stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חברת הנפט העיראקית

| --- | --- |

בית IPC רחוב הגפן 4 חיפה
 נתונים כלליים
 מייסדים:  דויטשה בנק 
 תקופת הפעילות:  1914–1972 (כ־58 שנים) 
 מיקום המטה:  לונדון 
 ענפי תעשייה:  קידוח נפט, תעשיית הנפט, קידוח נפט וגז טבעי 
 
חברת הנפט העיראקית (Iraq Petroleum Company (IPC)) הייתה תאגיד רב-לאומי, בבעלות משותפת של חברות הנפט הגדולות בעולם, שהיה בעל מונופול על הפקת הנפט בעיראק בין 1925 ל-1961. חברה זו הייתה כוח מניע חשוב בכלכלת המזרח התיכון כולו, בגילוי וניצול משאבי הנפט באזור, ואף בכלכלתה של ארץ ישראל, בהנחת צינורות נפט באזור כולו, בבניית בתי זיקוק לנפט, ובכללם מעורבות בבניית בתי הזיקוק בחיפה ובפעולות רבות של יצירת תשתיות וניצול משאבים.
חברת הנפט הטורקית

חברת הנפט העיראקית החלה את דרכה בשם "חברת הנפט הטורקית" (Turkish Petroleum Company). חברה זו נוסדה כאשר מעצמות המערב הבינו, בסוף המאה ה-19, כי באדמות האימפריה העות'מאנית ישנם מאגרים גדולים של נפט. את העניין הראשון בנפט במזרח התיכון גילו חברות גרמניות, שעסקו בבניית קו הרכבת בין ברלין לבגדאד, ולאחריהם הגיעו יזמים בריטים. ב-1911 נוסדה חברה בריטית-גרמנית משותפת בשם " African and Eastern Concession Ltd", שלאחר מכן שינתה את שמה ל"חברת הנפט הטורקית", במטרה לקבל זיכיון לחיפושי נפט במרחב מסופוטמיה, היא עיראק של היום. בעלי החברה היו קבוצה של תאגידים אירופים - דויטשה בנק, "Anglo Saxon Oil Company", שהיא חברת בת של תאגיד של, תאגיד בריטי בשם "National Bank of Turkey" ואיש עסקים ארמני בשם קאלוסט גולבנקיאן (Calouste Gulbenkian). הכוח המניע מאחורי החברה היה היזם גולבנקיאן, ומחזיק המניות היחיד הגדול ביותר היה תאגיד "Anglo-Persian Oil Company" שהיה בשליטת הממשלה הבריטית. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הפסיקו מאמצי התאגיד לקבל את הזיכיון מהממשלה העות'מאנית, וחיפושי הנפט שלו חדלו.
לאחר 1914 הייתה חלוקת המניות בחברה כזו - 47.5% לחברת הנפט האנגלו-פרסית. 22.5% לחברת של האנגלו-הולנדית. 25% לדויטשה בנק ו-5% לגולבנקיאן.
לאחר המלחמה עלה נושא הבעלות בחברת הנפט הטורקית בועידת סן רמו בשנת 1920. הדרישה הגוברת לנפט בשנות המלחמה העירה את תשומת לב המעצמות לצורך במקורות נפט בשליטתם. הצרפתים דרשו את מניות דויטשה בנק בחברה כפיצויי מלחמה, וארצות הברית דרשה אף היא חלק בחברה. לאחר משא ומתן שנמשך מספר שנים קיבלו הצרפתים והאמריקאים חלק ניכר במניות החברה.
גילוי הנפט ב-1927

חברת הנפט הטורקית השיגה זיכיון לחיפושי נפט בעיראק ב-1925, בתמורה להבטחה למתן תקבולים לממשלת עיראק על כל טון של נפט שיתגלה, אך זאת ביחס לרווחי חברת הנפט, ולאחר 20 שנות הפקת נפט. הזיכיון התיר לחברה לחפש נפט ב-24 חלקות רבועות בשטח 21 קמ"ר כל אחת. במסגרת זו התגלה, ב-14 באוקטובר 1927 מרבץ נפט ענקי בשדה באבא גורגור, סמוך לכירכוכ.
הסכם "הקו האדום" ויצירת IPC

גילוי הנפט האיץ את המשא ומתן על חלוקת המניות ב-TPC. ב-31 ביולי 1928 נחתם הסכם שותפות רשמי. המניות חולקו לגופים הבאים: 23.75% לחברת הנפט האנגלו-איראנית (AIOC, כיום חברת BP‏), 23.75% לחברת של, 23.75% לחברת הנפט הצרפתית Compagnie Française des Pétroles, הקרויה כיום "Total", ו-23.75% לתשלובת של חמש מחברות נפט האמריקניות הגדולות שנקראה לצורך זה בשם "חברת פיתוח המזרח הקרוב" (Near East Development Corporation). חמשת האחוזים הנותרים נותרו ברשותו של גולבנקיאן. החברה הוקמה כתאגיד שלא למטרת רווח ונרשמה בבריטניה. החברה אמורה הייתה לייצר נפט גולמי, ולהעבירו, בתמורה, לחברות האם לפי חלקן במניות. לחברה הותר לזקק ולשווק נפט רק בשוק העיראקי המקומי, וזאת כדי למנוע תחרות עם חברות האם בשוק הבינלאומי.
ההסכם, שכונה "הסכם הקו האדום" שכן היה אמור לחול על כל תחומי האימפריה העות'מאנית (פרט לכווית) דרש שיתוף פעולה מכל השותפים בו במסגרת הקו האדום. פרט לערב הסעודית ובחריין בהן פעלו חברות אחרות, היה ל-IPC מונופול על חיפושי הנפט בתוך הקו האדום בתקופה בה קויים. ההסכם החזיק מעמד עד 1948, כאשר הופר על ידי שתיים מחברות הנפט האמריקאיות. על אף האמור בהחלטות ועידת סן רמו, לפיהם יתאפשר לעיראק להשקיע ב-20% ממניות החברה, לא התאפשרה לממשלה העיראקית דריסת רגל בחברה, על אף שהבריטים לחצו לאפשר השקעות של משקיעים עיראקים. ב-1929 שינתה החברה את שמה ל"חברת הנפט העיראקית".
העיכוב בהפקת הנפט

על אף שלאחר 1925 היה ל-IPC זיכיון להפיק נפט ממרבצי הנפט העשירים במזרח התיכון, ולגבי שטח עיראק כולה, השתהתה IPC, ותפוקת הנפט צומצמה לשדות המהווים חצי אחוז משטחה של המדינה. במהלך השפל הגדול גדל היצע הנפט על הביקוש, ותפוקה נוספת הייתה אך מורידה את המחירים. ההשהיה הייתה לא רק בהפקת הנפט, אלא גם במשאים ובמתנים שנגעו לזיקוקו ולשינועו, זכויות מעבר בשטחים בהם אמור היה לעבור צינור הנפט, וכיוצא בזה.
מעבר לכך, לשותפים השונים בחברה היו אינטרסים נוגדים. בעוד שלאמריקאים, לבריטים ולשל הייתה גישה למקורות נפט גולמי מחוץ לעיראק, ולכן חפצו ששדות הנפט העיראקי ישמשו כרזרבה, הצרפתים והאחרים חפצו בהפקה מואצת, שכן הם לא נהנו מגישה למקורות נפט אחרים. אינטרסים נוגדים אלו הביאו לכך שהזכיון פקע, בשל הפרת תנאיו, בכל הנוגע לדרישות מסוימות לבניית צינורות ומסופי שינוע. ב-1931 נדונו מחדש תנאי הזיכיון, ונחתם הסכם חדש המעניק לחברה זיכיון בן 70 שנה על שטח של 83,200 קמ"ר מזרחה לנהר החידקל. בתמורה דרשה הממשלה העיראקית וקיבלה, תשלומים והלוואות, והתחייבות להשלים את בניית צינורות הנפט לים התיכון עד לשנת 1935.
הצרפתים העדיפו נתיב צפוני לנפט, העובר דרך סוריה ולבנון שהיו תחת שלטון מנדט צרפתי, ומסתיים בעיר טריפולי שעל חוף לבנון. הבריטים והעיראקים העדיפו מסלול דרומי, המסתיים בחיפה שהייתה חלק מארץ ישראל תחת שלטון המנדט הבריטי. בתור פשרה הותוו שני נתיבים, והונחו בהם צינורות בעלי כושר הולכה של שני מיליון טון לשנה. הצינור הצפוני היה באורך 856 קילומטרים, והצינור הדרומי, צינור הנפט כירכוכ-חיפה באורך של 942 קילומטרים. ב-1934 הושלם הצינור בין כירכוכ לחדיתה בעיראק, ומשם התפצל לטריפולי ולחיפה. הצינור נחנך בינואר 1935 בנוכחות הנציב העליון סיר ארתור ווקופ. רק ב-1938 החלה IPC לייצא נפט בכמויות משמעותיות.
עד למלחמת העולם השנייה הייתה תפוקת הנפט מכירכוכ בסדר גודל של ארבעה מיליון טונות לשנה. הכנסותיה השנתיות של ממשלת עיראק מתגמולי חברת הנפט העיראקית הגיעו בתקופה זו ל-2 מיליון לירות שטרלינג, כרבע מההכנסות הכוללות של ממשלה זו. ניסיונות של ממשלת עיראק לשבור את המונופול של IPC הסתיימו בכך שהחברות החדשות "חברת הנפט של מוסול" ו"חברת הנפט של בצרה" נרכשו על ידי IPC.
סכסוכים בין השותפים

שלושה נושאים הביאו לסכסוכים בין השותפים בחברת הנפט העיראקית -
השינוי בתקבולי חברת הנפט האנגלו-איראנית. במרץ 1931, כאשר שונו תנאי הזיכיון משנת 1925 והוגדל שטח החיפושים בשטח עצום נוסף ממזרח לחידקל, נשאלה השאלה אם התקבולים בגודל של 10% של חברת הנפט האנגלו-איראנית יכללו את תפוקת הנפט מהשטח החדש. לאחר משא ומתן הגיעו הצדדים, בנובמבר 1934 לפשרה לפי תקבל החברה 7.5% מהתקבולים שיופקו מהשטח החדש.
נושאי מיסוי: מכיוון שה-IPC הייתה חברה הרשומה בבריטניה, לא היו השותפים הבריטים חשופים למיסוי כפול, אך השותפים הלא בריטים נאלצו לשלם מס הן לממשלתם והן לממשלת בריטניה. בסופו של דבר נמצא פתרון ולפיו הועברה כל פעולת השינוע והזיקוק ל-IPC, שתימחרה את מחיר הנפט המיוצר והמסופק לשותפותיה על בסיס של עלות, בתוספת שילינג אחד של רווח חייב במס. כך צומצמה החבות במס למינימום ההכרחי.
דעיכת הסכם הקו האדום. לאחר מלחמת העולם השנייה, קיבלו השותפות האמריקאיות בחברה הצעה לשיתוף פעולה עם חברת הנפט הערבית אמריקאית ARAMCO, על מנת לפתח שדות נפט בערב הסעודית. שותפיהם סירבו לשחרר אותם מהסכם הקו האדום. החלה התדיינות משפטית, שבסופה ניצחו האמריקאים. הצרפתים וגולבנקיאן הסכימו לפשרה בתמורה לחלק גדול יותר מתפוקת IPC, ומפת הקו האדום שורטטה מחדש כך שלא תכלול את ערב הסעודית, תימן, בחריין, מצרים, ישראל וחלקה המערבי של ממלכת ירדן.
פעולות מחוץ לעיראק

הסכם הקו האדום הגדיר את תחום פעולת החברה מעבר לגבולות עיראק. בשטחים אלו פעלה החברה באמצעות חברות בת. חברות אלו היו מבקשות מהריבון במדינה בה פעלו זיכיון לחיפוש נפט. עד 1948 ייסדה החברה 12 חברות בת מסוג זה, וביניהן חברת "Petroleum Development (Palestine) Ltd", שחיפשה נפט בארץ ישראל. ב-1933 נכשלה החברה במכרז לקבלת זיכיון נפט בערב הסעודית, ולאחר מכן ריכזה את מאמציה בחצי האי ערב בנסיכויות קטר, אבו דאבי, עומאן ועאדן שהייתה אז פרוטקטורט בריטי.
היחסים עם ממשלת עיראק

היחסים של IPC עם ממשלת עיראק בתקופת המונרכיה ההאשמית, בין 1921 ל-1958, היו יחסים טובים. המלכים ההאשמים היו פרו-מערביים, והיו חייבים לבריטניה את שלטונם. הם היו תלויים בבריטים מבחינה צבאית, ובשנת 1955 חיזקו את הברית בין המדינות בברית בגדאד. מעת לעת היו חיכוכים בשאלת התקבולים, או בשל רצונם של העיראקים להעסיק יותר עובדים מקומיים במסגרת החברה, וזאת בשל התנאים הגרועים להם זכתה עיראק בהשוואה לחוזים של ערב הסעודית עם עראמקו, לאחר 1950, אך דיונים אלו התנהלו באופן ידידותי.
מתחילת שנות ה-50 התגברו הקולות הלאומניים והנאצריסטים בעיראק, והתמקדו בתעשיית הנפט שהייתה חלק מרכזי בכלכלת עיראק שנשלט על ידי זרים. ב-1958 הדיח הקצין עבד אל-כרים קאסם את השושלת ההאשמית, הוציא להורג את המלך פייסל השני, את העוצר לשעבר עבד אל-אילה ואת ראש הממשלה הפרו-מערבי נורי סעיד. קאסם שלט בעיראק עד להדחתו והוצאתו להורג ב-1963.
גם יחסיו של קאסם עם ה-IPC היו מורכבים, ועל אף הרטוריקה הלאומנית שקדמה לעלייתו לשלטון, היה כבול בשל שליטתה של IPC בכלכלה העיראקית, ובשל כך שהעיראקים היו חסרים את הידע הטכני להפעיל בעצמם את מתקני הפקת הנפט. קאסם לא היה מרוצה מההסדרים הכספיים עם IPC, ומהמונופול שלה, אך ראה כיצד לאחר הלאמת חברת הנפט האיראנית על ידי מוחמד מוסאדק באיראן, הוטל חרם על איראן שהביא בסופו של דבר לנפילת משטר מוסאדק. מכיוון שכך ניסה קאסם דרכים אחרות לקבל חלק גדול יותר מהכנסות הנפט, כגון העלאת מחירי שינוע הנפט דרך נמל בצרה ב-1200 אחוזים, והפקעת האדמות מהן הופק הנפט.
במהלך שנות ה-60 המשיכו היחסים המתוחים בין חברת הנפט והממשלים העיראקיים השונים. בסוף שנות ה-60 התאמצה מאוד IPC לשמור על זכיונה. היא הסכימה להגדיל את תפוקת הנפט באופן משמעותי, להעלות את מחירו, ואף לשלם תקבולים מראש על נפט שטרם הופק. בסופו של דבר העמידה הממשלה העיראקית ל-IPC אולטימטום ב-1972, ובו דרישות שלמעשה העבירו את השליטה והרווחים מהפקת הנפט לממשלה העיראקית. ביוני 1972 הולאמה החברה על ידי הנשיא אחמד חסן אל-בכר. בין היתר התאפשרה ההלאמה על ידי כך שברית המועצות התחייבה להחליף את השוק המערבי שהייתה עיראק צפויה להפסיד בעקבות ההלאמה.
בית IPC

קיימים בחיפה 2 בתי אבן ששימשו את חברת IPC ומוגדרים כאתרי מורשת:
בית IPC > בית IPC ברחוב הגפן

ב-1932 הקים ערבי חיפאי אמיד בשם עזיז כ'יאט בית אבן גדול ברחוב הגפן בחיפה. תחילה השכיר אותו לחברת הנפט IPC ולמכס הבריטי ובהמשך מכר אותו לחברת הנפט. לאחר קום המדינה שימש המקום כמשרדי חברת הנפט של ובהמשך את משרדי חברת פז. כיום, לאחר שיפוץ המבנה, הוא משמש כמוסד סיעודי.
המבנה בן שלושת הקומות נבנה באבן בסגנון אקלקטי כשבצידו הפונה לרחוב הגפן הוא מקיף חצר שקועה מהרחוב ומעליה מרפסת הנתמכת על ידי עמודים בסגנון יווני.
בית IPC > בית IPC בתחנת הכוח של חיפה

הוקם ב-1939 עבור עובדי קו הנפט. נרכש על ידי חברת החשמל לישראל והפך להיות חלק מתחנת הכוח חיפה. שוקם בשנים 2018-2019 ומשמש למעבדות של התחנה.
ראו גם

מחנה מחפשי נפט הר אבנון
הערות שוליים

1 2 3  יעקב שמעוני, "אסיה ואפריקה בין שתי המלחמות", תולדות המאה ה-20, בעריכת ד"ר ש.י. בלוך, הוצאת יזרעאל, תל אביב, 1963, עמ' 410
↑  צרפת ונפט עיראק, דבר, 16 בינואר 1936
1 2  Helen Chapin Metz, ed., Iraq: A Country Study, Washington: GPO for the Library of Congress, 1988
↑  חנוכת צינור הנפט העיראקי בחיפה, דבר, 23 בינואר 1935
↑  Oil development in Palestine, פלסטיין פוסט, 12 בינואר 1938
↑  הולאמה חברת הנפט העיראקית, דבר, 2 ביוני 1972
↑  מרדכי נאור בתי זיקוק לנפט 60 שנות אנרגיה, חיפה, 2000, עמ' 63
↑  מפת חיפה, 1954 בהוצאת מחלקת המדידות, עם ציון מיקום בית 'חברת הנפט העירקית' ברח' הגפן (מס' 91 במפתח), באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263118905171  GND: 80571-3  ISNI: 0000 0001 2160 5664  LCCN: n84195069  VIAF: 132350575   WorldCat (עם VIAF): 132350575 
קאלוסט גולבנקיאן
נפט פורץ מקידוח בכירכוכ, 1932
צינור הנפט כירכוכ-חיפה
צינור הנפט כירכוכ-חיפה, קצה הקו בחוף חיפה, 1938
טקס חניכת צינור הנפט ב-22 בינואר 1935 בקריית חיים, מימין לשמאל: דוד הכהן חבר הנהלת סולל בונה וחבר מועצת עיריית חיפה, ארתור ווקופ הנציב הבריטי העליון, משה שרת
עבד אל-כרים קאסם
נמל הדלק בחיפה
קרב ויטוריו ונטו

קרב ויטוריו ונטו במלחמת העולם הראשונה נערך בחזית האיטלקית בתאריכים 24 באוקטובר 1918 – 3 בנובמבר 1918, בין הצבא האיטלקי המחוזק בכוחות מבריטניה, צרפת, וארצות הברית, ובין הצבא האוסטרו הונגרי. הקרב הסתיים בניצחון האיטלקים והתפוררות הצבא והאימפריה האוסטרו הונגרית והיה מרכיב חשוב בהחלטה לשים קץ למלחמת העולם זמן קצר לאחר מכן.
רקע היסטורי

בקרב קפורטו סבל הצבא האיטלקי אבדות כבדות ונאלץ לסגת לגדות הנהר פיאווה. הרמטכ"ל לואיג'י קאדורנה הודח ובמקומו מונה ארמנדו דיאז שהחל לארגן את הצבא ולייצב קו הגנה על הנהר שהצליח לעמוד בהתקפות הצבא האוסטרו-הונגרי.
ב־15 ביוני 1918 פתח הצבא האוסטרו הונגרי בהתקפה גדולה על קו החזית לאורך הנהר פיאבה על מנת לפרוץ את החזית בכיוון ונציה. הצבא האיטלקי מחוזק בכוחות בריטים צרפתים, אמריקאים וצ'כוסלובקים, הצליחו להדוף את ההתקפה בגורמם לאוסטרים אבדות כבדות. הכישלון בקרב הנהר פיאווה גרם לדמורליזציה בצבא האוסטרי שגם ניצחונם חסר החשיבות בקרב סן מתאו לא הצליח לתקן, וסימן את תחילת תבוסתם שהסתיימה בקרב ויטוריו וינטו.
ארמנדו דיאז לא יזם התקפות נוספות והחל לבנות את הכוח הצבאי להתקפה הסופית בחזית האיטלקית.
כוחות בעלות הברית הסתכמו ב-57 דיוויזיות חי"ר, כולל 52 איטלקיות, 3 בריטיות (ה-23, ה-7 וה-48), 2 צרפתיות (ה-23 וה-24), ורגימנט הרגלים ה-332, יחד עם זרועות תומכות. לצבא האוסטרו-הונגרי היו 46 דיוויזיות חיל רגלים ו-6 דיוויזיות פרשים, אך שני הצדדים נפגעו משפעת ומלריה ולאוסטרים היו רק 6,030 תותחים.
הכוחות האיטלקיים בהרים היו אמורים רק להחזיק את קו החזית ולעקוב אחר האויב כאשר הוא נסוג. המשימה לפתוח את ההתקפה ולתפוס את העמדות החזקות ביותר נפלה על הארמייה הרביעית (לוטננט-גנרל Gaetano Giardino) על הגראפה. הארמייה ה-12, שהורכבה מדיוויזיה צרפתית אחת ושלוש דיוויזיות איטלקיות, הייתה בפיקודו של לוטננט-גנרל דובר האנגלית אנריקו קוויגליה והייתה תחת פיקודו של הארמייה ה-10 בפיקודו של לוטננט-גנרל לורד קאבן. כדי להגן על האגף הימני שלו. צבאו של לורד קאבן כלל שתי דיוויזיות בריטיות ושתי דיוויזיות איטלקיות וגם הן היו צפויות לחצות את הפיאבה על ידי שבירת ההגנות האוסטריות באי פאפאדופולי. הארמייה השלישית הייתה צריכה פשוט להחזיק את הפיאבה התחתונה ולחצות את הנהר כאשר התנגדות האויב נשברה. הארמייה התשיעית, שהכילה שתי דיוויזיות איטלקיות וכן הדיוויזיה הצ'כוסלובקית ה-6 (המורכבת משבויי מלחמה לשעבר שנתפסו על ידי האיטלקים) ורגימנט הרגלים האמריקאי ה-332, הוחזקו בעתודה. לבעלות הברית היו 600 מטוסים (93 אנגלו-צרפתים, כולל 4 טייסות RAF) כדי להשיג עליונות אווירית מוחלטת במתקפה האחרונה.
סדר הכוחות

מדינות ההסכמה: (ארמנדו דיאז)
הארמייה האיטלקית השביעית (ג'וליו צ'זארה טאסוני): בין הסטלביו לחוף המערבי של אגם גארדה.
2 קורפוסים
הארמייה האיטלקית הראשונה (Guglielm Pecori Giraldi): מהגדה המערבית של אגם גארדה ל-Val d'Astico.
3 קורפוסים
הארמייה האיטלקית השישית (Luca Montuori): מרמת אסיאגו לגדה השמאלית של הברנטה.
3 קורפוסים
הדיוויזיה ה-48 הבריטית
הארמייה האיטלקית הרביעית (Gaetano Giardino): מונטה גראפה עד Cima Palon.
3 קורפוסים
4 קבוצות תקיפה
רגימנט פרשים
הארמייה הצרפתית-איטלקית ה-12 (ז'אן סזאר גרציאני): ממונטה טומבה עד לגשרים של וידור על הפיאבה.
קורפוס איטלקי
הקורפוס הצרפתי ה-12
הארמייה האיטלקית ה-8 (Enrico Caviglia): לאורך הפיאבה, מוידור לגשר פריולה.
4 קורפוסים
קורפוס התקיפה של הגנרל פרנצ'סקו סאבריו גרציולי
הארמייה ה-10 הבריטית-איטלקית (רוזן קאבן) לאורך הפיאבה מפונטה פריולה לפונטה די פיאבה.
הקורפוס האיטלקי ה-11 (ג'וזפה פאוליני)
הקורפוס הבריטי ה-14 (ג'יימס מלוויל באבינגטון)
רגימנט הרגלים האמריקאי ה-332 (ויליאם וואלאס)
הארמייה האיטלקית השלישית (דוכס אאוסטה): מפונטה די פיאבה לים.
2 קורפוסים
2 יחידות תקיפה
3 רגימנטים של פרשים
הארמייה האיטלקית התשיעית (פאולו מורון): בעתודה.
2 קורפוסים
קורפוס פרשים
הדיוויזיה הצ'כוסלובקית ה-6
סדר הכוחות > האימפריה האוסטרו-הונגרית

קבוצת ארמיות דרום טירול (יוזף אוגוסט, ארכידוכס אוסטריה, מ-26 באוקטובר אלכסנדר פון קרובטין)
הארמייה ה-10 (אלכסנדר פון קרובטין)
הארמייה ה-11 (ויקטור פון שויכנשטיל)
קבוצת ארמיות בורוייביץ' (סבטוזר בורוייביץ')
פלגת הארמייה בלונו (פרדיננד גוגליה)
הארמייה השישית (אלויס שונבורג-הרטנשטיין)
הארמייה החמישית (ארמיית איזונצו) (ונצל פון וורם)
הקדמה

עם רדת הלילה ב־23 באוקטובר, גורמים מובילים בארמייה העשירית של הלורד קאוואן היו אמורים לעבור בכוח בנקודה שבה היו מספר איים, וקאוואן החליט לתפוס את הגדול שבהם - קבר די פאפאדופולי - כהכנה להתקפה בקנה מידה מלא על הגדה הרחוקה. התוכנית הייתה ששני גדודים מהחטיבה ה-22 של הדיוויזיה הבריטית ה-7 יכבשו את החצי הצפוני של פאפאדופולי בעוד שהקורפוס ה-11 האיטלקי יכבוש את החצי הדרומי. הכוחות הבריטיים שנכללו במתקפה הלילית היו פלוגת התותחנים הנכבדה 2/1 (גדוד חי"ר למרות התואר) והגדוד ה-1, רגימנט הפוסיליירים הוולשי המלכותי. כוחות אלה הסתמכו על סירות שהונעו על ידי הפונטירי ה-18 בפיקודו של קפטן אודיני מחיל ההנדסה האיטלקי. בליל הערפילי של ה-23 העבירו האיטלקים את הכוחות הבריטיים בביטחון ובמיומנות רגועה שהדהימו רבים מאלה שנבהלו מטביעה יותר מאשר מלחימה באוסטרים. למען השקט השתמש ה-HAC רק בכידונים שלהם עד שהושמעה האזעקה, ועד מהרה תפסו את חצי האי שלהם. ההתקפה האיטלקית על דרום פאפאדופולי נהדפה באש מקלעים כבדה. למרות זאת, האוסטרים ויתרו על האי עד סוף הלילה.
לאחר מכן

הפיקוד האוסטרי הורה לכוחותיו להפסיק את הלחימה ב־3 בנובמבר. לאחר חתימת שביתת הנשק, הודיע הגנרל האוסטרי ובר לעמיתיו האיטלקים כי הצבא הקיסרי כבר הניח את נשקו, וביקש להפסיק מיד את הלחימה ולעצור כל התקדמות איטלקית נוספת. ההצעה נדחתה בחריפות על ידי הגנרל האיטלקי באדוליו, שאיים להפסיק את כל המשא ומתן ולהמשיך במלחמה. הגנרל ובר חזר על הבקשה. עוד לפני הפקודה להפסיק את הלחימה, הצבא הקיסרי כבר החל להתמוטט, והחל בנסיגה כאוטית. החיילים האיטלקיים המשיכו בהתקדמותם עד 15:00 ב־4 בנובמבר. כיבוש כל טירול, כולל אינסברוק, הושלם בימים הבאים.
על פי תנאי שביתת הנשק האוסטרי-איטלקי של וילה ג'וסטי, כוחות אוסטריה-הונגריה נדרשו לפנות לא רק את כל השטח שנכבש מאז אוגוסט 1914 אלא גם את דרום טירול, טרוויזיו, עמק איזונזו, גוריציה, טריאסטה, איסטריה, מערב קרניולה, ודלמטיה. יש לגרש את כל הכוחות הגרמניים מאוסטריה-הונגריה תוך 15 ימים או לכלוא אותם, ולבעלות הברית אמור היה להיות שימוש חופשי בתקשורת הפנימית של אוסטריה-הונגריה. הם גם חויבו לאפשר את מעבר צבאות מדינות ההסכמה, להגיע לגרמניה מדרום. החל מנובמבר 1918, הצבא האיטלקי עם 20,000–22,000 חיילים כבש את אינסברוק וכל צפון טירול.
הקרב סימן את סופה של מלחמת העולם הראשונה בחזית האיטלקית והבטיח את סופה של האימפריה האוסטרו-הונגרית. כאמור לעיל, ב־31 באוקטובר עזבה הונגריה רשמית את האיחוד האישי עם אוסטריה. חלקים אחרים של האימפריה הכריזו על עצמאות, בעיקר מה שהפך מאוחר יותר ליוגוסלביה. כניעת בעלי בריתם העיקרית הייתה גורם מרכזי נוסף בהחלטת האימפריה הגרמנית שהם לא יוכלו להמשיך במלחמה. ב-30 באוקטובר פרץ מרד וילהלמסהאהפן, זמן קצר לאחר מכן החלה המהפכה הגרמנית של 1918–1919 להתפשט מקיל. פחות משבוע לאחר האוסטרו-הונגרים ביקשו הגרמנים שביתת נשק.
תוצאות הקרב

קרב ויטוריו ונטו סימן את סוף המלחמה בחזית האיטלקית וסופה של אימפריית אוסטרו-הונגריה. הוצאתה של אוסטריה-הונגריה מהמלחמה הייתה אחת מהסיבות העיקריות שהניעה את גרמניה לסיים את המלחמה.
הניצחון בקרב זה העלה את המורל של האיטלקים שסבלו אבדות כבדות במלחמה זאת. בשנת 1923 הוסף לעיר ונטו השם ויטוריו והיא נקראה ויטוריו ונטו. בערים רבות באיטליה יש רחובות בשם זה (Via Vittorio Veneto).
לרגל הניצחון הוציא דיאז ב־4 בנובמבר 1918 מנשר לצבא ולעם המתאר את הניצחון הגדול בקרב זה. נוסח המנשר נמצא במקומות ציבוריים צבאיים וממלכתיים באיטליה ומהווה סמל לניצחון איטליה במלחמת העולם הראשונה.
חיילים איטלקיים נוחתים בטריאסטה, 3 בנובמבר 1918
הצהרתו של רנדולף קרטר

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ה.פ. לאבקרפט
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  אימה
 הוצאה
 הוצאה:  מגזין "המשוטט"
 תאריך הוצאה:  מאי 1920
 סדרה
 הספר הבא:  The Unnamable 
 
הַצְהָרָתוֹ שֶׁל רַנְדּוֹלְף קַרְטֶר (באנגלית: The Statement Of Randolph Carter) הוא סיפור קצר מאת הסופר האמריקאי ה.פ. לאבקרפט אשר נכתב ב-1919 ופורסם לראשונה במגזין "המשוטט" ב-1920. עלילתו מסופרת כעדות מפיו של רנדולף קרטר, מלומד אשר איבד את דעתו לאחר חוויה טראומטית בה היה מעורב, במהלכה הוא וחברו הטוב הארלי וארן ערכו את מחקריהם האפלים אודות תורת הנסתר, המוות, והעל-טבעי בבית הקברות, בטרם זוועה בלתי ניתנת לתיאור פרצה מתוך האדמה והמיטה עליהם את גורלם המר.
דמויות

רנדולף קרטר – מלומד הבקיא במספר רב של שפות ומעביר את ימיו בקריאת טקסטים עתיקים וספרים המכילים ידע אסור בענייני תורת הנסתר והעל-טבעי. מתואר כבעל מזג רגיש ביותר, והסיפור נמסר כעדות מפיו לאחר שנמצא משוטט באדמת ביצה מרוחקת כשהוא אחוז טירוף. דמותו מוזכרת בסיפורים אחרים של לאבקרפט, ולעיתים נתפש הלה כאלטר אגו של הסופר עצמו.
הארלי וארן – מלומד, מדען ואיש מחקר אשר הקדיש את חייו לפיתוח תיאוריות אודות המוות והחיים שאחריו. מחזיק באמתחתו ספרייה רחבה המלאה בספרים עתיקים בעלי ידע נשכח ואסור. וארן שובה בקסמו את קרטר, החובר אליו הן מתוך פחד הן מתוך עניין.
השראה

הסיפור מבוסס כמעט לחלוטין על חלום שחלם לאבקרפט בסביבות דצמבר 1919, במהלכו הוא וחברו סמואל לאבמאן (אנ') יצאו לטייל בבית קברות עתיק, בטרם נפל לאבמאן לגורל אכזר ולא ידוע לאחר שירד אל תוך אחד הקברים. הפרטים היחידים שלאבקרפט שינה היו מספר פסקאות מקדימות בראשית הסיפור, אשר הציגו אותו בתור עדות מפיה של הדמות הראשית, רנדולף קרטר, המשחזרת את חווייותיה, ככל הנראה על מנת להנגיש את העלילה לקוראים.
קווי הדמיון בין שתי הדמויות המרכזיות המופיעות בסיפור לבין לאבקרפט וחברו לאבמאן אכן בולטים במיוחד, ובמכתבים ששלח למכריו ציין לאבקרפט כי החלום הופיע, ככל הנראה, לאחר דיון ארוך בין השניים אודות ספרות מוזרה (אנ'). דמותו של קרטר מוזכרת מספר פעמים בסיפוריו השונים של לאבקרפט, ומזוהה, כאמור, בתור האלטר אגו שלו. דמותו של לאבמאן מוזכרת אף היא בכמה מסיפוריו, על אף שאופייה מעורפל יותר, ובסיפור הנוכחי היא מזוהה עם לאבמאן הן בשל חלומו של לאבקרפט והן בשל הספרייה הגדולה שהיא מחזיקה באמתחתה, שכן לאבקרפט הזכיר במכתביו כי חברו נהג להמליץ לו על ספרים רבים, בנוסף לכך שהייתה בבעלותו ספרייה רחבה ומלאה במהדורות ראשונות ובכרכים נדירים אחרים, ולדבריו, ”באוצרות היקרים לליבו של הביבליופיל”.
עולמו הספרותי של ה.פ. לאבקרפט > עדות

בדומה לרבים מסיפוריו, וכיאה למנהגו, כתב לאבקרפט את העלילה בתור עדות בגוף ראשון מפיו של רנדולף קרטר, הדמות הראשית, המתארת את חווייותיה בפני חוקריה, לאחר שנעצרה בידי המשטרה בשעת בוקר מוקדמת כאשר שוטטה אחוזת טירוף באדמת ביצות נידחת. בניגוד ליצירות אחרות, עם זאת, בהן מגולל המספר את דבריו בפני קהל יעד לא מוגדר, או במילים אחרות, בפני כלל קוראי הסיפור באשר הם, נפתח הסיפור הנוכחי באמירה המופנית בפרט כלפי חוקרי המשטרה, ”אני חוזר ואומר, רבותיי, כי חקירתכם לא תניב פירות. תעכבו אותי כאן לנצח אם תרצו, תכבלו אותי או תוציאו אותי להורג אם אתם מוכרחים למצוא קורבן כדי לשמר את האשליה לה אתם קוראים צדק, אך אינני יכול להוסיף עוד על מה שכבר אמרתי”, ומכאן נגזר גם שמו של הסיפור, קרי הצהרה רשמית או כזו הנעשית בפני גורמים רשמיים.
נקודה נוספת להשוואה היא זו שעדויות רבות הפותחות את סיפוריו של לאבקרפט מתארות חוויות טראומתיות אשר הובילו לטירוף ולאיבוד הדעת. על אף שקרטר אכן חווה ניסיון קשה מהסוג הזה לקראת סוף העלילה, תיאור מצבו מתמקד בעיקר בחוסר יכולתו לשחזר את האירועים המדויקים שחווה, ובפערים גדולים בזיכרונו שנגרמו, לטענתו, בשל דבר אפל שבשמו הוא אינו מסוגל לנקוב.
עולמו הספרותי של ה.פ. לאבקרפט > דמויות

שתי הדמויות המרכזיות בסיפור, זו של רנדולף קרטר וזו של הארלי וארן, חוזרות להופיע מספר פעמים נוספות לאורך יצירותיו של לאבקרפט, על אף שזו הפעם הראשונה בה הן מוזכרות. דמותו של קרטר מביעה כמה מתכונות האופי של לאבקרפט עצמו ואף מזוהה, כאמור, בתור האלטר אגו שלו, והיא מופיעה שוב בסיפורים זה שאין לנקוב בשמו, משימת החלום של קאדאת' האבודה, מפתח הכסף, המקרה של צ'ארלס דקסטר וארד ודרך שערי מפתח הכסף. דמותו של וארן, מנגד, מזוהה עם חברו הקרוב של לאבקרפט, סמואל לאבמאן (אנ'), ומופיעה רק בשניים מאותם סיפורים שהוזכרו לעיל, קרי מפתח הכסף ודרך שערי מפתח הכסף. מבחינה כרונולוגית מתרחשת עלילת הסיפור לאחר זו של משימת החלום אך קודם לזו של זה שאין לנקוב בשמו, למרות שהיא נכתבה ב-1919 ופורסמה כשנה לאחר מכן, מספר שנים לפני כל שאר היצירות, אשר ראו אור רק במחציתן של שנות ה-20 של המאה ה-20.
עולמו הספרותי של ה.פ. לאבקרפט > ספרים

רנדולף קרטר מתאר את חברו, הארלי וארן, בתור מלומד בעל ספרייה גדולה המלאה בספרים נדירים העוסקים בנושאים אסורים, שאת חלקם קרא. כמו כן הוא מזכיר ספר מסוים אותו מביא עמו וארן למסעם לבית הקברות, שאודות טבעו הוא מסרב להרחיב, למעט כך שהלה קיבל אותו כחודש קודם לכן, ושהגיע מהודו. מספר השערות הציעו כי הספר המדובר הוא לא אחר מאשר הנקרונומיקון, גרימואר בדיוני פרי המצאתו של לאבקרפט אשר שמו הוזכר מפורשות לראשונה בסיפורו העיר חסרת השם מ-1921, אולם תיאורו את שפת הכתוב בו בתור ”הספר השטני שנשא בכיסו כאשר עזב את העולם נכתב בתווים שמעולם לא ראיתי קודם לכן” שולל, ככל הנראה, את אפשרות זו, מאחר שהנקרונומיקון נכתב במקור בערבית ותורגם בהמשך רק לאנגלית, לטינית ויוונית.
עולמו הספרותי של ה.פ. לאבקרפט > קבורה

משיכתו העזה של לאבקרפט לנושא המוות באה לידי ביטוי ברבים מסיפוריו, ופעמים רבות באמצעות תיאורים מצמררים אודות בתי קברות. הסיפור הנוכחי, שבשיא עלילתו תולשות שתי הדמויות המרכזיות שבו לוח אבן כבד מעל פיו של בור שבתחתיתו נמצא אולם קבורה תת-קרקעי, מזכיר באופיו שלושה סיפורים נוספים: הרברט וסט – מחיה המתים, בו אחת הדמויות הראשיות היא של ממציא מטורף שמפעל חייו טמון בהשבת המתים חזרה לחיים, כלב השמירה, המתאר את מסעותיהם של שני שודדי קברים המחפשים אחר אוצרות מעוותים עבור מוזיאון מיוחד שבנו כדי לפאר את המוות, והקבר, העוסק באדם צעיר המפתח אובססיה ארוכת שנים כלפי מאוזוליאום עתיק.
ביקורת

הסופר לאון ספראג דה קמפ (אנ') כינה את הסיפור בתור ”מאמץ קטן ואפקטיבי” על אף שלצורך כתיבתו השתמש לאבקרפט ברטוריקה מוגזמת. מבקר הספרות לין קרטר (אנ') כינה את הסיפור בתור מעשיית אימה אשר הושפעה רבות מאדגר אלן פו.