stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארקדה
גלריה

גאלרי ורו-דודה שברובע הראשון של פריז
פסאז' שוּאָסו שברובע השני של פריז
פסאז' דה פּרנס שברובע השני של פריז
פסאז' דה פנורמה שברובע השני של פריז
Burlington Arcade, לונדון
פסז' פנסק בתל אביב
Royal Arcade מלבורן
ראו גם

הפסאז'ים המקורים של פריז
קמרון
עמוד
סטואה
קולונדה
הערות שוליים

↑  Lemoine, B., Les Passages Couverts, AAVP, 1997
↑  נועם דביר, בחזרה לעתיד / אייקונים אדריכליים בסכנת הכחדה, באתר הארץ, 13 ביולי 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294836405171  BnF: cb11982699j (data)  GND: 4112591-5  LCCN: sh85006483  NDL: 01188312
בעקבות המקצועות שנעלמים מן העולם

בעקבות המקצועות שנעלמים מן העולם הוא מיזם חברתי העוסק בתיעוד וחשיפה למקצועות העבר, בעלי מלאכה, אומנים וחנויות ותיקות בתחומים שהולכים ונעלמים בשל היבוא הזול והשינויים הטכנולוגיים שתופסים את מקומם של בעלי המלאכות. המיזם פועל מאז שנת 2015 בשתי זרועות: זרוע וולנטרית העוסקת בתיעוד וצילום מקצועי והפצת הידע לציבור הרחב בעזרת עבודת יח"צ ופעילות מול עיתונאים וגופי תקשורת. פעילות זאת נעשית בכל רחבי הארץ. בנוסף, ישנה זרוע כלכלית המקיימת מגוון של סיורים בעסקים בתל אביב. פעילות זאת מסייעת למיזם לממן את פעילותו ומאפשרת לבעלי העסקים חשיפה ללקוחות חדשים.
היסטוריה

מיטל כץ הייתה מעצבת אופנה במשך 16 שנים עד שלא יכלה להתמודד עם היבוא מסין וסגרה את העסק שניהלה. תחושת חוסר הרלוונטיות המקצועית, וההבנה שהיא לא לבד בסיפור הזה, הובילה את כץ בשנת 2015 להקים מיזם לתיעוד של בעלי מקצועות, שעקב השינויים הטכנולוגיים והגלובליים הולכים ונעלמים. במסגרת המיזם מקבלים בעלי המקצועות יום תיעוד חינמי הכולל כתיבת סיפור חייהם וצילומי סטילס מקצועיים הנעשים על ידי הצלמת הדס אדלר. הסיפורים והצילומים מופצים במדיה החברתית ובפניות ישירות לעיתונאים על מנת להעלות את החשיפה לאותם בעלי מקצועות.
במקביל לתהליך התיעוד במסגרת המיזם נוצרו סיורים המיועדים לקהל הרחב. לסיורים יש מטרה כפולה: מימון פעילות המיזם, על מנת לאפשר את המשך קיומו והרחבת הפעילות, והגדלת החשיפה לבעלי המקצוע באופן של חיבור ישיר בין הקהל ובין העסקים. רוב בעלי המלאכה הם מבוגרים, חלקם מעל לגיל 80. בין בעלי המקצועות ניתן למצוא כורך ספרים שעושה את העבודה בצורה ידנית, לחצן ואומן כלי כסף, בית מלאכה לייצור מטקות ושש בש ויצרן מרצפות מצוירות. מלבד החשיפה מסייעים הסיורים לבעלי עסקים, שמגדילים באמצעותם את המכירות. הסיורים, בהם השתתפו למעלה מעשרת אלפים איש, מתקיימים בפורמטים שונים.
כחלק מהרחבת המיזם והרצון להעביר את הידע בצורה חוויתית הופקו לוחות שנה וחוברת צביעה לילדים בה מאוירים חלק מבתי המלאכה. הילדים צריכים לצבוע את בתי המלאכה ולאתר את כלי העבודה המסתתרים באיורים.
הערות שוליים

↑  יצחק טסלר, סיור: בעקבות מקצועות שנעלמים מן העולם, Mynet, ‏4 ביוני 2018
↑  שירן טל סופרין, המיזם החברתי שמציל את בעלי המלאכה – מקצועות שנעלמים מן העולם, מעריב Touch, 9 בפברואר 2020
↑  אורלי גנוסר, ‏הסנדלר שהציל אותי: מיזם טיולים בין בעלי מקצועות "מפעם", באתר גלובס, 26 באוקטובר 2019
ביסאו

ביסאו (בפורטוגזית: Bissau) היא בירת גינאה ביסאו. בעיר מתגוררים 492,004 תושבים (2015). ביסאו היא העיר הגדולה בגינאה ביסאו, והמרכז הכלכלי, הצבאי והאדמיניסטרטיבי של המדינה.
העיר ממוקמת לחוף אחד מיובלי נהר גבה, לחוף האוקיינוס האטלנטי
כלכלה

בעיר נמצא הנמל המרכזי של גינאה ביסאו, ממנו מייצאים בוטנים, קופרה, שמן דקלים וגומי.
היסטוריה

העיר נוסדה על ידי פורטוגל בשנת 1687, כנמל ומרכז מסחר מבוצר. בשנת 1942 הפכה העיר לבירת גינאה הפורטגזית, אך הוחלפה בין השנים 1973–1974 בעיר מדינה דו בואה.
העיר הייתה נתונה לקרבות קשים במהלך מלחמת האזרחים בשנים 1998–1999. מרבית מבני העיר נהרסו במהלך המלחמה, ובהם ארמון הנשיאות והמרכז לתרבות צרפת.
תחבורה

בקרבת העיר נמצא שדה התעופה הבינלאומי אוסוולדו ויירו.
ערים תאומות

סנגל דקר, סנגל
הרפובליקה העממית של סין צ'ונגצ'ינג, הרפובליקה העממית של סין
פורטוגל ליסבון, פורטוגל
ניגריה לאגוס, ניגריה
טורקיה אנקרה, טורקיה
אנגולה לואנדה, אנגולה
כף ורדה פראיה, כף ורדה
פורטוגל סינטרה, פורטוגל
בית אאושניט

בית אאושניט ברחוב דומנאסקה 70
בית אאושניט (ברומנית: Casa Auschnitt) הוא מבנה נודע ביופיו האדריכלי ברחוב דומנאסקה, בגאלאץ, ברומניה.
בית אאושניט הוקם בסביבות שנת 1900 על ידי אליה קלימיס (Elie Climis), בנו של סוחר יווני עשיר. כעבור 21 שנים מכר הבעלים את המבנה. הרוכש היה הטייקון היהודי המקומי, מקס אאושניט, ששמו דבק לשם המבנה למרות, שלא בנה אותו. הוא החזיק בו רק 7 שנים, עד שמכר אותו לסוחר היווני אלכסנדרוס קיוסאוגלו (Alexandros Kiosseoglou). בתקופה בה החזיק אאושניט בבעלות על הבית, הוא השכיר אותו לקונסוליה האיטלקית. הכתובת של הבית השתנתה ממספר 104–106 למספר 92 ובסוף למספר 70. הבית הוכרז כאתר היסטורי בתחום האדריכלות
לאחר מותו של קיוסאוגלו עברה הבעלות על הבית לאלמנתו, סופיה. ב-1951, על פי צו 111, הבית הולאם וב-1990, לאחר משפט ארוך ויקר, הושב ליורשי סופיה קיוסאוגלו. בתקופה הקומוניסטית, מ-1956, הבית אירח את הוועד האזורי של המפלגה הקומוניסטית, המוזאון להיסטוריה מודרנית וקונטמפורנית, הוועד המחוזי של איחוד הנוער הקומוניסטי והמוסד המחוזי לנוער.
לאחר השבתו לידיים פרטיות שימש הבית למועדון לילה וב-2004 פרצה שרפה בעליית הגג. השרפה גרמה לנזקים בגג ובתקרה ועבודות השחזור לא החזירו את המצב לקדמותו. לאחר השיפוצים מארח הבית מסעדה.
הערות שוליים

↑  Casa Auschnitt - una dintre cele mai frumoase clădiri din Galaţi (ברומנית)
בינצ'ו-טאן

בינצ'ו-טאן / פחם לבן
בינצ'ו-טאן בוער
בינצ'ו-טאן (ביפנית: 備長炭; בכתיב אותיות לטיניות: Binchō-tan הנקרא גם פחם לבן או Binchō-zumi), הוא סוג של פחם עץ המשמש באופן מסורתי במטבח היפני.
מאפיינים

השימוש בו מתוארך לתקופת אדו, כאשר, בתקופת גנרקו, אומן בשם Bichū-ya Chōzaemon (備中屋 長左衛門) החל לייצר אותו בטנאבה, וקאיאמה. חומר הגלם הטיפוסי המשמש לייצור בינצ'ו-טאן ביפן הוא אלון, במיוחד ה-ウバメガシ(Quercus phillyreoides), שהוא כעת העץ הרשמי של מחוז וקאיאמה. וקאיאמה ממשיכה להיות יצרנית גדולה של פחם עץ באיכות גבוהה, כאשר העיירה מינבה, בווקאיאמה, מייצרת יותר בינצ'ו-טאן מכל עיר אחרת ביפן. בינצ'ו-טאן המיוצר בווקאיאמה מכונה Kishū binchō-tan (紀州備長炭), קישו הוא השם הישן של וקאיאמה.
ייצור

פחם לבן מיוצר על ידי פירוליזה של עץ בכבשן ב-240 מעלות צלזיוס בערך, במשך 120 שעות ולאחר מכן מעלים את הטמפרטורה לסביבות 1000 מעלות צלזיוס. לאחר שהתפחם, החומר נלקח החוצה ומכוסה בתערובת לחה של אדמה, חול ואפר.
בינצ'ו-טאן הוא סוג של פחם עץ קשה אשר לוקח את הצורה הטבעית של העץ ששימש לייצורו. הוא גם קשה יותר מפחם עץ שחור, מצלצל בצליל מתכתי כאשר מכים בו. בשל המבנה הפיזי שלו, בינצ'ו-טאן מקבל מראה לבן יותר או אפילו מתכתי ומלבד שימושו לבישול, יש לו יתרונות נוספים כמו ספיגת ריחות.
אחר

לשם השוואה, אוגה-טאן (בריקט) הוא סוג של לבנת ביומאס (לבנות ביומאס הן תחליף דלק ביולוגי העשוי מפסולת ירוקה מתכלה עם פליטות נמוכות יותר של גזי חממה ופחמן דו-חמצני מאשר מקורות דלק מסורתיים) העשויה מנסורת פחם עץ דחוס לצורות שונות עם קצוות זוויתיים, לרוב עם חור במרכז. קיימת תפיסה שגויה נפוצה בקרב מסעדות ושפים שגורמת להם להתייחס לאוגה-טאן כבינצ'ו-טאן.
פעמוני הרוח וכלי הנגינה, הטנקין ("קסילופון פחמי עץ"), מיוצרים מבינצ'ו-טאן.
הערות שוליים

↑  
Chia, C. H.; Munroe, P.; Joseph, S. D. (2012). "Microstructural Characterization of White Charcoal". Journal of Analytical & Applied Pyrolysis. 18 (S2): 1562.
אוגה-טאן, שהוא סוג של לבנת נסורת פחמי עץ דחוסה שלעיתים קרובות משווק בטעות כבינצ'ו-טאן
בית הכנסת נר ישראל - זופניק

| --- | --- |

בית הכנסת, מבט מצפון מצדו השני של רחוב גבעת שאול
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת
 על שם:  ישראל זופניק
 כתובת:  גבעת שאול 7
 מיקום:  ירושלים
 מדינה:  ישראל ישראל
 בעלים:  כולל שומרי החומות
 מייסדים:  ישראל זופניק
 זרם:  יהדות חרדית
 רב בית הכנסת:  אברהם יצחק אולמן
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  כ"ג בניסן ה'תשכ"ו – ניסן ה'תשכ"ז
 תאריך פתיחה רשמי:  1967
 מידות
 קומות:  3
 קואורדינטות:  31°47′30″N 35°11′41″E﻿ / ﻿31.7915846°N 35.1946901°E﻿ / 31.7915846; 35.1946901
 בית הכנסת נר ישראל (למפת ירושלים מוגדלת) בית הכנסת נר ישראל(למפת ירושלים רגילה) בית הכנסת נר ישראל(למפת הרי ירושלים רגילה) בית הכנסת נר ישראל(למפת הרי ירושלים מוגדלת) בית הכנסת נר ישראל
בית הכנסת "נר ישראל" (מוכר יותר בכינוי בית הכנסת זופניק) הוא בית כנסת הכולל גם שטיבלאך ומקווה טהרה בשכונת גבעת שאול בירושלים, אחד מבתי הכנסת המרכזיים בשכונה. רב בית הכנסת הוא הרב אברהם יצחק אולמן, חבר הבד"ץ של העדה החרדית, המכהן כרב השכונה מטעמה.
היסטוריה

בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 הוקמה בפאתי שכונת גבעת שאול (באזור רחוב גבעת שאול של היום) "קריית שומרי החומות" שנועדה לחברי כולל שומרי החומות בירושלים. בשנותיה הראשונות, לא נבנה בה בית כנסת, ותושביה התפללו בבתי כנסת מרוחקים יותר בגבעת שאול או בבתים פרטיים. באותן שנים החלו מגעים עם נדבנים יהודים מחו"ל בנוגע למימון בניית בית כנסת מרכזי בשכונה, ובהם ישראל זופניק, חסיד סאטמר מארצות הברית והירצקע שפירא מאנטוורפן. ב-1966 שפירא תרם סכום ראשוני של 5000 דולר. בחג הפסח של אותה השנה התארח זופניק בקריית שומרי החומות, והחליט לתרום את יתרת הסכום הנדרש להקמת בית הכנסת.
מיד לאחר החג, בכ"ג בניסן התקיים טקס הנחת אבן פינה לבית הכנסת במגרש הצמוד לישיבת פרשבורג, בהשתתפות חברי בית הדין של העדה החרדית הרבנים פנחס אפשטיין, דוד יונגרייז וישראל יצחק רייזמן. חנוכת הבניין התקיימה שנה לאחר מכן, בחול המועד פסח ה'תשכ"ז, אז החלו להתפלל בבית הכנסת. בית הכנסת נקרא "נר ישראל" על שמו של זופניק. באותו הזמן, כלל בית הכנסת אולם תפילה אחד גדול. במקביל נמשכה הבנייה עד שנת 1969, אז הורחב בית הכנסת, ובקומתו התחתונה הוקם תלמוד תורה (פעל במקום חמש שנים) ומקווה טהרה. בשנותיו הראשונות של בית הכנסת פעל בו כולל אברכים של כולל שומרי החומות בראשות הרב יששכר דב גולדשטיין.
מספר שנים לאחר הקמתו נוספו קומות נוספות ל"שטיבלאך".
בית הכנסת היה המרכזי בשכונה עד לשנת 1993, אז הוקם בית כנסת גדול נוסף - "משכן באב"ד".
במשך עשרות שנים שימש בנימין הרשקוביץ כגבאי של בית הכנסת, עד לפטירתו בקיץ 2023.
רבנים

בשנת 1969 התמנה הרב יעקב יחזקיה סופר (נכדו של הרב יעקב יחזקיה גרינוולד מפאפא וחתנו של הרב ישראל משה דושינסקי) כרב בית הכנסת עד שנת ה'תשמ"ז (1986/1987), אז יצא לכהן כרב בטורונטו. במקומו החל לכהן הרב אברהם יצחק אולמן, חבר בית הדין של העדה החרדית ורב השכונה מטעמה. הרב משה מאיר פראג היה ממתפללי בית הכנסת והעביר בו שיעורים.
מקווה טהרת ישראל

בראשית ימי השכונה לא פעל בה מקווה טהרה. בהמשך הוקמו מקוואות קטנים שלא סיפקו את צורכי התושבים. ב-1967 הוקם מקווה "טהרת ישראל" בקומתו התחתונה של בית הכנסת, ובמשך שנים היה המקווה היחיד בשכונה. בשנת 1999 עבר המקווה שיפוץ נרחב בתרומתו של הרב רפאל הלפרין.
המקווה פעיל עד היום ומשמש לטבילת גברים, ובחצר בית הכנסת נמצא בור לטבילת כלים.
לקריאה נוספת

בנימין קלוגר, גבעת שאול ושכנותיה, ירושלים תשפ"א, עמ' 174 - 194.
הערות שוליים

↑  משה ויסברג, הגבאי המיתולוגי של 'זופניק' בגבעת שאול הלך לעולמו, באתר בחדרי חרדים, 2 באוגוסט 2023
בית הכנסת זופניק
באטריצ'ה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות

באטריצ'ה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות (באיטלקית: Beatrice di Borbone-Due Sicilie; נולדה ב-16 ביוני 1950), היא בתו של פרדיננדו, דוכס קסטרו, ואשתו לשעבר של שארל, נסיך נפוליאון.
ביוגרפיה

באטריצ'ה נולדה ב-16 ביוני 1950 בסן-רפאל, ואר, לפרדיננדו, דוכס קסטרו ושנטאל דה שברון-וילט, בתם של שארל אלבר, רוזן שברון-וילט ולואיז פרומנטין דה סן-שארל. ב-19 בדצמבר 1978 התחתנה באטריצ'ה עם הנסיך שארל בונפרטה, ונולדו להם שני ילדים, אולם בשנת 1989 התגרשו השניים.
בשנת 1997 מת חמיה לשעבר לואי, נסיך נפוליאון, ובצוואתו הוא כתב שבנה ז'אן-כריסטוף, נסיך נפוליאון יירש את תאריו, אולם בעלה לשעבר התנגד לכך. בשנת 2008 מת אביה, ואחיה קרלו, דוכס קסטרו ירש את תאריו.
משפחתה

ב-19 בדצמבר 1978 התחתנה באטריצ'ה עם שארל, נסיך נפוליאון, ונולדו להם שני ילדים:
קרולין, נסיכת נפוליאון (נולדה ב-24 באוקטובר 1980)
ז'אן-כריסטוף, נסיך נפוליאון (נולד ב-11 ביולי 1986).
בינתענת

| --- | --- |
בינתענת
 לידה:  המאה ה־13 לפנה״ס מצרים 
 פטירה:  המאה ה־13 לפנה״ס מצרים 
 מדינה:  מצרים העתיקה 
 מקום קבורה:  QV71 
 בן או בת זוג:  רעמסס השני 
 
בינתענת הייתה בתו הראשונה של המלך המצרי רעמסס השני, לאחר מכן הפכה לאשתו וקיבלה את התואר "אישה ראשית".
משפחתה

בינתענת נולדה כנראה בתקופת מלכותו של סבה סתי הראשון. אמה הייתה איסתנפרת, אחת משתי נשותיו הבולטות של רעמסס (השנייה הייתה נפרתרי). שמה הוא שמי ומשמעותו הוא "בתה של ענת", המתייחס לאלת המלחמה הכנענית. היו לה לפחות שלושה אחים: הנסיך רעמסס (אנ'), שהיה יורש העצר של אביו, חאמוואסט (אנ') ומרנפתח שמלך אחרי רעמסס השני. בנוסף הייתה לה אחות ששמה היה איסתנפרת, כשם אמה.
לבינתענת נולדה בת שהופיעה על גבי ציורי קיר בקברה בעמק המלכות.שם בתה לא ידוע. אבל לפי ג'ויס טילדסלי (אנ') אגיפטולוגית בריטית, ייתכן ושמה היה כשם אמה והיא נישאה לדודה מרנפתח. לפי טילדסלי, על גבי פסל של מרנפתח בלוקסור מופיעה כתובת: "האישה המלכותית הגדולה בינתענת". לא סביר שהוא נישא לאחותו כי באותו מועד שניהם היו מעל גיל שישים. אפשרות אחרת היא שבינתענת האם השתמשה בתואר זה לו הייתה זכאית בעקבות נישואיה לרעמסס השני.
חייה

בינתענת מופיעה בסצנה על הפילון בלוקסור, המתוארך לשנה השלישית למלכותו של רעמסס השני. על פי הכתובת היא מופיעה ראשונה בתהלוכת הנסיכות, ונאמר שם שהיא בתו של רעמסס השני. לאחריה בתהלוכה מופיעה מריתאמן (Meritamen) בתה של נפרתרי. בינתענת מופיעה פעמיים כנסיכה באבו סימבל, ביחד עם נבת-תא-וי (אנ'), (אולי בת נוספת של נפרתרי), היא מופיעה בחזית הגדולה של המקדש. באחד העמודים בתוך המקדש היא נראית מעלה מנחת פרחים לאלת הנילוס ענקת.
בינתענת הפכה לאישה ראשית של רעמסס השני במהלך השנה ה-25 למלכותו. בתקופת מלכותה היא נשאה תארים רבים: "הראשית הגדולה", "גבירת שתי הארצות", "אשתו של המלך הגדול", "גבירת מצרים העליונה ומצרים התחתונה", "בת המלך" ולבסוף גם נשאה את התואר "אחות המלך".
כאשתו הגדולה של המלך, היא הופיעה על מספר פסלים של המלך רעמסס השני. היא מתוארת על גבי פסל מסיני (BM 697), על גבי שני פסלים ענקיים עשויים מאבן חול שנמצאו בטאניס, אבל נראה שמקורם הוא בפר-רעמסס, הבירה החדשה שבנה רעמסס. על גבי פסל מהשער הדרומי של מתחם האל פתח בממפיס. היא מופיעה ביחד עם אחותה מריתאמן על גבי פסל מתקופת הממלכה התיכונה שנלקח מהרקליאופוליס מגנה ושמן הוסף על גביו. עם אחות אביה הנוטמירה (Henutmire) שתיהן בתפקיד נשות המלך הגדולות, היא מופיעה על גבי פסל מהרמופוליס (אנ'). בינתענת הופיעה על גבי פסלו של אביה לפחות שלוש פעמים בכרנך ולוקסור. בנוסף היא הופיעה על גבי פסלים מוואדי א-סבואה (אנ') בנוביה.
שתי אסטלות משפחתיות מראות את בינתענת ביחד עם משפחתה הקרובה. אסטלת הסלע מאסואן מראות את רעמסס השני ביחד עם איסתנפרת וחאמוואסט לפני האל ח'נום. כאשר בשורה התחתונה היא מופיעה ביחד עם אחיה מרנפתח והנסיך רעמסס. באסטלה אחרת במערב ג'בל א-סילסילה (אנ') מצוק במעלה הנילוס מתארת את בינתענת עומדת מאחורי אמה איסתנפרת ואביה, בעת שהמלך מגיש מנחה לאלים מאע'ת, פתח והאל נפרטם (אנ'). הנסיך חאמוואסט עומד לפני המלך בעת שאחיה רעמסס ומרנפתח מוצגים מתחת בחלק התחתון של האסטלה.
מוות וקבורה

למרות היותה בתו הבכורה של רעמסס השני, היא הייתה אחד מילדיו הבודדים שהאריכו חיים, לאחר תקופת מלוכתו הארוכה מאוד של אביה. היא תוארה על גבי פסל שלקח מרנפתח ממקום אחר. היא מתה בתקופת מלוכתו של אחיה, ונקברה בקבר QV71 (אנ') בעמק המלכות.
הקבר תואר על ידי קארל ריכרד לפסיוס, אגיפטולוג פרוסי. השם בינתענת מופיע בקבר בתעתיק קצת שונה. בינתענת מופיעה לפני האל אוסיריס והאלה נפתיס. שני האלים אומרים: אני מעניק לך מקום של מנוחה בארץ הצדיקים". המלכה בינתענת מתוארת ביחד עם בתה, שמה של הבת לא מצוין. הסרקופג של בינתענת נשדד במועד מאוחר יותר.
הערות שוליים

↑  If the Egyptians Drowned in the Red Sea where are Pharaoh's Chariots מאת Benjamin Edidin Scolnic, הוצאת University Press of America, ‏2005, עמ' 82
אסטלה מאסואן: למעלה רעמסס השני, איסתנפרת וחאמוואסט לפני האל ח'נום. למטה: משמאל לימין: מרנפתח, בינתענת והנסיך רעמסס.
המלכה בינתענת  משמאל לפני האל, מימין בתה לפני האלה נפתיס בציור מתוך הקבר.
בירכת חנון

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  חווה חקלאית, כפר, יישוב, כפר פלסטיני עקור, יישוב לשעבר 
 מיקום:  נתניה
 מדינה:  ישראל ישראל
 מידות
 גובה מעל פני הים:  25 מ' 
 קואורדינטות:  32°17′33″N 34°51′42″E﻿ / ﻿32.2925°N 34.86154167°E﻿ / 32.2925; 34.86154167
  (למפת נתניה מוגדלת) בירכת חנון(למפת נתניה רגילה) בירכת חנון(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בירכת חנון(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בירכת חנון
 
אמת המים המוליכה מים לחווה ברקע נראה אצטדיון נתניה
בירכת חנון
אזור ברכת חנון במפה משנת 1944
בירכת חנון או ביארת חנון הוא מבנה מגורים וחווה חקלאית עתיקה של משפחת חנון בנתניה.
שרידי החווה

במקום מבנים שנבנו החל מסוף המאה ה-19 ועד סוף תקופת המנדט הבריטי, המקום היה שייך למשפחת חנון מטולכרם עד 1948. במקום בית המגורים של המשפחה ובית האחוזה שהתפתח ממנו וכן שרידי הפרדסים, באר מים, אמה ארוכה המובילה את המים ובריכת אגירה למים. בסמוך לבירכת חנון הוקם אצטדיון נתניה תוך שמירה על עתיקות המקום.
בירכת חנון

מדרום לאתר שכנה בעבר ביצה שניזונה מנחל אילנות. מי הנחל נחסמו ממערב על ידי רכס הכורכר ומדרום בדיונת חול גדולה. בתקופת המנדט הבריטי ניטעו בלב הבריכה עצי אקליפטוס רבים כחלק מהניסיונות ליבש אותה. חורשה זו קיימת עד היום דרומית לחניה של מכללת אורט הרמלין. עד שנות ה-70 של המאה ה-20 הצטמצם מאוד שטח הבריכה ובשנות ה-80 הוזרמו המים לבריכה מלאכותית. בעקבות פיתוח האזור בשנות ה-90 כחלק מפארק התעשייה של פולג נעלמה הבריכה לחלוטין. חלק מן האזור עדיין מוגדר אתר טבע לשימור.[דרוש מקור]
במרץ 2015 החליטה ועדת שמות רחובות ואתרים של עיריית נתניה על עברות שמו הרשמי של המקום ל"בארות חונן". ההחלטה אושרה במועצת העיר.
הערות שוליים

↑  אזור הבריכה בגליון 13-18 של מפה מנדטורית 1:20,000 1944, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
בעקבות שרלמאן

| --- | --- |

עטיפת הספר במהדורתו העברית
 מידע כללי
 מאת:  סטיב ברי
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן היסטורי, ספר מתח
 נושא:  טרור 
 מקום התרחשות:  דנמרק 
 הוצאה
 הוצאה:  ספרי בלנטיין 
 הוצאה בשפת המקור:  Ballantine Books
 תאריך הוצאה:  2008
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת מטר
 תרגום:  אורי בלסם
 סדרה
 ספר קודם:  בגידה בוונציה
 הספר הבא:  נקמת דם בפריז
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 978-0-345-48579-3
 הספרייה הלאומית:  003578238
 
בעקבות שרלמאן (באנגלית: The Charlemagne Pursuit; המרדף של שרלמאן) הוא מותחן על רקע היסטורי, ספרו השביעי של הסופר האמריקאי סטיב ברי, והרביעי מספריו העוסק בעלילותיו של סוחר ספרים וסוכן לשעבר של משרד המשפטים של ארצות הברית בשם קוטון מאלון.
הספר ראה אור בדצמבר 2008 בהוצאת "ספרי בלנטיין", ובתרגום לעברית של אורי בלסם, בשנת 2011 בהוצאת מטר.
דמויות עיקריות

קוטון מאלון – סוכן של משרד המשפטים האמריקאי שפרש מהשירות והיה לבעליה של חנות ספרים בקופנהגן
פורסט מאלון – אביו של קוטון, נהרג בעת שפיקד על הצוללת החשאית NR-1A (תאומה בדויה של הצוללת NR-1 (אנ'))
רוברט דניאלס – נשיא ארצות הברית
סטפני נל – מנהלת המחלקה במשרד המשפטים האמריקאי, המפקדת הישירה של קוטון מאלון
אדווין דייוויס – סגן היועץ לביטחון לאומי, חברה לשעבר של מיליסנט סן שנרצחה בהוראת לנגפורד ראמזי
דיאן מקוי – עוזרת היועץ לביטחון לאומי
לנגפורד ראמזי – אדמירל ארבעה כוכבים, מפקד אגף המודיעין של צי ארצות הברית
קפטן הובי – עוזרו האישי של אדמירל ראמזי
סטרלינג וילקרסון – מנהל המשרד של מודיעין הצי האמריקאי בברלין
צ'רלי סמית ג'וניור – מתנקש מקצועי בשירות פרטי של לנגפורד ראמזי
הרמן אוברהאוזר – חוקר גרמני בעל עבר נאצי, מפקדו הבדוי של שירות האננרבה שפרש ממנו לאחר שהגיע למסקנות בדבר מקור הגזע הארי שלא התקבלו על דעת היטלר
דיץ אוברהאוזר – בנו של הרמן אוברהאוזר, נסע בעקבות אביו לאנטארקטיקה על סיפון ה-NR-1A ואבד עם שאר אנשי צוותה
איזבל אוברהאוזר – אשתו של דיץ והאפוטרופוסית עבור בנותיה על נכסי המשפחה. משסה את בנותיה זו בזו
דורותיאה לינדאואר וקריסטל פולק – בנותיהם של איזבל ודיץ אוברהאוזר, יריבות מרות זו של זו. בעלה של דורותיאה הוא ורנר לינדאואר, בנם היחיד נהרג בתאונת דרכים
ויליאם גרוס – מפקד בסיס פורט לי (אנ') בווירג'יניה בו הוטמנו ממצאי מבצעי קפיצה לגובה וטחנת רוח (אנ') וממצאים נוספים הקשורים במשימתה של ה-NR-1A
אולריך הן – העוזר הראשי ואיש המודיעין של בית אוברהאוזר, סוכן השטאזי לשעבר
קיין אטוס – סנטור ממישיגן, שוקל להתמודד לנשיאות ארצות הברית
עלילת הספר

לאחר שפרש מעבודתו כסוכן חשאי של משרד המשפטים של ארצות הברית, התגרש ועבר להתגורר בקופנהגן, מנסה קוטון מאלון גיבורו הספרותי של סטיב ברי, להתחקות אחר קורותיו של אביו, פורסט מאלון, מפקדה של הצוללת החשאית NR-1A שאבדה בים הצפוני בשנת 1971. מידע חסוי שמספקת לו מפקדתו לשעבר סטפני נל, מלמד אותו שאביו וצוותו אבדו באנטארקטיקה ושלא נעשו ניסיונות לחלצם בזמן אמת.
מאמציו להגיע לחקר האמת משתלבים עם מאמציה של איזבל אוברהאוזר לחקור את סיבת היעלמותו של בעלה דיץ שהיה אף הוא על הצוללת האמריקאית, בעקבות אביו הרמן שעשה מסע דומה בשירות המשטר הנאצי, היא מנסה בתחילה להשתלט על המידע שברשותו ובהמשך להביא אותו לשתף עמה פעולה, כשבמקביל היא מנסה לפתור סכסוך לא פתור בין שתי בנותיה שאותן שיסתה זו בזו במשך השנים כדי להביאן להישגים גבוהים. בתה דורותיאה שאבדה את בנה בתאונת דרכים מנהלת במקביל זוגיות כושלת עם ורנר לינדאואר, שגם אותו מנסה איזבל לתמרן לטובת ענייניה. את הפן הביצועי של מאמצי בית אוברהאוזר מוביל בפיקודה הצמוד, אולריך הן, סוכן שטאזי בעברו.
מאמצי כולם מתנגשים עם תוכניותיו העתידיות של אדמירל שאפתן, מפקד מודיעין הצי, בשם לנגפורד ראמזי. הוא מעסיק רוצח שכיר מזה שנים שמסלק עבורו בדרכים "טבעיות", יריבים ומתחרים פוטנציאליים. ראמזי היה שותף בראשית דרכו בחיל הים להפקרת צוות ה-NR-1A ולטיוח הפרשה והממצאים לאחר מכן וחשיפת הפרשה מסכנת את עתידו ברגע קריטי לקראת מעבר עתידי שלו למטה המבצעים המשולבים ואולי גם לקריירה פוליטית כסגן נשיא ארצות הברית. הוא מנסה להפעיל את רשת סוכני מודיעין חיל הים באירופה ואת הרוצח השכיר הפרטי שלו כדי לפתור את בעיותיו.
בינתיים נחשפים להתרחשויות אישים מסגל הבית הלבן ובשיתוף עם הנשיא דניאלס, שלעיתים מתמרן אותם בלי ידיעתם, מגלגלים מהלך משלהם.
במהלך הספר נחשפת ספרות כתובה בשפת סתרים (למעשה, שפתו של כתב יד וויניץ') של ציוויליזציה קדומה ומפותחת, עמה ניהל קרל הגדול הנקרא בספר "שרלמאן" קשרים באמצעות מזכירו המלומד איינהרד. משכנם של בני תרבות זו היה באנטארקטיקה לפני שזו כוסתה בקרח המכסה אותה כיום, והיא התקיימה ביבשת גם לאחר שהחלה להתכסות בלבן עד לשלב שבו הסידורים הטכניים שמצאו אנשי תרבות זו להישרדות בתנאי האקלים שהלכו והורעו, לא עמדו יותר בטמפרטורה ההולכת וצונחת. אז נפוצו לכל עבר ואוסף הידע הכולל שלהם לא נותר במקום אחד.
בית (סרט, 1994)

| --- | --- |
 בימוי:  דוד אופק
 הופק בידי:  גלית סקוטלסקי
 תסריט:  דוד אופק
 עריכה:  יוסי מדמוני
 שחקנים ראשיים:  ויקטוריה חורין (אופק), שושה גורן, אריה אליאס, דוד אופק, רותי גדיש
 צילום:  גלעד טוקטלי
 מדינה:  ישראל 
 הקרנת בכורה:  1994 
 משך הקרנה:  18 דקות
 סוגה:  סרט תיעודי 
 פרסים:  ראה פסקה
 דף הסרט ב־IMDb
 
בית הוא סרט ישראלי עלילתי-תיעודי קצר שיצא ב-1994.
בית הוא סרט הגמר של הבמאי והתסריטאי דוד אופק בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ירושלים. סרט זוכה פרסים, אשר נבחר כאחד מעשרת סרטי בית הספר הטובים ביותר בכל הזמנים.
הסרט מתאר אירועים מתקופת מלחמת המפרץ (שהתרחשה כשלוש שנים לפני הפקת הסרט) בבית הוריו של אופק ברמת גן כאשר סבתו באה לשהות איתם בתקופת המלחמה. בין האזעקות והשהיה בחדר האטום בני המשפחה צופים בתמונות המלחמה מעיראק, ומנסים לזהות את בית המשפחה הישן בבגדאד מצילומי האוויר של ההפצצות, ותוך כדי כך מעלים זכרונות על הבית ועל עזיבתו עם העלייה ארצה.
הסרט דן בנושאים של הזהות של הישראלים שעלו מארצות ערב ומשפחותיהם, ויחסם לארץ מוצאם, כמו גם של זיכרון ושחזורו. בסרט הדמויות של הוריו וחברתו של אופק משוחקות על ידי שחקנים (שושה גורן, ששיתוף הפעולה שלה עם אופק המשיך אחר כך בסדרה "בת ים ניו יורק", משחקת את אימו, ואריה אליאס את אביו), אבל הוא וסבתו מופיעים בתפקידי עצמם, והסרט צולם בבית הוריו. ערבוב זה של סרט עלילתי ודוקומנטרי ושל שחקנים מקצועיים ואנשים שמשחקים את עצמם מוסיף גם הוא נדבך לעיסוק של הסרט בנושא הזיכרון והתיעוד.
פרסים

פרס ראשון - פסטיבל אדינבורו, 94';
פרס הסרט התיעודי המצטיין - פסטיבל אוברהאוזן, גרמניה, 95';
פרס חבר השופטים - פסטיבל סן-פרנסיסקו, 95';
פרס ראשון - פסטיבל ישראפסט לוס אנג'לס-ניו-יורק, 94';
פרס ראשון - תחרות וולגין, פסטיבל הקולנוע ירושלים, 94';
פרס ראשון - פסטיבל ת"א הבינלאומי לסרטי סטודנטים, 94';
פרס שני - פסטיבל פילדלפיה, 95';
צל"ש - תחרות הסרט הקצר, 94';
צל"ש - פסטיבל מונטקטיני, איטליה, 95'
הסרט נבחר כאחד מעשרת הסרטים הטובים ביותר בכל הזמנים של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, במסגרת חגיגות יום ההולדת ה-15 לבית הספר, והוא מופיע במהדורת ה-DVD המיוחדת בהוצאת גלובוס-יונייטד ובית הספר סם שפיגל: "10 הסרטים הנבחרים".
הערות שוליים

↑  מרב יודילוביץ', הנסיך מבגדד, באתר ynet, 1 בדצמבר 2006
↑  שמוליק דובדבני, לא אגדה, רעי, באתר ynet, 20 ביולי 2008
ברטהולד החמישי, דוכס צרינגן

הקבר המיוחס לברטולד החמישי בקתדרלת פרייבורג
ברטהולד החמישי, דוכס צרינגן (בגרמנית: Berthold V. von Zähringen; ‏ 1160 - 18 בפברואר 1218) היה דוכס ששלט בדוכסות צרינגן מ-1186 ועד מותו.
ביוגרפיה

ברטהולד החמישי נולד בשנת 1160 לברטהולד הרביעי, דוכס צרינגן ולהלוויג מפרוהבורג. בשנת 1186 מת אביו ברטהולד הרביעי, וברטהולד החמישי עלה לשלטון במקומו. בראשית כהונתו הוא הרחיב את שטחיה של הדוכסות אשר השתרעה בשפלה השווייצרית המערבית לכיוון דרום, ויישב את האלפים הברנינים ואת אזור העיר לוצרן. הוא הרחיב את העיר תון וייסד את ברן ב-1191. עם זאת נסיונותיו להרחיב את שטחי הדוכסות דרומה לעבר ואלה נכשלו בשנת 1221.
ב-1198 הוא נבחר ליורש העצר של היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אך ויתר על התפקיד, ובתמורה זכה לשטחים נוספים בצפון שווייץ ובדרומה של גרמניה של ימינו.
ב-1200 החל בהרחבת הכנסייה בפרייבורג שהייתה לאחר מכן לקתדרלת פרייבורג ובה, לפי המסורת, נקבר לאחר מותו ב-1218. ברטהולד החמישי היה האחרון בשושלת דוכסי צרינגן.