בילבי ענק
הבילבי והאדם

הבילבי הענק שימש בעבר כמקור לפרווה רכה וכאוכל מסורתי אהוב על ידי העמים האבוריג'ינים של אוסטרליה. זנבו המנוצה של הבילבי, היה בשימוש רב אצל האבוריג'ינים למטרות קישוט ופולחן וכונה על ידם "אלפיטה". משלחת של חוקרים שעברה במרכז אוסטרליה ב-1902 ציינה כי "אם לשפוט לפי כמויות האלפיטה במחנות הילידים, מוכרח שבנדיקוטים אלה נמצאים בשפע באזור ומתרבים בו בהצלחה, שכן לולא כך הביזה המתמדת של הילידים הייתה משמידה אותם". עם זאת בתקופות מאוחרות יותר צוין שזנבם של הארנבים שהובאו לאוסטרליה החליפו את זנב הבילבי בתור קישוטים. הבילבי היווה מקור מזון חשוב עבור האבוריג'ינים, והאורניתולוג ג'ון גולד ציין בשנת 1863 שבשרו של הבילבי מתוק וערב וכי הוא ממליץ אף לייבא זאת לאירופה. עד המאה ה-20 שווקו פרוות בילבי בכמויות גדולות מאדלייד לאירופה בשל מרקם המשי העדין והרך שלהם. הנדירות הנוכחית של המין ומעמדו המוגן גרמו לשימושים אלו להיות נדירים מאוד, אם כי הממשלה האוסטרלית מאפשרת לאבורג'ינים לצוד בילבים באופן מוגבל למטרות פולחן. הבילבי משמש כקמע עבור שבטים ילידים, וכסמל של תוכניות שימור לבעלי חיים וצמחים הנמצאים בסכנת הכחדה. בנוסף לכך, באוסטרליה ישנו חג המכונה "יום הבילבי הלאומי" הנחגג באמצע חודש ספטמבר, ובו רשויות השימור מגייסות כספים עבור פעילויות לשימור המין ומקדמות קמפיינים של חינוך ומודעות ליצור זה. באזורים מסוימים באוסטרליה, ישנו תמרור מיוחד עליו מאוירת צללית של בילבי, המונח בעיקר בכבישים ודרכים הנחציים על ידי הבילבים באופן קבוע כדי למנוע דריסה שלהם על ידי כלי רכב. בשנת 2014, הנסיך ג'ורג' מוויילס ביקר יחד עם הוריו בגן החיות טארוגה שבסידני וגולת הכותרת הייתה צפייה והאכלה של הבילבי הענק. כמחווה לכך הבילבי קיבל את השם "ג'ורג'" על ידי עובדי הגן.
את הבילבי ניתן לתפוס בטבע בעיקר על ידי חפירה במחילותיו. השיטה העיקרית ללכידתו היא לחפור בפתח אחד לעומק ולארוב לו סמוך לפתח אחר של המחילה שממנו ינסה להימלט; בדרך כלל כדי ללוכדו נדרש ידע רב במערכת המחילות של הבילבי וכן באנרגיה לא מבוטלת. האבוריג'ינים מפגינים מיומנות רבה ביכולת לחזות את הפתחים שמהם ייצא הבילבי ואף את רגע היציאה המשוער. במהלך הניסיונות ללוכדו הבילבי יבצע בריחות מהירות ביותר ברמה כזאת שתתיש את האדם שינסה ללוכדו.
בשל אופיו הרגוע והצייתני, הבילבי ניתן לאילוף בקלות: כ-7 ימים בלבד מרגע תפיסתו בבר הוא כבר מתרגל לאכול מהיד של מטפלו אך זאת בתנאי שיהא כלוא בכלוב קטן יחסית ומקורה; בנוסף לכך, הוא מתרבה היטב בשבי על בסיס תזונה פשוטה של זרעוני ציפורים ותערובת דגנים. בניגוד לשאר הבנדיקוטאים, זנבו המנוצה של הבילבי יכול להוות אמצעי נוסף לאחיזה נוחה בו מבלי שהדבר יגרום להפשטה של העור או לשבירת החוליות של הזנב. בשל מאפיינים אלו, ניתן לומר ללא ספק שלולא הנדירות של המין הבילבי היה יכול להיות חיית מחמד פופולרית מאוד. החוק האוסטרלי אוסר החזקה או סחר בבילבים חיים ומתים ללא היתר שהונפק על ידי רשות הטבע, והעונש המרבי על הפרת חוק זה הוא קנס של 4,000 דולר או 12 חודשי מאסר.
בעוד שברוב העולם הבילבי הענק אינו מין ידוע כל כך, באוסטרליה הוא מוכר היטב על ידי האוכלוסייה המקומית. הסיבה העיקרית לכך היא טביעת המושג "בילבי הפסחא" המהווה תחליף לארנב הפסחא שבשאר המדינות הנוצריות. השימוש המתועד הראשון במושג זה היה בסיפור "בילי אוסי – בילבי הפסחא" שנכתב על ידי ילדה אוסטרלית בת 9 בשנת 1968, ואשר יצא לאור מספר שנים לאחר מכן כספר ילדים. בעקבות כך בשנת 1990, מנהל הקרן האוסטרלית להשמדת הארנבים – ניקולס נולאנד, הציע להחליף את ארנב הפסחא בבילבי שהוא חיה ידידותית יותר לסביבה ואהודה, בעיקר משום שהארנבים היו שנואים מאוד על ידי החקלאים והתושבים האוסטרלים בשל היותם מינים פולשים ומזיקים שמהווים מכת מדינה. הרעיון נקלט היטב בין השאר לאחר כתיבת מספר סיפורי ילדים על ידי סופרים אוסטרלים ובעזרת קידומו על ידי קבוצות שימור אוסטרליות, וניתן לראות בחנויות רבות לקראת חג הפסחא דמויות בילבי משוקולד ומוצרים קשורים אחרים כצעצועים ובובות. חלק מהרווחים של מוצרים הקשורים לבילבי נתרמים עבור פעולות לשימורו ובנוסף לכך הקמפיין המוצלח גרם להגברת המודעות למאמצי השימור של הבילבי.