היסטוריה צבאית של איטליה
רומא > מבנה הצבא הרומי

מבנה הצבא של רומא הקדומה בשנת 500 לפנה"ס, היה, כמו הצבאות של שאר ערי המדינה של אותה תקופה, שהושפעו מהתרבות היוונית, מיליציה של אזרחים שיישמה טקטיקות של שימוש בהופליטים. היה זה צבא קטן (גודל אוכלוסיית הגברים החופשיים בגיל גיוס היה כ-9,000 איש), מאורגן בחמישה מעמדות, באופן מקביל לחמשת המעמדות של אספות העם, שמתוך שלושה מתוכם באו ההופליטים ומתוך השניים האחרים באו חיילי חיל הרגלים הקל. הצבא הרומי הקדום היה מוגבל מבחינה טקטית ועמידתו בתקופה זו הייתה בעיקר הגנתית. עם תחילת המאה השלישית לפני הספירה נטשו הרומאים את מבנה ההופליטים לטובת מערכת גמישה יותר שבה קבוצות קטנות של 120 (ובמקרים מסוימים 60) איש נקראו מניפלים (Maniple) שיכלו לתמרן באופן עצמאי בשדה הקרב. שלושים מניפלים, מסודרים בשלוש שורות, עם יחידות סיוע, היוו את הלגיון, שמנה בסך הכול 4,000–5,000 איש. הלגיון של תקופת הרפובליקה המוקדמת כלל חמישה חלקים, כשכל אחד מהם היה מצויד באופן שונה והיה לו מקום אחר במבנה הכוחות: שלוש השורות של חיל הרגלים הכבד של המניפלים (ההאסטאטים, הפרינקיפים (principes) והטריארי), כוח חיל רגלים קל (וליטים) והפרשים (מעמד הפרשים). במבנה הכוח החדש הזה הושם הדגש על גישה התקפית יותר כלפי ערי המדינה הסמוכות.
בסדר הכוח המלא שלהם, הלגיונות של הרפובליקה המוקדמת כללו 3,600–4,800 אנשי חיל רגלים כבד, כמה מאות אנשי חיל רגלים קל וכמה מאות פרשים ובסך הכול מנה הלגיון 4000–5000 איש. הלגיונות היו לעיתים בחסר משמעותי מבחינת כוח האדם שלהם עקב קשיי גיוס ולאחר תקופה של פעילות רצופה שגרמה לתאונות, אבדות בקרב, מחלות ועריקות. במהלך מלחמת האזרחים, הלגיונות של פומפיוס היו במצבה מלאה מאחר שגויסו לפני פרוץ המלחמה ואילו הלגיונות של יוליוס קיסר היו במצבה חסרה לאחר פעילות ממושכת בגאליה. דפוס זה היה בתוקף גם לגבי חילות העזר.
עד לתקופת הרפובליקה המאוחרת, הלגיונר הטיפוסי היה איכר, אזרח בעל רכוש מהאזורים החקלאיים (Adsidui) שגויס לצורך מסע מלחמה מסוים (לרוב לתקופה של שנה) ושרכש את ציוד הלחימה שלו בעצמו ובמקרה של הפרשים, גם את סוסו. קיימת דעה שעד לשנת 200 לפנה"ס, האיכר הממוצע (ששרד), הספיק להילחם בשש או שבע מלחמות. עבדים, עבדים משוחררים ותושבי הערים לא שרתו בצבא אלא במקרי חרום מיוחדים. לאחר שנת 200 לפני הספירה המצב הכלכלי באזורים החקלאיים התדרדר והיה צורך בכוח עבודה נוסף וכתוצאה מכך הקריטריון של בעלות על רכוש כתנאי לגיוס איבד מחשיבותו. החל מתקופתו של גאיוס מריוס בשנת 107 לפנה"ס, אזרחים נטולי רכוש וחלק מתושבי הערים (פרולטריון), גויסו וסופק להם ציוד הלחימה, אף על פי שרוב חיילי הלגיונות המשיכו להגיע מהאזורים הכפריים. תקופות השירות בצבא נעשו ממושכות ורצופות, עד עשרים שנה על פי הצורך אף על פי שיש חוקרים הטוענים שתקופת שירות של 6–7 שנים הייתה שכיחה יותר. החל מהמאה השלישית לפני הספירה, שולם ללגיונרים שכר (stipendium), הם יכלו לקחת חלק בשלל המלחמה והחל מימיו של מריוס, הוענקו להם חלקות אדמה כמענק פרישה. הפרשים והרגלים הקלים שסופחו ללגיונות, גויסו בדרך כלל מקרב האוכלוסייה של האזורים שבהם הלגיונות פעלו. קיסר הקים את הלגיון החמישי אלודאי שחייליו לא היו אזרחים רומאים אלא גאלים שלחמו איתו במסעות המלחמה שלו בגאליה. בתקופתו של אוגוסטוס קיסר, האידיאל של החייל-אזרח נזנח והלגיונות נעשו כולם מורכבים מחיילים מקצועיים. ללגיונרים שולם שכר שנתי של 900 ססטרטיוס ובפרישתם שולם להם מענק של 12,000 ססטרטיוס. בסיומה של מלחמת האזרחים, ארגן אוגוסטוס מחדש את הצבא הרומי, שחרר חיילים ופירק לגיונות. הוא הותיר 28 לגיונות, שפוזרו בכל הפרובינציות של האימפריה. בתקופת הפרינקיפאט, המבנה הטקטי של הצבא המשיך להתפתח. חילות העזר המשיכו להיות גופים עצמאיים והלגיונרים פעלו לעיתים קרובות ביחידות קטנות ולא במסגרת לגיון מלא. סוג חדש של יחידה צבאית רב-תכליתית (cohortes equitatae), ששילבה פרשים ולגיונרים באותה יחידה צבאית, היה מוצב כחיל מצב והייתה יכולה להילחם ככוח עצמאי או יחד עם יחידות דומות לה שהתאגדו לכוח צבאי בסדר גודל של לגיון. התפתחותה של הגמישות הארגונית במשך הזמן עזרה להבטיח הצלחה ארוכת טווח של כוחות הצבא של רומא.
הקיסר גליאנוס שמלך בין השנים 253–268 לספירה החל בתהליך ארגון מחדש שיצר את המבנה הסופי של הצבא בתקופת האימפריה המאוחרת. כשהוא מחזיר כמה מהלגיונות מבסיסיהם באזורי הגבול, גליאנוס יצר את הכוחות הניידים (צבאות השדה, Comitatenses) והציב אותם במרחק מה מקווי החזית ככוח עתודה. הכוחות שהוצב על הגבולות (limitanei), ישבו בבסיסים קבועים והמשיכו להיות כוח קו ההגנה הראשון. היחידה הבסיסית של צבאות השדה הייתה הרגימנט, לגיונות או חיל עזר (auxilia) היו יחידות הבסיס של חיל הרגלים ויחידות הפרשים הבסיסיות נקראו vexellationes. רגימנט רגלים מנה 1,200 איש ורגימנט פרשים מנה 600 איש, אף על פי שקיים תיעוד על מספרים נמוכים יותר (800 איש לרגלים ו-400 לפרשים). רבים מהרגימנטים של הפרשים והרגלים פעלו בזוגות תחת פיקודו של קומיס (comes). בנוסף לכוחות הצבא הרומי, כללו צבאות השדה רגימנטים של "ברברים", שגויסו מתוך שבטים בעלי ברית והיו ידועים כפוידרטוס. בשנת 400 לספירה לערך, רגימנטים כאלה נעשו יחידות קבע של הצבא הרומי, ציודם, התשלום ששולם להם ושרשרת הפיקוד שלהם היו זהים לכל רגימנט בצבא הרומי. בנוסף לפוידרטוס גייסה האימפריה גם כוחות של ברברים שילחמו לצדם של הלגיונות כבעלי ברית מבלי שישתלבו בצבאות השדה.