stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מנזר אלקובאסה
היסטוריה

מנזר אלקובאסה הוא אחד המבנים הראשונים הקשורים למסדר הציסטרציאני בפורטוגל. הוא נוסד בשנת 1153 כמתנה מהמלך הפורטוגלי הראשון, אפונסו הראשון או אפונסו אנריקש (1112–1185) לברנאר מקלרבו, לאחר שהמלך כבש את העיר סנטרם (אנ') מהמורים במרץ 1147. הבסיס של המנזר היה חלק מאסטרטגיה רחבה יותר של המלך אפונסו הראשון להגדיר את סמכותו ולקדם את הקולוניזציה של אדמות שנכבשו זמן קצר קודם לכן מהמורים במהלך ה"רקונקיסטה קריסטה" או הרקונקיסטה.
הבנייה החלה בשנת 1178, כ-25 שנים לאחר שהנזירים הציסטרציאנים הראשונים התיישבו באזור אלקובאסה. בתחילה הנזירים גרו בבתי עץ, והם עברו למנזר החדש שנבנה רק בשנת 1223. כנסיית המנזר עצמה הושלמה ב-1252. הכנסייה והמנזר הסמוך הם הדוגמאות המוקדמות ביותר לאדריכלות גותית אמיתית בפורטוגל, והכנסייה עצמה הייתה הגדולה ביותר בפורטוגל בזמן השלמתה. בסוף המאה ה-13 הושלמה הבנייה של מתחם גדול זה בתקופת ימי הביניים, כאשר המלך דיניש הראשון (1261–1325) הורה על בנייתו של הקלויסטר הגותי, הידוע גם כקלויסטר הדממה.
הנזירים הקדישו את חייהם למדיטציה דתית, ויצרו כתבי יד מוארים (אנ') בסקריפטוריום. הנזירים מהמנזר כתבו את ההיסטוריה המהימנה המוקדמת של פורטוגל בסדרת ספרים. הספרייה באלקובאסה הייתה אחת מספריות ימי הביניים הפורטוגזיות הגדולות ביותר, אך היא נבזזה על ידי הצרפתים שפלשו לפורטוגל במסגרת מלחמת חצי האי ב-1810, ופריטים רבים נגנבו בהתפרעות אנטי-כנסייתיות ב-1834, כאשר המסדרים הדתיים בפורטוגל פורקו. שרידי ספריית המנזר, כולל מאות כתבי יד מימי הביניים, נשמרים היום בספרייה הלאומית של פורטוגל (אנ') בליסבון.
במהלך ימי הביניים הפך המנזר במהירות לכוח פוליטי רב עוצמה ובעל השפעה בתוך ממלכת פורטוגל. המנזר היה בעלים של שטחי חקלאות נרחבים אותם פיתח, ולאב המנזר הייתה השפעה על אזור נרחב. בית ספר ציבורי נפתח בשנת 1269. ניתן לאמוד את חשיבותו של המנזר בעובדה שמלכים רבים נקברו כאן במאות ה-13 וה-14. המלכים אפונסו השני ואפונסו השלישי ומלכותיהם אוחאקה מקסטיליה (אנ') וביאטריס מקסטיליה (אנ') קבורים כאן, כמו גם המלך פדרו הראשון ופילגשו, אינש דה קשטרו, שנרצחה בהוראת אביו של פדרו, המלך אפונסו הרביעי. לאחר שהוכתר למלך, הזמין פדרו שני קברים גותיים מפוארים עבורו ועבור הפילגש שלו, ואת שניהם עדיין ניתן לראות בתוך כנסיית המנזר.
בתקופת שלטונו של מנואל הראשון, נוספה קומה שנייה לקלויסטר ונבנה חדר תשמישי הקדושה חדש, בעקבות הסגנון הפורטוגזי הגותי המאוחר האופייני המכונה "גותיקה מנואלינית". המנזר הורחב עוד במאה ה-18, עם הוספת קלויסטר ומגדלים חדשים לכנסייה, אם כי המבנה מימי הביניים השתמר ברובו. בתקופת הבארוק, הנזירים התפרסמו בזכות פסלי החימר שלהם, רבים מהם עדיין נמצאים בתוך המנזר. אריחים וקישוטי מזבח (אנ') משוכללים השלימו את עיטור הכנסייה.
רעידת האדמה הגדולה בליסבון בשנת 1755 לא גרמה לנזק משמעותי למנזר, אף על פי שחלק מחדר תשמישי הקדושה וכמה מבנים קטנים יותר נהרסו. נזק גדול בהרבה נגרם על ידי פלישת כוחות צרפת בשנים הראשונות של המאה ה-19 במהלך מלחמת חצי האי, חלק מהמלחמות הנפוליאוניות. בנוסף לביזת הספרייה, הם שדדו את הקברים וגנבו ושרפו חלק מהקישוט הפנימי של הכנסייה. ב-1834, עם פירוק המנזרים בפורטוגל (אנ'), עזבו אחרוני הנזירים את המנזר.
מנזר אלקובאסה סווג כמונומנט לאומי ב-1 בינואר 1907 ונכלל באזור ההגנה המיוחד ב-16 באוגוסט 1957.
אמנות ואדריכלות

מנזר אלקובאסה נבנה בסגנון גותי מוקדם, ומייצג את הגעתו של סגנון זה לפורטוגל. הכנסייה ומבנים מרכזיים אחרים נבנו משנת 1178 ועד סוף המאה ה-13. הכנסייה נחנכה בשנת 1252. בהתאם לכללי המסדר הציסטרציאני, המבנים המקוריים של המנזר נבנו בקווים ארכיטקטוניים ישרים, ללא כל עיטור מלבד עיטורי חלק מכותרות העמודים ופסל של מריה הבתולה.
אמנות ואדריכלות > המבנה מבחוץ

לחזית הראשית של המנזר יש שני אגפים בסגנון פשוט עם הכנסייה באמצע. חזית הכנסייה היא שילוב של סגנונות: השער הראשי וחלון הרוזטה שמעל היו חלק מהכנסייה המקורית, בעוד שהפסלים ושני המגדלים באגפים נוספו בתחילת המאה ה-18. בקירות הצדדיים של הכנסייה יש שינות ובאפסיס יש שמונה תמיכות דואות כדי לתמוך במשקל הקמרון של האפסיס, מאפיין אופייני לאדריכלות הגותית.
אמנות ואדריכלות > פנים הכנסייה

האדריכל (ים) הראשונים של הכנסייה, כנראה ממוצא צרפתי, חיקו את התכנון של מנזר קלרבו (כיום הרוס ברובו), אשר הוקם על ידי ברנאר מקלרבו בשנת 1115. הכנסייה היא בניין בצורת צלב לטיני עם זרועות טרנספט בולטות ושלוש מעברים. המעברים הצדדיים של הספינה גבוהים (20 מטר) כמו הספינה המרכזית, שיחד עם רוחבה הצר היחסית של הכנסייה (17 מטר) ואורכה הגדול (106 מטר) משדרים רושם של מונומנטליות. אלקובאסה נותרה, לאחר 800 שנה, הכנסייה הפורטוגזית הגדולה ביותר. הדגש על הגובה בבניין הוא מאפיין גותי טיפוסי.
העמודים והקירות נטולי עיטור, כנדרש בכנסיות ציסטרציאניות, ופנים הכנסייה מואר מאוד על ידי שורות של חלונות בקירות וחלונות רוזטה בחזית הראשית ובזרועות הטרנספט. הקפלה הראשית, כמו זו של קלרבו, מוקפת בגלריה (אמבולטוריום) ויש בה סדרה של קפלות שקורנות ממנה. המעברים מכוסים בקמרון גותי פשוט.
אמנות ואדריכלות > קברים מלכותיים

בטרנספט של הכנסייה ממוקמים קברי המלך פדרו הראשון ופילגשו, אינש דה קשטרו, שנרצחה ב-1355 בהוראת אביו של פדרו, המלך אפונסו הרביעי. לאחר שהפך למלך הורה פדרו להעביר את שרידיה של אהובתו לקברה באלקובאסה, ולפי אגדה פופולרית, הכתיר אותה כמלכת פורטוגל והורה לחברי בית המשפט לחלוק לה כבוד על ידי נשיקת ידה המרקיבה.
צמד הקברים המלכותיים האלה באלקובאסה, שיוצריהם אלמונים, הם בין היצירות הטובות ביותר של פיסול גותי בפורטוגל. הקברים נתמכים על ידי אריות, במקרה של המלך, וחצי-גברים חצי-בהמות, במקרה של אינש, ושניהם נושאים את הדמויות השוכבות של הנפטר בסיוע קבוצת מלאכים. דפנות קברו של פדרו מעוטרות בצורה מפוארת בתבליטים המציגים סצנות מחייו של ברתולומאוס הקדוש, כמו גם סצנות מחייהם של פדרו ואינש. קברה מעוטר בסצנות מחייו של ישו, כולל הצליבה, ועם יום הדין.
אמנות ואדריכלות > הקפלה של ברנאר הקדוש

קפלה זו, הממוקמת בצד הדרומי של הטרנספט, כוללת קבוצה פיסולית המתארת את "מותו של ברנאר הקדוש", אחת היצירות הטובות ביותר שהכינו נזירי אלקובאסה מהמאה ה-17. בכל צד של הקפלה קבורים המלכים אפונסו השני ואפונסו השלישי.
אמנות ואדריכלות > הפנתאון המלכותי

מהזרוע הימנית של הטרנספט מגיעים לפנתאון המלכותי, חדר שנבנה בסוף המאה ה-18 בסגנון התחייה הגותית, בהיותו הארכיטקטורה הנאו-גותית הקדומה ביותר בפורטוגל.
בפנתאון המלכותי ישנם הקברים מהמאה ה-13 של שתי מלכות פורטוגל, אוחאקה מקסטיליה וביאטריס מקסטיליה, שהיו נשואות בהתאמה למלכים אפונסו השני ואפונסו השלישי. ישנם קברים קטנים יותר של נסיכים לא מזוהים. הקבר המרשים ביותר הוא זה של המלכה אוחאקה (מתה ב-1220), קבר מעוטר עשיר בסגנון רומנסקי מאוחר. תבליט המראה את המלכה נראה מעל הקבר, והצדדים מעוטרים בשליחים מתחת לגלריה מקושתת עגולה. תבליטים אחרים מראים את המלך, מוקף בילדיהם, אבלים על המלכה המנוחה, כמו גם ישו מוקף במנדורלה (אנ') וסמלי ארבעת המבשרים. קברים אחרים מעוטרים בשפע בערבסקות בסגנון מודחאר-רומנסקי, כמו גם בשליחים.
אמנות ואדריכלות > חדר תשמישי הקדושה

מהאמבולטוריום ניתן להגיע אל חדר תשמישי הקדושה של הכנסייה. חדר תשמישי הקדושה נבנה בסגנון גותיקה מנואלינית בתחילת המאה ה-16, אך היה צורך לבנותו מחדש לאחר רעידת האדמה של 1755. המסדרון המוביל אל חדר תשמישי הקדושה, מכוסה בקמרון צלעות מנואליני מרהיב, והשער אל חדר תשמישי הקדושה שרדו את רעידת האדמה. השער ממוסגר על ידי ענפי צמחים שזורים זה בזה הנושאים את שלט האצולה של פורטוגל.
אמנות ואדריכלות > חדר המלכים

בחדר זה, הממוקם קרוב לכניסה לכנסייה, יש סדרה של פסלים מהמאה ה-17–18 המייצגים את מלכי פורטוגל. הקירות מעוטרים באריחים מהמאה ה-18 בכחול-לבן המספרים את ההיסטוריה של מנזר אלקובאסה, מאז הקמתו על ידי המלך הפורטוגלי הראשון, אפונסו אנריקש.
אמנות ואדריכלות > אולם השינה

אולם השינה הוא חדר גותי גדול שבו ישנו הנזירים יחד; רק אב המנזר הורשה לקבל חדר משלו. במאה ה-16 החלל חולק לתאים בודדים. בשנות ה-30 נהרסו קירות התאים.
אמנות ואדריכלות > הרפקטוריום

הרפקטוריום היה החדר שבו אכלו הנזירים את ארוחותיהם מדי יום. בזמן שהם אכלו, אחד הנזירים קרא בקול קטעים מהביבליה מדוכן המטיף, שבאלקובאסה היה מוטמע באחד הקירות. הגישה לדוכן נעשית דרך גלריה מקושתת עם גרם מדרגות. הדוכן הוא אחד המבנים האדריכליים ההרמוניים ביותר של המנזר. בדומה לאולם השינה, גם ברפקטוריום יש עמודים רבים המפרידים בין מעברים והוא מכוסה בקמרון צלעות בסגנון גותי מוקדם.
אמנות ואדריכלות > קלויסטר הדממה

הקלויסטר של המנזר נבנה בתקופת שלטונו של המלך דיניש הראשון ובחסותו. זהו אחד מהקלויסטרים הציסטרסיאניים הגדולים באירופה. העמודים שלו מעוטרים בכותרות עם מוטיבים של בעלי חיים וצמחים. הבנאי היה האדריכל הפורטוגלי דומינגו דומינגש (Domingo Domingues). באולם המזרקה הגותי יש אגן מים אלגנטי מתקופת הרנסאנס, המעוטר במוטיבים מתקופת הרנסאנס, כולל הסמל של המנזר. הקומה השנייה של הקלויסטר, בסגנון מנואליני כפי שמתגלה בעמודים המפותלים האופייניים לו, נבנתה בתחילת המאה ה-16.
אמנות ואדריכלות > בית המועצה

בית המועצה הוא חדר שבו התכנסו הנזירים כדי לדון בענייני היומיום הנוגעים למנזר, והיה החדר החשוב ביותר אחרי הכנסייה. ההתכנסות היומית שלהם התחילה בהאזנה לקריאת פרק מתקנון בנדיקטוס הקדוש. הכניסה לבית המועצה היא דרך שער בסגנון רומנסקי עם שני חלונות דומים בכל צד. החדר מלא כעת בפסלי בארוק שיצרו הנזירים עבור הקפלה הראשית של הכנסייה.
אמנות ואדריכלות > מטבח

מטבח המנזר נבנה וחופה באריחים באמצע המאה ה-18. הארובה המרכזית עצומה, נתמכת בשמונה עמודי ברזל. מים ודגים טריים הופנו מהנהר אלקואה (אנ') אל האגן במטבח דרך תעלה שנבנתה במיוחד.
הערות שוליים

↑  Monastery of Alcobaça Monastery of Alcobaça
1 2  "World Heritage - Monastery of Alcobaça". www.mosteiroalcobaca.gov.pt (בפורטוגזית).
1 2 3  "Space and Time - Monastery of Alcobaça". www.mosteiroalcobaca.gov.pt (בפורטוגזית).
↑  "National Monument - Monastery of Alcobaça". www.mosteiroalcobaca.gov.pt (בפורטוגזית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007596962905171  GND: 4315209-0  LCCN: n85369799  NKC: ko20211121897  SUDOC: 031187218  VIAF: 141972723   WorldCat (עם VIAF): 141972723
אלכסנדר מקלאוד

| --- | --- |
 לידה:  שנות ה־80 של המאה ה־18 
 פטירה:  11 ביוני 1840 
 
אלכסנדר רודריק מקלאוד (Alexander Roderick McLeod‏, 1782 – 11 ביוני 1840) היה סוחר פרוות וחוקר ארצות באמריקה הצפונית הבריטית שהחל את דרכו בחברת צפון מערב (אנ') (בראשי תיבות NWC) בשנת 1802.
מקלאוד הפך לסוחר ומנהיג קבוצה (בריגדה) בחברת מפרץ הדסון (HBC), בראשות סר ג'ורג' סימפסון (אנ'), לאחר שה-NWC התמזג לתוכה בשנת 1821. הוא היה פעיל מאוד בגיבוש תפקיד ה-HBC באזור הפסיפיק נורת' וסט והיה לו תפקיד מכריע במשלחת הארקטית של ג'ורג' באק (אנ'), כמו גם בהקמת שביל סיסקיו בין פורט ונקובר לעמק סקרמנטו של קליפורניה.
מבסיסו בפורט ונקובר, מקלאוד חקר את הנהרות אומפקווה ורוג בשנים 1826–1828, והכין את הבריגדה שלו ליציאה נוספת ביולי 1828 כאשר מגלה הארצות האמריקני ג'דדיה סמית הגיע לשם לאחר שרוב חבריו נרצחו על ידי בני האומפקווה באורגון. המנהל הראשי של פורט ונקובר ג'ון מקלפלין (אנ') הקצה מחדש את החטיבה של מקלאוד, כולל הגשש והמתורגמן מישל לפרמבואז (אנ'), לחזור עם סמית לנהר האומפקווה כדי לחפש ניצולים ולנסות לאסוף את הסוסים, הפרוות והאספקה של סמית. חלק גדול מהציוד של סמית נאסף, כולל היומן שלו ושל האריסון רודג'רס, הפקיד של סמית, אבל 15 מתוך תשעה עשר אנשיו של סמית נרצחו. המפות של סמית עזרו למקלאוד במסעות המחקר המאוחרים יותר לצפון קליפורניה.
בעיני ה-HBC היה אלכסנדר מקלאוד אדם בעל דעות עצמאיות, אך היה עובד חשוב ששירת את החברה במגוון מסגרות. דלגו עליו כשהיה צריך לבחור מנהל ראשי (chief factor), משהו שהוא ציפה לקבל והרגיש שהרוויח. ג'ון באלנדן (John Ballenden), שנישא לשרה, בתו של מקלאוד מנישואיו לאישה אינדיאנית, אכן השיג תפקיד זה בחברה.
אגם מקלאוד (McLeod lake) בסטוקטון בקליפורניה נקרא על שמו, וכך גם הנהר מקלאוד.
הערות שוליים

↑  Mackie, Richard Somerset (1997). Trading Beyond the Mountains: The British Fur Trade on the Pacific 1793-1843. Vancouver: University of British Columbia (UBC) Press. p. 66. ISBN 0-7748-0613-3.
1 2  biographi.ca, Alexander Roderick McLeod
הבעיה שכולנו חיים איתה

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  נורמן רוקוול
 תאריך יצירה:  1965 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  150 ס״מ 
 גובה:  91 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  NRM.1975.01 (מוזיאון נורמן רוקוול) 
 מיקום:  מוזיאון נורמן רוקוול סטוקברידג' מסצ'וסטס
 
מרשלים מלווים את הילדה האפרו-אמריקאית רובי ברידג'ס בדרכה חזרה מבית הספר היסודי ע"ש ויליאם פרנץ בניו אורלינס, 14 בנובמבר 1960
הבעיה שכולנו חיים איתה (באנגלית: The Problem We All Live With) הוא ציור מעשה ידי האמן האמריקאי נורמן רוקוול משנת 1964. בציור נראית ילדה קטנה הולכת לבית הספר, מוקפת בארבעה נציגים של שלטון החוק, שניים מקדימה ושניים מאחור. ברקע נראה קיר מלוכלך מעגבניות שהושלכו לעבר הילדה בת השש, בדרכה לכיתה א'. הציור, המוצג במוזיאון ע"ש נורמן רוקוול בסטוקברידג' שבמסצ'וסטס, נחשב לדימוי אייקוני של התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח.
הציור, שמן על בד בגובה 36 אינץ' (91 סנטימטרים) וברוחב 58 אינץ' (150 סנטימטרים), מבוסס על סצנה מציאותית. הוא מתאר את רובי ברידג'ס, ילדה אפרו-אמריקאית בת שש, בדרכה לבית הספר היסודי ע"ש ויליאם פרנץ – בית ספר ציבורי שכל תלמידיו לבנים – ב-14 בנובמבר 1960, במהלך משבר האינטגרציה בבתי הספר בניו אורלינס (על רקע פסק דין בראון נגד מועצת החינוך). בגלל איומים על חייה, היא מלווה בארבעה סגני מרשלים; הציור ממוסגר כך שראשיהם נחתכים בכתפיים. הילדה חולפת על פני קיר שהושחת בגרפיטי גזעני: על הקיר נכתבה המילה Nigger (כינוי גנאי אתני המופנה בדרך כלל כלפי אנשים שחורים, בעיקר אפרו-אמריקאים) והאותיות "KKK". בתמונה נראית גם עגבנייה מרוסקת ומנותצת שנזרקה על הקיר. המפגינים הלבנים אינם נראים לעין, שכן הצופה מביט בזירה מנקודת מבטם.
היסטוריה

הציור פורסם במקור כתמונת אמצע ב-14 בינואר 1964 במגזין "לוק". רוקוול סיים את חוזהו בעיתון "סאטרדיי איבנינג פוסט" בשנה הקודמת בגלל תסכול מהגבולות שהמגזין הציב לביטוי הנושאים הפוליטיים והחברתיים שאותם ביקש לצייר. המגזין "לוק" הציע לו חירות אמנותית לנושאים החברתיים שבהם הביע עניין, כולל זכויות אזרח ושילוב גזעי. רוקוול בחן נושאים דומים בציוריו כמו ציורו "צדק דרומי" (רצח במיסיסיפי) ו-"הילדים החדשים בשכונה" ; ציוריו אלה והציור "הבעיה שכולנו חיים איתה" מציבים אנשים אפרו אמריקאים במרכז, כגיבורים יחידים, במקום כמשקיפים, כחלק מסצנות קבוצתיות, או בתפקידי עבדים. כמו הציור "הילדים החדשים בשכונה", הציור "הבעיה שכולנו חיים איתה" מתאר גיבורה ילדה שחורה. כמו הציור "צדק דרומי", רוקוול השתמש בניגודים חזקים בהירים-כהים כדי לקדם את הנושא הגזעי דרך הציור.
בעוד שנושא הציור היה בהשראת רובי ברידג'ס, רוקוול השתמש בנערה מקומית, לינדה גאן, כמודל לציורו. הוא נעזר גם בבת דודתה, אניטה גאן. את אחד מהמרשלים דגמן לציור ויליאם אובנהין.
לאחר פרסום העבודה קיבל רוקוול מכתבי נאצה רבים שבהם הואשם "בבגידה בגזע הלבן".
מורשת

על פי הצעת רובי ברידג'ס, הנשיא ברק אובמה תלה את הציור בבית הלבן, במסדרון מחוץ לחדר הסגלגל, מיולי עד אוקטובר 2011. ההיסטוריון לאמנות ויליאם קלוס כתב, "מילת ה-N שם [=Nigger] – בהחלט עוצרת אותך. יש סיבה מציאותית לציור הגרפיטי כמטושטש, [אבל] זה גם ממש באמצע הציור. זהו ציור שלא ניתן היה לתלות ולו לזמן קצר במרחבים הציבוריים [של הבית הלבן]. אני די בטוח בזה".
הציור שימש את עורך דינו של או. ג'יי. סימפסון במהלך משפטו. העו"ד ג'וני קוקראן קיווה לעורר את אהדתם של המושבעים, שהיו בעיקר שחורים, בכך שהוא כלל "משהו שמתאר את ההיסטוריה האפרו-אמריקאית".
הערות שוליים

↑  Solomon, Deborah (2013). American Mirror: The Life and Art of Norman Rockwell. New York: Farrar, Straus and Giroux. pp. 378. ISBN 9780374113094.
1 2  ""The Problem We All Live With," Norman Rockwell, 1963. Oil on canvas, 36" x 58". Illustration for "Look," January 14, 1964. Norman Rockwell Museum Collection. ©NRELC, Niles, IL". Norman Rockwell Museum. נבדק ב-2011-08-26.
1 2  Halpern, Richard (2006). Norman Rockwell: the underside of innocence. University of Chicago Press. pp. 124–31.
↑  Greene, Bob (4 בספטמבר 2011). "America's glory in a civil rights painting". CNN. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "O say, can you see". The Economist. 25 בדצמבר 1993 – 7 בינואר 1994. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Grant, Daniel (24 ביולי 1989). "Exhibit Offers Clues to Rockwell's Sentiments". Christian Science Monitor. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Exile on Main Street". The Economist. 2 בדצמבר 1999. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Claridge, Laura P (2001). Norman Rockwell: A Life. Random House.
↑  https://www.nrm.org/2019/10/remembering-lynda-jean-gunn/
1 2  Carson, Tom (19 בפברואר 2020). "The true story of the awakening of Norman Rockwell". Vox (באנגלית). נבדק ב-27 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Gerstein, Josh (24 באוגוסט 2011). "Norman Rockwell painting sends rare White House message on race". Politico. p. 1, 2. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Bernstein, Richard, "Shedding Light on How Simpson's Lawyers Won", The New York Times, October 16, 1996.
אביגדור שנפלד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  אוקטובר 1880 שיטי, הונגריה 
 פטירה:  1 בינואר 1930 (בגיל 49) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  ? – 1 בינואר 1930 
 
הרב ד"ר אביגדור שנפלד (לעיתים: שיינפלד, בלעז: VIiktor Schönfeld; ה'תרמ"א, א' בטבת ה'תר"ץ; אוקטובר 1880 – 1 בינואר 1930) היה רב אנגלי, איש חינוך ומחבר ספרים, מראשי ומייסדי תנועת המזרחי באנגליה והמנהל הראשון של רשת בתי הספר שלה בארץ ישראל, מייסד ומנהל התאחדות קהלות החרדים בלונדון (ה-UOHC), ועוד.
ביוגרפיה

נולד בשנת ה'תרמ"א (אוקטובר 1880) בשיטי (אנ') שבהונגריה לאביו ר' יעקב (נפטר בשנת ה'תרפ"א). משפחתו מיוחסת לרבי עקיבא אייגר וחתנו החתם סופר. קיבל חינוך תורני וכללי. למד אצל הרב יצחק שווייגר בטופולצ'אני ואחר כך אצל הרב שמחה בונם סופר בישיבת פרשבורג, שם גם נסמך לרבנות. במקביל השלים את בחינות הבגרות בגימנסיה המקומית. למד חינוך באוניברסיטת גיסן ואוניברסיטת וינה והשלים דוקטורט. באותה עת היה מראשי ועד הפעולה של האגודה הציונית "אהבת ציון".
שימש שנה כרב בית הכנסת "מונטיפיורי" בווינה.
ביוגרפיה > בלונדון

בשנת ה'תרס"ט (1909), בגיל 29, היגר לאנגליה וכיהן ברבנות בלונדון כרב הראשון ב"נורת' לונדון בית מדרש", קהילה שייסדו משפחות חרדיות מהונגריה וגרמניה (בין המייסדים – מיכאל לוי, חתנו של רש"ר הירש), ואשר נקראה לימים תחת הנהגתו "קהילת עדת ישראל". הקים מפעלי חינוך לנוער ו"חברת בן זכאי" לצעירים. בתקופת מלחמת העולם הראשונה סייע בהשגת אוכל כשר לשבויי מלחמה וכן ליהודים ששירתו בצבא הבריטי, ביניהם מבני קהילתו.
ביוגרפיה > בתנועת המזרחי

לאחר פרסום הצהרת בלפור, לצד הרב ד"ר יוסף צבי הרץ, היה ממייסדי תנועת המזרחי באנגליה ושימש כראש הוועד הזמני המרכזי שלה בלונדון. בינואר 1920 (ה'תר"ף), בוועידה העולמית של המזרחי באמסטרדם, נבחר לשמש חבר המרכז העולמי של התנועה. באותה שנה השתתף בכנס יסוד של אגודות המזרחי שנערך בקושיצה.
בתחילת שנת ה'תרפ"א (1920), עם העברת המרכז העולמי של המזרחי לירושלים, התפטר מכהונתו במרכז, עלה לארץ ישראל ועמד בראש רשת בתי הספר של התנועה בארץ. לימד תקופה בבית המדרש למורים של המזרחי. כעבור כשנה – משלא נתמלאה דרישתו לביטול הסכם שערכה תנועת המזרחי למימון מוסדות החינוך מכספי קרן היסוד, וכן משמאמציו לחיזוק הקשר בין המזרחי ובין אגודת ישראל לא עלו יפה – התפטר מתפקידו ושב ללונדון ל"עדת ישראל".
על השתתפותו של הרב שנפלד בוועידת המזרחי באמסטרדם כתב הרב מאיר בר-אילן, מראשי התנועה:
הרב שנפלד היה איש חדש בתוך המחנה, במידה מסוימת אדם שעמד מן החוץ, במחנה המתנגד. אבל מיד בכניסתו עשה רושם באישיותו, בפיקחותו, בכוח דיונו ובבור־לבו. אף היה נואם מצוין, והשפה הגרמנית, שהיתה על פי רוב מדוברת ונשמעת באותה אסיפה, שגורה היתה בפיו. וכשעמד על בימה גבוהה, כמו שהיה מסודר שם, השפיע גם בקומתו ובמראה פניו. הוא היה אחד הכוכבים, שעלה על שמי ה"מזרחי" ודעך שלא בעתו.
ביוגרפיה > התאחדות קהלות החרדים (ה-UOHC)

לאחר סיום תקופתו בתנועת המזרחי פרש שנפלד מן העיסוק הפוליטי והתמקד בעבודת החינוך באנגליה ובלונדון עירו, בין השאר באמצעות הקמת מרכזי חינוך סמוך לבתי הכנסת ברחבי המדינה, על פי גישת תורה עם דרך ארץ. בשנת ה'תרפ"ו (1926) הקים את התאחדות קהלות החרדים בלונדון (ה-UOHC). כן ייסד את "איגוד ארגוני הנוער האורתודוקסי" בלונדון ועסק בחיזוק שמירת השבת.
במסגרת איחוד קהילות החרדים תכנן הקמת רשת בתי ספר תיכוניים יהודיים, ובחודשי חייו האחרונים הקים בצפון לונדון את בית הספר הראשון במתכונת זו. מפעליו החינוכיים השפיעו מאוד והיו חלוציים בזמנם. הרב בנימין זאב יעקבזון טען כי במבט רחב הרב ד"ר שנפלד ”ייסד בכוחו הגדול את האורתודוכסיה האנגלית”. הוציא לאור ספר ללימוד השפה העברית בשם "שפת משה", שנפוץ מאוד באנגליה ואשר תורגם גם לצרפתית. כתב גם שירה בעברית ובגרמנית.
הרב ד"ר שנפלד נפטר בדמי ימיו, בא' בטבת ה'תר"ץ (1 בינואר 1930), בהיותו כבן 50. בהלווייתו השתתפו המונים, ביניהם הרב צבי הירש פרבר, צירי הפרלמנט האנגלי, ראשי בתי הכנסת בלונדון ועוד.
חיים אישיים

נישא לרחל לאה (אלה) לבית שטרנברג. בנו, הרב ד"ר שלמה שנפלד (ה'תרע"ב-ה'תשמ"ד; 1912–1984), ירש את מקומו בהנהלת התאחדות קהלות החרדים בלונדון (ה-UOHC). בתקופת מלחמת העולם השנייה ואחריה הציל במסירות נפש מאות יהודים.
לקריאה נוספת

הרב אליעזר מאיר ליפשיץ, 'ד"ר אביגדור שינפלד ע"ה', בתוך: כתבים, כרך ג, ירושלים תשי"ז, עמ' רפט-רצ
הרב אברהם יצחק הכהן קוק, 'הרב ד"ר אביגדור שנפלד', בתוך: מאמרי הראיה, ירושלים תשמ"ד, עמ' 389–390 [פורסם לראשונה בההד [ה,ו], תר"ץ]
גאולה בת יהודה, 'שיינפלד אביגדור', בתוך: אנציקלופדיה של הציונות הדתית, כרך ה, ירושלים תשמ"ג, עמ' 771–772
הערות שוליים

↑  אגרות הרב מאיר בר-אילן, כרך א, עמ' 110.
↑  ערים ואמהות בישראל כרך ז – ברטיסלבה (פרשבורג), יהודה ליב מימון (עורך), ירושלים תש"ך, עמ' 118, 121.
↑  ראו: שלמה שפיצר, קהילות אוסטריה, ירושלים תשע"ז, עמ' 202.
↑  ראו: הרב ד"ר ישעיה ישי גרינפלד, ד"ר יצחק לוי ז"ל, בתוך: המעין [יד,ב], טבת תשל"ד, עמ' 79.
↑  מצפה – שנתון "הצופה" לשנת תשי"ג, ירושלים תשי"ג, עמ' תצג-תצה; אגרות הרב מאיר בר-אילן, כרך א, נתנאל קצבורג (עורך), רמת גן תשל"ו, מבוא עמ' 29.
↑  אגרות הרב מאיר בר-אילן, כרך א, עמ' 117
↑  ערים ואמהות בישראל כרך ז – ברטיסלבה (פרשבורג), יהודה ליב מימון (עורך), ירושלים תש"ך, עמ' 141.
↑  ראו: אגרות הראיה ד, מכון הרצי"ה תשע"ח, עמ' רפה-רפו; גאולה בת יהודה, הרב מימון בדורותיו, ירושלים תשל"ט, עמ' 252–253.
↑  יהודה קיל, 'שבעים שנה לחינוך הדתי־לאומי בישראל', בתוך: ספר הציונות הדתית, כרך ב, עמ' 10.
↑  אהרן סורסקי, תולדות החינוך התורתי, בני ברק תשכ"ז, עמ' קכט-קל.
↑  ד"ר צבי א. קורצוייל, בתי הספר היהודיים באנגליה בקו עלייה, הצופה, 22 באוקטובר 1954
↑  בנימין זאב יעקובזון, זכרונות, ירושלים תשי"ג, עמ' 146.
↑  אבדות – אנגליה, בתוך: שערי ציון [י, א-ד], תשרי-טבת תר"ץ, עמ' קח.
↑  בנימין זאב יעקבזון, אשא דעי למרחוק, תשכ"ז, עמ' קעט-קפ; שלמה שפיצר, קהילות אוסטריה, ירושלים תשע"ז, עמ' ס-סא; טוביה פרשל, מאמרי טוביה, כרך ג, ירושלים תשע"ח, עמ' תצה-תצח.
↑  פורסם תחילה בעיתון הארץ: אליעזר מאיר ליפשיץ, ד"ר אביגדור שנפלד ע"ה, הארץ, 9 בינואר 1930.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463297005171  GND: 116348167X  ISNI: 0000 0000 6915 974X  LCCN: nr89006926  VIAF: 19524471   WorldCat (עם VIAF): 19524471
אברהם הוס

| --- | --- |

 לידה:  9 במאי 1924 לבוב, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 פטירה:  12 ביוני 2015 (בגיל 91) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס 
 שפות היצירה:  עברית 
 
אברהם הוס (9 במאי 1924 - 12 ביוני 2015) היה פרופסור חבר למטאורולוגיה במכון למדעי כדור הארץ באוניברסיטה העברית, משורר, סופר ומתרגם ישראלי.
ביוגרפיה

נולד בלבוב, גליציה, וגדל בגרמניה. ב-1933 עלה לארץ ישראל וגר בתל אביב. שירת כנוטר במסגרת המשטרה הבריטית, ולאחר מכן למד באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים למתמטיקה ולפיזיקה. בזמן לימודיו באוניברסיטה העברית שירת גם בפלוגת הסטודנטים ובחיל המדע. לאחר מכן, נסע לארצות הברית ללימודי התואר השלישי באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. בשנת 1961, לאחר סיום לימודי הדוקטורט, חזר לירושלים, והיה למרצה במכון למדעי כדור הארץ באוניברסיטה העברית. בשנת 1971 הועלה לדרגת פרופסור חבר.
עבודתו המדעית

הוס היה בין הראשונים שפיתחו מודלים נומריים של האטמוספירה, והשתתף בבניית המודל המטאורולוגי הראשון של השירות המטאורולוגי הישראלי.
הוא הנחה במשך השנים סטודנטים בעבודות גמר לתואר שני ובעבודות דוקטור. בין הסטודנטים שאותם הנחה ניתן למנות את עדית ארזי, משה גולדנברג, שושנה גרי, אליהו דורון, מרדכי סגל, קרל פיק ויצחק פליקס.
רבים מתלמידיו השתלבו בתפקידי מפתח באקדמיה ובשירות הציבורי בתחום המטאורולוגיה בישראל.
יצירתו הספרותית

במקביל לעבודתו המדעית, החל הוס לפרסם משנות הארבעים, שירים, סיפורים ומאמרי ביקורת.
הוס הוציא, כמשורר וכסופר, 5 ספרים, החל מספר שיריו הראשון, "באבן הקשה", שראה אור ב-1972, ועד ספרו האחרון "שירים" ב-2012.
בנוסף, ערך הוס עם אריה ליפשיץ, בתחילת שנות ה-70, את "ירושלים: שנתון לדברי ספרות ואמנות".
חוקר הספרות חנן חבר, שסיכם אחרי מותו של הוס, את דרכו בשירה, הדגיש כמה מוטיבים בשירתו:
"אני לא הייתי בפלמ"ח" - הוס נתן בשיריו ביטוי להתנגדותו לנחמה ולהגנה שאמורה להעניק "תרבות היחד" (התרבות הקולקטיביסטית של תנועות הנוער והפלמ"ח).
שירתו היא לירית ואליטיסטית (לעומת השירה הפופולרית המגויסת והנוחה לקליטה שהייתה מקובלת בשנות ה-40), ועמדתו מתנגדת לתרבות המוות והאלימות ששגשגה בשירה העברית של אותן שנים.
בשירתו ניכרות השפעות של המשורר הגרמני רילקה.
הלשון בשיריו היא לשון גבוהה, והוס נצמד לצורות מסורתיות של משקל וחרוז.
שירתו מזוהה עם הנאו-סימבוליזם בשירה העברית הארץ-ישראלית.
ספרי שירה ופרוזה שכתב

באבן הקשה, תל אביב, עם עובד, 1972 (שירים).
תנועות ועיצורים: שירים, תל אביב, יחדיו, 1984.
עכשיו - אז: שירים, ירושלים, הוצאת כרמל, 1998.
אמיתות לכאורה, בני ברק, הוצאת הקיבוץ המאוחד - ספרי סימן קריאה, 2009 (סיפורים).
שירים, תל אביב, קשב לשירה, 2012 (אחרית דבר: חנן חבר).
תרגומיו

הוס תרגם סיפורים, שירה, מחזות ומסות מאנגלית, מצרפתית ומגרמנית.
תרגומיו > פרוזה

היינריך בל, הרכבת נהגה לדייק (תרגם: אברהם הוס), גבעתיים, מסדה, 1982 (קובץ סיפורים מוקדמים)
אביגדור דגן, סיפורים ירושלמיים (תרגם: אברהם הוס), ירושלים, דביר, 1983 (מהדורה בעברית קלה יצאה לאור בעיבוד אלכס זהבי על-ידי המחלקה לחינוך ולתרבות יהודיים בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית, 1992)
מרלן האוזהופר (אנ'), הקיר (תרגם: אברהם הוס), תל אביב, ספרית פועלים, 1992.
קארין לינדרמן (גר'), דרכים הביתה (תרגם: אברהם הוס), תל אביב, ספרית פועלים, 1992 (רומן).