stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'אק ביילינקי
הערות שוליים

↑  Voir, Klarsfeld, 1978.
↑  Les articles de Jacques Biélinky dans L’Univers Israélite disponibles en ligne sur Gallica
↑  Jérémy Guedj (2009). "Migration et religion en France, T. 2. Les Juifs français face aux Juifs étrangers dans la France de l'entre-deux-guerres". Les Cahiers de la Méditerranée. נבדק ב-2 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Jacques Biélinky, « Un journaliste juif sous l'occupation. Journal 1940-1942 », Éditions du Cerf-Biblis
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ז'אק ביילינקי".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303634205171  BnF: cb12260928w (data)  GND: 11906989X  ISNI: 0000 0000 8784 744X  LCCN: nr92044754  NKC: js2012685523  SUDOC: 03138434X  VIAF: 7448090   WorldCat (עם VIAF): 7448090
אנדראש סיקיי

אנדראש סֵיקֶיי (בהונגרית: Székely András ;‏ 5 במרץ 1909 – ינואר 1943). היה שחיין יהודי-הונגרי. בעל מדליית ארד אולימפית, שיאן עולם ואלוף אירופה.
קורות חיים

סֵיקֶיי נולד בשנת 1909 בעיר טטבאניה במחוז קומארום-אסטרגום בממלכת הונגריה, באימפריה האוסטרו-הונגרית.
באליפות אירופה השלישית בשחייה שנערכה בפריז, צרפת בשנת 1931 זכה סיקיי במדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 9:34.0 דקות, לפני גרמניה (9:48.6 דקות) ואיטליה (9:49.0 דקות) ובמדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:00.8 דקות, אחרי חברו לנבחרת אישטוואן באראן (59.8 שניות) ולפני פבל שטיינר מצ'כוסלובקיה (1:03.0 דקות).
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכה סיקיי במדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 9:31.4 דקות, אחרי יפן שקבעה שיא עולם חדש של 8:58.4 דקות וארצות הברית (9:10.5 דקות). בנוסף, הוא סיים במקום תשיעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:01.4 דקות.
סיקיי גויס לשרות העבודה בשנת 1942 (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). נסיבות ומקום מותו לא ברורים. ייתכן שנפטר בינואר 1943 במחנה עבודה בכפייה, שהקימו הנאצים באזור צ'רניהיב שבאוקראינה (אז - נציבות הרייך אוקראינה) .
מג"ב עוטף ירושלים

| --- | --- |

לוחם מג"ב עוטף ירושלים בבידוק במעבר
 פרטים
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   משטרת ישראל
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  2004–הווה (כ־21 שנים)
 פיקוד
 יחידת אם:   משמר הגבול
 דרגת המפקד:    תת ניצב
לוחם של מג"ב עוטף ירושלים
משמר הגבול מרחב עוטף ירושלים הוא מחט"ב (מפקדת חטיבה) של משמר הגבול, האחראית על פעילות מג"ב באזור עוטף ירושלים. החטיבה אחראית על אבטחת כל הגדר בעוטף ירושלים, וכן התמודדות עם אירועי פח"ע, והפרות הסדר על הגדר.
היסטוריה ומבנה

בעקבות פרוץ האינתיפאדה השנייה הוחלט ב-2001 על העברת האחריות המבצעית לביטחון שוטף ולמניעת פעילות חבלנית עוינת בצדו המערבי של מרחב ירושלים מצה"ל לידי משמר הגבול. במהלך 2002 הוקמה מפקדת מג"ב עוטף ירושלים וגויסו פלוגות מג"ב חדשות שהוקמו על מנת להתמודד עם הטרור הגואה, ומניעת חדירתו למרחב ירושלים. ב-2003 הוחלט על העברת האחריות על כלל מרחב התפר לידי מג"ב.
ב-2004 אורגנה החטיבה לשני גדודים אך עם השנים גדלה כאשר ב-2018 הוקם גדוד שלישי, גדוד אדומים.
2016 הופרד מג"ב עוטף ירושלים ממרחב ירושלים והיה למרחב עצמאי.
מבנה החטיבה

| שם | בסיס | תחומי גזרה |
| --- | --- | --- |
| הגדוד הצפוני | עטרות | אזור תעשייה עטרות, מעבר קלנדיה, קבר שמואל הנביא |
| הגדוד הדרומי | הר גילה | מעבר רחל, מחסום המנהרות |
| גדוד אדומים | אבו דיס ומצודת-אדומים | מעבר הזיתים, מעבר א-זעים |
מפקדי המרחב

| שם | שנות הפיקוד |
| --- | --- |
נצ"מ אמיתי לוי: 2006–2004
נצ"מ ניסים אדרי: 2009–2006
נצ"מ יהודה יהושע: 2012–2009
נצ"מ שוקי תחאוכה: 2016–2012
נצ"מ בריק יצחק: 2020–2016
נצ"מ מאיר אליהו: 2021–2020
תנ"צ יובל שלמה: 2021
תנ"צ עמרם נידם: 2024–2021
תנ"צ עירן לוי: –2025
גלריה

לוחם מג"ב עוטף ירושלים בפעילות
הערות שוליים

↑  החל גיוס פלוגות מג"ב לתוכנית "עוטף ירושלים", באתר הארץ, 1 באפריל 2002
↑  דוח שנתי מבקר המדינה 60א, משמר הגבול - ארגון ותקינה
| משמר הגבול |
| --- | --- | --- |
| מרחבים | מג"ב צפון • מג"ב מרכז • מג"ב דרום • מג"ב ירושלים • מג"ב עוטף ירושלים • מג"ב איו"ש • מג"ב חוף • החטיבה הטקטית• החטיבה לביטחון פנים |  |
| יחידות | ימ"מ (היחידה ללוחמה בטרור) • ימ"ס • סיירת משמר הגבול (סמ"ג) • שחר 101 • מתיל"ן • יחידת הסיירות מג"ב ירושלים • מתמי"ד • יחידת התקיפה הכפרית  • המשמר הלאומי |  |
| מרחבים ויחידות שנסגרו | ימ"ג  • יחידת רימון  • מג"ב עזה-רמון-ערבה |  |
| מפקדים | פנחס קופל • שמעון אשד • חיים לוי • צבי בר • פנחס שחר • משולם עמית • יצחק אהרונוביץ' • ישראל סדן • יצחק דדון • יעקב גנות • דוד צור • חסין פארס • ישראל יצחק • יורם הלוי • עמוס יעקב • קובי שבתאי • אמיר כהן • בריק יצחק |  |
| אירועים בולטים | טבח כפר קאסם • אסון צור הראשון • אסון צור השני • האינתיפאדה הראשונה • מהומות מנהרת הכותל • מהומות אוקטובר • האינתיפאדה השנייה • מבצע שומר החומות • קרב שדרות • קרב אופקים |  |
| ראו גם | משטרת ישראל • חיל הספר • אנדרטת משמר הגבול • ז'נדרמריה |  |
אברהם אדולף ברמן

| --- | --- |

צילום מדצמבר 1938
 לידה:  13 ביולי 1876 טוקומס, לטביה 
 פטירה:  אוגוסט 1943 (בגיל 67) גטו ביאליסטוק, ביאליסטוק, גרמניה הנאצית 
 שם לידה:  Abraham Berman 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנות יפה, מינכן 
 תחום יצירה:  ציור 
 
אברהם אדולף ברמן (בפולנית: Adolf Behrmann‏; 13 ביולי 1876 – אוגוסט 1943) היה צייר יהודי-פולני פעיל בין מלחמות העולם, ידוע בעיקר בזכות ציוריו את חיי העיירה היהודית וכן נופים ודיוקנאות קבוצתיים. הוא בילה את רוב חייו בלודז' ונרצח במהלך חיסול גטו ביאליסטוק בשואה.
קורות חיים

מקום לידתו של ברמן אינו בטוח. הוא נולד בעיירה טוקום ליד מיטאווה, או בריגה (לפי מקורות שונים), בנם של רוז'ה ומרקוס ברמן, שהגיעו ללודז' זמן מה לפני סוף המאה. [2] אדולף למד אמנות אצל יעקב קצנבוגן בבית הספר הפרטי לציור שלו בלודז' לפני 1900. הוא המשיך את לימודיו במינכן בשנים 1900–1904, תחילה באופן פרטי, אחר כך באקדמיה לאמנויות, במינכן בהנהלתו של גבריאל פון האקל.
בוגר האקדמיה לאמנויות יפות במינכן. ההצלחה המסחרית הראשונה של ברמן היה מכירת סדרת ציורים ורישומים לאספן אומנויות בלודז' בשנת 1905 שאיפשר לו לנסוע לפריז. הוא גר שם, למד באקדמיה ועבד בחמש השנים הבאות.  בין השנים 1924 עד 1927, ברמן נסע לארץ ישראל, מצרים ומאוחר יותר למרוקו. נופיו שמקורם באותה תקופה הפכו לחלק הידוע ביותר ביצירתו. לוח הצבעים של ברמן התבהר באותה תקופה עם הצגת גוונים אימפרסיוניסטים. בשנות השלושים של המאה העשרים שב לפולין ונסע לראשונה לקז'ימייז' דולני. שם הוא יצר את אחת מיצירותיו החשובות ביותר, פנים בית הכנסת בקז'ימייז' דולני.
ברמן היה צייר סצנות מחיי היומיום של יהודי פולין והשתקפותם ברבעים היהודיים. ציורו "הכלה היהודית" משנת 1914 שימש לכריכת הספר "הסיפורים שההורים שלנו מצאו מכאיבים מדי לספר", במקור ספר זיכרונות שנכתב ביידיש שכותרתו "השמדת יהדות ביאליסטוק" מאת רפאל ראז'נר והנרי לב.
התערוכה הגדולה האחרונה שלו התקיימה בשנת 1935 בלודז'. לאחר הפלישה הגרמנית והסובייטית הנאצית לפולין, ברמן ברח לביאליסטוק לאזור הכיבוש הרוסי. הוא נהרג בשנת 1943 על ידי הנאצים בגטו ביאליסטוק בזמן מרד גטו ביאליסטוק.
רבים מציוריו של ברמן נהרסו במלחמת העולם השנייה.
כמה מציוריו ניתן למצוא במוזיאון ההיסטורי של קרקוב ובמוזיאון לודז'.
גלריה

הכלה היהודיה
לומדי תלמוד
קרנוול
שואב המים
יהודי מהרהר
רחוב ערבי
רחוב באלג'יר
דיוקן עם קסדה
ילדה שחומת עור
הערות שוליים

↑  Abraham (Adolf) Behrman (1876-1943), jewishpaintings, ‏2011-03-03 (באנגלית)
↑  Łódzki Żyd z Rygi, www.rp.pl (בפולנית)
↑  "Bezpieczna przystań artysty"(הקישור אינו פעיל)
↑  The Stories Our Parents Found Too Hard To Tell - Rafael Razner and Henry R. Lew, kehilalinks.jewishgen.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007572417405171  PLWABN: 9810590740305606  GND: 1078639191  ISNI: 0000 0004 5279 7787  LNB: 000269617  RKD: 120849  VIAF: 317286935   WorldCat (עם VIAF): 317286935
שרול ברונשטיין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1913? שטפאנשטי, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1943 (בגיל 30 בערך) טשקנט, ברה"מ 
 מדינה:  רומניה 
 שפות היצירה:  יידיש 
 
שׂרוּל בּרוֹנשטיין (יידיש: סראָל בראָנשטײן; ברוסית: Срул Бронштейн;‏ 1913, שטפאנשטי (אנ')‏ - 1943 טשקנט) היה משורר יידי יהודי-סובייטי.
ביוגרפיה

נולד בשטפנשט במשפחה של אופה. קיבל חינוך בתלמוד תורה. בשנות ה-30 של המאה ה-20 התגורר בבוקרשט, שם החל לפרסם את שיריו הראשונים. היה מיודד עם אהרון אוקניצר, יחיאל שרייבמן, צבי צלמן, זישע בגיש, עזריאל רויטמן ואחרים; קבוצתם התגבשה סביב כתב העת הספרותי שויבן (חלונות) שהוצא לאור על ידי יעקב שטרנברג.
הוא פרסם מספר קובצי שירים בכתבי עת ספרותיים בבוקרשט, ביניהם: שפיטאל לידער (שירי בית החולים), פאבריק לידער (שירי בית החרושת), תפיסה לידער (שירי בית הסוהר) ואחרים.
לאחר סיפוח בסרביה לברית המועצות ב-1940 הוא נסע לקישינב, בה נולדה אשתו. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא האדום, נפצע בקרב ב-1942 ונפטר ב-1943 בבית החולים הצבאי בטשקנט עקב סיבוכים שנגרמו כתוצאה מפציעה.
חיבוריו שהתפרסמו

מאָלדאָװע, מײַן הײם: לידער און פאָעמען, בוקרשט 1938.
'האָב געעפֿנט ברײט די טױערן, בוקרשט 1939.
ביקורות על חיבוריו

יחיאל שרײַבמאַן, זיבן יאָר מיט זיבן חדשים, 2003.
ערך זה הוא קצרמרבנושא משוררים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קאדי (כדורגלן)

קאדי איורי בורחס מלינובסקי (באנגלית: Kady Iuri Borges Malinowski; נולד ב-2 במאי 1996) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדות הקיצוני הימני והקשר ההתקפי בפרצווארוש.
קריירה

קאדי גדל במחלקת הנוער של קוריטיבה, ואחר כך החל לשחק גם בקבוצה הבוגרת, תוך שהוא מושאל לקבוצות ברזילאיות נוספות.
ביולי 2019 עבר לאירופה, וחתם באשטוריל מליגת העל הפורטוגלית. בינואר 2020 עבר לווילפרנקואנסה מהליגה הפורטוגלית השנייה.
ב-11 ביוני 2021 חתם בקרבאך מליגת העל האזרית. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-22 ביולי 2021, בתיקו 0–0 עם מ.ס. אשדוד במשחק הראשון של הסיבוב השני של מוקדמות הקונפרנס ליג. הוא כבש את שער הבכורה שלו ב-12 באוגוסט 2021, שער שהביא לקבוצתו ניצחון 1–0 על א.א.ל. לימסול והעלה אותה לשלב פלייאוף הקונפרנס ליג, לאחר שניצחה 2–1 בסיכום שני המפגשים. ב-30 בספטמבר 2021 כבש צמד בניצחון קבוצתו 4–1 על אומוניה ניקוסיה בשלב הבתים של הקונפרנס ליג. השער הראשון שכבש נבחר לשער השבוע בטורניר, ואף היה מועמד לשער הטוב ביותר שהובקע בשלב הבתים של המפעל.
בעונת 2021/2022 כבש 12 שערים ובישל 13 נוספים ב-24 משחקים בליגת העל האזרית, ובסך הכל כבש 20 שערים ובישל 17 נוספים ב-43 משחקים בכל המסגרות.
הערות שוליים

↑  "Qarabağ"dan yeni transfer - Rəsmi, qol.az (באזרית)
↑  Qarabag vs. Ashdod - 22 July 2021 - Soccerway, int.soccerway.com
↑  "Qarabağ" AEL-ə qalib gəlib pley-offa yüksəldi - Yenilənib, qol.az (באזרית)
↑  Kadi Borqesin qolu Konfrans Liqasında ən yaxşı seçildi, Sport24.az (באזרית)
↑  UEFA ən yaxşını seçdi: “Qarabağ”ın qolu..., qol.az (באזרית)
↑  Kadinin qolu ən yaxşılar sırasında, qol.az (באזרית)
↑  Kady - Stats 21/22, www.transfermarkt.com (באנגלית)
ריצ'רד השני, מלך אנגליה

ריצ'רד השני (באנגלית: Richard II;‏ 6 בינואר 1367 – 14 בפברואר 1400), ידוע גם בכינויו: "ריצ'רד מבורדו" (באנגלית: Richard of Bordeaux) היה מלך אנגליה בשנים 1377–1399.
ריצ'רד היה בנו של אדוארד, הנסיך השחור, והוא נולד במהלך תקופת מלכותו של סבו, אדוארד השלישי, מלך אנגליה. ריצ'רד היה אחיו הצעיר של אדוארד מאנגולם (Edward of Angoulême) ועם מותו של אחיו הפך ריצ'רד בגיל 4 לשני לאחר אביו ברשימת הטוענים לכתר אנגליה. כשנפטר אביו, בטרם מות סבו, הפך ריצ'רד לראשון בתור לירושת הכתר. שנה לאחר מכן, עם מותו של הסב, המלך אדוארד השלישי, ירש ריצ'רד את הכתר בהיותו רק בן 10.
בראשית תקופת מלכותו, נוהלה המדינה על ידי מועצת יועצים. רובם של חוגי האצולה העדיפו את צורת הממשל הזו על פני ממשל של עוצרות בראשותו של ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר, דודו של ריצרד. עם כל זאת, נותר גונט בעל השפעה חזקה. האתגר העיקרי הראשון שעמד בפני ריצ'רד היה מרד האיכרים האנגלי בשנת 1381. המלך הצעיר תרם רבות לדיכוי המוצלח של המרד. עם זאת, תלותו של ריצ'רד בקבוצה קטנה של אנשי חצר גרמה, במהלך השנים, לאי שביעות רצון בקרב בעלי ההשפעה שביניהם, וב-1387 הועברה השליטה על הממשלה לידיה של קבוצה של לורדים (Lords Appellant). ב-1389 חזרה השליטה לידיו של ריצ'רד, ובמהלך שמונה השנים הבאות הוא שלט בהרמוניה יחסית עם מתנגדיו לשעבר. ב-1397 נקם המלך במועצת הלורדים; רבים מהם הוצאו להורג או הוגלו. השנתיים הבאות מתוארות על ידי ההיסטוריונים כתקופת הרודנות של ריצ'רד. ב-1399, לאחר מותו של ג'ון מגונט, נישל ריצ'רד את בנו של גונט, הנרי בולינגברוק, שקודם לכן הוגלה על ידו. הנרי פלש לאנגליה ביוני 1399 בראש צבא קטן שהלך וגדל עד מהרה. תביעתו המוצהרת של הנרי הייתה לקבל בחזרה את נחלת אבותיו, אך עד מהרה התברר כי כוונתו הייתה לדרוש את הכתר לעצמו. לאחר התנגדות קלושה בלבד, בה נתקל בולינגברוק, הוא הדיח את ריצ'רד השני מכיסאו, והוכתר בעצמו כמלך הנרי הרביעי. ריצ'רד מת בשבי בראשית השנה הבאה, והדעה הרווחת היא שהורעב למוות.
על ריצ'רד נאמר שהוא היה אדם גבה קומה, נאה למראה ואינטליגנטי. אף על פי שהוא לא היה חולה נפש, כפי שטענו היסטוריונים מוקדמים, נראה שלקראת סוף תקופת מלכותו סבל ממה שמדע הפסיכולוגיה המודרני מגדיר כהפרעת אישיות. בהיותו פחות שש אלי קרב בהשוואה לאביו ולסבו, הוא שאף להביא לסיומה של מלחמת מאה השנים שבה פתח סבו, אדוארד השלישי. ריצ'רד השני היה מאמין גדול בזכויות היתר של המלוכה, מה שהוביל אותו לריסון כוחה של האצולה והסתמכות על פמליה מצומצמת לצורך הגנה צבאית. בניגוד לחצר המלכות של סבו, ששם דגש על האחווה הצבאית, הוא עצמו טיפח אווירה מעודנת בחצר המלכות שלו, שבה המלך היה דמות מורמת מעל כולם, כשהאמנות והתרבות מהווים חלק חשוב בחיי החצר. השם שיצא לריצ'רד לאחר מותו עוצב בעיקר על ידי ויליאם שייקספיר, שמחזהו ריצ'רד השני מציג את ממשלו הגרוע ואת הדחתו על ידי בולינגברוק כגורמים לפריצתן של מלחמות השושנים במאה ה-15. היסטוריונים בני זמננו לא מקבלים את הפרשנות הזאת, אך גם לא מסירים לחלוטין את האשמה מעל כתפיו של ריצ'רד. רוב החוקרים מסכימים כי אף על פי שהמדיניות שלו לא הייתה חסרת תקדים או מנותקת מהמציאות, הדרך שבה הוא ביצע אותה לא הייתה מקובלת על הממסד הפוליטי, והיא הובילה לנפילתו.
השנים הראשונות

ריצ'רד מבורדו היה בנם הצעיר של אדוארד, הנסיך השחור ושל ג'ואן, רוזנת קנט, שהייתה ידועה בכינוי "העלמה היפה מקנט" (The Fair Maid of Kent). אדוארד, שהיה המועמד לרשת את הכתר האנגלי, טיפח את הקריירה הצבאית שלו וכיהן כמפקד צבאי בשלבים הראשונים של מלחמת מאה השנים, במיוחד בקרב פואטייה ב-1356. לאחר הרפתקאות צבאיות נוספות, הוא לקה בדיזנטריה בספרד ב-1370, ממנה לא החלים, ונאלץ לשוב לאנגליה בשנה שלאחר מכן. באותה תקופה עמדה ג'ואן במרכזו של סכסוך נישואין שפרץ בין תומאס הולנד, הרוזן מקנט לבין ויליאם מונטקיו, הרוזן מסולסברי, ממנו יצא הולנד המנצח. פחות משנה לאחר מותו של הולנד ב-1360, נישאה ג'ואן לנסיך אדוארד. מאחר שהיא הייתה נכדתו של המלך אדוארד הראשון ודודנית מדרגה ראשונה של המלך אדוארד השלישי, נדרש אישור של האפיפיור לקיום הנישואין.
ריצ'רד נולד ב-6 בינואר 1367 בארמון הארכיבישוף בבורדו אשר בנסיכות האנגלית של אקיטן. על פי מקורות מהתקופה, בלידתו נכחו שלושה מלכים: שארל השני, מלך נווארה, אנריקה השני, מלך קסטיליה, ואף פדרו הראשון, מלך פורטוגל (שמת 12 יום לאחר מכן). אנקדוטה זו, והעובדה שלידתו התרחשה בחג ההתגלות, הובילו לתיאורו בדיפטיכון של וילטון כאחד משלושת המלכים שנשבעו אמונים למדונה והילד. אחיו הבכור, אדוארד, מת ב-1371 וריצ'רד הפך להיות יורשו של אביו. הנסיך השחור נכנע בסופו של דבר למחלתו ונפטר ב-1376. בית הנבחרים הביע חששות רציניים שדודו של ריצ'רד, ג'ון מגונט, יתפוס את השלטון בכוח. מסיבה זו הוענקו במהירות לנסיך הצעיר כל תאריו של אביו, כולל התואר נסיך ויילס. ב-21 ביוני, בשנה לאחר מכן, מת סבו של ריצ'רד, אדוארד השלישי, וריצ'רד הוכתר למלך ב-16 ביולי 1377, והוא רק בן 10. גם הפעם השפיעו החששות מגונט על ההחלטות פוליטיות, ומינויו של זה כעוצר נמנע. תחת זאת כיהן ריצ'רד באופן רשמי כמלך בסיועם של חבר יועצים שעליהם לא נכלל גונט. אך לגונט, בשיתוף עם אחיו הצעיר, תומאס מוודסטוק, דוכס גלוסטר הייתה עדיין השפעה בלתי רשמית על ענייני הממשלה. בד בבד, יועציו וידידיו של המלך, במיוחד סימון דה ברלי (Simon de Burley) ורוברט דה ור (Robert de Vere), דוכס אירלנד, השיגו בהדרגה שליטה על העניינים המלכותיים, וכתוצאה מכך הביע בית הנבחרים את חוסר אמונו במועצה, עד אשר היא הפסיקה לתפקד בשנת 1380. גורם נוסף שתרם לאי שביעות הרצון הכללית היה נטל המס ההולך וגדל בצורת מס גולגולת שהוטל בין השנים 1377–1381 כדי לממן משלחות צבאיות כושלות שנשלחו ליבשת אירופה. כתוצאה מכך התפתחו בשנת 1381 רגשות טינה חזקים בקרב המעמדות הנמוכים כלפי המעמדות השליטים בחברה האנגלית.
מרד האיכרים

גם אם חוק מס הגולגולת של שנת 1381 היה הגורם הראשי שהצית את אש המרד, שורש הסכסוך של מרד האיכרים טמון במתחים שהיו קיימים כבר בין האיכרים לבין בעלי הקרקעות ואלו גם הורעו בעטיין של ההשלכות הכלכליות והדמוגרפיות של מגפת המוות השחור. המרד החל בקנט ובאסקס בסוף מאי וב-12 ביוני התאספו כנופיות של איכרים בבלאקהית' (Blackheath) שליד לונדון תחת מנהיגותם של ווט טיילר, ג'ון בול (Ball) וג'ק סטראו (Straw). ארמונו של ג'ון מגונט, ארמון סבוי, נשרף עד היסוד. הארכיבישוף מקנטרברי, סיימון סדברי שגם היה לורד צ'נסלור, והלורד העליון של האוצר, רוברט היילס (Hales), נרצחו שניהם בידי המורדים, שדרשו את ביטולה המוחלט של הצמיתות. המלך, שהתבצר בתוך מצודת לונדון יחד עם יועציו, הסכים שלכתר אין סמכות לפזר את המורדים, והאפשרות הסבירה ביותר היא להיכנס למשא ומתן.
ריצ'רד היה אז רק בן 14, ולא ידוע עד כמה היה מעורב בדיונים אלה, אף על פי שהיסטוריונים הניחו שהוא היה בין אלה שתמכו בקיום המשא ומתן. המלך יצא מהמצודה דרך הנהר ב-13 ביוני, אך המון רב שהתקהל על גדות התמזה ליד גריניץ', מנע ממנו לעגון, ואילץ אותו לשוב למצודת לונדון. ביום המחרת, ה-14 ביוני, הוא יצא שוב מהמצודה, והפעם כשהוא רכוב על סוס, ופגש את המורדים במייל אנד (Mile End). המלך הסכים לדרישותיהם של המורדים, אך צעד זה רק חיזק אותם, והם המשיכו במסע הביזה וההרג. ריצ'רד נפגש עם ווט טיילר בשנית ביום המחרת בסמית'פילד וחזר והודיע שיש להתפשר על הדרישות, אך מנהיג המורדים לא השתכנע בכנותו של המלך. אנשיו של המלך נעשו חסרי מנוחה, פרצה קטטה וויליאם וולוורת', הלורד ראש העיר של לונדון, הפיל את טיילר מסוסו והרגו. המצב נעשה מתוח ברגע שהמורדים הבינו מה קרה, אך ריצ'רד פעל בקור רוח באומרו להמון: "אני המנהיג שלכם! בואו אחרי" והוביל אותם הרחק מזירת ההתרחשות. בינתיים וולוורת' כינס כוח שהקיף את צבא האיכרים, אך המלך העניק למורדים חנינה, והתיר להם להתפזר ולשוב לבתיהם.
עד מהרה ביטל ריצ'רד את החנינות שהוא העניק, וכשהמהומות פרצו מדי פעם בחלקים אחרים של הארץ, הוא הגיע באופן אישי לאסקס כדי לדכא את המרד. ב-28 ביוני הוא הביס בבילריקי (Billericay) את אחרוני המורדים בקרב קצר, והביא לסיומו של מרד האיכרים. למרות גילו הצעיר, הפגין ריצ'רד אומץ רב ונחישות בדרך טיפולו במרד. אך ככל הנראה, המחישו לו אירועים אלו את הסכנות הטמונות במרידות כלפי הסמכות המלכותית ועזרו לו לעצב את גישתו האבסולוטית למלוכה. גישה, שמאוחר יותר תגרום להדחתו מהכס.
שנות הבגרות

אחד הצעדים המשמעותיים הראשונים של ריצ'רד לאחר המרד היה נישואיו ב-20 בינואר 1382 לאן מבוהמיה (Anne of Bohemia), בתו של קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. הנישואים היו בעלי משמעות דיפלומטית; במסגרת חלוקתה של אירופה בקרע המערבי, בוהמיה והאימפריה הרומית הקדושה נראו כבעלות ברית פוטנציאליות בעימות עם צרפת במאבק הממושך של מלחמת מאה השנים. עם כל זאת, לא היו הנישואים פופולריים באירופה, כי על אף סכומים גבוהים שזרמו אל האימפריה, לא הביאה הברית לניצחונות בשדה הקרב. יתר על כן, לריצ'רד ולאן לא נולדו ילדים כלל והיא מתה ממחלת הדבר ב-1394, בהותירה את בעלה באבל כבד.
למייקל דה לה פול (Michael de la Pole) היה תפקיד חשוב במשא ומתן על קיום הנישואין. המלך נתן בו את אמונו, ובהדרגה הוא נעשה יותר ויותר מעורב בנעשה בחצר המלכות ובממשלה. דה לה פול הגיע ממשפחת סוחרים שעלתה לגדולה. כאשר מינה אותו ריצ'רד לתפקיד הצ'נסלור ב-1383, והעניק לו את התואר רוזן סאפוק שנתיים מאוחר יותר, קמה התמרמרות בקרב חוגי האצולה הוותיקים. חבר נוסף במעגל הקרוב למלך היה רוברט דה ור, רוזן אוקספורד, שבאותה תקופה היה חביבו של המלך. מעמדו של דה ור בקרב חוגי האצולה היה נמוך יחסית, למרות היותו בעל שושלת יוחסין עתיקה. ידידותו הקרובה של דה ור עם ריצ'רד הייתה גם לצנינים בעיניהם של החוגים הפוליטיים. אי שביעות רצון זו הוחרפה כאשר בשנת 1386 הוענק לרוזן התואר דוכס אירלנד.
המתחים הגיעו לשיאם בנושא הגישה כלפי המלחמה בצרפת. בעוד שחוגי החצר העדיפו פתרון במשא ומתן, גונט ובקינגהאם דחפו למערכה צבאית רחבת היקף כדי להגן על נחלותיה של אנגליה ביבשת. תחת זאת, שוגר מעין מסע צלב בהנהגתו של הנרי לה דספנסר (Henry le Despenser), הבישוף של נוריץ', ונחל כישלון חרוץ. מול כישלון כזה ביבשת, הפנה ריצ'רד את תשומת לבו לבעלת בריתה של צרפת, סקוטלנד. ב-1385 הוביל המלך עצמו משלחת עונשין לצפון, אך מאמץ זה הסתיים בלא כלום והצבא שב מבלי שנפגש עם הסקוטים בשדה הקרב. בינתיים, נמנעה פלישה צרפתית לדרום אנגליה רק בזכות מרידה שפרצה בגנט. היחסים ששררו בין ריצ'רד לבין דודו, ג'ון מגונט, הדרדרו יותר ויותר עקב הכישלון הצבאי, וגונט עזב את אנגליה לתבוע את זכותו על כתר קסטיליה ב-1386. בהיעדרו של גונט, עבר התפקיד הבלתי רשמי של מנהיג המתנגדים לריצ'רד לידיהם של בקינגהאם, שכבר הוענק לו התואר של דוכס גלוסטר ושל ריצ'רד פיצאלן (Richard FitzAlan), רוזן ארונדל.
המשבר הראשון (1386–1388)

איום הפלישה הצרפתית התגבר בשנת 1386. בכינוס הפרלמנט של אוקטובר באותה שנה, ביקש מייקל דל לה פול, בתוקף תפקידו כצ'נסלור, אישור לגביית מיסים ברמה חסרת תקדים לצורך הגנת הממלכה. הפרלמנט הגיב בתקיפות וסירב לשקול כל בקשה כזאת עד שיוחלף הצ'נסלור. הפרלמנט פעל בתמיכתם של הדוכס מגלוסטר והרוזן מארונדל. תגובתו של המלך הייתה שהוא יסרב להיענות לדרישת הפרלמנט גם אם הוא יבקש ממנו לפטר את הטבחית שלו. רק כאשר ריצ'רד חש באיום של הדחה, הוא נאלץ להיכנע ולפטר את דה לה פול, והוקמה ועדה שתבחן את הוצאות חצר המלכות במשך שנה.
ריצ'רד היה מוטרד מהפגיעה בכבודו המלכותי, ובין פברואר לנובמבר 1387 הוא יצא לסיור ברחבי הממלכה כדי לגייס תמיכה למטרותיו. בשובו ללונדון הוא התעמת עם גלוסטר, ארונדל ועם תומאס דה בוצ'אמפ (Thomas de Beauchamp), שחברו יחד כדי להגיש כתב אישום באשמת בגידה כנגד דה לה פול, דה ור, טרסיליאן ושני אישים נוספים מנאמני המלך: ניקולס ברמבר (Brembre), ראש עיריית לונדון, ואלכסנדר נוויל, הארכיבישוף מיורק. ריצ'רד עיכב את הדיונים בסוגיה כדי להרוויח זמן, שכן הוא ציפה שדה ור יגיע מצ'שייר עם תגבורת צבאית. שני הרוזנים הצטרפו לכוח צבאי יחד עם הנרי, רוזן דרבי (בנו של גונט, ומאוחר יותר הנרי הרביעי, מלך אנגליה), ותומס דה מאוברי (Thomas de Mowbray). ב-20 בדצמבר 1387 הם עצרו את דה ור על גשר רדקוט (Radcot Bridge), שם עברו הוא והכוח שבפיקודו והוא אולץ לעזוב את הארץ.
לריצ'רד לא הייתה כל ברירה אלא להסכים לדרישות של מתנגדיו, ברמבר וטרסיליאן נשפטו והוצאו להורג, בעוד דה ור ודה לה פול, שכעת כבר היו מחוץ לאנגליה, נשפטו למוות שלא בפניהם על ידי הפרלמנט בפברואר 1388. התהליך לא עצר כאן, וכמה מאבירי חצרו של ריצ'רד הוצאו להורג, ביניהם ברלי. כעת עלה בידם של מתנגדי ריצ'רד לחסל את מעגל המקורבים סביבו.
שלום שברירי

בחודשים שלאחר הדיונים בפרלמנט הצליח ריצ'רד להחזיר לעצמו בהדרגה את הסמכות המלכותית. מדיניות החוץ האגרסיבית של מתנגדי המלך נכשלה, כאשר מאמציהם להקים קואליציה אנטי-צרפתית רחבה הסתיימו בלא כלום וכאשר צפון אנגליה נפלה קרבן לפלישה סקוטית. ריצ'רד היה כעת בן 21 והייתה לו הזכות לדרוש שלטון עצמאי לחלוטין. יתר על כן, ג'ון מגונט שב לאנגליה ב-1389 ויישב את חילוקי הדעות שלו עם ריצ'רד וכעת היה המדינאי הקשיש גורם בעל השפעה ממתנת על הפוליטיקה האנגלית. ריצ'רד קיבל שליטה מלאה על הממשלה ב-3 במאי 1389, וטען כי כל הקשיים של השנים האחרונות נזקפים אך ורק לחובתם של יועציו הגרועים. הוא התווה מדיניות חוץ מנוגדת לזו של מתנגדיו, שעל פיה התקיים פיוס עם צרפת. כמו כן הוא הבטיח למתן באופן משמעותי את עול המיסים שהוטל על העם. ריצ'רד זכה לתקופת ממשל רגועה במשך שמונה השנים הבאות והתפייס עם יריביו לשעבר. עם כל זאת ממחישים האירועים שיתרחשו בהמשך, שהוא לא שכח את ההשפלות שהוא ספג, ובמיוחד את העלבון הצורב על הוצאתו להורג של מורהו לשעבר, סימון דה ברלי.
כשהיציבות ברחבי הממלכה מובטחת, החל ריצ'רד לדון על שלום קבוע עם צרפת. ההצעה שהונחה על שולחן הדיונים ב-1393 הייתה אמורה להרחיב באופן משמעותי את שטחה של הטריטוריה של אקיטן שהייתה נחלתו של הכתר האנגלי. למרות זאת, התוכנית נכשלה, מאחר שהיא כללה דרישה כי מלך אנגליה יקיים טקס שבועת אמונים למלך צרפת, תנאי שלא התקבל על דעתו של הציבור האנגלי. תחת זאת, ב-1396 הוסכם על שביתת נשק שהייתה אמורה להימשך 28 שנים. כחלק משביתת הנשק, הסכים ריצ'רד לשאת לאישה את איזבל מוולואה, בתו של שארל השישי, מלך צרפת, כאשר היא תגיע לפרקה. אמנם הועלו ספקות בקשר לאירוסין אלה, במיוחד עקב העובדה שבאותה עת הייתה הנסיכה בת 6 ולכן, היא לא תהיה מסוגלת להוליד יורש לכתר האנגלי, אלא רק שנים רבות מאוחר יותר.
אף על פי שריצ'רד שאף לשלום עם צרפת, הוא נקט גישה שונה ביחסו למצב באירלנד. השליטה האנגלית באירלנד הייתה בסכנה והלורדים האנגלים שם פנו למלך כדי שיתערב במצב. בסתיו 1394 יצא ריצ'רד לאירלנד בראש צבא בן 8,000 החיילים. היה זה הכוח הצבאי הגדול ביותר שהובא לאי במהלך ימי הביניים המאוחרים. הפלישה הייתה מוצלחת ומספר ראשי שבטים איריים נכנעו. היה זה אחד ההישגים המוצלחים ביותר בתקופת מלכותו של ריצ'רד, והוא חיזק את התמיכה העממית בו, אף על פי שהיציבות של הממשל האנגלי באירלנד הוכחה כקצרת ימים.