stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תלפיות
אישים מפורסמים בתלפיות > אליעזר בן-יהודה

אליעזר בן-יהודה, מחיה השפה העברית, חי רוב שנותיו בירושלים ברחוב אתיופיה, השוכן במרכז העיר. באחרית ימיו החל בבניית בית חדש בפרבר המרוחק – תלפיות. מדי שבוע נהג לבוא ולבדוק את קצב בניית ביתו, ואף העיר לפועלים העבריים הערות בענייני לשון ועברית, כך על פי עדותו של אריה ליפשיץ, איש גדוד העבודה:
האיש שניגש אלינו מפעם לפעם הוא מלומד גדול ושמו אליעזר. אמנם הוא איש נמוך קומה, רזה וחלוש, ויש לו זקן קטן-קטן, אבל זה איש חשוב. זה בן יהודה! אליעזר בן-יהודה, שמכירים אותו לא רק בכל ירושלים, אלא בכל הארץ... יפה לנו שהכרנו את אליעזר בן-יהודה. גם הוא בנאי – האיש שבונה מחדש את הלשון שלנו, שתהיה ככל הלשונות. הוא מקפיד מאוד על כל דיבור עברי. כאשר הנחתי את הנדבכים הראשונים לקירות ביתו והוא שמע שאמרתי למגיש לי כי ייתן לי את הזווית, ואחר כך יגיש לי את אבני התתמינה, חייך ותיקן המלומד: "יש לומר אבן פינה, ולא זווית סתם; ותתמינה – מילה ערבית היא, ובעברית שמה - אבן תושבת".
חודשים ספורים לפני שעמד להיכנס לביתו החדש, נפטר בן יהודה, ולבית נכנסו בסופו של דבר רק אשתו חמדה וילדיהם. אף על פי שבן יהודה עצמו לא גר, למעשה, מימיו, בתלפיות, קבעה חמדה על פתח הבית את השלט "בית אליעזר וחמדה בן יהודה", שם שהשתמר עד ימינו.
אישים מפורסמים בתלפיות > אבל פן

אָבֵּל פַּן (1883–1964) היה צייר יהודי, ממורי בית הספר לאמנות בצלאל. הוא התגורר בשכונת תלפיות, ברחוב קורא הדורות 8, משנת 1923 למשך שנים ארוכות. פן הרבה לתאר בציוריו אירועים יהודיים עכשוויים, כמו פרעות קישינב, וכן כרזות וציורים שעודדו ללחימה ותיעדו את מוראות הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה. בציורי התנ"ך שלו השתמש פן בדמויות מזרחיות שהתבססו על תושבי ירושלים. לאחר מות בנו, אלדד, בקרב האחרון של גוש עציון בכפר עציון, בד' באייר תש"ח, הסתגר פן בביתו ומיעט לקבל אורחים. בשנות ה-70 של המאה ה-20 נהרס ביתו של פן בתלפיות, ובמקומו הוקם בית דירות.
אישים מפורסמים בתלפיות > יוסף קלוזנר

ההיסטוריון וחוקר הספרות, יוסף קלוזנר, התגורר בשכונת תלפיות במשך שנים ארוכות, בבית פינתי ברחוב יחזקאל 15 (היום - רחוב קלוזנר) ורחוב אפרתה (היום - רחוב בית"ר). הוא שימש כציר בקונגרס הציוני הראשון בבזל ב-1897, ועלה ארצה ב-1919 באוניה רוסלאן יחד עם אישים רבים, שהשפיעו מאוחר יותר על החברה והתרבות העברית בארץ ישראל. קלוזנר היה נשיא האקדמיה ללשון העברית, ועמד בראש החוג לספרות באוניברסיטה העברית. על דלת ביתו כתב את תמצית האידאולוגיה שלו: "יהדות ואנושיות".
שכנו לרחוב היה ש"י עגנון (להלן), ונראה כי בין השניים הייתה מערכת יחסים מורכבת, שזכתה לתיאור נרחב בספר "סיפור על אהבה וחושך" שכתב בן אחיינו עמוס עוז (קלוזנר במקור). יש הטוענים כי קלוזנר היווה את ההשראה לדמותו של פרופסור בכלם בספר "שירה" של עגנון. עגנון עצמו תיאר באחד ממכתביו ביקור שערך אצל קלוזנר, ואת התרשמותו מהמעמד המשעשע:
אני הולך אחר הצהריים לתלפיות לבקר את ד"ר קלוזנר... מביתו של קלוזנר רואים את ים המלח... הוא קופץ לקראתי בהתפעלות ואשתו קופצת לקראתי ב... (אין לי תיאור לזה). הוא מדבר ומדבר ומספר לי גבורותיו בספרות, ואני שומע ושומע, ואני מוציא מקטרתי ומעשן והוא משתעל ואני מעשן והוא מדבר ואני מעשן והוא משתעל ואני מעשן, והיא מדברת ומספרת מכל גבורות בעלה, והוא עומד ומקנא בה שהיא מדברת, ואני מעלה עשן והוא משתעל והיא משתעלת, ורק כל עוד כוח בה לקרוא אותנו אל התה.
עוז, בספרו שלעיל, תיאר את קלוזנר כ"עדין נפש ורודף כבוד, שופע עליצות ילדותית, איש מאושר המעמיד תמיד פני אומלל". הוא תיאר בהרחבה את המסע הארוך שנהג לערוך עם הוריו מדי כמה שבתות, מביתם בשכונת כרם אברהם, ועד בית הדוד בתלפיות. תיאור הדרך מלמד על ניתוקה של תלפיות, הן מבחינת המרחק הגדול שבינה ובין המרכז היהודי של ירושלים, והן בשל הדרך אליה, שעברה בשכונות ערביות סמוכות, כמו בָּקעה ואבו תור. עוז אף תיאר את חוג החברים שנהג להיפגש בבית קרובו בשכונת תלפיות בצהרי שבתות, ובו אישים כמו אורי צבי גרינברג ופרופסור בן ציון נתניהו.
קלוזנר נפטר ב-1958, ולאחר מכן הוחלף שם הרחוב בו גר לשמו. יושבי תלפיות מספרים כי עגנון, שמערכת יחסיו עם קלוזנר הייתה מורכבת, התקשה לקבל את הבשורה על פיה עליו לגור מעתה ברחוב קלוזנר.
אישים מפורסמים בתלפיות > ש"י עגנון

ש"י עגנון הוא ללא ספק הדמות המוכרת ביותר שהתגוררה בתלפיות מאז ועד ימינו. מסכת בתיו ודירותיו כמעט טראגית: הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1908, אך שלוש שנים לאחר כן עקר לגרמניה והשתקע בהמבורג. בשנת 1924 נשרפה שם ספרייתו הגדולה, ובעקבות הטראומה נטש את גרמניה ושב ארצה. כאן התגורר עגנון בירושלים ובתל אביב חליפות, עד שהשתקע בירושלים, אך בשנת 1927 התמוטטה הדירה בה גר בשכונת זיכרון משה ברעידת האדמה הקשה שהייתה באותה שנה והוא ניצל אך בקושי. בעקבות כך פנה עגנון לתלפיות ושכר דירה מידי חברו הטוב, האדריכל פריץ קורנברג. אך גם עתה לא צלחה דרכו של עגנון. שנתיים בלבד לאחר שהשתקע בתלפיות, עלו ערבים על ביתו בפרעות תרפ"ט; ביתו נבזז ונשרף, ואתו ספרייתו המחודשת בת שלושת אלפים ספרים. גם הפעם ניצל עגנון בנס. על אירוע קשה זה כתב לש"ז שוקן:
אני, שלא היה לי כל הימים יחס טוב לתלפיות, הרגשתי פתאום שאני מקושר למקום הזה, וגם אני אמרתי שלא אעזוב את תלפיות... יצאתי מוועד העיר ושני ילקוטים עם כתבי יד בידי, ונעלי בית ברגלי ואיני יודע לאן לפנות... מימי הפרעות נשתנה יחסי לערבים. אין אני שונאם ואין אני אוהבם, מה אני מבקש, לא לראות את פניהם.
לאחר שהתאושש ממכה זו, ובעקבות מענק כספי גדול שקיבל מקרן עזרה ופיצויים מממשלת המנדט על נזקיו, פנה עגנון להקמת ביתו שלו בתלפיות. הוא שכר את שירותיו של קורנברג, והלה בנה מול הבית שנשרף את ביתו החדש. על בניית בית זה כתב:
בניתי לי בית ונטעתי לי גן במקום זה שביקש האויב לגרשנו ממנו. כנגד מקום המקדש בניתיו, כדי להעלות על לבי תמיד את בית מחמדנו החרב, שעדיין לא נבנה.
מערכת יחסיו של עגנון עם שכונת תלפיות מתוארת בכמה מספריו, כשהמפורסם מכולם הוא הסיפור "מאויב לאוהב". בסיפור זה מתאר עגנון כיצד הוא מבקש להקים את ביתו במקום בו שולט "מלך הרוחות", שמנסה בכל דרך לסלקו מהמקום. עגנון מספר כיצד התעקש ובנה מחדש את ביתו, אף על פי שמלך הרוחות הצליח לעקרו ממקומו שוב ושוב. נראה כי בסיפור קצר ואוטוביוגרפי זה ביקש עגנון לתאר את מסכת ייסוריו (שריפת ספרייתו פעמיים, התמוטטות הדירה בה גר, וכדומה), עד שהצליח למצוא מנוח לראשו בתלפיות. ייתכן שהדימוי שבחר עגנון ב"מלך הרוחות" דווקא, קשור בגובהה הרב של תלפיות, שהרוחות המנשבות בה היו אכן חזקות מאוד, והתמתנו מאז שנבנו בה בתים וניטעו בה עצים, כמתואר בסיפור. כך או כך, "מלך הרוחות" מוזכר שוב בסיפורו "הסימן", כשכן המבקר בשכונה הבנויה: ”מלך הרוחות, ששוכן בהר קרוב לשכונתנו, היה מסייר לפרקים את השכונה, ומשרתיו ועבדיו הרוחות מצחצחים לרגליו את השכונה, ואוויר טוב מלא את השכונה.” (האש והעצים, עמוד 242)
בתים ואתרים בעלי עניין

מִספוּר האתרים מתייחס למספרים המופיעים במפת הרחובות התכולה המצורפת.
בתים ואתרים בעלי עניין > 1. בית יצחק לוי

ביתו של יצחק לוי (רחוב עין גדי 4), יוזם השכונה ומקימה, היה הראשון שהוקם בתלפיות. היה זה הבית הפרטי הגדול ביותר שנבנה בשכונה, וכלל שלוש קומות וגינה מרווחת. לוי התגורר בתלפיות במשך שנים ארוכות, והיה חבר בוועד השכונה. בשנת 1938 עקר לוי עם משפחתו ליישוב רמת הדר (כיום שכונה בהוד השרון) ועסק בחקלאות בלבד.
שני בניו, אברהם וריצ'רד נפלו במלחמת העולם השנייה. אברהם נפל בטברוק ב-1941 ואילו ריצ'רד
היה הארץ ישראלי הראשון שסיים קורס טיס בחיל האוויר הבריטי ושירת כטייס ומפקד בטייסת 230 בדרום-מזרח אסיה. הוא נהרג באוקטובר 1945 בשעה שהטיס מטוס מסוג סאתרלנד ביחד עם 7 אנשי צוותו ועוד 15 שבויים משוחררים מהשבי היפני כשמטוסו התרסק לצלע הר בדרום מלאיה.
יצחק לוי ואשתו מטילדה (מוד) שהייתה במשך שנים רבות מנהלת בית הספר לבנות אליאנס בירושלים,
קבורים בקרית שאול בתל אביב כששמות בניהם חקוקים על מצבותיהם.
בתים ואתרים בעלי עניין > 2. בית אברהם

ברחוב עין גדי 10 עומד ביתם של בני משפחת יוסף ורוזה מרָאש, שעקרו עם שמונת ילדיהם משכונת ימין משה לביתם החדש בתלפיות בראשית תקופת המנדט. בניגוד לרוב הבתים ברחוב, בית מראש לא נהרס, וצורתו נשמרה בשלמותה, כולל הגינה הענקית שמאחור. בשלהי שנות ה-50 של המאה ה-20 מכרה המשפחה את הבית למסדר נזירות בשם "האחיות מרים", שהוקם בזמן השואה בגרמניה, כדי לסייע לניצולים יהודים.
הסניף הראשון נפתח בפרנקפורט, ואחריו נפתחו עוד ועוד סניפים ברחבי אירופה. ב-1961 השתקעו בבית שבתלפיות שש נזירות, וקבעו על פתחו את השלט "בית אברהם", שכן בדומה לאברהם אבינו ביקשו להפוך את הבית למרכז הכנסת אורחים. הנזירות החלו להפעיל בבית "נופשון לניצולי שואה" חינם אין כסף, שכלל טיולים, הרצאות ואטרקציות. בחלוף השנים הלך ופחת מספר המבקרים, עד כי בראשית שנות האלפיים התקיימו שמונה נופשונים בשנה בלבד. בעקבות כך החליטו הנזירות לפתוח את הפעילות גם לבני ניצולים.
באתר הבית של המסדר נכתב על "בית אברהם" בתלפיות:
לעולם לא נוכל לרפא את הפצעים. הם עמוקים מדי, אבל אולי נוכל להקל מעט על הסובלים. אולי נצליח לחלוק עם הכואבים את כאבם. זהו "בית אברהם". תקוותנו היא שאורחינו ירגישו כפי שהיו מרגישים באוהלו של אברהם אבינו, ויחוו משהו מהשלווה שנתן האל בעולם. השלווה נמצאת במקום שבו יש אמונה. עם אורחינו היהודים אנחנו קוראים פרקי תנ"ך המראים כי אל לא שכח את ישראל עמו בצרתו, ולעולם לא ישכח.
בתים ואתרים בעלי עניין > 3. בית בן יהודה

אליעזר בן-יהודה לא גר בבית שבנה בתלפיות, אולם חמדה אשתו התעקשה לקרוא לבית על שמו. הבית המסוגנן ניצב ברחוב עין גדי 28. הוא בן שתי קומות, עם מרפסת קדמית רחבה בקומה השנייה הפתוחה אל הרחוב.
בשנות מלחמת העולם הראשונה שהו בני משפחת בן יהודה בארצות הברית, ועם שובם ארצה החלה הקמת הבית בתלפיות, ביוזמה ובמימון של ההסתדרות העברית באמריקה, שהוקירה מאוד את מפעלו של בן יהודה להחיאת השפה העברית. אלא שהוא עצמו לא זכה לגור בביתו החדש. זמן קצר לאחר התחלת הבניה, בשנת 1922, הוא הלך לעולמו. משפחתו גרה בבית עד 1948, ולאחר מכן הפכה אותו למוזיאון קטן לזכרו. כעבור מספר שנים תרמה המשפחה את הבית לעיריית ירושלים, בתנאי מפורש שהמוזיאון ימשיך להתקיים בו. למרות ההתחייבות למלא את מצוות המשפחה, הועברו מוצגי המוזיאון לבניין העירייה, במטרה מוצהרת לפתוח שם את המוזיאון מחדש. אלא שגם הבטחה זו לא התגשמה מעולם. המוצגים לא חזרו למשפחה ועד היום אין איש יודע היכן הם נמצאים.
ב-1965 השכירה העירייה את הבית לדיירים פרטיים, ובשנות ה-70 החליט ראש העיר טדי קולק, למסור אותו, תמורת דמי שכירות סמליים, לארגון המתנדבים הגרמני "אות הכפרה והשלום". הארגון מביא ארצה צעירים ומבוגרים מגרמניה לעבודה בהתנדבות במוסדות סעד ורווחה ובמפעלי הנצחת השואה במטרה לכפר על פשעי הנאצים. הבית משמש את מטה הארגון בישראל. בראשית העשור נוסף לו אגף חדש שהוקם בחצר האחורית של הבית, כאכסניה למתנדבים שפתוחה גם לאורחים אחרים בתעריף אכסניות הנוער. האגף כולל גם אולם הרצאות וחדרי לימוד עבור סמינרים וכנסים.
בתים ואתרים בעלי עניין > 4. החורשה ובית הכנסת הספרדי

בין הרחובות אפרתה, בית הערבה, קורא הדורות, וסמטת ברזילי, שוכן גן שעשועים קטן מוקף בירק ובעצי ברוש ואורן. גן שעשועים זה הוא הוותיק והגדול בשכונה, ונכלל בתכנון המקורי של קאופמן (ראו מפה). זהו למעשה הגן היחיד מתוך כל הגנים המתוכננים שהוקם בפועל, והעצים הצומחים בו היום נשתלו כבר בראשית ימי השכונה בשנות ה-20. הגן שימש מראשיתו כציר מרכזי בחיי השכונה: במקום זה עמד בית הכנסת הראשון של השכונה, שנבנה מעץ, וכן ניצב בו צריף המגורים של אנשי גדוד העבודה שהקימו את השכונה. ותיקי תלפיות סיפרו כי למרות ההבדל המהותי בין יושבי צריף זה לצריף זה – באחד התפללו בשבת ובשני ערכו מסיבות בשבת – לא הפריעו אלה לאלה, ושלום ושלווה שררו במקום.
כמה שנים לאחר פירוק צריף גדוד העבודה, הפך הגן לגן משחקים לילדים, ויושבי תלפיות העניקו לו את השם "גן אליעזר בן-יהודה". למרות זאת, השם לא נקלט, וילדי השכונה קוראים לו בפשטות "החורשה".
מבנה העץ של בית הכנסת, השוכן עד ימינו בתחומי "החורשה" הוחלף ברבות השנים במבנה קבע עשוי אבן, והוא משמש כיום את יוצאי עדות המזרח. בראשית ימי השכונה שימש בית הכנסת את כל יושביה, ספרדים ואשכנזים. ש"י עגנון, בסיפורו "הסימן", תיאר ארוכות את מבנה העץ הפשוט של בית הכנסת, ואף הוסיף כמה מילות ביקורת:
אבותינו שראו את ישיבתם בעולם הזה ישיבת עראי, ואת ישיבת בתי כנסיות ובתי מדרשות ישיבת קבע, היו בונים בתים גדולים וטובים לתורה ולתפילה. אנחנו, שעיקר דעתנו על העולם הזה, בונים לנו בתים גדולים ונאים, ומסתפקים לנו לתורה ולתפילה בבתים קטנים ובצריפים. הוא שבית תפילתנו שבשכונה זו עשוי צריף עץ. זה טעם אחד, מלבד הטעם שלא הספיקו לגמור את בניין בית הכנסת מפני הפרעות הראשונות ומפני המהומות ומפני מלחמת יושביה, שהיו מתחלפים אחר כל צרה.
בתים ואתרים בעלי עניין > 5. בית מרדכי כספי

מרדכי כספי (זילברמן) היה פעיל ציוני, ששימש כמזכירו האישי של חיים ויצמן, והיה ממקימיה של תלפיות. הוא שימש כראש ועד השכונה, ואף התגורר בה במשך שנים ארוכות, ברחוב קורא הדורות 18. במהלך חייו שימש כספי כקונסול לטביה, ועדות לכך נותרה עד היום בחזית הבית, בדמות מוט להנפת דגל. על שמו של כספי רחוב בצפון תלפיות הנושא את שמו.
בתים ואתרים בעלי עניין > 6. בית הקברות ההודי

בית הקברות ההודי בתלפיות הוא בית קברות לחיילים הודים ממלחמת העולם הראשונה שנהרגו בסביבות ירושלים. הוא ממוקם בשכונת תלפיות בירושלים. באתר נמצאים שני קברים - אחד לחיילים הינדים והשני לחיילים מוסלמים, שמתו בין השנים 1920-1918. במקום קבורים 79 חיילים הודים ועוד 290 חיילים טורקיים, שהיו שבויי מלחמה שמתו בשבי הבריטי.
בתים ואתרים בעלי עניין > 7. בית ש"י עגנון

בית ש"י עגנון שוכן ברחוב קלוזנר 16, במבנה מבוצר ונטול חלונות כמעט לגמרי. לאחר הטרגדיות התכופות שפקדו את מעונותיו של ש"י עגנון (ראו לעיל), הוא החליט להבטיח כי מעונו האחרון יהיה שמור היטב. המבנה הכבד שהוקם בשנת 1931 מצופה כולו בטיח אפור, וחזיתו אינה פונה כלל לרחוב, אלא על המבקר להיכנס לשביל גישה, המקיף את הבית עד לצדו האחורי, שהוא בעצם חזיתו. החלונות המעטים קטנים מאוד, והם מוגנים בסורגים עבים ובתריסי מתכת כבדים, הניתנים להגפה באופן כמעט הרמטי. חצר הבית הקטנה מוקפת בשורת ברושים צפופה כל כך, עד כי לא ניתן כלל לעבור בין העצים. שורות העצים מחופים אף הם בגדר ברזל, והכניסה היחידה למתחם כולו היא דרך פתח צר בגדר מן הרחוב. עגנון טיפח כנראה את גינתו הקטנה, כפי שתיאר בסיפור "הסימן":
ביתנו עומד בתוך גן צומח ברושים ואורנים, ולרגליהם חבצלות ודליות... מלחמנו קימצנו ולקחנו לנו שתילים, ומפינו חסכנו להשקות את השתילם הרכים, ושמרנו אותם מן הרועים הרעים, שהיו משלחים את בעירם לתוך גננו.
בבית זה שכנה גם ספרייתו הגדולה של עגנון, שאת ספרֵיה אסף בדי עמל בפעם השלישית, לאחר ששתי ספריותיו הקודמות נשרפו. כאן גם כתב את רוב כתביו מיום היכנסו לבית, ואף הצליח לשכנע את עיריית ירושלים להפוך את רחובו לדרך חד-סטרית, כדי להמעיט את רעש המכוניות שהפריע לו להתרכז בכתיבה. בשלב מסוים אף הוצב שלט בכניסה לרחוב שאמר: "נא לשמור על השקט, סופר במלאכתו!"
לאחר מותו בשנת 1970, מסרה משפחתו של עגנון את ארכיונו ואת ספריו לבית הספרים הלאומי בירושלים. הבית עצמו עבר לרשות עיריית ירושלים, שפתחה בו מוזיאון לזכרו, הנקרא "בית ש"י עגנון". במוזיאון ניתן לראות את ספרייתו, את דוכן הכתיבה שלו (הוא כתב בעמידה בלבד); וכן ארכיון גדול של ספרי קודש, חלקם מהמאה ה-16.
אתרים שונים בשכונת תלפיות, הבולט מביניהם הוא ביתו של ש"י עגנון, זכו ליחס ספרותי מיוחד מצדו של א. ב. יהושע, בהיותם זירת התרחשויות מרכזית בספרו "הכלה המשחררת". בספר חוזר גיבור הסיפור, פרופ' יוחנן ריבלין, שוב ושוב לרחובותיה של השכונה, ושב ומבקר בביתו של עגנון, אותו הוא מוצא לרוב נעול. יהושע הכיר את עגנון מילדותו, שכן אביו היה המורה הפרטי לערבית של אסתר, רעייתו של עגנון. בספרו זה רומז יהושע לאחדים מספריו של עגנון. הספרים והפירושים התואמים להם נמצאים כיום גם הם בבית עגנון.
בתים ואתרים בעלי עניין > 8. בית כנסת תפארת ישראל ע"ש ש"י עגנון

בית כנסת תפארת ישראל ע"ש עגנון שוכן בפסגת השכונה. בתוכניות המקוריות הועיד קאופמן את המקום לבניית אקדמיה לאמנות, אך כבר באמצע שנות ה-20 החל להיבנות בו בית כנסת. בכך התבצע מהלך הפוך למה שהתרחש בשכונת רחביה: שם תכנן קאופמן בית כנסת בפסגת השכונה, אך בפועל נבנתה עליה הגימנסיה, ואילו בתלפיות נבנה בית הכנסת בפסגת השכונה, במקום המוסד האקדמי.
בנייתו של בית הכנסת התקדמה בעצלתיים, ובינתיים השתמשו יושבי תלפיות בצריף העץ שב"חורשה". ב-1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוחרם המבנה הבלתי גמור על ידי הבריטים, שהשתמשו בו כמחסן נשק. תמונות מן התקופה מציגות חיילים יהודים בשרות הצבא הבריטי, השומרים על המבנה, ובד בד מתיידדים עם תושבי השכונה.
ב-1948 עזבו הבריטים את הארץ, אך רבים מתושבי השכונה ברחו מפחד המלחמה, ומפני הקִרבה לגבול. עקב כך לא התקיימו כמעט תפילות בבית הכנסת, והמבנה הוצע להשכרה לאוניברסיטה העברית. זו הפכה את המבנה הנטוש למחסן, ששימשהּ עד שנות ה-60, ואז העבירה את המבנה לרשות העירייה. מעשה זה הוביל לסכסוך בעלות בין העירייה ובין יושבי תלפיות, שבראשם עמדו מרדכי כספי וש"י עגנון. הדבר הגיע עד לבית משפט, שפסק לטובת אנשי השכונה. העירייה נאלצה לשפץ את המבנה על חשבונה, ובשנות ה-70 נחנך בית הכנסת מחדש בתהלוכת ספרי תורה שהובאו מהצריף הישן. בשל מעורבותו של עגנון ב"גאולת" בית הכנסת, ובשל העובדה שהתפלל בו בקביעות, מכנים יושבי תלפיות את בית הכנסת בשמו. אף על פי שבתלפיות פועלים לא מעט בתי כנסת, נחשב בית כנסת ש"י עגנון לבית הכנסת המרכזי, ורב הקהילה, הרב יהושע זמל, מכהן גם כרב השכונה.
בתים ואתרים בעלי עניין > 9. בית הבראה "היוזם", לימים מלון "גני יהודה" ומלון "דיפלומט"

בית הבראה "היוזם" שימש חיילים ירושלמים שהתנדבו לצבא הבריטי בזמן מלחמת העולם השנייה. על שטח זה בנה חיים שיף את מלון גני יהודה בשנת 1963, לימים אזור מלון דיפלומט (סמוך לרחובות דוד פלוסר / כפר עציון). בסוף שנות התשעים של המאה העשרים הפסיק המבנה לשמש כמלון, ומשרד הקליטה הפעיל אותו כדיור מוגן לקשישים עולים חדשים. בשנת 2014 רכשה ממשלת ארצות הברית את מבנה המלון והשטח יועד להפעלת שגרירות ארצות הברית. רק מספר שנים לאחר הרכישה, בשנת 2021, משרד הקליטה הצליח לפנות את העולים הקשישים מן המבנה ולהעבירו לבעלים החדשים.
שכונות ואתרים סביב תלפיות > אזור התעשייה תלפיות

אזור התעשייה של תלפיות משתרע על שטח של כ-50 דונם סמוך לשיכוני תלפיות ממערב לשכונה הוותיקה. בתקופת המנדט הבריטי שכן במקום מחנה אל-עלמיין של הצבא הבריטי, שנכבש בידי כוחות ההגנה במאי 1948 כחלק ממבצע קלשון. אזור התעשייה הוקם בשנות ה-70, כאשר מוסכים ובתי מלאכה פונו ממתחם ממילא שבמרכז העיר לצורכי פיתוח. בשנות ה-90 החלו להתפתח במקום חיי מסחר ובילוי, ובצד המפעלים ובתי המלאכה נפתחו בו מועדוני לילה וקניונים. כיום, עם דחיקת התעשייה הכבדה והמוסכים לשוליו, וכן הקמתו והרחבתו של קניון הדר ברחוב פייר קניג, הפך האזור לאחד ממתחמי המסחר, התעסוקה והקניות המרכזיים בבירה. ב-2013 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה של מחוז ירושלים את תוכנית האב החדשה לאזור התעשייה תלפיות, בה ישולב קו הרכבת הקלה העתידי.
שכונות ואתרים סביב תלפיות > שכונת תלפיות מזרח

תלפיות מזרח נבנתה בשנות ה-70, כחלק מתוכנית שכונות הטבעת הירושלמית. מספר תושביה הוא כ-15,000 איש, ושמה בפי רוב תושבי העיר הוא ארמון הנציב, על שם בניין השרד השוכן בסמוך לה. עד מלחמת ששת הימים שימשו קרקעות השכונה כשטחי מרעה לערביי הכפרים ג'בל מוכאבר וצור באהר הסמוכים, אך אלה הופקעו לאחר המלחמה לצורך בניית השכונה. בשנת 1980 התגלתה בשכונה מערה עתיקה המכונה: "מערת תלפיות" ומזוהה עם קברו של ישו.
שכונות ואתרים סביב תלפיות > ישיבת איתרי

ישיבת איתרי היא ישיבה שנוסדה על ידי הרב מרדכי אליפנט בשנת ה'תשכ"ח (1968) והייתה המוסד העיקרי מבין מוסדות "איתרי". השם איתרי (ITRI) הוא ראשי התיבות באנגלית של "Israel Torah Research Institute", "המכון הישראלי לחקר התורה". במשך שנים שמה הרשמי של הישיבה היה "תפארת אברהם - איתרי", ולאחר פטירת הרב אליפנט שונה שם הישיבה על שמו: "ישיבת מדרש התלמוד זהב מרדכי - איתרי". היא שוכנת בדרום-מזרח ירושלים, בין אזור התעשייה של שכונת תלפיות לשכונת בית צפאפא.
שכונות ואתרים סביב תלפיות > שכונת ארנונה

שכונת ארנונה נבנתה דרומית לשכונת תלפיות בשנת 1931. הקרקע נקנתה כבר ב-1921 מידי הכנסייה היוונית האורתודוקסית על שטח שנקרא בתחילה "אדמות אליהו". שם זה נבחר מפני שמהאזור ניתן היה לצפות אל מנזר מאר אליאס הסמוך. הבנייה התעכבה מן הסיבות שנמנו לעיל לעיכובי הבנייה בתלפיות, אך לאחר פרעות תרפ"ט עם קבלת התמיכה הכספית מממשלת המנדט ומקרן העזרה, נבנו 13 בתים דו משפחתיים צנועים, בין צירי הרחובות לייב יפה וכפר עציון. השכונה הייתה כפרית מאוד, ותושביה גידלו תרנגולות, יונים וגינות ירק בחצרותיהם. לימים הורחבו גבולותיה של ארנונה, וכיום זהו שמו של מרחב מגורים גדול, המשתרע על כל הגבעה שמדרום לתלפיות, בין כביש הטבעת הדרומי ודרך חברון.
שכונות ואתרים סביב תלפיות > קיבוץ רמת רחל

רמת רחל הוא קיבוץ בגבולה הדרומי של תלפיות, מעבר לכביש הטבעת הדרומי של העיר. הקיבוץ הוקם בשנת 1926 על ידי חברי גדוד העבודה על אדמות הקרן הקיימת לישראל. שם הקיבוץ נובע מקרבתו לבית לחם, מקומו של קבר רחל. בפרעות תרפ"ט חרב הקיבוץ ונשרף כליל, אך שוקם במהרה. במהלך קרבות מלחמת העצמאות עבר הקיבוץ בין שלושה כוחות: צבא מצרים, צבא ירדן וצבא ישראל. הצד הישראלי חווה אבדות של 14 חברי קיבוץ וחייל אחד, אולם בסוף המלחמה נותרה רמת רחל בשטח ישראל. קו גבול שנקבע בין ישראל לירדן הקיף את הקיבוץ כמעט מכל עבריו, והותיר מעבר קטן בין הקיבוץ ובין שכונת תלפיות.
בתחומי הקיבוץ שוכן אתר ארכאולוגי מימי בית המקדש הראשון, ופועל בו מרכז תרבות ותיירות הכולל מלון, בריכה ומרכז ספורט.
שכונות ואתרים סביב תלפיות > מקור חיים

מקור חיים היא שכונה קטנה שנוסדה ב-1926 וקרויה על שם הסוחר חיים הכהן מקרקוב.
שכונות ואתרים סביב תלפיות > חוות הלימוד

בשנת 1928 נפתחה ממזרח לתלפיות "חוות הלימוד" של רחל ינאית בן-צבי. חווה זו נועדה להכשיר חלוצות במלאכת החקלאות, אך עקב פרעות תרפ"ט ננטש המקום. לאחר כמה חודשים הוא נפתח מחדש, אך הפעם כחוות לימוד לבני נוער. ב-1948 נמצאה החווה בתחום "השטח המפורז" והיא הועברה לשכונת עין כרם. החווה הנטושה ליד תלפיות הפכה למאחז צה"ל, וב-1954 פתחה האוניברסיטה העברית במקום תחנת ניסיונות חקלאית, שפעלה עד שנת 1967. לאחר מלחמת ששת הימים נסגרה התחנה, אך נכון ל-2007 עדיין נראה בשטח המבנה הישן של "משק הפועלות", וישנם עוד כמה שטחים חקלאיים, המעובדים בידי בני נוער.
שכונות ואתרים סביב תלפיות > קריית מוריה

קריית מוריה היא מרכז חינוכי של המחלקה לחינוך של הסוכנות היהודית. היא נחנכה ב-1972, חמש שנים לאחר מלחמת ששת הימים, כחלק מאכלוס "השטח המפורז". המבנה הוותיק ביותר בקריה (הסמוך לכניסה), היה הקולג' הערבי בימי המנדט הבריטי.
הקריה מספקת חדרי לינה לכ-400 איש, כיתות לימוד ואולמי הרצאות. כן פועלים בה מכונים וגופים שונים, כמו מחלקות שונות של הסוכנות היהודית; המרכז האקדמי שלם, ועוד.
שכונות ואתרים סביב תלפיות > צפון תלפיות

המתחם המכונה "צפון תלפיות" שוכן, כעולה משמו, צפונית לשכונה הוותיקה, לאורך קו הרכס המשתפל לנחל קדרון ושכונת אבו תור, בסמוך למנזר סנט קלר. הקרקע, בת כחמישים דונם, נקנתה מהטמפלרים ומכמה סוחרי קרקעות כבר ב-1921, אך בנייתה התקדמה בעצלתיים. בשנת 1936 עמדו בה שמונה בתים בלבד, ואז פסקה הבנייה לחלוטין בעקבות מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, בהן נרצח חוקר אסלאם בשם לוי ביליג, באחד מבתי השכונה. בשנות ה-50 נפתחה במקום פנימייה לנערים, שפעלה בשניים מתוך שמונת הבתים הנטושים במסגרת עליית הנוער, אך לאחר זמן קצר נסגרה אף היא. הסיבה העיקרית לכישלונה של צפון תלפיות הייתה ריחוקה משכונת תלפיות, וניתוקה ממנה, עקב הימצאותם של אדמות הקדש בין השכונות, שלא אפשרו את השלמת רצף הבנייה בין השכונות.
לאחר מלחמת ששת הימים הייתה עדנה לצפון תלפיות. כמה בעלי אמצעים בנו על קרקעותיה בתים גדולים הצופים אל נוף מדבר יהודה, לאורכו של רחוב כספי (על שמו של מרדכי כספי, ממקימי השכונה), שהפך להיות מהיפים שברחובות העיר. החל משנות ה-90 של המאה ה-20 הולכות ונבנות סביבותיו של רחוב כספי במבני מגורים מפוארים, לאורך רחוב לופו ורחוב חנוך אלבק. מתחם צפון תלפיות כולו, על שלושת רחובותיו, מכונה כיום "כספי".
שכונות ואתרים סביב תלפיות > מעברת תלפיות

בשנות ה-50 התפתחה ממערב לתלפיות "מעברת תלפיות", שנועדה לספק דיור זמני לעולים שהגיעו בגל העלייה הגדול שלאחר קום המדינה. במעברה זו התגוררו כשמונת אלפים עולים בצפיפות נוראה ובתנאים קשים. במשך שנים ארוכות נבנו עבור העולים שיכונים, שנפרשו בין דרך חברון לדרך בית לחם. שיכונים אלו קיימים עד היום, וחלקם הגדול שותף בפרויקט שיקום שכונות, המאפשר את הגדלת הדירות הקטנות ואת שיפור חזותן.
שכונות ואתרים סביב תלפיות > הר חומה

הר חומה הוא שמה העממי של שכונת "חומת שמואל", השוכנת דרומית לירושלים סמוך לקיבוץ רמת רחל. היא נקראה על שמו של שמואל מאיר, חבר מועצת העיר, שנהרג בתאונת דרכים. השם "חומה" מתייחס לגדר צאן שעיטרה בעבר את הגבעה, ונראתה לילדי רמת רחל כחומה, עד כי הגבעה נקראה בשם "גבעת חומה". למרות מיקומה המרוחק, החורג מתחומה המוניציפלי של העיר, הר חומה נחשבת שכונה ירושלמית.
ראו גם

שכונות הגנים בירושלים
"ג'ינג'י" - סדרת ספרים שעלילתם מתרחשת בתלפיות
"ברית דמים" - שיר שנכתב על ידי עמנואל צבר והולחן בידי יאיר רוזנבלום, המספר על שני חיילים מהשכונה, בעלי שם זהה, יובל הראל, אשר נפלו שניהם במלחמת לבנון הראשונה.
לקריאה נוספת

יצחק שפירא, ירושלים מחוץ לחומה, ירושלים תש"ח
תום שגב, ימי הכלניות - ארץ-ישראל בתקופת המנדט, ירושלים 1999 (הספר בקטלוג ULI)
פרופ' גדעון ביגר, "בינויה של ירושלים בתקופת השלטון הבריטי 1917–1948", בתוך: חגית לבסקי (עורכת), ירושלים בתודעה ובעשייה הציונית, ירושלים תשמ"ט (הספר בקטלוג ULI)
רות קרק ומיכל אורן-נורדהיים, ירושלים וסביבותיה - רבעים, שכונות וכפרים, 1800–1948, ירושלים תשנ"ה
אייל מירון, ירושלים וכל נתיבותיה, הוצאת יד בן צבי, 1996
דב גביש, "שדה התעופה הראשון של ירושלים", בתוך קרדום 16–17, עמ' 109–110