stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיליפ דימיטרוב
לאחר כהונת ראש הממשלה

ב-1997 מונה לשגריר בולגריה לאו"ם ומאוגוסט 1998 עד ינואר 2002 כיהן כשגריר בולגריה לארצות הברית. בה בעת הועסק דימיטרוב באוניברסיטה האמריקאית בבולגריה, שבה הרצה בתחומי מדע המדינה. בהמשך, כיהן דימיטרוב כחבר הפרלמנט הבולגרי וב-2005 נבחר לסגן היושב-ראש. ב-2007 כיהן כחבר הפרלמנט האירופי. ב-2008 הודיע דימיטרוב על פרישתו מהחיים הפוליטיים ובהמשך קיבל משרת מרצה אורח באוניברסיטת ניופורט ניוז שבווירג'יניה. ב-15 בספטמבר 2010 מונה לשגריר האיחוד האירופי בגאורגיה, וכיהן עד 2014. בין השנים 2015–2024 כיהן כשופט בבית המשפט החוקתי של בולגריה (אנ').
הערות שוליים

↑  פיליפ דימיטרוב, באתר jewprom.50webs.com (באנגלית).
↑  הודעת מינויו לשגריר האיחוד האירופי לגאורגיה, באתר consilium.europa.eu, אוחזר ב-22 בספטמבר 2011 (באנגלית) .
| ראשי ממשלת בולגריה |
| --- | --- | --- |
| נסיכות וממלכת בולגריה (1878-1946) | טודור בורמוב • קלמנט טרנובסקי • דראגן צאנקוב • פטקו קרבלוב • יוהאן קזימיר ארנרוט • אלכסנדר באטנברג • לאוניד סובולב • דראגן צאנקוב • פטקו קרבלוב • קלמנט טרנובסקי • פטקו קרבלוב • וסיל רדוסלאבוב • קונסטנטין סטואילוב • סטפן סטאמבולוב •  קונסטנטין סטואילוב • דימיטר גרקוב • טודור איבנצ'וב • ראצ'ו פטרוב • פטקו קרבלוב • סטויאן דאנב • ראצ'ו פטרוב • דימיטר פטקוב • דימיטר סטאנצ'וב • פטר גודב • אלכסנדר מלינוב • איוון גשוב • סטויאן דאנב • וסיל רדוסלאבוב • אלכסנדר מלינוב •  תאודור תאודורוב • אלכסנדר סטמבוליסקי • אלכסנדר צאנקוב • אנדריי ליאפצ'ב • אלכסנדר מלינוב • ניקולה מושאנוב • קימון גאורגייב • פנצ'ו זלאטב • אנדריי טושב • גאורגי קיוסאיבנוב • בוגדאן פילוב • דוברי בוז'ילוב • איוון בגריאנוב • קונסטנטין מוראבייב • קימון גאורגייב |          |
| הרפובליקה העממית הבולגרית | קימון גאורגייב • גאורגי דימיטרוב • וסיל קולארוב • וולקו צ'רבנקוב • אנטון יוגוב • טודור ז'יבקוב • סטאנקו טודורוב • גרישה פיליפוב • גאורגי אטנסוב • אנדריי לוקאנוב |          |
| בולגריה (מאז 1990) | אנדריי לוקאנוב • דימיטר פופוב • פיליפ דימיטרוב • ליובן ברוב • רנטה אינג'ובה • ז'אן וידנוב • סטפן סופיאנסקי • איוואן קוסטוב • סימאון סקסקובורגותסקי • סרגיי סטאנישב • בויקו בוריסוב • מארין רייקוב • פלמן אורשרסקי • גאורגי בליזנאשקי • בויקו בוריסוב • אוגניאן גרג'יקוב • בויקו בוריסוב • סטפן יאנב • קיריל פטקוב • גלב דונב • ניקולאי דנקוב • דימיטר גלבצ'ב |          |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: דימיטר פופוב | ראש ממשלת בולגריה  8 בנובמבר 1991 – 30 בדצמבר 1992 | הבא: ליובן ברוב |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810615816805606  BnF: cb16151878k (data)  GND: 130061530  ISNI: 0000 0001 1494 3964  LCCN: no92028343  NKC: js2007409816  SUDOC: 071007407  VIAF: 84268595   WorldCat (עם VIAF): 84268595
עודד רוזן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 באפריל 1974 (בן 50) 
 מדינה:  ישראל 
 פרופיל ב-IMDb
 
עודד רוזן (נולד ב-23 באפריל 1974) הוא תסריטאי ותשבצאי ישראלי.
ביוגרפיה

נולד וגדל בחולון להורים שעסקו בשפה העברית. אביו, מרדכי רוזן הוא בלשן, אטימולוג ומורה ללשון העברית, וגם אמו הייתה מורה לעברית. הוא ספג משניהם את החיבה לשפה ואת החתירה להעשיר את הידע. החל לפתור וגם לחבר תשבצים בגיל 12. בבגרותו השתתף בתוכניות ובשעשועוני טריוויה שונים.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
קריירת תסריטאי

בשנת 2003 כתב רוזן את התסריט לקומדיית הטלוויזיה "הללויה" שזכתה בפרס האקדמיה הישראלית לדרמות טלוויזיה בשנת 2004 ובפרס דרמת הטלוויזיה המצטיינת של פסטיבל חיפה 2003. כעשור לאחר מכן כתב רוזן את התסריט לקומדיה הקולנועית משנת 2014 "שושנה חלוץ מרכזי", בכיכובם של אושרי כהן, גל גדות, אלי פיניש ומריאנו אידלמן.
כתיבה ספרותית

בשנת 2004 יצא לאור קובץ הסיפורים "ההולנדי של עכו – סיפורים קצרים על כדורגל" (הוצאת גלורי ; עורך אבי מלר). רוזן הוא מחבר הסיפור "ההולנדי של עכו", שעל שמו נקרא הקובץ כולו.
בשנת 2006 התפרסם סיפור קצר נוסף שלו ("תסריטאי המחר") בקובץ הסיפורים "כשמדלן סטו בוכה – סיפורים קצרים על קולנוע", אף הוא בהוצאת גלורי.
כתיבה ספרותית > תשבצים

לצד עיסוקו כתסריטאי עוסק רוזן גם בכתיבת תשבצי היגיון, תשבצים, תשחצים וחידות בעיתונות הישראלית. רוזן הוא מחבר תשבץ ההיגיון של מוסף "סופהשבוע" (ובגלגולו החדש "מעריב סופהשבוע") מיומו הראשון של העיתון, ואף מפרסם בו תשבץ ותשחץ שבועי. תשחציו מתפרסמים גם ברשת המקומונים "גל-גפן" ובמקומון "ערב ערב באילת", ותשחץ ספורט שלו מתפרסם מאז 2007 במוסף הספורט של "ידיעות אחרונות". בעבר חיבר רוזן תשבצי ספורט גם לעיתון "מקור ראשון".
תחביבים

עודד הוא אצן חובב למרחקים בינוניים (5–10 ק"מ) ואף זכה במספר מדליות בתחרויות מקומיות . בעברו התחרה גם בריצות ארוכות יותר במסגרת קבוצת רצי השפלה והדרום.
הערות שוליים

↑  עכבר העיר, עכבר העיר אונליין, צפו: גל גדות מככבת בקומדיית כדורגל, באתר הארץ, 23 ביוני 2014
↑  מרוץ בבלי ה-4 2019 - תוצאות | מבט למרוץ, באתר www.raceview.co.il (באנגלית)(הקישור אינו פעיל)
↑  4Sport Live - מרוץ משמר הנגב ה-6 - עודד רוזן, באתר 4Sport Live (באנגלית) (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2023133233   WorldCat (עם LCCN): no2023-133233
פלנתניה

| --- | --- |

פלנתניה- מבט מלמעלה
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון ומרכז מבקרים בתחום החלל
 על שם:  ריקיהירו מדראמה
 כתובת:  סוג'יהרה 1
 מיקום:  נתניה
 מדינה:  ישראל
 הקמה ובנייה
 תאריך פתיחה רשמי:  2016
 קואורדינטות:  N 32° 18' 39.3804 E 34° 50' 52.4976
 www.planetanya.org.il
 
פְּלָנֵתָנְיָה הוא מרכז מדע וחלל בנתניה, שמטרתו לקדם את נושא החינוך המדעי לילדי ישראל.
המקום הוקם באמצעות תרומה של איש העסקים היפני ריקיהירו מדראמה בשנת 2016, לאחר הסכם שחתם מדראמה עם ראש עיריית נתניה, מרים פיירברג. ריקיהירו מדארמה סיפר כי בצעירותו קיבל עזרה מאדם יהודי, וברצונו לתרום בחזרה למדינת ישראל. לגבי בחירתו להקים מרכז חלל, הסביר מדראמה כי הרעיון עלה במוחו כשהביט בשמיים והבין שלמרות שכל הכוכבים נראים אותו הדבר מרחוק, כשמתקרבים רואים את ההבדלים ביניהם. כמו כן, כשמביטים מתחנת החלל לעבר כדור הארץ, רואים את המדינות ובני האדם זהים, אבל מקרוב ההבדלים ניכרים.
אזור הכניסה לפלנתניה
הפעילויות הקיימות במקום כוללות פלנטריום, גן מדע, כיתות לימוד, מצפה כוכבים, תערוכת מיצגים בתחום החלל ועוד. בשנים האחרונות מתקיימים במקום אירועים של שבוע החלל הישראלי, מטעם סוכנות החלל הישראלית, ושיתופי פעולה נוספים.
מתחמי הפלנתניה

גן מדעי - המחולק לחמישה מתחמים בהם ממוקמים מתקנים פיזיקליים חושיים על פי נושאים: אקוסטיקה, אופטיקה, אנרגיה סולרית, חילופי אנרגיה וכוח כבידה.
גן יפני - גן זן עם אלמנטים ייחודים ליפן, בריכות דגים אקולוגיות ועצי בונסאי והכל עם צמחייה ארץ ישראלית כולל מתחמי הידרופוניקה ואקוופוניקה.מתחם הפלנטריום בפלנתניה
גן / מתחם חיצוני - מתחם דשא מרווח בו מתקיימות שלל פעילויות.
חדרי לימוד - שלוש כיתות המכילות עד 25 תלמידים, טלוויזיה, מקרן ואביזרי לימוד, כולל חדר מחשבים.
אולם - מתחם בו ממוקמים שני מסכי ענק, מיועד לכנסים ולאירועים עד כ-200 איש בישיבה.
פלנטריום - אולם המקרין מופעי כוכבים על גבי כיפה חצי כדורית.
מצפה כוכבים – מתחם בו ממוקם טלסקופ במרכז של כיפה הנפתחת.
הערות שוליים

↑   אסף לבנון, השמיים הם לא הגבול: חוויית על חלל בפלנתניה, באתר TheMarker‏, 17 באוגוסט 2023
↑  הילה שמר, מסע בין כוכבים בנתניה: "פלנתניה" הוא גם פלנטריום וגם גן זן יפני, באתר Xnet‏, 1 ביולי 2016
↑   גיא רונן, הפלנתניה: מסע קסום אל החלל ליד הבית, באתר TheMarker‏, 1 בפברואר 2023
הגן היפני במתחם הפלנתניה
פאול וגנר

| --- | --- |

 לידה:  11 בדצמבר 1874 Jarantowice, רפובליקת פולין 
 פטירה:  13 בספטמבר 1948 (בגיל 73) וילמרסדורף, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מקום קבורה:  בית הקברות הירשטראסה 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום לימודים:  Kneiphof Gymnasium 
 בן או בת זוג:  Greta Schröder  לידיה סלמונובה 
 צאצאים:  Peter Wegener 
 פרסים והוקרה:  Staatsschauspieler (1937) 
 פרופיל ב-IMDb
 
וגנר בתפקיד הראשי ב"נתן החכם"
פאול וגנר (גרמנית: Paul Wegener;‏ 11 בדצמבר 1874 – 13 בספטמבר 1948) היה שחקן גרמני, תסריטאי ומפיק סרטים. היה מוכר ביותר בשל תפקידו פורץ הדרך בקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני.
ילדותו

פאול וגנר נולד ב-11 בדצמבר 1874 בארנולדסדורף לאנה וולף ואוטו וגנר. כפעוט, פאול היה חולה, וציפו שיחיה רק לזמן קצר בלבד. אביו עבר לארמלנד, ופאול ואנה עברו בעקבותיו כשישה חודשים לאחר שבריאותו של פאול השתפרה. אמו של פאול, אנה, נפטרה זמן קצר לפני יום הולדתו השלישי. לאחר מות אמו, אביו אוטו איבד עניין בבנו, ופאול הצעיר נאלץ לדאוג לעצמו.
לאחותו של פאול היה חבר אשר לימד אותו לקרוא ולכתוב, וכך, כבר בגיל שמונה שנים, פאול החל לקרוא ספרות ללא הפסקה ודקלם מונולוגים.
לאחר שנתיים בבית ספר קתולי, פאול הצעיר עבר לבית ספר אחר, שם הקים עם תלמידים אחרים מועדון דרמה, ערך כתב-עת בכתב יד, והלחין שירים. זו הייתה תקופה מכריעה בחייו של פאול שמיפתה את עתידו. הקשר הראשון של פאול לעולם התיאטרון היה בהופעה בקוניגסברג, שם החלה לראשונה המסירות שלו לכל החיים לעולם הבמה.
קריירה > תחילת הקריירה בתיאטרון ובקולנוע

בגיל עשרים, החליט וגנר לסיים את לימודי המשפטים ולהתרכז במשחק, הוא סייר במחוזות טרם הצטרפותו ללהקת המשחק של מייק ריינהרדט בשנת 1906. בשנת 1912 החליט לפנות את דרכו למדיום החדש, הקולנוע. והופיע בגרסה של "התלמיד מפראג" מ-1913. במהלך עשיית הסרט שמע לראשונה וגנר על האגדה היהודית הישנה על הגולם מפראג והחליט לעבד את הסיפור לסרט קולנוע, בבימוי וכתיבת משותפת עם הנריק גיילן. הגרסה הראשונה שלו לסיפור "הגולם" (1915, גרסה אבודה) הייתה הצלחה גדולה וביססה את המוניטין של וגנר. בשנת 1917, וגנר יצר פרודיה על הסיפור שנקרא "הגולם והנערה הרוקדת", אך זהו למעשה היה העיבוד שלו לאגדה הגולם: איך הוא הגיע לעולם (1920), הסרט הוא אחד הקלאסיקות של הקולנוע הגרמני ועזר לחזק את מקומו של וגנר בהיסטוריה הקולנועית.
עוד אחד מסרטיו המוקדמים היה "היוגי" (1916), בו שיחק בעצמו את התפקיד של יוגי, ממציא צעיר, אשר סיפק לו את ההזדמנות להכיל שלושה מתחומי העניין שלו: עולם הטריקים הצילומיים (זהו היה אחד מהסרטים הראשונים אשר הציגו אי-נראות), העולם העל-טבעי ומיסטיקה מזרחית.
קריירה > המשכה

בשנת 1926 הוא הופיעו בסרטו ההוליוודי הראשון והיחיד, "הקוסם" של רקס אינגרם, בו הוא גילם את אוליבר האדו, בעיבוד לסיפורו של סומרט מוהם. לאחר מכן הופיע ב"המקרה המוזר של קפטן רמפר" (1927). ובשנת 1928 כיכב לצד בריג'יט הלם בעיבוד של שותפו הוותיק, הנריק גיילן, ל"אלרון" של האנס היינץ איוורס, בתפקיד פרופסור טן ברינקן, דמוי פרנקנשטיין.
קריירה > תחת השלטון הנאצי

כאשר הנאצים הגיעו לגדולתם הפוליטית, חברות תיאטרון רבות פורקו ורבים מהשחקנים והבמאים נעצרו, נרדפו והוגלו. עם זאת, וגנר הפך לשחקן של המדינה והופיע בסרטי תעמולה נאציים. בניהם "החיים שלי עבור אירלנד" (1941) ו "Kolberg" - אפוס סרטי תעמולה על המלחמות הנפוליאניות משנת 1944–1945. עם תום המלחמה, וגנר היה מהראשונים לבנות מחדש את החיי התרבות בעיר ברלין. בספטמבר 1945, הופיע בתפקיד הראשי בהפקה של "נתן החכם" בתיאטרון דויטשה בברלין. למרות מצבו הרפואי הרע, וגנר הפך לנשיא בארגון לשיפור הסטנדרטים לתושבים.
קריירה > סופה

סרטו האחרון של וגנר היה "המנדרינית הגדולה" (1948). ביולי 1948 הוא חזר על תפקידו הקודם, נתן החכם, בתיאטרון דויטשן, אך בסצנה הראשונה הוא התמוטט והמסך נפל.
חייו האישיים ואחרית חייו

וגנר היה נשוי שש פעמים, מתוכם בפעם השלישית והשישית נישואיו היו לשחקנית ליידה סלמנובה, אשר הייתה שותפתו למשחק בכמה הזדמנויות. סלמנובה הפכה לאלמנתו. נישואיו הרביעיים היו לגרטה שרדר שגילמה את השחקנית הראשית ב"נוספרסטו" (1922). הגאוגרף אלפרד וגנר היה בן דודו. הפיזיקאי פרופסור פיטר פ. וגנר היה בנו.
בשנת 1947, סבל וגנר משבץ מוחי אשר התיש אותו וגרם לו לנסוע לשווייץ לקבלת טיפול רפואי. עם שובו לברלין נכנע שוב למחלה, אך סירב לוותר על משחק. הוא קיבל תפקיד בסרטו הקולנועי האחרון "המנדרינית הגדולה" (1948). ביולי 1948, חזר על תפקידו כ"נתן החכם", שם התמוטט. חודשיים לאחר מכן, ב-13 בספטמבר 1948, פאול וגנר מת בשנתו.
פילמוגרפיה

שיחק:
התלמיד מפראג (1913)
הגולם (1915)
הגולם והנערה הרוקדת (1917)
החתונה של ריזבל (1916)
היוגי (1916)
הנס טרץ בארץ השפע (1917)
החלילן מהמלין (1918)
הנסיך הזר (1918)
העבד במטבח (1919)
דמויות הלילה (1920)
הגולם: איך הוא הגיע לעולם? (1920)
פילגשו של רוזוולסקי (1921)
האוהבים של פרעה (1922)
אומה גוססת (1922)
קן האוהבים (1922)
מונה וואנה (1922)
לוקרציה בורג'ה (1922)
אוצרה של גסין ג'ייקובסון (1923)
אי הדמעות (1923)
בודהות חיות (1925)
הקוסם (1926)
המקרה המוזר של קפטן רמפר (1927)
מלכת השדרות (1927)
סיף הקטן והמסכן (1927)
סוונגאלי (1927)
האורגים (1927)
עולם ללא נשק (1927)
מנדרייק (1928)
סיפורים מפחידים (1932)
המרשל קדימה (1932)
הסוד של יוהאן אורט' (1932)
אינג' והמיליונים (1933)
רק קומיקאי (1935)
הזכות לאהוב (1939)
דמדומים (1940)
החיים שלי עבוד אירלנד (1941)
הנערה מפאנו (1941)
דיסל (1942)
חתונה בבנרנהוף (1942)
המנדרינית הגדולה (1949)
עיניים לאהבה (1951)
ביים:
התלמיד מפראג (1913)
הגולם (1915)
החתונה של ריזבל (1916)
היוגי (1916)
הגולם והנערה הרוקדת (1917)
הנס טרץ בארץ השפע (1917)
הנסיך הזר (1918)
החלילן מהמלין (1918)
העבד במטבח (1919)
הגולם: איך הוא הגיע לעולם? (1920)
החברה של איש גדול (1934)
אוגוסטוס החזק (1936)
שעת פיתוי (1936)
מוסקבה - שנחאי (1936)
הערות שוליים

↑  Paul Wegener, Man or Monster?, web.archive.org, ‏2008-10-25
↑  Paul Wegener, Man or Monster?, web.archive.org, ‏2008-10-25
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271024805171  PLWABN: 9810678673605606  BIBSYS: 7000136  BNE: XX1672942  BnF: cb151065287 (data)  GND: 118765981  ISNI: 0000 0001 2037 1616  LCCN: n81003588  LNB: 000258442  MusicBrainz: 9b08bcca-a2be-4fb1-afb9-009fd3dd1131  NKC: mzk2011647454  NTA: 15854014X  SNAC: w613008r  SUDOC: 074025139  Trove: 1192030  ULAN: 500066768  VIAF: 66762932   WorldCat (עם VIAF): 66762932
פולחנסיו בטיסטה

פולחנסיו בטיסטה אי סאלדיבר (בספרדית: Fulgencio Batista y Zaldívar;‏ 16 בינואר 1901 – 6 באוגוסט 1973) היה נשיאה הנבחר של קובה מ-1940 עד 1944, ועריצה מ-1952 עד 1959, אז הופל משטרו במהפכה הקובנית.
ביוגרפיה > שנותיו הראשונות ושירות צבאי

פולחנסיו בטיסטה נולד ב-16 בינואר 1901 בקובה להורים ממוצא מגוון – ספרדי, אפריקני וסיני – שלחמו במלחמת העצמאות של קובה. תחילה העניקה לו אמו את השם רובן, ומאוחר יותר העניקה לו תחתיו את שמה, סאלדיבר. בשל אי רצונו של אביו לרשום אותו בשם בטיסטה, עד 1939 נקרא להלכה רובן אי סאלדיבר. ב-1939, כשהתמודד לנשיאות תחת השם פולחנסיו בטיסטה, התגלתה העובדה שאינו מופיע בשם זה באף תעודת לידה. על עבירה זו חויב לשלם קנס של 15,000 פסו, והשעה לזמן מה את הקמפיין שלו לנשיאות.
לבטיסטה, כאמור, מוצא מגוון משני הצדדים. בילדותו למד בבוקר בבית-ספר ציבורי ובערב בבית-ספר קוויקרי. עזב את הבית בגיל 14, לאחר שמתה אמו. היות שהגיע ממוצא צנוע, נאלץ לעבוד קשה למחייתו. במשך מספר שנים עבד כפועל בחקלאות, בנמלים ובמסילות רכבת. עבד גם כחייט, כמכונאי, כספק פחם וכמוכר פירות. ב-1921 נסע להוואנה, ובאפריל אותו שנה התגייס לצבא. שירת במשך שנתיים, בהם למד קצרנות וקלדנות. לאחר מכן עבד תקופה בתור מורה לקלדנות, לפני שהצטרף למשטרה הכפרית. אז הועבר לצבא והוענקה לו דרגת רב-טוראי ותפקיד של מזכיר לקולונל לשעבר. בספטמבר 1933 קיבל דרגת סמל, והנהיג קבוצה של מפקדים שאינם קצינים בתנועה שנקראה "מהפכת הסַמָּלים". מטרות המהפכה המוצהרות היו שיפור מצב החיים בקובה ושוויון ההזדמנויות בה.
בטיסטה הגיע לשלטון לראשונה ב-1933, כאשר "מהפכת הסַמָּלים" שהנהיג שמה קץ לשלטונו קצר הימים של דה סספדס. לאחר הצלחת המהפכה, מינה עצמו למפקד הכוחות המזוינים, בדרגת קולונל, ושלט בפועל בוועד בן חמשת החברים שכיהנו כראשי המדינה באופן קולקטיבי. הוא המשיך לשלוט בפועל באמצעות מינוי 'נשיאי בובה' עד 1940; אז נבחר בעצמו לנשיא.
ביוגרפיה > נשיאות ראשונה (1940–1944)

בבחירות הראשונות שנערכו במדינה לאחר כינון חוקת 1940, נבחר בטיסטה לנשיא בתמיכת הקואליציה הסוציאל-דמוקרטית (שכללה גם את המפלגה הקומוניסטית). מתחרהו היה רמון גראו (Ramón Grau), נשיא לשעבר. בטיסטה היה הלא-לבן הראשון ששימש בתפקיד, ונבחר לכהונה בת ארבע שנים. אף על פי שתמך בקפיטליזם והעריץ את ארצות הברית, זכה לתמיכת המפלגה הקומוניסטית, שהייתה זעירה וחסרת כל סיכוי לנחול ניצחון בבחירות בעת ההיא. לתמיכה זו זכה בעיקר עקב חוקי העבודה שקידם ותמיכתו באיגודי העובדים, להם היו קשרים הדוקים למפלגה הקומוניסטית. הקומוניסטים הרחיקו לכת ואף כינו את האופוזיציה לבטיסטה "פשיסטים" ו"ריאקציונרים". במהלך כהונתו הראשונה כנשיא, ערך בטיסטה רפורמות סוציאליות גדולות וקידם חקיקה ומדיניות שתמכה באיגודים.
קובה נכנסה למלחמת העולם השנייה ב-8 בדצמבר 1941, לצדן של בעלות הברית, כשהכריזה מלחמה על יפן ביום שלאחר ההתקפה על פרל הארבור. ב-11 בדצמבר הכריזה קובה מלחמה על גרמניה ואיטליה. בדצמבר 1942, לאחר ביקור ידידותי בוושינגטון, הכריז בטיסטה שאמריקה הלטינית תתמוך בהחלטה של בעלות הברית "לצאת למלחמה בספרד של פרנקו" וכינה את המשטר בה "פשיסטי".
בטיסטה כונן את חוקת 1940 של קובה, וסיים את כהונתו ב-1944. לאחר מכן עבר לגור בפלורידה, וחזר לקובה רק ב-1952, כדי להתמודד לנשיאות פעם נוספת.
ביוגרפיה > הפיכה צבאית ונשיאות שנייה (1952–1959)

ב-1952 נערכו בחירות נוספות לנשיאות קובה. בטיסטה התמודד בהן, אך לא היה למועמד המוביל. לפיכך, ב-10 במרץ 1952, שלושה חודשים לפני בחירות המיועדות, חולל הפיכה צבאית ועלה לשלטון. בטיסטה הדיח את הנשיא המכהן, ביטל את הבחירות והכריז על עצמו כנשיא זמני. ארצות הברית הכירה בממשלתו ב-27 במרץ. ארתור מ. ששלסינגר, היסטוריון אמריקאי, התבקש בידי ממשלתו לנתח את המצב הקובה. כך כתב:
שחיתות הממשלה, אלימות המשטרה ואדישות הממשלה לצורכי העם בחינוך, בטיפול רפואי, בדיור ובצדק חברתי וכלכלי.. הם הזמנה פתוחה למהפכה.
כשחזר לשלטון זכה לתמיכה כלכלית וצבאית מארצות הברית. בטיסטה הקפיא את חוקת 1940 וביטל את רוב זכויות האזרח, ובכלל זה הזכות לשבות. בנוסף חבר לבעלי הקרקעות ולבעלי מפעלי הסוכר והנהיג שיטה כלכלית שהרחיבה את הפערים הכלכליים בחברה הקובנית. בסופו של דבר, כתוצאה ממדיניות כלכלית כושלת, רוב תעשיית הסוכר עברה לבעלותם של אמריקאים ו-70% מהשטח החקלאי היה בבעלות זרה. כדי להתמודד עם המצב הכלכלי העגום החל בטיסטה לשתף פעולה עם המאפיה האמריקנית, ואפשר לה להקים בהוואנה מרכז של סמים, הימורים וזנות. התמיכה העממית בבטיסטה החלה לרדת ומרידות סטודנטים והפגנות החלו להתרחש. הוא הגיב לכך בהגברת הריכוזיות של התקשורת ובהקמת משטרה חשאית, שתפקידה 'לדכא את הפעילויות הקומוניסטיות'. המשטרה השתמשה באלימות בקנה-מידה רחב, בעינויים ובהוצאות להורג. באותה סערת אלימות נהרגו, לפי הערכות, מאות עד אלפי אנשים.
ביוגרפיה > סוף שלטונו ואחרית ימיו

בשנים 1956–1958 הובילה תנועת 26 ביולי, בראשות פידל קסטרו, מרד מתמשך שעיקרו לוחמת גרילה נגד משטרו של בטיסטה. לאחר שהנחילה למשטר מספר תבוסות קשות, ברח בטיסטה לרפובליקה הדומיניקית ב-1 בינואר 1959. תוך ימים קרס משטרו. לאחר מכן קיבל מקלט פוליטי בעריצות נוספת – פורטוגל של אנטוניו דה אוליביירה סלזאר. מת בספרד, על אף איבתו הקדומה לפרנקו, בגיל 72.
הערות שוליים

↑  Ernst Halperin, Fidel Castro's Road to Power, Center for International Studies, Massachusetts Institute of Technology, Research Project on Communism, Revisionism, and Revolution, 1970. (באנגלית)
↑  POLITICA / Rubén el terrible - CubaNet News - Noticias de Cuba / Cuba News, ‏2007-11-30
↑  Donald J. Mabry, Historical Text Archive: Electronic History Resources, online since 1990, www.historicaltextarchive.com (ארכיון)
1 2  "CUBA: Evolution of a Dictator". Time (באנגלית אמריקאית). 1944-06-12. ISSN 0040-781X. נבדק ב-2018-01-31.
↑  Untitled Document, www.lacasaazul.org
1 2  Hugh Thomas, page 392 "Cuba"
↑  שכיהן פחות מחודש כנשיא קובה; והיה בנו של קרלוס מנואל דה סספדס
↑  בהשוואה לדרגת ה'סמל' שהייתה לו עד אז
↑  Leslie Bethell. Cuba. ISBN 978-0-521-43682-3
1 2 3  Julia E. Sweig. Inside the Cuban Revolution. ISBN 978-0-674-01612-5.
1 2  Jorge I. Domínguez. Cuba. p. 90
↑  Jorge I. Domínguez. Cuba.
↑  "INTERNATIONAL: Plain Talk in Spanish". Time (באנגלית אמריקאית). 1942-12-28. ISSN 0040-781X. נבדק ב-2018-01-19.
↑  "Foreign News: Batista's Boost". Time (באנגלית אמריקאית). 1943-01-18. ISSN 0040-781X. נבדק ב-2018-01-19.
↑  Morales Dominguez, Esteban; Prevost, Gary (2008). United States-Cuban Relations: A Critical History. Rowman & Littlefield. p. 34.
↑  התאריך הזה מצוין במקורות רבים, למרות שאינו לגמרי ברור. הדבר הקרוב ביותר להכרה מצד ארצות הברית הוא המלצתו של מזכיר המדינה דין אצ'יסון לנשיא טרומן, מ-24 במרץ, להכיר במשטר.
↑  The Dynamics of World Power: A Documentary History of the United States Foreign Policy 1945-1973, by Arthur Meier Schlesinger, 1973, McGraw-Hill, ISBN 0070797293, p. 512.
↑  Guerra, Lillian (2010). Grandin, Greg; Joseph, Gilbert M., eds. Beyond Paradox. A Century of Revolution. American Encounters/Global Interactions. Durham, NC: Duke University Press. pp. 199–238. ISBN 978-0-8223-4737-8
1 2  Fidel: The Untold Story. (2001). Directed by Estela Bravo. First Run Features. (91 min). "Batista's forces were trained by the United States, which also armed them with tanks, artillery, and aircraft." קטע לצפייה
↑  Havana Nocturne: How the Mob Owned Cuba and Then Lost It to the Revolution, by T. J. English, William Morrow, 2008, ISBN 0-06-114771-0.
↑  Wickham-Crowley, Timothy P. (1990). Exploring Revolution: Essays on Latin American Insurgency and Revolutionary Theory. Armonk and London: M.E. Sharpe. P. 63 "Estimates of hundreds or perhaps about a thousand deaths due to Batista's terror are also supported by comments made by Fidel Castro and other Batista critics during the war itself."
↑  ‎"Batista Dies in Spain at 72". New York Times. August 7, 1973.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462918805171  PLWABN: 9810555321105606  BNC: 000066422  BNE: XX1170095  BnF: cb101131534 (data)  CiNii: DA14728338  GND: 118657550  ISNI: 0000 0001 0879 1917  LCCN: n50007891  NARA: 10580495  NKC: xx0122097  NLA: 35739459  NTA: 168215659  RERO: 02-A002976122  SNAC: w63v0hsw  SUDOC: 074177761  Trove: 1065384  VIAF: 24590058   WorldCat (עם VIAF): 24590058 
דיוקנו הנשיאותי
עונת 1988/1989 בגביע קוראץ'

| --- | --- |
 תאריך התחלה:  11 באוקטובר 1988
 תאריך סיום:  22 במרץ 1989
 מספר משתתפות:  55 
 זוכה:  יוגוסלביה פרטיזן בלגרד (זכייה שלישית)
 סגנית:  איטליה פלקנסטרו קאנטו
 → 1987/19881989/1990 ←
 
עונת 1988/1989 בגביע קוראץ' הייתה המהדורה ה-18 של תחרות פיב"א לקבוצות כדורסל אירופיות, שנערכה בין 11 באוקטובר 1988 ל-22 במרץ 1989.
פרטיזן בלגרד מיוגוסלביה ניצחה בגמר את פלקנסטרו קאנטו מאיטליה וזכתה בטורניר הפעם השלישית.
סיבוב ראשון

| קבוצה א' | תוצאה | קבוצה ב' | סיבוב ראשון | סיבוב שני |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| בלגיה קסטורס בריין | 174–175 | מערב גרמניה שרלוטנבורג | 96–100 | 78–75 |
| יוון אולימפיאקוס | 189–131 | פולין גורניק ולבז'יך | 91–76 | 98–55 |
| מערב גרמניה ברוזה במברג | 212–166 | שווייץ מסאניו | 118–87 | 94–79 |
| טורקיה גלאטסראי | 173–171 | שווייץ ניון | 98–87 | 75–84 |
| איטליה ליבורנו | 155–161 | צ'כוסלובקיה אינטר ברטיסלאבה | 74–75 | 81–86 |
| יוון פנאתינאיקוס | 161–158 | ישראל הפועל חולון | 85–65 | 76–93 |
| אוסטריה קלגנפורט | 145–231 | טורקיה אפס פילזן | 96–130 | 49–101 |
| בולגריה (1971–1990) לבסקי סופיה | 201–163 | הונגריה (1957–1989) באיאי | 113–76 | 88–87 |
| בלגיה קובה הות'אלן | 188–190 | פינלנד טורפן פויאט | 93–87 | 95–103 |
| לוקסמבורג ספרטה ברטראנז' | 140–196 | אנגליה מנצ'סטר איגלס | 68–93 | 72–103 |
| בלגיה מרימבורג | 158–157 | צרפת נאנט | 88–81 | 70–76 |
| טורקיה טופאש בורסה | 127–126 | הונגריה (1957–1989) סולנוקי אולאי | 72–62 | 55–64 |
| צ'כוסלובקיה סלביה פראג | 170–199 | איטליה פלקנסטרו קאנטו | 79–93 | 91–106 |
| סקוטלנד ליווינגסטון | 164–166 | הולנד דן הלדר | 87–93 | 77–73 |
| צרפת ראסינג פריז | 172–166 | מערב גרמניה באייר לברקוזן | 83–80 | 89–86 |
| אנגליה ברמינגהאם בולטס | 156–192 | ספרד קנריאס | 84–96 | 72–96 |
| בלגיה מאס פילס | 171–170 | פורטוגל בנפיקה ליסבון | 83–75 | 88–95 |
| צרפת אסוול ליון-וילרבאן | 161–218 | יוון פאוק סלוניקי | 83–93 | 78–125 |
| יוגוסלביה הכוכב האדום בלגרד | 188–143 | טורקיה פנרבחצ'ה | 101–64 | 87–79 |
| קפריסין אפואל ניקוסיה | 0–4 | בולגריה (1971–1990) ספרטק פלבן | 0–2 | 0–2 |
| שווייץ בלינצונה | 195–217 | צרפת פו אורטז | 105–109 | 90–108 |
| יוון פאניוניוס | 166–170 | יוגוסלביה אולימפיה ליובליאנה | 88–73 | 78–97 |
| ספרד אסטודיאנטס מדריד | 193–146 | פורטוגל אסטרלס אבנידה | 100–71 | 93–75 |
סיבוב שני

| קבוצה א' | תוצאה | קבוצה ב' | סיבוב ראשון | סיבוב שני |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| ברית המועצות סטרויטל קייב | 188–178 | מערב גרמניה שרלוטנבורג | 106–93 | 82–85 |
| ברית המועצות דינמו טביליסי | 188–189 | יוון אולימפיאקוס | 75–96 | 113–93 |
| מערב גרמניה ברוזה במברג | 152–177 | ספרד חובנטוד בדאלונה | 73–94 | 79–83 |
| טורקיה גלאטסראיי | 131–167 | ספרד סרגוסה | 68–72 | 63–95 |
| צ'כוסלובקיה אינטר ברטיסלאבה | 172–195 | ישראל הפועל תל אביב | 80–91 | 92–104 |
| יוון פנאתינאיקוס | 152–167 | איטליה פלקנסטרו וארזה | 79–76 | 73–91 |
| טורקיה אפס פילזן | 180–208 | יוגוסלביה ק.ק. זאדאר | 84–123 | 96–85 |
| בולגריה (1971–1990) לבסקי סופיה | 175–218 | יוגוסלביה פרטיזן בלגרד | 96–90 | 79–128 |
| פינלנד טורפן פויאט | 171–220 | איטליה אולימפיה מילאנו | 88–90 | 83–130 |
| אנגליה מנצ'סטר איגלס | 157–166 | בלגיה מרימבורג | 89–73 | 68–93 |
| טורקיה טופאש בורסה | 159–170 | איטליה פלקנסטרו קאנטו | 87–84 | 72–86 |
| הולנד דן הלדר | 168–161 | צרפת ראסינג פריז | 83–85 | 85–76 |
| ספרד קנריאס | 165–169 | בלגיה מאס פילס | 81–72 | 84–97 |
| יוון פאוק סלוניקי | 171–171 | יוגוסלביה הכוכב האדום בלגרד | 95–85 | 76–86 |
| בולגריה (1971–1990) ספרטק פלבן | 178–212 | צרפת פו אורטז | 95–106 | 83–106 |
| יוגוסלביה אולימפיה ליובליאנה | 161–162 | ספרד אסטודיאנטס מדריד | 96–70 | 65–92 |
שלב הבתים

שלב הבתים נערך בארבעה בתים בני ארבע קבוצות, והקבוצה במקום הראשון בכל בית העפילה לחצי הגמר.
חצי גמר

| קבוצה א' | תוצאה | קבוצה ב' | סיבוב ראשון | סיבוב שני |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| יוגוסלביה פרטיזן בלגרד | 163–147 | יוגוסלביה ק.ק. זאדאר | 75–63 | 88–84 |
| איטליה פלקנסטרו קאנטו | 160–151 | איטליה אולימפיה מילאנו | 95–81 | 65–70 |
גמר

| קבוצה א' | תוצאה | קבוצה ב' | סיבוב ראשון | סיבוב שני |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| איטליה פלקנסטרו קאנטו | 171–177 | יוגוסלביה פרטיזן בלגרד | 89–76 | 82–101 |