stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משבר בני הערובה בבית הכנסת בית ישראל בטקסס
תגובות לאירוע

שרת החוץ הבריטית ליז טראס גינתה את התקרית, וכינתה אותה מעשה טרור אנטישמי.
הוושינגטון פוסט דיווח כי התקרית זעזעה קהילות יהודיות בארצות הברית וברחבי העולם.
תומכי אל-קאעידה בולטים תיארו את חטיפת בני הערובה כ"מעורר השראה" וכאזהרה לאויביהם.
הליגה נגד השמצה פרסמה דו"ח המתעד תיאוריות קונספירציה בקשר למשבר, כולל טענות לפיהן התקרית הייתה מבצע דגל כוזב של ממשלת ארצות הברית. תומכי תנועת הקונספירציה הפוליטית של הימין הרדיקלי בארצה"ב כינו את בני הערובה "שחקני משבר (אנ'), QAnon".
הערות שוליים

↑  ג'וש ארונסון, אריק בנדר, ‏החטיפה בבית הכנסת בטקסס: כל בני הערובה שוחררו בחיים, החוטף נהרג, באתר מעריב אונליין, 15 בינואר 2022
↑  "תפילותינו נענו": אחרי יותר מ-12 שעות, כל בני הערובה בבית הכנסת בטקסס שוחררו בשלום; החוטף נהרג
↑  FBI identifies hostage-taker at Texas synagogue
↑  סוכנויות הידיעות, ‏האירוע בבית הכנסת בטקסס: שני בני הנוער שנעצרו הם בניו של החשוד במעשה, באתר מעריב אונליין, 17 בינואר 2022
↑  אחיו של אכרם, גולבר אכרם
↑  Synagogue Hostage-Taker Had ‘Mental Health Issues,’ Brother Says
↑  Texas synagogue hostage-taker was British
↑  Extremists Respond to Colleyville Hostage Crisis with Antisemitism, Islamophobia
הונג סאנג-סו

| --- | --- |

הונג סאנג-סו, 2017
 לידה:  25 באוקטובר 1960 (בן 64) סיאול
 מדינה:  קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית
 תקופת הפעילות:  מ-1996
 עיסוק:  במאי קולנוע, תסריטאי
 מקום לימודים:  אוניברסיטת צ'אנג-אנג  בית הספר לאמנות של מכון שיקגו 
 מספר צאצאים:  1
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
הונג סאנג-סו (בקוריאנית: 홍상수, נולד ב-25 באוקטובר 1960) הוא במאי, מפיק ותסריטאי דרום קוריאני, הידוע בסגנונו הרפלקסיבי והחזרתי.
ביוגרפיה

הונג נולד בסיאול שבדרום קוריאה והוא הצעיר מבין ארבעה ילדים. הוריו היו מפיקי סרטים ובעלים של חברת הפקה בשם ״Cinetel Soul״. הוא למד במחלקה לתיאטרון וקולנוע באוניברסיטת צ'ונג-אנג בדרום קוריאה אך נשר לאחר שנה ועבר לארצות הברית, שם קיבל את התואר הראשון שלו במכללת קליפורניה לאמנויות (CCA). את התואר שני קיבל בבית הספר לאמנות של שיקגו.
בשנת 1996, כשהוא בן 35, ביים הונג את סרטו הראשון ״היום בו החזיר נפל לבאר״. סרטו ״נשים הן העתיד של הגברים״ (2004) היה סרטו הראשון שהוקרן בתחרות הרשמית של פסטיבל הקולנוע בקאן.
סרטיו של הונג, שהוצגו מספר פעמים בפסטיבל הקולנוע ירושלים, הוקרנו גם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של ברלין, בפסטיבל ונציה ובפסטיבל לוקרנו.
בשנת 2010 זכה בפרס הראשי של מסגרת ״מבט מסוים״ בפסטיבל קאן עם סרטו ״Hahaha״, בשנת 2013 זכה על סרטו ״Our Sunhi״ בפרס נמר הכסף לבמאי הטוב ביותר בפסטיבל לוקרנו ובשנת 2015 זכה בפרס נמר הזהב לסרטו ״נכון לעכשיו, טעינו אז״. עבור סרטו ״האישה שברחה״ (2020) זכה בדוב הכסף לבמאי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של ברלין וזכה בדובי כסף נוספים על סרטיו ״מבוא״ (2021) ו-"הסרט של הסופרת" (2022).
מאפיינים ביצירותיו

בדרך כלל סרטיו של הונג מדגישים את הריאליזם הביתי, כאשר סצנות רבות בסרטיו מתרחשות במרחבים אורבניים - רחובות, בתי קפה, בתי מלון, בתי ספר ודירות. הדמויות הראשיות בסרטיו הן לרוב במאי קולנוע או שחקנים והסצנות מורכבות בדרך כלל מסצנות בודדות וארוכות שבדרך כלל שמתחילות ומסתיימות בזום של המצלמה.
הונג לעיתים קרובות ספונטני ומאלתר בעת ימי הצילומים. לכל הסרטים של סאנג-סו יש כמעט את אותה עלילה: משולש רומנטי וקולנועי, שאנשיו מרבים לשתות זה עם זה סוג'ו, לשוטט בעיר או מחוץ לזה, לקיים יחסי מין ולנהל שיחות ארוכות. באמצעות המסגרת הצפויה והפשוטה יחסית הונג ממקד את תומת לבם של הצופים בפרטים הקטנים של הסרט, המקבלים חשיבות מרכזית. הסגנון של הונג הושווה לזה של במאי הקולנוע הצרפתי אריק רוהמר, ואף נטען שרמזים לסרטיו של רוהמר מופיעים בסרטים מסוימים בבימויו של הונג.
חיים אישיים

בשנת 1985 התחתן ולו בת. בשנת 2016, דווח כי הונג מנהל רומן מחוץ לנישואים עם השחקנית קים מין-הי שהופיעה בסרטו מ-2015 ״נכון לעכשיו, טעינו אז״. הונג הודה בפרשה במרץ 2017, בבכורה של סרטו "על החוף, בלילה, לבד״. הוא הגיש תביעת גירושין מאשתו בדצמבר 2016, אך בית המשפט דחה את בקשתו ביוני 2019, והתעקש שרק אשתו של הונג יכולה ליזום פרידה משפטית ולאשר את הגירושין.
פילמוגרפיה > סרטים באורך מלא

| שנה | שם |
| --- | --- |
1996: היום בו החזיר נפל לבאר
1998: The Power of Kangwon Province
2000: Virgin Stripped Bare by Her Bachelors
2002: On the Occasion of Remembering the Turning Gate
2004: נשים הן העתיד של הגברים
2005: Tale of Cinema
2006: Woman on the Beach
2008: יום ולילה
2009: Like You Know It All
2010: Hahaha
2010: Oki's Movie
2011: The Day He Arrives
2012: In Another Country
2013: Nobody's Daughter Haewon
2013: Our Sunhi
2014: Hill of Freedom
2015: נכון לעכשיו, טעינו אז
2016: אתה ושלך
2017: על החוף, בלילה, לבד
2017: המצלמה של קלייר
2017: היום שאחרי
2018: עשב
2018: המלון על שפת הנהר
2020: האשה שברחה
2021: מבוא
2021: אל מול פניך
2022: הסרט של הסופרת
2022: Walk Up
2023: בתוך המים
2024: A Traveler's Needs
הערות שוליים

1 2 3  גולי דולב-השילוני, מערכות יחסים חוזרות: התעייה אל האמת של הונג סאנג-סו, באתר אוף סקרין, ‏2020-04-10
↑  אורי תור וגולי דולב-השילוני, יש למה לחכות: מיטב הסרטים של פסטיבל ברלין, באתר אוף סקרין, ‏2023-03-08
↑  Hill of Freedom, SFFILM, ‏30 באפריל, 2015 (באנגלית אמריקאית)
↑  בתוך המים, באתר Jerusalem Film Festival
↑  Ed Meza, ‘There Is No Evil’ Wins Golden Bear at Berlin Film Festival, Variety, ‏29 בפברואר, 2020 (באנגלית אמריקאית)
↑  Ryan Lattanzio, Berlin Film Festival 2022 Awards: ‘Alcarràs’ Wins Golden Bear, Claire Denis, Hong Sang-soo Take Top Prizes, IndieWire, ‏16 בפברואר, 2022 (באנגלית)
↑  Korean director Hong Sang-soo wins best screenplay for 'Introduction' at Berlin film fest, koreatimes, ‏5 במרץ, 2021 (באנגלית)
↑  Anthony Carew, Expectedly unexpected: Repetition and understatement in the films of Hong Sang-Soo, Metro Magazine: Media & Education Magazine, 2015, עמ' 82–87
↑  Xueli Wang, Los Angeles Review of Books, Los Angeles Review of Books, ‏24 במאי, 2018 (באנגלית)
↑  Rapold, Nicolas (2017-05-17). "Films of Hong Sang-soo Capture Pleasures and Pratfalls of Attraction". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2022-02-17.
↑  Marco Grosoli, [http://www.acta.sapientia.ro/acta-film/C3/film3-6.pdf#page=95 Moral Tales from Korea- Hong Sang-Soo and
Eric Rohmer], Film and Media Studies - Acta Univ. Sapientiae 3, 2010, עמ' 95–108
↑  Shin Su-ji, Director Files for Divorce Over May-September Romance, english.chosun.com, ‏18 בנובמבר, 2016 (באנגלית)
↑  Director Hong Sang-soo fails to settle divorce, going to court @ HanCinema, www.hancinema.net, ‏20 בדצמבר, 2016 (באנגלית)
↑  Court dismisses filmmaker Hong Sang-soo's divorce suit, koreatimes, ‏14 ביוני, 2019 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007426331405171  PLWABN: 9812620374105606  BNE: XX5030999  BnF: cb15017411h (data)  CANTIC: a11046004  GND: 138141207  ISNI: 0000 0001 1446 3020  LCCN: no2003038159  NLA: 40034161  NLK: KAC201401754  NTA: 292227787  RERO: 02-A011377152  SUDOC: 092228593  VIAF: 64285143   WorldCat (עם VIAF): 64285143
בובי ריגס

| --- | --- |

 לידה:  25 בפברואר 1918 לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 פטירה:  25 באוקטובר 1995 (בגיל 77) Leucadia, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית
 גובה:  1.7 מטרים
 יד חובטת:  ימני 
 פעילות כמקצוען:  1930–1952 (כ־22 שנים) 
 יחידים
 מאזן קריירה:  326-838
 דירוג שיא:  1 (1939)
 זכיות בטורנירים:  103
 שיאי גראנד סלאם
 זכיות 6 (3 ביחידים, 1 בזוגות גברים, 2 בזוגות מעורבים)
 וימבלדון:  זכייה (1939)
 אליפות ארצות הברית הפתוחה:  גמר (1933, 1941)
 
בובי ריגס (באנגלית: Bobby Riggs; ‏ 25 בפברואר 1918 – 25 באוקטובר 1995) היה טניסאי אמיריקאי. הוא זכה במקום ראשון באליפות וימבלדון ובאליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס.
ביוגרפיה

בובי ריגס נולד בלוס אנג'לס בשנת 1918. הוא היה שחקן טניס שולחן והחל לשחק טניס בגיל 12. בגיל 17 הוא ניצח באליפות ארצות הברית לצעירים. באותה שנה הוא החל לשחק בתחרויות לבוגרים.
באליפות אוסטרליה הפתוחה ריגס לא זכה להצלחה גדולה.
באליפות צרפת הפתוחה ריגס הגיע למשחק הגמר בשנת 1939 והפסיד.
באליפות וימבלדון ריגס זכה בשנת 1939 בתחרות הגברים, זוגות גברים וזוגות מעורבים.
באליפות ארצות הברית הפתוחה ריגס זכה בשנת 1939 ו-1941 בתחרות הגברים ובשנת 1940 בתחרות זוגות מעורבים.
בובי ריגס היה חבר בנבחרת גביע דייוויס של ארצות הברית וזכה איתה בגביע בשנת 1938.
בהמשך הוא עבר לטניס מקצועי וזכה במסגרת זו בתחרויות רבות.
בשנת 1967 בובי ריגס נכלל בהיכל התהילה של הטניס.
בשנת 1973 ריגס סיכם על משחק נגד מרגרט קורט, כוכבת טניס נשים באותה תקופה. הוא ניצח בקלות ב-2 מערכות. בהמשך של אותה שנה בספטמבר נערך "קרב המינים" בו ריגס שיחק נגד בילי ג'ין קינג. הוא הפסיד ב-3 מערכות. על משחק זה צולם סרט "קרב המינים" בשנת 2017. למרות הפסד זה לאחר מספר שנים ריגס השלים עם בילי ג'ין קינג והם הפכו לחברים קרובים.
ריגס נפטר בשנת 1995 לאחר מחלה ארוכה.
הישגים

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| שנה | יריב בגמר | תוצאה |
| אליפות צרפת הפתוחה 1939 | ארצות הברית דון מקנייל | 5–7, 0–6, 6-3 |
| אליפות וימבלדון 1939 | ארצות הברית אלווד קוק | 2–6, 8–6, 3-6, 6-3, 6-2 |
| אליפות ארצות הברית הפתוחה 1939 | ארצות הברית ולבי ואן הורן | 6–4, 6–2, 4-6 |
| אליפות ארצות הברית הפתוחה 1940 | ארצות הברית דון מקנייל | 6-4, 8-6, 3-6, 3-6, 5-7 |
| אליפות ארצות הברית הפתוחה 1941 | ארצות הברית פרנק קובץ' | 8-6, 7-5, 3-6, 4-6, 2-6 |
פליקס ואלוטון

| --- | --- |

 לידה:  28 בדצמבר 1865 לוזאן, שווייץ 
 פטירה:  29 בדצמבר 1925 (בגיל 60) ניי-סיר-סן, צרפת 
 שם לידה:  Félix Édouard Vallotton 
 מקום קבורה:  בית הקברות מונפרנאס 
 מקום לימודים:  אקדמיה ז'וליאן 
 תחום יצירה:  ציור, ספרות, אמנות חזותית, סיפורת 
 זרם באמנות:  תנועת הנאבי, פוסט-אימפרסיוניזם, סימבוליזם, אימפרסיוניזם, אר נובו 
 הושפע על ידי:  גוסטב בולאנז'ה, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 יצירות ידועות:  Étude de fesses, The White and the Black, The Sick Girl, Louis-Alfred Natanson, The Abduction of Europa, Intimités 
 בן או בת זוג:  Gabrielle Bernheim (1899–?) 
 חתימה:   
 
פליקס אדוארד ואלוטון (בגרמנית: Félix Edouard Vallotton;‏ 28 בדצמבר 1865 – 29 בדצמבר 1925) היה צייר וחרט שווייצרי וצרפתי הקשור לקבוצת האמנים הידועה בשם תנועת הנאבי. הוא היה דמות חשובה בפיתוח חיתוך העץ המודרני. הוא צייר פורטרטים, נופים, עירום, טבע דומם ונושאים אחרים בסגנון ריאליסטי חסר רגש.
הוא היה פעיל גם כסופר ופרסם ביקורת אמנות במהלך שנות ה-90, והרומן שלו "החיים הרצחניים" פורסם לאחר מותו.
קורות חייו

ואלוטון נולד למשפחה שמרנית ממעמד הביניים בלוזאן, השלישי מבין ארבעה ילדים. אביו היה בעל בית מרקחת, ומאוחר יותר רכש מפעל שוקולד. אמו, הייתה בתו של אומן רהיטים. הסביבה המשפחתית הייתה חמה אך קפדנית, במסורת הפרוטסטנטית השווייצרית. החל משנת 1875 הוא למד בקולג' וסיים את לימודיו בלימודים קלאסיים בשנת 1882. הוא גם החל להשתתף בשיעורי רישום השמורים בדרך כלל לתלמידים המתקדמים ביותר. שם הראה מיומנות, כושר התבוננות וריאליזם. כאשר סיים את הקורס, הוא שכנע את הוריו לתת לו לנסוע לפריז כדי ללמוד אמנות ברצינות.
בינואר 1882 התיישב בשכונת סן ז'רמן דה פרה, ונרשם לאקדמיה ז'וליאן, שם למד אצל צייר הדיוקנאות ז'ול ז'וזף לפבר וצייר ההיסטוריה גוסטב בולנז׳ה, ושיכלל את כישוריו הטכניים. הוא בילה שעות רבות בלובר, והעריץ מאוד את יצירותיהם של לאונרדו דה וינצ'י, דירר וציירים מודרניים יותר, כולל גויה ומאנה .
ב-1883 כתב אביו של ואלוטון ללפבר, ושאל אם בנו יכול להתפרנס כצייר. לפבר הגיב שלואלוטון הצעיר יש את הכישרון והיכולת להצליח. באותה שנה הצליח ואלוטון בתחרות להיכנס לאקול דה-בו-ארט, אך החליט במקום זאת להישאר באקדמיה ז'וליאן, שבה היו חבריו. הוא גם החל לפקוד את בתי הקפה והקברטים של מונמארטר .
בשנת 1885 החל ואלוטון לכתוב יומן ושמר עליו כל חייו. כאשר הוא מת, היו רשומות בו אלף ושבע מאות יצירות שהוא צייר. באותה שנה הציג את עבודותיו הראשונות בסלון פריז באותה שנה הציג ציור בסלון האמנויות היפות בז'נבה.
קריירה מוקדמת (1887–1891)

בשנת 1887 הציג ואלוטון שני דיוקנאות בסלון פריז, אשר הוכיחו את מיומנותו. הם היו בריאליזם קיצוני וחרגו ממסורות ציור הדיוקן. הם זכו לביקורת קשה על ידי הפרופסור שלו, ז'ול לפבר. ואלוטון החל לעבוד יותר מחוץ לאקדמיה ז'וליאן, והחל לסבול מקשיים כלכליים; אביו, שלחברה שלו היו בעיות כלכליות משלה, לא היה מסוגל לפרנס אותו. גם בריאותו כשלה. ב-1889 חזר לשווייץ למספר שבועות כדי להתאושש, ושם צייר כמה נופים אלפיניים. ב-1889 הוא גם פגש את הלנה צ׳אטנאי, עובדת במפעל או בחנות בשווייץ, שהפכה לבת לוויה שלו במשך עשר שנים.
הוא הציג כמה ציורים בתערוכה העולמית בפריז ב-1889, ובאותה תערוכה ראה את גלריית ההדפסים היפניים, במיוחד יצירות של הוקוסאי, שהחלו להשפיע רבות על עבודתו. כדי להתפרנס, עבד ואלוטון בשחזור אמנות עבור בעל הגלריה אנרי הרו. ב-1890 הוא הפך למבקר אמנות של העיתון השווייצרי "לה גאזט דה לוזאן", וכתב כשלושים מאמרים על עולם האמנות של פריז עד 1897. באותה שנה ערך סיבוב הופעות באירופה, וביקר בברלין, פראג ובוונציה. הוא התרשם במיוחד מאיטליה, וחזר לשם לעיתים קרובות בשנים מאוחרות יותר.
בשנת 1891, בפעם הראשונה השתתף בסלון עצמאי אוונגרדי והציג שישה ציורים. הוא החל לקבל עמלות מפטרוני אמנות שווייצרים. הוא התנסה בתדירות גבוהה יותר בדרכים שונות ביצירת הדפסים, תוך שימוש בטכניקה הנקראת קסילוגרפיה, שבה הפך למיומן מאוד. הוא ביצע את חיתוך העץ הראשון שלו, דיוקן של פול ורלן. השיטה שלו הייתה לעשות ציור מאוד מדויק ומפורט, ואז לפשט אותו. בעבודתו הבחין הסופר והעיתונאי אוקטב אוזאן, שפרסם מאמר המתאר את עבודתו כ"תחייה של חיתוך העץ".
סגנון הציור המוקפד שנראה ביצירות של תקופתו המוקדמת של ואלוטון הגיע לשיאו בציור של בת לווייתו, הלנה צ'טנאי, המוצגת כנכה. הציור הושלם ב-1892, והיה הציור הגדול האחרון של ואלוטון לפני שהחל להכניס לעבודותיו המצוירות את הסגנון המופשט שפיתח בחיתוכי העץ שלו.
עם תנועת הנאבי (1892–1900)

ב-1892 הוא הפך לחבר בתנועת הנאבי, קבוצה חצי סודית ומיסטית של אמנים צעירים, בעיקר מהאקדמיה ז'וליאן, שכללה את פייר בונאר, מוריס דני, אדואר וויאר, פול רנסון ואחרים, שאיתם ואלוטון. קשר ידידות לכל החיים. ציירי התנועה חלקו רעיונות ומטרות משותפות, אבל הסגנונות שלהם היו שונים ואישיים למדי. הוא הרחיק את עצמו במקצת מהאחרים, והם כינו אותו "הנאבי הזר". ציוריו של ואלוטון בתקופה זו שיקפו את סגנון חיתוכי העץ שלו, עם אזורים שטוחים של צבע, קצוות קשים ופישוט הפרטים. נושאיו כללו סצנות ז'אנר, פורטרטים ועירומים. דוגמאות לסגנון הנאבי שלו הם "הרוחצים בערב קיץ" ו"אור הירח הסימבוליסטי" (1895).
הציבור והמבקרים החלו להתעניין בציוריו. חיתוכי העץ שלו משכו תשומת לב ולקוחות, והוא הפך להיות בטוח כלכלית. בין 1893 ל-1897, הוא קיבל הזמנות רבות של איורים מעיתונים ומגזינים צרפתיים בולטים, כולל La Revue Blanche, ומפרסומי אמנות זרים, כולל מארצות הברית. הוא גם עשה חיתוכי עץ לתוכניות תיאטרון ואיורי ספרים. אחד מפטרוניו הבולטים היה טדי נתנזון, המוציא לאור של ה-Revue Blanche, ורעייתו מיסיה, שהזמינו יצירות דקורטיביות רבות וחשובות מציירי תנועת הנאבי. דרך בני הזוג נתנזון הוצג ואלוטון לאליטה האוונגרדית של פריז, כולל מרסל פרוסט, אריק סאטי וקלוד דביסי.
נושאי חיתוך העץ שלו כללו סצנות ביתיות, נשים מתרחצות, דיוקנאות וכמה תמונות של המונים ברחובות ובהפגנות - בעיקר סצנות של שוטרים התוקפים אנרכיסטים. הוא בדרך כלל תיאר קבוצות ולא יחידים, נמנע מהבעה של רגש חזק, ו"מיזג שנינות גרפית עם הומור חריף אם לא אירוני". האמנות הגרפית של ואלוטון הגיעה להתפתחות הגבוהה ביותר בסדרה "אינטימיות" - סדרה של עשרה דיוקנאות שפרסם בשנת 1898 ה-Revue Blanche, העוסקות במתח בין גברים לנשים. חיתוכי העץ של ואלוטון זכו להפצה נרחבת בכתבי עת ובספרים באירופה וגם בארצות הברית, והיו בעלי השפעה על האמנות הגרפית של אדוורד מונק, אוברי בירדסלי וארנסט לודוויג קירכנר.
עד שנת 1900, תנועת הנאבי התפרקה. אחד המקורות לפילוג היה פרשת דרייפוס, הנאבי היו מפולגים, כשואלוטון הגן בלהט על דרייפוס. הוא הפיק סדרה של חיתוכי עץ סאטיריים על הפרשה, ביניהם "עידן העיתון", שהתפרסמו בעמוד הראשון של לה קרי דה פריז ב-23 בינואר 1898, בשיאה של הפרשה.
אירוע מרכזי נוסף בתקופה זו היה נישואיו ב-1899 לגבריאל רודריגס-הנריקס, בתו האלמנת של אלכסנדר ברנהיים, אחד מסוחרי האמנות המצליחים באירופה ומייסד גלרי ברנהיים-ז'ון. האיחוד הביא לביתו שלושה ילדים מנישואיה הקודמים.
לאחר ירח דבש קצר בשווייץ, הם עברו לדירה גדולה ליד תחנת הרכבת גאר סן לזאר. הנישואים הביאו לו ביטחון כלכלי, והוא נטש בהדרגה את חיתוכי העץ כמקור פרנסתו העיקרי. הוא גם יצר מערכת יחסים איתנה עם משפחת ברנהיים והגלריה שלה, שהציגה תערוכה מיוחדת שהוקדשה לציירי הנאבי, כולל עשר מיצירותיו. לאחר מכן הקדיש את תשומת ליבו כמעט לחלוטין לציור.
לאחר הנאבי (1901–1914)

בשנים שלאחר מכן, המוניטין של ואלוטון צמח. בינואר 1903, הוא הציג מבחר מיצירותיו בתערוכה של ציירי אוונגארד בווינה, ומכר כמה יצירות. במאי 1903 העניקה לו גלריית ברנהיים תערוכת יחיד, שהביאה לו ביקורות טובות. בסוף השנה ביצעה ממשלת צרפת את הרכישה הראשונה של אחד מציוריו עבור מוזיאון לוקסמבורג, שהיה המוזיאון המוביל לאמנות מודרנית של פריז.
למרות הצלחותיו, מצבו הכלכלי עדיין היה רעוע. הוא התנסה במשך זמן מה בפיסול. הוא המשיך לפרסם מדי פעם ביקורת אמנות, בנוסף לכתבים אחרים. הוא כתב שמונה מחזות, שחלקן זכו לעלות לבמה (בשנים 1904 ו-1907), אם כי נראה שביקורותיהם לא היו חיוביות. וכן כתב שלושה רומנים, כולל את "החיים הרצחניים" אוטוביוגרפיה חלקית, שפורסם לאחר מותו.
הונו השתנה לטובה בתחילת 1907, עם תצוגה בגלריה ברנהיים-ז'ון ומכירה של שלושה עשר ציורים. הוא גם הציג ציור, בסלון של ציירים עצמאיים בפריז שזכה לביקורות טובות. הוא ערך טיול לאיטליה עם אשתו, ובשובו צייר את ״החמאם הטורקי״, שזכה לשבחים על ידי המשורר והמבקר גיום אפולינר .
לציוריו של ואלוטון מהתקופה שלאחר הנאבי היו מעריצים, וזכו בדרך כלל לכבוד על אמיתותם ואיכויותיהם הטכניות, אך קפדנות סגנונו ספגה ביקורת תמידית.
ב-1912 ממשלת צרפת הציעה לו את אות לגיון הכבוד, אך כמו חבריו מתנועת הנאבי פייר בונארד ואדואר וויאר, הוא סירב לקבלה.
מלחמת העולם הראשונה והשנים האחרונות (1915–1925)

ואלוטון השווייצרי התאזרח כאזרח צרפתי בשנת 1900. כשהחלה מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, הוא התנדב לצבא. הוא נדחה בגלל גילו (ארבעים ושמונה), אבל עשה מה שביכולתו לעשות למען המאמץ המלחמתי. בשנים 1915–1916 חזר למדיום חיתוך עץ בפעם הראשונה מאז 1901 כדי להביע את רגשותיו כלפי ארצו החדשה בסדרה, "זוהי מלחמה", שהיו הדפסיו האחרונים. ביוני 1917 שלח אותו משרד האמנויות, יחד עם שני אמנים נוספים, לסיור בן שלושה שבועות בקו החזית. הרישומים שהפיק הפכו לבסיס לקבוצת ציורים, שבהם תיעד את הנוף ההרוס. העבודות של שלושת האמנים הוצגו במוזיאון לוקסמבורג .
לאחר תום המלחמה התרכז ואלוטון במיוחד בטבע דומם וב"נופים מורכבים", נופים שהופקו באולפן מזיכרון ודמיון ועירומים ארוטיים ראוותניים. היו לו בעיות בריאות מתמשכות. הוא ואשתו העבירו את החורפים בפרובאנס, שם קנו בית קטן, ובנורמנדי, שם היה להם בית קיץ. עד סוף ימיו השלים למעלה מ-1700 ציורים וכ-200 הדפסים, בנוסף למאות רישומים וכמה פסלים.
הוא נפטר ביום שלאחר יום הולדתו ה-60, לאחר ניתוח סרטן בפריז ב-1925.
תערוכה רטרוספקטיבית התקיימה בשנת 1926. כמה מיצירותיו של ואלוטון הוצגו בגראנד פאלה, עם יצירות של ואן גוך, מודיליאני, סרה, טולוז-לוטרק, שוצנברגר ואחרים.
אחיו של ואלוטון, פול, היה סוחר אמנות והקים את גלרי פול וולוטון בלוזאן ב-1922, שהמשיכה לפעול במשך שנים רבות בשליטת צאצאיו. אחייניתו של ולוטון הייתה אנני ולוטון, מאיירת התנ"ך החדש.
הערות שוליים

↑  Rousseau, Éloi and Protais, Johann, (2013), Les plus belles oeuvres de Vallotton, Éditions Larousse, Paris.pp 10-11
↑  St. James, Ashley (1978). Vallotton: Graphics. London: Ash & Grant Ltd. p 6
↑  Rousseau, Éloi and Protais, Johann, (2013), Les plus belles oeuvres de Vallotton, Éditions Larousse, Paris. p. 12
↑  St. James, Ashley (1978). Vallotton: Graphics. London: Ash & Grant Ltd . p. 5
↑  Newman, Sasha M., Félix Vallotton, Marina Ducrey, and Lesley K. Baier (1991). Félix Vallotton. New Haven: Yale University Art Gallery .p. 262
↑  Newman, Sasha M., Félix Vallotton, Marina Ducrey, and Lesley K. Baier (1991). Félix Vallotton. New Haven: Yale University Art Gallery. p. 20
↑  St. James, Ashley (1978). Vallotton: Graphics. London: Ash & Grant Ltd. p. 24
↑  Newman, Sasha M., Félix Vallotton, Marina Ducrey, and Lesley K. Baier (1991). Félix Vallotton. New Haven: Yale University Art Galler. p.318
↑  Newman, Sasha M., Félix Vallotton, Marina Ducrey, and Lesley K. Baier (1991). Félix Vallotton. New Haven: Yale University Art Galler . p. 193
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269331505171  PLWABN: 9810570676605606  BIBSYS: 90656508  BNE: XX1473068  BnF: cb119275230 (data)  CANTIC: a10299464  CiNii: DA04162106  GND: 118626043  HDS: 016179  ICCU: CFIV073835  ISNI: 0000 0001 2280 9001  KulturNav: 3fa479b2-70c1-4e87-b697-a0cd14fd6c08  LCCN: n50014281  LNB: 000298139  MusicBrainz: 54c2243d-2fe2-410c-9fd0-5071f2da03e1  NDL: 00516713  NGV: 1289  NKC: jo2002105169  NLA: 35575428  NLK: KAC201421939  NSK: 000069727  NTA: 068385609  RERO: 02-A003926303  RKD: 79111  SELIBR: 408129  SIKART: 4022849  SNAC: w6086f6x  SUDOC: 027609774  TePapa: 2324  Trove: 1001170  ULAN: 500017056  VcBA: 495/143731  VIAF: 64012694   WorldCat (עם VIAF): 64012694 
פליקס ואלונטון, החולה, 1892
פליקס ואלוטון, חיתוך עץ
פליקס ואלונטון, משחקות במים, 1907
פליקס ואלונטון, וארדן, 1917
האסכולה הרוויזיוניסטית בלימודי האסלאם

האסכולה הרוויזיוניסטית בלימודי האסלאם היא אסכולה בחקר האסלאם, המטילה ספק בנרטיבים מוסלמיים מסורתיים על מקורות האסלאם.
עד תחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, חוקרי האסלאם, שאינם מוסלמים מאמינים, אף על פי שלא קיבלו את הכתוב בספרי הקודש של האסלאם על התערבות אלוהית ונסים, כן קיבלו את סיפור המקור של הדת המוסלמית על רוב פרטיו, וקיבלו את מהימנותם של התפסיר (פרשנות הקוראן), החדית' (האוסף של ההלכות, הסיפורים אודות הנביא מוחמד ודרך חייו), והסירה (הביוגרפיה של מוחמד). הרוויזיוניסטים במקום זאת משתמשים בגישת "ביקורת המקורות" לספרי הקודש של האסלאם, וכן חוקרים ארכאולוגיה רלוונטית, אפיגרפיה, נומיסמטיקה וספרות לא מוסלמית מהתקופה. הם מאמינים שמתודולוגיות אלו מספקות עובדות ברורות ויכולת בדיקה צולבת, בעוד שכתובים אסלאמיים מסורתיים, שנכתבו 150 עד 250 שנים לאחר מות מוחמד, היו נתונים להטיות ולתוספות של המחברים והפרשנים האסלאמיים.
מקורה של האסכולה היא בשורה של חוקרים, שפרסמו מחקרים החל משנות ה-70 בגישה רוויזיוניסטית ללימודי האסלאם, דוגמת ג'ון וואנסברו ותלמידיו אנדרו ריפין, נורמן קלדר, ג'ר האוטינג, פטרישיה קרון ומייקל קוק, גינטר לולינג, יהודה נבו וכריסטוף לוקסנברג. גישתם אינה מונוליטית, ובעוד שהם חולקים הנחות יסוד מתודולוגיות, הם הציעו תיאורים סותרים של הכיבושים הערביים ועליית האסלאם. לרוב היסטוריונים "מסורתיים" של האסלאם, שאכן מקבלים את סיפור המקור המסורתי, נוגדים את האסכולה הרוויזיוניסטית, אם כי הדבקות באחת משתי הגישות היא בדרך כלל "מרומזת" ולא "מוצהרת בגלוי".
עיקרי האסכולה

הרוויזיוניסטים אינם מוכנים להסתמך על הקוראן והחדית, וטוענים שיש לחקור ולשחזר מחדש את האירועים בתקופה האיסלמית הקדומה בעזרת השיטה ההיסטורית-ביקורתית (בדומה לשיטת הביקורת ההיסטורית בחקר המקרא). בהתבסס על מקורות ראשוניים חלופיים ממקורות היסטוריים נוספים מהתקופה, הם טוענים שהאסלאם התחיל כתנועה מונותיאיסטית שכללה ערבים ויהודים כאחד. תנועה זו קמה בשוליים הצפוניים של חצי האי ערב, קרוב לאימפריות הביזנטית והפרסית. שינוי הקיבלה, כיוון התפילה, מירושלים למכה עשוי להיות הד לתנועה מוקדמת זו.
הרוויזיוניסטים רואים בהתפשטות האסלאמית התפשטות ערבית חילונית; רק לאחר עליית הח'ליפות האומיית (661–750 לספירה) עוצבה זהות אסלאמית ערבית בלעדית, שהעבירה את נרטיב המקור לחצי האי ערב. בקווים כלליים הרוויזיוניסטים טוענים כי:
לגבי טבעו של האסלאם הקדום:
האסלאם לא קם בקרב עובדי האלילים הפוליתאיסטים במדבר, אלא בסביבה שבה טקסטים יהודיים ונוצרים היו ידועים. ה"כופרים" לא היו פוליתאיסטים פגאניים אלא מונותיאיסטים שנחשבו מבחינה פולמוסית כחורגים מעט מהמונותאיזם.
הקשר בין מוסלמים ליהודים היה הדוק מאוד בתקופות הראשונות של האסלאם. גם יהודים כונו "מאמינים" והיו חלק מהאומה. טקסטים אנטי-יהודיים כמו, למשל, סיפור הטבח של השבט היהודי של בני קוריט'ה נוצרו הרבה אחרי מוחמד כאשר האסלאם נפרד מהיהדות.
לגבי מיקום ראשית האסלאם הקדום:
התיאורים הגאוגרפיים בקוראן ובמסורות מאוחרות יותר אינם מתאימים למכה (לדוגמה הם מתארים אזור בו צמחייה ים תיכונית כולל גידולי גפנים וזית). הם דווקא מצביעים על מקום אי שם בצפון מערב ערב, ייתכן שמדובר בפטרה שבירדן.
לגבי ההתפשטות האסלאם:
ההתפשטות האסלאמית הראשונית כנראה לא נבעה ממניעים דתיים, אלא הייתה התפשטות חילונית ערבית. ההתפשטות הראשונית עדיין לא הביאה לדיכוי האוכלוסייה הלא מוסלמית (הדבר בולט בארץ ישראל בה נשארה אוכלוסייה נוצרית ושומרונית גם לאחר הכיבוש המוסלמי).
לגבי העיצוב מחדש של הזהות האסלאמית הקדומה:
לאחר מוחמד היו לפחות שני שלבים שהיו בעלי חשיבות רבה להיווצרות האסלאם בצורתו המאוחרת:
הח'ליפות האומיית (661–750 לספירה), במיוחד עבד אל-מלכ בן מרוואן (647–705), עיצבו את הנרטיב האסלאמי, ויצרו זהות אסלאמית ערבית בלעדית. תחת הח'ליף האומיי עבד אל-מלכ בן מרואן נבנתה כיפת הסלע בירושלים. שם מופיעה המילה "אסלאם" לראשונה. עד לרגע זה המוסלמים קראו לעצמם פשוט "מאמינים", ובאימפריה הערבית הוטבעו מטבעות עם סמלים נוצריים. עבד אל-מאליק גם ממלא תפקיד מרכזי בעיבוד מחדש של הטקסט הקוראני.
במהלך הח'ליפות העבאסית (750–1258) נכתבו כמעט כל הטקסטים המסורתיים האסלאמיים על ראשיתו של האסלאם. לעבאסים, כצד המנצח בסכסוך עם האומיים, היה אינטרס רב לתת לגיטימציה לשלטונם. מוטיבציה זו התגנבה לטקסטים המסורתיים.
השפעתם של עמים נכבשים:
פטרישיה קרון טוענת שחוק השריעה לא הושתת על מסורות של שליח האלוהים, מוחמד, אלא על החוק של המזרח הקרוב כפי שהתפתח תחת אלכסנדר הגדול. המוסלמים שינו וערכו את החוק הזה בשם אללה. החוק הפרובינציאלי הזה, שהח'ליפות האומיית השתמשה בו, הפך למה שאנו מכנים "שריעה" לאחר תקופה ארוכה של התאמות של העולמא .
רוברט ג'י הוילנד גם טוען שאם הבסיס לשריעה היה מעשיו ואמירותיו של מוחמד, צפוי היה שיצוינו בקפידה ויועברו בקפידה לעולמא המאוחרים יותר על ידי דור הסאלף המוקדם. אבל דוקטרינה זו מנוגדת לציטוטים של חוקרים אסלאמיים מוקדמים (סלפים), המכחישים במפורש שימוש נפוץ בחדית' על ידי מוחמד.
ראו גם

ההיסטוריות של מוחמד