stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיכיתי לו

"חיכיתי לו" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית שרית חדד, מתוך אלבומה ה-22, שרית חדד. השיר יצא לאור ב-18 בינואר 2015, כסינגל הראשון מתוך האלבום, על ידי חברת התקליטים אבי גואטה הפקות בע"מ.
השיר הגיע למקומות הראשונים במרבית המצעדים שבישראל ובין היתר למקום הראשון במדיה פורסט, הראשון ברשת ג', והראשון במצעד ה-TV של מדיה פורסט.
רקע וכתיבה

השיר נכתב, הולחן והופק על ידי הנרי, שעשה זאת גם עם שלושת השירים "חצאים", "הבטחת לי עולם", ו-"תפרנים". השיר הוא שיר פופ קיצבי, אשר מילותיו מדברות על כך שחדד נתנה עבור אהובה את כל כולה, חיכתה לו ועשתה הכל כדי שהקשר אכן ימשיך.
חודשיים לאחר צאת השיר כסינגל, הוציאה חדד רמיקס לשיר שאותו עשה הנרי גם כן.
הצלחה

את השיר הוציאה חדד במפתיע, ללא כל הודעה מוקדמת וכאשר יצא הצליח להיכנס ישירות אל המקום ה-1 במצעד של מדיה פורסט, ה-1 במצעד של רשת ג', וה-1 במצעד ה-TV של מדיה פורסט, שם נשאר בצמרת במשך 10 שבועות, ובכך הפך לאחד מן השירים הבודדים בהיסטוריה שעשו זאת.
במצעד השנתי של גלגלצ, הגיע השיר אל המקום ה-26, ובמצעד השנתי של רשת ג' הגיע למקום ה-36. בנוסף לכך, השיר היה לשיר ה-4 המושמע ביותר בישראל לשנת 2015, עם כ-2098 השמעות בסך הכל, ואף שרית חדד בעצמה הייתה לאמנית המושמעת ביותר בישראל לאותה השנה, עם כ-11,602 השמעות.
הקליפ שיצא עבור השיר זכה להצלחה רבה ובשילוב עם האודיו שיצא לו, מונה הצפיות שלו עומד על קרוב ל-5 מיליון צפיות, וב-15 באוקטובר 2015, בטקס פרסי המוזיקה של ערוץ MTV ישראל זכה בקטגוריית "קליפ השנה".
וידאו קליפ

בווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר מתארח אילן פלד, הלבוש ברובו כאישה. תחילה, ניתן לראות את חדד ובעלה רבים וזורקים חפצים אחד על השני. לאחר מכן, חדד יוצאת מן ביתה, נשענת על תיבת הדואר שלה ושוקעת בחלום.
מיד לאחר מכן פלד הלבוש כאישה מגיח מפינת הרחוב, ומנסה לקרוא לה שתצא איתו לסיבוב בעיר. היא לא שומעת אותו, ולכן הוא משליך עליה את הכריך שלו כדי שתבחין בו. בסצנה הבאה השניים נראים כשהם מסתובבים בעיר. הם פונים לכיוון הנמל, שם הם אוכלים ארוחה, בה פלד נחנק מהדג אותו אכל. ברגע זה חדד עוזבת אותו לבדו, כשהיא מיואשת ממנו ומהחיים שלה, לעבר אולפן הקלטות, שם היא שרה עם להקתה את השיר.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2015)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2015)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2015)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2015)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 1 |  |
|  ישראל | מדיה פורסט TV | 1 |  |
|  ישראל | רשת ג' | 1 |  |
|  ישראל | רדיו אמצע הדרך | 1 |  |
|   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2015)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2015)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2015)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (2015)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 4 |  |
|  ישראל | רשת ג' | 36 |  |
|  ישראל | גלגלצ | 26 |  |
|  ישראל | אקו"ם | 2 |  |
אמירות בוכרה

| --- | --- |
דגל

 ארמון האמיר בבוכרה
 
 ממשל
 משטר:  חאנות, החל משנת 1753 אמירות
 שפה נפוצה:  פרסית, טג'יקית, אוזבקית
 עיר בירה:  בוכרה
 גאוגרפיה
 יבשת:  אסיה
 היסטוריה
 הקמה:  הקמה לאחר פירוק האימפריה הטימורית
 תאריך:  1500
 פירוק:  סיפוח לרוסיה הסובייטית
 תאריך:  1920
 ישות קודמת:  השושלת הטימורית
 ישות יורשת:  הרפובליקה העממית הסובייטית הבוכרית הרפובליקה הסובייטית העממית הבוכרית
 שטח בעבר:  220,000 קמ"ר (נכון ל־1810)
 דמוגרפיה
 דת:  אסלאם סוני
 
אמירות בּוּכָרָה (בפרסית:
امارت بخارا, באוזבקית: Buxoro Amirligi, בטג'יקית:
Аморати Бухоро) הייתה אמירות במרכז אסיה שהתקיימה בשנים 1920-1500. החל משנת 1868 הייתה מדינת חסות של האימפריה הרוסית. שטחי האמירות מחולקים כיום בין אוזבקיסטן לבין טורקמניסטן וטג'יקיסטן.
מבחינה גאוגרפית, שטח המדינה כונס סביב אגן הניקוז של נהר אמו דריה, והוא נחלק לשניים – החלק המערבי והחלק המזרחי: החלק המערבי הוא ערבה נטולת גבעות, בעוד החלק המזרחי הררי מאוד. שטחי מדבר מהווים את חלק הארי של הארץ. החקלאות התבססה על השקיה בנווה מדבר.
היסטוריה

האזור היה מיושב במשך שנים רבות, החל מהעת העתיקה. במהלך המאה ה-13 היה מרכזה של המדינה בראשות טימור לנג. בתקופת יורשיו, הלכה המדינה והתפרקה בהדרגה. בתחילת המאה ה-16 הגיעו לאזור כובשים חדשים – שבטי אוזבקים ממערב סיביר בראשות החאן שייבני. שייבני ניצל היטב את המאבקים הפנימיים בין האצילים המקומיים, והקים מדינה חדשה. מתקופה זו ועד ל-1737 מהווה ההיסטוריה של המדינה רצף בלתי פוסק של מאבקים צבאיים עם ח'ווארזם והאימפריה הספווית. מייסד השושלת השתלט על שטחים נרחבים, אך בשנת 1510 נהרג בקרב נגד כוחות האימפריה הספווית.
המדינה הגיעה לשיא התפתחותה בתקופת אבדולה-ח'אן (1534–1598). בשנת 1557, תוך מאבק פנימי בין חברי משפחת השייבנידים, הצליח אבדולה-ח'אן לכבוש את העיר בוכרה. בשנת 1561 הוא הכריז על אביו כעל ח'אן עליון. במשך תקופה ארוכה הוא ניהל מלחמות שבמהלכן כבש את טשקנט ואזור פרגנה. בתקופה זו העיר טשקנט התפתחה במהירות, ועד מהרה נהפכה לאחד ממוקדי הכוח הראשים באזור, בנוסף לבוכרה וסמרקנד. בשנת 1583 הוא קיבל את התואר "ח'אן" באופן רשמי. בשנת 1593 הוא השתלט גם על שטחי ח'אנות חיווה.
אבדולה-ח'אן הצליח לאחד שטחים נרחבים לכדי מדינה אחת, ויצר יציבות שלטונית; הדבר תרם רבות לפיתוח מסחר וכלכלת האזור. תקופתו ידועה כתקופה של שגשוג כלכלי ובנייה מסיבית. נבנו בה מספר רב של מסגדים, ארמונות ובתי מסחר. הוא תמך בפיתוח המדע והספרות. שמו נחשב עד לימינו כדוגמה לשליט נאור. בתקופתו החל תהליך של הפרדה בין האסלאם המקומי והאסלאם המערבי. אנשי הדת בזמנו הגיעו לשיא השפעתם, ונפתח מספר רב של בתי ספר לדת.
בסוף תקופת שלטונו של אבדולה-ח'אן הוא ניהל מלחמה נגד בנו, שנתמך בקזחים, וספג מספר הפסדים בקרבות. הוא איבד את רוב השטח שהיה בשליטתו, ובעיצומו של המאבק נפטר והשליטה על המדינה עברה לבנו. כאשר זה כבש את בוכרה וטשקנט, מספר רב של בני משפחתו, אצילים ומפקדי צבאו של אביו הוצאו להורג. כתוצאה מכך, כאשר הוא נהרג בשנת 1598, היה קושי במציאת היורש.
לאחר תקופת מה הוחלט להעביר את השלטון לנציגי משפחה אצילה שמוצאה מאסטרחן, וכך שנת 1598 הייתה תחילתה של כהונת שושלת חדשה – שושלת האסטרחנידים. בשנת 1603 נהרג מייסד השושלת החדשה, ובנו באקי מוחמד חאן הגיע לשלטון. הוא נחשב לשליט חזק ואמיץ. לאחר שהנהיג מספר רפורמות שלטוניות, הוא נהרג בשנת 1605. בשנת 1611 הגיע לשלטון ח'אן חדש, שתקופת כהונתו הייתה ארוכה במיוחד – 30 שנה. בתקופתו איבדה הח'אנות את השליטה על טשקנט, וכל הניסיונות להחזיר את העיר לשליטתהּ לא צלחו. בתחילת המאה ה-18 המדינה למעשה התפרקה למספר ישויות נפרדות עם מרכזים בבוכרה, סמרקנד, טשקנט ועוד. באזור פרגנה הוקמה מדינה חדשה – ח'אנות קוקנד.
היסטוריה > השושלת המנגית (1753–1920)

בשנת 1740 נכבש השטח כולו על ידי הפרסים. בשנות ה-40 של המאה ה-18 החלה תקופת שלטון של השושלת החדשה – המנגיטים. לאחר תקופת אי-יציבות שלטונית, החלה כהונה של הח'אן החדש מוחמד אמין. לאחר שהגיע לשלטון בשנת 1753 בתמיכת תושבי בוכרה, הוא נתן להם כתב זכויות מיוחד. כמו כן, הוא ויתר על התואר "ח'אן" וקיבל על עצמו את התואר "אמיר". כבר בתחילת שלטונו הוא ראה חשיבות בחיזוק השלטון המרכזי. הוא ניהל מספר מאבקים צבאיים מוצלחים נגד שליטי אפגניסטן והרחיב את האמירות.
מוחמד אמין נפטר בשנת 1758, והשלטון הועבר לדודו דניאל. לאור מרידות פנימיות הוא נאלץ לתת את השלטון הפורמלי לנציגי השושלת הקודמת והסכים להיחלשות מסוימת של שלטונו. בסופו של דבר הוא נאלץ להעביר את השלטון לבנו שה מורד, שהיה מקובל על תושבי הבירה. תחילת כהונתו של זה התאפיינה בהוצאות להורג של המורדים הבולטים. בהמשך הוא ביצע רפורמה כלכלית ומשפטית. הוא ניהל מערכת נגד שליט אפגניסטן, אך ללא הצלחה יתרה.
בשנת 1800 הועבר השלטון במדינה לבו, חיידר. שלטונו של חיידר החל במרד של הטורקמנים ובמלחמה עם ח'אנות קוקנד; אולם הוא הצליח להתמודד עם הבעיות ואף חיזק את שלטונו והרחיב את הפקידות והצבא. יחד עם זאת, כל תקופת שלטונו עד לשנת 1826 הייתה רצף מאבקים בלתי פוסקים עם האצולה המקומית.
בנו נסרולה היה בשלטון משנת 1826 ועד ל-1860. כדי להגיע לשלטון הוא הרג את אחיו הבכור ושלושה אחים נוספים. גם בתקופתו נוהלו מלחמות בלתי פוסקות – הן בתוך המדינה נגד האצולה והן נגד ח'אנות קוקנד הסמוכה. בתחילת השלטון הוא הנהיג רפורמה בצבא והקים יחידות תותחנים. בשנת 1826 הוא כבש מחדש מספר אזורים סמוכים לאפגניסטן, אך הפסיד אותם בהמשך, בשנת 1851. מאבקים פנימיים בלתי-פוסקים הביאו להיחלשות השלטון המרכזי. כתוצאה מכך הוא התקשה לעמוד מול האימפריה הרוסית, שהייתה מעוניינת להרחיב את השפעתה באזור.
בשנת 1860 הועבר השלטון לבנו מוזאפאר. תוך חמש שנים החל מאבק עם האימפריה הרוסית, שבסיומו הפכה המדינה למדינת חסות של הרוסים.
בשנת 1885 הועבר השלטון במדינה לבנו אבדולה חד, ובשנת 1910 לנכדו אלים חאן, שהיה השליט האחרון של המדינה. בשנת 1920 השתלטו הכוחות הסובייטים על בוכרה, והאמיר נמלט. הוא התגורר בקאבול במשך תקופה ארוכה. כל ניסיונותיו לחזור לשלטון לא עלו יפה. הוא נפטר בשנת 1944, ונקבר בקאבול.
יחסים עם רוסיה

המשלחת הרוסית הרשמית הראשונה הגיעה לבוכרה עוד בשנת 1675, בתקופת הצאר אלכסיי הראשון. גם בתקופת פיוטר הגדול נשלחה משלחת לשטחי הח'אנות. בתחילת המאה ה-19 שלחו הרוסים משלחת מדינית, שכללה גם נציגי הצבא וחוקרים.
יחסים עם רוסיה > השתלטות האימפריה הרוסית

לאחר פטירת האמיר נסראללה, עלה לשלטון בנו מוזאפרג אד דין. כמו אביו הוא ניהל מאבקים נגר ח'אנות קוקנד, כאשר הוא תמך בקבוצה שהתנגדה להשתלטות רוסית על האזור. הוא דרש מהרוסים לשחרר את כל השטחים שנכבשו, ואף עצר את הסוחרים הרוסים שהיו בבוכרה. נציגי רוסיה שהגיעו לבוכרה לסיים את הפרשה לא הצליחו להגיע לסיום מוצלח של המשא ומתן. ב-20 במאי 1866 הביס הצבא הרוסי את צבא האמיר; האמיר עצמו הצליח לברוח משדה הקרב. למרות המצב הקשה, לאור הלחצים הפנימיים, היה על האמיר להמשיך בלחימה. בנוסף לכך, אנשי הדת הכריזו על מלחמת קודש נגד הרוסים. באפריל 1868 יצא צבא האמיר לכיוון ריכוז הכוחות של הרוסים. הרוסים מצִדם אספו כוח צבאי משמעותי בהיקף של כ-3.5 אלף חיילים בפיקוד קונסטנטין פון קאופמן, והתכוננו לקרב. במפתיע, יחידה צבאית של האפגנים עברה לצד הרוסי. ב-1 במאי 1868 נפגשו הכוחות באזור הנהר זראפשאן. צבא האמיר הובס, והחל בנסיגה כללית. תוך כדי רדיפת צבא האמיר נכנסו הרוסים לסמרקנד. בקיץ 1868 התקדמו הרוסים לכיוון בוכרה, וכבשו מספר מבצרים באזור. קונסטנטין פון קאופמן שלח מסר לאמיר ובו הצעה לסיום הלחימה; האמיר לא ענה כלל, ואף הגביר את ההתקפות על הרוסים.
הרוסים המשיכו בהתקדמות, ולאחר הפסדים נוספים בקרבות לאמיר לא הייתה לו ברירה אלא להתחיל בשיחות לסיום הלחימה. ההסכם נחתם ב-23 ביוני 1868. בהתאם להסכם, שטחים נרחבים, כולל סביבת סמרקנד, עברו לשליטה מלאה של הרוסים. לרוסים היו גם הישגים נוספים, ולמעשה אמירות בוכרה הפכה למדינת חסות של הרוסים. ואולם בנו של אמיר לא הסכים עם מדיניות אביו, והחל במרד. האמיר ביקש מהרוסים עזרה צבאית, ובסופו של דבר הכניע את המורד. הבן הסורר נמלט להודו לחסות הבריטים.
גם לאחר חתימת הסכם, המשיכו חלק מהאצילים המקומיים במאבק צבאי – אך ללא הצלחה. בשנת 1870 כבשו הרוסים את מעוזי ההתנגדות האחרונים באזור. בשנת 1873, בעקבות עזרה שנתן האמיר לרוסים במהלך כיבוש ח'אנות חיווה, הועברו לשליטתו מספר שטחים מח'אנות חיווה. בשנים 1876–1878, בתמיכה רוסית, הצליח האמיר להרחיב עוד את שטחי המדינה.
יחסים עם רוסיה > מדינת חסות

לאחר הקמת ממשל מקומי בטורקסטן הרוסי, היו באחריות המושל היחסים עם ח'אנות חיווה, אמירות בוכרה וח'אנות קוקנד. לאחר סיפוח ח'אנות קוקנד והפיכת ח'אנות חיווה למדינת חסות, החל המושל להתקשר עם אמיר בוכרה רק באמצעות נציגו הדיפלומטי. המושל קונסטנטין פון קאופמן ציין לא פעם בפני משרד החוץ הרוסי כי יש הכרך במינוי נציג דיפלומטי קבוע בבוכרה. עם זאת, הרוסים ידעו שבאופן רשמי אין הסכם המגדיר את בוכרה כמדינת חסות – להלכה הייתה זו מדינה עצמאית, ורק כוח הנשק והשפעת רוסיה באזור הפכו אותה למדינת חסות למעשה. לאור הוויכוחים בין השלטון הרוסי המקומי (המושל) לבין משרד החוץ בסנקט פטרבורג, התעכב מינוי נציג דיפלומטי קבוע למשך מספר שנים; הנציג מונה רק בשנת 1886: הנציגות הייתה בדרגה נמוכה משגרירות (שהייתה מוקמת במדינה עצמאית). בראש הנציגות עמד פקיד משרד החוץ בדרגה גבוהה מקונסול, והוא היה כפוף הן למושל בטשקנט והן למשרד החוץ.
הנציג היה אחראי על העברת דרישותיהם של הרוסים לאמיר וניהל איתו משא ומתן בכל הנושאים. הוא גם היה אחראי על הנושאים המשפטיים שהיו קשורים לאזרחים רוסים בשטחי האמירות. באמצעותו הרוסים קידמו הקמת מסילת ברזל שעברה בשטחי המדינה. הנציג היה אחראי על חלוקת משאבי המים של הנהר זראפשאן בין חקלאי האמירות לבין חקלאי הסביבה שהיו בשטחים שבשליטה רוסית.
ב-10 בינואר 1910 התחוללו מהומות אלימות בין אוזבקים-סונים לבין פרסים-שיעים. המאבק, שהחל על רקע דתי, ניהפך עד מהרה למאבק בין האצילים על השליטה. כתוצאה מאירועים אלו, היועץ הראשי של אמיר, אלי סרביה, שהיה בתפקיד 25 שנים והיה ממוצא פרסי, הועבר מתפקידו ובמקומו מונה אציל אוזבקי-סוני.
באמצעות הנציג, לחצו הרוסים על האמיר לבצע רפורמות נרחבות. הלחץ גבר עם החלפת האמיר בשנת 1911. האמיר החדש הודיע על הקטנת המסים, הסדרת נושא התשלומים השונים, הגדלת תשלומים לחיילים ועוד.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה שודרגה פעילות הנציגות. לאחר מהפכת פברואר 1917 רצתה חלק מאוכלוסיית בוכרה להאיץ את הרפורמות, ובאמצעות הנציג העבירו תוכנית מפורטת לסנקט פטרבורג. במרץ 1917 העביר אלכסנדר קרנסקי מסר שהוא תומך בתוכנית, והתוכנית התקבלה גם על ידי האמיר. ב-9 באפריל 1917 אורגנה הפגנה גדולה לתמיכה ברפורמות, אך היא פוזרה באלימות וכשלושת אלפים מפגינים נאסרו. הנציג הרוסי הרגיש שלתומכי הרפורמות אין מספיק כוח בחצר השלטון, והפסיק את תמיכתו. כתוצאה מכך, הרפורמות לא קודמו.
יחסים עם רוסיה > יחסים עם רוסיה הסובייטית

לאחר מהפכת אוקטובר 1917 הכירה הממשלה בראשות ולדימיר לנין באמירות כמדינה עצמאית וביטלה את ההסכמים הקודמים.
חלקים בחברה הבוכרית היו מעוניינים בהגבלת שלטון האמיר. במרץ 1918 קיבל האמיר אולטימטום בדרישה להגבלות השלטון; כאשר הוא לא הסכים לדרישות, החל מאבק אלים בתמיכת הכוחות הרוסים. האמיר הצליח לייצב את השליטה תוך הריגת חלק גדול מתומכי הרפורמה והגליה של כמה אלפי בני אדם לתחומי רוסיה.
בשנת 1920, לקראת סיום מלחמת האזרחים ברוסיה, הגיעה לבוכרה משלחת רוסית בראשות מיכאיל פרונזה. המשלחת דרשה מהאמיר להכניס לשימוש כהילך חוקי את הכסף הרוסי, לאפשר הכנסת צבא רוסי למדינה ולתת לרוסים שימוש חופשי במסילת הברזל החשובה שעברה בשטחי האמירות. האמיר סירב בתוקף.
הרוסים החלו בהכנת פלישה צבאית, וב-2 בספטמבר 1920 נכבש שטח האמירות. ב-14 בספטמבר הוקמה הרפובליקה הסובייטית העממית של בוכרה. ב-4 במרץ 1921 נחתם חוזה ידידות עם רוסיה הסובייטית. למרות זאת, במשך מספר שנים, עד לשנת 1923, נמשכו פעולות צבאיות של תומכי האמיר נגד השלטון הסובייטי.
בסוף 1921 הגיע לשטחי האמירות אנוור פאשה, מדינאי ואישיות צבאית טורקית. הוא הצליח לארגן מחדש את כוחות ההתנגדות, ואף חלק משמעותי של הממשל עבר לתמוך בו. לקראת אביב 1922 רוב שטחי האמירות היו בשליטתו, והוא התחיל במצור על בוכרה. ואולם בהמשך הצליח הצבא האדום, לאחר התארגנות מתאימה, להדוף את מתקפותיו, והוא נהרג.
בשנת 1924 בוטלה הרפובליקה הסובייטית העממית של בוכרה, והשטח חולק בין הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטורקמנית והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטג'יקית.
הרכב אוכלוסייה

הרכב אוכלוסיית המדינה היה רב-לאומי; שתי הקבוצות הגדולות בה היו עמים ממוצא טורקי ועמים ממוצא פרסי. בין העמים הטורקים הרוב היו אוזבקים, שהיוו את האומה השלטת במדינה. חלק לא מבוטל של האוכלוסייה היו טורקמנים. בנוסף לכך, התגוררו באזור לא מעט יהודים – יהודי בוכרה.
הדת השלטת במדינה הייתה אסלאם סוני.
מרבית אוכלוסיית המדינה התגוררה בחלק המערבי. כ-65% מאוכלוסיית המדינה התגוררו ביישובים, כ-35% חיו באורח חיים חצי-נוודי וכ-20% היו נוודים.
שלטון

לאמיר בוכרה הייתה כוח שלטוני בלתי מוגבל, והוא ביסס את שליטתו על חוקי האסלאם. מבחינה מנהלית, המדינה הייתה מחולקת למספר אזורים. ראש כל אזור היה שולח לחצר האמיר תשלומים שנתיים. על פי רוב, בראש אזורים חשובים עמדו חברי משפחת האמיר או אנשים מקורבים במיוחד.
האליטה השלטת הייתה מחולקת לבעלי תארים דתיים ופקידים. בסך הכול היו 15 דרגות פקידותיות בממשל. בהתאם לעדויות, אפילו בתקופת האמיר האחרון מרבית פקידי הממשל לא ידעו קרוא וכתוב.
שליטי אמירות בוכרה (1753–1920)

מוחמד אמין (Muhammad Amın;‏ 1753–1758)
דניאל (Daniyal;‏ 1758–1785)
שאח מורד ח'אן (Shah Murad Khan;‏ 1785 – 13 בדצמבר 1799)
חיידר טורה ח'אן (Haydar Tura Khan;‏ 13 בדצמבר 1799 – ינואר 1826)
חוסיין ח'אן (Husayn Khan; ינואר–מרץ 1826)
אומאר ח'אן (Umar Khan; מרץ 1826)
נאסר ללה באחאדור ח'אן (Nasr Allah Bahadur Khan;‏ 22 במרץ 1826 – 21 בספטמבר 1860)
מוזאפר אד-דין בחדור ח'אן (Muzaffar ad-Din Bahadur Khan;‏ 23 בספטמבר 1860 –  12 בנובמבר 1885)
אבד אל אחד ח'אן (Abd al-Ahad Khan;‏ 12 בנובמבר 1885 – 3 בינואר 1911)
מוחמד אלים ח'אן (Muhammed Alim Khan;‏ 3 בינואר 1911 – 30 באוגוסט 1920)
האמירות בשנת 1900 (בצבע ירוק)
מוחמד אלים ח'אן, האמיר האחרון של בוכרה, תצלום של סרגיי פרוקודין-גורסקי משנת 1911.
מאיה חנוך

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 בינואר 1970 (בת 55) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית 
 בן או בת זוג:  דרור קרן 
 צאצאים:  עמרי קרן 
 מספר צאצאים:  2 
 
מאיה חנוך (נולדה ב-1 בינואר 1970) היא סופרת, במאית ומעצבת ישראלית.
ביוגרפיה

חנוך נולדה וגדלה בתל אביב, לזמר שלום חנוך ולליהי חנוך (נכדתו של גדעון מר ובת-דודתו של ג'וליאנו מר). השיר "מאיה" של אביה נכתב עליה עוד לפני שנולדה.
חנוך עוסקת ביצירה לטלוויזיה, בכתיבה לילדים, ובתפקידי עיצוב שונים בתחומי הבמה בישראל. היא מעצבת אמנותית ומעצבת תפאורה בתוכניות טלוויזיה רבות, בין היתר בתוכנית המציאות הישראלית "הכוכב הבא", בתוכניות הראיונות "גלית ואילנית", "אופירה וברקוביץ'" ועוד.
בשנים 2000–2001 יצרה ביחד עם שירה גפן ואתי אנטה-שגב את תוכנית הטלוויזיה לילדים "הנימנומים", המציגה שלוש בובות כוכב חיות בשמיים בין העננים, ועוסקות בשאלה המגיעה מחדרו של ילד שגר בכדור הארץ. חנוך גם עיצבה את התפאורה והבובות ושימשה המנהלת האמנותית בסדרה. בשנת 1999 עיצבה את התפאורה בתחרות האירוויזיון ששודרה בישראל.
חיים אישיים

חנוך הייתה נשואה לדרור קרן, ולשניים שני בנים. בנה עמרי קרן הוא מוזיקאי.
ספריה

תפילילה, 2004, הוצאת ידיעות אחרונות - אחד מספרי הילדים הנמכרים ביותר בישראל. בסוף 2020 יצא בהליקון (חברה) האלבום "שרים תפילילה" ובו גרסאות מולחנות ומושרות לכל שירי הספר בביצוע שלום חנוך, אסתר רדא, מירי מסיקה, נינט טייב, אבי גרייניק, אלון עדר, בן ארצי וגיא מרוז. הפיק מוזיקלית ועיבד את האלבום יונתן בר גיורא. האלבום זכה בשנה הראשונה לצאתו ליותר מחצי מיליון האזנות בפלטפורמות השונות.
כנפיים, 2009, הוצאת כנרת זמורה ביתן
זה מה שאני חושב, מה דעתך?, 2013, הוצאת כנרת זמורה ביתן
הערות שוליים

↑  שני בלקין, ‏הבת של שלום חנוך חושפת פרטים אינטימיים מחייה, באתר ‏מאקו‏, 18 במרץ 2015
↑  103FM - שלום חנוך - מאיה, באתר 103fm.maariv.co.il
↑  שגיא בן נון‏, רומי חנוך, הבת של שלום: "כששואלים אותי 'מי זה אבא שלך?' אני אומרת: שלמה ארצי", באתר וואלה, 10 ביולי 2014
↑  עמליה רוזנבלום, מאי מאי מאיה, באתר ynet, 21 במאי 2009
↑  תפילילה, באתר "עברית"
↑  עדנה אברמסון, החיה המסתורית, והעברית של מאיה חנוך, באתר ynet, 4 בפברואר 2014
↑  זה מה שאני חושב, מה דעתך? - מאיה חנוך
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293229805171  ISNI: 0000 0004 0322 2274  MusicBrainz: 6407f37a-6a80-4724-991f-f8ef8eabee00  NLK: KAC201200452  VIAF: 299504986   WorldCat (עם VIAF): 299504986
לי ג'יאה-מיונג

לי ג'יאה-מיונג (בקוריאנית: 이재명;‏ נולד ב-22 בדצמבר 1964) הוא פוליטיקאי, סופר ומשפטן דרום קוריאני ופעיל זכויות אדם בעברו, מועמד המפלגה הדמוקרטית של קוריאה בבחירות לנשיאות קוריאה הדרומית ב-2022. בעבר כיהן כראש עיריית סונגנאם ומושל מחוז קיונגי.
לי, שהחל דרכו כעובד מפעל בילדות, החל בקריירה משפטית ובהשראת רו מו-היון, שלימים נבחר לנשיא קוריאה הדרומית, היה לפעיל זכויות אדם. בכניסתו לפוליטיקה הקוריאנית נחל הפסד בבחירות לראשות עיריית סונגנאם ב-2006 ובבחירות הפרלמנטריות לאספה הלאומית ב-2008, אך ב-2010 נבחר לראשות עיריית סונגנאם ונבחר בשנית לכהונה נוספת ב-2014. לאחר מכן התמודד וניצח ב-2018 בבחירות למושל מחוז קיונגי, המחוז המאוכלס ביותר בקוריאה הדרומית, הסובב את הבירה סיאול. מכיוון שלפי חוקת קוריאה נשיא יכול לכהן קדנציה אחת בת חמש שנים בלבד, הנשיא מון ג'יאה-אין מהמפלגה הדמוקרטית אינו יכול להתמודד לקדנציה נוספת. במקומו נבחר לי למועמד המפלגה לבחירות לנשיאות ב-9 במרץ 2022. לקראת הבחירות התפטר לי מתפקידו כמושל קיונגי.
איזבל ברטון

| --- | --- |
איזבל ברטון, 1879
איזבל ברטון, 1879
 לידה:  20 במרץ 1831 לונדון, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  22 במרץ 1896 (בגיל 65) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Isabel Arundell (of Wardur)
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 עיסוק:  סופרת, מתרגמת, עורכת
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:   The inner life of Syria, Palestine, and the Holy Land: from my private journal Arabia, Egypt, India: a narrative of travel  The life of Captain Sir Richard F. Burton
 בן זוג:  ריצ'רד פרנסיס ברטון (1861–1890)
 
ספרה של איזבל ברטון, "ערב, מצרים, הודו", 1879
מהדורת איזבל ברטון של "סיפורי אלף לילה ולילה"
המאוזוליאום של איזבל וריצ'רד פרנסיס ברטון; המבנה, דמוי אוהל מסעות שגולף באבן חול, עוצב בהנחיית איזבל ברטון
איזבל ברטון (Isabel Burton;‏ 20 במרס 1831 – 22 במרס 1896), רעייתו של חוקר הארצות והסופר הנודע ריצ'רד פרנסיס ברטון, הייתה נוסעת וסופרת אנגליה.
קורות חייה ופועלה

איזבל אַרוּנדֶל נולדה בלונדון, אנגליה, למשפחה קתולית מיוחסת (Arundell of Wardour) והתחנכה במוסד קתולי. אחרי שלא עלה בידה לשרת כאחות רחמניה בשורותיה של פלורנס נייטינגייל במלחמת קרים, הקימה והנהיגה קבוצת תמיכה שדאגה למשפחות חיילים קתולים שנותרו ללא מחיה. ב-1850 עקרה משפחתה לבולון-סור-מר בצרפת ושם פגשה בבעלה לעתיד – ריצ'רד פרנסיס ברטון, המזרחן, חוקר הארצות, ההרפתקן, הסופר והדיפלומט. נישואיהם של ארונדל וברטון נִדחו בגלל התנגדות משפחתה והתקיימו ב-1861 אחרי שברטון הסכים לטקס בכנסייה קתולית והבטיח לגדֵל את ילדיהם כקתולים. בשנים הראשונות לנישואיהם כיהן ברטון כקונסול אנגליה בפרננדו פו המשוונית, אבל תנאי החיים באזור לא התאימו לאישה אירופית בת תקופתה. איזבל חברה אליו ב-1865, כשמוּנה לקונסול בסנטוס בברזיל, ואחרי כן ב-1689–1871 כששירת בדמשק, וסיירה במקומות שונים בארצות אלה. ב-1873 התמנה ברטון לקונסול בטריאסטה (אז באוסטרו-הונגריה) ושם התגוררו עד למותו ב-1890. איזבל חזרה לאנגליה, ונפטרה בלונדון ב-1896.
איזבל ברטון נחשבה למי שחיה בצל בעלה הדגול, אולם היא מילאה תפקיד מהותי בעבודתו: טיפלה בסידורי נסיעותיו, טיפחה קשרים שבזכותם זכה בתפקידים בשירות החוץ, סייעה בעריכת כתביו ודאגה להוצאתם לאור. ר"פ ברטון מצדו עודד אותה בכתיבת ספריה. ב-1875 פרסמה את ספרה "חיים בסוריה ובארץ ישראל: פרקים מיומני הפרטי", וב-1879 – את "ערב, מצרים, הודו: תיאור מסע". הספרים נשענו על חוויותיה מהתקופה שבה שהתה בלבנט. חיבורהּ החשוב ביותר הוא הביוגרפיה של ריצ'רד פרנסיס ברטון שנכתבה אחרי מותו ופורסמה ב-1894.
איזבל ברטון ערכה חלק מחיבוריו של בעלה ומהתרגומים שיצר, בהם האפוס של לואיש דה קמואש, "הלוזיאדות" (Os Lusíadas), שתורגם מפורטוגזית ב-1880, וכן לקט האגדות ההודיות עתיקות היומין (Baital Pachisi) "ויקראם והערפד". עם זאת לא הייתה לה יד בתרגום הקאמה סוטרה של ברטון מ-1883, ומחשש לשמו הטוב הבעירה מיד אחרי מותו את רוב יומניו וכמה מכתבי היד שלו, בהם תרגום מחודש של "הגן המבושם" (אנ'). איזבל ברטון נתנה את שמהּ למהדורה מקוצצת עד מאוד של "סיפורי אלף לילה ולילה", שבעלה תרגם מערבית, גרסה מטוהרת מתיאורים של יחסי מין לסוגיהם, תיאורים שנתפשו באמות המידה של המוסר הוויקטוריאני כדבר תועבה. בשנותיה האחרונות הפיקה מחדש כמה מספריו משכבר, ובהם "השליחות לגְלֶלֶה, מלך דהומיי"(אנ'), מ-1864, ו"תיאור עלייה לרגל לאל-מדינה ולמכה" מ-1874.
למרות מחלתה הקשה השלימה ב-1893, כארבע שנים אחרי פטירתו של ברטון, את כתיבת הביוגרפיה שלו, "חייו של קפטן סר רי'צרד פ' ברטון". בשנים שאחרי כן עמלה על האוטוביוגרפיה שלה – "אהבתה של איזבל, ליידי ברטון: סיפור חייה", שהושלמה ונערכה בידי הסופר ויליאם הנרי וילקינס (אנ') וראתה אור ב-1897, אחרי מותה. וילקינס ערך ופרסם אחרי מותה גם את החיבור "מחזה הפסיון [של ישו] באובר-אמרגאו", שהתבסס על פרקי יומנה מ-1880.
איזבל ברטון נפטרה בלונדון ב-22 במרס 1896 ונקברה לצד בעלה באחוזת קבר דמוית אוהל מסעות (אנ') בחצר הכנסייה הקתולית במורטלייק (אנ') שברובע ריצ'מונד שעל התמזה. מצבת הקבר, שהוקמה ב-1891, שופצה ב-1975 והיא מוגדרת כבניין רשום.
שולי דברים

על שמהּ נקרא מין של סנאי חבל – Funisciurus isabella (Lady Burton's Rope Squirrel), וזאת לכבודו של בעלה, ריצ'רד פרנסיס ברטון, ששימש כקונסול אנגליה בפרננדו פו (גינאה המשוונית) בשנים 1861–1865.
איזבל ברטון גולמה על ידי השחקנית פיונה שו בסרט "הרי הירח" (Mountains of the Moon) מ-1990, המספר על מסעם של ריצ'רד פרנסיס ברטון וג'ון הנינג ספיק בשנים 1857–1858 ללב אפריקה לגילוי מקורות הנילוס. השחקנית ברברה לי-האנט גילמה אותה בסדרת ה-BBC מ-1971 "החיפוש אחרי מקורות הנילוס" (The Search for the Nile).
לקריאה נוספת

נתן שור, "איזבל ברטון", בתוך: ספר הנוסעים לארץ ישראל במאה הי"ט, הוצאת כתר, 1988, עמ' 180–181
Jean Burton, Biography of Isabel, Sir Richard Burton’s Wife, 1941, ISBN 9780827434295
Mary S. Lovell, A Rage to Live, 1991, ISBN 9780393320398
הערות שוליים

↑   The inner life of Syria, Palestine, and the Holy Land: from my private journal
↑  Arabia, Egypt, India: a narrative of travel
↑  הספר Vikram and the Vampire תורגם לעברית ב-2018 על ידי אירית מילר תחת הכותר "המלך ויקראם והערפד: האגדות הקסומות של הודו"  וראה אור בהוצאת ידיעות ספרים ו'אסטרולוג'
↑  A Mission to Gelele, king of Dahome
↑  Personal Narrative of a Pilgrimage to Al-Madina and Meccah
↑  The life of Captain Sir Richard F. Burton
↑  The Romance of Isabel, Lady Burton: The Story of Her Life
↑  The passion-play at Ober-Ammergau
↑  דרגה II – "בניינים חשובים במיוחד, בעלי חשיבות שאיננה רק מקומית"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259262505171  BIBSYS: 90794029  BNE: XX869597  BnF: cb121670623 (data)  GND: 118945173  ICCU: UPGV015390  ISNI: 0000 0001 1644 8756  LCCN: n86121769  NDL: 00620435  NLA: 35085757  NLK: KAC202293562  NTA: 068978790  RERO: 02-A006156566  SNAC: w60868hw  SUDOC: 030205689  Trove: 822169  VcBA: 495/148699  VIAF: 54188669   WorldCat (עם VIAF): 54188669