stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זאידה בן יוסוף
קריירת צילום

בשנת 1896 החלה בן-יוסוף להתפרסם כצלמת. באפריל 1896 פורסמו שתי תמונות שלה במגזין "קוסמופוליטן", ותמונה נוספת הוצגה בלונדון במסגרת תערוכה שהוצגה על ידי אגודת הצלמים - "לינקד רינג". היא נסעה לאירופה בהמשך אותה שנה, שם נפגשה עם ג'ורג' דיוויסון, ממקימי אגודת הצלמים "לינקד רינג", שעודד אותה להמשיך בצילום. היא הציגה בתערוכות השנתיות שלהם עד 1902.
באביב 1897 פתחה בן-יוסוף סטודיו משלה לצילום דיוקנאות בשדרה החמישית 124, ניו יורק. ב־7 בנובמבר 1897 פרסם העיתון "דיילי טריביון" בניו יורק מאמר על הסטודיו של בן-יוסוף ועל עבודתה ביצירת כרזות פרסום, ואחריהן הופיע פרופיל נוסף בפרק השבועי של פרנק לסלי ב-30 בדצמבר. במהלך שנת 1898 היא הפכה לפופולרית כצלמת, כאשר עשר מיצירותיה הוצגו באקדמיה הלאומית לעיצוב ביריד השנתי ה-67 של המכון האמריקאי. כאן זכה דיוקנה של השחקנית וירג'יניה ארל במקום השלישי בנושא הפורטרטים והקבוצות.
במהלך נובמבר 1898 ערכו זאידה בן-יוסוף ופרנסס בנג'מין ג'ונסטון מופע של שתי נשים עם עבודותיהם במועדון המצלמה של ניו יורק. בשנת 1899 נפגשה בן-יוסוף עם פרד הולנד דיי בבוסטון, שצילם אותה. היא העבירה את הסטודיו שלה לשדרה החמישית 578 והציגה במספר תערוכות, כולל "סלון הצילום" השני בפילדלפיה. כמו כן, היא תוארה במספר פרסומים, וקטע ארוך ב"פוטוגרפיק טיימס "בו תיאר אותה סאדאצ'י הרטמן כ"צלמת מעניינת של צילומי דיוקן".
בשנת 1900 התכתבה בן-יוסוף עם פרנסס ג'ונסטון על תערוכה של צלמות אמריקאיות בפריז שתוצג במקביל לתערוכה העולמית. לבן-יוסוף היו חמישה דיוקנאות בתערוכה זו, שעברה לאחר מכן לסנקט פטרבורג, מוסקבה וושינגטון. היא הוצגה גם בתערוכה של הולנד דיי, "בית הספר החדש לצילום אמריקאי", עבור האגודה לצילומים מלכותיים בלונדון, והיו לה ארבעה תצלומים שנבחרו על ידי אלפרד שטיגליץ לתערוכה הבינלאומית בגלאזגו בשנת 1901, סקוטלנד.
בשנת 1901 כתבה זאידה בן-יוסוף מאמר, "ידוענים מול המצלמה", ל"סאנדיי איווניג פוסט ", שם תיארה את חוויותיה עם מצולמיה. בשלב זה היא צילמה בין השאר את גרובר קליבלנד, פרנקלין רוזוולט, ולאונרד ווד.
עבור המהדורה בספטמבר של מגזין "מטרופוליטן" היא כתבה מאמר נוסף, "הצילום החדש - מה הוא עשה לפורטרטים מודרניים", שם תיארה את עבודתה כאמנותית יותר מרוב הצלמים המסחריים, אך פחות רדיקלית מכמה צלמי אמנות ידועים יותר. המגזין "ליידי הום ז'ורנל" של נובמבר הכריז שהיא אחת מ"צלמות הנשים המובילות באמריקה ", כשהחלה את הסדרה הראשונה מתוך שישה מאמרים מאוירים בנושא "צילום מתקדם לחובבים" ב"סאטרדיי איווניג פוסט".
בן-יוסוף נרשמה כחברה בסלון הצילום האמריקאי הראשון כשנפתח בדצמבר 1904, אם כי השתתפותה בתערוכות החלה לרדת. בשנת 1906 הציגה דיוקן אחד בתערוכת הצילומים השלישית במוזיאון האמנות בווסטר, מסצ'וסטס, שהיא כנראה התערוכה האחרונה הידועה שלה בחייה.
נסיעה ליפן

בשנת 1903 נסעה בן-יוסוף ליפן, סיירה ביוקוהמה, קובה, נגסאקי, טוקיו, ניקו וקיוטו, שם שכרה בית. הסיור היווה את הבסיס לסדרה של ארבעה מאמרים מאוירים, "יפן באמצעות המצלמה שלי", שפורסמה ב- Saturday Evening Post מ־23 באפריל 1904. בפברואר 1905 הופיעה מאמרה על קיוטו במגזין Booklovers והמגזין החודשי של לסלי פרסם מאמר מאויר על "נשים ביפן". היא כתבה גם על אדריכלות יפנית והרצתה בנושא.
כמה מצילומיה ליוו מאמר בינואר 1906 מאת קתרין באד כתיעוד אדריכלי, שלשמה הגישה מאמר, "תקופת דאיקן", שהופיע בחודש לאחר מכן.
בשנת 1906 פרסמה שלושה צילומים מביקור בקאפרי בגיליון ספטמבר של "עידן הצילום", ובשנת 1908 כתבה שלוש מאמרים על החיים באנגליה. היא חזרה לניו יורק בנובמבר 1908, אך חזרה בלונדון בשנה שלאחר מכן. ספר הטלפונים של לונדון לשנת 1911 רשם אותה כצלמת בצ'לסי.
בשנת 1912 כתב סאדאצ'י הרטמן שזאידה בן-יוסוף ויתרה על הצילום והתגוררה באיי הים הדרומי.
ב־15 בספטמבר, לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה והפלישה הגרמנית לצרפת, חזרה בן-יוסוף לניו יורק מפריז, שם התגוררה באותה תקופה. היא הגישה בקשה להתאזרחות בשנת 1919, כשהיא מתארת את עצמה כצלמת והורידה עשר שנים מגילה. היא המשיכה לנסוע, ביקרה בקובה בשנת 1920 ובג'מייקה בשנת 1921.
חיים מאוחרים

בן יוסוף נכנסה לתפקיד פרסום אופנה בעיר ניו יורק בשנת 1924 . היא הרצתה בחנויות כל-בו מקומיות בנושאים הקשורים לאופנה. בשנת 1926 מונתה למנהלת האופנה של אגודת הכובענים הקמעונאית של ניו יורק, ארגון שלימים הייתה המנהלת שלו.
ב־1930, רישומי מפקד האוכלוסין הראו שזאידה בן-יוסוף התחתנה עם מעצב הטקסטיל, פרדריק ג'יי נוריס.
היא נפטרה שלוש שנים מאוחר יותר ב־27 בספטמבר בבית החולים המתודיסטי אפיסקופלי בברוקלין.
מורשת

עבודתה של בן-יוסוף הייתה נושא לתערוכה, "זאידה בן-יוסוף: צלמת פורטרטים של ניו-יורק", בגלריית הפורטרטים הלאומית של הסמיתסוניאן, שהתקיימה בין התאריכים 11 באפריל ועד ה -1 בספטמבר 2008. האוצר, פרנק ה. גודייר השלישי, התוודע לראשונה לבן -יוסוף כאשר גילה שניים מתצלומיה בשנת 2003, המתארים את דניאל צ'סטר פרנץ ואוורט שין, ויצא לגלות יותר על הצלם שנשכח כמעט לחלוטין.
גודייר הציע כי ייתכן כי אפליה מגדרית הביאה להשכחת זאידה בן-יוסוף, למרות תרומתה המשמעותית לפיתוח הצילום כאמצעי ביטוי אמנותי. ההיסטוריה הצילומית נטתה להתמקד בצלמים גברים כמו שטיגליץ, ופחות בצלמות, אף על פי שזה היה אחד העיסוקים הבודדים שנחשבו כקריירה מכובדת עבור רווקה בשלהי המאה ה -19 ותחילת המאה העשרים של ניו יורק. אפילו בניו יורק הפרוגרסיבית יחסית, בה התכנסו מחדשים בתחום האמנויות, המדע, העיתונאות והפוליטיקה, קשה הייתה לאישה מקצועית אחת לפרנס את עצמה.
סיבה נוספת להשכחת של בן-יוסוף הייתה שהיא לא הורישה ארכיב משמעותי של עבודות למוסד אחד, והתקשתה לאסוף מספיק דוגמאות כדי לתת לקריירה שלה את ההערכה ההיסטורית המתאימה. התערוכה של גודייר שימשה חלון ראווה ליצירתה של בן-יוסוף, וביססה אותה מחדש כדמות מפתח בהיסטוריה הצילומית של האמנות.
הערות שוליים

↑  Crompton, Sarah (2016-05-06). "She takes a good picture: six forgotten female pioneers of photography". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2020-07-19.
↑  Zaida Ben-Yusuf: New York Photographer, npg.si.edu
↑  Harpers Bazaar, Vol. 30 No. 5, published 30 January 1897, hearth.library.cornell.edu
↑  Zaida Ben-Yusuf: New York Photographer, npg.si.edu
↑  New Exhibition Resurrects Legacy of Groundbreaking Photographer, web.archive.org, ‏2010-07-24
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12507492k (data)  GND: 135709075  ISNI: 0000 0000 3746 7115  LCCN: n2004118654  PIC: 13932  RKD: 387740  SNAC: w6vf1fq7  SUDOC: 129982156  ULAN: 500081622  VIAF: 13534208   WorldCat (עם VIAF): 13534208 
זאידה בן יוסוף, דיוקן של הפילוסוף האמריקאי אלברט הוברט, 1900
זאידה בן יוסוף, השחקנית אליזה לסלי, 1899
זאידה בן יוסוף, דיוקן אקאי קוואג'י, 1899
זיגמונד פון האוזגר

| --- | --- |

 לידה:  16 באוגוסט 1872 גראץ, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  10 באוקטובר 1948 (בגיל 76) מינכן, אזורי הכיבוש בגרמניה 
 מוקד פעילות:  גרמניה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת גראץ 
 סוגה:  אופרה, האסכולה הגרמנית החדשה, פואמה סימפונית 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  פסנתר, כינור, קרן יער, עוגב 
 בן או בת זוג:  הרתה ריטר (1903–1913) הלה פון האוזגר (1916–?) 
 צאצאים:  פרידריך פון האוזגר 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קיל (1925)  מדליית גתה לאמנות ומדעים (1942)  honorary golden medal of the state capital Munich 
 
זיגמונד פון האוזגר (בגרמנית: Siegmund von Hausegger; ‏ 16 באוגוסט 1872 - 10 באוקטובר 1948) היה מלחין ומנצח אוסטרי.
ביוגרפיה

האוזגר נולד בגראץ שבאוסטרו-הונגריה. אביו היה פרידריך פון האוזגר (1837-1899), עורך דין ותאורטיקן של המוזיקה. על פי מה שכתב זיגמונד בזכרונותיו, היה פרידריך מהראשונים באוסטריה להכיר בגדולתו של ריכרד וגנר; ייתכן ודבר זה חלחל לזיגמונד הצעיר בעת שלמד בתחילת דרכו אצל אביו, שכן ניתן לזהות גוון ואגנרי מובהק ביצירותיו. הוא למד בהמשך אצל קרל פוהליג.
בגיל 19 הלחין פון האוזגר מיסה למקהלה ולתזמורת, אותה כינה "היצירה הרצינית הראשונה שלי". במקור תוכננה היצירה להיות מבוצעת בקונסרבטוריון בו למד, אך הייתה מסובכת מדי עבור חבריו לספסל הלימודים. אביו סייע לו לארגן פרימיירה בפני קהל מוזמן, והדבר סימן את תחילת דרכו כמלחין וכמנצח.
בשנים הראשונות של המאה ה-20 צבר פון האוזגר מוניטין, ורבים חשבו כי יהיה אחד הכישרונות הגדולים אחרי שטראוס ומאהלר; אך לבד ממספר הצלחות לפני מלחמת העולם הראשונה, נראה היה כי פון האוזגר נשכח עקב סגנונו הפוסט-ואגנריאני שיצא מהאופנה.
האוזגר ניצח על תזמורות בערים רבות בגרמניה ובאוסטריה, בהן גראץ, בה נולד; מינכן, בה חלק את הניצוח על הפילהרמונית של מינכן עם פליקס ויינגרטנר; פרנקפורט, ביירוית, ברלין והמבורג. אחרי מלחמת העולם הראשונה הוא שימש כמנצח של התזמורת הסקוטית הלאומית בגלאזגו ובאדינבורו, לפני שחזר למינכן ב-1920 לנצח על הפילהרמונית שם ולכהן כנשיא האקדמיה למוזיקה בעיר. באותה השנה החליף את מקס פון שילינגס כנשיא ארגון המוזיקה הכללית הגרמנית (Allgemeiner Deutscher Musikverein).
הוא היה המנצח הראשון שביצע את הסימפוניה התשיעית של אנטון ברוקנר בצורתה המקורית. אחרי מותו של ברוקנר, ערך פרדיננד לווה שינויים בסימפוניה כדי להתאימה יותר לציבור. ב-2 באפריל 1932, הציג האוזגר קונצרט בו בוצעה הסימפוניה פעמיים על ידי הפילהרמונית של מינכן; בפעם הראשונה על פי גרסתו של לווה, ובפעם השנייה על פי האוטוגרפיה המקורית של ברוקנר. עד לקונצרט זה, הייתה גרסתו של לווה היחידה שהושמעה; כיום הסימפוניה מבוצעת כמעט תמיד על פי הגרסה המקורית. האוזגר סייע לאלפרד אורל ולרוברט הס בעריכת הגרסה המקורית ("גרסת אורל") של הסימפוניה והדפסתה ככרך 9 של Anton Bruckner: Sämtliche Werke, ובנוסף ביצע ב-1938 את ההקלטה המסחרית הראשונה של הסימפוניה התשיעית על פי הגרסה המקורית עם הפילהרמונית של מינכן עבור חברת HMV.
האוזגר פרש ממלאכת המנצח ב-1932.
ונישא פעמיים; בפעם הראשונה להרתה ריטר (Ritter) ב-1902, בתה של פרנציסקה וגנר (אחייניתם של ריכרד וגנר ושל הכנר והמלחין הגרמני אלכסנדר ריטר, עליו כתב האוזגר סקירה ביוגרפית ב-1907), ולאחר מותה הוא נשא לאישה, בשנת 1913, את הלנה פון ברונשרט (von Bronsart) לאישה.
האוזגר מת במינכן.
מיצירותיו > אופרות

הלפריד (Helfrid), מערכה אחת, הפרימיירה נעשתה בעיר גראץ ב-23 במרץ 1893).
Zinnober, אופרה הומוריסטית-פנטסטית ב-3 מערכות, הפרימיירה בוצעה בעיר מינכן ב-19 ביוני 1898. הלברית התבססה על כתביו של א.ת.א. הופמן.
מיצירותיו > מוזיקה לתזמורת

Dionysische Phantasie, פואמה סימפונית (1896)
ברברוסה (Barbarossa), פואמה סימפונית (1898/9)
Wieland der Schmied, פואמה סימפונית (1904)
Natursinfonie. בפרק הסיום שיר מקהלה עם מילים משירו של גתה "Proömium".
Aufklänge, ואריאציות לתזמורת (1919). התמה הראשית מבוססת על שיר הילדים "Schlaf, Kindchen, schlaf" (נום, ילד, נום).
מיצירותיו > מוזיקה ווקאלית

3 מזמורים לבריטון ולתזמורת (1902; ‏ 3 Hymnen an die Nacht)
2 מזמורים לטנור ולתזמורת (1902/08)
רקוויאם למקהלה מעורבת בת 8 קולות (1907)
Der arme Kunrad ("קונראד המסכן") למקהלת גברים בת 4 קולות (1908)
3 שירים לקול אחד ולתזמורת (1921)
3 מזמורים לתזמורת (1938)
Morgensegen ("שירת בוקר") למקהלה מעורבת, טנור סולו, תזמורת ועוגב (1928)
שיר למקהלת גברים בת 8 קולות
עוד כ-50 שירים לקול אחד ולפסנתר
מיצירותיו > מוזיקה קאמרית

רביעיית פסנתר (1890)
הערות שוליים

1 2  Green, Janet M (1908). W L Hubbard, ed. Musical biographies. Toledo, NY: Irving Squire. pp. 357–359. OCLC 2776127. Article "Hausegger, Siegmund".
1 2 3  HAUSEGGER, Sigmund von. "The International Cyclopedia of Music and Musicians", edited by Oscar Thompson, Fourth Edition, 1946.
↑  "Anton Bruckner's Symphony No. 9" (2005), by Peter Gutmann, at classicalnotes.net.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295942705171  PLWABN: 9810633939005606  BnF: cb139269908 (data)  CiNii: DA11673218  GND: 116537620  ISNI: 0000 0001 0999 8004  LCCN: no97047105  MusicBrainz: 9d6cbae3-7aca-466a-b29e-4b83f8ad1baa  NKC: xx0152938  NSK: 000060836  NTA: 13342104X  RERO: 02-A013289118  SNAC: w6pg2442  SUDOC: 080020259  VIAF: 95185120   WorldCat (עם VIAF): 95185120 
זיגמונד פון האוזגר (משמאל) עם אביו, פרידריך פון האוזגר (מימין)
זאיבצו

המשרדים הראשיים של זאיבצו מיצובישי, לפני 1923
זאיבצו (ביפנית: 財閥) הוא מונח יפני הנוגע לקונצרנים תעשייתיים וכלכליים שפעלו בתקופת האימפריה היפנית, ושהשפעתם וגודלם איפשרו להם לשלוט בכלכלת יפן מראשית תקופת מייג'י ועד סוף מלחמת העולם השנייה.
טרמינולוגיה

אף על פי שהמילה זאיבצו הייתה קיימת במאה ה-19, היא לא הייתה בשימוש רב לפני מלחמת העולם הראשונה. בהגדרתה, משמעות המילה היא מונופול בעל אינטגרציה אנכית בבעלות משפחה אחת, שבראשו חברת החזקות, ובבעלותו בנק המספק צרכים פיננסיים. בנוסף, חולשת החברה על ענפי תעשייה שונים, בבעלות מוחלטת או באמצעות חברות בת.
השפעה

הזאיבצו היו במרכזה של הפעילות הכלכלית והתעשייתית של האימפריה היפנית, והחזיקו בהשפעה רבה על הפוליטיקה של יפן. מפלגות שונות היו מזוהות באופן מובהק עם זאיבצו, וכך גם הצבא והצי הקיסרי היפני. בראשית מלחמת העולם השנייה, חלשו ארבעה זאיבצו על חלקים גדולים בכלכלה ובתעשייה היפניות.
עם זאת, מפלגות אחרות התייחסו בחשדנות לזאיבצו בשנות ה-20 וה-30. אף על פי שהעולם היה שרוי בעיצומו של משבר כלכלי, שגשגו הזאיבצו בזכות ספקולציות, שמירה על שכר עובדים נמוך ועסקים עם התעשייה הצבאית. המתח הגיע לשיאו במרץ 1932, עם ההתנקשות במנכ"ל הזאיבצו מיצואי ובשר האוצר לשעבר.
היסטוריה והתפתחות > ארבעת הגדולים

ארבעת הזאיבצו הגדולים (四大財閥, תעתיק: שידאי זאיבצו) היו מיצובישי, יאסודה, מיצואי וסומימוטו. שני האחרונים נוסדו בתקופת אדו, ושני הראשונים בתקופת מייג'י. לכל אורך תקופת מייג'י, ועד לתקופת שווה, שכרה ממשלת יפן את שירותיהם של הזאיבצו במספר תחומים, כגון גביית מסים, ייצור ציוד צבאי, וסחר בינלאומי.
היסטוריה והתפתחות > זאיבצו חדשים

מעבר לארבעת הגדולים, לאחר מלחמת רוסיה–יפן קמו מספר תאגידים, שנקראו "זאיבצו מהדרג השני," וקמו בזכות האפשרויות העסקיות שהופיעו בעקבות הניצחון. עם זאת, עד שנות ה-30 נותר מספרם של הזאיבצו קטן יחסית. ההתפשטות הקולוניאלית של יפן ליבשת אסיה בשנות ה-30 אפשר לזאיבצו נוספים לקום שם, ובהם ניסאן. ההבדל בין הזאיבצו החדשים לראשונים היה בכך שהחדשים לא היו בשליטה משפחתית.
היסטוריה והתפתחות > פירוק

בתקופת הכיבוש האמריקאי נעשה ניסיון לפרק את הזאיבצו. לרבים מיועציו הכלכליים של המפקד העליון של כוחות הברית היה ניסיון עם תוכנית הניו דיל של הנשיא פרנקלין רוזוולט, והתייחסו בחשדנות רבה כלפי מונופולים והגבלות על פעילות כלכלית, אותם הם ראו כסימנים לקורפורטיזם.
במהלך תקופת הכיבוש עמדו שישה עשר זאיבצו בפני פירוק, ועשרים ושישה נוספים עמדו בפני ארגון-מחדש. נכסיהן של המשפחות השולטות הוחרמו, חברות ההחזקות נסגרו ודירקטוריון השולט על מספר חברות נאסר על פי חוק. חברת מצושיטה (לימים פנסוניק), אף על פי שלא נחשבה לזאיבצו, נועדה גם היא לפירוק, אך עצומה חתומה בידי 15,000 חברי איגודי פועלים ובני משפחותיהם מנעה את הסגירה.
מכל מקום, פירוקם הסופי של הזאיבצו לא יצא לפועל בסופו של דבר, בעיקר בשל העובדה שממשלת ארצות הברית רצתה להחיש את שיקום התעשייה ביפן, כמחסום בפני התפשטות הקומוניזם באסיה. באופן כללי, נחשבו הזאיבצו בעלי תרומה רבה לכלכלת יפן, ותוכניות הפירוק לא זכו לתמיכת הציבור היפני.
היסטוריה והתפתחות > השפעת הזאיבצו

ניתן לראות את השפעתם של הזאיבצו בקבוצות פיננסיות, במוסדות ובתאגידים גדולים הקיימים כיום ביפן, ולהם שורשים המגיעים לתקופת הזאיבצו, ורבים מהם נושאים שם זהה. עם זאת, תופעת המשפחה השולטת בשוק מסוים נעלמה, וכיום ניתן לראות בעלות משותפת של מספר גורמים שונים, כאופייני לקיירצו (系列).
ראו גם

כלכלת יפן
לקריאה נוספת

Allentzhauser, Albert J. The House of Nomura: The Inside Story of the Legendary Japanese Financial Dynasty. HarperPerennial, 1991. ISBN 9780060973971.
Morck, Randall K. and M. Nakamura. A Frog in a Well Knows Nothing of the Ocean: A History of Corporate Ownership in Japan, in Morck, R. 	A History Of Corporate Governance Around The World: Family Business Groups To Professional Managers. University of Chicago Press, 2005. ISBN 9780226536804.
ז'וז'ה שימון

| --- | --- |

 לידה:  24 באוקטובר 1910 אוראדיה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  27 במאי 1996 (בגיל 85) בודפשט, הונגריה 
 שם לידה:  Weisz Margit 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 פרסים והוקרה:  פרס קושוט (1950)  אמן מצטיין של הונגריה (1973) 
 בן או בת זוג:  לאיוש מאניאי 
 צאצאים:  ז'וז'ה מאניאי 
 
ז'וז'ה שימון (במקור מרגיט וייס, הייתה נשואה ללאיוש מאניאי; בהונגרית: Simon Zsuzsa; אוראדיה, 24 באוקטובר 1910 – בודפשט, 27 במאי 1996) הייתה שחקנית יהודייה-הונגרייה זוכת פרס קושוט, מורה באוניברסיטה, במאית, במאית תיאטרון, זוכת פרס האמן המצטיין.
קורות חיים

בשנת 1932 חתמה שימון חוזה בתיאטרון מרכז העיר. ארתור בארדוש גילה אותה. בעקבות פרסום החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי בין 1940 לבין 1944, נאסר עליה לשחק בתיאטרון הונגרי והיא יכלה לשחק רק בתיאטרון גולדמרק במסגרת פעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך ורק בפני קהל יהודי. שם, בתיאטרון גולדמארק אחד מעוזריה הקרובים היה בתקופה זו יוז'ף ז'ודי שהתלמד בתקופה זו. היא נישאה ללאיוש מאניאי בשנת 1940. שניהם שרדו את השואה ובתם ז'וז'ה מאניאי גם הפכה לשחקנית. בין השנים 1945–1947 היא הייתה מנהלת התיאטרון הממלכתי ההונגרי באוראדיה, ומשנת 1949 עד 1951 הייתה מנהלת "תיאטרון מרכז העיר". היא לימדה משחק משנת 1948 באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע בבודפשט ושימשה גם כמנכ"ל הראשי של האוניברסיטה בשנים 1950 עד 1956. בין השנים 1957–1960 הייתה מנהלת תיאטרון פטפי (Petőfi Színház, על שם שנדור פטפי) ותיאטרון יוקאי (Jókai Színház, על שם מור יוקאי) שהיה התיאטרון הקאמרי של הראשון. היא הייתה המנהלת הראשית של תיאטרון האופרטה של בודפשט בין השנים 1960 לבין 1962. בין השנים 1962 עד 1990 הייתה חברה ב"תיאטרון תאליה".
מספר הצגות הבכורה תחת ניהולה, שנרשמו במאגר התיאטרון; כשחקנית: 17, כבמאית: 38. היא הופיעה גם בעשר הקלטות תיאטרון.
תפקידי במה

ג'ורג' ברנרד שו: בכור שטן – אסתר
הנריק איבסן: ברווז הפרא – הדוויג
ויליאם שייקספיר: חלום ליל קיץ – דִיסקוּס
מקס פריש: אנדורה – סניורה
יוז'ף קטונה: באנק באן – מלינדה
פרנץ מולנר: ליליום – יוליקה
האנסברי: אור השמש לא למכירה – סבתא
קאו-יו: השמש העולה – צוי סי
סומרסט מוהם: למען המלך – גוון
מרטי לרני: החוליה הרביעית – גברת קומפוטי
בימויים

ברטולט ברכט – ויקטור הוגו – וייזנבורן: הבלדה של האיש הצוחק
טרי: ויאט-רוק
שניידר – אונדרצ'ק: ג'נטלמנים
אוניל: שוער הלילה
הנריק איבסן: ברווזי הפרא
קרגיאלה: המכתב האבוד
אופנבך: בנדיטים
אנדרה וסי: סטטיסטיקה
דמי - לגראנד: מטריות משרבורג
גזה מולנאר: גחלת
קלייר בות': נשים ביניהן
סרטים > סרטים עלילתיים

לילה בוונציה (1934)
מעיפים את מגדה (1938)
רזי יום שישי  (1938)
שלוש עשרה ילדות מחייכות אל השמיים (1938)
רוזמרין (1938)
נשמה חוזרת (1940)
הקרויצר הקטן (1953)
חדר ניתוח 9 (1955)
שני וידויים (1957)
האיש המתאים (1960)
כן (1964)
אני לא נוהג לשקר (1966)
טלפון אחד בלבד (1970)
NN, מלאך המוות (1970)
בעלי תקווה (1971)
קוג'אק בבודפשט (1980)
ללא עקבות (1982)
אשליות אבודות (1983)
סרטים > סרטי טלוויזיה

הקרב ברחוב וראב (1959 – במאי)
מרחץ אדים (1973)
ספורט חורף (1974)
ספריה

תיאטרון בלתי נראה (עם אוסקר אשר ולאיוש מאניאי, מהדורה פרטית, בודפשט, 1941)
...Menjetek, készüljetek! (...לך תתארגן! בהוצאת מוזסאק, בודפשט, מסת"ב 963-564-229-6)
פרסים

פרס קושוט (1950)
פרס האמן המעוטר (1973)
לקריאה נוספת

ז'וז'ה שימון, (בהונגרית)
ז'וז'ה שימון, לקסיקון הונגרי לאמנות הבמה.
מאגר תיאטרון
הערות שוליים

↑  Simon Zsuzsa (1910-1996), Országos Magyar Izraelita Közművelődési Egyesület (OMIKE)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1233911120  VIAF: 205706664   WorldCat (עם VIAF): 205706664
זולוטי פוטיק

| --- | --- |

שרידי מצודה מהמאה ה-16 בעיירה
 מדינה:  אוקראינה אוקראינה
 מחוז:  מחוז טרנופול טרנופול
 שטח:  19.7 קמ"ר
 גובה:  339 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  2,473 (2012)
 קואורדינטות:  48°54′N 25°20′E﻿ / ﻿48.900°N 25.333°E﻿ / 48.900; 25.333
 אזור זמן:  UTC+2
 http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rdat1=28.11.2012&rf7571=30602
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אוקראינה מוגדלת) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםזולוטי פוטיק(למפת אוקראינה רגילה) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםזולוטי פוטיק(למפת מחוז טרנופול רגילה) טרנופול צ'ורטקוב קרמניץ בז'ז'ני זברז' טרבובליה בוצ'אץ' בורשצ'יב רובנו חמלניצקי צ'רנוביץ איוואנו-פרנקיבסק לבובזולוטי פוטיק(למפת מחוז טרנופול מוגדלת) טרנופול צ'ורטקוב קרמניץ בז'ז'ני זברז' טרבובליה בוצ'אץ' בורשצ'יב רובנו חמלניצקי צ'רנוביץ איוואנו-פרנקיבסק לבובזולוטי פוטיק  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
זולוטי פוטיק (באוקראינית: Золотий Потік; בפולנית: Potok Złoty, פוטוק זלוטי; ביידיש: פּאָטיק) היא עיירה במחוז טרנופול שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב

זולוטי פוטיק נזכרת לראשונה באמצע המאה ה-16, ובשנת 1601 הוענקו לה זכויות עיר, שכללו את הקפתה בביצורים וקביעת ימי שוק וירידים שנתיים בה. בשנת 1608 הוקם בעיירה מנזר דומיניקני.
במהלך הכיבוש הרוסי במלחמת העולם הראשונה ניזוקה העיירה, ובשנת 1921, בהתאם להסכם ריגה, נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי היישוב

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא משנת 1635. במהלך המאה ה-18 התפתחה ביישוב קהילה יהודית עצמאית, ובמהלך המאה ה-19 גדל מספר יהודי העיירה, כאשר בשנת 1880 נמנו בה 1,247  יהודים. עם זאת, משנות ה-80 של המאה ה-19 היגרו מהעיירה רבים מיהודיה. כמו כן, סבלו יהודי העיירה במהלך הכיבוש הרוסי שלה בזמן מלחמת העולם הראשונה, תוך שהקוזקים פרעו בהם ושרפו כמאה מבתיהם. לאחר המלחמה, ועד יוני 1919, פרעו ביהודי העיירה גם החיילים והאיכרים האוקראינים שנכנסו אליה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 895 יהודים, כשליש מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית ענפה. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים במהלך מבצע ברברוסה, ב-10 ביולי 1941, העבירו אלו את  השליטה הישירה בה לידי המשטרה האוקראינית, וזו החלה בביצוע מעשי שוד והתעללות ביהודי היישוב. יודנרט שמונה בעיירה בהמשך, נצטווה לספק לשלטונות סכומי כופר גבוהים, ולגייס עבורם עובדי כפייה יהודים, שחלקם שולחו למחנות עבודה.
באוקטובר 1942 גורשו יהודי העיירה לבוצ'אץ', ומשם שולחו רובם להשמדה בשתי אקציות. הנותרים רוכזו בגטו שהוקם בעיר, וממנו שולחו בהמשך להשמדה. מקהילת העיירה שרדו את השואה כ-30 איש.
ויקיסוגיה

| --- | --- |


העמוד הראשי של ויקיסוגיה  (26 באוקטובר 2019)
 סוג:  מאגר טקסטים חופשי
 תקופת הפעילות:  5 בנובמבר 2015 – הווה (8 שנים) 
 הרשמה:  חובה בשביל לערוך
 אתר רשמי
ויקיסוגיה הוא אתר אינטרנט על בסיס מדיה-ויקי, המכיל סיכומי סוגיות על סדר התלמוד הבבלי, הרמב"ם והשולחן ערוך יחד עם הראשונים, והאחרונים הנלווים אליהם. האתר משמש גם לדיונים הלכתיים בין תלמידי חכמים המשתמשים באתר. באתר, שהוקם בחשוון ה'תשע"ו (נובמבר 2015), נכתבו עד אייר ה'תשפ"ב 308 סוגיות.
מטרות

האתר הוקם בשנת 2015 על ידי בחורי ישיבה ואברכים בהווה ובעבר, ממקומות שונים, שראו צורך בריכוז כל הידע התורני באתר אינטרנט אחד, ובשיח ובלימוד משותף של לומדי התורה בישראל ומחוצה לה.
מטרותיו העיקריות של האתר הן להוות מפתח מקורות נרחב על כל סוגיות הש"ס, ו"בית מדרש" בו יוכלו לומדים מכל העולם לדון בסוגיות אותם הם לומדים, יחד עם תלמידי חכמים נוספים. מקימי האתר האמינו שכך יוכלו לשאת ולתת בדברים על פי דרכה של התורה והמסורת היהודית, מתוך בירור מקיף ועמוק בסוגיות על ידי כמה שיותר לומדים.
מאפיינים

ויקיסוגיה הוא אתר חופשי שבו כל אחד יכול לערוך ולשנות (בתנאי שהוא משתמש רשום), אך בכל זאת הוא שומר על נקודת מבט תורנית דתית. האתר אוסר שימוש מסחרי בטקסט.
לאתר ניתנו הסכמות מהרב מרדכי אוירבך, הרב מאיר מאזוז, הרב שלמה עמאר, והרב זלמן נחמיה גולדברג. ההסכמות אינן מתייחסות לתוכן האתר, אלא הן נועדו לקבוע ולהראות שהאתר נאמן לתורה ולמסורת היהודית מדור דור.
הערות שוליים

↑  ויקיסוגיה:אודות
↑  ויקיסוגיה:ויקיסוגיה
↑  ויקיסוגיה:שאלות ותשובות
↑  ויקיסוגיה:הסכמות והמלצות
ח'ירבת אל-לוז

| --- | --- |

מפת האזור משנות ה-40
 טריטוריה:  המנדט הבריטי המנדט הבריטי
 מחוז:  מחוז ירושלים
 נפה:  נפת ירושלים בזמן המנדט
 שפה רשמית:  ערבית
 סיבת נטישה:  מלחמת העצמאות
 תאריך נטישה:  13 ביולי 1948
 דת:  מוסלמים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  450 (1945)
 קואורדינטות:  31°46′04″N 35°06′41″E﻿ / ﻿31.76777778°N 35.11138889°E﻿ / 31.76777778; 35.11138889 
 אזור זמן:  UTC +2
 he
ח'ירבת אל-לוז (בערבית: خربة اللوز) היה כפר ערבי-פלסטיני במחוז ירושלים. הכפר ננטש ביוני 1948, במהלך מלחמת העצמאות, ונכבש ב-13 ביולי 1948 על ידי חטיבת הראל במבצע דני. הכפר היה ממוקם 11 ק"מ מערבית לירושלים, מצפון לנחל שורק, על הר איתן.
על אודות הכפר

בח'רבת אל-לוז היה מקאם לקדוש מוסלמי מקומי בשם שייח׳ סלאמה.
בין סטף לח'רבת אל-לוז היה בית ספר ששימש את שני הכפרים. תושבי ח'רבת אל-לוז היו מגיעים לסטף על מנת להביא מים לכפרם, להפיק שמן זית בבית הבד ולטחון חיטה.
על אודות הכפר > תקופת האימפריה העות'מאנית

בשנת 1838, ח'ירבת אל-לוז צוינה ככפר מוסלמי, חלק מאזור בני חסן, השוכן ממערב לירושלים.
בשנת 1863 ויקטור גרן ציין כי זהו כפרון (אנ') בו שוכנים שמונים תושבים, רובם רועי צאן.
סוצין מצא מרשימת כפרים עות'מאניים משנת 1870 לערך כי בח'ירבת אל-לוז יש אוכלוסייה של 83 תושבים, עם סך של 38 בתים, אם כי ספירת האוכלוסייה כללה גברים בלבד. הרטמן גילה שבח'ירבת אל-לוז היו 30 בתים.
בשנת 1883, מפת הקרן לחקר ארץ ישראל שהוכנה על ידי הקרן לחקר ארץ ישראל תיארה את ח'ירבת אל-לוז כ-"כפר בגודל בינוני על מדרון רכס גבוה ליד הפסגה. יש לו מעין טרסה מתחתיו, והוא ניצב כ-243 מטר מעל העמק הדרומי. במקום יש קברים חצובים".
על אודות הכפר > תקופת המנדט הבריטי

במפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, ח'רבת אל-לוז מנתה 234 מוסלמים שגדלה במפקד 1931 ל-315 מוסלמים, ב-67 בתים.
בנתונים הסטטיסטיים של 1945, הכפר מנה 450 מוסלמים, בעוד ששטח הקרקע הכולל היה 4,502 דונם, לפי סקר קרקעות ואוכלוסייה רשמי. מתוכם, 728 שימשו למטעים ולקרקעות להשקיה, 693 לדגנים ואילו 13 דונם סווגו כשטחים בנויים.