יידיש
היסטוריה

במאות התשיעית והעשירית, לכל המאוחר, החלו היהודים להקים קהילות גדולות באימפריה הרומית הקדושה. יהודים מצרפת ומצפון איטליה התיישבו באלזס ובאזור חבל הריין, זנחו את הניב הצרפתי-יהודי והאיטלקי-יהודי וקיבלו את השפה הגרמנית העתיקה (המילים הארכאיות ביותר ביידיש, כמו "אָהְרְן/דאווענען", 'להתפלל', "בענטשען", 'לברך', ו"טשולנט", מקורן לפי ההשערה באותם ניבים רומאניים). בתהליך דומה לזה שבו התפתחו שפות יהודיות אחרות, סתגרנותה של הקהילה היהודית ועירוב מילים מלשון הקודש ומהניבים הקודמים, אפשרו היווצרות דיאלקט המיוחד לה ונבדל מזה בו השתמשו הנוצרים.
מימי הביניים המאוחרים, במאה ה-13, ועד ראשית תקופת ההשכלה, הייתה היודיש-דייטש שפת הדיבור העיקרית, ולעיתים קרובות היחידה, בקרב רוב יהודי אשכנז, ומשל כך בקרב רוב היהודים. בסביבות המאה ה-13 החלה הגירה למזרח אירופה, שבה דוברו שפות סלאביות. היידיש קיבלה שם סממנים של שפה נפרדת לחלוטין, במקום דיאלקט של הגרמנית כפי שנותרה במערב. באותה תקופה, קהילות בבוהמיה, מוראביה ופולין, שדיברו יהודית-סלאבית או "כנענית", אימצו בהדרגה את שפת האשכנזים. כך התחולל בידול בין שתי קבוצות ניבים – יידיש מזרחית שקיבלה השפעות מקומיות ויידיש מערבית שנשתיירה במרחב הלשוני הגרמאני.
עם הפיכתה של פולין למרכז יהודי גדול, גדל הפער בין הניבים המזרחיים למערביים. בקרב דוברי הראשונים שימשו עד המאה ה-19 פירושים ארכאיים לחומש ולסידור בשפת הכתב הישנה, המערבית, שנותרה כלשון ספרותית. 'עברי-טייטש' זו הלכה ונעשתה לא-מובנת למקומיים, אם כי הוסיפה לשמש בפירושים לספרות הדתית עד השואה. תנועת ההשכלה בגרמניה דחתה בנחרצות את הניב היהודי הבלול, או "הז'רגון", ורצתה להשתמש בעברית ובגרמנית "טהורות". סביב מתן האמנציפציה במערב אירופה, חלה ירידה חדה בשימוש ביידיש במערב, כמעט עד כדי הכחדה, אף שהשפעות ומילים ייחודיות נותרו עד שלב מאוחר מאוד באזורים מבודדים בשווייץ ובוואריה. רק בהונגריה נותרו כיסים שהוסיפו להשתמש ביידיש מערבית במידה ניכרת יחסית.
הדיאלקטים המזרחיים שרדו ואף שגשגו, שכן רוב דובריהם התגוררו באזורים כפריים בתחום המושב, פולין הקונגרסאית וגליציה, הרחק מהערים. בתנאים כאלה, הדרישה לצריכת תרבות לא יכלה להיענות על ידי ספרות ועיתונות בלשונות העמים; היעדר חינוך ממשלתי בקנה-מידה מספק מנע מהניב היהודי להיכחד ומדובריו לאמץ שפות חדשות. בהמשך, תנועות פוליטיות (בעיקר סוציאליסטיות) שביקשו להפיץ את מסרן בקרב ההמונים נאלצו גם הן לפנות לשימוש בו.
הראשון שביקש להעניק ללשון היהודית מעמד של שפה בפני עצמה היה יהושע מרדכי ליפשיץ, אבי הלקסיקוגרפיה היידית. הוא היה אף חלוץ השימוש השיטתי בשם 'יידיש' (אחד מבין רבים עד אז, לצד "עברי-טייטש", "לשון אשכנז", "יודיש-דייטש" וכולי) שהפך בידיו לכינוי לשפה התקנית שניסה ליצור על בסיס הניב היהודי בווהלין. אחרים המשיכו בדרכו. בסוף המאה ה-19 החלה פריחה תרבותית של ספרות, תיאטרון, עיתונות ועם המצאת הקולנוע, גם קולנוע יידיש. היצירה בשפה חבקה את כל גוני הקשת ביהדות מזרח אירופה ובקרב המהגרים שיצאו ממנה ליתר היבשת ומעבר לים. ב-1898, בעיירה מיר, פתח נח מישקובסקי את בית-הספר הראשון המתועד שהורה ביידיש (בניגוד לדיגלוסיה בתלמודי התורה, בהם שימש הניב העממי כעזר בלימוד לשון הקודש). ב-1908 הוכרזה היידיש בוועידת צ'רנוביץ כ"אחת השפות הלאומיות של העם", בניגוד לתביעת רבים מן היידישיסטים להצהיר עליה כ"שפה הלאומית היחידה". על אף ניסיונות בלשנים ואינטלקטואלים לתקנן שפה יידית אחידה, הדבר מעולם לא צלח. מערכת ההגאים והניב של יהדות ליטא אמנם נחשבו ליוקרתיים ביותר והתקבלו כפופולריים וכנחשבים בספרות, אך במקביל דווקא ההגייה הדרום-מזרחית בגבול אוקראינה-רומניה הייתה הנפוצה בתיאטרון (ולכן הנשמעת ביותר). הניב הנפוץ ביותר בקרב קהל הדוברים, אל מול שתיהן, היה הפולני.
בין מלחמות העולם קיבלה השפה הכרה רשמית במדינות שונות. בברית המועצות הייתה יידיש לשונו המוכרזת של הלאום היהודי הסובייטי בין המלחמות, וב-1928 הוקם האזור היהודי האוטונומי בבירוביג'ן, בו עודה משמשת כשפה רשמית. באותה תקופה ברית המועצות תמכה בהקמת איגודי עובדים דוברי יידיש, וסייעה במימון אלפי מועדוני יידיש ברחבי המדינה. בפולין, במדינות הבלטיות וברומניה הוקמו רשתות בתי-ספר כמו ציש"א, שלימדו רבבות ילדים ביידיש תקנית, בעוד שבברית המועצות ב-1930 1,100 בתי-ספר הורו בלשון. גם באמריקה התקיימה פעילות תרבותית וחינוכית ענפה בין המהגרים: ב-1935 פעלו בארצות הברית וקנדה 294 בתי-ספר בשפה. ב-1939 דיברו ביידיש כ-11 מיליון איש, כ-60% מיהודי העולם.
במקביל לעלייתה ממעמד של ניב עממי לשפה תקנית, כבר טרם השואה הייתה במגמת היחלשות מואצת לטובת הרוסית, האנגלית, הפולנית ואפילו העברית, עקב טמיעה לשונית נרחבת. לדוגמה, ב-1897 הכריזו 97% מיהודי רוסיה על היידיש כשפת אמם, ב-1926 עשו זאת רק 70.4% מיהודי ברית המועצות, ובמפקד 1939 ירד השיעור ל-39.7% בלבד. אפילו בפולין, עם האפליה הקשה ומיעוט ההגירה לערים ששימרו את היהודים כמיעוט אתני מובחן מאוד, רק 53% מתלמידי התיכון הצהירו על היידיש כשפת אם ב-1937. במחצית השנייה של המאה ה-20 חלה ירידה דרסטית בשימוש בשפה, לאחר השמדת מיליונים מדובריה בשואה, דיכוי והתבוללות היהודים הסובייטים תחת שלטון סטלין, האמריקניזציה של הדור השני למהגרים בארצות הברית, ומדיניות השפה הרשמית והלא-רשמית במדינת ישראל, שראתה ביידיש את אויבת העברית והציונות ושפה גלותית לא-רצויה. בטרם הנסיגה הבריטית, גדוד מגיני השפה ערך הפגנות אלימות נגד סרטים והופעות ביידיש. בישראל העצמאית אומצה בתחילה על ידי הצנזורה מדיניות שהתירה לאמנים אורחים להשתמש ביידיש בתנאי שיוסיפו קטעים בעברית, ושאפשרה למהגרים להופיע בשפה במשך שנה בלבד לאחר הגעתם. בשנות ה-60 וה-70 נרגע האקלים התרבותי וחדלה ההתנגדות האידאולוגית ליידיש, ונעשו אף מאמצים רשמיים לשמרה.
כיום יידיש מדוברת במידה כלשהי, לפי הערכות, בפי יותר ממיליון איש, רובם יהודים חרדים בעיקר חסידים. בישראל היו, נכון ל-1986, 215,000 דוברים. ב-2007, על פי נתונים ממשלתיים חלקיים, עמד מספר דוברי היידיש בארצות הברית על כ-160,000. באופן בלעדי למעשה, הגידול בדוברי השפה מתרחש בקרב חרדים בישראל, ארצות הברית ואירופה, כמעט אך ורק חלק מהחסידים ובני היישוב הישן. בקרב קבוצות אלו יידיש היא השפה המרכזית, ובבתי הספר לבנות מתקיימים בה הלימודים בלעדית. התפוצה של חרדים דוברי-יידיש, בייחוד מחסידויות דרומיות בהונגריה וגליציה, הפכה את הניבים שלהן לדומיננטיים לעומת הליטאיים שנחלשו מאוד. הדיאלקט היידי המשמש בחסידות סאטמר הוא כנראה המדובר ביותר בתחילת המאה ה-21.