stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סנוסרת השלישי

סנוסרת השלישי (ססוסתריס השלישי) היה מלך מצרים בין השנים 1862–1843 לפנה"ס.
סנוסרת  היה בנו של מלך מצרים סנוסרת השני ואשתו חנומתנפרדג'טוורט. כיהן כמלך החמישי בשושלת ה-12 של ממלכת מצרים התיכונה. 

ערך לפחות ארבעה מסעות צבאיים לתוך נוביה, בשנה ה-8, ה-10, ה-16 וה-19 למלכותו. במסעות הצבאיים סיפח את האזורים שכבש בנוביה למצרים, ובכך הרחיק את גבול הממלכה דרומה. 
על מנת לשלוט בנוביה הקים מצודות בשטחה כמו בוהן, סמנה ותושקה. בסמנה הציב מצבות המתארות את ניצחונותיו באזור, וגם קורא לבנו שישלוט אחריו, להמשיך להחזיק בנוביה שאותה כבש.
 
מסעו האחרון לנוביה, בשנה ה-19 למלכותו, לא היה מוצלח מכיוון שהצבא המצרי נלכד בשטח עוין, בעקבות ירידה של מפלס מי הנילוס, ולכן נסוג.
 
מתקופתו התגלתה אסטלת חו-סבך. חו-סבך היה איש צבא ששירת בתקופתם של סנוסרת השלישי ובנו אמנמחת השלישי. הוא מתאר קרב נגד האמו במקום שנקרא שכם, שם עליה מצור וכבש אותה. בעקבות נפילת שכם "נופלת כל ארץ רצנו העלובה". ישנם חוקרים שסבורים שמדובר בעיר שכם שבשומרון, ואם כך הדבר, זהו התיאור היחידי הוודאי מהממלכה התיכונה של כיבוש עיר בארץ ישראל על ידי הצבא המצרי.
פרט למסעות צבאיים נקט במדיניות פנים שחיזקה את שלטונו. הוא חילק את מצרים לשלושה אזורים מנהליים: צפון, דרום, אלפנטין ונוביה התחתונה. חלוקה זו הקטינה את כוחם של השליטים המקומיים, בכך שכל אזור היה כפוף לשליט מטעם המלך.
 
בשנה ה-8 למלכותו תיקן תעלת מים מדרום לאסוואן, סמוך לאי סהל, שנחפרה במקור בממלכה הקדומה. הקים מקדש בעיר אבידוס ומקדש בעיר מדאמוד. את הפירמידה שלו הקים בדחשור, ובסמוך לה נקברו גם נשותיו, שהידועות בהן נקראו מרת, וסית-חתחור שהייתה כנראה גם אחותו.
 
בשנה ה-20 למלכותו מינה את בנו אמנמחת השלישי כמלך שותף לשלטונו. יש חוקרים הסבורים ששני המלכים, האב והבן שלטו יחד במשך כעשרים שנה.
הערות שוליים

↑  Baines, J. 1987, 'The Stela of Khusobek: Private and Royal Military Narrative and Values', Form und Mass, ed. J. Osing and G. Dreyer: 43-61, Wiesbaden
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: סנוסרת השני | פרעוני מצרים | הבא: אמנמחת השלישי |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007440321805171  GND: 118764780  LCCN: n91120610  RERO: 02-A011838192  SELIBR: 271412  SUDOC: 083207708  VIAF: 141474370   WorldCat (עם VIAF): 141474370
חוג 77

חוג 77 היה כינויה של קבוצה פוליטית שהורכבה ברובה מחברי סגל אקדמי בכיר של האוניברסיטה העברית בירושלים אשר הצטרפו למפלגת העבודה הישראלית.
הקבוצה התאגדה בעקבות המפלה שספגה מפלגת העבודה בבחירות לכנסת התשיעית שנערכו ב-1977, שסיימה את שנות ההגמוניה של המפלגה ביישוב ובמוסדות מדינת ישראל. חברי החוג שאפו להשפיע על מפלגת העבודה להציג עמדות יוניות וסוציאליסטיות יותר. בין השאר הודיעו חברי החוג כי יש להם התנגדות עקרונית להתנחלויות בשטחים שמעבר לקו הירוק המיושבים בצפיפות על־ידי ערבים, והביעו תמיכה בהחזרת עקורי איקרית ובירעם לכפריהם. החוג התכנס לראשונה בבית ברל, ביוני 1977, באוקטובר 1977 יצר החוג שיתוף פעולה עם קבוצה גדולה יותר בשם "החוג להתחדשות תנועת העבודה".
בין הפעילים שייסדו את חוג 77 היו ירמיהו יובל, פרופסור חבר וראש המכון לפילוסופיה באוניברסיטה העברית, זאב שטרנהל, פרופסור חבר וראש החוג למדעי המדינה באוניברסיטה, ד"ר דן הורוביץ וד"ר משה ליסק חברי סגל במחלקה לסוציולוגיה ובמחלקה למדעי המדינה ופרופסור עמנואל סיון, פרופסור במחלקה להיסטוריה, גבי כהן, אמנון סלע וא.ב. יהושע. חלק מחברי הקבוצה נבחרו למוסדות מפלגת העבודה כחברי מרכז וכחברים בוועדה המרכזית של המפלגה. בסך הכל 13 מחברי החוג התקבלו כחברי מרכז המפלגה.
באוקטובר 1977, בעקבות הצטרפותה של ד"ש לממשלה פרסם החוג תגובה בה נטען כי ד"ש הונתה את ציבור בוחריה.
חברי החוג השתלבו בפעילות סניף מפלגת העבודה בירושלים, וקיוו דרכו להשתלב בהנהגה הארצית. במאי 1981, חבר החוג זאב שטרנהל הוצב שלישי ברשמית המחוז לקראת הבחירות לכנסת העשירית, אך שולב לבסוף רק במקום ה-65, הלא ריאלי, ברשימה הארצית והודיע על הסרת מועמדותו. אחר כך גם הפסיד בבחירות ללשכה הארצית של המפלגה, כאחד מנציגי סניף ירושלים.
לקראת הבחירות לכנסת העשירית ב-1981 ניסחו חברי החוג ארבעה מסמכי עקרונות רעיוניים בתחומים פוליטיים מרכזיים:
מסמך בנושא הסכסוך הישראלי-ערבי, בו הציעו נסיגה מלאה של ישראל לגבולות שלפני מלחמת ששת הימים וחלוקת ירושלים שתתבסס על שלטון מקומי על פי רבעים.
מסמך בנושא מדיניות כלכלית-חברתית בו הציעו לאמץ מדיניות סוציאליסטית
מסמך בנושא רפורמות בהסתדרות הכללית
מסמך בנושא רפורמות ארגוניות במפלגת העבודה
לקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה ב-1984 הודיעו חברי החוג כי לא יעמידו נציג לבחירות ברשימת מחוז ירושלים. בתקופה זו עסקו במקביל בפעילות חברתית-פוליטית עם נציגי השכונות בירושלים.
ב-1983 לאחר שפעילות חברי החוג במפלגת־העבודה לא הניבה פירות והם לא השיגו עמדות השפעה, החלו דיונים על השתלבות במפלגה שמאל-ציונית-יונית יחד עם רצ ומפ"ם. בדצמבר 1984 השתתפו חברי החוג בכנס היסוד של מס"ד, שאמור היה לשמש בשלב הראשון במה רעיונית מרכזית משותפות לתנועות השמאל, בעקבות השותפות בין מפלגת העבודה והליכוד במסגרת ממשלת האחדות־הלאומית, מתוך מחשבה שהמהלך יוביל להקמת מפלגה משותפת. האיחוד פוליטי המצופה לא יצא לפועל, החוג התפרק אחר כך עקב חילוקי דעות על המשך הדרך וזאב שטרנהל הצטרף למפ"ם, שהחלה לפעול שוב כמפלגה עצמאית לאחר שפרשה מפלגת העבודה. האיחוד הפוליטי המדובר יצא לפועל רק ב-1992 עם הקמת מפלגת מרצ.
ראו גם

חוג עין ורד
לקריאה נוספת

אלק ד' אפשטיין, מ"ברית שלום" ל"חוג 77" : קבוצות פוליטיות שהונהגו בידי אנשי האוניברסיטה העברית במבט השוואתי, בתוך: ’ברית שלום’ והציונות הדו-לאומית; ’השאלה הערבית’ כשאלה יהודית, (עורך: עדי גורדון), ירושלים: הוצאת כרמל, תשס"ט-2009, עמ' 224-197.
הערות שוליים

↑  אריה דיין, עסקנים נגד פרופסורים, כל העיר, 25 ביולי 1980
↑  חוג 77 בעבודה מביע התנגדות להתנחלויות בשטחים, על המשמר, 27 ביולי 1977
↑  "חוג 77״ קורא ל״עבודה" קודם לבדוק את עצמה ואח״ב לבחור מוסדותיה, על המשמר, 29 ביוני 1977
↑  הוקם חוג להתחדשות תנועת העבודה, דבר, 19 באוקטובר 1977
מ. שמריהו, מרצים הקימו חוג התחדשות תנועת העבודה, מעריב, 18 באוקטובר 1977
↑  עקיבא אלדר, שטרנהל: א"י השלמה היא הפוסט ציונות האמיתית, באתר הארץ, 29 בספטמבר 2008
↑  מודעה לכנס של החוג, מעריב, 1 בפברואר 1978
1 2  ניבה לניר, חוזרים בתשובה, דבר, 18 במאי 1979
↑  חוג 77 מגנה כניסת ד"ש לממשלה, דבר, 27 באוקטובר 1977
↑  שלום ירושלמי, המימסד הוכה במפלגת העבודה, כל העיר, 14 באוגוסט 1981
↑  ארייה דיין, שטרנהל: אני לא קישוט, כל העיר, 8 במאי 1981
↑  שלום ירושלמי, בעבודה החליטו: שטרנהל בחוץ, כל העיר, 6 בנובמבר 1981
↑  שילה הטיס רולף (עורכת), לקסיקון פוליטי של מדינת ישראל, הוצאת כתר
↑  הדר חורש, היונים לא יתמודדו, כל העיר, 13 באפריל 1984
↑  נעמה כהן, ימין פונה שמאלה, כל העיר, 6 באפריל 1984
שחר אילן, השמאל מחלחל - עיר-גנים - קריית-מגחם קבוצת פעילים מתארגנת, כל העיר, 5 באוקטובר 1984
↑  אריה דיין, מדריך לפירוק המערך - חוג 77: "לא בעיניים משיחיות", כותרת ראשית, 9 ביוני 1983
↑  חנן קריסטל, כל כוחות השמאל, התאחדו, חדשות, 27 בדצמבר 1984
↑  הדר חורש, בריחת האינטלקטואלים, כל העיר, 31 במאי 1985
אליאב ליבליך

| --- | --- |

 לידה:  8 בספטמבר 1979 (בן 45) 
 ענף מדעי:  משפטים
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים אוניברסיטת קולומביה, ניו יורק
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב
 
אליאב ליבליך הוא משפטן, פרופסור חבר בפקולטה למשפטים ע"ש בוכמן באוניברסיטת תל אביב, חוקר בתחום המשפט הבין-לאומי הפומבי וזכויות אדם.
ביוגרפיה

ליבליך נולד וגדל בירושלים. אימו היא הפסיכולוגית והסופרת פרופסור עמיה ליבליך, ואביו היה הפרופסור לפסיכולוגיה ישראל ליבליך. סבו מצד אימו הוא משה אריה קורץ. ב-2006 סיים את לימודי התואר הראשון במשפטים ובלימודי האסלאם והמזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 2007 סיים התמחות בבית המשפט העליון בלשכתו של השופט (בפועל) דוד חשין. בשנת 2009 סיים (בהצטיינות) את לימודי התואר השני במשפטים באוניברסיטת קולומביה, בה סיים גם את הדוקטורט בשנת 2012.
משנת 2012 עד 2016 היה ליבליך חבר סגל בבית הספר רדזינר למשפטים באוניברסיטת רייכמן, ובשנת 2016 הצטרף לפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב. ליבליך שימש פרופסור אורח בבתי הספר למשפטים של אוניברסיטת נורת'ווסטרן, אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת קלן, ואוניברסיטת טורונטו.
מחקריו

תחום התמחותו של ליבליך הוא משפט בין-לאומי פומבי, בדגש על דיני השימוש בכוח, הלחימה ודיני זכויות האדם. מחקריו בנושאים אלה מתמקדים, בין היתר, בקשר שבין המשפט הבין-לאומי לאתיקה של מלחמה, וכן בהיסטוריה של המשפט הבין-לאומי.
בגין מחקריו, זכה ליבליך במלגת אלון בשנת תשע"ט, ובפרס צגלה לחוקר צעיר, וכן בשלושה מענקי מחקר מטעם הקרן הלאומית למדע (ישראל). ליבליך הינו זוכה פרס מקס פלאנק-קיימברידג' למשפט בין-לאומי לשנת 2025.
פעילות ציבורית

ליבליך הוא חבר בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד השינויים שהוצעו במערכת המשפט בשנת 2023.
פרסומיו > ספרים

Occupation in International Law (with Eyal Benvenisti, Oxford University Press, 2023)
Transnational Asymmetric Armed Conflict under International Humanitarian Law: Key Contemporary Challenges (with Owen Alterman, INSS 2015)
International Law and Civil Wars: Intervention and Consent (Routledge, 2013)
פרסומיו > ממאמריו

אליאב ליבליך, "בין הפרדיגמות: חוקיות הוראות הפתיחה באש בגבול עזה על פי הדין הבינלאומי לאור פסיקתו של בית המשפט העליון" עיוני משפט מג (2020)
אליאב ליבליך ואיל בנבנישתי, 'לוחמה רובוטית ובעיית הכבילה של שיקול־הדעת' עיוני משפט לט 67 (2016)
How to do Research in International Law? A Basic Guide for Beginners, Harvard International Law Journal (2021)
The Humanization of Jus ad Bellum: Prospects and Perils, 32 European Journal of International Law 579 (2021)
Why Can’t We Agree on When Governments Can Consent to External Intervention? A Theoretical Inquiry, 7 Journal on the Use of Force and International Law 5 (2020)
The Wrongfulness of Unlawful Consensual Interventions, 79 ZaöRV 667 (2019)
At Least Something: The UN Special Committee on the Problem of Hungary, 1957 –1958, 30 European Journal of International Law 843 (2019)
The Facilitative Function of Jus in Bello, 30 European Journal of International Law 321 (2019)
The Case against Police Militarization, 23 Michigan Journal of Race & Law 105 (2018) (with Adam Shinar)
Consent, Forcible Intervention, and Internal Justification to Use Force, 111 Proceedings of the American Society of International Law (2018)
Internal Jus ad Bellum, 67 Hastings Law Journal (2016)
Cosmopolitanism at a Crossroads: Hersch Lauterpacht and the Israeli Declaration of Independence (with Yoram Shachar), 84 British Yearbook of International Law 1 (2014)
Quasi-Hostile Acts: The Limits on Forcible Disruption Operations under International Law, 32 Boston University International Law Journals 101 (2014)
Show us the Films: Transparency, National Security, and Disclosure of Information Collected by Advanced Weapons and Monitoring Systems under International Law, 45 Israel Law Review 459 (2012)
Intervention and Consent: Consensual Forcible Interventions in Internal Armed Conflicts as International Agreements, 29 Boston University International Law Journal (2011)
הערות שוליים

↑  MPIL Heidelberg, It is a pleasure to announce that the Max Planck - Cambridge Prize for International Law 2025 has been awarded to Professor Eliav Lieblich, X, ‏17.12.2024
↑  "מי אנחנו", פורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007503266605171  GND: 1032090421  ISNI: 0000 0003 7720 0337  SUDOC: 171887190  VIAF: 254328852   WorldCat (עם VIAF): 254328852
ברנרד אבישי

| --- | --- |

 לידה:  8 בפברואר 1949 (בן 75) מונטריאול, קנדה 
 מדינה:  ישראל, ארצות הברית 
 שפות היצירה:  עברית 
 בן או בת זוג:  סדרה דיקובן אזרחי 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1987) 
 bernardavishai.blogspot.com
 
ברנרד אבישי (באנגלית: Bernard Avishai; נולד ב-8 בפברואר 1949) הוא פרופסור למנהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים. אבישי הוא עמית גוגנהיים, בעל תואר דוקטור בכלכלה פוליטית מאוניברסיטת טורונטו, ולימד במגוון מוסדות, בהם אוניברסיטת דיוק, המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) ודארטמות' קולג', והיה מנהל תוכנית "Zell" ליזמות במרכז הבינתחומי הרצליה. מתגורר בירושלים ובארצות הברית.
מ-1986 עד 1991 היה עורך טכנולוגי של הרווארד ביזנס רוויו. לפני שפנה לניהול, הוא סיקר את המזרח התיכון כעיתונאי. הוא כתב מאמרים ופרשנויות רבים עבור הניו יורקר, The New York Review of Books, הרווארד ביזנס רוויו, הארפרז וכתבי עת אחרים. הוא מחברם של שלושה ספרים על ישראל, כולל "הטרגדיה של הציונות" ו"הרפובליקה העברית" משנת 2008. מ-1998 עד 2001 הוא היה המנהל הבינלאומי להון אינטלקטואלי בתאגיד KPMG. לפני כן עמד בראש פיתוח המוצר ב-Monitor Group.
קריירה אקדמית

ברנרד אבישי נולד במונטריאול, קוויבק ב-1949. בנו של בן שייקוביץ', נשיא אגודת הציונים בקנדה בשנות ה-50. אבישי התנדב לעבודות חקלאות בקיבוץ ישראלי במהלך מלחמת ששת הימים, ועבר עם אשתו הראשונה, האמנית סוזן אבישי, לישראל ב-1972, בזמן שעבד על דוקטורט בכלכלה פוליטית באוניברסיטת טורונטו. באותה תקופה החל לכתוב על ישראל, תולדות הציונות והסכסוך הערבי-ישראלי. לאחר מלחמת יום הכיפורים, הוא פרסם סדרה של מסות פוליטיות ב-The New York Review of Books, והמשיך לפרסם שם עד אמצע שנות ה-80.
אבישי קיבל את הדוקטורט שלו ב-1978, בו כתב בעיקר על עבודתם של הובס ומרקס. הוא עבר לבוסטון ב-1980, שם לימד מדעי הרוח ב-MIT, והצטרף למערכת של מגזין דיסנט.
ספרו הראשון, "הטרגדיה של הציונות", ראה אור ב-1985 ועורר מחלוקת ניכרת, שכן הוא טען שהכיבוש שאחרי 1967 הוא סימפטום של דמוקרטיה נגועה במוסדות ורעיונות ציוניים אנכרוניסטיים. לדבריו - המחלוקת בנוגע לספר הובילה לסיום העסקתו ב-MIT, והוא עזב לבית הספר לעסקים של הרווארד ב-1986. בהרווארד הוא החל לערוך את ה-הרווארד ביזנס רוויו. ב-1987 הוענקה לו מלגת גוגנהיים על עבודתו הנוגעת לסופר ארתור קסטלר, מה שהוביל בסופו של דבר למאמרים ב"ניו יורקר", "פרטיזן ריוויו" ו"סלמגונדי". ספרו השני, "ישראל חדשה", ראה אור ב-1990.
אבישי היה פרופסור אורח בבית הספר לעסקים פוקווה ועמית בכיר בבית הספר למדיניות ציבורית בסנפורד באוניברסיטת דיוק, שם לימד קורסים על הכלכלה החדשה ומדיניות ציבורית.
כיום, אבישי משמש כפרופסור אורח המתמחה בכלכלה פוליטית במכללת דארטמות' בהאנובר, ניו המפשייר.
קריירה עסקית

שנותיו ב-הרווארד ביזנס רוויו (HBR), שם הפך לעורך הטכנולוגיה והאסטרטגיה של המגזין, שינו באופן ניכר את מסלול הקריירה שלו. הוא פרסם עשרות מאמרים בנושא ייצור מבוסס מחשב, רשתות מידע מתפתחות וגלובליזציה. בזמן בו שקל לעבור לייעוץ לניהול ידע, החל לנתח את ההשלכות של טכנולוגיה עילית על הכלכלה והחברה בישראל. ב-1991, שנתו האחרונה ב-HBR, הוא פרסם במגזין מאמר תחת הכותרת: "העתיד של ישראל: כוח מוח, היי-טק — ושלום", ובכך ניבא את הכיוון הכלכלי של ישראל בהיי-טק. לאחר מכן הצטרף ל-Monitor Group כראש פיתוח המוצר שלה, והפך למנהל הבינלאומי של הון אינטלקטואלי ב-KPMG ב-1998. בשנים אלו הוא המשיך לכתוב מאמרים, בעיקר על פוליטיקה וכלכלה ישראלית, ל"ניו יורקר", הניו יורק טיימס, "אמריקן פרוספקט", פורצ'ן ומגזינים נוספים.
הוא נשאר פעיל כיועץ הקשור למוניטור גרופ, ולימד תכנון עסקי יזמי בלוב ובמקומות אחרים בחסותה.
הרפובליקה העברית

בשנת 2002 התחתן עם סידרה דקובן אזרחי, פרופסור לספרות באוניברסיטה העברית, וחזר לישראל ולהוראה,כשניהל את תוכנית Zell ליזמות במרכז הבינתחומי הרצליה. ב-2005 כתב מאמר "להציל את ישראל מעצמה" במגזין "הארפר'ס". המאמר צוטט רבות והוביל בסופו של דבר לכתיבת הספר "הרפובליקה העברית" ("The Hebrew Republic"). בספר זה טען שהאליטות המקצועיות של ישראל הצליחו בגלובליזציה, והפכו את ישראל יעד טבעי לתהליך שלום. אולם העובדה שהדמוקרטיה הישראלית הזניחה באופן מתמשך ושיטתי את המיעוט הערבי הגדול במדינה, שמהווה 20% מהאוכלוסייה, כמו גם הפריבילגיות המיוחדות הניתנות לחרדים בישראל - יובילו לאסון שרק הסדר עם הפלסטינים יכול למנוע. כפי שסיכם בספר - "לישראל לא תהיה כלכלה כמו של סינגפור באמצעות מלחמת לאומים כמו זו של סרביה".
חיים אישיים

אבישי נשוי לסדרה דקובן אזרחי. הוא אב לשלושה ילדים. הוא מחלק את זמנו בין בתים בירושלים ובווילמוט, ניו המפשייר.
הערות שוליים

↑  "Blogger: User Profile: Bernard Avishai".
↑  Avishai, Bernard (2 באפריל 2012). "Real Life, not "Counterlife"". The Daily Beast. נבדק ב-12 באוגוסט 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Avishai, Bernard. "Saving Israel from itself: A secular future for the Jewish state". Harper's Magazine.
↑  "Bernard Avishai Dot Com: Take A Buck".
↑  Avishai, Bernard (באפריל 2008). The Hebrew Republic: How Secular Democracy and Global Enterprise Will Bring Israel Peace At Last. Harcourt. p. 9. {{cite book}}:  (עזרה)
זכריה באומל

| --- | --- |

באומל, 1982 בערך
 לידה:  17 בנובמבר 1960 כ"ז בחשוון ה'תשכ"א ארצות הברית ניו יורק, ארצות הברית
 נהרג:  11 ביוני 1982 (בגיל 21) כ' בסיוון ה'תשמ"ב לבנון סולטאן יעקוב, לבנון
 מקום קבורה:  ישראל בית הקברות הצבאי בהר הרצל, ירושלים, ישראל
 תאריך עלייה:  1970
 מדינה:  ישראל, ארצות הברית 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1980–1982 (כשנתיים)
 דרגה:   רב-סמל
 תפקידים בשירות
 מפקד טנק
 פעולות ומבצעים
   מבצע שלום הגליל
 
זכריה שלמה באומל (אנגלית: Zachary Baumel;‏ 17 בנובמבר 1960, כ"ז בחשוון ה'תשכ"א – 11 ביוני 1982, כ' בסיוון ה'תשמ"ב) היה חייל צה"ל שהוגדר כאחד משלושת הנעדרים שמקום קבורתם לא-נודע בעקבות קרב סולטאן יעקוב בלבנון, יחד עם יהודה כץ וצבי פלדמן. גופתו של באומל אותרה והובאה לישראל במרץ 2019.
ילדות ונעורים

באומל נולד בברוקלין, בנם הצעיר של יונה ומרים ואח לשמעון ואסנה.
באומל למד עד גיל עשר בבית-ספר יהודי בבורו-פארק, המוכר בשם ישיבת עץ חיים. בשנת 1970 עלתה משפחת באומל לישראל, לקריית חיים. באומל למד בבית ספר ממלכתי-דתי בקריית מוצקין ואחר כך עבר לישיבה התיכונית-מדרשית נעם בפרדס חנה. לאחר סיום הלימודים המשיך באומל בלימודיו במסגרת ישיבת הר עציון ובמסגרת ההסדר שירת בצה"ל בחיל השריון שבו מילא תפקיד של מפקד טנק. במהלך לימודיו בישיבה שימש באומל כיועץ לתלמידים יוצאי יהדות ארצות הברית שנזקקו לסיוע בהסתגלות לתוכנית הלימודים.
באומל התקבל לאוניברסיטה העברית בירושלים, ותכנן ללמוד תואר בפסיכולוגיה. כמו כן, בקיץ 1982 התקבל לעבודה כמדריך קבוצות נוער מחו"ל המגיעות באמצעות הסוכנות היהודית.
קרב סולטאן יעקוב

בעת פרוץ מבצע שלום הגליל היה באומל בישיבה, וגויס יחד עם חבריו לשירות. בדבריו האחרונים של זכריה באומל להוריו, שנכתבו על-גבי גלויה זמן קצר לפני הקרב, הוא ביקש מספר פריטים אישיים וסיים במילות הרגעה להוריו המודאגים: "אל תדאגו, הכל בסדר, אך נראה שלא אבוא הביתה בקרוב".
באומל לחם בקרב סולטאן יעקוב כנהג טנק יחד עם מפקד הטנק חזי שי והטען-קשר צבי פלדמן, ב-11 ביוני 1982. בקרב שנערך מספר שעות לפני הפסקת האש, נהרגו 20 חיילים ישראלים ורבים נפצעו, לאחר שכוח צה"ל נקלע לתוך מתחם סורי גדול, וחולץ בקושי בסיוע ארטילרי כבד תוך שהוא משאיר מאחוריו מספר כלי רק"מ פגועים. בסיום הקרב, שישה חיילים הוכרזו נעדרים. לאחר שהתברר כי שניים שבויים וגופת חלל אחד הושבה, נחשבו באומל, יהודה כץ וצבי פלדמן במשך שנים רבות כנעדרי קרב סולטאן יעקוב.
מאמצי החיפוש

מאז הכרזתו של באומל כנעדר עסק צה"ל בניסיונות שונים להשגת מידע על גורלו של באומל. גם בני משפחתו של באומל נסעו ברחבי העולם, עוקבים אחר כל פיסת מידע שיכולה להוביל לסיום הפרשה עבורם ועבור משפחות הנעדרים הנוספים מהקרב. מנגד, על פי אגף המודיעין של צה"ל, מי שהחזיקו בנעדרים ובמידע על גורלם היו גורמים פלסטינים בסוריה, בהכוונת אש"ף ומנהיגו באותו עת, יאסר ערפאת, יחד עם סגנו לעניינים צבאים אבו ג'יהאד, שהוביל מאמץ הסתרה והונאה על מנת להקשות על צה"ל להשיג מידע על גורלו של באומל.
לאחר הסכמי אוסלו הועברה על ידי יאסר ערפאת חצי דיסקית זיהוי של החייל זכריה באומל. בשנת 2004 החליט הרב הראשי הצבאי ישראל וייס להכריז על שלושת הנעדרים כ"חללים שמקום קבורתם לא נודע", אולם בעקבות מאבק המשפחות נמנע המהלך. בשבועות תשס"ט (2009) נפטר יונה באומל, אביו של זכריה.
ב-18 בדצמבר 2010 דיווח העיתון "ג'ואיש כרוניקל" כי ברשות ממשלת בריטניה דיווח משגריר בריטניה בסוריה, איוור לוקאס, שכלל עדות על שביית החיילים בידי הכוחות הסוריים.
מאמצי החיפוש > מציאת עצמותיו וקבורתן בישראל

ב־3 באפריל 2019 פורסם שזמן קצר קודם לכן הובאה גופתו לישראל. באיתור הגופה עסק צבא רוסיה בסיוע סוריה, שהוציא את הגופה מבית קברות במחנה הפליטים הפלסטיני אל ירמוכ.
ב־4 באפריל 2019 טס ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו לרוסיה והשתתף בטקס צבאי רוסי בהשתתפות ראש המטה הכללי הרוסי ולרי גרסימוב. בטקס הושבו גם הסרבל והנעליים של באומל. יחד עם באומל הובאו גופות נוספות, אך לא נמצא זיהוי בינם לבין שני הנעדרים האחרים מהקרב. שם המבצע שבמסגרתו הוחזרה גופתו לישראל נקרא מבצע זמר נוגה.
ב־4 באפריל 2019 נקבר בבית הקברות הצבאי בהר הרצל. ספדו לו נשיא המדינה ראובן ריבלין, ראש הממשלה בנימין נתניהו, הרמטכ"ל אביב כוכבי, ראש ישיבת הר עציון הרב יעקב מדן, ואחותו אסנה. בהלוויה השתתפו אלפי אנשים בהם מאות מתלמידי ישיבת הר עציון בה למד, יושב ראש הכנסת, יולי אדלשטיין, ראש המוסד, יוסי כהן, ראש אמ"ן, תמיר היימן, חברי כנסת, שרי ביטחון לשעבר ושגרירים זרים.
הערות שוליים

↑  אלי פייבלזון, הפרטים מאחורי המבצע להשבת גופתו של באומל, באתר הידברות, ‏4 באפריל 2019
↑  רוני מלול, תומר ולמר ואמיר בוחבוט, סמל המאבק להשבת חיילי סולטן יעקוב נפטר, באתר nrg‏, 31 במאי 2009
↑  שלמה פיוטרקובסקי, אימו של הנעדר יהודה כ"ץ הלכה לעולמה, באתר ערוץ 7, 16 במרץ 2011
↑  עמרי מניב, יום השנה לקרב סולטן יעקב: פרידה מיונה באומל, באתר nrg‏, 10 ביוני 2009
↑  חדשות nana10, דיווח: בריטניה מסתירה מידע על נעדרי סולטן יעקב, באתר nana10‏, 18 בדצמבר 2010
↑  לילך שובל, 37 שנים לאחר הקרב בסולטאן יעקוב: גופתו של רס"ל זכריה באומל ז"ל הושבה במבצע צבאי, באתר ישראל היום, 3 באפריל 2019
↑  יואב זיתון, אחרי 37 שנים: גופתו של נעדר סולטן יעקוב זכריה באומל הוחזרה לישראל, באתר ynet, 3 באפריל 2019
↑  רון בן ישי, פוטין: "אנחנו והסורים מצאנו את גופתו של זכריה באומל", באתר ynet, 4 באפריל 2019
↑  דניאל סיריוטי, דיווח: כך אותרה גופתו של זכריה באומל, באתר ישראל היום, 3 באפריל 2019
↑  ירון אברהם, ‏פוטין: הצבא הרוסי איתר את גופתו של באומל ז"ל, באתר ‏מאקו‏, 4 באפריל 2019
↑  קובי נחשוני, באומל נטמן: "שבת לאדמתך כלוחם בן 22", באתר ynet, 4 באפריל 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012427370005171  ISNI: 0000 0000 3912 2129  LCCN: no00003613  VIAF: 63545380   WorldCat (עם VIAF): 63545380 
קבר זכריה באומל, הר הרצל, ירושלים
ה'שמ"ח

.
ה'שמ"ח (5,348) ובקיצור שמ"ח – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-3 באוקטובר 1587, והסתיימה ביום כ"ט באלול, 21 בספטמבר 1588.
המולד של תשרי חל ביום שישי, 12 שעות ו-746 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג זשג. איננה מעוברת, ואורכה 355 ימים.
זו שנת שמיטה, ושנת 9 במחזור העיבור ה-282. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 28 (סימנה כחיבז) במחזור השמש ה-192.
שנה זו היא שנת 1,519 לחורבן הבית, ושנת 1,899 לשטרות.
נולדו

רבי חיים אלפאנדרי הזקן, דיין וראש ישיבה בקושטא. (נפטר בה'ת')
נפטרו

ו' בסיוון – רבי חיים בן בצלאל מפרידברג, פוסק וראש ישיבה ביהדות גרמניה, אחיו הגדול של מהר"ל מפראג ובר פלוגתא של הרמ"א.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג זשג, ובה 355 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
י"ג באדר חל בשבת, ולכן תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי י"א באדר.
היסטוריה של עם ישראל
אבנון הורידה

| אבנון הורידה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: עקרבנונאים
משפחה:: עקרבנוניים
סוג:: אבנון
מין:: אבנון הורידה
שם מדעי
 Synanceia horrida ‏לינאוס, 1766

אבנון הוֹרִידָה או אבנון שפך הנהר (שם מדעי: Synanceia horrida) הוא מין דג ממשפחת האבנוניים החי בטבע בשוניות באזור האינדו-פסיפי. האבנון הוא הדג הארסי ביותר בעולם, וגם קרובו, האבנון המגושם, החי בחופי מפרץ אילת, מסוכן כמעט כמוהו. תפוצתו של מין זה היא מהודו, סרי לנקה, דרום-מזרח אסיה, דרום סין ועד לאוסטרליה ולונואטו. הוא שוכן בים באזורי שוניות אלמוגים אך כמשתמע משמו הוא עולה גם לשפכי נהר.
אבנון זה בעל הסוואה מוצלחת ביותר, בעל צבע חום-סגול וכתמים אדמדמים ולבנים לאורכו, אשר משווים לו מראה דומה לאבן או סלע, מה שנתן לו את שמו. אורכו של מין זה יכול להגיע ל-60 ס"מ. הוא נצמד בעזרת סנפירי הגפיים הרחבים שלו לסלעים באופן המקשה על הזזתו. על גבו שורה של קוצים פרוקים המכילים ארס רב היכול לייסר קשות את מי שבא עימו במגע, ולעיתים אף להרוג. רוב האנשים נפגעים מדריכה עליו, לאחר שלא הבחינו בדג המוסווה.
דג זה הוא טורף מארב סבלני ביותר בעל לסתות היכולות לינוק במהירות כל דג, סרטן או חסילון שיעבור לידם ולשאוב אותו במהירות. הקוצים מיועדים אך ורק להגנה.
המין מגודל לעיתים באקווריום של מגדלים שונים, פרטיים וציבוריים.
הערות שוליים

↑  אבנון הורידה באתר הרשימה האדומה של IUCN
ערך זה הוא קצרמרבנושא דגים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אברה ארוכת עלים

| אברה ארוכת עלים |
| --- | --- |
 אברה ארוכת עלים בגן הבוטני בדרזדן
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: שרכים
מחלקה:: שרכאים
סדרה:: שרכיים
תת־סדרה:: Pteridineae
משפחה:: אברתיים
סוג:: אברה
מין:: אברה ארוכת עלים
שם מדעי
 Pteris vittata ‏לינאוס, 1753

אברה ארוכת עלים (שם מדעי: Pteris vittata) היא מין צמח ממשפחת האברתיים. שמו של הצמח, הן היווני והן העברי, מדמה את עליו הגדולים לאברות העופות. העלה הגדול מנוצה פעם אחת, דבר שמעלה דמיון לצמחים בני משפחת הדקליים.
תפוצתו של השרך בעולם היא באסיה, אפריקה הטרופית ואוסטרליה. בנוסף, זהו מין שיובא על ידי האדם לארצות הברית גם הוא גדל בחוצות ערים. בארץ מדובר בצמח נדיר, וייתכן שנכחד.
הצמח יכול לסייע במקרים של זיהום קרקע באמצעות שיקום בעזרת צמחייה (Phytoremediation). השרך ידוע ביכולתו לספוג ארסן, רעלן שיכול לזהם קרקעות כתוצאת לווי של פעילות תעשייתית.
האברה התקיימה בבתי-גידול לחים ומוצלים בצפון הארץ, אך לא ידוע על פרטים שהם, מעל לכל ספק, שייכים למין המקומי, בבית גידולם הטבעי.
מספר פרטים של מין זה נמצאים בגנים בוטניים בארץ, כדוגמת הגן הבוטני הלאומי והגן הבוטני בקיבוץ נתיב הל"ה.
נעשו מספר ניסיונות של רשות הטבע והגנים להשיב מין זה לבית-גידולו הטבעי.
מאז שנות ה-80 נרשמו מספר תצפיות באברה ארוכת-עלים במקומות לחים ומוצלים ברחבי הארץ, כדוגמת נחל עין גב בגולן, כותל בעיר חיפה, בשמורת עין גדי, ב'גבעת בוכמן' במודיעין ובמנהרת קו הרכבת ת"א-נתב"ג.
כאמור, קיים ספק אם מדובר בפרטים ששייכים למין המדובר. דמיונם של המינים בסוג אברה, האפשרות של נשיאת הנבגים למרחק עצום על ידי הרוח, וכן הכנסת מיני אברה שונים לגינון מקשה על הגדרתם.