stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרוציו למבורגיני

| --- | --- |
פרוציו למבורגיני
פרוציו למבורגיני
 לידה:  28 באפריל 1916 צ'נטו, איטליה
 פטירה:  20 בפברואר 1993 (בגיל 76) פרוג'ה, איטליה
 מדינה:  איטליה
 מקום קבורה:  מנזר קרטוסה די בולוניה
 מקום מגורים:  אמיליה-רומאניה, איטליה
 השכלה:  המכון הטכני של האחים טדייה
 מקצוע:  מכונאי, יינן, תעשיין ויזם
 תפקיד:  מייסד חברת למבורגיני
 השקפה דתית:  נצרות קתולית
 חתימה:  
פרוציו אליו ארתורו למבורגיני (באיטלקית: Ferruccio Elio Arturo Lamborghini;‏ 28 באפריל 1916 – 20 בפברואר 1993) היה תעשיין איטלקי. נולד למשפחת חקלאים אשר גידלו גפנים    בקומונה באזור צ'נטו שבמחוז אמיליה-רומאניה, הידע המכני שלו הוביל אותו להיכנס לעסקי ייצור טרקטורים בשנת 1948, כאשר הוא ייסד את Lamborghini Trattori, אשר הפך במהרה ליצרן חשוב של ציוד חקלאי בעיצומה של הרפורמה הכלכלית שלאחר המלחמה באיטליה. בשנת 1959, הוא פתח מפעל לדודי נפט, Lamborghini Bruciatori, שמאוחר יותר נכנס לעסק של ייצור ציוד מיזוג אוויר. בשנת 1963 הוא התפרסם בעקבות הקמת יצרנית מכוניות הספורט היוקרתית אוטומובילי למבורגיני בכפר הקטן סנט'אגתה בולונז באזור העיר בולוניה. למבורגיני ייסד חברה רביעית, Lamborghini Oleodinamica, בשנת 1969. בשנות ה-70 המאוחרות מכר למבורגיני רבים מנכסיו ופרש לאחוזה באומבריה, בה הוא עסק בייצור יין.
נעוריו ותחילת דרכו

פרוציו למבורגיני נולד ב -28 באפריל 1916, למגדלי הגפנים אנטוניו ואוולינה למבורגיני, בבית מספר 22 ראנצו די צ'נטו, במחוז פרארה, באזור אמיליה-רומאניה של צפון איטליה. על פי תעודת הטבילה שלו, פרוצ'יו הוטבל כקתולי ארבעה ימים מאוחר יותר, ב-2 במאי. כאיש צעיר, למבורגיני נמשך יותר למכונות חקלאיות מאשר לאורח החיים החקלאי עצמו. בעקבות התעניינותו במכניקה, למבורגיני למד במכון הטכני האחים טדייה ליד בולוניה. בשנת 1940 התגייס לחיל האוויר המלכותי האיטלקי שבו הוא שימש כמכונאי בחיל המצב האיטלקי באי רודוס (שטח של ממלכת איטליה מאז 1911, לאחר המלחמה האיטלקית-עות'מאנית), והפך לממונה על יחידת אחזקת רכב. למבורגיני נלקח כאסיר כאשר האי נפל בידי הבריטים בסוף המלחמה בשנת 1945, ולא יכול היה לשוב לביתו עד השנה שלאחר מכן. הוא התחתן, אך אשתו נפטרה בשנת 1947 בעת לידת אנטוניו, בנם הראשון.
נעוריו ותחילת דרכו > לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר מלחמת העולם השנייה, למבורגיני פתח מוסך בפייבה די צ'נטו. בשעות הפנאי שלו, למבורגיני עיצב פיאט טופולינו ישנה שרכש, הראשונה מרבות שהחזיק לאורך השנים. הוא עשה שימוש ביכולות המכניות שלו כדי לשנות את המכונית הביתית למכונית ספורטיבית דו-מושבית בעלת מנוע בנפח 750 סמ"ק אשר נכנסה בשנת 1948 ל"מילה מילייה" - מרוץ כביש פתוח שהתקיים באותה עת באיטליה. השתתפותו הסתיימה לאחר כ-1,100 קילומטרים כשהוא התנגש עם המכונית במסעדה בפיאנו, ליד טורינו. כתוצאה מכך, למבורגיני איבד את ההתלהבות שלו אחר מרוצי מכוניות, תחושה אשר נשא במשך שנים רבות הלאה.
נעוריו ותחילת דרכו > ראשית היזמות

העסקים של למבורגיני נמצאו באזור של אמיליה-רומאניה, הצטלבות המחוזות פרארה, בולוניה ומודנה. למבורגיני גם פתח עסק בעיר הולדתו.
נעוריו ותחילת דרכו > שייט

ב-7 ביוני 1968 למבורגיני רכש יאכטת ספורט אייקונית מחברת ריווה אקוארמה. לסירה היו כמה תכונות ספציפיות וייחודיות. זו הייתה הסירה הראשונה והיחידה שצוידה בשני מנועי למבורגיני ובעלת מעקה צד מיוחד להחזקה במהלך סקי מים. תא המנוע שונה כך שיתאים לצמד המנועים ומערכת פליטה פתוחה נבנתה במיוחד כדי לעמוד בדרישות של פרוצ'יו. במשך 20 שנה פרוצ'יו היה הבעלים של הסירה הזו עד שהוא החליט למכור אותה ביולי 1988.
לאחר כמה שנים היא נמצאה על ידי אספן מכוניות וספינות קלאסיות במחסן אחזקות של למבורגיני, כשהיא מכוסה ומאובקת. הוא עמל על שחזורה, ובשנת 2013 הספינה שוחזרה במלואה באיטליה. השיפוץ כלל ליטוש מלא של כל מרכב העץ החיצוני והפנימי, החלפת ידיות, בדים, דיפונים ורכיבים נוספים שהחלידו או שנזקקו לחידוש. המנוע המקורי V12 שהיה גם בלמבורגיני 350GT הוחלף בשתי מנועי מכוניות. בנוסף לצוות הפיתוח המקורי של הספינה, הוזמן נהג המרוצים של למבורגיני, בוב וואלס, כדי לסייע בכיול המנועים. לאקוארמה המחודשת מנוע כפול V12 משודרג שמחלץ 700 כ"ס ומאיץ אותה למהירות מרבית של 48 קשר, כ-88 קמ"ש.
עסקי המכוניות

התעשרותו של למבורגיני אפשרה לו לרכוש מכוניות יקרות יותר מאשר מכוניות הפיאט הקטנות בהן השתמש בשנות צעירותו. הוא רכש מכוניות מבית אלפא רומיאו ולנצ'יה במהלך שנות ה-50, ובהמשך היו בצי הרכבים שלו מרצדס בנץ 300SL, יגואר E-Type קופה ושני מזארטי 3500GT. על האחרונה, אמר למבורגיני, ”אדולפו אורסי, אז הבעלים של מזארטי, היה אדם שהיה לי הרבה כבוד אליו: הוא התחיל את חייו כילד עני, כמוני. אבל אני לא אוהב במיוחד את המכוניות שלו. הן הרגישו כבדות, ולא מאוד מהירות”.
בשנת 1958, למבורגיני נסע למאראנלו כדי לקנות פרארי 250GT, קופה דו-מושבית עם מרכב שעוצב על ידי פינינפארינה בה הוא החזיק במשך מספר שנים, יחד עם ברלינטה סקאלייטי ושני דגמי 250GT בנות ארבעה מושבים. למבורגיני חשב שהמכוניות של פרארי היו טובות אך רועשות מידי ונוקשות מדי כדי להיות ראויות לכביש שאינו מסלול. הוא סיווג אותן כמכוניות מסלול אשר שינו את יעודן עם חלל פנים אשר נבנה בצורה גרועה.
למבורגיני גילה כי המכוניות של פרארי היו מצוידות במצמדים נחותים, ונדרשו נסיעות ארוכות למאראנלו לצורך תיקונים; הטכנאים הסתירו את המכונית למשך כמה שעות כדי לבצע את העבודה, מה שיצר כעס רב אצל למבורגיני. הוא הביע בעבר חוסר שביעות רצון מהשירות של פרארי. למבורגיני הביא את חששותיו לתשומת לבו של אנצו פרארי, אבל הוא נדחה בשחצנות הידועה לשמצה של פרארי. לאחר שינוי מוצלח של אחד מדגמי הפרארי 250GT שברשותו, אשר עלה על דגמי היצרן, ללמבורגיני נוצר דחף להמשיך את המיזם לייצור מכוניות משלו, במטרה ליצור את מכוניות גראן טוריסמו המושלמת שהוא הרגיש שאף אחד לא יכול לבנות עבורו. למבורגיני האמין כי מכונית גראן טוריסמו צריכה תכונות שהיו חסרות בדגמים של פרארי, כלומר ביצועים גבוהים ללא התפשרות על הצייתנות, איכות הנסיעה, ועיצוב הפנים. כאיש עסקים חכם, למבורגיני גם ידע שהוא יכול לעשות רווח של עד פי שלושה ממתחריו אם רכיבים ממפעל הטרקטורים שלו יותקנו במכונית אקזוטית עתירת ביצועים במקום.
עזיבת אוטומובילי למבורגיני

במהלך שנות ה-70, החברות של פרוציו למבורגיני נכנסו לקשיים כספיים. בשנת 1971, למבורגיני Trattori, שייצאה כמחצית מייצור הטרקטורים שלה, נקלעה לקשיים כאשר היבואן הדרום האפריקאי שלה ביטל את כל ההזמנות שלו. בבוליביה, הממשל הצבאי החדש, שביצע הפיכה מוצלחת, ביטל הזמנה גדולה של טרקטורים שהוכנו למשלוח בג'נובה. העובדים המאוגדים של Trattori היו בלתי ניתנים לפיטורין, מה שגרם ללחץ עצום על החברה. בשנת 1972, למבורגיני מכר את כל החזקותיו ב-Trattori לחברה המתחרה SAME.
במהרה, קבוצת למבורגיני מצאה עצמה בצרות פיננסיות. הפיתוח ביצרנית המכוניות האט כשהעלויות נחתכו. פרוציו למבורגיני החל לחזר אחרי הקונים ל-Automobili ול-Trattori, נכנס למשא ומתן עם ג'ורג' הנרי רוזטי, איש עסקים שווייצרי עשיר וחבר. למבורגיני מכר 51% מהמניות לרוזטי תמורת 600,000 דולר אמריקני, ובכך ויתר על השליטה ביצרנית המכוניות שהקים. הוא המשיך לעבוד במפעל בסנט'אגתה ואילו רוזטי לעיתים רחוקות התערב בעצמו בענייניה של Automobili.
המצב לא השתפר: משבר הנפט בשנת 1973 פקד את המכירות של מכוניות העל אצל יצרנים מכל רחבי העולם. צרכנים העדיפו אפשרויות קטנות ופרקטיות יותר של תחבורה, עם צריכת דלק טובה יותר. בשנת 1974, למבורגיני התאכזב מעסקי המכוניות שלו. הוא ניתק את כל הקשרים עם המכוניות שנשאו את שמו, ומכר את 49% ההחזקות הנותרות שלו ביצרנית המכוניות. המניות נרכשו על ידי רנה ליימר, חבר של ג'ורג' הנרי רוזטי.
בשנת 1969 הוא הקים למבורגיני Oleodinamica SpA, יצרנית של שסתומים וציוד הידראולי. לאחר שעזב את העסקי ייצור הרכב, למבורגיני המשיך בפעילותו העסקית בתחומים אחרים, כולל חברת החימום ומיזוג האוויר שלו, Lamborghini Calor.
פרישה ומותו

בשנת 1974 עזב למבורגיני את העולם התעשייתי לאחוזה בגודל 3 קמ"ר בשם "לה פיוריטה" בקסטיליונה דל לאגו על חוף אגם טראזימנו, עיירה באזור אומבריה במרכז איטליה. בחזרה לשורשיו החקלאיים, למבורגיני נהנה מצייד וייצור יינות עצמאי. למבורגיני אף עיצב מסלול גולף משלו, כל זמן שהמשיך לנהל כמה מענייניו העסקיים.
בגיל 58, נולדה בתו פטריציה.
בגיל 76, ב-20 בפברואר 1993, למבורגיני נפטר בבית החולים סילברטיני בפרוג'ה לאחר שלקה בהתקף לב חמישה עשר ימים קודם לכן. למבורגיני נקבר     בבית הקברות המונומנטלי של מנזר קרטוסה די בולוניה.
מורשת

כל החברות של פרוציו למבורגיני המשיכו לפעול. בנו, טונינו, עיצב אוסף של בגדים ואבזרים תחת המותג Tonino Lamborghini, כמו גם עיצב את דגם ה- Town Life מכונית מיקרו שנחשפה בתערוכת בולוניה בשנת 1999. בתו של פרוצ'יו, פטריציה למבורגיני, מנהלת את יקב המשפחה באחוזתו באומבריה. בשנת 1995 טונינו בנו של פרוצ'יו, הקים מוזיאון לכבוד מורשתו של פרוציו למבורגיני בשם Centro Studi e Ricerche Ferruccio Lamborghini.
במאי 2017 לוהק השחקן הספרדי אנטוניו בנדרס לשחק את פרוציו למבורגיני בסרט ביוגרפי אודות חייו.
הערות שוליים

↑  ניר בן-טובים‏, למבורגיני טסה על המים, באתר וואלה, 11 באוקטובר 2013
↑  ניר בן-טובים‏, אנטוניו בנדרס יגלם את מייסד למבורגיני בסרט ביוגרפי חדש, באתר וואלה, 14 במאי 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810568187905606  GND: 120701642  ISNI: 0000 0000 4668 5384  LCCN: n99000149  NDL: 00967749  VIAF: 47598938   WorldCat (עם VIAF): 47598938
השילוח (כתב עת)

| --- | --- |
 
שער כתב העת, ברלין תרנ"ז-1897
 תדירות:  ירחון
 מו"ל:  הוצאת אחיאסף 
 מייסד:  אחד העם (אשר צבי גינצברג)
 עורך ראשי:  אחד העם: כרכים א–י (1896–1902)  יוסף קלוזנר: כר' יא–טו, יז–מו (1903–1927)  חיים נחמן ביאליק: כרך טז, המדור הספרותי בכר' יג–כא (1904–1905)  יעקב פיכמן: השתתף בכר' מה–מו
 תאריכי הופעה:  1896–1926 (כ־30 שנה)
 שפה:  עברית
 מדינה:  רוסיה, גרמניה, ארץ ישראל המנדטורית
 
הַשִּׁלֹחַ: מכתב-עתי חודשי לספרות, למדע ולעניני החיים היה ירחון עברי שנוסד על ידי אחד העם בשנת 1896 באודסה. הוא הוצא לאור בברלין עד 1920, עת עברה המערכת לירושלים, ובה יצא העיתון עד 1926. בכתב העת פורסמו מאמרים בנושאי ציונות, בעיקר מהזרם של הציונות הרוחנית, מאמרים בנושא היסטוריה של עם ישראל ויצירות ספרותיות. מיטב אנשי הרוח והסופרים העבריים של התקופה תרמו את חלקם לאופיו ומעמדו המרכזי של כתב העת בתקופה.
הרקע

"השילוח" יצא בהוצאת הספרים "אחיאסף" במימון עיקרי של קלונימוס זאב ויסוצקי, יצרן התה הגדול ברוסיה, שהיה חובב ציון פעיל ותומך נלהב במשנתו של אחד העם. הוא גם עמד על כך שהעיתון יצא בעריכתו. החוברת הראשונה ראתה אור בחודש חשוון תרנ"ז (אוקטובר 1896). מקום ההוצאה התחלף מדי פעם, עקב בעיות של הפקת רישיון, אך המערכת ישבה בדרך כלל באודסה או בוורשה. בשנת 1920 עברה הוצאת העיתון לירושלים.
השם "השילוח" נבחר על ידי אחד העם כנראה בעקבות שירו של יל"ג "מֵי הַנָּהָר הָעֲצוּמִים וְהָרַבִּים וּמֵי הַשִּׁלֹחַ הַהֹלְכִים לְאָט", שבו מספר יל"ג על הלך שנוכח לדעת שדווקא מי השילוח הזורמים לאיטם, הם העמוקים והרציניים (הצירוף "מֵי הַשִּׁלֹחַ הַהֹלְכִים לְאַט" מופיע בספר ישעיהו ח, ו–ז).
צוות "השילוח" > עורכי כתב העת

כרכים א'–י', 1896–1902 – אשר צבי גינצברג, הוא אחד העם, פובליציסט וממנהיגי הציונות
כרכים י"א–ט"ו, י"ז–מ"ו 1903–1927 – יוסף קלוזנר, היסטוריון ואיש רוח
כרך ט"ז – חיים נחמן ביאליק, סופר ומשורר. ביאליק אף ערך את המדור הספרותי בין השנים 1904–1905 (כרכים י"ג–כ"א)
בכרכים מ"ה–מ"ו השתתף בעריכה גם יעקב פיכמן, משורר
צוות "השילוח" > אישים נוספים שכתבו בכתב העת

נתן אגמון, סופר ומחזאי
יצחק אפשטיין, מחנך, חוקר לשון ומחדשי השפה העברית
יצחק בן-צבי, היסטוריון, לימים נשיא מדינת ישראל
מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, סופר ופובליציסט
ראובן בריינין, סופר, פובליציסט ומבקר ספרות
שמעון ברנפלד, חוקר ספרות ופעיל ציוני
יוסף חיים ברנר, סופר, פובליציסט וממנהיגי היישוב
אשר ברש, סופר
האחים שמעון ופסח גינזבורג, סופרים ומשוררים
שלמה גינוסר (בנו של אחד העם)
חיים הזז, סופר
יוסף אליהו הלר, סופר, עורך ומתרגם
צבי וויסלבסקי, סופר, עורך ומתרגם
האחים שמואל וחיים טשרנוביץ, סופרים
שאול טשרניחובסקי, משורר
אברהם יערי, ביבליוגרף, חוקר ספרות, תולדות היישוב ותולדות יהודי המזרח
הרמן כהן, פילוסוף יהודי גרמני
אלחנן ליב לוינסקי, סופר, פיליטוניסטן ומנהיג ציוני
משה ליב לילינבלום, נודע גם בשם: מל"ל, סופר, פובליציסט ומנהיג ציוני
אליהו מייטוס, משורר ומתרגם
יוסף מזל, משורר, מתרגם ופעיל ציוני
מנדלי מוכר ספרים (שלום יעקב אברמוביץ'), סופר
דוד ניימרק, פילוסוף
שמעון יהודה סטניסלבסקי, היסטוריון ופובליציסט
משה סמילנסקי ובן אחיו זאב, סופרים ופובליציסטים
שמואל יוסף עגנון, סופר
מרדכי זאב פיארברג, סופר
ש. בן ציון שמחה בן-ציון אלתר גוטמן, סופר, עורך וממיסדי תל אביב
שרגא פייבל פרנקל, שנודע בשם העט בַּר־טוֹבִיָּה, מורה, מתרגם, ומבקר ספרות
הלל צייטלין, הוגה דעות, סופר ופובליציסט
אהרן אברהם קבק, נודע בשם א.א.קבק, סופר
שמואל קרויס, היסטוריון וחוקר תלמוד
אהרן רבינוביץ, ידוע בשם העט "א. ליטאי", עיתונאי, פובליציסט, מתרגם, מבקר
זינא רבינוביץ', סופרת
משה רבלסקי, רב ומחנך
יהושע חנא רבניצקי, מבקר ספרות, מו"ל, עורך ועיתונאי
דוד רמז, ממנהיגי היישוב ומשורר
גרשון שופמן, סופר
יהודה שטיינברג, סופר
אליעזר שטיינמן, סופר ועיתונאי
פנחס שיפמן (בן-סירה), סופר ומחנך עברי
מלכה שכטמן, שנודעה בשם העט בת-חמה, משוררת ועסקנית תיאטרון
אברהם שלונסקי, משורר
דוד שמעוני, משורר, סופר ומתרגם
חוה שפירא, סופרת, מבקרת ופובליציסטית
שמואל שרירא, סופר וחוקר מקרא
בצלאל אליצדק (קלוזנר), עיתונאי
שמו של כתב העת מונצח בכמה רחובות בישראל.
בשנת 2016 החל לצאת לאור כתב עת בשם זהה, ששמו נבחר בהשראת "השילוח" המקורי.
הערות שוליים

↑  הנוסח של כותרת המשנה השתנה במשך השנים.
↑  אבנר הולצמן, השלח; מכתב עתי חדשי לספרות, למדע ולעניני החיים, באתר לקסיקון הספרות העברית החדשה, פרטים רבים בערך הסתמכו על המאמר של פרופ' הולצמן, והתפרסמו באישורו.
↑  אחד העם, אגרת לד"ר י. קנטור, 18 באוקטובר 1896, בפרויקט בן-יהודה.
↑  צור ארליך, ‏"על שני פלאים ושני "השילוח"", השילוח, 2, דצמבר 2016
↑  ברוך קרוא, יובלו של השלח; הבמה הספרותית שהפכה לסמל התקופה, מעריב (1966), 14 בספטמבר, באתר עיתונות יהודית היסטורית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007398850505171  GND: 4291567-3  VIAF: 206215592   WorldCat (עם VIAF): 206215592 
אחד העם
יוסף קלוזנר
משטח דם

מִשְׁטַח דָּם הֶקֵּפִי הוא בדיקת דם שבה נמרחת טיפת דם על גבי זכוכית נושא של מיקרוסקופ לצורך בחינה מיקרוסקופית של תאי הדם. בדיקה זו מסוגלת לזהות ולאפיין מחלות של מערכת הדם, וכן זיהומים טפיליים בדם, כגון מלריה ופילאריאזיס (אנ').
הכנה

ההכנה של משטחי דם מתבצעת על ידי הנחת טיפה של דם בקצה האחד של זכוכית נושא ומריחתה באמצעות זכוכית מכסה לאורך זכוכית הנושא. מטרת המריחה היא השגת אזור שבו תאי הדם מרוחקים מספיק זה מזה על מנת שאפשר יהיה לספור אותם ולאפיין אותם.
לאחר המריחה המשטח מושאר לייבוש באוויר, ולאחר מכן מקובע על ידי טבילה קצרה במתנול. הקיבוע הכרחי לצביעה טובה יותר והבלטה של התאים במשטח. לאחר הקיבוע המשטח נצבע בצביעות המאפשרות הבדלה בין סוגי התאים.
בשגרה נצבעים משטחי הדם בצביעות צביעת רומנובסקי, צביעת רייט או צביעת גימזה. צביעות אלה מאפשרות זיהוי של הפרעות בתאי הדם הלבנים, תאי הדם האדומים ובטסיות הדם. לאחר הצביעה נצפית שכבת הדם הדקה במיקרוסקופ בהגדלה של עד 1000X. התאים אז נספרים וצורתם נבחנת ומתועדת.
הפרעות בתאי הדם > תאי דם אדומים

משטח דם מאפשר לאבחן הפרעות בשורת תאי הדם האדומים לפי שינויים בגודלם של התאים, צורתם, מידת הצבע בהם ומאפיינים נוספים. במדינות מפותחות המכשור המעבדתי מודד בצורה אוטומטית את גודל התאים וריכוז ההמוגלובין בהם, אולם הפרעות בצורה או גופיפי הסגר ניתנים לצפייה במשטח דם בלבד.
מיקרוציטוזיס, המוגדר כנפח תא ממוצע נמוך מ-80 פמטוליטר, נראה במשטח דם כתאים רבים קטנים, והוא יכול לרמז, בין היתר לנוכחות של אנמיה מחוסר ברזל או תלסמיה. בניגוד אליו, מקרוציטוזיס, המוגדר כנפח תא ממוצע גבוה מ-100 פמטוליטר, נראה במשטח כתאים רבים גדולים, והוא יכול לרמז, בין היתר, על אנמיה מגלובלסטית, ריבוי רטיקולוציטים, תת-פעילות של בלוטת התריס וממאירויות המטולוגיות. שונות גדולה בגודלם של תאי הדם האדומים נקראת אניסוציטוזיס, ומעבדתית היא מאופיינת במדד RDW.
היפוכרומיה, הניכרת במשטח דם כלובן במרכזם של תאי הדם האדומים, היא ביטוי לתכולת המוגלובין נמוכה, והיא יכולה להיגרם, בין היתר, מחוסר ברזל. מאידך, היפרכרומיה, שבה התאים אדומים מאוד, נצפית יותר בספרוציטוזיס תורשתי למשל.
מחלות רבות של תאי הדם האדומים מאובחנות לפי צורתם הלא-תקינה של תאי הדם במחלות אלו. ההפרעות בצורת התאים נקראות בשם הכולל פויקילוציטוזיס (תאים מגוונים), והן יכולות להיגרם מפגמים בקרום התא או מגורם חיצוני.
באקנתוציטוזיס נראים תאי הדם האדומים משוננים כדרבן. מצב זה מתרחש למשל באבטאליפופרוטאינמיה. תאי מטרה יכולים להופיע למשל לאחר כריתת טחול ובתלסמיה. ספרוציטים ואליפטוציטים הם בעלי צורה כדורית וסגלגלה, בהתאמה, בניגוד לצורת הדסקה הקעורה הכפולה של תאי הדם התקינים. הפרעה מבנית נוספת היא חרמשיות התאים המופיעה באנמיה חרמשית.
ההרס החיצוני של תאי דם אדומים שמשתקף במשטח דם יכול לבוא לידי ביטוי, למשל, בתאי טיפה, המופיעים בתלסמיה מסוג בטא ובמיילופיברוזיס ראשונית, ובסכיסטוציטים (שברי תאים), הנגרמים מפירוק חלקי של התאים בטחול על רקע אנמיה מיקרואנגיופתיות, כגון בארגמנת תרומבוציטופנית פקקתית.
ממצאים נוספים בתאי הדם האדומים במשטח הדם יכולים להיות גופיפי הסגר, כמו גופיף האוול-ג'ולי המופיע בהיעדר טחול או גופיף היינץ המופיע בעת נזק חמצוני להמוגלובין, כמו בחוסר G6PD.
הפרעות בתאי הדם > תאי דם לבנים

הופעה של צורות תאי דם לא בשלים בדף ההיקפי, בניגוד למח העצם, היא פתולוגית ועלולה להעיד על ממאירות המטולוגית. בנוסף, ישנן צורות תאים האופייניות למחלות מסוימות. למשל, תאי מריחה הם סוג של לימפוציטים מסוג B הנשברים בקלות בעת הכנת המשטח ומופיעים בלוקמיה לימפוציטית כרונית. שינויים אחרים בלימפוציטים יכולים להופיע בזיהומים מסוימים, כגון מונונוקלאוזיס זיהומי. במקרים אלה הלימפוציטים נקראים לא טיפוסיים. כאשר הגרעין בנויטרופילים בנוי מלמעלה מ-5 שנצים, הדבר יכול לתמוך בממצא של אנמיה מגלובלסטית.
זיהומים

הבדיקה המועדפת והאמינה ביותר לאבחנה של מלריה היא באמצעות משטח דם, מאחר שלכל אחד מהמינים העיקריים של טפיל הפלסמודיום יש מאפיינים ייחודיים לו. המשטחים לאבחון מלריה מוכנים בשני אופנים: משטח דק, המאפשר זיהוי של מין הטפיל, ומשטח עבה, המאפשר סריקה של נפח גדול יותר של דם, ולכן רגישותו גבוהה למעלה מפי עשרה בהשוואה למשטח הדק. המכשלה העיקרית במעבדות במדינות מפותחות היא העיכוב הרב שבין לקיחת הדגימה להכנת המשטח. בתנאים אלה חלים שינויים בדגימת הדם העלולים לגרום לטפיל להיראות כטפיל ממין אחר. כמו כן, משטח דם למלריה דורש דרגת חומציות של 7.2, ולא 6.8 כפי שמתבצע עבור משטחי דם אחרים.
זכוכיות נושא עם משטחי דם היקפי. המשטח השמאלי אינו צבוע, בעוד הימני צבוע בצביעת רייט-גימזה.
משטח דם היקפי עם תאי דם אדומים הנגועים בטפיל הפלסמודיום (P. falciparum).
ישראל דינר

| --- | --- |

ישראל דינר (הנמוך בין השניים, העומדים במקום השלישי מימין) באוסטנד, בלגיה, 1937
 לידה:  27 בספטמבר 1903 ורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  13 בפברואר 1979 (בגיל 75) 
 מדינה:  בלגיה, פולין, ישראל 
 
ישראל דינר (גבו למצלמה) בתחרות שחמט בראשון לציון.
ישראל (בּוֹלֶק) בן ברוך דינר (Boruch Israel Dyner;‏ 27 באוקטובר 1903 – 13 בפברואר 1979) היה אמן שחמט פולני-בלגי-ישראלי, שנמנה עם זן השחמטאים האיכותיים מבית היוצר של השחמט הפולני, שנודעה כמעצמת השחמט. דינר היה אחד מגדולי השחמטאים בבלגיה, השתתף ב-6 אליפויות בלגיה וזכה שלוש פעמים באליפות המדינה. בעקבות הצלחות אלו הוכרז כאלוף בלגיה לצמיתות והוענק לו התואר אמן שחמט. בשנת 1949 עם עלייתו לישראל השתלב דינר בצמרת השחמט הישראלי של שנות ה-50. סגנון משחקו אופיין בטקטיקה מעולה, אשר שיקפה את אמונתו כי כושר לחימה, התמצאות טקטית ועמידה בתנאי לחץ, הם המפתח לניצחון בשחמט. דינר היה אופטיקאי במקצועו.
קורות חיים > תחילת דרכו

נולד לאסתר מלכה לבית מילר דינר ולישראל דינר בעיר ורשה שבפולין הרוסית, במשפחה יהודית דתית מאוד בת חמישה ילדים. זכה לחינוך מסורתי בביתו מגיל צעיר. כבר בילדותו גילה דינר כישרון רב במשחק השחמט ובגיל שבע כבר שיחק בהצלחה מול בוגרים, שהביעו פליאה לנוכח רמתו הגבוהה וצפו לו עתיד מבטיח בתחום.
את צעדיו הראשונים בתחרויות שחמט עשה דינר בוורשה יחד עם עשרות שחמטאים צעירים כישרוניים, רובם יהודים. פולין נחשבה אז למעצמת שחמט בעלת אסכולה ייחודית: "דמיון תחבולני יוצר, משולב בהבנה פוזיציונית עמוקה ושליטה בסיומי המשחק, אך עם זאת, ידע תאורטי מועט בתחום הפתיחות" (צ'רניאק). אסכולה זו תאמה את סגנון משחקו של דינר. עם סיום לימודיו בגימנסיה נשלח דינר על ידי הוריו ללמוד אופטיקה בעיר ינה שבגרמניה.
בשנת 1930 היגרה משפחתו לבלגיה, והשתקעה בבירה בריסל, שם גילה דינר לראשונה את כישרונו הרב בשחמט. עד מהרה הפך לאחד מבכירי השחקנים בבלגיה, השתתף ב-6 אליפויות בלגיה, מתוכן זכה 3 פעמים כאלוף בלגיה בשחמט. בעקבות הצלחות אלו הוכרז כאלוף בלגיה לצמיתות והוענק לו התואר אמן שחמט.
בשנת 1936 נישא דינר לתמר לבית מטרסו. משפחתה של תמר היגרה לבריסל ב-1929 מסלוניקי.
קורות חיים > השיא בבלגיה

ישראל דינר היה מבכירי שחמטאי בלגיה, והשתתף ב-6 אליפויות בלגיה:
1931 – סיים במקום השני באליפות בלגיה, אחרי Varlin.
1932 - זכה במקום הראשון באליפות בלגיה יחד עם ויקטור סולטנבייב (Soultanbeieff).
1933 – זכה מקום ראשון באליפות בלגיה, ללא שותפים לתואר.
1935 – זכה בפעם השלישית באליפות בלגיה שנערכה באנטוורפן.
בעקבות הצלחות אלו הוכרז כאלוף בלגיה לצמיתות והוענק לו התואר אמן שחמט.
1937 – זכה מקום רביעי באליפות בלגיה שנערכה בבריסל.
1938 – זכה מקום שישי באליפות בלגיה.
בנוסף, בשנים 1936 ו-1937 השתתף דינר בשתי תחרויות בינלאומיות חזקות באוסטנד. בתחרויות אלו נטלו חלק גדולי השחמטאים של אותה תקופה: סבלי טרטקובר, פאול קרס, ראובן פיין, גדעון סטולברג, אריק לונדין, הנרי גרוב ואחרים.
שנים אלו, אשר היו "תור הזהב" של דינר בשחמט הבלגי, נקטעו עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הבריחה מהנאצים

פלישת הגרמנים לבלגיה, במאי 1940, קטעה את הקריירה השחמטאית של דינר, כאשר משפחתו נאלצה לנוס מאימת הנאצים, תוך שהם מחליפים מקומות מסתור באירופה הכבושה.
נדודי המשפחה החלו במנוסה לצרפת ונמשכו בפיצול, כאשר דינר נאלץ להמשיך במנוסתו בעוד משפחתו (אשתו ההרה ובתו, לאה, שהייתה אז בת שנתיים) הסתתרו למשך מספר חודשים במנזר. כעבור זמן מה חזר דינר למשפחתו, והמשיך יחד איתם את מנוסתו לטולוז, שבדרום צרפת. כשהחלו הגרמנים לשלוח את יהודי טולוז למחנות השמדה, נמלטה המשפחה שוב לניצה, שם הצליחה לשהות כשנתיים, במהלכם זכה דינר באליפות השחמט של דרום צרפת ("החופשית") ושם בניס שבצרפת נולדה בתו השנייה מירי בספטמבר 1940.
ב-1942 נאלץ שוב דינר להיפרד ממשפחתו, כאשר הוצב למשלוח למחנה ההשמדה בעוד שתי בנותיו (לאה בת הארבע ומירי בת השנתיים) הוסתרו למשך כשנתיים במנזר  בהרי האלפים, ואשתו, תמר, המשיכה בבריחתה. דינר ניצל מהמוות, לאחר שחתך את וורידיו, ובסיוע הגנרל וורי, מושל דרום צרפת בעבר, ניצל.
במרץ 1943, לאחר שנולדה לדינר בתו השלישית (יהודית), כבשו האיטלקים את ניצה, ומשפחת דינר נאלצה למסור את בנותיה למסתור במשפחות מאמצות (הראויות לתואר חסידי אומות העולם).
בספטמבר 1943 לאחר שהגרמנים פלשו לאזור החופשי של דרום צרפת, נסה המשפחה עם שתי בנותיה הגדולות, ונאלצה להשאיר את בתם הקטנה, שהייתה תינוקת בת מספר חודשים (יהודית), במסתור בבית יתומים (במנזר). המשפחה עברה את הגבול לשווייץ, לאחר הליכה קשה ביותר בהרים, זאת בסיוע חיילים איטלקים. משפחת דינר נמנתה על הפליטים הראשונים שהצליחו לחצות את הגבול לשווייץ הנייטרלית ללא רישיונות.
משפחת דינר הגיע ללוצרן שבשווייץ, ובסיוע של ארגון ציוני צרפתי וידידים צרפתיים איתרה את התינוקת שהושארה מאחור בבית יתומים בניצה. כשהגיעו ללוצרן עברה המשפחה תקופת התאוששות קשה מהמנוסה, במהלכה חלתה אשתו של דינר (תמר), ושתי בנותיו, אשר סבלו מתת תזונה ורככת העצמות, נמסרו שוב לתקופה למוסד.
למרות מצבה הקשה של המשפחה זכה דינר השחמטאי למעט נחת בלוצרן, כאשר השמועה כי בעיר נמצא אלוף בלגיה בשחמט הגיעה למועדון השחמט המקומי, ודינר "גויס" לחיזוק לנבחרת העירונית של לוצרן, וזכה ב-23 באפריל 1944 מול נבחרת ארגאו (Argau) במפגש כפול על 33 לוחות, שהסתיים בניצחון לוצרן 29:37. בהמשך זכה דינר במספר תחרויות שחמט ברחבי שווייץ. ביטוי נאמן להערכה הרבה ליכולות השחמטאי של דינר ניתן לקרוא בכתבות העיתונים השווייצריים מאותה התקופה.
בספטמבר 1944, לאחר שחרור בלגיה על ידי בעלות הברית, חזר דינר לבלגיה, לא לפני שעבר עם משפחתו בניצה למפגש איחוד עם התינוקת שהושארה כשנה בבית היתומים.
בישראל

במרץ 1949 נולדה בתו הרביעית, אתי, וכחצי שנה לאחר מכן, בספטמבר 1949, עלה דינר עם אשתו וארבע בנותיו לישראל והשתקע בראשון לציון שם חי עד יומו האחרון. שם פתח חנות אופטיקה במיקום מרכזי במדרחוב העיר. למחייתו התפרנס ממקצועו כאופטיקאי, אך עיקר חייו המשיכו להתנהל סביב כישרונו האדיר כאמן שחמט, כעת במסגרת מועדון השחמט של ראשון לציון.
מועדון השחמט של ראשון לציון קלט בגאווה את דינר, שכן עד אז שחמטאי ברמה גבוהה כמותו טרם הופיע במועדון. בשנות ה-50' השתתף דינר בכל התחרויות החשובות שנערכו בארץ, לרבות בארבע אליפויות ישראל: (1951, 1953, 1955, 1957). בשנת 1951 חלק מקום 7-5, ובשנת 1957 חלק את המקום הרביעי.
בשנים 1954–1955, הופיע דינר בלוח הראשון של מועדון ראשון לציון (שהוגדר כ"הרכב היסטורי של ראשון לציון"). ב-1956 הצטרף לאלופה הנצחית של אותה תקופה, מועדון על שם "לסקר" שבתל אביב, והיה לאחד משחקניה המצטיינים ושותף להישגיה הגדולים, לרבות זכייה באליפות הליגה בשנים 1956 – 1959.
בשנת 1960 חזר דינר להוביל את מועדון ראשון לציון בליגה והיה ממניחי אבן היסוד לעיצובה של הקבוצה, שעלתה בהמשך לליגה הלאומית, ואף זכתה באליפות המדינה לשנת 1980.
אחד מאוהדיו הנלהבים של דינר היה שר המשפטים דאז, פנחס רוזן, שסייע רבות לשחמט הישראלי ולימים כיהן כנשיא כבוד של האיגוד הישראלי לשחמט.
בתקופות שונות נמנה דינר עם סגל נבחרת ישראל, אולם בשל הידרדרות מצבו הבריאותי לא הופיע במשחקיה. ערב אולימפיאדת השחמט במינכן ב-1958 זכה דינר בתחרות מבחן לקביעת הנבחרת, ונקבע כשחקן הלוח ה-5, אולם ויתר על הנסיעה בשל מצבו הבריאותי.
תחרות העשור של 1958 הייתה האחרונה בה השתתף דינר. מכאן ואילך השתתף דינר רק במשחקי ליגה, משחקים ידידותיים, הדרכת נוער, משחקים סימולטניים ואירועי שחמט עממיים.
ב-1964 שולב דינר בצוות המנתחים של נבחרת ישראל באולימפיאדה שנערכה בתל אביב, במהלכה זכה דינר לארח בביתו את השחמטאי הרוסי מיכאל טל (אלוף העולם בשחמט בשנים 61–1960).
דינר נפטר ב-13 בפברואר 1979, בשנה ה-76 לחייו.