stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם
היסטוריה

התזמורת הוקמה כתזמורת העירונית של ברמינגהאם בשנת 1920 ואדוארד אלגר ניצח על הקונצרט הראשון שלה בספטמבר אותה שנה. בתוכנית נכללה הפתיחה "שאול" של גרנוויל באנטוק, תומך מובהק בהקמת התזמורת. אדריאן בולט היה המנצח הראשי משנת 1924 עד 1930.
התזמורת הייתה לארגון מקצועי מלא בשנת 1944 ושינתה את שמה ל"תזמורת הסימפונית של ברמינגהאם" בשנת 1948. המלחין אנדז'יי פאנופניק היה המנצח הראשי משנת 1957 עד 1960.
התזמורת ערכה הקלטות ונתנה קונצרטים סדירים, אך לא השיגה פרסום בינלאומי עד שסיימון ראטל התמנה למנצחה הראשי בשנת 1980. בניצוחו, הייתה התזמורת לאחת המובילות באירופה ועשתה לה שם בפרשנויותיה ליצירות של שלהי התקופה הרומנטית והמאה ה-20, בייחוד אלה של גוסטב מאהלר וז'אן סיבליוס. במהלך אותה תקופה עברה התזמורת מאולם עיריית ברמינגהאם לביתה החדש, "האולם הסימפוני של ברמינגהאם". במרכז התזמורת שבסמוך, מפעל משופץ, נמצאים משרדי ההנהלה ואולם החזרות של התזמורת.
האולם הסימפוני של ברמינגהאם משמש כאולם קונצרטים בפני עצמו, גם למופעים וקונצרטים אינטימיים יותר. בשנת 1990 נוצרה משרת מלחין חבר, שאותה מילא מארק-אנתוני טורנייג'. בשנת 1995 התמנתה ג'ודית ווייר למלחינה חברה, ובשנת 2001 תפס את מקומה ג'וליאן אנדרסון.
המנצח הפיני סאקארי אוראמו החליף את סיימון ראטל בשנת 1998, כשראטל עבר לפילהרמונית של ברלין. אוראמו פינה את מקומו בשנת 2008 וממשיכו הוא המנצח הלטבי אנדריס נלסונס שכיהן בתפקיד עד שנת 2015. אחריו המשיכה המנצחת הליטאית מירגה גרז'ניטה-טילה שסיימה את תפקידה ביולי 2022 וכיום מכהנת כמנצחת אורחת ראשית.
באפריל 2023 יכנס לתפקיד המנצח הראשי והיועץ המוזיקלי קאזוקי יאמאדה מיפן.
תזמורת ברמינגהאם מרבה להקליט, הן לחברות וורנר קלאסיקס ו-EMI קלאסיקס והן לחברות קטנות יותר.
מנצחים ראשיים

קאזוקי יאמאדה (2023 - ממשיך)
מירגה גרז'ניטה-טילה (2016 - 2022)
אנדריס נלסונס (2008 - 2015)
סאקארי אוראמו (1999 - 2008)
סיימון ראטל (1980 - 1998)
לואי פרמו (1969 - 1978)
הוגו ריגנולד (1960 - 1969)
אנדז'יי פאנופניק (1957 - 1960)
רודולף שוורץ (1951 - 1957)
ג'ורג' ולדון (1944 - 1951)
לסלי הוורד (1930 - 1943)
אדריאן בולט (1924 - 1930)
אפלבי מתיוס (1920 - 1924)
השתלשלות כתבים מהכתב הפרוטו-סינאי

סכימה המתארת את ארבעת האלפביתים שהתפתחו מהאלפבית הפיניקי (באמצע), מימין לשמאל: ערבית, עברית, פיניקית, יוונית, לטינית
נראה שמקורם של רוב סוגי האלפבית ברחבי העולם בכתב אחד או במספר מצומצם של כתבים. ההשערה השלטת במחקר ההיסטוריה של הכתב היא שרוב האלפביתים בעולם השתלשלו מהכתב הפרוטו-כנעני, שהוא האלפבית הקדום ביותר שנמצא עד כה. בין האלפביתים שמשערים כי השתלשלו ממנו: האלפבית הלטיני שממנו נגזרו אלפביתים רבים בשימוש כיום, האלפבית העברי, הערבי, הקירילי, הגרמאני, ההונגרי, האתיופי, הדוונגרי שבשימוש בהודו וכן כתבים מקומיים בפיליפינים ובאינדונזיה. לפי השערות מסוימות ובצורה מלאכותית ורופפת יותר, מאלפביתים אלה נגזרו הכתבים ההברתיים קרי בקנדה וצ'רוקי בארצות הברית.
לא כל האלפביתים השתלשלו מהאלפבית הפרוטו-סינאי, לדוגמה הכתב הקוריאני הנגול והכתב הפונטי הסיני ג'ו-יין הומצאו באחת על ידי שליט.
האלפבית בתקופת הברונזה שאלו מכתב החרטומים המצרי ועברו התאמות לשפות שהם מייצגים. הכתב הפרוטו-סינאי נגזר ברובו מכתב הציורים המצרי, שעבר הסדרה פונטית לכדי אותיות, בתהליך אקרופוניה.
הכתב המרואיטי, שהוא ככל הנראה אלפבית עצמאי, נגזר גם הוא מההירוגליפים המצריים, אך בצורה רופפת יותר, ועל כן יש הסוברים שגם הוא מקורב ל"שושלת הפרוטו-סינאית".
השתלשלות כתבים

כתבים משתלשלים זה מזה באמצעות מניעים חוץ-לשוניים. המניעים הנפוצים הם:
כיבוש צבאי ומדיני, שבמהלכו מכפיף השליט את המאפיינים התרבותיים שלו על העם הנכבש. לדוגמה, בכיבושי האימפריאליזם, פעמים רבות המדינות הקולוניאליות בעולם החדש ובעולם השלישי ספגו את שפת העם הכובש - פורטוגזית, הולנדית, ספרדית, איטלקית וכדומה.
כיבוש תרבותי, שבמהלכו לא מתקיים כיבוש צבאי, אלא רק כפייה תרבותית, כמו בחלק מהמדינות שסביב ברית המועצות לשעבר וסביב סין.
השפעה תרבותית, כמו זו המניעה את התפשטות האנגלית בעידן הגלובליזציה.
הפצת דת, הכוללת פעמים רבות את הפצת כתבי הקודש ושפתם, כמו במקרה של המיסיונרים הנוצרים אשר הפיצו את הלטינית.
מסחר בין מדינות מתבצע לרוב תוך שימוש במסמכים כתובים. כך עמים רבים לומדים להכיר כתבים של שכניהם.
לינגואה פרנקה: במקרים רבים עמים שכנים אינם דוברים אותה שפה ואף אינם יודעים את שפתו של שכנם, ונאלצים לתקשר באמצעות שפה שלישית. כדי לכתוב זה לזה, יצטרכו להשתמש בכתב של הלינגואה פרנקה.
לקריאה נוספת

תולדות הכתב העברי, בהוצאת משרד החינוך ומוזיאון ישראל. תש"ל
Orly Goldwasser, How the Alphabet Was Born from Hieroglyphs, Biblical Archaeology Review (BAR) 36 (2), Mar/Apr 2010, עמ' 36-50
הרפובליקה הרומית (1798–1799)

סמל אלטרנטיבי של הרפובליקה הרומית (1798–1799)
הרפובליקה הרומית (באיטלקית: Repubblica Romana) הייתה רפובליקה אחות של הרפובליקה הצרפתית הראשונה. היא הוכרזה ב-15 בפברואר 1798 לאחר שלואי-אלכסנדר ברתייה, גנרל של צבא המהפכה הצרפתי תחת שלטונו של נפוליאון בונפרטה, כבש את העיר רומא ב-10 בפברואר. היא נשלטה על ידי דירקטוראט שכלל חמישה אנשים, וכללה שטח שנכבש ממדינות האפיפיור. האפיפיור פיוס השישי הוגלה לצרפת ומת שם באוגוסט 1799. הרפובליקה הרומית השתלטה מיד על שני הממשלים המהפכניים לשעבר של האפיפיור, רפובליקת טיברינה והרפובליקה האנקונית. הרפובליקה הרומית התגלתה כקצרת מועד, שכן כוחות נאפוליטנים החזירו את מדינות האפיפיור באוקטובר 1799.
סיפוח רומא

פלישת נפוליאון לאיטליה בשנים 1796 עד 1797 הייתה אחת הסיבות למינויו למפקד העליון של צבא המהפכה הצרפתית במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית. לאחר הקמת הקואליציה הראשונה (דוכסות פארמה ופיאצ'נצה, הרפובליקה ההולנדית, האימפריה הרומית הקדושה, ממלכת בריטניה הגדולה, ממלכת פרוסיה, ממלכת פורטוגל, ממלכת סרדיניה, ממלכת ספרד ועוד) בשנת 1792, נפוליאון בונפרטה התכוון להילחם נגד הקואליציה בצפון איטליה כדי לאלץ את האוסטרים להגיע לשולחן המשא ומתן באמצעות פלישה לפיימונטה. במקביל, הוא התכוון לתגבר את צבא המהפכה הצרפתי שבסיסו באיטליה, שעלה בכוחו על אוסטריה ומדינות איטליה. הפלישה הזו לחצי האי האיטלקי הייתה גם הסחה שכן, לפי הקואליציה הראשונה, המתקפה העיקרית הייתה צפויה בנהר הריין. רומא, תחת שלטון מדינות האפיפיור, הייתה חלק מהקואליציה הראשונה, יחד עם כמה מדינות איטלקיות אחרות.
לאחר שחצה את האלפים באפריל 1796 והביס את צבא פיימונטה ב-12 באפריל 1796 בקרב מונטנוט וב-21 באפריל 1796 בקרב מונדובי, הפנה בונפרטה את תשומת לבו מדרום לפיימונטה כדי להתמודד עם מדינות האפיפיור. בונפרטה, סקפטי לגבי הפיקוד המחולק לפלישה, שלח שני מכתבים לדירקטוראט. המכתבים קראו לדירקטוראט לדחות את הפלישה לזמן מה. האוסטרים הובסו בקרב לודי ב-10 במאי 1796 ונסוגו למיניקו. על פי הסכם טולנטינו, שנחתם ב-19 בפברואר 1797, נאלצה רומא לקבל שגריר של הרפובליקה הצרפתית הראשונה .  בפברואר 1798 פלשו הצרפתים למדינות האפיפיור, ממניעים של הריגתו של הגנרל הצרפתי מאטורין-לאונרד דופו בדצמבר 1797. לאחר הפלישה המוצלחת, מדינות האפיפיור הפכו לרפובליקת לוויין צרפתית ששונתה ל"רפובליקה הרומית", בהנהגתו של לואי-אלכסנדר ברתייה, אחד הגנרלים של בונפרטה.  האפיפיור פיוס השישי נלקח בשבי, לווה החוצה מרומא ב-20 בפברואר 1798 והוגלה לצרפת, שם מת מאוחר יותר.
אולם, מוכת מאבקים פנימיים, הרפובליקה הרומית לא החזיקה מעמד זמן רב והתמיכה העממית בה הייתה נמוכה. ב-29 בנובמבר 1798, בדיוק היום שבו החלה מלחמת הקואליציה השנייה, צבא של ממלכת נאפולי נכנס לעיר רומא שהייתה מוגנת קלות לפני שפשוט עזב וחזר דרומה לביתו. בשנים 1798–1799, מושל הרפובליקה הרומית דאז ב-19 בנובמבר 1798, ז'אק מקדונלד, הוביל את כוחותיו בקרב פרנטינו (1798), ואחריו קרב אוטריקולי (1798), ולבסוף בקרב צ'וויטה קסטלנה. (5 בדצמבר 1798). לאחר מכן, פרשה צבאית ב-Calvi Risorta ופרשה צבאית שנייה ב-3 בינואר 1799 בקפואה לפני שהתפטר מתפקידו.
בעקבות פלישה של צבא ממלכת נאפולי ב-30 בספטמבר 1799, מדינות האפיפיור חודשו תחת שלטונו של האפיפיור פיוס השביעי ביוני 1800.  צבא המהפכה הצרפתי פלש שוב למדינות האפיפיור ב-1808, ולאחר מכן חולקו המדינות בין הקיסרות הצרפתית הראשונה לממלכת איטליה הנפוליאונית עד לתום מלחמות נפוליאון ב-1815.
ממשל

ארגון הסמכויות החוקתי של הרפובליקה הרומית הושפע מאוד מזה של החוקה הצרפתית משנת 1795, שבעצמה נוצרה בהשראת הרפובליקה הרומית העתיקה והתבססה עליה באופן רופף. הסמכות המבצעת הייתה נתונה לקונסולאט המורכב מחמישה קונסולים הרשות המחוקקת הורכבה משני בתים, טריבונאט של 60 חברים וסנאט בן 30 חברים, שבחר את הקונסולים.
הערות שוליים

↑  Imperial City: Rome under Napoleon, Susan Vandiver, (p. 20)
↑  "Napoleon's Campaign in Italy, 1796–97".
↑  Imperial City: Rome under Napoleon, Susan Vandliver, (p. 21)
↑  Ogg, Frederick Austin (1913). The Governments of Europe. New York: Macmillan Company. pp. 354–355. נבדק ב-3 בפברואר 2018. {{cite book}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007494233005171  BnF: cb12139614r (data)  GND: 1086909909  LCCN: nr2003028877  VcBA: 494/12869  VIAF: 141188250   WorldCat (עם VIAF): 141188250 
כניסת הצבא הצרפתי לרומא ב-15 בפברואר 1798 (ארמון ורסאי)
איטליה המודרנית המוקדמת בשנת 1799
הרפובליקה של באנאט

| --- | --- |


 ממשל
 משטר:  רפובליקה
 שפה נפוצה:    השפות המקובלות:   אוסטרית-גרמנית, הונגרית, סוובית-גרמנית
 עיר בירה:  טימישוארה
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירופה 
 היסטוריה
 הקמה:   
 תאריך הקמה:  1918
 פירוק:   
 תאריך פירוק:  1919
 ישות קודמת:  ממלכת הונגריה   באנאט, באצ'קה ובארניה
 ישות יורשת:  ממלכת רומניה ממלכת רומניה   באנאט, באצ'קה ובארניה
 שונות
 
 
מפת הרפובליקה. הקווים השחורים מסמלים את הגבולות החדשים של המדינות השכנות, לאחר חלוקת החבל ביניהן.
הרפובליקה של באנאט (ברומנית: Republica bănăţeană, בסרבית: Банатска република, בהונגרית: Bánáti köztársaság) הייתה ישות מדינית קצרת-ימים שהוכרזה בטימישוארה ב-1 בנובמבר 1918 וחולקה בין המדינות הסובבות אותה – רומניה, יוגוסלביה והונגריה ביוני 1919.
היסטוריה

במהלך מלחמת העולם הראשונה הבטיחו מדינת ההסכמה לרומניה ולסרביה בהבנות חשאיות חלקים מהבאנאט בתמורה להצטרפותן של אלה ללחימה נגד האימפריה האוסטרו-הונגרית. בעקבות התפרקותה של אוסטרו-הונגריה ב-31 באוקטובר 1918, הקים כל אחד מהלאומים בחבל (הרומנים, הסרבים, ההונגרים, הגרמנים והיהודים) מועצה צבאית. נעשה ניסיון לשמר את הרב-לאומיות של הבאנאט ולמנוע את חלוקתו של החבל. ב-1 בנובמבר התכנסו נציגי הלאומים השונים לישיבה מכוננת בבית העירייה של טימישוארה, נבחרה מועצה לאומית ודוקטור אוטו רוט, פוליטיקאי סוציאל-דמוקרטי, הכריז על עצמאותה של הרפובליקה. רוט נבחר באותה ישיבה כראש המועצה, ואלברט בארתה נבחר כממונה על הביטחון.
ב-4 בנובמבר הוקמו יחידות צבאיות ומשמר אזרחי במטרה להשיג שליטה בחבל.
המועצה הלאומית לא יכלה לתפקד כי הרפובליקה לא קיבלה הכרה בינלאומית, והרוב הרומני בה שאף לאיחוד החבל עם רומניה.
מאחר שגם לסרביה היו דרישות טריטוריאליות בחבל, פלש הצבא הסרבי לבאנאט ב-15 בנובמבר 1918. המועצה הלאומית פורקה על ידי הסרבים ב-21 בפברואר 1919. לאחר החלטת אלבה-יוליה ברומניה והחלטת הפרלמנט בנובי סאד ביוגוסלביה חולק הבאנאט למעשה ב-21 ביוני 1919 באופן הבא:
18.945 קמ"ר לרומניה
9.307 קמ"ר ליוגוסלביה
217 קמ"ר להונגריה
חלוקה זו אושרה באופן פורמלי בחוזה טריאנון ב-4 ביוני 1920.
ב-16 באפריל 1920 הגישו תושבי הבאנאט הגרמנים לועידת השלום בפריז בקשה להקמה מחודשת של הרפובליקה. ההצעה רצתה לצרף לרפובליקה גם את חבל באצ'קה הסרבי ולחלק את החבל לקאנטונים לאומיים. ועידת השלום דחתה הצעה זו.
הרכב האוכלוסייה

האוכלוסייה הכוללת, על פי מניין האוכלוסין של 1910, מנתה 1.582.133 נפש ונחלקה ללאומים הבאים:
592,049 רומנים – 37.42%
387,545 גרמנים (שוואבים באנאטים) – 24.50%
284,329 סרבים – 17.97%
242,152 הונגרים – 15.31%
מיעוטים נוספים שנמנו בחבל היו הצ'כים, הסלובקים, הקרואטים והאוקראינים.
האוכלוסייה התחלקה בין הדתות באופן הבא:
54.10% אורתודוקסים
37.38% קתולים
קבוצות קטנות יותר כללו קלוויניסטים, לותרנים ויהודים.
השכרת רכב

השכרת רכב היא פעילות במסגרתה משכירה סוכנות או חברה כלי רכב ללקוחות לפרקי זמן קצרים, שבדרך כלל נעים בין מספר שעות למספר שבועות. לעיתים קרובות קיימים לסוכנות סניפים מקומיים רבים (המאפשרים למשתמש להחזיר רכב למיקום אחר), ובעיקר בסמוך לשדות תעופה או באזורים עירוניים. לעיתים קרובות עושה הסוכנות שימוש באתר אינטרנט המאפשר להזמין הזמנות מקוונות.
סוכנויות להשכרת רכב משרתות בעיקר אנשים הזקוקים לרכב זמני, למשל אלה שאינם בבעלותם רכב משלהם, תיירים, או בעלי כלי רכב פגועים או הרוסים הממתינים לתיקון או לתגמול ביטוחי. סוכנויות להשכרת רכב עשויות גם לשרת את צורכי תעשיית ההובלות, על ידי השכרת טנדרים או משאיות, ובשווקים מסוימים ניתן גם להציע סוגים אחרים של כלי רכב כמו אופנועים או קלנועיות.
לצד השכרה בסיסית של רכב, סוכנויות להשכרת רכב בדרך כלל מציעות גם מוצרים נוספים כמו ביטוח מפני תאונות, ביטוח מפני גניבה, מערכות ניווט (GPS), מערכות בידור, טלפונים ניידים, WiFi ומושבי בטיחות לילדים.
ענף סוכנויות הרכב פועלות באמצעות רכישה או השכרה של מספר כלי רכב ומכירתם או השכרתם ללקוחותיהם בתשלום. הענף בישראל מגלגל עשרות מיליארדי שקלים בשנה ומהווה את אחד מהענפים המרכזיים בשוק. תחום סוכנויות הרכב כולל בתוכו חברות ישראליות, חברות בינלאומיות, יבואנים ועוד.
היסטוריה

הדוגמה המוקדמת ביותר למכוניות המוצעות להשכרה היא 1906. חברת Sixt הגרמנית הוקמה בשנת 1912 בשם Sixt Autofahrten und Selbstfahrer (Sixt רכב שייט ונהגים עצמיים).
ג'ו סונדרס מאומאהה, נברסקה התחיל לראשונה עם דגם פורד T אחד שהושאל בשנת 1916, אך עד שנת 1917, חברת פורד ליברי שלו שכרה 18 דגם Ts בעשרה סנט לקילומטר. שם החברה הפך למערכת סאונדרס Drive-It-Yourself ואז מערכת סאונדרס. עד שנת 1926, סונדרס התרחבה ל -56 ערים. חברת סאונדרס נקנתה על ידי אוויס בשנת 1955.
מתחרה מוקדם של סונדרס היה וולטר ל. ג'ייקובס, ששכירת האוטו-שיקגו שלו בשיקגו נפתחה בשנת 1918 עם שנים עשר פורד דגם T. החברה נקנתה בשנת 1923 על ידי ג'ון הרץ.
בבריטניה, השכרת רכב החלה עם גודפרי דייוויס, שהוקמה בשנת 1920, ונרכשה על ידי יורופקאר בשנת 1981.
הגידול בנסיעות אחרי מלחמת העולם השנייה הוביל להקמתן של כמה חברות בינלאומיות ידועות, כולל National Car Rental (1947), Europcar (1949), Enterprise Rent-A-Car (1957), Thrifty Rent A Car (1959) ו- Budget Rent A Car (1958).
מודלים עסקיים

חברות השכרת רכב פועלות באמצעות רכישה או שכירות של מספר כלי רכב והשכרתם ללקוחותיהם בתשלום. ניתן לבנות ציי רכב להשכרה בכמה אופנים - הם יכולים להיות בבעלות חברת ההשכרה (אלה מכונים 'רכבי סיכון' מכיוון שמפעיל השכרת הרכב לוקח סיכון ביכולתו למכור את הרכב כאשר הוא יוסר מהשירות), או שהם יכולים להיות בבעלות תחת תוכנית רכישה חוזרת מובטחת המסודרת ישירות דרך הזרוע הפיננסית של יצרן הרכב (אלה מכונים 'רכישות חוזרות') מכיוון שהיצרן מפרט את המחיר המדויק של מכירה מקורית ורכישה חוזרת בסוף של מונח מוגדר).
בבריטניה ניתן להסתיר את רישום המכוניות השכורות על ידי שימוש בראשי תיבות או חברות בנות לא מוכרות, מה שיכול להגדיל את ערך המכירה מחדש דרך יצרן או סוחרי צד ג'. בצפון אמריקה מקובל לראות חברות להשכרה עם סוחרי מכוניות משומשות משלהן, שם מלאי השכירות לשעבר נמכר ישירות לציבור. לחלופין, מכירות פומביות משמשות לרוב בארצות הברית ועם כניסת הפלטפורמות הדיגיטליות מכוניות שכורות יותר ויותר מכרו את הרכבים ישירות לסוחרי רכב חדשים ומשומשים שעוקפים את ערוצי המכירה הפומבית.
סוגי כלי רכב

מרבית משרדי השכרת הרכב מציעים מגוון גודלי רכב שיתאימו למגוון תקציבים ודרישות של לקוחותיהם וחלקם מציעים כלי רכב מיוחדים שיתאימו למיקומם כמו גג נפתח, דגמי יוקרה, כלי רכב היברידיים / חשמליים, או רכבי שטח וטנדרים. בשדות תעופה מרכזיים או בערים גדולות יותר, סוכנויות עצמאות להשכרת רכב מציעות כלי רכב יוקרתיים להשכרה. יש חברות המתמחות שמציעות כלי רכב ישנים במחירים מוזלים.
על מנת לאפשר סיווג אחיד והשוואה קלה בין מחירי השכרת רכב, התאחדות מערכות ותקני תעשייה להשכרת רכב (ACRISS) פיתחה את מערכת קידוד קוד סיווג הרכב ACRISS. קידוד זה מתאר באמצעות ארבע אותיות את הגודל, מספר הדלתות, סוג תיבת ההילוכים (ידנית / אוטומטית) והאם המכונית ממוזגת. האות הראשונה בקוד מייצגת את הסיווג הכללי של הרכב (למשל מיני, אקונומי, קומפקט וכו'). האות השנייה מפרטת את גרסת הרכב המוצעת (למשל 4 דלתות, גג נפתח, רכב שטח וכו'). האות השלישית משמשת בדרך כלל לציון סוג תיבת ההילוכים, והאות הרביעית מתארת את סוג הדלק והאם ברכב יש מיזוג אוויר או לא.
תנאי השכרה

השכרת רכב כפופה לתנאים רבים המשתנים ממדינה למדינה ומחברה לחברה אחרת. בדרך כלל יש להחזיר את הרכב לאותו מצב בו הושכר, ולעיתים קרובות אסור לו לחרוג ממגבלות הקילומטראז', אחרת עלולות להיווצר עמלות נוספות.
מסיבות ביטוחיות, חברות מסוימות קובעות גיל שכירות מינימלי או מקסימלי. במקרים מסוימים, הגיל המינימלי להשכרה יכול להיות גבוה עד כדי 25, אפילו במדינות בהן הגיל החוקי המינימלי להחזקת רישיון נהיגה נמוך בהרבה, למשל 14, 15, 16 או 17 בארצות הברית. לא נדיר שיש חיוב עבור שימוש על ידי נהג צעיר לכל הנהגים מתחת לגיל 25.
בכל המקרים, יש צורך ברישיון נהיגה תקף על מנת לשכור רכב, ובמדינות מסוימות נדרש אישור נהיגה בינלאומי (IDP).
מרבית חברות השכרת הרכב דורשות שימוש בכרטיס אשראי כדי לגבות עמלות נוספות אם יימצא ליקוי במכונית בעת החזרתה או עבור אגרה בכבישים, קנסות על נהיגה או דלק חסר. במקום כרטיס אשראי, חברות מסוימות דורשות פיקדון במזומן.
ביטוחים / ויתורים

אף על פי שלעיתים קרובות לא נכתב במפורש, חברות השכרת רכב בארצות הברית נדרשות על פי חוק המדינה החל עליהן בכיסוי האחריות המינימלית (למעט בקליפורניה ואריזונה, שם הנהג אחראי באופן בלעדי). כיסוי זה מכסה עלויות לצד שלישי במקרה של תאונה. ברוב המדינות, זה לא חוקי לנהוג במכונית ללא כיסוי ביטוחי. חברות השכרת רכב מחזיקות בביטוח אחריות לרכביהן, עם זאת, חברות מסוימות יגבו על כך תוספת תשלום.
כאשר אתה שוכר רכב, חברת ההשכרה מציעה, בתוספת תשלום, סוגים שונים של ביטוחים משלימים או ויתורי נזק כתוספת אופציונלית בתוספת תשלום.
ישנם מספר סוגים של כיסוי:
ויתור נזקי תאונה (Collision Damage Waiver - CDW) - מגביל את דמי ההשתתפות העצמית במקרה של תאונה, כך שהשוכר ישלם סכום מופחת וידוע מראש ולא את מלוא עלות הנזק. כפי שהשם מרמז, נזק שאינו נובע מתאונה (למשל: גנבת הרכב) בדרך כלל אינו מכוסה תחת סעיף זה.
ביטוח גנבת הרכב (TP - Theft Protection) - מגביל את דמי ההשתתפות העצמית במקרה של גנבה הרכב, כך שהשוכר ישלם סכום מופחת וידוע מראש ולא את מלוא שווי הרכב.
ויתור נזקי אובדן (Loss Damage Waiver - LDW) - מכסה את עלות הנזק לרכב ההשכרה, עד לשווי הרכב המלא, במקרה של תאונה. בדרך כלל LDW מכסה עד 100% מהעלויות (במקרה שך אובדן מלא) ומבטיח גם תשלום בגין אובדן ימי השכרה במקרה שבו הרכב נמצא במוסך בעקבות התאונה. יש לשים לב שכיסוי LDW / CDW אינו ביטוח ואינו מציע מוצר כיסוי זהה לפוליסת ביטוח נזק.
ביטוח אחריות משלימה (Supplemental Liability Insurance - SLI) - מוצר הנמכר לעיתים קרובות בארצות הברית המספק כיסוי במקרה של תאונה שתגרום לנזק גוף או נזק לרכוש לצד שלישי, שאינו השוכר והנוסעים.
ביטוח תאונות אישיות (Personal Accident Insurance - PAI) - מכסה עלויות רפואיות ומוות בשוגג עבור השוכר והנוסעים במקרה של תאונה במהלך ההשכרה.
כיסוי רכוש פרטי (Personal Effects Coverage - PEC) - מבטח מפני סיכון לאובדן או נזק לחפציו האישיים של השוכר (ולעיתים גם בני משפחת השוכר בעת נסיעה עם השוכר) בתקופת ההשכרה.
ביטוח ביטול השתתפות עצמית (Car Hire Excess Waiver Insurance) - ויתור על נזקי התנגשות, כיסוי גנבות ואחריות צד ג' נכללים לרוב במחירי השכרת רכב באירופה, אפריקה ואוסטרליה. כמעט תמיד, במקרה של תאונה או גרימת נזק, חל תשלום השתתפות עצמית (המכונה Excess או Deductible), הכרוך בסכום כסף שלקוחות חייבים לשלם במקרה של נזק. ביטוח ביטול השתתפות עצמית (המכונה גם ויתור על אחריות נזק) הוא ביטוח משני המכסה את עלות תשלום ההשתתפות העצמית במקרה של תביעה. חברות להשכרת רכב באירופה, דרום אמריקה ואוסטרליה בדרך כלל יציעו כיסוי זה כביטוח משני אופציונלי, אם כי חברות ביטוח צד ג' מוכרות גם כיסוי החזר השתתפות עצמית לרכב שכור, אשר עשוי להציע הגנה גדולה יותר מכיסוי רגיל.
הערות שוליים

↑  Staff, Car Renting... Its Development... And Future, www.automotive-fleet.com
↑  https://about.sixt.com/websites/sixt_cc/English/0/about-us.htm(הקישור אינו פעיל)
↑  http://www.douglascohistory.org/Education_Innovators_Saunders.htm (ארכיון)
↑  https://www.latimes.com/archives/la-xpm-1985-02-08-me-4716-story.html
↑    Jon Swaine, ‏Used-car buyers unwittingly bought ex-rental vehicles, The Telegraph, 14 September 2009
↑  Acriss - Industry standard vehicle matrix to define car models, acriss.org
↑  Car Rental Insurance Tip Sheet, www.consumeraffairs.com, ‏1970-01-01 (באנגלית)
↑  The Importance of Car Hire Excess Waiver Insurance, Mapping Megan, ‏2019-02-11 (באנגלית)
↑  Adam Larns says, Summer car hire: 5 Tips to avoid being ripped off, The London Economic, ‏2017-05-26 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4134274-4
התזמורת הסימפונית של גטבורג

| --- | --- |


 תאריך ייסוד:  1905
 מדינה:  שוודיה שוודיה
 מיקום:  גטבורג, שוודיה
 אולם קונצרטים:  אולם הקונצרטים של גטבורג
 מנצח:  סאנטו-מתיאס רובלי
 חברת תקליטים:  דויטשה גרמופון 
 פרסים:  התזמורת השוודית הלאומית (1997)
 http://www.gso.se/
 
התזמורת הסימפונית של גטבורג (בשוודית: Göteborgs Symfoniker) היא תזמורת סימפונית שמקום מושבה הקבוע הוא גטבורג, שוודיה. התזמורת נוסדה בשנת 1905 ובשנת 1997 זכתה בתואר "התזמורת השוודית הלאומית". במרוצת העשור האחרון של המאה ה-20 והעשור הראשון של המאה הנוכחית היא יצאה לכמה מסעות קונצרטים, בין השאר בלונדון, וינה, בוסטון ושאנגחאי, וזכתה לתגובות חיוביות הן מצד המבקרים והן מצד הקהל.
לתזמורת גטבורג רפרטואר רחב, אך היא חובבת במיוחד את יצירות המופת של המלחינים הנורדיים של שלהי הרומנטיקה, כמו ז'אן סיבליוס ואדוורד גריג. הקלטותיה כוללות בעיקר מלחינים נורדיים אך גם את התמחותם המיוחדת של ירווי ופרוקופייב.
התזמורת הסימפונית של גטבורג מופיעה באולם הקונצרטים של גטבורג, שנבנה בשנת 1935 ונודע באקוסטיקה המעולה שלו.
Discography > Studio albums

| Year | Album details |
| --- | --- |
1995: Swedish Bassoon Concertos Release date: January 24, 1995  Label: Intim Musik
1999: Grieg: Piano Concerto; Peer Gynt Suites 1 & 2 Release date: January 8, 1999  Label: Deutsche Grammophon
2002: Miaskovsky: Symphony No. 6 Release date: November 12, 2002  Label: Deutsche Grammophon
2012: Sibelius: Symphonies Nos. 5 & 7; Karelia Suite  Release date: April 23, 2012  Label: Decca Records, Deutsche Grammophon
מנצחים ראשיים

וילהלם סטנהאמאר, 1906 - 1922
טור מאן, 1922 - 1939
איזאיי דוברובן, 1941 - 1953
דין דיקסון, 1953 - 1960
בשנים 1961 עד 1967 לא היה מנצח ראשי: אלברטו ארדה ואותמאר מאגה הופיעו באופן סדיר כמנצחים אורחים.
סרג'יו קומיסיונה (עם נורמן דל מאר כמנצח אורח קבוע, 1968 - 1973), 1967 - 1973
סיקסטן אהרלינג, 1974 - 1979
שארל דיטואה, 1976 - 1979
נמה ירווי, 1982 - 2004
מריו ונזאגו, 2004 - 2007
גוסטאבו דודאמל, 2007 - 2012
סאנטו-מתיאס רובלי, 2017 - ממשיך
התזמורת הסימפונית של ונצואלה

| --- | --- |
 תאריך ייסוד:  15 בינואר 1930 
 מדינה:  ונצואלה 
 אתר רשמי
 
התזמורת הסימפונית של ונצואלה (בספרדית: Orquesta Sinfónica Venezuela) נוסדה על ידי קבוצה בת 26 נגנים מקצועיים, שמאסטרו אמיליו סוחו כינס יחדיו אחרי התפרקות הפילהרמונית הלאומית בינואר 1929.
היסטוריה

מפגש הנגנים התקיים ב-15 בינואר 1930 באקדמיה לדקלום מוזיקלי בקראקס (ששמה כיום הוא "חוסה אנחל לאמאס"). בין הנלהבים ביותר לרעיון היו הכנר אסקאניו נגרטי, החלילן סימון אלברס והוויולן לואיס קלקאניו. אחרי שהתגברה על מכשולים שונים, הופיעה התזמורת בקונצרט הפומבי הראשון שלה ב-24 ביוני 1930, שהוקדש, לפי התוכניה, ל"עובדי הציבור הבכירים של המדינה, לאמנים, לסופרים ולחברה התרבותית עד מאוד של קראקס".
כבר מראשיתה בשנת 1930 קצרה התזמורת תגובות חיוביות, לא רק מצד קהל מאזיני הקונצרטים אלא גם בחוגי מוזיקאים, אנשי רוח ופוליטיקאים. לכבוד הגבוה ביותר זכתה התזמורת כשהוכרזה, ב-1980, "נכס אמנותי של האומה". במסלולה הארוך הופיעה התזמורת הסימפונית של ונצואלה באתרים רבים בארצה: התיאטרון הלאומי של קראקס, התיאטרון העירוני של קראקס, הקונכייה האקוסטית של בלו מונטה, האאולה מגנה של האוניברסיטה המרכזית של ונצואלה, הפוליאדרו דה קראקס; כמו כן, מאז שנות ה-50 יוצאת התזמורת לסיורי קונצרטים במדינות אחרות באמריקה ובאירופה.
בשנות ה-60 וראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 השתדל פדרו אנטוניו ריוס ריינה, נשיא האגודה, להשיג משכן קבוע לתזמורת. מאמציו נשאו פרי ועל אף מותו הפתאומי חנכה התזמורת הסימפונית של ונצואלה את ביתה החדש ב-19 באפריל 1983, בקונצרט מרגש באולם הקונצרטים על שם ריוס ריינה במרכז התרבות טרסה קארניו.
בשנת 1989 לכבור 75 שנים לשיר Alma llanera הפופולרי הוא הוקלט על ידי התזמורת.
מראי מקום

Venezuela Symphony Orchestra history
הרובע השמיני של פריז

| --- | --- |
סמל הרובע השמיני של פריזסמל הרובע השמיני של פריז
שער הניצחון בקצה השאנז אליזה, ברובע השמיני של פריז
שער הניצחון בקצה השאנז אליזה, ברובע השמיני של פריז
 מדינה:  צרפת צרפת
 ראש העיר:  פרנסואה לבל
 עיר אם:  פריז
 תאריך ייסוד:  1860 
 שטח:  3.88 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ברובע:  35,123 (1 בינואר 2021)
  ‑ צפיפות:  10,100 נפש לקמ"ר (2005)
 קואורדינטות:  48°52′27″N 2°18′40″E﻿ / ﻿48.874166666667°N 2.3111111111111°E﻿ / 48.874166666667; 2.3111111111111 
 אזור זמן:  UTC +1
 https://mairie08.paris.fr/
  מפת מיקום  מפה מפורטת  מפת הרובע השמיני של פריז     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה    tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
הרובע השמיני של פריז (בצרפתית: VIIIe arrondissement) הוא רובע בפריז, אחד מעשרים הרבעים של פריז, ונמצא בגדה הימנית. יחד עם הרובע השני והרובע התשיעי, הוא מאכלס את אחד ממרכזיה העסקיים של העיר, שמקובצים סביב האופרה גרנייה ובתי מלון יוקרתיים. על פי מפקד האוכלוסין משנת 1999, ברובע זה הוצעו יותר משרות מאשר בכל רובע אחר. ציר המונומנטים האקס היסטוריק חוצה אותו ממזרח למערב. אתרים מרכזיים רבים, ממוקמים באזור, בהם השאנז אליזה, שער הניצחון, המוזיאונים: הארמון הקטן (Petit Palais) והארמון הגדול (Grand Palais) כיכר הקונקורד עם האובליסק, כנסיית מדלן,פארק מונסו וגשר אלכסנדר השלישי . ברובע נמצא גם ארמון האליזה שהוא מעונו הרשמי ומשרדו של נשיא צרפת. בשדרה ז'ורז' החמישי (Avenue Georges V), הקרובה לשאנז אליזה מצויים בתי אופנה עלית ובתי מלון, הידוע מביניהם הוא ז'ורז' החמישי, בסגנון אר דקו. שטחו של הרובע השמיני הוא 3.881 קמ"ר.
דמוגרפיה

שיא צפיפות האוכלוסין ברובע היה בשנת 1891, אז הגיע מספר התושבים ל-107,485 איש (שהם 27,695 תושבים לקמ"ר). מאז משך הרובע בעיקר פעילות עסקית ושימש פחות כאזור מגורים. בשנת 1999 מנתה האוכלוסייה רק 39,314  איש וברובע הועסקו 171,444 בני אדם.