stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גביע דייוויס 1947
משחקי פלייאוף > משחק על התואר

| ארצות הברית   ארצות הברית   4 | ארצות הברית   ארצות הברית   4 | פורסט הילס, ארצות הברית   30 באוגוסט – 1 בספטמבר 1947  דשא | פורסט הילס, ארצות הברית   30 באוגוסט – 1 בספטמבר 1947  דשא | אוסטרליה   אוסטרליה   1 | אוסטרליה   אוסטרליה   1 | אוסטרליה   אוסטרליה   1 | אוסטרליה   אוסטרליה   1 | אוסטרליה   אוסטרליה   1 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| . | . | . | . | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| 1 | ארצות הברית | ג'ק קרמר |  | 6 | 6 | 6 |  |  |
| 1 | אוסטרליה | דיני פאילס |  | 2 | 1 | 2 |  |  |
| 2 | ארצות הברית | טד שרודר |  | 6 | 5 | 6 | 6 |  |
| 2 | אוסטרליה | ג'ון ברומיץ' |  | 4 | 7 | 3 | 4 |  |
| 3 | ארצות הברית | ג'ק קרמר/טד שרודר |  | 4 | 6 | 2 | 4 |  |
| 3 | אוסטרליה | ג'ון ברומיץ'/קולין לונג |  | 6 | 2 | 6 | 6 |  |
| 4 | ארצות הברית | טד שרודר |  | 6 | 6 | 4 | 9 | 10 |
| 4 | אוסטרליה | דיני פאילס |  | 3 | 6 | 6 | 11 | 8 |
| 5 | ארצות הברית | ג'ק קרמר |  | 6 | 6 | 6 |  |  |
| 5 | אוסטרליה | ג'ון ברומיץ' |  | 3 | 2 | 2 |  |  |
נמל התעופה סנט מריס

נמל התעופה סנט מריס (באנגלית: St Mary's Airport) הוא נמל תעופה באי סנט מריס (אנ'), האי הגדול בארכיפלג איי סילי שבבריטניה. הוא נמל התעופה היחיד באיי סילי. בשנת 2022 עברו בו 86,846 נוסעים במסגרת 10,381 תנועות מטוסים.
היסטוריה

ב-15 בספטמבר 1937 נפתח קו תעופה ראשון לאיי סילי, שיצא מנמל התעופה בלנדס אנד (אנ'). המטוסים בקו זה נחתו במגרש הגולף של האי סנט מריס. רק באוגוסט 1939 נפתח נמל התעופה בסנט מריס, שנבנה על גבי קרקע חקלאית כשני קילומטר ממזרח לעיירה יו טאון (אנ').
באוגוסט 1949 נפתחו בנמל מגדל פיקוח ואולם המתנה לנוסעים. במהלך השנים שירתו חברות תעופה שונות שהחליפו זו את זו בקו לסנט מריס. בשנת 1975 נחנך בנמל טרמינל חדש על ידי ראש הממשלה דאז הרולד וילסון. המסלול הראשי של הנמל נבנה בשנת 1991.
ב-16 ביולי 1983 התרסק בים כ-4 קילומטר מהנמל מסוק של בריטיש איירוייז שהיה בדרכו לאי מפנזנס (אנ') ועליו 26 נוסעים ואנשי צוות. 20 מהם ניספו והיתר ניצלו.
מתקנים ופעילות

בנמל נמצאים טרמינל אחד ושני מסלולי טיסה צולבים, באורך של 694 מטר ו-525 מטר.
טיסות פועלות בין האי לבין נמלי התעופה בלנדס אנד, פנזנס (אנ'), ניוקי (אנ') ואקסטר (אנ').
הנמל משמש לנחיתת כלי טיס של שירותי חירום - שירות החיפוש וההצלה של משמר החופים, האמבולנס המעופף של קורנוול ושירות מכבי האש של איי סילי.
לוצק

ערך זה עוסק בעיר באוקראינה. אם התכוונתם לחסידות לוצק, ראו .
בית הכנסת הגדול בלוצק
מראה העיר העתיקה
האצטדיון העירוני
מבצר לוצק
לוּצְק (באוקראינית: Луцьк, בפולנית: Łuck, ברוסית: Луцк) היא עיר באוקראינה, מרכזו של מחוז ווהלין, השוכנת ממערב לעיר הבירה קייב. נכון ל-2021 אוכלוסיית העיר מונה 217,197 נפש. מהמאה ה-14 התקיימה בעיר קהילה יהודית חשובה, חברה מרכזית בוועד ארבע ארצות.
יהודים > השואה

יהודים צעירים רבים הצליחו להימלט עם נסיגת הרוסים, ואחרים כבר גויסו לצבא האדום. מיד עם כניסת הגרמנים ב-25 ביוני 1941 רוכזו כל היהודים בגטו, ובימים שלאחר מכן נרצחו 5,000 מהם. בגטו הוקם יודנראט אשר הורכב מ-12 איש. ראשיו ניסו לעשות כל שביכולתם כדי להתגונן בפני המגפות. ביוני 1942 ברחו כ-500 צעירים ליערות כדי להצטרף לפרטיזנים, אך רובם נרצחו על ידי הגרמנים. אלו שהצליחו להימלט הצטרפו לגדוד בפיקודו של יואל שצ'רבטו. בין 19 ל-23 באוגוסט שולחו 17,000 מתושבי הגטו למחנה ההשמדה בלז'ץ או חוסלו על ידי הוורמאכט ונקברו בקברי אחים. 500 בעלי מלאכה ניסו להתמרד, אך המרד נכשל וגם הם חוסלו.
ויטולד פומיינקו הציל יהודים רבים ועל כך קיבל הכרה כחסיד אומות העולם.
בעיר בת-ים נקרא לזכרם רחוב "קדושי לוצק" שבשיכון עמידר וכן בית-תרבות בשם זה.
לאחר מלחמת העולם השנייה

בתום המלחמה שבו אל העיר יהודים מעטים. בשנת 1959 התגוררו בעיר כ-770 יהודים (1% מכלל האוכלוסייה). בשנת 1979 - כ-700 יהודים. לאחר התפרקות ברית המועצות ופתיחת הגבולות עזבו כמעט כל היהודים את העיר. לפי מרשם האוכלוסין שנערך באוקראינה בשנת 2001 התגוררו בלוצק רק 84 יהודים.
ערים תאומות

ללוצק תשע ערים תאומות:
בלארוס ברסט ליטובסק, בלארוס
פולין ריישא, פולין
פולין ביילסק פודלסקי, פולין
פולין לובלין, פולין
פולין אולשטין, פולין
פולין טורון, פולין
פולין זמושץ', פולין
גאורגיה גורי, גאורגיה
הרפובליקה העממית של סין אקסיאנגטן, הרפובליקה העממית של סין
לקריאה נוספת

נחום שרון, ספר לוצק. הוצאת ארגון יוצאי לוצק, 1961.
ספר יזכור לקהילת לוצק, בספריית העיר ניו יורק
לוצק (Łuck), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם
רצח יהודי לוצק, באתר יד ושם (באנגלית)
לוצק, במהדורת האינטרנט של האנציקלופדיה היהודית בשפה הרוסית (ברוסית)
אתר המוקדש ללוצק היהודית
געווען א שטאט לוצק
ביקורת על ספר אוטוביוגרפי של ניצול שואה מלוצק, באתר יד ושם
טימותי סניידר ומרטין דין, לוצק, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך II, חלק B, עמ' 1411–1414), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
הערות שוליים

↑  ספר הזיכרון לקהילת לוצק עמ' 317.
↑  אדוארד דולינסקי, נרדפים גם במותם, באתר ישראל היום, 24 באוגוסט 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564438805171  BNE: XX5153030  BnF: cb155601696 (data)  GND: 4450918-2  LCCN: n83205476  MusicBrainz: f0db2094-ffe1-4c1d-b352-ffc2171ccd41  NKC: ge258290  SUDOC: 140111700  VIAF: 134909633   WorldCat (עם VIAF): 134909633
זכריה קלאי

| --- | --- |

 לידה:  24 ביוני 1923 וינה, הרפובליקה האוסטרית הראשונה 
 פטירה:  17 בינואר 2016 (בגיל 92)
 שם לידה:  זכריה קליינמן 
 ענף מדעי:  ארכאולוגיה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מספר צאצאים:  4 
 
זכריה קלאי (24 ביוני 1923 – 17 בינואר 2016) היה פרופסור במכון לארכאולוגיה ובחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים. חוקר גאוגרפיה מקראית.
ביוגרפיה

זכריה קלאי נולד בשם מנפרד זכריה קליינמן בווינה שבאוסטריה לשלום זיגפריד קליינמן ואלישבע אלקה לבית הרבסטר. בשנת 1925 עבר עם הוריו להתגורר יחד עם משפחתה של אימו בברלין, גרמניה. בשנת 1934 המשפחה עלתה לארץ ישראל. המשפחה התיישבה בירושלים, ואליה העבירה המשפחה את בית המסחר למכירת ותיקון פסנתרים שהיה להם בברלין.
בירושלים למד זכריה קלאי בבית הספר התיכון בבית הכרם (לימים התיכון ליד האוניברסיטה). בתקופה זו אף היה חניך בתנועת "המחנות העולים". לאחר סיום לימודיו היה בהכשרה בקיבוץ רמת יוחנן, ואחר כך חזר לירושלים והצטרף לעסק הפסנתרים המשפחתי. באותה עת הצטרף לסניף הירושלמי של "אגודת המשוטטים" שהובל על ידי דוד בנבנישתי, והיה למזכיר הסניף הירושלמי של האגודה, ואף הדריך טיולים רבים של האגודה.
בשנת 1945 החל ללמוד באוניברסיטה העברית בחוגים לארכאולוגיה ומקרא. לימודיו הופסקו בזמן שירותו הצבאי במלחמת העצמאות, בה ניצל את היכרותו המיוחדת עם הארץ ושימש כאיש מודיעין שהוביל כוחות בתוך ירושלים (למשל באזור מנזר נוטרדם) ומסביבה (למשל באזור הקסטל ובכיבוש רכס אורה ועמינדב ממערב לירושלים).
לאחר המלחמה, תוך כדי המשך עבודתו בבית המסחר לפסנתרים, הוא שב ללימודיו באוניברסיטה ובשנת 1954 קיבל תואר מוסמך על עבודתו: "גבולותיה הצפוניים של ממלכת יהודה למן תקופת ההתנחלות ועד ראשית ימי החשמונאים״, שהוכנה בהדרכתו של פרופ׳ בנימין מזר. באותה שנה הוא קיבל את פרס קלאוזנר. עבודתו זו יצאה כספר בשנת 1960.
בשנת 1963 הוא קיבל מהאוניברסיטה העברית בירושלים את תואר דוקטור להיסטוריה של עם ישראל, על עבודתו "נחלות שבטי ישראל: מחקר בגאוגרפיה ההיסטורית של המקרא". בשנת 1967 יצאה עבודה זו לאור בספרו "נחלות שבטי ישראל" בהוצאת מוסד ביאליק. הספר זיכה אותו בשנת תשכ"ח בפרס יצחק בן-צבי.
בשנת 1965 החל זכריה קלאי ללמד באוניברסיטה העברית, במכון לארכאולוגיה ובחוג לתולדות עם ישראל. בשנת 1968 הוא הועלה לדרגת מרצה בכיר, בשנת 1974 היה לפרופסור חבר ובשנת 1984 היה לפרופסור מן המניין.
לאחר מלחמת ששת הימים התבצע בכל השטחים החדשים שבשליטת ישראל סקר חרום ארכאולוגי, וזכריה קלאי הוביל את הסקר בתחום שבין ירושלים לשכם. היכרותו הטובה עם השטח מתקופת הטיולים בחוג המשוטטים סייעה רבות בביצוע משימה זו. בשנת 1974 הוא ניהל סקר במערב גוש עציון בו נמצאה מצודה ישראלית. זכריה קלאי אף היה שותף בגילוי כמה מכתובות תחום גזר.
בשנות השבעים המאוחרות זכריה קלאי הצטרף לוועדת השמות הממשלתית ובמשך כ-40 שנה היה שם מומחה בתחום השמות ההיסטוריים של אתרים בארץ ישראל.
מחקריו ועמדותיו

זכריה קלאי חקר את הגבולות של השבטים וסבר שהתיאורים בספר יהושע משקפים מציאות ריאלית בתקופת שלמה. הוא השתייך לזרם המרכזי בחקר המקרא ודחה את עמדות המינימליסטים, כמו ישראל פינקלשטיין, השוללים את קיומם של ממלכת דוד ושלמה. זכריה קלאי טען שדוד בחר למקם את בירתו, ירושלים, בנחלת שבט בנימין, כפיצוי על כך שהמלוכה נלקחה משבט זה. על פי מחקרו, העיר העתיקה של ירושלים נמצאת בנחלת שבט בנימין, ומוקפת על ידי נחלת שבט יהודה.
לאורך שנות עבודתו באוניברסיטה ואף לאחר צאתו לגמלאות המשיך ופיתח את עיוניו בתחום הגאוגרפיה ההיסטורית של ארץ ישראל ובמקביל בתחום ההיסטוריוגרפיה – ניתוח המשמעויות המסתתרות בין השורות של כתיבת הטקסט המקראי – וחיבר מאמרים רבים בנושאים אלו, ותרם לערכים שונים באנציקלופדיה המקראית. כמו כן במסגרת השירות שלו במילואים חיבר זכריה קלאי פרסומים שונים עבור המדור לידיעת הארץ של צה"ל.
זכריה קלאי פרסם עשרות מאמרים וספרים בעברית ובאנגלית בנושאים היסטוריים והיסטוריוגרפיים. מחקריו התמקדו בתיאורים הגאוגרפיים במקרא. יחד עם זאת עסק בנושאים נוספים בתחום ההיסטוריה של עם ישראל בתקופת המקרא. שניים מספריו הם קובצי מאמרים באנגלית: Biblical historiography and Historical Geography ו-Studies in Biblical Historiography and Geography.
זכריה קלאי הציע ניתוח מדוקדק וזהיר של התיאורים הגאוגרפיים במקרא, מתוך הנחה שהטקסטים הללו משקפים מציאות של ממש ואינם המצאה הקלוטה מן הדמיון. כך למשל הציע כי מערכת הגבולות בספר יהושע וכן מפקד המלך דוד ורשימת מחוזות שלמה המלך משקפים את המציאות בתקופת שלטונו של שלמה. לעומת זאת רשימת ערי בנימין היא כנראה מתקופת המלך אבים (בן רחבעם) ורשימת ערי יהודה מתקופת המלך חזקיהו.
חיים אישיים

ביולי 1948 נישא זכריה קלאי ליונה ילין, בתם של אליעזר ילין ותלמה ילין, חברתו לספסל הלימודים באוניברסיטה. יונה עסקה בכתיבת שירים לילדים וכן עבדה באנציקלופדיה המקראית. לזוג נולדו ארבעה ילדים: עדו, חנינא, אליעזר ותלמה. לאחר פטירתה של יונה בינואר 1970 הוא נישא לפרופ' ליזה הלר (לימים הלר-קלאי), חברת החוג לגאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
עם קום המדינה הוא עברת את שם משפחתו מקליינמן בתחילה ל"קלי" ובהמשך שינה את השם ל"קלאי" כדי להבהיר את הגיית שמו.
ספריו

נחלות שבטי ישראל
גבולותיה הצפוניים של יהודה
הערות שוליים

↑  אלישבע קליינמן, מעריב, 8 בדצמבר 1987
↑  מעשה בפסנתר מעוקל שהועבר אי שם בארץ, הַבֹּקֶר, 28 במאי 1940
פסנתרים, ש. קליינמן, הארץ, 28 באוגוסט 1949
1 2 3  גרשון גליל, לזכר נפטרים, זכריה קלאי, קדמוניות 153, עמ' 61-62
↑  גבולותיה הצפוניים של יהודה, חרות, 20 בינואר 1961
↑  תואר דוקטור לפילוסופיה, הַבֹּקֶר, 27 ביוני 1963
1 2  בנימין הלוי, נחלות שבטי ישראל, על המשמר, 18 באוגוסט 1967
↑  עצרת־זכרון ליצחק בן-צבי, על המשמר, 24 באפריל 1968
↑  צבי אילן, חפירות עין סמיה - תגליות ארץ שלישה, דבר, 13 בפברואר 1972
↑  צבי אילן, מצודה קדומה בהר חברון, דבר, 25 באוגוסט 1974
↑  יוסף פרוינד, נחלות שבטי ישראל, למרחב, 18 באוגוסט 1967
↑  הכינוס לידיעת הארץ בסימן ההתקפה הרצחנית, על המשמר, 24 בספטמבר 1956
↑   האזנה לשירי יונה ילין קלאי, באתר זמרשת
↑  מוסד ביאליק, יונה קלאי ז"ל, דבר, 20 בינואר 1970
↑  האוניברסיטה העברית בירושלים, משתתפים בצערו של זכריה קלאי, מעריב, 20 בינואר 1970
↑  ילד נושך ע"י זאב בגן החיות בבירה, למרחב, 17 באפריל 1956
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263414005171  BNE: XX873992  BnF: cb12077905s (data)  GND: 115867163  ISNI: 0000 0000 8393 9646  LCCN: n86062012  SUDOC: 029078520  VIAF: 73877520   WorldCat (עם VIAF): 73877520
השטן של הפרקליט

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  אלן דרשוביץ
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1995
 מספר עמודים:  309
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  ספרית מעריב
 תאריך:  1996
 תרגום:  יוסף אשכול
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001748443
השטן של הפרקליט הוא ספר של עורך הדין אלן דרשוביץ שיצא לאור ב-1995. עלילת הספר עוסקת בשחקן כדורסל מצליח בשם ג'ו קמפבל המואשם באונס.
עלילה

עלילת הספר עוסקת בשחקן כדורסל מצליח בשם ג'ו קמפבל המואשם באונס. לכאורה נראה שמדובר באשמת שווא - כי למה גבר נאה, מפורסם ומצליח יאנוס מישהי, כשהוא מוקף כל העת במעריצות שמוכנות להעניק לו את גופן אם רק יבקש? קמפבל שוכר לעצמו עורך דין מפורסם אך שנוי במחלוקת בשם אייב רינגל, שמצידו זקוק בדחיפות למשפט מתוקשר כדי להזרים דם חדש בקריירה שלו, לאחר מספר כישלונות בבית המשפט.
רינגל, אלמן ואב לבת 17, מוכר כעורך דין ממולח, שמגן על נאשמים בעייתיים במיוחד, מתייחס לכל משפט ומשפט כאל בעיה אתית ומפליא למצוא פתרונות קבילים של שופטים, מושבעים ולשכת עורכי הדין גם במקרים שנראים לכאורה בלתי אפשריים. הצוות הנאמן של רינגל שמורכב מעורך דין צעיר בשם ג'סטין ומחוקרת בשם רנדי (שהיא גם המאהבת של רינגל) לא משאיר דבר ליד המקרה.
החקירה שמנהל הצוות על קמפבל מביאה לתוצאות מפתיעות, עד כדי כך שצוות זה, שאמור להוות צוות סנגוריה לקמפבל, מתחיל לחשוש שקמפבל אכן אשם, ולמרות חשש זה רינגל ממשיך להאמין בחפותו עד אשר הוא מבין כי בהגנתו האובססיבית על מרשו הוא יוצר עסקה עם ה"שטן" ובכך אף יוצר איום על היקר לו מכל.
טום צ'דבון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 בפברואר 1946 (בן 78) לוטון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 בן או בת זוג:  Deborah Elspeth Leathers (יולי 1966–?) 
 צאצאים:  Dominic Thomas Chadbon, Nicholas Richard Chadbon 
 פרופיל ב-IMDb
 
טום צ'דבון (באנגלית: Tom Chadbon; נולד ב-27 בפברואר 1946) הוא שחקן אנגלי שהירבה להופיע במהלך הקריירה שלו בטלוויזיה הבריטית.
ביוגרפיה

צ'דבון נולד בלוטון. הוא כיכב בכל 10 הפרקים של הסדרה "Crown Prosecutor" משנת 1995 וגילם את לני מונק. עוד השתתף בתפקידי משנה בסדרות "צ'אנסר", "The Liver Birds", "מקום בו נמצא הלב", "מחשבות רצחניות", ובעונה ה-23 של הסדרה "חדר מיון" בתפקיד הנרי ויליאמס.
הוא מוכר מהופעותיו בתוכניות טלוויזיה בריטיות בהן "Out of the Unknown", המחזה "The Stone Tape", הסדרה "Softly, Softly", סדרת המדע בדיוני "Blake's 7", הסדרה "לא יאומן כי יסופר", סרט הטלוויזיה "Sherlock Holmes and the Leading Lady", הסיטקום "The New Statesman", "בין השורות", "Peak Practice", "חדר מיון", "הטי ויינת'רופ חוקרת", "עדות אילמת", "The Bill", "הולבי סיטי", "Heartbeat", "המלחמה של פויל", "רציחות במידסומר", "רבקה", "טאגארט", ובפרק בסדרה "האב בראון".
ב-1979 שיחק צ'דבון בתפקיד דוגן במיני-סדרה "City of Death" של סדרת המדע הבדיוני "דוקטור הו". הוא חזר להופיע בסדרה ב-1986 בתפקיד מרדין בפרק "The Trial of a Time Lord". צ'דבון משתתף לעיתים בתפקידי אורח בהפקות אודיו של חברת Big Finish. התפקיד הבולט שלו הוא בדמות ויל בעונה השנייה של סדרת התסכיתים "הרפתקאות שרה ג'יין סמית'". עוד השתתף בתפקיד אורח בתסכית הדרמה "No More Lies" בכיכובו של הדוקטור השמיני (פול מקגאן) בשנת 2007.
בקולנוע שיחק צ'דבון בסרטים "The Alf Garnett Saga" (מ-1972), "The Beast Must Die" ו"ג'אגרנאוט" (1974), "טס" (1979), "Coming Out of the Ice" (מ-1982), "לרקוד עם זר" (1985), "משחקי נוכלים" (1997) ו"קזינו רויאל" (2006).
הערות שוליים

↑  Tom Chadbon Biography (1946-) - Film Reference
↑  Tom Chadbon - Game of Thrones Wiki
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14163096q (data)  ISNI: 0000 0001 1452 4073  LCCN: no2003057704  SNAC: w6ds355x  VIAF: 95086678   WorldCat (עם VIAF): 95086678
פסוקי דזמרא

| --- | --- |
 תלמוד בבלי:  מסכת שבת, דף קי"ח, עמוד ב'
 משנה תורה:  הלכות תפילה וברכת כהנים, פרק ז', הלכה י"ב
 שולחן ערוך:  אורח חיים, סימן נ"א - אורח חיים, סימן נ"ב
 
פסוקי דזמרא הם חלק מתפילת שחרית שתיקנו חז"ל הנפתחים בברכת "ברוך שאמר" ומסתיימים בברכת "ישתבח". התפילה במתכונתה כיום מורכבת מפסוקים הלקוחים מהתנ"ך - מספר שמות, משלי, דברי הימים ובעיקר מספר תהילים. אף שברכת "ברוך שאמר" הפותחת את פסוקי דזמרא וברכת "ישתבח" המסיימת אותם לא נזכרו בש"ס, מצאנו שהרי"ף כתב: " ותיקנו רבנן למימר ברכה מקמייהו וברכה מבתרייהו, ומאי ניהו, ברוך שאמר וישתבח. הלכך מיבעי ליה לאיניש דלא לאישתעויי (שלא לשוחח) מכי מתחיל בברוך שאמר עד דמסיים לשמונה עשרה" (על ברכות, לב) [קבעו רבננו לאמר ברכה לפניו וברכה אחריו, ומה הן "ברוך שאמר" ו"ישתבח". לכן רצוי של לשוחח משהתחיל ב"ברוך שאמר" עד שסיים ב"שמונה עשרה"].
על חשיבותם הגדולה של פסוקי דזמרא, ניתן ללמוד מתשובות הגאונים: ”...אחרי שהם מצווה מן הכתוב הנאמר (דברים, י', כ"א) "הוא תהלתך והוא אלהיך"”. כן גם כותב הגאון מווילנה שאמירת פסוקי דזמרא היא דאורייתא מפסוק זה.
מקור השם

השם פסוקי דזמרא מופיע לראשונה בתלמוד הבבלי:
אמר רבי יוסי: 'יהא חלקי מגומרי הלל בכל יום'. איני? והאמר מר: הקורא הלל בכל יום הרי זה מחרף ומגדף! כי קאמרינן בפסוקי דזמרא.
מקור השם הוא כנראה בכך שעיקר גופם של פסוקי דזמרא הוא (בלשון רש"י) "מזמורי הלולים".
יש מקובלים שפירשו, שהשם "פסוקי דזמרא" אינו נגזר מזִמְרָה (במובן של שיר), אלא מזְמִירָה (במובן של קיצוץ) משום שחלק זה של התפילה, הקודם לקריאת שמע ותפילת שמונה עשרה, תפקידו לסלק ו"לקצץ" את כל כוחות הסטרא אחרא הרוצים למנוע את קבלת התפילה.
אצל הספרדים והאיטלקים לא מקובל השם "פסוקי דזמרא" אלא "זמירות". לעיתים קרובות שם זה כולל את כל קטעי התפילה הנאמרים עד לברכת יוצר (כולל פרשיות הקרבנות).
מבנה "פסוקי דזמרא" בימי החול

הסדר המובא להלן הוא לפי נוסח אשכנז. לפי נוסח הספרדים (ובהשפעתו גם לפי נוסח ספרד) מקדימים את "הודו" לפני "מזמור שיר חנוכת הבית", ומוסיפים פסוקים מסוימים וכן את המזמור "למנצח בנגינות". לפי נוסח תימן הבלדי לפני "ברוך שאמר" מוסיפים קטע המכונה "המהולל" על שם תחילתו, כדלהלן.
מבנה "פסוקי דזמרא" בימי החול > מזמור שיר חנוכת הבית לדוד

פרק ל' מספר תהילים. מקור אמירתו כנראה בנוסח הספרדים, שאמרוהו תוך השמטת הפסוק הראשון של המזמור ("מזמור שיר חנוכת הבית לדוד") והתחלה מן הפסוק השני - "ארוממך ה' כי דיליתני". עם הזמן חדרה אמירת המזמור גם לנוסח ספרד, אלא שנתווספה אמירת הפסוק הראשון (שהושמט בנוסח עדות המזרח). בסידורי האשכנזים לא נמצא המזמור בדפוסים עד שנת תקמ"א, ולא ברור לחלוטין מתי מנהג זה חדר לנוסח אשכנז, וברוב קהילות אשכנז המערבי אין אומרים אותו. בנוסח איטליה ובתכלאל עד היום מזמור זה אינו נמצא, וגם לפי הגר"א לא אומרים אותו.
חלק מהספרדים, וכל קהילות גאורגיה נוהגים בחנוכה להוסיף את הפסוק הראשון, המושמט בשאר השנה, אך בקהילות אחרות לא נהוג כך.
מבנה "פסוקי דזמרא" בימי החול > המהולל

זהו קטע קצר שנמצא בסדורי התפילה של יהודי תימן (תכלאל) שמתאר את אחדותו רוממותו וגדולתו של אלוהים, ועוד על אמינותו של עם ישראל ואמונתו באל, "המהולל" נאמר בשחרית לפני "ברוך שאמר".
"המהוּלל לעולם ולעולמי עולמים אנו עבדיך לך מודים יודעים ומעידים ומגּידים שאין אלוהּ בלתך ואין אלוהּ זולתך ואין אלוהּ כערכך ואין אלוהּ כיוצא בך ואין אלוהּ אלא אתה לבדך ככתוב בתורתך "אתה הראת לדעת כי ה' הוא האלוהים אין עוד מלבדו".
מבנה "פסוקי דזמרא" בימי החול > ברוך שאמר

ברכת "ברוך שאמר" פותחת את פסוקי דזמרא. הברכה נזכרת לראשונה אצל ר' משה גאון (שנת 825 בערך). חוקרי ליטורגיה (צונץ, אלבוגן) משערים שזמנה מתקופת הסבוראים. לפי מסורת שכתב רבי דוד בן יהודה החסיד, ברכה זו נתקנה על ידי אנשי כנסת הגדולה, שהעתיקו אותה מפתק בן שמונים ושבע מילים שנפל מהשמים.
בסידורי הגאונים וסידור הרמב"ם, וכן בתכלאל, מוסיפים בברכה: ”ברוך מעביר אפילה ומביא אורה, ברוך אל חי לעד וקיים לנצח, ברוך שאין לפניו עולה ולא שכחה ולא משוא פנים ולא מקח שוחד, צדיק הוא בכל דרכיו, ברוך הוא וברוך שמו; ברוך זכרו לעולמי עד”. בנוסח הספרדים הקדום (וכך עד היום בקהילות הספרדיות של מערב אירופה), ובנוסח פרס מובאים נוסחאות ארוכים ל'ברוך שאמר'. בנוסח פרס ובנוסח רומניא למשל נמצא נוסח ארוך במיוחד לפי סדר כל האלף-בית, ולאחר כל אות אומרים: ברוך הוא וברוך שמו.
בנוסח ארץ ישראל הברכה עצמה שונה, ולפני פסוקי דזמרא מברכים את הברכה הנוהגת לפני אמירת 'שירי דויד':
בָּרוּךְ אַתָּה ה' אֱלֹהֵינוּ מֶלֶךְ הָעוֹלָם, אֲשֶׁר בָּחַר בְּדָוִיד עַבְדּוֹ, וְרָצָה בְשִׁירֵי קָדְשׁוֹ, לְפָאֲרוֹ לְהַלְּלוֹ לְרוֹמְמוֹ לְתָקְפּוֹ עַל כָּל גְּבוּרוֹתָיו. בָּרוּךְ אַתָּה ה', אֱלֹהֵי דָוִיד מַצְמִיחַ יְשׁוּעָה שְׁלֵימָה וקְרוֹבָה לְעַמּוֹ יִשְׂרָאֵל, וּבוֹנֵה יְרוּשָׁלָיִם.
בעת אמירת ברוך שאמר נהוג לעמוד. יש הנוהגים לאחוז בפתילות הציצית הקדמיות, ובתום הברכה לנשקן.
מבנה "פסוקי דזמרא" בימי החול > הודו

כאמור, על פי נוסח אשכנז, "הודו" נאמר לאחר ברכת "ברוך שאמר", ואילו על פי נוסחי ספרד, האיטלקים והספרדים והתימנים (בלדי ושאמי, אלא שבבלדי נוהגים לומר "הודו" רק בשבת וחגים, ובימות החול אין אומרים אותו כלל), הוא נאמר לפניו.
תפילת "הודו" מורכבת משני חלקים, כאשר החלק הראשון לקוח מספר דברי הימים א', פרק ט"ז, פסוקים ח'–ל"ו, בתור תפילה שנאמרה על ידי דוד המלך בעת העלאת ארון הברית לירושלים. על פי סדר עולם רבה, תפילה זו המשיכה להאמר בכל יום, עד לבניית המקדש. החלק השני של "הודו" מורכב מלקט פסוקים מתהילים. בנוסח איטליה אומרים רק את החלק הראשון.
על פי ספר המנהיג ומחזור ויטרי היו אומרים "הודו" בבית המקדש בעת הקרבת קורבן התמיד של שחר, ולכן אומרים אותה בכל יום לעומת זאת, בסדר עמרם גאון ובאבודרהם, "הודו" מופיע בתור תוספת לשבת. בסידורי רס"ג, הרמב"ם ובשיבולי הלקט הוא אינו מוזכר כלל.
מבנה "פסוקי דזמרא" בימי החול > מזמור לתודה

בשיבולי הלקט מובאים שני מנהגים הפוכים לגבי אמירת מזמור לתודה - ספר תהילים, פרק ק'. מנהג אחד, המבוסס על המסורת שמזמור זה הושר בעת הקרבת קורבן התודה, ולכן יש לאומרו בכל יום חול, אך לא בשבת, בה אין מקריבים קורבן זה (על סמך דעה זו כותב הלבוש כי יש לשיר מזמור זה).
הדעה השנייה גורסת כי יש לומר את המזמור דווקא בשבת ולא בחול, משום שהשבת היא "יום הודאה" (כדוגמת הפסוק "מזמור שיר ליום השבת, טוב להודות ...").
דעה שלישית מובאת באבודרהם ולפיה אומרים מזמור לתודה בכל יום, בין בשבתות וחגים, ובין ביום חול, ומסתבר שכך נהגו בספרד בתקופתו.
למעשה נהוג ברוב הנוסחים (אשכנז, ספרד, ספרדים ותימן) לומר שיר זה ביום חול בלבד, ובשבת הוא מוחלף ב"מזמור שיר ליום השבת". לעומת זאת האיטלקים נוהגים לאומרו רק בשבתות ולא בימות החול.
יש שכתבו שאין לאומרו גם בערב פסח ובחול המועד פסח, משום שגם אז לא הוקרב קורבן תודה (משום שהוא מוקרב עם חמץ, ובאותו יום אסור להשהות חמץ מאמצע היום). כן יש הסוברים שאין אומרים מזמור זה בערב יום כיפור, מחמת שזמן אכילת קרבן תודה הוא יום ולילה, ואסור להקריב קרבן תודה בערב יום כיפור משום שממעט בזמן אכילתו. כפי דעה זו נוהגים האשכנזים וחלק מן הספרדים, אם כי רוב הספרדים נוהגים לאומרו גם בימים אלו.
בנוסח רומניא, אמרו פרק זה לפני ברוך שאמר, במקום לאחריו בשאר הנוסחאות.
מבנה "פסוקי דזמרא" בימי החול > יהי כבוד

"יהי כבוד ה' לעולם" - לקט של 21 פסוקים המופיע כבר בסדר רב עמרם גאון. יש שכתבו שהוא הקדמה למזמור "תהילה לדוד" (ובעצם הוא מסתיים בפסוקים "אשרי יושבי ביתך" וכו'). לעומת זאת היו שסברו שזהו הגרעין המקורי של פסוקי דזמרא, כנרמז משמם - פסוקים, ולא מזמורים .
בקבלה מובאת חשיבות עצומה למזמור זה כאשר כל פסוק מכוון לאחת מאותיות השם "ש-ד-י" (השם מופיע באופנים שונים שבע פעמים).
מבנה "פסוקי דזמרא" בימי החול > אשרי יושבי ביתך ומזמורי "הללויה"

החלק העיקרי של פסוקי דזמרא הם מזמורי התהילים, שהראשון הוא מזמור קמ"ה, "תהילה לדוד" (הידוע יותר בשם "אשרי יושבי ביתך", על שם שני הפסוקים שמקדימים לו) ולאחריו מזמורים פרק קמ"ו - פרק ק"נ, הפותחים ומסיימים במילה "הללויה".
הסיבה לאמירת מזמורים אלו, היא משום שמזמורים אלו עוסקים בגדלות הבורא ועל ידי הכרת גדלותו, מפנים המתפלל לפני מי הוא עומד בתפילתו, וזאת כדי להדגיש שהמטרה העיקרית בתפילה איננה בקשר הצרכים האישיים, אלא ההתקרבות לקב"ה. בגמרא מבואר שמזמור המסודר בסדר הא-ב הוא מזמור חשוב יותר, וכן מזמור שיש בו משבחי הקב"ה על המזונות שהוא מספק לכל חי, ובמזמור תהילה לדוד יש את שניהם ועל כן אומרים אותו שלוש פעמים בכל יום.
בנוסף לכך, חז"ל לומדים שהסדר הנכון של התפילה הוא להקדים דברי שבח לבקשה, ולפיכך בתקנם את הליטורגיה, הם מיסדו זאת.
דרש רבי שמלאי 'לעולם יסדר אדם שבחו של הקב"ה ואחר כך יתפלל'. מנלן? (מנין לנו) ממשה - דכתיב: (דברים ג, כג) "ואתחנן אל ה' בעת ההיא" וכתיב: "ה' אלהים אתה החלות להראות את עבדך את גדלך ואת ידך החזקה אשר מי אל בשמים ובארץ אשר יעשה כמעשיך וכגבורותיך" וכתיב בתריה: אעברה נא ואראה את הארץ הטובה אשר בעבר הירדן ההר הטוב הזה והלבנון"
יש דעה שה"שבח" שבא לפני התפילה הוא פסוקי דזמרא (אולם לפי דעות אחרות, מדובר בברכות קריאת שמע או בשלושת הברכות הראשונות של תפילת שמונה עשרה).
בתקופת התנאים אמירת פסוקי דזמרא נחשבה למנהג חסידות, כמאמרו של רבי יוסי (מצוטט לעיל) אולם במהלך השנים פשט המנהג לומר פסוקים אלו בכל יום בתפילה וכיום הם נחשבים כמנהג המחייב את כל קהילות ישראל.
מבנה "פסוקי דזמרא" בימי החול > "ויברך דויד"

לאחר סיום מזמורי "הללויה" נהוג להוסיף פסוקי שבח, הפותחים בתפילתו של דוד המלך "ויברך דויד את ה' לעיני כל הקהל" עד "ומהללים לשם תפארתך" (ספר דברי הימים א', פרק כ"ט, פסוקים י'–י"ג). לאחר פסוקים אלו פותחים בסדרת פסוקים מספר נחמיה (פרק ט', פסוקים ו'–י"א) "אתה הוא ה' לבדך", המתארים את השתלשלות ההיסטוריה עד לקריעת ים סוף. פסוקים אלו נאמרים כהקדמה ל"שירת הים".

חלק זה תוקן בתפילה על ידי הגאונים.
מבנה "פסוקי דזמרא" בימי החול > שירת הים

פסוקי דזמרא נחתמים בפסוקים מספר שמות (פרק י"ד, פסוק ל' - פרק ט"ו, פסוק י"ט) שכוללים את שירת הים, השירה שנאמרה על ידי "משה ובני ישראל" לאחר קריעת ים סוף. שני הפסוקים החותמים את סיפור קריעת ים סוף (הפותחים במילים "ויושע ה'") נאמרים תחילה, ולאחר מכן נאמרת "שירת הים", הפותחת במילים "אז ישיר משה ובני ישראל" ומסיימת במילים "ה' ימלוך לעולם ועד", ואת הפסוק האחרון כופלים, ואומרים אותו אף בלשון ארמית. נהוג להוסיף לאחר מכן את הפסוק "כי בא סוס פרעה ברכבו ובפרשיו בים וישב ה' עליהם את מי הים ובני ישראל הלכו ביבשה בתוך הים" שאף הוא מהתורה, אכן הגר"א הביא ממקורות ע"פ הקבלה, שצריך להיות עשרים ושמונה שמות הקודש בשירת הים, ועל כן השמיט תוספת זו.
זוהי תוספת מאוחרת, יחסית לשאר פסוקי דזמרא, ויוחסה על ידי הרוקח לר' משה הזקן בן המאה ה-10. הרמב"ם (הלכות תפילה ז, יג) כותב כך: "יש מקומות שנהגו בהן לקרות בכל יום אחר שמברכין ישתבח שירת הים". בימינו מנהג כל העדות לומר את שירת הים לפני ברכת ישתבח.
חלק זה הוא החלק היחיד של פסוקי דזמרא הלקוח מן התורה.
פסוקים נוספים נאמרים מיד עם סיום שירת הים ולפני אמירת ישתבח והם "כי לה' המלוכה ומושל בגויים" (ספר תהילים, פרק כ"ב). "ועלו מושיעים בהר ציון לשפוט את הר עשו והייתה לה' המלוכה" (ספר עובדיה, פרק א'). "והיה ה' למלך על כל הארץ ביום ההוא יהיה ה' אחד ושמו אחד" (ספר זכריה, פרק י"ד). ובקצת קהלות נוהגים להוסיף גם "שמע ישראל ה' א-להינו ה' אחד" (ספר דברים, פרק ו', פסוק ד').
במנהג האיטלקי נוהגים לדלג על שירת הים בתשעה באב.
מבנה "פסוקי דזמרא" בימי החול > שירת מרים

לפי נוסח תימן, לאחר שירת הים נאמרת שירת מרים והמשכה בפסוקים (פרשת מי מרה) ולאחר מכן קטע "רפאני", שהוא עוד רצף פסוקי שבח, בדומה ל"יהי כבוד".