיין בבריסל, בלגיה (1930–1934)
בניין הפרלמנט הלאומי של יפן בטוקיו, יפן (1936)
תחנת המטרו מאיאקובסקיה במוסקבה, רוסיה (1936)
הסגנון האדריכלי של אר דקו הופיע לראשונה בפריז בשנים 1903–1904, עם בניית שני בנייני דירות, האחד של אוגוסט פרה ברחוב בנג'מין פרנקלין והשני ברחוב טרטה מאת אנרי סובאז׳. שני האדריכלים הצעירים השתמשו לראשונה בבטון מזוין בבנייני מגורים בפריז; לבניינים החדשים היו קווים נקיים, צורות מלבניות ללא עיטור על החזיתות; הם סימנו באופן נקי את שקיעת סגנון האר נובו. בין 1910 ל-1913, פרה השתמש בניסיונו בבנייני דירות מבטון כדי לבנות את תיאטרון השאנז אליזה בשדרת מונטן 15. בין 1925 ל-1928 בנה סובאז׳ את חזית האר דקו החדשה של חנות הכלבו La Samaritaine בפריז.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החלו להופיע מבני אר דקו מפלדה ובטון מזוין בערים גדולות ברחבי אירופה וארצות הברית. בארצות הברית הסגנון שימש לרוב עבור בנייני משרדים, מבני ממשלה, בתי קולנוע ותחנות רכבת. לפעמים היה האר דקו משולב עם סגנונות אחרים; בניין העירייה של לוס אנג'לס שילב אר דקו עם גג המבוסס על המאוזוליאום היווני העתיק בהליקרנסוס, בעוד שתחנת הרכבת של לוס אנג'לס שילבה דקו עם ארכיטקטורת מיסיון ספרדית. אלמנטים בסגנון אר דקו הופיעו גם בפרויקטים הנדסיים, כולל המגדלים של גשר שער הזהב ומגדלי היניקה של סכר הובר. בשנות ה-20 וה-30 הוא הפך לסגנון בינלאומי ראשון שידע העולם, עם דוגמאות רבות הכוללות את ארמון האמנויות היפות במקסיקו סיטי מאת Federico E. Mariscal (ספ'), תחנת המטרו מאיאקובסקיה במוסקבה ובניין הפרלמנט הלאומי של יפן בטוקיו שתוכנן בידי וואטנבה פוקוזו.
סגנון האר דקו לא הוגבל לבניינים על פני הקרקע בלבד; אוניית האוקיינוס SS Normandie, שהפלגתה הראשונה התקיימה ב-1935, עוצבה בסגנון אר דקו, כולל חדר אוכל שתקרתו ועיטורו נעשו מזכוכית בעיצובו של לליק.
אדריכלות > "קתדרלות המסחר"

בניין פישר בדטרויט, מישיגן, מאת ג'וזף נת׳ניאל פרנץ' (1928)
הלובי התחתון של בניין גארדיאן בדטרויט מאת וירט רולנד (1929)
הלובי של 450 Sutter Street בסן פרנסיסקו, קליפורניה, מאת טימותי ל. פלוגר (1929)
הלובי של בניין קרייזלר בניו יורק, מאת ויליאם וון אלן (1930)
מעלית בניין קרייזלר (1930)
פרט תקרה ונברשת בלובי של Carew Tower בסינסינטי, אוהיו, מאת וולטר ויליאם וולשלגר (1930)
עיצובי הפנים של סגנון אר דקו, הכוללים חלונות ראווה גדולים, יושמו בלובאי בנייני ממשלה, תיאטראות ובמיוחד בבנייני משרדים. חללי הפנים הללו צבעוניים ודינמיים במיוחד, ומשולבים בהם פיסול, ציורי קיר ועיצוב גאומטרי מעוטר בשיש, זכוכית, קרמיקה ונירוסטה. דוגמה מוקדמת לכך הוא בניין פישר בדטרויט, בעיצובו של ג'וזף נת׳ניאל פרנץ'; הלובי מעוטר לעילא בפיסול וקרמיקה. בניין גארדיאן (במקור בניין ה-Union Trust) בדטרויט, מאת וירט רולנד (1929), מעוטר בשיש אדום ושחור וקרמיקה בצבעים עזים, מודגש על ידי דלתות מעליות ודלפקים מפלדה מלוטשת. העיטורים הפיסוליים שהותקנו בקירות ממחישים את סגולות התעשייה והחיסכון; הבניין כונה מיד "קתדרלת המסחר". בניין לרפואת השיניים, 450 Sutter Street, בסן פרנסיסקו מאת טימותי ל. פלוגר עוצב ותוכנן בהשראת אדריכלות המאיה, בצורה מאוד מסוגננת; הוא השתמש בצורות פירמידה, והקירות הפנימיים היו מכוסים בשורות מסוגננות מאוד של הירוגליפים.
בצרפת, אחת הדוגמאות הבולטות ביותר לעיצוב פנים בסגנון אר דקו בתקופה זו הייתה פלה דה לה פורט דורה (1931) מאת אלבר לפרד, לאון ז'וסלי ולאון באזן. הבניין (כיום המוזיאון הלאומי להגירה, עם אקווריום במרתף) נבנה עבור התערוכה הקולוניאלית בפריז, שהתקיימה בשנת 1931, כדי לשבח את האנשים והתוצרים של המושבות הצרפתיות. החזית החיצונית כוסתה כולה בפסלים, והלובי יצר הרמוניה בסגנון אר דקו עם רצפת פרקט עץ בדוגמה גאומטרית, ציור קיר המתאר את אנשי המושבות הצרפתיות; והרכב הרמוני של דלתות אנכיות ומרפסות אופקיות.
אדריכלות > בתי קולנוע

התיאטרון המצרי של גראומן בהוליווד (לוס אנג'לס), קליפורניה (1922)
לובי מפואר בגובה 4 קומות של תיאטרון פרמאונט באוקלנד, קליפורניה (1932)
אודיטוריום והבמה של אולם המוזיקה רדיו סיטי בניו יורק, (1932)
גראנד רקס בפריז, צרפת (1932)
קולנוע גאומונט סטייט בלונדון, בריטניה (1937)
הפרמאונט בשנגחאי, סין (1933)
רבות מהדוגמאות הטובות ביותר ששרדו עד ימינו ומייצגות את סגנון האר דקו הם בתי הקולנוע שנבנו בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20. סגנון האר דקו עלה במקביל לתקופה בה סרטים החלו להפוך מסרטים אילמים לסרטי קול, וחברות סרטים בנו בתי קולנוע גדולים בערים המרכזיות כדי לשעשע ולהרוויח מהקהל הרב שהגיע לראות סרטים. בתי הקולנוע בשנות ה-20 שילבו לעיתים קרובות עיצובים אקזוטיים עם סגנון האר דקו; התיאטרון המצרי של גראומן בהוליווד (1922) נוצר בהשראת קברים ופירמידות מצריים עתיקים, בעוד שבתיאטרון פוקס בבייקרספילד, קליפורניה נוצר חיבור בין מגדל בסגנון מיסיון קליפורניה ואולם אר דקו. הגדול מכולם הוא אולם המוזיקה רדיו סיטי בניו יורק, שנפתח בשנת 1932. תוכנן במקור כתיאטרון במה, הפך במהירות לאולם קולנוע, המכיל 6,015 איש בתפוסה מרבית. עיצוב הפנים של דונלד דסקי עשה שימוש בזכוכית, אלומיניום, כרום ועור כדי ליצור מפלט צבעוני מהמציאות. לתיאטרון פרמאונט באוקלנד, קליפורניה, מאת טימותי ל. פלוגר, חזית קרמיקה צבעונית, לובי בגובה 4 קומות, וחדרי עישון נפרדים בסגנון אר דקו לג'נטלמנים ולגברות. ארמונות מפוארים דומים הופיעו באירופה. אולמות מפוארים דומים נבנו גם באירופה. הגראנד רקס בפריז (1932), עם המגדל בכניסה שלו, היה בית הקולנוע השני בגודלו באירופה אחרי קולנוע גאומונט עם 6,000 המושבים שהכיל (1931–1973). לקולנוע גאומונט סטייט בלונדון (1937) היה מגדל שעוצב לפי בניין האמפייר סטייט, מכוסה באריחי קרמיקה בצבע שמנת וחלק פנימי בסגנון אר דקו רנסאנס איטלקי. תיאטרון הפרמאונט בשנגחאי, סין (1933) נבנה במקור כאולם ריקודים בשם "השער של 100 ההנאות" והוסב לאולם קולנוע לאחר המהפכה הקומוניסטית ב-1949. כיום משמש כאולם נשפים ודיסקו. בשנות ה-30 של המאה ה-20 בנו אדריכלים איטלקיים בית קולנוע קטן בשם אימפרו, באסמרה (כיום אריתריאה). כיום, רבים מבתי הקולנוע חולקו למספר אולמות שונה וגדול מהתכנון המקורי, אך אחרים שוחזרו ומשמשים כמרכזי תרבות בקהילותיהם.
אדריכלות > סטרים ליין

הפינה המעוגלת של בית השידור של ה-BBC בלונדון, בריטניה (1931)
בניין פריזאי בסגנון Paquebot או אוניית קו-אוקיינית, בשדרת ויקטור 3, מאת פייר פטו (1935)
אודיטוריום פאן-פסיפיק בלוס אנג'לס, קליפורניה (1936)
טרמינל בנמל התעופה לה גוארדיה (1937) של העיר ניו יורק לטיסות של חברת פאן אם קליפר לאירופה
החזית של בניין הובר בפריווייל בפרברי לונדון, מאת וואליס, גילברט ושות' (1938)
המכון הלאומי הבלגי לשידורי רדיו לשעבר באיקסל (בריסל), בלגיה (1938)
ביתן פורד בתערוכה העולמית של ניו יורק ב-1939
כנסיית ה-First Church of Deliverance בסגנון הסטרים ליין בשיקגו, אילינוי, מאת וולטר טי. ביילי (1939). המגדלים נוספו ב-1948.
בסוף שנות ה-30, מגוון חדש של אדריכלות אר דקו הפך לנפוץ. הוא נקרא סטרים ליין (Streamline Moderne) או בצרפת סגנון אוניות קו-אטלנטיות (Paquebot). לבניינים בסגנון זה היו פינות מעוגלות וקווים אופקיים ארוכים. הם נבנו מבטון מזוין וכמעט תמיד היו לבנים. לעיתים היו להם מאפיינים ימיים, כמו מעקות ואשנבים שדומים לאלה שעל סיפונן של אוניות. מוטיב הפינה המעוגלת לא היה חדש לגמרי; הוא הופיע בברלין ב-1923 בבניין Mossehaus שתכנן אריך מנדלסון, ואחר כך בבניין הובר, מתחם תעשייתי בפרבר הלונדוני, פריווייל.
בארצות הברית, הוא הפך למזוהה ביותר עם תחבורה. תכנון בנייני משרדים בסגנון הסטרים ליין היה נדיר, אך שימש לעיתים קרובות בעיצוב תחנות אוטובוס ולטרמינלים של נמלי תעופה, כגון הטרמינל בנמל התעופה לה גוארדיה בניו יורק, שהיווה את ביתן של הטיסות הטרנס-אטלנטיות הראשונות של חברת PanAm Clipper. בארכיטקטורת מבנים שבצד הדרך, כמו תחנות דלק ודיינרים. בסוף שנות ה-30 יוצרו והוצבו בעיירות בניו אינגלנד סדרה של דיינרים, שעוצבו כקרונות רכבת בסגנון הסטרים ליין. לפחות שני דיינרים כאלו עדיין נותרו במקומם והם מוגדרים כמבנים היסטוריים רשומים.
עיטור ומוטיבים מרכזיים

מרקע אח ברזל, Rose Iron Works (קליבלנד, אוהיו) (1930)
דלתות מעלית בלובי בניין קרייזלר (ניו יורק), מאת ויליאם וון אלן (1927–1930)
מוטיב הזריחה מבניין גז ויסקונסין (מילווקי, ויסקונסין) (1930)
פרט מחזית הפסיפס של תיאטרון פרמאונט (אוקלנד, קליפורניה) (1931)
עיטור בתקופת האר דקו עבר כמה שלבים נפרדים. בין השנים 1910 ל-1920, שסגנון האר נובו דעך, סגנונות העיצוב החלו לחזור לסגנונות קודמים ו"מסורתיים", במיוחד בעבודתו של פול איריב. בשנת 1912 פרסם אנדרה ורה מאמר במגזין L'Art Décoratif הקורא לחזור לאומנות ולחומרים של המאות הקודמות, ומשתמש ברפרטואר חדש של צורות הלקוחות מהטבע, במיוחד סלים וזרים של פירות ופרחים. מגמה שנייה של אר דקו, גם היא מהשנים 1910–1920, נוצרה בהשראת הצבעים העזים של התנועה האמנותית המכונה פוביזם ומהתלבושות והסטים הצבעוניים של בלט רוס. סגנון זה, לרוב, בא לידי ביטוי בחומרים אקזוטיים כמו עור כריש, אם הפנינה, שנהב, עורות בצבעים וגוונים כהים, עץ לכה ועץ צבוע, ושיבוצים דקורטיביים על רהיטים שהדגישו את הגאומטריה שלהם. תקופת השיא של סגנון זה הגיעה בתערוכת פריז של 1925 לאמנויות דקורטיביות. בסוף שנות ה-20 ובשנות ה-30 של המאה ה-20 השתנה הסגנון הדקורטיבי, בהשראת חומרים וטכנולוגיות חדשות. האר דקו הפך לבעל פנים ומשטחים חלקים יותר ופחות מעוטרים. ריהוט, בדומה לאדריכלות, החל לקבל קצוות מעוגלים ולקבל מראה מלוטש ויעיל, שנלקח מהסגנון המודרני "סטרים-ליין". חומרים חדשים, כגון פלדה מצופה ניקל או כרום, אלומיניום ובקליט (צורה מוקדמת של פלסטיק) החלו להופיע ברהיטים ובעיטורים.
לאורך תקופת האר דקו, ובמיוחד בשנות ה-30, ביטאו מוטיבים בעיצוה הפנים את תפקיד המבנה. תיאטראות עוטרו בפיסול שהמחיש מוזיקה, ריקוד והתרגשות; חברות חשמל האירו רחובות בצבעים, בניין קרייזלר עוטר כקישוטי מכסי מנוע מסוגננים; האפריזים של הפלה דה לה פורט דורה בתערוכה הקולוניאלית של פריז ב-1931 הציגה את פניהם של הלאומים השונים והמושבות הצרפתיות. סגנון הסטרים ליין גרם למבנים להראות בתנועה. ציורי הקיר של ה-Works Progress Administration של שנות ה-30 הציגו אנשים בשגרת יומם; עובדי בית חרושת, עובדי דואר, משפחות וחקלאים, במקום דמויות גיבורים קלאסיים.
עיצוב תעשייתי

עט נובע שולחני Parker Duofold (בסביבות 1930)
מצלמת "Beau Brownie", עיצוב של וולטר דורווין טיג עבור חברת קודאק (1930)
מכשיר רדיו של פיליפס בסגנון אר דקו (1931)
רדיו שולחני פילקו (1937 לערך)
שואב אבק אלקטרולוקס (1937)
קטר הדסון 4-6-4 של רכבת הנוסעים The 20th Century Limited (אנ') בניו יורק בסגנון סטרים ליין (1939 בערך)
קרייזלר איירפלו סדאן, בעיצובו של קארל בריר (1934)
מכונית Cord 1937 דגם 812, עוצבה בשנת 1935 על ידי גורדון ביואריג
בוגאטי אירולית' (1936)
סטרים ליין הוא זרם עיצובי בתקופת האר דקו המאוחרת שהופיע באמצע שנות ה-30. הוא הושפע מעקרונות אווירודינמיים מודרניים שפותחו עבור תעופה ובליסטיקה כדי להפחית כוח גרר אווירודינמי במהירויות גבוהות. צורות כדוריות יושמו על ידי מעצבי מכוניות, רכבות, ספינות ואף על חפצים שלא נועדו לנוע, דוגמת מקררים, משאבות דלק ובניינים. אחד הרכבים הראשונים שיוצרו בסגנון זה היה קרייזלר איירפלו משנת 1933. הוא לא הצליח מבחינה מסחרית, אבל היופי והפונקציונליות בעיצובו יצרו תקדים; מוכוון למודרניות. השימוש בסגנון המשיך גם לאחר מלחמת העולם השנייה.
חומרים תעשייתיים חדשים החלו להיכנס לתעשייה ולהשפיע על עיצוב מכוניות וחפצים ביתיים. חומרים אלו כללו אלומיניום, כרום ובקליט (צורה מוקדמת של פלסטיק). בקליט הוא חומר הניתן לכופף בקלות לצורות שונות, ועד מהרה החל לשמש בייצור טלפונים, מכשירי רדיו ומכשירים אחרים.
ספינות אוקייניות עוצבו גם הן בסגנון האר דקו, הידוע בצרפתית כסגנון Paquebot, או "סגנון אוקיינוס לינר". הדוגמה המפורסמת ביותר הייתה אוניית קו אוקיינית ה-SS נורמנדי (אנ'), שערכה את השייט הטרנס-אטלנטי הראשון שלה ב-1935. היא תוכננה במיוחד לשייט תענוגות כדי להביא אמריקאים עשירים כדי לעשות קניות בפריז. התאים והסלונים כללו את הריהוט והקישוט העדכניים ביותר בסגנון האר דקו. הסלון הגדול של הספינה, ששימש גם כמסעדה לנוסעי המחלקה הראשונה, היה גדול יותר מאולם המראות של ארמון ורסאי. הוא הואר על ידי נורות חשמל שהופץ מתוך 12 עמודי קריסטל לליק; 36 עמודים תואמים הותקנו על הקירות. זו הייתה אחת הדוגמאות המוקדמות ביותר לשילוב ישיר של תאורה כחלק מהאדריכלות. עד מהרה הותאם סגנון האוניות האטלנטיות למבנים. דוגמה בולטת נמצאת על חוף הים של סן פרנסיסקו. בניין המוזיאון הימי, שנבנה כמרחץ ציבורי ב-1937, מזכיר סירת מעבורת, עם מעקות אוניות ופינות מעוגלות. טרמינל המעבורת סטאר בהונג קונג השתמש גם הוא בווריאציה של הסגנון. טרמינל המעבורת סטאר בהונג קונג עוצב גם הוא בווריאציה של הסגנון.
טקסטיל ואופנה

עיצוב טקסטיל "שפע" מאת אנדרה מארה, (1911) (מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ניו יורק, ארצות הברית)
טקסטיל ורדים בעיצוב מארה (1919 לערך) (מוזיאון מטרופוליטן לאמנות)
דפוס רוז מוס לריפוד, כותנה ומשי (1920) (מוזיאון מטרופוליטן לאמנות)
עיצוב ציפורים מ-Les Ateliers de Martine מאת פול איריב (1918)
טקסטיל מילא חלק חשוב מסגנון האר דקו. הוא בא בצורת טפטים, ריפודים ושטיחים צבעוניים. בשנות ה-20, מעצבים קיבלו השראה מתפאורות הבמה של הבלט רוס, עיצובי בדים ותלבושות של ליאון באקסט ויצירות הסדנה הוינאית. עיצובי הפנים המוקדמים של אנדרה מארה כללו זרי ורדים ופרחים בצבעים בהירים ומסוגננים מאוד, שקישטו את הקירות, הרצפות והרהיטים. מוטיבים פרחוניים מסוגננים שלטו גם בעבודותיהם של ראול דופי ופול פוירט, ובעיצובי הרהיטים של אמיל-ז'אק רולמן. השטיח הפרחוני הומצא מחדש, אך הפעם בסגנון דקו על ידי פול פוירט.
השימוש בסגנון האר דקו הוגבר מאוד עם כניסת מערכת ההדפסה המבוססת על שבלונות, שאפשרה למעצבים להשיג פריכות בקווים וצבעים חיים מאוד. צורות אר דקו הופיעו בבגדיהם של פול פוירט, צ'ארלס פרדריק וורת' וז'אן פאטו. לאחר מלחמת העולם הראשונה, יצוא של בגדים ובדים הפך לאחד ממקורות ההכנסה החשובים ביותר של צרפת.
טפטים וטקסטיל בסגנון אר דקו מאוחר כללו לפעמים סצנות תעשייתיות מסוגננות, נופים עירוניים, קטרים ונושאים מודרניים אחרים, כמו גם דמויות נשיות מסוגננות, צבעים מתכתיים ועיצובים גאומטריים.
האופנה השתנתה באופן דרמטי בתקופת האר דקו, הודות למעצבים פול פוירט ומאוחר יותר קוקו שאנל. פוירט הציג חידוש חשוב לעיצוב אופנה, יציאה מעבודת החייטות ומדפוסי העבר. הוא עיצב בגדים חתוכים בקווים ישרים הבנויים ממוטיבים מלבניים. הסגנון שלו הציע פשטות מבנית, מראה המחוך והסגנונות הפורמליים של התקופה הקודמת נזנחו, והאופנה התייעלה והפכה מעשית יותר. עם תחילת השימוש בחומרים חדשים, החל גם השימוש בצבעים בהירים יותר ועיצובים מודפסים. המעצבת קוקו שאנל המשיכה בתהליך המעבר, והפכה לפופולרית בזכות סגנון השיק הספורטיבי והיומיומי.
מעיל ערב מאת פול פוירט, כ. 1912, משי ומתכת (מוזיאון המטרופוליטן לאמנות)
צלילת ונוס אנט קלרמן בלוס אנג'לס, קליפורניה, כ. 1920
ססיל סורל, בקומדי פראנסז, 1920
דזירה לובובסקה בשמלה מאת ז'אן פאטו (בסביבות 1921)
נטאשה רמבובה בשמלה בעיצוב פוירט, 1926
קוקו שאנל בחולצה ומכנסיים של מלחים (1928)
אמנות זכוכית

ציפור האש מאת רנה לליק (1922)
אגרטל תוכי מאת לליק
קישוט מכסה המנוע "Victoire" מאת לליק (1928)
אגרטל דאום עם ענבים מפוסלים (1925)
חלון למשרד מפעל פלדה מאת לואי מג'ורל (1928)
"מנורת גורד שחקים" בעיצוב ארנלדו דל'אירה (אנ') (1929)
אגרטל דאום (1930–1935)
חלונות ויטראז' בקתדרלת אמיין מאת ז'אן גודין (1932–1934)
כמו בתקופת האר נובו המוקדמת, תקופת האר דקו הייתה יוצאת דופן עבור אמנות עדינה בזכוכית וחפצי נוי אחרים, שתוכננו להתאים לסביבתם האדריכלית. היצרן המפורסם ביותר של חפצי זכוכית היה רנה לליק, שעבודותיו, מאגרטלים ועד קישוטי מכסה מנוע למכוניות, הפכו לסמלים של התקופה. הוא עיצב למיזמים אחדים בתחום הזכוכית לפני מלחמת העולם הראשונה, ועיצב בקבוקים לבשמים של פרנסואה קוטי, אבל הוא לא החל בייצור בהיקף גדול של זכוכית אמנותית עד לאחר מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1918, בגיל 58, הוא קנה מפעל זכוכית גדול בקומבס-לה-ויל והחל לייצר חפצי זכוכית אומנותיים ושימושיים כאחד. הוא התייחס לזכוכית כאל חומר פיסולי, ויצר פסלונים, אגרטלים, קערות, מנורות וקישוטים. לרוב השתמש בחצי-גביש ולא בזכוכית קריסטל, כך שהחומר יהיה רך וקל יותר ליצירה ולפיסול, אם כי לא מבריק. לעיתים הוא השתמש בזכוכית צבעונית, אך לעיתים קרובות יותר השתמש בזכוכית אטומה, שבה חלקו או כולו של המשטח החיצוני הוכתם. לליק סיפק את לוחות הזכוכית הדקורטיביים, גופי התאורה ותקרות הזכוכית המוארות עבור האונייה האוקיינית SS Île de France ב-1927 ו-SS Normandie ב-1935, ולכמה תאי השינה במחלקה הראשונה של הרכבות הצרפתיות. בתערוכה לאמנויות דקורטיביות ב-1925, היה לו ביתן משלו, והוא עיצב חדר אוכל עם עריכת שולחן ותקרת זכוכית תואמת עבור ביתן Sèvres, בנוסף עיצב מזרקת זכוכית לחצר ה-Cours des Métiers, עמוד זכוכית דק עליו נשפכו מים מהצדדים באופן קבוע והוא הואר בלילה.
יצרני זכוכית בולטים נוספים בסגנון אר דקו כללו את מריוס-ארנסט סבינו, שהתמחה בפסלונים, אגרטלים, קערות ופסלי זכוכית של דגים, עירום ובעלי חיים. עבור אלה, השתמש לעיתים קרובות בזכוכית אטומה שיכולה להשתנות בצבעה מלבן לכחול לענבר, בהתאם לאור אליה נחשפת. האגרטלים והקערות שלו הציגו אפריזים מעוצבים של חיות, עירום או חזה של נשים עם פירות או פרחים. עבודתו הייתה פחות עדינה אך צבעונית יותר מזו של לליק.
אמני זכוכית, בסגנון אר-דקו, בולטים אחרים כללו את אדמונד אטלינג, שהשתמש גם הוא בצבעים אטומים בהירים, לעיתים קרובות עם דפוסים גאומטריים ועירום מפוסל; אלברט סימונט, אריסטיד קולוט ומוריס מארינו (אנ'), שהיה ידוע בזכות בקבוקי הבושם והאגרטלים הפיסוליים בעלי החריטה העמוקה שלו. חברת דאום (אנ') מהעיר נאנסי, שהתפרסמה בזכות אמנות הזכוכית בסגנון האר נובו שלה, ייצרה קו של אגרטלי דקו ופיסול זכוכית, מוצק, גאומטרי בצורה שמנמנה. יצירות צבעוניות עדינות יותר נעשו בידי גבריאל ארז'י-רוסו, שייצר אגרטלים צבעוניים עדינים עם פרפרים ונימפות מפוסלות, ופרנסואה דקורשמון, שאגרטליו היו מפוספסים ומשישים. השפל הגדול הביא להרס של חלק גדול מתעשיית הזכוכית הדקורטיבית, שהייתה תלויה בלקוחות עשירים. בתקופה זו פנו מספר אמנים לעיצוב חלונות ויטראז' לכנסיות. בשנת 1937, חברת הזכוכית Steuben Glass Works החלה בהזמנת אמנים מפורסמים לייצר כלי זכוכית. לואי מג'ורל, שהתפרסם בזכות רהיטי האר נובו שלו, עיצב חלון ויטראז' יוצא דופן בסגנון אר דקו המציג פועלים מתחום תעשיית הפלדה, עבור משרדי Aciéries de Longwy, מפעל פלדה בלונגווי, צרפת.
בקתדרלת אמיין קיימת דוגמה נדירה של חלונות ויטראז' בסגנון אר דקו בקפלת הלב הקדוש, שנעשתה בשנים 1932–1934 על ידי אמן הזכוכית של פריז ז'אן גודין על פי רישומים של ז'אק לה ברטון.
אמנות מתכת

גריל עם שתי כנפיים בשם "הפסיונים", תוצרת פול קיס והוצגה בתערוכה לאמנויות דקורטיביות ותעשייתיות ב-1925
גריל ברזל ונחושת בשם "אואזיס" מאת אדגר ברנדט, הוצג בתערוכת פריז ב-1925
מראה שולחנית מאת פרנץ הגנאואר מ-Werkstätte Hagenauer Wien (בסביבות 1930)
סט לקוקטייל מפלדה מצופה כרום מאת נורמן בל גדס (1937)
אמני אר דקו ייצרו מגוון רחב של חפצים פרקטיים, עשויים מחומרים תעשייתיים. מברזל יצוק מסורתי ועד פלדה מצופה כרום. האמן האמריקאי נורמן בל גדס עיצב סט לקוקטייל דמוי גורד שחקים עשוי פלדה מצופה כרום. ריימונד סובס עיצב סורג מתכת אלגנטי לכניסה של פלה דה לה פורט דורה, החלק המרכזי של התערוכה הקולוניאלית של פריז ב-1931. הפסל הצרפתי ז׳ן דונאנד ייצר דלתות מפוארות כחלק מערכת נושא "הצייד", מכוסות עלי זהב וציור על טיח (1935).
אנימציה

דמויות חזותיות בסגנון אר דקו שימשו סרטי אנימציה מרובים, כולל באטמן, Night Hood (אנ'), All's Fair at the Fair (אנ'), Merry Mannequins, (אנ') Page Miss Glory, פנטסיה והיפהפייה הנרדמת.
שימור וניאו אר דקו

הרובע האדריכלי של מיאמי ביץ' (אנ'), פלורידה. בניינים היסטוריים לשימור בסגנון אר דקו
ה-U-Drop Inn (אנ'), תחנת דלק לצד הדרך ומסעדה על כביש 66 של ארצות הברית בשמרוק, טקסס (1936), הוכרז כמונומנט היסטורי
שכונת אר דקו בהוואנה, קובה
מרכז סמית' לאמנויות הבמה (אנ') בלאס וגאס, נבדה, בניין נאו-אר דקו (2012)
מסגד טקסים (אנ') באיסטנבול, טורקיה (2021)
בערים רבות נעשו ונעשים מאמצים לשמר ולהגן על מבני האר דקו שנותרו. בערים רבות בארצות הברית, אולמות קולנוע היסטוריים בסגנון אר דקו שומרו והפכו למרכזי תרבות. מבני אר דקו צנועים אף יותר נשמרו כחלק מהמורשת האדריכלית של אמריקה; בית קפה בסגנון אר דקו ותחנת דלק לאורך כביש 66 ב-Shamrock, טקסס מוגדר עם חשיבות של מבנה היסטורי. קיים שימור רחב ברובע האדריכלות של מיאמי ביץ' על כמה מאות בניינים ישנים, וישנה דרישה עירונית שמבנים חדשים, הנבנים ברובע, יתאימו לסגנון. בהוואנה, קובה, מבנים רבים בסגנון אר דקו הידרדרו ונזנחו קשות. קיימים מאמצים להחזיר את המבנים לצבעם ולמראה המקורי שלהם.
במאה ה-21, גרסאות מודרניות של אר דקו, הנקראות ניאו אר דקו, הופיעו בכמה ערים אמריקאיות, בהשראת מבני האר דקו הקלאסיים של שנות ה-20 וה-30. דוגמאות אלו כוללות את מגדל NBC (אנ') בשיקגו, בהשראת מרכז רוקפלר בניו יורק; ומרכז סמית' לאמנויות הבמה (אנ') בלאס וגאס, נבאדה, הכולל מאפייני אר דקו מסכר הובר, 80 ק"מ משם
גלריה

הבית הירוק בעיר יפו
מלון בעיר מיאמי ביץ'
מלון במיאמי
בניין קרייזלר
קולנוע מוגרבי ההיסטורי בתל אביב
פריטי אר דקו מקטלוג חברת פל-בל, שיוצרו בין 1939–1950
חנוכייה אר דקו שתכנן מוריס אשקלון, סביבות 1948
כד קרמיקה מיצירות של קלריס קליף
קופסה לסיגריות של קית' מורי
ראו גם

שנות העשרים הסוערות
אופנה במדינות המערב בשנות ה-20 של המאה ה-20
התערוכה העולמית של שיקגו (1933)
מוזיאון המטרופוליטן לאומנות
בניין פלמוליב
מוזיאון ואן ביורן, בריסל, בלגיה
מצעד הפזמונים העברי השנתי (ה'תש"ע–ה'תשע"ט)

ערך זה עוסק במצעדי הפזמונים העבריים השנתיים שנערכו בין שנת ה'תש"ע ל-ה'תשע"ט.
נתונים סיכומיים > אמנים בעלי המספר הרב ביותר של שירים במצעד הפזמונים העברי השנתי של כאן ג'

| אמן | מספר השירים שנכנסו למצעד |
| --- | --- |
אייל גולן: 23
דודו אהרון: 13
עומר אדם: 11
עידן עמדי: 11
משה פרץ: 11
עילי בוטנר: 9
אברהם טל: 9
עדן בן זקן: 8
נתונים סיכומיים > אמנים בעלי המספר הרב ביותר של שירים במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ

| אמן | מספר השירים שנכנסו למצעד |
| --- | --- |
אייל גולן: 20
עומר אדם: 17
נתן גושן: 15
עידן עמדי: 12
משה פרץ: 12
עדן בן זקן: 10
עילי בוטנר: 10
התקווה 6: 9
אברהם טל: 9
הדג נחש: 9
לירן דנינו: 9
אליעד: 8
סטטיק: 8
הפרויקט של עידן רייכל: 8
עידן רפאל חביב: 8
ישי ריבו: 7
עידן רייכל: 7
בן אל תבורי: 7
עברי לידר: 7
עילי בוטנר וילדי החוץ: 7
גיא ויהל: 7
רוני דלומי: 6
יובל דיין: 6
חנן בן ארי: 6
דודו אהרון: 6