stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יאן סטניסלבסקי
קריירה

בתחילה למד סטניסלבסקי מתמטיקה באוניברסיטת ורשה (1879–1882), ולאחר מכן במכון הטכני הקיסרי בסנט פטרסבורג. הוא החל ללמוד ציור בסטודיו לאמנות בוורשה שהפך מאוחר יותר לבית הספר לאמנויות יפות. בשנת 1883 נרשם לבית הספר לאמנויות יפות בקרקוב. בשנת 1885 המשיך את לימודיו בפריז אצל צ'ארלס אמיל אוגוסט דוראנד. בעת שהותו בפריז הוא נסע וביקר באיטליה, ספרד, שווייץ, גרמניה, אוסטריה ומזרח גליציה.
עבודותיו המוקדמות הוצגו בחנוכתו של סלון דה שאמפ דה מארס בפריז בשנת 1890 ובחברת קרקוב לאמנויות יפות בשנת 1892. בשנות ה-90 של המאה ה-19 הוא המשיך בנסיעות וספרי הרישום שלו התמלאו ברישומים מברלין. דרזדן, פראג, קרקוב, ומקומות שונים באוקראינה.
בשנת 1897 הוא יזם ועזר בארגון התערוכה הנפרדת לציור ופיסול באולם הבדים של קרקוב. באותה שנה הוא הפך למורה לציור נוף בבית הספר לאמנויות יפות בקרקוב, ובשנת 1906 – לאחר ששודרג בית הספר לאקדמיה בשנת 1900 – הוענק לו תואר פרופסור מלא וגם לימד בבית הספר הפרטי לציור ורישום לנשים של תאודור אקסנטוביץ' ובבית הספר לאמנות לנשים בקרקוב. מיקולה בורצ'ק היה בין תלמידיו.
הוא הקים את חברת האומנים הפולנים אגודת שטוקה ("אמנות") בקרקוב בשנת 1897. מאוחר יותר הוא הפך לסגן היו"ר ולבסוף ליו"ר אותה חברה, והציג את עבודותיו בתערוכות רבות שארגנו על ידה. בשנת 1898 הוא הפך לחבר בתנועת "הזצסיון הווינאי", ויצירותיו הוצגו איתם בשנים 1901, 1902 ו-1905. בשנת 1901 הוא הפך לחבר מייסד של החברה הפולנית לאמנויות שימושיות.
לאחר מותו נפתחו שתי תערוכות בארמון האמנות על ידי אגודת ידידי קרקוב לאמנויות יפות בנובמבר 1907, האחת הציגה 154 מציורי השמן שלו, וגם רישומים וצבעי מים, והשנייה הציגה עבודות של תלמידיו המצטיינים הרבים.
סטניסלבסקי נקבר בבית העלמין רקוביצקי בקרקוב.
גלריה

נהר הוויסלה
כוורות
לילה יורד
קתדרלה בקייב
הדנייפר
עננים
נוף באוקראינה
הערות שוליים

↑  Jan Stanisławski | Życie i twórczość | Artysta, Culture.pl (בפולנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810695749005606  GND: 128628332  ISNI: 0000 0001 0875 8826  LCCN: n2002011706  NKC: js2015872637  SUDOC: 126577935  ULAN: 500115820  VIAF: 18281312   WorldCat (עם VIAF): 18281312
סוקרטס

ערך זה עוסק בפילוסוף היווני. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  4 ביוני 470 לפנה"ס אתונה העתיקה
 הוצאה להורג:  7 במאי 399 לפנה"ס  (בגיל 70) אתונה העתיקה
 תחומי עניין:  אתיקה, לוגיקה, תורת ההכרה פילוסופיה פוליטית
 עיסוק:  פילוסוף, סופר, מורה, אתיקאי 
 הושפע מ:  אנקסגורס, פרמנידס
 השפיע על:  אפלטון, קסנופון, אריסטו, אנטיסתנס, זנון מקיטיון, וכמעט כל הוגה שקם לאחריו בתרבות המערבית
 מדינה:  אתונה העתיקה
 בן או בת זוג:  קסנתיפה  Myrto 
 צאצאים:  למפרוקלס, מנקסינוס 
 
סוֹקְרַֿטֶס (ביוונית: Σωκράτης‏; 4 ביוני 470 [או 469] – 7 במאי 399 לפנה"ס) בן סוֹפְרוֹנִיסְקוֹס (Σωφρονίσκος) היה פילוסוף יווני הנחשב לאבי הפילוסופיה המערבית. היה הוגה כה משמעותי מתקופתו והלאה, עד כי כל שאר הפילוסופים שקדמו לו מכונים "קדם-סוקרטיים". הוא לא הותיר אחריו כתבים כלשהם, וידיעותינו עליו מגיעות מתיאורים חיצוניים, בעיקר תיאוריו ביצירותיהם של תלמידיו אפלטון וקסנופון.
חייו

בנאום ההגנה האפולוגטי שלו, אותו נשא במהלך משפטו, מספר סוקרטס כי בצעירותו השתתף בלחימה במהלך המלחמה הפלופונסית, ולחם בקרבות בפוטידיאה (432 לפנה"ס, הדיפת מתקפתם של הספרטנים בפיקוד ברסידאס), בתבוסת אתונה בדליון (424 לפנה"ס) וגם לאחר שביתת הנשק בין אתונה לספרטה, בקרב אמפיפוליס (422 לפנה"ס – אז הביס ברסידאס את האתונאים).
בשנת 406 לפנה"ס, ימי הדמוקרטיה האתונאית, כיהן סוקרטס כאחד מחמש מאות השופטים שנבחרו בגורל במועצת העם. בשנה זו אירע קרב ארגינוסאי, בו זכו האתונאים לניצחון ימי על הספרטנים – אך מיד לאחר הקרב אירע אסון, כאשר טבעו בסערה אלפי חותרים ומלחים מצוותיהן של 25 ספינות שניזוקו בקרב והתמלאו מים. כשהגיעה בשורת האסון לאתונה, לחצו משפחות המתים להעניש מיד את עשרת הסטרטגים שפיקדו על הצי, בטענה שלא אספו את גופות הנטבעים והשאירום להירקב בים, וזאת בניגוד לחוקי האלים. שמונה מהם הובאו לדין בפני אספת העם. השופטים נכנעו לזעם ההמון, ובהליך חפוז ובניגוד לחוקי אתונה גזרו את דינם של שישה מהם למוות. השניים הנותרים לא שבו לאתונה מחשש לגורלם. סוקרטס מספר במשפטו כיצד היה "היחידי שהתייצב כנגדכם לבל תפרו במעשיכם את החוקים, והצבעתי בניגוד לרצונכם" לחנינת המפקדים. "וכשעמדו הנואמים להאשימני ולאסרני, ואתם תבעתם זאת בצעקותיכם, חשבתי כי מוטב לי כי אסתכן עם החוק והצדק, משאפחד ממאסר או מוות ואעשה איתכם יד אחת במה שהחלטתם שלא כדין". סוקרטס אמר שם כי מלבד הפעם ההיא, מעולם לא כיהן בתפקיד כלשהו באתונה.
במהלך שלטון שלושים האוליגרכים באתונה, לאחר התבוסה במלחמה הפלופונסית והפלת המשטר הדמוקרטי (בשנת 404 לפנה"ס), הוטל על סוקרטס ועל ארבעה אנשים נוספים להביא בפניהם מסלמיס אדם בשם ליאון הסלמיני, שנידון למיתה. סוקרטס סירב לציית לפקודה זו, שב לביתו ולא השתתף עם ארבעת האחרים בהבאתו של ליאון, אף על פי שידע כי בכך הוא מסכן את חייו, וייתכן שאף היה מוצא להורג, אלמלא הופל משטר האוליגרכים זמן קצר לאחר מכן, ב-403 לפנה"ס.
סוקרטס התפרסם בשנים שלאחר מכן, ונודע כ"חכם מכל אדם". דימויו זה התחזק כתוצאה מן הנבואה של האורקל מדלפי, שנטען כי מסרה לחברו הטוב של סוקרטס, כירפון, את דברי אפולו האומר כי הוא האיש החכם בעולם. סוקרטס נהג ללכת ברחובות אתונה, ולשאול כל אדם שפגש שאלות פילוסופיות ומוסריות – לדבריו, כדי להוכיח שחכמתו המוזכרת בנבואתה של האורקל נובעת מהעובדה כי "את אשר לא ידעתי – אין אני מדמה לדעתו". בניגוד לאנשי אתונה, אשר כל אחד מהם בגלל כישרונו או מעמדו "דימה את עצמו חכם מאוד גם בשאר עניינים חשובים ביותר, וחסרונם זה הסתיר את חכמתם ההיא"; הדבר עורר את חמתם של מכובדי אתונה.
בשנת 399 לפנה"ס, בשנתו השבעים של סוקרטס, נערך לו משפט באתונה באשמת כפירה באלים והשחתת מידותיו של הנוער באתונה, אשר נהנה לצפות בסוקרטס מוכיח לבן שיחו כי אינו יודע דבר וחצי דבר בהליכות העולם. סוקרטס הוצא להורג בשתיית רעל. כתב ההגנה שנשא במשפטו, האפולוגיה, הוא אחד מהדיאלוגים המפורסמים שכתב תלמידו אפלטון.
סוקרטס טען רבות שהוא מונחה על ידי קול נבואי האומר לו להימנע מדברים מסוימים, אם כי לא מנחה אותו מה לעשות על דרך החיוב. סוקרטס ראה באותו קול נבואי דבר שבהחלט אפשר לסמוך עליו ואף בהחלטות הרות גורל. בנאום ההגנה שלו בפני בית המשפט, למשל, אומר סוקרטס שכיוון שהקול הנבואי לא עצר אותו כאשר הוא לא ניסה להתנגד לעונש המוות שהושת עליו, הרי שהמוות אינו רע כפי שנהוג לחשוב.
חשיבות ההכרה בבורות העצמית

בדיאלוג 'מנון' מדגים סוקרטס את שיטת ההנחיה שלו, בשיחה בינו לבין עבדו של מנון, שהוא נער צעיר וחסר השכלה. בדיאלוג מוצגת הן היכולת של כל אדם ללמוד דברים חדשים, והן חשיבותה של ההכרה בבורות העצמית וסילוק הדעות הקדומות לשם פיתוח הסקרנות והלמידה.
בהינתן ריבוע שבו צלע באורך 2 רגליים, שטח הריבוע הוא 4 רגל רבועות. סוקרטס מנחה את הנער-העבד לחפש תשובה לשאלה מה יהיה גודל הצלע של ריבוע חדש ששטחו יהיה כפול, כלומר 8 רגליים רבועות. בתחילה טוען הנער כי יש צורך בצלע גדולה פי 2 – של 4 רגליים, אך סוקרטס מעמידו על טעותו, וגורם לו להבין שמדובר בריבוע בעל שטח גדול פי 4 משטח הריבוע המקורי. גם תשובה של 3 רגליים אינה נכונה. סוקרטס גורם לעבד להודות בכך שבעצם אינו יודע את התשובה.
בשלב זה פונה סוקרטס אל מנון. הוא טוען כי העבד ביצע התקדמות משמעותית – הן בתחילת השיחה והן בשלב זה, העבד אינו יודע את התשובה, אך בתחילת הדיון הוא חשב שהוא יודע אותה וענה בביטחון כאילו היא אכן ידועה לו, ואין לו שום קושי. כעת יש לו קושי, כאשר הוא אינו יודע את התשובה אך גם אינו חושב שהוא יודע את התשובה. דבר זה מאפשר לו להתחיל בשלב של חיפוש תשובה לשאלה, או לימוד, דבר שלא היה בו לכאורה צורך בתחילת השיחה.
חשיבות הציות לחוקים

בדיאלוג עם קריטון, שנערך בבית הסוהר בו המתין סוקרטס לביצוע גזר דין המוות שהוטל עליו, הציע קריטון לסוקרטס להציל את נפשו ולברוח משם. קריטון אמר כי אוהדיו של סוקרטס עשו כבר הכנות והביאו ממון כדי לשחד את הסוהרים ולהבריח אותו מהמדינה למקום אחר שבו יוכל לחיות ולפעול בחופשיות. סוקרטס התנגד לכך והסביר לקריטון באריכות כי צריך לציית לחוקים ולשלטונות של המדינה בכל תנאי היות שהמדינה לא יכולה להתקיים בלי שהאנשים יקיימו את החוקים שלה. לדבריו: "עיר שאין בה שום יפוי-כח לפסקי-הדינים המוצאים, ואנשים פרטיים פוסלים ומבטלים אותם, כלום אתה חושב שעיר כזו יכולה להתקיים?". לפי סוקרטס, בעצם הישארותו במדינה האדם מסכים מראש וחייב לקבל על עצמו את כל הגזירות שתגזור עליו המדינה. זאת הייתה אחת הסיבות לכך שסוקרטס לא הסכים להפר את גזר הדין במשפט שלו ולברוח מאתונה. הטיעון הזה בא בסתירה גמורה לכך שסוקרטס עצמו הפר את חוקי המדינה והשליטים שלה כאשר סירב לצו של האוליגרכיה השלטת להביא מסלמיס את אחד ממתנגדי השלטון. סוקרטס פשוט התעלם מהם והלך הביתה. לפי סוקרטס, יש חוקים שהאדם יכול להתעלם מהם ולא מתוך יהירות יתירה אלא מתוך חשיבה עצמאית של האדם מה נכון ומה לא נכון לעשות ומה צודק וקדוש ומה לא (בנאום שלו במשפט לפני פסק הדין). בעניין זה סוקרטס מתאים את עצמו לסופיסטים שמתוכם צמח.
מידה טובה על פי סוקרטס

מידה טובה או סגולה טובה (Ἀρετή, אַרֵטֶה) היא כינוי לאותן תכונות אופי אשר לדעת סוקרטס צריך האדם בכלל והאתונאי בפרט להיות ניחן בהן כדי להיות נאה וטוב, וכפי שהיוונים הגדירו זאת: "אדם מצוין ומוצלח במובן הרחב". אפלטון מקדיש מספר דיאלוגים לבירור המושג "סגולה טובה", כאשר בכל אחד מהם נידונה סגולה טובה מסוימת:
חסידות (הנידונה בדיאלוג אותיפרון).
מתינות וכיבוש היצר (הנידונה בכארמידס).
אומץ לב (הנידונה בלאכס).
צדק (פוליטיאה; נידונה בהמדינה).
חוכמה.
בדיאלוג מנון, מנון וסוקרטס מנסים לברר את המושג בצורה כללית.
בדיאלוגים אלו סוקרטס מנסה לבחון מה הדבר שמצד אחד מגדיר בצורה כוללת את הסגולה הטובה ומצד שני אינו חל על סגולות אחרות: האם יש מכנה משותף בין כל הסגולות הטובות (הן אחת למעשה) או שכל אחת מהן היא חלק מהסגולה הטובה. סוקרטס משווה את הסגולה הטובה לידיעה מקצועית של אומן מומחה ועל כן היא מתאפיינת בתכונות הבאות:
היא כרוכה בידיעת תכנים מסוימים – לכן יש צורך לדעת מהי המטרה של הסגולה הטובה וכיצד מממשים אותה.
אין הבדל בין הלכה למעשה – כלומר, מי שמכיר את הסגולה הטובה מתנהג על פי ההגדרה שלה. מכאן נובע כי אדם רשע פשוט לא יודע על המידות הטובות, ועושה את מעשי הרוע שלו מתוך שגגה; אף אחד לא יעשה רע אם יידע שהמעשה הוא רע.
כמו כל אומנות, גם הסגולה הטובה נקנית בלימוד על ידי מורים (כאן דווקא יוצא סוקרטס נגד העמדה הזאת – לדוגמה, בדיאלוג פרוטגורס הוא טוען כי לא ניתן ללמד את הסגולה הטובה, ומכיוון שכך היא אף איננה ידועה. בדיאלוג מנון הוא מסביר כי הסגולה הטובה היא סברה נכונה ולא ידיעה ממש).
השפעה > מיד לאחר מותו

תלמידיו של סוקרטס החלו עם מותו לעמול על מימוש משנתו הפוליטית, ושקדו במקביל על פיתוחן של אסכולות פילוסופיות חדשות. במישור הפוליטי, היו מתלמידיו של סוקרטס שנעשו בחייו ולאחר מותו לרודנים אנטי-דמוקרטיים באתונה, ודמותם שנויה במחלוקת, כמו אלקיביאדס וקריטיאס; ובמישור ההגותי, ייסד בן דודו של קריטיאס ותלמידו הגדול ביותר של סוקרטס, אפלטון, את האקדמיה האפלטונית הידועה שלו בשנת 385 לפנה"ס, ובה לימד בשיטת הדיאלקטיקה הסוקראטית; היא זכתה למוניטין כה רב עד ש"אקדמיה" הפכה למילה הסטנדרטית המשמשת מוסדות חינוך בשפות אירופיות מאוחרות יותר, כגון אנגלית, צרפתית ואיטלקית. תלמידו של אפלטון, אריסטו, שהוא דמות חשובה נוספת בתקופה הקלאסית, היה למורה באקדמיה עד שיצא למוקדון שם נשכר ללמד את אלכסנדר הגדול, ולאחר מכן הקים באתונה בית ספר משלו בשנת 335 לפנה"ס – הליקיאון – שהיה גם הוא מושפע מהפילוסופיה הסוקראטית. גם השם "ליקיאון" הפך עם הזמן לתואר המשמש מוסדות חינוכיים.
בעוד שסוקרטס עסק בעניינים מוסריים ולא התייחס כלל לטבע, אפלטון הדגיש ב"דיאלוגים" שלו עניינים מתמטיים עם גוונים מטאפיזיים המשקפים את הגותו של פיתגורס; גם גדולתו המדעית של אריסטו הייתה רבה כמו גדולתו הפילוסופית – עבודותיו עסקו בהרחבה בתחומי הביולוגיה והפיזיקה.
המחשבה הסוקרטית, שקראה תיגר על המוסכמות המקובלות (במיוחד כשהדגישה אורח חיים פשטני), התפצלה מעיסוקיו הפילוסופים של אפלטון. רעיון זה עבר בירושה לאחד מתלמידיו הבכירים של סוקרטס, אנטיסתנס, שהפך ליוצרה של אסכולה פילוסופית חדשה שהתפתחה בשנים שלאחר מותו של סוקרטס: הציניקניזם.
גם רעיון הסגפנות ההולך יד ביד עם חיים אתיים או אדיקות לא קיבל חשיבות רבה מצד אפלטון ואריסטו, אך קיבל מידה מסוימת של תשומת לב מצד הציניקנים, והוא שימש כבסיס הליבה של אסכולה פילוסופית אחרת שצמחה בשנת 281 לפנה"ס: האסכולה הסטואית.
השפעה > מימי הביניים

בעוד שחלק מן התרומות המאוחרות יותר של סוקרטס לתרבות ההלניסטית ולתרבות הרומית אבדו עד מהרה, התעניינות מחודשת בתורתו התעוררה הן באירופה של ימי הביניים והן במזרח התיכון האיסלאמי, לצד התעניינותם גם בכתבי אריסטו והאסכולה הסטואית.
סוקרטס מוזכר ברבים מספרי ההגות היהודיים, ביניהם בספר הכוזרי של ריה"ל, בו מסביר יהודי ("החבר") למלך כוזר על היהדות. אל-כינדי, פילוסוף ערבי ידוע, ניסה לפשר בין פילוסופיית סוקרטס והפילוסופיה ההלניסטית לבין הקהל המוסלמי, והתייחס אל סוקרטס בשם "סוקרַת".
מעמדו של סוקרטס בפילוסופיה המערבית שב ועלה במלוא כוחו בתקופת הרנסאנס ובעידן הנאורות באירופה, כאשר הוגים כמו לוק והובס שאבו השראה מהתאוריה הפוליטית שלו. וולטר הרחיק לכת עד כדי כתיבה סאטירית על משפט סוקרטס, בספר שעלה כמחזה בשנת 1759.
מספר ציורים על חייו צוירו בסוף המאה ה-18. ז'אן-בפטיסט רגנו צייר את "סוקרטס קורע את אלקיביאדס", וז'אק-לואי דויד צייר את מותו של סוקרטס.
עד היום, השיטה הסוקרטית מצויה עדיין בשימוש בשיעורים בכיתות ובבתי הספר למשפטים, על מנת לחשוף סוגיות בסיסיות הן בנושא המחקר והן לדובר עצמו. שיטתו זכתה לשבחים ואף לפרסום רב, החל מאזכורים תכופים בתרבות הפופ (כגון הסרט "ההרפתקה המצוינת של ביל וטד", ולהקת רוק יוונית בשם "סוקרטס") ועד לפסטיבלים רבים במוסדות אקדמיים, מתוך הכרה בתרומתו לחינוך.
במאה האחרונה התמקדו מחזות רבים גם בחייו של סוקרטס ובהשפעתו הפילוסופית. אחד האחרונים שבהם היה המחזה "סוקרטס במשפט", המבוסס על ספריהם של אריסטופאנס ואפלטון ("עננים" ו"אפולוגיה"), להם נעשתה גרסה מודרנית.
ביקורת

היסטוריונים ופילוסופים כאחד חקרו וביקרו את הגותו של סוקרטס, החל מרגע מותו ועד היום. על אף שלא הועמד לדין בגין קשריו הישירים עם קריטיאס (מדינאי יווני ומנהיג שלושים הטיראנים באתונה), ואף הפגין אומץ אישי בסירובו להיכנע לרעיונותיו הרודניים, הוא נתפס כדמות שהדריכה אוליגרכים שהפכו לעריצים מתעללים, וחתר תחת הדמוקרטיה האתונאית, כי סבר שאף היא רדודה ומושחתת.
מותו של סוקרטס נחשב אייקוני ומעמדו כ"קדוש מעונה של הפילוסופיה" מאפיל על הביקורת האישית שיש שמותחים עליו כיום, גם לאחר מותו. עם זאת, קסנופון מזכיר את "יהירותו" של סוקרטס, והוא כותב גם שסוקרטס היה "מומחה בהצגה עצמית".
הוגים מודרניים גורסים כי משום שלא נשתמרו כתבים מקוריים של סוקרטס, ודמותו מוכרת לנו רק מתוך הכתבים ההגותיים של אפלטון, אי אפשר לקבל תמונה ברורה של סוקרטס מבין כל הראיות הסותרות העולות מהשינויים האפשריים שאפלטון עשה בהגותו; העובדה שגם האסכולה הציניקנית וגם הסטואית, ששתיהן ספגו השפעה רחבה מהלך המחשבה הסוקרטי, אינן שוות ואפילו מנוגדות לתורתו של אפלטון, הפלאטוניזם – מדגימות זאת היטב. העמימות וחוסר האמינות של כתבי אפלטון משמשים כבסיס הביקורת המודרנית לפיה אין בידינו האפשרות להכיר את סוקרטס האמיתי. אפלטון השווה את סוקרטס לסטיר (אחד מבני הלוויה של דיוניסוס).
עם זאת, סוקרטס עדיין נלמד ונחשב כאביה של הפילוסופיה המערבית בימינו.
מחלוקות רבות קיימות בקרב החוקרים גם על פרטים שונים בהשקפותיו של סוקרטס: מה היה יחסו של סוקרטס כלפי הומוסקסואליות? האם האמין באלים האולימפיים, או אולי היה מונותיאיסט, או שמא בעל השקפה דתית אחרת? בכל אלו אין לדעת האם שם אפלטון את השקפותיו שלו בפיו של מורו או שמא שיקף בהם נאמנה את דעותיו של סוקרטס.
תרגומים לעברית

כתבי אפלטון (כל הדיאלוגים של אפלטון; סוקרטס משתתף בכולם; חמישה כרכים), תרגום והערות יוסף ליבס (הוצאת שוקן, תשט"ו–תשכ"ז ומהדורות המשך).
"חייו ומותו של סוקרטס" (תרגום הדיאלוגים אותיפרון, אפולוגיה וקריטון), תרגום והערות שמעון בוזגלו (ספרי עליית הגג/ידיעות אחרונות, 2005).
פיידון, תרגום והערות שמעון בוזגלו (ספרי עליית הגג/ידיעות אחרונות, 2005).
ראו גם

משפט סוקרטס
קסנתיפה
אזרח העולם
אפלטון
אריסטו
לקריאה נוספת

נתן שפיגל, סוקרטס, הוצאת מאגנס, ירושלים, תש"ם.
שמואל שקולניקוב ואלעזר וינריב, פילוסופיה יוונית כרך ב', יחידות 4–5, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 1997.
א. פ. סטון, משפטו של סוקרטס, ספרי עליית הגג, 2015.(הספר בקטלוג ULI)
חיים יהודה רות, מורה דרך בפילוסופיה היונית, הוצאת ראובן מס, 1969
הערות שוליים

↑  הגיית השם ביוונית: סוקרטס, במלעיל (ההטעמה בהברה השנייה).
↑  ראו את המאמר על הכרונולוגיה של סוקרטס, באנציקלופדיה סטנפורד לפילוסופיה.
↑  נריה בן שחר, רבקה, ביקורת ספר שלמה גוזמן כרמלי (2020) מפגשים מסביב לטקסט: אתנוגרפיה של יהדויות חיפה: הוצאת אוניברסיטת חיפה ופרדס (289 עמודים כולל ביבליוגרפיה ונספחים), social-issues in israel, 2020, עמ' 467–471 doi: 10.26351/siii/29-2/9
↑  רעיון זה מורחב אצל הראי"ה קוק בספר אגרות הראי"ה חלק ד איגרת א שלד, שם פרוטגורס (דיאלוג אפלטוני) הוא מבדיל בין סוקרטס לבין רבי עקיבא שבדרגתו הגבוהה חש את כאבי הריגתו.
↑  ספר הכוזרי מאמר שלישי פסקה א'
↑  "סוקרטיס ומשנתו, מתוך כתבי אפלטון", הוצאת בית הספר הריאלי העברי בחיפה, תשל"ב, 84
| תרבות יוון העתיקה |
| --- | --- | --- |
| תרבות יוון העתיקה | מיתולוגיה • אמנות • פיסול • קדרות • הומוסקסואליות • זנות • חקלאות • כלכלה • מטבח • משפט • עבדות  • פדרסטיה • רפואה • מלחמה |  |
| פילוסופיה ביוון העתיקה | פיתגורס • הרקליטוס • פארמנידס  • פרוטגורס • אמפדוקלס • דמוקריטוס • סוקרטס • אפלטון • אריסטו • זנון מכתיון • אפיקורוס |  |
| מתמטיקה | ארכימדס • אוקלידס • תאלס • פיתגורס • דיופנטוס • ארטוסתנס • תלמי |  |
| ספרות | הומרוס • האיליאדה • האודיסאה • הסיודוס • פינדארוס • הרודוטוס • תוקידידס • קסנופון • פוליביוס |  |
| תיאטרון | אייסכילוס • סופוקלס • אוריפידס • אריסטופאנס • מושגים |  |
| ספורט | המשחקים האולימפיים • תרבות הגוף • המשחקים הפיתיים • המשחקים האיסתמיים • המשחקים הנמאיים • המשחקים הפאן-אתנאיים • גימנסיון |  |
| אדריכלות | מקדש יווני • הסדרים הקלאסיים • הפרתנון • מקדש ארטמיס • אקרופוליס • האגורה • מקדש זאוס באולימפיה • מקדש הפייסטוס • מקדש ארטמיס |  |
פורטל יוון העתיקה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268099705171  PLWABN: 9810637196005606  BIBSYS: 90066833  BNC: 000043526  BNE: XX902568  BnF: cb12013325j (data)  CANTIC: a10569510  CiNii: DA05276370  GND: 118615270  ICCU: RAVV069909  ISNI: 0000 0001 2142 6535  LCCN: n79055329  LNB: 000046475  NDL: 00621489  NKC: jn20000720294  NLA: 41606667  NLG: 45727  NLK: KAC201620129  NSK: 000080454  NTA: 068862210  SELIBR: 207179  SUDOC: 028260929  Trove: 1455101  ULAN: 500260248  VcBA: 495/71963  VIAF: 88039167   WorldCat (עם VIAF): 88039167 
מותו של סוקרטס מאת ז'אק-לואי דויד, 1787
המצור על גרגוביה

קטע מחומת האופידום שנחשף בחפירות ארכאולוגיות
מצור גרגוביה נערך בשנת 52 לפנה"ס בגרגוביה (שמזוהה כיום עם הכפר גרגובי שבצרפת), מעוזם של בני שבט הארוורנים (Arverni) הגאלים, בין הלגיונות הרומאים של קיסר לבין כוחותיו של ורקינגטוריקס. הקרב הסתיים בניצחון הגאלים ובהכרזה על הכתרתו של ורקינגטוריקס למלכם.
רקע

בשנים 58 - 50 לפנה"ס ערך יוליוס קיסר מסעות כיבושים ברחבי גאליה, אותה סיפח לרפובליקה הרומית. ורקינגטוריקס אריסטוקרט ארוורני היה צעיר שהצליח לאחד סביבו את השבטים הגאלים המפולגים.
הקרב

במשך חמישה ימים הצעיד קיסר שישה לגיונות וכוחות נוספים — בהם פרשים גרמאניים וכוחות-עזר (Auxilia) בני השבט הגאלי האיידואים (Aeudi) — במרדף אחר ורקינגטוריקס ואנשיו. שני הצבאות צעדו משני עברי נהר האליה (Allier), בעוד ורקינגטוריקס הרס את הגשרים שעליו כדי לעכב את הרומאים. ורקינגטוריקס ותומכיו התבצרו לבסוף בגרגוביה, בשל יתרון הגובה שהעניק להם האזור. כשקיסר הגיע לעיר, הוא הטיל עליה מצור; בחשכת-הליל, הוא שלח שני לגיונות להשתלט על גבעה בשליטת הגאלים שביצוריה לא היו חזקים במיוחד, כך שיזכה להקיף את מבצרם הראשי, לבודד אותם טוטאלית ולהרעיב אותם לידי כניעה בסופו של דבר.
קיסר לא זכה לממש את תוכניתו בשל בגידה מצד בני-בריתו האיידואים, שדורבנו על ידי מפקדם ליטוויקוס (Litavvicus) להצטרף למרד של ורקינגטוריקס, בטענה שקיסר טבח באיידואים שנמסרו לו כבני-ערובה קודם לכן. קיסר נסוג כ-40 ק"מ משדה הקרב כדי להתעמת עם האיידואים, תוך שהוא משאיר שני לגיונות בלבד לשמור על העמדות כנגד ורקינגטוריקס. לאחר העימות עם האיידואים הצליח קיסר להשיב את הסדר על כנו, ואילו ליטוויקוס נמלט לגרגוביה והצטרף לוורקינגטוריקס ואנשיו. בליל העימות עם האיידואים נודע לקיסר ששני הלגיונות שהשאיר בגרגוביה הותקפו ונמצאים במצב קשה; לפיכך, ללא שהות ומנוחה, הצעיד את חייליו בחזרה לגרגוביה תוך שעות ספורות בלבד.
כשחזר גילה קיסר שהגאלים שינו את מערכם כדי להקשות על תוכנית הכיתור שלו. כשנוכח שתוכנית המצור לא תצלח, הוא הבין שהדרך היחידה להביס את הגאלים היא לשלול מהם את יתרון הגובה. הוא שלח לגיון אחד כפיתיון לאזור מיוער למרגלות העיר, ומשך את רוב הכוחות הגאליים למטה בצורה זו. או-אז שלח קיסר את מרבית כוחותיו למחנה הגאלי, שנותר חשוף ופגיע, ומשהשיג את מטרתו הורה על הלגיונות לסגת, ככל הנראה כדי להתכונן למערך תקיפה מאורגן יותר. עם זאת, חייליו לא שמעו את הפקודה או התעלמו ממנה, ובמקום לחזור כפי שנצטווּ, הסתערו על חומות גרגוביה, משולהבים מהקלות בה העפילו אליה. הגאלים שנשלחו לטפל בלגיון למרגלות הגבעה, מיהרו להצטרף לקרב בביצורי העיר, וגברו על הכוחות הרומאיים.
תוצאות

כפי שקיסר כתב בספרו "מלחמת גאליה", בתום הקרב נהרגו 46 קנטוריונים וכ־700 לגיונרים רומאים. בעקבות הניצחון הוכתר ורקינגטוריקס למלך הגאלים על ידי תומכיו, שלא ידעו שהקדימו לשמוח — כי בקרוב יובסו סופית על ידי קיסר במצור על אלסיה.
הארי פוטר (דמות)

ערך זה עוסק בדמותו של הארי פוטר. אם התכוונתם למשמעויות אחרות של המלה "הארי פוטר", ראו .
| --- | --- |

דניאל רדקליף המגלם את דמותו של הארי בסרטים
 סוג:  דמות ראשית
 שם ספר:  הארי פוטר
 שם סרט:  הארי פוטר
 הופעה ראשונה:  הארי פוטר ואבן החכמים
 הופעה אחרונה:  הארי פוטר והילד המקולל
 יוצרים:  ג'יי קיי רולינג
 גילום הדמות:  דניאל רדקליף
 דיבוב בשפה העברית:  גומא פריד
 מידע
 סטטוס:  פעיל
 תאריך לידה:  31 ביולי 1980
 מקום לידה:  מכתש גודריק
 גזע:  בן אדם
 מין:  זכר
 מקצוע:  דירקטור, שחקן קווידיץ', הילאי, תלמיד
 כוחות:  קסמים
 כלי נשק:  סקטומסמפרה, גלימת היעלמות, שיקוי פולימיצי, מפת הקונדסאים, פטרונוס, אקספליארמוס 
 חברה לשעבר בקבוצה:  צבא דמבלדור
 אזרחות:  בריטית
 מקום מגורים:  לא ידוע
 דמויות קשורות
 משפחה:  ג'יימס פוטר (אב) לילי פוטר (אם) ג'יני ויזלי (אישה) ג'יימס סיריוס פוטר (בן) אלבוס סוורוס פוטר (בן) לילי לונה פוטר (בת) ארתור ויזלי (חותן) מולי ויזלי (חותנת)  ביל ויזלי (גיס)  פלר (דלקור) ויזלי (גיסה)  צ'ארלי ויזלי (גיס)  פרסי ויזלי (גיס)  פרד ויזלי (גיס)  ג'ורג' ויזלי (גיס)  רון ויזלי (גיס)  הרמיוני גריינג'ר (גיסה)  דומיניק ויזלי (אחיין)  לואיס ויזלי (אחיין)  הוגו ויזלי(אחיין)  ויקטואר (אחיינית)  מולי ויזלי (אחיינית)  לוסי ויזלי (אחיינית)  רוקסן ויזלי (אחיינית)  רוז ויזלי (אחיינית)  ורנון דרסלי (דוד)  פטוניה דרסלי (דודה) דאדלי דרסלי (בן דודה) פלימונט פוטר (סבא)  אופמיה פוטר (סבתא)  אדון אוונס (סבא)  גברת אוונס (סבתא)  הנרי פוטר (סבא רבא)  גברת פוטר (סבתא רבתא) הארדווין פוטר (אב קדמון) איילנטי פוטר (אם קדמונית) לינפרד פוטר (אב קדמון) איגנוטוס פברל (אב קדמון) לורד וולדמורט (בן דוד רחוק)
 חברים:  רון ויזלי, הרמיוני גריינג'ר, ג'יני ויזלי,רובאוס האגריד, נוויל לונגבוטום, לונה לאבגוד
 אויבים:  לורד וולדמורט, אוכלי המוות,דראקו מאלפוי סוורוס סנייפ
 
הארי ג'יימס פוטר (באנגלית: Harry James Potter; נולד ב־31 ביולי 1980) הוא הדמות הראשית בסדרת הספרים הארי פוטר מאת הסופרת הבריטית ג'יי קיי רולינג. הספרים מתארים שבע שנים מחייו של הארי, המגלה ביום הולדתו ה־11 שהוא קוסם ואישיות ידועה ברחבי עולם הקוסמים. הארי מצטרף לבית הספר הוגוורטס לכישוף ולקוסמות, שם הוא מגלה תחת הדרכתו של המנהל אלבוס דמבלדור כי יש קשר בינו לבין לורד וולדמורט, קוסם האופל שרצח את הוריו. את דמותו של הארי גילם השחקן דניאל רדקליף בסדרת סרטי "הארי פוטר".
יצירת הדמות

לפי רולינג, הרעיון ליצירת ספרי הארי פוטר וליצירת הדמות עצמה התגבש בזמן שהמתינה לרכבת ממנצ'סטר ללונדון ב־1990‏. על פיה, באותה נקודה "הייתה דמותו של הילד הצנום, שחור השיער והממושקף, שאינו יודע שהוא קוסם, יותר מוחשית עבורי". במהלך עיבוד הרעיונות לסדרה החליטה רולינג שהארי יהיה ילד יתום הלומד בבית ספר בשם הוגוורטס שבו יש פנימייה. בריאיון ב"גרדיאן" ב־1999 אמרה כי "הארי היה חייב להיות יתום – כך שיהיה שחקן חופשי, ללא חשש לאכזב את הוריו… הוגוורטס חייב היה להיות בית ספר עם פנימייה – מחצית מהדברים החשובים מתרחשים בלילה! ויש חשיבות גם לביטחון: בהיותי אם לילדה, אני מאמינה יותר ויותר שהדבר שילדים רוצים יותר מכל הוא ביטחון, וזה מה שהוגוורטס מאפשר להארי.".
מותה של אמה מטרשת נפוצה נתן לה את ההשראה לכתוב כי הארי הוא ילד המתגעגע להוריו המתים, וצערו הלך ונעשה מוחשי יותר מטיוטה לטיוטה בגלל הנגיעה האישית של רולינג לנושא. רולינג קבעה את יום הולדתו של הארי ב־31 ביולי, שהוא גם יום הולדתה. עם זאת, לאורך השנים היא שבה והדגישה כי הארי לא מבוסס על אדם אמיתי כלשהו.
רולינג גם התייחסה למעמדו של הארי פוטר כדמות לחיקוי. "היתרון של גיבור או גיבורה בדיוניים," ציינה, "הוא שאתה יכול להכיר אותם יותר טוב מאשר גיבורים לא בדיוניים, שאת רובם לעולם לא תפגוש… אני מרוצה מכך שאנשים אוהדים את הארי ומזדהים איתו, כיוון שאני חושבת שהוא מאוד חביב".
תפקיד בספרים

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא זה ערך אנציקלופדי על דמותו של הארי פוטר. על כל אחד מהספרים יש ערך נפרד ולכן בערך זה יש לקצר את הפירוט הרב על כל ספר ודי בכמה שורות בלבד.