זכות עמידה
ישראל > עותר ציבורי > שינוי הגישה בבג"ץ

בתהליך הדרגתי הקלו שופטי בית המשפט העליון בדרישות זכות העמידה. תחילתו של התהליך הייתה בקביעת סייגים לעקרון זכות העמידה, בפסקי דין מוקדמים, עד שהגישה המתירנית הפכה עם השנים לשלטת בבית המשפט העליון. מגמה זו הובילה לכך שזכות העמידה בישראל היא אחת הרחבות בעולם, והיא מוענקת גם ל'עותר ציבורי' שאינו נדרש להציג פגיעה אישית שנגרמה לו, ושלא במסגרת סכסוך בין שני צדדים.
שינוי הגישה לשאלת זכות העמידה מיוחס לשינוי רחב יותר שחל בתפיסה של בית המשפט את הגדרת תפקידו. בעוד לפי הגישה המסורתית תפקידו של בית המשפט הוא לשמש כבורר בסכסוכים בין פרטים ובין הפרט לרשויות השלטון, הגישה החדשה שהתפתחה בבית המשפט גרסה כי תפקידו רחב יותר והוא כולל את הדאגה לשלטון החוק גם בעניינים כלליים. תפיסה זו הולידה את האקטיביזם השיפוטי על תולדותיו: הרחבת השפיטות, פיתוח עילת הסבירות וכן צמצום הדרישה לזכות עמידה. כך, אם תפקידו של בית המשפט להגן על ערכי היסוד של המדינה ועל שלטון החוק, אין לו צורך עוד להזדקק לנפגע ספציפי מפעולות השלטון כדי לוודא את התאמת פעולות הממשלה לחוק.
החל משנות השמונים צומצמה הדרישה לזכות עמידה בעתירות לבג"ץ, ובפרט בתקופת כהונתו של הנשיא מאיר שמגר.
בשנת 1980, בעתירתו של המהנדס זאב סגל נגד שר הפנים בדרישה להפעלת שעון הקיץ בישראל, הביעו השופטים חיים כהן, שלמה לוין ואהרן ברק עמדות בעד צמצום מחסום זכות העמידה כנגד המדינה. השופט חיים כהן כתב: "כאשר החוק מטיל חובה על המִנהל וזה מסרב לקיימה, לא יסבול בית המשפט כי הרשות המינהלית תתחפר מתחת לחוסר מעמדו של העותר כדי למנוע פירוש החוק על ידי בית המשפט". מגמה זו התחזקה בתקופת מחליפו של שמגר בנשיאות בית המשפט העליון, אהרן ברק, שכתב בפסק הדין 'בג"ץ רסלר נגד שר הביטחון' כי "הדרישה לקיום זכות או אינטרס כתנאי למעמד בדין הינה דרישה מחוסרת יסוד פילוסופי, אינה מעוגנת בהפרדת הרשויות, אינה נשענת על בסיס מוסרי ופוגעת בשלטון החוק". שינוי הגישה בנוגע לזכות העמידה נעשה באמצעות פיתוחם של חריגים רבים לכלל המונע עתירה ציבורית, עד למסמוסו כמעט לגמרי.
בשנות התשעים הוקלה עוד יותר הדרישה לזכות העמידה וכבר נאמר על ידי שופטי בית המשפט העליון בריש גלי כי גם נזק כוללני כנגד התובע נחשב לעילה מספקת להגשת עתירה.
בית המשפט בהלכה פסוקה הרחיב עד מאוד את זכות העמידה של העותר הציבורי. הוא עשה כן מקום שמדובר בעניין בעל אופי ציבורי שיש לו נגיעה לקידומו של שלטון החוק, לאכיפתם של עקרונות חוקתיים, ומקום שמתבקשת התערבות כדי לתקן פגם מהותי בפעולת המינהל הציבורי. מעמדו של העותר הציבורי הוכר גם מקום שהוא אינו יכול להצביע על נגיעה אישית ישירה או על פגיעה אישית בו
עם זאת, נקבע שכאשר יש נפגע פרטי אשר אינו פונה לבית המשפט נגד פעולת המדינה, לא יוכל עותר ציבורי להביא את העניין בפני בית המשפט, אלא אם נסיבות העניין יוצאות דופן בחשיבותן הציבורית.
אהרן ברק ואחרים (כמו אלפרד ויתקון) קשרו את השינויים לשינויים דומים שהתרחשו בפסיקה במדינות מערביות אחרות. הנשיא מאיר שמגר הצביע על שינויים בפסיקה האנגלית, בהקשר לשינוי עמדתו בעניין זכות העמידה.
החלתה של הרחבת זכות העמידה במשפט הישראלי גם לתחום הביקורת החוקתית התחדשה בבג"ץ 'האגודה לזכויות האזרח נ' שר הפנים'. המדינה טענה כי "על בית-המשפט לקיים ביקורת חוקתית אך ורק בהקשר קונקרטי", אך השופט אליעזר גולדברג דחה טענה זו ובכך החיל במפורש את הרחבת זכות העמידה גם על ביקורת חוקתית.
דוגמה נוספת למתירנות גישתו של בית המשפט הישראלי לשאלת העמידה היא מנהגם של חברי הכנסת מהאופוזיציה לעתור לבג"ץ נגד חוק לו התנגדו, ומנהגו של בית המשפט לדון בעתירות אלו. לנוהג זה של חברי הכנסת קמו מבקרים, ואף עלתה הצעה של חבר הכנסת יואב קיש לאסור על נוהג זה.