stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סקר זיהום קרקע
סקר גז קרקע

מטרת סקר גז קרקע [גז"ק] היא לזהות את מוקדי הזיהום בקרקע. סקר זה מבוצע רק אם באתר יש חשד למזהמים שהם חומרים אורגנים נדיפים או חצי נדיפים או חומרים אנאורגניים נדיפים (למשל כספית). בסקר מתבצע איסוף של גזי קרקע ואנליזת המרכיבים, שהם לרוב מרכיבי דלק נדיפים וחצי נדיפים.
ישנן שתי שיטות בסיסיות לסקרי גז קרקע המבוצעות בשטח. הראשונה היא סקר גז קרקע אקטיבי שבו נשאב החוצה נפח של גז קרקע לתוך מכל או ישירות לתוך אנלייזר. הסוג השני הוא סקר גז קרקע פאסיבי שבו חומר סופח נקבר באזור המתאים כך שאדי המזהמים יספחו באופן סלקטיבי במהלך הזמן תוך שימוש בזרם אדים מקיף דרך תחת פני השטח.
השיטה הפאסיבית מבוצעת לאורך זמן ונותנת אינדיקציה איכותית על פיזור הזיהום וסוג המזהמים. השיטה האקטיבית נותנת אינדיקציה כמותית.
על פי דיגום הקרקע וניתוח תוצאות הדגימות בשיטות אנליטיות במעבדה, ניתן להעריך את היקף השטח המזוהם ולתחום אותו.
במרבית המקרים סקר גז הקרקע משמש לבירור חשד לזיהום קרקע לאחר ביצוע סקר היסטורי, אך יש מקרים נוספים בהם נדרש/ניתן לבצע סקר גז"ק, כגון בסיום טיפול בקרקע מזוהמות עם גזי קרקע, או לצורך ניטור יעילות הטיפול בקרקע מזוהמת.
דיגום קרקע

השלב השלישי בסקר קרקע הוא דיגום הקרקע (סקר הקרקע עצמו) הכולל את סדרת הקידוחים, הוצאת דגימות קרקע מעומקים שונים וקביעת ריכוזי הזיהום. אנליזת דוגמאות הקרקע נעשית במעבדה מוסמכת ונבדקים ריכוזי פחמימנים ממוצא דלקים TPH ומתכות. בישראל השתמשו עד יוני 2016 בשיטה EPA 418.1, אולם החל מה-1 ביוני 2016 הדרישה היא לבצע אנליזה ל-TPH בשיטת 8015 EPA, לקביעת ריכוז פחמימנים ממוצא דלקים בקרקע.
מלבד ריכוז המזהמים (דלקים, שמנים ומתכות) נבדקים גם פרמטרים נוספים כגון רמת החומציות של הקרקע, אחוזי חדירות למים, התנגדות חשמלית ועוד. בהתאם לכך מעריכים את העלויות הצפויות של הטיפול ומשך שיקום הקרקע.
בסיום שלב דיגום הקרקע ולאחר ניתוח הממצאים נקבע האם הקרקע מהווה סיכון לציבור ולסביבה ולכן יש לטפל בקרקע, או שהקרקע אינה מהווה סיכון ותהליך הבדיקה מסתיים.
הסמכה לדיגום

על מנת שתוצאות דיגום גז קרקע אקטיבי ודיגום קרקע יקבלו הכרה על ידי המשרד להגנת הסביבה, דוגם הקרקע צריך להיות בעל הסמכה מהרשות הלאומית להסמכת מעבדות על פי תקן ISO 17025. דיגום גז פאסיבי לא דורש הסמכה כזו.
דוגמאות לזיהומי קרקע בישראל

בישראל ישנם מספר אזורים בהם קיים זיהום קרקע ידוע, למשל תע"ש מגן ותע"ש השרון. במספר מקרים, תוכננה בניה ואף בוצעה באזורים שהתבררו כמזוהמים.
קרקע שעליה תוכננה להיבנות שכונת מגורים בקריית אונו, נמצאו ריכוזים חריגים של פחמימנים מוכלרים ופחמימנים שמקורם בדלקים, הידועים כחומרים מסרטנים.
סקר קרקע שנעשה ליד שכונת בית הכרם בירושלים, מטעם רשות הפיתוח של העירייה, גילה בקרקע ריכוזים גבוהים ביותר של חומרים מסרטנים, העלולים לחדור למבנים ולהוות סיכון בריאותי. עורכי הסקר קובעים שלא ניתן לאשר תוכניות בנייה למגורים במקום, כל עוד לא טופלה בעיית הזיהום. עוד הם אומרים שיש לעשות סקר נוסף ולבדוק אם זלג הזיהום לשכונת בית הכרם.
לפי הסקר, ברבע מהשטח יש ריכוזים גבוהים של גזי קרקע המכילים חומרים שחלקם נחשבים מסרטנים. אלה חומרים נדיפים שיכולים לעבור דרך סדקים בקרקע ולחדור למבנים.
טיפול

לאחר השלמת סקר קרקע מלא, כאשר מתקבלת תמונה מלאה על היקף הזיהום ופרישתו במרחב, ניתן להציע תוכנית לטיפול. ברוב המקרים בהם מתגלה זיהום קרקע ואין מניעה מיוחדת לכך, הקרקע המזוהמת נחפרת (על ידי חברה המתמחה בחפירה ופינוי של קרקע מזוהמת) ומפונה לטיפול ביולוגי או להטמנה. כל הטיפול נעשה בתיאום עם המשרד להגנת הסביבה.
לקריאה נוספת

ערכי סף ראשוניים למזהמי קרקעות אתר המשרד להגנת הסביבה.
סקרי קרקע האתר של המשרד להגנת הסביבה.
הערות שוליים

↑  מילון לאיכות הסביבה
↑  Learn about Lead. United States Environmental Protection Agency
↑  הנחיות המשרד להגנת הסביבה לתכנון ולביצוע של סקרי קרקע ושיקום קרקע מזוהמת בתחנות דלק. המשרד להגנת הסביבה. 23 ביולי 2009
↑  הנחיות מקצועיות לביצוע סקר היסטורי באתרים החשודים בזיהום קרקע או מי תהום. המשרד להגנת הסביבה. 5 במרץ 2013
↑  הסמכה על פעולות דיגום. הרשות הלאומית להסמכת מעבדות
↑  אורי חודי, ‏"חשש: צה"ל זיהם קרקע למגורים בקריית אונו", באתר גלובס, 21 בינואר 2014
↑  ניר חסון, "זיהום פי 2,000 מהתקן בקרקע בבית הכרם בירושלים", באתר הארץ, 3 ביולי 2011
יחסי מונגוליה – קוריאה הצפונית

| יחסי מונגוליה – קוריאה הצפונית |
| --- | --- |
מונגוליה: קוריאה הצפונית


מונגוליה: קוריאה הצפונית
שטח (בקילומטר רבוע)
1,564,116: 120,538
אוכלוסייה
3,499,961: 26,541,336
תמ"ג (במיליוני דולרים)
19,872: 
תמ"ג לנפש (בדולרים)
5,678: 
משטר
רפובליקה: דיקטטורה טוטליטרית חד-מפלגתית

יחסי מונגוליה–קוריאה הצפונית הם היחסים הדיפלומטיים בין מונגוליה לבין הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה.
היסטוריה

שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-15 באוקטובר 1948. הרפובליקה העממית של מונגוליה הייתה המדינה השנייה אחרי ברית המועצות שהכירה בקוריאה הצפונית. מונגוליה העניקה סיוע לקוריאה הצפונית במהלך מלחמת קוריאה, אף על פי שלא השתתפה באופן ישיר, ותרמה גם לשחזור הצבא הצפון-קוריאני לאחר המלחמה. בהתבסס על הסכם סיוע שנחתם בסוף שנת 1953, שלחה ממשלת מונגוליה 10,000 סוסים לקוריאה הצפונית.
לאחר המלחמה קיבלה מונגוליה וגידלה למעלה מ-400 יתומים בשנות ה-60 וה-70. משנות ה-60 ועד אמצע שנות ה-80, בתקופת הפיצול הסיני-סובייטי, מונגוליה החזיקה בעקביות בעמדה פרו-סובייטית, בעוד שעמדת שקוריאה הצפונית הייתה בדרך כלל בעלת עמדות פרו-סיניות מאשר פרו-סובייטיות, מה שפגע משמעותית בשיתוף הפעולה בין המדינות. במקרים מסוימים, חילוקי דעות אלה הובילו לצורות שונות של חיכוך חלש בין מונגוליה וקוריאה הצפונית. הודות לשיפור ביחסי ברית המועצות–סין לאחר שנת 1982, בשנת 1986 חתמו מונגוליה וקוריאה הצפונית על אמנתם הראשונה של ידידות ושיתוף פעולה. קים איל-סונג ביקר במדינה בשנת 1988. עם זאת, לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי במונגוליה, נוצרה מתיחות ביחסים. שתי המדינות ביטלו את הסכם הידידות והשיתוף הפעולה שלהן בשנת 1995, ובשנת 1999 סגרה קוריאה הצפונית את השגרירות שלה באולן בטור כמחאה על ביקורו הרשמי הנשיא הדרום קוריאני קים דה-ג'ונג. מונגוליה גירשה בעבר שני דיפלומטים צפון קוריאניים בגין ניסיון לזייף מאות שטרות. לאחר מכן החלה מונגוליה להעצים את מדיניות האינטראקציה שלה עם קוריאה הצפונית במטרה לשפר את היחסים. בשנת 2002 הפך פק נאם-סון לשר החוץ הראשון של קוריאה הצפונית שביקר במונגוליה לאחר 14 שנה ללא ביקורים. הביקור האחרון ברמה הגבוהה התקיים ביולי 2007, כאשר קים יונג-נאם, יו"ר הנשיאות של אספת העם העליונה, ערך את ביקורו השלישי במדינה; בעבר ערך שתי נסיעות למונגוליה, ב-1985 וב-1988.
באופן לא רשמי, מבקרים מקוריאה הצפונית מגלים עניין רב בחקר הרפורמות הכלכליות במונגוליה; על פי הצד המונגולי הצפון קוריאנים אינם רואים בהם איום מכיוון שהם אינם מדינה מערבית ועברו חוויה דומה תחת הקומוניזם. למאמציה של מונגוליה להציג קפיטליזם של שוק חופשי לקוריאה הצפונית יש גם מרכיב של אינטרס מונגולי. הרכבת הטרנס-סיבירית, קישור חשוב בנתיב מעבר פוטנציאלי ללא הפרעה מקוריאה הדרומית לאירופה, עוברת דרך מונגוליה; הליברליזציה הכלכלית של קוריאה הצפונית, שאפשרה למעבר של תחבורה ימית של קוריאה הדרומית בגבולותיה, תסיר את אבן הנגף העיקרית בדרך למסלול כזה, ותספק יתרונות כלכליים למונגוליה.
פליטים צפון-קוריאני הם נושא רגיש בין שתי הממשלות. בשנת 2005 קיבלו ארגוני צדקה דרום-קוריאנים 1.3 קילומטרים רבועים של אדמה מממשלת מונגוליה במקום לא מזוהה, 40 ק"מ מאולן בטור כדי להקים מחנה פליטים. עם זאת, החל מנובמבר 2006, ראש ממשלת מונגוליה מיגומבין אנחבולד הכחיש רשמית את קיומם של מחנות כאלה. אחד החוקרים העריך כי 500 פליטים מצפון קוריאה נכנסים למונגוליה מדי חודש יחד עם כמה מהגרי עבודה חוקיים שנמצאים תחת הסכם בין ממשלתי לעבודה בפרויקטים של תעשייה קלה ותשתיות.
בשנת 2013 ביקר נשיא מונגוליה צחיאגיין אלבגדורג' בקוריאה הצפונית ושתי המדינות הרחיבו את הקשרים הכלכליים, במיוחד בתחום זיקוק הנפט.
ראו גם

יחסי מונגוליה–קוריאה הדרומית
יחסי החוץ של מונגוליה
יחסי כווית–רוסיה

| יחסי כווית–רוסיה |
| --- | --- |
כווית: רוסיה


כווית: רוסיה
שטח (בקילומטר רבוע)
17,818: 17,098,242
אוכלוסייה
4,988,243: 144,335,057
תמ"ג (במיליוני דולרים)
161,772: 2,021,421
תמ"ג לנפש (בדולרים)
32,431: 14,005
משטר
מונרכיה: רפובליקה פדרלית נשיאותית

יחסי כווית–רוסיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין מדינת כווית לבין הפדרציה הרוסית.
לפני מלחמת המפרץ הייתה כווית המדינה הפרו-סובייטית היחידה באזור המפרץ הפרסי. ברית המועצות השתמשה ביחסיה עם כווית כדי לקדם את יחסיה הדיפלומטיים עם מדינות המפרץ האחרות, בין השאר על ידי כך שכווית הדגימה לשכנותיה את היתרונות של עמדה פרו-סובייטית.
רקע > היחסים בתקופת האימפריה הרוסית

בראשית המאה ה-20 ביקשה האימפריה הרוסית להרחיב את נוכחותה הבינלאומית על ידי יצירת תחומי השפעה חדשים, והאימפריה לטשה את עיניה אל עבר העולם הערבי. העניין הרוסי באזור היה כפול.
האימפריה הבריטית סבלה ממחסור במשאבים חמור בעקבות מלחמת הבורים, ויריביה הקולוניאליים ביקשו לנצל את התערערות מעמדם של הבריטים באזור, מה שהוביל למאבקי כוחות במערב אסיה בין האימפריה הבריטית, הצרפתית והפרסית.
בנוסף, הרוסים היו בעלי מוטיבציה נוספת להגביר את נוכחותם באזור, שכן גם הרוסים וגם הערבים היו שותפים לעוינות משותפת כלפי האימפריה העות'מאנית.
בה בעת התכוונה האימפריה הגרמנית להקים מסילת ברזל שתחבר בסופו של דבר את בגדאד עם ברלין, שתוכננה להסתיים בכווית. ב-1899 הופיעה במפרץ הפרסי סיירת גרמנית, והבריטים חשבו בטעות שמדובר באנייה רוסית. הפרשייה הדיפלומטית סביב המאורע המקרי, גרמה להנהגה הרוסית לשלוח סיירת משלה אל המפרץ הפרסי, ביחד עם המסר שרוסיה רואה במי המפרץ טריטוריה הפתוחה לכל העמים, ושאין במשלחת הרוסית למפרץ שום כוונה לוחמנית מצד רוסיה.
כשהגיע האנייה הרוסית לכווית בפברואר 1900, ניסו הבריטים לעצור את אמיר כווית, מובארק אל-סבח, מפגישה עם הרוסים, אך הוא נסע מן המדבר כדי לקבל את פני הרוסים, אותם ראה כבעלי-ברית נגד בריטניה, שבדיוק היו בתהליכי השתלטות על חלקים מכווית. דיונים נרחבים עם הרוסים הובילו את מובארק באביב 1901 לבקש את הגנתם וחסותם של הרוסים, וזאת רק שנתיים לאחר שהסכים להיות תחת חסותם של הבריטים. במקורות רוסים תועד שהבקשה נדחתה כדי לא לעורר את כעסם של הבריטים.
באפריל 1900 תכננו הרוסים לפתוח קו ספינות קיטור קבוע בין אודסה לנמלים במפרץ הפרסי, דבר שיוביל אותם לפתיחת קונסוליות בבצרה ובושהר. הסיירת הממוגנת הרוסית "וריאג" הפליגה לכווית ב-8 בדצמבר 1901, ואז נוצר מפגש בין האמיר הכוויתי לנציגים רוסים. במפגש זה, שדווח שהיה באווירה חמימה ומכבדת, מובארק אל-סבח הודיע כי יפנה לרוסיה לעזרה אם כווית תהייה בסכנה, ואמר שהיה רוצה לראות כמה שיותר ספינות רוסיות בכווית. ביקור רוסי דיפלומטי זה הוכתר כהצלחה, והרוסים עזבו את המפרץ הפרסי והותירו רושם של עליונות ימית על יריביהם הבריטים.
לאחר ביקורה של סיירת ה"ואריאג", המפגש הרשמי הבא בין המדינות היה שליחות מטעם אוניברסיטת מוסקבה. בוגויאוולנסקי, זואולוג רוסי שייצג את "חובבי מדעי הטבע, האנתרופולוגיה והאתנוגרפיה" של האוניברסיטה ביקש מהאמיר מובארק אל-סבח את הסכמתו לבצע מחקרים באזור. על פי בוגויאוולנסקי, אל-סבח אמר לו בפגישה זו: "אני מאמין שהרוסים הם חברינו. אני שמח לארח אתכם. אני תמיד מוכן לעשות כל מה שאני יכול בשבילכם".
בשנים 1902–1903 סיירות נוספות מטעם רוסיה וצרפת הגיעו למפרץ הפרסי, במטרה להציג בפני הבריטים את איתנותה ואחדותה של הברית הצרפתית-רוסית. למרות המפגן, נראה כי הצרפתים חששו מפני נוכחות רוסית במפרץ הפרסי, מה שניכר, למשל, בסירובם לאפשר לרוסים להשתמש בתחנות אספקת-הפחם שלהם במסקט. מהלכים צרפתים אלו הובילו לעניין רוסי בהקמת תחנה מקבילה משלהם בכווית, אולם בסוף שנת 1903 הופנתה תשומת הלב הרוסית מן המפרץ הפרסי אל עבר האירועים במזרח הרחוק שהובילו בסופו של דבר למלחמת רוסיה–יפן.
רקע > היחסים בתקופת ברית המועצות

כווית קיבלה עצמאות מהממלכה המאוחדת ב-19 ביוני 1961, וביקשה חברות באו"ם. ברית-המועצות הטילה וטו על הצטרפותה של המדינה החדשה ב--7 ביולי 1961. כווית ביקשה חברות פעם נוספת בנובמבר 1961, ושוב הטילו הסובייטים וטו על כניסתה של המדינה למועצת-הביטחון של האו"ם, על בסיס טענה כי כווית אינה ראויה להיחשב כמדינה עצמאית, וגם בשל דעתם כי הסכם העצמאות של כווית עם בריטניה חשף את המדינה הצעירה להשפעות פוליטיות זרות.
המדיניות הסובייטית לגבי כווית הונחתה בסופו של דבר ע"פ היחסים הקרובים של רוסיה עם עיראק, שהחזיקו זמן רב בשאיפות טריטוריאליות כלפי כווית. כאשר המנהיג העיראקי עבד אל-כרים קאסם הופל בהפיכה ב-8 בפברואר 1963, היחסים של מוסקבה עם בגדאד התדרדרו, מה שהוביל לחיזוק היחסים בין רוסיה לבין כווית, עד לכדי קיום יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות, החל מה-11 במרס 1963. כווית ראתה את כינון היחסים כמעין פוליסת ביטוח, מסוג כלשהו, נגד השאיפות הטריטוריאליות של עיראק, ורוסיה ראתה את היחסים כגשר בין המפרץ הפרסי לבין האוקיינוס ההודי.
בשנים שלאחר מכן, היחסים בין ברית המועצות לכווית לא היו תמיד לבביים, מה שבא לידי ביטוי, למשל, במסרים שראש ממשלת ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב שלח אל הנהגת כווית. היחסים החלו להשתפר כאשר ליאוניד ברז'נייב הפך למנהיג הסובייטי באוקטובר 1964. עם זאת, במחלוקת הגבולות של כווית ועיראק בשנת 1973 רוסיה צידדה בעיראק על חשבון כווית. בחלק השני של שנות השבעים, התחזקו היחסים בין ברית המועצות לכווית. הסובייטים תמכו בכווית במהלכה להלאים של תעשיית הנפט של כווית, ושתי המדינות היו שותפות להשקפות דומות בסוגיות של מדיניות החוץ, ובפרט ביחס לסכסוך הישראלי-ערבי. כווית העריכה את התמיכה הסובייטית בפלסטינים, ולאחר פרוץ מלחמת איראן–עיראק החלה הנהגת כווית לתמוך ביוזמות הסובייטיות במפרץ הפרסי לאחר שהכירה בכך שהנוכחות הסובייטית במפרץ הפרסי היא בעלת אופי מייצב, וגם ההנהגה במוסקבה פעלה כערבה נגד תוקפנות עיראקית או איראנית כלפי כווית. דבר זה עורר בכווית פעולות שדלנות כלפי חברי מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ במטרה ליצור שיתוף פעולה דיפלומטי עם הסובייטים, ולסיים את הבידוד הדיפלומטי של מעצמת-העל בקרב המדינות בחצי האי ערב. במרבית המלחמה הקרה הייתה כווית בעלת ברית נאמנה במיוחד עבור ברית המועצות.
בתקופה שלפני מלחמת המפרץ, כווית הייתה המדינה הפרו-סובייטית היחידה במפרץ הפרסי. כווית שימשה כגורם מתווך בין הסובייטים לבין מדינות המפרץ האחרות, וכמו כן, שימשה כווית לצורכי הדגמה של היתרונות של עמדה פרו-סובייטית.
לאחר הפלישה העיראקית לכווית ב-1990, עקב דרישת עיראק, פינתה ברית המועצות את שגרירותה בכווית. דובר משרד החוץ הסובייטי ציין שהשגרירות, על פי המשפט הבינלאומי, עדיין נחשבת לפתוחה, אף על פי שהיא ריקה, וכי פינוי 882 הסובייטים מכווית לא שינה את העמדה הסובייטית בדבר אי חוקיות הפלישה העיראקית. נשיא ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב הסביר כי הפלישה העיראקית לכווית יצרה מצב "יוצא דופן ומסוכן מאוד" במפרץ הפרסי. יתר על כן, הזהיר גורבצ'וב את נשיא עיראק סדאם חוסיין כי סירוב לקיים את החלטותיה של מועצת-הביטחון של האו"ם יוביל את המועצה לביצוע צעדים נוספים נגד עיראק.
יחסי כווית עם הפדרציה הרוסית > קשרים דיפלומטיים

ב-28 בדצמבר 1991 הכירה כווית בפדרציה הרוסית כמדינה היורשת לברית המועצות. לרוסיה יש שגרירות בכווית סיטי, ולכווית יש שגרירות במוסקבה. השגריר הנוכחי של רוסיה לכווית הוא אלכסיי סולומטין. השגריר הנוכחי של כווית לרוסיה הוא עבדולעזיס אלדואני.
יחסי כווית עם הפדרציה הרוסית > קשרים פוליטיים

ב-1991 העניק התאגיד הכוויתי לחוזי-מסחר זרים והשקעות הלוואה של 1 מיליארד דולר לתקופה של שבע שנים לונשאקונומבנק. ב-30 במאי 2006 הסכימו ממשלות רוסיה וכווית להסדיר את החוב של 1.6 מיליארד דולר של ברית המועצות לשעבר, עם החזר כספי של מיליארד דולר במזומן ו-600 מיליון דולר בסחורות.
יחסי כווית עם הפדרציה הרוסית > קשרים צבאיים

ב-29 בנובמבר 1993 הפכה כווית למדינה הערבית הראשונה במפרץ הפרסי שחתמה על הסכם צבאי עם רוסיה, לאחר תרגילים משותפים של חיל הים של שתי המדינות בסוף 1992. במאי 1994 הכריז שר ההגנה הרוסי, פאבל גרצ'וב, כי כווית חתמה על הסכם למסירת מספר נגמ"שי לחימה מסוג BMP-3 וטילי קרקע-אוויר מסוג S-300V.
במהלך תחילתה של המאה ה-21, התחזק שיתוף הפעולה הצבאי בין המדינות.
יחסי כווית עם הפדרציה הרוסית > קשרים כלכליים

בנאום בפורום הכלכלי הבינלאומי של סנט פטרבורג ב-2009 ציין אחמד רשיד אל חרון, שר המסחר והתעשייה הכוויתי, כי היחסים בין שתי המדינות נמשכו למעלה מ-100 שנים וקראו להגברת ההשקעות בין שתי המדינות.
סטטיסטיקות שעוקבות אחר היחסית הכלכליים בין המדינות הראו את התחזקות הסחר בעשורים האחרונים:
ב-1998 הסתכם הסחר הדו-צדדי בין רוסיה לכווית ב-400 אלף דולר, ובמהלך החודשים ינואר-אוקטובר של שנת 2005, גדל הסכום ל-22.2 מיליון דולר.
יחסי טורקיה–יוון

| יחסי טורקיה–יוון |
| --- | --- |
טורקיה: יוון


טורקיה: יוון
שטח (בקילומטר רבוע)
783,562: 131,957
אוכלוסייה
87,598,397: 9,983,484
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,108,022: 238,206
תמ"ג לנפש (בדולרים)
12,649: 23,860
משטר
דמוקרטיה פרלמנטרית: רפובליקה

היחסים בין הרפובליקה ההלנית (יוון) לרפובליקת טורקיה לאורך ההיסטוריה היו עוינים ותקופות פיוס קצרות מהתקופה בה יוון קיבלה עצמאות בשנת 1821 מהאימפריה העות'מאנית. מאז התנגשו שתי המדינות זו עם זו בארבע מלחמות גדולות: במלחמה היוונית-עות'מאנית בשנת 1897, מלחמת הבלקן הראשונה (1912-1913), מלחמת העולם הראשונה ומלחמת יוון-טורקיה בשנים 1919 עד 1922. אורך הגבול בין המדינות הוא 192 ק"מ.
היסטוריה > התקופה העות'מאנית

המדינה היוונית קיבלה את עצמאותה מהאימפריה העות'מאנית במהלך מלחמת העצמאות היוונית בשנים 1821 - 1829. גבולותיה הוכרו בשנת 1832: הטריטוריה בתוך יוון היבשתית מהעיר ארטה ועד וולוס, כמו גם האי אוויה, האיים הקיקלאדיים בים האגאי. שאר השטח בו התגוררו היוונים, כולל איים כרתים, קפריסין, איים אגאים אחרים, אזורי אפירוס, תסליה, מקדוניה ותראקיה נותרו תחת שלטון טורקי. בנוסף, כמיליון יוונים התגוררו בשטח השייך כיום לטורקיה - האזור האגאי סביב איזמיר ואזור פונטוס שעל הים השחור.
פוליטיקאים יוונים מהמאה ה-19 ביקשו לשלב את כל השטחים עליהם התגוררו היוונים באופן היסטורי במדינה היוונית, על פי האימפריה הביזנטית; הם ראו באיסטנבול את בירת המדינה, או באופן היווני את קונסטנטינופול. מושג זה ידוע בשם הרעיון הגדול. הטורקים היו באופן טבעי עוינים ביותר לתוכניות יווניות כאלה. אף על פי שהמעצמות הגדולות ראו באימפריה העות'מאנית "האיש החולה של אירופה", הם לא יכלו להסכים ולפתור באופן חד משמעי את שאלת חלוקת אדמותיה. סביב נושא זה היו תככים שהפחיתו בהדרגה את הבעלות על האימפריה, אך עם זאת, ריסנו את התמוטטותה הסופית. מדיניות כזו תרמה להחמרה עוד יותר של היחסים בין יוון לאימפריה העות'מאנית.
במהלך מלחמת קרים (1854-1856), בריטניה וצרפת בברית עם האימפריה העות'מאנית נלחמו נגד האימפריה הרוסית. יוון תמכה בפעילות פרטיזנים בשטח עות'מאני. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית בשנים 1877–1878, היוונים היו מוכנים להצטרף למלחמה במטרה לרכישות טריטוריאליות, אך בלחץ מעצמות המערב הם לא יכלו להשתתף ביעילות בסכסוך. עם זאת, בהחלטה של קונגרס ברלין בשנת 1881, תסליה וחלק מאפירוס הצטרפו לשטח יוון.
בשנת 1897, ההתקוממות בכרתים הביאה לפרוץ המלחמה היוונית-טורקית. הצבא היווני עדיין לא היה מוכן ולא יכול היה לגרש את הכוחות העות'מאניים מביצוריהם לאורך הגבול הצפוני, ואחרי מתקפות הנגד העות'מאניות, המלחמה הסתיימה בתבוסה משפילה עבור יוון, הפכה לאובדן טריטוריאלי, אם כי לא חשוב, וכרתים הכריזה על עצמאות תחת חסות המעצמות הגדולות.
לאחר השלמת מהפכת הטורקים הצעירים ותפיסת השלטון על ידי הטורקים הצעירים באימפריה העות'מאנית בשנת 1908, הנהלת הזוכים פנתה לחיזוק המדינה. כתוצאה מכך, מעמדם של מיעוטים נוצריים באימפריה הידרדר עוד יותר. מלחמות הבלקן היו תוצאה ישירה של המתח הגובר באזור. לאחר השלמתם החזיקה יוון, שנלחמה בברית עם בולגריה וסרביה, את כרתים, מספר איים, אזורי תסאליה, אפירוס ומקדוניה עם העיר סלוניקי.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה ומלחמת טורקיה-יוון השנייה

יוון נכנסה למלחמת העולם הראשונה בשנת 1917. יוון רצתה להחזיר את קונסטנטינופול (כיום איסטנבול) וסמירנה (כיום איזמיר) בתמיכה הפוליטית של בריטניה וצרפת, שהבטיחו גם ליוון להחזיר את קפריסין. אף על פי שבמהלך המלחמה היו מעט פעולות צבאיות ישירות בין היוונים לטורקים, בשנת 1918 החלה התמוטטות האימפריה העות'מאנית. בשנת 1920, בעקבות תוצאות הסכם סוור, קיבלה יוון את תראקיה המזרחית ושטח של כ-17,000 קמ"ר במערב אנטוליה סביב סמירנה (איזמיר). הסכם זה נחתם על ידי הממשלה העות'מאנית, אך מעולם לא נכנס לתוקף, מכיוון שהוא לא אושר על ידי הפרלמנט.
ב-15 במאי 1919, יוון, תחת מנדט מדינות ההסכמה, כבשה את סמירנה, מוסטפא כמאל פאשה (לימים אתאטורק), שהפך למנהיג האופוזיציה הטורקית להסכם סוור, נחתו בסמסון ב-19 במאי 1919. יום זה נחשב לתחילת מלחמת העצמאות הטורקית, שמטרתה הראשונה הייתה ליצור תנועה לאומית מאורגנת כנגד כוחות הכיבוש של בעיקר "מעצמות גדולות" - בריטניה, צרפת, כמו גם איטליה ויוון. מוסטפא כמאל הקים ממשלה עצמאית באנקרה וקרא לפטריוטים להילחם למניעת כניסתו של הסכם סוור.
הצבא הטורקי כבש את איזמיר ב-9 בספטמבר 1922 ובכך זכה בניצחון במלחמה. אוכלוסיית יוון בסמירנה ואנטוליה עברה השמדה המונית. הצבא והממשל היווני עזבו את אנטוליה. סיום המלחמה היה שביתת הנשק של מודניה מ-11 באוקטובר 1922. הסכם סוור הוחלפה על ידי הסכם לוזאן משנת 1923, לפיו הוקמו גבולות טורקיים חדשים ובוצע חילופי אוכלוסין בין יוון וטורקיה מאולצים. כתוצאה מהאחרונים, כחצי מיליון יוונים בטורקיה החדשה הפכו אוטומטית לפליטים, כמו גם כחצי מיליון מוסלמים נאלצו לעזוב את יוון ולעבור לטורקיה. החילוף לא נוגע רק לאוכלוסיית איסטנבול אלא גם ואיי גקצ'אדה ובוזג'אאדה.
בשל התוצאה הלא מוצלחת של המלחמה והנפגעים המשמעותיים, בהיסטוריה היוונית, מכונים האירועים לאחר מלחמת העולם הראשונה כקטסטרופה באסיה הקטנה. שני הצבאות - הן הטורקי נגד היוונים האורתודוקסים והן היווני נגד האוכלוסייה המוסלמית בכיבוש - ביצעו פשעי מלחמה. עם זאת, יוון מאשימה את טורקיה בפעולות ממוקדות להשמדת היוונים - רצח העם של היווני-פונטי, אשר בוצע על ידי הטורקים הצעירים במהלך השנים 1914–1923 נגד היוונים של פונטוס ההיסטורי. על פי הערכות שונות, מספר הקורבנות לרצח העם הוא בין 350,000 ל־1,700,000 אנשים.
היסטוריה > תקופת המלחמה

מנהיגי המדינות מוסטפא כמאל ואלפתריוס וניזלוס שלאחר המלחמה, הקימו יחסים דיפלומטיים בין טורקיה ליוון בשנת 1930. וניזלוס ערך ביקור רשמי באיסטנבול ואנקרה. יוון ויתרה על כל טענותיה בשטח שנהיה חלק מטורקיה. לאחר מכן באה חתימה על ההסכמה הבלקנית בשנת 1934, לפיו הצטרפו לאיחוד יוון, טורקיה, ממלכת יוגוסלביה ורומניה. ההסכם קבע סיוע ושיתוף הדדי. שתי המדינות הכירו בכך שהם רוצים שלום, והפגישות הדו-צדדיות הפכו תכופות יותר לעניין זה. ווניזלוס ואתאטורק אף היו מועמדים לפרס נובל לשלום.
בשנת 1941 הפכה טורקיה למדינה הראשונה ששלחה סיוע הומניטרי ליוון לאחר כיבוש אתונה על ידי מדינות הציר. נשיא טורקיה, איסמט אינני, חתם על החלטה לסייע לאנשים שנגדם נלחם לפני תשע-עשרה שנה. המוצרים נאספו על ידי ארגון הסהר האדום הטורקי, והם נשלחו מנמל איסטנבול ליוון.
במקביל, טורקיה חתמה על הסכם ידידות ושיתוף פעולה עם גרמניה הנאצית ביוני 1941. בשנת 1942 הנהיגה טורקיה ארנונה מיוחדת שהטילה על כל המיעוטים הלא טורקים (יוונים, ארמנים, יהודים וכו') שהובילה את הקהילות האתניות הקטנות ממילא בטורקיה לקריסה כלכלית.
מאז תחילת "המלחמה הקרה" כבר מדיניות של התקרבות בין שתי המדינות מאז 1953, כאשר יוון, טורקיה ויוגוסלביה חתמו על ההסכמה הבלקנית על הגנה הדדית נגד ברית המועצות.
היסטוריה > פרעות איסטנבול

למרות ההתקרבות לשתי המדינות, גם יוון וגם טורקיה ניסו להפחית את ההשפעה הכלכלית ההדדית. הרשויות הטורקיות, במיוחד, ניהלו מדיניות מכוונת להפחתת הנוכחות הכלכלית של היוונים בטורקיה. בספטמבר 1955 התרחשו פרעות איסטנבול כנגד המיעוט היווני באיסטנבול. הסכסוך נגרם על ידי שמועות מלאכותיות כי הבית כביכול בסלוניקי, בו התגורר מוסטפא כמאל אטאטורק, נהרס על ידי טרוריסטים יוונים.
השוד ביוונים נמשך 9 שעות. כתוצאה מכך נהרגו 13 מתוך 16 יוונים כתוצאה מאלימות. בין הקורבנות היו שני כמרים. מספר יוונים נפצעו קשה, עשרות נערות יווניות נאנסו. יותר מאלף בתים יוונים, בתי ספר, כנסיות, מלונות נשרפו. אומדני הנזק משתנים ממקור למקור. לפי ממשלת טורקיה, הנזק הסתכם בכ-69.5 מיליון לירות טורקיות, לפי מקורות בריטים, כמאה מיליון לירות. פרעות איסטנבול גרם לעלייה המונית של יוונים אתניים, שהוחרגו מחילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה. למעשה, זה הביא להיעלמותו של המיעוט היווני בטורקיה. על פי מפקד האוכלוסין ב-1924, כ-200,000 יוונים חיו בטורקיה, נכון לשנת 2008, אזרחים טורקים ממוצא יווני הם 3,000 עד 4,000 איש, בעוד שלדברי הארגון Human Rights Watch לא היה אף אחד מהם בשנת 2005 יותר מ-2.5 אלף.