stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיל כץ

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  3 בנובמבר 1962 מילווקי, ארצות הברית 
 פטירה:  14 באפריל 2000 (בגיל 37) מילווקי, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת ויסקונסין-מילווקי (1984)  תיכן ניקולט (1980) 
 מעסיק:  אלן בראדלי 
 
פיליפ וולטר כץ (באנגלית: Phillip (Phil) Walter Katz‏; 3 בנובמבר 1962 – 14 באפריל 2000) היה מתכנת מחשבים יהודי-אמריקאי שהתפרסם בעיקר עקב המצאת פורמט הקבצים Zip לדחיסת נתונים, המחבר של תוכנת PKZIP ליצירת קובצי zip שרצה תחת DOS.
מאבק זכויות יוצרים בין System Enhancement Associates והחברה של כץ "PKWARE, Inc", זכה לפרסום נרחב בקהילת ה-BBS בשלהי שנות השמונים.
על אף הצלחתו המקצועית, סבל כץ מבידוד חברתי ואלכוהוליזם כרוני בשנות חייו האחרונות, ב-14 באפריל 2000 נמצאה גופתו בחדר מלון במילווקי. סיבת המוות נקבעה, לפיה סבל מדימום בלבלב שנגרם מהרעלת אלכוהול חריפה. פיל כץ היה בן 37 שנים במותו.
לאחר מותו נרכשה "PKWare" במרץ 2001 על ידי קבוצת משקיעים.
הערות שוליים

↑  בן סויסה‏, איך לפתוח קובצי זיפ מכווצים בסמארפון? מדריך קצר, באתר וואלה, 12 באוגוסט 2015
↑  PKWARE, Phil Katz, PKWARE® (באנגלית)
פילוסופיה גרמנית

הפילוסופיה הגרמנית, המתייחסת הן לכתיבה הפילוסופית בשפה הגרמנית, והן לפילוסופיה שנהגתה בידי גרמנים, מגוונת ורבת פנים למכביר. קורפוס ההגות הפילוסופית הגרמנית מהווה בסיס מרכזי הן בפילוסופיה האנליטית והן בפילוסופיה הקונטיננטלית, ויש לו חלק נכבד בתולדות המחשבה של תנועת הנאורות.
ההוגים של הפילוסופיה הגרמנית נמנים מאז ימי גוטפריד וילהלם לייבניץ דרך כריסטיאן וולף, עמנואל קאנט, גאורג וילהלם פרידריך הגל, ארתור שופנהאואר, קרל מרקס, פרידריך ניטשה, מרטין היידגר ולודוויג ויטגנשטיין, ועד הוגים בני זמננו. הפילוסוף הדני סרן קירקגור נמנה לרוב על הוגי הפילוסופיה הגרמנית נוכח העובדה כי היה מצוי במפגש מתמיד עם פילוסופים גרמנים.
בין שלל הזרמים הקיימים במסגרת הפילוסופיה הגרמנית, ניתן לציין את הדאונטולוגיה והאידיאליזם הטרנסצנדנטלי פרי של עמנואל קאנט, האידיאליזם הגרמני נוסח פיכטה, שלינג והגל, הנאו-קאנטיאניזם, וכן תתי-זרמים בפילוסופיה הקונטיננטלית והפילוסופיה האנליטית.
לודוביקה סימנוביץ'

| --- | --- |

 לידה:  21 בפברואר 1759 שורנדורף, דוכסות וירטמברג 
 פטירה:  3 בספטמבר 1827 (בגיל 68) לודוויגסבורג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 שם לידה:  Kunigunde Sophie Ludovike Reichenbach 
 
סופי לודוביקה סימנוביץ' (בגרמנית:  Sophie Ludovike Simanowiz;‏ 21 בפברואר 1759 – 3 בספטמבר 1827) הייתה ציירת פורטרטים גרמנית בסגנון קלאסי.
ביוגרפיה

אביה היה חובש צבאי ואמה הייתה בתו של רוקח. היא נולדה בצריף בו הועסק אביה. בשנת 1762 עברה משפחתה לרודוויגסבורג, שם גדלה עם פרידריך שילר ואחיותיו. כריסטופין, שהייתה הראשונה שזיהתה את כישרונו של פרידריך, הפכה לחברה שלה לאורך החיים.
משפחתה העריכה את כישרונה האמנותי ועשתה כל מאמץ לקדם את הקריירה שלה. האקדמיה הדוכסית בלודוויגסבורג ובית הספר בשטוטגרט לא קיבלו נשים, אך בשנת 1776 הסכים פרופסור בקרלסשול, ניקולה גויבל, להעביר לה שיעורים פרטיים.
בשנת 1787, בתמיכתם הכספית של הדוכס קרל השני אויגן ופילגשו פרנציסקה פון הוהנהיים, היא הצליחה לנסוע לפריז וללמוד אצל המיניאטוריסט אנטואן וסטייה. היא נשארה כמעט שנתיים, ואז קיבלה משימה לצייר דיוקנאות עבור הדוכס פרידריך אויגן, אחיו של קרל, במומפלגארד (בהווה מונבליארד). דיוקנאות אלה מעולם לא הושלמו, כאשר היא חזרה לשטוטגרט בשנת 1789 כדי להתחתן עם סגן פרנץ סימנוביץ', בן כיתה ותיק של שילר, שהיה ארוסה מאז 1786.
ממכתביה מאותה תקופה עולה כי היא התגעגעה לפריז, ולמרות התנאים המעורערים שנוצרו בזמן המהפכה, היא ניצלה את ההזדמנות לחזור כאשר בעלה הקצין הוזעק להתייצב שם. כשהגיעה לשם, היא הצליחה להתארח אצל חברה ותיקה משטוטגרט, זמרת האופרה, הלנה בלטי, שנישאה למרקיז.
בשנת 1792, מצבה נעשה רעוע כאשר מארחיה עברו חיפוש מצד אוהדי המונרכיסטים ונאלצו לברוח לאחוזתם בספרד. סימנוביץ' נותרה מאחור. בתחילת 1793, חברתה עזרה לה לברוח לנורמנדי שם קיבלה דרכון לצאת מצרפת. כשהגיעה לשטרסבורג, היא הייתה חולה מאוד ובילתה שישה שבועות במיטה, מטופלת על ידי חברים.
כשחזרה ללודוויגסבורג, היא התחילה לצייר דיוקנאות של משפחת שילר. דיוקנאותיהם של פרידריך ורעייתו שרלוט נעשו בזמן שהייתה בולנשטיין.
בשנת 1798 הועבר בעלה, לשטוטגרט והיא הצטרפה אליו לשם. בשנה שלאחר מכן הוא לקה בשבץ ששיתק את רגליו. היא הפכה למטפלת שלו בעשרים ושמונה השנים הבאות. בשנת 1812 הם חזרו ללודוויגסבורג. אחיה הבכור, פרידריך, היה כומר בארדמנהאוזן הסמוכה ולעיתים קרובות הם היו משתתפים שם בפגישות פוליטיות כדי להביע סולידריות עם אלה שנלחמו בנפוליאון.
פרנץ נפטר ביוני 1827 והיא נפטרה כמה חודשים לאחר מכן.
היא השלימה כ-100 דיוקנאות (אף אחד לא חתום), רובם באוספים פרטיים. יש לה אנדרטה במוזיאון העירוני של שורנדורף. אחד האחיינים שלה היה המדען הידוע, קרל רייכנבאך.
הערות שוליים

↑  Gertrud Fiege: Ludovike Simanowiz. Eine schwäbische Malerin zwischen Revolution und Restauration (exhibition catalog). Deutsche Schillergesellschaft, 1991 ISBN 3-928882-32-5
↑  Wintterlin (1892), "Simanowiz, Kunigunde Sophie Ludovike", Allgemeine Deutsche Biographie (ADB) (in German), 34, Leipzig: Duncker & Humblot, pp. 344–346
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb123897074 (data)  GND: 119007398  ISNI: 0000 0001 0963 5107  LCCN: n87905673  NKC: jcu2014850124  NTA: 255701454  RKD: 72617  SUDOC: 162414528  ULAN: 500048481  VIAF: 32797200   WorldCat (עם VIAF): 32797200 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "לודוביקה סימנוביץ'".
לואי, דוכס בורגונדיה

לואי, דוכס בורגונדיה (16 באוגוסט 1682 – 18 בפברואר 1712) היה דופן צרפת בין השנים 1711–1712.
ביוגרפיה

לואי נולד בורסאי ב-16 באוגוסט 1682 ללואי, הדופן הגדול, בנו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ולמריה אנה ויקטוריה, דוכסית בוואריה, בתם של פרדיננד מריה, הנסיך הבוחר מבוואריה ואנריקטה אדליידה, נסיכת סבויה. עם לידתו קיבל לואי את התואר דוכס בורגונדיה, והוצב במקום השני בשושלת הירושה.
לואי גדל יחד עם אחיו פיליפ, דוכס אנז'ו ושארל, דוכס ברי, ועל אף שהיה ילד קשה, הפך בהשפעת מורהו פרנסואה פנלון ארכיבישוף קמברה לדתי אדוק מאוד.
בשנת 1697 התחתן לואי עם מריה אדליידה, נסיכת סבויה, בתו של ויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה, על מנת לסיים את המלחמה שהתנהלה עם סבויה.
בשנת 1702 צורף לואי למועצה המלכותית בגיל 20, ולא כמו אביו שצורף רק בגיל 30. בשנת 1708 מונה לואי למפקד הכוחות בפלנדריה, עם לואי ז'וזף דה בורבון, הדוכס מוונדום לצידו. אולם מכיוון שלא היה ברור מי אמור לפקד בפועל על הכוחות, הביא הדבר לשיתוק הצבא ולכמה תבוסות כואבות.
לואי היה מוקף ביועצים שטענו כי על המלוכה להיות פחות אבסולוטית, ועליה למשול באמצעות שרים מבני האצולה, ודעתם הייתה מקובלת על לואי.
בשנת 1711 מת אביו לואי, הדופן הגדול, ולואי מונה לדופן צרפת. בשנת 1712 חלתה אשתו בחצבת, ולואי טיפל בה במסירות. ב-12 בפברואר מתה אשתו, וכעבור 6 ימים ב-18 בפברואר מת אף לואי שנדבק ממנה. ב-8 במרץ מת אף בנו לואי, דוכס ברטאן, ובנו הקטן לואי, דוכס אנז'ו מונה ליורש העצר. ב-1 בספטמבר 1715 נפטר לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ולואי, דוכס אנז'ו ירש את הכתר בשם לואי החמישה עשר. אך היות שהיה בן חמש שנים בלבד שימש פיליפ השני, דוכס אורליאן (אחיינו של לואי הארבעה עשר) כעוצר בשמו.
משפחתו

בשנת 1697 התחתן לואי עם מריה אדליידה, נסיכת סבויה, בתם של ויטוריו אמדאו השני, מלך סרדיניה ואן מארי ד'אורליאן, ממנה היו לו 3 ילדים:
לואי (1704–1705).
לואי (1707–1712).
לואי החמישה עשר, מלך צרפת (1710–1774).
להקת גייסות השריון

| --- | --- |

הלהקה בעת הקמתה ב-1958.  עומדים (מימן לשמאל): שאול ביבר, ברק עמרני, ניסים עזיקרי, פרנק פלג, גבי אקשטיין, אלי קרנדי-עמירן, יוסי צמח   יושבים: נתן כספי, רחל אקשטיין (הררי), חניתה זהבי, תרצה אתר, זמירה חן   מתוך ארכיון נעמי פולני, הספרייה הלאומית
 פיקוד:  חיל שריון
 מקימים:  שאול ביבר
 תקופת הפעילות:  1958–1977 (כ־19 שנים)
 תוכניות:  14
 התוכנית הראשונה:  תוכנית א' (1958)
 התוכנית האחרונה:  מן המזרח הפרוע (1974)
 תקליטים:  11
 להקות משנה:  צוות הווי סדנאי השריון  צוות הווי סיני  צוות הווי השריון (חטיבה 7)  צוות הווי סדנא גייסית  מקהלת גברי השריון
להקת גייסות השריון היא להקה צבאית בצה"ל. הלהקה נוסדה על ידי קצין החינוך של חיל השריון שאול ביבר, והפכה עם הזמן לאבן יסוד במוזיקה הישראלית.
רבים מבוגריה של הלהקה היוו ומהווים גם היום חלק מתעשיית התרבות והמוזיקה הישראלית, כמו ניסים עזיקרי, זמירה חן, צבי שיסל, עזרא דגן, דפנה ארמוני, עירית בולקא, משה בקר, עליזה עזיקרי, אבי טולדנו, גבי ברלין, איציק בר יונה, שוקי פורר, נורית הירש, כרמלה גזית, טליה שפירא, תיקי דיין, תרצה אתר, דודו זר, מאיר סוויסה, יוני חן, דורי בן זאב, ריקי מנור, צביקה גרטל,יוסי אלפי.
היסטוריה > תחילת הדרך

עד שנת 1956 לא היווה חיל השריון בצה"ל בסיס משמעותי, והיה חיל לא רלוונטי עבור רבים שתהו לגביו. מבצע קדש הפך את התמונה, ולאחר הניצחון של השריון במערכה לא היה ספק בחשיבות קיום החיל בצה"ל. אחד ממפקדי השריון ישראל טל, שעוד בפלמ"ח היה חלק מהוגי הרעיונות של הקמת גופי בידור בצבא, טען שיש דרך לחזק את מעמד החיל בשירים. יחד עם שאול ביבר, קצין התרבות הראשי בשריון דאגו לכך שהדבר יתממש. תוך שנתיים החלו להקים בחיל שריון להקה ייצוגית של החיל כמו שהיו לשאר החילות שבין מייסדיה היה השחקן נסים עזיקרי. נעמי פולני שהייתה חברה בצ'יזבטרון נקראה לביים את הפזמונים. התוכנית הראשונה ב-1958 לא נשאה שם, ונקראה "תוכנית א'", שם שרו את השירים "קפה שחור" של נעמי שמר ו"חתולים". ללהקה הצטרפו בהתחלה 9 חברי להקה, בהם תרצה אתר, שאז עוד קראו לה אלתרמן, בתו של נתן אלתרמן. התוכנית השנייה הופקה מיד שנה אחר כך ונקראה "יותר מדי אבק". לתוכנית הזו כתב נתן אלתרמן את השיר "אליפלט" במיוחד לביתו תרצה ששרה אותו סולו, ולצד שיר זה הוקלטו גם הלהיטים "אוהבי הטבע", "רוחל'ה", "על גדות הירקון" ועוד, כשללהקה הצטרפו גם צביקה גרטל ויוסי צמח. הלהקה הקליטה את השירים בקול ישראל לרדיו בלבד, אבל כעבור שנה, ב-1960, הוציאה את התקליטון הראשון שלה בצורה מסחרית. הוא כלל ארבעה שירים שהיוו חלק גם מהתוכנית החדשה של הלהקה, "כאן השריונים", שבהם שיר הנושא שכתב חיים חפר, "מאה כומתות שחורות" ועוד. כמו כן כחלק מהתוכנית היו השירים "הטנק של מוישה" (חפר) ו"פרד לתפארת" (אלתרמן) שלא הוקלטו. אחת הכוכבות של הלהקה בשנותיה הראשונות הייתה עליזה מלול, לימים עזיקרי.
היסטוריה > שנות ה-60

בתחילת שנות ה-60 הפיקה הלהקה שתי תוכניות רצופות נוספות. הראשונה נקראה "טיפול זה טיפול". היא הופקה ב-1961 וארבעה משיריה הוקלטו לצד אחד של תקליט אריך נגן שכלל את "טוב להם בצבא", "סואן בדמי הליל" ו"שתי ידיים שמאליות", עם עיבודים של סטו הכהן ורפי בן משה. הצד השני של התקליט היה שייך להקלטות של מקהלת גברי השריון. כעבור שנה הועלתה התוכנית "זמר לשריון" שיצאה על אריך נגן מלא ראשון של להקה שבו בלטו השירים "הטנק של מוישה", "בנצי השמן" ו"מה אמרו הציפורים". בתוכניות אלו בלטו שוקי פורר, גבי ברלין, נורית הירש איתמר סיאני ועוד. לאחר הפסקה של שנה חזרה הלהקה עם הרכב מחודש.
ב-1964 הפיקה את התוכנית "אולי מחר", שבה בלט שיר הנושא, וגם השיר "דיזנגוף פרישמן". את המערכונים לתוכנית כתבו ישראל ויסלר, אפרים קישון ושולמית ארנון. רפי בן משה המשיך להדריך את הלהקה בעיבודים שלו יחד עם אלונה טוראל, ועל הבימוי היו אחראים חנן גולדבלט ופופיק ארנון. אז נכנסו ללהקה חברים חדשים, בהם יוסי אלפי, יוסי בכר, שלי טימן, איציק בר יונה, ונגן האקורדיון הרצל בודינגר. בודינגר הלחין במסגרת התוכנית את השיר "הנערה בצמות", למילותיה של לאה נאור.
מהתוכנית "למה יו-יו" מ-1965 נטמע שיר שאותו שר בר יונה, "לילה ראשון בלי אמא", שכעבור שנים מועטות בלבד זכה גם לקליפ עבור הטלוויזיה הישראלית, ובתוכנית זו לצידו בלטו השירים "בשר טרי", "שיר הרס"רית" ו"כאן השריונים". החלק החזותי של התוכנית (ההצגה) שימשה בסיס להצגת הבידור "דבר מצחיק קרה לי בדרך לסואץ" שעלתה על הבמה האזרחית שנתיים מאוחר יותר, כשכן רוב הקטעים מ"למה יו-יו" של גייסות השריון שוחזרו שנית, כנ"ל "שיר הרס"רית".
נקודת המפנה של הלהקה החלה ב-1966. עקב מיתון כספי בצבא הוציאה הלהקה תקליטון E.P. שכלל רק ארבעה שירים, שהיו חלק מהתוכנית החדשה "כנר על הטנק". מהם בלטו השירים "השריון עשה היסטוריה", "מנדולינה" ו"אסתריקה". ללהקה הצטרפו בתוכנית זו טליה שפירא, עזרא דגן, גד קינר, שבלטו גם בתוכנית אחר כך.
תוכניתה הבאה של הלהקה הייתה ב-1967, לאחר מלחמת ששת הימים. היא נקראה "6 ימים בטנק", שם שהעביר מסר לציבור הקהל על ההווי הקרבי שהיה בעת מלחמת ששת הימים בקרב אנשי החיל. שירי התוכנית עסקו בנושא, ובהם "מי שחלם", "ליל ניצחון", "אי שם" וגם השיר "מכתב מהקייטנה" שאותו שרה תיקי דיין כסולו. שני שירי אהבה בולטים בתוכנית היו ""שלא לאהוב אותך" בביצועו של אבי טולדנו, וגם דואט ב"שיר אהבה" בין דורי בן זאב לטליה שפירא. סולן נוסף בתוכנית היה אפי וייס שביצע את "לילה בדרום".
אבי טולדנו גם ביצע סולו נוסף ללהיט "שריונים 69" שהיה חלק מהתוכנית הבאה של הלהקה,"פשוט שריונר", שהועלתה ב-1969. בין השירים המוצלחים של התוכנית היו, "פשוט שריונר", ששרו בנות הלהקה, ו"אחי הצעיר יהודה" שכתב אהוד מנור על אחיו. השיר "פשוט שריונר" נכתב בגרסה מצומצמת, וכותב השיר, יורם טהרלב, חיבר בתים נוספים במיוחד כדי שלכל אחת מבנות הלהקה יהיה בית סולו, וכך נוצרו בשיר שבעה בתים. כמו כן כל בנות הלהקה שרו גם בשיר "אני אוהבת באך" שפחות הצליח, וכן שיר נוסף בתוכנית היה "מכתב בצל צריח" שהיה לעוד סולו של אבי טולדנו, ששר על חייל במלחמת ההתשה כותב מכתב לזוגתו שנמצאת בבית ובינתיים שומר על התעלה. על העיבודים והניצוח המוזיקלי המשיך להדריך רפי בן משה, ולתפקיד הבימוי נכנס שייקה אופיר. חברים נוספים בלהקה היו דודו זר, שמוליק בילו, ריקי מנור וגבי קרן.
היסטוריה > שנות ה-70

בשנת 1970 ניסתה הלהקה להעלות תוכנית נוספת, "תוכנית י"א", לא נשאה שם, אך התוכנית נגנזה. אנשי החיל הקפידו על פעילותה של הלהקה, ודאגו שישירו רק שירים שקשורים לשריון ולהווי החייל. התוכנית ירדה מהר בעקבות האולטימטום שהציבו לה. הספיקו להקליט ממנה שני שירים : "עוד יבוא אביב", ו"אלוהים" שצעד מספר שבועות במצעד הפזמונים. חברי ההרכב פוצלו לצוותים קטנים בתוך חיל השריון, בהם צוות הווי סדנאי השריון, צוות הווי השריון (שפעל רק בחטיבה 7), וצוות הווי סיני, שהיה חלק מאוגדת סיני עוד לפני מלחמת יום הכיפורים.
חברי ההרכב נשארו להופיע בצוותים בלבד, וכעבור שנה הגיעו מתגייסים חדשים שהקימו מחדש את להקת גייסות השריון הגדולה במקביל לצוותים החדשים שפעלו בחיל.
התוכנית החדשה, התוכנית ה-12, נקראה "דיסקוטנק". בין שיריה היו "אל האור" (דודו ברק/שייקה פייקוב) ששרה סולו כרמלה גזית, "חתום באש השריון"(דודו ברק/שייקה פייקוב) ו"קצב השריון". כל השירים היו קשורים לחיל השריון, כפי שדרש הפיקוד.
ב-1973 עלתה תוכנית חדשה שנקראה "שיר-יון הרצל", או בשמה השני "להיות יהודי". זו הייתה התוכנית ה-13 של הלהקה והיא קיבלה את הכינוי "תוכנית הבר מצווה". התוכנית לא עסקה באופן ישיר בשריון או בחיל, בשנה הזו ציינו 75 שנים לקונגרס הראשון והתוכנית הוקדשה לציונות. חצי מהתוכנית היה שירים על הרצל ועל הרעיון הציוני. מהתוכנית זכורים השירים "הרצל" (יורם טהרלב/יאיר רוזנבלום), "האם השלישית" (נתן אלתרמן/יאיר רוזנבלום) (ששרה סולו עירית בולקא), "להיות יהודי", ו"דבר המשלחות" שהיה חלק מקטע בתוכנית שנקרא "הקונגרס הציוני" שהיה מעין מיני אופרה. בין חברי ההרכב הנוספים היו משה בקר, גבי שדה, ודורון נשר. ההרכב השתתף באותה שנה ב"ערב שירי משוררים" השני וביצע את השיר "כנטות היום" (אברהם בן-יצחק, יאיר רוזנבלום)

.
כשפרצה מלחמת יום כיפור היה ברור שהתוכנית לא מתאימה למצב החדש. הן מבחינת האווירה והתכנים שלה והן מבחינת המורכבות הטכנית. בתוכנית חלופית שהתארגנה במהירות, גויסו ותיקי הלהקה וחודשו שירים ומערכונים ישנים. בין השאר אימצה הלהקה שירים של להקת כוורת שבדיוק אז החלה בנסיקתה אל ההצלחה.
ב-1974 העלתה הלהקה את תוכניתה ה-14 והאחרונה, "מן המזרח הפרוע". זכור ממנה השיר "בעקבי הדרך" (שוש פלדי/יאיר רוזנבלום) שהפך להמנון של החיל ושרים אותו בטקסי החיל עד היום. מלבד השיר "בעקבי הדרך", התוכנית כולה המשיכה את אותו הקו של התוכנית הוקדמת. באותה שנה יצא התקליט האחרון של הלהקה שקרוי על שם התוכנית. בין חברי הלהקה היו דפנה ארמוני, משה בקר, חדוה מלר, מאיר סוויסה, עירד יוגב, שמוליק בודגוב, עדי רנרט ויוני חן.
הלהקה פורקה, אך ב-1977 הוקמה מחדש. הלהקה המחודשת לא העלתה תוכנית חדשה, אך הקליטה מספר שירים בגרסאות כיסוי לשירים ישנים של הלהקה על סינגלים שיצאו בקול ישראל. בזה תמה פעילות הלהקה.[דרוש מקור]
תקליטים

"כאן השריונים" - 1960: תקליטון ארבעה שירים - התקליטון הראשון
"בקצב השריון" - 1961: תקליט משותף יחד עם מקהלת גברי השריון
"זמר לשריון" - 1962
"אולי מחר" - 1964
"למה יו-יו" - 1965
"כנר על הטנק" - 1966: תקליטון ארבעה שירים
"6 ימים בטנק" - 1967: אריך נגן לאחר מלחמת ששת הימים
"פשוט שריונר" - 1969
"דיסקוטנק" - 1971
"שיר-יון הרצל" - 1973
"מן המזרח הפרוע" - 1974
הערות שוליים

↑  שני השירים הוקלטו מאוחר יותר על ידי להקת התרנגולים
↑  https://dudipedia.wordpress.com/tag/%D7%94%D7%A8%D7%A6%D7%9C-%D7%91%D7%95%D7%93%D7%99%D7%A0%D7%92%D7%A8/
↑  http://www.army-bands.co.il/programm.asp?id=120
↑  כדי למנוע בלבול: לשיר הזה של אברהם בן יצחק יש שני לחנים: זה של יאיר רוזנבלום ששרה להקת גייסות השריון, ולחן של צביקה פיק. במקביל יש שיר בעל שם דומה של אלישבע שהלחין שייקה פייקוב ושרה דורית ראובני.
↑  שמואליק טסלר, שירים במדים סיפורן של הלהקות הצבאיות, ירושלים: יד יצחק בן צבי, 2007, עמ' 187
| להקות צבאיות בישראל |
| --- | --- | --- |
| מלחמת העצמאות | הצ'יזבטרון • חישטרון • הלהקה הצבאית הארצית • להקת הכרמל • להקת איילון  הרכבים קטנים: להקת אלכסנדרוני • להקת חיל הים • הצמד עדה וניניו • להקת צלילי הקסם • להקת תל ליטוינסקי |  |
| להקות צבאיות | להקת הנח"ל • להקת פיקוד הצפון • להקת פיקוד המרכז • להקת פיקוד הדרום • להקת חיל הים • להקת גייסות השריון |  |
| צוותי הווי | צוות הווי הנח"ל • צוותי הווי פיקוד מרכז • צוותי הווי פיקוד צפון • צוות הווי פיקוד דרום • להקות חיל האוויר • צוותי הווי גייסות השריון • להקת חיל התותחנים • מקהלת הרבנות הצבאית • צוות הווי הנדסה קרבית • צוות הווי פיקוד ההדרכה • להקת הגדנ"ע • להקת חינוך מיוחד • להקת קיטבג • להקת חילות השדה • להקת החמ"ניות |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301683405171  VIAF: 143610987   WorldCat (עם VIAF): 143610987
פיאט 900T

| --- | --- |

Fiat 900 T
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  Fiat 900  Fiat 900E  Fiat Citivan  (בריטניה)
 יצרן:  פיאט
 שנות ייצור:  1976–1985
 הרכבה:  איטליה איטליה
 מודל קודם:  פיאט 850T
 מודל אחריו:  Fiat Scudo 
 חברת אם:  פיאט
 סיווג:  רכב מסחרי קל
 אורך:  3,727 מ"מ
 רוחב:  1,520 מ"מ
 גובה:  1,663-1,740 מ"מ
 משקל:  900 ק"ג
 בסיס גלגלים:  1,993 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, בטור, 903 סמ"ק, המפיק 35 כ"ס ב-4,500 סל"ד
 הילוכים:  תמסורת ידנית  בעלת 4 מהירויות
 מהירות מרבית:  100 קמ"ש
 
פיאט 900T (באיטלקית: Fiat 900T) הוא רכב מסחרי קל, מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית פיאט, אשר יוצר בין השנים 1976–1985.
יוצרו כ-5000,000 יחידות.
מחיר היחידה של דגם ה"פיאט 900T" באיטליה, בין השנים 1976–1979 עמד על 3,457,000 לירה איטלקית.
תצורות

מסחרית ללא חלונות צד (מלבד לנהג).
מסחרית עם 3 חלונות צד (7 נוסעים).
מסחרית גג מוגבה.
טנדר.
תמונות

"פיאט 900T"
"פיאט 900E"
"פיאט 900E"
"פיאט 900E"
"פיאט 900E" - טנדר
"פיאט 900T"  - טנדר
"פיאט 900T" בתצורת גג מוגבה
ראו גם

פיאט 850T
לקריאה נוספת

"פיאט 900T" - תמונות
"פיאט 900T" - תמונה (flickr.com/photos)
הערות שוליים

↑  "פיאט 900T" revolvy.com/page/Fiat-900T
↑  "פיאט 900T" מסחרית classicdriver.com/en/car/fiat/900t/1975
↑  "פיאט 900T" - טנדר handelsprijzen.nl/advertentie/young-oldtimer/fiat/900-t/7210559/fiat-900-t-pick-up
לודוביקו ג'וסטיני

| --- | --- |
 לידה:  12 בדצמבר 1685 פיסטויה, איטליה 
 פטירה:  7 בפברואר 1743 (בגיל 57) פיסטויה, איטליה 
 זרם:  המוזיקה הקלאסית בתקופת הבארוק 
 כלי נגינה:  עוגב 
 
לודוביקו ג'וסטיני (באיטלקית: Lodovico Giustini ‏ 12 בדצמבר 1685 - 7 בפברואר 1743) היה מלחין ונגן כלי מקלדת איטלקי מתקופת הבארוק המאוחרת וראשית התקופה הקלאסית. הוא היה המלחין הראשון, שידוע כי כתב מוזיקה לפסנתר.
חייו

ג'וסטיני נולד בפיסטויה, למשפחת מוזיקאים, שאחר שורשיה אפשר להתחקות עד ראשית המאה ה-17; בדרך מקרה נולד ג'וסטיני באותה שנה כמו יוהאן סבסטיאן באך, דומניקו סקרלטי וגאורג פרידריך הנדל. אביו של ג'וסטיני היה עוגבר ב"קהילת רוח הקודש" ( Congregazione dello Spirito Santo), קבוצה נספחת ליזואיטים, ודודו, דומניקו ג'וסטיני, היה גם הוא מלחין של מוזיקת קודש.
בשנת 1725, עם מות אביו, תפס ג'וסטיני את מקומו כנגן העוגב בקהילה, ועשה לו שם כמלחין מוזיקת קודש, בעיקר קנטטות ואורטוריות. ב-1728 חבר אל ג'ובאני קרלו מריה קלארי בחיבור קובץ של קינות, שבוצע באותה שנה. ב-1734 נשכר כנגן עוגב בקתדרלת "סנטה מריה דל אוּמילְטה" בפּיסְטוֹיָה, משרה שבה החזיק לשארית חייו. נוסף לנגינה בעוגב בשני מוסדות הדת, ניגן גם בצ'מבלו במקומות רבים, במקרים רבים באורטוריות שלו עצמו.
יצירות והשפעה

עיקר תהילתו של ג'וסטיני נובעת מן הקובץ של 12 ‏ Sonate da cimbalo di piano e forte detto volgarmente di martelletti,
אופוס 1, שיצא לאור בפירנצה בשנת 1732, המוזיקה הראשונה בכל סוגה שהיא שנכתבה אי פעם במיוחד לפורטה-פיאנו שבנה כריסטופורי. היצירות מוקדשות לדום אנטוניו דה בראגאנסה, אחיו הצעיר של המלך ז'ואאו החמישי מפורטוגל (החצר הפורטוגזית הייתה מן המקומות הבודדים שבהם הייתה נגינה בפסנתר המוקדם דבר שבשגרה.)
היצירות הראשונות שנכתבו במיוחד לכלי זה היו 12 סונאטות של ג'וסטיני, שהוקדשו לדודה של המלכה, דון אנטוניו מפורטוגל, גם הוא תלמיד של דומניקו סקרלטי אלה הן סונאטה דה קייזה, בפרקים מהירים ואיטיים לסירוגין (ארבעה או חמישה פרקים לסונאטה), המקדימות בתאריך כתיבתן בכ-30 שנה כל מוזיקה אחרת שחוברה במיוחד לפסנתר. ג'וסטיני השתמש בכל יכולות ההבעה של הכלי, כגון ניגוד דינמי רחב, אפשרויות ביטוי שלא היו זמינות בכלי המקלדת האחרים של תקופתו. מבחינה הרמונית, היצירות מגשרות על המעבר בין שלהי הבארוק לראשית התקופה הקלאסית, וכוללות חידושין כמו אקורדים של סקסטה מוגדלת ומודולציות לסולמות רחוקים.
הערות שוליים

↑  גרוב אונליין
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284199205171  BNE: XX1758719  BnF: cb14793983h (data)  GND: 137554788  ISNI: 0000 0000 8118 9167  LCCN: n84123274  MusicBrainz: d9ab8563-1bd6-4e61-a7a5-1c3354da5b18  NTA: 096505605  SUDOC: 244004439  VIAF: 39641044   WorldCat (עם VIAF): 39641044 
שער ה"סונאטֶה" 1732.
פיאט 850T

| --- | --- |

פיאט 850T
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  ("Fiat 850 Familiare ("Kombi
 יצרן:  פיאט
 שנות ייצור:  1964–1976
 הרכבה:  איטליה איטליה  יוגוסלביה יוגוסלביה (יצרנית הרכב Zastava)
 מודל קודם:  פיאט 600 מולטיפלה
 מודל אחריו:  פיאט 900T
 חברת אם:  פיאט
 סיווג:  רכב מסחרי קל
 אורך:  3,804 מ"מ
 רוחב:  1,488מ"מ
 גובה:  1,600 מ"מ
 משקל:  900 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,000 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, 767 סמ"ק, (נלקח מדגם המסחרי הקודם Fiat 600 Multipla) אשר הוחלף למנוע 843 סמ"ק המפיק 34 כ"ס ב-4,800 סל"ד, (נלקח מפיאט 850), ומשנת 1971 מנוע 903 סמ"ק המפיק 45 כ"ס (מנוע מדגם פיאט 127)
 הילוכים:  תמסורת ידנית  בעלת 4 מהירויות + הילוך אחורי
 מהירות מרבית:  120 קמ"ש
 קשר:  פיאט 850, פיאט 127
פיאט 850T הוא רכב מסחרי קל, מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית פיאט אשר יוצר בין השנים 1964–1976.
ייצור

דגם "פיאט 850T" הוצג לראשונה בסלון המכוניות בטורינו בנובמבר 1964.
בנוסף לשם המקורי של הדגם "פיאט 850T", הדגם היה קרוי באיטליה ("Fiat 850 Familiare ("Kombi.
מלבד לאיטליה, הדגם יוצר גם ביוגוסלביה בחברת בת של פיאט "Zastava".
המנוע המקורי היה בנפח 767 סמ"ק, (נלקח מדגם המסחרי הקודם  Fiat 600 Multipla) אשר הוחלף למנוע 843 סמ"ק (נלקח מפיאט 850), ומשנת 1971 המנוע בנפח 903 סמ"ק נלקח מדגם פיאט 127.
הדגם יוצר בתצורה בעלת 5 דלתות (4 צדדיות ו-1 אחורית).
תמונות

פיאט 850T
פיאט 850T
פיאט 850T
פיאט 850T
פיאט 850T
פיאט 850T
פיאט 850T
פיאט 850T
פיאט 850T
ראו גם

פיאט 900T
זסטאבה 620B
לקריאה נוספת

(CNH Industrial Village - FIAT 850 T)
הערות שוליים

↑  פיאט 850T Site en italien sur les Fiat 600 T / 850 T & 900 T/E [archive] (consulté le 21 juin 2017)
להקת האופרה של קארל רוזה

קארל רוזה
להקת האופרה של קארל רוזה (באנגלית: Carl Rosa Opera Company הוקמה בשנת 1873 על ידי קארל אוגוסט ניקולאוס רוזה, אמרגן מוזיקה יליד גרמניה, לשם הצגת אופרות גרמניות באנגלית, בלונדון ובמחוזות הבריטיים. הלהקה המשיכה לפעול לאחר מות רוזה בשנת 1889 ולהציג אופרות באנגלית בסיורי הופעות עד 1960, כשהעדר מימון כפה עליה סגירה. הלהקה חזרה לפעול בשנת 1997 בהצגת יצירות אופראיות קלות יותר, כגון אופרטות מאת גילברט וסאליבן.
רקע

קארל רוזה נולד בהמבורג, גרמניה, בן לאיש עסקים מקומי. כמי שהיה ילד פלא בנגינת כינור, למד בקונסרבטוריון בלייפציג ובקונסרבטואר בפריז. ב-1863 התמנה לכנר ראשי בהמבורג, שם גם הזדמן לו מדי פעם לעסוק בניצוח. תוך זמן לא רב עשה לו מוניטין כמנצח הן באנגליה והן בארצות הברית. במהלך סיור הופעות באמריקה בעונת 1866-67, כמנצחה של להקה קונצרטית, נשא לאישה את זמרת הסופרן הסקוטית אפרוסינה פארפה, חברת הלהקה.
מ-1869 עד 1872 סיירו רוזה ואשתו עם להקת אופרה משלהם באמריקה, פארפה ככוכב הלהקה ורוזה כמנצחה. הלהקה הביאה אופרה למקומות, שמעולם לא הכירוה עד בואם, וביצעה אופרות איטלקיות באנגלית, כדי לקרב אותן ללב הקהל האמריקאי.