stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם אינגליש
ביוגרפיה > קריירה עסקית

אינגליש סירב להתמודד לבחירה מחדש ב-1860, אך הוא נשא מספר נאומים שבהם דגל בפשרה ומתינות בחלוקה הגוברת בין צפון לדרום. לאחר בחירתו של אברהם לינקולן באותה שנה, אינגליש דחק בתושבי הדרום לא להתנתק. לאחר שהתרחשה הפרידה הדרומית והחלה מלחמת האזרחים, הציע המושל אוליבר פ. מורטון לאינגליש פיקוד על רגימנט, אך הוא דחה זאת מכיוון שלא היה לו ידע או תחומי עניין צבאיים. אינגליש, לעומת זאת, תמך במדיניות המלחמה של מורטון (ובעקיפין של לינקולן) וראה את עצמו כדמוקרט מלחמתי. אינגליש הלווה כסף לממשלת המדינה כדי לכסות את הוצאות הצטיידות של החיילים ושימש כמרשל פרובסט עבור מחוז הקונגרס השני.
לאחר פרישתו מהקונגרס, אינגליש בילה שנה בביתו במחוז סקוט לפני שעבר לאינדיאנפוליס, בירת המדינה. אינגליש ועשרה שותפים (כולל ג'יימס לנייר) ארגנו את הבנק הלאומי הראשון של אינדיאנפוליס בשנת 1863, הבנק הראשון בעיר זו שהוכרז במסגרת חוק הבנק הלאומי החדש. הוא נשאר נשיא הבנק הזה עד 1877, כולל התקופה הקשה במהלך הפאניקה של 1873, כאשר בנקים רבים אחרים קרסו.
האינטרסים העסקיים של אינגליש כללו גם תעשיות אחרות. הוא הפך לבעל השליטה בחברת הרכבות של אינדיאנפוליס סטריט ונשאר אחראי על החברה עד 1876, אז מכר את מניותיו. לאחר שמכר גם את מניותיו בבנק עד 1877, אינגליש הפנה את רוב הון ההשקעות שלו לנדל"ן. עד 1875, הוא הורה לבנות 75 בתים לאורך מה שהיא כיום שדרת אינגליש.
אשתו, אמה, נפטרה שנתיים לאחר מכן, ב-1877. הוא חי אחריה 19 שנים. כאשר מת ב-1896, היו בבעלותו 448 נכסים, רובם באינדיאנפוליס.
בשנת 1880, אינגליש בנה את בית האופרה של אינגליש, שלפי האנציקלופדיה של אינדיאנפוליס משנת 1994, נודע במהירות כטוב בעיר. הבניין עוצב על פי דגם בית האופרה הגדול בניו יורק והכיל 2,000 איש. הוא נפתח ב-27 בספטמבר 1880, עם הופעה של המלט בכיכובו של לורנס בארט. באותה תקופה, אינגליש היה מעורב שוב בפוליטיקה. הוא העביר את ניהול בית האופרה לבנו, ויליאם איסטין אינגליש, שהתעניין בתיאטרון וזה עתה התחתן עם שחקנית, אנני פוקס. מאוחר יותר הוסיף אינגליש האב מלון לבית האופרה, ושניהם פעלו עד 1948.
ביוגרפיה > מועמד לסגן הנשיא

לאחר שעזב את בית הנבחרים, אינגליש נשאר בקשר עם הפוליטיקה המקומית, וכיהן כיו"ר המפלגה הדמוקרטית של אינדיאנה. בנו נבחר לבית המדינה ב-1879, ועדיין התייעצו עם אינגליש האב בעניינים פוליטיים. למרות שלא חיפש תפקיד נבחר מאז 1858, הוא העלה את הפרופיל הלאומי שלו ב-1879 באמצעות מספר ראיונות ומכתבים לעיתונים ידידותיים. אינגליש השתתף בוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1880 בסינסינטי כחבר במשלחת אינדיאנה, שם העדיף את המועמד לנשיאות תומאס פ. בייארד מדלאוור, שאותו העריץ על תמיכתו בתקן הזהב. ההצבעה הראשונה לא הייתה חד משמעית, עם בייארד במקום השני. מייג'ור גנרל וינפילד סקוט הנקוק מפנסילבניה הוביל את ההצבעה, ובהצבעה השנייה קיבל את המועמדות לנשיאות.
משלחת אינדיאנה עיכבה את קולותיה מהנקוק עד לרגע המכריע, וכפרס, הנציגים בחרו פה אחד באינגליש למועמדות לסגן הנשיא. הוא לא היה צפוי להוסיף הרבה קולות מחוץ לאינדיאנה, אבל מנהיגי המפלגה חשבו שהפופולריות שלו במדינה המתנדנדת הזו תעזור להנקוק נגד ג'יימס א. גרפילד וצ'סטר א. ארתור, המועמדים הרפובליקנים. הרפובליקנים האמינו שהסיבה האמיתית למועמדותו של אינגליש הייתה נכונותו להשתמש בהונו האישי כדי לממן את הקמפיין, שכן קופת הקמפיין הדמוקרטית הייתה בגרעון. אינגליש נשא נאום קצר שקיבל את המועמדות, ואז השיב בצורה רשמית יותר במכתב חודש לאחר מכן. במכתב זה כינה אינגליש את המחלוקות של מלחמת האזרחים מיושבות, והבטיח "מטבע אמין ובטוח", הגבלת ההגירה הסינית ו"כלכלה נוקשה בהוצאות ציבוריות". הוא אפיין את הבחירות כאחד בין
האנשים השואפים להחזיר לעצמם את הכוח הפוליטי השייך להם בצדק, ולהחזיר את הממשלה הטהורה, הפשוטה, הכלכלית והחוקתית של אבותינו מצד אחד, ומאה אלף נושאי משרה פדרליים ותומכיהם, מפונקים במקום וכוח, ונחושים לשמור עליהם בכל המפגעים, מצד שני.
הנקוק והדמוקרטים ציפו לסחוף את הדרום המוצק, שעם שלילת הזכויות של תושבי הדרום השחורים לאחר סיום השיקום, נשלט מבחינה אלקטורלית על ידי דמוקרטים לבנים. בנוסף לדרום, היה נחוץ לנצח בניו יורק ובכמה ממדינות המערב התיכון כדי לנצח בבחירות; הבחירות הלאומיות בתקופה ההיא הוכרעו ברובם על ידי מדינות אלו שבהן המרוץ היה צמוד. ההבדלים המעשיים בין המפלגות היו מעטים, והרפובליקנים נרתעו מלתקוף את הנקוק באופן אישי בגלל המוניטין ההרואי שלו. הבדל המדיניות היחיד שהרפובליקנים הצליחו לנצל היה הצהרה במצע הדמוקרטי המאשרת "תעריף להכנסות בלבד". הקמפיין של גרפילד השתמש בהצהרה זו כדי לצייר את הדמוקרטים כלא סימפתיים למצוקתם של פועלי תעשייה, שנהנו מתעריף המגן הגבוה שהיה אז. סוגיית המכסים קיצצה את התמיכה הדמוקרטית במדינות הצפוניות המתועשות, שהיו חיוניות בביסוס רוב דמוקרטי.
הבחירות למדינות באוקטובר באוהיו ובאינדיאנה הביאו לניצחונות רפובליקנים שם, והרתיעו את הדמוקרטים לגבי הבחירות הפדרליות שיגיעו בחודש הבא. היו אפילו דיבורים בין מנהיגי המפלגה על הורדת אינגליש מהמועמדות, אבל אינגליש שכנע אותם שההפסדים באוקטובר נובעים יותר מבעיות מקומיות, ושהצמד הדמוקרטי עדיין יכול לסחוף את אינדיאנה, אם לא את אוהיו, בנובמבר. בסופו של דבר, הוכחה טענת אינגליש כשגויה: הדמוקרטים והנקוק לא הצליחו לסחוף אף אחת מהמדינות במערב התיכון שאליהם כיוונו, כולל אינדיאנה. הנקוק ואינגליש הפסידו בהצבעה הפופולרית ב-7,018 קולות בלבד. לעומת זאת, ההצבעה האלקטורלית הייתה גדולה בהרבה: 214 עבור גארפילד וארתור, לעומת 155 עבור הנקוק ואינגליש.
ביוגרפיה > קריירה לאחר הבחירות

אינגליש חידש את הקריירה העסקית שלו לאחר הבחירות. הוא גם החל להתעניין יותר בהיסטוריה המקומית, והצטרף למפגש מחודש של שרידי הוועידה החוקתית הממלכתית ב-1850, שהתכנסה בבית האופרה שלו ב-1885. הוא הפך לנשיא החברה ההיסטורית של אינדיאנה וכתב שני כרכים, שפורסמו במותו: "כיבוש הארץ מצפון-מערב לנהר אוהיו, 1778–1783"; ו"חייו של הגנרל ג'ורג' רוג'רס קלארק". הוא שירת בוועדת אנדרטת אינדיאנפוליס ב-1893, ועזר בתכנון ובמימון אנדרטת החיילים והמלחים שם.
ביוגרפיה > מוות ומורשת

הוא מת בביתו באינדיאנפוליס ב-7 בפברואר 1896. אינגליש נקבר בבית הקברות קראון היל עם אשתו, שמתה ב-1877. למרות שרבים מהבניינים שבנה נהרסו, אינגליש, אינדיאנה, מושב המחוז של מחוז קרופורד, קרויה על שמו, וכך גם שדרת אינגליש באינדיאנפוליס. פסלים זהים של אינגליש עומדים מול בית המשפט של מחוז סקוט בסקוטסבורג, אינדיאנה, ובמתחם הירידים של מחוז קרופורד באינגליש. בנו ויליאם כיהן בקונגרס בין השנים 1884–1885. נכדו, ויליאם אינגליש וולינג, בנה של בתו רוזלינד, היה מייסד שותף של האגודה הלאומית לקידום אנשים צבעוניים. אוסף נרחב של מאמרים אישיים ומשפחתיים של אנגלית נמצא באגודה ההיסטורית של אינדיאנה באינדיאנפוליס, שם הוא פתוח למחקר.
אינגליש עבד עם הסנאטור אלכסנדר ה. סטיבנס על חקיקת הפשרה שנקראה מאוחר יותר הצעת החוק אינגליש.
בית האופרה של אינגליש
כרזת קמפיין הנקוק-אינגליש
קברו של אינגליש בבית הקברות קראון היל
השותפות הגדולה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  יונתן זקס 
 שפת המקור:  אנגלית
 תורגם לשפות:  ספרדית
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  2011 
 מספר עמודים:  384
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  מגיד
 תאריך:  2013
 תרגום:  צור ארליך
 
השותפות הגדולה (באנגלית: The Great Partnership) הוא ספר שנכתב על ידי הרב ד"ר יונתן זקס, מי שהיה הרב הראשי של בריטניה, פילוסוף והוגה דעות. הספר יצא לאור בשנת 2011 ותורגם לעברית על ידי צור ארליך ב-2013. הוא עוסק ביחס בין דת למדע, ובתפקידם של הדת והאמונה בעולם המודרני.
תוכן הספר

הספר מציע גישה לפיה שתי צורות הידע והחקירה של המדע ושל הדת אינן נמצאות במאבק, אלא הם שני תחומים משלימים, כאשר המדע תורם לשאיפה האנושית להבין את האופן שבו שהדברים פועלים בעולם, בעוד הדת עונה לצורך האנושי במשמעות. כמו כן, זקס בוחן את ההשלכות של ההשקפות הדתיות והמדעיות על החברה, התרבות, והאתיקה. זקס מסביר כי האתגר של התקופה הוא לשמור על איזון בין שני התחומים הללו, תוך הבנת ההבדלים המהותיים ביניהם.
הספר מחולק לשלשה חלקים:
בחלק הראשון של הספר, זקס מציג סקירה היסטורית של היחסים בין דת למדע, תוך שהוא מדגיש את התרומה של שתיהן להתפתחות האנושית. הוא מראה כיצד, בניגוד לתפיסה הרווחת, דת ומדע לעיתים קרובות פעלו יחד ולא רק היו במאבק. בהמשך, זקס טוען כי המדע והדת הם תחומים שונים המבקשים להשיג מטרות שונות. המדע מפרק דברים כדי להבין את פעולתם, בעוד שהדת מרכיבה דברים כדי להבין את משמעותם. זקס מדגיש כי שיטות החשיבה של המדע והדת שונות, וכי הן מושפעות מתרבויות שונות. לדעתו, הדבר בא לידי ביטוי גם במבנה השפה העברית והיוונית. הוא מציין כי השפה העברית, בניגוד ליוונית, אינה כוללת תנועות, מה שמוביל להבנה של המשמעות מתוך ההקשר הכללי ולא מניתוח כל מילה בנפרד.
זקס נעזר בדימוי על מנת להנהיר לנו את ההבדלים בין דת למדע: הוא משווה אותם למוח הימני והמוח השמאלי: בעוד המוח השמאלי מתמחה בחשיבה מדעית ורציונלית, המוח הימני אחראי על הרגשות, האינטואיציות והיצירתיות. הוא זה שמאפשר לאדם להבין ולהעריך את העולם סביבו ולהעניק משמעות לחייו. הוא מציע כי חשוב לשמור על השילוב ביניהם אך גם להבחין ביניהם, מכיוון שהלוגיקה של האחד אינה חלה על השני. הוא מדגיש כי המדע יכול להסביר תהליכים טבעיים, אך הוא אינו יכול לספק משמעות מוסרית או רוחנית לחיים האנושיים. לדעתו זה התפקיד של הדת.[דרוש מקור]
בחלק השני של הספר, זקס בוחן את ההשלכות של אובדן האמונה הדתית על התרבות והחברה המערבית. הוא טוען כי האמונה הדתית היא הבסיס של ערכים חשובים כגון כבוד החיים, האחריות האישית, הנישואין ומשמעות החיים. זקס דן בתרומה הפוטנציאלית של שתי צורות הידע לקידום האנושות במאה ה-21. הוא מדגיש את הערכים של צדק חברתי, מוסר וקהילתיות שמגיעים מהמסורת הדתית, מול ההתקדמות הטכנולוגית המודרנית. זקס טוען כי משמעות החיים והחברה נמצאת מחוץ לעולם עצמו, ורק אלוהים יכול לספק אותה. הוא מבסס את טענתו על רעיון כי המובן של מערכת חייב להיות מחוץ למערכת, ולכן המובן של היקום חייב להיות מחוץ ליקום. זקס מנסה לשכנע את הקוראים כי רק אלוהים יכול להציל את האנושות מהטרגדיה של הריקנות.
בחלק השלישי של הספר, זקס דן באתגרים השונים איתם מתמודדת האמונה הדתית, כגון התיאוריה של האבולוציה, בעיית הרע בעולם והתופעות של קיצוניות דתית. הוא מציג את נקודות המבט השונות בנושאים אלו ומנסה להגן על האמונה הדתית מפני הביקורות עליה.
ציטוט

האמונה היא מערכת יחסים שאנו נעשים בה לשותפיו של ה' בעבודת האהבה. המונח 'שותפים' נשמע אבסורדי. מדוע עשוי אל כל־יכול וכל־יודע להזדקק לשותף? הרי אין דבר שאינו יכול לעשות לבדו. אבל שאלות כאלה שואל המוח השמאלי. התשובה של המוח הימני היא שיש אכן דבר שאלוהים איננו יכול לעשות לבדו: להימצא במערכת יחסים. לשם כך דרוש גם אדם. האמונה היא מערכת יחסים בין־סובייקטיבית
ביקורות

הספר השותפות הגדולה זכה להכרה רחבה ולתגובות חיוביות בעולם האקדמי והציבורי. פרופסורים לפילוסופיה, תאולוגים ואנשי מדע שיבחו את זקס על יכולתו לנסח גשר בין התחומים של דת ומדע, שהם לעיתים נתפסים כבלתי מתיישבים. הוא הוגדר כספר המציג גישה רעננה ומעוררת מחשבה, שהצליחה לקרב אנשים משני העולמות לדיון עמוק ומשמעותי יותר.
הביקורת על הספר מתמקדת בכך שהטיעון של זקס אינו מספיק משכנע כדי להוכיח את קיומו של אלוהים באופן חד משמעי, אלא רק מבטא את האמונה האישית שלו. המבקרים מציינים כי ישנן אפשרויות אחרות להבין את משמעות החיים והיקום, אך הלהט שבו נכתבו הדברים על ידי זקס כמעט משכנע.
כמו כן, נכתב שזקס ממעיט במורכבות של המאבק ההיסטורי בין דת למדע. מבקרים אלו טענו כי ישנם היבטים שבהם הדת והמדע נותרו בלתי ניתנים ליישוב, במיוחד בתחומים כמו אבולוציה ותאולוגיה דתית מחמירה.
ביקורות נוספות על הספר התייחסו לאופן שבו הוא מציג את עמדתו כלפי אתאיסטים בצורה מורכבת ומכבדת. זקס מודה שהוא חולק במידה רבה את דעותיהם של אתאיסטים בנושאים מסוימים, ואף מזכיר את הדיאלוגים שקיים איתם לאורך הקריירה האקדמית שלו. עם זאת, הוא מדגיש בספר כי הפתרון לבעיות בדת אינו זניחת הדת לחלוטין, אלא תיקון שלה על ידי "דת טובה" יותר. במקביל, הוא שולל את הרעיון שפתרון לבעיות בחברה יכול להיות נטול דת לחלוטין, ומבקש להציע שיח שמגשר בין דת ומדע
לדעת דרינפילד, מדובר בספר חינני, הכתוב ללא ציניות, שהמושג "אהבה" נותן את הטון הדומיננטי
ראו גם

דת ומדע
הערות שוליים

↑  ניר מנוסי, עומק הסתירה, עומק החיבור: ביקורת על "השותפות הגדולה" מאת הרב יונתן זקס, באתר הרהורי תשובה, ‏2013-11-08
1 2  השותפות הגדולה, באתר הוצאת קורן
↑  השותפות הגדולה של יונתן זקס
1 2  יונתן זקס, תרגום: צור ארליך, השותפות הגדולה, ירושלים: מגיד, 2013
1 2  השותפות הגדולה - דברי שיר, באתר www.dshir.co.il (באנגלית)
↑  The Great Partnership: Science, Religion, and the Search For Meaning, Jewish Book Council, ‏2012 (באנגלית)
↑  דת ומדע - השותפות הגדולה, באתר לדעת להאמין - מכון עולמות
1 2 3  The Great Partnership by Jonathan Sacks, Theos
1 2 3   צביה גרינפילד, איך אדם רציונלי במאה ה–21 יכול לאהוב את אלוהים, באתר הארץ, 14 במאי 2014
1 2  ניר מנוסי, עומק הסתירה, עומק החיבור: ביקורת על "השותפות הגדולה" מאת הרב יונתן זקס, באתר הרהורי תשובה, ‏2013-11-08
1 2  Richard Holloway, Jonathan Sacks: The Great Partnership: God, Science and the Search for Meaning – review, The Guardian
1 2  Reviews - The Great Partnership: God, Science and the Search for Meaning, The StoryGraph
מרגרט בראון

| --- | --- |

 לידה:  18 ביולי 1867 האניבל, ארצות הברית 
 פטירה:  26 באוקטובר 1932 (בגיל 65) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Cemetery of the Holy Rood 
 מקום מגורים:  דנוור 
 השקפה דתית:  נצרות קתולית 
 בן או בת זוג:  James Joseph Brown (1886–1922) 
 מספר צאצאים:  13 
 פרסים והוקרה:  אבירה בלגיון הצרפתי (1932)  היכל התהילה של נשות קולורדו (1985) 
 
מרגרט טובין בראון (באנגלית: Margaret Tobin Brown; ‏18 ביולי 1867 – 25 באוקטובר 1932) הייתה פעילה חברתית, אשת חברה ונדבנית אמריקאית, ידועה כאחת מניצולי ה"טיטניק". בראון התפרסמה בכינוי "מולי בראון הלא ניתנת לטיבוע" (The Unsinkable Molly Brown) – שמה של הגיבורה הראשית במחזמר באותו שם שהוצג בהצלחה רבה בברודוויי ובסרט בכיכובה של דבי ריינולדס.
ביוגרפיה > ילדות ונעורים

טובין בראון נולדה ב-18 ביולי 1867 בהניבל שבמיזורי, למשפחה ענייה של מהגרים אירים. מלבדה היו במשפחת טובין חמישה ילדים נוספים. מרגרט התחילה לעזור לכלכל את משפחתה מגיל צעיר ועבדה בבית חרושת לייצור טבק ואחרי זה – בבית מלון "פארק" בעיר. על פי אחת האגדות הקשורות לחייה פגשה טובין במלון את הסופר מארק טוויין שכביכול המליץ לה לנסוע למערב בחיפוש אחרי פרסום ועושר. טוויין, שאכן גדל בהניבל, עזב את העיר ב-1854, שנים לפני שטובין נולדה. הסופר אומנם חזר לביקורים בעיר בתקופות שונות של חייו (למשל ב-1882 כשהיה בסיבוב לקידום מכירות של ספריו), אבל חוקרים מטילים ספק באפשרות שטובין (אז בת 15) וטוויין אכן קיימו את השיחה לכאורה במהלך הביקור. עם זאת, טובין התעניינה תמיד בטוויין ובספריו. כך למשל כתבה מאמר על הקשר בין טוויין והניבל לעיתון של דנוור, בירת קולורדו, ודאגה לתרגם את ספריו לכתב ברייל, לטובת החיילים שאיבדו את מאור עינייהם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה > נישואים וגירושים

בגיל 18 עזבו טובין ואחותה את מיזורי ועברו ללדוויל שבקולורדו (Leadville, Colorado). שם הכירה טובין את בעלה לעתיד, ג'יימס ג'וזף (ג'.ג'.) בראון. הם התחתנו בספטמבר 1886. לזוג נולדו שני ילדים.
במשך שבע השנים הראשונות של נישואיהם גרה המשפחה בלדוויל, עיר כורי פחם טיפוסית, מלאה בסלונים ובתי בושת. בתקופה זו החלה להתעניין בנושא שוויון נשים ולגברים. היא השתתפה בהקמת הסניף הראשון של "האיגוד הלאומי למען מתן זכות ההצבעה לנשים" בקולורדו, ועסקה בחלוקת מזון למשפחות נזקקות.
גורלה של משפחת בראון השתנה מקצה לקצה אחרי שג'.ג'. הצליח להוכיח את יעילותן של שיטות לקידוח עמוק שפיתח. בעזרת הטכנולוגיה שהציג, הצליחו הכורים לגלות ולהגיע לעורק זהב הגדול ביותר שהיה ידוע באותה תקופה. הדבר הפך את משפחת בראון למיליונרים: ג'.ג'. קיבל 12,500 מניות של החברה (שמינית משוויו של אחד המכרות המצליחים שלה) ומקום במועצת המנהלים שלה. בעקבות ההתעשרות קנתה מרגרט בראון אחוזה במרכז דנבר ומשפחתה עברה לעיר הבירה ב-1894.
במהרה הפכה בראון לאחת הנשים המשפיעות של דנבר. יחד עם מספר שותפות היא הקימה את "מועדון הנשים של דנבר" שמטרתו הייתה שיפור חיי האישה תוך דגש על קבלת השכלה ראויה והזדמנויות שוות לצד גברים. בראון הקדישה לא מעט משאבים וזמן כדי לרכוש השכלה לעצמה. כך היא שכרה מורים פרטיים ולמדה בעזרתם חמש שפות זרות: בראון שלטה בצרפתית ובגרמנית בצורה מושלמת, והייתה יכולה לנהל שיחות בספרדית, באיטלקית וברוסית. בראון גם דאגה לתרגל את היכולות שלה. באותה תקופה היא טיילה הרבה בעולם ופרסמה כתבות אודות מסעותיה בעיתון "דנבר טיימס". במיוחד התעניינה בראון באמנויות מקומיות: כך היא שכרה מורה פרטי בשווייץ ולמדה לשיר יודל ובספרד למדה נגינה בגיטרה קלאסית. ב-1901, אחרי שחזרה מאירופה, הייתה בראון אחת הנשים הראשונות שהתחילו ללמוד במכון קרנגי בניו יורק.
אחרי שחזרה לדנבר המשיכה בראון בעבודתה הקהילתית. היא אספה כסף לבניית הקתדרלה הקתולית בעיר, עזרה לנוער במצוקה והשתתפה בהקמתו של בית הדין לעבריינים צעירים הראשון בארצות הברית. בראון עמדה בקשר עם פעילות פמיניסטיות בכל רחבי ארצות הברית ועזרה לאיגודי הפועלים במאבקם על תנאי עבודה ועל שכר הולם. ב-1909 וב-1914 ניסתה בראון להיבחר לסנאט ולקונגרס אך לא הצליחה.
עם השנים התגלעו יותר ויותר חילוקי דעות בין בני הזוג בראון. ג'.ג' לא תמך בפעילות ציבורית של אשתו, כמעט ולא השתתף בקבלות הפנים שהייתה עורכת בביתם וחשב ששמה של אישה אמור להופיע בעיתון רק עקב לידתה, נישואיה ופטירתה.
ב-1899 עבר ג'.ג'. שבץ והחליט לעבור לקליפורניה, שם מזג האוויר נוח יותר מאשר בדנבר. מרגרט טיילה ברחבי העולם באותן שנים, ובני הזוג כמעט ולא התראו. הם התגרשו רשמית בשנת 1909. האחוזה בדנבר נשארה בבעלותה.
מרגרט בראון וה"טיטניק"

העידן הוויקטוריאני בארצות הברית הוליד אופנה אצל עשירי אמריקה: טיולים טרנס-אטלנטיים (שנקראו אז "גראנד טור") לאירופה, שלפעמים היו ממשיכים ליעדים אקזוטיים כמו מצרים, מדינות המזרח התיכון או יפן. ללא נוחות של תחבורה מהירה, טיולים כאלה ארכו בתחילת המאה ה-20 חודשים רבים. ב-1912 החליטו בראון ובתה הלן, שלמדה אז בפריז, לארגן "גראנד טור" משלהן. באמצע הטיול קיבלה בראון מברק מאחותה המספר על מחלתו של הנכד הראשון של מרגרט, לורנס. היא החליטה להפסיק את הטיול ולחזור מיד לארצות הברית. בתה נשארה בצרפת ומרגרט קנתה כרטיס לאמצעי התחבורה המהיר ביותר שיכול היה להחזיר אותה לאמריקה. באותם ימים היה זה ה"טיטניק". עבור הכרטיס למחלקה ראשונה שילמה בראון $4,350 עבור הפלגה של 6 ימים, הון באותם ימים (כ-130 אלף דולר ב-2022).
אחרי ההתנגשות, כשהאונייה החלה לטבוע, סייעה בראון לצוות ה"טיטניק" להרגיע נוסעים ולהוביל אותם לסירות ההצלה. בראון עצמה עזבה את אזור האסון בסירת ההצלה מספר 6 שהייתה חצי ריקה: מ-65 מקומות בסירה היו תפוסים רק 28. אחרי ויכוח עם ההגאי רוברט היטצ'נס, שסירב לאסוף ניצולים נוספים מהמים, החליטה בראון לקחת את הפיקוד בידיה (בגרסה ההוליוודית, היטצ'נס אף איים עליה שיזרוק אותה למים אחרי שהוא איבד את עשתונותיו, אך אין זה נאמן למציאות). בראון ביקשה מהניצולים לחתור כדי להתחמם, דאגה לעודד אותם ואף נתנה את מעילה לאחת הניצולות שסבלה מהקור.
העזרה הגיעה רק אחרי 6 שעות. צוות האונייה "קרפטיה" העלה את הניצולים על הסיפון, אבל בראון המשיכה לעבוד במלוא המרץ במקום לנוח. היא עזרה בתרגום, חיפשה בגדים חמים ושמיכות לניצולים אחרים. היא גם החלה לאסוף תרומות מנוסעי ה"קרפטיה" העשירים, ועד שהספינה חזרה לניו יורק הצליחה בראון לגייס עשרת אלפים דולר, כולל 500 דולר שתרמה מכיסה.
בראון המשיכה לעסוק בעזרה לניצולי "טיטניק" גם בהמשך. היא הקימה עמותה של ניצולי האסון וב-29 במאי 1912 הגישה אות כבוד והוקרה לקברניט ה"קרפטיה", ארתור רוסטרון, בשם הניצולים. גם כשטיפלה בכל הקשור לעזרה לקורבנות האסון, דאגה בראון לקדם ערכים שהאמינה בהם. כך כאשר הוועדה שחקרה את האירוע סירבה לגבות ממנה עדות (באותה תקופה רק גברים היו יכולים להעיד במקרים דומים), בראון בחרה להתראיין לעיתונות, שם הציגה את גרסתה והצליחה להשמיע אותה למרות האיסור הפורמלי. כשנשאלה על ידי העיתונאים איך הצליחה לשרוד את אסון ה"טיטניק", ענתה בראון במשפט שהפך אותה למפורסמת: "זהו המזל הטיפוסי של משפחת בראון. אנחנו בלתי ניתנים לטיבוע".
אסון הטיטניק הפך את מרגרט בראון לדמות מוכרת בכל רחבי ארצות הברית. היא המשיכה לעסוק בנושאים שהאמינה בהם: זכויות עובדים ונשים, השכלה לבני נוער ושימור אתרים היסטוריים. בהמשך חייה נאלצה לעבור עוד שני אסונות ימיים ולהינצל משרפה במלון שבו התאכסנה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה חזרה בראון לצרפת, שם עזרה לטפל בחיילים פצועים והקימה את "העמותה האמריקאית למען צרפת ההרוסה" שגייסה כספים לשיקום העורף. בשנותיה האחרונות גרה בראון בניו יורק, שם נפטרה ב-25 באוקטובר 1932. כל חסכונותיה בזמן הפטירה הסתכמו ב-1,500 דולר בלבד, היא השאירה גם לא מעט חובות. אחוזתה בדנבר נמכרה שנה לאחר מותה, אך המוכרים הצליחו להשיג עבור הבית 5,000 דולר בלבד – סכום נמוך משמעותית מהשווי האמיתי של האחוזה. בראון לא זכתה לראות איך מתממש פרויקט הנדבנות האחרון שלה: היא תרמה כספים כדי לקנות כפפות ונעליים חמות לילדי הכורים העניים בלדוויל שבקולורדו, כמתנה לחג המולד. אחיינה של בראון היה זה שחילק את המתנות בשמה.
מולי בראון – המיתוס

את דמותה של מולי בראון, "האישה שדיברה חמש שפות אירופיות אך ידעה גם לקלל כמו כורה פחם שתוי", המציא העיתונאי ג'ים פואולר שכתב בשנות ה-30 מספר סיפורים קצרים שהתבססו על חייה של מרגרט בראון האמיתית, אך התערבבו בהם גם המצאות רבות של פואולר עצמו. ההמצאה מספר אחת שלו הייתה השם מולי שהעניק לגיבורת ספריו. למרגרט בראון האמיתית לא קראו מעולם מולי, גם לא בתור שם חיבה. בסיפור נוסף שהמציא העיתונאי, מולי הקטנה כמעט טבעה בילדותה בנהר המיסיסיפי ומי שהציל אותה היה מארק טוויין בכבודו ובעצמו. בסיפור מומצא אחר, שקשור לתקופה שאחרי הנישואים, החביאה מולי 300 אלף דולר בתנור, אך בעלה, מבלי לדעת על המחבוא, הדליק את האש ושרף את כל החסכונות. פרק של כבוד בסיפורי מולי בראון הוקדש להרפתקאותיה על סיפון הטיטניק: חתירה של שבע שעות ברצף, ויכוח עם רוברט היטצ'נס ואיומים לזרוק אותו מהסירה וכדומה.
ב-1956 הוציאה הסופרת קרוליין בנקופט ספרון שנקרא "The unsinkable Mrs. Brown". הספרון התבסס על כתבותיו של פואולר בתוספת פרטים דמיוניים שהמציאה הכתבת. באותה שנה הוציא הסופר וולטר לורד (Walter Lord) ספר דוקומנטרי "A Night to Remember" שסיפר על ליל האסון ב"טיטניק" ועל תפקודה של בראון בסירה מספר שש.
ב-1960 כתב מרדית' וילסון מחזמר בשם "The Unsinkable Molly Brown" שהוצג בברודוויי בהצלחה רבה. ב-1964 הופק הסרט "מולי בראון הבלתי נלאית", שבו שיחקה דבי ריינולדס בתפקיד הראשי. דווקא הוליווד הפכה את בראון לדמות חשובה שמקומה בהיסטוריה אמריקאית שמור היטב. ב-1965 נקראה החללית ג'מיני 3 על שם מולי בראון. ביתה בהניבל שהיה אמור להיהרס הפך למוזיאון מולי בראון, כך גם האחוזה בדנבר.
ב-1997 צילם הבמאי ג'יימס קמרון את הסרט "טיטניק". אף על פי שבראון לא הייתה גיבורה מרכזית בסרט, הכניס קמרון את דמותה לסרט שבו שיחקה את דמותה השחקנית קתי בייטס. ב-1998 צולם סרט טלוויזיה שהוקדש כולו לדמותה של מולי בראון, גם מעבר ל"טיטניק". משפחת בראון ניסתה בהתחלה "לתקן" את דמותה הפיקטיבית שהוליווד יצרה, אך בהמשך נואשה מכך. במשך שנים סירבו בני המשפחה לשתף פעולה עם התקשורת וגם עם היסטוריונים. רק ב-1998 הסכימו להעביר חלק מהארכיון של בראון לחוקרת קריסטן איוורסן, שפרסמה ב-1999 ביוגרפיה מלאה ראשונה אודות מרגרט (מולי) בראון.
לקריאה נוספת

Iversen, Kristen. Molly Brown: Unraveling the Myth. 1999
Whitacre, Christine. Molly Brown: Denver's Unsinkable Lady. 1984
Blos, Joan W. and Tennessee Dixon. The Heroine of the Titanic: A Tale Both True and Otherwise of the Life of Molly Brown. 1991
מרגרט בראון מעניקה אות כבוד והוקרה לקפטן של "קרפטיה", א. רוסטרון
סמל החללית ג'מיני 3 על שם מולי בראון
אות יקיר המשפט העברי על שם מנחם אלון

| --- | --- |
 תיאור:  פרס ישראלי למשפט
 מדינה:  ישראל 
 הגוף המעניק:  לשכת עורכי הדין בישראל 
 תקופת הפרס:  2014–הווה (כ־11 שנים) 
 נקרא על שם:  מנחם אלון 
 
אות יקיר המשפט העברי ע"ש כבוד השופט מנחם אלון, הוא פרס משפטי המוענק מדי שנה מטעם לשכת עורכי הדין בישראל לעידוד המשפט העברי.
הפרס מוענק לזכרו של השופט פרופ' מנחם אלון, שכיהן כשופט בית המשפט העליון (1977–1993) וכמשנה ה-11 לנשיא בית המשפט העליון (1988–1993), אשר מפעל חייו האקדמי עסק בחקר המשפט העברי והוא נחשב לאחד מגדולי המומחים בנושא זה.
הזוכים בפרס

לשנת ה'תשע"ד (2014): מבקר המדינה יוסף שפירא, ופרופ' נחום רקובר
לשנת ה'תשע"ה (2015): השופט (בדימוס) צבי טל ופרופ' אליאב שוחטמן
לשנת ה'תשע"ו (2016): השופט יעקב טירקל ופרופ' אהרון קירשנבאום
לשנת ה'תשע"ז (2016): השופט אליקים רובינשטיין
לשנת ה'תשע"ח (2018): השופט (בדימוס) פרופ' יעקב בזק וד"ר איתמר ורהפטיג
לשנת ה'תשע"ט (2019): השופט (בדימוס) משה דרורי ופרופ' ברכיהו ליפשיץ
לשנת ה'תשפ"א (2021): השופט (בדימוס) אלוף במילואים ד"ר מנחם פינקלשטיין
לשנת ה'תשפ"ג (2022): המשנה לנשיאת בית המשפט העליון (בדימוס) ניל הנדל
חבורות ההומולוגיה

חבורות ההומולוגיה (Homology groups) של מרחב טופולוגי הן חבורות אבליות המותאמות למרחב, ומספקות מידע מסוים על המרחב. הן מסומנות  H_{i}(X) לכל  i\geq 0 שלם. בדומה לחבורות ההומוטופיה, חבורות ההומולוגיה מודדות שינויים רציפים על מרחבים טופולוגיים. הן נקראות לעיתים גם חבורות ההומולוגיה הסינגולרית (Singular homology).
חבורות ההומולוגיה הן אינווריאנטים הומוטופיים - למרחבים הומוטופיים (ובפרט הומיאומורפיים) אותן חבורות ההומולוגיה. אינווריאנט זה איננו שלם - ייתכנו מרחבים לא הומוטופיים עם אותן חבורות ההומולוגיה.  בכל זאת, במקרים מסוימים של מרחבי CW הן מאפיינות את המרחב - למשפט וייטהד יש מקבילה הומולוגית, בעזרת משפט הורוויץ.
לחבורות ההומולוגיה שימושים רבים בטופולוגיה כמו גם בתחומים אחרים, כמו גאומטריה דיפרנציאלית, אנליזה ועוד.
הקדמה > תורת הומולגיה

תורת הומולוגיה היא אוסף של פנקטורים  \ H_{n}:\operatorname {Top} _{2}\rightarrow \operatorname {Ab} . דהיינו, פנקטורים שמתאימים לכל זוג מרחבים טופולוגי  (X,A) המקיים  A\subseteq X חבורה אבלית ומקיימות:
אינווריאנטיות תחת הומוטופיה.
סדרה מדויקת - קיימות פונקציות  \partial _{n}:H_{n}(X,A)\rightarrow H_{n-1}(A,\emptyset ) המשרות סדרה מדויקת  \cdots \rightarrow H_{n}(A,\emptyset )\longrightarrow H_{n}(X,\emptyset )\longrightarrow H_{n}(X,A)\longrightarrow H_{n-1}(A,\emptyset )\rightarrow \cdots
החבורות המתאימות לנקודה הן  H_{n}(\{p\},\emptyset )=\left\{{\begin{array}{lr}0&n\neq 0\\\mathbb {Z} &n=0\end{array}}\right..
ההעתקות טבעיות ביחס לפונקציות של זוגות.
מתקיים משפט הקיצוץ.