stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לירון וייסמן
ביוגרפיה

וייסמן גדלה במשפחה דתית לאומית ביישוב כוכב יאיר. בנעויריה הייתה חברה בתנועת הנוער בני עקיבא.
בשנים 1998–2000 שירתה שירות סדיר מלא בצה"ל, כמש"קית חינוך בחיל התותחנים.
בשנת 2002 החלה ללמוד בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין, והיא בוגרת שלו. במסגרת לימודי המשחק השתתפה בהצגות "לפתוח פה גדול" בתפקיד סוזן, "צוות לחדר טראומה" בתפקיד שירה, ו"ליצנים של אלוהים" בתפקיד סיימון. בוגרת סדנת "משחק מול מצלמה" של גלית רוזנשטיין. הוענקו לווייסמן ארבע מלגות הצטיינות: תחרות מונולוגים מהסרטים – "בנים אינם בוכים"; תחרות מונולוגים מאת חנוך לוין – "שמונה"; תחרות מונולוגים מאת שייקספיר – "כטוב בעינכם"; תחרות מונולוגים מהסרטים – "אין אנד אאוט";
נוסף על לימודי המשחק, וייסמן למדה גם סיעוד במכללה האקדמית תל אביב-יפו.
וייסמן הייתה נשואה לבמאי והתסריטאי יובל שפרמן, ונולדו להם שתי בנות.
הערות שוליים

↑  נדב שהרבני, לירון וייסמן: "לא התעסקתי מעולם במה לאכול או בכמויות, יש לי מינון טבעי ששומר עליי", באתר ynet, 4 בנובמבר 2022
↑  lironweissman, Liron Weissman on Instagram: "כשאמא שלך מורה לפילאטיס ואת אכלת כל יום חפיסת מצות עם שוקולד את תלכי לעשות שיעור בחדר ילדותך שהפך לחדר עינויים עם מראות ואבא שלך, כפרה על החיים שלו, יבוא לצלם ולהסלבט עלינו. #יותרחירותמזה?? #איזההוריםמתוקים", באתר Instagram, ‏2019-04-23
1 2 3  שיר זיו, "אני לא אוהבת שמגדירים אותי כיוצאת בשאלה", באתר ישראל היום, 16 בנובמבר 2017
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  https://yitzug1.co.il/artists/לירון-וייסמן/
1 2  נועם (דבול) דביר, המהפך של לירון וייסמן: מהטלוויזיה ללימודי סיעוד, באתר ישראל היום, 19 באוקטובר 2020
↑  איתמר אייכנר, אות הוקרה ללירון וייסמן, באתר ynet, 16 בדצמבר 2021
לידיה קטנאו

לידיה קטנאו (באיטלקית: Lidia Gelmi Cattaneo, ‏1994 – 1903) הייתה חסידת אומות עולם אשר הצילה 18 יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה. נולדה בשם לידיה גלמי בפרזצו (אנ') (Presezzo) שפרובינציית ברגמו, במחוז לומברדיה, באיטליה, ושם התגוררה גם במהלך המלחמה. זכתה להכרה כחסידת אומות עולם ב-28 באפריל 1974 בטקס ביד ושם.
| --- | --- |
לידיה גלמי בצעירותה
לידיה גלמי בצעירותה
 לידה:  1903 פרזצו, איטליה
 פטירה:  1994  (בגיל 91 בערך) רובלסקה, איטליה
 מדינה:  איטליה
 מקצוע:  אמנית
 מידע חסידת אומות העולם
 סטטוס היסטורי:  שרדה
 מקום ההצלה:  ברגמו, איטליה
 אופן ההצלה:  הסתתרות, הברחה לא חוקית, וסידור מקלט
 תאריך הכרה:  28 באפריל 1974
 אופן הנצחה:  עץ הנצחה ביד ושם
 מספר היהודים שהצילה:  18
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (28 באפריל 1974) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  לידיה קטנאו
ביוגרפיה

נולדה בפרזצו בשנת 1903 למשפחת גלמי. היא התחתנה עם קמילו קטנאו, שהיה וטרינר צעיר. לאחר החתונה הם עברו לגור בפונטה סאן פייטרו (איט') (Ponte San Pietro) ונולדו להם שני בנים, לאחד קראו אנג'ולטו (Angiolello) ושתי בנות, לאחת קראו גבריאלה (Gabriella). קטנאו התגלתה כאישה רב גונית, בעלת עומק אנושי ואינטלקטואלי, אישה נדיבה הנלחמת על זכויותיה. היא ציירה מיניאטורות ועבודותיה התפרסמו ברחבי העולם, כדוגמת הדיוקן של השאה האיראני רזא שאה פהלווי, והדיוקן של הנסיכה אלנה, אשתו של מלך איטליה ויטוריו אמנואלה השלישי בעקבות כך היא הוזמנה לטהראן ולאחר מכן גם לליסבון. היא ציירה גם דמויות מפורסמות, ביניהם האפיפיור אנג'לו ג'וזפה רונקלי- איתו הייתה לה היכרות אישית עוד בצעירותו.
קטנאו ומשפחתה היו משפחה אמידה בעלת קשרים רבים, דבר שבהמשך סייע לה להצלת משפחות יהודיות. בשנת 1932 לידיה קיבלה רישיון נהיגה, והייתה האישה הראשונה בברגמו שבבעלותה רישיון נהיגה. מתוך תחביביה הרבים, ארכאולוגיה היה אחד העיקריים שביניהם. תחביב זה הביא אותה לנסיעות רבות למקומות רחוקים בעולם ומכאן גם קשריה הרבים ברחבי העולם.
פעולותיה במלחמת העולם השנייה

הייתה בין המתנגדים למשטר הפאשיסטי באיטליה, בשל היחס המפלה של הפאשיזם לנשים. התנגדותה באה לידי ביטוי בכך ששלחה למוסוליני מכתב בו שבו נזפה בו בחריפות, על כך שלא הזכיר את חשיבות תפקידן של הנשים באיטליה. לאחר פלישת הכוחות הגרמנים לאיטליה בספטמבר 1943, ותחילת רדיפת היהודים על ידי הנאצים באיטליה החלה לעזור ליהודים. היא ארגנה לכמה משפחות יהדויות מקום מסתור, דאגה להם לדרכונים מזויפים, ואף שילמה למבריחים כדי שיעבירו את היהודים הנרדפים את הגבול לשווייץ, שהייתה נייטרלית בזמן המלחמה. בשווייץ היו מחנות פליטים, שרבים מהשוהים בהם היו יהודים.
פעולותיה במלחמת העולם השנייה > סיפור ההצלה של משפחת וייס

אחד הסיפורים הבולטים הוא סיפורה של משפחת וויס, ההורים צבי ופאני וילדיהם: אירין, ללונדה, ג'ודיתה, רוזינה, ארנה, אתה ואלסנדר. להם סייעה לידיה ואף הקריבה את חייה על מנת להצילם. בקיץ 1943 אירין וייס, אישה יהודייה בת 26, פגשה במקרה באחיה של לידיה, סילביו גלמי, שהיה קצין בצבא האיטלקי. באותה תקופה, נלחמו הפרטיזנים היוגוסלבים נגד הגרמנים ושלטו בהרים סביב האזור שבו חייה אירין ומשפחתה. המשפחה ציפתה שגם איטליה תיכבש בימים הקרובים. סילביו קטנאו פנה אל וייס, הזהיר אותה ואמר לה כי הוא יוצא למלחמה לסייע לפרטיזנים. הוא נתן לה את כתובת אחותו, לידיה, יחד עם מכתב ממנו. הוא הנחה אותה לנסוע אליה במקרה וחייהם יהיו בסכנה. בספטמבר 1943 פלשו הגרמנים לאיטליה, ואירין ומשפחתה החלו לברוח דרומה, לכיוון כוחות בעלות הברית, שהתקרבו למרכז איטליה. משפחת וייס נשארה בטריאסטה בזמן שאירין המשיכה לבדה בדרכה מערבה ללידיה קטנאו בברגמו, במטרה להביא לה את המכתב שאחיה סילביו מסר לה. לאחר שקראה לידיה את המכתב, היא קיבלה את אירין בזרועות פתוחות ובשמחה רבה. אחרי שהסבירה אירין ללידיה על מצב משפחתה, היא עמדה על כך שאירין שתביא את משפחתה לברגמו והיא תדאג להסתיר אותם בבקתות בהרים, ובשלב מאוחר יותר גם לארגן להם תעודות מזויפות כדי שיוכלו לברוח לשווייץ. אירין חזרה יחד עם לידיה לטריאסטה כדי להביא את בני משפחת וייס לברגמו, תוך לקיחת סיכון רב, בשל הפצצות בעלות הברית והחיילים הגרמנים ששמרו על הדרכים, לידיה החביאה את אירין ומשפחתה בהרים ונהגה לדאוג להם ולהביא להם אוכל ומים. היא החלה לנהל משא ומתן עם מבריחים כדי שיעבירו את אירין ומשפחתה לשווייץ. הנסיעה ברכבת לכיוון הגבול הייתה מסוכנת אפילו למי שלא היה יהודי כיוון שהגרמנים חשדו בכל אחד שנסע לכיוון שווייץ, ולכן ערכו בדיקות לא פוסקות ברכבות ונוסף על כך לידיה ביצעה נסיעות נוספות שסיכנו אותה, על מנת לעזור ליהודים נוספים להגיע לשווייץ. הבריחה לכיוון שווייץ בוצעה בזוגות כדי לא לעורר חשד. מספר ימים לפני הבריחה של אירין לשווייץ, היא נפצעה בתאונת דרכים ושברה את רגלה, ולכן לא הייתה יכולה לברוח. אירין הודיעה למשפחתה להמשיך במסע הקשה בלעדיה, והיא הסתתרה בביתה של לידיה מינואר 1944 ועד לסיום המלחמה במאי 1945. במהלך התקופה, נערכו מספר חיפושים אחר יהודים בביתה של לידיה. באחת הפעמים שמעה אירין דפיקות חזקות בדלת ביתה של לידיה. לידיה לקחה אותה מיד למחבוא בסלון. לבית נכנס קצין משטרה איטלקי שטען שלידיה מסתירה יהודים בביתה, ואפילו נקב בשמה של אירין. לידיה טענה כי היא לא נמצאת בביתם כבר זמן רב, אבל הקצין עמד בתוקף על עריכת חיפוש בביתה. אירין החליטה לברוח מהבית כדי לא לסכן את לידיה ומשפחתה.
פעולותיה במלחמת העולם השנייה > סיפורם של משפחות גלנדאור ויעקבוביץ

סיפור הצלה נוסף של לידיה הוא סיפורן של המשפחות גלנדאור ויעקבוביץ שהיו קרובי משפחה של משפחת וויס. משפחת יעקבוביץ כוללת את לאורה וייס, דודתה של אירין וייס, בתה של לאורה שרה (קרלוטה) יעקבוביץ, אמם של יהודה (אוסקר) ואסתר (אדה) יעקבוביץ. משפחת גלנדאור כללה את בתה של לאורה ואחות של שרה, הנדל גלנדאור. בעלה של הנדל היה יוחנן (ג'קומו) גלנדאור וילדיהם יחיאל (אוג'ניו) הבכור, ציפורה (סיסיליה) ויונה (אנטוניה) גלנדאור. ב-13 בספטמבר 1943, נכנסו הגרמנים לעיר פיומה, שם גרו המשפחות. הם שמעו לעצתו של סוחר יינות יהודי, אינהורן, אשר היה בקשרי מסחר עם בעל כרמים בבניאקבלו (איט') (Bagnacavallo) שהיה מרכז כפרי באזור רוונה והסתתר שם. המשפחות החליטו לברוח לשם מתוך תקווה שכשיגיעו איש לא יזהה אותם. כאשר המשפחות הגיעו לבניאקבלו הם פגשו במשפחת טמביני הכללה את האב אורליו, האמא אורליה, ושני ילדיהם בתם רוזיטה והבן וינצ'נזו. מר טמביני היה בעל קרקעות וכרמים. הוא נתן למשפחות בקומה השנייה של ביתו שני חדרים וחדרון ששימש כפינת בישול. מספר ימים לאחר הגעת המשפחות, הצטרפו גם בני משפחה נוספים, בני משפחת ברגר, שכללו 8 נפשות נוספות. גם הם מצאו מקלט בביתם של משפחת טמביני. לאחר מספר שבועות, קיבלו השלטונות האיטלקים פקודה לעצור את כל היהודים באזור. למשפחת טמביני היה הסכם עם ראש העיירה שהוא יזהיר אותם לפני שיינקטו פעולות משמעותיות. שבת אחת אחרי הצהריים, ביקשה אורליה טמביני מהמשפחות ששהו בביתה להתכונן לברוח, ולקחת איתם רק תיק אוכל. הם הוזהרו כי למחרת יישלחו שוטרים כדי לעצור אותם. המשפחות יצאו מהדלת האחורית של הבית, ועברו לבית משפחת דלה וולה (Dalla Valle) אשר קיבלו אותם בזרועות פתוחות. משפחת דלה וולה הייתה משפחה ענייה, אך הם נתנו ליהודים כל מה שיכלו. המשפחות שהו בבית משפחת דלה וולה כארבעה שבועות, ובמשך כל התקופה וינצ'נזו טמביני דאג להם למזון, וארגן להם תעודות מזויפות אשר בעזרתן העביר אותם למקום מקלט נוסף. לאחר שהייה ממושכת במקום בבית המקלט הנוסף, החליטו המשפחות לנסות לברוח לשווייץ. הם קיוו שבעזרת הכתובת של לידיה קטנאו שהייתה בידם, יוכלו לזכות בעזרה במעבר לשווייץ. הם הצליחו להגיע אליה, והיא הסכימה לעזור להם וללוות את המשפחות ברכבת מלאה באנשי S.S אל המבריחים שארגנה במיוחד בשבילם. לאורה וויס, דודתה של אירין והסבתא במשפחות גלנדאור ויעקבוביץ', נפצעה ברגלה ולא יכלה להמשיך במסע הקשה דרך האלפים, ולכן ללא עזרת המבריחים, שהיו צריכים, לסחוב אותה על גבם בהרים הגבוהים, היא לא יכלה להמשיך. המבריחים לא הסכימו לסחוב את לאורה, ועל אף שהתעקשה שימשיכו בלעדיה, יוחנן גלנדאור לא הסכים להמשיך בלעדיה. לידיה ארגנה למשפחה משלחת מבריחים נוספת כדי שיסחבו את לאורה על גבם. במאי 1944, יצאה המשפחה לדרך. בשלב מסוים בדרך הקשה המבריחים לא יכלו לסחוב עוד את לאורה על גבם ואמרו שהם חייבים להשאיר אותה, ושהם יחזרו לקחת אותה בפעם אחרת, וכך עשו. הם עדכנו את לידיה, שהביאה ללאורה אוכל ומים, ושילמה פעם נוספת למבריחים כדי שיעבירו אותה דרך האלפים את הגבול לשווייץ.
הכרה והנצחה

לידיה קטנאו זכתה להכרה בתואר חסידת אומות עולם ב-28 באפריל בשנת 1974 ביד ושם. בטקס ההענקה נכחו גם נציגי המשפחות שהצילה כדי להביע כבוד והערכה למעשי החסד שעשתה בשבילם בתקופת המלחמה.
ב-24 ביוני 1974 השתתפה בטקס נטיעת עץ הכבוד בשדרת חסידי אומות העולם ביד ושם לשמה ולזכרה.
ב-2010 הקדישה ראשת העיר פונטה סאן פייטרו, ג'וליאנה רדוצ'י (Giuliana Reduzzi), את מרכז הספורט הקהילתי ברחוב Via Legionari di Polonia לזכרה.
לידיה קטנאו נפטרה במרץ 1994 בגיל 91. הלווייתה התקיימה ב-3 במרץ בשעה 14:30 בבית הקברות של רובלסקה (Rovellasca).
ראו גם

משפחת טמביני
ברגמו
לקריאה נוספת

The Pain of the Righteous, KTAV Publishing House, Inc
ארכיון יד ושם, חטיבה M31, שם חטיבה : תיקי מחלקת חסידי אומות העולם, מס' תיק: 871, סימול מקורי: 1810, מס' עמודים: 17.
הערות שוליים

↑  Lydia Gelmi Cattaneo, a cui sarà intitolato il centro polifunzionale, Il Blog di Ponte San Pietro
↑  EMILIA BERSABEA CIRILLO, Fuori misura è la vita di chi scrive, Fuori misura, ‏20/10/2011
↑  משפחת קטנאו, באתר Il Castello Di Valverde, ‏16/2/18
↑  Lydia Gelmi Cattaneo, Da,S. Agata alla Shoa
↑  The Pain of the Righteous, KTAV Publishing House, Inc
↑  Rescue Story, באתר יד ושם (באנגלית)
↑  מידע אישי על לידיה קטנאו, באתר יד ושם (באנגלית)
↑  עיריית פונטה סאן פייטרו, OGGETTO: INTITOLAZIONE DELLA SALA CIVICA DEL CENTRO POLIFUNZIONALE DI VIA LEGIONARI DI POLONIA A LYDIA GELMI CATTANEO.(הקישור אינו פעיל)
↑  Lidia Catteneo Negrini, MIAZZOLO(הקישור אינו פעיל)
לידיה קטנאו בטקס הענקת תואר "חסידת אומות העולם" ביד ושם
לידיה קטנאו משתתפת בנטיעת עץ הכבוד וההנצחה לה ולמעשי במלחמה
עץ ההנצחה בגן יד ושם לזכרה של לידיה קטנאו
קייט פרוג'יני

| --- | --- |

 לידה:  29 באוקטובר 1839 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  9 במאי 1929 (בגיל 89) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Catherine Dickens 
 מקום לימודים:  קולג' בדפורד 
 תחום יצירה:  ציור 
 בן או בת זוג:  צ'ארלס אולסטון קולינס (17 ביולי 1860–9 באפריל 1873)  Charles Edward Perugini (1873–22 בדצמבר 1918) 
 
קתרין אליזבת מקרידי פרוג'יני (באנגלית: Kate Perugini;‏ 29 באוקטובר 1839 – 9 במאי 1929) הייתה ציירת אנגלייה מהתקופה הוויקטוריאנית ובתם של קתרין דיקנס וצ'ארלס דיקנס.
ביוגרפיה

נולדה כקתרין דיקנס וכינויה היה קייט או קייטי, היא הייתה בתו הצעירה ביותר של צ'ארלס דיקנס, ולדברי אחיה הילדה האהובה על אביה. דיקנס קרא לה על שם חברו ויליאם צ'ארלס מקרידי. כילדה, היא גם נשאה את הכינוי "קופסת לוציפר" כמתאר את אופייה הסוער.
היא נסעה בילדותה הרבה עם משפחתה, וצפתה בהפקות תיאטרליות של אביה – כולל המופע של 1857 במחזה "המעמקים הקפואים" של וילקי קולינס לפני המלכה ויקטוריה. בשנת 1858 נפרדו הוריה והילדים נשארו אצל אביהם. הסיבה לפרדה נותרה לא ברורה, אם כי השמועות התמקדו בקשר ההדוק בין צ'ארלס דיקנס לאלן טרנן, שחקנית הצעירה ממנה בשנים רבות.
בעלה הראשון היה האמן והסופר צ'ארלס אלסטון קולינס, אחיו הצעיר של וילקי קולינס. הם נישאו ב-17 ביולי 1860. קתרין פרוג'יני ניהלה רומן עם ולנטיין פרינספ במהלך נישואיה לקולינס. לאחר מותו ממחלת הסרטן בשנת 1873, נישאה קייט לאמן אחר, צ'ארלס אדוארד פפרוג'יניוגיני. הזוג התחתן בסתר בשנת 1873, אך היה טקס רשמי בשנת 1874. לה ולפרוג'יני נולד ילד אחד, לאונרד ראלף דיקנס פרוג'יני. הוא נפטר ב־24 ביולי 1876, בגיל שבעה חודשים. הזוג היה פעיל בחברה האמנותית, ושמרו על קשרי ידידות עם ג'יימס מתיו בריי וג'ורג' ברנרד שו ועם ידוענים אחרים. כמו בעלה הראשון, היא עשתה ניסיונות ספרותיים יחד עם הציור שלה.
קייט הייתה המקור העיקרי למידע ששימש את הביוגרפית גלדיס סטורי לספרה "דיקנס ובתה", שחשף את הרומן של דיקנס עם השחקנית אלן טרנן. תומכיו של צ'ארלס דיקנס תקפו את הספר כבלתי מהימן, במיוחד הקטעים על אלן טרנן ולידת ילדם. עם זאת, ג'ורג 'ברנרד שו כתב למוסף הספרות של הטיימס ואמר שקייט סיפרה לו את כל הדברים בספר ארבעים שנה לפני כן.
צ'ארלס פרוג'יני נפטר בשנת 1918 ונקבר לצד בנו הפעוט. קייט נפטרה עשר שנים מאוחר יותר, בגיל 89.
קריירה

בגיל 12 החלה קייט דיקנס ללמוד אמנות במכללת בדפורד, המוסד הראשון להשכלה גבוהה לנשים בבריטניה. היא הפכה לציירת מצליחה של דיוקנאות וציורי ז'אנר, לפעמים בשיתוף פעולה עם בעלה צ'ארלס פרוג'יני. קייט ביקשה להבדיל את עצמה מאביה, וסירבה להיות קשורה רק לתהילתו.
בשנת 1880 צייר אותה סר ג'ון אוורט מיליי כאחד מ"דיוקנאותיו הבולטים". הציור הוצג בתערוכת הקיץ של גלריית גרוסוונור בשנת 1881. בציור זה מתוארת קייט פרוג'יני העומדת בגבה לצייר אשר מתאר את תוויה הייחודיים. דיוקנה של פרוג'יני, הייתה מתנה החתונה של מיליי, בנישואיה לצ'ארלס פרוגריני. זו דוגמה לסגנון הדיוקנאות המאוחר של מיליי שהוא יותר משוחרר ושופע. מיליי השתמש בה כדוגמנית ב-1860.
פרוג'יני ידועה במיוחד בזכות דיוקנאותיה של ילדים, שכוללים: אישה קטנה (1879), האכלת הארנבות (1884).
כציירת פורטרטים, היא החלה להציג את עבודותיה בתערוכות האקדמיה המלכותית בשנת 1877. היא גם הציגה באופן קבוע את עבודותיה בחברה של ציירי צבעי מים. קייט פרוג'יני הציגה את עבודתה בארמון האמנויות ובניין האישה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
הערות שוליים

↑  Lucinda Hawksley, Perugini [née Dickens; other married name Collins, Catherine Elizabeth Macready [Kate] (1839–1929), artist], Oxford Dictionary of National Biography, Oxford University Press, 14 במאי 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007347281905171  BIBSYS: 15017494  BnF: cb15503999t (data)  GND: 132736616  ISNI: 0000 0001 1690 3851  LCCN: nr95005451  NTA: 067890377  RKD: 62823  SNAC: w65q54gf  SUDOC: 14330075X  ULAN: 500008746  VIAF: 95734497   WorldCat (עם VIAF): 95734497 
ג׳ון מיליי, דיוקן של קייט פרוג'יני, 1880
רשות השידור האיראנית

| --- | --- |


מטה הארגון בטהראן
 נתונים כלליים
 סוג:  חברה ציבורית
 תקופת הפעילות:  1979 (בצורתו הנוכחית) – הווה
 מיקום המטה:  איראן 
 משרד ראשי:  רחוב ווליאסר, טהרן, איראן
 שליטה בחברה:  ממשלת איראן
 ענפי תעשייה:  רדיו, טלוויזיה
 מוצרים עיקריים:  שידורי רדיו 
 הכנסות:  40 טריליון ריאל איראני (כ-950 מיליון דולר), נכון ל-2019
 עובדים:  10,000+
  
 https://www.irib.ir
 
ארגון השידור של הרפובליקה האסלאמית של איראן (IRIB; Islamic Republic of Iran Broadcasting) הוא תאגיד תקשורת איראני הנשלט על ידי המדינה ומחזיק במונופול על שירותי הרדיו והטלוויזיה המקומיים באיראן. הארגון הוא בין ארגוני התקשורת הגדולים באסיה ובאזור האוקיינוס השקט וחבר קבוע באיגוד השידור של Asia-Pacific . העומד בראש הרשות ממונה ישירות על ידי המנהיג העליון, האייתוללה עלי ח'אמנאי.
מהיבטים רבים, שידורי הרדיו והטלוויזיה הנשלטים על ידי הארגון נחשבים למשפיעים והמקיפים ביותר באיראן. נשיא איראן, עלי ח'מנאי כינה את שידורי הרדיו והטלוויזיה במדינה "המרכז החשוב ביותר של הדרכה אינטלקטואלית".
הארגון נקרא בעבר ארגון הרדיו והטלוויזיה האיראני הלאומי (NIRT; National Iranian Radio and Television) עד המהפכה האיראנית של 1979.
לארגון יותר מ-30,000 עובדים נכון להערכה מסוף 2015, וסניפים ב-20 מדינות ברחבי העולם, כולל צרפת, בלגיה, גיאנה, מלזיה, לבנון, בריטניה, ארצות הברית. הארגון מציע שירותי רדיו וטלוויזיה מקומיים וזרים, ומשדר 20 ערוצי טלוויזיה מקומיים, ארבעה ערוצי טלוויזיה בינלאומיים לחדשות, שישה ערוצי טלוויזיה בלוויין לקהל בינלאומי, וכ-30 ערוצי טלוויזיה פרובינציאליים זמינים ברחבי איראן, שמחציתם משודרים בשפות בעלות מעמד של מיעוט באיראן, למשל אזרבייג'נית וכורדית, כמו גם המבטאים או הניבים המקומיים של פרסית.
הארגון מפרסם גם את העיתון בשפה הפרסית Jam-e Jam, והוא הבעלים של חברת הפקת הסרטים Sima Film, שמארגנת פסטיבלי סרטים, מוזיקה ואמנות, וכן הבעלים של חברות נוספות בתחום התקשורת באיראן.
תקציב הארגון גדל לאורך השנים ונכון לשנת 1402 הפרסית (2023) הוא עמד על כ-8 טריליון ריאל איראני.
היסטוריה > לפני המהפכה האסלאמית

ב-24 באפריל 1940, רדיו איראן נפתח רשמית על ידי מוחמד רזה פהלווי - השאה דאז של איראן - עם איסה סדיג' כראש החברה הראשון. הערוץ שידר תוכניות של חמש שעות כולל חדשות, מוזיקה מסורתית ומערבית, תוכניות דת וספורט וכן תוכניות המוקדשות לדיון כלכלי ופוליטי. על פי הערכות מהמרכז הסטטיסטי של איראן, בשנת 1976 לכ-76% מהאוכלוסייה העירונית ול-45% מהאוכלוסייה הכפרית הייתה גישה לרדיו.
הטלוויזיה האיראנית הלאומית נפתחה רשמית ב-21 במרץ 1967 כדי ליצור את ארגון הרדיו והטלוויזיה האיראני הלאומי (הצורה הקודמת של רשות השידור) . באותה תקופה עמד ציוד חומרה מתאים לרשות משרד הדואר, הטלגרף והטלפון, והמדיה של הארגון הופקה על ידי מחלקת הפרסום וההוצאה לאור. בשנים מאוחרות יותר, העלייה בביקוש לרדיו ולטלוויזיה ברחבי איראן גרמה ליצירת ישות משולבת, ומשנת 1971 כל המתקנים ניתנו לארגון זה. השאה מינה באופן אישי את רזא גותבי לראש הארגון ומשך התוכניות עלה במהירות. בתום המהפכה שני ערוצי טלוויזיה (תוכנית ראשונה ותוכנית שנייה) היו פעילים ועם הרחבת המתקנים, יותר מ-95% מהאוכלוסייה העירונית וכ-75% מאוכלוסיית המדינה יכלו לקבל שידורי טלוויזיה. לפני המהפכה, כ-40% מתוכניות הטלוויזיה היו זרות וגם תוכניות מיובאות ופנימיות עוצבו בדרך כלל מתוכניות זרות.
במהלך המהפכה, כאשר ע'ולאם רזא אזהארי הפך לראש ממשלת איראן, טוראג' פרזמנד נבחר לראש ארגון ארגון הרדיו והטלוויזיה האיראני הלאומי לאחר רזא גותבי .
היסטוריה > לאחר המהפכה האסלאמית

ארגון זה התרחב מאוד לאחר מהפכת 1979 ובנוסף לערוצי השידור הפנימיים והגלובליים, הוא מועיל ליותר ממאה בסיסי מידע אלקטרוניים ולמדיה כתובה.
סמל

סמלו של ארגון הרדיו והטלוויזיה האיראני הלאומי
סמלה של רשות השידור האיראנית כיום
סמלו של הארגון כולל את סמל איראן למעלה ושתי מילים בערבית ; גופן שיעי משמש ליצירת הסמל. כאשר הסמל נוצר בתחילת המהפכה, זה היה סימן של "להגיד לא" למדינות המערב והמזרח או במיוחד לארצות הברית וברית המועצות. שתי המילים האלה באמצע מתחברות כמו ערוץ ויש סמל של עין במפגש ביניהן. בתחתית הסמל, הביטוי "הרפובליקה האיסלאמית של איראן" כתוב בגופן Nastaliq בשפה הפרסית.
מקום רשות השידור באזרחות איראן

על פי סעיף 175 של החוקה האיראנית ,
יש להבטיח את חופש הביטוי והפצת המחשבות ברדיו ובטלוויזיה של הרפובליקה האסלאמית של איראן בהתאם לקריטריונים האסלאמיים ולטובת האינטרסים של המדינה.
מינויו ופיטוריו של ראש רשות השידור האיראנית הוא בידי המנהיג. מועצה המורכבת משני נציגים מטעם הנשיא, מראש הרשות השופטת, מהאסיפה המייעצת האסלאמית, ומהפרלמנט האיראני תפקח על תפקודו של ארגון זה.
המדיניות ואופן ניהול הארגון והפיקוח עליו ייקבעו בחוק.
עוד מציינת החוקה כי מנהל הארגון נבחר ישירות על ידי המנהיג העליון למשך חמש שנים, וראש הרשות השופטת, הנשיא והאסיפה המייעצת האסלאמית מפקחים על הארגון.
מנהלים כלליים

המנכ"ל הנוכחי של IRIB הוא פיימן ג'בלי, שמונה על ידי המנהיג העליון של איראן ב-2021.
| # | נָשִׂיא | שנים | זמן ניהול |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | רזא גטבי | 1966–1979 | 13 שנים |
| 2 | צאדק גודבזאדה | 1979 | 1 שנה |
| — | מוחמד מוסאווי חויניה וועדות ממלאות אחרות | 1979–1981 | 2 שנים |
| 3 | מוחמד האשמי רפסנג'אני | 1981–1994 | 12 שנים |
| 4 | עלי לריג'אני | 1994–2004 | 10 שנים |
| 5 | עזתוללה זרגאמי | 2004–2014 | 10 שנים |
| 6 | מוחמד סרפרז | 2014–2016 | 2 שנים |
| 7 | עבדולאלי עלי-אסגרי | 2016–2021 | 5 שנים |
| 8 | פיימן ג'בלי | 2021-הווה | בפוסט |
מחלוקות > קולנוע

הבידוד של תעשיית הקולנוע האיראנית אילץ יוצרי קולנוע להתמצא מחדש סביב שידורי הטלוויזיה הלאומיים. הרשתות המקושרות לתאגיד מייצרות סרטים אידאולוגיים בהתאם לנורמות המגדריות הבלתי נאורות של המדינה, כאשר נשים מלוהקות בתפקידי עבדות ומכבדות את הגברים, האפוטרופוסים והמגינים שלהם. חלקם אף מקדמים נישואי ילדים ופוליגמיה, שיטות שנדחות על ידי רוב האיראנים. על רקע הסכסוך המתעצם עם ארצות הברית, מערכת הביטחון של איראן התגלתה כיצרנית מרכזית של טלוויזיה וסרטים שוברי קופות, שבמרכזם התעוזה של משמרות המהפכה ושירותי המודיעין שלה. איראן שטופה בגרסאות ביתיות מתוחכמות של "הומלנד", ומשוללת מהקולנוע החתרני, החוקר את עצמו, שאיפשר פעם לחברה לנהל שיחה פומבית עם עצמה על מגדר, תרבות, נישואים וכוח.
מחלוקות > טענות להודאות שווא

מחקר שפורסם ביוני 2020 על ידי ארגון "הצדק למען איראן" והפדרציה הבינלאומית לזכויות אדם טען שהטלוויזיה האיראנית שידרה את ההודאות שעלולות להיות בכפייה של 355 עצורים מאז 2010. אסירים לשעבר ציינו שהם הוכו וקיבלו איומים באלימות מינית כאמצעי למסירת עדויות השווא שלהם לשימוש גופי השידור במדינה.
מחלוקות > צנזורה של מחנה הרפורמיסטים

רשות השידור, יחד עם כלי תקשורת איראניים ממשלתיים אחרים, נוטים לצנזר או להשתיק קולות או דעות של פוליטיקאים רפורמיסטים וכן ללגלג עליהם גם כשהרפורמיסטים בשלטון, שכן רוב הטיית העריכה שלו סגורה יותר בפני האייתוללה והמחנה הפולטי המוביל.
מחלוקות > המתקפות האיראניות על ישראל בשנת 2024

באפריל 2024, לאחר מתקפת הטילים והמזל"טים הראשונה של איראן על ישראל, הציגה הטלוויזיה הממלכתית האיראנית הרס כביכול בישראל. למעשה היו אלה צילומי נזקים משרפה בצ'ילה שאירעה מספר חודשים קודם לכן.
אירועים ותקריות > פריצה לשירותי הרדיו

ב-26 בינואר 2022, חדשות באיראן דיווחו על פריצה לכמה תחנות רדיו וטלוויזיה באיראן. לרגע, מספר תחנות רדיו וטלוויזיה תחת רשות השידור האיראנית, כולל ערוץ 1 (IRIB TV1), ערוץ קוראן (IRIB Quran), רדיו פאיאם ורדיו ג'אבאן, נפרצו, ותמונות של מריאם רג'אווי ושל מסעוד רג'עבי, ממנהיגי מוג'אהדין ח'לק, ותמונה של מנהיג איראן עלי ח'מנאי בשחור לבן עם צלב אדום והכיתוב "מוות לח'מנאי, הייל לרגעבי" הוצגו. בנוסף נשמע קול של גבר צועק "ברכות לרג'עבי, מוות לח'מנאי" וקולותיהם של מריאם רג'אווי ושל מסעוד רג'עבי נשמעו למשך כ-10 שניות.
אירועים ותקריות > פריצה לשירותים המקוונים

בתחילת פברואר 2022, אתר טלווביון, אתר הסטרימינג המרכזי של איראן, נפרץ. הפעולה בוצעה על ידי קבוצת "הצדק של עלי", ששידרה את המסר "מוות לדיקטטור" וקול שאמר "ח'מנאי מפחד, יסודות המערכת מתערערים".
אירועים ותקריות > פריצה לשידורי הטלווזיה

באוקטובר 2022, בזמן ההפגנות באיראן, קבוצת "הצדק של עלי" פרצה לשירותי הטלוויזיה למשך מספר רגעים בזמן שידורי חדשות הערב של שעה 9 בערב. בנוסף, בזמן שידור הנאום של ח'אמנאי הוצגו תמונות של 4 אנשים שנהרגו במהלך ההפגות, ותמונה של ח'אמנאי עם צלב אדום עליה.
סנקציות בינלאומיות > ארצות הברית

בהתאם לצו הביצועי של נשיא ארצות הברית 13628, רשות השידור האיראנית כפופה לסנקציות אמריקאיות על פי חוק הפחתת האיומים של איראן וחוק זכויות האדם בסוריה, המעניק למשרד האוצר את הסמכות לסמן את אלה באיראן המגבילים או מונעים את הזרימה החופשית של מידע לעם האיראני או ממנו.
סנקציות בינלאומיות > האיחוד האירופאי

רשות השידור האיראנית הוכנסה לרשימת הישויות המוענקות לסנקציות של האיחוד האירופי בדצמבר 2022 בשל תפקידה בדיכוי הפגנות אמיני. בעקבות הוראה זו, הפסיקה Eutelsat את שידורי הערוצים הבינלאומיים של רשות השידור האיראנית לאזור אירופה באמצעות לווייני Hot Bird ב-21 בדצמבר 2022.
ראו גם

מדיה באיראן
צנזורה באיראן
אינר"א