stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התקפת שיבוש
זיהוי התקפת שיבוש > זיהוי בצמתים הנחסמים

שיטות נוספות של זיהוי התקפות שיבוש מתבסס על זיהוי החסימה בצמתים הנחסמים עצמם. שיטות אלו מאפשרות מעבר לזיהוי התקפת השיבוש, גם סימון הצמתים החסומים שאינם יכולים יותר לתקשר בגינו. סימון הצמתים החסומים יכול להשליך ישירות על אופן ההתמודדות עם ההתקפה. מימוש אחד המיישם שיטה זו מחייב את הצמתים ברשת לדגום את נצילות הקו ובמידה והנצילות יורדת מתחת לסף קבוע מראש, הם מסיקים שהם תחת התקפת שיבוש. ברגע הזיהוי הם עוקפים את פרוטוקול ה-MAC הקיים על התווך, ומציפים את הרשת בחבילות המכילות הודעות מיוחדות המעידות על כך שהם תחת שיבוש ונקראות "הודעות JAMMED". הצמתים שיקבלו את ההודעות האלו הם הצמתים שאינם נמצאים תחת שיבוש, אך כן מסוגלים לקבל אותות מהצמתים המשובשים, כנראה במגבלות מסוימות שכן ההודעות נשלחות שלא תחת פרוטוקול התקשורת המיושם על התווך.
הערות שוליים

1 2  Wenyuan Xu, Ke Ma, Wade Trappe, and Yanyong Zhang, Jamming Sensor Networks: Attack and Defense Strategies, Rutgers University
1 2  Wenyuan Xu, Wade Trappe, Yanyong Zhang and Timothy Wood, The Feasibility of Launching and Detecting Jamming Attacks in Wireless Networks, Rutgers University
↑  M Li, I Koutsopoulos, R Poovendran, Optimal Jamming Attacks and Network Defense Policies in Wireless Sensor Networks, University of Washington
↑  Anthony D.Wood, John A. Stankovic, and Sang H. Son, JAM: A Jammed-Area Mapping Service for Sensor Networks, Virginia University
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph389977
ילדודס (אלבום)

ילדודס הוא אלבום האולפן ה-16 של הזמר אריק איינשטיין, שיצא בשנת 1978. האלבום הוא האחרון שהקליט איינשטיין בחברת "פונודור". בשנת 2014 יצא לראשונה בגרסת תקליטור.
האלבום מכיל שירי ילדים מאת כותבים ומלחינים שונים, בהפקת יוני רכטר, אילן מוכיח, אילן וירצברג ושם טוב לוי.
השירים "אצו רצו גמדים", "רוח רוח", "מכופף הבננות", "אבא, אבא פיפי" ו"מדוע הילד צחק בחלום" הופיעו באלבומים קודמים של איינשטיין, ומופיעים באלבום זה בעיבודים חדשים.
השירים "יפתח המלוכלך" ו"דורית הגפרורית" הם תרגומים עבריים של אורי סלע המופיעים בספר "יפתח המלוכלך", המוכר יותר בשם "יהושע הפרוע" (בהמשך, השירים הולחנו מחדש על ידי מיקי גבריאלוב, שותף נוסף של איינשטיין, עבור אלבום שבוסס על כל הספר).
רשימת רצועות

| ילדודס> מס' | ילדודס> שם | ילדודס> מילים | ילדודס> לחן | ילדודס> עיבוד | ילדודס> משך | ילדודס>  | ילדודס>  | ילדודס>  | ילדודס>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | גמד שרצה להיות ענק  | נירה צפריר | יוני רכטר | יוני רכטר | 02:10 |  |  |  |  |
| 2. | יפתח המלוכלך  | אורי סלע | עדה וירצברג | שם טוב לוי | 02:30 |  |  |  |  |
| 3. | ילד של חלום  | דן מינסטר | יוני רכטר | יוני רכטר | 03:12 |  |  |  |  |
| 4. | שחפים  | לאה גולדברג | יוני רכטר | יוני רכטר | 02:34 |  |  |  |  |
| 5. | הירח הצהוב  | לאה גולדברג | אבנר קנר | אילן מוכיח | 03:31 |  |  |  |  |
| 6. | אצו רצו גמדים  | מרים ילן-שטקליס | שמוליק קראוס | אילן מוכיח | 03:15 |  |  |  |  |
| 7. | רוח רוח  | מרים ילן-שטקליס | שלום חנוך | אילן וירצברג | 03:25 |  |  |  |  |
| 8. | אדון חלום  | לאה גולדברג | יוני רכטר | יוני רכטר | 02:30 |  |  |  |  |
| 9. | מכופף הבננות  | מאיר אריאל | שלום חנוך | אילן מוכיח | 04:05 |  |  |  |  |
| 10. | דורית הגפרורית  | אורי סלע | אילן וירצברג | אילן וירצברג | 03:13 |  |  |  |  |
| 11. | אבא, אבא, פיפי  | אריק איינשטיין | אריק איינשטיין |   | 01:05 |  |  |  |  |
| 12. | מדוע הילד צחק בחלום  | לאה גולדברג | שלום חנוך | אילן מוכיח | 04:10 |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 35:40 |  |  |  |  |
| תוספות בגרסת הCD (יצא בשנת 2014)> מס' | תוספות בגרסת הCD (יצא בשנת 2014)> שם | תוספות בגרסת הCD (יצא בשנת 2014)> מילים | תוספות בגרסת הCD (יצא בשנת 2014)> לחן | תוספות בגרסת הCD (יצא בשנת 2014)> עיבוד | תוספות בגרסת הCD (יצא בשנת 2014)> משך | תוספות בגרסת הCD (יצא בשנת 2014)>  | תוספות בגרסת הCD (יצא בשנת 2014)>  | תוספות בגרסת הCD (יצא בשנת 2014)>  | תוספות בגרסת הCD (יצא בשנת 2014)>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 13. | חיי האהבה של הכלבה עליזה  | יהונתן גפן | מישה סגל | מישה סגל | 03:23 |  |  |  |  |
| 14. | ילדה ציור  | יהונתן גפן | מישה סגל | מישה סגל | 03:09 |  |  |  |  |
| 15. | לילה של כוכבים  | אריק איינשטיין | שלום חנוך | להקת הצ'רצ'ילים | 03:12 |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 09:44 |  |  |  |  |
פיניקים

עיקר המושבות הפיניקיות באגן הים התיכון (בצהוב)
ספינת סוחר מסוג הִיפּוֹס (תגליף על ארון קבורה (אנ'))
פיניקים (מיוונית: Φοίνικες, פֿוֹינִיקֶס) הוא שם יווני לכנענים שישבו על חוף הלבנט. אותם כנענים, המובחנים בכמה מאפיינים מעמים כנעניים אחרים, ישבו בתחילת תקופת הברזל ברצועת חוף המשתרעת בקירוב בין רמיתה (כיום לטקיה) לדור, ובתקופות מאוחרות יותר גם לאורך מישור החוף הדרומי של ארץ ישראל, וכן במושבות רבות מסביב לים התיכון. הפיניקים שהתיישבו במערב הים התיכון, בייחוד בתקופת היריבות בין קרתחדשת לרומא, נקראים פונים (מלטינית: Punici או Poenici).
בדומה לקבוצות כנעניות אחרות, התגוררו הפיניקים בערי מדינה, שהמרכזיות שבהן היו צור, צידון וגבל, שלעיתים היו גם יריבות זו לזו. ההבדל המשמעותי בין הכנענים יושבי פנים הארץ לפיניקים, בהתאם לתנאים הגאוגרפיים השונים בין פנים הארץ לחופיה, הוא שהפיניקים היו יורדי־ים שעסקו בסחר ימי, וייסדו מושבות רבות ברחבי אגן הים התיכון. המושבות הגדולות שהקימו הפיניקים הן כתי (כתיון ביוונית), אגדר (גדס בלטינית, כיום קדיס בספרדית), אוטיקה, והגדולה ביותר – קרת חדשת (הקרת החדשה, קרתגו בלטינית); שתי האחרונות, בייחוד קרתחדשת, היו מהיריבות המרות של רומא.
מקור השם

השם "פיניקים" הוא שם זר בו השתמשו היוונים לתאר את הפיניקים, הם הכנענים שחיו בחוף שבין ארוד לכרמל (בתקופות שונות השם חל גם על תחומים רחבים יותר דרומה וצפונה). מקורה המדויק של המילה פיניקים איננו ידוע בוודאות. המילה היוונית φοῖνιξ (פֿוֹינִיקְס) היא רבת משמעויות, ופירושיה הם "איש פיניקי", "ארגמן צורי", "עוף החול" ו"עץ תמר", כולם קשורים לפיניקים. הארגמן היה צבען יקר־ערך שהפיקו הפיניקים, והוא הפך מזוהה עמם ובעיקר עם העיר הפיניקית הראשית, צור, ואף הופיע על מטבעותיה כאחד מסמליה, ובשפות שונות נקרא עד היום "ארגמן צורי" (Tyrian purple) או "ארגמן פיניקי". תחייתו הקבועה של עוף החול באש דומה לזריחת השמש המחודשת מדי יום, אשר מתרחשת, מנקודת מבט יוונית, בארץ פיניקיה המזרחית. עץ התמר, ששמו קשור לשם היווני "פיניקיה", היווה אחד מסמלי הארץ, הופיע על מטבעות פיניקיים רבים, והוא וכפותיו היו מסמלי אשרה, שנקראה גם "רבת אשרת ים" (הגבירה הדורכת על הים), והייתה מגנת יורדי הים הכנענים.
האגדה היוונית על אירופה הפיניקית נותנת הסבר אפונימי לשם הארץ. לפי חלק מהמקורות על האגדה, דמות בשם פויניקס היה אביה של אירופה, ולאחר שנחטפה שלח את בניו לחפשה; אך לפי מקורות אחרים, אביה היה אגנור מלך פיניקיה, ופויניקס היה בין בניו שיצאו לחפש את אירופה אחותם לאחר שנחטפה. לאחר שהאחים לא מצאוה הם התיישבו במקומות שונים, כאשר לפי פסאודו־אפולודורוס פויניקס התיישב בפיניקיה ונתן לה את שמה, אולם לפי היגינוס (אנ'), בהתייחס לפיניקים שבמערב הים התיכון, התיישב פויניקס בצפון אפריקה.
הפיניקים עצמם כינו את ארצם בשם כנען, והזדהו קולקטיבית ככנענים, על אף היריבויות המסחריות וההפרדה הפוליטית בין הערים. ברמת השתייכות ספציפית יותר הזדהה איש איש עם עירו, למשל צורי או צידוני, אך זיהוי זה הוא גאוגרפי ופנים־פיניקי, ואיננו מעיד על זהות קבוצתית – זיהוי כזה מופיע גם ליהודים וישראלים בתנ"ך, וכן במצבת מישע (שורות 1–2: "מלך מֹאב הדיבֹני").
באודיסיאה (המאות ה־9–8 לפנה"ס) מופיעים פעם כפיניקים ופעם כ"צידונים", בתרגום השבעים (המאה ה־3 לפנה"ס) מתורגמת לעיתים המילה "כנענים" כ"פיניקים", סטפנוס מביזנטיון (המאה ה־6 לספירה) זיהה את Χνἄ (כנען) עם פיניקיה, ופילון איש גבל כתב בתרגומו לכתבי סכניתן (המאה ה־12 לפנה"ס או מוקדם יותר) על דמות בשם Χνᾶ (כנען) ששמו שוּנה ל"פויניקס". במטבע פיניקי־יווני מלדקיה (לַאֹדִכֵאַ בכתיב חסר פיניקי) תורגמה המילה הפיניקית "𐤁𐤊𐤍𐤏𐤍" (בכנען) ל"ἐν Φοινικῃ" (בפיניקיה). בקרב אבות הכנסייה, מלבד סטפנוס מביזנטיון גם אוגוסטינוס (המאות ה־4–5 לספירה) מעיד שהאיכרים הפיניקיים בצפון אפריקה במאה החמישית לספירה מתייחסים לעצמם בשם Chanani, כלומר כנענים, ובתפילות הדונאטיסטים השתמשו בפונית בנוסף ללטינית; מרקיאנוס כינה את תושבי האיים הבלאריים "כנענים".
בלטינית השתרשה המילה פּוּנִים, אולם בתקופתם ציינה המילה באופן בלעדי את אנשי קרתחדשת והאימפריה שלה במערב (מכאן המונח המלחמות הפוניות, המציין רצף שלוש מלחמות אשר התנהלו בין קרתחדשת לרומא במאה השנייה והראשונה לפנה"ס). במחקר המודרני הכינוי פונים מתייחס לשלבים המאוחרים של הפיניקים במושבותיהם, והכינוי "נאו־פונים" מציין את הפיניקים במערב הים התיכון לאחר חורבן קרתחדשת.
תולדות הפיניקים > מקורות והטיות היסטוריות

החומר הטקסטואלי עליו מתבססות ידיעותינו על הפיניקים מורכב בעיקר מכתבים קלאסיים שנכתבו בתרבויות יריבות לפיניקים פוליטית וכלכלית, שכן הגם שהפיניקים כתבו את תולדותיהם במלואן, הפפירוסים עליהם כתבו לא שרדו. כתובות פיניקיות על חרס או על אבן אמנם שרדו, אך רובן קצרות מאוד ואינן מכילות מידע משמעותי. המקורות הזרים המתארים את הפיניקים ותולדותיהם, בין אם יווניים, רומיים, מקראיים או אשוריים, עשויים לסבול מהטיה וסלקטיביות מוטמעות – אותם מקורות, שבעיניהם תמיד היו הפיניקים ה"זר" וה"אחר" ולעיתים קרובות אויב, היו חסרי אינטרס לדווח על הפיניקים בצורה נכונה ומפורטת. ההטיות בדיווחים העתיקים המעוותים והבלתי־מספיקים מוצאות את דרכן מהכתבים העתיקים אף למקורות מודרניים העוסקים בפיניקים.
נוסף על ההטיה שנובעת מהמקורות הקדומים, קיימת גם הטיה שמקורה בעמדות האידאולוגיות של החוקרים המודרניים. עם תחיית ההיסטוריה ברנסאנס ועד המאה ה־19, מקובלת הייתה התפיסה ההיסטורית לפיה הפיניקים הכנענים נשאו את התרבות לאירופה, כפי שגם מתועד באגדות הקדומות (כגון אגדת קדמוס); אלא שבשלהי המאה ה־19 חל מפנה והדעה המקובלת עד העשורים הראשונים של המאה ה־20 פנתה לקיצוניות ההפוכה, ששאפה "לטהר" את ההיסטוריה מהכנענים השמיים, להתייחס לאגדות כהזיות, ולשקם את הכבוד הארי, בין השאר ממניעים גזעניים של עליונות לבנה ואנטישמיות.
תולדות הפיניקים > מסורות מוצא זרות

על פי המקרא, יושבי הערים הפיניקיות הם מצאצאי כנען בן חם (בן נח): ”וּכְנַעַן יָלַד אֶת-צִידֹן בְּכֹרוֹ... וְאֶת-הַעַרְקִי... וְאֶת-הָאַרְוָדִי וְאֶת-הַצְּמָרִי... וְאַחַר נָפֹצוּ מִשְׁפְּחוֹת הַכְּנַעֲנִי וַיְהִי גְּבוּל הַכְּנַעֲנִי מִצִּידֹן בֹּאֲכָה גְרָרָה עַד-עַזָּה בֹּאֲכָה סְדֹמָה וַעֲמֹרָה וְאַדְמָה וּצְבֹיִם עַד לָשַׁע.” (בראשית, י', ט"ו–י"ט).
ההיסטוריון היווני הרודוטוס מהמאה ה-5 לפנה"ס כתב מה סיפרו היסטוריונים פרסים על הפיניקים (אף שהדברים בחלקם מנוגדים למיתולוגיה היוונית):
לדברי יודעי קורות-העתים מבין הפרסים, היו הפניקים הגורמים לריב, כי הם באו מן הים הנקרא האדום (אנ') אל הים הזה, ואחרי שהתיישבו בארץ שבה הם יושבים גם היום, החלו עד מהרה לצאת למסעות רחוקים בים, ובהובילם סחורות ממצרים ומאשור הגיעו לארצות שונות ואף לארגוס.
בדומה להרודוטוס, גם חוקר הארצות של אלכסנדר הגדול במחצית השנייה של המאה ה־4 לפנה"ס אַנְדְרוֹסְתֶנֵס איש תאסוס (אנ') טען כי מקור הפיניקים הוא מאזור המפרץ הפרסי; אולם המסורות של הרודוטוס ואנדרוסתנס לא מביאות בחשבון את הזיקה התרבותית החזקה של הפיניקים לתרבות המקומית של חוף כנען. יש הסבורים כי השמות הזהים של הערים בתחום מדינות אלה, דוגמת צור בעומאן, מעידות על המקום המדויק ממנו הגיעו הפיניקים.[דרוש מקור]
יש המשערים כי זיהוי "הים האדום" אצל הרודוטוס עם האוקיינוס שמדרום לאפריקה הוא בלבול מושגים, ואותו ים מתייחס לים שלחופי מזרח תוניסיה ומערב לוב (שם מונחים גאוגרפיים רבים קשורים באדום: הרי זע'וון (אנ') (אדום בברברית), "תא ג'שרת" (ארץ אדומה) המתייחס במצרית לכל אפריקה ממערב למצרים, והחמאדה בטריפוליטניה הקרויה "החמאדה האדומה" (גר')). הדבר מתיישב עם תיאור רעידת האדמה, האופיינית לאזור זה, כגון אחת נוראה המתוארת בכתבי הממלכה הקדומה של מצרים.
יוסטינוס הביא גם הוא סיפור קצר על מקור הפיניקים, כפי ששמעוֹ מתושבי קרתחדשת:
האומה של הצורים הוקמה על־ידי הפיניקים, שבסבלם מרעידת אדמה ובעזיבת ארצם, התיישבו בתחילה ליד האגם הסורי, ולאחר מכן על החוף ליד הים, שם בנו עיר, שמשפע הדגה קראו צידון, שכן כך קוראים הפיניקים לדג בשפתם. שנים רבות מאוחר יותר, על עירם הסתער מלך האשקלונים, הפליגו למקום בו עומדת צור, הם בנו את העיר בשנה שקדמה לנפילת טרויה.
מבחינה אתנית, הפיניקים נמנים עם העמים הכנעניים, המהווים קבוצה של עמים שמיים הדוברים ניבים כנעניים, מעין זה שנמצא בתעודות אוגרית, אשר הפיניקית והעברית (כמו גם המואבית, העמונית והאדומית) הן ניביו.
תולדות הפיניקים > תקופת הברונזה

כאמור, ההתיישבות הפיניקית בחופי לבנון החלה ככל הנראה בראשית האלף השלישי לפנה"ס, אולם התיעוד הידוע הראשון של הפיניקים מופיע בתעודות מצריות קדומות, מתקופת השושלת השנייה, בהן מוזכרת העיר גבל. התיעוד הראשון של קשרי המסחר בין ממלכת מצרים לערי הפיניקים מתועד לתקופתו של סְנֶפְרוּ – פרעה מהשושלת הרביעית (המאה ה־27 לפנה"ס). בתקופתו החלו המצרים לייבא את ארזי הלבנון מאזור הר הלבנון.
בכתבי המארות, שנכתבו במצרים העתיקה במאה ה־19 וה־18 לפנה"ס, מוזכרת פיניקיה[דרושה הבהרה] כחבל הארץ החשוב ביותר בכנען. בכתבים אלה מוזכרות כבר הערים אולזה, עַרְקָת, גבל, צור ועכו. עדות נוספת לקיום יחסי גומלין בין פיניקיה למצרים באה לידי ביטוי בכך, ששליש ממכתבי אל־עמארנה, שנשלחו למצרים במאה ה-14 לפנה"ס, מקורם בחוף הפיניקי. במכתבים נזכרים גם ריב-הדה (Rib-Hadda) מושל גבל, אבי-מלך (Abi-milku) מושל צור וזימרדה (Zimredda) מושל צידון, שהיו ווסאלים של מצרים באותה תקופה.
בכתבי תחותמס השלישי (המאה ה-15 לפנה"ס) – פרעה מהשושלת ה־18, החופים הפיניקיים מוזכרים כחלק משטחי השליטה המצרית, כשהערים צור, ארוד וצומור משמשים את חיל המצב המצרי באזור ולמעגן הצי שלה. עם זאת, בעקבות פעולות האיבה המתמשכות בין האימפריה החתית והמצרית באזור הלבנט, עברה רצועת החוף הפיניקית מספר פעמים מיד ליד.
בין השנים 1200–1000 לפנה"ס ובעיקר בתקופתו של רעמסס השלישי, חדרו גויי הים אל חופי כנען ופגעו בכוחה של מצרים באזור. בתקופה הזאת נחרבה העיר אוגרית.
כבר בתקופת הברונזה, הסחר בברונזה (שמקורה בעיקר בקפריסין, ששמה נובע מ־cuprum – נחושת, המרכיבה את הברונזה) הגיע עד שוודיה.
בשנת 1100 לפנה"ס כתב תגלת פלאסר הראשון על מסעו להר הלבנון, בו כרת ארזי לבנון למקדש אנו ואדד; משם המשיך לארץ אמורו (בשתיים מהכתובות ציין שכבש את כולה), קיבל מנחה מארצות גבל, צידון וארוד (באחת הכתובות ציין שהמנחה כללה תנין ו"קופה גדולה מחוף הים"), הפליג באניות אנשי ארוד מהאי ארוד לעיר צמור אשר בארץ אמורו, והרג נַחִֿירֻ, הנקרא "סוס ים" לדבריו. נראה כי לא הדרים מדרום לערים אלה, כי העיר צור לא הוזכרה, בעוד במגילת ון אמון (1075 לפנה"ס לערך) צור דווקא כן מוזכרת, ועל כן ברור כי הייתה קיימת בזמן זה.
תולדות הפיניקים > במקרא

כבר בברכת יעקב לבנו זבולון נכתב ששבטו ישכון באזור צידון: ”זְבוּלֻן לְחוֹף יַמִּים יִשְׁכּן, וְהוּא לְחוֹף אֳנִיּת, וְיַרְכָתוֹ עַל-צִידׁן” (בראשית, מ"ט, י"ג). בהמשך נכתב, כי שבט אשר ישב בקרב הצידונים, דהיינו בין צידון לעכו: ”אָשֵׁר לׁא הוֹרִישׁ אֶת-ישְׁבֵי עַכּוֹ וְאֶת-ישְׁבֵי צִידוֹן... וַיֵּשֶׁב הָאָשֵׁרִי בְּקֶרֶב הַכְּנַעֲנִי ישְׁבֵי הָאָרֶץ, כִּי לׁא הוֹרִישׁוֹ” (שופטים, א', ל"א–ל"ב).
התיאור המקראי לא מזכיר עימות או חיכוך כלשהו בין שני העמים, פרט לסכסוכים מקומיים, שאינם מעידים על הכלל: ”וְצִידוֹנִים וַעֲמָלֵק וּמַעוֹן לָחֲצוּ אֶתְכֶם...” (שופטים, י', י"ב).
בספר מלכים מתואר כיצד בימי דוד ושלמה היו ערי הפיניקים בעלות ברית חשובות של ממלכת ישראל: ”וַיִּשְׁלַח חִירָם מֶלֶךְ-צוֹר אֶת עֲבָדָיו אֶל-שְׁלמה, כִּי שָׁמַע כִּי אׁתוֹ מָשְׁחוּ לְמֶלֶךְ תַּחַת אָבִיהוּ, כִּי אׁהֵב הָיָה חִירָם לְדָוִד כָּל-הַיָּמִים” (מלכים א', ה', ט"ו). מתואר במקרא גם שיתוף פעולה ימי בין שתי הממלכות בימי שלמה, כאשר בעציון גבר (עיר נמל חשובה במפרץ אילת, היא אילת המקראית, שנכבשה מאדום בימי דוד) שיתפו אנשיו של חירם פעולה עם ספנים ישראלים בהכנת כלי שיט וביציאה משותפת למסעות סחר ימיים בארצות כדוגמת אופיר ומסע לתרשיש שלא יצא לפועל: ”וָאֳנִי עָשָׂה הַמֶּלֶךְ שְׁלֹמֹה בְּעֶצְיוֹן גֶּבֶר אֲשֶׁר אֶת אֵלוֹת עַל שְׂפַת יַם סוּף בְּאֶרֶץ אֱדוֹם. וַיִּשְׁלַח חִירָם בָּאֳנִי אֶת עֲבָדָיו אַנְשֵׁי אֳנִיּוֹת יֹדְעֵי הַיָּם עִם עַבְדֵי שְׁלֹמֹה. וַיָּבֹאוּ אוֹפִירָה וַיִּקְחוּ מִשָּׁם זָהָב אַרְבַּע מֵאוֹת וְעֶשְׂרִים כִּכָּר וַיָּבִאוּ אֶל הַמֶּלֶךְ שְׁלֹמֹה.” (מלכים א', ט', כ"ו–כ"ח). שלמה אף נשא נשים צידוניות (מלכים א יא א; שיר השירים ד, ח).
כן מתואר כיצד בבנין בית המקדש הראשון וכן בבניין ארמון דוד בירושלים הועסקו אומנים פיניקים רבים, שהיו הטובים בתחומם, דוגמת: חרשי עץ, חרשי ברזל, חרשי אבן ובנאים: ”וַיִּשְׁלַח חִירָם מֶלֶךְ-צוֹר מַלְאָכִים אֶל-דָּוִד...וְחָרָשֵׁי עֵץ וְחָרָשֵׁי אֶבֶן קִיר, וַיִּבְנוּ בַיִת לְדָוִד” (שמואל ב', ה', י"א).
בהמשך מתוארים היחסים בין הפיניקים לממלכת ישראל התחזקו, כאשר המלך אחאב נשא לאישה את איזבל, נסיכה פיניקית, בת אתבעל מלך הצידונים, כנראה כדי לשמור ולקדם את היחסים הטובים ושיתוף הפעולה בין שתי הממלכות, כפי שכתוב: ”וַיִּקַּח אִשָּׁה אָת-אִיזֶבֶל בַּת-אֶתְבַּעַל מֶלֶךְ צִידׁנִים...” (מלכים א', ט"ז, ל"א).
ניתן למצוא קברים פיניקיים בגבול הצפון של מדינת ישראל, בין היתר באכזיב ובגשר הזיו בתחומו נמצאים שרידים רבים.[דרוש מקור][מפני ש...] גם בתל דור נמצאו ממצאים פיניקיים.
תולדות הפיניקים > תחת מרות בבלית

לאחר שעול האימפריה האשורית החדשה ירד מפיניקיה ב־630 לפנה"ס, מצרים לטשה עיניה ללבנט, ונכו השני כבש את המרחב עד הפרת ב־608 לפנה"ס. מצרים איבדה את השליטה באזור בקרב כרכמיש ב־605 לפנה"ס, והאזור כולו הוכפף לאימפריה הבבלית החדשה.
פרעה חפרע, שעלה לשלטון ב־589 לפנה"ס, היה להוט להשיב את השלטון המצרי ללבנט, והוא כנראה עודד מרידות נגד הבבלים כמדיניות (ייתכן שדוגמה לכך היא פגישת מלכי צור, צידון, אדום, מואב, ועמון בירושלים, כנראה כדי לדון באפשרות למרד), והמקורות הקדומים מעידים כי הצעיד את צבאו לצידון ולחם מלחמה ימית בצור, וגם הסתער על קפריסין (שהייתה פיניקית בחלקה הגדול באותה תקופה).
במסגרת מדיניותו של נבוכדראצר השני לחיזוק שליטתו בלבנט, ניסה לכבוש את צור. הוא צר על צור 13 שנה (אנ'), עד שנת 572 לפנה"ס בערך, בימי המלך אתבעל השלישי, ולא הצליח לכבשה. הנביא יחזקאל תיאר במפורט בקינתו על צור את הסתערות נבוכדראצר על צור ואת סבל העיר. המקורות הבבליים לא מזכירים במפורש את כיבוש צור, צידון או אחד מהאיים והארצות הכפופים להן, אולם ניכר שהצבא הבבלי הגיע לקרבת החוף הכנעני. בתעודות שהתגלו בארמון המלכים בבבל מוזכרים אסירים מדיניים מערים פיניקיות, וכן מתועדות הקצאות ציוד (כמו אוהלים, נעליים, שריונות ומזון) ואנשי צבא לקבוצות של 4, 10 ו־30 חיילים שהלכו עם המלך לצור, הן מארך והן מסיפר (הרחוקות כ־250 ק"מ זאת מזאת), דבר המעיד על מבצע צבאי גדול תחת פיקוד המלך. ייתכן, אפוא, שהבבלים פרשו את חסותם או השפעתם על ערי הסחר הכנעניות ועל איי הים הכפופים להן.
בעקבות סיום המצור, ירד אתבעל השלישי מהשלטון. יוסף בן מתתיהו כתב שלאחר מלכות המלך בעל, שמלך אחרי אתבעל והיה כנראה בנו, עבר השלטון בצור לשופטים לשבע שנים ושלושה חודשים; בשנה השביעית חזר השלטון למלוכה. בטקסטים הבבליים מתועדת מרידה בצור בין יולי 564 עד ספטמבר 563 לפנה"ס, תאריכים תואמים לשנים אליהן מתוארכת החלפת המלוכה בשופטים, כך שהחלפה זאת נעשתה כנראה כענישה על המרד השני שנעשה תחת מוסד המלוכה.
תולדות הפיניקים > התקופה הפרסית

בתקופה הפרסית (החל מ־538 לפנה"ס) היו הפיניקים בעלי ברית קרובים של הפרסים, בעיקר משום שהפרסים עשו שימוש בשירותי הצי הפיניקי, ועל פועלם למען האימפריה קיבלו הטבות רבות. המלך כורש בנה ארמון בצידון ואפשר לפיניקים להתפשט דרומה למישור החוף הדרומי (שקמונה, מגדל עבדעשתרת, דור, יפו ואשקלון), הוא "דרום פיניקיה". ההתפשטות דרומה לא הייתה התפשטות לארצות חדשות, אלא שיבה לארץ שהייתה כנענית־פיניקית גם בתקופות קדומות יותר.
מלך צידון, שהייתה אז הראשונה במעלה מערי הפיניקים, היה כ"שר חיל־הים" למלך המלכים הפרסי. צידון הייתה מוקד מרכזי במלחמת פרס–יוון, שהתרכזה בעיקר בהתנגשויות צידון ואתונה. הפיניקים היוו את הצי הפרסי והיו החלק המיומן ביותר בו, ומתוך עריהם עמדה בראש צידון.
הפיניקים בכנען באותה תקופה קיימו קשרים עם הפיניקים בעברי הים שתחת קרתחדשת. כשכנבוזי השני רצה לצאת למלחמה משולשת, נגד הקרתחדשתים, ה"אמונים" (כנראה עם במדבר שממזרח למצרים העליונה) ונגד האייתיופים (אנ'); בחלוקת צבאו, למלחמה בקרתחדשתים תכנן לשלוח את הצי. הוא נתן פקודה לצי הפרסי להפליג נגד קרתחדשת בזמן ששלח חיילים נגד יב, אך הפיניקים התנגדו, משום שהם מחויבים בשבועות להתנגד לכך, וכי הם לא ינהגו כראוי אם יצאו למסע נגד בניהם שלהם (קרתחדשת); ובגלל שהפיניקים התנגדו, לא היה שאר הצי די חזק למחלמה בלעדיהם. כך ניצלו הקרתחדשתים משעבוד לפרסים, כי כנבוזי לא ראה לנכון לכפות על הפיניקים, הן משום שכוחו הימי תלוי בהם והן משום שהם מסרו את עצמם מרצון לפרסים.
מבחינה מנהלית, פיניקיה חסתה בתחילת התקופה הפרסית תחת פחות בבל (שהשתרעה על דרום נהריים, סוריה הגדולה (כולל פיניקיה) וקפריסין), ולאחר שחולקה פחוות בבל ב־482 לפנה"ס, עברה פיניקיה לחסות תחת אחשדרפנות עבר נהרא.
בתקופת זרובבל בן שאלתיאל, בדומה לתקופת דוד ושלמה, הועסקו אוּמנים פיניקיים רבים בבניין בית המקדש השני: ”וַיִּתְּנוּ-כֶסֶף לַַחֹצְבִים וְלֶחָרָשִׁים, וּמַאֲכָל וּמִשְׁתֶה וָשֶׁמֶן לַצִּדֹנִים וְלַצֹּרִים, לְהָבִיא עֲצֵי אֲרָזִים מִן-הַלְּבָנוֹן אֵל-יָם יָפוֹא, כְּרִשְׁיוֹן כּוֹרֶשׁ מֶלֶךְ-פָּרַס עֲלֵיהֶם” (ספר עזרא, פרק ג', פסוק ז').
בתקופה הפרסית התבססו קהילות פיניקיות מצור וצידון גם בפנים הארץ (כמו מרשה, ירושלים ושכם). קהילות אלה עסקו, ככל הנראה, במסחר. על כך מעיד נחמיה ”וְהַצֹּרִים יָשְׁבוּ בָהּ, מְבִיאִים דָּאג וְכָל-מֶכֶר, וּמֹכְרִים בַּשַׁבָּת לִבְנֵי יְהוּדָה וּבִירוּשָׁלם” (ספר נחמיה, פרק י"ג, פסוק ט"ז).
תולדות הפיניקים > תחת שלטון יווני

בשנת 346 לפנה"ס, התמרדו תושבי צידון בארתחשסתא השלישי – מלך פרס, בשל המיסוי הכבד ששילמו לו כדרך קבע. ארתחשסתא דיכא ביד קשה את המרד, והדבר דרבן את הפיניקים בכלל ואת הצידונים בפרט להתקרב לאלכסנדר מוקדון.
בשנת 333 לפנה"ס, לאחר שהביס את צבא פרס בקרב איסוס, הגיע אלכסנדר מוקדון לפיניקיה, ומלכי הערים הגדולות החלו ליצור איתו קשרים (נסיך ארוד הבטיח לו כניעה; גם גבל נכנעה לו). הדבר שירת היטב את מטרתו העיקרית, שכן על ידי סיפוח ערי המדינה הפיניקיות, הצליח אלכסנדר להשתלט על מרבית הבסיסים הימיים של הפרסים ובכך להתגבר על היתרון המובהק שהיה לצבא הפרסי מול הצבא המקדוני בים. אולם העיר צור החליטה שלא לכרות ברית עם אלכסנדר מוקדון כיתר הערים הפיניקיות, כנראה בשל המשך תמיכתה בדריווש השלישי – מלך פרס. כתוצאה מכך הטיל אלכסנדר מוקדון, בשנת 332 לפנה"ס, מצור כבד על העיר, שבמהלכו – אך לא מיד עם תחילו – הצטרפו אליו מלכי ארוד, גבל וצידון, ובסופו צור נכבשה. במהלך המצור הפכה צור מאי לחצי אי באופן מלאכותי.
עם כיבוש צור בידי אלכסנדר מוקדון, בוטלו כל משטרי המלוכה הפיניקיים בערי המדינה.
לאחר מותו של מוקדון, בתקופת ממלכות הדיאדוכים עברה רצועת החוף הפיניקית פעמים מספר מיד ליד וזאת בשל רצונם של שליטי בית סלאוקוס ושליטי בית תלמי להשתמש בנמליה המפותחים של פיניקיה למסחר. בית תלמי נתן לערים הפיניקיות אוטונומיה. לאחר מאבק פנימי, שנמשך כ־40 שנים, נפלה פיניקיה סופית לידי בית סלאוקוס.
המאה האחרונה של השלטון הסלאוקי בפיניקיה התאפיינה בחוסר יציבות, שבסופה, בשנת 63 לפנה"ס, כבש גנאיוס פומפיוס מגנוס את סוריה ופיניקיה וסיפחן לאימפריה הרומית.
תולדות הפיניקים > תחת שלטון רומא

| --- | --- |
 :  ראו גם – פרובינקיה סוריה פיניקיה
לאחר הכיבוש הרומאי מסר מרקוס אנטוניוס את כל רצועת החוף, ממצרים ועד לחופי לבנון, לקלאופטרה – מלכת מצרים. רק הערים צור וצידון המשיכו לשמור על עצמאותן. בתחילת התקופה הרומית המשיכו הפיניקים להחזיק בחוף המזרחי של הים התיכון. סטראבון תיאר את פיניקיה כרצועת החוף בין אורתוסיה לפלוסיום, נוסף על חלקים צפוניים יותר כגון ארוד, ופליניוס הזקן תיאר את פיניקיה בין קרוקודילופוליס למפרץ אלכסנדרטה.
מבחינה מנהלית, בשנת 194 לספירה חולקה פרובינקיה סוריה לקוילה סוריה ולסוריה פיניקיה (שבהמשך חולקה בעצמה לפיניקיה פרליה – פיניקיה החופית, ופיניקיה לבננסיס – פיניקיה הלבנונית).
עם חלוקתה של האימפריה הרומית לשניים, לאחר מותו של תאודוסיוס הראשון ב־395, הפכה פיניקיה לחלק מהאימפריה הביזנטית. תחת השלטון הביזנטי, שגשגו הערים ביירות, צור וצידון במשך יותר ממאה שנים.
תולדות הפיניקים > אחריתם של הפיניקים

בפיניקיה, הפיניקים נטמעו בתרבות היוונית והרומית (ביזנטית). מספר אסונות טבע במאה השביעית, שהרסו את הערים בעלבכ וביירות, שחיתות השלטון הביזנטי והמיסים הכבדים שהוטלו על התושבים, החלישו את האימפריה. תקופת חוסר יציבות וחולשה זאת הפכה את האימפריה הביזנטית בכלל ואת פיניקיה בפרט לטרף קל עבור הכיבוש הערבי־מוסלמי. כשהגיע הכיבוש הערבי כבר לא הייתה ישות פיניקית עצמאית והערבים לא כתבו על מפגש עם ישות פיניקית.
בצפון אפריקה המשיכו הפיניקים (הנאו־פונים) להתקיים, להשתמש בלשונם ולהיקרא כנענים עד הכיבוש המוסלמי.
דרך הפיניקים נפוצו כמעט כל שיטות הכתב המוכרות כיום (כולל האלפבית הארמי, האלפבית היווני, האלפבית הלטיני ונגזרותיהם הרבות), והכתב הברברי, השאול מן הכתב הפיניקי (וצורת אותיותיו מעידה שנשאל בתקופה מוקדמת ביותר, אולי אף באלף השני לפנה"ס, ולא בתקופה הפונית), נקרא עד היום תיפינע' (Tifinaɣ) (מהשורש פנע'/פנק, על שם הפיניקים).
תולדות הפיניקים > אחריתם של הפיניקים > הפיניקים כיום

צאצאי הפיניקים נמצאים כיום בין העמים שחיים באזור חופי הים התיכון, דוגמת: לבנונים, תושבי המגרב, תושבי מלטה וקפריסאים. לפי מחקר גנטי של אוכלוסיות היושבות כיום במקומות אלה, לכ־6% מהגברים שנדגמו היה כרומוזום Y שניתן לקשרו להגירה הפיניקית. הלבנונים, ובייחוד האוכלוסייה המרונית הנוצרית, מבססים את הלאומיות הלבנונית על ההיסטוריה הפיניקית – צורה זאת של הלאומיות הלבנונית נקראת פיניקיזם.
דת

הדת הפיניקית הייתה דומה לזאת של שאר עמי כנען, כלומר פוליתאיסטית. פנתאון האלים הפיניקי כלל את האלים: אל, אשרה, בעל, ענת, עשתרת, מלקרת, אשמון, תנת, בעל חמון, רשף, ירח ועוד, כשפולחן בעל היה מקובל מאוד בערים הפיניקיות, שהגדולות בהן הן צידון וצור. עם זאת, דתם של הפיניקים לא הייתה אחידה ונבדלה מעיר לעיר: בעיר ארוד היה נפוץ פולחן האל דגן. בעיר גבל היה נפוץ פולחן האלה בעלת גבל, בצידון היה נפוץ פולחן האל אשמון, בצור של מלקרת ובקרתחדשת של תנת ובעל חמון.
בתקופה ההלניסטית הופיע האל בעל שמם (בעל השמים), הזהה, ככל הנראה, לזאוס ההלני.[דרוש מקור]
בקרב הפיניקים, בעיקר בקרתחדשת (אך לא רק) היה נפוץ לנדור נדרים לאלים, וכאשר היו מתמלאים הנדרים, היו מזכירים אותם במצבות נדר.