לוחמה ימית במלחמת העולם הראשונה
מרוץ החימוש לקראת המלחמה

אחד הגורמים לפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה מרוץ החימוש הימי בין המעצמות. מרוץ החימוש החל עוד בשליש האחרון של המאה ה-19; הצי המלכותי הבריטי, ששמר על עליונותו בים מאז קרב טרפלגר ב-1805, גילה בשליש האחרון של המאה כי מאזן הכוחות הולך ומשתנה לרעתו, בשל ההתקדמות הטכנולוגית המהירה. כדי לשמור על עליונותה בים, קבעה בריטניה מדד שהוגדר כ"מדד שני הציים", שקבע כי גודלו של הצי הבריטי יהיה כגודלם של שני הציים הבאים אחריו יחד. מדד זה הביא להאצה בבניית הצי הבריטי, שהביאה עמה האצה בציים האחרים.
אחד האנשים שהשפיעו מאוד על האצת מרוץ החימוש העולמי היה אלפרד תייר מהן (Alfred Thayer Mahan), אדמירל-משנה בצי האמריקני וגֵאוֹ-אסטרטג. מהן הגה את תאוריית העוצמה הימית (Sea Power), הנשענת על הלקח ההיסטורי, על פי מהן, ששליטה של מדינה בים ובנתיבי הים היא הגורם הקריטי לניצחון במלחמה. הצלחה של אחד הצדדים בסכסוך למנוע מן הצד השני את היכולת להשתמש בנתיבי הים יביא לקריסה בלתי ניתנת למניעה של כלכלת האויב, ולניצחון. מהן הטיף ליצירת צי של אוניות מלחמה, במיוחד אוניות מערכה, שיביא לתוצאה כזו. תפיסתו של מהן אמרה, כי על מעצמות לבנות צי מלחמה גדול, שיעמוד ביחס הנכון למסחרן הימי ולאינטרסים הימיים שלהן. צי זה ישאף לקרב ימי אחד ומכריע, שיהרוס את צי האויב וינחיל לו את העליונות בים.
הגותו של מהן השפיעה מאוד על מקבלי החלטות בציי המלחמה ברחבי העולם, אך השפעתו הייתה רבה במיוחד בגרמניה, ובמיוחד השפיעו ספריו של מהן על הקיסר, וילהלם השני, שעלה על כסאו ב-1888. וילהלם עמד בראשה של קיסרות שהלכה והתעצמה, והגדלתו של הצי הייתה בעיניו ביטוי הכרחי לעוצמתה הגדלה והולכת של גרמניה. אוטו פון ביסמרק, קנצלר גרמניה התנגד להגדלת הצי, ביודעו כי הדבר יביא לעימות עם בריטניה; לאחר פיטוריו של ביסמרק ב-1890 הייתה הדרך פתוחה להתעצמות הצי. בשנת 1895 חנך הקייזר את תעלת קיל, אירוע שסימן את תחילת הניסיון להפוך את גרמניה למעצמה ימית. וילהלם, שהיה קשור בקשרי משפחה קרובים עם משפחת המלוכה בבריטניה (הוא היה נכדה של המלכה ויקטוריה), העריץ את הצי המלכותי הבריטי, וחלם על צי משלו, שיוכל להתחרות בו. בשנת 1897 התמנה הקצין הדינמי אלפרד פון טירפיץ לשר הימייה הגרמני. טירפיץ היה שותף לחלומו של וילהלם על הצי הגדול, ופעל ללא הרף למימושו.
בשנת 1898 אישר הרייכסטאג את תקציב ההתעצמות הימית הראשון, ושב ואישר תקציבים נוספים בשנים 1906, 1907 ו-1908. הקיסר היה לתועמלן החרוץ ביותר בזכות ההתעצמות הימית, ונשא אין ספור נאומים ובהם סיסמאות כ-"Reichsgewalt bedeutet seegewalt" (כוח מדיני משמעו כוח ימי). בתמיכת הקיסר, היה טירפיץ הרוח החיה בהפיכת הצי הגרמני למתחרה אמיתי של הצי הבריטי.
ב-1906, שמונה שנים לפני פרוץ המלחמה, השיקה בריטניה דגם מהפכני של אוניית מערכה. אונייה זו נקראה אה"מ "דרדנוט", והיא היוותה זינוק טכנולוגי משמעותי. ל"דרדנוט" הייתה עליונות טכנולוגית מלאה על כל אוניית מערכה קיימת, ולמעשה היא הפכה את כל ציי העולם בן לילה למיושנים; הרף שהעמידה היה לרף הכרחי לכל אוניית מערכה עתידית, וכל אוניית מערכה חדשה נקראה מעתה "דרדנוט", בנויה על פי הסטנדרט שהציבה. בנייתה של "דרדנוט" הציתה מרוץ חימוש קדחתני, כאשר כל אחד מהציים העיקריים עשה מאמץ עליון להצטייד באוניות מערכה דומות ל"דרדנוט".
גם לאחר השקת "דרדנוט", שהפכה את כל הצי הגרמני הקיים למיושן, היה טירפיץ בטוח שבזכות עליונותה הטכנולוגית והתעשייתית של גרמניה תצליח גרמניה להשתוות לבסוף לבריטניה. תוך איום בהתפטרות, הצליח טירפיץ לכפות על הרייכסטג לאשר בניית אוניות מערכה נוספות, ואף להקצות סכומים לבניית צוללות. קצב הבנייה שכפה טירפיץ עתיד היה להביא למצב בו יהיו לגרמניה 13 אוניות מערכה דרדנוט ב-1912, לעומת 16 אוניות מערכה דרדנוט של בריטניה.
כאשר דלפה התוכנית הגרמנית לידיעת הציבור הבריטי באביב 1909, התחוללה בבריטניה סערה ציבורית נרחבת. הציבור דרש לבנות שמונה אוניות מערכה חדשות ולא ארבע, כמתוכנן. כהגדרתו של וינסטון צ'רצ'יל: "האדמירליות דרשה שש אוניות; הכלכלנים הציעו ארבע; לבסוף התפשרנו על שמונה". גם הליברלים השולטים בבריטניה הבינו כי עליהם להתחמש, אך בנייתן של שמונה אוניות מערכה חדישות רק העצימה את מרוץ החימוש, וגרמניה הגבירה את קצב הייצור בהתאם. הצי הבריטי כבר לא יכול היה לעמוד ב"מדד שני הציים", והסתפק ביעד פחות: עליונות של 60% על הצי הבא אחריו בגודלו.