stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טבח שאנגחאי
תוצאות ומשמעות

מיד אחרי הטבח 39 חברים בוועדה המרכזית של הקוומינטנג בווהאן, גינו בפומבי את צ'יאנג קאי שק כבוגד במטרות של המייסד סאן יאט-סן, בהם אלמנתו של המייסד, סונג צ'ינג-לינג. כתגובה ב־18 באפריל, צ'יאנג יצר ממשלה לאומנית חדשה בנאנג'ינג כדי להתחרות בממשלה הסובלנית לקומוניסטים בוושאן בשליטת וואנג ג'ינגוויי. הטיהורים הביאו לממשלת נאנג'ינג תמיכה מהצבא הלאומני, וכן ממעמד הסוחרים הסיני ואנשי עסקים זרים.
שתי הממשלות המתחרות של הקוומינטנג, הידועות בשם ״פיצול נינג-אן״ (נאנג'ינג, וו-אן), לא התקיימו לאורך זמן. במאי 1927 הותקפו שוב הקומוניסטים באזור ווהאן על ידי גנרלים לאומניים. ב־1 ביוני שלח סטלין מברק לקומוניסטים בווהאן, וקרא לגיוס צבא של פועלים ואיכרים. הדבר הפחיד את וואנג ג'ינגוויי, שהחליט לנטוש את הקומוניסטים ולחבור לצ'יאנג קאי שק.
יותר מ-10,000 קומוניסטים נעצרו והוצאו להורג בתוך 20 ימים באזורים שונים בסין. ברית המועצות ביטלה את שיתוף הפעולה שלה עם הקוומינטנג, בעוד וואנג, שחשש מנקמה כאוהד הקומוניסטים, נמלט לאירופה. ממשלת ווהאן הלאומנית התפרקה במהרה, והותירה את צ'יאנג כמנהיג הלגיטימי היחיד של הקוומינטנג. בשנים שלאחר אפריל 1927, 300,000 בני אדם נהרגו ברחבי סין בשלוש שנות לחימה נגד הקומוניסטים, כולל תינוקות ונשים שנמכרו לזנות.
התוצאות בצד הקומוניסטי היו שונות: צ'ן דוקסיו ויועציו הסובייטים, שקידמו את שיתוף הפעולה עם הקוומינטנג, איבדו את תפקידי ההנהגה שלהם. צ'ן הואשם אישית, נאלץ להתפטר מהנהגת המפלגה, אבל היא לא שינתה את מדיניותה באופן בסיסי. הקומוניסטים המשיכו לתכנן התקוממויות של פועלים ומהפכות באזורים העירוניים.
הקרבות הראשונים של מלחמת האזרחים הסינית שנמשכה עשר שנים, החלו עם התקוממות קומוניסטית חמושה בצ'אנגשו, שאנטו, נאנצ'אנג וגואנגג'ואו. במהלך ההתקוממות נאנצ'אנג בחודש אוגוסט, כוחות קומוניסטים בפיקודו של ז'ו דה הובסו ונמלטו מכוחות הקוומינטנג ונסוגו להרי ג'יאנגשי המערבי. בספטמבר הוביל מאו צה-טונג צבא איכרים קטן במה שקרוי "מרד הסתיו" במחוז חונאן. גם במהלך זה הם הובסו על ידי כוחות קוומינטנג והניצולים נסוגו לג'יאנגשי, ויצרו את המרכיבים הראשונים של מה שיהפוך ל"צבא השחרור של העם". כאשר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הסינית ברח משאנגחאי ב־1933, הקים מאו מחוזות סובייטיים מבוססי איכרים בג'יאנגשי והונאן, והפך את בסיס התמיכה של המפלגה הקומוניסטית מתמיכת הפרולטריון העירוני, לתמיכת האזורים הכפריים שבהם תתנהל מלחמת העם.
ביוני 1928 כבש הצבא הלאומני את עיר הבירה בבייג'ינג, מהלך שהוביל לאיחודה לכאורה של סין ולהכרה עולמית בקוומינטנג בראשות צ'יאנג קאי שק כממשלה החוקית של הרפובליקה.
הערות שוליים

↑  Wilbur, C. Martin (1983). The nationalist revolution in China, 1923–1928. Cambridge University Press.
↑  Wilbur, C. Martin (1983). The nationalist revolution in China, 1923–1928. Cambridge University Press., p. 170
↑  Wilbur, C. Martin (1983). The nationalist revolution in China, 1923–1928. Cambridge University Press., pp. 180-181
↑  Chang Kuo-t'ao, The rise of the Chinese Communist Party: 1928–1938, p. 581
↑  Elizabeth, J. Perry (April 11, 2003). "The Fate of Revolutionary Militias in China". Hobart and William Smith Colleges. Retrieved November 25, 2006.
↑  Chen Lifu, Columbia interviews, part 1, p. 29.
↑  Ryan, Tom (2016). Purnell, Ingrid; Plozza, Shivaun, eds. China Rising: The Revolutionary Experience. Collingwood: History Teachers' Association of Victoria. p. 77
↑  Chang, Jung; Halliday, Jon (2005). Mao, The Unknown Story. New York: Random House. ISBN 0-224-07126-2
↑  Jowett, Philip S. (2013). China's Wars. Rousing the Dragon 1894–1949. Oxford: Osprey Publishing, pp. 158-159
↑  Harrison, James Pinckney (1972). The Long March to Power — a History of the Chinese Communist Party, 1921-72. Macmillan. pp. 108–110
↑  Barnouin, Barbara and Yu Changgen. Zhou Enlai: A Political Life. Hong Kong: Chinese University of Hong Kong, 2006
↑  Patricia Stranahan (1994). "The Shanghai Labor Movement, 1927–1931". East Asian Working Paper Series on Language and Politics in Modern China. Archived from the original on October 24, 2006. Retrieved November 25, 2006.
צ'יאנג קאי שק, 1926
עצירים קומוניסטים מובלים על ידי כוחות הקוומינטנג, בטבח שאנגחאי, 1927
הוצאה להורג פומבית במהלך הטבח בשאנגחאי, 1927
וייק (אי)

הלאגונה של האי וייק
כניעת הכוחות היפניים באי - 4 בספטמבר 1945. אדמירל משנה שיגמאטסו סאקאיבארה הוא הקצין היפני בימין התמונה
האי וייק או אטול וייק (באנגלית: Wake Island או Wake Atoll) הוא אטול אלמוגים הנמצא באוקיינוס השקט.
האי וייק נמצא 2,300 ק"מ מערבית להונולולו ו-2,430 ק"מ מזרחית לגואם, והוא מהווה טריטוריה של ארצות הברית המנוהלת על ידי משרד הפנים של ארצות הברית.
הכניסה לאי מוגבלת ומנוהלת על ידי חיל האוויר של ארצות הברית.
גאוגרפיה

האי וייק הוא אטול המורכב ממספר איונים (האיונים וייק, וילקס ופיל) המקיפים לאגונה.
שטחו של האי וייק 7.4 קמ"ר ולו קו חוף באורך 19.3 ק"מ. אקלימו של האי טרופי והוא נפגע לעיתים מסופות טייפון. גובה הנקודה הגבוהה באי - 6 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה > גילוי האי

ב-20 באוקטובר 1568 גילה מגלה ארצות ספרדי - אלווארו דה מנדאניה דה ניירה את האי, וקרא לו "סן פרנסיסקו". בהמשך שונה שם האי לשמו של רב החובל סמיואל וייק שביקר באי בשנת 1796.
ב-20 בדצמבר 1840 הגיעה לאי משלחת בפיקוד צ'ארלס ווילקס מטעם ממשלת ארצות הברית ומיפתה את האי.
היסטוריה > טביעתה של הלייבל

האי זכה לתשומת לב בינלאומית לאחר שב-4 במרץ 1866, אוניית מפרשים מסוג בארק בת 650 טון, בשם "לייבל" מברמן בגרמניה, עלתה על שרטון על חופי האי, במהלך סופה, בדרכה מסן פרנסיסקו להונג קונג. בין הנוסעים הייתה זמרת האופרה הבינלאומית אנה בישוף, בעלה מרטין שולץ - יהלומן ידוע, וכן שלושה מזמרי האופרה האנגלית.
לאחר 21 ימים באי החליטו 30 הניצולים להפליג מהאי בסירה מסוג לונגבוט ובסירת הצלה, בניסיון להגיע לאי גואם שהיה אז בשליטת ספרד. סירת הלונגבוט, בה היו זמרת האופרה, בעלה והזמרים הגיעה לגואם ב-8 באפריל 1866. סירת ההצלה ובה רב החובל טבעה.
בספינה שעלתה על השרטון היו 1,000 בקבוקי כספית במשקל 34,500 ק"ג. בקבוקים אלה וכן מטבעות ואבני חן ששווים כ- 150,000 דולר אמריקאי נקברו באדמת האי. חמש משלחות חיפוש מצאו לאחר מכן חלקים ממטמון זה.
היסטוריה > השתלטות ארצות הברית על האי

האי וייק סופח לארצות הברית ב-17 בינואר 1899.
בשנת 1935 הוקם באי כפר בשם "פאאוויל" (פאן אמריקן איירליין ויל - עיר חברת התעופה פאן אמריקן) על ידי חברת התעופה פאן אמריקן, אשר שימש כתחנת ביניים בטיסות מארצות הברית לסין. הכפר היה היישוב הראשון באי, ונותר בשימוש עד למתקפה היפנית על האי.
היסטוריה > ההכנות למלחמת העולם

החל מינואר 1941 החזיק צי ארצות הברית בסיס על האטול, ובו 449 חיילים. מלבדם היו באי 1,221 אזרחים.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה > הקרב על האי וייק

ב-8 בדצמבר 1941 (יום המתקפה על פרל הארבור, אולם למעשה יום אחד מאוחר יותר, בשל היות האי בצדו השני של קו התאריך הבינלאומי), תקפו 16 מפציצים יפניים לטווח בינוני את האי וייק, והשמידו 8 מתוך 12 מטוסי ה-F4F ויילדקט שהיו בשדה התעופה באי.
ב-11 בדצמבר הצליח הכוח המוצב באי, בעזרת ארבעת המטוסים שנותרו למנוע את גל התקיפה היפני, הכולל 450 נחתים יפניים מלנחות באי. הכוח הצליח, באמצעות תותחי 127 מ"מ, להטביע שתי משחתות יפניות - ה"היאטה" וה"קיסאראג'י". ההיאטה היה כלי השייט היפני הראשון שהוטבע במלחמת העולם השנייה. הכוח היפני נסוג מבלי לנחות באי. היה זה הכישלון הראשון של הצבא היפני במלחמת העולם השנייה, והמקרה היחיד בו נהדפה מתקפה של כוחות נחתים על ידי תותחים יבשתיים.
המצור הממושך על האי והמתקפות האוויריות היפניות עליו נמשכו, והכוחות האמריקניים לא הצליחו לשלוח אספקה לאי.
כוח פלישה יפני שני הגיע אל האי ב-23 בדצמבר, ובו 1,500 נחתים. הנחיתה החלה בשעה 02:35 לפנות בוקר, לאחר מתקפה אווירית חזקה. בעקבות הלוחמה הקשה נאלצו כוחות האמריקאים להיכנע אחר הצהריים באותו יום. ב-15 ימי המצור נהרגו 49 נחתים אמריקאים ו-70 אזרחים. היפנים איבדו בין 700 - 900 לוחמים, וכן היו להם כ-1,000 פצועים.
עיטור מיוחד - עיטור האי וייק הוענק על ידי צבא ארצות הברית לאלה אשר נלחמו בהגנה על האי.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה > הכיבוש היפני

ב-24 בפברואר 1942 תקפה נושאת המטוסים אנטרפרייז את הכוחות היפניים באי. 
כוחות ארצות הברית הפציצו את האי משנת 1942 ועד כניעת הכוחות היפניים ב- 1945. במטוסים שהפציצו את האי היה גם הנווט ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
ב-5 באוקטובר 1943 לאחר מתקפה אווירית קשה במיוחד על האי, שבוצעה על ידי מטוסים מנושאת מטוסים יורקטאון, ומחשש לניסיון לכיבוש האי, הורה תת-אדמירל שיגמאטסו סאקאיבארה להוציא להורג את 98 השבויים האמריקאים באי שהוחזקו בו לצורך ביצוע עבודות כפייה. השבויים נלקחו לצפון האי, ונורו במכונות ירייה. אחד השבויים (שמו אינו ידוע) נמלט, ורשם על קבר האחים שכרו היפנים את מספר ההרוגים ואת התאריך בפחם. הוא, כנראה, נתפס מספר ימים לאחר מכן, וסאקאייברה כרת את ראשו באמצעות חרב.
ב-4 בספטמבר 1945 נכנעו הכוחות היפנים באי.
לאחר המלחמה נידון סאקאיבארה למוות בשל פשעי המלחמה שלו (קצינים יפניים שנשבו עמו נתנו תצהירים על מעשיו). בשנת 1947 הוא הוצא להורג בתלייה.
היסטוריה > לאחר מלחמת העולם השנייה

במהלך המלחמה הקרה שימש האי כנקודת הגנה אסטרטגית שנוהלה על ידי מפקדת הגנת החלל וההגנה מפני טילים של צבא ארצות הברית.
ב-15 באוקטובר 1950 נפגשו באי נשיא ארצות הברית הארי טרומן והגנרל דאגלס מקארתור, מפקד כוחות ארצות הברית במזרח הרחוק, לדיון על ניהולה של מלחמת קוריאה.
מאז שנת 1974 משמש שדה התעופה למטרות צבאיות וכן כשדה תעופה לנחיתות חירום.
מאז שעזב צבא ארצות הברית את האי אין בו תושבים. האי משמש לעריכת ניסויים בטילים נגד טילים.
לקריאה נוספת

בראיין פרט, עד הסוף המר: סיפורי קרבות מפורסמים נגד כל הסיכויים, תל אביב: יבנה, 2007.
הערות שוליים

↑  Massacres and Atrocities of WWII in the Pacific Region
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4401852-6  NARA: 10045207  SELIBR: 161971  UKPARL: WXSC6dx6  VIAF: 243843204   WorldCat (עם VIAF): 243843204
חוג מטריצות

חוג המטריצות הוא חוג הנתון מעל חוג בסיס קבוע, שאבריו הם המטריצות מסדר נתון שרכיביהן שייכים לחוג הבסיס. בניית חוגי מטריצות היא אחת הבניות הבסיסיות בתורת החוגים. הקשר בין חוג המטריצות לחוג המקדמים הדוק למדי; תוספת המטריצות מעשירה את מגוון האפשרויות לטפל בחוג המקורי.
זוהי הדוגמה הקלאסית לחוג לא חילופי; חוגים אי-חילופיים רבים קשורים לחוגי מטריצות, להם תפקיד מרכזי באלגברה לא קומוטטיבית. כאשר חוג הבסיס הוא שדה, חוגי המטריצות מעליו נחקרים היטב באלגברה ליניארית.
תכונות

המרכז של חוג מטריצות שווה לאוסף המטריצות הסקלריות מהצורה  cI כאשר  c שייך למרכז של חוג המקדמים, כלומר  Z(M_{n}(R))\cong Z(R). החבורה הליניארית הפרויקטיבית מוגדרת להיות המנה של חוג מטריצות (ובאופן כללי יותר, חוג אנדומורפיזמים) מעל המרכז שלה, ולה יש חשיבות רבה בגאומטריה אלגברית.
חוג המטריצות (מסדר  n>1) תמיד בעל מחלקי אפס.
יש התאמה מלאה בין האידיאלים של חוג המקדמים לבין האידיאלים של חוג המטריצות: כל אידיאל של חוג המטריצות הוא מהצורה  M_{n}(A) כאשר  A אידיאל בחוג המקדמים, וחוג המנה ביחס לאידיאל זה הוא  M_{n}(R)/M_{n}(A)\cong M_{n}(R/A). ביתר כלליות, חוג מטריצות תמיד שקול מוריטה לחוג המקדמים.
חוג המטריצות מסדר  n\times n איזומורפי לחוג האנדומורפיזמים של המודול החופשי  R^{n}. באופן כללי יותר, מתקיים  \operatorname {End} (M^{n})\cong M_{n}(\operatorname {End} (M))) לכל מודול שמאלי מעל החוג.
יחידות מטריצות

לעיתים דרושות דרכים להוכיח שחוג מסוים הוא חוג מטריצות.
בכל חוג מטריצות יש יחידות מטריצות  e_{ij} ( i,j=1,\dots ,n), המקיימות את שתי התכונות הבאות:
e_{ij}e_{k\ell }=\delta _{jk}e_{i\ell },
e_{11}+\cdots +e_{nn}=I, כאשר  I הוא איבר היחידה של חוג המטריצות.
יחידות המטריצות מתחלפות עם אברי חוג המקדמים. כיוון שאפשר להציג כל איבר בחוג המטריצות (באופן יחיד) כסכום  \sum a_{ij}e_{ij}, עם  a_{ij}\in R, נוסחאות אלה מגדירות את חוג המטריצות.
למעשה, כל חוג  T שיש בו מערכת של יחידות מטריצות  \{\epsilon _{ij}\}_{i,j=1}^{n}, איזומורפי לחוג מטריצות מעל תת-החוג (בלי יחידה)  R=\epsilon _{11}T\epsilon _{11}. האיזומורפיזם הוא  t\mapsto \sum _{i=1}^{n}{(\epsilon _{1i}t\epsilon _{j1})e_{ij}}.
מבנה

חוג מטריצות מעל חוג עם חילוק הוא גם פשוט ארטיני, ומשפט ודרברן-ארטין קובע את ההפך - כל חוג פשוט ארטיני איזומורפי לחוג מטריצות מעל חוג עם חילוק.
בפרט, אם  F שדה סגור אלגברית, כל אלגברה פשוטה מממד סופי מעל  F היא אלגברת מטריצות, משום שאין אלגברה עם חילוק מעל שדה סגור אלגברית.
חוג  R הוא פשוט למחצה אם ורק אם כל חוגי המטריצות מעליו פשוטים למחצה. מפורשות, תת-מודול פשוט (כלומר אידיאל שמאלי מינימלי) של  M_{n}(R) הוא קבוצת מטריצות עם איברים לא אפס רק בעמודה מסוימת, שבה האיברים נלקחים מתת-מודול פשוט של  R.
רדיקל ג'ייקובסון של מטריצות שווה למטריצות מעל הרדיקל:  \operatorname {Jac} (M_{n}(R))=M_{n}(\operatorname {Jac} (R)), ובפרט חוג הוא פרימיטיבי למחצה אם ורק אם על חוג מטריצות מעליו פרימיטיבי למחצה.
ראו גם

חוג האנדומורפיזמים
שקילות מוריטה
טיבור סטמארי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 בספטמבר 1894 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  12 בנובמבר 1942 (בגיל 48) זוגלו, הונגריה 
 שם לידה:  Izsák Tibor 
 מוקד פעילות:  הונגריה 
 שפה מועדפת:  הונגרית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 
טיבור סטמארי (במקור איז'אק או איסאק, בהונגרית: Szatmári Tibor בודפשט, 23 בספטמבר 1894 – בודפשט, 12 בנובמבר 1942) היה פסנתרן יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה

טיבור סטמארי נולד במשפחה יהודית כבנם של ינה סטמארי (יעקב איז'אק), (1864–1906) קצין דואר וטלגרף מסאטו מארה, ושל מלווינה לדרר. סבו וסבתו מצד אביו היו שמואל איז'אק ופפי קליין. הוא למד באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט אצל הפסנתרן ארפאד סנדי. משנת 1924 לימד ב"בית הספר הלאומי למוזיקה", ומסוף שנות העשרים ב"בית הספר למוזיקה פודור" בבודפשט. היו לו כמה תלמידים מפורסמים וביניהם אנדור פלדש. הוא נתן קונצרט בטימישוארה בשנת 1925, ומבקר המוזיקה הרומני ראדוּ אורלציאנו כתב עליו שורות ראויות לשבח. הוא גם סייר בחו"ל במספר הזדמנויות והופיע בין היתר גם במצרים. הוא פירש בעיקר את עבודותיו של המלחין רוברט שומאן. ב־4 ביולי 1929 התחתן עם ד"ר מגדולנה מריה אלטאי, רופאה, שהייתה צעירה ממנו בחמש שנים, בתם של רז'ה אלטאי רובן ומרגיט גומפרז. נפטר כתוצאה מקריש דם וניוון שריר הלב.
ראו גם

לקסיקון ביוגרפי הונגרי חדש. עורך ראשי לאסלו מרקו. בהוצאת מועדון הספרים ההונגרי.
לקריאה נוספת

לקסיקון ביוגרפי הונגרי I-II. עורך ראשי. אגנש קניירש. 1969-1967.
לקסיקון מוזיקלי ברוקהאוס-רימן (Brockhaus-Riemann) המהדורה ההונגרית 1983–1985.
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a Pesti Izraelita Hitközség születési akv. 2469/1894. folyószáma alatt".
↑  Halálesete bejegyezve a Bp. XIV. ker. állami halotti akv. 1161/1942. folyószáma alatt.
↑  "Szatmári Jenő halotti bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári halotti akv. 1770/1906. folyószáma alatt".
↑  Péter László: Tejtestvéreink – Négy férfi(הקישור אינו פעיל, 2018-11) Kortárs Online, 2013. december
↑  A házasságkötés bejegyezve a Bp. V. ker. állami házassági akv. 408/1929. folyószáma alatt.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: mzk2015863228  VIAF: 215741986   WorldCat (עם VIAF): 215741986
חיים הלחמי

| --- | --- |

חיים הלחמי, צילום משפחתי
 לידה:  1 במאי 1902 ליובר, אוקראינה 
 פטירה:  13 באפריל 1979 (בגיל 76) 
 מקום קבורה:  בית הקברות מורשה 
 מדינה:  ישראל 
 פרופיל ב-IMDb
 
חיים דב הלחמי (1 במאי 1902 – 13  באפריל 1979) היה מראשוני במאי הסרטים בארץ ישראל. ייסד את סטודיו פא"י, הפיק וביים את הסרט העלילתי הקצר "ויהי בימי" ואת "עודד הנודד". שיחק בהצגות "הדיבוק", "במקום הדוד", "הצרצר מאחורי התנור" (לורד טייקלטון) ועוד, ותרגם מחזות לתיאטרון.
ביוגרפיה

הלחמי נולד בשם חיים חלמר בכ"ד בניסן תרס"ב בעיירה ליובר שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה), בנם של יעקב-יוסף ומרים-שפרינצה (הלמן) חלמר, במשפחה מיוחסת.
לאחר מות אמו בשנת 1904, עבר לגור בבית זקניו (מצד אמו) בעיר פרוסקורוב (כיום חמלניצקי), בגיל 10 התייתם גם מאביו, ובשנות העשרה שלו חווה את אימי מלחמת העולם הראשונה והפוגרומים שבאו בעקבותיהם. התחנך חינוך יהודי וכללי רחב. גדל באווירה ציונית נלהבת. שם החל להתעניין בתיאטרון ושיחק בלהקת חובבים.
בהיותו בן 18 נמלט משלטון הסובייטים דרך פולין אל פרוסיה המזרחית, והחל לעבוד אצל קרוביו ממשפחת זלצמן. שמע שיעורים מטעם הסטודיו של מקס ריינהרדט באוניברסיטאות קניגסברג וברלין בפסיכולוגיה, תיאטרון וקולנוע.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל, ובה הצטרף לסטודיו של מנחם גנסין (התיאטרון הארץ-ישראלי – התא"י), התקדם להיות מדריך למשחק ודרמה וכלל בלימודים פרק על משחק בסרטים. משחק בהצגות שונות: המשולח ב"הדיבוק", "במקום הדוד", "הצרצר מאחורי התנור" (לורד טייקלטון) ועוד. בנוסף תרגם מחזות לתיאטרון.
חבר התיאטרון הסאטירי "המטאטא" משנת 1928.
משנת 1926 היה חבר "ההגנה".
בשנת 1929 נישא לדבורה לבית ספיבק (תלמידתו בסטודיו של התא"י), וב-1933 היו השניים הורים לבן, יעקב יוסף הלחמי.
בשנת 1929 השתתף בהקמת חברת הסרטים "זהר פילם" (ביוזמת שלמה בן-ישראל) ושימש כבמאי שלה. ייסד את "קינו-סטודיה" – בית ספר מקצועי למשחק בסרטים בארץ ישראל. כתב תסריטים לפי הסיפורים: "ליד הקיר" (אהרון ראובני), "עץ השדה" (אביגדור המאירי), "העיניים המצוות" (חיים הלחמי) וניסה לרכוש את תסריטו של זאב ז'בוטינסקי "גן צרי".
כמו כן ניסה לרכוש ציוד הסרטה ל"זהר פילם" וביים צילומי ניסיון, המשיך במאמצים להפקת סרט עם הצייר והתפאורן צבי גולדין. בשנת 1932 ייסד את סטודיו פא"י (פילם ארץ-ישראלי) הלחמי ושות'. הפיק וביים את הסרט העלילתי הקצר "ויהי בימי". מתסרט את "עודד הנודד" – לפי סיפור של צבי ליברמן (ליבנה), הפיק וביים את הסרט, הנחשב לסרט העברי העלילתי הארוך הראשון בארץ-ישראל, שנעשה בכוחות ובמימון מקומי בלבד, לקהל של קוני כרטיסים. שנה לאחר מכן יצר את "יומן פא"י מס' 1".
ניסיונותיו להמשיך את תנופת היצירה הקולנועית של החברה, על ידי מאמץ להשיג משקיעים ושותפים, נכשלו בגלל התנאים הכלכליים. הוזמן כשחקן לחברת הסרטים "אופק".
בגלל מחלה נאלץ לנטוש את בימת התיאטרון בשנת 1934, אך כל ימיו המשיך בעבודה אמנותית, בהדרכת חוגי דרמה ונוער והרצאות. לפרנסתו עבד ב"קרן היסוד".
ביים צילומים של אימוני חברי ארגון "ההגנה" (צלם: ברוך אגדתי), כדי לאשש את הטענה שקבוצת מתאמנים בנשק שנתפשו בידי המשטרה הבריטית לא היו אלא קבוצת שחקנים שעבדו אצלו. יוזם סרט עלילה על רקע "המכביה" ומביים צילומי ניסיון שלו (צלם הונגרי). שותף עם בן-ישראל בכתיבת התסריטים "סוד הכותל המערבי" ו"פרשת אבו לֶבֶּן".
בסוף שנות החמישים שיחזר את הסרטים "ויהי בימי" ו"עודד הנודד" עם בנו יוסף ולאחר מכן עסק בתרגום ספרי "בלש" להוצאת "מאיר מזרחי".
חיים דב הלחמי נפטר בט"ז בניסן תשל"ט, בגיל 77. ונטמן בבית העלמין מורשה ברמת השרון. הותיר את אשתו ואת בנו יעקב יוסף הלחמי (שהיה במאי, מפיק ועורך בטלוויזיה החינוכית הישראלית) ומשפחתו.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
ראו גם

היסטוריה של הקולנוע הישראלי: תקופת היישוב ושנות החמישים
לקריאה נוספת

נתן ויעקב גרוס, הסרט העברי: פרקים בתולדות הראינוע והקולנוע בישראל, ירושלים: נ' וי' גרוס, תשנ"ב 1991.
אלה שוחט, הקולנוע הישראלי: היסטוריה ואידאולוגיה; תרגמה מאנגלית: ענת גליקמן, תל אביב: ברירות, 1991.
יגאל בורשטיין, פנים כשדה קרב: ההיסטוריה הקולנועית של הפנים הישראליים; ערך והביא לדפוס: משה טל, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשנ"א 1990.
יוסף הלחמי, ויהי מה: פרקים בדברי ימי הסרט הארצישראלי, ירושלים: ארכיון הסרטים היהודיים ע"ש סטיבן שפילברג, תשנ"ה 1995.
מאיר שניצר, הקולנוע הישראלי: כל העובדות, כל העלילות, כל הבמאים וגם ביקורות; תחקיר: טלי אלקלעי, חולון: כנרת; ירושלים: הארכיון הישראלי לסרטים – סינמטק ירושלים, 1994.
Hillel Tryster, “Israel Before Israel British Film Institute (September 1996)”
הערות שוליים

↑  ר' חיים-דב בן ר' יעקב-יוסף הלחמי, דבר, מודעת אבל, 15 באפריל 1979.
↑  ארכיון חיים הלחמי, בספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012289261405171  ISNI: 0000 0000 6805 1673  VIAF: 2384168049030538410004   WorldCat (עם VIAF): 2384168049030538410004
טיבור סמואלי (היסטוריון)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 במאי 1925 מוסקבה, ברה"מ 
 פטירה:  10 בדצמבר 1972 (בגיל 47) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות קנסאל גרין 
 
טיבור סמואלי (בהונגרית: Szamuely Tibor; מוסקבה, 17 במאי 1925 – לונדון, 10 בדצמבר 1972) היה איש מדע המדינה, היסטוריון, פרופסור באוניברסיטה, יהודי-הונגרי אחיו של לאסלו סמואלי הכלכלן, אחיינו (בן אחיו) של טיבור סמואלי, קומיסר העם. בתו הייתה הלן סמואלי (2017-1950)
ביוגרפיה

טיבור סמואלי נולד במוסקבה, אביו היה ג'רג' סמואלי (1899–1938), שהיה אחיו של טיבור סמואלי. מכיוון שאביו נסע בקביעות לחו"ל בגלל תפקידו ועיסוקו, טיבור למד בבית ספר בבריטניה (1932–1934). אביו נעצר ב-1937 ולאחר מכן הוצא להורג. טיבור לחם בצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחר מכן נרשם לאוניברסיטה, שם קיבל דוקטורט. הוא נעצר בשנת 1950 או 1951 ונכלא במחנה וורקוטה. שוחרר שנתיים לאחר מכן. אז קיבל אישור להתיישב בהונגריה עם משפחתו. הוא התיישב בבודפשט בו עבד במחלקה לפילוסופיה ובמחלקה להיסטוריה המודרנית של אוניברסיטת אטווש לוראנד כפרופסור באוניברסיטה וסגן רקטור דאז של האוניברסיטה. בשל הסכסוך שלו עם הנהגת המפלגה הקומוניסטית ההונגרית הודח מתפקידו באוניברסיטה. מ-1960 עד 1964 היה חוקר בכיר במכון להיסטוריה של האקדמיה ההונגרית למדעים. בסוף 1963  או מאוחר יותר נשלח לגאנה כדי ללמד במכון לאידאולוגיה של קוואמה נקרומה. משם היגר לבריטניה, שם הפך לפרופסור למדע המדינה באוניברסיטת רדינג  שהיא אוניברסיטה ציבורית ברידינג, ברקשייר, אנגליה וכן כמומחה לענייני ברית המועצות. הוא פרסם בקביעות בכתבי עת שונים.
תחום מחקרו העיקרי היה ההיסטוריה האוניברסלית המודרנית, וברוח זו פרסם פרסום מקור על התקופה שבין 1870 לבין 1918, בשם Documents on Modern Universal History, 1870–1918 (בודפשט 1962). הוא גם חקר את ההיסטוריה של הנציונל-סוציאליזם בהונגריה ובאירופה. הוא היה שותף בכתיבת מספר ספרי היסטוריה עבור בתי ספר תיכוניים.
עבודותיו העיקריות

הקמת ה-KMP (מפלגת הקומוניסטים בהונגריה) ומאבקה לדיקטטורה של הפרולטריון (Bp., 1964)
נציונל-סוציאליזם, סוציאליזם לאומי (Bp., 1964)
Socialism and the Great War: The Collapse of the Second International (London, 1972) (סוציאליזם והמלחמה הגדולה: קריסת האינטרנציונל השני (לונדון, 1972))
The Russian Tradition (London, 1974) (המסורת הרוסית (לונדון, 1974))
Socialism and liberty (London, 1977) (סוציאליזם וחירות (לונדון, 1977))
לקריאה נוספת

דיולה בורבאנדי: לקסיקון ספרותי מערבי הונגרי וביבליוגרפיה בודפשט, 1992, ISBN 963 04 1859 2 )
Magyar életrajzi lexikon II. (L – Z) (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש. 1969).
טיבור שמואלי. המוזיאון הספרותי פטפי
צ'אבה נאג': לקסיקון של ספרות מהגרים הונגרית. Bp., Argumentum Kiadó-Petőfi המוזיאון הספרותי והמרכז לספרות עכשווית, 2000.
לקסיקון חדש של רוואי. עורך ראשי. איסטוון קולגה טרשוי.  הוצאה על שם באביץ' סקסארד, 1996
לקסיקון ביוגרפי הונגרי חדש. עורך ראשי. לאסלו מרקו. בודפשט, מועדון הספר ההונגרי.
עיתון ספרותי (לונדון, פריז); גיליון מספר 11973
הערות שוליים

↑  "Szamuely László önéletrajza". אורכב מ-המקור ב-2016-03-04. נבדק ב-2014-10-09.
↑  Borbándi Gyula: Nyugati magyar irodalmi lexikon és bibliográfia (HITEL Lap-, Könyvkiadó és Kereskedelmi Kft., Budapest, 1992, ISBN 963 04 1859 2 335. oldal)
↑  A politikai elnyomás, Moszkvában és a Moszkvai területen agyonlőtt és eltemetett áldozatainak mártirológiája 1938-53 – Szamuely György
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007327162605171  PLWABN: 9810670462405606  BIBSYS: 90363115  CiNii: DA15374693  ICCU: IEIV033750  ISNI: 0000 0001 0971 2109  LCCN: no2005108861  NTA: 068116837  RERO: 02-A003882047  SNAC: w6jn6sc2  SUDOC: 058842551  VIAF: 51431323   WorldCat (עם VIAF): 51431323
חיים הלפרין

| --- | --- |

 לידה:  5 בספטמבר 1895 קניב, אוקראינה 
 פטירה:  2 ביוני 1973 (בגיל 77) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין קריית שאול 
 השכלה:  אוניברסיטת חרקוב (1919)  אוניברסיטת חרקוב (1923) 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1973) 
 
חיים הלפרין (5 בספטמבר 1895 – 2 ביוני 1973) היה פרופסור לכלכלה חקלאית ואיש ציבור ישראלי. חתן פרס ישראל.
ביוגרפיה

נולד בקייב שבאימפריה הרוסית ובשנת 1919 סיים לימודי משפטים וחקלאות באוניברסיטת חרקוב. בשנת 1923 הוסמך כאגרונום. ברוסיה עסק בהוראה ונמנה עם מייסדי וחברי הנהלת האגודה השיתופית "כלכלה" בחרקוב. בשנת 1924 עלה לארץ ישראל והיה מייסד ומנהל המרכז לעלייה מטעם הסתדרות העובדים הכללית. בשנים שלאחר מכן היה מזכ"ל המרכז החקלאי, מייסד המדרשה לחקלאות בעמק חפר ומייסד בית החרושת הראשון בארץ ישראל לסוכר, שהוקם בעפולה.
פעילותו בתחום החקלאות הובילה למעורבות ציבורית רחבת היקף. הוא היה חבר הוועד הפועל הציוני ונשלח כציר למספר קונגרסים ציוניים. בשנת 1948 מונה למנכ"ל הראשון של משרד החקלאות בממשלת ישראל, תפקיד בו החזיק עד 1950. במהלך השנים היה גם חבר מועצת המנהלים של אוצר התיישבות היהודים, חבר מועצת המים ויו"ר הנהלת המדרשה לחקלאות. בשנת 1951 מונה ליו"ר בנק החקלאות לישראל, תפקיד בו החזיק עד שנת 1971. במסגרת האוניברסיטה העברית בירושלים היה הלפרין פרופסור בפקולטה לחקלאות, עמד בראש החוג לכלכלה חקלאית ובשנים 1963–1964 היה דיקן הפקולטה.
הלפרין היה פעיל מאוד בחינוך חקלאי. הוא הקים את מדרשת רופין בשנת 1949 והיה הכוח המניע מאחורי האנציקלופדיה לחקלאות.
בשנת 1973 הוענק להלפרין פרס ישראל לחקלאות. זמן קצר לאחר מכן הוא נפטר.
מנישואיו הראשונים היה הלפרין אב לבן שנהרג במלחמת העצמאות. לימים נישא לחברת הכנסת בבה אידלסון.
ספר לזכרו

מחקרים בכלכלה חקלאית: קובץ מאמרים לזכרו של פרופסור חיים הלפרין / כינס וערך יאיר מונדלק. רחובות: המרכז למחקר בכלכלה חקלאית, תשל"ו 1975.
מפרסומיו

התחוקה החקלאית בארץ ישראל, 1944.
ח. הלפרין, החקלאות בארץ ושאלותיה, דבר, 22 באפריל 1945, הרצאה בוועידה החקלאית השישית, 1945
תמורות בחקלאות ישראל, 1955. זכה בפרס רופין.
פרופ' חיים הלפרין, החינוך לחקלאות - מדוע?, דבר, 26 במרץ 1965
מכּתביו:
שיטות האינטוונציוניזם, דבר, 6 בספטמבר 1963
פינאנסים בחקלאות, דבר, 7 בפברואר 1964
מתימטיקה וכלכלה, דבר, 4 ביולי 1969
מוסר ורוח, דבר, 26 ביוני 1970