stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קונבאייר F-106 דלתא דארט
היסטוריה

המטוס הוא פרי פיתוחו של מטוס קודם של החברה, הקונבאייר F-102 דלתא דאגר. פיתוחו של ה-F-106 דלתא דארט החל בעקבות בקשת חיל האוויר האמריקאי למיירט על קולי בעל יכולת טיסה במהירות 2 מאך בגובה 35,000 רגל (10,670 מטרים). כמו כן, נדרש כי למטוס תהיה יכולת לפעול בכל מזג אוויר וסייג רום של 70,000 רגל (21,335 מטר).
במהלך טיסת המבחן הפגין המטוס ביצועים מאכזבים, וחיל האוויר האמריקאי כמעט והחליט על ביטול הפיתוח. במקום ביטול התוכנית, צומצמה הזמנתם של כ-650 מטוסים כדי לחסוך בהוצאות, כך שבמקום 1,000 כלי טיס מתוכננים, נרכשו רק 350. מתוך 350 המטוסים שנרכשו, 277 מתוכם היו מדגם A ו-63 מתוכם היו מדגם האימון B, הדו-מושבי.
התאמה טובה יותר של ה-F-106, מקודמו, ה-F-102 לחוק השטחים האווירודינמי החיוני, בתוספת שיפורים שבוצעו במנוע ואוויוניקה הביאו את המטוס לסטנדרט הרצוי, והמטוס נכנס לשירות פעיל באוקטובר 1959. המטוס זה היה מהמטוסים היחידים שהפעילו את רקטת האוויר-אוויר הגרעינית, AIR-2 ג'יני. המטוס הוצב באלסקה, איסלנד, ארצות הברית, ולפרקים גם בגרמניה ובקוריאה הדרומית.
ראו גם

קונבאייר F-102 דלתא דאגר
סדרת המאה
הערות שוליים

↑  חיל האוויר האמריקאי – 1987, משמר האוויר הלאומי האמריקאי – 1988, NASA – ‏1998
↑  F-106 Squadron Assignments, באתר JoeBaugher,‏ 18 בדצמבר 1999
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007545756905171  GND: 4650426-6  LCCN: sh85036607  NARA: 10665908
פאטימה (פורטוגל)

פאטימה (פורטוגלית: Fátima) היא עיר בפורטוגל שהתפרסמה בשנת 1917 בעקבות האירוע של גבירתנו מפאטימה, ומאז הפכה לאתר עלייה לרגל.
גאוגרפיה

פאטימה ממוקמת למרגלות רכס Serra de Aire. היא נמצאת 123 ק"מ צפונית לליסבון ו-187 ק"מ דרומית לפורטו.
שם המקום

המסורת מיחסת את השם פאטימה לנסיכה מוסלמית, שלאחר כיבוש האזור על ידי הנוצרים נחטפה ואולצה להתנצר (כך בגרסה המוסלמית) או שהתאהבה באחד החוטפים והתנצרה (כך בגרסה הנוצרית).
פאטימה כאתר עלייה לרגל > ההתגלות

ב-13 במאי 1917 חזו 3 ילדים, שיצאו לרעות כבשים, ב"גבירה ישובה על עץ, לבושה שמלה לבנה ועוטה רעלה". היא הורתה להם לחזור למקום בחודשים הבאים, בכל 13 לחודש. הילדים אכן חזרו כמבוקש וב-13 באוקטובר הציגה עצמה כ"גבירת מחרוזת התפילה", וביקשה להקים במקום כנסייה.
דבר ההתגלות התפרסם, ורבים הגיעו למקום כל 13 לחודש. בהתגלות של ה-13 באוקטובר צפו כ-70,000 איש. בהמשך נולדה האמונה כי הגבירה הייתה מרים, אם ישו.
פאטימה כאתר עלייה לרגל > התפתחות אתר העלייה לרגל

הכנסייה הקתולית לא הכירה באירוע כהתגלות עלי אדמות של מרים. ובכל זאת אישרה, ב-1932, למאמינים לסגוד לגבירה מפאטימה ולהקים שם כנסייה. על פי האמונה הקפלה שנבנתה במקום המדויק של ההתגלות היא בעלת סגולות מרפא.
במקום הוקם "המתחם המקודש של גבירתנו מפאטימה" (Santuário de Nossa Senhora do Rosário de Fátima). המתחם כולל שלושה מבנים עיקריים:
"הבזיליקה של גבירתנו של המחרוזת" (Basílica de Nossa Senhora do Rosário) עם מגדל פעמונים בגובה 65 מטר.
הקפלה של ההתגלויות (Capelinha das Aparições).
"בזיליקת השילוש הקדוש" בזיליקה ענקית, הכנסייה הנוצרית הרביעית בגודלה בעולם[דרוש מקור].
ב-1967, במלאת 50 שנה להתגלות, ביקר האפיפיור פאולוס השישי בפאטימה. האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר ביקר במקום ב-2010.
גלריה

עמוד זיכרון לציון 100 שנים להתגלות בפאטימה. 1917-2017
הבזיליקה של גבירתנו של המחרוזת.
עולה לרגל על "דרך החרטה". נוהגים לזחול על הברכיים כ-180 מטרים, להבעת תשובה וחרטה.
מראה המתחם הדתי בפאטימה.
כנסיית השילוש הקדוש.
מראה פנימי של כנסיית השילוש הקדוש.
רנו

ערך זה עוסק ביצרנית רכב צרפתית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |


 נתונים כלליים
 סוג:  חברה ציבורית
 בורסה:  בורסת פריז (1994–RNO) 
 מייסדים:  לואי רנו, מרסל רנו ופרננד רנו
 תקופת הפעילות:  1899–הווה (כ־125 שנים)
 חברות בנות:  אלפיין, דאצ'יה, סמסונג מוטורס
 מיקום המטה:  בולון-ביאנקור 
 משרד ראשי:  צרפת פריז, צרפת
 ענפי תעשייה:  activités des sociétés holding, תעשיית הרכב 
 מוצרים עיקריים:  מכוניות, הלוואות וספורט מוטורי
 הכנסות:  כ-37.79 מיליארד אירו (2009)
 רווח תפעולי:  2,485,000,000 אירו (נכון ל־2023) 
 רווח:  כ-571 מיליון אירו (2008)
 הון עצמי:  29,539,000,000 אירו (נכון ל־31 בדצמבר 2022) 
 מנכ"ל:  לוקה די מאו 
 עובדים:  כ-129,070
  
 www.renault.com
 
רֶנוֹ (בצרפתית: Renault) היא יצרנית רכב צרפתית, שנוסדה בשנת 1899 על ידי לואי רנו, ביחד עם שני אחיו מרסל ופרננד. החברה מייצרת מגוון רחב של מכונית פרטיות ומסחריות. בעבר ייצרה החברה גם משאיות, טרקטורים, טנקים, אוטובוסים ומטוסים.
לפי נתוני איגוד יצרני הרכב הבינלאומי (OICA) בשנת 2016 הייתה רנו היצרן התשיעי בגודלו מבחינת מכוניות שייצר. בשנת 2017 השותפות רנו-ניסאן-מיצובישי הייתה ליצרן המכוניות הפרטיות הגדול בעולם, כשהיא מדיחה את קבוצת פולקסווגן מראשות טבלת המכירות.
רנו מחזיקה ב-43.4% ממניות חברת ניסאן היפנית ו-1.3% ממניות תאגיד דיימלר AG הגרמני (מאז שנת 2012 רנו מייצרת את המנועים עבור מרצדס A קלאס ומרצדס B קלאס). החברה מחזיקה בבעלותה את יצרניות הרכב אלפיין הצרפתית, דאצ'יה הרומנית, רנו סמסונג מוטורס הדרום קוריאנית ו-AvtoVAZ הרוסית. בנוסף מחזיקה החברה בחברות בנק העוסקות במימון, הפצה וחלקי חילוף. לחברה יש מיזמים משותפים בטורקיה ובאיראן.
חברת משאיות רנו שהוקמה בשנת 1978 נמצאת מאז שנת 2001 בבעלות יצרנית הרכב השוודית וולוו. חברת רנו חקלאות, שייצרה טרקטורים מאז שנת 1918, נמכרה בשנת 2008 לחברה הגרמנית Claas.
רנו וניסאן משקיעות כספים רבים בפיתוח מכוניות חשמליות. נכון לדצמבר 2019 מכרה הקבוצה למעלה מ-273,000 מכוניות חשמליות מדגמים שונים.
לחברה פעילות ענפה בספורט המוטורי במיוחד בפורמולה 1, ראלי ופורמולה אי.
היסטוריה > 1898–1918: הקמה ושנים ראשונות

החברה הקומה בשנת 1898 בשם "חברת רנו פרייס" (בצרפתית: Société Renault Frères) על ידי האחים לואי, מרסל ופרדננד רנו. לואי היה מהנדס שכבר התנסה בתכנון ובנייה של מספר אבות טיפוס לפני החיבור עם אחיו. הוא התמקד בצד התכנון והפיתוח, בעוד שני אחיו התמקדו בצד הניהולי והכלכלי של החברה.
המכונית הראשונה של החברה הייתה מדגם רנו וטורט (Voiturette) שנמכרה לחבר של אב המשפחה לאחר שזה השתתף בנסיעת מבחן שנערכה לו ב-24 בדצמבר 1898. בשנת 1903 החלה החברה לייצר בעצמה את המנועים למכוניות, שעד אז נקנו מחברת דה דיון-בוטון(אנ'). הרכישה הגדולה הראשונה של מכוניות התרחשה בשנת 1905 בה נרכשו מכוניות מדגם AG1 שנועדו לשמש כצי מוניות. בהמשך שימשו המכוניות האלה את הצבא הצרפתי להובלת חיילים במהלך מלחמת העולם הראשונה וזכו לכינוי "le taxi de la Marne". בשנת 1908 יצרה החברה 3,575 מכוניות והפכה ליצרנית הרכב הגדולה בצרפת.
האחים הבינו את החשיבות של השתתפות באירועי ספורט מוטורי על מנת לקבל חשיפה ופרסום. רנו השתתפה במרוץ הראשון שהתקיים מעיר לעיר בשווייץ, דבר שהוביל לעלייה מהירה במכירות. לואי ומרסל התחרו בעצמם במכוניות החברה. מרסל נהרג בתאונה שאירעה במהלך מרוץ פריז–מדריד בשנת 1903. לאחר מותו של מרסל, לואי חדל להתחרות, אך החברה נשארה מעורבת מאוד בענף. פרדננד פרש בשנת 1906 מניהול החברה בשל סיבות רפואיות. עם מותו בשנת 1909 הפך לואי לבעלים ולמנהל היחיד של החברה.
משלבים מוקדמים רכשה החברה מוניטין כחברה המאמצת חדשנות. בשנים הראשונות מכוניות נחשבו למותג יוקרה. מחירה של מכונית רנו קטנה היה כ-3,000 פרנק צרפתי, שווה ערך ל-10 שנים של משכורת של פועל ממוצע. בשנת 1905 החברה החלה לאמץ שיטות של ייצור המוני וב-1913 אימצה את גישת הטיילוריזם. באותה שנה החל ייצור "רנו Type DM" ובהמשך "רנו Type EI". בשנת 1917 החל ייצור "רנו Type FK".
החברה החלה לייצר אוטובוסים ורכבי משא בעידן שלפני מלחמת העולם הראשונה. במהלך שנות המלחמה עברה החברה לייצור תחמושת, מנועי מטוסים וטנקים. הרכבים היו מוצלחים מאוד ולואי הוענק עיטור לגיון הכבוד על תרומתו למאמץ המלחמתי. במקביל ייצאה החברה מנועים שנמכרו ליצרני רכב אמריקאיים.
היסטוריה > 1919–1938: בין שתי מלחמות עולם

בשנת 1918 הרחיב לואי רנו את תחומי הפעילות לייצור כלי רכב לחקלאות ותעשייה. מלחמת העולם הראשונה הובילה לייצור של מוצרים חדשים רבים. בשנת 1919 הוצג הטרקטור הראשון של החברה, שנוצר על בסיס טנק ה-FT שפותח בתקופת המלחמה. הטרקטור יוצר על לשנת 1930. רנו נאבקה עם הפופולריות הגדולה למכוניות קטנות וזולות ("מכוניות לעם"), בעוד ששוק המניות ובעיות עם כוח העבודה עכבו את צמיחתה של החברה. הדבר אילץ את החברה לחשוב על דרך יעילה יותר להפצת מכוניותיה. בשנת 1920 חתם לואי רנו על הסכם הפצה עם גוסטב גואדה, יזם מצפון צרפת.
במהלך שנות העשרים התרחב מגוון המכוניות שהציעה החברה. בשנת 1928 ייצרה החברה 45,809 מכוניות בשבעה דגמים שונים. רוב המכוניות שנמכרו היו הדגמים הקטנים והזולים. ה-18/24CV, הדגם היקר ביותר, היה גם הדגם הכי פחות נמכר. מחירי המכוניות הושפעו גם ממנה סגור/פתוח, כאשר מכוניות ללא גג היו זולות יותר בהשוואה לדגמי הרודסטר. לונדון נחשב לזירת פעילות משמעותית עבר רנו באותה שנה, משום ששימשה כנתיב מעבר של מכוניות רבות למדינות צפון אמריקה.
בין השנים 1930-1926 יוצר ה-רנו ויוואסיקס ואוטובוס רנו PN. בשנות ה-30 היה בייצור דגם ספורטיבי "רנו ויוה ספורט".
בשנת 1929 הוצג לראשונה דגם רנו ריינאסטלה שהיה הראשון במשפחת דגמי הסטלה שיוצרו עד לשנות הארבעים. שנתיים לאחר מכן הציגה החברה לראשונה מנועי דיזל ברכבים המסחריים שבנתה.
רנו הייתה אחת מיצרניות הרכב שהמשיכו לעסוק בייצור מנועי מטוסים לאחר מלחמת העולם הראשונה. בסוף שנות העשרים היא ניסתה לייצר מנוע צבאי בעל עוצמה גבוהה כדי להתחרות במנועים מתוצרת פראט אנד ויטני האמריקאית, שייצרה מנועים מוצלחים למטוסי נוסעים, אך לא הצליחה להגיע לאותן תוצאות במטוסים צבאיים. בשנות השלושים רכשה החברה את יצרנית המטוסים "קודרון", שהתמקדה בייצור מטוסים קטנים, רכשה מניות בחברת אייר פראנס והייתה שותפה להקמת חברת "אייר בלו" שעסקה בשילוח דואר אווירי. המטוסים של רנו-קודרון קבעו מספר שיאי מהירות בשנות השלושים. במקביל המשיכה החברה לעסוק בפיתוח טנקים וייצרה את דגם ה-D1 וה-R35.
במהלך שנות העשרים איבדה רנו את מעמדה כיצרנית הרכבים הצרפתית הגדולה לטובת חברת סיטרואן. דגמי סיטרואן נחשבו לחדשניים ופופולריים יותר ונמכרו בכמות גדולה. באמצע שנות השלושים היצרנים הצרפתים נפגעו מהשפל הגדול. רנו יכלה בתחילה לקזז הפסדים באמצעות עסקי הטרקטורים, הרכבות והנשק שלה, בעוד סיטרואן הגישה בקשה לפשיטת רגל, ובהמשך נרכשה על ידי מישלן. בכך חזרה רנו שוב למעמדה כיצרנית הצרפתית המובילה, מעמד אותו שימרה עד לשנות השמונים.
היסטוריה > 1939–1944: מלחמת העולם השנייה

לאחר הכניעה של צרפת לגרמניה בשנת 1940 סירב לואי רנו לייצר טנקים עבור גרמניה הנאצית, בתגובה לקחו הגרמנים את השליטה על מפעלי החברה. רנו עצמו המשיך לייצר משאיות. ב-3 במרץ 1942 שיגר חיל האוויר המלכותי הבריטי 235 מפציצים שהפילו 460 טון של פצצות על מפעל הייצור בבילנקורט ומסביבו. ההפצצה גרמה לנזקים כבדים למבנים ולנפגעים. רנו שיפץ את המפעל במהירות רבה, אך שנה לאחר מכן נפגע המפעל שוב מהפצצות. הפעם היו אלו מטוסי חיל האוויר של ארצות הברית שהפציצו ב-4 באפריל 1943 ושבו לשני סבבים של הפצצות במהלך חודש ספטמבר אותה שנה.
שבועות ספורים לאחר שחרור פריז נפתחו מחדש שערי המפעל בבילנקורט. הפעילות החלה לאיטה באווירה שהושפעה שסיפורי עלילה וקונספירציות פוליטיות. בשנת 1936 היה המפעל בבילנקורט מוקד לאי שקט ואלימות פוליטית תחת שלטון מפלגת החזית העממית של לאון בלום. המתחים הפוליטיים התחדשו לאחר הפתיחה המחודשת של המפעל ושיקפו את המתח שבין תומכי הקפיטליזם ובין תומכי ההתנגדות הקומוניסטית. בתגובה למצב הכאוטי במפעלי רנו התכנסה מועצת השרים תחת נשיאותו של שארל דה גול. הפוליטיקה האירופאית אחרי המלחמה התחלקה בחדות בין קומוניסטים ואנטי-קומוניסטים. דה גול היה נחוש למנוע מהמפלגה הקומוניסטית של צרפת את הניסיונות לנכס לעצמה את ההצלחה של תנועת ההתנגדות הצרפתית. מבחינה פוליטית המפעל בבילנקורט נחשב למעוז קומוניסטי. הממשלה החליטה "לדרוש" את המפעל. שבוע לאחר מכן מונה פייר לאפוש, ממנהיגי ההתנגדות עם רקע בהנדסה ובניהול, מונה כמנהל הזמני של המפעל.
הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית האשימה את לואי רנו בשיתוף פעולה עם הגרמנים. באווירה הפוליטית של אחרי השחרור רבו ההאשמות מעין אלה ועורכי הדין של רנו ייעצו לו להתייצב בפני שופט ולהגן על עצמו. ב-22 בספטמבר 1944 התייצב בפני השופט מרסל מרטין. למחרת נעצר יחד עם בכירים נוספים בתעשיית הרכב הצרפתית. היד הקשה בה נקט רנו במהלך שביתות העובדים בין השנים 1936–1938 הותירה אותו ללא בני ברית פולטיים שהיו מוכנים לבוא לעזרתו. הוא נכלא בכלא הצרפתי בו מת ב-24 באוקטובר 1944, בנסיבות לא ברורות, בעודו ממתין למשפטו.
ב-1 בינואר הופקעה החברה מידיו של לואי רנו וב-16 לחודש הולאמה. רנו הייתה יצרן הרכב היחיד היחידה שמפעליה הופקעו לצמיתות על ידי הממשלה הצרפתית. במהלך השנים ניסתה משפחתו של רנו לפעול לביטול ההלאמה ולהשבת המפעל לידיהם. פניות לבית המשפט ב-1945, ולאחר מכן ב-1961, נדחו בטענה שלבית המשפט אין סמכות להתערב בהחלטות המדינה.
היסטוריה > 1945–1971: התחייה לאחר המלחמה

תחת ניהולו של פייר לאפוש חוותה החברה צמיחה מסחרית לצד מאבקי עובדים רבים, שנמשכו עד לשנות השמונים.
במהלך המלחמה פיתח לואי רנו בחשאי את הדגם CV4, שהיה בעל הנעה אחורית. הדגם הושק על ידי לאפוש בשנת 1946. בשנת 1951 הציגה החברה את דגם רנו פרגאט (יוצר עד 1960), שהיה בעל מנוע 4 צילינדרים בנפח 2 ליטר. דגם ה-CV4 התגלה כאמין מאוד ואיפשר לחברה להתחרות בהצלחה בדגמים כמו המוריס מיינור והפולקסווגן חיפושית. עד לשנת 1961 נמכרו למעלה מחצי מיליון מכוניות מדגם זה.
הממשל הצרפתי רצה להסב את רנו לחברה לייצור משאיות בלבד, אך לאפוש התנגד למגמה זו ותכנן את דגם הדופין, כיורש של ה-CV4. הוא פיקח אישית על פיתוח האב טיפוס של המכונית, עד למותו, בשיתוף פעולה עם האומנית פול מארו, שהתמחתה בטקסטיל וצבע. הדגם נמכר היטב וזכה להצלחה גם מחוץ לצרפת, במיוחד באפריקה וצפון אמריקה. תחילה נמכר הדגם גם בארצות הברית, אך הוא היה מיושן יחסית למתחרות, דוגמת שברולט קורווייר. במקביל מכרה החברה את דגם הרודסטר קרוול, שמחוץ לארצות הברית וקנדה נמכר כרנו פלורידה.
במהלך שנות החמישים רכשה רנו יצרניות צרפתיות של ציוד מכני כבד ("סמואה" ו"לטיל"). בשנת 1955 היא מיזגה את החברות יחד עם חטיבת המשאיות והאוטובוסים של החברה והקימה את Saviem (ראשי תיבות של: Société Anonyme de Véhicules Industriels et équipements Mécaniques. בתרגום לעברית: חברה ציבורית לייצור כלי רכב תעשייתיים וציוד מכני בע"מ).
בתחילת שנות השישים השיקה החברה 2 דגמים מצליחים: הרנו 4, שהיוותה מתחרה לסיטרואן 2CV ורנו 8. רנו 10 הוצג בעקבות ההצלחה של הרנו 8 והיה הדגם האחרון של החברה עם הנעה אחורית. רנו 16, מכונית האצ'בק שהושקה בשנת 1966, זכתה גם היא להצלחה מסחרית, שהמשיכה גם לדגם הרנו 6. בינואר 1970 חגגה החברה 25 שנים להולדתה המחודשת. שנות השישים התאפיינו בצמיחה מהירה מאוד ובשנת 1970 עבר הייצור השנתי לראשונה את רף המיליון עם ייצור של 1,055,803 מכוניות.
היסטוריה > 1981–1995: ארגון מחדש

תחילת שנות השמונים הייתה תקופה של הצלחה לדגמי החברה על הכביש ועל מסלולי המרוצים, אך במקביל היו לחברה הפסדי ענק. בשנת 1984 הגיעו הפסדי החברה ל-12.5 מיליארד פרנק צרפתי. הממשלה הצרפתית התערבה ומינתה את ז'ורז' בס כיו"ר החברה. הוא החל לקצץ בעלויות באופן ניכר, מכר רבים מפעילויות החברה, שלא היו בתחומי הליבה, נסוג כמעט לחלוטין מהספורט המוטורי ופיטר עובדים רבים. הצעדים הובילו לצמצום הגרעון בחצי עד לשנת 1986. בנובמבר אותה שנה נרצח בס בידי ארגון טרור קומוניסטי. הוא הוחלף על ידי ריימונד לוי, שהמשיך בצעדי הקיצוץ של בס, עד שבשנת 1987 התייצב מצבה של החברה. בעוד שבס התעקש על חשיבות הנוכחות של רנו בצפון אמריקה ושמר על הפעילות של AMC, לוי החליט שהדבר גורם להפסדים גדולים ומכר את פעילות החברה לקרייזלר.
בתחילת שנות התשעים חיזקה החברה את שיתוף הפעולה עם וולוו, מתוך מטרה לאפשר לשתי החברות להפחית עלויות בתכנון וברכש. שיתוף הפעולה איפשר לרנו דריסת רגל בקטגוריות היוקרתיות, בהן התמחתה וולוו. בתמורה קיבלה וולוו אפשרות להנות מניסיונה של רנו בקטגוריות הנמוכות יותר. בשנת 1993 הכריזו שתי החברות על כוונתן להתאחד והגדילו את רכישת המניות אחת של השנייה. מחזיקי המניות של רנו אישרו את המיזוג, בעוד מחזיקי המניות של וולוו דחו אותו.
באותה תקופה הציגה החברה מספר דגמי מכוניות חדשים, שלוו במאמצי שיווק מרובים בשווקים האירופאיים. רנו קליאו הוצגה במאי 1990, כמחליפה של דגם הרנו 5. הקליאו נבחרה למכונית השנה באירופה באותה שנה והייתה לאחד מהרכבים הנמכרים באירופה במהלך שנות התשעים. דגמים משמעותיים נוספים שיצאו לשוק היו הדור השלישי של האיספייס שיצא בשנת 1996 והרנו טווינגו שיצא בשנת 1992. הטווינגו היה מרווח יותר מכל המכוניות בטווח הגודל שלה. המכירות הגיעו ל-2.4 מיליון כלי רכב באירופה.
דגמים עדכניים

| הדגמים הנמכרים ביותר של קבוצת רנו בשנת 2019 כולל דגמים מתוצרת דאצ'יה וסמסונג> מקום | הדגמים הנמכרים ביותר של קבוצת רנו בשנת 2019 כולל דגמים מתוצרת דאצ'יה וסמסונג> דגם | הדגמים הנמכרים ביותר של קבוצת רנו בשנת 2019 כולל דגמים מתוצרת דאצ'יה וסמסונג> יחידות שנמכרו |
| --- | --- | --- |
| 1 | רנו קליאו | 433,201 |
| 2 | דאצ'יה סנדרו | 409,731 |
| 3 | דאצ'יה דאסטר | 296,848 |
| 4 | רנו קאפצ'ור | 263,476 |
| 5 | רנו מגאן + רנו סניק | 253,830 |
| 6 | דאצ'יה לוגאן/רנו סימבול | 207,912 |
| 7 | רנו קוויד | 186,647 |
| 8 | רנו קנגו | 125,911 |
| 9 | רנו קאדג'ר | 125,300 |
| 10 | רנו מאסטר | 108,760 |
רשימת הדגמים הנוכחית של רנו. בסוגריים שנת התחלת הייצור או השנה בה הוחל בייצור הדור הנוכחי.
אלסקן (2016): טנדר פיק אפ המבוסס על דגם הניסאן נבארה. נמכר באירופה, בקולומביה ובארגנטינה.
איספייס (דור חמישי, 2015): קרוסאובר בינוני. נמכר רק בשווקים בהם ההגה בצד ימין.
דאסטר אורוך (2015): טנדר פיק אפ המיועד לשוק בדרום אמריקה
זואי (2012): סופרמיני חשמלית. מבוססת על הקליאו.
טווינגו (דור שלישי, 2014): מיניהחולקת פלטפורמה עם הסמארט פור-טו כחלק משיתוף הפעולה בין רנו ומרצדס.
טוויזי (2012): רכב מיקרו חשמלי בעל 2 מקומות ישיבה.
טראפיק (דור שלישי, 2014): מיניוואן מסחרי. נמכר גם תחת השמות פיאט טלנטו, ניסאן NV300, מיצובישי אקספרס, אופל/ווקסהול ויוורו.
טריבר (2019): מיניוואן קומפקטי המיוצר על ידי רנו הודו.
מאסטר (דור שלישי, 2010): ואן מסחרי.
מגאן (דור רביעי, 2016): מכונית משפחתית-קטנה. זכתה בתואר מכונית השנה באירופה בשנת 2003. הדגם הראשון בקטגוריה שזכה לחמישה כוכבי בטיחות במבחני הריסוק של ה-EuroNCAP.
סימבול (דור שלישי, 2013): מכונית סופר-מיני. מבוססת על הדאצ'יה לוגאן. בחלק מהשווקים נמכרת כרנו תאליה.
סניק (דור רביעי, 2016): מיקרוואן המיועד לחמישה נוסעים. גרסת המיניוואן המיועדת לשבעה נוסעים נמכרת כגרנד סניק.
פלואנס (2010): מכונית סלון המבוססת על הפלטפורמה של הדור השלישי של המגאן. החל משנת 2016 נמכרת באירופה בשם מגאן סדאן. קיימת גרסה חשמלית (פלואנס Z.E)
קליאו (דור חמישי, 2019): סופר מיני המוצעת בגרסת סטיישן בנוסף להאצ׳בק. הדגם הנמכר ביותר של רנו בשנת 2019. זכה פעמיים בתואר מכונית השנה באירופה (1991, 2006)
קפצ׳ור (דור שני, 2020): קרוסאובר עירוני. מבוסס על הקליאו ודומה לו חיצונית. מוצע עם כל מנועי הקליאו חוץ מה-1.2 האטמוספירי.
קדג'אר (2015): SUV קומפקטי. חולק הרבה מחלקיו עם מקבילו מבית ניסאן, הקשקאי.
קוויד (2015): קרוסאובר קטן המיועד הנמכר בהודו ובברזיל.
קנגו (דור שני, 2007): מסחרית קלה. מוצעת בגרסת רכב נוסעים או וואן סגור. ממותגת גם כמרצדס סיטאן וכניסאן NV250. קיימת גם גרסה חשמלית (קנגו II Z.E).
ארקנה - (2019): קרוסאובר. באירופה משווק עם מערכת הנעה היברידית בלבד.
דאצ'יה דאסטר (דור שני, 2017): SUV קומפקטי המשווק גם בשמות רנו דאסטר וניסאן טראנו .
דאצ'יה דוקר - מסחרית קלה. משווקת גם כרנו דוקר ורנו נובה קנגו.
דאצ'יה לוגאן (דור שלישי, 2020): מכונית משפחתית ששווקה גם בשמות רנו לוגאן, רנו סימבול, רנו טונדר 90, ניסאן אפריו, ניסאן NP200, מהינדרה וריטו ולאדה לרגוס.
דאצ'יה סנדרו (דור שני, 2012): סופר-מיני המשווק גם בשם רנו סנדרו.
דאצ'יה לודג'י (2012): מיניוואן קומפקטי המשווק גם כרנו לודג'י.
רנו סמסונג SM6 ‏ (2015): מכונית משפחתית המשווקת גם בשם רנו טליסמן.
רנו סמסונג QM6 (דור שני, 2016): קרוסאובר קומפקטי המשווק גם בשם רנו קולאוס.
מכוניות חשמליות

מכונית הקונספט חשמלית הוצגה בשנת 2008 בשם Z.E, ראשי תיבות של "zero Emission" (בעברית: אפס פליטה). בשנת 2011 הוחל בייצור סדרתי של רנו פלואנס Z.E ושנה לאחר מכן הוחל בייצור הרנו זואי. מספר הדגמים החשמליים גדל בהתמדה ובשנת 2013 הייתה רנו ליצרן המוביל באירופה במכירת כלי רכב חשמליים. הזואי היה הדגם החשמלי הנמכר ביותר באירופה בשנים 2015 ו-2016. ביוני 2016 הגיעו מכירות הדגם ל-50,000 יחידות. שלוש שנים לאחר מכן חצו המכירות את רף ה-150,000 יחידות. עד סוף שנת דצמבר מכרה החברה למעלה מ-270 אלף מכוניות חשמליות.
בשנת 2008 חתמה רנו על הסכם לשיתוף פעולה עם חברת בטר פלייס שהוקמה על ידי שי אגסי. במסגרת שיתוף הפעולה פיתחה רנו בטריות הניתנות להחלפה ברכבים. דגם הפלואנס Z.E נבחר לשמש את הפרויקט בישראל. במקביל סייעה רנו לבטר פלייס לפרוס תשתיות ולהקים עמדות טעינה בדנמרק. שיתוף הפעולה נפסק בשנת 2013 לאחר שבטר פלייס פשטה את הרגל. בשלב הזה נמכרו 1,000 מכוניות בישראל ו-240 בדנמרק.
ספורט מוטורי

רנו לקחה חק בספורט המוטורי החל משנותיה הראשונות, בהן התחרה מרסל רנו במרוצים שונים. במהלך השנים רכשה רנו חברות שעסקו בתחום הספורט כמו אלפין וגורדיני. בשנות השבעים הקימה החברה חטיבת ייעודית לספורט המוטורי: רנו ספורט. רנו אלפין A442 ניצחה את מרוץ 24 השעות של לה מאן בשנת 1978. במהלך השנים נחלה הקבוצה הצלחות באליפות העולם בראלי ובאליפות הפורמולה 1.
החברת תומכת באליפויות פורמולה רנו ופורמולה רנו 3.5, מרוצי מכוניות חד-מושביות המשמשים כשלב מקדים בקריירה של נהגים רבים בדרך לורמולה 1, ביניהם פרננדו אלונסו, קימי רייקונן וסבסטיאן פטל.
ספורט מוטורי > פורמולה 1

רנו הייתה הקבוצה הראשונה שעשתה שימוש במנועי טורבו, כשהצטרפה לאליפות בעונת 1977. הקבוצה המשיכה להתחרות באליפות עד 1986. בשנת 1989 שבה הקבוצה לאליפות כספקית מנועים לקבוצת ויליאמס, שזכתה עימם באליפות בעונות 1992 ו-1993.
בשנת 2000 רכשה הקבוצה את קבוצת בנטון תמורת 120 מיליון דולר. בשנת 2002 שינתה את שם הקבוצה לרנו. בשנים 2005 ו-2006 זכתה הקבוצה באליפות הנהגים עם פרננדו אלונסו ובאליפות היצרניות. בשנת 2007 החלה הקבוצה לספק מנועים לקבוצת רד בול, שיתוף פעולה שנמשך עד לסיום עונת 2018. בסוף שנת 2009 מכרה רנו את מרבית מניותה בקבוצה לקרן ההשקעות ג'ני קפיטל מלוקסמבורג. שנה לאחר מכן מכרה רנו את שארית המניות. הקבוצה חזרה לאליפות לקראת עונת 2016 בשם "רנו ספורט".
ספורט מוטורי > ראלי

במהלך שנות החמישים והשישים ייצרה רנו מספר כלי רכב עם הנעה אחורית דוגמת ה-4CV,‏ R8 והדופין. כלי רכב אלו הותאמו בקלות למרוצי ראלי, בעיקר בסדנה של אמיד גורדיני. הדופין ניצח מספר מרוצים בינלאומיים ביניהם המילה מילייה בשנת 1956 וראלי מונטה קרלו בשנת 1958.
בשנת 1973 רכשה רנו את יצרנית הרכבים אלפין, שהייתה אחראית ליצירת מכוניות מרוץ מצליחות דוגמת האלפין A110. דגם זה ניצח את עונת הבכורה של אליפות העולם בראלי. בשנת 1976 סדנת גורדיני וחברת אלפין התאחדו ליצירת חטיבת רנו ספורט. עיקר המיקוד עבר לפורמולה 1, אך החברה המשיכה לייצר דגמים שהצליחו בראלי דוגמת הרנו 5 טורבו שניצחה את ראלי מונטה קרלו בשנת 1981. בסיום עונת 1994 פרשה רנו מהאליפות.
רנו השתתפה במרוצי ראלי חוצי-מדינות, ביניהם הראלי דקר. האחים קלוד וברנרד מארו ניצח את המרוץ בשנת 1982 עם רנו 20 טורבו 4X4. בשנים 1999 ו-2000 ניצח את המרוץ דגם הבאגי שהיה מבוסס על פלטפורמה של רנו מגאן.
החברה זכתה ארבע פעמים באליפות אירופה בראלי (1970, 1999, 2004, 2005)
בישראל

בשנת 1935 סוכן רנו בארץ ישראל ועבר הירדן היה דוד ג. חומסי שמשרדיו ואולם התצוגה (היה קרוי: "חדרי הראווה") מוקמו במרכז מסחרי יפו. עם פרוץ מלחמת העצמאות נמלט הסוכן הערבי מהארץ ורישיון היבוא ניתן למשה קרסו.
חברת קייזר-אילין תעשיות החלה להרכיב בשנת 1956 בארץ את דגם הקטר שבו. שנה לאחר מכן החל המפעל להרכיב את דגם הדופין. בשנת 1959, בעקבות איום בחרם מצד מדינות ערב הודיעה רנו על הפסקת הייצוא לישראל. בעקבות ההחלטה ביטלו מדינות ערב את החרם. ממשלת צרפת לא הסכימה להביע תמיכה בהחלטת החברה, אך גם לא הסכימה לפעול כנגדה. קייזר-אילין הגישה תביעה לבית המשפט המסחרי בפריז כנגד רנו. בחודש ספטמבר הושגה פשרה על פיה שילמה רנו מיליון דולר פיצויים תמורת סיום התביעה. רנו החלה במגעים לחזרה לפעילות בישראל בשנת 1963, אך רק בשנת 1966 הותר מחדש ייבוא של מכוניות וחלפים.
רכבי רנו מיובאים לישראל על ידי חברת קרסו מוטורס, המנוהלת על ידי הדור השלישי של המשפחה מאז הקמת החברה. כיום רנו וניסאן מיובאות לישראל על יד החברה Freesbe.[דרוש מקור]
ראו גם

לואי רנו
דגמי מכוניות שיוצרו על ידי רנו
אסטריקס באחוזת האלים (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  קומיקס
 בימוי:  אלכסנדרה אסטייה ולואי קלישי
 הופק בידי:  אלכסנדרה אסטייה, Philippe Bony, Thomas Valentin 
 תסריט:  אלכסנדרה אסטייה, Jean-Remi Francois, פיליפ לזבניק 
 עריכה:  Soline Guyonneau 
 מדבבים:  רוג'ר קארל (אסטריקס, דוגמטיקס) Florian Gazan Sébastien Lalanne Franck Pitiot Olivier Saladin Christophe Bourseiller בריס פורנייה Damien Gillard Benjamin Gauthier Pauline Moingeon Vallès Oscar Pauwels Virginia Anderson Pascal Demolon Baptiste Lecaplain לואי קלישי Serge Papagalli (Vitalstatistix) אלכסנדרה אסטייה אלין צ'אבט ברנארד אליין (אשפיקס) לורן לאפיט Guillaume Briat (אובליקס) לורנט דויטש Philippe Morier-Genoud (יוליוס קיסר) ג'רלדין נקש Florence Foresti (Impedimenta) François Morel (Unhygienix) Artus de Penguern Lionnel Astier (Fulliautomatix) Brigitte Lecordier בפסקה זו 4 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 מוזיקה:  פיליפ רומבי 
 אנימטור:  Patrick Delage 
 מדינה:  צרפת, בלגיה 
 חברת הפקה:  M6 Studio
 חברה מפיצה:  פילמהאוס
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, הפצה לאולמות הקולנוע 
 הקרנת בכורה:  צרפת צרפת – 26 בנובמבר 2014 ישראל ישראל – 25 ביוני 2015
 משך הקרנה:  85 דק' 
 שפת הסרט:  צרפתית 
 סוגה:  אנימציה
 סרט קודם:  אסטריקס והוויקינגים 
 סרט הבא:  אסטריקס ושיקוי הקסמים 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
אסטריקס באחוזת האלים (בצרפתית: Astérix : Le Domaine des dieux) הוא סרט הנפשה ממוחשבת קומי צרפתי-בלגי לכל המשפחה מסוגת הרפתקאות שנעשה בטכנולוגיית CGI. הסרט מבוסס על חוברת הקומיקס "אחוזת האלים", חוברת מספר 17 בסדרת הקומיקס "אסטריקס" שכתב רנה גוסיני ואייר אלבר אודרזו. הסרט, שבויים על ידי אלכסנדרה אסטייה ולואי קלישי ותסריטו של הסרט נכתב עלילת ידי אלכסנדרה אסטייה, שומר על עלילת החוברת באופן די הדוק ומרחיב עליה רק מעט. הסרט הופץ על ידי חברת "פילמהאוס" בישראל החל מ-26 ביוני 2015.
עלילת הסרט

שנת 50 לפני הספירה. כל גאליה נכבשה על ידי הרומאים חוץ מכפר קטן שתושביו הגאלים עומדים באומץ לב מול הצבא הרומאי הודות לשיקוי פלא המעניק להם כוח על-אנושי. היות שהצבא של יוליוס קיסר לא מצליח למחוץ את "מעוז ההתנגדות האחרון", הוא מחליט על שינוי טקטי ומנסה פלישה שקטה: הרומאים בונים עיר חדשה (בשם "אחוזת האלים") מסביב לכפרו של אסטריקס במטרה ללחוץ על הגאלים להיטמע או להיעלם. למרות תוכניותיהם של אסטריקס ואובליקס להפסיק את עבודות הבנייה, הבניינים מתרוממים במהירות והאזרחים הרומאים שפולשים לסביבה הקרובה, מביאים מהומה ובלגן לכפרו של אסטריקס.
דמויות ומדבבים

אסטריקס – רוג'ר קארל
אובליקס – גיום בריאה
סנטוריון – אלכסנדרה אסטייה
חדזוויתוס – אלי סימון
לוחמאמיקס – ליונל אסטייה
מתוקוס – ג'רלדין נקש