stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מפא"י
היסטוריה > פרישתו של בן-גוריון לשדה בוקר, ושובו

בדצמבר 1953 הודיע דוד בן-גוריון על פרישתו מראשות הממשלה, וזאת לטובת הגשמה בקיבוץ שדה בוקר בנגב. צעד זה נועד ליצור תנופת התיישבות בנגב ברוח חזונו של בן-גוריון. יש האומרים כי היה זה מעשה מחושב, על מנת להראות כי לא ניתן לנהל את המדינה בלעדיו, ולקבל סמכויות רבות יותר וכח רב יותר עם שובו. למחליפו מונה משה שרת.
שרת ניסה להוביל מדיניות מתונה, וזאת בזמן של הידרדרות ביטחונית ומדינית לקראת מלחמה. אך עד מהרה התברר כי על אף שבירושלים יושב ראש הממשלה משה שרת, ההכרעות מתקבלות בצריפו של בן-גוריון בשדה בוקר. "צעירי בן-גוריון" כשמעון פרס, שהיה מנכ"ל משרד הביטחון, ומשה דיין שמונה לרמטכ"ל ערב עזיבתו של בן-גוריון, המשיכו את דרכו המדינית האקטיביסטית אל מול שרת, ולמעשה הצרו את צעדיו.
צעד שננקט בשנת 1954 על מנת לטרפד את יציאת הכוחות הבריטים מתעלת סואץ, הפך למשבר חמור, שהטיל את צילו על מפא"י במשך שנים רבות לאחר מכן. העסק הביש יסודו בהוראה שניתנה לקבוצת יהודים אזרחי מצרים שהוכשרו על ידי סוכנים של אמ"ן, לפעול נגד מדינתם ולהטמין מטעני חבלה במטרות מערביות (ארצות הברית ובריטניה), וזאת על מנת ליצור סכסוך בין מצרים לבין מדינות המערב. חוסר מזל הביא להתפוצצות אחד המטענים בעודו ברשות חבר הקבוצה. הקבוצה התגלתה, שניים מחבריה הוצאו להורג, והיתר נדונו לתקופות מאסר ממושכות בכלא בקהיר, ושוחררו בעסקת חילופי השבויים שנערכה לאחר מלחמת ששת הימים.
כתוצאה מכך התפטר שלא מרצונו פנחס לבון מתפקיד שר הביטחון בפברואר 1955 ואת מקומו שב ותפס דוד בן-גוריון. בבחירות שהתקיימו ביולי 1955 עמד בן-גוריון בראש רשימת מפא"י. אל הבחירות הלכה מפא"י עם מצע שקרא לביסוס העולים, ביטחון כלכלי, יישוב שטחים ריקים, העלאת עולים, פיתוח החקלאות, פיקוח על הסכמי שביתת הנשק, חיסול המעברות, שמירה על עצמאות ההסתדרות, בתמיכה בשיטת בחירות אזורית-רובית, בחקיקת חוקי יסוד ובליכוד העם.
היסטוריה > שלטונו של בן-גוריון – 1955 עד 1960

לאחר שובו של בן-גוריון משדה בוקר, לא קמו עוד עוררין על שלטונו. המדינה שתחת הנהגתו, יצאה למלחמת סיני, ושבה עטורת ניצחון. אמנם, תחת לחץ בינלאומי כבד נאלץ בן-גוריון לוותר על ההישגים הטריטוריאליים של המלחמה, אך עם סיום המלחמה היה בן-גוריון בשיא תהילתו. הן מתוך שורות מפלגתו, והן מחוצה לה, לא קמה דמות מנהיגותית שתישא עליו תיגר. מנחם בגין לא נראה באותם הימים כאופציה שלטונית (לא מעט בזכות הדמוניזציה שערך לו בן-גוריון עצמו) ואילו בשמאל לא קם מנהיג דומיננטי, כאשר אנשים כיגאל אלון וישראל גלילי נראו כצעירים מכדי להגיע להנהגה.
לאחר תקופת כהונתו של משה שרת, לא קם בתוך מפא"י פנימה מתחרה לבן-גוריון. בן-גוריון טיפח דור צעיר בתוך המפלגה, משה דיין, טדי קולק, שמעון פרס ואחרים, אך היה ברור כי עד שאלו יתפסו את השלטון, תחלופנה שנים רבות. מצב זה בו עובר לפיד ההנהגה מידיו של בן-גוריון ישירות לידי הצעירים, לא נראה לדור הביניים במפלגה, ואנשים כלוי אשכול וגולדה מאיר ראו כיצד הסיכוי שלהם להנהיג את המדינה הולך ונעלם.
בשנים אלו הגיעה המדינה להישגים רבים נוספים. הוקם הכור הגרעיני בדימונה, המצב הכלכלי השתפר לאין ערוך, ועל אף אירועים כאירועי ואדי סאליב הלך מצבה של מפא"י והשתפר מבחירות לבחירות. בבחירות של נובמבר 1959 הגיעה המפלגה ל־47 חברי כנסת. הסיסמה "הגידו כן לזקן" שידרה יציבות, ביטחון כלכלי ותנופת עשייה.
היסטוריה > הפרשה

בשנת 1960 עמדו בן-גוריון וצעיריו, מול שכבת הביניים במפלגה. זלמן ארן, פנחס ספיר וגולדה מאיר, אנשי העלייה השלישית עמדו מול בן-גוריון, שייצג את דור הנפילים מן העלייה השנייה, ומול הצעירים, להם התכוון בן-גוריון להעביר את לפיד ההנהגה ביום מן הימים. לקבוצה זו הצטרף פנחס לבון. נראה היה כי על הנהגת מפא"י מתחרות שתי קבוצות, אם כי ברוח הימים ההם, לא היה לכך כל ביטוי רשמי.
סכסוך בדבר דרישתו של לבון לטהר את שמו כאחראי למתן ההוראה שהובילה ל"עסק הביש", התפתח לכלל מאבק, שעד מהרה עמד בו בן-גוריון אל מול לבון, כאשר היה ברור כי בסופו של דבר יישאר במפלגה אחד מהם, אך לא שניהם.
ב־31 בינואר 1961 הודיע בן-גוריון על התפטרותו מראשות הממשלה על רקע "עסק הביש". הבחירות שהתקיימו לאחר מכן, באוגוסט 1961 הביאו לירידה בכוחה של מפא"י שנראתה כמפלגה מפוצלת על סף פילוג. מפא"י ירדה מ־47 מנדטים ל־42 מנדטים. אך עדיין היה בכוחה להרכיב את הממשלה. הכוח המניע מאחורי הממשלה בשלב זה היה לוי אשכול.
בן-גוריון החל לחוש כי אינו מסוגל עוד לנהל את המדינה כבימים עברו. הערעור על מנהיגותו, שהתבטא בצורה חריפה בהיעדר גיבוי לעמדתו בעניין המדענים הגרמנים במצרים, הביא אותו לפרוש בהודעה פתאומית שניתנה ב־16 ביוני 1963. לאחר פרישתו המליץ על אשכול כיורשו בראשות הממשלה. הוא התפטר אף מן הכנסת, ושב לשדה בוקר.
היסטוריה > פילוג והקמת המערך

בשנת 1964 החלו מגעים לאיחודה של מפא"י עם אנשי אחדות העבודה - פועלי ציון. תנועה זו שהייתה חלק ממפ"ם, יצאה לדרך עצמאית, עשר שנים קודם לכן, והייתה קרובה מאוד בעמדותיה לאנשי מפא"י. בשלב זה איימו מספר מאנשי לבון, שיצרו חוג רעיוני בשם "מן היסוד" לפרוש מן המפלגה אם לא יוחזר לבון לתפקידיו מהם הודח בשנת 1961. אנשי אחדות העבודה תמכו בהם בצעדים אלו. היה ברור כי אם יסכים אשכול לדרישות אנשי "מן היסוד" ודרישות אחדות העבודה, ייגרם קרע בינו ובין בן-גוריון.
בפברואר 1965 התכנסה ועידת מפא"י שנועדה להכריע בשאלת הקמת ועדת חקירה משפטית, ובשאלת האיחוד עם אחדות העבודה. כבר עם כינוס הוועידה התברר כי אנשי בן-גוריון נמנים עם מחנה "המיעוט", ואילו אנשי אשכול הם "הרוב". מאמציו של "ממליך המלכים" במפלגת העבודה, שרגא נצר, להביא לכדי פשרה בין הניצים, נתקלו בחומה של סירוב מטעם אנשי הרוב, שראו הזדמנות להסיט מדרכם את מתנגדיהם. אנשי המיעוט, ביניהם משה דיין, שמעון פרס, יוסף אלמוגי, אבא חושי ואחרים. כמה מן הבולטים במחנה "הצעירים" לא עמדו לצידם, כאבא אבן, אריה אליאב, אברהם עופר ואשר ידלין. בפגישה דרמטית במלון "שרתון" בתל אביב, עשה אף נשיא המדינה, זלמן שזר, מאמץ להביא לפיוס בין אשכול ובין בן-גוריון, אך נכשל בכך.
בוועידה עצמה נשאו אישים מרכזיים במפלגה דברים חריפים ביותר כנגד בן-גוריון. משה שרת, אשר היה כחמישה חודשים לפני מותו בגיל 70, הגיע על כיסא גלגלים, ונשא נאום חריף נגד המנהיג בן ה-79. בסיום הנאום נשקה לו גולדה מאיר על מצחו, ולאחר מכן נשאה נאום חריף עוד יותר. בסיומה של הוועידה נשא אשכול נאום שבו קרא להפסיק את העיסוק ב"פרשה" ולהקים את המערך החדש. הוא קרא לבן-גוריון – "תן לי אשראי!" בסיום הוועידה הצביעו רוב הצירים כנגד הצעת בן-גוריון לבירור "הפרשה" בוועדת חקירה משפטית. הוועידה עסקה אף בעניין המשא ומתן עם אחדות העבודה. הצעת אנשי המיעוט הייתה כי המשא ומתן ינוהל בתנאי שתהיה הסכמה כי הדבר לא יפגע ביוזמה לשינוי שיטת הבחירות. גם הצעה זו נדחתה ברוב קולות.
ב-3 ביוני 1965 נערכו הבחירות לראשות מפא"י ובהם ביקש בן-גוריון להיבחר כמועמד המפלגה לראשות הממשלה, אך מרכז מפא"י בחר ברוב גדול דווקא את אשכול.
ביוני 1965 הכריז בן-גוריון על פרישתו ממפא"י, ועל הקמת רשימת פועלי ישראל. אל הרשימה הצטרפו "צעירי בן-גוריון" – שמעון פרס, משה דיין, טדי קולק, יצחק נבון ויוסף אלמוגי.
בבחירות שהתקיימו בנובמבר 1965 נחלה רשימתו של בן-גוריון מפלה קשה וזכתה לעשרה מנדטים בלבד, אל מול 45 מנדטים שניתנו לרשימה המאוחדת של מפא"י ואחדות העבודה. רשימה זו כבר לא נקראה "מפא"י" כי אם "המערך" וסימנה לא היה האות א' עמה התמודדה מפא"י בבחירות למן הווסדה, כי אם האותיות את (א' היה סימנה של מפא"י ו-ת' – סימנה של אחדות העבודה - פועלי ציון).
היסטוריה > הקמת מפלגת העבודה

ממשלתו של לוי אשכול, שהוקמה ב־1965, זכתה להישג ההיסטורי של הניצחון האדיר במלחמת ששת הימים. לאחר מכן נראו הסכסוכים ההיסטוריים בדבר "הפרשה" כעניין שחלף זמנו. בתקופה שקדמה למלחמה נכנסו אנשי רפ"י כמשה דיין לממשלה. בדצמבר 1967 קיבלו אנשי רפ"י החלטה להצטרף אל מפא"י ואל "המערך" ולהתאחד עמם למפלגה אחת – מפלגת העבודה. האיחוד הרשמי התבצע ב-1968. בן-גוריון הודיע על פרישתו מרפ"י והקמת "הרשימה הממלכתית", אך הוא היה כמעט היחיד שהתנגד לאיחוד ובמפלגה המאוחדת נותר רוב לאנשי מפא"י. כמזכ"ל המפלגה מונתה גולדה מאיר.
היה זה סופה של מפא"י מבחינה ארגונית, ותחילת סופה כמפלגת שלטון יחידה. ישראל שלאחר מלחמת ששת הימים לא הייתה מוכנה עוד לקבל שלטון של מפלגה יחידה, כפי שהיה בעשורים הראשונים לקיומה. אמנם יחלוף עוד עשור בטרם ידיח הבוחר את המפלגה מן השלטון, ותדרש לשם כך הטראומה של מלחמת יום הכיפורים, אך הוויתור על המותג "מפא"י" ועל האות "א", היה תחילתה של הדרך שהובילה לאובדן ההגמוניה של התנועה הפועלית בהנהגת מדינת ישראל.
מראשי התנועה

דוד בן-גוריון – ראש הממשלה הראשון של מדינת ישראל. ממיסדי המפלגה ומנהיגה במשך רוב שנות קיומה.
חיים ארלוזורוב – מראשי סיעת הפועל הצעיר אשר התמזגה עם "אחדות העבודה" ליצירת מפא"י. ממנהיגי המפלגה בשנותיה הראשונות. נרצח בשנת 1933 עת שימש כראש המחלקה המדינית של הסוכנות (למעשה "שר החוץ" הבלתי רשמי של היישוב).
ברל כצנלסון – האידאולוג של המפלגה, ואיש הרוח הבולט בה. במשך שנים ערך את עיתון ההסתדרות "דבר" אשר ביטא נאמנה את עמדות המפלגה אשר שלטה בהסתדרות ללא עוררין.
יצחק בן-צבי – נשיאה השני של מדינת ישראל. ממקימי כוח המגן העברי, וממנהיגי המפלגה בשנותיה הראשונות.
זלמן שזר – נשיאה השלישי של מדינת ישראל, הוגה דעות ואיש רוח, עיתונאי וחוקר. שימש לצידו של ברל כצנלסון בעריכת העיתון דבר, והמשיך כעורך לאחר מות ברל.
משה שרת – ראש הממשלה השני של מדינת ישראל. מראשי המפלגה, ומייצג נאמנה של הזרם המתון והמדיני במפלגה זו, אל מול ה"אקטיביזם" אותו ייצג בן-גוריון.
לוי אשכול – ראש הממשלה השלישי של מדינת ישראל. איש כלכלה וביצוע. במשך שנים רבות היה עוזרו המסור של בן-גוריון. הקרע ביניהם הביא לפרישתו של בן-גוריון ולהקמת רפ"י.
גולדה מאיר – ראש הממשלה הרביעית של מדינת ישראל. שימשה כשרת החוץ.
דוד רמז – איש ארגון וכלכלה. שימש כמחליפו של בן-גוריון בראש ההסתדרות, בין השנים 1935–1945. לאחר מכן היה לשר בממשלות ישראל.
פנחס לבון – מזכ"ל ההסתדרות, איש ביצוע וארגון, שימש כשר הביטחון בממשלתו של משה שרת. הקרע במפא"י בשנות השישים אירע, בשל הפרשה הקשורה בשמו, על רקע הסכסוך בינו ובין בן-גוריון.
יוסף שפרינצק – מזכיר ההסתדרות לאחר רמז, ויושב ראשה הראשון של הכנסת
שלמה לביא – מאנשי העלייה השנייה והוגי רעיון הקיבוץ.
שמואל דיין – מפעילי המפלגה בשנותיה הראשונות. איש תנועת המושבים. אביו של משה דיין.
אברהם הרצפלד – "איש הביצוע" של תנועת ההתיישבות בארץ. יזם והקים עשרות יישובים, ועמד בראש המרכז החקלאי.
אליעזר קפלן – שר האוצר הראשון של מדינת ישראל. מראשי המפלגה, אשר שימש כגיזבר הסוכנות במשך השנים שקדמו להקמת המדינה.
פנחס ספיר – מילא שורת תפקידים כלכליים בתחילה כעוזרו של לוי אשכול, ולאחר מכן כשר האוצר. נחשב ל"ממליך המלכים" במפלגה, ולאדם אשר החפץ בעמדת הנהגה במסגרת המפלגה צריך לשאת חן בעיניו.
ארכיון המפלגה

ארכיון מפא"י שמור בארכיון מפלגת העבודה ע"ש משה שרת בבית ברל.
אוסף מפלגת פועלי ארץ ישראל שמור בספרייה הלאומית ומספרו V 1745.
לקריאה נוספת

יעקב גולדשטיין, מפלגת פועלי ארץ ישראל: גורמים להקמתה, תל אביב: עם עובד, 1975.
יעקב גולדשטיין, בדרך להגמוניה: מפא"י – התגבשות מדיניותה, 1930–1936, תל אביב: עם עובד, 1980.
אבי בראלי, מפא"י בראשית העצמאות 1948–1953, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, 2007.
מאיר אביזוהר, בראי סדוק: אידיאלים חברתיים ולאומיים והשתקפותם בעולמה של מפא"י, הוצאת עם עובד והמכון למורשת בן-גוריון, תל אביב, תש"ן–1990.
יונתן שפירא, עלית ללא ממשיכים: דורות מנהיגים בחברה הישראלית. תל אביב: ספריית פועלים, 1984.
ארנון למפרום, לוי אשכול: ביוגרפיה פוליטית 1944–1969, תל אביב: רסלינג, 2014.
חוה אשכולי, אלם: מפא"י לנוכח השואה, 1939–1942, ירושלים: יד בן צבי, 1994.
יחיעם ויץ, מודעות וחוסר אונים: מפא"י לנוכח השואה, 1943–1945, הוצאת יד בן צבי, 1994.
ערן אלדר, הדרך ל־77' – קריסתה של הגמוניית מפלגת הפועלים 1965–1977, הוצאת עם עובד, 2018.
יעל ישי, סיעתיות בתנועת העבודה: סיעה ב' במפא"י, תל אביב: עם עובד, 1978.
נתן ינאי, קרע בצמרת: המשבר שזעזע את מפא"י והביא להקמת רפ"י, תל אביב: א' לוין-אפשטין, 1969.
הערות שוליים

↑  מפא"י, באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה
↑  תוכן המאמר, באתר תנועת בית"ר, סניף נתניה.
↑  Data Vision, archavoda.keysofthost.com
↑  ארכיון אוסף מפא"י, בספרייה הלאומית
↑  ביקורת: יחיעם ויץ, ‏נפש מפלגה, קתדרה 59, מרץ 1991, עמ' 170-165.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265320705171  GND: 1041377630  LCCN: n84111305  SELIBR: 137782  SUDOC: 262031558  VIAF: 230053683   WorldCat (עם VIAF): 230053683 
דוד בן-גוריון
"פנקס אדום" שהיה בשימוש בשנות ה-50
ועידת מפא"י התשיעית, 1963, נואם ראובן ברקת
סארפלד

סארפלד (בהונגרית: Szárföld) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון שבצפון-מערב הונגריה.
בסארפלד גרו יהודים במהלך השנים והפאב המקומי היה בבעלותם. בזמן מלחמת העולם השנייה הגיעו לכפר יהודים מכפרים שונים שנלקחו לעבודות כפייה, ובהמשך נלקחו יהודי הכפר לקאפובאר ומשם למחנות ההשמדה.
| שנה | מספר היהודים בכפר | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1840 | 5 |  |
| 1880 | 56 | 1,441 |
| 1910 | 19 |  |
| 1920 | 12 |  |
| 1930 | 4 |  |
| 1941 | 1 | 1,283 |
| 2018 |  | 968 |
הערות שוליים

1 2  מפקד האוכלוסין ההונגרי 2018
↑  היסטוריית סארפלד
↑  מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993
| יישובים במחוז גיור-מושון-שופרון |
| --- | --- | --- |
| ערי המחוז | שופרון  • גיור  |  |
| ערים |  בלד •  צ'ורנה •  פרטד •  פרטוסנטמיקלוש •  יאנושומוריה •  קאפובאר •  לבן •  מושונמגיארובאר •  פנונהלמה •  טט |  |
| כפרים | סאן • פאראד • אויקר • אשבאנירארו • בבוט • ציראק • דנשפה • אדווה • גיורו • הימוד • הוויי • קישפלוד • מיהאיי • אושלי • ראבקצל • רפצסמרה • סארפלד • ואדושפה • ואשארושפלו • וסקן • ויטנייד • אבדה • בזי • בן • רטלפ • ברץ' • דונסג • דונסנטפאל • אנשה • פהרטו • גניי • גיורלדמר • גיורשאג • גיורשבנהאז • פר • גיוראויפלו • גיוראויבראט • גיורזאמוי • איקרן • קאיארפץ • קישבאיץ' • קורונצו • קונסיגט • מושונסנטמיקלוש • מזארש • נג'בייץ' • ראבפטונה • שוקורופאטקה • טלטשטווה • טניה • ונק • ואמושסבדי • ניול • אטוונן • נאג'סנטיאנוש • אגפלווה • צ'אפורדיאנושפה • צ'פוד • אגיאגושסרגן • צ'ר • אברגץ • אג'האזשפלו • פרטבוז • פרטאנדרד • פרטהומוק • פרטראקוש • פרטספלק • גיאלוקה • הרקה • הג'קה • הידגשג • איוואן • קופהאזה • לווה • נג'צנק • נג'לוז' • נמשקר • פרסטג • פטהאזה • פיניה • פוסטצ'לאד • רפצוויש • רייטקמוז'אי • שרוד • שופרונהורפאץ' • שופרונקבשד • סקון • אונד • ולצ'יי • ז'ירה • אצ'לג • באגיוגסובאט • ברבץ' • בודונהיי • בוגיוסלו • בשארקאן • דר • צקוהאזה • אגייד • יובהאזה • קון • מגלוצה • מגיארקרסטור • מרקוטבדגה • פאלי • פאסטורי • פוטיונד • ראבצ'נק • ראבפורדאן • ראבשבש • ראבסנטאנדראש • ראבטמאשי • ראבצקפי • שובור • שופרונמטי • סיל • סילשארקאן • טארנוקרטי • ז'בהאזה • בזניה • דרנוז'לי  • דונקיליטי • דונרמטה • דונסיגט • פקטארדה • הלאסי • הדרוואר • הגיישהלום • קארויהאזה • קימלה • לבל • קישבודק • מאריאקאלנוק • מושונסולנוק • מושונאודוואר • אוירונפה • וארבלוג • ראיקה • ליפוט • פישקי • מצ'ר • בקונגיירוט • בקונפטרד • בקונסנטלאסלו • אץ' • פנייפה • גייראסונפה • לאזי • ניאלקה • פאזמאנדפאלו • רבזד • טריאנפוסטה • רומאנד • טאפסנטמיקלוש • וספרמוורשאן • שיקאטור • טאפ • ארפאש • צ'יקוואנד • פלפץ • גיארמט • גיימרה • גיירסמרה • קישבבוט • מרגש • ואג • מוריצהידה • ראבצ'צ'ן • ראבסנטמיהאי • סרצ'ן • ראבסנטמיקלוש |  |
| יישובים בנפת קאפובאר |
| --- | --- | --- |
| יישובים | קאפובאר • בבוט • בלד • ציראק • דנשפה • אדווה • גיורו • הימוד • הוויי • קישפלוד • מיהאיי • אושלי • ראבקצל • רפצסמרה • סארפלד • ואדושפה • ואשארושפלו • וסקן • ויטנייד |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012858532905171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים ובנושא הונגריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נעה רז מלמד

נעה רז מלמד (נולדה ב-19 באפריל 1962) היא אמנית רב תחומית ישראלית, שעוסקת בעיקר בעבודות מיצב, רישום, פיסול, ואובייקטים בתנועה. בעבודותיה יש זיקה לחדרי פלאות, לאוספים מוזיאלים, קטלוגים ומגדירים. על עבודתה זכתה נעה רז מלמד בפרס שרת התרבות בתחומי האמנות הפלסטית לשנת 2018.
ביוגרפיה

נעה רז מלמד נולדה ב-1962 בקיבוץ גבע. בעלת תואר ראשון באמנות יצירה מאוניברסיטת חיפה, ולימודי תעודה באמנות ממכללת אורנים. חיה ויוצרת בתל אביב, עוסקת בהוראה, הדרכת קבוצות ואוצרות.
עבודתה

נעה רז מלמד עוסקת בגבול שבין מציאות לאשליה, בין הטבע לתרבות ובין עולם פרטי אישי לקולקטיבי. למרות העובדה שגדלה בקיבוץ, בעבודותיה נעה רז מלמד מוצאת עניין בסיפור הפרטי והאישי לעומת הסיפור הקולקטיבי.
עבודתה > חדר טבע 2012

ב-2012 הציגה נעה רז מלמד בגלריה בקיבוץ גבעת חיים איחוד את התערוכה "חדר טבע". בתערוכה הציגה נעה רז מלמד את קיר הפרחים שהוצג גם בגלריה בקריית טבעון בתערוכה "מצליבים שפתניים מורכבים". בקיר שנקרא פרחים מיובשים יש צילומי זירוקס בצבעים של הפרחים ודסקיות פליז צרובות. טלי גרבוז כהן אוצרת התערוכה בגבעון כתבה"...התנועה הציונית גילתה מחדש את פרחי ארץ ישראל, נתנה להם שמות עבריים וגייסה אותה לשורותיה… מתוך המקום הזה, שבין ההתבוננות בטבע לרעב לנכס אותו: לקטוף, לאגור, לביית, לייבש, לגלות לקטלג, נבנית התערוכה של נעה רז מלמד… היא פורשת על פני קיר גדול בגלריה מגזרות נייר של פרחי בר מוכרים, ומשלבת עיגולי פליז צרובים בדגמים מופשטים של פרחים. הקיר הופך למעין הרחבה של דף מתוך מגדיר צמחים." בנוסף בתערוכה מופיע הקיר הבוכה שהוא הכנה של רישום בפרסקו שבתערוכה הוא התוצר המוגמר ולא רישום הכנה. לדבריה של נעה רז מלמד הפרחים המיובשים קשורים לילדות, והטבע משתנה והכל הופך לזיכרון. התערוכה בוחנת את ההקשרים בין המקור לחיקוי והאם אפשר להכיל בשדה התרבות גם את הטבע הגולמי, הפראי וגם את המעובד.
עבודתה > אדמה שקופה 2012

בעבודת המיצב "אדמה שקופה" שהוצגה כחלק מהתערוכה "חדרי פלאות באמנות עכשווית" במוזיאון הרצליה ב-2012, הציבה נעה רז מלמד זרעים ודימויים הקשורים לעבודת אדמה: פוחלצים של עכברי שדה, זרעים מפורצלן, דימוי האיכר החורש את אדמתו ופסלים של שוורים, תצלומי הנבטות שהאמנית מנביטה וכן צנצנות בהם יש צמחים שגדלו במפעל תרביות רקמה. תרבית רקמה היא שיטה בה החקלאי מוותר על שלב הרבייה והזריעה ובכך משיג שליטה על איכות העץ והפרי. הפעולה עובדת כך לוקחים רקמת צמח מיקרוסקופית ומעבירים אותה למצע סטרילי ומלאכותי לכדי עובר וגטיטיבי, וממנו צומח צמח חדש, בשיטה זו אין צורך בביצוע הפריה. כל השלבים עד להנבטה קורים ללא אדמה על מצע אגר ובתנאי מעבדה. החקלאים מטפלים בצמחים עם מסיכות וכפפות. העבודה שואלת שאלות בהקשר לחקלאות ולהנדסה גנטית, וכן שאלות שעולות בדומה לחדרי פלאות על מיקומו של הטבעי מול המעוצב והמבוית מול הפראי. וכמו כן מה המחיר שאדם מוכן לשלם כדי לשלוט לארגן ולקטלג.
עבודתה > חפץ// חיים 2015

בתערוכה "חפץ//חיים" שהוצגה ב-2015 בגלריה בקיבוץ בארי נעה רז מלמד עוסקת במקום בו החפץ והאדם נפגשים. הרעיון לתערוכה עלה בעקבות מבצע צוק איתן, נעה רז מלמד נחשפה דרך שידורי הטלוויזיה למשפחות רבות בעוטף עזה החיות באי ודאות, ולתושבי עזה שבתיהם נהרסו. ועלתה השאלה אם היא הייתה במצב הזה, איזה חפץ הייתה בוחרת לקחת. באותה תקופה האמנית עברה לגור עם משפחתה בסירה מה שאילץ אותה להיפרד מחפצים רבים. בעבודה נעה רז מלמד עברה בין בתי קיבוץ בארי וביקשה מחברי הקיבוץ לשתף אותה בסיפורי החפצים היקרים להם. רוב החפצים היו קשורים באדם אהוב ובתקופה בחיים ובחוויות של הגירה. בתערוכה הוצגו החפצים בוויטרינה ולידם רישומים של התרשמות ראשונה מהחפץ, וכן יצירות בדו מימד, בתלת מימד ובאנימציה שבהם כל חפץ קיבל את המקום שלו. חלק מהיצירות היו בעלות אופי כמעט מופשט- צללים של החפץ, בעבודה הזו הסיפורים יותר חשובים מהחפץ החומרי. בתערוכה הוצג גם סרט שהאמנית יצרה יחד עם ביתה אליה, בסרט מצולמים אנשי הקיבוץ מספרים את סיפור החפץ. כשנעה רז מלמד יצאה לפרויקט היא חשבה שייווצר איזשהו מכנה משותף בין החפצים והאנשים בקיבוץ, אבל היא גילתה שלכל אדם יש את החפץ שלו והסיפור האישי שלו.
עבודתה > אבות 2016

בתערוכה "אבות" שהוצגה במוזיאון קיבוץ לוחמי הגטאות ב-2016, הציבה נעה רז מלמד מעין תיאטרון צלליות, רישומים של כפות ידיים גבריות בשלל מחוות, כמו עישון, ליטוף, כתיבה וציור הסובבים סביב הצופה על ארבעה הקירות. התנועה שבעבודה יוצרת מערכות יחסים בין כפות הידיים ובין הקווים והכתמים שמרכיבים את הרישום. בכניסה לגלריה מוצגים רישומים ופוטוגרמות של כפות ידיים, שנעשו מתמונות ומהזיכרון, של שלושת האבות שהשפיעו עליה: נחמן רז (אביה), משה מלמד (אבי בעלה) והצייר משה קופפרמן שכולם הלכו לעולמם כבר. בתערוכה זו הוענק לה פרס אוסקר הנדלר.
תערוכות יחיד

2000 - "דברים ברוח", נעה מלמד וגלית רוב, גלריה ג'ולי מ, תל אביב
2002 - "מי יצילנו מרעב", הגלריה בקיבוץ כברי.
2002 - "קורקבנות", גלריה "הקיבוץ", תל אביב.
2002 - "אחים גדולים", הגלריה בקיבוץ בארי.
2003 - "כיוון שאני בסביבה", גלריה "גורן", מכללת עמק יזרעאל (במסגרת קורס אוצרות בהנחיית יהודה יציב)
2003 - "אלומה שחורה", גלריית קיבוץ ראש הנקרה.
2010 - "תפוצת זרעים", גלריית קבוץ ראש הנקרה.
2011 - "מאין ולאן", גלריית קבוץ לוחמי הגטאות.
2011 - "מצליבים שפתניים מורכבים", גלריית מרכז הנצחה, קריית טבעון.
2012 - "חדר טבע", הגלריה בקבוץ גבעת חיים איחוד.
2015 - "חפץ//חיים", הגלריה בקיבוץ בארי.
2016 - "אבות" גלריית קיבוץ לוחמי הגטאות.
תערוכות קבוצתיות נבחרות

2005 - "לינה משותפת – קבוצה וקיבוץ בתודעה הישראלית", ביתן הלנה רובינשטיין, מוזיאון תל אביב.
2012 - "אדמה שקופה", מיצב ב"חדרי פלאות באמנות העכשווית", מוזיאון הרצליה לאמנות.
2013 - "שאיפה נשיפה", בתערוכה " ממוללת" ,גלריית הקבוץ, תל אביב.
2013 - "מרחב מתמשך", בית האמנות והתרבות, נצרת.
2013 - "זנב חלום", עבודה במסגרת התערוכה "סייט ספסיפיק", חלל אלטרנטיבי רחוב נחמני, תל אביב.
2013 - "נחוגה", מיצב ב"מוזיאון העיר", חיפה.
2015 - "מאסף\ תצוגה לא שימושית", בית האמנים ירושלים.
2015 - "התערוכה החקלאית", מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
2016 - ״שיקוף מסך״, תערוכה זוגית עם איטה גרטנר, המשולש חלל לאמנות.
2016 - "המגדרים: מגדירי החי והצומח בראי האמנות העכשיוות בישראל״, אוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע.
2016 - "בתנודה״, מוזיאון חיפה לאמנות ישראלית.
2016 - ״9 קירות אמן״, ׳מקום לאמנות׳ בקרית המלאכה.
2017 – "דף לבן, מצבי קיצון - נייר ישראלי", מוזא - מוזיאון ארץ ישראל תל אביב.
2018 – "תראי", אוסף קופפרמן, קיבוץ לוחמי הגטאות.
2018 – "רינה ניקובה בלרינה תנכית". הקובייה. ירושלים.
2018 – "אתונה בתל אביב". הגלריה בנווה שכטר
2019 – "כרגע", מרחב נשימה, מוזיאון וילפריד ישראל.
הערות שוליים

↑  "חפץ // חיים" (קטלוג תערוכה), אוצרת: זיוה ילין, קיבוץ בארי: הגלריה בקיבוץ בארי, אוגוסט – ספטמבר 2015.
↑  נחמני, ורד, חדר טבע - תערוכתה של נעה רז מלמד בגלריה, באתר בתוכנו, ‏4 במאי 2012
↑  מורג, חנוש, חדר טבע, באתר גבעת חיים איחוד, ‏14 באפריל 2012
↑  ריבוי בתרביות רקמה, באתר צמח ישראלי: מגדיר הצמחים של ישראל
↑  נעה רז מלמד: חדרי הפלאות באמנות עכשווית, באתר מוזיאון הרצליה לאמנות
↑  "חפץ // חיים" (קטלוג תערוכה), אוצרת: זיוה ילין, קיבוץ בארי: הגלריה בקיבוץ בארי, אוגוסט – ספטמבר 2015.
↑  עם-עד, קרני, "פרס אוסקר הנדלר" יוענק לקיבוצניקית לשעבר, באתר מיינט הקיבוץ, ‏14 בינואר 2016
סאש!

| --- | --- |

 לידה:  1970 (גיל: 54 בערך) 
 מקום הקמה:  גרמניה 
 תקופת הפעילות:  מ-1995
 סוגה:  טכנו 
 חברת תקליטים:  Hard2Beat, Tokapi, Mighty
 www.dj-sash.com
 חברים
 סאשה לאפסן  תומאס "אליסון" לידקה  ראלף קאפמאייר
 
סאש! (Sash!) הוא הרכב מוזיקה גרמני בסוגת הטכנו והמוזיקה האלקטרונית.
קריירה

ההרכב הוקם על ידי סאשה לאפסן, תומאס "אליסון" לידקה וראלף קאפמאייר בשנת 1995. בשנת 1997 בשיתוף הזמרת סבין אומס, הידועה בשם הבמה "Encore!" הוציא סאש! את הלהיט "Encore une fois". באותה שנה הוציא ההרכב גם את השירים "Ecuador" ו"Stay". בשנת 1998 הוציא ההרכב את הסינגל הראשון "La Primavera" מתוך האלבום "Life Goes On".
בשנת 1999 הוציא ההרכב את הסינגל "Adelante" שהיה הראשון מתוך האלבום הבא שנקרא בשם "Trilenium". שנה לאחר מכן הוציא ההרכב את אלבום האוסף "Encore Une Fois – The Greatest Hits".
בשנת 2002 הוציאו סאש את האלבום S4!Sash!. אחד מהשירים שנכללו בו היה "run" שכלל ביצוע משותף עם הזמר הבריטי בוי ג'ורג'.
בשנת 2007 הוציאו את האלבום "10th Anniversary" שכלל 16 סינגלים כולל גרסה מחודש, ללהיט "Ecuador". בשנת 2008 הוציאו את אלבום האוסף הכפול "The Best Of". בשנת 2012, הוציא את אלבומו, Life Is a Beach, בו נכלל השיר "The Secret" שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הבריטית שרה ברייטמן.
הערות שוליים

↑  SASH! FEAT. BOY GEORGE - RUN (SONG), באתר Danishcharts
↑  Sash! feat. Sarah Brightman - The Secret (Original Version), נבדק ב-2022-02-05
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 11037288  GND: 10313191-7  ISNI: 0000 0001 0794 0837  LCCN: no2010002292  MusicBrainz: 29e26734-788a-44aa-8d86-a452bc4232a6  VIAF: 276137962   WorldCat (עם VIAF): 276137962 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סויוז TM-18

סויוז TM-18 (ברוסית: Союз TM-18) הייתה חללית מסדרת סויוז, שהמריאה ב-8 בינואר 1994 מקוסמודרום בייקונור שנמצא בקזחסטן ומופעל על ידי רוסיה. המטרה היית הלבצע עגינה בתחנת החלל מיר.
צוות

ויקטור אפנסייב - מפקד
יורי אוסצ'וב - מהנדס טיסה
ולרי פוליאקוב - רופאקוסמונאוט
צוות > צוות גיבוי

יורי מלנצ'נקו - מפקד
טלגט מוסאבייב - מהנדס טיסה
גרמן ארזמסוב - רופאקוסמונאוט
תיאור המשימה

"סויוז TM-18" שוגרה ב-8 בינואר 1994 מקוסמודרום בייקונור. החללית נבנתה על ידי תאגיד הטילים והחלל אנרגיה. זו הייתה חללית סויוז מדגם סויוז-TM. השיגור בוצע מכן שיגור מס' 1 בעזרת משגר סויוז U.
עגינה לתחנת החלל מיר בוצע ב-10 בינואר למודול "קוואנט 1" של תחנת החלל ועברה ללא בעיות. בתחנת החלל כבר פעלה משלחת מס' 14 בפיקוד וסילי ציבלייב.
לאחר ביצוע חפיפה, משלחת מס' 14 עזבה את תחנת החלל מיר בחללית סויוז TM-17. אחריות על תחנת החללע עברה למשלחת מס' 15 בפיקוד ויקטור אפנסייב. חללית "סויוז TM-18" שימשה חללית חירום.
ב-21 בינואר בוצע שינוי מיקום עגינה של החללית והיא חוברה לתא עגינה במודול הבסיסי.
ב-1 ביולי לתחנת החלל התחברה חללית "סויוז TM-19". ב-9 ביולי "סויוז TM-18" התנתקה מתחנת החלל כאשר על סיפונה ויקטור אפנסייב ויורי אוסצ'וב. באותו יום הם נחתו בהצלחה בשטח צפון קזחסטן. ולרי פוליאקוב נותר בתחנת החלל להמשך פעילות במסגרת משלחת מס' 16 בפיקוד יורי מלנצ'נקו.
סאמאר

ערך זה עוסק באי בפיליפינים. אם התכוונתם לקיבוץ בערבה, ראו .
| --- | --- |

חוף פאנאפוקאן בסאמאר
 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  מערב האוקיינוס השקט
 קואורדינטות:  12°00′N 125°00′E﻿ / ﻿12.00°N 125.00°E﻿ / 12.00; 125.00
 ארכיפלג:  הפיליפינים
 שטח:  13,428.8 קמ"ר
 גובה מרבי:  850 מטר
 נתונים מדיניים
 מדינה:  הפיליפינים הפיליפינים
 אוכלוסייה:  1,751,267 (2010)
  (למפת הפיליפינים מוגדלת) מנילה קזון סיטי דבאו סיטי סבו סיטי זמבואנגה סיטי קגאיאן דה אורו מלזיה ים הפיליפינים  ים סין הדרומי סאמאר(למפת הפיליפינים רגילה) מנילה קזון סיטי דבאו סיטי סבו סיטי זמבואנגה סיטי קגאיאן דה אורו מלזיה ים הפיליפינים  ים סין הדרומי סאמאר
 
סאמאר (בספרדית: Samar) הוא אי הממוקם באזור הוויסאיאס שבמרכז ארכיפלג הפיליפינים והאי השלישי בגודלו במדינה. האי מחולק לשלוש פרובינציות: סאמאר (לשעבר מערב סאמאר, הגדולה מבין השלוש ומהווה כ-42 אחוזים משטחו הכולל של האי) צפון סאמאר ומזרח סאמאר. שלוש פרובינציות אלה מהוות, ביחד עם הפרובינציות באיים הסמוכים לייטה וביליראן (Biliran) את מחוז מזרח ויסאיאס.