stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וישניצה (לובלין)

| --- | --- |
סמל וישניצהסמל וישניצה

 מדינה:  פולין פולין
 פרובינציה:  לובלין (פרובינציה) לובלין
 מחוז:  ביאלא פודולסק
 תאריך ייסוד:  1446
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  1,355 (31 במרץ 2021)
 קואורדינטות:  51°47′24″N 23°12′32″E﻿ / ﻿51.79000°N 23.20889°E﻿ / 51.79000; 23.20889
 אזור זמן:  UTC+1
 http://www.wisznice.pl
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיוישניצה(למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיוישניצה(למפת פרובינציית לובלין רגילה) לובלין חלם זמושץ' ביאלא פודולסק  שווי. פ. פודקרפצקיה בלארוס אוקראינה מזוביהוישניצה(למפת פרובינציית לובלין מוגדלת) לובלין חלם זמושץ' ביאלא פודולסק  שוויינטו. פוד. פודקרפצקיה בלארוס אוקראינה מזוביהוישניצה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
וישניצה (בפולנית: Wisznice) הוא כפר במזרח פולין, הנמצא בפרובינציית לובלין. הוא ממוקם כ-28 ק"מ מדרום לביאלא פודולסק, וכ-75 ק"מ מצפון מזרח ללובלין, בירת הפרובינציה.
יהודים בווישניצה

בווישניצה התקיימה במשך שנים קהילה יהודית.
בתחילת אוקטובר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב וחובת תשלום סכומי כופר גבוהים. בסוף שנת 1940 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אליו הובאו גם יהודים מיישובי הסביבה. בגטו שררו תנאי צפיפות ורעב קשים, והתפשטו בו מגפות.
בסוף ספטמבר 1942 הועברו כ-1,000 היהודים שנותרו בגטו שבעיירה לגטו מיינדזיז'ץ פודלסקי, ומשם שולחו כעבור כחודש לטרבלינקה. במהלך האקציה שהתקיימה בווישניצה התנגדו לגרמנים מספר צעירים יהודים עם נשק שאספו, ויהודים רבים הצליחו להימלט מהגטו. חלקם נתפסו לאחר מכן במצוד שערכו אחריהם הגרמנים. ב-17 בנובמבר 1942 נרצחו כ-120 היהודים האחרונים שנותרו בעיירה.
הערות שוליים

↑  אין להחליף בעיירה Nowy Wiśnicz, שנקראה אף היא וישניצה בפי היהודים.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007522978305171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בפולין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ויקטור מטקלף

ויקטור הווארד מטקלף (באנגלית: Victor Howard Metcalf;‏ 10 באוקטובר 1853 - 20 בפברואר 1936) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן בקבינט של נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט כמזכיר המסחר והעבודה ולאחר מכן כמזכיר הצי.
ביוגרפיה

ויקטור מטקלף נולד ביוטיקה, ניו יורק לוויליאם ולשרה פ. (לבית הווארד) מטקלף. הוא התחנך בבתי הספר הציבוריים של יוטיקה, באקדמיה החופשית של יוטיקה ובמכון הצבאי ראסל בניו הייבן, קונטיקט. ב-1872 הוא החל ללמוד בקולג' ייל, שם הוא היה חבר באחוות דלתא קאפא אפסילון. בשנתו הראשונה ללימודים הוא עזב והחל ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל. הוא סיים את לימודיו ב-1876 והתקבל ללשכת עורכי הדין של קונטיקט. ב-1877 הוא המשיך את השכלתו המשפטית בקולג' המילטון והתקבל ללשכת עורכי הדין של מדינת ניו יורק. ב-1877 הוא החל לעסוק בעריכת דין ביוטיקה וב-1879 הוא עבר לאוקלנד, קליפורניה. במסגרת עיסוקו שם בעריכת דין הוא טיפל בענייני מקרקעין ומסחר.
ב-1881 נשא מטקלף לאישה את אמילי קורין ניקולסון ושניים נולדו שני בנים. אחד מהם התחנך באקדמיה הימית של ארצות הברית והשני היה לאיש עסקים בקליפורניה.
מטקלף נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית וכיהן בו מ-1899 ועד 1904. בקונגרס הוא היה חבר בוועדה לענייני הצי ובוועדת המיסוי והתקצוב. פעילותו החקיקתית לטובת טיוב אדמות צחיחות הובילה אותו לקשרים עם הנשיא תאודור רוזוולט.
ב-1 ביולי 1904 מינה הנשיא רוזוולט את מטקלף כמזכיר המסחר והעבודה בקבינט שלו. במסגרת תפקיד זה, נשלח מטקלף על ידי הנשיא לסן פרנסיסקו ב-1905 כדי לתווך בין מועצת החינוך של העיר לבין 91 תלמידים יפנים שכניסתם לבתי הספר הציבוריים סורבה. על פי הפשרה שהושגה הורשו התלמידים להתקבל לבית הספר, בעוד שיפן חדלה להנפיק דרכונים לעובדים. בהמשך נשלח מטקלף שוב על ידי הנשיא לסן פרנסיסקו כדי לסקור את הנזק שאירע ב-1906 כתוצאה מרעידת האדמה בסן פרנסיסקו. הוא כיהן בתפקידו כמזכיר המסחר והעבודה עד -12 בדצמבר 1906 ואז מונה כמזכיר הצי. בתקופת כהונתו בתפקיד זה הוא פיקח על המשט של הצי הלבן הגדול. הלחצים שהיו מנת חלקו כחבר הקבינט גבו ממנו מחיר בריאותי וב-13 בנובמבר 1908 הוא התפטר מתפקידו.
לאחר פרישתו מן החיים הפוליטיים חידש מטקלף את עיסוקו בעריכת דין באוקלנד והיה מעורב גם בעסקי בנקאות. כחודש לאחר מותה של רעייתו אמילי, נפטר ויקטור מטקלף באוקלנד ב-20 בפברואר 1936. הוא נטמן בבית הקברות מאונטיין וייו שבעיר.
הערות שוליים

↑  Wu and Song, editors. (2000) Asian American Studies: A Reader, Rutgers University Press, p. 61.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 8444 7352  LCCN: n89103729  NARA: 10572096  NTA: 217022073  SNAC: w6rb86sx  US Congress: M000672  VIAF: 40965700   WorldCat (עם VIAF): 40965700
וולוו

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 סוג:  חברה ציבורית
 בורסה:  בורסת סטוקהולם 
 מייסדים:  גוסטב לארסון, אסאר גבריאלסון
 תקופת הפעילות:  1926–הווה (כ־98 שנים)
 חברות בנות:  וולוו אוטובוסים  וולוו גרמניה  Volvo Powertrain  וולוו ציוד בנייה  וולוו קנדה  וולוו משאיות  וולוו ארצות הברית  Volvo Penta 
 מיקום המטה:  שוודיה גטבורג, שוודיה
 ענפי תעשייה:  תעשיית הרכב 
 מוצרים עיקריים:  כלי רכב: משאיות,  אוטובוסים, צמ"ה
 הכנסות:  33.2 מיליארד דולר (2005)
 רווח:  1.57 מיליארד דולר (2005)
 יו"ר:  Carl-Henric Svanberg 
 מנכ"ל:  Martin Lundstedt 
 עובדים:  99,501 (2015)
  
 www.volvo.com
 
וולוו XC70
וולוו 340
וולוו PV544
ווֹלְווֹ (סימן ושם מלא רשום מבחינה חוקית בשוודית: Aktiebolaget Volvo) היא חברה שוודית לייצור כלי רכב מסחריים ופרטיים, אוטובוסים, ציוד מכני הנדסי מערכות הנעה ליישומים תעשייתיים וימיים, רכיבים לתעשיית החלל ומתן שירותים בתחומים הללו. החברה נוסדה ב-10 באוגוסט 1926 בעיר גוטנבורג כתת-חברה של יצרן המסבים SKF Svenska Kullagerfabriken. בעבר ייצרה וולוו גם כלי רכב פרטיים, אך ב-1999 נמכרה חטיבת המכוניות לחברת פורד שהמשיכה למכור מכוניות הנושאות את שם המותג וולוו. ב-2010 לאחר משבר בענף הרכב האמריקאי בעקבות משבר 2008 נמכר המותג ליצרן הרכב הסיני זהייג'יאנג ג'ילי.
בכנס EcoMotion אמר מנכ"ל וולוו, האקאן סמואלסון, ש"עד 2025 חצי מהמכירות שלנו יהיו של כלי רכב חשמליים, ובשנת 2030 נמכור כלי רכב חשמליים בלבד" ובכך הכריז על כוונת וולוו לעבור להנעה חשמלית ברכביה.
וולוו גם קראה לאיחוד האירופי לאסור מכירת רכבי בנזין.
היסטוריה

פירוש השם וולוו בלטינית הוא "אני מתגלגל" או "אני פונה". השם וולוו נרשם כסימן רשום במקור במאי 1911 כחברת בת של SKF AB מתוך כוונה לשמש כשם עבור סדרה מיוחדת של מסבים כדוריים. ברם, השם וולוו שימש רק זמן קצר למטרה זו שכן SKF החליטה להשתמש במותג SKF עבור כל המסבים שהיא יצרה. חברת וולוו לא הייתה פעילה עד ל-10 באוגוסט 1926 אז החליטו מנהל השיווק של SKF, אסאר גבריאלסון, והמהנדס גוסטב לרסון, לייסד עסק לייצור מכוניות כחלק מקבוצת SKF. ההחלטה באה אחרי שנה בה ייצרו 10 אבות טיפוס של מכוניות. חברת Volvo AB נכנסה לבורסה של סטוקהולם ב-1935 ו-SKF החליטה למכור את מניותיה בחברה.
סדרת המכוניות הראשונה שייצרה וולוו, נקראה  ÖV4 ("עגלה פתוחה - 4 צילינדרים") והושקה ב-14 באפריל 1927. מ-1927 עד 1929 ייצרה וולוו רק 996 מכוניות. סדרת ÖV4 הוחלפה על ידי הדגם PV651 באפריל 1929. ההצלחה הראשונה של וולוו בייצור מכוניות היה הדגם PV444, שהושק בספטמבר 1944. לאחר מלחמת העולם השנייה בשנת 1946 הושק דגם וולוו PV 60.
משנת 1956–1967 ייצרה את סדרת 120, וולוו אמזון, (Amazon) מכונית בגודל בינוני בגרסאות סדאן 2 דלתות, סדאן 4 דלתות, וסטיישן. יוצרו 667,791 יחידות, מתוכם : 234,653 יחידות לדגמי 4 דלתות, 359,917 יחידות לדגמי 2 דלתות, ו-73,220 יחידות לדגמי סטיישן.
משנת 1961–1973 ייצרה את מכונית הספורט-קופה וולוו 1800 p. יוצרו 47,492 יחידות.
משנת 1966–1974 ייצרה את סדרת ה-140. וולוו 142 (2 דלתות), יוצרו 412,986 יחידות, וולוו 144 (4 דלתות), יוצרו 523,808 יחידות, וולוו 145 (סטיישן), יוצרו 268,317 יחידות. משנת 1968–1975 ייצרה את ה-וולוו 164 היוקרתי. יוצרו 146,008 יחידות.
החברה מעסיקה כ-81,000 עובדים ברחבי העולם, עם מפעלים ב-25 מדינות ומכירות למעלה מ-185 שווקים ומדינות שונות. חטיבת הביצועים של החברה נקראת פולסטאר.
החברה מספקת פתרונות שלמים למימון ושירותים. ב-2004 המכירות נטו של וולוו הגיעו ל-22 מיליארד ליש"ט. חטיבת הרכב של וולוו נמצאת בבעלות פורד ואילו 20% ממניות החברה נמצאות בבעלות חברת הרכב הצרפתית רנו. ביולי 2007 נודע כי פורד מתכננת למכור את החברה תמורת 8 מיליארד דולר, אבל בנובמבר 2007 מנכ"ל פורד הודיע רשמית כי החברה לא עומדת למכירה.
במרץ 2010 יצרנית הרכב הסינית ג'ילי בראשות לי שופו חתמה על הסכם לרכישת המותג וולוו מפורד תמורת כ-1.8 מיליארד דולר. בפברואר 2024 היא רכשה גם את מלוא מניות החטיבה החשמלית ,פולסטאר
יבואנית וולוו בישראל היא מאיר חברה למכוניות ומשאיות בע"מ שבבעלות יעקב שחר וישראל קז.
פֿוּ צְ'יָאנְג היה מנהל המכירות בוולוו עד שהתפטר ופתח את מותג אייווייס.
דגמים נוכחיים

V40 - האצ'בק. מתחרה בעיקר באאודי A3 וב.מ.וו סדרה 1, אך היא בין המיושנות יותר בין המתחרים מאחר שלא השתנתה רבות מ-2012. נמכרת גם גרסת "CrossCountry" מוגבהת המכוונת יותר לשטח. מיוצרת בבלגיה. 
 הדגם קיים בשני מנועים. האחד, עם מנוע 1.5 טורבו-בנזין (T3) המפיק 150 כ״ס. השני, מוצע עם מנוע 2.0 טורבו-בנזין (T4) המפיק 190 כ"ס או 245 כ"ס בגרסת ה-T5
S60 - סדאן. מוצעת עם מנוע 2.0 ל' טורבו-בנזין המפיק 245 כ״ס. מתחרה בעיקר במרצדס C-קלאס ואאודי A4, ומציעה נפח תא מטען קטן יחסית של 380 ל'.
S90 - סאלון. ממשיכת הדרך של ה-S80 הוותיקה ומציגה את מהפך העיצוב של וולוו ואת כניסתה מחדש לתחרות. איכות החומרים בה דומים לאלה של מתחרותיה - מרצדס E-קלאס ואאודי A6, ומניע אותה מנוע 2.0 ל' טורבו דיזל חסכוני עם ביצועים מרשימים יחסית.
 לרכב מערכות בטיחות מתקדמות. לדגם גם גרסת V בתצורת סטיישן, וכן V90 קרוס קאונטרי עם מרווח גחון מוגבה.
XC40- רכב פנאי קומפקטי שמתחרה באאודי Q3 ומרצדס GLC. הדגם חדש יחסית, הוא הוצג בשנת 2017, ומציע את מנועי T5 של וולוו. בהמשך יתווספו להיצע הגרסאות גם מנוע טורבו-בנזין בנפח 1.5 ליטר עם שלשה צילינדרים, ובשנת 2019 תוצג גרסה היברדית נטענת-שקע על בסיס מנוע בנזין זה. הדגם זכה בתואר "רכב השנה באירופה" לשנת 2018.
XC60 - רכב פנאי בינוני, שמתחרה בדגמים כגון אאודי Q5 ומרצדס GLE.
הדור הראשון הוצג בשנת 2008, והדור השני הוצג בתערוכת ז'נבה בתחילת 2017, והוא מעוצב בסגנון החדש של החברה. לרכב מערכות בטיחות מתקדמות. הרכב זה בתואר "רכב השנה של העולם" לשנת 2018.
XC90 - רכב שטח גדול, הראשון שהציג את שפת העיצוב החדשה של המותג. עם תא נוסעים דומה ברובו לזה של ה-S90, מציע ה-XC90 היוקרתי קפיצת רמה משמעותית מדורו הקודם ומשתווה מאוד למתחריו, בקטגוריית האאודי Q7. מחירו ההתחלתי נע סביב חצי מיליון ש״ח, והוא כולל מערכות בטיחות רבות.
C40 - מכונית חשמלית.
EX30- רכב פנאי חשמלי, המבוסס על פלטפורמה חשמלית- ייעודית ונחשבת נכון לשנת 2023 כ"הוולו המהירה בהיסטוריה".
דגמים נוכחיים > דגמי קונספט

וולוו ונוס בילו (1933)
וולוו פיליפ (1952)
וולוו GTZ / GTZ 3000 (1970)
וולוו VESC (1972)
וולוו סיטי טקסי (1976)
וולוו ECC (1992)
וולוו SCC (2001)
וולוו YCC (2004)
וולוו T6 (2005)
וולוו קונספט יו (2011)
וולוו קונספט קופה (2013)
וולוו קונספט אסטייט (2014)
אוטובוסים

מיוצרים על ידי חברת הבת וולוו אוטובוסים.
וולוו LV4 - יוצר בין השנים 1928–1930, גם בתצורת משאית קלה
וולוו B54 - יוצר בין השנים 1966–1971
וולוו B7R - מיוצר משנת 1997 ועד היום
וולוו B6BLE - יוצר בין השנים 2001 - 1999
וולוו B8R - מיוצר משנת 2013 ועד היום
בישראל

מכוניות מסוג וולוו שימשו את הנהגת המדינה (ראשי ממשלות, שרים וחברי כנסת) משנות ה-70 ועד 2008, לצד דגמים נוספים מחברות אחרות. הנימוק העיקרי לבחירה של השרים בוולוו היא כי "אינה גרמנית".
בישראל > נתוני מכירות

על פי נתוני קארזון (עיבוד מאגר כלי רכב פרטים ומסחרים עד 3.5 טון):
| שנה | מכירות | מיקום כללי |  % שינוי |
| --- | --- | --- | --- |
| 2019 | 1,740 | 21 | 6.6 |
| 2018 | 1,632 | 23 | 26.8 |
| 2017 | 1,287 | 25 | 3.0 |
| 2016 | 1,250 | 26 | 22.5 |
| 2015 | 1,020 | 26 | 6.6 |
| 2014 | 957 | 25 | 33.1 |
| 2013 | 719 | 25 | -14.5 |
ראו גם

וולוו משאיות
וולוו אוטובוסים
וולוו LV4
וולוו ויקינג
וולוו PV 36
וולוו PV51
וולוו PV444 / PV544
וולוו Duett
וולוו L340
וולוו P1900
וולוו אמזון
וולוו 66
וולוו 343
וולוו 142
וולוו 144
וולוו 145
וולוו 164
וולוו 262C
וולוו סדרה 300
וולוו 440/460
וולוו 1800 p
וולוו 480
וולוו C30
לקריאה נוספת

היסטורית דגמי וולוו - תמונות (swedishbrasscar.com/volindex)
וולוו (אורכב 29.08.2016 בארכיון Wayback Machine)
הערות שוליים

↑  טל שביט, בשעה טובה: נחתם הסכם למכירת וולוו, באתר אוטו, ‏29 במרץ 2010
↑  אוהד אסטון, מנכ״ל וולוו בכנס EcoMotion – עד 2030 נמכור רק רכבים חשמליים, באתר מגזין רכב חשמלי, ‏19 במאי 2021
↑  שחר פלד, וולוו, קוקה-קולה ואובר לאיחוד האירופי: לאסור מכירת רכבי בנזין, באתר מגזין רכב חשמלי, ‏10 במאי 2021
↑  וולוו 144
↑  וולוו 164
↑  רועי צוקרמן, יש לכם 8 מיליארד דולר? קנו את וולוו, באתר ynet, 15 ביולי 2007
↑  ynet, וולוו יכולה לנשום לרווחה: תישאר בבעלות פורד, באתר ynet, 11 בנובמבר 2007
↑  סוכנויות הידיעות, פורד מוכרת את וולבו בשליש מהמחיר בו רכשה אותו, באתר כלכליסט, 28 במרץ 2010
↑  אודי עציון‏, אחרי המשבר הפיננסי: פולסטאר ממשיכה בהשקות בארץ כמתוכנן, באתר וואלה, 8 בפברואר 2024
↑  נועם ריין, תשבור את השוק? וולוו הציגה פנאי-חשמלי חדש במחיר מפתיע, באתר ynet, 7 ביוני 2023
↑  דניאל שמיל, מכוניות השרד של המנהיגים: מהקאדילק של בן גוריון ועד למזראטי של ברלוסקוני, באתר TheMarker‏, 6 בנובמבר 2010
↑  מכירות וולוו בישראל, קארזון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007605050005171  BIBSYS: 90716247  BnF: cb12016707f (data)  GND: 10079917-6  ISNI: 0000 0001 2264 6644  LCCN: n50025346  NKC: osa2010609090  SELIBR: 135357  SUDOC: 028303601  VIAF: 131971394   WorldCat (עם VIAF): 131971394 
S60 R-Design
S90
תא הנוסעים של ה-S90
ורה איצ'קובה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  סופיה
 מדינה:  בולגריה 
 מידע חסידת אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (4 במרץ 1987) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  ורה איצ'קובה
 
ורה אִיצְ'קוֹבָה פָּאסֶבָה (בבולגרית: Вера Ичкова-Пасева) הייתה חסידת אומות העולם בולגרייה מסופיה, בירת ממלכת בולגריה, בזכות סיועה למשפחת לוי - האב אברהם, ובנו נסים בן השבע.
סיפור ההצלה

ורה איצ'קובה נולדה בסופיה. בתקופת מלחמת העולם השנייה הייתה בולגריה בעלת ברית של גרמניה הנאצית וחברה במדינות הציר. לאחר החלת החוק להגנת האומה החלו גברים מקרב יהודי סופיה להישלח למחנות לעבודות כפייה. בתקופה השואה בין 1942 ל-1944 נתנה איצ'קובה מחסה בביתה לאברהם לוי ובנו נסים בן השבע, לאחר שאברהם קיבל צו להתייצב לעבודת כפייה. לאחר שאזל כספם של בני משפחת לוי, סיפקה להם איצ'קובה את כל צורכיהם, למרות שהיא עצמה נתונה הייתה במצב כלכלי קשה. לאחר שהחלו הפצצות בעלות הברית על סופיה, מילטה איצ'קובה את משפחת לוי מהעיר, וביחד עברו להתגורר באחד הכפרים הסמוכים. איצ'קובה דאגה להמצאת מסמכים מזויפים למשפחת לוי, והם עברו לעיירה פשטרה. לאחר תום המלחמה המשיכה איצ'קובה לטפל בנסים לוי ולדאוג למחסורו.
ב-1949 עלו בני משפחת לוי במסגרת העלייה ההמונית לישראל, ולאורך השנים שמרו על קשר עם ורה. היא נישאה, אך לא הביאה ילדים לעולם. לאחר מות האב אברהם, בנו נסים תמך כלכלית במשפחתה של ורה איצ'קובה. ב-4 במרץ 1987 הכיר יד ושם בוורה איצ'קובה כחסידת אומות העולם.
הערות שוליים

↑  ורה איצ'קובה, בתוך: קובץ חסידי אומות העולם מבולגריה (באנגלית) ו(בבולגרית).
ורה אוג'ניה אנדרוס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1895 פלימות', ארצות הברית 
 פטירה:  1979 (בגיל 84 בערך) רוקפורט, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מינסוטה  ליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק 
 
ורה אוג'ניה אנדרוס, באנגלית: Vera Eugenia Andrus‏ (1896–1979) הייתה אמנית ויוצרת הדפסים אמריקאית.
ביוגרפיה

ורה אנדרוס נולדה בפלימות', ויסקונסין. היא התחנכה באוניברסיטת מינסוטה, בית הספר לאמנות סנט פול, מכון מיניאפוליס לאמנות, וזכתה במלגה לליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק. היא למדה שם עם בורדמן רובינסון, ג'ורג' גרוז ויוג'ין פיטש. היא הפכה לחברה לכל החיים של אמנית אחרת ממינסוטה, וונדה גאג (1893–1946), שהליטוגרפיות שלה שיקפו לפעמים את אותם נושאים.
היא הדפיסה את הליטוגרפיות שלה במהדורות קטנות, לעיתים מ-20 עד 50 העתקים, מה שהפך אותן לקשות יותר לקניה ככל שעבר הזמן. היא אמנם הפיקה גם ציורים בצבעי מים, ציורי שמן ואיורי ספרים, אבל הליתוגרפיה הייתה עיקר אמנותה כל החיים.
"בפעם הראשונה שציירתי על אבן ליטוגרפיה," היא אמרה פעם, "הרגשתי כאילו מצאתי משהו שחיפשתי כל חיי." עד 1970 היא יצרה כ-76 ליטוגרפיות, כשהיא מסתמכת לאורך הקריירה שלה על כישרונותיהם של המדפיס ג'ורג' סי מילר ובנו בור.
מ-1931 עד 1957, היא הייתה חברת צוות במוזיאון המטרופוליטן לאמנות, כשהיא נוסעת ממעבורת דובס בעמק נהר ההדסון, שם השתקע ענף בולט ועשיר של משפחת אנדרוס. בשנות ה-30 נסעה לחצי האי גאספ ולנובה סקוטיה שבקנדה, ובשנות ה-50 נסעה לצרפת. שני המסעות נתנו לה השראה לכמה מהתמונות המפורסמות שלה. באחרית חייה, היא הלכה לגור ולעבוד ברוקפורט, מסצ'וסטס, שם הייתה לה גלריה בה מכרה את עבודותיה, נפטרה שם בגיל 83.
היא הייתה חברה במספר רב של איגודי אמנות, כולל קבוצת האמנים האמריקאית, איגוד האמנות של רוקפורט ואיגוד האמנות של עמק ההדסון. בשנת 1950 היא נבחרה כעמית של החברה המלכותית לאמנות, לונדון.
היא זכתה במספר פרסים, ועבודתה נמצאת באוספים הקבועים של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ספריית הקונגרס, המוזיאון לאמנויות יפות, בוסטון, מוזיאון קריסטל ברידג'ס לאמנות אמריקאית ועוד רבים אחרים הרישומים שלנו מצביעים על כך שהיא הציגה בין היתר גם במוזיאון וויטני, מכון קרנגי, האקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה ובמכון האמנות של שיקגו, והציגה תערוכת יחיד במכון סמיתסוניאן, אגודת רוקפורט לאמנות ובמקומות אחרים.
המסמכים שלה מוחזקים בארכיון לאמנות אמריקאית.
היא מתה ברוקפורט, מסצ'וסטס ב-1979.
הערות שוליים

↑  Vera Andrus Biography | Annex Galleries Fine Prints, www.annexgalleries.com
↑  Vera Eugenia Andrus - Artist Facts, www.askart.com
↑  A Finding Aid to the Vera Andrus papers, 1907-1990 | Archives of American Art, Smithsonian Institution, www.aaa.si.edu (באנגלית)
↑  Vera Andrus | Smithsonian American Art Museum, americanart.si.edu (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  DSI: 12429  ISNI: 0000 0000 5242 7015  LCCN: nr2004037524  SNAC: w6669c4h  VIAF: 14722898   WorldCat (עם VIAF): 14722898 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ורה אוג'ניה אנדרוס".
תחנת כוח על נהר ההדסון, הדפס אבן, 1933
ז'אן-בטיסט בנאר דה לה ארפ

| --- | --- |
 לידה:  26 בספטמבר 1683 סן-מלו, צרפת 
 פטירה:  26 בספטמבר 1765 (בגיל 82) סן-מלו, צרפת 
 תקופת הפעילות:  ? – 26 בספטמבר 1765 
 חתימה:   
 
מפת לואיזיאנה שצייר בנאר דה לה ארפ
ז'אן-בטיסט בנאר דה לה ארפ (בצרפתית: Jean-Baptiste Bénard de la Harpe; ‏4 בפברואר 1683, סן-מלו - 26 בספטמבר 1765) היה מגלה ארצות צרפתי, שהתפרסם בזכות גילוי מה שעתיד להיות מאוחר יותר ליטל רוק בארקנסו. הוא היה האירופאי הראשון שהגיע למה שעתיד להיות מאוחר יותר אוקלהומה.
לה ארפ, התיישב במהלך שנת 1718 לחופי הנהר האדום, והקים תחנת מסחר עם התושבים המקומיים. הוא עזב ב-11 באוגוסט 1719, מלווה ב-9 אנשים (שניים מתוכם אינדיאניים מקומיים ששימשו כמורי דרך) ו-22 סוסים, ועלה במעלה הנהר. לאחר 23 ימי צעידה וחציית הרי האוצ'יטה, הוא נפגש עם מקומיים וסחר עימם. כיום מוערך כי מיקום ההתיישבות הוא כ-21 קילומטר דרומית מטלסה, אוקלהומה על הגדה המערבית של נהר הארקנסו.
מסעו של לה ארפ חשוב בידיעות הרבות שהוא אסף על אורח החיים האינדיאני בתקופה והקשר הראשוני בין האדם האירופאי לשבטים באזור. כמו כן לה ארפ רשם מידע רב על האזור בו סייר.
בשנת 1722, לה ארפ חצה את נהר הארקנסו ובדרכו ראה שני סלעים גדולים על גדות הנהר. הסלע הקטן יותר, על גדת הנהר הדרומית כונה "הסלע הקטן" (בצרפתית: "La Petite Roche"), והגדול יותר בגדה הצפונית, כונה "הסלע הגדול" ("La Grande Roche"). הוא הקים במקום תחנת מסחר, שסחרה עם תושבים אינדיאנים באזור. הוא המשיך בחקר האזור, עד לטווח של כ-110 קילומטרים.
לה ארפ שב לצרפת בשנת 1723 ומעולם לא חזר לאמריקה עד למותו.
וישנייווייץ

| --- | --- |
סמל וישנייווייץסמל וישנייווייץ

ארמון בווישנייווייץ
 מדינה:  אוקראינה אוקראינה
 מחוז:  מחוז טרנופול טרנופול
 שטח:  6 קמ"ר
 גובה:  309 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  3,179 (2022)
 קואורדינטות:  49°54′N 25°44′E﻿ / ﻿49.900°N 25.733°E﻿ / 49.900; 25.733
 אזור זמן:  UTC+2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אוקראינה מוגדלת) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםוישנייווייץ(למפת אוקראינה רגילה) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםוישנייווייץ(למפת מחוז טרנופול רגילה) טרנופול צ'ורטקוב קרמניץ בז'ז'ני זברז' טרבובליה בוצ'אץ' בורשצ'יב רובנו חמלניצקי צ'רנוביץ איוואנו-פרנקיבסק לבובוישנייווייץ(למפת מחוז טרנופול מוגדלת) טרנופול צ'ורטקוב קרמניץ בז'ז'ני זברז' טרבובליה בוצ'אץ' בורשצ'יב רובנו חמלניצקי צ'רנוביץ איוואנו-פרנקיבסק לבובוישנייווייץ  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
וישנייווייץ (באוקראינית: Вишнівець; בפולנית: Wiśniowiec) היא עיירה במחוז טרנופול שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב

האזכור הראשון לעיירה הוא משנת 1395, עת התקיים במקום מבצר. בשנת 1512 הביסו הכוחות הפולנים את הטטרים שהשתלטו על האזור.
בחלוקת פולין בשנת 1795 נכלל היישוב בשטחי האימפריה הרוסית, ובשנת 1921 נכלל בשטחי הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי וישנייווייץ

יהודים ישבו בעיירה מהמחצית השנייה של המאה ה-16, ובשנת 1635 התקיימה במקום ישיבת גליל ווהלין של ועד ארבע הארצות. באמצע המאה ה-17 פרעו ביהודי העיירה הקוזקים של חמלניצקי, ולאחר מכן הטטרים.
במהלך המאה ה-19 גדלה האוכלוסייה היהודית בעיירה. בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה התארגנה בעיירה קבוצת הגנה עצמית יהודית, עקב הפוגרומים שנערכו בעיירות הסביבה. לאחר תום מלחמת העולם הראשונה עזבו את העיירה מאות מיהודיה.
בין מלחמות העולם התגברה בעיירה הפעילות הציונית, ופעלו בה תנועות נוער ציוניות ובית ספר עברי מרשת תרבות, לצד תלמוד תורה וישיבה. בשנים אלה חיו בעיירה כ-3,000 יהודים, רוב תושביה.
עם כיבוש העיירה בידי הסובייטים בספטמבר 1939, הגלו אלו לסיביר מספר יהודים אמידים ופעילים ציוניים מהעיירה.
יהודי וישנייווייץ > בשואה

ב-2 ביולי 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ועד מהרה ערכו האוקראינים המקומיים פוגרום ביהודיה, בו רצחו מאות מהם עד סוף חודש יולי. ב-4 בספטמבר 1941 נערכו פרעות חדשות בעיירה, בהן נרצחו 146 יהודים.
ב-16 במרץ 1942 רוכזו יהודי העיירה בגטו סגור, אליו הובאו גם יהודים מוישגרודק ומיישובי הסביבה, עד שמספר יושביו הגיע לכ-3,500 איש. בגטו שררו תנאי רעב כבדים, אשר הפילו חללים רבים.
באוגוסט 1942 פשטו על הגטו שוטרים אוקראינים, ירו לתוכו באופן אקראי, ובכך רצחו עשרות מיושביו. ב-11 באוגוסט 1942 נרצחו 2,669 יהודי הגטו הנותרים, רובם נשים וילדים, מחוץ לעיירה, תוך שבשבועות הבאים נערך מצוד מקיף אחר יהודים שהסתתרו בעיירה ובסביבתה.
בית הכנסת בעיירה ב-1900
אנדרטה לזכר יהודי וישנייווייץ שנספו בשואה, בבית העלמין בחולון
ז'אן-בטיסט דה לה סאל

| --- | --- |

דיוקן מאת פייר לז'ה (1733-1658)
 לידה:  30 באפריל 1651 ריימס
 פטירה:  7 באפריל 1719 (בגיל 67) רואן
 קדוש עבור:  הכנסייה הקתולית
 ביאטיפיקציה:  19 בפברואר 1888, רומא על ידי לאו ה-13
 קאנוניזציה:  24 במאי 1900, רומא על ידי לאו ה-13
 חג:  14 בדצמבר
 פטרון של:  מורים
ז'אן-בטיסט דה לה סאל (צרפתית Jean-Baptiste de La Salle; ‏ 30 באפריל 1651 - 7 באפריל 1719) היה כומר, ואיש חינוך הקים תנועה חינוכית בינלאומית לחינוך ילדי העניים - "מכון אחי בתי הספר הנוצריים" או בקיצור "אחי החינוך הנוצרי", "האחים הנוצרים הצרפתים" או "האחים הלסאליים" . הוא איחד את המדיניות החינוכית בצרפת כולה ונודע גם בשל חיבוריו מעוררי ההשראה. לדבריו "הנס הגדול ביותר שניתן לעשות, הוא לגעת בלב התלמיד". דה לה סאל הוכרז לימים כקדוש של הכנסייה הקתולית.
דה לה סאל נולד בריימס (Reims) שבצרפת. משפחתו הייתה משפחת משפטנים ואביו רצה שיהפוך למשפטן, אך דה לה סאל ביכר את הכמורה. בגיל 16 מונה לקאנוניק(אנ') של קתדרלת ריימס. לאחר מות הוריו מונה לאחראי על נחלתם, אך המשיך גם בלימודי התאולוגיה. הוא למד בסורבון ובסמינר של כנסיית סן-סולפיס בפריז. הוא מונה לכומר בשנת 1678 ושנתיים אחר כך, בגיל 29, היה דוקטור לתאולוגיה.
דה לה סאל מת ברואן.
וספה (תומ"ת)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  תותח מתנייע
 מדינה מייצרת:   גרמניה הנאצית
 יצרן:  FAMO 
 שנת ייצור:  1943–1944
 תקופת השימוש:  1943–1945 (כשנתיים) 
 מערכה מרכזית:  מלחמת העולם השנייה
 יחידות שיוצרו:  676 
 מידע טכני
 אורך:  4.81 מטר
 רוחב:  2.28 מטר
 גובה:  2.3 מטר
 משקל:  11 טון
 מהירות:  40 קמ"ש
 טווח פעולה:  220 ק"מ
 מנוע:  בנזין, 140 כוח סוס
 שריון:  5 - 30 מ"מ
 צוות:  5
 מערכות נשק
 חימוש עיקרי:  הוביצר 105 מ"מ
 
וספה (Wespe; צרעה) או בשמו המלא Leichte Feldhaubitze 18 auf Fahrgestell Panzerkampfwagen II  (מגרמנית: 'הוביצר שטח קל 18 המבוסס על פאנצר סימן 2') היה תותח מתנייע בקליבר 105 מ"מ אשר התבסס על טנק הפאנצר סימן 2 ופותח בגרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה. סימולו של הכלי היה Sd.Kfz. 124 (רכב למשימות מיוחדות מס' 124).
היסטוריה

כבר בשנה הראשונה למלחמה, היה ברור שהפאנצר סימן 2  אינו כשיר לשמש כטנק בשדה הקרב על אף יכולותיו הטכניות, וזאת בשל מיגון דל וחימוש לא מספק. כאשר עלה הצורך בפיתוח ארטילריה מתנייעת, היה הפאנצר סימן 2 בחירה ברורה לשמש כבסיס לתומ"ת עתידי. ההמרה של הפאנצר סימן 2 לתותח מתנייע, אשר כונה וספה, הוכיחה את עצמה כתהליך קל יחסית וכללה החלפה של צריח הטנק בהוביצר בקוטר 105 מ"מ והרכבה של מיגון סביבו; המיגון היה גבוה באזור ההוביצר וירד לקראת קצהו האחורי של תא הלחימה, בעוד הגג נותר חשוף. ייעודו של הכלי כתומ"ת איפשר את מיגונו הקל של תא הלחימה, משום שלא נועד לשרת בחזית שדה הקרב.
טבילת האש של הוספה בחזית המזרחית ב-1943 הייתה מוצלחת כל כך, שהיטלר החליט להורות שכל הפאנצרים סימן 2 ישמרו לטובת המרה לווספות. בתקופת הייצור של הוספה, מפברואר 1943 ועד אמצע שנת 1944, הורכבו בסך הכל 682 כלים, בנוסף ל-158 כלים ללא תותח אשר נועדו לנשיאת תחמושת.