stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרפובליקה האוסטרית הראשונה
הערות שוליים

↑  גיא ביינר, "לבטל את טריאנון": הנצחת הזיכרון של אובדן שטחים בהונגריה, זמנים גיליון 123 (קיץ 2013)
ערך זה הוא קצרמרבנושא אוסטריה ובנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הפגנת החרדים נגד בית המשפט העליון (1999)

הפגנת החרדים נגד בית המשפט העליון הייתה הפגנת ענק ועצרת תפילה שנערכה על ידי הציבור החרדי בכניסה לירושלים ב-14 בפברואר 1999, כ"ח בשבט תשנ"ט. ההפגנה נערכה נגד מדיניות בית המשפט העליון בנושאי דת ומדינה אותה יזם האדמו"ר מגור הרב יעקב אריה אלתר וארגן מנחם פרוש. לפי הערכות המשטרה השתתפו בהפגנה כ-350 אלף מפגינים. פרשנים אחרים אמדו את מספר המפגינים ברבע מיליון. בקרב הציבור החרדי כונתה ההפגנה "הפגנת החצי מיליון".
הפגנה נגדית, בעד בית המשפט העליון, התקיימה במקביל בגן סאקר, ועל פי הערכות המשטרה הפגינו בה כ-50 אלף איש. הפגנות נוספות התקיימו גם בערים החרדיות השונות בישראל.
הרקע להפגנה

על פי פרשנים שונים, הציבור החרדי התנגד לפסיקות ששינו לדעתם את הסטטוס קוו בענייני דת. בפרט עוררו את זעמם החלטות בשני נושאים:
הפסיקה שקבעה כי בתביעת גירושין על בתי הדין הרבניים לדון בענייני חלוקת רכוש על פי חוקי הכנסת ולא על פי ההלכה, בה ראו הגבלת סמכויותיהם של בתי הדין הרבניים.
שורת החלטות המחייבות את המועצות הדתיות לאפשר לנציגי היהדות רפורמית והיהדות קונסרבטיבית להצטרף אליהן.
ארגון ההפגנה

ב-9 בפברואר 1999 קיימו המארגנים מסיבת עיתונאים בה הודיעו על קיום ההפגנה. לדברי מנחם פרוש, העילה לקיום ההפגנה היא תחושה של רדיפת דת מתמשכת ועקבית על ידי בית המשפט. פרוש, שכבר ארגן הפגנות בציבור החרדי, התבקש בידי האדמו"ר מגור הרב יעקב אריה אלתר לארגן עצרת מחאה ענקית. הוא גייס רבנים נוספים ומנהיגי ציבור חרדיים לקול קורא שנחתם במשותף על ידי מנהיגי אגודת ישראל, דגל התורה, ומועצת חכמי התורה של ש"ס, לקיום ההפגנה. רבנים בכירים בציבור הדתי לאומי, כמו הרב מרדכי אליהו והרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, הצטרפו לקריאה להשתתף בהפגנה.
הדוברים החרדים נקטו בלשון חריפה כלפי בית המשפט: במסיבת העיתונאים השתמשו מנחם פרוש ומשה גפני בכינוי "אנטישמיות", להחלטות בית המשפט. הרב עובדיה יוסף, קרא לשופטים "רשעים, סוררים ומורים", "ריקים ופוחזים", ואמר "בגללם באים כל הייסורים לעולם".
בימים שקדמו להפגנה התגייסו פוליטיקאים, עיתונאים ואנשי אקדמיה למאמץ לביטול ההפגנה. שר המשפטים, צחי הנגבי, הזהיר "אנו עלולים להידרדר לתהום של הסלמה ואלימות", אהוד ברק אמר ש"הפגנת החרדים היא איום על הדמוקרטיה" ונשיא המדינה עזר ויצמן פעל לביטול ההפגנה. ראש הממשלה בנימין נתניהו ביקש מן המנהיגים החרדים לבטל את ההפגנה כדי לא לפגוע באחדות הלאומית, ואליו הצטרף שר החינוך יצחק לוי שאף אמר שלא ישתתף באף אחת מההפגנות. באמצעי התקשורת הושמעו גינויים חריפים כנגד קיום ההפגנה בטענה שזאת קוראת תיגר על שלטון החוק והדמוקרטיה. מארגני ההפגנה לא הסכימו לבטל את האירוע, אולם הבהירו שלא ינשאו בהפגנה נאומים ולא יונפו שלטים, אלא יסתפקו בעצרת תפילה.
ההפגנה

בהפגנה השתתפו בין רבע לחצי מיליון איש מהציבור החרדי ביחד עם רבנים ואדמו"רים מנהיגי היהדות החרדית, ובנוסף קבוצה לא קטנה של דתיים לאומיים. העצרת התחילה בתפילת מנחה, וקריאת מזמורי תהילים סליחות, ותפילת אבינו מלכנו על ידי הרב דוד בצרי ורבנים נוספים. מלווה בתקיעת שופרות, ולאחר מכן הוקראו "החלטות העצרת" על ידי הרב מנחם פרוש. משתתפי העצרת הניפו שלטים נגד "הדיקטטורה של הבג"ץ" ו"די להסתה נגד הדת". המשטרה אבטחה את ההפגנה בכוחות מתוגברים, ואף הציבה צלפים על גגות בניין בית המשפט העליון, אולם ההפגנה עברה בשקט יחסי, ולא נרשמו תקריות אלימות במהלכה.
במהלך העצרת פוזרו בקרב ציבור המפגינים שקים לאיסוף כסף קטן, והציבור התבקש לתרום מטבעות של 10 אגורות או חצי שקל למימון הקנס שהטיל בית המשפט באותה תקופה על הרב יצחק רלב"ג ששימש אז כיו"ר המועצה הדתית בירושלים ודחה את כינוסה על מנת למנוע מנציגי מרצ והתנועה הרפורמית להשתתף בדיוניה. הקנס היה אמור להינתן במטבעות של כסף קטן כאות מחאה.
על פי נתוני המשטרה השתתפו בהפגנה כ-350,000 איש, אולם המונח "הפגנת החצי מיליון" השתרש בעיתונות ובתקשורת החרדית, על פי הערכות פנימיות לא רשמיות, לפיהן מספר המשתתפים היה גדול מהערכות המשטרה וקרוב לחצי מיליון. מבחינת מספר המפגינים הייתה זו אחת ההפגנות הגדולות ביותר שראתה מדינת ישראל בכלל וירושלים בפרט.
גופים חילוניים ארגנו הפגנה נגדית בעד בית המשפט בגן סאקר בעיר, בה השתתפו על פי הערכות המשטרה כ-50 אלף איש. האוניברסיטה העברית ואוניברסיטת תל אביב ביטלו חלק מההרצאות ביום ההפגנה על מנת לאפשר לסטודנטים להשתתף בהפגנה זו.
ראו גם

בג"ץ בית הספר בעמנואל
הפגנת החרדים נגד גיוס בני ישיבות (2014)
הערות שוליים

1 2  Daniel Judah Elazar, M. Benjamin Mollov, Israel at the polls, 1999, Routledge, page 70
↑  שלמה גוזמן כרמלי, Shlomo Guzmen Carmeli, "With God's Help, the Holy Land will Tremble": Street Demonstrations by the Ultra-Orthodox as Cultural Performances / "שתזדעזע ארץ הקודש, ב"ה": הפגנות ברחוב החרדי כביצוע תרבותי, Democratic Culture / תרבות דמוקרטית 15, 2013, עמ' 31–59
1 2 3 4  אוולין גורדון, הדלגיטימציה של חופש הביטוי, "תכלת" מס' 7, אביב ה'תשנ"ט 1999, באתר דעת
↑  בג"ץ 1000/92 בבלי נ' בית הדין הרבני הגדול, פ"ד מ"ח (2) 221
↑  ראו לדוגמה: קובץ פסקי דין בעתירות לגבי הרכבי המועצות הדתיות בג"ץ 4247/97 - סיעת מרצ במועצת עיריית י-ם נ' השר לענייני דת.
↑  אילן מרסיאנו, ח"כ רביץ: אהרן ברק הפך עצמו לאויב מספר 1, באתר ynet, 14 בספטמבר 2006
↑  משה גרילק, החרדים: מי אנחנו באמת?, הוצאת כתר, עמוד 84
↑  פסק דין בג"ץ 415/99 - סיעת מרצ במועצת עיריית י-ם נ' המועצה הדתית
הרפובליקה האנקונית

| --- | --- |


 ממשל
 שפה נפוצה:  איטלקית 
 עיר בירה:  אנקונה
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירופה 
 היסטוריה
 תאריכי הקמה:  19 בנובמבר 1797 
 תאריכי פירוק:  7 במרץ 1798 
 ישות קודמת:  מדינת האפיפיור (עד 1808) מדינת האפיפיור
 ישות יורשת:  צרפת הרפובליקה הרומית
 
הרפובליקה האנקונית (באיטלקית: Repubblica Anconitana) הייתה עירייה מהפכנית שהוקמה ב-19 בנובמבר 1797.
היסטוריה

הרפובליקה הוקמה לאחר ניצחון צרפתי באנקונה בפברואר 1797, וכתוצאה מכך כיבוש העיר.  היא התקיימה באזור מארקה, כאשר אנקונה שימשה כבירתה. למרות הסכם קמפו פורמיו שקבע כי יש להחזיר את אנקונה והאזור שמסביב למדינות האפיפיור, הכריזה העירייה על דקדנציה של שלטון האפיפיור, תחת חסות צרפת. המתח שלאחר מכן הוביל לסכסוך כללי עם האפיפיור פיוס השישי ולכיבוש הצרפתי של כל מדינות האפיפיור. אנקונה התאגדה ברפובליקה הרומית ב-7 במרץ 1798. היה לה קונסול שעמד בראשה.
אנקונה היא כיום נפה של איטליה, בחלק המרכזי של המדינה על הים האדריאטי.
הערות שוליים

↑  Philip's Atlas of World History
הקפאה

.
בפיזיקה, הקפאה או התמצקות היא תהליך שבו עובר חומר ממצב צבירה נוזל למצב צבירה מוצק. הקפאה מתרחשת בדרך כלל בעת קירור של הנוזל, אך גם בעת הפעלת לחץ על הנוזל. ההקפאה היא אחד מתהליכי שינוי מצבי הצבירה. הטמפרטורה בה נוזל הופך למוצק נקראת נקודת הקפאון.
גרף מעברים בין מצבי צבירה
ראו גם

קיפאון פנים
הקפאת מזון
הרברט באום

הרברט באום (בגרמנית: Herbert Baum;‏ 10 בפברואר 1912 - 11 ביוני 1942) היה גרמני יהודי חבר בקבוצת מחתרת יהודית קומוניסטית אשר הייתה חלק מן ההתנגדות הגרמנית לנאציזם.
| --- | --- |

 לידה:  10 בפברואר 1912 Mosina, רפובליקת פולין 
 פטירה:  11 ביוני 1942 (בגיל 30) ברלין, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בווייסנזה 
 בן או בת זוג:  Marianne Baum 
 
אנדרטת זיכרון ל"קבוצת באום" בלוסטגארטן בברלין ועליה הכתובת: "לא ישכחו, מעשיה האמיצים ונחישותה של קבוצת התנגדות קומוניסטית אנטי-פשיסטית צעירה בהנהגתו של הרברט באום"
חייו

באום נולד בחבל פוזנן על גבול גרמניה ופולין והגיע לבירת גרמניה ברלין בילדותו. הוא התחנך כשוליה לחשמלאי ועבד במקצוע זה. החל משנת 1926 החל להיות מעורב בפעילות בקבוצות שמאלניות שונות, כמו גם בארגוני נוער יהודי. החל משנת 1931 הצטרף כחבר לליגת הנוער הקומוניסטית של גרמניה (בגרמנית: Kommunistischer Jugendverband Deutschlands - KJVD).
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה החל באום, יחד עם אשתו מריאן ובני הזוג קוכמן, אשר היו חברי ילדות והכירו עוד בתנועת הנוער היהודית, לארגן פגישות חשאיות עם חברים נוספים בביתם של הזוג קוכמן כדי לדון באיום השלטון הנאצי. חוג החברים, אשר רובם היו יהודים, מינו את הרברט באום לעמוד בראשם. עד למאה חברים צעירים השתתפו בפגישות אלה במועדים שונים, בהן דנו והתווכחו בנושאים מדיניים ותרבותיים, זאת אף על פי שפעילות זו הייתה בלתי חוקית באותה עת. הקבוצה שיתפה פעולה עם קבוצות התנגדות אחרות, לא יהודיות, ואף יזמה הפצת עלונים כנגד המפלגה הנציונל-סוציאליסטית.
בשנת 1940 נאסר באום ונשלח לעבוד כחשמלאי בעבודות כפייה במפעלי חברת סימנס ושוקרט (היום חברת סימנס). החל משנת 1941 החל מנהיג קבוצת עובדי כפייה במפעל אשר נמלטו וירדו למחתרת בברלין, כדי שלא להישלח למחנות הריכוז.
פעולת החבלה בלוסטגרטן ותוצאותיה

ב-18 במאי 1942 יזמה הקבוצה מעשה הצתה כנגד תערוכת תעמולה אנטישמית ואנטי-קומוניסטית בשם "גן עדן לפועלים" אותה יזם יוזף גבלס בלוסטגארטן בברלין. עיקר הפרטים על פעולה זו נודעו מתוך יומנו האישי של גבלס, רישומי חקירות הגסטפו, עדויות שרידי הקבוצה ומתוך ידיעות שהועברו בעל פה בציבור באותה עת. העיתונות הגרמנית, בהוראת הצנזורה, לא דיווחה כלל על האירוע. ידיעה ראשונה על הפעולה בעיתונות העולם התפרסמה רק כחודש לאחר הפעולה, בעיתון הניו יורק טיימס, כאשר נודע על המעצרים ההמוניים וההוצאות להורג כתגמול על הפעולה.
פעולת החבלה של קבוצת באום זכתה להצלחה חלקית בלבד, איש לא נהרג בפעולה, 11 איש סבלו משאיפת עשן והאש כובתה עד מהרה. למחרת נפתחה התערוכה מחדש, כאילו דבר לא אירע. בתוך ארבעה ימים נעצרו חלק מן המעורבים בחבלה, חמישה יהודים, שלושה יהודים למחצה ושניים ארים, בין העצורים היה גם הרברט באום, המכונה ביומנו של גבלס "מהנדס בסימנס". דבר החבלה הובא על ידי גבלס לידיעתו של היטלר וגבלס ביקש מהיטלר לפנות באופן מיידי מתחומי העיר למעלה מ-40,000 יהודים אשר עדיין חיו בברלין. לפעולה זו התנגד אלברט שפר אשר טען כי היהודים דרושים ככוח עבודה למפעלי החימוש הסמוכים לעיר. בינתיים גבלס קיבל מהיטלר רשות לפתוח בפעילות נרחבת לאיתור מקור ההתנגדות. ב-27 במאי 1942 נעצרו 500 יהודים נוספים בפעולת תגמול, מחציתם הוצאו להורג מיד ומשפחותיהם נשלחו למחנות ריכוז, 220 מן העצורים נשלחו למחנות ריכוז ו-30 שוחררו.
באום עצמו מצא מותו עוד בטרם הועמד לדין, ב-11 ביוני 1942, בנסיבות לא ברורות, כנראה עקב עינויים. חלק מאנשי הקבוצה הוצאו להורג בגיליוטינה ב-18 באוגוסט 1942. חלק נוסף של אנשי הקבוצה ב-4 במרץ 1943 וב-7 בספטמבר 1943, לאחר שנערך להם משפט קצר. מיעוטה של קבוצת באום נידונו לתקופות מאסר שונות, אולם אף אלה נשלחו למחנות השמדה. מתוך הפעילים המרכזיים בקבוצה ידוע על ניצול ודאי בודד, אשר הצליח להימלט מיד לאחר הפעולה להונגריה. באום נקבר בבית הקברות היהודי החדש שברובע וייסנזה.
ב-30 במאי תיעד גבלס ביומנו כי הצליח לשכנע את היטלר בצורך בפינוי מיידי של כל יהודי ברלין מן העיר והיטלר הורה לשפר למצוא כוח אדם חלופי למפעלי הנשק בדמות עובדי כפייה צ'כים. מעשה החבלה של קבוצת באום שימש לגבלס כדוגמה להוכחת מסוכנות נוכחותם של היהודים בתחומי העיר, לצורך שכנועו של היטלר בצורך המיידי בפינויים. הגברת קצב גרוש יהודי ברלין, תחילה לגטאות במזרח אירופה ואחר כך למחנות הריכוז, החל ב-13 ביוני 1942. גרוש יהודי ברלין החל עוד בטרם פעולת קבוצת באום, ב-18 באוקטובר 1941, אולם בחודש מאי 1942 לא התבצע גרוש של יהודים מתחומי העיר ואילו החל מחודש יוני הוגבר קצב הגרוש, לעיתים אף שישה משלוחים בחודש. העיר ברלין התרוקנה מרוב אוכלוסייתה היהודית בתוך שנה ממועד פעולת החבלה והמשלוח האחרון של יהודי ברלין מזרחה, אשר הכיל למעלה מ-100 יהודים, יצא את העיר ב-28 ביוני 1943.
הנצחה

בבית הקברות היהודי הגדול בברלין, בית הקברות היהודי בוייסנזה קיימת כתובת זיכרון לקבוצת באום ורחוב הסמוך לבית הקברות קרוי על שמו (Herbert-Baum-Straße). בלוסטגארטן בברלין קיימת אנדרטה, אשר הוקמה בשנת 1981 ועליה הכתובת: "לא ישכחו, מעשיה האמיצים ונחישותה של קבוצת התנגדות קומוניסטית אנטי-פשיסטית צעירה בהנהגתו של הרברט באום". מצידה השני של האנדרטה נחקקה הכתובת: "לנצח קשורים בידידות עם ברית המועצות", אולם כתובת זו נמחקה לאחר איחוד גרמניה ותחתיה נחקקו 34 שמות חברי קבוצת באום וקבוצת שטיינברינק-פרנק שהוצאו להורג. ממשלת גרמניה המזרחית אף קראה מספר בתי ספר על שם הרברט באום. פעולות אלה להנצחת זכר הקבוצה נעשו ביוזמת ממשלת גרמניה המזרחית, אשר הדגישה את הזדהות קבוצת באום עם הרעיון הקומוניסטי ודאגה לציין את יום הפעולה באירועים שונים לאורך שנות קיומה. לעומת זאת, בגרמניה המערבית הוצנע זכר קבוצת באום לאורך השנים, כך למשל, בשנת 1984 דחתה הנהלת האוניברסיטה הטכנית (Technische Universität) במערב ברלין בקשה של סטודנטים שמאלנים באוניברסיטה לקרוא לבניין הראשי על שם הרברט באום.
מספר היסטוריונים (כמו גם שרידי הקבוצה) ציינו כי למרות אימוץ מורשת הקבוצה על ידי המשטר הקומוניסטי בגרמניה המזרחית, חברי הקבוצה יצגו השקפות מדיניות ותרבותיות מגוונות והנצחת מורשתה בגרמניה המזרחית מתעלמת מחשיבותה של קבוצת באום כהתארגנות יהודית כנגד הנאציזם בגרמניה.
בשנת 1961 השרות הבולאי של גרמניה המזרחית הוציא בול לכבודו.
ראו גם

מריאנה יואכים
הערות שוליים

↑  George Axelsson, 258 Jews Reported Slain in Berlin For Bomb Plot at Anti-Red Exhibit. New York Times, June 14, 1942.
↑  רישום ביומנו האישי של יוזף גבלס מיום 23.5.1942. Elke Fröhlich (ed.): Die Tagebücher von Joseph Goebbels.
↑  הולך בברלין, באתר בתי קברות כשעור היסטוריה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462673705171  PLWABN: 9810675204805606  BnF: cb16708552r (data)  GND: 118507435  ISNI: 0000 0000 2140 8970  LCCN: n79012502  NTA: 270296557  SUDOC: 10997848X  VIAF: 50016339   WorldCat (עם VIAF): 50016339
הרפובליקה האוטונומית של קרים

הרפובליקה האוטונומית של קרים (באוקראינית: Автономна Республіка Крим, ברוסית: Автономная Республика Крым, בטטרית של קרים: Qırım Muhtar Cumhuriyeti) הייתה רפובליקה אוטונומית שהתקיימה בשנים 1991–2014 במסגרת אוקראינה, החל משנת 1992 ללא המילים "סובייטית סוציאליסטית".
בפועל היא הפסיקה להתקיים עם סיפוח חצי האי קרים בפברואר-מרץ 2014 על ידי הפדרציה הרוסית.
הרפובליקה כללה את כל שטחה של חצי האי קרים מלבד העיר סבסטופול שנהנתה ממעמד מיוחד ונפרד.
חצי האי קרים שוכן בצפון הים השחור. בירת הרפובליקה הייתה סימפרופול. בשנת 2013 אוכלוסיית המדינה האוטונומית הייתה לערך 1,970,000 תושבים.
הרפובליקה האוטונומית של קרים הוכרזה בהחלטת המועצה העליונה של אוקראינה בספטמבר 1994 על בסיס "הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית של קרים" שקמה בפועל ב-12 בפברואר 1991 בעקבות משאל העם מ-20 בינואר 1991.
ב-6 במאי נקראה הרפובליקה האוטונומית של קרים.
בסוף פברואר 2014 היא נכבשה על ידי כוחות צבאיים רוסיים ובדלנים אוקראינים פרו-רוסים. ב-11 במרץ 2014 הפרלמנט של קרים הכריז על עצמאות תחת השם "הרפובליקה של קרים". בנסיבות החדשות ב-16 במרץ 2014 התקיים משאל-עם שאישר את האיחוד מחדש של חצי האי קרים עם רוסיה. חוקיות משאל העם לא הוכרה על ידי ממשלת אוקראינה ולא זכה בהכרה בינלאומית רחבה.
רוסיה ועוד 17 חברות באו"ם הכירו את קרים כחלק מהפדרציה הרוסית, בעוד אוקראינה רואה בחצי האי עדיין חלק אינטגרלי ממנה, עמדה שנתמכת על ידי רוב הקהילייה הבינלאומית.
ב-27 במרץ 2014 העצרת הכללית של האו"ם החליטה להכיר בשלמותה הטריטוריאלית של אוקראינה בגבולות המוכרים שלה עד שנת 2014 (החלטה 68/262 של העצרת הכללית של האו"ם). בעד ההחלטה הצביעו 100 מקרב 193 מדינות, בעוד 11 התנגדו, 58 נמנעו ו-24 לא השתתפו בהצבעה.
מבחינת אוקראינה (בהתאם לחוק האוקראיני שנחקק ב-15 באפריל 2014) קרים, לרבות הרפובליקה האוטונומית שלה והעיר סבסטופול, בעלת המעמד המיוחד, נחשב "שטח כבוש זמנית" על ידי רוסיה.
גם בשנים 1994–2014 העיר סבסטופול הייתה יחידה מנהלית נפרדת משאר חצי האי קרים ונהנתה ממעמד מיוחד, בדומה לעיר הבירה של אוקראינה, קייב. אחרי סיפוחה לרוסיה היא המשיכה להיות נפרדת מהרפובליקה של קרים ביחידה הנקראת "עיר פדרלית" כששתי היחידות הטריטוריאליות הרכיבו יחדיו את מחוז קרים של הפדרציה הרוסית, שבוטל אומנם, אך נותרו חלק מרוסיה.
בפועל החל ממרץ 2014 איבדה אוקראינה את השליטה הממשית בשטח חצי האי קרים.
חלוקה מנהלית אוקראינית

מבחינת השלטון האוקראיני מחולקת הרפובליקה האוטונומית של קרים ל-10 מחוזות משנה.
| שם בעברית  | שם באוקראינית | מרכז מנהלי |
| --- | --- | --- |
| מחוז משנה בחצ'יסראי | Бахчисарайський ‏ | בחצ'יסראי |
| מחוז משנה בילוהירסק | Білогірський ‏ | בילוהירסק |
| מחוז משנה ג'נקוי | Джанкойський ‏ | ג'נקוי |
| מחוז משנה יבפטוריה | Євпаторійський ‏ | יבפטוריה |
| מחוז משנה יאלטה | Ялтинський ‏ | יאלטה |
| מחוז משנה סימפרופול | Сімферопольський ‏ | סימפרופול |
| מחוז משנה פאודוסיה | Феодосійський ‏ | פאודוסיה |
| מחוז משנה פרקופ | Перекопський ‏ | קרסנופרקופסק |
| מחוז משנה קורמן | Курманський ‏ | קורמן |
| מחוז משנה קרץ' | Керченський ‏ | קרץ' |
הערות שוליים

↑  Mathilde Gérard (2014-03-14) [2014-02-28]. "La Crimée a toujours eu un statut à part en Ukraine" [לקרים היה תמיד מעמד מיוחד באוקראינה]. Le Monde (בצרפתית). נבדק ב-2023-04-30.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533289905171  BnF: cb11943361f (data)  GND: 5280853-1  LCCN: n93047026  MusicBrainz: 3cc9dfbe-e4b6-4e49-8bbc-3cb16932086a  SUDOC: 027379124  VIAF: 140868936   WorldCat (עם VIAF): 140868936
וילי וייז

| --- | --- |

וייז (מימין) מול ג'וליוס ארווינג
 לידה:  3 במרץ 1947 (בן 77) סן פרנסיסקו, קליפורניה, ארצות הברית
 עמדה:  סמול פורוורד
 גובה:  1.96 מטרים
 מספר:  42
 מכללה:  אוניברסיטת דרייק
 דראפט:  בחירה מספר 64, 1969 סן פרנסיסקו ווריורס
 קבוצות כשחקן
 1969–1974 1974–1976 1976–1977 1977:  לוס אנג'לס/יוטה סטארס וירג'יניה סקוויירס דנוור נאגטס סיאטל סופרסוניקס
 הישגים כשחקן
 ב-ABA: זכייה באליפות הליגה‏ (1971) 3 בחירות למשחק האולסטאר‏ (1972–1974) 2 בחירות לחמישיית העונה השנייה‏ (1972, 1974) 2 בחירות לחמישיית ההגנה‏ (1973, 1974) חבר קבוצת כל הזמנים של ה-ABA
וילי וייז (באנגלית: Willie Wise; נולד ב-3 במרץ 1947) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגות ה-ABA וה-NBA בין השנים 1969–1977. לאורך 13 עונותיו ב-ABA נבחר 3 פעמים להשתתף במשחק האולסטאר, זכה באליפות אחת כשחקן יוטה סטארס, ורשם ממוצעים כוללים של 19.2 נקודות, 9.1 ריבאונדים ו-3.1 אסיסטים למשחק.
בשנת 1997 נבחר לאחד מ-30 חברי קבוצת כל הזמנים של ה-ABA.
קריירת מכללות

וייז נולד וגדל בסן פרנסיסקו שבקליפורניה, ובין השנים 1967–1969 למד באוניברסיטת דרייק אשר בדה מוין, איווה. בעונתו השנייה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, 1968/1969, הוביל אותה להעפלתה הראשונה אי פעם לשלב פיינל פור טורניר אליפות המכללות, עם ממוצעים של 14.6 נקודות ו-11.4 ריבאונדים למשחק. במשחק חצי הגמר הפסידה דרייק בתוצאה 82–85 מול UCLA, בה שיחקו כרים עבדול-ג'באר, קרטיס רואו וסידני ויקס.
קריירת משחק מקצועית

בדראפט ה-NBA‏ 1969 נבחר וייז על ידי קבוצת סן פרנסיסקו ווריורס בבחירה ה-64, אולם בחר לשחק עבור לוס אנג'לס סטארס מליגת ה-ABA. בעונת 1970/1971 הוביל את הסטארס לזכייתם היחידה באליפות ה-NBA, תחת המאמן ביל שרמן, ולצדם של השחקנים זלמו בייטי, רון בון וגלן קומבס. לאורך סדרת הגמר, בה גברה קבוצתו על קנטקי קולונלס בתוצאה 4–3, העמיד וייז ממוצעים מרשימים של 25.3 נקודות, 16.4 ריבאונדים ו-4.4 אסיסטים למשחק. ב-3 עונותיו הבאות עם הסטארס תרם 22.5 נקודות, 8.8 ריבאונדים ו-3.5 אסיסטים בממוצע למשחק, ובשלושתן נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-ABA. ב-23 בפברואר 1972 קלע שיא קריירה של 50 נקודות בניצחון קבוצתו מול הקולונלס. בעונת 1973/1974 הוליך את קבוצתו בשנית לגמר הליגה, יחד עם ג'ימי ג'ונס, אולם הפעם היא הפסידה מול ניו יורק נטס, בתוצאה 1–4.
בין השנים 1974–1976 שיחק עבור וירג'יניה סקוויירס, וקלע במדיה 15.5 נקודות בממוצע למשחק. את שתי העונות סיימו הסקוויירס עם מאזן הניצחונות הנמוך ביותר ב-ABA.
בקיץ 1976, בו אוחדה ליגת ה-ABA עם ליגת ה-NBA, חתם וייז על חוזה בדנוור נאגטס. בעונתו היחידה בקבוצה קלע 8.2 נקודות בממוצע למשחק, כשחקן ספסל. במאי 1977 הועבר עם פול סיילאס ומרווין ובסטר בטרייד לסיאטל סופרסוניקס, תמורת טום בורלסון, בוב וילקרסון ובחירת דראפט עתידית. לאחר שני משחקים בלבד בסיאטל שוחרר וייז מהקבוצה, ופרש ממשחק.
הערות שוליים

↑  הסטטיסטיקות של וייז ב-ABA וב-NBA, באתר basketball-reference.com
↑  הסטטיסטיקות של וייז בליגת המכללות, באתר sports-reference.com
↑  סטטיסטיקות משחק חצי הגמר בין דרייק ל-UCLA, באתר sports-reference.com
↑  רשימת הנבחרים בדראפט 1969, באתר basketball-reference.com
↑  סטטיסטיקות סדרת גמר 1971, באתר basketball-reference.com
↑  סטטיסטיקות המשחק בין יוטה לקנטקי, באתר basketball-reference.com
↑  דנוור וסיאטל מחליפות ביניהן שישה שחקנים, באתר הניו יורק טיימס, 26 במאי 1977
ויטלי יורצ'נקו

| --- | --- |

 לידה:  2 במאי 1936 (בן 88) ברה"מ 
 מדינה:  ברית המועצות 
 השתייכות:  ק.ג.ב. 
 דרגה:  קולונל 
 עיטורים
 עיטור הכוכב האדום 
 
ויטלי סרגייביץ' יורצ'נקו (ברוסית: Виталий Сергеевич Юрченко; נולד ב-2 במאי 1936) הוא קצין ק.ג.ב בכיר סובייטי לשעבר. לאחר 25 שנות שירות בק.ג.ב, ערק לארצות הברית במהלך משימה ברומא. לאחר שמסר את שמותיהם של שני קציני מודיעין אמריקאים שהיו סוכני ק.ג.ב., ירקצ'נקו חמק מהאמריקאים וחזר לסובייטים. אף על פי שלא ברור אם עריקתו הראשונית הייתה לגיטימית, זכה יורצ'נקו למסדר הכוכב האדום מממשלת ברית המועצות על "מבצע הסתננות" מוצלח.
רקע

עם עריקתו לארצות הברית, זיהה יורצ'נקו שני קציני מודיעין אמריקאים כסוכני ק.ג.ב: רונלד פלטון ואדוארד לי האוורד. לאחר מכן הורשע פלטון, ואילו הווארד נמלט לברית המועצות לפני שניתן היה לחקור אותו.
רקע > היעלמותו

בנובמבר 1985, לפני שאכל ארוחה ב-Au Pied de Cochon, מסעדה צרפתית בשכונת ג'ורג'טאון בוושינגטון הבירה, אמר יורצ'נקו לשומר ה-CIA שאיתו, "אני יוצא לטיול. אם אני לא אחזור, זו לא אשמתך." יורצ'נקו לא חזר.
הבניין, שנמצא בשדרת ויסקונסין NW 1335, מכיל כעת רשת שיווק ו"פיצה". לוח שהנציח את האירוע הוצג פעם באחד מהתאים של מסעדת Au Pied de Cochon.
רקע > חזרתו לרוסיה

מספר ימים לאחר מכן, שגרירות ברית המועצות הזמינה מסיבת עיתונאים, בה הודיע יורצ'נקו כי נחטף וסומם על ידי האמריקנים. ייתכן כי עריקתו בוצעה כדי להטעות את ה-CIA בכיוונים לא נכונים, כדי להגן על אולדריץ' איימס, אמריקאי שעבד עבור ה-CIA והיה אז אחת החפרפרות החשובות ביותר של ברית המועצות בתוך ה-CIA. על פי הדיווחים, הק.ג.ב חקר בסתר את יורצ'נקו לאחר שובו, בהשפעת סם אמת, כדי להבטיח שלא גויס על ידי ה-CIA כסוכן כפול.
תאוריות

בכנס A&M בטקסס ב-1999, בו השתתפו כמה אנשי מודיעין של ה-CIA, כמו גם גנרל ק.ג.ב בשם אולג דנילוביץ' קאלוגין, עלתה שאלת עריקתו של יורצ'נקו. קאלוגין הצהיר שיורצ'נקו התחיל כעריק אמיתי ואז שינה את דעתו והתהפך שוב. קאלוגין נתן כמה נקודות:
הק.ג.ב. בדרך כלל לא השתמש ב"עריקים מזויפים" מכיוון שהעריקה תהיה בעיית תעמולה עבור הממשלה הסובייטית ("אנשים לא היו אמורים לברוח מגן העדן")
יורצ'נקו היה מאוהב באישה נשואה לפקיד רוסי וחשב שבארצות הברית הם יכולים להיות ביחד. זה לא הסתדר כמתוכנן.
יורצ'נקו סבל מכיב בטן שהדאיג אותו מאוד וחשב שאפשר לרפא אותו בארצות הברית. אך זה לא היה כך.
עריקתו של יורצ'נקו הודלפה לתקשורת לאחר שהובטח לו שזה לא יקרה.
יורצ'נקו "חש שהחופש להסתובב בו היה מוגבל על ידי מאבטחי ה-CIA".
יורצ'נקו ככל הנראה חשב שהק.ג.ב. עשוי להתייחס אליו היטב בשל המקרים של העריקים האדומים האחרונים כמו בטוב וצ'באטריוב.
חבר פאנל אחר סבר גם שהוא עריק לגיטימי. ג'יימס אולסון מבית הספר לממשל ושירות ציבורי על שם ג'ורג 'בוש אמר "אני חושב שהוא היה אדם מופרע מאוד והוא ערק מחדש בשל הבעיות הפסיכולוגיות שהיו לו." פול רדמונד אמר כי סנדרה גרימס וג'ין ורטיפויל (מפרשת איימס) גם האמינו שיורצ'נקו אמיתי. עם זאת, רדמונד חשב כי ייתכן שיורצ'נקו נשלח על ידי הק.ג.ב כ"אבק כוכבים" שנועד להסיח את חוקרי הריגול הנגדי בארצות הברית.
לקריאה נוספת

Alexander Kouzminov Biological Espionage: Special Operations of the Soviet and Russian Foreign Intelligence Services in the West, Greenhill Books, 2006, ISBN 1-85367-646-2
הערות שוליים

↑  Alexander Kouzminov Biological Espionage: Special Operations of the Soviet and Russian Foreign Intelligence Services in the West, Greenhill Books, 2006, ISBN 1-85367-646-2, page 107
↑  "The Spy Who Returned to the Cold". TIME.com. 18 באפריל 2005. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "An Obituary: Yurchenko's Au Pied du Cochon". DCist. אורכב מ-המקור ב-2013-04-24. נבדק ב-2011-11-18.
↑  Alexander Kouzminov Biological Espionage: Special Operations of the Soviet and Russian Foreign Intelligence Services in the West, Greenhill Books, 2006, ISBN 1-85367-646-2, page 107
↑  
from http://foia.cia.gov Archived 2011-11-11 at the Wayback Machine and CIA's Center for the Student of Intelligence page, US Intelligence and the End of the Cold War - Conference in Texas, Henry R. Appelbaum and John H. Hedley. Bush School of Government and Public Service at Texas A&M University in College Station, Texas, 18–20 November 1999,. Panel III, Espionage and Counterintelligence, James Olsen, Chair; Oleg Kalugin, Paul Redmond, and Allen Weinstein
לוח שהוצג בעבר במסעדה בוושינגטון הבירה שהנציחה את הארוחה האחרונה של ויטלי יורצ'נקו בארצות הברית.
וסת האונס

וסת האונס (גם וסת הקפיצות) הוא אחד מהוסתות שבהם ישנו חיוב פרישה מתשמיש המיטה של אישה מבעלה, כחלק מחיובי הפרישה סמוך לווסת, מחשש שתראה באותו הזמן דם נידה, ותטמא.
מקור

המקור להלכות של וסת זו הוא מהתלמוד במסכת נידה, התלמוד דן בארוכה בדברי רב הונא שאמר ”קפצה וראתה קפצה וראתה קפצה וראתה - קבעה לה וסת”. למסקנת התלמוד נחלקו בראשונים בדעת רב הונא האם אישה קובעת וסת אף בקפיצות לבד לאחר שלוש פעמים, וכך דעת רש"י. לדעת שאר הראשונים אין קביעות וסת לקפיצות לבד, אלא אם הקפיצות היו באותה הפלגה או באותו תאריך בחודש. פרטי הדינים יבוארו להלן.