stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תוסף ברזל
סתירות

הסתירות תלויות לעיתים קרובות בחומר המדובר. רגישות יתר מתועדת לכל מרכיב ואינו זהה לכל התכשירים. בחלקם ניתן להשתמש עבור מחסור בברזל, אחרים רק עבור אנמיה מחוסר ברזל. חלקם יוצרים סתירה גם נגד דלקת מפרקים שגרונית.
אינטראקציות

אנשים עשויים להיות בעלי נטייה גנטית לספיגת יתר של ברזל, כפי שקורה לאנשים הסובלים מהמוכרומטוזיס תורשתי. בקרב האוכלוסייה הכללית, ל-1 מתוך 400 אנשים יש את הצורה ההומוזיגית של תכונה גנטית זו, ואחד מכל 10 אנשים יש את ההטרוזיגי שלה. אף אחד מהאנשים עם הצורה ההומוזיגית או ההטרוזיגית לא צריך ליטול תוספי ברזל. חומרים רבים אחרים מורידים את קליטת ספיגת הברזל שאינה חמורה. דוגמאות לכך הן טאנינים ממזונות, כמו תה ו-חומצה פיטית. צמחונים ובעיקר טבעונים נמצאים בסיכון מוגבר למחסור בברזל, כתוצאה משילוב של כמויות מוגבלות של ברזל בתזונה ובצורה הנספגת בצורה גרועה לצד תרכובות המגבילות עוד יותר את הספיגה. לאחר הארוחה, יש פחות תופעות לוואי אך יש גם פחות ספיגה בגלל אינטראקציה ושינוי דרגת חומציות. ככלל, מרווח של 2–3 שעות בין צריכת הברזל לזה של תרופות אחרות מהווה את המצב הרצוי, אך הוא פחות נוח לחולים ויכול להשפיע על התאימות.
היסטוריה

הכדורים הראשונים נקראו כדורים של בלוד, אשר נקראו על שם פ. בלוד (אנ') מבוצ'ייר (אנ'), הרופא הצרפתי שהציג והחל בשימוש בתרופות אלו כטיפול בחולי אנמיה.
דרכי שימוש

תוספי ברזל ניתן ליטול בשני אופנים, בליעה דרך הפה ובהזרקה.
דרכי שימוש > דרך הפה

ניתן ליטול תוסף ברזל דרך הפה באמצעות צורות שונות, כגון ברזל גופרתי (אנ'). זהו מלח הברזל הנפוץ ביותר ונמכר תחת שמות מותגים כמו פרטאב, פר-ברזל ו-Slow-FE. מכיל גם חומצה אסקורבית (ויטמין C), המגדילה את ספיגתם של מקורות ברזל שאינם חיידקים. ניתן ליטול פוליפפטיד מברזל (HEM) כאשר תוספי ברזל רגילים כמו סולפט ברזלי או פומראט ברזלי אינם נסבלים או נספגים. מחקר קליני הראה כי סוגים מסוימים של תוספי ברזל העלו את רמות הברזל בסרום פי 23 יותר מפומראט ברזלי על בסיס מיליגרם למיליגראם. חלופה נוספת היא גליצין סולפט, לה יש פחות תופעות לוואי במערכת העיכול. פרט נוסף אשר יוצא דופן בקרב תכשירים דרך הפה של תוספי ברזל הוא שלברזל בתכשיר זה זמינות ביולוגית אוראלית גבוהה מאוד, במיוחד בפורמולה הנוזלית. יש להעריך אפשרות זו לפני שנפנה לטיפול בהזרקה. נעשה שימוש בתכשיר זה במיוחד באנמיה של מחסור בברזל הקשורה לגסטריטיס אוטואימונית ודלקת הקיבה.
דרכי שימוש > בהזרקה

טיפול ברזל (תוך ורידי או תוך שרירית) ניתן כאשר הטיפול דרך הפה נכשל, ספיגה דרך הפה נפגעת קשות (על ידי מחלות או כאשר האדם לא יכול לבלוע) או נדרש שיפור מהיר (לדוגמה, לפני ניתוח אלקטיבי). טיפול בהזרקת תוסף ברזל יקר יותר מתכשירי ברזל דרך הפה ואינו מתאים בשליש הראשון להיריון. ישנם מקרים בהם הזרקת ברזל עדיפה על פני נטילת ברזל דרך הפה. למשל, מקרים בהם נטילת הברזל דרך הפה היא בלתי נסבלת, כאשר יש להגביר את ההמוגלובין במהירות (למשל לאחר לידה, לאחר ניתוח, לאחר עירוי), כאשר יש מצב דלקתי בסיסי (למשל מחלות מעי דלקתיות) או חולי כליות, היתרונות של הזרקת ברזל עולה בהרבה על הסיכונים. במקרים רבים, בשימוש בברזל תוך ורידי יש סיכון נמוך יותר לאירועים שליליים מאשר בעירוי דם וכל עוד האדם יציב זו אלטרנטיבה טובה יותר. בסופו של דבר מדובר בהחלטה קלינית המבוססת על הנחיות מקומיות.
ראו גם

ברזל
אנמיה
אנמיה מחוסר ברזל
לקריאה נוספת

Iron Deficiency and Overload: From Basic Biology to Clinical Medicine
Iron Deficiency Anemia: Recommended Guidelines for the Prevention, Detection, and Management Among U.S. Children and Women of Childbearing Age
Iron Deficiency: Pathogenesis, Clinical Aspects, Therapy
פנוקסימתילפניצילין

| --- | --- |

 
 שם IUPAC
 3,3-Dimethyl-7-oxo-6-(2-phenoxyacetamido)-4-thia-1-azabicyclo[3.2.0]heptane-2-carboxylic acid
 שמות מסחריים בישראל
 פן-רפא וי-ק רפאפן (בעבר)
 נתונים כימיים
 כתיב כימי:  C16H18N2O5S 
 מסה מולרית:  350.39
 נתונים פרמוקוקינטיים
 זמינות ביולוגית:  60%
 מטבוליזם:  כבדי
 זמן מחצית חיים:  30–60 דקות
 הפרשה:  כלייתית
 בטיחות
 מעמד חוקי:  תרופת מרשם
 קטגוריית סיכון בהריון:  קטגוריית סיכון B 
 דרכי מתן:  פומי
 מזהים
 קוד ATC:  J01CE02 
 מספר CAS:  87-08-1
 PubChem:  6869
 ChemSpider:  6607
 
פנוקסימתילפניצילין (Phenoxymethylpenicillin), או פניצילין V‏ (Penicillin V), הוא תרופה אנטיביוטית ממשפחת הפניצילין. התרופה, אשר נמצאת ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי, משמשת נגד זיהומים הנגרמים מחיידקים גראם-חיוביים, ובפרט Streptococcus.
פנוקסימתילפניצילין מסווג כפניצילין טבעי, ויציבותו בחומצה מאפשרת מתן פומי שלו. ניתן להחליף מתן של בנזילפניצילין בפנוקסימתילפניצילין ברוב המקרים שבהם סביר לטפל בזיהום בפניצילין פומי, למשל דלקת גרון סטרפטוקוקלית ושנית, אולם במקרים של זיהום מחיידקים גראם-שליליים, לא ניתן לעשות כן, מאחר שפנוקסימתילפניצילין פחות יעיל נגדם.
שימושים קליניים

פנוקסימתילפניצילין משמש לטיפול בזיהומים הנגרמים מנקדים גראם חיוביים, כגון Streptococcus pyogenes ומזנים רגישים לפניצילין של Streptococcus pneumoniae ו-Staphylococcus aureus, וכן מחיידקים אל-אווירניים מסוימים. למעשה, ההתוויות לטיפול בפנוקסימתילפניצילין זהות להתוויות לטיפול בבנזילפניצילין, ובתנאי שהטיפול הפומי שווה ערך לטיפול התוך-ורידי. זאת, למעט זיהומים הנגרמים מזני Haemophilus או Neisseria, שפנוקסימתילפניצילין פחות פעיל נגדם.
המינון המקובל למבוגרים הוא 1–4 ג' ביממה, המחולקים ל-3–4 מנות. בילדים המינון המקובל הוא 25–50 מ"ג לק"ג גוף ביממה המחולקים באופן דומה. באנשים עם אי-ספיקת כליות נדרשת התאמת המינון לתפקוד הכלייתי.
פנוקסמתילפניצילין משמש גם לטיפול מניעתי של הישנויות של קדחת שיגרונית ולמניעת התפרצויות של זיהומים מ-Streptococcus pyogenes.
מבנה כימי

פנוקסימתילפניצילין בנוי מחומצה 6-אמינופניצילנית שאליה מחוברים כשייר צדדי טבעת בנזן הקשורה לאטום חמצן וקבוצת מתילן. חומצה 6-אמינופניצילנית היא תרכובת אורגנית הבנויה משתי טבעות: המרובעת היא טבעת בטא לקטם, טבעת אמידית המכילה ארבעה אטומים, שהיא האתר הפעיל של התרופה המעכב את פעילות הטרנספפטידאז של החיידק, ואילו המחומשת הצמודה אליה היא תיאזולידין, שאליה קשורה קבוצת קרבוקסיל ושתי קבוצות מתיל.
מנגנון פעולה

מנגנון הפעולה של פנוקסימתילפניצילין, כמו גם של יתר הפניצילינים, נובע מעיכוב האנזים טרנספפטידאז על ידי הטבעת הבטא לקטמית. תפקידו של אנזים זה, שגם משמש חלבון קושר פניצילין (PBP), הוא לקשר בין יחידות הפפטידוגליקן הבונות את דופן התא החיידקי ומייצבות אותה. עיכוב בניית הדופן חושף את התא החיידקי ללחצים אוסמוטיים, ולבסוף לפירוקו.
פרמקוקינטיקה

בניגוד לבנזילפניצילין, פנוקסימתילפניצילין יציב למדי בסביבה חומצית, דבר המאפשר מתן פומי שלו. כאשר ניתן בצורת מלח אשלגן, ספיגתו לדם טובה יותר, והזמינות הביולוגית שלו עומדת על 60%. נטילה של התרופה יחד עם אוכל דוחה את הגעת התרופה לרמת שיא בדם, אולם אינה מפחיתה אותה.
בדם כ-80% מהתרופה נישאים על ידי חלבונים, ובפרט אלבומין. כאשר התרופה קשורה לאלבומין, היא אינה פעילה נגד חיידקים, אך זהו תהליך הפיך. התרופה מופרשת בכליה, אולם גם עוברת מטבוליזם בשיעור של כ-55%, וזמן מחצית החיים שלה עומד על 30–60 דקות.
תופעות לוואי

כבכל פניצילין, אלרגיה לפנוקסימתילפניצילין היא תופעת לוואי נפוצה, אשר טווח הביטוי שלה נע בין פריחה לאנפילקסיס.  תופעות לוואי נוספות המשותפות למשפחת הפניצילין כוללות היפוקלמיה, דלקת כליות אינטרסטיציאלית, נויטרופניה, דלקת מעי מקלוסטרידיואידס דיפיצילה, אנמיה המוליטית, מחלת הנסיוב הזר ופרכוסים.
תופעות לוואי היכולות לנבוע ממתן פומי של התרופה כוללות בחילה, הקאה, שלשול קל והשחרה של הלשון.
זן (בודהיזם)

| --- | --- |

 שורשים, סיווג והנהגה
 דת:  בודהיזם 
 זרם:  מהאיאנה 
 מייסד:  בודהידהרמה
 תאולוגיה, טקסטים וטקסים
 רעיונות עיקריים:  הדגשת חשיבותה של המדיטציה והמעטה בערכו של הלימוד האינטלקטואלי.
 ארגונים ופעילות
 מוסדות:  צ'אן בודהיזם, סון קוריאני, זן, זן טייוואני2 
 
גן בסגנון הזן בעיר אוסקה ביפן
זן (קאנג'י: 禅, רומאג'י: Zen) הוא שמו היפני של זרם בודהיסטי ממסורת המהאיאנה שהתפתח בסין, שם הוא נקרא צ'אן (סינית: 禪, פין-יין: Chán). זרם זה התפשט מסין למדינות נוספות במזרח אסיה, למשל לקוריאה, ליפן, ולווייטנאם. תורת הזן נפוצה כיום גם בעולם המערבי, וקיימים מרכזי זן רבים ברבות ממדינות העולם.
הזן מדגיש את חשיבותה של המדיטציה והבעתה בחיי היום יום כדי להגיע לנירוואנה, המכונה סאטורי ביפנית, וממעיט בערכו של לימוד אינטלקטואלי להשגת מטרה זו. על אף שנהוגים סגנונות מדיטציה רבים בזרם הזן (למשל מדיטציה בהליכה, באכילה ובזמן שירה), כל זרמי הזן שמים דגש מיוחד על מדיטציה בישיבה, המכונה ביפנית זאזן, שמטרתה "ראיית הדברים כפי שהם", כלומר הפנמה אישית ולא אינטלקטואלית של הרעיון הבודהיסטי בדבר "היעדר העצמי", ושאיפה למצוא פתרון לדוקהה.
הזן, בדומה לתורות אחרות במזרח אסיה, נחשב לעיתים כדת, לעיתים כדרך חיים ולעיתים כ-פילוסופיה. לאמונה באל או אלים אין תפקיד חשוב בזן, אך הזן אינו מניח או שולל את קיומה של ישות טרנסצנדנטית או בוראת כמו אלוהים, או את רעיונות הסמסרה והקארמה הקיימים בדתות ההודיות (כולל במסורות הטהרוואדה של הבודהיזם). יסודות אלו של תורת הזן אפשרו לו להתפשט במהירות לאזורים בעלי אמונות עממיות שונות במזרח אסיה, ובמאה העשרים הם גם אפשרו לזרם זה להתפשט למערב. החתירה להארה של בודהה נתפסת בזן כדבר מעשי, ולכן בזן, כמו בזרמים מהאיאנים אחרים, ישנה חתירה להארה מוחלטת, אך גם לקיום יום יומי על פי ההארה.
במדינות בהן הזן נפוץ, הוא השפיע רבות על האמנות, לרבות קליגרפיה, שירה, פיסול, תיאטרון, גינון ואדריכלות.
אטימולוגיה

המילה זן (רומאג'י: zen) היא הקריאה היפנית של הסימנית הסינית 禪 (פין-יין: Chán), שבמקור מבוטאת צ'אן. המילה צ'אן בתורה לקוחה מהמילה "ג'האנה" בפאלי (בפאלי: झान) או "דיהאנה" בסנסקריט (בסנסקריט: ध्यान) (אנ') שמשמעותן מדיטציה, מכיוון שזרם בודהיסטי זה בחר להדגיש את חשיבותה של המדיטציה.
בסינית המילה צ'אן מתייחסת לתרגול המדיטציה עצמו, בעוד המילה צ'אנז'ונג (סינית: 禪宗, פין-יין: Chánzōng) מתייחסת למסורת. ביפן לעומת זאת המילה זן מציינת את שם הזרם והמדיטציה קרויה זאזן (קאנג'י: 座禅).
בנוסף לשם הסיני ולשם היפני, במדינות אחרות בהן יש נוכחות זן באופן מסורתי נהוגים שמות שונים לזרם ולמייסדו. בקוריאה הזרם נקרא סוֹן ׁאו סאן (הנגול: 선, בתעתיק לטיני: Seon) ובווייטנאם טִייֵן (וייטנאמית: Thiền).
התפשטותו של הזן

לפי סיפורי המסורת, הזן נוסד בסין על ידי נזיר בודהיסטי מיתולוגי ממרכז אסיה או מהודו, המכונה בסנסקריט בודהידהרמה (מילולית: הדהרמה של ההארה; בסינית הוא מכונה פּוּטידאמוֹ וביפנית דארומה). בודהידרמה נחשב הפטריארך (ראש שושלת של מורים ותלמידים בודהיסטית) ה-28 במספרו בשושלת שהחלה בגאוטמה הבודהה ולא נפסקה עד ימיו של הבודהידרמה. הוא נסע מקונג'יבראם, שליד מאדראס (כיום צ'נאי) שבהודו, לקנטון שבסין ב-520 לספירה, שם פגש את הקיסר וודי משושלת ליאנג, והיה ביניהם דו-שיח מפורסם שבו הוא הצהיר כי מעשים טובים (בפרט בניית מקדשים ופגודות) אינם מועילים כלל להשגת הארה. בהמשך הלך לווייאנג שבסין המזרחית, המקום שבו עתיד לקום מנזר שאולין, ולפי המסופר עסק במדיטציה מול קיר במערה במשך תשע שנים.
לפי האגדה, בודהידרמה פיתח את אמנות הלחימה הנהוגה במנזר שאולין במערה בה חי באזור המקדש, וכן הביא להתפתחות צורת הספרות הפופולרית 'וושיה'. [דרוש מקור]
מאוחר יותר למדו נזירים קוריאנים ששהו בסין את מה שהיה ידוע אז כצ'אן, שכבר הושפע במידת מה מהטאואיזם הסיני. [דרושה הבהרה] המסורת נקראה בקוריאה סוֹן. נזירים קוריאנים הביאו את הזן ליפן בערך במאה ה-7, שם היא נקראה זן. על אף שהזן הגיע מוקדם ליפן, הוא לא התפתח עד המאה ה-12, כשאז חזרו נזירים יפנים ממסעות לימודיים במקורותיו הסיניים.
צ'אן, סון, וזן המשיכו להתפתח בנפרד בארצות המוצא שלהם, והם שומרים על זהויות נפרדות עד היום. על אף שקווי הייחוס בסין, בקוריאה, ביפן, ובמקומות אחרים מראים על מוצא ישיר מבודהידהרמה, הופיעו שינויים באמונה ובמעשה במהלך התפתחותם של הענפים השונים.
מלומד הזן רינזאי היפני ד. ט. סוזוקי, טען כי זן "סאטורי" (התעוררות) היא המטרה של האימונים, אך הוא הבדיל בין המסורת כפי שהתפתחה בסין, בקוריאה וביפן כדרך חיים שונה באופן מוחלט מזו של הבודהיסטים ההודים. בהודו שלטה מסורת של ה"בּיקְהוּ" (הקבצן הקדוש), ולעומתה בסין הביאו גורמים חברתיים לפיתוחו של המקדש ושל מערכת מרכזי חינוך שבה אב המנזר והנזירים כולם ביצעו פעולות יום-יומיות. אלה כללו גינון או חקלאות למזון, נגרות, אדריכלות, עקרות בית, ניהול, והתמחות ברפואה עממית. ההארה שתרו אחריה בזן הייתה צריכה, לפיכך, לעמוד בפני הדרישות והתסכולים הפוטנציאליים של החיים היומיומיים.
צ'אן בסין

הצ'אן (זן ביפנית) התחיל בסין עם בואו של בודהידהרמה מהודו. מבודהידהרמה עבר הצ'אן דרך חמישה אבות זן נוספים: הוי-קו, סאנגקאן, דאוקסין, הונג-ראן, וחווי-ננג. בתקופתם של אב הזן הרביעי, דאוקסין, והחמישי, הונג-ראן, השתנה הזן מאופיו ההודי הנוודי לזן מנזרים בעל אופי סיני. לאחר אב הזן החמישי, הונג-ראן, הזן נפוץ בכל רחבי סין. בתקופתו של אב הזן השישי, חווי-ננג, התפתחו שני זרמים, הזרם הדרומי של חווי ננג של הארה מיידית, והזרם הצפוני של הארה בשלבים. הזרם של ההארה המיידית של חווי-ננג היא זו שנשארה. בזמן שושלת סווי ושושלת טאנג הגיע הזן לתקופה שנחשבת לתור הזהב של הזן בסין. בסוף שושלת טאנג, ובמשך תקופת חמש השושלות, התפתחו בסין חמישה בתי ספר שהדגישו גישות שונות בלימוד הזן:
גוי-יאנג (איגיו ביפנית) - הזרם נקרא על שם המורה גוי-שה לינגיו (יסאן-ראי ביפנית) וכן המורה יאנג-שה הויג'י (קיוזאן א-גא'קו ביפנית). לכן השם גוי-יאנג הוא קיצור של שני שמות אלו. הזרם הדגיש איחוד נפשם של המורה והתלמיד באמצעות שאלות ותשובות.
לינג'י (רינזאי ביפנית) - הזרם נקרא על שם המורה לינג'י יי-קסואן (רינזאי גיגן ביפנית). הזרם מדגיש שימוש בגונג-אן (קואן ביפנית), שהיא בעיה שלא ניתן לפתור על ידי האינטליגנציה. המורה נותן לתלמיד 'קואן', והתלמיד יושב זן עם הקואן וחוזר למורה עם תשובה.
צאודונג (סוטו ביפנית) - הזרם נקרא על שם המורה דונגשאן ליאנג'יאה (טוזן ריוקאי ביפנית) וכן על שם תלמידו המורה קאושאן בנג'י (סוזן הונג'קו ביפנית). לכן השם צאודונג (סוטו ביפנית) הוא קיצור של שני שמות אלו. שני מושגים שמבטאים את עיקר התרגול בזרם זה הוא שאין לעשות שום דבר מלבד ישיבה במדיטציה (שקאנטאזה ביפנית), וכן הארה שקטה (מוקושו זן ביפנית). הזרם מדגיש שיש לעזוב הכול ולתת למחשבות להופיע ולחלוף, אין להחזיק בכל דעה, בעיה או מחשבה בזמן המדיטציה. הזרם גם מדגיש את הזהות העצמית של אימון והארה.
יון-מן (אוממון ביפנית) - הזרם נקרא על שם המורה יונמאן ווניאנג שחי במאה ה-9. הזרם הדגיש מילים פתאומיות לתלמידים על מנת להאיר אותם. הזרם הזה התמזג עם זרם הלינג'י והשושלת ממשיכה למשל דרך מורה צ'אן הסיני קסו יון. תרומה חשובה של הזרם הזה לזן הוא הספר "רשומות הצוק הכחול" ('בייאן לו' בסינית, ו'היקיגאן רוקו' ביפנית).
פה-ין (הוגן ביפנית) - הזרם נקרא על שם פה-ין וואן-יי (הוגן מון-אקי ביפנית). הזרם הדגיש אמרות ושיטות שנבעו מזרמים אחרים של בודהיזם, ובמיוחד מזרם הואה-ין (קאגון ביפנית).
בתקופת שושלת סונג התפתחה בסין נטייה לסינתזה דתית בין זרמי הצ'אן השונים, זרמי הבודהיזם השונים, וגם בין הבודהיזם לטאואיזם ולקונפוציאניזם.
הצ'אן המשיך בסין בתקופה שלאחר שושלת סונג ונלמד לרוב ביחד עם זרם הארץ הטהורה. בתקופת שושלת מינג הצ'אן (ביחד עם הארץ הטהורה) זכה להתעוררות מחודשת באמצעות מורים כגון, הן-שאן דאקינג, מיון יואן-וו, יונג-קי זאו-הונג, וכן או-אי זי-קסו.
לאחר מכן דעך הצ'אן, עד שבתחילת המאה ה-20 הביא המורה הידוע קסו-יון להתעניינות מחודשת בו. מורי זן רבים הם ממשיכי דרכו של מורה זה, בהם שאנג ין וקסואן הואה שהפיצו את הצ'אן במערב.
בתחילתה של סין העממית דוכא הצ'אן. לאחרונה הצ'אן זוכה לפריחה מחודשת בסין. הצ'אן מפותח גם בטאיוואן ובהונג קונג.
זן ביפן

מסורת זן קיימת ביפן מאות רבות. שלושת הזרמים של הזן הם רינזאי, סוטו ואובאקו.
כמה מורי זן בני ימינו, כגון דאיון הארדה ושונריו סוזוקי, ביקרו את הזן היפני כמערכת פורמלית של טקסים ריקים וטענו שמעט מאוד מהעוסקים בזן אכן מצליחים למצוא את שהם מחפשים. הם טוענים שכמעט כל המקדשים היפנים נעשו לעסקים משפחתיים שמועברים מאב לבן, וכי תפקידו של כומר הזן מוגבל כיום ללוויות.
זן ביפן > זרם רינזאי

זרם רינזאי נוסד במקור על ידי המורה הסיני לינג'י (רינזאי ביפנית), והובא ליפן ב-1191 על ידי אייסיי (1141–1215). אייסיי הקים את מקדש הונג'י שבקיושו, שהוא מנזר הזן הראשון ביפן. אייסיי אחראי גם להבאת התה הירוק ליפן.
על אף שאייסיי נחשב למייסד הזרם, למורה מיושו (1235–1309) הייתה ההשפעה הגדולה ביותר בהעברת מסורת הזן ליפן. תלמידו של מיושו, קוזן דאיטו, הוא אחד המורים החשובים במסורת רינזאי זן. הוא הקים את המנזר הראשי, דאיטוקוג'י. תלמידו של קוזן דאיטו, מוסו דאישי (1277–1360), הקים את המנזר הראשי מיושין-ג'י. מנזר זה הוא מנזר הרינזאי הגדול והמשפיע ביותר ביפן. סך הכול ישנם 14 מנזרים ראשיים של זרם זה ביפן.
יחד עם התפתחות הרינזאי, התפתח מעמד הסמוראים ביפן. על אף שהיו סמוראים שלמדו זרמי זן אחרים, הרינזאי התחבר יותר עם הסמוראים ועם השלטון. לכן הרינזאי נקרא לפעמים "זן של סמוראים", בעוד זרם הסוטו נקרא לפעמים "זן של איכרים".
במאה ה-18 דעך הרינזאי זן. בזמן זה הפך המורה הקואין אקאקו (1686–1769) לדמות חשובה בהחייאת המסורת. תרומתו של הקואין הייתה כה גדולה, שכל מורי הרינזאי בהווה הם ממשיכי דרכו. הקואין סידר את הקואנים בשיטה סדורה אחת שהיא הבסיס עד היום לתרגול ברינזאי זן.
זן ביפן > זרם סוטו

זרם סוטו (קאודונג בסינית) הועבר מסין ליפן על ידי המורה איהיי דוגן (1200–1253). דוגן הפך לנזיר בהר איהאי של זרם הטנדאי. לאחר שהתעורר בו ספק, הוא הלך ללמוד במנזרו של אייסיי. מאחר שאייסיי היה כבר זקן, המורה שלו היה מיו-זן, שהוא תלמידו של אייסיי.
ב-1223 דוגן ומיוזן נסעו לסין על מנת ללמוד שם זן. מיו-זן מת ממחלה ודוגן נשאר ללמוד זן לבדו בסין. על אף שדוגן למד זן ממורים רבים בסין, הוא לא היה מרוצה מדרך לימודו, ואף סירב להמשיך את דרכם. לבסוף, ב-1225, מצא דוגן את המורה שלו רוג'ינג (ניוג'ו ביפנית), שהיה היורש ה-13 בשושלת של זרם הסוטו. דוגן הפך ליורשו של רוג'ינג ב-1227.
דוגן חזר ליפן והתיישב במנזר קן-נין-ג'י של הזרם טנדו. בעקבות מתחים בין הזרמים, חידש דוגן מנזר נטוש בעיר אוג'י, וקרא לו קושו-הורין-ג'י. לבסוף עבר דוגן למחוז פוקוי וייסד שם את מנזר איהייג'י, שהוא אחד משני מנזרי הזן הראשיים של הסוטו זן. דוגן כתב את החיבור פוקאנזאזנגי שהפך לחיבור מנחה ראשי למתאמנים בסוטו זן. החיבור העיקרי של דוגן הוא הספר בעל 95 הפרקים: שובוגנזו (בתרגום מיפנית "העיניים והאוצר של החוק האמיתי"). יצירה זו נחשבת לאחד מיצירות המופת בספרות היפנית בכלל. כמו כן כתב דוגן יצירות נוספות, לרבות בן-דו-אה (שיחה אודות תרגול הדרך בלב שלם) ואייהי שין-גי (התקנות הטהורות של אייהי או תקנות הטוהר של אייהי, שהם חוקים לקהילת הנזירים).
תלמידיו של דוגן היו קון אג'ו (1198–1280) וטאטסו גיקאי (1219–1309), שהיה לאחד מיורשיו של אג'ו. גיקאי עזב את אייהיג'י בעקבות ויכוח עם ממשיכיו של אג'ו על המשך דרכו של מנזר אייהיג'י. התלמיד הבולט של גיקאי היה קאיזן ג'וקין (1268–1325). בתקופתו של קאיזן הפך זרם הסוטו לפופולרי ביפן. קאיזן (ובמידה מסוימת גם גיקאי) הפך את הזן ליותר רך, והכניס אלמנטים יפניים לתוך הזן. בצורה זו הפך קאיזן את הסוטו זן לנגיש ליפנים. קאיזן ייסד את המנזר הראשי סוג'יג'י שבפאתי יוקוהמה, והיו לו ממשיכים רבים. כמעט כל מנזרי הסוטו ביפן משויכים לסוג'יג'י. על אף שיש מעט מנזרים שמשויכים לאייהיג'י, אייהיג'י נקרא לפעמים מנזר שהוא ראשי רק לעצמו.
במסורת הסוטו זן דוגן וקאיזן נחשבים למורים החשובים בייסוד המסורת ביפן. דוגן, בעל הנפש המחמירה, דאג להעברה נכונה של הזן ליפן, וקאיזן, בעל הנפש הרכה, הצליח להנגיש את הסוטו ליפנים ולהפיץ זרם זה. כיום זרם הסוטו הוא הזרם הגדול והפופולרי ביותר ביפן. קודו סאוואקי נחשב לאחד המורים הבולטים ביפן של המאה ה-20.
זן ביפן > זרם אובאקו

אובאקו הונהג במאה ה-17 על ידי הנזיר הסיני אינגן. המנזר הראשי של זרם אובאקו הוא מאם-פוקוג'י שבעיר אוג'י. הזרם נובע מהזן שהיה נהוג בסין של שושלת מינג. זרם אובאקו משלב ישיבת זאזן ביחד עם שירת נמבוצו (המנטרה "נאמו אמידה בוצו" או "נאמו אמיטאבהה"), לרבות חזרה על מנטרות נוספות שקשורות לבודהה, אמיטאבהה, שלקוחות מזרם הארץ הטהורה בבודהיזם. על אף שאובאקו הוא הזרם הקטן מבין השלושה, הייתה לו השפעה רבה על הזן ביפן. הפופולריות שלו גרמה לצמיחה מחודשת של הזן בזרם הרינזאי ובזרם הסוטו, לרבות בכל הקשור לכללי המנזר.
זן ובודהיזם

יש שמחשיבים את הזן כמסורת נפרדת לחלוטין מהבודהיזם, מכיוון שכמה לא-בודהיסטים, בייחוד במערב, הכירו באופן רשמי במורי זן.[דרוש מקור] הזן מתואר לפעמים כ"דרך חיים" שאינה תלויה בתרבות מסוימת. מורי זן רבים מצהירים שהם מנסים ללמד כל אדם ללא תנאי, ללא התייחסות לדתו, ובלי צורך שיכיר בדת הבודהיסטית.
עם זאת, המוסדות שתומכים במנהגי הזן היו בודהיסטים לאורך כל ההיסטוריה הידועה, והם שומרים על התורות העיקריות של הבודהה גאוטמה. גם כיום, ישנם מעט מאוד מורי זן שאינם בודהיסטים, ומעט ארגונים שתומכים בפעילות לא-בודהיסטית. לפיכך, מבחינה מעשית, הזן הוא זן בודהיזם.
על אף שמנהגי המדיטציה של הזן אכן מגיעים מתורת השביל המתומן המקורית של בודהה, שבה 'דהיינה' הוא אחד מיסודות הדרך המתומנת, הזן מבוקר לעיתים על ידי בודהיסטים מזרם 'תרוודה' בכך שאינו מדגיש כיאות את היסודות האחרים של השביל המתומן, בכך שאינו מדגיש את הלימוד של הקנון הבודהיסטי המסורתי, וכן בכך שאינו נטוע בפילוסופיה הבודהיסטית באופן כללי. למעשה, לרוב המורים, הנזירים והמרכזים של הזן יש קשרים טובים עם האסכולות הבודהיסטיות האחרות, ולעיתים הם אף משתפים פעולה עמן.
בפועל מנזרי ומרכזי הזן בודהיזם המסורתי מציינים חגים בודהיסטים, למשל את יום הולדתו של גאוטמה בודהה, את יום ההארה שלו, את יום מותו, ומקיימים טקסים להעלאת זכרו של הארהט. ברוב המרכזים המסורתיים הנזירים והלא נזירים מקבלים על עצמם את עיקרי הדת. הלא נזירים מקבלים על עצמם לרוב את חמשת העיקרים (הכללים). מתנזרים בזרם הסוטו, למשל, מקבלים על עצמם גרסה מורחבת של 16 עיקרים של הבודהיסאטווה. בכניסתם למנזר הנזירים מקבלים על עצמם גם את כל תקנות המנזר. קבלה של כללים אלו היא קבלה של ה"סילה" או של חוקי המוסר הבודהיסטים. לפי התפיסה בזן בודהיזם, ה"פרג'נה" (חוכמה) וה"סמהאדי" (ריכוז, מאמץ), שהם שני החלקים האחרים של הדרך המתומנת, מצויים בתרגול עצמו, כמו גם בעיקרים ובתקנות.
תורות ומנהגי הזן

תורות הזן מבקרות פעמים רבות לימוד של טקסטים ואת החיפוש אחר הגשמה בעולם הזה, והן מתרכזות בעיקר במדיטציה שדרכה מחפשים תודעה ישירה של תהליכי הקיום (ובתוכם המחשבה), או לחלופין עזיבה של כל תפיסה. אך הזן אינו רק דוקטרינה חסרת מעש: מורה הצ'אן הסיני באיזהנג (720–814) (ביפנית: הייקוג'ו) הותיר אחריו אמרה ידועה שהייתה העיקרון המנחה של חייו, "יום ללא עבודה הוא יום ללא אכילה". כאשר באיזהנג היה זקן וחלש מדי כדי לעבוד בגינה, הסתירו תלמידיו ממנו את כלי הגינון שלו. בתגובה לכך סירב המורה לאכול, באומרו: "אין עבודה, אין חיים".
על אף שהזן ממעיט בחשיבות לימוד טקסטים, הזן מושרש עמוקות במסורת הטקסטואלית הבודהיסטית, בעיקר מסוטרות המהאיינה שחוברו בהודו ובסין. סוטרות מהודו שהזן קרוב עליהן הן: סוטרות הפרג'נה פרמיטה (בסנסקריט) ובפרט סוטרת הלב, סוטרת היהלום של הפרג'נה פרמיטה, סוטרת הלנקווטרה, פרק 25 מתוך סוטרת הלוטוס (בסנסקריט "סמנטמוכה פריוורטה"), סוטרת ואמאלאקירטי, סוטרת מהפרינירוונה. ישנם כתבים רבים של מורי זן ממסורות שונות שמקורם בסין, ביפן, בקוריאה ובווייטנאם, למשל:
טקסטים שבנויים מהרצאות של מורי זן, למשל סוטרת הבימה של אב הזן השישי, וההוראות האחרונות של המורה הלאומי קוזן-דאיטו.
שירים וחיבורים של מורי זן, למשל פוקאן-זאזן-גי ושובוגנזו של דוגן.
מאגרים של קואנים, למשל רשומות הצוק הכחול (הקיגאן-רוקו ביפנית) או השער ללא שער (מומון-קאן ביפנית).
זן אינו פילוסופיה אינטלקטואלית ואינו חיפוש אישי ובודד. מרכזי זן מדגישים את הפעילות היומיומית, ומקיימים התבודדויות מדיטציה חודשיות אינטנסיביות. פעילות יחד עם אנשים אחרים חשובה, ונחשבת כצורה להימנע ממכשולי האגו. כשהם מסבירים את הזן למערביים, מורי זן יפנים מצביעים פעמים רבות על כך שזן הוא "דרך חיים" ולא רק תרגול אופן התודעה. ד. ט. סוזוקי כתב כי ההיבטים של חיים אלה הם: "חיים של צניעות; חיים של עבודה; חיים של שירות; חיים של תפילה והודאה; חיים של מדיטציה". מורי זן מדגישים יציאה לחברה ולעיסוקי היומיום, ומזהירים מפני התבודדות.
זאזן

מדיטציית זן קרויה זַאזֵן. ניתן לתרגם זאזן כמדיטציה בישיבה, אם כי אפשר ליישם אותה למעשה בכל תנוחה. בזמן הזאזן מגיעים, בדרך כלל, לתנוחת לוטוס, לחצי-לוטוס, לישיבה בורמזית, או לסיזה (תנוחת ישיבה על הברכיים הנפוצה בעיקר ביפן). לצורך הישיבה נעזרים בכר עגול (זאפו) על גבי כר מרובע דמוי שטיח (זאבוטון) (וניתן להשתמש גם בכיסא).
ההולכים בדרך הרינזאי יושבים בדרך כלל מול מרכז החדר, והתודעה מופנית לעבר הבנה והכרה מלאה של התנוחה והנשימה. בצורה זו המשתתף במדיטציה מנסה לעלות מעל המחשבה ולהיות מודע ליקום באופן ישיר.
בזרם הרינזאי מקובל להגיע לזאזן עם משימה, או עם קואן מפי המורה הרוחני. בסוף המדיטציה בזאזן ניגשים התלמידים לסנסיי ומציגים בפניו את "ממצאיהם". זהו כלי בידי המורה הרוחני לבדוק את מידת ההתקדמות – ויש שיגידו את ההתרוקנות – אצל התלמיד.
בזרם הסוטו יושבים מול קיר. בסוטו, מדיטציית שיקנטזה ("רק ישיבה"), כלומר, מדיטציה ללא מטרה, עוגן, "גרעין" או תוכן, היא המעשה העיקרי. רוג'ינג, המורה של דוגן, אמר: "עזבו גוף ונפש". לפי דוגן טבע הדברים, שלתוכו אנו מנסים לחדור, קיים במציאות, בין אם אנו מתאמנים ובין אם לא. בנוסף, אם מנסים להשיג הארה, קיימת הסכנה להיצמד להארה, בעוד שכדי להגיע להארה יש לעזוב אפילו שאיפות ותפיסות של הארה. לכן שיטות האימון (כלומר אימונים למען מטרה כלשהי) הן חסרות תועלת ויכולות אפילו להפריע להגיע להארה. דוגן מסביר שקיימת זהות עצמית-פנימית בין תרגול זן והארה, וכן שזן (והזאזן) היא דרך חיים שמובילה באופן טבעי להארה בחיי היומיום. לכן כל שיש לעשות זה לעשות זן בשביל הזן עצמו ולא בשביל מטרה כלשהי. צריך רק לעזוב כל תפיסה, בין אם היא קשורה להארה או לאשליות, ולא להתמקד במשהו מסוים. הצדקות טקסטואליות, פילוסופיות ופנומנולוגיות נוספות של צורת מדיטציה זו נמצאים בשובוגנזו ובפוקאן-זאזן-גי של דוגן.
הזמן המושקע מדי יום בזאזן משתנה. דוגן אומר כי אפילו 5 דקות מדי יום עבור בעלי בתים הוא דבר מועיל. המפתח הוא ההתמדה והסדירות היומית, מאחר שהזן מלמד כי האגו יתנגד באופן טבעי, ולכן משמעת של סדירות היא חיונית. נזירי זן פעילים עשויים להעביר 4–6 פעמים של זאזן, 30–40 דקות כל אחד מדי יום, ביום רגיל. בזמן ההתבודדות החודשית, באורך של יום אחד, שלושה, חמישה או שבעה ימים, הם עשויים להעביר 9–12 פעמים של זאזן קבוצתי, ולעיתים זאזן אישי נוסף מאוחר בלילה. הזאזן בדרך כלל מופסק על ידי פעילות קצרה יותר של מדיטציית הליכה על מנת להקל על הרגליים.
מקובל כי מורו של דוגן, רוג'ינג, העביר פחות מ-4 שעות שינה מדי לילה, כשהוא מעביר את זמנו בזאזן. אולם, למעשה, אין זה יוצא דופן כי הנזיר ישן בזמן הזאזן. כמה חוקרי מדיטציה העלו תאוריות, על פיהן מומחי זן שמסוגלים להגיע לרמות עמוקות יותר של סאמאדהי במדיטציה, בעצם מספקים את אותו צורך כמו שנת REM, כך שאם מוסיפים את זמן הזאזן לזמן השינה האמיתי, הם למעשה ישנים את מספר השעות הרגיל שאדם נצרך לו. אולם, יכולת להגיע לסאמאדהי עמוק בזמן זאזן היא כנראה נדירה למדי, ולפעמים אף לאחר עשרות שנות מדיטציה אין מגיעים ליכולת זו.