stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נדב העצני
הערות שוליים

↑  כתבות של העצני מאותן השנים:
נדב העצני, חשש להתנחלות חדשה בג׳בל־רומיידה, חדשות, 31 בדצמבר 1984
נדב העצני, לא שוחד, בקשיש, חדשות, 31 בינואר 1986
נדב העצני, "ראש ממשלה פסול", חדשות, 18 באפריל 1986
↑  יוסי מלמן, העיתון הישראלי של מרדוק, כותרת ראשית, 6 באוקטובר 1988
↑  נחום ברנע, איפה עיתון ימני, כותרת ראשית, 6 באוקטובר 1988
↑  זאב אופרי, איל העיתונות רופרט מרדוק מקים שבועון חדש בגוש דן, חדשות, 22 באוגוסט 1988
↑  אמיר פלג, צוות לעניין, חדשות, 30 בנובמבר 1988
↑  עופר פטרסבורג, סיפור קצר, מעריב, 2 בפברואר 1990
↑  בג"ץ 10302/07
↑  ניר חסון, ביהמ"ש דחה מרבית תביעת הדיבה של "אם תרצו": יש קווי דמיון לפאשיזם, באתר הארץ, 7 בספטמבר 2013
↑  יעל ולצר, עו"ד נדב העצני הגיש תביעת דיבה בסך 700 אלף שקל נגד אורלי וילנאי וגיא מרוז, באתר TheMarker‏, 24 בדצמבר 2007
↑  ת"א (שלום-ירושלים) 13698/07 עו"ד העצני נדב נ' וילנאי אורלי ואח'
↑  דנה ויילר-פולק וכנען ליפשיץ, לראשונה תביעת ענק נגד בנק לאומי: השיבו את נכסי נספי השואה בשווי 300 מיליון שקל, באתר הארץ, 25 ביוני 2009
↑  שרון שפורר, עשרות הפגינו נגד בנק לאומי: השיבו את הפיקדונות של נספי השואה, באתר הארץ, 16 ביולי 2009
↑  גל ניסים, ‏בית המשפט: כתב ערוץ 1 איתן אורן הוציא דיבה על העיתונאי נדב העצני, באתר גלובס, 21 בנובמבר 2001
↑  גל ניסים, ‏איתן אורן ישלם לנדב העצני 40 אלף שקל, באתר גלובס, 9 בינואר 2003
↑  אייס, ימין ושמאל: תכנית חדשה ברשת ב' עם נדב העצני ונילי אושורוב, באתר אייס, 13 בינואר 2016
↑  נדב העצני, ‏נתניהו, שהפך לנטל כבד על המחנה הלאומי, צריך ללכת הביתה, באתר מעריב אונליין, 22 בנובמבר 2017
↑  103FM, ‏העצני: "נתניהו צריך לפרוש בכבוד, הטיעון ששני מיליון בחרו בו - שחוק", באתר מעריב אונליין, 22 באפריל 2021
↑  מיכל רז-חיימוביץ', ‏המדינה קבעה מי מהישראלים שתקועים בחו"ל יכול לחזור. אלה התנאים, באתר גלובס, 1 בפברואר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007408090805171  VIAF: 94156674996233581644   WorldCat (עם VIAF): 94156674996233581644
זכויות אדם, שחרור ופיוס: אתרי מורשת נלסון מנדלה
הערות שוליים

↑  Human Rights, Liberation and Reconciliation: Nelson Mandela Legacy Sites
↑  Nomination Text, Pages 36-51
ג'וזף דשה

ג'וזף דשה (באנגלית: Joseph Desha; 9 בדצמבר 1768 – 11 באוקטובר 1842) היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית והמושל התשיעי של מדינת קנטקי בארצות הברית. לאחר ביטול האדיקט של נאנט, אבותיו ההוגנוטים של דשה ברחו מצרפת לפנסילבניה, שם נולד דשה. בסופו של דבר, משפחתו של דשה התיישבה ליד גלאטין של ימינו, שבטנסי, שם היו מעורבים בהתכתשויות רבות עם האינדיאנים. שניים מאחיו של דשה נהרגו בהתכתשויות אלה, מה שהניע אותו להתנדב לקמפיין של אנתוני ויין ה"משוגע" נגד האינדיאנים במהלך מלחמת צפון-מערב הודו (אנ'). לאחר שעד אז התיישב מחדש במחוז מייסון, קנטקי, דשה ביצע את הרקורד הצבאי שלו לכמה קדנציות בבית המחוקקים של המדינה.
בשנת 1807, דשה נבחר לכהונה הראשונה מתוך שש קדנציות רצופות בבית הנבחרים של ארצות הברית. מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, הוא נחשב לנץ מלחמה, שתמך במלחמת 1812. ב-1813 הוא התנדב לשרת במלחמה ופיקד על דיוויזיה בקרב התמזה. הוא חזר לקונגרס לאחר המלחמה, והיה החבר היחיד במשלחת הקונגרס של קנטקי שהתנגד לחוק הפיצויים הלא פופולרי משנת 1816. כמעט כל חבר אחר במשלחת הובס לבחירה מחדש לאחר ההצבעה, אך התנגדותו של דשה למעשה סייעה לו לשמור על המושב שלו. לבסוף הוא לא ביקש להיבחר מחדש ב-1818, והתמודד על תפקיד מושל קנטקי ב-1820, והפסיד לג'ון אדייר. ולבסוף נבחר למושל קנטקי ב-1824, הפאניקה של 1819 הרסה את כלכלתה של קנטקי, ודשה ערך קמפיין שני לממשלה שעסק כמעט אך ורק על הבטחות להקלה למעמד החייבים הגדול של המדינה. הוא נבחר ברוב גדול, ופרטיזנים לסילוק חובות כבשו את שני בתי האספה הכללית. לאחר שבית המשפט לערעורים בקנטקי ביטל את חוקי הסעדת החובות המועדפים על ידי דשה על ידי רוב חברי בית המחוקקים, הם ביטלו את בית המשפט ויצרו בית משפט חלופי, אליו מינה דשה כמה פרטיזנים לסילוק חובות. בית המשפט הקיים סירב להכיר בלגיטימיות של המהלך, ובתקופה המכונה מחלוקת בית המשפט הישן – בית המשפט החדש, התקיימו במדינה שני בתי משפט עליונים.
אף על פי שהיה פופולרי כשנבחר, המוניטין של דשה נפגע משתי פעולות שביצע בעת כהונתו. הפעולה הראשונה הייתה הדחת הוראס הולי מנשיאות אוניברסיטת טרנסילבניה. בעוד שהשמרנים הדתיים במועצת המנהלים של האוניברסיטה התנגדו להולי מכיוון שהם ראו בו כליברלי מדי, התנגדותו של דשה התבססה בעיקר על ידידותו של הולי עם הנרי קליי, שהיה אחד האויבים הפוליטיים של דשה. לאחר שדשה גינה במרירות את הולי בנאום לבית המחוקקים בסוף 1825, הולי התפטר. והמוניטין של דשה ספג פגיעה נוספת לאחר שבנו, אייזיק ב. דשה, הואשם ברצח. באופן חלקי בגלל השפעתו של דשה כמושל, בוטלו שני פסקי דין. לאחר שדשה הצעיר ניסה להתאבד ללא הצלחה בזמן שהמתין למשפט שלישי, המושל דשה הוציא חנינה לבנו. מחלוקות אלו, יחד עם כלכלה משתפרת, הניעו את אויביו הפוליטיים של דשא לניצחון בבחירות של 1825 ו-1826. הם ביטלו את מה שנקרא "בית דין דשה" על הווטו של דשה, וסיימו את מחלוקת בית המשפט. באקט אחרון של התרסה, דשה איים שיסרב לפנות את אחוזת המושל, אם כי בסופו של דבר הוא הסכים ללא תקלות, ומסר את המושל ליורשו, מהמפלגה הלאומית הרפובליקנית תומאס מטקליף. עם סיום כהונתו כמושל, הוא פרש מהחיים הציבוריים ולבסוף מת בבית בנו בג'ורג'טאון, קנטקי, ב-11 באוקטובר 1842.
ראשית חייו והקריירה הפוליטית

ג'וזף דשה נולד לרוברט ואלינור (ווילר) דשה במחוז מונרו, פנסילבניה, ב-9 בדצמבר 1768. הוא היה חלק ממוצא ההוגנוטי הצרפתי, ואבותיו נמלטו מצרפת לפנסילבניה לאחר ביטול צו נאנט, שהגן במידה רבה על ההוגנוטים מפני רדיפות דתיות. הוא השיג את השכלתו המוגבלת בבתי הספר הכפריים של המדינה. ביולי 1781, משפחתה של דשה עברה למחוז פאייט, קנטקי, ובשנה שלאחר מכן, הם התיישבו במה שהיה ידוע אז כמחוז קמברלנד ליד העיר גאלאטין כיום, בטנסי. אחיו הצעיר של דשה, רוברט, ייצג מאוחר יותר את טנסי בבית הנבחרים של ארצות הברית.
כמו מרבית מתיישבי הגבול, משפחת דשה מצאה את עצמה לעיתים קרובות בסכסוך עם אינדיאנים אמריקאים לאחר שעברו לטנסי, שבין הגילאים 15 עד 22. ג'וזף דשה התנדב בכמה מסעות צבאיים נגדם. במערכה אחת כזו נהרגו שניים מאחיו בזמן שנלחמו לצידו. לאחר המלחמה, דשה גר עם ויליאם וויטלי בעיירה קראב אורצ'רד, קנטקי. הוא התחתן עם מרגרט "פגי" בלדסו בדצמבר 1789. לזוג נולדו שלושה עשר ילדים במהלך נישואיהם. ב-1792 עברה המשפחה למחוז מייסון, קנטקי, שם עבד דשה כחקלאי. ב-1794 לחם במלחמת צפון-מערב הודו תחת פיקודו של סגן ויליאם הנרי הריסון. הוא השתתף בהתקפה של הגנרל אנתוני ויין "המשוגע" על האינדיאנים בקרב העצים הנופלים ב-20 באוגוסט.
דשה נכנס לפוליטיקה ב-1797, כשנבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לבית הנבחרים של קנטקי. כשהבית דן בהחלטות קנטקי ב-1798, הוא עמד בראש ועדת הכלל. הוא כיהן שוב בבית הנבחרים של קנטקי מ-1799 עד 1802, וכיהן בסנאט של קנטאקי מ-1802 עד 1807. במקביל לקריירה הפוליטית שלו, הוא המשיך לשרת במיליציה הממלכתית. ב-23 בינואר 1798 מונה למייג'ור בגדוד ה-29. הוא הועלה לדרגת קולונל ב-23 במרץ 1799 וב-5 בספטמבר 1805 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל וקיבל את הפיקוד על הבריגדה ה-7 של המיליציה של קנטקי. ב-24 בדצמבר 1806 הוא מונה לגנרל, ונשאר בבריגדה ה-7. והיו לו עבדים.
הבחירות למושל קנטקי ב-1820

דשה היה אחד מארבעה מועמדים שהתמודדו על תפקיד מושל קנטקי ב-1820. לאחר הפאניקה של 1819 - שהיה המשבר הפיננסי הגדול הראשון בהיסטוריה של ארצות הברית - הנושא העיקרי של הקמפיין היה הקלת חובות. המושל גבריאל סלוטר לחץ על כמה צעדים המועדפים על ידי מעמד החייבים הגדול של המדינה, במיוחד מיסים עונשיים נגד סניפי הבנק השני של ארצות הברית בלואיוויל ובלקסינגטון. מערכת המפלגה השנייה עדיין לא התפתחה, אבל בכל זאת היו שני פלגים מנוגדים שקמו סביב סוגיית ההקלה על החוב. הראשון היה מורכב בעיקר מספסרי קרקע שקנו קרקעות גדולות באשראי ולא הצליחו להחזיר את חובותיהם עקב המשבר הפיננסי - כונה מפלגת הסיוע או סיעה והעדיפו חקיקה טובה יותר לחייבים. מולם עמדה המפלגה או הסיעה נגד הסיוע; והיא הורכבה בעיקר מאצולת המדינה, שרבים מהם היו נושים לספסרי הקרקעות ודרשו לקיים את החוזים שלהם ללא התערבות של הממשלה. הם טענו ששום התערבות ממשלתית לא תוכל לסייע ביעילות לחייבים וכי ניסיונות לעשות זאת רק יאריכו את השפל הכלכלי.
אף על פי שדשה היה בבירור מיושר עם סיעת הסיוע, מנהיג הפלג היה ג'ון אדייר, מוותיקי מלחמת 1812 שהפופולריות שלו גדלה בגלל ההגנה הפומבית שלו על הקנטאקים ששירתו תחתיו בקרב על ניו אורלינס נגד האשמות של פחדנות של אנדרו ג'קסון. אדייר זכה ברוב צמוד עם 20,493 קולות, והשיג את 19,947 קולותיו של ויליאם לוגאן, 12,418 קולות של דשה ו-9,567 קולות של אנתוני באטלר. פרטיזני סיוע השיגו גם את השליטה בשני בתי האספה הכללית של קנטקי. חקיקה רבה להסדרת חובות התקבלה במהלך כהונתו של אדייר, אך כאשר כהונתו התקרבה לסופה, בית המשפט לערעורים בקנטקי ביטל חוק אחד פופולרי ומרחיב לסילוק חובות כלא חוקתי, מה שהבטיח שסילוק החוב יהיה שוב הנושא המרכזי בבחירות הקרובות למשרת המושל.
הבחירות למושל קנטקי ב-1824

כיוון שאדייר לא היה כשיר מבחינה חוקתית לכהונה שנייה ברציפות, דשה היה המועמד הראשון שהכריז בפומבי על כוונתו להחליפו בתפקיד המושל ב-1824. הוא החל את מסע הבחירות שלו בסוף 1823 וניצחונו היה כמעט מובטח, עד שכריסטופר טומפקינס הכריז על מועמדותו במאי 1824. טומפקינס היה שופט לא מוכר ממחוז בורבון, אשר החזיק בתוקף בעקרונות של הפלג נגד הסיוע. גם קולונל ויליאם ראסל, יוצא צבא מזה 50 שנה, ביקש לשאת את המעטפת של הפלג נגד הסיוע. אף על פי שלא היה רהוט או בקיא ברטוריקה של הפלג, היו לו מעט אויבים פוליטיים והקריירה הצבאית שלו הביאה לו כבוד רב בקרב ציבור הבוחרים.
בעוד שטומפקינס ותומכיו ניהלו קמפיין בעיקר באמצעות עיתוני המדינה, שרובם תמכו בפלג נגד הסיוע, דשה טייל במדינה בנאומי גדם. ללא פלטפורמה ספציפית, הוא התמקד אך ורק ברעיון שהוא מתנגד ל"גזילה שיפוטית" והאמין ש"כל הכוח שייך לעם". הוא הוכר בדרך כלל כמועמד של מפלגת הסיוע, אך ההיסטוריון ארנדט מ. סטיקלס ציין שהוא השתמש ברטוריקה נגד סיוע בכמה מחוזות. דשה תקף את הרקורד של טומפקינס כשופט, וטען שהוא תמך בעקביות בבנק השני של ארצות הברית ובבית המשפט לערעורים הנוכחי. דבר זה, אמר דשא, העמיד אותו באופוזיציה ישירה וגלויה לחקלאי המדינה והבטיח שאם ייבחר, המדינה תישלט על ידי הרשות השופטת, ולא המושל. דשה טען שעיתוני המדינה רדפו אותו באותו אופן שבו המפלגה נגד הסעד רדפה חייבים. הוא גם טען שטומפקינס לא היה הבחירה האמיתית של המפלגה נגד הסיוע, אלא רק זכה לתמיכתה בכך שהיה המועמד הראשון בעמדה זו שהכריז על מועמדותו. תומכי ראסל, שרץ בעקביות שליש רחוק בתמיכת הבוחרים, הסכימו עם טענה זו, ואמרו שטומפקינס הצטרף למירוץ לפני תאריך שסוכם בעבר בקרב המועמדים נגד הסיוע, מה שהעניק לו יתרון לא הוגן על ראסל.
פרטיזנים נגד הסיוע פתחו קווי התקפה רבים נגד דשה. הם אמרו שסירובו לנסח פלטפורמת קמפיין ספציפית הראתה שהוא מנסה לתת הכל לכל האנשים. הם תקפו את הרקורד הצבאי שלו, וטענו שהוא התנדב לשירות במלחמת 1812 רק לאחר שהובטח לו הפיקוד על הדיוויזיה, שהוא נרתע מלחימה והרתיע את המרדף של הגנרל הריסון אחרי הבריטים והאינדיאנים, ושהוא חייב הוצאות מופרזות לממשלה לאחר שירותו. גם הקריירה המחוקקת של דשה הייתה נתונה לביקורת ולהתקפה. פרטיזנים נגד הסיוע טענו כי הוא דגל בעמדות מסוימות במטרה להעמיד את האינטרסים האגראריים של המדינה מול האצולה שלה. הם טענו שהוא העדיף בחשאי את חוק הפיצויים של 1816 ופעל להעברתו, למרות הצבעתו נגדו. בניגוד לרטוריקה שלו בעד צבא וצי חזקים ומצוידים היטב, המתנגדים טענו שהוא דווקא הצביע נגד הגדלת תקציב הצבא. כראיה נוספת לחוסר האמינות שלו, הם הצביעו על הצבעתו עבור ויליאם קרופורד בעת שכיהן כחבר האלקטורים לבחירות 1816, אף על פי שתושבי קנטקי היו כמעט פה אחד בתמיכתם בג'יימס מונרו.
אף על פי שדשה זכה להכרה אוניברסלית כמועמד המוביל במהלך החודשים הראשונים של הקמפיין, כשהתקרב יום הבחירות, חלקם החלו לשאול את עצמם אם הוא אכן יכול לעמוד בהתקפות הקמולות של המפלגה נגד הסיוע. העיתון "פרנקפורט ארגוס", עיתון פרו-דשה, נשאר בטוח, עם זאת, הוא חזה שמועמד הסיוע ינצח בהפרש של 4-1. ביום הבחירות, דשה השיג ניצחון נוח, וקיבל 38,378 קולות, שהם כמעט 60% מהקולות, ונשא רוב גדול אפילו בכמה מחוזות שהיו נגד הסיוע. טומפקינס גרף 22,499 קולות, כאשר תמיכתו התרכזה בעיקר במרכז קנטקי. ראסל סיים במקום השלישי עם 3,900 קולות. דשא ובני בריתו באספה הכללית פירשו את הניצחון כמנדט מהבוחרים להמשיך באגרסיביות באג'נדה של שחרור חובותיהם.
מושל קנטקי

ב-4 בנובמבר 1824, חודשים ספורים לאחר הבחירות, נהרס בניין קפיטול של המדינה בשריפה. ריהוט ורישומים נשמרו, אבל הבניין בן ארבע הקומות נהרס לחלוטין. כאשר המרקיז דה לה פאייט סייר בארצות הברית בשנת 1825, עדיין לא נבנה קפיטול חדש ואחוזת המושל הייתה קטנה מכדי לארח קבלת פנים ראויה, ולכן המושל נאלץ לארח את המכובד בטברנה של וייזגר.
ההישג העיקרי של דשא כמושל היה בתחום השיפורים הפנימיים. ב-1825, הוא שכנע את בית המחוקקים לממן את הקמת תעלת לואיוויל ופורטלנד במפלי אוהיו. התעלה נפתחה ב-1930, והוכיחה את עצמה כרווחית מאוד, עד כדי כך שדשה קונן על כך שהמדינה פיצלה את עלות הפרויקט - וכתוצאה מכך, את רווחיו - עם הממשלה הפדרלית ומשקיעים פרטיים. הוא גם דחק בהשקעה של המדינה בכביש אגרה שמצטרף למייסוויל, ללואיוויל דרך לקסינגטון. הוא דגל בשימוש עודף בכסף המיועד לחינוך לבניית כבישים קשים במדינה, אך העצרת הכללית הייתה פחות מגיבה להצעה זו.
הערות שוליים

↑  Harrison, p. 264
1 2  ג'וזף דשה, באתר ביוגרפיה הקונגרס של ארצות הברית
↑  מושל קנטקי ג'וזף דשה, באתר אגודת המושלים הלאומית
1 2 3  Kentucky's Military Governors
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 5304 8092  LCCN: nr94029475  SNAC: w6hq426r  US Congress: D000271  VIAF: 39261212   WorldCat (עם VIAF): 39261212 
הנרי קליי, מנהיג בית "נצי המלחמה"
ג'ון אדייר ניצח את דשה בבחירות לתפקיד מושל קטנקי ב-1820
מזכיר מדינת קנטקי ויליאם בארי היה המינוי של דשה לתפקיד השופט הראשי של בית המשפט החדש.
תנאי עצירה

תנאי עצירה (באנגלית: stop condition) הוא סוג פקודת תנאי, אשר מטרתו היא לעצור פעולה מסוימת באלגוריתם.
בדומה לפקודת תנאי שלב זה מותנה בסביבתו (משתנים בקוד משפיעים על היותו מופעל או לא), ויכול להכיל בתוכו רצף פקודות נוסף לדוגמה קפיצה לשגרה מסוימת אשר ממשיכה את האלגוריתם בצורה שונה או פשוט כניסה ללולאה אינסופית במקום להמשיך בהרצת התוכנית.
בניגוד לפקודת תנאי רגילה, תנאי עצירה מאפשר מעין "בריחה"/"יציאה" מיתוך אלגוריתם בקוד שללא תנאי עצירה היה ממשיך לנצח.
השימוש העיקרי הוא ברקורסיה/לולאות.
ראו גם

רקורסיה
לולאה (תכנות)
תכנות מחשבים
הערות שוליים

↑  Technische Universitaet Dortmund, Stopping condition, https://www.tu-dortmund.de/
משפט רדון־ניקודים

באנליזה מתמטית ותורת המידה, משפט רדון־ניקודים (או לבג־רדון־ניקודים) הוא תוצאה יסודית וחשובה המאפשרת תחת תנאים מסוימים להשוות בין שתי מידות שונות המוגדרות על מרחב מדיד. המשפט מבטיח את הקיום של פונקציה המכונה נגזרת רדון־ניקודים, ולה תפקיד חשוב בין השאר בפיתוחה התאורטי של תורת ההסתברות.
כך למשל פונקציית צפיפות הסתברות של משתנה מקרי, מתוארת באופן פורמלי כנגזרת רדון־ניקודים של מידת ההסתברות שמושרית על ידי המשתנה המקרי ביחס למידת לבג (לרוב). שימוש תאורטי חשוב נוסף הוא הוכחת הקיום של תוחלת מותנית.
המשפט קרוי על שם המתמטיקאי האוסטרי יוהאן רדון, שהוכיח מקרה פרטי של המשפט בשנת 1913, והמתמטיקאי הפולני אוטו ניקודים, שהוכיח את המשפט הכללי בשנת 1930. בשנת 1936 פרסם הנס פרוידנטל הכללה נוספת, שבה נכלל משפט רדון־ניקודים כמקרה פרטי.
ניסוח פורמלי

בהינתן מרחב מדיד  (\Omega ,\Sigma ) ושתי מידות סיגמא־סופיות  \mu  ו- \nu  המוגדרות על המרחב כך ש- \nu  היא מידה רציפה בהחלט ביחס למידה  \mu , אזי קיימת פונקציה  f:\Omega \to [0,\infty ) פונקציה אינטגרבילית ביחס ל- \mu  כך שמתקיים  \nu \left(E\right)=\int _{E}fd\mu  לכל קבוצה מדידה  E\in \Sigma .  f זו מכונה נגזרת רדון־ניקודים.
הכרחיות הדרישה לסיגמא־סופיות

הדוגמה הבאה מראה מדוע הדרישה לסיגמא־סופיות הכרחית. תהי  \mu  מידת המניה על  \mathbb {R} , כלומר  \mu \left(E\right)=\left|E\right| (בכל מקרה בו  E אינסופית נגדיר  \mu \left(E\right)=\infty ). תהי  \lambda  מידת לבג על  \mathbb {R} . קל לראות כי  \lambda  רציפה בהחלט ביחס ל- \mu . אם בשלילה המשפט היה תקף גם במקרה זה, אז הייתה נגזרת רדון־ניקודים  f אינטגרבילית ביחס למידת המניה, כך שמתקיים  \lambda \left(E\right)=\int _{E}fd\mu . אבל לכל  x\in \mathbb {R}  מתקיים,  0=\lambda \left(\left\{x\right\}\right)=\int _{\left\{x\right\}}f\left(t\right)d\mu \left(t\right)=f\left(x\right), כלומר  f\equiv 0. אבל מכך נובע כי  \lambda \equiv 0, וזו סתירה.
תקציר ההוכחה > עבור מידה סופית

במקרה שבו  \mu  היא מידה סופית מגדירים את הקבוצה:
{\mathcal {L}}:=\left\{f:\Omega \to [0,\infty ]\mid \forall E\in \Sigma ,\int _{E}{fd\mu }\leq \nu (A)\right\}
באמצעות הלמה של צורן ניתן להוכיח כי קיים ב- {\mathcal {L}} איבר מקסימלי, נסמנו ב- z. לכל  f\in {\mathcal {L}} מתקיים כי  f\leq z כמעט בכל מקום. לפי הגדרה, לכל  E\in \Sigma  מתקיים  \int _{E}{zd\mu }\leq \nu (E). נותר רק להוכיח כי מתקיים אי השוויון בכיוון ההפוך.
מגדירים פונקציה חדשה  \lambda :\Sigma \to [0,\infty ) כך שלכל  E\in \Sigma  מתקיים  \lambda (E):=\nu (E)-\int _{E}{zd\mu }. זאת היא בהכרח מידה מסומנת, לכן לפי משפט הפירוק של האן קיימת לה קבוצה חיובית  P כך ש- \Omega \backslash P קבוצה שלילית. מגדירים פונקציה חדשה  z':\Omega \to [0,\infty ) כך ש:
z'(x):={\begin{cases}z(x)+1,&{\text{if }}x\in P\\z(x),&{\text{else}}\end{cases}}
ניתן להוכיח כי  z'\in {\mathcal {L}} וכי  z\leq z'. לכן, לפי המקסימליות של  z,  P חייבת להיות ממידה אפס. מתקבל כי לכל  E\in \Sigma :
\nu (E)-\int _{E}{zd\mu }=\lambda (E)=\underbrace {\lambda (E\cap P)} _{=0}+\lambda (E\backslash P)=\lambda (E\backslash P)\leq 0
משמע  \nu (E)\leq \int _{E}{zd\mu }. מתקבל אם כן כי לכל  E\in \Sigma  מתקיימים אי השוויונות  \int _{E}{zd\mu }\leq \nu (E)\leq \int _{E}{zd\mu }, לכן בהכרח  \nu (E)=\int _{E}{zd\mu }. כלומר,  z היא הפונקציה המבוקשת במשפט. מ.ש.ל.
תקציר ההוכחה > עבור מידה סיגמא-סופית

אם  \mu  מידה סיגמא-סופית ניתן לפרק את  \Omega  לאוסף בן מניה של קבוצות זרות ממידה סופית  \left\{C_{n}\right\}_{n=1}^{\infty }. לכל  n\in \mathbb {N}  מגדירים מידה חדשה  \nu _{n} כך שלכל  E\in \Sigma  מתקיים  \nu _{n}(E):=\nu (E\cap C_{n}). ניתן להוכיח כי  \nu _{n} היא מידה סופית רציפה בהחלט ביחס  \mu , לכן לפי משפט רדון-ניקודים למידה סופית קיימת לה נגזרת רדון-ניקודים  z_{n} אשר מתאפסת מחוץ ל- C_{n}. מגדירים  z:=\sum _{n=1}^{\infty }{z_{n}}. ניתן לראות כי מתקיים לכל  E\in \Sigma :
{\begin{aligned}\nu (E)=\nu (E\cap \Omega )=\nu \left(E\cap \bigcup _{n=1}^{\infty }{C_{n}}\right)=\nu \left(\bigcup _{n=1}^{\infty }{(E\cap C_{n})}\right)\\=\sum _{n=1}^{\infty }{\nu (E\cap C_{n})}=\sum _{n=1}^{\infty }{\nu _{n}(E)}=\sum _{n=1}^{\infty }{\int _{E}{z_{n}d\mu }}\\=\int _{E}{\sum _{n=1}^{\infty }{z_{n}}d\mu }=\int _{E}{zd\mu }\end{aligned}}
כלומר  z היא פונקציה כנדרש. מ.ש.ל.
הרחבות והכללות > הכללה למידות מסומנות ומידות מרוכבות

ניתן להרחיב את משפט למידות מסומנות ומידות מרוכבות באופן הבא:
עבור  \left(X,{\mathcal {F}}\right) מרחב מדיד,  \mu  מידה סיגמא־סופית וחיובית על המרחב ו- \nu  מידה מסומנת (מרוכבת) המקבלת ערכים סופיים בלבד ורציפה בהחלט ביחס ל- \mu , אזי קיימת פונקציה  f פונקציה אינטגרבילית ביחס ל- \mu  (לא בהכרח חיובית) כך שמתקיים  \nu \left(E\right)=\int _{E}fd\mu  לכל קבוצה מדידה  E.
הרחבות והכללות > משפט הפירוק של לבג

משפט הפירוק של לבג מאפשר לעדן את התנאי לרציפות בהחלט של משפט רדון-ניקודים. המשפט קובע כי:
עבור  \left(X,{\mathcal {F}}\right) מרחב מדיד,  \mu  מידה סיגמא־סופית וחיובית על המרחב ו- \nu  מידה סיגמא-סופית ומסומנת, קיימות זוג מידות מסומנות  \rho ,\tau  כך ש:
\mu =\tau +\rho
\tau  סינגולרית ביחס ל- \mu
\rho  רציפה בהחלט ביחס ל- \mu
קיימת פונקציה יחידה  f\in L^{1}\left(X,{\mathcal {F}},\mu \right), כך שמתקיים  \rho \left(E\right)=\int _{E}fd\mu  לכל קבוצה מדידה  E. פונקציה זו מכונה נגזרת רדון־ניקודים, והיא מסומנת  f={\frac {d\rho }{d\mu }}.
הערות שוליים

↑  Nikodym, O. (1930). "Sur une généralisation des intégrales de M. J. Radon" (PDF). Fundamenta Mathematicae (בצרפתית). 15: 131–179. JFM 56.0922.02. נבדק ב-2009-05-11.
↑  Prateek Karandikar, Proof of Radon-Nikodym theorem, Chennai Mathematical Institute, ‏2010-10-13 (באנגלית)
לבד

בדי לבד
כובע עשוי לבד
לֶבֶד הוא בד לא ארוג העשוי מסיבים שנדחסו יחדיו. את הלבד ניתן לייצר מסיבים טבעיים כמו צמר או סינתטיים כמו אקריליק. בעוד כמה סוגים של הלבד הם רכים מאוד, חלקם קשים מספיק כדי ליצור מבניות. ישנם סוגים שונים של לבד המשמשים לצרכים שונים, והם נבדלים בתכונותיהם בהתאם לתכולת הסיבים, הצבע, הגודל, העובי, הצפיפות וגורמים נוספים.
איכות הלבד נקבעת לפי אורך סיבי הצמר שהוא נוצר ממנו: ככל שהסיבים ארוכים יותר, כך הלבד עמיד יותר. לבד הלבד שימושים רבים, מתעשיית הרכב לכלי נגינה ולבניית הבית. למשל כחלק מפטישי הפסנתר יש ללבד תפקיד חשוב בקביעת טון הפסנתר. הלבד משמש כיום, בין השאר, לייצור כובעים, נעליים, בדי איטום ולקישוט בעבודות אפליקציה. מכיוון שהלבד אינו ארוג, ניתן לגזור אותו בלא שייפרם, לכן הוא משמש לאפליקציות ולייצור בובות.
ייצור > ליבוד רטוב

שיטת ליבוד מסורתית המבוססת על שילוב בין נוזל (לרוב מים), סבון וחיכוך המופעל על הסיבים. מניחים את שכבות הסיבים בזווית של 90 מעלות זו על זו, ומכסים אותן במים וסבון. בתהליך של תנועה ודחיסה מתמשכת הסיבים נצמדים זה לזה ומתלכדים לבד אחיד.
רק סוגים מסוימים של סיבים מתאימים לליבוד רטוב. רוב סוגי הצמר מבעלי חיים, כגון צמר אלפקות או כבשי מרינו, ניתנים לליבוד בתהליך זה. סיבים אלו מכוסים בקשקשים זעירים בדומה לקשקשים המצויים בשערות האדם. ההרטבה והסיבון גורמים לקשקשים להיפתח בעוד שהחיכוך גורם להם להיאחז זה בזה. סיבים צמחיים וסיבים סינתטיים לא יתפקדו בצורה דומה.
ייצור > ליבוד מחט

מלאכת אמנות סיבים פופולרית שיוצרת לבד ללא שימוש במים. מחטים מיוחדות הנמצאות בשימוש במכונות ליבוד תעשייתיות נמצאות בשימוש על ידי האמן ככלי פיסול. למחטים יש חריצים לאורך המחט שתופסת את השכבה העליונה של סיבים ומערבבת אותם בשכבות הפנימיות של הסיבים כשהיא נכנסת לעובי הבד. מאחר שחריצים אלה עם הפנים כלפי מטה לכיוון קצה המחט, הם לא מושכים את הסיבים החוצה. הלבד יכול להיות חזק מאוד ומשמש ליצירת תכשיטים או פיסול.
היסטוריה

תרבויות רבות נחשבות למקור הלבד. אחד הסיפורים הוא סיפורם של סנט קלמנט וסנט כריסטופר, שבעת שנמלטו מרדיפות, ארזו את סנדליהם עם צמר כדי למנוע שלפוחיות. בסוף המסע שלהם, התנועה והזיעה הפכו את הצמר לגרביים מלבד.
אמנות הכנות הלבד עדיין נהוגה בקרב עמים נוודים (מונגולים וטורקיים) במרכז אסיה, שבהם שטיחים, אוהלים ובגדים נעשים באופן קבוע, חלקם מסורתיים כמו אוהלי יורט, וחלקם פונים לשוק התיירותי כמו נעלי בית.
במערב, לבד נמצא בשימוש נרחב באומנות ובעיצוב ונחשב לטקסטיל אקולוגי.
יותר ממה שמגיע לי

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  פיני טבגר
 הופק בידי:  אסתי יעקב מקלברג, חיים מקלברג, מיכאל אקלט, משה אדרי, יגאל מוגרבי, רנן שור, קינן אלדר, תומר מקלברג
 תסריט:  פיני טבגר
 עריכה:  שירה הוכמן
 שחקנים ראשיים:  מיכה פרודובסקי אנה דוברוביצקי יעקב זדה דניאל
 מוזיקה:  תום ארמוני, אסא רביב
 צילום:  שי פלג
 מדינה:  ישראל
 חברת הפקה:  תותים הפקות, Riva Filmproduktion, סרטי יונייטד קינג
 חברה מפיצה:  סרטי יונייטד קינג
 הקרנת בכורה:  ישראל 9 בפברואר 2023
 משך הקרנה:  82 דקות
 שפת הסרט:  עברית, רוסית
 סוגה:  דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
יותר ממה שמגיע לי הוא סרט דרמה ישראלי, בבימויו של פיני טבגר, שהופק ב-2021 הוצג בשנה זו בפסטיבלים שונים ויצא להקרנה בבתי הקולנוע בשנת 2023.
עלילה

תמרה (אנה דוברוביצקי), עולה בת 39 מאוקראינה היא אם יחידנית לפנחס (מיכה פרודובסקי) בן ה-12. הם מתגוררים בדירה קטנה ומוזנחת בשיכון "בלוק" בפרברי חיפה, כשתמרה מפרנסת אותם בקושי בעבודתה במשמרות לילה ככוח עזר בבית החולים רמב"ם. פנחס מנסה לרכוש את מקומו בין ילדי הבלוק, הן במשחקי כדורגל והן בניסיון להצטרף אל בני כיתתו המתחילים ללמוד לקראת העלייה לתורה שבטקס בר המצווה. שמעון (יעקב זדה דניאל), השכן החב"דניק, מסכים ללמד אותו אולם תמרה מתנגדת וטוענת כי הדבר מרוחק מתרבותם. פנחס אינו מוותר, מזייף את חתימת אמו על האישור, מתחיל ללמוד עם שמעון וקשר אמיץ נרקם ביניהם. כאשר תמרה מגלה את הדבר היא מחייבת את השניים ללמוד בדירתה וגם היא נשבית בקסמו של שמעון. האידיליה מופרת על ידי הסביבה אשר מתנגדת לקשר בין שמעון ותמרה.
שחקנים ודמויות

| שם השחקן/ית | שם הדמות | אודות הדמות |
| --- | --- | --- |
| מיכה פרודובסקי | פנחס | ילד בן 12 - גיבור הסרט |
| אנה דוברוביצקי | תמרה | אמו של פנחס - אם חד הורית |
| יעקב זדה דניאל | שמעון | שכן - חסיד חב"ד |
| אלברט אילוז |  | שכן - אביו של שמעון |
| ריטה שוקרון |  | שכנה - אמו של שמעון |
| אודי רצין | יוסי | מאהבה הנשוי של תמרה |
נושאים

על פי הבמאי, הנושאים בהם עוסק הסרט הם במידה רבה נושאים שהעסיקו אותו בילדותו ובצעירותו: השאיפה לדמות אב, המשיכה לחום של המשפחה המזרחית הבדידות והזרות של המהגרים יחד עם המאבק הבלתי פוסק והשאיפה שלהם להשתלבות בחברה. הוא רואה בעצמו במידה רבה "דור שני למהגרים" למרות שנולד בישראל. כמו כן, הוא רואה בעיסוק בסרט ביחסים הטעונים שבין המהגרים מרוסיה ומאוקראינה ובין הקהילה הדתית והחרדית בישראל, כרלוונטי גם לזמן שבו יצא הסרט למסכים (פברואר 2023).
הפקת הסרט

במאי הסרט, פיני טבגר, ביים ב-2008, כסרט הגמר ללימודיו ב"בית הספר לקולנוע וטלוויזיה" באוניברסיטת תל אביב, סרט קצר בשם "פנחס" שעסק בילד החווה קשיי קליטה. "יותר ממה שמגיע לי" הוא הרחבה של סרט זה. הסרט הופק בסיוע קרן רבינוביץ' לאמנויות – פרויקט קולנוע, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, מפעל הפיס, חממת סם שפיגל, סרטי יונייטד קינג וקרן המבורג.
הסרט מבוסס במידה מסוימת על ילדותו של יוצרו, פיני טבגר. גם הוא גדל עם אם חד-הורית שעלתה לישראל מברית המועצות וגם הוא נמשך בילדותו ליהדות כתוצאה מקשר עם שכנו חסיד חב"ד.
הליהוק נעשה על ידי חמוטל זרם. לטענת טבגר הוא ידע מראש באיזה שחקנים הוא מעוניין לתפקידים הראשיים. הוא בחר במיכה פרודובסקי לתפקיד הילד כיוון שהוא דומה לו במראהו החיצוני וברקע שלו כילד שעלה מרוסיה. הילד התנגד לשחק בסרט, אך לאחר שטבגר ערך לו מבחן משחק קצר הוא הבין שיש לו יכולות משחק והצליח לשכנעו לשחק את דמותו של פנחס.
הפקת הסרט > שם הסרט

שם הסרט לקוח ממשפט הנאמר בסרט. בעת שתמרה האם ושמעון החסיד נוסעים במכוניתו, היא שואלת אותו: "איך זה שגבר דתי כמוך ... לא נשוי?" שמעון משיב: "אצלנו חתונה זה ב"שידך", ואני ... כנראה רוצה יותר ממה שמגיע לי". חנה בראון, מבקרת הקולנוע של ג'רוזלם פוסט, רואה בשם הסרט כביטוי לכך ששלושת גיבוריו שואפים לחיים טובים ומתאימים יותר לשאיפותיהם, יותר ממה שהחברה הסובבת מייעדת להם.