stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הקיבוץ הארצי
המבנה וסגנונו

מסטצ'קין אמר כי בעת תכנון המבנה הוא חשב לא רק על הפונקציונליות שלו, אלא גם על מהותו כבניין של תנועה קיבוצית. לפי עדותו, הוא החזיק בעמדה "שאי אפשר לתרגם אידאולוגיה לבטון וצורניות", אך מחשבתו בזמן תכנון המבנה הושפעה מהגישה החברתית והתרבותית של התנועה. בהתאם, הוא ביקש לתכנן מבנה "צנוע, חזק ואסתטי". לצורך כך, ועל פי סגנונו של האדריכל, נבחר הסגנון הברוטליסטי שמבליט את הבטון החשוף ומשדר עוצמה, צניעות וחספוס, לצד תכנון פונקציונלי מודרני של פנים המבנה. מסטצ'קין בחר להבליט את הקונסטרוקציה של הבניין כאלמנט חיצוני, כאשר העמודים והקורות בולטים כלפי חוץ. העמודים מכילים חלק מתשתית הצנרת והחשמל של הבניין, כך שנחסך מקום בפנים הבניין. בחלקו החיצוני של הבניין נעשה שימוש גם במלט ואלומיניום, בעוד שבפנים המבנה נעשה שימוש בטיח גרנולית ובאריחי קרמיקה, אשר משדרים יותר רכות וחמימות. לפי מוקי צור, "מסטצ'קין חשב שהניגוד בין חספוס לרכות זה מאוד קיבוצניקי". לפי שלום שרגא, שעבד עם מסטצ'קין, בחלק החיצוני של הבניין נעשה שימוש באלמנטים של צמנט לבן עם חריצים אלכסוניים, שיצרו משחקי אור וצל.
הכניסה לבניין נמצאת על רחבה מקורה, שמורמת מהרחוב ומקושרת אליו דרך גרמי מדרגות המצויים בין עמודי הבניין. בקומות המרתף נבנה חדר אוכל, מטבח, גלריה היכל לכנסים עם 210 מקומות ישיבה, אולם קטן עם 40 מקומות ישיבה ומועדון לחבר. נכון ל-2022 שופצו קומות אלו תוך שימור אופיו ההסטורי של המבנה והן הותאמו לשימוש חברת פרימטר 81.
שש הקומות מעל קומת הכניסה תוכננו כקומות משרדים דומות זו לזו. במקור, כל קומה הכילה 19 משרדים, מבואת כניסה ומסדרון. מרבית הקירות הפנימיים עשויים מגבס, מה שמאפשר שינוי תדיר של המבנה הפנימי, ואכן במרוצת השנים שונתה החלוקה הפנימית ברוב הקומות. קומת הגג תוכננה כחצר תחומה במעקה, אשר מהווה חלק מהמראה החיצוני של הבניין, והיא נועדה להתאספויות תחת כיפת השמיים.
יצירות אומנות

כפונקציונליסט שהתחנך על פי עקרונות הבאוהאוס, מסטצ'קין התנגד לשילוב יצירות אומנות במבנה. לפי תיק התיעוד שהוכן לבניין בעיריית תל אביב, סביר ששילוב האומנות נכפה על מסטצ'קין על ידי מחלקת התרבות של התנועה ואמניה. היצירה הבולטת ביותר ששולבה בבניין הוא קיר קרמיקה של האמן משה סעידי, "מלחמה ושלום", בהיכל הכנסים הגדול שבמרתף. לפי מוקי צור ויובל דניאלי, שילוב הקיר שינה את דעתו של מסטקצ'ין, ולאחר מכן הוא המשיך לשלב יצירות אומנות בבניינים שתכנן.
מלבד העבודה של סעידי, שולבו במבנה עבודות אומנות רבות של אנשי הקיבוץ הארצי, ובכל קומה שולבה בעבר עבודת קיר גדולה שנוצרה במיוחד עבור הבניין. בין השאר, היו בבניין עבודת זכוכית של רודא קיילינגר, תבליט קרמיקה בשם "אנשי החימר" של אראלה שפרוני-הררי, מספר פסלים של ג'ין מאיר ועבודות קרמיקה של דניאל נחום ושל שמואל כץ. לפי תיק התיעוד, העבודות בבניין לא התאפיינו בנושא תוכני מאחד, אלא בהתייחסות לחומר עצמו כרעיון.
בבניין פעלה בעבר "גלריה לאונרדו", שהציגה תערוכות של אמני הקיבוץ, בניהול ואוצרות של מרים ביטמן. הגלריה נסגרה בנובמבר 2021 עם פינוי משרדי התנועה הקיבוצית מהבניין.
לקריאה נוספת

משה סעידי, משה סעידי - קיר וחומר (כפר מנחם: הוצאה עצמית, 2005).
מוקי צור ויובל דניאלי (עורכים), לבנות ולהיבנות בה: ספר שמואל מסטצ'קין (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2008).
מיכאל יעקובסון, משה סעידי: קיר אמן (אשדות יעקב מאוחד: מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, 2021).
הערות שוליים

1 2 3 4   נעמה ריבה, חברות היי־טק נוצצות ומשרדי עורכי דין השתלטו כאן על המגדלים. האם זה יקרה גם לבניין המיתולוגי הזה?, באתר TheMarker‏, 7 בספטמבר 2021
↑  איריס יוסיף-אור וענת ברלוביץ, "בית הקיבוץ הארצי: תיעוד היסטורי", תיק תיעוד של עיריית תל אביב, יוני 2017, עמ' 16
↑  יוצאים מתל אביב: נחתם ההסכם עם "אמפא נדל"ן" להשכרת בית התנועה הקיבוצית, אתר התנועה הקיבוצית
↑   הדר חורש, הקיבוצניקים בחוץ, ההיי-טקיסטים בפנים: בית התנועה הקיבוצית יושכר לפרימטר 81, באתר TheMarker‏, 28 בנובמבר 2021
↑  איריס יוסיף-אור וענת ברלוביץ, "בית הקיבוץ הארצי: תיעוד היסטורי", תיק תיעוד של עיריית תל אביב, יוני 2017, עמ' 2
↑  אלי אלון, בית התנועה ההיסטורי במרחביה הפך למכבסה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 13 ביולי 2017
1 2  איריס יוסיף-אור וענת ברלוביץ, "בית הקיבוץ הארצי: תיעוד היסטורי", תיק תיעוד של עיריית תל אביב, יוני 2017, עמ' 87
1 2 3 4  מיכאל יעקובסון, "סיבוב בבית הקיבוץ הארצי ברחוב לאונרדו דה וינצ'י בתל אביב", בבלוג חלון אחורי, 28 בדצמבר 2019
↑  בחזית מדיה, "הקיבוץ הארצי יוסב למגדל ענק בת"א", 4 בנובמבר 2021
1 2 3  איריס יוסיף-אור וענת ברלוביץ, "בית הקיבוץ הארצי: תיעוד היסטורי", תיק תיעוד של עיריית תל אביב, יוני 2017, עמ' 104
1 2  איריס יוסיף-אור וענת ברלוביץ, "בית הקיבוץ הארצי: תיעוד היסטורי", תיק תיעוד של עיריית תל אביב, יוני 2017, עמ' 15
1 2 3  איריס יוסיף-אור וענת ברלוביץ, "בית הקיבוץ הארצי: תיעוד היסטורי", תיק תיעוד של עיריית תל אביב, יוני 2017, עמ' 17-18
↑  אדמה וחומר, סקר אומנות הקיר בישראל
↑  מוקי צור ויובל דניאלי, לבנות ולהבנות בה, ספר שמואל מסטצ׳קין: אדריכלות הקיבוץ בישראל, (הקיבוץ המאוחד: 2008), עמ' 174
↑  פוסט של גלריה לאונרדו בפייסבוק, 7 בספטמבר 2017
↑  פוסט של גלריה לאונרדו בפייסבוק, 5 באוקטובר 2021

אולם הכנסים במרתף הבניין, וברקע קיר האמנות "מלחמה ושלום" שיצר משה סעידי
בית ויטנברג

ערך זה עוסק במתחם יהודי ברחוב הגיא בעיר העתיקה. אם התכוונתם לשכונה ליד מאה שערים, ראו .
| --- | --- |

בית ויטנברג, תצלום מכיוון דרום
 מידע כללי
 סוג:  בית מגורים 
 כתובת:  העיר העתיקה 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 
 קואורדינטות:  31°46′50″N 35°13′53″E﻿ / ﻿31.780496°N 35.231451°E﻿ / 31.780496; 35.231451
 he
 
בית ויטנברג הוא מתחם יהודי הנמצא ברחוב הגיא המוביל משער שכם לכותל המערבי. חלק מן הבניין עומד מעל "קבה" - קמרון מעל רחוב הגיא וצופה אל רחובות הגיא וויה דולורוזה.
היסטוריה > הקמתו במאה ה-19

משה ויטנברג היה סוחר עשיר מוויטבסק שברוסיה, שהיגר לארץ ישראל בשנת 1882, בגיל 55. הוא הביא עמו חצי מיליון רובל והחליט להשקיע את הונו בירושלים. ויטנברג ביקש לקנות את החצר ברחוב הגיא מבעליה הנוצרי, עמנואל קליס. אולם הפטריארכיה הלטינית של ירושלים הקדימה אותו. ויטנברג ניהל במשך שנה משא ומתן עם הפטריארך הלטיני ורכש את הבית ב-1885. התשלום כלל דמי הסכמה של 500 נפוליאון זהב לפטריארכיה על נכונותה לוותר על הבית, וסכום זהה למתורגמן הערבי שתיווך בעסקה. אולם בפועל תיווך במשא ומתן בין הפטריארך (שדיבר ערבית וצרפתית), לויטנברג אליעזר בן-יהודה, אשר שימש כמתורגמן ביניהם:
עם תום מעשי הקניין הרבים (למעלה משנה של מו"מ) שאל ר' משה את אליעזר בן-יהודה מה יהיה שכרו, ענה לו אליעזר בן-יהודה כי הוא את שכרו כבר קיבל, כששאל ר' משה במה? ענה לו: בזה שיהודי הצליח לגאול שתי חצרות בעיר העתיקה מידי הכנסיה, ובן יהודה סירב לקבל שום שכר. ר' משה שהתפעל מאליעזר בן-יהודה שהיה עני וחולה עשה מנוי על עיתונו 'הצבי' למרות שלא היה לרוחו, כשהיה מקבל את העיתון היה מחביאו ולא נותן לקרוא בו. כן הציע ר' משה לאליעזר בן-יהודה גמ"ח בכל עת שירצה ויצטרך.[דרוש מקור]
במתחם היו כעשרים דירות, בכל אחת מהן שניים או שלושה חדרים. שנתיים לפני פטירתו הקים ויטנברנ במקום גם ישיבה בשם "תורת משה", שבה רוכזו כתבי יד עתיקים ויקרי כרך, שהביא ויטנברג מרוסיה. בשנות שבתו בירושלים רכש ויטנברג בכספו נחלות נוספות, בעיר העתיקה ומחוצה לה, והקים בהן בתים בשכונת מאה שערים וסביבתה. לפני מותו, באין לו צאצאים, העביר ויטנברג בבית הדין השרעי את רכושו להקדש שהוקם על שמו, במתכונת של הווקף המוסלמי. לאחר מותו, בשנת 1898, המשיכו יהודים לגור בחצר, אך ברעב הגדול של מלחמת העולם הראשונה נפטרו כל הזקנים שהתגוררו במקום בחינם. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכנסו להתגורר בחצר יהודים עולי הונגריה, בהם האמן שלמה ידידיה, חותנו מרדכי אבי שאול, אחיו האופטיקאי אלכסנדר ידידיה, בנו גרשון ידידיה, הרופא ד"ר דוד ברשי, המהנדס האמן מרדכי מושוני, חיים משה דננברג והעו"ד מרדכי בוקסבוים[דרוש מקור].
בפרעות תרפ"ט (1929) הציבה "ההגנה" בבית ויטנברג שישה לוחמים בפיקוד מרדכי גלילי. למרות זאת בליל שבת ברחו תושבי ומגיני בית ויטנברג מהמתחם, עקב חשש חמור לחייהם[דרוש מקור]. סקר נכסים שערך 'ועד קהילת ירושלים' בשנת ה'תרצ"ב, התייחס לחצר ויטנברג ונכתב בו ”שתי חצרות מעזבון ויטנברג, בכל חצר שתי קומות, בחצר אחת – ארבעה-עשר חדרים, ובחצר השניה תשעה חדרים.”[דרוש מקור]
לאחר שיהודים עזבו את המקום, אחד מראשי ההקדש, יותנן שלנק, השכיר מחצית מדירות במתחם למשפחה ערבית בשם אבו סנייני. זו השכירה את הדירות וכמה חנויות למשפחות ערביות אחרות, בשכירות משנה. בתקופת שלטון ירדן עבר כל הרכוש היהודי בעיר העתיקה לניהולו של "האפוטרופוס על נכסי האויב". אלא שהשלטון הירדני לא הפקיע את הרכוש, אלא הוסיף לגבות את דמי השכירות. אבו סנייני המשיך לשלם אותם דמי שכירות, אך מעתה ואילך שילשל את הכסף לידי הפקיד הירדני, במקום לידיו של מר שלנק.
היסטוריה > משנת 1967

לאחר 1967 המשיך בן המשפחה, עוואד אבו סנייני לנהל ולהשכיר את המתחם. בשנת 1968 פנה אליו לראשונה נציג "הקדש משה ויטנברג", עורך הדין טוביה גולדמן בדרישה לקבל את דמי השכירות שהועמדו על 1,400 דינר ירדני. אבו סנייני שילם את דמי השכירות וגבה תשלום מדיירי המשנה. במשך השנים עלו דמי השכירות, המשפחה לא עמדה בהם, הוגשה נגדם תביעה משפטית, ובית המשפט הורה להם לעזוב את המבנה. משפחה נוספת פונתה מהמתחם ב-1980 לאחר שלא שילמה דמי שכירות.
בתחילת 1987 מכר ההקדש את המתחם לידי עמותת עטרת כהנים, וזו חידשה את ההתיישבות היהודית במקום. בכ"ט אב נערכה חנוכת הבית. במעמד הרב שמחה הכהן קוק, הרב שלמה אבינר, אהרן ביר ונציג "הקדש ויטנברג" טוביה גולדמן.
בנובמבר 1987 רכש שר המסחר והתעשייה אריאל שרון דירה בבית ויטנברג והחל לשפץ אותה. לפני רכישת הבית אמר שרון למקורביו: ”אני אכריח אותם (את הממשלה) לאבטח יהודים בעיר העתיקה. ארכוש שם בית ואז לא תהיה להם ברירה”. בחנוכת הבית שערך שרון השתתפו ראש הממשלה יצחק שמיר, שרים ועשרות חברי כנסת, הרב שלמה גורן וותיקי יחידה 101, אך שרון לא נשאר ללון במקום. שרון גם ערך במתחם כינוסים לפעילי הליכוד. בעקבות זאת הוגברה מאוד האבטחה על בית ויטנברג וסביבתו. בשנים שאחר כך שרון כמעט שלא ביקר בדירה. באפריל 2001, חברת החשמל המזרח ירושלמית אף ניתקה את זרם החשמל לדירה, עקב אי-תשלום חשבונות חשמל.
במהלך האינתיפאדה הראשונה רוב המשפחות שהתיישבו ב"בית ויטנברג" עזבו אותו, וחזרו להתגורר בו ב-1992.
ב-ו' בתשרי ה'תשס"ט (2008) נבנה במתחם בית, בתרומה של "קרן אוורסט" מייסודו של ארווין מוסקוביץ'. הבית נקרא "בית רועי", ע"ש רס"ן רועי קליין.
נכון לשנת 2009, המתחם נמצא בחזקת עמותת עטרת כהנים, ומתגוררות בו 7 משפחות יהודיות בדירות הבנויות סביב החצר הפנימית. לצד בתי המגורים פועל פעוטון המשמש את תושביו היהודים של הרובע המוסלמי. את אבטחת המתחם מממן משרד השיכון.
מגדל השמירה בראש המבנה
גג המבנה המשמש כגן משחקים
הכניסה לדירת אריאל שרון
הכניסה לבית ויטנברג מצפון
לקריאה נוספת

שבתי זכריה, חצר ר' משה ויטנברג ברחוב הגיא בירושלים שבין החומות, ירושלים: מדרשת ראשית ירושלים שע"י ישיבת עטרת כהנים, תשמ"ח 1987.
הערות שוליים

↑  מקרב הארץ, הצבי, 9 באוקטובר 1885
1 2  מנחם רהט, המיליונר הרוסי לקח את בן־יהודה עם חמור כדי להשלים את עיסקת "בית שרוך, מעריב, 14 בדצמבר 1987
↑  לפני 70 שנה, שערים, 16 ביוני 1955
השכונות בירושלים ומיסדיהן, דואר היום, 7 באוקטובר 1921
↑  ד"ר דוד ברשיא - מומחה למחלות נשים וילדים, הארץ, 4 בספטמבר 1921
1 2  עמוס לבב, השכן הערבי של שרון: לא אני הבאתי אותו, מעריב, 25 במרץ 1988
↑  משפחה ערביה פונתה מדירה בעיר העתיקה, מעריב, 11 באפריל 1980
↑  נפתלי קראוס, הרב שהגיע לרובע המוסלמי לפני אריק שרון, מעריב, 25 בדצמבר 1987
↑  שבתי זכריה, ירושלים הבלתי נודעת, הוצאת בית אל, ירושלים 1998, עמ' 72-73
↑  אורן כהן, שכן עתידי של אריק שרון: הצבא יהיה כאן בכל מקום, חדשות, 8 בנובמבר 1987
אורן כהן, אריק שרון עוד לא גר כאן, אבל חוא מבטיח, כי כאשר יסתיימו השיפוצים, יעבור עם משפחתו לבית החדש, חדשות, 8 בנובמבר 1987
↑  נדב שרגאי, הר המריבה – המאבק על הר הבית, יהודים ומוסלמים, דת ופוליטיקה, כתר, 1995. ISBN 9650705155‏; עמ' 192
↑  אילן כפיר, נר ראשון, בית שני, חדשות, 16 בדצמבר 1987
↑  אילן בכר, יצחק אלהרר ואריה בנדר, שרון חנך את ביתו ברובע המוסלמי והלך לישון במלון פלאזה, מעריב, 16 בדצמבר 1987
↑  שרון מארח בשכונה, מעריב, 17 באוקטובר 1989
↑  יאיר פידל, אילן כפיר, יוסי ורטר, רונית אנטלר, 220 שוטרים לאבטחת בית שרון, חדשות, 14 בדצמבר 1987
↑  אפרים סידון, בית נשכח בערבה, מעריב, 16 בנובמבר 1990
↑  שרה ליבוביץ דר, מבצרו הוא לא ביתו, באתר הארץ, 13 ביוני 2001
↑  דני רובינשטיין, נותק זרם החשמל לבית שרון בעיר העתיקה בגלל אי תשלום חשבונות, באתר הארץ, 11 באפריל 2001
↑  שלמה דרור, הבתים הריקים ברובע המוסלמי אוכלסו ערב פגישת רבין־בוש, חדשות, 10 באוגוסט 1992
נרי ליבנה, "כשרבין יחזור כבר לא יהיה פה אף אחד", חדשות, 11 באוגוסט 1992
↑  רס"ן רועי קליין ז"ל
↑  רותי אברהם, הנצחה: בית רועי בסמוך לבית שרון, באתר News1 מחלקה ראשונה, 3 באוקטובר 2008
↑  יהונתן ליס, עלות אבטחת הדירה של שרון במזרח י-ם: 56 אלף שקל בחודש, באתר הארץ, 24 ביולי 2009
↑   ניר חסון, אבטחת תושב יהודי במזרח ירושלים עלתה השנה ל–30,000 שקל, באתר הארץ, 23 בנובמבר 2014
| אתרי הרובע המוסלמי |
| --- | --- | --- |
| שכונות | באב אל חוטה |  |
| רחובות ושערים | שער האריות • שער הפרחים • שער שכם • הקארדו (ירושלים) • רחוב השלשלת • ויה דולורוזה (רחוב) • רחוב הגיא • רחוב שער האריות • שער השלשלת • שער הכותנה • שער הברזל |  |
| אתרים ארכיאולגיים | מערת צדקיהו • בריכת הסטרותיון • קשת וילסון • מנהרות הכותל • שער וורן • בריכות הצאן |  |
| אתרים מוסלמיים | רבאט אל-מנצורי • מסגד הצריח האדום • רבאט אל-בציר • ספריית ח'אלדיה • ספריית אל-בודיירי • אל-מדרסה א-תנכיזיה |  |
| אתרים נוצריים | ויה דולורוזה • קפלת ההלקאה • קפלת ההרשעה וכפיית הצלב • מנזר האחיות ציון (העיר העתיקה) • כנסיית סנטה אנה • האכסניה האוסטרית • אכסניית סנט פאולוס • כנסיית גבירתנו הדואבת |  |
| אתרים יהודיים | הכותל הקטן • ישיבת עטרת ירושלים • בית המערבים • ישיבת אדרת אליהו • ישיבת שובו בנים • בית הכנסת ע"ש הרב גץ • בית הכנסת אוהל יצחק • ישיבת חיי עולם • ישיבת תורת חיים • בית הכנסת ציון המצוינת |  |
| מבני מגורים יהודיים | חצר רייסין • חצר גליציה • בית המערבים • מתחם שער הפרחים • בית ויטנברג • בית הצלם • חצר ראנד • בית חזון • בית דנון • חצר דיסקין |  |
| שונות | מוזיאון הכיכר הרומית • שוק הכותנה |  |
בית ויטנברג בשנת ה'תר"פ. תבליט מגן דוד גדול בחזית מעל קשת
בן לוז

בן לוז (נולד ב-18 בפברואר 1978) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
קריירה

לוז החל את הקריירה בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב. במחזור ה-13 של עונת 1994/1995, ב-17 בדצמבר 1994, ערך את משחקו הראשון בקבוצה הבוגרת, כאשר הוא בן 16 ו-9 חודשים בלבד - מול מכבי פתח תקווה. הוא כבש את שער הניצחון, השער הראשון שלו בליגת העל, בדקה השנייה של המשחק, אך נפצע בדקה ה-18 והוחלף. כעבור שבועיים פתח שוב בהרכב, וכבש שער ניצחון נוסף, הפעם מול הפועל באר שבע. בתום העונה זכה עם הקבוצה באליפות, ועונה לאחר מכן זכה עמה בדאבל. לוז שיחק במועדון במשך שש עונות ובקיץ 2000 עזב את הקבוצה ועבר להפועל חיפה בה שיחק מספר משחקים בודדים וממנה עבר לבני יהודה תל אביב, שבסיום העונה ירדה לליגה השנייה.
בעונת 2001/2002 עבר להפועל תל אביב ושותף בכ-21 משחקי ליגה בהם כבש חמישה שערים ובישל עוד ארבעה. בנוסף, היה שותף לזכיית הקבוצה בגביע הטוטו ולאחד מהישגי השיא של קבוצה ישראלית, כאשר קבוצתו העפילה לרבע גמר גביע אופ"א. בעונת 2002/2003 שותף ב-32 משחקים, כבש עשרה שערים, בישל שישה ואף סיים כמלך השערים של הקבוצה. בעונה זו זומן לראשונה לנבחרת ישראל, במסגרתה רשם שתי הופעות; ב-12 בפברואר 2002 ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות מול נבחרת ארמניה. חודש לאחר מכן שותף גם במשחק ידידות מול נבחרת מולדובה. בסיום העונה הוא היה בין השחקנים הרבים שעזבו את הפועל תל אביב באותו הקיץ, וחזר לקדנציה שנייה בבני יהודה.
בקדנציה השנייה בבני יהודה שיחק במשך כשתי עונות וחצי. בחצי העונה הראשונה שלו בקבוצה היה מהשחקנים הטובים בליגת העל, אך נפצע וסיים את העונה כבר בינואר. גם בעונה שלאחר מכן היה מהשחקנים המובילים ואף שימש כקפטן הקבוצה, אך במהלך עונת 2005/2006 איבד את מקומו בהרכב. במהלך שתי הקדנציות בבני יהודה כבש 17 שערים ב-74 הופעות. בהמשך עבר להפועל כפר סבא והיה מבין השותפים להשארת הקבוצה בליגה. בכפר סבא שיחק שתי עונות וחצי ובסיומן ירדה כפר סבא לליגה הלאומית.
לקראת עונת 2008/2009 חזר לוז לקדנציה שנייה בהפועל תל אביב, כשעבר לקבוצה יחד עם חבריו מהפועל כפר סבא - סמואל יבואה, אביחי ידין ודאגלס דה סילבה. בעונה זו סיימה הפועל תל אביב במקום השני בליגה.
בקיץ 2009 חתם בעולה החדשה לליגת העל, הפועל רמת גן, אך ב-24 בנובמבר של אותה שנה הודיע על פרישה מהמשחק בעקבות פציעה בקרסולו.
לוז הקים וניהל חברה לניכיון המחאות, בבעלות אשתו וכדורגלן העבר אלון חלפון. בסוף 2012 הורשע בהסדר טיעון בהלבנת הון, ונדון לשישה חודשים מאסר על תנאי ולקנס של 50,000 ש"ח.
תארים

אליפויות: 1994/1995, 1995/1996
גביע המדינה: 1995/1996
גביע הטוטו: 1998/1999
גביע הטוטו: 2001/2002
הערות שוליים

↑  סוף עצוב לקריירה: בן לוז פורש מכדורגל, באתר ONE, ‏ 24 בינואר 2009
↑  איתמר לוין, בן לוז הורשע באי זיהוי מקבלי נכיון צקים, באתר News1 מחלקה ראשונה, 9 בדצמבר 2012
איש הכריות

| --- | --- |

 כתיבה:  מרטין מקדונה 
 סוגה:  קומדיה שחורה 
 הצגת בכורה:  13 בנובמבר 2003 
 שפה:  אנגלית 
 פרסים:  פרס אוליבייה 
 
איש הכריות (באנגלית: The Pillowman) הוא מחזה משנת 2003 פרי עטו של המחזאי האירי מרטין מקדונה. הוא הוקרא לראשונה בגרסתו המוקדמת בתיאטרון פינסבורו, לונדון, ב-1995. הוא מגולל את סיפורו של קטוריאן, סופר בדוי שמתגורר במדינת משטרה ונחקר על תוכנם המבעית של סיפוריו הקצרים, ודמיונם למעשי רצח מוזרים שמתרחשים בעיר. המחזה זכה בפרס אוליבייה למחזה החדש הטוב ביותר לשנת 2004, בפרס מבקרי התיאטרון של ניו יורק למחזה הזר הטוב ביותר בשנת 2004-5, ובשני פרסי טוני להפקה. הוא היה מועמד לפרס איבנינג סטנדרד למחזה החדש הטוב ביותר לשנת 2004.
תקציר העלילה

קטוריאן קטוריאן קטוריאן, מחברם של סיפורים קצרים שרבים מהם מתארים אלימות נגד ילדים, נאסר בידי שני בלשים, אריאל וטופולסקי, מכיוון שכמה מהסיפורים דומים לרציחות שמתבצעות בעיר. כשאחיו מייקל מספר לו שהודה ברציחות וסיבך אותו, הוא רוצח את אחיו, מודה ברציחות שלא ביצע, אולם מנסה להציל את סיפוריו מהשמדה. המחזה כולל הקראתם של הסיפורים במהלך החקירה, כשחלק מהסיפורים מיושמים ברציחות וחלקם משוחקים בידי קטוריאן ואחיו. הידוע שבהם הוא "הסופר והאח של הסופר" האוטוביוגרפי
הדמויות

קטוריאן – עובד בבית מטבחיים, מחברם של סיפורים קצרים אכזריים שמעורבים בהם תכופות ילדים. הוא כתב 400 סיפורים, מתוכם פורסם רק אחד. דמיונו המעוות נגרם כתוצאה מכך שבהיותו צעיר שמע את אחיו עובר עינויים בידי הוריו. עקב כך הרג את הוריו ואחר-כך השגיח על אחיו. הוא המום ממאסרו.
מייקל- אחיו של קטוריאן, שהוא "קצת איטי לפעמים בהבנה" אחרי שחווה שנים התעללות מצד הוריו. הוא נלקח לבית הסוהר ביחד עם קטוריאן.
טופולסקי – הבלש הבכיר ו"השוטר הטוב" בחקירה. קר ואדיש, הוא רואה עצמו כמנותק מהאנשים אותם הוא מעוניין להציל, מפתיע את שותפו הצעיר יותר אריאל.
אריאל – בלש אלים ואכזרי שמעוניין לנקום בכל מי שביצע פשעים נגד ילדים. בסיום המחזה הוא הופך להיות אוהד יותר כלפי קטוריאן מאשר טופולסקי.
דמויות משניות כוללות את הוריהם של קטוריאן ומייקל, ישו הקטן (ילדה), ילד.
עלילה > מערכה ראשונה > תמונה ראשונה

אריאל וטופולסקי חוקרים את קטוריאן בחדר חקירות בתחנת המשטרה. בתחילה קטוריאן אינו יודע למה הוא נחקר. וחושב שהוא נחשד בהעברת מסרים פוליטיים נגד הדיקטטורה הטוטליטרית באמצעות סיפוריו. הבלשים וקטוריאן משוחחים על סיפורי זוועה בהם כלולים ילדים. אריאל עוזב את החדר, ומעט אחרי-כן נשמעות צרחותיו של מייקל מהחדר הסמוך. אריאל שב, ידו מכוסה בדם, כפי הנראה מכך שעינה את מייקל, ומספר לקטוריאן שמייקל זה עתה הודה ברציחתם של שלושה ילדים ביחד עם קטוריאן. שני הילדים הראשונים נרצחו לפי המתואר בסיפורים "אנשי התפוחים הקטנים" ו"הסיפור על העיר שעל גדת הנהר". קטוריאן מכחיש את ההאשמות, בהצהירו שלמרות שיש בהם ילדים והרג ילדים, זוהי דרכו לספר סיפור.
עלילה > מערכה ראשונה > תמונה שנייה

קטוריאן גודל בידי הורים אוהבים שעודדו אותו לכתוב, ובמשך שנים רבות כתב סיפורים שמחים. אולם, בלילה אחד החל לשמוע מהחדר הסמוך החסום בפניו נהמה של כלים חשמליים וצעקות של ילד שחוסמים את פיו, וכתוצאה מכך החל לכתוב סיפורים קשים יותר. לילה אחד, פתק הוחלק מתחת לדלת בו נכתב:
"הם אהבו אותך ועינו אותי במשך שבע שנים רצופות, בלי שום סיבה חוץ מאשר ניסוי ספרותי שהצליח." על הפתק הייתה חתימה "אח שלך" והוא היה כתוב בדם.
קטוריאן שבר את הדלת וראה את הוריו מהתלים בו, מעמידים פנים שהם מענים ילד. אבא שלו אמר לו להסתכל על הצד השני של הדף ובו היה כתוב שהוא זכה בתחרות סיפורים קצרים. אולם, כשקטוריאן שב כעבור מספר שנים, הוא גילה את גופת אחיו המת בן הארבע מתחת למזרן, כשגופו שבור ושרוף לופת את כתב היד של סיפור יפה, טוב יותר מכל סיפור שכתב קטוריאן, קטוריאן שרף את כתב היד. כאן קטוריאן קטע את סיפורו כדי לספר שהוא פיברק את הסיום כדי לספר את הסיפור. במציאות קטוריאן פרץ את הדלת לחדר השני ומצא שם את אחיו חי, עם נזק מוחי בלתי ניתן לתיקון. באותו לילה הוא חנק את הוריו הישנים בכרית כנקמה על כך שעינו את אחיו ומאותו יום ואילך השגיח על אחיו.
עלילה > מערכה שנייה > תמונה ראשונה

קטוריאן ומייקל ביחד בתאם בתחנת המשטרה, קטוריאן זה עתה עונה. מייקל מגלה שהוא לא עונה, אלא שיתף פעולה עם אריאל, אפילו צרח כשאריאל ביקש ממנו. לפי בקשתו של מייקל, קטוריאן מספר לו את הסיפור "איש הכריות", אודות אדם עשוי מכריות שמשכנע ילדים להרוג עצמם, על מנת שיחסך מהם עתידם הרע. מייקל מודה שהוא הרג ילד, בטענו שקטוריאן אמר לו לעשות כן באמצעות סיפוריו. מייקל גם מודה שהוא רצח ילד נוסף בהשראת "ישו הקטן", אחד הסיפורים האכזריים ביותר של קטוריאן. מייקל מספר לקטוריאן שהוא קרא את הסיפור "הסופר והאח של הסופר", והתנגד לשינויים שהוא הכניס, השונים ממה שקרה במציאות, ברצותו שקטוריאן יכתוב במקום זאת סיום שמח לשני האחים. קטוריאן משכיב את מייקל לישון בספרו לו את הסיפור "החזיר הירוק הקטן", ואז חונק אותו. קטוריאן קורא לבלשים, מכריז על כוונתו להתוודות על פשעיו, בתנאי שישמרו על הסיפורים שכתב.
עלילה > מערכה שנייה > תמונה שנייה

קטוריאן מספר את הסיפור "ישו הקטן", שהוא הסיפור שנחשד כמקור השראה לרצח השלישי. ילדה בת שש מאמינה שהיא התגלמותו של ישו, מנחמת אומללים למורת רוחם של הוריה. הוריה נהרגו בתאונת דרכים קטלנית והיא נשלחת למשפחה אומנת. הוריה המאמצים שהתרגזו מכך שהיא העמידה פנים שהיא ישו, עינו אותה, צלבו אותם וקברו אותה חיה, באומרם שאם היא ישו היא תקום לתחיה בתוך שלושה ימים.
עלילה > מערכה שלישית > תמונה ראשונה

קטוריאן בחדר החקירות ביחד עם אריאל וטופולסקי, כותב הודאה באשמה. הוא מונה את רציחתם של שלושה ילדים, כמו גם את רציחתם של מייקל ושל הוריו. אריאל אומר שהוא שונא רוצחי ילדים בעודו מתכונן לענות את קטוריאן בסוללה חשמלית עם אלקטרודות מחוברות אליה. קטוריאן מנחש ששנאתו של אריאל נגרמה כתוצאה מילדות בעייתית וטופולסקי מאשר שאריאל נאנס בידי אביו, אותו רצח אחר-כך באמצעות חנק בכרית. טופולסקי מונע מאריאל לענות את קטוריאן על מנת לחקור אותו. קטוריאן אינו מסוגל לענות על השאלה אם הילדה שלישית הייתה עדיין בחיים כשהיא נקברה, הבלשים מבינים מדבריו שהיא הייתה עדיין בחיים. כשאריאל יוצא למצוא את הילדה, טופולוסקי מספר לקטוריאן את הסיפור שלו על נער חירש שניצל מהידרסות בידי רכבת בשל מאמציו הבלתי נראים של סיני זקן שהיה במגדל, טופולסקי מחשיב עצמו כאדם חכם, המגן מרחוק על חפים מפשע. בנקודה זו אריאל שב עם הילדה, אותה מצא חיה, כשהתייחסו אליה לא כמו בסיפור "ישו הקטן", אלא בסיפור "החזיר הירוק הקטן". הבלשים חוקרים את קטוריאן ומגלים שאין הוא יודע את אופן רציחות הילדים, מכיוון שהוא לא לקח חלק ברציחות. הבלשים מוציאים את קטוריאן להורג בשל רציחתם של אחיו מייקל והוריו. אולם, סיפוריו של קטוריאן ניצלים בידי אריאל בשל האמפתיה שחש לילדותו הבעייתית. ממש כשאריאל מתכוון לשרוף את סיפוריו של קטוריאן, קטוריאן מספר שבשבע השניות לפני מותו הוא סיפר לעצמו את הסיפור על איש הכריות שביקר את מייקל כשהיה בן שבע, ילד שמח ובריא, בערב הלילה בו הוריו עמדו להתחיל לענות אותו. איש הכריות מספר למייקל על החיים הנוראים שנכונים לו בהם יעונה במשך שנים בידי הוריו וירצח בידי אחיו האהוב והיחיד על רצפת בית הסוהר. איש הכריות מציע למייקל להתאבד ולחסוך מעצמו את כל הזוועות האלה. מייקל מחליט לא להתאבד, מכיוון שהוא עתיד לאהוב את סיפוריו של אחיו. סיפורו של קטוריאן עומד להסתיים בכך שאריאל שורף את הסיפורים. אולם אריאל יורה בו כדור שתי שניות לפני שסיים את הסיפור בצורה זו, ומחליט להציל את הסיפורים, לשמור אותם בתיק שייפתח כעבור חמישים שנה.
סיפוריו של קטוריאן > אנשי התפוחים הקטנים

מסופר בתמונה הראשונה במערכה הראשונה ומיושם ברצח הראשון. ילדה קטנה, שאביה מרביץ לה, מגלפת אנשים קטנים מתפוחים. היא נותנת אותם לאבא שלה ואומרת לו שזו מזכרת ממנה כשהייתה ילדה קטנה ושלא יאכל אותם. האב מייד בולע אותם, בתוך התפוחים יש סכיני גילוח והוא מת בייסורים. הילדה מתעוררת באותו לילה, כמה מאנשי התפוחים הנותרים מאשימים אותה בכך שהרגה את האחים הקטנים שלהם, הם קופצים לגרון שלה והורגים אותה.
סיפוריו של קטוריאן > צומת שלושת כלובי התלייה (קרוי גם "באלכסון")

אדם מתעורר בכלוב ברזל גדול, בו השאירו אותו לגווע ברעב, בגלל פשע שאינו זוכר.
לידו שני כלובי ברזל, על אחד מהם כתוב רוצח ועל האחר אנס. נזירות מתפללות ליד האנס ומאכילות את הרוצח הזקן, אבל נבעתות כשהן קוראות את מה שכתוב על הלוח של האדם. אופנוען שעובר במקום משחרר את הרוצח ויורה בגיבור הסיפור. האיש שואל ברגעיו האחרונים "מה עשיתי" ו"האם אני אלך לגיהנום?" והאופנוען צוחק.
סיפוריו של קטוריאן > הסיפור על העיר שעל גדת הנהר

ילד קטן בא ממשפחה עניה וילדי העיר הציקו לו ולמרות זאת היה מאושר ושקוע בחלומות ורצה להעניק לעולם מטוב ליבו. לילה אחד הוא פגש עגלון לבוש גלימה שחורה, רכוב על עגלה רתומה לסוס. הוא הציע לעגלון להתחלק עמו בסנדוויץ', שהיה ארוחת הערב שלו. העגלון אמר לו שבגלל שהיה נחמד לנוסע עייף וזקן, הוא מעוניין לתת לו מתנה, שיום אחד יידע להעריך אותה. הוא מבקש מהילד שיעצום את עיניו, הזקן קוצץ בגרזן את חמש אצבעותיו של הילד ומשליך אותן לחולדות. המסקנה מהסיפור שמתייחס לאגדת החלילן מהמלין שגזל מהעיר את ילדיה. בגלל שהילד נכה, הוא אינו יכול ללכת אחרי החלילן עם שאר הילדים ולכן הוא הילד היחידי מהעיר שניצל.
סיפוריו של קטוריאן > איש הכריות

איש הכריות, כל גופו היה עשוי מכריות. הוא מבקר אנשים שעמדו להתאבד בגלל חייהם הקשים. ממש כשאדם עמד להתאבד, הוא היה מחזיר את הזמן לאחור לרגע שבו האיש או האיש היה ילד או ילדה קטנה, לזמן שהתקופה הנוראית בחייהם טרם התחילה והיה מציע להם להרוג את עצמם כדי לחסוך מעצמם את הכאב שיסבלו ממנו בחיים. המשימה העציבה את איש הכריות והוא החליט לבקר את עצמו כשהיה קטן ולספר לו על חייו ואיש הכריות הקטן הצית עצמו ומת מאושר. אבל הוא שמע את צעקותיהם של מאות אלפי הילדים שהוא עזר להם להתאבד ועכשיו חזרו לחיים כדי להמשיך את חייהם האומללים.
סיפוריו של קטוריאן > החזיר הירוק הקטן

חזיר ירוק קטן נהנה מכך שהוא מיוחד, אבל החזירים האחרים, שהם בצבע ורוד היו לועגים לו. החוואים צבעו אותו בצבע ורוד שלא ניתן להוריד אותו והחזיר בכה. בלילה ירד גשם ירוק שצבע את כל החזירים בירוק שלא ניתן להוריד אותו. רק החזיר נשאר בצבע ורוד, בעוד החזירים האחרים בכו, הוא שמח, כי הוא נשאר מיוחד.