stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עדלי סטיבנסון
מותו ומורשתו

ביולי 1965 נסע סטיבנסון לז'נבה שבשווייץ כדי להשתתף בישיבה השנתית של המועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות. אחרי הוועידה הוא ביקר בלונדון לכמה ימים, שם ביקר אצל ראש ממשלת הממלכה המאוחדת הרולד וילסון. סטיבנסון שוחח עמו על המצב בדרום וייטנאם ולאחר מכן ראיין אותו אריק סברייד. באחר הצהריים של 14 ביולי, כאשר טייל בלונדון עם העוזרת שלו (שהייתה גם המאהבת שלו) מריאטה טרי בכיכר גרוונר, סבל סטיבנסון מהתקף לב מאסיבי, ומת מאוחר יותר באותו יום בשל אי-ספיקת לב בבית החולים סנט ג'ורג' הנמצא ברובע וונדסוורת'. הוא היה בן 65.
לאחר שנערך לו טקס הנצחה באולם העצרת הכללית של האומות המאוחדות (ב-19 ביולי 1965), בוושינגטון הבירה, בספרינגפילד, ובבלומינגטון, סטיבנסון נקבר על בבית העלמין אוורגרין הנמצא בבלומינגטון, אילינוי. בהלווייתו האוניטריאניסטית בבלומינגטון השתתפו דמויות לאומיות רבות, בהן הנשיא לינדון ג'ונסון, סגן הנשיא יוברט האמפרי, ונשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ארל וורן.
העיתונאי דייוויד הלברשטאם כתב על סטיבנסון:
”הוא מילא תפקיד היסטורי למפלגתו, פעמיים מועמד לנשיאות, בפעם הראשונה שהתמודד מול הסיכויים הבלתי אפשריים ב-1952, בשיא מלחמת קוריאה וכשסבל ממקארתיזם, עם המפלגה (הדמוקרטית) שכבר נרקבה משערוריותיהם של אנשי המפלגה במשך עשרים שנה בשלטון, רץ מול גיבורו הגדול של התקופה, דווייט אייזנהאואר. קולו של סטיבנסון נראה מיוחד באותו הרגע, קול של רציונליות ואלגנטיות.”.
בשדה התעופה המרכזי של אילינוי, ליד בלומינגטון, יש פסל בדמותו של סטיבנסון. הפסל נראה כאילו סטיבנסון יושב על ספסל כשרגליו נשענות על התיק שלו וראשו נשען על ידו, כממתין לטיסתו. הוא מתואר כנועל נעליים עם חור יחיד, עמן הלך קילומטרים רבים במהלך מסע הבחירות שלו. הנעל הפכה לסמל של מסע הבחירות שלו.
החווה של עדלי סטיבנסון השוכנת במטאווה שבאילינוי, הייתה ביתו של סטיבנסון בין השנים 1936–1965 והיא רשומה במרשם הלאומי של אתרים היסטוריים של ארצות הברית, ונקבעה כציון דרך היסטורי לאומי.
לאחר מותו, קיבל סטיבנסון את עיטור מסדר לינקולן (עיטור הכבוד הגבוה ביותר באילינוי) על ידי מושל אילינוי ב-1965.
סטיבנסון בתרבות > בסרטים ובטלוויזיה

סטיבנסון אוזכר כמה וכמה פעמים בסדרות טלוויזיה ובסרטים. סטיבנסון אוזכר בסדרה "משפחת סימפסון" בפרק "Lisa the Iconoclast" (פרק 16 בעונה השביעית, שודר לראשונה ב-18 בפברואר 1996) ובפרק "The Secret War of Lisa Simpson" (פרק 25 בעונה השמינית, שודר לראשונה ב-18 במאי 1997). דמותו של סטיבנסון הופיעה בפרק זה כאשר הארי שירר מדבב את הדמות. בסדרה "ימים מאושרים", סטיבנסון אוזכר בפרק "The Not Making of the President" (שודר לראשונה ב-28 בינואר 1975). בסדרת הטלוויזיה "מדע מסתורי 3000" נראה כי סטיבנסון קונה מכונית. באחד מן הפרקים בסדרה "מרפי בראון", נולד תינוק ומוענק לו השם "עדלי סטיבנסון".
סטיבנסון אוזכר גם בסרטי קולנוע. פיטר סלרס טען כי תיאורו של הנשיא מרקין מפלי בסרט "דוקטור סטריינג'לאב" מבוסס על אישיותו של סטיבנסון. אמרתו של סטיבנסון בזמן משבר הטילים בקובה, "אל תחכו לתרגום", לשגריר הרוסי ולריאן זוריוה, עורר דיאלוג בסצנת בית המשפט ב"מסע בין כוכבים 6: הארץ הלא נודעת". הנאום ההיסטורי עצמו מתואר בסרט "שלוש עשרה ימים". בסדרה זו, מיכאל פאירמן גילם את סטיבנסון. בנוסף, גם השחקן ראלף בלאמי מגלם את סטיבנסון בסרט הטלוויזיה "טילי אוקטובר". סטיבנסון אוזכר גם בסרטים "העולם של ויין 2" (אחת הסצנות מתרחשות בפארק על שמו של סטיבנסון הנמצא באורורה), "בגדים פשוטים" (בית הספר התיכון נקרא על שם סטיבנסון), "הרומן שלי עם אנני" (הדמות של וודי אלן מספרת בדיחת סטנד-אפ על הקמפיינים של סטיבנסון ואייזנהאואר).
הערות שוליים

↑  KILLED IN STEVENSON HOME.; Girl Shot Accidentally by Former Vice President's Grandson., באתר הניו יורק טיימס
↑  (McKeever, p. 31)
↑  (McKeever, p. 136)
↑  עדלי סטיבנסון הגיע, הארץ, 8 ביוני 1953
↑  (Dallek, p. 94)
↑  (Dallek, p. 142)
1 2  (Wyden, p. 157)
↑  (McKeever, pp. 526–528)
↑  (McKeever, p. 527)
↑  (McKeever, pp. 527–528)
↑  (McKeever, p. 520)
↑  (McKeever, p. 521)
↑  (Baker, p. 420)
↑  Seymour Maxwell Finger, Inside the World of Diplomacy: The U.S. Foreign Service in a Changing World (2001) p 63
↑  (Baker, p. 437)
↑  (Halberstam, pp. 26-27)
↑  Immortal Sole: Adlai Stevenson And The Boston Cracked Shoe
↑  The Honor Roll of Laureates
↑  The Not Making of a President, באתר IMDb
↑  Mr. Strangelove, באתר Google Books
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279154305171  PLWABN: 9810546274505606  BIBSYS: 90252097  BnF: cb127501704 (data)  CiNii: DA04270404  GND: 118798812  ICCU: SBLV001014  ISNI: 0000 0001 1876 3469  LCCN: n79055618  MusicBrainz: 87e3ffc1-713c-4c34-81e2-8c7257e83f6e  NARA: 10582274  NDL: 00526492  NKC: uk2011654481  NLA: 35524223  NLK: KAC2018M5081  NTA: 069102104  RERO: 02-A005597013  SELIBR: 232203  SNAC: w67764qr  SUDOC: 070943974  Trove: 983959  VIAF: 54944639   WorldCat (עם VIAF): 54944639 
בית ילדותו של סטיבנסון בבלומינגטון, אילינוי
ביתו של סטיבנסון באילינוי
סטיבנסון עם הנשיא הארי טרומן בחדר הסגלגל, 12 באוגוסט 1952
תעמולת בחירות של סטיבנסון, 1952
עדלי סטיבנסון בביקורו בישראל בבית ציוני אמריקה, 1953
סטיבנסון וג'ו סמית' עוזבים את נמל התעופה שיקגו או'הייר ולאחר ארבעה ימים של קמפיין בצפון האוקיינוס השקט ובקליפורניה, 1956
סטיבנסון מציג תצלומי אוויר של הטילים הקובניים לאומות המאוחדות, 1962
עדלי סטיבנסון (מימין) עם מזכ"ל האו"ם או תאנט ונשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי, 1962
סטיבנסון עם ראש ממשלת ישראל לוי אשכול ורעייתו מרים, 1964
המצבה המצויה על קברו של סטיבנסון. מימין גבי המצבה ומשמאל פני המצבה
אצלנו בגן

| --- | --- |

 סינגל בביצוע שי-לי עטרי
 מתוך האלבום באמת שרציתי
 יצא לאור:  23 ביולי 2014
 תאריך הקלטה:  מבצע צוק איתן
 שפה:  עברית
 כתיבה:  יפתח קרזנר
 לחן:  יפתח קרזנר
"אצלנו בגן" הוא שיר שכתב והלחין יפתח קרזנר, וביצעה שי-לי עטרי. השיר נכתב במהלך מבצע צוק איתן ופורסם ב-23 ביולי 2014.
משמעות > בעת כתיבתו

קרזנר סיפר שהשיר נכתב מתוך מחשבה על מעבר הזמן מאז מות חברו תם פרקש, שבזכרונו נותר בן 23 כביום מותו. מחשבה זו הובילה לתובנה לגבי גילם הצעיר של החיילים, שנראו לו בוגרים כשהיה בן נעורים בעצמו. המטאפורה של גן ילדים משקפת את התובנה הזו והיא חלק מניסיונו לעבד את הכאב על מותם של חיילים צעירים.
השיר משתמש במטפורה של גן ילדים כדי לתאר דינמיקה בין חיילים בצבא, כאשר בתחילתו מופיע המשפט "אצלנו בגן יש המון ילדים / את חלקם אני אוהב את חלקם אני לא מכיר", ובסיומו מופיע המשפט: "אצלנו בגדוד יש המון ילדים / את חלקם אני אוהב את חלקם אני לא אכיר". המשפט החותם את השיר מסביר את המטפורה המתחילה אותו במילים פשוטות. הכותב מסביר לקורא את המטפורה ומאפשר לו לחזור ולהבין את משמעות השיר כולו.
משמעות > בצל מלחמת חרבות ברזל

בצל מלחמת חרבות ברזל, קיבל השיר משמעות נוספת, בפרט בשל הטרגדיה המשפחתית שעברה על עטרי עצמה. במהלך הטבח בכפר עזה ב-7 באוקטובר 2023 במסגרת טבח שבעה באוקטובר הסתגרו שי-לי ובעלה יהב וינר עם בתם בת החודש בביתם שבכפר עזה. בזמן שמחבלים ניסו לפרוץ את חלון הממ"ד שהתחבאו בו, הדף יהב את המחבל בעוד שי-לי ברחה עם בתם. שלושה ימים מאוחר יותר קיבלה עטרי את הבשורה כי בעלה נרצח.
במסגרת ההכנות לטקס שנועד לציין את יום השנה לטבח ותחילת המלחמה, יפתח קרזנר התבקש בידי הבמאי רן צחור להוסיף בית חדש לשיר שיתייחס לאחד האירועים הקשים במלחמה, פגיעת הרקטה במג'דל שמס. הבית מתייחס להרג הילדים בזמן ששיחקו במגרש כדורגל. במהלך הערב ביצעו ילדי עוטף עזה את השיר, ואת הקטע שנוסף שרה לונא רבאח, שארבעה מחבריה נספו בפגיעת הרקטה.
ביצועים

השיר בוצע לראשונה על ידי הזמרת שי-לי עטרי ונכלל באלבום הבכורה שלה. גרסאות נוספות לשיר בוצעו גם על ידי לי בירן, שי הראל ובהמשך על ידי להקות צבאיות.
מאז פרסומו לראשונה, השיר הפך למזוהה עם יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל. הוא מושמע רבות בערבי שירי לוחמים וטקסים ממלכתיים, ומקושר לזיכרון הנופלים במערכות ישראל האחרונות.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 16 |  |
הערות שוליים

↑  שי לי עטרי אצלנו בגן, באתר yosmusic.com, ‏2014-07-28
↑  "הוא קפא בזמן ואני המשכתי להתבגר": האובדן האישי מאחורי "אצלנו בגן", ראיון עם יפתח קרזנר בגלי צה"ל
↑  רן בוקר, הזמרת שי-לי עטרי: "שיה בת החודש לא אכלה 27 שעות. בכל בכי שלה מחבלים ירו לעברנו", באתר ynet, 9 באוקטובר 2023
↑  תום נחום, מזעזע: קיבלה את ההודעה על מות בעלה מול המצלמות, באתר אייס, 11 באוקטובר 2023
↑  עמית אטיאס, ‏"היו לי דמעות, ידעתי שאני שרה למען ילדי מג'דל שמס", באתר ‏מאקו‏, 7 באוקטובר 2024
↑   שי לי עטרי - אצלנו בגן, סרטון בערוץ "Ifty Kerzner יפתי קרזנר", באתר יוטיוב (אורך: 03:07)
↑   ונתנה תוקף / אצלינו בגן - שי אברמסון ולי בירן - שירים לזכרם 2021, סרטון בערוץ "Shai Abramson - Official Channel", באתר יוטיוב (אורך: 04:53)
↑   שי הראל | טקס יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, תל אביב - 2017, סרטון בערוץ "ShyHarelOfficial", באתר יוטיוב (אורך: 03:07)
↑  המצעד השבועי של מדיה פורסט, באתר מדיה פורסט, יש לבחור בשנת "2024", ובשבוע ה-20
יהדות רפורמית

.
| --- | --- |

פנים בית הכנסת עמנו-אל שבניו יורק, בית-הכנסת הרפורמי הגדול בעולם
 שורשים, סיווג והנהגה
 דת:  יהדות
 זרם:  יהדות רפורמית
 תאריך ייסוד:  המאה ה־19 
 תאולוגיה, טקסטים וטקסים
 מוטו:  תיקון עולם 
 
היהדות הרפורמית (מכונה גם יהדות מתקדמת, יהדות ליברלית, יהדות פרוגרסיבית; באנגלית: Reform Judaism, Liberal Judaism, Progressive Judaism) היא אחת משלושה זרמים גדולים הקיימים כיום ביהדות, הדוגל בהשתנותה המתמדת, במרכזיות ערכי המוסר שבה לעומת היבטיה הטקסיים, ובאמונה בהתגלות מתמשכת של רצון האלוהים בעולם, שאינה ממוקדת במעמד הר סיני. עמדות אלו מבדילות אותם משני הזרמים הגדולים האחרים, האורתודוקסים והקונסרבטיבים.
השם "רפורמים" רווח בעיקר בארצות הברית; במרבית אירופה מוכרים האוחזים בהשקפה דומה כ"יהדות ליברלית", ואילו התנועה במדינת ישראל נקראת "יהדות מתקדמת". הארגון הבינלאומי המאחד אותם, כמו גם את הזרם הרקונסטרוקטיבי הקטן המחזיק בהשקפה דתית אחרת, נקרא "האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת", וארגון הקהילות בישראל נקרא "התנועה הרפורמית - יהדות מתקדמת בישראל".
הגדרות

הפלורליזם המובנה והחשיבות המכרעת שהיא מייחסת לבחירה האישית מקשים על הגדרה פשטנית של היהדות הרפורמית. ענפיה כולם רואים את המורשת היהודית כפרי תהליך התפתחות מתמיד לאורך ההיסטוריה. הם מאפשרים ואף מחייבים שינויים נוספים, ודוחים כל מערך קבוע של אמונות, חוקים או טקסים. הגדרה חד-משמעית נעשתה מורכבת במיוחד בעיקר מאז שנות השבעים, כשהתנועה בארצות הברית עברה למדיניות "אוהל גדול" (Big Tent) שביכרה קבלה של ציבור רחב ככל האפשר על נחרצות רעיונית. הלך רוח זה חפף בערך למעבר מ"רפורמה קלאסית" ל"יהדות הרפורמית החדשה" או "נאו-רפורמה" בכל העולם. בעוד שהתקופות המוקדמת וה"קלאסית" בתולדות הזרם התאפיינו בהתרחקות מהמסורות המקובלות ובהשמטה או שינוי של פרטים רבים, ה"חדשה" ניחנה בניסיון להכליל את חלקם מחדש במסגרת העקרונית שגובשה קודם. לתמורה זו לא נלווה גיבוש של השקפה מקיפה חדשה או זניחת הקיימת, אלא בעיקר בעמימות רעיונית. ההנהגה נמנעה מלקדם קו אחיד, והניחה למגוון עמדות להשתרר.
תאולוגיה > אלוהים

ביחס לבורא, הוגים רפורמים דבקו תמיד בגישה תאיסטית ובקיומו של אל פרסונלי. עיקרים אלה בוטאו בכל ההצהרות הרשמיות, בימי התגבשות התנועה בגרמניה של אמצע המאה ה-19 ובמסמכים כמו מצע פיטסבורג מ-1885, שציין את ”האל האחד... כפי שנלמד בכתבי הקודש...” שבחר בעם ישראל להיות לו ממלכת כהנים. במאה ה-20 היה מיעוט של קובעי-השקפה שדגל בהומניזם דתי, ובשוליים נשמעה אף תמיכה בהומניזם חילוני. עמדות אלה נדחו על ידי התנועה ולא נכללו מעולם במצעים הרשמיים. אף החלטות ועידת סן פרנסיסקו מ-1976, שנוסחו בתקופה של קיטוב חריף, ציינו במפורש את ”חיוב האמונה באלוהים... נסיונות זמננו הקשו על חלק להחזיק באמונה יציבה או הבנה. למרות זאת, נשענים חיינו על מציאות האל.” הכרזת העקרונות האחרונה של האיחוד ליהדות רפורמית בצפון אמריקה, שנערכה בפיטסבורג ב-1999, חייבה אף היא את "מציאות ואחדות הבורא." כך גם רשימת העיקרים של היהדות הליברלית הבריטית מ-1992, שהצהירה על אמונה ב"אל אחד ויחיד, טרנסצנדטי ואימננטי, בורא ומקיים."
תאולוגיה > התגלות

היסוד המרכזי של התפיסה הרפורמית הוא אמונה בהתגלות מתמדת של רצון האלוהים בעולם, שאינה מוגבלת למעמד הר סיני. לפי הבנה זו, התורה, דברי הנביאים וכל כתבי הקודש חוברו בידי בני אדם שרוח האל אמנם שרתה עליהם אך הוא מעולם לא הכתיב להם במפורש את רצונו. הטקסט משקף את חוויית ההתגלות אך גם את המגבלות והמאוויים של הסופרים ואת רוח זמנם. עם ישראל כולו חולק את אותה היכולת ומסוגל להגיע לתובנות חדשות של האלוהי, ועל כן ניתן וצריך לחדש את הדת, לאו דווקא מתוך הסתמכות על תקדימי העבר. הבנה זו (ששותפות לה גם דתות ליברליות אחרות, בעיקר כנסיות פרוטסטנטית מסוימות) נוסחה ביהדות הרפורמית בעיקר על ידי הרב אברהם גייגר, הנחשב לאביו המייסד של הזרם. במקביל לעיסוק בחקר התלמוד וביקורת המקרא, ראו הוא ועמיתיו את הכתבים כמשקפים תמורות היסטוריות ומאבקים בין סיעות. כתחליף לאמונה במסורת רציפה עד מתן תורה, פיתח גייגר את רעיון הגילוי המתחולל ללא הרף מאז ראשית הזמן. כך נוצר בסיס לעריכת התמורות הרצויות, כמו גם להתמודדות וקבלה של ממצאי הביקורת בתוך הדת כך שלא יערערו כליל את האמונה בהתגלות אלוהית.
במקורה, בתקופה המוקדמת וה"קלאסית", מושג הגילוי המתמיד שאב רבות מהפילוסופים של האידיאליזם הגרמני, בעיקר קאנט והגל; רצון הבורא נתפס כמתבטא בהתקדמות המוסרית של האנושות, הצועדת לקראת הבנה מלאה שלו. ראייה רציונלית זו הותירה מרווח מועט בין השכל להשפעה האלוהית, וכמעט וזיהתה ביניהם. גייגר ותלמידו קאופמן קוהלר כתבו על ה"גניוס" או "הבּוֹנְנוּת" המיוחדת של עם ישראל, וקלוד מונטיפיורי הרחיק עוד ותיאר "השראה" בלבד, לה ייחס חשיבות בשל תוכנה החיובי, בלי משים למקורה. המשותף לכל התפיסות הללו היה הקביעה שלכל דור הבנה דתית עדיפה על דורות העבר, ומשכך רצוי ואף מתחייב לחרוג ולשנות מהמוסכמות שאלו קבעו לטובת השגות חדשות.
סביב מחצית המאה ה-20, במיוחד לנוכח הצל הכבד שהטילה מלחמת העולם השנייה על הביטחון בהשתפרות המין האנושי, ננטשה התפיסה הרציונליסטית והאופטימית. ה"נאו-רפורמה" החליפה אותה בעיקר באקזיסטנציאליזם הדתי של פרנץ רוזנצווייג, מרטין בובר, הנשען על הבנה צנועה וקודרת יותר של העולם ועל מערכת יחסים מתמדת, שברירית עם הבורא, המתגלמת בפרטים קטנים ובמגע בין בני אדם. במקום הרעיון של תבונה מצטברת, כשכל דור עולה על קודמו, רוזנצווייג ודומיו גרסו כי להתגלות אין שום תוכן ומסר מלבדה עצמה – בני כל דור חווים אותה ומעבדים אותה בהבנתם הסובייקטיבית, שאינה מבטיחה שום אמת. גישה ענוותנית זו כיבדה יותר את העבר, אך גם מוביליה קבעו כי בשל טבעה המוגבל והמקוטע של ההבנה, לא ניתן לגזור ממנה שום "הצהרות סופיות" ובלתי-משתנות לגבי דרישות האל. לכן, הנאו-רפורמה דבקה במסקנת הרפורמה הקלאסית, לפיה ההבנה אינה יכולה להוות בסיס למערכת חוקים מחייבת כלשהי. התאולוג הרפורמי הבכיר ביותר לאחר מלחמת העולם השנייה, יחיאל (יוג'ין) בורוביץ, שלל נחרצות את הרציונליזם ה"קלאסי", וניסח את המגע עם הבורא במושגים פוסט-מודרניים, כשהוא מעגן אותו באורח החיים היומיומי ובהתמודדות האנושית. במקביל, הדגיש כי אין הדבר סותר כלל אמונה בהתגלות רציפה הנחווית על ידי כל אדם.
תאולוגיה > בחירה

העמדה של היהדות הרפורמית כלפי בחירת עם ישראל הייתה מורכבת. היא קמה גם מתוך התנגדות לגישות אוניברסליסטיות קיצוניות, כמו דאיזם, שחזו כי כל הדתות יתאחדו, והוסיפה במהלך השנים להיאבק באידאולוגיות אחרות (כמו התנועה האתית של פליקס אדלר) שקראו לוותר על הייחוד היהודי. מאידך, דחו ראשיה גם את מה שתפסו כפרטיקולריזם מוגזם: התבדלות יתרה, מבנה קהילתי סגור וגילויי עוינות בתפילה כלפי הנכרים.
בהתאם לכך, הדרך שנבחרה על ידי ההוגים המרכזיים – כבכל נושא, היו שהעדיפו גישות קיצוניות יותר, לשני הצדדים – הייתה הדגשת היסודות האוניברסליים בתוך המורשת הדתית (גם כאן, נשענו רבות על הנביאים) ולצדם ההיבטים המוסריים של הייחוד, בנפרד מאלה הגשמיים שנחשבו "נחותים" יותר. גייגר, נאמן לשיטתו ככלל, פעל לזקק את מה שהגדיר כמהות הרוחנית מתוך אזכורי בחירת העם בתפילה ובספרות הרבנית. משמעויות שתפס כגשמיות טושטשו או נמחקו כליל. אך הוא ועמיתיו אחזו בתוקף בכך שישראל הוא בחיר האל, קיים מכוח התערבות הבורא ונושא את שליחותו, גם אם במובן מרוכך ואוניברסלי יותר משהיה מקובל בעבר. איינהורן, המנסח החשוב ביותר של רעיון הבחירה הרפורמי, הדגיש מאוד את מעמד היהודים כ"ממלכת כהנים וגוי קדוש" בקרב כל העמים, החייב לשמר את ייחודו כדי למלא את משימתו. שליחותו, לפי איינהורן ושותפיו לדרך, הייתה להפיץ את האמונה באל אחד ואת המוסר והצדק בעולם, או "מונותאיזם אתי" כפי שהיה מקובל לכנות זאת. "קלאסיקנים" מאוחרים יותר חלקו גישה זו, ואף מונטיפיורי הקיצוני החשיב מאוד את מושג העם הנבחר.
ה"נאו-רפורמה" התקשתה עם התפיסה ה"קלאסית" של העניין בשני היבטים. מחד, רבים לא יכלו להאמין עוד במושג של בורא הבוחר לו עם; ומאידך, האופי האוניברסלי שהגביל את הזהות המשותפת לתחום הדת והרוח ועיגן אותה אך ורק בתאולוגיה הכביד אף הוא. רוב הציבור היהודי כבר חשב על עצמו כאומה רגילה ככל האומות או קבוצה אתנית-גזעית, וביכר לבטא זאת גם בחיי הדת. ההנהגה הסכימה שהדגש האוניברסליסטי החליש את הזיקה ההדדית בין היהודים עצמם. טקסים וסממנים רבים שנחשבו פרימיטיביים בתקופה ה"קלאסית" ובוטלו, נתווספו שוב בין היתר כאמצעי לבטא זהות פרטיקולרית. מימי הרב שמואל שלמה קוהון (ראש הפקולטה לתאולוגיה בהיברו יוניון קולג' באמריקה מ-1923 ועד 1956) והלאה, התמודדה ההנהגה הרוחנית עם הידיעה שרוב הקהל חש השתייכות אתנית או לאומית ליהדות ולא מקבל את מושג הבחירה האלוהית, ואף על פי כן היא דבקה באמונה שעם ישראל קיים רק מתוקפה וביטאה זאת בהצהרות הרשמיות.
תאולוגיה > משיחיות והעולם הבא

הרפורמה אחזה גם בפרשנות חדשה של המשיחיות המסורתית – למעשה, הייתה זו התפיסה הרפורמית הראשונה שנוסחה בבירור. הציפייה למשיח שיחדש את עבודת הקרבנות בבית המקדש ויקבץ את ישראל לציון נשללה על כל מרכיביה. היא הוחלפה באמונה בכך שבפעולתו להפצת מונותאיזם אתי וצדק מגשים העם את יעודו ומקרב את בואו של עידן משיחי עולמי, בו ישררו שלווה והרמוניה בין כל בני האדם. איינהורן, ממפתחיה וחסיד קיצוני של גישה זו, ראה בישראל כולו כ"עם המשיחי" במקום המשיח הפרסונלי. הוא אף התקין תפילות לתשעה באב שבהן הוקדש מקום לאבלות על החורבן אך כללו בעיקרן הודאה ושמחה על היציאה לגלות בין האומות, ומילוי הייעוד להפיץ ביניהן דעת אלוהים. למרות המכה שספג הביטחון באדם במאה העשרים, ועל אף שה"נאו-רפורמה" דבקה בגישה אופטימית פחות, המשיחיות האוניברסלית נותרה על כנה כיסוד חשוב.
בנוסף, וכחלק מאותה נטייה לנפות חלקים שנחשבו כלא-רציונליים או אמונות תפלות, נדחתה האמונה בתחיית המתים לעתיד לבוא, שגונתה הן כבלתי הולמת והן כייבוא מאוחר מהדת הזורואסטרית. מאותן סיבות, פרשנויות מרחיבות למושג השכר ועונש בעולם הבא נשללו לטובת תפיסה מינימליסטית: נשמת הצדיקים תדע שלווה לאחר המוות ובהנגדה, יחוו הרשעים חיבוטים וייסורי מצפון נצחיים. מבין כל האמונות הנוגעות לחיים שלאחר המוות, נותרה ברפורמה רק זו בהישארות הנפש, אותה ראו אבות הזרם כרעיון נאצל ורציונלי. כיום, הרוב הגדול של ההוגים הרפורמים עדיין אוחז בכך, אם כי לא כולם: כך, לדוגמה, בחר האיחוד ליהדות רפורמית באמריקה להשתמש בניסוח העמום "הרוח שבתוכנו היא נצחית" במצעו מ-1999. ב-42 העיקרים של הליברלים הבריטיים לא הוזכר הנושא כלל. מושג אחר שנשלל בטיעון שהוא השפעה זורואסטרית ופרימיטיבי היה האמונה במלאכים, שדים וכיוצא בזה.
פרקטיקה > נוסח התפילה

התחום הראשון בו התבטאה הרפורמה, לפני כל שדה פעילות אחר, הייתה עריכת הסידור מחדש. מראשיתה, שאפו מנהיגיה להתאים את הטקסט עם מה שקהלם אכן האמין בו, עם רגישויותיו המודרניות וצרכיו ועם רעיונות תנועתם. הרב יעקב יוסף פטוחובסקי, שחקר רבות את נוסחאות התפילה בזרם, מנה שורת עיקרים שהנחו את הגישה הרפורמית לאורך תולדותיה. אלה כללו את קיצור התפילה באמצעים שונים לנוחות הציבור: החזרות הושמטו, חלקים אחרים (כגון פיוטים) בוטלו, ואומץ אפילו מנהג ארץ ישראל העתיק לקרוא את התורה במשך שלוש שנים, בפרשיות קצרות יותר; הוספת פרקים רבים בלשון החברה הסובבת, כגון גרמנית או אנגלית, בין כתרגום בנוסף לטקסט הישן או לחלוטין במקומו, כדי שהמתפללים יוכלו להתקשר טוב יותר למילים מובנות; ריכוך הרעיון של בחירת עם ישראל וייחודו באמצעות ניסוחים מתונים יותר (כמו מחיקת הקטע "שֶׁלֹּא עָשָׂנוּ כְּגוֹיֵי הָאֲרָצוֹת..." בעלינו לשבח והחלפתו ב"שנגלה לאבותינו והודיעם את רצונו" בסידורים גרמניים רבים, או החלפת ברכת המינים המקללת את הנוצרים בתחינות להיעלמות הרשע בעולם בכלל); מחיקת התחינות לבוא המשיח, חידוש הקרבנות ושיבת ציון והחלפתם ברעיון העידן המשיחי; מחיקת קטעים המתייחסים לתחיית המתים והחלפתם במושג הישארות הנפש בלבד, ומחיקת אזכורי המלאכים; ותיקון תפילות חדשות.
הרפורמה המוקדמת באירופה, שנצרכה לרוב לתפקד כמגמה בתוך קהילות מאוחדות יותר מאשר כתנועה עצמאית, נדרשה למתינות רבה בנושא (כמו בכל היתר) מחשש לעורר התנגדות יתרה מצד השמרנים. ההשמטות נערכו בזהירות ולעיתים קרובות התבטאו השינויים רק בטקסט בלשון המדינה, כשקטעים שנויים במחלוקת בעברית נותרים כשהיו, אם כי תכופות בגופן קטן או כפרק לבחירת המתפלל ולא כחלק מהנוסח הנקרא על ידי הש"ץ. בתקופה ה"קלאסית" בארצות הברית או בזרם הליברלי בבריטניה לא היו מגבלות כאלה: הסידור קוצר ונערך באופן גורף, אחוז גדול מהטקסט הוחלף לאנגלית ורעיונות שנראו למחברים בעייתיים הוצאו כליל.
ה"נאו-רפורמה" מאופיינת בהענקת חשיבות רבה יותר למסורת ולמורשת ובהפחתת הדגש על הצורך להתאים בין התפילה לאמונה ולהשקפה הנוכחיות, כמו גם בקירוב ופתיחות כלפי ציבורים רחבים. מאמצע המאה ה-20 הושבו לסידורים השפה העברית והטקסטים הישנים במינון הולך וגדל, והשתקף בהם הגיוון המתעצם בתוך התנועה, כולל ברעיונות שלאו דווקא היו מקובלים לחלוטין על ראשיה. לעיתים נכללו באותם סידורים נוסחאות שונות שכל קהילה יכלה לבחור אחד מתוכם לפי העדפתה. כך הושבו הברכות על טלית ותפילין, ובמהדורת "משכן תפילה" מ-2007 הוחזרה אפילו ברכת גבורות המלאה בנוסח אחד; ועדת המחברים הבהירה כי אין הדבר נובע מאימוץ מחדש של האמונה בתחיית המתים, אלא אך ורק בהוקרה למורשת העבר. מן העבר השני, נכלל באחת מעשר הנוסחאות ב"שערי תפילה" מ-1975 קטע בו התרגום האנגלי למילה העברית "אלוהים" היה "הנצחי" (the Eternal One). המונח בוקר קשות על ידי רבים בזרם והתפרש כנסיגה מתאיזם לכיוון הומניזם דתי.
פרקטיקה > אורח חיים והתנהלות

בשלביה המוקדמים, היהדות הרפורמית התאפיינה בהתרחקות מהמסורת המקובלת ובביטול טקסים ומחויבויות שונים. ועידת הרבנים בברסלאו ביטלה ב-1846 את יום טוב שני של גלויות; שנה קודם לכן החלה הקהילה הרפורמית הקטנה והנבדלת בברלין לערוך תפילות בלי טלית וכיסויי ראש, וללא תקיעת שופר בימים הנוראים. כמו כן, תפילות השבת נערכו (בתחילה גם, ואחר כך רק) בימי ראשון, יום המנוחה של הסביבה הנכרית שהיה מועד החופש היחיד. בתקופה ה"קלאסית" באמריקה חיקו קהילות רבות את דוגמת ברלין, עם מינימליזם טקסי ותפילות בימי ראשון; הרב קאופמן קוהלר אף הציע להעביר את השבת באופן מלא לראשון, אך לבסוף נסוג מכך. הצורך בגט בוטל והוכרו גירושין אזרחיים, ב-1869 בארצות הברית ורק ב-1912 בגרמניה. ב-1890 נקבע באמריקה שאין עוד צורך בברית מילה או טבילה לגרים. דיני הנישואין, טומאה וטהרה ונידה בכלל זה, כשרות, חובות וזכויות הכהנים וכיוצא בזה היו מושא להתעלמות או בוטלו לחלוטין, מגמה שבוטאה בחדות במצע פיטסבורג מ-1885: ”בימינו אנו מקבלים כמחייבים רק את החוקים הנוגעים למוסר, ושומרים אך טקסים שמקדשים ומרוממים את חיינו”. גם הקווים המנחים של האיחוד ליהדות ליברלית בגרמניה מ-1912 וכתביו של קלוד מונטיפיורי קידמו עמדה דומה לגבי הפן המעשי של הדת.
בתקופת ה"נאו-רפורמה", הטקסים הדתיים ופעולות קונקרטיות הנגזרות מהם חזרו לעורר את עניינו של הציבור והממסד כאחד. ההוויי המינימליסטי והסטרילי הקודם היה מושא לביקורת על כך שהביא לאדישות ולא סיפק אפיקים להביע הזדהות מעשית, כמו גם על נטישת מסורת המשפחה והקהילה. פרטים טקסיים רבים שנזנחו כליל בעבר זכו לתחייה, לעיתים קרובות לאחר שתפקידם פורש מחדש והם עצמם עוצבו באופן שונה והולם להשקפת הציבור: הם אומצו כעניין של בחירה אישית ולא כחלק ממערכת מחייבת. ב-1979 המליצה בתוקף הוועידה המרכזית של הרבנים בארצות הברית על ברית מילה (ולחלופין, הטפת דם ברית) וטבילה לגרים: ”אף כי בהחלט איננו אוסרים על רבנים לקבל גרים בלי מילה וטבילה, ראוי שהדבר יישמר למקרים מיוחדים... השבת הריטואלים המסורתיים הקשורים בגיור משקפים את דעתנו שזה מהווה לא רק עניין של תמורה רוחנית אישית אלא גם של כניסה טקסית לעם היהודי, תוך הזדהות עם ההיסטוריה והמסורות שלו.” גישה דומה עמדה בבסיס היחס החיובי המחודש לריטואלים ולסממנים אחרים. תפילין, טליתות, כיסויי ראש, שופרות ושאר פריטים שנזנחו או אפילו נאסרו בעבר הפכו לפופולריים מאוד; טבילה במקווה ושמירת נידה סלקטיבית קודמו כעניין של העצמה אישית לנשים ובתי כנסת רבים למדי בנו מקוואות. גם מושגים של כשרות נכנסו מחדש, לרוב תוך שילובם במושגים של יחס אתי לבעלי חיים, הגנת הסביבה ועוד. הזרם עודנו מתאפיין בציבור שפעיל פחות בחיי הדת ביחס לקבוצות העיקריות האחרות: כך, לדוגמה, רק 34% מהחברים הרשומים בבתי כנסת הרפורמים בארצות הברית, ואך 17% מכלל המצהירים על עצמם כרפורמים, דיווחו שהם משתתפים בתפילה לפחות פעם בחודש. תוצאות דומות נרשמו במדדים אחרים.
היחס המבטל כלפי ריטואלים חיצוניים במשנת התנועה לא יכול היה להתבטא תמיד במלואו. כבתחומים אחרים, בסביבות עם גורמים שמרניים חזקים נאלצה הרפורמה להפגין מתינות יחסית. כך לדוגמה קהילות ליברליות בגרמניה שמרו במידה רבה על סטנדרטים של כשרות באירועים ציבוריים. התנהלות דומה אפיינה תמיד את התנועה ליהדות רפורמית בבריטניה (אך לא את הליברלים שם), ששאפה למשוך חברים חדשים מהרוב המשתייך לק"ק כנסת ישראל האורתודוקסי, ובמידה ניכרת גם את התנועה ליהדות מתקדמת בישראל.