stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אסיא (כתב עת)
תחילת הדרך

הגיליון הראשון של כתב העת "אסיא" יצא לאור בשלהי שנת תש"ל (1970). מטרת כתב העת, כפי שהוגדרה בהקדמה לגיליון זה, היא "להביא לידיעת המעוניינים והנוגעים בדבר את הבעיות [הרפואיות הלכתיות], הפתרונות והלכי המחשבה של רבנים ורופאים שעסקו בבעיות אלו. הכוונה היא להביא נושאים אקטואליים וחדישים שנידונו לאחרונה, ואשר נכתבו במקורות מפוזרים ובלתי ספציפיים לרפואה והלכה".
הגיליון הראשון יצא לאור תחת השם "פרסומים בענייני הלכה ורפואה", וכלל אחד עשר תקצירים, ללא מאמרים מקוריים. הגיליון השני שיצא לאור בשבט תשל"א (1971) היה למעשה הגיליון הראשון שנשא את השם "אסיא". גיליון זה הופיע במתכונת הגליונות הנוכחיים, הכוללת מאמרים מקוריים, תקצירים וציונים ביבליוגרפיים למקורות נוספים בנושאים הקשורים לאתיקה רפואית יהודית.
המאמרים שפורסמו במרוצת השנים בכתב העת "אסיא", מאוגדים ונדפסים שוב בספרי "אסיא", היוצאים מדי פעם. משנת 2020 כתב העת הפך לשפיט.
המאמרים המתפרסמים בכתב העת

גליונות אסיא, מכילים כבר למעלה מאלף מאמרים מקצועיים וביבליוגרפיות. מאמרים אלה עוסקים במגוון נושאים. ביניהם: היבטים מדעיים, משפטיים, מוסריים והלכתיים של שיבוט אנושי; קביעת זמן המוות והשתלות איברים; גילוי האמת לחולה המסוכן; היבטים רפואיים והלכתיים של מחלת האיידס; פסיכיאטריה והלכה; סחר באיברים; הפסקת טיפול רפואי והמתת חסד; ייעוץ ראשוני לצעיר בעל דחפים הומוסקסואליים; עישון ותוחלת חיים; כפיית טיפול רפואי; רפואה בשבת; אם פונדקאית; דילמות אתיות של אחיות בבתי החולים; וכמובן עקרונות והלכות מעשיות הקשורות בחובה להציל חיי אדם.
אחד המפתחות הביבליוגרפים החשובים הרואים אור בחוברות אסיא הוא המפתח התמציתי המוער של הרב מאיר וונדר. כמעט בכל גיליון אסיא מופיע המפתח המוער המכסה שנה שלמה בספרות ההלכה והרפואה, החל משנת תשמ"א (1981). הביבליוגרפיה מחולקת לפי נושאים עם תמצית מקוצרת של הנדון במאמר. לכל ביבליוגרפיה חד שנתית מוערת כזו מצורפים מפתח נושאים ומפתח מחברים מפורט.
הערות שוליים

↑  אסיא, גליונות קיז-קיח, עמ' 5, נובמבר 2020
ארגון הפיונרים על שם ארנסט תלמאן

| --- | --- |

 תאריך ייסוד:  דצמבר 1948
 תאריך פירוק:  אוגוסט 1990
 השתייכות פוליטית:  לניניזם, סוציאליזם
 מפלגה מקבילה:  מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה
 מיקום המטה:  ברלין המזרחית 
 
דגל התנועה
ארגון הפיונרים על שם ארנסט תלמאן אשר כלל את הפיונרים הצעירים ואת הפיונרים של תלמאן, היה ארגון נוער עבור תלמידי בית ספר מגיל 6 עד 14 ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית. הארגון נקרא על שם ארנסט תלמאן, מנהיג עבר של המפלגה הקומוניסטית הגרמנית אשר הוצא להורג במחנה הריכוז בוכנוולד.
הארגון היה תת-מחלקה בנוער הגרמני החופשי, תנועת הנוער הרשמית של גרמניה המזרחית. הארגון נוסד ב-13 בדצמבר 1948 והתפרק ב-1989, באיחוד גרמניה מחדש. בשנות השישים והשבעים כמעט כל תלמידי בית הספר בגילאי 6 עד 14 אורגנו לתוך קבוצות של "פיונרים צעירים" או קבוצות "פיונרי תלמאן". בארגון היו חברים "כמעט שני מיליון ילדים" עד 1975.
קבוצות הפיונרים היו מבוססות באופן רופף על תנועת הצופים, אבל אורגנו בצורה מיוחדת כדי לעשות אינדוקטרינציה לתלמידי בתי הספר בגילים 6–14 עם אידאולוגיה סוציאליסטית כדי להכינם עבור הנוער הגרמני החופשי. אחרי הצהריים אשר בולו בקבוצות הפיונרים כללו שילוב של הרפתקאות, אינדוקטרינציה סוציאליסטית בצורה משולבת מיתוסים, וביצוע מסורות מהפכניות. בקיץ, בדרך כלל החניכים נסעו למחנות הפיונרים, אשר דומים למחנות קיץ של הצופים. היו גם מחנות פיונרים בין-לאומיים, אשר כיוונו לפתח חברויות בין ילדים בלאומים שונים.
היסטוריה

בקונגרס ה-17 של המועצה המרכזית של הנוער הגרמני החופשי, "הפיונרים הצעירים" הוקמו באופן רשמי, ב-13 בדצמבר 1948. הארגון היה הארגון הפוליטי ההמוני הרשמי לילדים ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, אשר נוהל על ידי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה דרך הנוער הגרמני החופשי. מ-1949 יושב הראש של הארגון הייתה מרגוט פיסט, אשר נהייתה בעתיד גברת הונקר. מ-1949 נוסד עיתון של הארגון אשר נקרא "הפיונר הצעיר" (דר יונגה פיונר) ולאחר מכן שמו שונה ל"התוף" (די טרומל). ב-1952 הארגון נקרא על שם ארנסט תלמאן.
ב-1949 היו חברים בארגון 714,258 פיונרים צעירים (30% מכל הילדים בגילאי בית ספר בשטח הכיבוש הסובייטי של בגרמניה). בסוף שנות החמישים מרבית הילדים בגילאי בית הספר בגרמניה המזרחית היו בארגון הפיונרים על שם תלמאן. ב-1989 היו כבר בארגון קרוב ל-2 מיליון ילדים בגילאי בית ספר, או 98% מכל הילדים בגילאי בית ספר בגרמניה המזרחית.
לארגון היו פגישות מרכזיות פעם בכמה שנים, כל פעם בנושא שונה.
בנובמבר 1989, שרר אי שקט בערי הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, "הפגנות יום שני" למשל, התרחשו בלייפציג. בערב לפני יום העצמאות הארבעים לרפובליקה, מצעד הלפידים המסורתי של הנוער הגרמני החופשי לווה בזעקות "גורבי, גורבי!" (הכוונה למנהיג ברית המועצות באותה תקופה, מיכאיל גורבצ'וב). יושב הראש של הפיונרים וילפריד פוסנר, אשר הנהיג את הארגון בארבע השנים האחרונות הקודמות לאירוע, התפטר. מי שהחליפו, היה בריגיט גאפה, שניתן לו התפקיד לערוך רפורמות בתוך הארגון, ונהיה מנהיגה האחרון של הארגון. באוגוסט 1990 אחרי נפילת חומת ברלין, ולפני איחוד גרמניה מחדש, ארגון הפיונרים על שם ארנסט תלמאן חדל להתקיים. מאז, לא היו ארגוני פיונרים בגרמניה.
סיסמה וקריאה

סיסמת הפיונרים הייתה "Für Frieden und Sozialismus seid bereit – Immer bereit" (לשלום וסוציאליזם היה מוכן - תמיד מוכן). סיסמה זו קוצרה בדרך כלל ל"היה מוכן - תמיד מוכן". סיסמה זו נקראה בעת הרמת הדגל. אדם אחד היה אומר את החלק הראשון, "היה מוכן" אשר היה בדרך כלל מדריך הקבוצה של הפיונרים, מורה, או המנהיג של הקבוצה המקומית. כל הפיונרים היו עונים "תמיד מוכן", עם הצדעה עם ידם הימנית, השמתה קרוב למצח עם האגודל פונה (ואיתו היד) לכיוון השמיים.
מדים

מדי הפיונרים הורכבה מחולצה לבנה אשר נרכשה על ידי הורי החניך, עם מכנסיים כחולים או חצאיות עד שנות השבעים ואחריהם רק באירועים מיוחדים. לעיתים קרובות הדבר היחידי שנלבש שהיה הסמל הכי חשוב של סוציאליסט לעתיד, העניבה הכחולה. במקור העניבה הייתה כחולה, אך מ-1973, ה"פיונרים של תלמאן" לבשו עניבה אדומה, כמו הפיונרים בברית המועצות, ו"הפיונרים הצעירים" המשיכו ללבוש את העניבה הכחולה. הפיונרים לבשו את המדים שלהם באירועים פוליטיים וחגים רשמיים כמו צעדת האחד במאי, פסטיבלים בית ספריים, ואירועים של פיונרים.
חברות בתנועת הנוער

חברות ב"פיונרים הצעירים" וב"פיונרים של תלמאן" הייתה התנדבותית - חברות לא הייתה דרושה. עם זאת, החברות הייתה נראית כדבר המובן מאליו על ידי המדינה (ובתי הספר) וגם על ידי כמה הורים. רוב הילדים הלכו אחרי ההמון, וכמעט כל הילדים בכל כיתת בית ספר הצטרפו, למרות זאת היו תמיד כמה אשר לא עשו כך, למשל מפני שהם היו דתיים או שפשוט לא רצו בכך.
דעות שונות מתווכחות על האם זה היה חיסרון לסרב להצטרף לארגון. יש אנשים הטוענים שנמנעה כניסתם מאירועים מאורגנים, אך אחרים אומרים שהם היו מורשים להשתתף בכל אירוע אשר עניין אותם. בכל מקרה, לפחות שנה אחת של חברות ב"פיונרים הצעירים" הייתה דרושה כדי להצטרף ל"פיונרים של תלמאן" וחברות ב"פיונרים של תלמאן" הייתה הכרחית כדי להצטרף לנוער הגרמני החופשי. כמה אנשים אשר לא הצטרפו לנוער הגרמני החופשי אחר כך מצאו זאת קשה לקבל את קורסי האוניברסיטה אשר בחרו, או לטייל באופן חופשי כמו אחרים שכן היו בנוער.
ההרשמה כחבר בתנועה בדרך כלל התרחשה ב-13 בדצמבר, היום שבו הארגון נוסד בו ב-1948, בדרך כלל אלו שהצטרפו ל"פיונרים הצעירים" היו בגיל 6 ואלו שהצטרפו ל"פיונרים של תלמאן" היו בגיל 10.
שירים

שירי הפיונרים היו מושרים בכל אפשרות, חלק מהשירים היו:
Wir tragen die Blaue Fahne - אנחנו סוחבים את הדגל הכחול
Unser kleiner Trompeter - החצוצרן הקטן שלנו
Thälmann-Lied - שיר תלמאן
Pioniermarsch - מארש הפיונרים
Der Volkspolizist - השוטר של האנשים
Jetzt bin ich Junger Pionier - אני עכשיו פיונר צעיר
Unsere Heimat - המולדת שלנו
Die Heimat hat sich schön gemacht - המולדת שלנו התחכמה
Auf zum Sozialismus - קדימה לסוציאליזם
Wenn Mutti früh zur Arbeit geht - כשאמא הולכת לעבודה בבוקר
Gute Freunde - חברים טובים
Pioniere voran! - קדימה פיונרים!
Friede auf unserer Erde - שלום בכדור הארץ שלנו
פעילויות

הפיונרים לקחו חלק במגוון רחב של פעילויות הכוללות התעמלות, טקסים, והופעות, פגישות ואספת מחזור למטרות שונות. במדיהם, ועם ההתלהבות הילדותית שלהם, הם היו אביזר מושך לחגיגות העצמאות של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית ופסטיבלים שונים. ב-1966, למשל, משלחת של פיונרים וחניכים של הנוער הגרמני החופשי הניחו זרים של צפרן אדום באופן סימבולי כדי לכבד את חגיגות ה-20 שנה למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
חוץ מייצוג של פנים צעירות וחיוביות של סוציאליזם לעולם מחוץ לגרמניה המזרחית, הפעילויות האלה עוצבו גם כדי להעביר את המסר לילדים שלסוציאליזם יש מוראל גבוה. ב-1971, "פעולה סולידרית" התרחשה ובה ילדי התנועה אספו מיליון ורדים עבור אנג'לה דייוויס. ב-1973 "הפסטיבל העולמי של הנוער והתלמידים" בברלין נשא את המוטו "בשביל סולידריות אנטי-אימפריאליסטית, שלום, וחברות".
פעילויות היו גם דרך לעשות אינדוקטרינציה לילדים עם ערכים סוציאליסטים, תנועת ה"קורס 80" ב-1978 כיוונה להכיר לפיונרים את הפוליטיקה של מפלגת הפועלים, מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
פעילויות > מחנות פיונרים ופארקים

באספת הנוער הלאומית הראשונה ב-1950 בשכונת "אוברשונוידה" במזרח ברלין, נפתח פארק אשר היה ידועה כ"רפובליקת הפיונרים של ארנסט תלמאן", לאחר מכן שונה שם הפארק ל"פארק הפיונרים". כ-20 אלף ילדים נשארו שם עבור האספה.
ב-1952, וילהלם פיק, הנשיא של גרמניה המזרחית, פתח באופן טקסי "רפובליקת פיונרים" נוספת ב"ורבלינסה" בצפון מזרח ברלין. היא הייתה מבוססת על מחנה פיונרים סובייטי, הארטק. זאת הייתה נחשבת פריבילגיה להיבחר ללכת לאותו מחנה, כל שנה כ-1000 פיונרים נבחרו ללכת לשם. השטח כרגע נמצא בתהליכי שיפוצים על ידי יזם מקרלסרוהה.
במשך חודשי הקיץ, ילדים נשלחו למחנות הקיץ הפיונריים בגרמניה המזרחית וחלקים סוציאליסטיים אחרים בעולם, למשל בדרזדן ב-1952. באירוע הזה ניתן לארגון את השם ארנסט תלמאן.
פעילויות > אירועים בין-לאומיים

ה"אליטה" של הפיונרים הייתה בדרך כלל נשלחת למדינות מחוץ לגרמניה המזרחית, מדינות סוציאליסטיות בעיקר, כדי לטפח יחסים בין לאומיים והדגשת הטבע של הסוציאליזם לילדים. ב-1967, "רכבת חברות" נסעה לברית המועצות ואיתה חניכי הנוער הגרמני החופשי ופיונרים. ב-1972 הפיונרים שלחו יותר מ-מיליון "מסרים של חברות" למקביליהם בברית המועצות, אשר חגגו את יום השנה החמישים לתנועתם.
פעילויות > פעולות אספה

פיונרים צעירים גם הועסקו על ידי חובה לאסוף אשפה למיחזור, כמו נייר ומתכת, גרמניה המזרחית, הייתה ידועה בכך שהיו בה מעט אוצרות טבע. עבור יום הולדתו השמונים של וילהלם פיק, למשל, הילדים אספו חומרי אשפה בערך של 1.5 מיליון מארק מזרח גרמני. הכסף שנאסף מהפעילות הזאת הלך לבניית ספינת סחר אשר נקראה "הפיונרים של תלמאן". ב-1957 נאספו אבנים וסלעים בכל רחבי גרמניה המזרחית כדי לבנות מזח חדש בנמל רוסטוק.
הערות שוליים

↑  Rodden, John. (2002). Repainting the little red schoolhouse : a history of Eastern German education, 1945-1995. Oxford University Press. ISBN 0-19-511244-X. OCLC 39633454.
↑  Fulbrook, Mary. (ed.). Power and society in the GDR, 1961-1979 : the 'normalisation of rule'?. ISBN 978-1-78238-101-3. OCLC 822668120.
↑  Wegner, Gregory (בפברואר 1996). "In the Shadow of the Third Reich: The "Jugendstunde" and the Legitimation of Anti-Fascist Heroes for East German Youth". German Studies Review. 19 (1): 127–146. doi:10.2307/1431716. ISSN 0149-7952. JSTOR 1431716. {{cite journal}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  Plum, Catherine J. (2005). Antifascism & the historical identity of east German youth, 1961-1989. OCLC 63683865.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309769305171  GND: 2018009-3  ISNI: 0000 0000 9720 1888  LCCN: n85052587  VIAF: 143720108   WorldCat (עם VIAF): 143720108 
בבית הספר באלסטרורדה, 1960.
מדי הפיונרים הצעירים, אשר נלבשו על ידי בנים ובנות.
אירוע מחזור נייר ב-1973 כדי לממן את פסטיבל הנוער והתלמידים בברלין המזרחית.
ארנסברג

ארנסברג (בגרמנית: Arnsberg) היא עיר בנורדריין-וסטפאליה שבגרמניה, בעמק של  הנהר רוהר.
סקירה כללית

העיר הוזכרה לראשונה בשנת 789 והיא הייתה שייכת למנזר המקומי. בשנת 1238 היישוב קיבל זכויות עיר. המבצר המקומי נבנה במהלך המאה ה-14. העיר הייתה מרכז של נפה בראשות רוזן אך בהמשך זכויות בעלות על האזור נרכשו על ידי ארכיבישוף של קולן.
במהלך מלחמת שבע השנים העיר נהרסה בשנת 1769. בשנת 1794 כאשר צרפת תקפה את העיר קולן אוצרות הקתדרלה הוסתרו בארנסברג והוחזרו לקולן בשנת 1804. בשנת 1816 השטח סופח לפרוסיה.
בשנת 1941 לעיר סופחו מספר יישובים קטנים בסביבה. במהלך מלחמת העולם השנייה העיר סבלה מהפצצות. ב-17 במאי 1943 בעקבות מבצע נזיפה מספר שכרים באזור נפרצו ושטח הוצף. תושבי העיר רבים נהרגו בהפצצה זו ובהמשך. אזור סבל מהפצצות של פצצת גרנד סלאם.
בשנת 1975 בעיר סופחו מספר יישובים וכיום היא כוללת 15 רבעים.
בעיר פועלים מספר מפעלי תעשייה. בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 בעיר פעל מפעל לייצור מכוניות מדגם Kleinschnittger F125.
ערים תאומות

רומניה אלבה יוליה, רומניה
הולנד דוונטר, הולנד
אנגליה בקסלי, אנגליה
איטליה קלטג'ירונה, איטליה
בוככוס הראשון, מלך מאוריטניה

בוככוס או בוקכוס הראשון (Bocchus) היה מלך מאוריטניה בסוף המאה ה-2 לפנה"ס ובתחילת המאה ה-1 לפנה"ס. כחמו של יוגורתה, מילא בוככוס תפקיד חשוב במלחמת יוגורתה שנערכה בין הרפובליקה הרומית לבין ממלכת נומידיה.
עם פרוץ מלחמת יוגורתה ניסה בוככוס לכרות ברית עם הרפובליקה הרומית נגד יוגורתה, אולם בשנת 111 לפנה"ס נדחתה הצעתו על ידי הסנאט הרומי והוא החליט לתמוך בחתנו. בשנת 108 חתם בוככוס על הסכם עם יוגורתה והחל להתכונן למלחמה ברומא.
לאחר שהמצביא הרומי קוינטוס קיקיליוס מטלוס הביס את כוחותיו של יוגורתה בקפסא, ברח זה אל בוככוס שקיבל אותו בזרועות פתוחות. בוככוס שיחק משחק כפול לאורך המלחמה: במקביל למהלכיו הצבאיים ותמיכתו בחתנו, הוא ניהל כל העת משא ומתן מתמשך עם רומא. תאודור מומזן מדגיש את אי אמינותו של בוככוס ואת היחס החשדני שהפגינו כלפיו שני הצדדים.
בשנת 106 לפנה"ס ערך גאיוס מריוס, המצביא החדש של הצבא הרומי, מסע מלחמה לעבר מבצר נהר המולכט. בחזרתו מהנהר, הותקף על ידי כוחותיהם המשולבים של בוככוס ויוגורתה. מריוס הופתע, ונראה היה שפרשיו של בוככוס יצליחו להביסו. אולם, בזכות עזרתו של לוקיוס קורנליוס סולה, ששימש כאחד מקציניו, הצליח מריוס לארגן את צבאו מחדש ולהדוף את הנומידים והמאוריטנים.
בשנים 106 ו-105 לפנה"ס נערך משא ומתן בין בוככוס לבין גאיוס מריוס, שהוביל לכריתת ברית בין מאוריטניה ורומא. בתמורה לשלום עם רומא, דרש מריוס מבוככוס להסגיר את חתנו. בוככוס דרש שסולה יהיה זה שיחתום את החוזה סופית, ושרק לידיו יסגיר את יוגורתה. מריוס הסכים, למרות חששותיו שסולה (שמונה בינתיים לסגנו בעקבות הצטיינותו בלחימה), ייתפס על ידי בוככוס וישמש כבן ערובה. סולה נשלח למחנהו של בוככוס ועבר דרך כוחותיו של יוגורתה בליווי בנו של בוככוס, וולכוס. כמובטח, הונה בוככוס את יוגורתה ומסר אותו לידי חייליו של סולה.
לפי מקורות מסוימים, מימן בוככוס את בנייתו של פסל זהב שהוצב על גבעת הקפיטולין והנציח את מסירתו של יוגורתה לסולה. הפסל היה אחד מהגורמים שתרמו לעוינות שנוצרה בין סולה לגאיוס מריוס.
לאחר מותו של בוככוס עלו לשלטון בניו בוככוס השני ובוגוד.
ארנסט וולוובר

| --- | --- |

 לידה:  29 באוקטובר 1898 האן-מינדן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  3 במאי 1967 (בגיל 68) ברלין המזרחית, גרמניה המזרחית 
 מדינה:  גרמניה המזרחית 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי פרידריכספלדה 
 מפלגה:  מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, המפלגה הקומוניסטית של גרמניה 
 בן או בת זוג:  Lucija Bauer 
 פרסים והוקרה
 מסדר ההצטיינות הפטריוטי בזהב 
 
ארנסט וולוובר (בגרמנית: Ernst Wollweber;‏ 29 באוקטובר 1898 – 3 במאי 1967), מדינאי מזרח גרמני ויו"ר השטאזי בין השנים 1953–1957.
חייו

ארנסט וולוובר נולד בהאן-מינדן בשם פריץ קארל וולוובר. הוא התגייס לחיל הים ובמלחמת העולם הראשונה שירת ביחידת הצוללות. ב-1918 השתתף במרד מלחים בקיל בזמן המהפכה הגרמנית.
בשנת 1919 הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית של גרמניה. הוא התקדם במהירות בשורותיה של המפלגה וב-1921 כבר היה חבר בוועד המרכזי של המפלגה והמזכיר הפוליטי שלה בהסה-ולדק. שנתיים לאחר מכן התמנה למפקד הזרוע הצבאית של המפלגה בהסה-ולדק, תורינגיה ושלזיה. פעילותיו הובילו למעצרו ב-1924 ולהאשמתו בבגידה. הוא שוחרר בשנת 1926 וב-1928 נבחר כציר בפרלמנט של מדינת פרוסיה, תפקיד בו החזיק עד 1932; ב-1929 הוא גם נבחר כציר בפרלמנט של שלזיה התחתונה. בשנת 1931 נבחר למנהיגות האיחוד הבינלאומי של אנשי הים ועובדי הנמלים (ISH) ובין 1932–1933 היה חבר ברייכסטאג, הפרלמנט הגרמני.
לאחר שריפת הרייכסטאג בפברואר 1933, והתגברות התנכלות השלטונות הנאציים למפלגה הקומוניסטית של גרמניה נאלץ וולוובר לברוח לקופנהגן ולאחר מכן ללנינגרד. בשנת 1936 התמנה לעמוד בראש "הארגון נגד הפשיזם ובעד ברית המועצות", שנודע בשם "ליגת וולוובר". ארגון קומוניסטי זה ביצע חבלות בספינות של מדינות פשיסטיות. ככל הידוע ביצעה "ליגת וולוובר" לפחות 21 פעולות חבלה בספינות פשיסטיות (בעיקר בנמלים בצפון אירופה). וולובר שימש גם כספק נשק לצד הרפובליקאי במלחמת האזרחים הספרדית. וולוובר, שברח ממקומות שונים בעולם, נתפס לבסוף בשוודיה ב-1940 שם הוא כמעט גורש לגרמניה הנאצית. במקום זאת הוא נשלח למאסר בכלא למשך שלוש שנים. היות שהחזיק באזרחות סובייטית נכנעו השלטונות השוודיים ללחץ הסובייטי ושחררוהו לברית המועצות בשנת 1944.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזר ארנסט וולוובר לסקטור הסובייטי של גרמניה שהיה לגרמניה המזרחית והצטרף למפלגה הקומוניסטית השלטת, מפלגת האיחוד הסוציאליסטי, בשנת 1946. שנה לאחר מכן מונה למנהיג ההנהלה המרכזית לספנות וב-1950 מונה לסגן שר התחבורה של גרמניה המזרחית. באותה תקופה הייתה שמועה בעולם שהוא הקים ארגון חדש בדומה ל"ליגת וולוובר" שהיה אמור לאמן קומוניסטים באומנות החבלה. ואולם, אין כל ראיה לנכונות השמועות האלה.
יו"ר השטאזי

ביולי 1953 מונה ארנסט וולוובר ליו"ר השטאזי - שירות הביטחון והמשטרה החשאית של גרמניה המזרחית, לאחר הדחתו של וילהלם צייסר. הוא ניסה לחזק את השטאזי בין השאר בעזרת חיפוש של מה שראה כהסתננות של ארגוני מודיעין מערביים לגרמניה המזרחית. גישה זו הביאה למתיחות בינו לבין בכירים במפלגת האיחוד הסוציאליסטי ובראשם המזכיר הכללי של המפלגה ולטר אולבריכט וסגנו אריך הונקר. ב-1954 נבחר לחבר בפולקסקאמר, הפרלמנט המזרח-גרמני, וקיבל מקום בוועד המרכזי של המפלגה, אך ב-1956 החלה להיחלש השפעתו כאשר הוא התווכח עם אולבריכט והונקר על נושאים כמו מדיניות החוץ של גרמניה המזרחית כלפי פולין והערכות של היקף הפעילות האנטי-קומוניסטית בגרמניה המזרחית.
ב-1957 הוכרח להתפטר מתפקיד רב עוצמה זה, וסגנו אריך מילקה ירש אותו. ב-1958 הואשם וולוובר בפעילות נגד מפלגת האיחוד הסוציאליסטי והודח מהוועד המרכזי ומהפרלמנט. הוא חי באלמוניות עד מותו בברלין המזרחית בשנת 1967.
ארטאווסדס השני, מלך ארמניה

ארטאווסדס השני (בארמנית: Արտավազդ Երկրորդ) היה מלך ארמניה בשנים 34 לפנה"ס - 54 לפנה"ס.
חייו

ארטאווסדס ירש את כיסאו של אביו, טיגראנס הגדול בשנת 54 לפנה"ס. בראשית תקופת שלטונו (53-54 לפנה"ס) הוא המשיך את מדיניותו של אביו, שכרת ברית עם המצביא הרומי פומפיוס בשנת 66 לפנה"ס, ושמר על נאמנותה של ארמניה לרומא. הוא אף הציע למצביא מרקוס ליקיניוס קראסוס סיוע צבאי משמעותי במסע המלחמה, שתכנן האחרון נגד האימפריה הפרתית, בתנאי שהצבא הרומאי יתקוף את האימפריה הפרתית דרך ממלכתו, אך הצעתו נדחתה על ידי קראסוס. לאחר שהמלך הפרתי אורודס השני פלש לארמניה באביב 53 לפנה"ס, ובעקבות תבוסת הצבא הרומאי בקרב חרן, נאלץ ארטאווסדס לנטוש את בריתו עם הרומאים, להכיר בכפיפות ממלכתו לאימפריה הפרתית ולהסכים לנישואי בתו עם בנו של אורודס השני, פאקורוס.
בשנת 36 לפנה"ס שוב מצא עצמו ארטאווסדס מעורב, שלא מרצונו, במאבק בין הרומאים לפרתים. המצביא הרומי מרקוס אנטוניוס פלש עם צבאו לארמניה, וארטאווסדס נאלץ להחליף צד ולהישבע נאמנות לרומא. אולם זמן קצר לאחר מכן, כשהצבא הרומאי עזב את ממלכתו כדי לפלוש לממלכת ארטופטינה, הוא חזר לתמוך בצד הפרתי. בשנת 34 לפנה"ס זימן אנטוניוס את ארטאווסדס לפגישה עמו בניקופוליס, כדי לדון במסע המלחמה החדש שתכנן כנגד האימפריה הפרתית, ואף הציע לו להסכים לנישואי בתו עם בנו הקטין של אנטוניוס, כדי לחזק את בריתו עם רומא. כאשר ארטאווסדס היסס ונמנע מלהגיע לפגישה עמו, שוב פלש צבאו של אנטוניוס לממלכתו, וצעד לבירת ארמניה, ארטאקסטה. הרומאים תפסו את ארטאווסדס והחזיקו בו כבן ערובה. לבסוף הוא נשלח לאלכסנדריה, שם נאלץ להשתתף במצעד הניצחון שארגנה המלכה קלאופטרה לאנטוניוס. ארטאווסדס עורר את חמתה של קלאופטרה, כאשר סירב להשתחוות לפניה ולהישבע לה אמונים. לאחר תבוסתו של אנטוניוס בקרב אקטיום בשנת 31 לפנה"ס, ניצלה קלאופטרה את ההזדמנות, הוציאה להורג את ארטאווסדס, ושלחה את ראשו לאויבו, ארטאווסדס הראשון מלך מדי ארטופטינה. בנו של ארטאווסדס השני, ארטקסיאס השני ירש את כיסאו כמלך ארמניה.
אסי שמלצר

| --- | --- |

 לידה:  5 בינואר 1970 (בן 54)
 מדינה:  ישראל
 ידוע בשל:  יו"ר קבוצת שלמה החזקות
 מקצוע:  איש עסקים
 תואר:  תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת ריצ'מונד באנגליה
 השקפה דתית:  יהדות
 
אסי (אסף) שמלצר (נולד ב-5 בינואר 1970) הוא איש עסקים ישראלי. שמלצר משמש כיו"ר קבוצת שלמה החזקות וכדירקטור במספר חברות פרטיות ובורסאיות בשוק הישראלי.
ביוגרפיה > נעוריו ותחילת דרכו

שמלצר נולד בפתח תקווה לעתליה ושלמה שמלצר, מייסדי קבוצת שלמה. לאחר זמן עבר עם משפחתו לסביון.
בשירותו הצבאי שימש שמלצר בתפקיד קצין יחידת קישור לבנון וכקצין חונך צד"ל בלבנון.
לשמלצר תואר שני במנהל עסקים (1999) ותואר ראשון בניהול (1995) שניהם מאוניברסיטת ריצ'מונד באנגליה.
ביוגרפיה > תחילת הקריירה ב"קבוצת שלמה"

שמלצר החל לעבוד תחת אביו בשנת 1995, ולאחר מכן החל לנהל את תחום ההשכרה ותחום הליסינג בחברה. בהמשך היה אחראי על כל מגזר הליסינג וההשכרה של שלמה אחזקות והצטרף לדירקטוריון של קבוצת גולד בונד.
לאורך השנים, שימש שמלצר בתפקידי ניהול רבים בקבוצת שלמה החזקות, והיה שותף יחד עם אביו, שלמה, להחלטות אסטרטגיות רבות שהובילו לצמיחת הקבוצה.
בשנת 2011 מונה שמלצר לסגן יו"ר של קבוצת שלמה.
ביוגרפיה > מינויו ליו"ר "קבוצת שלמה"

החל מאוגוסט 2014, לאחר מותו הפתאומי של יו"ר הקבוצה שלמה שמלצר, מונה אסי שמלצר ליו"ר הקבוצה, ומשמש גם היום כיו"ר שלמה החזקות, המחזיקה במותג שלמה Sixt, חברה ישראלית בתחום אספקת שירותי רכב באמצעות חברות-בנות.
בנוסף, משמש שמלצר כיו"ר ש.י.ר שלמה יבוא רכב, יבואנית המותג אופל, מקבוצת GM, לישראל. כמו כן, משמש שמלצר כדירקטור בקבוצת גולד בונד, המתמחה באחסנה, בשינוע ובמתן פתרונות לוגיסטיים למטענים והמכולות ויו"ר דירקטוריון נמל במספנות ישראל.
חברות נוספות בהן משמש אסי שמלצר כדירקטור: אפקון טכנולוגיות בע"מ, בת יפתח ייעוץ בע"מ, קבוצת טוביאס (נדל"ן וכן שירותי ניהול וייעוץ בע"מ), חברת יומן אקסטנשנס ועוד.
חיים אישיים

שמלצר מתגורר בשכונת צהלה בתל אביב, נשוי ואב לארבעה ילדים.
הערות שוליים

↑  רוכוורגר, מיכאל (2016-07-21). "קבוצת שלמה הודיעה על מינויים חדשים:אסי שמלצר ימונה ליו"ר שלמה החזקות". TheMarker. נבדק ב-2017-01-04.
↑  דן אנד ברדסטריט ישראל, אסי שמלצר - דירקטורים, באתר www.israel-directors.co.il(הקישור אינו פעיל)
אסיאגו (גבינה)

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  גבינה מחלב פרה, גבינה איטלקית, גבינה בלחיצה 
 מוצא:  איטליה 
 מרכיבים עיקריים:  חלב פרה 
 גבינות
 תו תקן:  כינוי מקור מוגן 
 
אסיאגו (באיטלקית: Asiago) היא גבינת חלב פרה, שיוצרה לראשונה בעיר אסיאגו שבאיטליה. הגבינה יכולה לקבל מרקמים שונים בהתאם ליישונה, החל ממרקם חלק לאסיאגו הטרי (הנקראת Asiago Pressato, שפירושו "אסיאגו דחוס או כבוש") עד למרקם פירורי לגבינה המיושנת (Asiago d'allevo, שפירושו "חוות גידול אסיאגו"). הגבינה המיושנת מגוררת לעיתים קרובות לתוך סלטים, מרקים, פסטות ורטבים, בעוד שהאסיאגו הטרי נחתכת לפרוסות ללמילוי פאניני (לחמניות באיטלקית) או להכנת כריכים מגוונים; ניתן להמיס אותה גם על מגוון מנות ומזון. היא מסווגת כגבינה שווייצרית או אלפינית.
אסיאגו מיוצרת במספר מדינות ברחבי העולם כולל איטליה, ארצות הברית ואוסטרליה.
באיטליה, לאסיאגו יש כינוי מקור מוגן (Denominazione di Origine Protetta כלומר DOP), שכן אסיאגו הופק במקור סביב האזור האלפיני של רמת אסיאגו, באזורי ונטו וטרנטינו-אלטו אדיג'ה. גבינת אסיאגו היא אחד המוצרים האופייניים ביותר לאזור ונטו. זו הייתה, ועודנה, הגבינה הפופולרית ביותר באזור ה-DOP שבו היא מיוצרת. אזור הייצור של DOP מוגדר בקפדנות: הוא מתחיל מכרי הדשא של עמק הפו ומסתיים בשטחי המרעה האלפיניים בין רמת אסיאגו והרי טרנטינו. האזור המיועד ל-DOP בו נאסף החלב ממנו מייצרים גבינת DOP אסיאגו משתרע על ארבעה מחוזות בצפון-מזרח איטליה: כל אזור ויצ'נצה וטרנטו וחלק מנפות פדובה וטרוויזו. גבינת אסיאגו המיוצרת ומתיישנת במחלבות הממוקמות יותר מ-600 מטרים מעל פני הים, תוך שימוש בחלב מחוות גם כן יותר מ-600 מטרים מעל פני הים, זכאיות לתווית הנוספת "מוצר ההרים".
עם הזמן, ייצור אסיאגו החל גם במדינות אחרות, במיוחד במדינות עם היסטוריה של הגירה בולטת מאיטליה. ככזה, ייצור הגבינה התפשט ברחבי הגלובוס והמונח "אסיאגו" מתאר סגנון גבינה שניתן לייצר בכל מקום.
היסטוריה

בין המאות ה-10 וה-15 גידול כבשים היה הפעילות החקלאית השלטת ברמת אסיאגו – שהייתה ידועה בשטחי המרעה שלה – שמטרתה הייתה ייצור גבינות מלוחות (שנקראו במקור "פגורין"), וייצור צמר, שהיה מיועד לעבודות הטקסטיל של העמק הקרוב (Valdagno, Schio, Piovene Rocchette). בשנות ה-1700, כלומר שנות המאה ה-18 הורחב הייצור של אסיאגו לאזורים שמסביב; במאה ה-18 וה-19 במהלך התיישנות ארוכה הופקה ה-Asiago d'Allevo. רק בתחילת המאה ה-20 הופק אסיאגו פרסאטו ( Asiago Pressato) עם התיישנות קצרה יותר.
סוגים וייצור > אסיאגו בכבישה

סוג זה מיוצר על ידי שימוש בחלב מלא טרי. השלב הראשון הוא חימום חלב ל-35 מעלות צלזיוס. לאחר מכן מוסיפים אנזימים ספציפיים, כמו אנזים הגבנה וליפאז, כתמיסה נוזלית והחלב מתחיל להתקרש. את הקרישה לשים ומבשלים חלקית. הגבינה הקרושה הזו נחתכת לחתיכות קטנות רבות (בגודל של אגוז), ולאחר מכן מבשלים אותה שוב, תערובת זו נמזגת לתוך תבניות עם קירות מחוררים; לאחר מכן יש המלחה יבשה ראשונה וסחיטת התבנית במכבש, בדרך כלל הידראולי, למשך כארבע שעות. לאחר מכן יש עוד תהליך ארוך ומורכב עד קבלת הגבינה המוכנה הסופית.
ראו גם

רשימת גבינות