stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וליד אבו אל-ח'יר
ביוגרפיה

וליד אבו אל-ח'יר נולד בג'דה למשפחה מכובדת של שופטים ואימאמים. הוא למד באוניברסיטה וקיבל תואר ראשון מאוניברסיטת המלך עבדול עזיז. בשנת 2009 הוא סיים לימודי תואר שני במשפטים באוניברסיטת אל-ירמוכ שבירדן.
בשנת 2007 וליד אבו אל-ח'יר החל לעבוד במשרד עורכי דין. באותה שנה הוא ביחד עם כמה משפטנים נוספים פרסם מסמך שכלל הצעה לשנות את המשטר בערב הסעודית למונרכיה חוקתית.
בשנת 2008 הוא הקים אתר אינטרנט שעשה מעקב על מצב זכויות האדם במדינה. תוך זמן קצר האתר נחסם.
בשנת 2013 הוא התחיל לארגן פגישות פעילים בביתו. השלטונות והתקשרות האשימו אותו בכך שקיום פגישות אלו מסוכנות את המשטר.
בשנת 2014 וליד אבו אל-ח'יר היה עורך דין של אשתו סמר בדאווי במשפטה. הם התגרשו בשנת 2015.
וליד אבו אל-ח'יר כתב כ-300 מאמרים שפורסמו בעיתונים מקומיים. כמו כן הוא נתן רעיונות ל"וושינגטון פוסט", "טיים" ו"לה פיגרו".
בשנת 2014 התחיל משפט בו הוא הואשם בפעילות נגד המשטר ב"בית משפט פלילי מיוחד". הוא היה הראשון שנשפט לפי החוק החדש נגד פעילויות טרור. אמנסטי אינטרנשיונל ביקשו לשחרר אותו באופן מידי כי הוא נשפט על פעילותו הפוליטית. ב-7 ביולי 2014 הוא נשפט ל-10 שנות מאסר, איסור לצאת מגבולות המדינה ב-15 שנים לאחר שחרורו וקנס כספי. בינואר 2015 העונש הוגדל ל-15 שנות מאסר. החלטות אלו זכו לביקורת קשה מצד ארגוני זכויות האדם ברחבי העולם. במרץ 2015 כ-67 חברי בית הנבחרים של ארצות הברית חתמו על פניה למלך סעודיה עם בקשה להתחיל ברפורמות בממשל ולשחרר אסירים פוליטיים תוך ציון שם של אבו אל-ח'יר במפורש.
פרסים

2013 - פרס אולוף פלמה
2015 - Ludovic Trarieux International Human Rights Prize
2015 - Swiss Freethinker Prize
2016, 2017 - מועמד לקבלת פרס נובל לשלום
2018 - פרס הקיום הנכון
הערות שוליים

↑  samar story, الحرية لـ  سمر محمد بدوي ....وكلنا سمر, ‏2010-10-21 (בערבית)
↑  Saudi Arabia: four years have passed since Waleed Abulkhair was sentenced, English Pen (באנגלית בריטית)
↑  Lydia Smith, Waleed Abulkhair Given 15 Years for Activism: Who is the Influential Saudi Human Rights Lawyer?, International Business Times UK, ‏2014-07-07 (באנגלית)
↑  https://www.amnestyusa.org/pdfs/LetterCongressToWhiteHouseSaudiArabiaMarch2015.pdf
פאול רדומסקי

| --- | --- |

רדומסקי במדי אס אס, בדרגת אונטר-שטורמפיהרר
 לידה:  21 בספטמבר 1902
 פטירה:  14 במרץ 1945 (בגיל 42) אזור סקשפהרוואר, הונגריה
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  אס אס
 תקופת הפעילות:  1942–1944 (כשנתיים)
 דרגה:  שטורמבאנפיהרר
 תפקידים בשירות
 מפקד מחנה הריכוז סירץ ומחנה הריכוז חיידרי
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה
 
פאול אוטו פון רדומסקי (בגרמנית: Paul Otto von Radomski; ‏ 21 בספטמבר 1902 – 14 במרץ 1945) היה קצין אס אס, מפקד מחנות הריכוז סירץ באוקראינה וחיידרי ביוון.
ביוגרפיה

רדומסקי היה פעיל במפלגה הנאצית בהמבורג כבר משלהי שנות ה-20. בתקופת רפובליקת ויימאר נכלא באשמת רצח של יריב פוליטי. היה מקורבו של ריינהרד היידריך עוד לפני הקמת המשרד הראשי לביטחון הרייך. כבר בתקופה זו היה ידוע כאלים, אכזר ושתיין. בשירותו ב-אס אס טיפס בסולם הדרגות עד לדרגת שטורמבאנפיהרר.
ביוגרפיה > במלחמת העולם השנייה

באביב 1942 התמנה למפקד מחנה הריכוז סירץ בפרברי קייב. הוא הנהיג במחנה משטר טרור אלים ואכזרי, שכלל עונשים חריפים גם על העבירות הקלות ביותר, הוצאות פומביות להורג, ופעמים רבות הכה בעצמו את האסירים ואף ירה בהם למוות מאקדחו האישי. בתפקיד זה כיהן עד שחרור המחנה על ידי הצבא האדום, ב-6 בנובמבר 1943.
ב-28 בנובמבר מונה למפקד מחנה הריכוז חיידרי ליד אתונה לאחר שהמפקד הקודם נעצר על ידי הגסטאפו. גם בחיידרי הנהיג רדומסקי משטר אכזרי ותקיף. אסירי המחנה הועסקו שעות רבות ביום בעבודות פרך ללא תכלית פרודוקטיבית כלשהי, רק כדי לשבור את רוחם, כגון חפירת בורות ומילוים מחדש, בניית קירות ופירוקם, וכדומה. כ-1,800 אסירים הוצאו להורג, חלקם באופן אישי על ידי רדומסקי, ומאות מתו תוך כדי עינויים.
בפברואר 1944 הודח רדומסקי מתפקידו לאחר שהשתכר ואיים לירות בשלישו. במקומו מונה סגן קרל פישר. רדומסקי הורד בדרגה ונשלח לשרת בתפקיד פיקודי במבצע 1005, שתכליתו הייתה טשטוש הראיות לפשעי המלחמה.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

לאחר המלחמה נעלמו עקבותיו של רדומסקי. ב-2005 הודיע התובע בהמבורג כי הרשויות באוקראינה שחקרו את פשעי המלחמה שבוצעו במחנה סירץ גילו כי הוא מת ב-14 במרץ 1945, בסביבות סקשפהרוואר שבהונגריה.
לקריאה נוספת

Mazower, Mark, Inside Hitler's Greece: The Experience of Occupation, 1941-44, 1995, עמ' 226–228 ועמ' 337.
יהדות אוראדיה

בית הכנסת ציון, בית כנסת נאולוגי באוראדיה, שנבנה על פי הדגם של בית הכנסת הרפורמי של נירנברג
יהדות אוראדיה היא הקהילה היהודית שהתקיימה בעיר אוראדיה ובסובצ'טאטה (Subcetate) (בהונגרית היא נקראת נגוורוד וביידיש - גרוסוורדין). ההתיישבות היהודית במקום התחילה במחצית הראשונה של המאה ה-18. במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש הגרמנים את אוראדיה בשנת 1944, הקימו השלטונות גטו בעיר ובו רוכזו יהודי העיר והסביבה. מהגטו שולחו היהודים למחנות ההשמדה. בשנת 1947, אחרי המלחמה, התחדש היישוב היהודי באוראדיה.
היסטוריה

האזכור הראשון ליהודים באוראדיה מתוארך ל-1715. בשנת 1722 הוקמה במקום חברה קדישא והסכם הייסוד חתום על ידי 68 מחברי הקהילה. על פי תרשומת מ-1735 היהודים שהגיעו לאוראדיה ולאולוסיג (יישוב סמוך) מקורם היה ממוראביה, מצ'כיה ובמידה קטנה יותר מפולין, ומייחסים לכך גם את סיבת פיצול הקהילה, שקרה מאוחר יותר. לא ידוע מתי נוסד בית העלמין היהודי הראשון, אך במסמך מ-1776 נדרשו שיפורו, גידורו ושמירתו. בית העלמין הזה נמצא מחוץ לגבול העיר והכניסה אליו הייתה מכיוון רחוב Lebedei. בית העלמין הזה פעל עד שנת 1880.
במאה ה-18 הייתה ישיבת היהודים באוראדיה אסורה. ב-1783, המפקד הצבאי של המצודה של אוראדיה, קולונל גֶ'רג' רות (Roth Gyorgy), נתן אישור ליהודים להתיישב באזור סמוך למצודה שנקרא סובצ'טאטה (משמעות השם הוא מתחת למצודה). האזור נועד לתמרונים צבאיים ולאחר שינויים בתוכניות הצבא נמצא שאינו זקוק לו יותר. היהודים הקימו במקום יישוב נפרד, בעל ניהול ושיפוט עצמי, שלא היה קשור לעיר אוראדיה. בנוסף לבתי מגורים היהודים בנו במקום בית כנסת ובסמוך לו בית חולים קטן שנקרא Hecdes ובו אירחו גם יהודים זרים ועניים שהיו במעבר. במהלך מספר עשורים התגוררו במקום רק יהודים, אך בהמשך התיישבו שם גם נוצרים ועם גידול מספר הנוצרים, התגלו מחלוקות שלטוניות בין ההנהגה היהודית וההנהגה הנוצרית, מחלוקות שהובילו למשפט שהגישו הנוצרים נגד היהודים. הנוצרים ביקשו לבטל את האוטונומיה היהודית ולהכפיף את היהודים לבתי המשפט שלהם. המשפט נמשך שמונה שנים ובסיומו נשמרה האוטונומיה היהודית לעוד כמה עשורים, עד 1848.
בדצמבר 1927 סבלו יהודי העיר מפרעות הסטודנטים באורדיה שהתרחשו במהלך כינוס סטודנטים בעיר. אחד מבתי הכנסת בעיר שנהרס בפרעות נחנך מחדש במאי 1928, ערב חג השבועות.
האדמו"ר מוויז'ניץ, רבי ישראל הגר, הגיע עם חסידיו מוויז'ניץ לאוראדיה במהלך מלחמת העולם הראשונה. הוא הנהיג בה את חצרו, עד מותו בשנת 1936. נקבר שם ובשנת 1950 הועבר ארונו לבני ברק.
היסטוריה > קורות הקהילה בשואה > תחילת המלחמה

עם סיפוחה של אוראדיה להונגריה בספטמבר 1940 הוחלו על יהודי אוראדיה כול החוקים האנטי-יהודיים שנחקקו בה, והקהילה סבלה בעיקר מגיוס הגברים לגדודי שירות העבודה ומהגזירות הכלכליות שהיו כלולות בחוקים האנטי-יהודיים.
עוד לפני הגירוש הכללי התרחשו שני אירועים מרכזים שהטילו אימה על האוכלוסייה היהודית באוראדיה:
נערכו רשימות של יהודים שאזרחותם הייתה מפוקפקת בעיני השלטון. ב-1941 נאספו ללא התראה מוקדמת כל "בעלי אזרחות מפוקפקת" הובלו לתחנת רכבת והוגלו לשטחה של פולין לשעבר. רובם נספו שם.
אחרי 1942 הוגבר הגיוס היהודי לגדודי שירות העבודה, המגויסים היו אומנם במסגרת צבאית אבל ללא מדים ונאלצו לשאת תג צהוב. הם צורפו ליחידות צבאיות שיצאו לחזית המזרחית לאוקראינה ולשטחה של לברית המועצות. משתתפי יחידה זו הושפלו ועונו יחד עם יהודים מגדודי שירות אחרים (כ-80% מכלל 6,000 המגויסים נהרגו בעת שירותם).
בגדוד של קהילת אוראדיה התגייסו כ-500 חיילים. רובם נהרגו בחזית הרוסית ב-1943.
היסטוריה > קורות הקהילה בשואה > הכיבוש הגרמני

מיד עם כיבוש הונגריה בידי הגרמנים ב-19 במרץ 1944 החלו הכובשים ברדיפת היהודים. ב-31 במרץ הפקיע הס"ס את בית-החולים היהודי, והקהילה היהודית נדרשה לספק לו חומרים מסוימים. ראש הקהילה שנדור לייטנר מונה לאחראי על איסוף החומרים. ב-6 באפריל החרימו הגרמנים כמה בתים של יהודים, אסרו את דייריהם הגברים ואת הנשים והילדים זרקו לרחוב. הפקעת הדירות הפרועה נפסקה, מכיוון שפגעה במאמץ לצייד את בית-החולים. ב-18 באפריל 1944 החל הצבא ההונגרי להפקיע רכוש יהודים באוראדיה. הפעולות הללו הפכו למיותרות עם פרסום הצו להקמת גטו ליהודי אוראדיה.
ב-1 במאי 1944 הגיע לאוראדיה תיאודור דנקר, כדי לפקח על ריכוז היהודים בגטו, סמוך למרכז העיר, וריכוזם של יהודי הסביבה בגטו אחר, את עיקר מלאכת גירוש היהודים לגטאות עשו ז'נדרמים הונגרים. נכנס לתוקפו השלב הבא של הגזירות נגד יהודי נג'וורד - סגירתם בגטו. הם אולצו לעזוב את בתיהם, כשהם משאירים מאחור כמעט את כל חפציהם, ולהיכנס לגטאות בתנאי צפיפות קשים, בלתי אנושיים.
ב-3 במאי 1944 הוקמו בנג'וורד שני גטאות: "הגטו הראשי" לכ-27,000 יהודים מן העיר (הגטו השני בגודלו בהונגריה אחרי בודפשט), וגטו קטן יותר, לכ-8,000 יהודים ממחוז ביהר.
הגטו הראשי הוקם בשכונה שהייתה מאוכלסת בצפיפות ביהודים, בקרבת בית הכנסת האורתודוקסי הגדול. יהודי העיר נדרשו לעקור לגטו בתוך חמישה ימים. הצפיפות בגטו הייתה גדולה מאוד, ו-14–15 נפשות הצטופפו בכל חדר. כמויות המזון שסופקו לגטו לא הספיקו, וביזמתן של רשויות העיר לעיתים תכופות היו בגטו הפסקות ממושכות בהספקת החשמל והמים.
הגטו הקטן הוקם בפרוורי העיר, במשק ובמגרש העצים של מצי (Mezey). גם שם היו תנאי המחיה קשים; תושביו קיבלו 70 גרם לחם ליום, מנת מרק בצהריים ומנת קפה בערב.
יהודים מעטים הצליחו להימלט מן הגטאות וחצו את הגבול לרומניה. ד"ר מיקשה קופפר (Miksa Kupfer), רופא נשים ידוע בבית החולים היהודי, ניסה להציל מגירוש את הטרנספורט האחרון ובו כ-3,000 יהודים, על ידי דיווח כוזב על מגפת טיפוס המחייבת הסגר מיָדי למניעת התפשטות המחלה. פעולתו של ד"ר קופפר לא הצליחה למנוע את גירוש הטרנספורט האחרון, אבל בגטו הוקם בית חולים למחלות מידבקות, והדבר אִפשר לתשעה עובדי כפייה לשעבר – ועם בני משפחותיהם כ-80 נפשות – להעמיד פנים שחלו בטיפוס ולהינצל בשל כך מגירוש. רוב המשפחות האלה אכן הצליחו לאחר מכן להימלט מן הגטו.
ב-24 במאי 1944 יצא המשלוח הראשון של יהודים לאושוויץ, ממפעל העצים 'מזי', ובו בעיקר יהודים מן הגטו ההוא (הגטו במפעל העצים), וכן 300 יהודים מהגטו שבעיר עצמה. כעבור שלושה ימים החל הגירוש מהגטו שבעיר במלוא התנופה. כמעט יום יום, עד 3 ביוני 1944, נשלחו כ-3,000 יהודים לאושוויץ, עד שהגטאות באוראדיה התרוקנו למעשה.
היסטוריה > קורות הקהילה בשואה > ניסיונות התמודדות של יהודי אוראדיה

היודנראט ניסה כוחו בהצלה וכן עשו מאמצים יהודים פרטיים. כמה יהודים מאוראדיה נמלטו מהגטו וכ-40 משפחות ניסו להסתתר בבונקרים שחפרו בחיפזון בגטו עצמו. רובן נתגלו.
בראשית הגירושים ניסה היודנראט למונעם בטענה כי מגפת טיפוס פרצה בגטו במרכז העיר. את הרעיון העלה ד"ר שבסטיאן, ואולם, הצלחתם הייתה מצומצמת; הם קיבלו רשות לאפשר ל-18 חולים ואנשי צוות בלבד להישאר באוראדיה.
ניסיון אחר להציל עוד כמה יהודים עשה יעקב מיטלמן, ראש מחלקת הרווחה של היודנרט, ועמיתו קצנבאום, שקיבלו רישיונות עלייה (סרטיפיקטים) לארץ-ישראל. הם פנו בתמיכת היודנרט לשלטונות כדי לקבל שחרור בשבילם ובשביל בני משפחותיהם כנתינים בריטיים בכוח. בקשתם נדחתה והם גורשו.
היסטוריה > קורות הקהילה בשואה > עדויות לקהילת אוראדיה

אחת מהעדויות המרכזיות של קהילת אוראדיה היא של נערה יהודייה תושבת העיר, שכתבה יומן במשך המלחמה, והיומן שרד. אווה היימן הייתה בת 13 כשהחלה לכתוב את יומנה, ב-13 בפברואר 1944, והיא המשיכה לכתוב עד 30 במאי 1944 - שלושה ימים לפני שגורשה לאושוויץ. אווה נרצחה באושוויץ ב-17 באוקטובר 1944. אמה של אווה, אגנס ז'ולט, שנותרה בחיים לאחר השואה, מצאה את היומן בנג'וורד ב-1945. ביומן מתארת אווה את קורותיה במלחמה ואת אובדנה המהיר של קהילת אוראדיה.
כאשר חששותיה הגרועים ביותר מתממשים, והגרמנים פולשים לעירהּ ב-19 במרץ 1944, כותבת אווה ביומנה קטע קורע-לב. 18 במרץ 1944:
"יומני הקטן, אתה המאושר ביותר, משום שאתה אינך יכול לחוש, אתה אינך יכול לדעת, איזה אסון גדול קרה לנו. הגרמנים באו!
סיפור חייה של אווה היימן מתועד בסרט בשם "הסטורי של אווה" שמתאר באריכות ובצורה מוחשית את הקורות אותה בימי השואה.
במרתף השואה בשכונת הר ציון בירושלים, שבו מונצחות קהילות רבות שהיו בשואה, מוקדשת אחת מהאבנים לזיכרון לעיר אוראדיה.
היסטוריה > קורות הקהילה לאחר מלחמת העולם השנייה

באוקטובר 1944 נלחמו כוחות הונגריים וסובייטים באזור אוראדיה. פעמים מספר עברה העיר מיד ליד, עד שב-17 באוקטובר שוחררה סופית בידי הסובייטים. אוראדיה חזרה לרומניה עם כול טרנסילבניה הצפונית. אחרי המלחמה עברו באוראדיה יהודים הונגרים ורומנים ששבו לבתיהם. גם ילדים יהודים רבים שניצלו בבודפשט הובאו לאוראדיה, שבה לא היה המחסור כה חריף.
ב-1945 לאחר השחרור, החלו לחזור לאוראדיה אחדים מהשרידים והחלו להתארגן להקמת מוסדות הקהילה מחדש, אך כעבור כמה זמן החלה העלייה לארץ ישראל. בישראל הוקם ארגון רב פעלים של יוצאי אוראדיה.
מ-1947 התיישבו כ-8,000 יהודים באוראדיה, ואפשר ש-2,000 מהם היו תושבי העיר לשעבר ששרדו. חיי הקהילה היהודית הוקמו מחדש. אחרי הקמת מדינת ישראל היגרו אליה רוב היהודים, וב-1976 התגוררו באוראדיה רק 920 יהודים.
היסטוריה > קורות הקהילה אחרי השואה ועד היום

כיום קיימת בעיר קהילה יהודית הכוללת כמה מאות יהודים. בניין הקהילה נמצא סמוך לבית הכנסת.
בעקבות שהותו של האדמו"ר מוויז'ניץ במשך תקופה בעיר אוראדיה וגם בזכות העניין שהיה קבור שם למשך תקופה ארוכה, נוהגים חסידי ויז'ניץ לפקוד ולהתפלל במקום שבו היה קבור בעבר. בשנים האחרונות התקיימה חנוכת האוהל שהיה מקום קברו של מרן הסבא קדישא מויזניץ בבית העלמין העתיק באוראדיה. מסביב האוהל נשארה עד היום חלקה בה טמונים מגדולי הרבנים והחסידים וגבאיו של הרבי. בנוסף להקמת האוהל הוקם על יד האוהל המוזיאון היהודי "בית מורשת יהדות גרוסוורדין", לתיעוד יהדות אוראדיה וערש חסידות ויז'ניץ ברומניה,
הקהילה האורתודוקסית

הקהילה היהודית האורתודוקסית קיימת שנים רבות, הרב הראשון הידוע הוא הרב אברהם ליפחוביץ (תקע"ז), אחריו הרב אהרן יצחק לנדסברג (תרל"ט), הרב משה צבי פוקס, ובנו הרב בנימין פוקס. כראשי הקהילה שמשו משפחת אולמאן. בין דייני הקהילה היו הרב פנחס הלוי צימטבוים, וחתנו הרב יצחק יעקב וייס (לימים גאון אב בית הדין העדה החרדית בירושלים).
| --- | --- |

בית הכנסת האורתודוקסי באוראדיה
 דת
 יהדות
בתי הכנסת

בית הכנסת הראשון של יהודי אוראדיה מוזכר לראשונה ב-1749, ב-Valenţa. ציור משנת 1769 מציין אותה על גדת נחל קריש, בקרבת הריסותיו של מנזר. מלאכת בנייתו של בית כנסת החלה רק ב-1794, כאשר הבן של הרב איסאק עוזר לווה למטרה זו 1,500 פלורינים. ב-1803 הוקם לבסוף בית הכנסת ה"אמיתי" הראשון של אוראדיה. בית הכנסת כונה "בית הכנסת הקטן" ונבנה בסגנון הבארוק. בקרבת בית כנסת זה הוקם ב-1805 בית כנסת גדול בעל אלף מושבים. שני בתי הכנסת האלה נהרסו ב-1950.
היהודים הנאולוגים, ששאיפתם להסתגלות לחברה המודרנית שמסביבם הביאה להיפרדותם מהיהדות האורתודוקסית, בנו ב-1878 את הבניין המרשים של בית הכנסת הנאולוגי ציון על גדת הנהר קרישול רפדה.
בתי הכנסת > בתי כנסת אורתודוקסים

מלבד בית הכנסת הגדול ברחוב מור פוקס (על שמו של הרב משה צבי פוקס), היה בסמוך לו בית הכנסת חברה ש"ס שבו התקיימו שיעורים מטובי העיר, וכן היה בית הכנסת פועלי צדק, וחינוך הנערים. כיום בית הכנסת הגדול עובר שיפוץ נרחב, והתפילות מתקיימות בבית הכנסת "חברה ש"ס" הסמוך, ביום יום התפילות מתקיימות באולם הקטן, והאולם הגדול משמש לאירועים גדולים.
לקריאה נוספת

גרוסמן צבי, ספר זיכרון ליהדות גרוסוורדיין, אוראדיה, נאג'ווארד והסביבה : משנת ייסודה ועד חורבנה בהוצאת ארגון יוצאי גרוסוורדיין בישראל, תל אביב 1984
Evreii din România în texte istoriografice (יהודי רומניה בטקסטים היסטוריוגרפיים) אנטולוגיה בהוצאת הספר - בוקרשט 2004. (ברומנית)
Oradea, ca o Florenţă evreiască în pragul secolului XX, מאמר של Mircea Sergiu Moldovan שפורסם בקובץ המאמרים המתואם על ידי פרופסור קרול ינקו, Permanenţe şi rupturi în istoria evreilor din România, הוצאת HASEFER, בוקרשט, 2006
הערות שוליים

↑  הקהילה היהודית (הקישור אינו פעיל, 9 ביולי 2019)
↑  Evreii din România în texte istoriografice (יהודי רומניה בטקסטים היסטוריוגרפיים) אנתולוגיה בהוצאת הספר - בוקרשט 2004, ע' 396 - 399.
↑  פתיחת בית הכנסת באוראדיא מארי, הארץ, 27 במאי 1928
↑  פנקס הקהילות-רומניה. קהילת אוראדיה (ארכיון) (הקישור אינו פעיל)
↑  אתר בית התפוצות, קהילת אוראדיה
↑  יד ושם, אודות השואה, אוראדיה
↑  יומנה של אווה היימן באתר יד ושם
↑  "הסטורי של אווה" ביוטיוב
↑  Sion neolog synagogue, באתר Visit Oradea
סרין ויס עם ילדיה. מוישי, ישעיה וברנדי (מימין לשמאל) נספו כולם בשואה. הם הובלו מגטו אוראדיה למחנה אושוויץ.
אווה היימן. נשלחה מאוראדיה לתאי הגזים.
כתובה מגרוסוורדיין שנת 5705 לבריאת העולם
נתן שוואלב

| --- | --- |

נתן שוואלב משמאל   תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1 באפריל 1908 איוואנו-פרנקיבסק, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  24 במרץ 2004 (בגיל 95) ישראל 
 מדינה:  אוסטריה, ישראל 
 
נתן שוואלב (Nathan Schwalb‏; 1 באפריל 1908 - 24 במרץ 2004) היה פעיל ציוני שפעל בשווייץ בתקופת השואה, נציג המרכז העולמי של תנועת החלוץ בז'נבה.
עד מלחמת העולם השנייה

נתן שוואלב נולד בסטניסלבוב שאז הייתה שייכת לברית המועצות (כיום חלק מאוקראינה), הצטרף לתנועת הנוער הציוני "החלוץ", עלה לארץ ישראל בשנת 1929 והיה חבר קיבוץ חולדה ואחד ממנהיגיו. הוא היה פעיל בהסתדרות העובדים. בשנים 1939-1938 היה שליח "החלוץ" בפראג ובווינה, שם פעל לשם השגת סרטיפיקטים לארץ ישראל עבור יהודי אירופה. באוגוסט 1939 השתתף בקונגרס הציוני האחרון לפני המלחמה, שהתקיים בז'נבה שבשווייץ.
בזמן מלחמת העולם השנייה

עקב פרוץ המלחמה הקים שוואלב בז'נבה מרכז עולמי חדש של "החלוץ". הוא ישב בז'נבה בתור נציג תנועת "החלוץ העולמי" והיה איש קשר ומקור סיוע כספי ליהודים. הוא התכתב עם מאות אנשים בארצות הכיבוש ופעל בתחומים רבים ובכללם משלוח חבילות דרך הצלב האדום, בעיקר לפולין והעברת כספים על ידי שליחים שגייס לשם כך.
שוואלב ניסה לשמור על קשר עם פעילי תנועת "החלוץ" בשטחים שכבשו הנאצים, להושיט להם עזרה ולאסוף ולהפיץ מידע על המתרחש בשטחים אלה בנוגע ליהודים. הוא קיבל בין היתר דוחות מאת גיזי פליישמן על מצב היהודים בסלובקיה.
שוואלב התכתב עם אישים רבים כגון סאלי מאייר וג'ו שווארץ מהג'וינט וד"ר אברהם זילברשיין מ-RELICO‏ (Relief Committee for the Warstricken Jewish Population), וכן עם מוסדות כגון הצלב האדום הבינלאומי. הוא התעניין גם בנושא הפליטים היהודים בשווייץ. שוואלב טווה קשרים עם שווייצרים בעלי השפעה כגון פוליטיקאים, אנשי משטרה ואנשי כנסייה. בעזרתם הצליח למנוע החזרת ילדים יהודים לגרמניה, ילדים שקודם לכן ברחו לשווייץ. פעמיים נעצר בשל פעילות בלתי חוקית.
ב-1941 נורו למוות אביו ואחיו בסטניסלבוב.
רק בדם תהיה לנו הארץ

הרב חיים מיכאל דב ויסמנדל פרסם מכתב מנתן שוואלב שכתב לפרסבורג בסוף השואה, ובו כתב שוואלב: "רק בדם תהי' לנו הארץ". שוואלב כתב את האמירה הידועה לשמצה שלו, רק בדם תהיה לנו הארץ", שהפכה לראיה המובהקת ביותר לכך שהתנועה הציונית אינה מעוניינת בהצלת היהודים ממחנות ההשמדה הנאצים. - רק ההפך הוא הנכון. ככל שיותר שפיכות דם של העם היהודי, כך גדלים הסיכויים ש"אנחנו" נשיג את ארצנו.
המכתב במילואו, כפי שנדפסה בספר "מן המיצר" שהרב ויסמאנדל פרסם:
"מאחר שמזדמן שליח הוא כותב להחבריא שעליהם לזכור תמיד, את הדבר היותר נחוץ שהוא העיקר שצריך שיהיה נגד פנינו תמיד, שסוף כל סוף ממלכות הברית ינצחו. ואחר הניצחון יחלקו את העולם מחדש בין העמים, כמו שעשו בסוף המלחמה הראשונה. ואז פתחו לפנינו את הדרך למען צעד הראשון – ועתה ככלות המלחמה עלינו לעשות הכל שארץ ישראל תתהוה למדינת ישראל, וכבר נעשו צעדים חשובים בדבר הזה. ועל הזעק הבא מארצנו, צריכים אנו לדעת כי כל העמים בני ממלכות הברית שופכים דם לרוב, ואם אנו לא נביא קרבות במה אפוא נקנה את הזכות לגשת אל השלחן בשעה שיעשו את החלוקה של העמים והארצות אחר המלחמה, ואם כן שטות ואפילו חוצפה הוא מצדנו לשאול מאת הגויים ששופכים את דמם, שהם יתנו רשות להביא את כספם למדינת אויבם, להגן על הדם שלנו - - כי רק בדם תהיה לנו הארץ. זהו מה שנוגע להכלל - ומה שנוגע אליכם בני החבורה, אתם טיילו, ולמען זה אני מזמין לכם כסף בדרך שחור על ידי שליח זה".
לאחר השואה

מדהים באיזו אנרגיה ובאיזו בהירות מחשבה ידע לפעול, להפעיל את האחרים ולטעת בהם מוטיבציה. אדם זה היה הכוח המניע מאחורי העזרה לנרדפים על ידי הנאצים, ועכשיו ליהודים במחנות העקורים.
לאחר השואה ולאחר שסייע ליהודים במחנות העקורים, שב נתן שוואלב לארץ ישראל. ב-1945 חזר לקיבוץ חולדה, כאחד ממנהיגיו. מ-1946 היה שליח ההסתדרות כאיש קשר עם ארגוני עובדים שונים באירופה. בשנים 1957–1956 מסר שוואלב את ארכיונו למכון נבון.
נפטר בתל אביב ב-24 במרץ 2004 ונקבר בקיבוצו.
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
חשוב להזכיר את ההזדמנות שהייתה לו בזמן השואה להציל יהודים על ידי תשלום לגרמנים - הצעה שדחה כדי שלאחר מעשה יתנו להל להקים מדינה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007499210005171  GND: 1050572882  HDS: 049359  ISNI: 0000 0004 3429 3868  VIAF: 308694814   WorldCat (עם VIAF): 308694814
פולמוס ההיסטוריונים

פולמוס ההיסטוריונים של אמצע שנות ה-80 בגרמניה הוא כינוי לדיון בין היסטוריונים, גרמנים ברובם, לגבי משמעותה של השואה ומקומה בהיסטוריה הגרמנית.
מקורו של הפולמוס

הפולמוס החל בדיוני היסטוריונים בשנות ה-80 של המאה ה-20 בגרמניה המערבית. הוא נבע מגישה שמרנית שביקשה להחיות את הפטריוטיזם הגרמני ולחלץ את גרמניה מצל הנאציזם. הוויכוח נסב על שאלה היסטוריוסופית במהותה, שאלה שאין לה מענה היסטורי: מה משמעותו של העבר הנאצי לגבי גרמניה? עד כמה אחראית גרמניה של היום לפשעי הנאצים? בפולמוס הובעה הדעה שעל מעשי הרצח עצמם ידוע די והותר, והבעיה העיקרית עתה היא שיבוצם בהקשר הפוליטי והפרשנות שתוצע להם. עקב כך התמקד הפולמוס בפרשנויות ובמשמעויות של השואה, ולא ברציחות עצמן.
מהלך

כדי לפרוק את נטל האשמה מעל גרמניה, ניסו היסטוריונים שמרנים להמעיט מאופייה הייחודי של השואה, להשוות אותה לרציחות עם אחרות, ואף להציגה כתגובה לקומוניזם. ארנסט נולטה, קלאוס הילדברנד ואנדריאס הילגרובר טענו שהמבחן של היסטוריזציה נאותה הוא היכולת להסיט את המוקד במחקר התקופה הנאצית גם לסבל של קבוצות אחרות של קרבנות מלבד היהודים, ואף לסבלם של הגרמנים עצמם במלחמה. על פי הטענה, תיאור היבטים נוספים בתקופה הנאצית אינו עיוות וסילוף היסטורי, אלא דרך להקנות לתקופה זו פרספקטיבה מורכבת ושלמה יותר. בין מבקריה של גישה זו היה ההיסטוריון שאול פרידלנדר.
הילגרובר תיאר את סבלם של חיילי הוורמאכט בחזית המזרחית לקראת סוף המלחמה ואת ניסיונם להגן על גרמנים מפני הצבא האדום. כך נעלמה השואה מאחורי תמונת האלימות שחיילי הצבא האדום הפעילו נגד אוכלוסייה אזרחית גרמנית. נולטה טען שהרציחות ההמוניות של הוורמאכט במזרח, והשואה בכלל זה, היו "תגובת מנע" שנקטו הגרמנים מול מה שחששו שעלולים הסובייטים לעשות.
משמעות

כיוון שפולמוס זה היה אידאולוגי ולא מחקרי, הוא לא תרם למחקר ההיסטורי.
לקריאה נוספת

צימרמן משה, עבר גרמני - זיכרון ישראלי, ירושלים : עם עובד; האוניברסיטה העברית בירושלים, 2002.
צימרמן משה, דרכה המיוחדת של גרמניה בהיסטוריה, הוצאת ספרים ע״ש י״ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, 1989.
כתב העת יד ושם: קובץ מחקרים, י"ט, ירושלים תשמ"ט, מוקדש ברובו לפולמוס ההיסטוריונים.
ניק ואל

| --- | --- |

 לידה:  1905 כריסטיאניה, האיחוד השוודי-נורווגי 
 פטירה:  28 במאי 1960 (בגיל 55 בערך) אוסלו, נורווגיה 
 שם לידה:  Caroline Schweigaard Nicolaysen 
 ענף מדעי:  פסיכיאטריית ילדים 
 מקום קבורה:  בית העלמין אולרן 
 מקום לימודים:  הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת אוסלו 
 מוסדות:  מכון ניק ואל 
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (20 במרץ 2006) 
 בן או בת זוג:  סיגורד הול (1927–1936) 
 צאצאים:  הלגה ואל 
 
קרוליין שווייגארד ניקולאיסן ("ניק") ואל (בנורווגית: Nic Wall או Caroline Schweigaard Nicolaysen Waal; ‏1 בינואר 1905 - 28 במאי 1960) הייתה פסיכיאטרית נורווגית שנודעה בעבודתה בקרב ילדים ובני נוער בנורווגיה, וכמייסדת תחום הפדיאטריה והפסיכיאטריה של גיל ההתבגרות בנורווגיה. היא הייתה פעילה במחתרת הנורווגית במלחמת העולם השנייה, והוכרה כחסידת אומות העולם על ידי יד ושם.
קורות חייה

ואל (שכינוי ילדותה היה "ביבטה") נולדה באוסלו שבנורווגיה. היא הייתה הצעירה מבין ארבעה ילדיהם של וילהלם ברנהופט ניקולאיסן, קצין צבא, ואשתו אנה הורן. היא גדלה בחלק של אוסלו הידוע בשם הומאנסביין (אנ'). עקב מחלה פסיכוסומטית השלימה בביתה את שנת לימודיה הראשונה בגימנסיה.
ואל למדה באוניברסיטת אוסלו, הפכה לפעילה פוליטית סוציאליסטית וסיימה את לימודי הרפואה בשנת 1930. היא הייתה קשורה לתנועת Mot Dag (אנ'), שהייתה חלק מהמפלגה הקומוניסטית הנורווגית (אנ'), ועבדה בתור עורכת כתב העת Æsculap. את עמדותיה הפוליטיות פיתחה בעודה סטודנטית, ואלה קשרוה למטרות חברתיות בקשר שנמשך כל חייה - בעיקר מטרות ששרתו צורכי ילדים, נוער ונשים.
עקבה רגישויותיה הנפשיות עברה ואל פסיכואנליזה בנורווגיה בעודה סטודנטית. בשנת 1927 נישאה לסופר סיגורד הול (אנ').
קורות חייה > בגרמניה הנאצית

ואל המשיכה בטיפולי פסיכואנליזה בברלין כסטודנטית, ובשנים 1933 ו-1934 התקבלה כחברה בעמותות הפסיכואנליטיות הגרמנית, הדנית והנורווגית. בשנת 1936 התגרשה ובשנת 1937 נישאה לווסל ואל (Wessel Waal) ואימצה את שם משפחתו.
בברלין יצרה ואל קשר עם וילהלם רייך והתלוותה אליו כשברח מרדיפות הנאצים לנורווגיה.
קורות חייה > שובה לנורווגיה וקורותיה בשנות מלחמת העולם השנייה

בנורווגיה המשיכה ואל לקבל הכשרה מפליט נוסף מהמשטר הנאצי, האוסטרי אוטו פניכל (Otto Fenichel), וכן מרייך. ב-1939 פתחה מרפאה פסיכואנליטית והצטרפה לצוות בית החולים הפסיכיאטרי גאוסטד (Gaustad), שם נשארה חברת צוות עד 1947.
במהלך הכיבוש הגרמני של נורווגיה מ-1940 עד 1945, הפכה ואל פעילה במחתרת ההתנגדות לכיבוש. בין פעילויותיה סייעה בהבטחת בריחתם של ילדים יהודים מאוסלו, ובכך הצילה אותם מגירוש ומוות. היא הייתה פעילה בשירות המודיעין החשאי הנורווגי. באביב 1945 נעצרה לזמן קצר וברחה לשוודיה.
קורות חייה > לאחר המלחמה

ואל חידשה את פעילותה המקצועית מיד לאחר המלחמה. היא נשארה בצוות בית החולים הפסיכיאטרי והצטרפה לצוות בית החולים אולבאל (Ullevål). היא עבדה בדנמרק, ארצות הברית, שווייץ וצרפת. היא ביקשה להתמנות כמנהלת במכון החדש לרפואת ילדים ולפסיכולוגיית מתבגרים בריקסהוספיטלט (אנ') אך לא התקבלה לתפקיד. בשנת 1951 הוסמכה כפסיכיאטרית והחלה לפעול במכון עצמאי שנקרא "הבית הכחול" ופעל ליד סקילבק (אנ'). ב-1953 הייתה מהראשונים בנורווגיה שעסקו בתחום הפדיאטריה והפסיכיאטריה של גיל ההתבגרות.
ואל נשארה מנהלת מקצועית של המכון עד מותה בשנת 1960. היא סייעה לנוער עברייני. נולדו לה ולווסל ואל שני ילדים - הפסיכיאטרית הלגה ואל (שגם הייתה הביוגרפית שלה) ופסיכולוג הילדים בריט ואל סקאסליין (Skaslien). בשנת 1951 התגרשה מוואל ונישאה לאלכס הליו (Helju), שבשנת 1954 נהרג בתאונת שיט.