גטו צ'אשניקי
חיסול הגטו

בנובמבר 1941 הגרמנים החלו לחלק שתי חפיסות טבק כבונוסים עבור כל יהודי שמת — בין אם מבוגר או ילד. מתנות הוענקו גם על הסגרת יהודים שהסתתרו. המתנדבים היו רבים כל כך עד כי הגרמנים היו צריכים להגדיל את הפרסים, אבל זה לא הרגיע את נחישות המקומיים.
בספטמבר 1941 בוצעה אקציה ביהודי לוקומל (אנ') הסמוכה בה נהרגו 300 יהודים. כאשר אל יהודי צ'אשניקי החלו להגיע שמועות על אותה אקציה, ועל הירי המתרחש בגטו לפל וההרס המוחלט של גטו סיינו, אנשים לא רצו להאמין בזה. אומנם האבטחה חוזקה וזקן בית הכנסת היה יוצא בסתר לחקור אצל הכפר זאלסייה הסמוך, שבמחוז לפל, שם התושבים המקומיים אישרו את השמועות כנכונות. כאשר חזר, סיפר הכל, אך דבר לא השתנה — הליכה ליער עם כל המשפחה, עם ילדים וקשישים, לא הייתה אפשרית בשל החורף הקשה והעובדה שהמקומיים חששו להסתיר יהודים, או אפילו ששו להסגירם לגרמנים על מנת לקבל מהם פרסים. לכן, אף אחד מהמבוגרים לא ניסה לברוח במחיר חייהם של ילדים וקשישים.
הגרמנים התייחסו מאוד ברצינות לאפשרויות של ההתנגדות היהודית, ולכן הראשונים שהם הרגו בגטו, או אפילו עוד לפני הקמתו, היו כל הגברים היהודים שבגילאי 15 עד 50 שנה — למרות חוסר ההיגיון הכלכלי, שכן הם היו כשירים לעבודה. מסיבה זו, בתחילת פברואר 1942, הגרמנים הורו לכל הגברים היהודים לבוא יחד לצורך עבודה זמנית. כ-200 גברים הובלו אל הכפר זארצ'נאיה סלובודה. בעודם על הגשר מעל הנהר אוליאנקה, שוטרי משטרת הסדר, בפיקוח הנאצים, החלו לירות לעברם. כמה יהודים פצועים שביקשו לסיים את העינוי, השליכו עצמם מהגשר אל הקרח. השוטרים, על פי עדויות האנשים, צפו בחיוך באנשים הגוססים.
כמה ימים אחרי כן, ביום שבת ה-14 (לפי מקורות אחרים, 11 או 13) בפברואר 1942, הגרמנים שלחו קבוצה גדולה של בני נוער יהודים בשעות הבוקר המוקדמות לנקות שלג מהכבישים ליד הכפר קופטביצ'י, ובכך סילקו למעשה את היהודים הפעילים ביותר מהעיר. כל היהודים הנותרים קיבלו פקודה להתכנס בשעה 16.00 בבית התרבות המחוזי שבמרכז העיר, לשעבר כנסייה, וקודם לכן — בית תפילה (אחרי המלחמה הבניין הזה נהרס ונבנה במקומו בית ספר תיכון). את המבצע ניהלה יחידת עונשין גרמנית בת 25 חיילים גרמנים, שהגיעה על מזחלת בבוקר מהעיירה ביישינקוביץ. אליהם צורפו שוטרים שנאספו מכל רחבי המחוז. רבים הבינו מה מחכה להם, ולא באו בשעה היעודה. לכן, שוטרים רכובים על סוסים הסתובבו ברחובות בהם התגוררו יהודים, סילקו אנשים מבתיהם וגררו אותם אל בית התרבות. אלה שניסו להימלט נורו למוות. בשל חשש לסיוע לאוכלוסייה היהודית, נאסר על כל התושבים הלא-יהודים לצאת מהעיר.
בשעה 10 בבוקר ב-15 (או ב-12) בפברואר 1942 הגיע המשלוח הראשון של יהודים, שכלל רק קשישים, נשים וילדים. הם נלקחו לגשר סלובודה שמעל הנהר אוליאנקה כארבעה קילומטרים מצ'אשניקי, בכפר זארצ'נאיה סלבדה (בלא'), ליד הכפר טרילסינה (בלא'). מלפנים צעדה קשישה עם שיער לבן - יהודייה מכובדת בעיר, רופאת הילדים ליברמן. היהודים ניסו לקום לתפילה לבית הכנסת, אך הגרמנים לא אפשרו זאת.
היהודים שהובאו לבורות המוות חיכו זמן רב למותם. הירי החל לאחר שעתיים. הורו להם להוריד את הבגדים, לשבת על השלג, כשהטמפרטורה הייתה כמינוס 20° ואז הורו להם לשכב בבור שורות-שורות בעוד הרוצחים פתחו באש, גם נגד אלה שלא ירדו לבור וסירבו לעשות זאת — אל תוך הבור נפלו הרוגים ופצועים. ילדים קטנים הושלכו חיים לתוך הבור. באותו היום חוסלו יהודים רבים.
האקציה הסתיימה כשהחל להחשיך. כמה אנשים, בעיקר צעירים, חזקים וזריזים, הצליחו להימלט. הבור כוסה באמצעות רכב גרמני משוריין שנסע על הקרקע. בסך הכל נורו כ-2,000 יהודים (הערכות שונות מדברות על 1,200, או 1,800).
כמה יהודים ניסו להסתתר, אך כמעט כולם התגלו ונהרגו. אלה שהצליחו לברוח היו בעיקר אותם יהודים אשר בבוקר ה-14 בפברואר נשלחו לבצע את ניקוי הכביש והם כבר ידעו מה קורה ונמלטו.
חפצי היהודים שנרצחו הובאו לחנות מיוחדת שנפתחה בעיר ובה מכרו הנאצים את התכולה. לפיכך, למרות האיסור החמור (שהרי הרכוש היהודי שהוחרם על ידי הנאצים היה שייך באופן בלעדי לרייך השלישי), כמה תושבים מקומיים בזזו בסתר את בתי היהודים ואפילו הסגירו לידי השוטרים יהודים שהסתתרו שם.