stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אבטלה טכנולוגית
היסטוריה > המאה ה-19

הדיונים אודות אבטלה טכנולוגיה הפכו לאינטנסיביים רק במאה ה-19, ובמיוחד בבריטניה הגדולה, שם התרכזו רבים מההוגים הכלכליים של העת ההיא. בהסתמך על עבודתם של ג'וזאיה טאקר ואדם סמית, מומחי הכלכלה הפוליטית החלו ליצור את מה שיהפוך לדיסציפלינת הכלכלה המודרנית. בעוד שדחו את רוב הנחות היסוד של המרקנטיליזם, חברי הדיסציפלינה החדשה הסכימו ברובם, שאבטלה טכנולוגית לא תהווה בעיה מתמשכת. עם זאת, בעשורים הראשונים של המאה ה-19, מספר מומחי כלכלה פוליטית מבטיחים יצאו כנגד ההשקפה האופטימיסטית וטענו כי חדשנות עלולה לגרום לאבטלה ארוכת טווח. עם אלו נמנו ז'אן שארל סיסמונדי, תומאס מלתוס, ג'ון סטיוארט מיל, והחל מ-1821, גם דייוויד ריקארדו עצמו. כמומחה הכלכלה הפוליטית המכובד ביותר של זמנו, אִתגרה השקפתו של ריקארדו את המומחים האחרים בדיסציפלינה. הכלכלן הבכיר הראשון שהגיב היה ז'אן בפטיסט סיי, אשר טען כי איש לא יכניס לפעולה מכונות, אם הן צפויות להפחית את מספר המוצרים שייוצרו, וכי כפי שחוק סיי קובע שהאספקה יוצרת ביקוש משלה, כך עובדים שנעקרו מבתיהם ימצאו באופן אוטומטי עבודה במקום אחר, לאחר שלשוק יינתן הזמן להתאים את עצמו. רמזי מקקולוך הרחיב ועיגן את השקפותיו האופטימיות של סיי ביחס לאבטלה טכנולוגית ונתמך על ידי רבים אחרים דוגמת צ'ארלס בבג', נאסו ויליאם סיניור, ועוד כלכלנים פוליטיים רבים, ידועים פחות. לקראת אמצע המאה ה-19, הצטרף קרל מרקס לוויכוח. בהתבססו על עבודותיהם של ריקארדו ומיל, הרחיק מרקס לכת והציג עמדה פסימית ביותר ביחס לאבטלה טכנולוגית. השקפותיו משכו אליו אוהדים רבים וייסדו אסכולה מחשבתית ארוכת שנים, אולם המיינסטרים הכלכלי לא השתנה באופן משמעותי. בשנות ה-70 של המאה ה-19, בפרט בבריטניה הגדולה, דעך העיסוק באבטלה טכנולוגית, הן בקרב ההמונים שמיעטו לדאוג מהסוגיה, הן בקרב המלומדים שמיעטו להתווכח על אודות הנושא. נעשה ברור יותר ויותר כי החדשנות מגבירה את השגשוג בקרב כל חלקי החברה הבריטית, כולל בקרב מעמד הפועלים. כפי שהאסכולה הקלאסית של המחשבה הכלכלית פינתה את מקומה לאסכולה הנאו-קלאסית, כך הודקה גם כלכלת המיינסטרים לקחת בחשבון ולהפריך את טיעוניהם הפסימיים של מיל ושל ריקארדו.
היסטוריה > המאה ה-20

במהלך שני העשורים הראשונים של המאה ה-20, אבטלה המונית לא היוותה בעיה רצינית כפי שהייתה במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19. בעוד שכלכלנים מהאסכולה המרקסיסטית, לצד כמה הוגים אחרים, עדיין אִתגרו את ההשקפה האופטימית הרווחת, אבטלה טכנולוגית לא היוותה מקור רציני לדאגה בעבור הזרם המרכזי של החשיבה הכלכלית, עד אמצע, או אף לקראת סוף, שנות ה-20 של המאה ה-20. בשנות ה-20 הגיחה האבטלה ההמונית שוב כסוגיה בוערת ברחבי אירופה. בנקודה זו בזמן שגשגה ארצות הברית יותר מאירופה, אך גם שם החלה האבטלה להתעצם, באזורים העירוניים, החל מ-1927. עובדים באזורים הכפריים של ארצות הברית החלו לסבול מאובדן משמעותי של מקומות עבודה עוד מראשית שנות ה-20. רבים נעקרו ממקום עבודתם כשהוחלפו על ידי טכנולוגיה חקלאית משופרת, למשל הטרקטור. מרכז הכובד של הוויכוחים הכלכליים עבר בשלב זה מבריטניה לארצות הברית, וכאן היה עיקר התרחשותן של שתי התקופות העיקריות במאה ה-20 של ויכוחים אודות אבטלה טכנולוגית.
תקופות השיא של שני הוויכוחים הללו היו בשנות ה-30 של המאה ה-20, ובשנות ה-60 של המאה ה-20. על פי ההיסטוריון הכלכלי גרגורי ווירול, לשני הפרקים הללו היו כמה קווי דמיון משותפים: לשני המקרים קדמו תקופות בהן התפרצה דאגה עממית ביחס לנושא, אשר הוצתה על ידי הגידול האחרון באבטלה. בשני המקרים הדיונים לא יושבו באופן סופי, אך התפוגגו כשפחתה האבטלה לנוכח פרוץ מלחמה - מלחמת העולם השנייה בסוף שנות ה-30, ומלחמת וייטנאם בשנות ה-60. בשני המקרים נוהלו הדיונים בתוך הפרדיגמה השלטת בזמנה, עם התייחסות מועטה יותר לחשיבה מוקדמת. בשנות ה-30 הִרבו האופטימיסטים לבסס את טיעוניהם על אמונות נאו-קלאסיות ביחס לכוח התיקון העצמי של השווקים, אשר יפחית אוטומטית כל אבטלה קצרת-טווח באמצעות מנגנוני פיצוי. בשנות ה-60 הייתה האמונה במנגנוני פיצוי חזקה פחות, אך הזרם המרכזי של הכלכלה הקיינסיאנית בעת ההיא האמין, ככלל, שהתערבות ממשלתית תהיה מסוגלת לאפס כל אבטלה טכנולוגית מתמשכת, שלא סולקה בשלמותה על ידי כוחות השוק. דמיון נוסף ניכר בפרסום של מחקרים פדרליים חשובים, לקראת סופה של כל אחת מהתקופות, אשר הציגו ממצאים נרחבים לפיהם אבטלה טכנולוגית לא מתרחשת (אם כי המחקרים הסכימו שהחדשנות הייתה גורם מרכזי בעקירתם של עובדים ממקומות עבודתם, בטווח הקצר, והמליצו על פעולה ממשלתית לאספקת עזרה).
כשתור הזהב של הקפיטליזם, בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, הגיע לסיומו בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20, האבטלה זינקה שוב, והפעם נשארה גבוהה יחסית עד סוף המאה, בקרב רוב הכלכלות המפותחות. מספר כלכלנים, שפול סמואלסון היה, קרוב לוודאי, הבולט ביניהם, טענו שוב כי ייתכן שהתופעה נגרמה כתוצאה מחדשנות. פורסמו גם מספר מסמכים שזכו לתפוצה רחבה והזהירו מפני אבטלה טכנולוגית. אלו כללו את ספרו של ג'יימס אלבוס: Peoples' Capitalism: The Economics of the Robot Revolution; את מחקריו של דייוויד נובל אשר פורסמו ב-1984 וב-1993; את ספרו של ג'רמי ריפקין, The End of Work, מ-1995; ואת הספר The Global Trap, שפורסם ב-1996. באופן כללי, בעשורים שסגרו את המאה ה-20 ניכרה הרבה יותר דאגה ביחס לאבטלה טכנולוגית באירופה, בהשוואה לארצות הברית. ככלל, בשונה מהתקופות בהן התקיימו דיונים אינטנסיביים בנושא בשנות ה-30 ובשנות ה-60 של המאה ה-20, הקונצנזוס לאורך המאה ה-20, הן בקרב כלכלנים מקצועיים, הן בקרב הציבור הרחב, היה שהטכנולוגיה אינה גורמת אבטלה לטווח הארוך.
פתרונות > סירוב לחדשנות או מניעתהּ

בפרספקטיבה היסטוריה, חדשנות נאסרה לעיתים בשל חששות ביחס להשפעותיה על תעסוקה. עם זאת, מאז פיתוחה של הכלכלה המודרנית, אפשרות זו, ככלל, אפילו לא נשקלה כפתרון, לפחות לא בקרב כלכלנים מתקדמים. אפילו פרשנים האוחזים בעמדות פסימיות ביחס לאבטלה טכנולוגית ארוכת טווח, משקללים בקביעות את החדשנות כמועילה לחברה בכללותה, כשג'ון סטיוארט מיל הוא ככל הנראה הכלכלן הפוליטי המערבי הבולט היחיד שהציע לאסור על שימוש בטכנולוגיה, כפתרון אפשרי לאבטלה.
כלכלנים החוסים תחת האסכולה הגנדית לכלכלה קראו לעיכוב הטמעתן של מכונות החוסכות בכוח עבודה, עד שתורגש הקלה באבטלה, אך עצה זו נדחתה בדרך כלל על ידי ג'ווהרלל נהרו, שהפך לראש הממשלה ברגע שהודו זכתה בעצמאותה. המדיניות שדגלה בהאטת הצגתה של חדשנות על מנת להימנע מאבטלה טכנולוגית, זכתה, עם זאת, להיות מיושמת במאה ה-20 בסין, תחת ממשלו של מאו דזה-דונג.
פתרונות > תשלומי רווחה

השימוש במגוון צורות של סובסידיות ונדבות, התקבל לעיתים קרובות כפתרון לבעיות שנוצרו עקב אבטלה טכנולוגית, אפילו על ידי שמרנים ועל ידי אלו שאחזו בעמדות אופטימיות ביחס להשפעות ארוכות טווח של חדשנות טכנולוגית על תעסוקה. תוכניות רווחה נטו, לאורך ההיסטוריה, להאריך חיים ולהפוך לקבועות, ברגע שהופעלו, בהשוואה לפתרונות אחרים לאבטלה, דוגמת יצירת משרות בצורה ישירה באמצעות עבודות ציבוריות.
על אף היותו האדם הראשון אשר תיאר מערכת פורמלית של מנגנוני פיצוי, רמזי מקקולוך, כמו גם רוב הכלכלנים האחרים מהגישה הקלאסית, סינגר על הגשת סיוע ממשלתי לאנשים שסבלו מאבטלה טכנולוגית, מתוך הבנה שההתאמות שמבצע השוק להטמעת טכנולוגיה חדשה, אינן מתרחשות באופן מיידי, ושאלו שאיבדו את משרותיהם לטכנולוגיות החוסכות בכוח העבודה, לא יהיו מסוגלים תמיד להשיג משרות חדשות בכוחות עצמם.
פתרונות > הכנסה בסיסית לכל

מספר פרשנים טענו שצורות מסורתיות של תמיכות מטעם מנגנוני הרווחה, עשויות שלא להספיק בתגובה לאתגרים העתידיים שתציב האבטלה הטכנולוגית והציעו, לכן, את ההכנסה הבסיסית לכל כאלטרנטיבה. עם המצדדים בצורות כלשהן של הכנסה בסיסית לכל כפתרון לאבטלה הטכנולוגית נמנים מרטין פורד, אריק בריניולפסון, רוברט רייך וגאי סטנדינג. רייך הרחיק לכת עד כדי הצגת הטענה שהכנסה בסיסית לכל, אשר ייתכן שתיושם באמצעות מס הכנסה שלילי, היא "כמעט בלתי נמנעת", בעוד שסטנדינג אמר בעבר כי הוא רואה את ההכנסה הבסיסית לכל הופכת "חיונית מבחינה פוליטית". מאז סוף 2015, ניסויי פיילוט בהפעלת הכנסה בסיסית לכל הוכרזו בפינלנד, בהולנד ובקנדה. סינגור נוסף אודות הכנסה בסיסית לכל הושמע לאחרונה על ידי מספר יזמים טכנולוגיים, שהבולט מביניהם הוא סם אלטמן, נשיא Y Combinator.
ספקנות ביחס להכנסה בסיסית לכל מגיעה הן מחוגי השמאל, הן מחוגי הימין הפוליטי, והצעות לצורות שונות שלה, הגיעו מכל חלקי הספקטרום הפוליטי. לדוגמה, בעוד שההצעה בצורתה המוכרת ביותר (מיסוי וחלוקה) נחשבת בדרך כלל לכזאת הנשענת על אידיאלים המגיעים מהשמאל הפוליטי, שאנשים מהימין הפוליטי מנסים להתגונן בפניהם, צורות אחרות של הכנסה בסיסית לכל הוצעו אפילו על ידי ליברטריאנים, למשל על ידי פרידריך פון האייק ומילטון פרידמן. תוכנית הסיוע למשפחות (Family Assistance Plan) של הנשיא הרפובליקני ריצ'רד ניקסון מ-1969, שהיה לה הרבה במשותף עם רעיון ההכנסה הבסיסית לכל, אושרה בבית הנבחרים של ארצות הברית, אך נדחתה על ידי הסנאט.
אחת ההתנגדויות להכנסה בסיסית לכל נובעת מכך שהיא עלולה להוות תמריץ שלילי ליציאה לעבודה, אך ישנן אינדיקציות מניסויים ותיקים בהודו, אפריקה וקנדה, שאין זה המצב, ושהכנסה בסיסית מעודדת יזמות בדרג נמוך, ועבודה שיתופית ופרודוקטיבית יותר. התנגדות נוספת לרעיון ההכנסה בסיסית לכל, היא שמימון תוכניות אלו מהווה אתגר תקציבי כביר. בעוד שרעיונות חדשים ליצירת הכנסות הועלו, השאלה בדבר הדרך לממן הכנסה בסיסית לכל נותרה שנויה במחלוקת, כשהסקפטים פוטרים אותה כאוטופית. אפילו מנקודת מבט פרוגרסיבית עולות דאגות שהכנסה בסיסית לכל אשר תיקבע על סכום נמוך מדי, עלולה שלא לסייע לאלו שהם הפגיעים ביותר מן הבחינה הכלכלית, במיוחד אם תמומן מקיצוץ צורות אחרות של רווחה.
על מנת לתת מענה טוב יותר לדאגות ביחס למימון, כמו גם לדאגות ביחס לשליטה הממשלתית, מודל חלופי אחד מציע כי העלויות והשליטה תחולקנה ברחבי המגזר הפרטי, במקום בזה הציבורי. חברות בכל ענפי המשק תחויבנה להעסיק עובדים אנושיים, אך תיאורי העבודה יושארו לביצוע על ידי חדשנות פרטית ויחידים יצטרכו להתחרות על קבלה למקום עבודה, כמו גם על ההישארות בו. זו תהיה החלופה בת ההשוואה של הכנסה בסיסית לכל בסקטור העסקי, כלומר, צורה מבוססת שוק של הכנסה בסיסית לכל. חלופה אחרת של צורה מבוססת שוק הוצעה על ידי ה-Center for Economic and Social Justice כחלק מ-"a Just Third Way" (אידאולוגיית דרך שלישית עם דגש חזק יותר על צדק), באמצעות תפוצה נרחבת יותר של כוח וחירות.
פתרונות > חינוך

שיפור זמינותו של חינוך איכותי, בכלל זה הכשרה מקצועית למבוגרים, הוא פתרון שאינו נתקל בהתנגדות עקרונית של צד כלשהו של המפה הפוליטית, ומתקבל בברכה אפילו על ידי אלו שאוחזים בהשקפות אופטימיות ביחס לאפשרות שתתרחש אבטלה טכנולוגית ארוכת טווח. חינוך משופר, במימון הממשלה, זוכה לפופולריות רבה במיוחד בקרב תעשיינים. עם זאת, מספר חוקרים מהאקדמיה טענו שחינוך משופר לבדו לא יספיק לצורך פתרון בעיית האבטלה הטכנולוגית, כשהם מצביעים על הצניחה האחרונה בביקוש לעובדים עם מיומנויות ברמות הביניים וציינו את האפשרות שלא כל העובדים מסוגלים לרכוש בקיאות במיומנויות המתקדמות ביותר. קים טייפל אמרה ש"העידן של התחלקות ההכנסות על פי עקומת פעמון, אשר תמך במעמד ביניים בולט, הסתיים... חינוך לבדו אינו הולך לפצות על הפער". בדומה לזאת, ב-2011 טען הכלכלן, חתן פרס נובל לכלכלה, פול קרוגמן, כי חינוך טוב יותר יהווה פתרון לא מספק לאבטלה טכנולוגית.
פתרונות > עבודות ציבוריות

באופן מסורתי, בתוכניות של עבודות ציבוריות נעשה שימוש כדרך ממשלתית להאצה ישירה של התעסוקה, על אף שלדרך זו קמו בדרך כלל מתנגדים שמרנים. ז'אן בפטיסט סיי, על אף היותו מזוהה, בדרך כלל, עם כלכלת שוק חופשי, המליץ שעבודות ציבוריות תהוונה פתרון לאבטלה טכנולוגית. פרשנים מסוימים, למשל פרופסור מתיו פורסטייטר, המליצו שעבודות ציבוריות, כמו גם תעסוקה מובטחת במגזר הציבורי, עשויות להוות פתרון אידיאלי לאבטלה טכנולוגית, כשבשונה מתוכניות הבטחת הכנסה או רווחה, הן מספקות לאנשים הכרה חברתית ומעורבות משמעותית הצומחות מעבודה.
עבור כלכלות מתפתחות, עבודות ציבוריות עשויות להיות פתרון קל יותר לניהול, בהשוואה לתוכניות רווחה אוניברסליות. נכון ל-2015, הקריאות לעבודות ציבוריות בכלכלות המתקדמות נשמעו בתדירות מופחתת, אפילו על ידי גורמים פרוגרסיביים, בשל דאגות ביחס לחוב הציבורי. יוצא דופן חלקי מתקיים ביחס להוצאה על תשתיות, אשר עליה הומלץ כעל פתרון לאבטלה טכנולוגית, אפילו על ידי כלכלנים שקודם לכן זוהו עם אג'נדה נאו-ליברלית, דוגמת לורנס סאמרס.
פתרונות > קיצור שעות העבודה

ב-1870 עבד העובד האמריקני 75 שעות עבודה שבועיות, בממוצע. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, עמד שבוע העבודה הממוצע של העובד האמריקאי על 42 שעות בלבד, וירידה דומה ניכרה גם ביתר הכלכלות המפותחות בעולם. על פי וסילי לאונטיף, הייתה כאן עלייה מרצון באבטלה הטכנולוגית. הצמצום בשעות העבודה סייע בחלוקת העבודה הזמינה, והוא הועדף על ידי העובדים ששמחו לצמצם את שעות העבודה ולזכות בשעות פנאי נוספות, כחידוש שסייע, ככלל, באותה העת, להגדיל את שיעור ההשתכרות שלהם.
צמצום נוסף בשעות העבודה הוצע כפתרון אפשרי לצמצום האבטלה על ידי כלכלנים מסוימים, למשל ג'ון קומונס, ג'ון מיינרד קיינס ולואיג'י פזינטי. עם זאת, עם הצטמצמותו של שבוע העבודה הממוצע לכדי 40 שעות שבועיות, ניכרה פחות התלהבות בקרב העובדים להשגת צמצום נוסף בשעות העבודה, בשל השאיפה להימנע מקיצוץ בהכנסה, כמו גם בשל הערך המיוחס לעבודה כשלעצמה, גם, אך לא רק, בהתייחס לידע ולמיומנויות הנרכשות והמשתמרות עם ביצוע משימות. ככלל, כלכלני המאה ה-20 טענו כנגד צמצום נוסף של שעות העבודה כפתרון לאבטלה, בטענה שהנחה זו משקפת את כשל צבר עבודה. ב-2014 הציע אחד ממייסדי גוגל, לארי פייג', שבוע עבודה בן ארבעה ימים, כך שככל שהטכנולוגיה תמשיך להחליף עובדים ולבצע את עבודותיהם, יותר בני אדם יוכלו למצוא תעסוקה.
פתרונות > הרחבת הבעלות על נכסים טכנולוגיים

הוצעו מספר פתרונות שאינם נופלים בקלות לחלוקה הקטגורית של שמאל וימין בפוליטיקה. אלו כוללים את הרחבת הבעלות על רובוטים ונכסי הון פרודוקטיביים אחרים. על הרחבת הבעלות על טכנולוגיות ייעצו אישים דוגמת ג'יימס אלבוס, ג'ון לנקסטר, ריצ'רד פרימן ונואה סמית. ג'רון לנייר הציע פתרון בעל דמיון מסוים: מנגנון לפיו אנשים רגילים מקבלים מיקרו-תשלומים בעבור ה-Big data שהם מייצרים באמצעות גלישה שגרתית באינטרנט, ואספקטים אחרים של נוכחותם המקוונת.
פתרונות > שינויים מבניים לקראת כלכלת פוסט-מחסור

תנועת הצייטגייסט ופרויקט ונוס, כמו גם שלל ארגונים ואנשים אחרים, הציעו ליישם שינויים מבניים לקראת הופעתה של כלכלת פוסט-מחסור, בה אנשים "ישוחררו" מעבודותיהם המונוטוניות, האוטומטיות, במקום ש"יאבדו" את מקומות עבודתם. על פי המערכת שהוצעה על ידי תנועת פרויקט ונוס, כל המשרות שהן אוטומטיות באופיין, תבוטלנה לטובת השאת ערך חברתי אפסי (כגון פרסום רגיל), תיועלנה על ידי שיתופי פעולה ותהליכים ברי-קיימא, פתוחים ויעילים יותר, או שתבוצענה על בסיס אלטרואיזם ורלוונטיות חברתית, בניגוד לכפייה או לרווח כספי. התנועה גם משערת כי העובדה שאנשים ייהנו משעות פנאי רבות יותר, תאפשר רנסאנס של יצירתיות, חדשנות, הון חברתי וקהילתיות, כמו גם הפחתת מתחים פסיכולוגיים.
פתרונות > פתרונות אחרים

באיום האבטלה הטכנולוגית נעשה שימוש, מעת לעת, על ידי כלכלנים הדוגלים בכלכלת שוק חופשי, כהצדקה לרפורמות בצד ההיצע, על מנת להקל על מעסיקים לשכור ולפטר עובדים. לעומת זאת, אבטלה טכנולוגית גם שימשה כסיבה להצדיק גידול בהגנה על עובדים. כלכלנים שונים, בכללם לורנס סאמרס, ייעצו על חבילת צעדים שעשוי להתעורר צורך ביישומם. סאמרס ייעץ על שיתופי פעולה נמרצים לצורך טיפול במנגנונים, תכנונים ותכסיסים רבים - דוגמת מקלטי מס, סודיות בנקאית, הלבנת הון וארביטראז' רגולטורי - אשר מאפשרים למחזיקים בהון משמעותי להימנע מתשלומי מיסים, ולהקשות על צבירת הון רב מבלי שתידרשנה "תרומות חברתיות גדולות" בתמורה. סאמרס הציע אכיפה נמרצת יותר של חוקים נגד מונופולים; הפחתת ההגנה ה"מופרזת" על קניין רוחני; עידוד נמרץ יותר של תוכניות שיתוף רווחים, שעשויות להועיל לעובדים ולהעניק להם חלק בהצטברות העושר; קידום הסכמים הנובעים ממשא ומתן קיבוצי; שיפורים בממשל התאגידי; חיזוק הרגולציה הפיננסית לחיסול הסובסידיות לפעילות הפיננסית; הקלת ההגבלות על שימוש בקרקע, שעלולות לגרום להמשך האמרת ערכם של נכסי נדל"ן; הכשרה טובה יותר לצעירים, והסבה מקצועית לעובדים שנעקרו ממקומות עבודתם; והגברת ההשקעה הציבורית והפרטית בפיתוח תשתיות, כגון תחבורה וייצור אנרגיה.
מייקל ספנס טען שתגובה להשפעות העתידיות של הטכנולוגיה תדרוש הבנה מפורטת של הזרמים והכוחות הגלובליים שהטכנולוגיה הניעה. ההתאמה להם "תדרוש שינויים במערכי החשיבה, במדיניות, בהשקעות (בפרט בהשקעות בהון האנושי), ואולי גם במודלים של תעסוקה והפצה".
מאז פרסום ספרם Race Against the Machine, ב-2011, הפרופסורים אנדרו מקאפי ואריק בריניולפסון מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, בלטו בקרב המומחים המביעים דאגה ביחס לאבטלה טכנולוגית. עם זאת, שני הפרופסורים נשארו אופטימיים יחסית וקבעו כי "המפתח לניצחון במרוץ הוא לא להתחרות במכונות, אלא להתחרות עם המכונות".
ראו גם

חברה מתועשת
חדשנות משבשת
טכנופוביה
מטריאליזם היסטורי
מכונית אוטונומית
שעות עבודה
תעשייה 4.0
הערות שוליים

↑  THE FUTURE OF EMPLOYMENT: HOW SUSCEPTIBLE ARE JOBS TO COMPUTERISATION?
↑  Rise of the robots: what will the future of work look like?, The Guardian, Retrieved 14 July 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560930805171  BnF: cb120088953 (data)  LCCN: sh85139652
אלון נוימן (במאי קולנוע)

| --- | --- |

אלון נוימן בטקס האמי הבינלאומי ה-43
 לידה:  14 במרץ 1969 (בן 55) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הפתוחה 
 מספר צאצאים:  4 
 פרופיל ב-IMDb
 
אלון נוימן (נולד ב-14 במרץ 1969) הוא במאי קולנוע, תסריטאי ומפיק ישראלי.
ביוגרפיה

אלון נוימן נולד ב-1969 וגדל בראשון לציון. בגיל 12 הצטרף לתוכנית נוער שוחר מדע במכון ויצמן. את שירותו הצבאי עשה במסגרת חיל האוויר.
במשך 20 שנים עבד כמעצב גרפי וארט דיירקטור, בין היתר בתחומי ההיי-טק, החינוך והנדבנות.
בשנת 2002 הקים נוימן את נבחרת הקארטינג לנכות בישראל, שהשתתפה בתחרות הבינלאומית ParaKart וזכתה במקום השלישי. נוימן תיעד את התחרות ואת ההכנות בסרט הטלוויזיה "3 מאיות השנייה". לאחר מכן החל בלימודי קולנוע באוניברסיטה הפתוחה.
פרויקט הגמר שלו היה הסרט הקצר "בכוונה טובה", שזכה בפרס מטעם קרן רותם מוריה. הסרט הוקרן ב-2008 במסגרת פסטיבל "אייקון" ובטלוויזיה, בין היתר בערוץ MGM. סרטו "חרדת שחקים" זכה במקום הראשון בפרס ההומור הבינלאומי בפסטיבל הסרטים "סמייל פילם".
ב-2014 יצא סרט הפיצ'ר הראשון שלו, "אנטי וירוס", סרט מדע בדיוני העוסק באנטי וירוס דיגיטלי לבני אדם במהלך התפרצות מגפה בישראל, שש שנים לפני התפרצות מגפת הקורונה, הסרט הוקרן בפסטיבלי קולנוע ברחבי העולם וזכה בהכרה רחבה ובפרסים.
בסוף 2019 יצא לאקרנים "המלחינה", הפיצ'ר השני שלו כבמאי ומפיק, זכה בשישה פרסים בפסטיבלי קולנוע, כולל בפרס הסרט הבינלאומי בפסטיבל הסרטים אסטי שבאיטליה.
בין השנים 2018-2019 ביים מספר פרקים בתוכנית האח הגדולVIP. באותה שנה היה נוימן שותף פעיל בהקמת פורום "יוצרים תרבות שווה" לתמיכה ביוצרים עם מוגבלויות ושילובם בתעשיית הקולנוע. לפרויקט שותפים גם איגוד הבמאים, קרן משפחת רודרמן וקרן גשר.
במהלך 2020 נוימן כתב, הפיק, ערך וביים עם הבמאי ויקטור בראון שני סרטים נוספים - "אובססיה" ואת הפיצ'ר השלישי שלו, "תקוע", אותו צילם באמצעות סמארטפון, מה שהיה לסרט הישראלי המסחרי הראשון באורך מלא שצולם בטכנולוגיה זו. בשנת 2021 קיבל הפורום הכרה ממשרד התרבות. הסרט "תקוע" יצא במהלך 2022.
במהלך שנת 2022 יצר בשיתוף פעולה עם מכון ויצמן ומשרד החינוך את סדרת הרשת: "מסע בין כימאים הדור הבא".
נוימן הוא בוגר קורס לקטורים של קרן מקור ואיגוד הבמאים בחסות משרד התרבות והספורט. פועל במסגרת איגוד התסריטאים, מלמד קולנוע והיסטוריה של הקולנוע בבתי ספר, חבר באיגוד הבמאיות והבמאים וחבר באקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
הוא מייסד ובעלים של קבוצת DonkeyShot Film - קולקטיב של יוצרי קולנוע וטלוויזיה, שמטרתה לקדם ולחזק את הקולנוע העצמאי של ישראל. הקולקטיב יוצר סרטים עצמאיים בהתנדבות לגופים ועמותות, וסרטים קצרים לתחרויות בארץ וברחבי העולם, בשיתוף עם הסטודיו למשחק מול מצלמה "אימפרו" ועם מתנדבים מהתחום ותורמים מהציבור. בספטמבר 2023 יצא "המפגש", סרט דוקומנטרי על בריחתם ועלייתם לארץ של יהודי ארגנטינה במהלך מהפיכת החונטות ב-1976. באותה הנה הפיק וביים את הסרט "בן הבודד", בשיתוף פעולה עם אמן הפעלולים ההוליוודי, סטיבן למברט ואלוף העולם ב-MMA, חיים גוזלי. סטיבן למברט נפטר זמן קצר לאחר הצילומים בישראל. בסוף אותה שנה צילם את הסרט "אמא פריים טיים" על פי תסריט של מתנאל גוטליב ועם שחר חסון ואורנה בנאי.
נוימן הוא גרוש, ואב לארבעה ילדים. מתגורר בראשון לציון. הוא חבר הוועד המנהל (דירקטוריון) של האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלויזיה.
פילמוגרפיה

בכוונה טובה (2008)
כאב (2009)
חרדת שחקים (2010)
אנטי וירוס – סרט קצר (2012)
אחים לנשק – סרט דוקומנטרי (2012)
סיפור על גג (2013)
אנטי וירוס (2014)
באתי ראיתי לקחתי (2015)
שדים (2017)
רעב (2017)
לימבו (2018)
המלחינה (2019)
נשטף (2019)
אובססיה (2020)
אנטידיאפוביה (2020)
ספח (2021)
תקוע (2022)
המפגש (2023)
אמא פריים טיים (2024)
הערות שוליים

1 2  אלון נוימן - מראשון לציון להוליווד, באתר www.openu.ac.il
1 2  קולנוע - אלון נוימן: הבמאי שחזה את הקורונה, באתר www.habama.co.il
↑  Alon Newman, אליפות העולם במרוצים לנכים - למדתי על עצמי יותר מכל החיים לפני התחרות., באתר אלון נוימן יוצר ואמן, ‏2020-11-18
↑  יונתן צדיק. אלון נוימן עושה את אמריקה: מראשון לציון להוליווד. השקמה ראשון לציון (רשת שוקן) 10 בנובמבר 2017
↑  אמיר בוגן,'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'מדע בדיוני ואימה ישראלים: כבר לא פנטזיה, באתר ynet, 14 באוגוסט 2015
↑  אלון נוימן- מראשון לציון להוליווד, באתר www.taasiya.co.il
↑  הסרט באתר פילם פלוס
↑  AntiVirus (2014) - IMDb (באנגלית), נבדק ב-2022-11-26
↑  The Composer (2019) - IMDb (באנגלית), נבדק ב-2022-11-26
↑  גידי אורשר. "המלחינה" – קולנוע מקורי, 8 בסולם אורשר. 11 באפריל 2021
↑  נחום מוכיח. ראיון עם אלון נוימן לאתר הבמה. 5 באפריל 2020
↑  רותי ורד. "גם בתור שחקנית לא יצא לי ממש להתחבר למקומות של הכעס והמיניות, ומבחינתי זה היה האתגר הגדול". ראיון עם דבי לוין. ערים. 17 בינואר 2019
↑  Imdb
↑  תקוע באתר איגוד התסריטאים
↑  תקוע באתר סינמטק תל אביב
↑  הפרויקט באתר מכון ויצמן
↑  אתר איגוד התסריטאים.
↑  אוריאל לוי,'"`UNIQ--nowiki-00000008-QINU`"'‏"מאחורי האסאדו הסתתר סיפור גדול", באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 29 באוגוסט 2023
↑  מיכאלה חזני,'"`UNIQ--nowiki-0000000A-QINU`"'הוא חטף מסטאלון ושרד פיצוצים על הסט וסיפר לנו על זה. ואז, במפתיע, הוא מת, באתר ynet, 26 באוגוסט 2023
↑  בנה של טלי גוטליב יצר סרט בהשראתה, השחקנית: אורנה בנאי. ערוץ 14, 17 בינואר 2024
↑  יונתן אפולט,'"`UNIQ--nowiki-0000000C-QINU`"'‏"יש יתרונות ויש חסרונות בלהיות 'הבן של', מה שבטוח שיש לי חיים מעניינים", באתר ‏מאקו‏, 28 בדצמבר 2023
↑  חברי הוועד באתר האקדמיה.
↑  אוריאל לוי,'"`UNIQ--nowiki-0000000E-QINU`"'‏"מאחורי האסאדו הסתתר סיפור גדול", באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 29 באוגוסט 2023
↑  גל גביש,'"`UNIQ--nowiki-00000010-QINU`"'‏טלי גוטליב בקולנוע: בנה הביא את הסיפור המשפחתי למסך הגדול, באתר מעריב אונליין, 22 ביולי 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 3991 4759  LCCN: n2006073359  MusicBrainz: 0e3a053d-4e10-4ff7-be8f-f19c28fb1507  VIAF: 5719150382215413500008   WorldCat (עם VIAF): 5719150382215413500008
ריקוד השלדים

| --- | --- |

 בימוי:  וולט דיסני
 הופק בידי:  וולט דיסני
 תסריט:  וולט דיסני
 מוזיקה:  קארל וו. סטלינג אדוארד גריג ("מרץ של הטרולים", מתוך סוויטה לירית)
 אנימטור:  אב אייוורקס לס קלארק וילפרד ג'קסון
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  אולפני וולט דיסני
 חברה מפיצה:  סרטי קולומביה
 הקרנת בכורה:  22 באוגוסט 1929
 משך הקרנה:  5:31 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט זומבים, סרט מצויר 
 סרט הבא:  הטוראדור האיום
 דף הסרט ב־IMDb
 
"ריקוד השלדים" (באנגלית: The Skeleton Dance) הוא סרט הנפשה קצר משנת 1929, אשר הפיק וביים וולט דיסני ואייר אב אייוורקס. בסרט, ארבעה שלדים מאונשים רוקדים ומנגנים סביב בית קברות גדול ומפחיד - זוהי דוגמה קולנועית מודרנית לדימוי "ריקוד המוות" האירופאי מימי הביניים. זהו הסרט הראשון בסדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות".
עלילה

הסרט מתחיל כאשר ינשוף יושב על ענף, מול ירח מלא, אשר מתנפח ומתרוקן כאשר הרוח נושבת. ענף מופיע מימינו של הינשוף והופך ליד גדולה ומרושעת אשר מנסה לגעת בו, מה שמפחיד את הינשוף. לאחר מכן, הסרט הקצר מציג כנסייה ברקע. מולה יש גזע עם כמה ענפים הנעים ברוח. מחוג הדקות בשעון הכנסייה מצלצל בשעה שתים עשרה בחצות, שגורם לפעמון הכנסייה להתחיל לצלצל, מה שגורם לקבוצת עטלפים לברוח ממגדל הפעמונים. שני העטלפים האחרונים עפים לעבר המסך לפני שעכביש נופל מהעץ וזוחל ימינה, ולאחר מכן הולך מחוץ למסך.
בשלב הזה צללית של כלב מתנפחת ומתרוקנת עם יללה לעבר הירח, בעוד שני חתולים נלחמים על קבר. הקרב מסתיים כאשר שלד מגיח לפתע מהקבר. מה שמפחיד את החתולים, ובסופו של דבר גורם להם לברוח. השלד הולך, רץ וקופץ עד שהוא שומע את קול הינשוף. אשר מפחיד אותו, אז הוא מסתתר מאחורי קבר אחר. השלד זורק את ראשו לעבר הינשוף, מוציא אותו החוצה. ולאחר מכן, הראש נע בכוחות עצמו אל הקבר וחוזר לגופו. בקבר היו ארבעה שלדים. הם בודקים שאין סכנה. ואחר כך, הם יוצאים מהקבר ומתחילים לרקוד. בזמן הזה, אחד מהם מוציא שתי עצמות מאחד מבני זוגם ומנגן על עמוד השדרה, החוליות והראש שלו על מנת להפיק מוזיקה. שלד אחר רוקד לבדו ואז מנגן בזנב של חתול ככינור. קריאת התרנגול מפחידה אותם. והם ממהרים להסתתר, אך גופם מתנגש ומתמזג יחד. השלדים, שהתערבבו כעת, חוזרים לקבר, ובכך מסתיים הסרט.
ביקורות

מגזין וראייטי (17 ביולי 1929): "הכותרת בעצם מספרת את הסיפור, אבל לא את מספר הצחוקים הכלולים בסרט המצויר הזה. המספר גבוה. השיא מושג כאשר שלד אחד מנגן על עמוד השדרה של אחר בצורת קסילופון, תוך שימוש בזוג עצמות ירכיים כפטישים. תזמון מושלם ליווי קסילו משלים את האפקט. השלדים עושים פרסה ומשתוללים. אחד זורק את הגולגולת שלו על ינשוף ומפיל את נוצותיו של האחרון. ארבעה עצמות עושים שגרה אחידה שזה יללה. כדי לקבוע את הסיום, תרנגול צועק עם שחר. השלדים, במשך הלילה, צוללים לתוך קבר סמוך, מושכים את המכסה למטה אחריהם. לצדם מגיעים זוג רגליים, איכשהו נותרו מאחור. הם בועטים בלוח וזרוע גרומה מושיטה את ידה כדי למשוך אותם פנימה. המקום בבית קברות. לא להביא את הילדים שלך".
הסרט היומי (21 ביולי 1929): "הנה אחד הנושאים המצוירים החדשים ביותר שהוצגו אי פעם על המסך. כאן יש לנו חבורה של שלדים שמפילים את הצחוק על עצמותיהם, ועוד איך. הם עושים קסילופון כשאחד מנגן את המנגינה על עמוד השדרה של האחרים. הכל מתרחש בבית קברות, וזו יללה מההתחלה ועד הסוף, עם ינשוף ותרנגול מובאים לאווירה".
בשנת 1994, "ריקוד השלדים" נבחר במקום ה-18 מתוך 50 הקריקטורות הגדולות בכל הזמנים על ידי חברי תחום האנימציה.
הפצה

על מנת למשוך מפיץ ארצי לסדרת "סימפוניות טיפשיות", וולט ורוי דיסני ארגנו את ריקוד השלד בתיאטרון קארתאי סירקל בלוס אנג'לס ובתיאטרון פוקס בסן פרנסיסקו ביוני 1929, בעוד פאט פאוורס ארגן זאת. בתיאטרון רוקסי בניו יורק מיולי. בתחילת אוגוסט, סרטי קולומביה הסכימה להפיץ את סדרת הסרטים, וריקוד השלדים נוגן כהקרנה של קולומביה בספטמבר ברוקסי, מה שהפך אותו לתמונה הראשונה בתולדות התיאטרון עם אירוסין חוזר.
במרץ 1931 דיווח הניו יורק טיימס שהסרט נאסר לצפייה בדנמרק בגלל היותו "מקאברי מדי".