פילוסופיה של ההיסטוריה
תבניות ודפוסים בהיסטוריה > דפוסים בעבר

תורות המבקשות לפרש את ההיסטוריה ולמצוא בה משמעות, דפוסים ותבנית-על של התרחשות המאורעות מכונות תורות מטא-היסטוריות. מטא-היסטוריה אינה מפרשת אירועים בודדים אלא את ההיסטוריה כולה על פי תפישת עולם מסוימת.
תורת המטריאליזם ההיסטורי של מרקס, כפי שנכתבה על ידו בחיבור "הקפיטל", היא דוגמה מפורסמת לתורה מטא-היסטורית. לפי מרקס, הכוחות המניעים את ההיסטוריה הם כוחות כלכליים. לשיטתו ישנם שלושה יסודות בחברה. הראשון הוא כוחות הייצור, שהם משאבי הייצור של החברה, כלומר: אמצעי הייצור וכוח העבודה, והשני יחסי הייצור ("הבסיס הממשי"), כלומר: היחסים הנוצרים כתוצאה מהבעלות על כוחות הייצור, היינו: יחסי הקניין ויחסי העבודה. היסוד השלישי הוא "בניין העל" הכולל את המבנה החוקתי של החברה ואת היצירה התרבותית, והוא נקבע על ידי השניים הראשונים, אך לא משפיע עליהם.
במהלך ההיסטוריה האנושית יחסי הייצור הולכים ומתפתחים, ואופן הייצור, שהוא השילוב בין יחסי הייצור וכוחות הייצור קובעים את אופי החברה ואת החיים החברתיים והרוחניים, כלומר: את בנין העל. במהלך ההיסטוריה נוצרות סתירות חריפות בין אופן הייצור ליחסי הייצור כתוצאה מהתפתחות יחסי הייצור, ואז מתרחשות מהפכות חברתיות המשנות באופן קיצוני את אופי החברה ואת בניין העל. לאחר כל מהפכה באה תקופת רגיעה, ולאחריה עוד מהפכה, עד שבסופו של דבר נוצרת חברה סוציאליסטית שבה בעלות משותפת על כוחות הייצור, וכל אחד בה "עושה כפי יכולתו ומקבל לפי צרכיו".[דרוש מקור]
הפילוסוף אלעזר ויינריב מזהה ארבעה מאפיינים בתורתו של מרקס, המשותפים למטא-היסטוריות נוספות:
חוקיות. תורתו של מרקס היא תורה סיבתית-כלכלית: התפתחות כוחות הייצור מניעה את ההיסטוריה, כוחות הייצור קובעים את יחסי היצור, והבסיס הכלכלי קובע את בניין העל. לכן לעובדה היסטורית אין קיום עצמאי ויש לשפוט אותה לפי כוחות הייצור ויחסי הייצור באותה תקופה. לפי מרקס הכרת החוקיות ההיסטורית זהה להכרת חוקיות הקיימת במדעי הטבע, ולכן ניתן גם לחזות בעזרתה את המשך ההתפתחות ההיסטורית ממצב נתון.
תבניתיות. ויינריב מצביע על שלוש תבניות מטא-היסטוריות עיקריות: תבנית קווית, שבה ההיסטוריה אינה חוזרת על עצמה כלל; תבנית מעגלית, שבה האירועים חוזרים על עצמם שוב ושוב באותה צורה; ותבנית לוליינית, שבה האירועים חוזרים על עצמם, אך תוך שינוי, כי ישנה השפעה מצטברת שלהם זה על זה. תורתו של מרקס היא לוליינית: מהפכות ותקופות רגיעה באות אחת אחרי השנייה, אך כוחות הייצור מתפתחים בצורה קווית. תורות קוויות ולולייניות עשויות לדבר על "קץ ההיסטוריה", שהוא מצב שבו ההתפתחות ההיסטורית מגיעה לסיומה. במקרה של מרקס זה יקרה עם כינון חברה סוציאליסטית.
תכליתיות. קץ ההיסטוריה אינו רק המצב הסופי שאליו תגיע ההיסטוריה, אלא גם מצב אידיאלי שיש לשאוף אליו ולפעול למענו. הניתוח המדעי, לפי מרקס, של ההתפתחות ההיסטורית עולה בקנה אחד עם האידיאל שאליו יש לשאוף. עובדה זו יש בה כדי להטיל צל על מהימנות הניתוח המדעי הסיבתי.
יסודות מטאפיזיים. כלומר: תפיסה היסטורית המניחה הנחות על טבע האדם ועל טבע המציאות. יש המפרשים את כוונתו של מרקס שמהות האדם, שהיא היצירה, היא זו שגורמת להתפתחות כוחות הייצור, ויש המפרשים את כוונתו שהאופי החומרי של האדם הוא שמניע את ההיסטוריה, וכל דבר בעל ביטוי רוחני או נפשי (כמו בניין העל) למעשה נובע גם הוא מהאופי החומרי של האדם.
מאפיינים מטא-היסטוריים הללו משפיעים על עבודתו של ההיסטוריון המאמין בהם. היסטוריון מרקסיסטי, למשל, ישתמש במונחים המרקסיסטים, ויסביר את ההיסטוריה לפי חוקיות מרקסיסטית. הוא יזדהה עם תכלית ההיסטוריה לפי מרקס וינסה למצוא בה סימנים שונים המעידים על בואה של המהפכה הסוציאליסטית.
תורות מטא-היסטוריות מכילות את ארבעת המאפיינים הללו או חלקם. אסכולות היסטוריציסטיות שהושפעו מרעיונותיהם של הגל ומרקס העלו החל באמצע המאה התשע-עשרה תאוריות הפוכות. לדידן, בהיסטוריה יש אכן התקדמות, אך היא אינה ליניארית אלא נעה בתהליך קבוע של עימות דיאלקטי: רעיון או אירוע מסוימים יוצרים תזה, רעיון הפוך המופיע יוצר את האנטיתזה, ושניהם גם יחד יוצרים סינתזה, המולידה את התזה הבאה. באסכולות ההיסטוריציסטיות אין פרטים פועלים אלא רק גופים כוללים: לאום, מעמד, גזע, או ציוויליזציה, המונחים על–ידי "רוח התקופה", הצייטגייסט.
"הפירוש הוויגי של ההיסטוריה", הוא תיאור גנאי שטבע הרברט באטרפילד (1900-1979) לזרם היסטורי המזוהה עם מלומדים של התקופה הוויקטוריאנית או האדוארדית באנגליה, כגון הנרי מיין או תומאס מקוליי. זרם זה מפרש באופן מגמתי את היסטוריה האנושית כמובילה בהכרח ממצב של פראיות ובורות אל מצב של שלום, עושר ומדע, כאשר האימפריה הבריטית מייצגת את שיא התהליך החיובי הזה (תבנית ליניארית). מיין תיאר את כיוון ההתקדמות כמעבר מ"מעמד לחוזה", מעולם שבו חייו של אדם מוכתבים על–ידי נסיבות הולדתו לעולם בו קיימת ניעות חברתית ואפשרות בחירה.
על פי אוסוואלד שפנגלר (1880-1936) החוקיות ההיסטורית היא חוקיות ביולוגית. כל תרבות עוברת שלבי התפתחות כמו אורגניזם ביולוגי, שהם ילדות, בחרות, בגרות וזקנה. תרבויות מתות ונולדות תרבויות חדשות. התבנית של שפנגלר היא תבנית מעגלית: תרבויות קמות ונופלות בצורה מחזוריות. לפי שפנגלר, להיסטוריה אין תכלית, וזה נובע במישרין מהאופי המעגלי של תורתו. הבסיס המטאפיזי לתורתו של שפנגלר הוא התעניינותו של האדם בהיבטים אומנותיים-אסתטיים של התרבות, שגורמים להתפתחותה, וכשעניין זה דועך, התרבות מגיעה לשלביה הסופיים.
לפי ארנולד טוינבי החוקיות ההיסטוריות היא פסיכולוגית: חברות, המכונות "ציוויליזציות", נוצרות כתגובה על אתגר, מתפתחות בתגובה על סדרת אתגרים ומתות כשאינן יכולות עוד להתמודד עם האתגרים. בתורתו של טווינבי יש יסודות מחזוריים ולולייניים. הציוויליזציות קמות ונופלות לכאורה ללא קשר אחת לשנייה, אך יכולה להיות להן השפעה מצטברת זו על זו ואנשים יכולים לחרוג מהציוויליזציה שלהם ולהפוך מודעים ליסודות המשותפים לכל הדתות, כלומר: לציוויליזציות שונות. לפי טווינבי תכלית ההיסטוריה היא ציוויליזציה עתידית שבה יאוחדו הדתות הגדולות לדת אחת אוניברסלית. טווינבי לא הזכיר במפורש יסודות מטאפיזיים בתורתו, אך הסיבתיות הפסיכולוגית שלה חושפת את הנחותיו המוקדמות על אופי האדם.
התפישות ההיסטוריציסטיות זכו לפריחה משמעותית אחרי מלחמת העולם הראשונה, שהובילה לשינוי במערך הכוחות העולמי. מלחמת העולם השנייה, שהביאה את נפילתן של חלק מהתפישות הללו (לדוגמה, בגרמניה הנאצית) והמציאות העגומה בברית המועצות הובילו בהדרגה לשקיעת קרנן של השקפות היסטוריציסטיות במפורש ועליית תפישות מעודנות ומורכבות יותר של ההיסטוריה. אסכולת ה"אנאל" ואחריה גישות פמיניסטיות ורלטיביסטיות הדגישו כי בהיסטוריה פועלים זרמים שונים ומנוגדים בו-זמנית ושכאשר חלק מסוים באומה, גזע או מעמד- מתקדם, אחד אחר עשוי לסגת בו-זמנית.
השקפות היסטוריציסטיות המזהות תבניות אלוהיות בהיסטוריה קיימות גם ביהדות. הרב קוק, למשל, במאמרו "למהלך האידיאות בישראל" רואה את מהלך המאורעות כרצף של מאורעות ערכיים המעצבים את המציאות הריאלית, כיחידה אורגנית אחת.
התפישות ההיסטוריציסטיות לא נעלמו. ניתן למצוא אותן בצורה בולטת (אף כי בניסוחים המרככים את הממד המיסטי של ההיסטוריציזם) בתאוריות המיוחסות לימין הפוליטי כמו "קץ ההיסטוריה" של פרנסיס פוקויאמה או "התנגשות הציביליזציות" של סמואל הנטינגטון. זרמים פוסט-מרקסיסטים שונים, לעומתם, רואים התנגשות לא בין ציוויליזציות, לאומים או דתות, אלא התנגשות פנימית, עולמית, בין מעמדות: גברים ונשים, לבנים ושחורים, עולם ראשון ועולם שלישי.