stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האסלאמיזציה של סודאן
המהדייה

את ההתפתחויות בסודאן בסוף המאה ה-19 יש להבין על רקע המעורבות הבריטית במצרים. ב-1869 נפתחה תעלת סואץ, והפכה במהירות לנתיב הסחר העיקרי של בריטניה למושבה החשובה בהודו ולמזרח הרחוק. על מנת להגן על נתיב חשוב זה התערבה בריטניה בענייניה של מצרים. ב-1873 תמכה הממשלה הבריטית בתוכנית לפיה ועדה כלכלית בריטית וצרפתית תיקח את האחריות לענייניה הכספיים של מצרים. ועדה זו הכריחה את אסמאעיל פאשא לוותר על כיסאו, לטובת בנו תאופיק פאשא, ששלט בין 1877 ל-1892 והיה מקובל יותר על מעצמות המערב.
צ'ארלס ג'ורג' גורדון, שמונה על ידי אסמאעיל למושל סודאן, התפטר מתפקידו ב-1880. יורשיו בתפקיד לא היו בעלי קשרים בממסד בקהיר, וחששו מאי הסדר הפוליטי ששרר שם. כתוצאה מכך הם לא הצליחו להמשיך בקידום מדיניותו של גורדון. סחר העבדים שב ופרח, אך לא במידה מספקת כדי להשביע את רעבונם של סוחרי העבדים נגדם לחם גורדון מלחמת חורמה. חיילים חסרי תעסוקה מיחידות שפורקו הפכו למיליציות חמושות שהטילו חתיתן על הערים, וגובי המס הגבירו את הסכומים שגבו באופן שרירותי.
המהדייה > מוחמד אחמד

באווירה טעונה זו הגיח לקדמת הבמה הפוליטית מוחמד אחמד אבן סייד עבדאללה, שבאישיותו צורפו כריזמה יוצאת דופן ביחד עם להט דתי. מוחמד אחמד נשבע לגרש את הטורקים ואנשיהם ולהחזיר לשלטון את האסלאם בצורתו הטהורה. מוחמד אחמד היה בנו של בונה סירות מדונגולה, ובילה שנים רבות בלימוד ותפילה, והיה בעל מוניטין כאיש קודש ומורה הלכה.
דרשותיו של מוחמד אחמד משכו קהל שומעים ותומכים, וביניהם עבדאללהי אבן מוחמד, מדרום דארפור. יכולותיו כמתכנן הפכו לנכס רב יכולת בידיו של מוחמד אחמד, ש"התגלה" כמהדי, המנהיג האמיתי לו מחכים המוסלמים, אשר נשלח מאת האל על מנת לגאול את המאמינים ולהעניש את החוטאים. תנועתו של המהדי דרשה שיבה לערכים איסלמיים מסורתיים, הימנעות משתיית אלכוהול ועישון טבק, וכללי צניעות מחמירים באשר לנשים.
המהדי הכריז על ג'יהאד, מלחמת קודש, נגד ה"טורקייה". גם לאחר מכן פטרו השלטונות בח'רטום את הידיעות על תנועתו כבעיה מקומית של קנאות דתית. הממשלה נאלצה להתערב כאשר תנועתו של המהדי התנכלה לגובי המיסים ומנעה את תשלום המיסים. על מנת להימנע ממאסר המהדי וקבוצה מתומכיו, עברו למחוז קורדופאן ובו גייסו תומכים רבים, במיוחד מבני שבט הבקארה. ממקום מקלטו בקורדופאן פנה המהדי אל השייח'ים של המסדרים הדתיים בסודאן, וזכה לתמיכתם, פרט לשבט החאתמייה הפרו מצרי. סוחרי העבדים ראו במהדי את ההזדמנות להשיב את סחר העבדים לימיו הטובים, לפני הרפורמות שנכפו מבריטניה ומצרים.
המהדייה > התקפת המהדי

בתחילת 1882 תומכי המהדי, חמושים בחניתות וחרבות, גברו על כוח מצרי בן 7,000 חיילים ליד אל עובייד, ולקחו שלל את רוביהם ותחמושתם. המהדי ותומכיו צרו על אל עובייד והכניעו אותה בתוך ארבעה חודשים. תומכיו של המהדי, המכונים "אל אנצאר" מנו עתה 30,000 אנשים. לאחר שב-5 בנובמבר 1883 הכניעו כוח מצרי נוסף בן 8,000 חיילים בפיקודו של קולונל ויליאם היקס האנגלי בקרב שייקן, המשיכו לכיוון דארפור ולקחו בשבי את רודולף קארל פון סלאטין, אוסטרי שהיה מושל דארפור מטעם הח'דיו.
התקדמות האנסאר ומרד שבטי ההאדנובה במזרח, ניתקו את התקשורת עם מצרים, ובודדו את ח'רטום ויתר המחוזות בדרום. על מנת להימנע מהתערבות צבאית מיותרת ויקרה, הורתה הממשלה הבריטית לצבא המצרי לסגת מסודאן. גורדון, ששב ומונה למושל הכללי של סודאן, פיקח על הנסיגה של הכוחות המצרים, ושל כל הזרים מאדמת סודאן.
המהדייה > התגובה הבריטית

גורדון הגיע לח'רטום בפברואר 1884, והבין כי אינו יכול לפנות את חיל המצב. הוא ביקש סיוע ממצרים על מנת להגן על ח'רטום. הוא ניסה למנות את זובייר, אויבו משכבר הימים, כיורשו, על מנת לתת לסודאנים מנהיג מקומי שינהו אחריו, במקום המהדי. לונדון דחתה את תוכניותיו. ככל שהמצב הידרדר טען גורדון שהשליטה בסודאן הכרחית על מנת לשמור על השליטה במצרים, ואם ישתלטו האנסאר על סודאן, לא ניתן יהיה להגביל את המרידה לסודאן.
גורדון זכה לתמיכה עממית רחבה בבריטניה, וראש ממשלת בריטניה, ויליאם יוארט גלאדסטון נאלץ לשלוח כוח חילוץ בפיקודו של הלורד גרנט ג'וזף וולסלי. ב-28 בינואר 1885 הגיע הכוח לח'רטום, ומצא כי העיר נפלה לידי המהדי יומיים לפני כן. לוחמי האנסאר השתלטו על העיר, השמידו את חיל המצב ששמר עליה, הרגו את גורדון, ושלחו את ראשו לאוהלו של המהדי. קסאלה וסנאר נפלו לאחר מכן, ובסוף 1885 האנסאר החלו בכיבוש המחוזות הדרומיים. סודאן הייתה כולה בידיהם פרט למחוז סַוַכּין שעל חוף ים סוף, שבו חיל מצב בריטי ובו חיילים הודים החזיק מעמד, וואדי חלפה באזור הגבול הצפוני שנותר בשליטה בריטית ומצרית.
המהדייה > המהדייה

שלטונו של המהדי, המהדייה, כפה את החוק האיסלמי על תושבי סודאן, בצורתו הבסיסית והמסורתית. שליטה החדש של סודאן הורה על שריפת רשימות התארים הטורקיים, ספרי החוק הטורקיים וספרי התאולוגיה הטורקיים.
המהדייה הייתה הממשלה הסודאנית הלאומית הראשונה. המהדי טען כי תנועתו אינה תנועה דתית שההצטרפות אליה היא מרצון, אלא כי הוא בעל יומרות לשלטון אוניברסלי, אליו יש להצטרף או להיות מושמד. המהדי הוסיף לחמשת עמודי האסלאם את הדוגמה שהנאמנות למהדי הכרחית למאמין האמיתי, ולשהאדה, ההודאה באמונה באל ובמוחמד נביאו את הפסקה "ומוחמד אחמד הוא המהדי של האל ונציג נביאו". הוא החליף את מצוות החג', העלייה למכה, בשירות במלחמותיו, כמצווה המוטלת על כל המאמינים. מצוות הצדקה, אלזכאה הוחלפה במס ששולם למדינה. המהדי הצדיק שינויים אלו וחידושים ורפורמות נוספים בכך שהוא מקבל את דבר האל בחזיונותיו.
המהדייה > הח'ליפה

שישה חודשים לאחר כיבוש ח'רטום, מת המהדי מטיפוס הבהרות. הוא הוריש את סמכויותיו לשלושה ח'אליפים שמינה. היריבות ביניהם, כאשר כל אחד מהם נתמך על ידי השבט ממנו בא, נמשכה עד לשנת 1891, כאשר עבדלאהי איבן מוחמד שנתמך על ידי הערבים משבט הבקארה, השתלט על מתנגדיו והפך למנהיג סודאן הבלתי מעורער ויורשו של המהדי. עבדלאהי כינה עצמו ח'ליפה, וטיהר את המהדייה מבני משפחתו של המהדי ורבים מתומכיו המקוריים.
בתחילה הייתה המהדייה מדינת ג'יהאד, שנוהלה כמחנה צבאי. בתי הדין של השריעה כפו את המשפט המוסלמי על פי דעותיו של המהדי. לאחר שייצב את שלטונו החל הח'ליפה ברפורמות מנהליות, ומינה מן האנסאר את נאמניו משבט הבקארה כ"אמירים" במחוזות השונים. הח'ליפה משל גם במדינת אל ג'זירה העשירה. על אף שלא הצליח להחזיר את השגשוג הכלכלי לאזור, הצליח הח'ליפה לארגן בתי מלאכה לייצור תחמושת, ולהחזיק צי של מספר ספינות קיטור. הסחר בעבדים שהופסק בתקופתו של גורדון חודש כבר בימיו של המהדי והפך בתקופת עבדלאהי לתעשייה של ממש כשמדי יום נמכרו בשוקי אומדורמן כמאה גברים ונשים משבטי הדרום.
היחסים עם מדינות האזור בתקופת המהדייה נותרו מתוחים, במיוחד בשל מחויבותו של הח'ליפה להשתלט על שכנותיו בדרך הג'יהאד ולהשליט בהן את האסלאם בדרכו של המהדי. כך, למשל, דחה הח'ליפה הצעה לברית כנגד האירופים מאת קיסר אתיופיה, יוהנס הרביעי, ב-1887, פלש לאתיופיה בראש 60,000 אנשי אנסאר, הגיע עד למחוז בגמדר ולבירתה גונדר, ולקח שלל רב בשבויים ובביזה. ב-1889 הוביל הקיסר האתיופי כוח צבא גדול כנגד האנצאר, אך בקרב מטמה שעל גבול אתיופיה סודאן הוא הובס והקיסר נהרג. ב-1889 פלש כוח של האנצאר למצרים. אך חיילים מצרים בפיקוד בריטי הביסו אותו בקרב טוסקי. כישלון פלישה זו הביא קץ לאגדה לפיה היו האנצאר בלתי מנוצחים. כוח בלגי מנע מהאנצאר את כיבוש אקווטוריה, וב-1893 הדפו האיטלקים מתקפה של אנשי האנצאר על אריתריאה, וגירשו את האנצאר מכל שטח אתיופיה-אריתריאה.
המלחמות הממושכות והסחר בעבדים דלדלו מאוד את האוכלוסייה, ולכך נוסף אויב טבעי, בשנת 1889 פשטו להקות ארבה על שטחי החקלאות בסודאן והתושבים באומדורמאן הצפופה מתו בהמוניהם מרעב (קיימת גם טענה על מקרים של קניבליזם). כמה מתושביה של סודאן מתו אין יודעים, אך פון סלאטין, מושל דארפור מטעם הח'דיו שנפל בשבי המהדי ב-1883 והצליח לברוח ב-1895 טען בספר שפרסם אחר־כך על שלטון המהדייה כי מתוך אוכלוסייה של תשעה מיליון נותרו בחיים בסוף תקופת עבדלהאי כ-25% בלבד.
מלך סנאר, תחריט משנת 1821
מוחמד עלי
פרובינציות ארגנטינה

מפת הפרובינציות. לחצו על המקומות השונים על מנת להגיע לערכים המורחבים עליהם.
הרפובליקה הפדרלית של ארגנטינה מחולקת ל-23 פרובינציות (בספרדית: provincias) ומחוז פדרלי אחד (העיר בואנוס איירס).
בראש כל פרובינציה עומד מושל הנבחר בידי תושבי הפרובינציה לכהונה בת ארבע שנים. חלק מהפרובינציות מגבילות את מספר הכהונות של המושלים, ובאחרות אין הגבלה. לצדו של המושל נבחר גם סגן, שממלא את מקומו במקרה הצורך. לפרובינציות יש גם פרלמנטים, שלפי חוקת ארגנטינה סמכות החקיקה שלהם שיורית – הם רשאים לחוקק בכל תחום שלא מסור לקונגרס הלאומי. בחלק מהפרובינציות הפרלמנטים כוללים שני בתים, ובחלקם בית אחד.
בפרובינציות גם מערכת משפט נפרדת, הכוללת שלוש ערכאות שיפוט: בית המשפט התחתון (tribunal inferior), בית המשפט לערעורים (cámara de apelación) ובית המשפט העליון (corte suprema provincial). בתי משפט אלה מוסמכים לדון בהליכים המתנהלים חוקי הפרובינציה בלבד, והליכים המתנהלים לפי חוקי הקונגרס הלאומי מתנהלים בבתי המשפט הפדרליים.
כל פרובינציה מחולקת גם לנפות – יחידות מינהליות משניות. נפה כזו נקראת דפרטמנטו (departamento), למעט בפרובינציית בואנוס איירס, בה היא מכונה פרטידו (partido).
הפרובינציות

| הפרובינציה | דגל | בירה | אוכלוסייה (2018) | אוכלוסייה (2020) | אוכלוסייה (2022) | דירוג | שטח (קמ"ר) | דירוג | צפיפות | דירוג |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| אנטרה ריוס | אנטרה ריוס | פרנה | 1,360,443 | 1,385,961 | 1,426,426 | 8 | 78,781 | 17 | 19.10 | 7 |
| בואנוס איירס (מחוז פדרלי) | בואנוס איירס | - | 3,068,043 | 3,075,646 | 3,120,612 | 4 | 204 | 24 | 15,372 | 1 |
| בואנוס איירס (פרובינציה) | בואנוס איירס (פרובינציה) | לה פלאטה | 17,196,396 | 17,541,141 | 17,569,05 | 1 | 307,571 | 1 | 57.12 | 3 |
| חוחוי | חוחוי (פרובינציה) | סן סלבדור דה חוחוי | 753,891 | 770,881 | 797,955 | 14 | 53,219 | 20 | 14.99 | 8 |
| טוקומאן | טוקומאן (פרובינציה) | סן מיגל דה טוקומאן | 1,654,388 | 1,694,656 | 1,703,186 | 6 | 22,524 | 22 | 75.61 | 2 |
| טיירה דל פואגו | טיירה דל פואגו | אושואיה | 164,944 | 173,432 | 190,641 | 24 | 21,263 | 23 | 8.96 | 14 |
| לה פמפה | לה פמפה | סנטה רוסה | 352,378 | 358,428 | 366,022 | 23 | 143,440 | 8 | 2.55 | 23 |
| לה ריוחה | לה ריוחה (פרובינציה) | לה ריוחה | 383,220 | 393,531 | 384,607 | 21 | 89,680 | 14 | 4.28 | 19 |
| מיסיונס | מיסיונס | פוסאדס | 1,233,177 | 1,261,294 | 1,280,960 | 9 | 29,801 | 21 | 42.98 | 4 |
| מנדוסה | מנדוסה (פרובינציה) | מנדוסה | 1,949,293 | 1,990,338 | 2,014,533 | 5 | 148,827 | 7 | 13.53 | 9 |
| נאוקן | נאוקן (פרובינציה) | נאוקן | 646,784 | 664,057 | 726,590 | 16 | 94,078 | 13 | 7.72 | 17 |
| סלטה | סלטה (פרובינציה) | סלטה | 1,388,532 | 1,424,397 | 1,440,672 | 7 | 155,488 | 6 | 9.26 | 12 |
| סן חואן | סן חואן (פרובינציה) | סן חואן | 764,464 | 781,217 | 818,234 | 13 | 89,651 | 15 | 9.12 | 13 |
| סן לואיס | סן לואיס (פרובינציה) | סן לואיס | 495,629 | 508,328 | 540,905 | 19 | 76,748 | 18 | 7.04 | 18 |
| סנטה פה | סנטה פה (פרובינציה) | סנטה פה | 3,481,514 | 3,536,418 | 3,556,522 | 3 | 133,007 | 10 | 26.73 | 5 |
| סנטה קרוס | סנטה קרוס (פרובינציה) | ריו גז'גוס | 347,593 | 365,698 | 333,473 | 22 | 272,534 | 2 | 1.36 | 24 |
| סנטיאגו דל אסטרו | סנטיאגו דל אסטרו (פרובינציה) | סנטיאגו דל אסטרו | 958,251 | 978,313 | 1,054,028 | 12 | 136,351 | 9 | 7.73 | 16 |
| פורמוסה | פורמוסה (פרובינציה) | פורמוסה | 595,129 | 605,193 | 606,941 | 18 | 72,066 | 19 | 8.42 | 15 |
| צ'אקו | צ'אקו (פרובינציה) | רסיסטנסיה | 1,180,477 | 1,204,541 | 1,142,963 | 10 | 99,633 | 12 | 11.47 | 11 |
| צ'ובוט | צ'ובוט | ראוסון | 598,380 | 618,994 | 603,120 | 17 | 224,686 | 3 | 2.68 | 22 |
| קורדובה | קורדובה (פרובינציה) | קורדובה | 3,683,937 | 3,760,450 | 3,978,984 | 2 | 165,321 | 5 | 24.06 | 6 |
| קוריינטס | קוריינטס (פרובינציה) | קוריינטס | 1,101,084 | 1,120,801 | 1,197,553 | 11 | 88,199 | 16 | 13.57 | 10 |
| קטמרקה | קטמרקה (פרובינציה) | סן פרננדו דל ואז'ה דה קטמרקה | 408,152 | 415,438 | 429,556 | 20 | 102,602 | 11 | 4.18 | 20 |
| ריו נגרו | ריו נגרו (פרובינציה) | ויידמה | 728,403 | 747,610 | 762,067 | 15 | 203,013 | 4 | 3.75 | 21 |
ראו גם

מושלי הפרובינציות של ארגנטינה
הערות שוליים

↑  מבחינה פורמלית, כוללת הפרובינציה גם את איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים, את איי פוקלנד ושטחים נרחבים באנטארקטיקה שארגנטינה טוענת לריבונותה בהם, ואולם בפועל, מצויים האיים בריבונות בריטית, והשטח באנטארקטיקה בריבונות בריטית וצ'יליאנית לפי הברית האנטארקטית. שטחים אלה אינם כלולים בנתונים המפורטים בטבלה.
| פרובינציות ארגנטינה |
| --- | --- | --- |
| פרובינציות | אנטרה ריוס • בואנוס איירס • חוחוי • טוקומאן • טיירה דל פואגו • לה פמפה • לה ריוחה • מיסיונס • מנדוסה • נאוקן • סלטה • סן חואן •  סן לואיס • סנטה פה • סנטה קרוס • סנטיאגו דל אסטרו • פורמוסה • צ'אקו • צ'ובוט • קורדובה • קוריינטס • קטמרקה • ריו נגרו |  |
| מחוז פדרלי | בואנוס איירס |  |
| חלוקה מינהלית של מדינות וטריטוריות באמריקה הדרומית |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אורוגוואי • אקוודור • ארגנטינה • בוליביה • ברזיל • גיאנה • ונצואלה • סורינאם • פרגוואי • פרו • צ'ילה • קולומביה |  |
| טריטוריות | איי פוקלנד • גיאנה הצרפתית • איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007291083305171  LCCN: sh00002375
הוט קוטור

הוֹט קוּטוּר (בצרפתית: Haute couture - ונהגה הוֹט קוטור, "תפירה עילית" או "עיצוב אופנה עילית") הוא מונח בתחום עיצוב האופנה, שמשמעותו ביגוד ואביזרי אופנה יוקרתיים שהוכנו והותאמו באופן אישי.
אופנת הוט קוטור עשויה בדרך כלל מאריג משובח ותפורה בשימת לב מרבית לכל פרט, לעיתים קרובות בעבודת יד. המונח הוט קוטור הונהג לראשונה בפריז בשנת 1858 על ידי מעצב אופנה ששמו שארל פרדריק וורת', שהיה אנגלי במקורו.
בגד המוגדר כ"הוט קוטור" נתפר להזמנת הלקוח ועל פי מידותיו, עשוי מחומרי גלם יקרים, ונתפר בקפידה רבה על איכות התפר והגימור, כשלעיתים קרובות נעשה שימוש בשיטות עבודה ידניות ומורכבות הדורשות זמן עבודה ארוך יותר מאשר בייצור תעשייתי. בעיצוב ובתפירת בגד "אופנה עילית" מושם דגש עליון על מראהו של הבגד והתאמתו לדרישות הלקוח. לכן, בגדים ואביזרי אופנה אלה יקרים במידה ניכרת מביגוד המיוצר בשיטות ייצור המוני. השימוש במונח אינו מכוון לבגדים בלבד, אלא גם לאביזרי אופנה יוקרתיים דוגמת תיקים, נעליים, חגורות וכיוצא בזה.
המונח הצרפתי Haute couture הוא מונח מוגן בצרפת, שם ניתן להשתמש בו רק לצורך תיאור מוצרים של מעצבי אופנה העומדים בתנאים מוגדרים של לשכת האופנה הצרפתית:
העיצוב חייב להיעשות בהזמנה מיוחדת, אשר דרשה את מדידת הלקוח לפחות פעם אחת.
סדנת העבודה בפריז חייבת להכיל לפחות חמישה עשר עובדים.
בכל עונה חייבת החברה להציג עבור התקשורת קולקציה המכילה לפחות 35 דגמים לערב וליום.
המחיר בבגד שנתפר בסגנון הוט קוטור ייקבע על פי זמן עבודה ועלות החומרים.
זמן עבודה על בגד הוט קוטור בהתאמה צריך להיעשות בהגבלת זמן של עד 8 שבועות. ובקולקציה, עד שבוע האופנה בפריז.
היות שהמונח הוט קוטור הוא מונח מוגן בצרפת, מותג לא יקרא לעצמו הוט קוטור ללא אישור של הפדרציה הצרפתית לאופנה. רק לאחר שהמותג הוכר בפדרציה כמותג הוט קוטור שמתנהל לפי 5 החוקים, יוכל אותו מותג להיקרא "מותג הוט קוטור".
תצוגת אופנה של דגמי הוט קוטור של Blouson & tulles בשנת 2017
מעצב אופנת העלית פייר בלמיין עם רות פורד, 1947
חליפת חצאית של שאנל משנת 1965
ראו גם

מחט
תפירה
מכונת תפירה
בד
איחוי (מלאכת יד)
הערות שוליים

↑  למרות המקור הצרפתי, בעברית נהוג לכתוב ולבטא "הוֹט קוּטוּר"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12047426r (data)  GND: 4245678-2
רפאל אייפרס

| --- | --- |

 לידה:  8 במאי 1954 (בן 70) אמסטרדם
 מדינה:  ממלכת ארצות השפלה 
 בת זוג:  חנה פאקטר
 אב:  האנס אייפרס 
 אם:  בלומה איוורס עמדן 
 מספר צאצאים:  10 
 
בעת מסירת השו"ת ושב ורפא לרב ישראל מאיר לאו והרב מאיר יוסט
הרב רפאל אייפרס (בהולנדית: Raphael Evers; נולד ב-ה' באייר התשי"ד, 8 במאי 1954) הוא רב ודיין אירופאי. כיהן כרבה הראשי של דיסלדורף שבגרמניה וכראש בית המדרש לרבנים באמסטרדם. משמש דיין בבית הדין של איחוד הרבנים האורתודוקסיים בגרמניה (ORD), חבר בוועדה המתמדת של ועידת רבני אירופה ודיין בבית הדין שלה. בקיץ 2021 עלה לישראל.
משפחה וילדות

רפאל אייפרס נולד וגדל באמסטרדם. הוא בנם הבכור של יוחנן אייפרס ובלומה אייפרס-עמדין, מצאצאי רבי יעקב עמדין. אימו נשלחה לאושוויץ דרך ווסטרבורק בספטמבר 1944 בטרנספורט האחרון שיצא משם, יחד עם אנה פרנק. הוא הבכור מבין 6 ילדים, אחיו הקטן נהרג בתאונת דרכים בדרך לבית הכנסת, בגיל 17.
הרב אייפרס נשוי לחנה פאקטר ואב ל-10 ילדים.
לימודים

לאחר שסיים את הגימנסיום היהודי באמסטרדם למד בישיבות בפריז ולונדון.
לאחר מכן חזר להולנד והתחתן. הוא התחיל ללמוד במקביל בכוללים באמסטרדם ובאנטווערפן ובאוניברסיטאות באמסטרדם. הוא סיים שני תארים שניים במשפטים ובפסיכולוגיה קלינית.
לאחר תקופה בה עבד כפסיכולוג החליט להתרכז ברבנות והמשיך את לימודיו בכוללים ו'שימוש' אצל רבנים ובתי דין בהולנד, בלגיה ובישראל.
סמיכות לרבנות ודיינות

הרב אייפרס קיבל סמיכה לדיינות מהרב זלמן נחמיה גולדברג, הרב מאיר יוסט, הרב משה הלברשטאם, הרב יונתן זקס, הדיין חנוך ארנטרוי והרב אריה רלב"ג.
בנוסף, הרב אייפרס קיבל סמיכה לרבנות מרבנים ממגוון זרמי היהדות האורתודוקסית: הרבנים הראשיים לישראל הרב אברהם שפירא והרב מרדכי אליהו, הרב זלמן נחמיה גולדברג, הרב משה הלברשטאם (צאנז), הרב משה הלברשטאם (באבוב – אנטוורפן), הרב דוב ליאור, הרב חיים סרנא, הרב אברהם קופשיץ, הרב אברהם דוד רוזנטל, הרב אלחנן היילפרין.
הרב אייפרס הוא מהבודדים לאחר השואה שזכה לסמיכה ההולנדית המסורתית – שמכונה בהולנדית "תואר המורה (הוראה)".[דרושה הבהרה]
תפקידי רבנות

מ-1990 ועד 2016 כיהן כרב של איגוד הקהילות היהודיות בהולנד (NIK), וגם תפקד במשך אותם השנים כראש בית המדרש לרבנים באמסטרדם, "בניין אריאל", שבין היתר אחראי על הכשרת מורים ליהדות ורבנים בהולנד. בתקופה זו נחשב גם לאחד מדוברי יהדות הולנד, והופיע רבות בכלי התקשורת בהולנד כדי להסביר על היהדות, דת בכלל ועל מדינת ישראל.
כיהן גם כרב הראשי של העיר רוטרדם, וכרב בית הכנסת "קהלת יעקב" שבאמסטרדם.[דרושה הבהרה]
ב-2016 עבר לגרמניה והתמנה לתפקיד הרב הראשי של דיסלדורף, ולדיין בבית הדין של ה-ORD (גר') (ועידת הרבנים האורתודוקסים דמדינת אשכנז) בגרמניה ובבית הדין של ועידת רבני אירופה (EBD). ב-2021 עזב את דיסלדורף ועלה לארץ ישראל, אך הוא ממשיך לכהן כדיין בבתי הדין של ה-ORD ושל ועידת רבני אירופה, וכן כחבר בוועידה המתמדת של ועידת רבני אירופה.
התנדבות ופעילויות נוספות

הרב אייפרס הוא חבר כבוד של ועידת רבני אירופה.
הרב אייפרס כיהן במספר רב של ועדות (מנהל), בתוכם ועדות של תנועות נוער, בתי ספר, מוזיאונים, וארגונים מקצועיים בתחום המשפטים והבריאות. בנוסף לקח חלק בפאנלים בין-אמונות וארגון לאומי הולנדי שלוחם נגד בערות ואנאלפביתיות.
כתוצאה של עבודתו עבור קידום הבנה בין-תרבותית בין הקהילה היהודית ההולנדית לבין המוסלמים המרוקאים בהולנד, זכה במקום ב"ספר הזהב" ליהדות מרוקו ויותר מאוחר זכה לפרס של מוחמד השישי, מלך מרוקו.
הרב אייפרס פעל רבות למען ההסברה הישראלית בשיתוף פעולה עם שגרירות ישראל בהולנד.
פרסומים והוצאה לאור

הרב אייפרס הוציא לאור שמונה חלקים של שו"ת בשם "ושב ורפא", שמתעדים את השאלות שהביאו לפניו כפוסק ודיין.
הוא גם כתב מאמרים רבות בהולנדית, גרמנית, אנגלית ועברים, וכמו כן הוציא לאור יותר מ30 ספרים בהולנדית על מגוון רחב של נושאים ביהדות, בתוכם:
Sja’atnez - De sja'atnez wijzer (verboden combinaties van wol en linnen): een moderne gids voor de diniem van sja'atnez voor de praktijk (on the laws of shaatnez)
Kaddish (Bereavement) 1992 Kaddiesj: Theoretische en praktische aspecten van het Kaddiesj-gebed (lit.: "Kaddish: Theoretical and practical aspects of the Kaddish prayer")
(Tzedakah (Charity) 1993 Tsedaka het bijbelse tiende (on giving charity
(Jewish Law and Philosophy) 1996 Oude wijn in nieuwe zakken (lit.: "Old wine in new jugs"—on current events in the Jewish community)
(Bereavement) 1997 Geen bloemen, wel bezoek (lit.: "No flowers, although there are visitors"—on death and mourning)
Authentic Tora, History of the Oral Law (Jewish Law) 1997 De Echte Tora (lit.: "The Real Torah"—on the history of the Talmud
To Life / L’chaim (Medical Ethics) 1997 Op het leven! (lit.: "On life!"—on medical-ethical topics out of a Jewish perspective)
(Jewish Law and Philosophy) 1998 Tijd van leven (lit.: "Time of living"—on the 24-hour economy)
May Your Soul be Gathered up (Bereavement) 1998 Moge uw ziel gebundeld worden
1999 Talmoedisch denken (lit.: "Talmudic thinking"—on how to interpret the rules of the Talmud
Lifestyle and health) 1999 Aan tafel bij de rabbijn (lit.: "Sharing meals with the rabbi"—on eating and drinking from a Biblical perspective)
Transfer-Free (on Noachide Laws) 2006
את כל ההוצאות לאור בהולנדית ניתן לראות באתר הספרייה הלאומית של הולנד.
הערות שוליים

1 2  בית הדין באתר ועידת רבני אירופה.
↑  אתר של הספרייה הלאומית של הולנד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261079305171  GND: 1081686987  ISNI: 0000 0000 6697 3535  LCCN: nr95014084  NTA: 074848712  VIAF: 17112079   WorldCat (עם VIAF): 17112079 
בנאום בבית הכנסת הפורטוגזי באמסטרדם לכבוד מלך הולנד, ווילאם אלקסנדר ב-2013
נאום בהפגנה פרו-ישראלית בהולנד ב-2015
שרלוט פרקינס גילמן

| --- | --- |

שרלוט פרקינס גילמן, בסביבות 1900
 לידה:  3 ביולי 1860 הרטפורד קונטיקט 
 התאבדה:  17 באוגוסט 1935 (בגיל 75) פסדינה קליפורניה 
 מדינה:  ארצות הברית 
 לאום:  אמריקאית
 עיסוק:  סופרת, רפורמיסית חברתית, עורכת מגזין
 שפות היצירה:  אנגלית
 נושאי כתיבה:  דיכוי נשים בחברה, ברפואה ובכלכלה
 יצירות בולטות:  הטפט הצהוב, ארצן, נשים וכלכלה
 בן או בת זוג:  Charles Walter Stetson  George Houghton Gilman 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה הלאומי לנשים (1994)  היכל התהילה של נשות קונטיקט (1994) 
 חתימה:   
 
שרלוט פרקינס גילמן (באנגלית: Charlotte Perkins Gilman‏; 3 ביולי 1860 – 17 באוגוסט 1935) הייתה פמיניסטית, סוציולוגית, סופרת, משוררת ומרצה, תומכת ברפורמות חברתיות אמריקאית. כתביה הפכו לחומרי יסוד בפמיניזם וכן בחקר היסטוריית נשים בארצות הברית. בין כתביה הבולטים הם הסיפור "הטפט הצהוב", סיפור אוטוביוגרפי למחצה העוסק בדיכאון סב לידתי, הפתלוגיזציה של חוויות של נשים על ידי הממסד הרפואי[דרושה הבהרה] ודיכוי במסגרת הנישואים; "ארצן", רומן פמיניסטי-אוטופי שמתאר עולם ללא גברים וללא אלימות; וספר העיון "נשים וכלכלה", שגרף עבור גילמן הכרה בינלאומית.
שנותיה הראשונות

גילמן נולדה ב-3 ביולי 1860 בהרטפורד שבקונטיקט, למרי פרקינס (לבית וסקוט) ופרדריק ביצ'ר פרקינס. היה לה אח בכור, הגדול ממנה בשנה, תומאס אדי. בעודה תינוקת, נטש אבי המשפחה פרדריק את המשפחה, והשאיר אותה מרוששת. כיוון שלאמה מרי לא הייתה אפשרות לכלכל את המשפחה, הם נדדו הרבה בין בתיהן של דודות אביה, איזבלה ביצ'ר הוקר, שהייתה פעילה סופרג'יסטית, קתרין ביצ'ר, והרייט ביצ'ר סטו, שכתבה את הספר הקלאסי אוהל הדוד תום. את רוב ילדותה העבירה ברוד איילנד.
החינוך שלה בבתי ספר לא היה יציב: היא למדה בשבעה בתי ספר שונים וצברה רק ארבע שנות לימוד סך הכל. פרקינס-גילמן הפסיקה ללמוד בגיל 15. גם בבית היו בעיות – האם, מרי, כה פחדה שילדיה יחוו את הפגיעות שהיא חוותה, שהיא ניסתה למנוע מהם כל גילויי חיבה. היא עצמה לא הראתה להם חיבה, וגם אסרה עליהם לפתח חברויות קרובות או לקרוא רומנים. באוטוביוגרפיה שלה כתבה פרקינס שאמה הייתה מראה לה חיבה רק כשחשבה שהיא ישנה. למרות חוויית הילדות המבודדת והענייה, פרקינס התמידה בלימודים עצמאיים.
כשפקדה את ספסל הלימודים, הידע והאינטליגנציה של פרקינס תמיד הרשימו את המורות שלה, שגם התאכזבו ממנה כי לא הייתה תלמידה שקדנית. הנושא האהוב עליה היה פילוסופיה טבעית, שלימים נקרא פיזיקה. בגיל 18, היא נרשמה ללימודים בבית הספר לעיצוב של רוד איילנד, במימון אביה הנעדר, ואחר כך התפרנסה מעיצוב עסקי ומתן שיעורים פרטיים. היא גם הייתה ציירת.
בגרותה

בגיל צעיר הייתה פרקינס נחושה לא להינשא לעולם, אך בשנת 1882 פגשה את צ'ארלס וולטר סטטסון, שחיזר אחריה והקסים אותה. בהתחלה, היא דחתה את הצעת הנישואים שלו, בהרגשתה שזו החלטה לא נכונה. אך ב-1884 השניים נישאו, ובמהרה נולדה בתם היחידה, קתרין ביצ'ר סטטסון. שרלוט פרקינס גילמן חוותה אז דיכאון סב לידתי חריף. באותה תקופה, ברפואה, נשים נחשבו כ"היסטריות" ובעלות "עצבים חלשים"; ובשל כך, לעיתים קרובות התייחסו בביטול למחלות פיזיות ונפשיות של נשים. ההתייחסות אליה, והטיפולים שעברה היוו את הבסיס לסיפור המפורסם שלה, "הטפט הצהוב". הטיפול המרכזי שעברה נקרא "מרפא המנוחה", בו האישה שבדיכאון מרותקת למיטתה למשך שבועות, בהם אסורה עליה כל פעילות גופנית או מנטלית, כולל קריאה, דיבור, ותפירה. האישה נאלצת – לפעמים בכפייה – לאכול דיאטה של חלב שומני ובשר, והופכת למשהו כמו תינוקת מגודלת. בסופו של הטיפול גילמן עברה התמוטטות עצבים.
ב-1888 נפרדה גילמן מבעלה – מהלך לא קונבנציונלי בסוף המאה ה-19. הם התגרשו רשמית ב-1894. לאחר הפרידה, גילמן עברה עם בתה לפסדינה שבקליפורניה, שם הפכה לפעילה במספר ארגונים פמיניסטיים ורפורמיסטיים, וכתבה וערכה בכתב העת "Bulletin".
ב-1894 שלחה גילמן את בתה בת העשר חזרה לחוף המזרחי לחיות עם אביה ואשתו השנייה, גרייס אלרי צ'נינג, שהייתה חברה טובה של גילמן. גילמן כתבה ביומנה שהיא מאושרת באושרם של הזוג, ושחברתה היא אם שנייה טובה לבתה. בערך באותה תקופה, כשאמה של גילמן נפטרה ב-1893, היא חזרה לחוף המזרחי בפעם הראשונה מזה כשמונה שנים. שם חידשה את הכרותה עם בן דוד בשם האוטון גילמן, אותו לא ראתה מאז נערותה, ואשר היה עורך דין בוול סטריט. הם התאהבו, וב-1900 נישאו, והתגוררו קודם בניו יורק, ואחר כך בביתו של האוטון בקונטיקט. לאחר מותו הפתאומי ב-1934, חזרה גילמן לפסדינה.
בינואר 1932 אובחנה גילמן עם סרטן השד. גילמן, שתמכה בהמתת חסד לחולים סופניים, נטלה את חייה ב-17 באוגוסט 1935 על ידי לקיחת מנת יתר של כלורופורם. במכתב שהשאירה, אמרה שהיא "בוחרת בכלורופורם על פני הסרטן".
קריירה

בשלב מסוים, גילמן מכרה סבונים מדלת לדלת. כשעברה לפסדינה, היא הייתה לפעילה במגוון ארגונים חברתיים. ב-1886 היא הייתה נציגת קליפורניה בכנס למען זכות הצבעה לנשים שהתקיים בוושינגטון די. סי., ובקונגרס הפועלים והסוציאליזם באנגליה. ב-1890 החלה את פעילותה בתנועת ה-Nationalist Clubs (מועדוני הלאומיים), שמטרותיה היו "מיגור התאוותנות של הקפיטליזם וסיום האבחנות בין המעמדות, תוך כדי קיום גזע אנושי שהוא שוחר שלום, אתי, ופרוגרסיבי באמת". בתקופה זו כתיבתה הייתה פורה, והיא פרסמה שירים, נובלה, 15 מאסות, ואת הסיפור "הטפט הצהוב". אך הקריירה שלה נסקה כאשר החלה להרצות על התנועה הלאומית, וכשפרסמה ספר שירים שזכה להצלחה. לא רק שהצליחה להתפרנס בכבוד בתור נואמת, היא גם הרחיבה את מעגל מכרותיה בתנועה הפמיניסטית.