stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליעזר (צ'ייני)
הערות שוליים

1 2 3 4  דב גולדשטיין, "האם ילדיי הם יהודים?", מעריב, 27 במרץ 1959
1 2 3  אבנר לוטן, אדמירל צ'ייני, ידיעות תל אביב, 12 באוקטובר 2007
1 2 3 4 5 6 7 8  קוטס-בר, חן, הים הצהוב, באתר nrg‏, 27 באוקטובר 2007
↑  אמיר אורן, הזקן והים, באתר הארץ, 11 בינואר 2002
↑  אנשיל פפר יובל גורן, הרמטכ"ל העיר למפקד חיל הים שבילה במועדון חשפניות בתל אביב, באתר הארץ, 3 במרץ 2009
↑  ברק רביד, כתבי אישום בטורקיה נגד אשכנזי ובכירים בצה"ל: התביעה דורשת 9 מאסרי עולם, באתר הארץ, 28 במאי 2012
↑  סוף לפרשה: בית המשפט בטורקיה סגר את תביעת קורבנות המרמרה, באתר וואלה, 9 בדצמבר 2016
↑  ספיר פרץ, ‏אליעזר מרום מונה ליו"ר מועצת המנהלים של רש"ת, באתר גלובס, 9 בפברואר 2015
↑  החלטה מספר 2373 של הממשלה מיום 25.12.2014: אישור מינוי חבר למועצת רשות שדות התעופה
↑  האלוף (במיל') אליעזר צ'ייני מרום מונה ליו"ר רשות שדות התעופה, באתר כלכליסט, 9 בפברואר 2015
↑   אבי בר-אלי, צ'ייני בע"מ: העסקים הפרטיים של מפקד חיל הים לשעבר, החשוד בפרשת הצוללות, באתר TheMarker‏, 12 ביולי 2017
↑  צבי זרחיה, הערכות: כהונתו של מרום כיו"ר רשות שדות התעופה לא תוארך, באתר כלכליסט, 8 בנובמבר 2018
↑  חן מענית, ‏כתבי האישום בפרשת הצוללות: מיקי גנור ואליעזר מרום הואשמו בשוחד; דוד שמרון בהלבנת הון, באתר גלובס, 5 בדצמבר 2019
↑  אביעד גליקמן, פרשת הצוללות: נסגרו התיקים נגד אליעזר צ'ייני ונגד דוד שימרון, באתר חדשות 13, 10 במאי 2021
↑  אסף ליברמן, זמן אמת, עונה 5 פרק 10 (דקה 42), ערוץ כאן
↑  זוהר שחר לוי, פרשת הצוללות: המדינה הקפיאה לצ'ייני 100 אלף דולר, באתר כלכליסט, 18 ביולי 2017
↑  אמיתי זיו, צ'ייני, הנוכל הסדרתי, חברת התעופה שקרסה, וחובות המיליונים, בבלוג שקיפות וחופש מידע, 7 ביולי 2024
↑  אילמר גלובל סקיוריטי בע"מ (הכתובת הרשומה של החברה אצל אליעזר מרום), באתר checkid
↑    הודיה כריש חזוני, ‏ראש מעל למים: מה הוביל את האלוף צ'ייני להצטרף ל"ביטחוניסטים"?, בעיתון מקור ראשון, 19 ביוני 2022
↑  "אני לא מהסס, רוצה לראות אותם תלויים אחד אחד", 103fm, 20 בנובמבר 2023
↑  יהונתן ליס, אחרי שמונה חודשי לחימה, נתניהו מינה את אליעזר מרום לפרויקטור בצפון, באתר הארץ, 23 ביוני 2024
↑  שירית אביטן כהן, השרים ורה"מ נגד הייעוץ המשפטי לממשלה: "מעכבים אותנו מלעבוד, עוצרים לנו מינויים", באתר ישראל היום, 21 ביולי 2024
| יושבי הראש ומנכ"לי רשות שדות התעופה (רש"ת) |
| --- | --- | --- |
| יושבי הראש | אהרן רמז • אריה גרוסבורד • יעקב אבן • חיים קורפו • אבי קוסטליץ • צבי שלום • עובדיה עלי • אלי מרום • יצחק גרשון |  |
| מנהלים כלליים | אריה רביב • רמון הראל • צבי גוב-ארי • ברוך לוי • מוטי דבי • אבי קוסטליץ • גבי אופיר • קובי מור • יעקב גנות • חגי טופולנסקי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007399050305171  VIAF: 32156674983533581786   WorldCat (עם VIAF): 32156674983533581786
ניסן נתיב

ערך זה עוסק ביוצר, נתיב. אם התכוונתם לסטודיו למשחק, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  5 בנובמבר 1922 מינכן, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  20 באפריל 2008 (בגיל 85) 
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 תאריך עלייה:  1937
 מדינה:  ישראל 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (2008)  פרס התיאטרון הישראלי 
 פרופיל ב-IMDb
 
לוחית זיכרון על ביתו של ניסן נתיב ברח' דב הוז 26 בתל אביב
ניסן נתיב (5 בנובמבר 1922 – 20 באפריל 2008) היה במאי, מורה למשחק ולדרמה, מנהל אמנותי ושחקן ישראלי. מנהל ומייסד "הסטודיו למשחק ניסן נתיב".
חתן פרס ישראל לתיאטרון לשנת תשס"ח (2008), פרס כינור דוד לדרמה ו"פרס האקדמיה הישראלית לתיאטרון" על מפעל חיים.
ביוגרפיה

נתיב נולד בשם ניסן נוטוביץ' במינכן, לשמואל וחווה נוטוביץ'. גדל והתחנך באמסטרדם. עלה לארץ ישראל בגפו בשנת 1937 בגיל 15. בארץ הצטרף לחברת נוער, שהתחנכה בקיבוץ משמרות. בגיל 18 התנדב לבריגדה היהודית של הצבא הבריטי, ולחם כקצין תותחנים בקרבות של מלחמת העולם השנייה. לימים אמר, שישנו קשר מובהק בין צבא לעשיית תיאטרון. לאחר המלחמה שב לישראל, והתקבל ללימודי משחק ב"סטודיה" של "תיאטרון הבימה". בהמשך, למד באוניברסיטה העברית בירושלים, והצטרף לתיאטרון "להקת הצעירים" של קלמן גלעד (קונסטנטינר). לפי הסיפורים, המשורר אברהם שלונסקי הוא זה שהציע לו לעברת את שם משפחתו ל"נתיב". במלחמת העצמאות שירת כמפקד פלוגת חי"ר. אחרי המלחמה, נרשם ללימודים בבית הספר של שארל דולן לאמנות הדרמה בתיאטרון על שם שרה ברנאר בפריז. בשנותיו שם למד אצל מורים כמו שארל דולן ורב-האמן הגדול, אטיין דקרו, לצידם של מרסל מרסו ואחרים. בהמשך שימש במשך מספר שנים כמנהל אמנותי בלהקתו של דקרו בהופעות שונות בעולם. בשנים 1954–1956 למד בימוי בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון. השתלם בבימוי טלוויזיוני בהולנד ושב ארצה.
באמצע שנות החמישים היה ל"במאי נודד" לפרנסתו, ונדד בין קיבוצים שונים בארץ. בין השאר העלה בחוג הדרמה של קיבוץ עין החורש, בקיץ 1956, את מחזהו של מולייר, "הנשים המלומדות", בתרגומו של אליהו פורת. לימים, באוקטובר 1993, חידש נתיב את ההצגה, התאים את לשון התרגום ללשון הזמן, והציג אותה עם תלמידיו בתיאטרון "צוותא" בתל אביב. כמו כן העלה, כ"במאי נודד", ביוני 1957, את המחזה "הגנדרניות הנלעגות" מאת מולייר, כהצגת סיום הלימודים של תלמידי כיתות י"ב בקיבוץ עין החורש.
בארץ פעל כבמאי בתיאטראות שונים. התקבל לתיאטרון "הבימה" בתל אביב, וניהל שם את בית הספר לדרמה ולמשחק של התיאטרון. ביים תוכניות ותסכיתים ב"קול ישראל", תוך הדגשת חומר מקורי ונסיוני. סייע להקים את בית הספר למשחק בית צבי. בשנת 1963 הקים יחד עם אמני תיאטרון נוספים את "הסטודיו למשחק ניסן נתיב", אותו ניהל עד מותו. השתתף במספר סרטי קולנוע וטלוויזיה כשחקן, לעיתים לצד בוגרי הסטודיו שלו. ב-1981 השתתף כשחקן בסרט "סופו של מילטון לוי" של נסים דיין וב-1986 בסרט "כפפות" בבימויו של רפי אדר.
נתיב היה אספן. בין אוספיו היה אוסף מפות עתיקות של ארץ ישראל. לאחר פטירתו נפרצה דירתו וחלק נכבד מאוסף זה נגנב.
נתיב, שסבל ממחלת לב בשנותיו האחרונות, נפטר בביתו ב-20 באפריל 2008, מספר שבועות לפני טקס קבלת "פרס ישראל".
תלמידיו

בין תלמידיו נמנים: משה איבגי, תיקי דיין, יוסי גרבר, שמואל קלדרון, שולי רנד, קרן מור, מיקי גורביץ', אודי בן-משה, רוני פינקוביץ', שלמה פלסנר ועוד.
הנצחה

הערוץ הראשון הפיק ושידר לציון יום השנה למותו של נתיב סרט תיעודי, בבימויה של איטה גליקסברג. הסרט "ניסן נתיב-אמנות החיים" מספר את סיפור חייו של המורה למשחק, ומתעד חיפושים אחר אוסף האומנות והעתיקות של נתיב, שנעלם בפריצה לביתו כמה ימים אחר מותו.
עיריית תל אביב יפו הציבה שלט בכניסה לביתו של נתיב ברחוב דב הוז, במסגרת פרויקט הנצחת האמנים "בבית זה" .
הערות שוליים

↑  שלומי חיון, נתיב מסומן, באתר ynet, 21 באפריל 2008
↑  צילומי מפות מאוסף ניסן נתיב. הצילומים נמסרו על ידו לאוסף המפות ע"ש ערן לאור בספרייה הלאומית, באתר הספרייה הלאומית
↑  מרב יודילוביץ', נתיב חייו, באתר ynet, 7 באפריל 2009
↑  כרמית ספיר וייס, נתיב הפריצה: חידת חייו של ניסן נתיב, באתר nrg
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודמים: 1997 - יוסי בנאי, חנה מרון | פרס התיאטרון הישראלי - פרס מפעל חיים 1998 - ליא קניג, ניסן נתיב | הבאים: 1999 - שלמה בר-שביט, נולה צ'לטון |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007578574805171  VIAF: 3853147270600935700007   WorldCat (עם VIAF): 3853147270600935700007
ציפי לבני

ציפורה (ציפי) מלכה לבני (נולדה ב-8 ביולי 1958, כ"א בתמוז ה'תשי"ח) היא פוליטיקאית ואשת ציבור ישראלית שכיהנה כחברת הכנסת, ושרה בממשלות ישראל, וכיהנה גם כראש האופוזיציה.
החל מ-1999 הייתה חברת הכנסת ושרה מטעם מפלגת "הליכוד". בשנת 2005, עם הקמת מפלגת "קדימה", הצטרפה אליה. בשנת 2008 נבחרה ליו"ר המפלגה. המפלגה בראשותה זכתה בבחירות לכנסת השמונה עשרה ב-28 מנדטים והייתה למפלגה הגדולה בכנסת ה-18. לבני שימשה כראש האופוזיציה. בשנת 2012 התפטרה מהכנסת לאחר שהפסידה בפריימריז לראשות המפלגה לשאול מופז. לקראת הבחירות לכנסת ה-19 הקימה את מפלגת "התנועה" אשר זכתה בבחירות ב-6 מנדטים. כיהנה כשרת המשפטים בממשלת נתניהו השלישית. בשנת 2014 פוטרה על ידי נתניהו. לקראת הבחירות לכנסת ה-20 חברה לבני ל"מפלגת העבודה" לרשימת "המחנה הציוני". מפלגת העבודה פרשה מהרשימה בראשית 2019. כחודש לאחר מכן הודיעה לבני על פרישתה מהפוליטיקה.
ביוגרפיה

לבני נולדה בתל אביב לאיתן לבני, קצין המבצעים של האצ"ל ולימים חבר הכנסת מטעם "הליכוד", ולשרה, שהייתה לוחמת באצ"ל. הוריה עלו לישראל ב-1925 והכירו במהלך מבצע שוד של האצ"ל.
בנעוריה הייתה חברה בתנועת "בית"ר". במהלך הלימודים בתיכון עירוני א' בתל אביב הייתה רכזת קבוצת הכדורסל אליצור תל אביב. בתקופת נעוריה הייתה מפלגת "העבודה" בשלטון, ולבני סיפרה כי חשה שהממסד מזער את התרומה של הוריה להקמת המדינה. לדבריה הם הוצגו בבית הספר כמסמלים מלחמה ופשיזם, ושנהגה להתווכח עם מוריה על כך.
בגיל 16 השתתפה בהפגנות נגד מזכיר המדינה של ארצות הברית, הנרי קיסינג'ר ונגד נסיגה ישראלית מרמת הגולן ומסיני, נושאים שאותם ניסה קיסינג'ר לקדם לאחר מלחמת יום הכיפורים. מגיל 13 היא צמחונית מטעמי מצפון, ולימים סייעה בהעברת חוק האוסר על פיטום אווזים.
שירתה בצה"ל כמדריכת חניכי מפת"ן וכמפקדת מחלקה בבית הספר לקצינות. השתחררה בדרגת סגן. לאחר שחרורה, החלה ב-1979 ללמוד משפטים באוניברסיטת בר-אילן. בין השנים 1980 ו-1984 שירתה לבני ב"מוסד". היא החזיקה עבור ה"מוסד" דירת מגורים בפריז כדי שהדירה לא תישאר ריקה ותעורר חשד. עם חזרתה לישראל החלה קורס מבצעי ב"מוסד", אולם לא סיימה אותו עקב נישואיה. ב-1983 חזרה ללימודיה בבר-אילן וסיימה תואר ראשון במשפטים.
לבני עסקה בעריכת דין כעשר שנים, כשהיא מתמחה במשפט מסחרי, משפט ציבורי ונדל"ן, לאחר שהקימה משרד עורכי דין עצמאי. משרדה שכן במצודת זאב בתל אביב, ובין השאר שימשה כעורכת הדין של סיעת "הליכוד" בהסתדרות.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

בשנת 1996 התמודדה בפריימריז של "הליכוד" בסיסמה "ציפי לבני – שם שהוא מוסד" (רמז להוריה ולשירותה ב"מוסד"), והוצבה במקום ה-54 ברשימת "הליכוד-גשר-צומת" לכנסת ה-14. הרשימה זכתה ב-32 מנדטים בלבד, ולבני לא נבחרה לכנסת. בהמלצת אביגדור ליברמן, מנכ"ל משרד ראש הממשלה, מונתה למנהלת רשות החברות הממשלתיות. בתפקיד זה יישמה את מדיניות ממשלת נתניהו, והביאה להפרטת חברות ממשלתיות, בהן "חברת הנפט הלאומית" (חנ"ל) ו"כימיקלים לישראל".
לימים הביעה לבני חרטה על הפרטת חברות מסוימות ואוצרות טבע. כיו"ר "התנועה" ב-2013, כתבה לבני, "אינני בטוחה שהיום הייתי מפריטה מחדש את כי"ל ואת אוצרות הטבע בים המלח".
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > חברת כנסת

לאחר הקדמת הבחירות לכנסת ה-15 על ידי בנימין נתניהו בשנת 1999, התפטרה מראשותה של רשות החברות הממשלתיות, והתמודדה בפריימריז של "הליכוד". הפעם הגיעה למקום ה-18, ונבחרה לראשונה לכנסת, כאשר "הליכוד" זכה ב-19 מנדטים בבחירות אלה.
לבני עמדה בראש מספר ועדות משנה של ועדת החוקה, חוק ומשפט, ובהן ועדת המשנה שהכינה את החוק לאיסור הלבנת הון וועדת המשנה לתקנות חוק החברות. כמו כן הייתה חברה בוועדת החקירה הפרלמנטרית לעניין הסחר בנשים ובוועדה לקידום מעמד האישה. בכנסת החמש עשרה הייתה חברת ועדה מיוחדת שהכינה את החוק הקובע שכל העברה של שטח או סמכויות בירושלים תחייב רוב של 61 חברי כנסת.
בפריימריז לראשות "הליכוד", שהתקיימו לאחר התפטרות בנימין נתניהו בשנת 1999, תמכה באהוד אולמרט, שלבסוף נוצח על ידי אריאל שרון.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > שנותיה הראשונות כשרה

לאחר ניצחונו של אריאל שרון בבחירות המיוחדות לראשות הממשלה בשנת 2001, מונתה לבני לתפקיד השרה לפיתוח אזורי, למשך כחצי שנה עד לכניסתה של "מפלגת המרכז" לקואליציה, ומינויו של רוני מילוא לתפקיד. לאחר מכן כיהנה כשרה בלי תיק, ולאחר מכן כשרת החקלאות.
בשנת 2003, עם הקמת ממשלת שרון השנייה, מונתה לשרה לקליטת העלייה. בשנת 2004 מונתה במקביל לשרת הבינוי והשיכון במקומו של אפי איתם, שפרש מהממשלה בעקבות תוכנית ההתנתקות. קונדוליזה רייס כתבה בספרה על שיחה שהייתה לה במרץ 2004 עם לבני, בה הביעה את חששותיה מכך שפליטים פלסטיניים רבים ייכנסו למדינת ישראל, ויפגעו באופייה כמדינה יהודית. רייס הביעה הסתייגות מעמדה זו, אולם הציעה בעקבות כך, שמכתב הנשיא בוש לשרון יכלול אמירה, שהנשיא מצפה לכך שפליטים פלסטינים יגורו במדינה הפלסטינית.
בשנת 2004 זכתה בפרס אביר איכות השלטון לנציג מהרשות המבצעת, על תרומתה לאיכות קליטתם של העולים בישראל, ועל תרומה ייחודית לחיזוקו של שלטון החוק ולהגנה על עקרונות הדמוקרטיה.
אחרי פרישת "שינוי" בסוף שנת 2004, סיימה לבני בראשית 2005 את תפקידה במשרד השיכון והבינוי, ומונתה לשרת המשפטים במקום יוסף לפיד. במקביל המשיכה לשמש כשרה לקליטת העלייה. במסגרת הוויכוחים הפנים מפלגתיים ב"ליכוד" על רקע תוכנית ההתנתקות, שימשה לבני כמפשרת בין ראש הממשלה אריאל שרון, ובין שלושה משריו, בנימין נתניהו, סילבן שלום ולימור לבנת, והביאה לניסוח מחודש של קווי התוכנית, שאפשרו את אישור התוכנית בכנסת. בעת כהונתה כשרת המשפטים, ניהלה לבני את הצד המשפטי-חקיקתי של תוכנית ההתנתקות ובעיקר את אישור חוק יישום תוכנית ההתנתקות.
במסגרת תפקידה כשרת המשפטים החלה בקידום רפורמות בבתי המשפט. היא תמכה במועמדותה של פרופ' רות גביזון לשופטת בבית המשפט העליון, אך נתקלה בהתנגדותו של נשיא בית המשפט העליון פרופ' אהרן ברק, אותו האשימה לבני בכך ש"הוא משכפל לעצמו שופטים", היא עיכבה את כינוס הוועדה לבחירת שופטים, להערכת פרשנים עשתה זאת על מנת להשיג רוב למינוי גביזון. בסופו של דבר, גביזון לא מונתה. כמו כן, יזמה את העברת מתחם בית המשפט בתל אביב לדרום העיר (יוזמה שלא יצאה אל הפועל), ויזמה חקיקה שתמנע עיקול של כספי הפיצוי שיקבלו המפונים מגוש קטיף וצפון השומרון.
כשרת המשפטים גיבשה לבני תזכיר חוק, שנועד להבנות את שיקול הדעת השיפוטי בענישה, כאשר העיקרון המרכזי הוא יחס הולם בין העבירה לבין העונש, עם קביעת עונשי מוצא שמהם השופטים יקבעו את העונש בהתאם לנסיבות המקרה. התזכיר גובש על ידי לבני בהתאם לוועדת גולדברג והצעת החוק הממשלתית הוגשה כשנה לאחר מכן, לאחר שמונתה לשרת החוץ.
בשנת 2005, כשרת המשפטים, קיבלה לבני "אות אומ"ץ" מארגון אומ"ץ, אך בסוף אותה שנה הביע יו"ר הארגון, אריה אבנרי, אכזבה מחבירתה לאריאל שרון בראשות "קדימה".
בשנת 2005 חתמה לבני כשרת משפטים, יחד עם שר התמ"ת, אהוד אולמרט על מינוים של כ-20 חברי מרכז הליכוד וקרוביהם כנציגי ציבור בבית הדין לעבודה. הרשימה הוכנה בלשכות שני השרים, והיא נקבעה מבלי שפורסמה הודעה לציבור על האפשרות להגיש מועמדות לתפקיד, בניגוד לחוק [דרושה הבהרה].
כמה חודשים לאחר מכן שינתה לבני את תהליך המינויים, כך שנציגי ציבור ייבחרו על ידי ועדת איתור ולא על ידי לשכות השרים כמו כן, נציג משרד המשפטים בוועדה יהיה היועץ המשפטי של המשרד.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > בראשות "קדימה" > הניסיון להקים ממשלה חדשה

עם ניצחונה של לבני בבחירות הפנימיות ב"קדימה", ובחירתה לראשות המפלגה, התפטר אהוד אולמרט מתפקידו כראש הממשלה והליך הרכבת הממשלה הוטל עליה על ידי נשיא המדינה, שמעון פרס.
ב-25 באוקטובר 2008, לאחר שחתמה לבני על הסכם קואליציוני עם מפלגת העבודה, פרסמה מועצת חכמי התורה הודעה, לפיה חילוקי דעות בנושאי הקצבאות וירושלים התגלעו במהלך המשא ומתן, ולכן ש"ס לא תוכל לשבת בממשלה בראשות לבני, אף שלבני הציעה למפלגות החרדיות תקציבים של כמיליארד ש"ח. משהתברר כי גם חברי דגל התורה לא יצטרפו לממשלה בראשותה, ולאחר שהמשא ומתן הקואליציוני עם מפלגת הגמלאים (שהתאחדה שבוע קודם לכן) ועם מרצ לא התקדם, הודיעה לבני לנשיא פרס ב-26 באוקטובר 2008 כי נכשלה בניסיונה להקים ממשלה, על-אף ההסכם שהושג עם מפלגת העבודה.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > בראשות "קדימה" > הבחירות לכנסת השמונה עשרה

כיו"ר "קדימה" הובילה לבני את מפלגתה בבחירות לכנסת ה-18. קמפיין המפלגה התבסס בעיקרו על תדמיתה של לבני כפוליטיקאית נקיית כפיים וניסיונות לקעקע את אמינותו של יריבה בנימין נתניהו, בין הסיסמאות של "קדימה" היו: "ציפי לבני – מה שטוב למדינה" "ראש ממשלה אחרת" ו"ביבי?! אני לא מאמין לו". לבני ערכה סיורי בחירות במעוזים של צעירים חילונים כמו מתחמי בילוי ונאמה רבות במהלך מערכת הבחירות בבתי ספר. כמו כן דיברה לקהל הנשים ולציבור השמאל וביקשה "להחזיר את התקווה לשלום".
"קדימה" בראשות לבני קיבלה בבחירות אלה 28 מנדטים והייתה לסיעה הגדולה ביותר בכנסת, עם יתרון של מנדט אחד על "הליכוד", אך למעט "קדימה" אף מפלגה לא המליצה לנשיא המדינה שמעון פרס להטיל עליה להרכיב ממשלה, והמשימה הוטלה על בנימין נתניהו, שמועמדתו זכתה להמלצת נציגי סיעות הימין וסיעות הדתיים, סה"כ 65 חברי כנסת. לבני הודיעה מייד שלא תצטרף לממשלה בראשות נתניהו, כיוון שאינה מוכנה להיות חברה במה שהגדירה כממשלת ימין קיצונית, ושהיא תשמש כיו"ר האופוזיציה. בטיוטת הסכם קואליציוני שגובשה בין גדעון סער מטעם "הליכוד" וצחי הנגבי מטעם "קדימה", הוסכם ששתי המפלגות יזכו למספר שווה של תיקים בממשלה ובקבינט המדיני-ביטחוני ושלבני תכהן כראש ממשלה בשנה וחצי האחרונה מתוך ארבע וחצי שנות כהונת הממשלה ועד אז תכהן כשרת החוץ וכממונה על המשא ומתן עם הפלסטינים. אך המשא ומתן נכשל כאשר השיחות הפכו לישירות בין לבני ונתניהו. להערכת הנגבי, הסיבה לכך הייתה חוסר אמון של לבני בכך שבהתחשב בשותפיה הקואליציוניים, תהיה לה השפעה מהותית על מדיניות הממשלה.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > כהונה ראשונה כראש האופוזיציה

עם כניסתה לתפקיד ראש האופוזיציה תקפה לבני את גודלה של ממשלת נתניהו השנייה. השנה הראשונה לישיבתה של "קדימה" באופוזיציה לוותה בחשש כי המפלגה תפורק וחלק מחבריה יחברו לממשלה, זאת משום שמספר שבועות לאחר השבעת ממשלת נתניהו, עבר בכנסת חוק התפלגות סיעה שמאפשר לשבעה חברי כנסת להתפלג לסיעה עצמאית בלי שייחשבו ל'פורשים', אף שאינם מהווים שליש של הסיעה המקורית ולא זכו להסכמת רוב חבריה. לבני יצאה בחריפות כנגד מה שהגדירה כניסיון לפרק את "קדימה". בהמשך תקפה לבני את ראש הממשלה בנימין נתניהו על אי התקדמותו במשא ומתן עם הפלסטינים ועל חוסר אמונתו בפתרון שתי מדינות לשני עמים, כדבריה. לאחר "נאום בר-אילן" של נתניהו ב-14 ביוני 2009, הגיבה לבני על התפנית בעמדתו ובירכה עליה, אך תקפה אותו בטענה שנדרש לשאת את הנאום תחת לחץ נאום ברק אובמה באוניברסיטת קהיר שנישא עשרה ימים לפני כן, ושהממשלה עוסקת בהישרדות ולא במדינאות.
במרץ 2010 התבטאה לבני כנגד החלטת ממשלת נתניהו, על פי החלטת סגן שר הבריאות מטעם אגודת ישראל יעקב ליצמן, לשינוי בתוכנית לבניית אגף חדש במרכז רפואי ברזילי באשקלון בשל קברים אשר נמצאו באתר המיועד לבנייה. בעקבות מחאה ציבורית רבה, ההחלטה נהפכה על פיה מספר שבועות לאחר מכן.
ב-2009, הוצא נגד לבני צו מעצר בבריטניה בגין ביצוע פשעי מלחמה בזמן מבצע עופרת יצוקה, בעקבות האירוע השלימה בריטניה תיקון לחוק שימנע הגשת צווי מעצר עתידיים שכאלה נגד בכירים ישראלים בבריטניה.
לבני עמדה לצד הממשלה לאחר המשט לעזה ב-2010 ונמנעה מלמתוח ביקורת על נתניהו כאשר החליט על הקפאת הבנייה ביהודה ושומרון, אך מתחה ביקורת חריפה על ראש הממשלה לנוכח כישלון המשא ומתן הישיר בין ישראל לפלסטינים שהושק בספטמבר 2010 והעדרה של תוכנית ישראלית יזומה, חידוש ההכרה של אחדות ממדינות דרום אמריקה במדינה פלסטינית בגבולות 1967, המשבר המתמשך ביחסים עם טורקיה והמתיחות ביחסים עם ארצות הברית.
בשנת 2011, אל מול הפיצול ב"מפלגת העבודה" והתגברותה של המחאה החברתית, התבטאה לבני כנגד ראש הממשלה "שעוסק בהישרדות" והוסיפה כי היא מקווה שהאירועים יובילו לפירוק הממשלה והליכה לבחירות.
יום לאחר שחרורו של החייל החטוף גלעד שליט התבטאה בחריפות כנגד העסקה ותקפה את ראש הממשלה בנימין נתניהו על הסכמתו לעסקת שליט. את שתיקתה עד למועד זה, נימקה בהבטחה שנתנה לאביו של שליט כי לא תתבטא בגנות העסקה טרם אישורה.
בבחירות המקדימות שנערכו ב"קדימה" ב-27 במרץ 2012 הפסידה לבני לחבר הכנסת שאול מופז, שנבחר ליו"ר המפלגה במקומה בפער ניכר. בעקבות זאת התפטרה לבני מהכנסת ב-1 במאי 2012. היקף החובות של "קדימה" בתום כהונתה של לבני כיו"ר המפלגה עמד על כ-34 מיליוני ש"ח.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > בראשות "התנועה" וכשרת המשפטים

ב-27 בנובמבר 2012, לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה, הכריזה לבני על התמודדותה בבחירות במסגרת מפלגה חדשה בראשותה בשם "התנועה". למפלגת החדשה הצטרפו גם שבעה חברי כנסת מכהנים, שהתפלגו מ"מפלגת קדימה": מאיר שטרית, יואל חסון, רחל אדטו, שלמה מולה, מג'לי והבה, רוברט טיבייב ואורית זוארץ. בבחירות לכנסת ה-19 זכתה "התנועה" בראשות ציפי לבני בשישה מנדטים.
ב-19 בפברואר 2013 חתמה "התנועה" על הסכם קואליציוני עם סיעת "הליכוד ישראל ביתנו", שבו הוסכם כי לבני תכהן כשרת המשפטים ושר נוסף מטעם "התנועה" יכהן כשר להגנת הסביבה. לבני התחילה את תפקידה כשרת המשפטים במרץ 2013 והוסמכה על ידי ראש הממשלה נתניהו לנהל את השיחות עם צוות המשא ומתן הפלסטיני. במסגרת תפקידה כיהנה לבני גם כיו"ר ועדת השרים לענייני חקיקה.
ביוני 2013 הקימה יחד עם ח"כ אלעזר שטרן וח"כ יצחק הרצוג שדולה תחת הכותרת "עם דת ומדינה" ששם לו למטרה ליישם את אמנת גביזון מדן.
במהלך כהונתה, קידמה את הצעת החוק שאוסרת על הפצת "ישראל היום" בחינם. בנובמבר 2014, הצביעה בקריאה טרומית בעד החוק. כשרת המשפטים הקימה את נציבות הביקורת על מערך התביעה ומייצגי המדינה בערכאות. לבני ניסתה להחיל שקיפות על "קק"ל" כשהכריזה עליה כחברה לתועלת הציבור.
ב-2 בדצמבר 2014 פוטרה מהממשלה על ידי ראש הממשלה נתניהו, כחלק ממהלך להקדמת הבחירות.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > הבחירות לכנסת ה-20

ב-10 בדצמבר 2014, לקראת הבחירות לכנסת ה-20, הודיעה לבני יחד עם יו"ר מפלגת "העבודה" יצחק הרצוג על ריצה משותפת של "התנועה" בראשותה עם מפלגת "העבודה", ברשימה בשם "המחנה הציוני". לבני הוצבה במקום השני ברשימה והיא סיכמה עם הרצוג על רוטציה, שלפיה אם ימונה הרצוג לראשות הממשלה, יכהן הוא בתפקיד בשנתיים הראשונות ולבני בשנתיים הנוספות. כ-12 שעות לפני פתיחת הקלפיות הודיעה לבני כי היא מוכנה לוותר על הרוטציה אם הדבר יקשה על הקמת קואליציה.
בבחירות זכתה רשימת המחנה הציוני ב-24 מנדטים.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > הכנסת העשרים והבחירות לכנסת ה-21

לבני מונתה לחברה בוועדת החוקה, חוק ומשפט ובוועדת החוץ והביטחון, ועמדה בראש ועדת משנה ללוחמה משפטית.
לאחר פרישתו של יצחק הרצוג מהכנסת, בעקבות מינויו ליו"ר הסוכנות היהודית, החליפה אותו לבני בתפקיד ראש האופוזיציה ב-1 באוגוסט 2018, בהתאם להסכמה עם יושב ראש מפלגת "העבודה", אבי גבאי, שלפיה "התנועה" תרוץ בבחירות הבאות שוב עם מפלגת "העבודה", לפי ההסכם הקודם, אולם לא תהיה רוטציה בין שניהם בתפקיד היו"ר.
ב־1 בינואר 2019 הודיע גבאי בפומבי על סיום השותפות עם מפלגתה של לבני, ובאותו יום היא הוחלפה בתפקיד ראש האופוזיציה בידי שלי יחימוביץ'. לבני ביקרה את מסירת ההודעה בנוכחותה ובאופן מפתיע: "הרעיון הזה שאתה עומד ומנסה להשפיל אישה פומבית לא יהיה. התגובות שקיבלתי מנשים הן חזקות ומחזקות".
ב־18 בפברואר 2019 הודיעה על פרישתה מהחיים הפוליטיים, ושמפלגתה "התנועה" לא תתמודד בבחירות לכנסת ה-21.
ביוגרפיה > לאחר הפרישה מהפוליטיקה

במרץ 2021 מונתה ליועצת אסטרטגית חיצונית לחברת הקנאביס "קנטק".
באפריל 2021 מונתה לדירקטורית בחברת "בזק".
בנובמבר 2021 הצטרפה לבני לדירקטוריון של המכון למחקרי ביטחון לאומי.
ביוני 2023 הצטרפה לדירקטוריון חברת אלביט מערכות.
ביוגרפיה > חיים אישיים

לבני נשואה לנפתלי שפיצר, אם לשניים, ומתגוררת בשכונת ישגב שבתל אביב.
ראו גם

נשים בממשלות ישראל
לקריאה נוספת

אילן בן עמי, אותה הגברת בשינוי הדרך: ציפי לבני – ביוגרפיה פוליטית, הוצאת סטימצקי, 2019.
גדי בלום וניר חפץ, מדיניות חוץ – ציפי לבני, ישראל לאן – 18 שיחות עם האישים שמעצבים את פני המדינה, ידיעות אחרונות, ספרי חמד, תל אביב, 2008, עמ' 64–91
אנטי-ציונות

מפגינים ערבים כנגד התנועה הציונית בארץ ישראל ליד שער שכם בירושלים, במאורעות תר"ף 1920
אנטי-ציונות הוא מונח מורכב ורב-פנים, שמשמעותו התנגדות לתנועה הציונית. אנטי-ציונות הייתה חלק מהמערך הרעיוני של תנועות חברתיות ופוליטיות רבות, לדוגמה בברית המועצות ובמדינות ערב. כיום נעשה שימוש במונח זה גם בשיח הפנים-ישראלי. לאחר הקמת מדינת ישראל נעשה שימוש במונח גם כהתנגדות לקיומה, ולחלופין כהתנגדות להיותה מדינה יהודית.
אנטי-ציונות כאנטישמיות

בתחילת המאה ה-21 פרץ גל של אנטישמיות בחלקים נרחבים בעולם שהתבטא ברטוריקה מסיתה נגד ישראל ופעולות אלימות נגד יהודים ברחבי העולם, בהם תנועת ה-BDS. הרטוריקה נגד ישראל קיימה את תנאי מבחן שלושת ה-D-ים לאנטישמיות – דה-לגיטימציה (Delegitimization) דמוניזציה (Demonization) ומוסר כפול (Double standards) – ושללה את זכותה של מדינת ישראל להתקיים ואת זכותו של העם היהודי להגדרה עצמית. גל זה של אנטישמיות, שהגדיר את עצמו כ"אנטי-ציונות" כונה האנטישמיות החדשה, ולובה עם התלקחות מחודשת של הסכסוך הפלסטיני–ישראלי בשנים אלו.
קוטלר מגדיר "אנטישמיות קלאסית או מסורתית" כ"הפליה כנגד, שלילת זכויות או תקיפת יהודים ושלילת זכותם לחיות כחברים שווי-זכויות בקרב החברה בה הם גרים", ואת "האנטישמיות החדשה" כ"הפליה כנגד זכותו של העם היהודי לחיות כאומה שווה זכויות בקרב משפחת העמים – שלילת ותקיפה אף של זכותו של העם היהודי לחיות – כאשר ישראל היא בעצם היהודי הקולקטיבי בקרב האומות."
אנטי-ציונות כאנטישמיות > פרלמנטים במערב קובעים שאנטי-ציונות שווה לאנטישמיות

בעקבות גל תקריות אנטישמיות בצרפת ב-2019 אמר נשיא צרפת עמנואל מקרון שצרפת "תגדיר אנטי-ציונות כצורה מודרנית של אנטישמיות". ב-3 בדצמבר 2019 אישר הפרלמנט הצרפתי החלטה הקובעת שאנטי-ציונות ושנאת מדינת ישראל הן סוג של אנטישמיות.
במאי 2019 אישר הבונדסטאג בגרמניה החלטה המגדירה את ארגון ה-BDS כארגון אנטישמי. ההחלטה קוראת למשרדים ממשלתיים לא לשתף פעולה ואף לעצור כל מימון לארגונים המקדמים חרמות או דה-לגיטימציה של ישראל.
בדצמבר 2023 אישר בית הנבחרים של ארצות הברית את החלטה HR-894 שמגנה בתוקף את העלייה באנטישמיות בארצות הברית וכן מצהירה באופן חזק וברור שאנטי-ציונות היא אנטישמיות.
אנטי-ציונות כאנטישמיות > טענות נגד

לפי ההיסטוריון הישראלי דימיטרי שומסקי, כל עוד "הציונות העכשווית פירושה המשך ההתנחלות והידוק השלטון הישראלי היהודי בין הים לירדן", אז הגדרת אנטי-ציונות כאנטישמיות אינה רק מופרכת, אלא "מסכנת את העם היהודי".
לפי גדעון לוי, עיתונאי "הארץ", "לא ייתכן שדווקא הלוחמים בגזענות יוקעו כגזענים מזן אנטישמים. מחוק השבות ועד לחוק הלאום, מהטיהור האתני ב-1948 ועד לטיהור האתני של בקעת הירדן ודרום הר חברון ב-2021, קיצור תולדות הציונות".
ההיסטוריון אילן פפה מחזיק בעמדה כי דווקא ההתנגדות לגזענות מובילה להתנגדות לציונות. לדבריו, "הנכבה התרחשה בגלל אופיו האידאולוגי של המפעל הציוני. שילוב של לאומיות רומנטית (אנ'), הקובעת השתייכות ללאום על פי קשר דם או דת, עם קולוניאליזם התיישבותי הרואה ביליד את המכשול העיקרי להצלחת ההתנחלות בארץ החדשה. שתי הפריזמות הללו התבטאו מאז ראשית הציונות בדה-הומניזציה של הפלסטינים. במקרה הטוב הם זרים שמקומם אינו בארץ, ובמקרה הגרוע הם מסתננים וכובשים שהשתלטו במרמה על המולדת". פפה טוען למדיניות ציונית של טיהור אתני.
על פי ההיסטוריון הישראלי עמר ברטוב, לממשלת ישראל ולתומכיה יש "אינטרס גדול לטשטש את ההבחנה שבין ביקורת כלפי ישראל לבין אנטישמיות, על מנת לצבוע כל ביקורת מהותית כלפי יחסה של מדיניות ישראל לפלסטינים", וכי הם סבורים ש"ביקורת על הציונות היא אנטישמית ובית הדין הבינלאומי הוא כמובן וכמובן אנטישמי". לטענתו, תומכי ישראל כבר הגיעו למצב בו "כמעט כל ביקורת נגד ישראל יכולה להיות מוגדרת כאנטישמית".
לפי קרולינה לנדסמן, עיתונאית "הארץ", הטענה כי אנטי-ציונות היא בהכרח אנטישמית גורמת להצגה של הכיבוש כלגיטימי, על ידי "שחרור מוחלט מאחריות של אותו קורבן היסטורי, גם כאשר הוא רחוק מלהיות קורבן, גם כאשר הוא בעמדת כובש".