stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב ישראל פוזן
משפחתו

לרב פוזן ולאשתו אבלין 16 ילדים: 11 בנים ו-5 בנות. כמה מהם המשיכו חלק מתפקידיו, אחרים מכהנים בתפקידים נוספים.
בנו בכורו הרב אליהו נישא לביתו של הרב יחזקאל ברטלר, מכהן כאב"ד בבית דין צדק בני ברק.
בנו הרב ראובן מרבני חוג חזון איש וממלא מקום אביו ברבנות הקהילה החרדית בזכרון יעקב.
בנו הרב בנימין הוא ראש כולל, ודיין בבית דין צדק בני ברק
בנו הרב אריה נישא לביתו של הרב יהודה שפירא, משמש כמשגיח רוחני בישיבת סלבודקה.
מדעותיו

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הרב פוזן נהג בחומרא כלפי עצמו אך לשואלים ענה כשורת הדין והודיע להם את אפשרויות החומרא. סבר שיש עדיפות לעיון ופסיקה עצמאית על ידי כל אדם המסוגל לכך על פני התייעצות עם רבנים.
פסיקתו הייתה עצמאית ומקורית וההיגיון היה רכיב דומיננטי בנימוקיה, עם זאת לא פרץ את גבולות הפסיקה המסורתית והתאים את דבריו אליה.
מפסקיו: התיר לחייל לחלל שבת לשם אספת גופות מפני ששמירת המורל נחשב לפיקוח נפש, ואף התיר לחייל לבצע בדיקת קשר מפני שבענייני מלחמה אין לשנות מהנוהל הקבוע.
ממאמריו

הרב יעקב ישראל פוזן, הפרשי זמנים בהלכה, זכר ראובן, מודיעין עלית, תמוז תשע"ב, עמ' נב, סימן ז, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
משה ליב לוי, שמועות מהרב יעקב ישראל פוזן, בית מלא, בית שמש, תשע"ו, עמ' קלו, חלק א, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
הרב יעקב ישראל פוזן, קניין משיכה אליבא דרבי יוחנן, קובץ שמוש חכמים, בני ברק: כולל חזון איש, תש"ע, עמ' קנא, כרך ח, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
הרב יעקב ישראל פוזן, בעניין השבת גנבה והשבת שאלה, קובץ שמוש חכמים - ספר זכרון, בני ברק: כולל חזון איש, תשנ"ז, עמ' רכד, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
בנימין יחיאל פוזן, חילופי מכתבים עם הרב פוזן, חיי בנימין, חלק א עמ' שלג והלאה, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
בנימין יחיאל פוזן, חילופי מכתבים עם הרב פוזן, חיי בנימין, חלק ב עמ' רנא והלאה, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
הרב יעקב ישראל פוזן, אבי אבי, וימת עבד ה', הספדים על הרב נסים קרליץ, מכון תורת השני, בני ברק אב תשפ"א, עמ' תתריא, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
הרב יעקב ישראל פוזן, בדין גוד ולבוד, הלכתא מבי דינא, עניני חג הסוכות, עמוד סז, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
הרב יעקב ישראל פוזן, הצמדה לגבי ספרות ולגבי ריבית, זכרון גבריאל, הוצאת ישיבת זכרון מיכאל, זכרון יעקב אדר תשס"ג, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
רבי שמואל דוד מונק והרב יעקב ישראל פוזן, פאת שדך, חלק ב סימן קא והלאה, חיפה תשס"א, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
הערות שוליים

↑  בנו של הרב גרשון פוזן נכדים נוספים של הרב גרשון פוזן הם הרב ד"ר רפאל בנימין פוזן והרב יצחק יחיאל יעקבוביץ
↑  בהמשך חייו שימש האב פוזן כדיין במקום
↑  ראו שאלה לרב יעקב ברייש מתקופת לימודו בסלבודקה: חלקת יעקב, ב (יו"ד) סימן יט, באתר אוצר החכמה
1 2 3 4 5  בנימין לוין, דיינא דנחית לעומקא דדינא, אוסף גיליונות, גיליון 295 פרשת תצווה תשפ"ד, עמ' 101 - 104
1 2 3  חנני ברייטקופף, ‏אבל בבני ברק: הדיין המפורסם ומבכירי תלמידי החזון איש הלך לעולמו, באתר כיכר השבת, 12 בפברואר 2024
↑  חזקי שטרן, ‏בבוקר שוחרר מבית החולים, אך בערב התמוטט ואושפז, באתר כיכר השבת, 18 בינואר 2012
↑  ישראל שפירא, ‏האדמו"רים וגאוני בני ברק שעלו לאמירת תהילים בהר הבית | חשיפה מטלטלת, באתר כיכר השבת, 7 באוגוסט 2024
גוונים (הוצאה לאור)

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 מייסדים:  מריצה רוסמן, המשורר איתמר יעוז-קסט
 תקופת הפעילות:  1995–2018 (כ־23 שנים)
 תאריך מיזוג:  2018
 מיקום המטה:  תל אביב-יפו
 משרד ראשי:  תל אביב-יפו
 ענפי תעשייה:  הוצאה לאור
 מוצרים עיקריים:  סיפורת, ספרי עיון, שירה
 
הוצאת גוונים הייתה הוצאת ספרים ישראלית. הוציאה לאור ספרי פרוזה ושירה, מקור ותרגום, ספרי ילדים ונוער, ספרי עיון וספרי מתנה.
ההוצאה הייתה שייכת להוצאת "טרקלין", אשר עד סגירתה, פרסמה ספרים גם תחת הוצאת "חלונות".
היסטוריה

בשנת 1958 הקימו מריצה רוסמן ואחיה המשורר איתמר יעוז-קסט את הוצאת "עקד", שעסקה בפרסום ספרי שירה. ב-1992 החלה רוסמן להוציא לאור, בשם "עקד-גוונים", אנתולוגיות מתורגמות, בעיקר של סיפורים קצרים. בשנת 1995 הפכה "גוונים" להוצאה עצמאית, בעריכת עודד פלד. עורכי ההוצאה לאחריו היו עמוס לויתן, גיל עמית, תומר קרמן, גלית גנדלמן, זיו עדאקי ויובל גלעד. העורכים האחרונים בהוצאה היו עמוס לויתן (עורך השירה) ושחר בוגנים (עורך הפרוזה).
בסוף שנות התשעים ותחילת המאה ה-21 התחילה הוצאת גוונים להוציא לאור שתי סדרות עיקריות:
הסדרה הלבנה - תרגומים של פרידריך דירנמאט, ג'ק קרואק, מארק טוויין, בוהומיל הראבאל, ליאו פרוץ, מיכאל ויוג ואנתולוגיות של סיפורי אהבה מספרות העולם.
סדרת 'גוונים של שחור' בעריכתה של לאה ששקו (שגם תרגמה חלק מספרי הסדרה ולחלקם הוסיפה אחרית דבר) - ספרים של ניק קייב, ג'ים גרימסלי, ריצ'רד בראוטיגן, ג'.ג. באלארד, לאופולד פון זאכר-מאזוך, הארי קרוז ומיכאיל לרמונטוב.
הוצאת גוונים הוציאה לאור גם ספרי עדות של ניצולי השואה, כמו גם ספרי שירה ופרוזה, במימון המחברים.
בספרי הפרוזה של ההוצאה נכללים ספריהם של סופרים ותיקים כמו יצחק אורפז, אלי שרייבר ("חתולי"), רות בונדי, פוצ'ו, ציפי שחרור, אוריאל זוהר, ואנתולוגיות של סיפורי אהבה עבריים, לצד ספריהם של יוצרים צעירים כמו יפתח אשכנזי, דן זמל, הילית מרחב, ענבר אשכנזי, אלי קרביץ, אילן הייטנר, חובב חת ורן יגיל.
בספרי השירה של ההוצאה נכללים תרגומים של המשוררת הפולניה ויסלבה שימבורסקה ("סוף והתחלה" בתרגומו של רפי וייכרט), סדרת תור הכסף הרוסי בתרגומה של מירי ליטווק - תרגומים של מבחר משירתם של אלכסנדר בלוק, אנה אחמטובה, בוריס פסטרנק ומרינה צבטייבה, ספר השירים של היינריך היינה, יבגני אונייגין של פושקין ועוד, וספרי שירה של משוררים צעירים - יחזקאל נפשי, ליאור שטרנברג, גילי חיימוביץ', נוית בראל, גילית חומסקי, אליעז סגל, ועוד, לצד ספרי שירה של משוררים ותיקים כמו יעקב בסר, עמוס לויתן, נעים עריידי, ג'ניס רביבו.
בנובמבר 2018 אחרי 60 שנות פעילות, כשמלאו למריצה רוסמן המייסדת 90 שנה, היא הודיעה על סגירת ההוצאה.
ההוצאה הייתה חברה בהתאחדות המו"לים בישראל.
הערות שוליים

↑  יצחק דנון, ההוצאה לאור טרקלין קרסה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 15 בנובמבר 2018
↑  7 לילות ידיעות אחרונות, אחרי שישים שנות פעילות, צילום מסך מידיעה בעיתון, שפורסמה ברשת פייסבוק, ‏23 בנובמבר 2018
אמנות מודחאר

| --- | --- |

מפת אתרי המודחאר בספרד ובפורטוגל
 מדינה:  ספרד 
 מידע כללי
 אזור גאוגרפי:  חצי האי האיברי
 טווח תאריכים:  מהמאה ה-13 עד המאה ה-18
 
המגדל והכנסייה של סן סלבדור
חזית הקפלה של פרוקווטה בקתדרלה בסרגוסה, מבנה גותי עם בנייה מודחארית מורכבת
תקרת נגרות מודחארית, בית העירייה של סחורבה (ארמון דוכס לשעבר), הקהילה האוטונומית של ולנסיה
נוסטרה סניורה דה לורטו במורסיה, תקרת עץ על "סרעפת"
אמנות מודחאר (ספרדית: Arte mudéjar) היא סגנון העיטורים והקישוטים, שבהם השתמשו בממלכות הנוצריות האיבריות, בעיקר במאות ה-13, ה-14 וה-15, אם כי המשיכו להשתמש בהם עד המאה ה-18. היא הוחלה על סגנונות אדריכלות רומנסקית, גותית ורנסאנסית באמצעות מוטיבים של עיטורים הנגזרים מהאמנות המוסלמית שהובאו או פותחו על ידי מוסלמים באל-אנדלוס.
אלמנטים של אמנות מודחאר פותחו בחצי האי האיברי במיוחד בהקשר לאדריכלות. תחייה של סגנון אדריכלות זה התרחשה בספרד בשלהי המאה ה-19 ועד תחילת המאה העשרים כסגנון המכונה נאו-מודחאר (Neomudéjar). מוטיבים וטכניקות של סגנון זה קיימים גם באמנות וגם באומנות, ובמיוחד בכלי חרס היספנו-מוריים (אנ') המחופים בגלזורה מתכתית (Lustreware), אשר יוצאו בעבר לרחבי אירופה מדרום וממזרח ספרד. את המונח אמנות מודחאר טבע בשנת 1859 היסטוריון האמנות הספרדי חוסה אמדור דה לוס ריוס כשתיאר אותו בנאום הכניסה שלו לאקדמיה של האומניות היפות על שם סן פרננדו (Academia de Bellas Artes de San Fernando) בכותרת "סגנון מודחאר באדריכלות" (El estilo mudéjar, en arquitectura).
אטימולוגיה

מודחאר היה במקור הכינוי לחלק מהמורים של אל-אנדלוס, מוסלמים שנשארו בחצי האי האיברי לאחר הרקונקיסטה הנוצרית, שבתחילה לא חויבו בכוח להמיר את דתם לנצרות וטרם שהוגלו בכוח. בספרדית קסטילית של ימי הביניים היה "מודחאר" מילה שהושאלה מהמילה הערבית מודג'ין (مدجن), שפירושה "מבוית", בהתייחסות למוסלמים שנכנעו לשלטון המלכים הנוצרים. מקורו של המונח ככל הנראה כהתגרות, שכן בדרך כלל המילה חלה על בעלי חיים מבויתים כמו עופות. ניתן לתרגם את המונח מודחאר גם מערבית כ"המרשה להישאר", המתייחס לנוצרים המאפשרים למוסלמים להישאר בחצי האי האיברי הנוצרי. מונח אחר בעל אותה משמעות, אהל אל-דאג'ן ("אנשים שנשארים"), שימש סופרים מוסלמים, ובמיוחד אל-ואנשאריסי ביצירתו כיטאב אל-מיאר.
המודחאר חיו בחצי האי האיברי תחת חסות של משלמי מס מיוחד כמעמד המכונה דאג'ן והמתייחס לאהל אל-דג'ן. מעמד מוגן זה היה בפועל שעבוד בידי השליטים הנוצרים כאשר המלה דאג'ן דמתה לחויוונט דאג'ינה שפירושה "בעלי חיים מאולפים". מעמדם המוגן נאכף על ידי ההסדרים המקומיים שהכתיבו חוקים נוצרים. מוסלמים מאזורים אחרים מחוץ לחצי האי האיברי הסתייגו ממעמדם המשועבד של המודחאר ונכונותם לחיות עם לא-מוסלמים.
סגנון מודחאר באדריכלות

סגנון מודחאר אינו מתייחס לסגנון אדריכלי מובהק אלא ליישום של אלמנטים טכניים, דקורטיביים וקישוטיים מסורתיים הנגזרים מהאומנויות האסלאמיות לסגנונות רומנסקיים, גותיים ורנסאנסיים בממלכות הנוצריות של איבריה (כיום ספרד ופורטוגל). יישום אלמנטים אלו התרחש בעיקר במהלך המאות ה-13, ה-14 וה-15, אם כי הוא המשיך להופיע באדריכלות הספרדית והפורטוגזית, כמו גם באזורים אחרים, בעיקר באזורים של דוברי ספרדית באמריקה, במאות ה-16 וה-17.
העיטורים והקישוטים של אמנות מודחאר כוללים קליגרפיה מסוגננת, צורות גאומטריות וצורות מורכבות של צמחים. האלמנטים האדריכליים המודחאריים הקלאסיים כוללים את קשת הפרסה והקשת מרובת האונות, קמרונות מוקרנס, אלפיס (alfiz, אלמנט מלבני סביב קשת), קירוי גגות עץ, לבנים שרופות, אריחי קרמיקה מזוגגים וקישוט באמצעות סטוקו. אמנות מודחאר עושה שימוש לעיתים קרובות בעיטור רצועות גאומטריות של גיריה (אנ'), המשמש באדריכלות של המזרח התיכון, בעוד שמבנים במגרב נוטים להשתמש בערבסקות של צמחים. חוקרים העריכו לעיתים את הצורות הגאומטריות, הן הגיריה והן הקמרונות המורכבים של המוקרנס, כחדשניות, ואת הערבסקות כסגנון ארכאי, אך באל-אנדלוס, היה שימוש חופשי בצורות גאומטריות ובערבסקות של צמחים ובצירוף של שניהם.
סגנון מודחאר באדריכלות > בחצי האי האיברי

ההיסטוריונים מסכימים ביניהם שסגנון מודחאר פותח לראשונה בממלכת לאון בעיירה סאאגון (ספ'), כהתאמה של מוטיבים אדריכליים וקישוטיים, בעיקר באמצעות עיטורים עם עבודות טיח ולבנים. סגנון מודחאר התרחב אז לשאר ממלכת לאון, טולדו, אווילה, סגוביה וכו', והוליד את מה שכונה סגנון "לבנים רומנסקי" (Románico de ladrillo). מרכזים של אומנות מודחאר נמצאו גם בערים אחרות, כמו טורו (ספ'), קואיאר (ספ'), ארבלו (ספ') ומדריגל דה לאס אלטס טורס (ספ'). בעוד שהעניין הבינלאומי נוטה להדגיש את עבודות הבניין בסגנון מודחאר, כולל שימוש מתוחכם בלבנים ואריחים, מלומדים ספרדים מציינים גם את עבודות הנגרות בסגנון מודחאר, כמו גם את השילוב בין השניים. בכמה כנסיות יש תקרות עץ משופעות הנתמכות על ידי קשתות אבן רוחביות, המכונות "סרעפת".
סגנון זה התפתח ביותר באראגון, במיוחד בטרואל, אך גם בערים ובעיירות כמו סרגוסה, אוטבו (ספ'), טאוסטה (ספ'), דרוקה (ספ') וקלטיוד. במהלך המאות ה-13, ה-14 וה-15 הוקמו מגדלי מודחאר מפוארים רבים בעיר טרואל, ומאפיינים ייחודיים אלה שרדו עד ימינו. דוגמה נאה במיוחד לסגנון מודחאר-רנסאנס הוא קאסה דה פילאטוס, שנבנה בראשית המאה ה-16 בסביליה. בסביליה יש דוגמאות רבות אחרות למודחאר. מצודת סביליה נחשבת לאחת הדוגמאות הגדולות ביותר ששרדו לאדריכלות גותית מודחארית ואדריכלות רנסנאסית מודחארית.
בפורטוגל היה פחות שימוש באלמנטים מודחאריים, והאלמנטים ששולבו באדריכלות שלה היו פשוטים יותר. כנסיית קסטרו דה אוולאש (פו') בברגנסה (אנ') כוללת בנייה קלאסית בלבני מודחאר. סגנון מודחאר שולב גם בסגנון גותיקה מנואלינית בפורטוגל, שהיה מפואר ומקושט מאוד. השימוש הפורטוגזי במודחאר התפתח במיוחד במאות ה-15 וה-16, ומבנים כמו ארמון הרוזנים בשטו (Palácio dos Condes de Basto) והארמון המלכותי (אנ') באבורה, כוללים גגות עץ מודחאריים אופייניים, שניתן למצוא גם בכנסיות בערים כמו סינטרה וליסבון. מכיוון שהסחר היה חלק מהותי מתרבות פורטוגל במאה ה-16, אריחים מעוטרים של מודחאר מיובאים מסביליה מופיעים בכנסיות ובארמונות, כמו הארמון הלאומי בסינטרה (Palácio Nacional de Sintra).
סגנון מודחאר באדריכלות > אמריקה הספרדית

סגנון העיטורים של אמנות מודחאר הועבר לכל שטחי האימפריה הספרדית, במיוחד במאה ה-16, והשלימו את אדריכלות הרנסאנס לפני הופעת הבארוק. האימפריה הספרדית בעולם החדש שילבה את המסורת האדריכלית הספרדית הזו. כמה דוגמאות בולטות הן:
כנסיית סן מיגל (Iglesia de San Miguel) בסוקרה, בוליביה, היא דוגמה למודחאר באמריקה הספרדית עם עיטוריה הפנימיים ותוכנית הקומה הפתוחה, ניתן לראות את העיצוב הגאומטרי בתקרת העץ המתומנת ואת החלק התחתון של הקשתות התומכות המגולפות במוטיב של צמחים על בסיס ערבסקה. כנסיית סן מיגל היא יורשת ישירה של מסורת מודחאר והאדריכלות של התרחבות וההכפלה של תבנית ראשונית. סביב הכיפה המתומנת, ישנם יותר לוחות תקרה מעץ המגולפים באותה תבנית כמו תקרת הכנסייה.
דוגמאות של סגנון מודחאר קיימות בקורו, אתר מורשת עולמית של אונסק"ו בוונצואלה.
כנסיית אספירטו סנטו (Iglesia del Espíritu Santo) בהוואנה, קובה.
מנזר סן פרנסיסקו (אנ') בלימה, פרו מכיל גם הוא אלמנטים של סגנון מודחאר. הקמרונות של הספינה הראשית ושתי הספינות הצדדיות מצוירים בסגנון מודחאר. האולמות של הכניסה לקלויסטר מחופים באריחים מזוגגים מסביליה, והמזבח הראשי בנוי כולו מעץ מגולף.
סגנון מודחאר באדריכלות > גלריה

סן טירסו בסאאגון (ספ'), מודחאר או סגנון "לבנים רומנסקי" אזור לאון בספרד
כנסיית קסטרו דה אוולאש (פו') סגנון רומנסקי מודחאר, המאות ה-13 וה-14 ברגנסה (אנ') בפורטוגל
קלויסטר גותי מודחאר בכנסיית סן פדרו, טרואל, ספרד
מצודת סביליה בספרד. נבנתה בין המאה ה-13 למאה ה-18. אלמנטים מודחאריים על מבנים בסגנונות אדריכלות גותית, רנסאנסית ובארוקית.
גלריית הגבירות, הארמון המלכותי (אנ') באבורה, פורטוגל. שילוב של גותיקה מנואלינית ומודחאר מהמאה ה-16
מגדל מודחאר בקפלה אינמקולדה בקאלי בקולומביה
סגנון מודחאר באומנויות אחרות > אומנויות דקורטיביות

העיצוב הגאומטרי הדומיננטי בולט באומנויות של בתי המלאכה: תוצרים משוכללים כמו אריחים, לבנים, גילוף בעץ, עבודות טיח, קרמיקה וחפצי נוי ממתכת. חפצים, כמו גם תקרות וקירות, עוטרו לעיתים קרובות בעיצובים מסובכים מאוד, שכן אמני מודחאר לא היו מעוניינים רק בהעברת מסר של פליאה, אלא גם המשיכו את השיטה של אימת הריק, או פחד משטחים ריקים. לפיכך, היבטים רבים של אמנות מזרחית היו עמוסים בתבניות ותמונות מורכבות ויפות. אומנויות דקורטיביות רבות הוחלו על אדריכלות, כמו עבודות הריצוף והקרמיקה, כמו גם שיטות הגילוף.
כדי להחיות את משטחי הקיר והרצפה, פיתח סגנון מודחאר דפוסי ריצוף מורכבים. המוטיבים של עבודות האריחים הם לרוב מופשטים, נשענים יותר על עיצובים של צמחים ונמנעים מציורים של דמויות (האסורים על פי האסלאם). צבעי האריחים מתקופת מודחאר בהירים וחיים בהרבה מסגנונות אירופיים אחרים. גם תהליך הייצור היה ייחודי: האריח נשרף בתנור לפני שנחתך לחתיכות קטנות יותר, קלות יותר לטיפול. גישה זו משמעותה שעבודות האריחים והזיגוג דרשו פחות זמן בתהליך השרפה, ושמרו על עיצוביהם בצורה ברורה יותר. זה איפשר להניח את האריחים קרוב יותר עם פחות כוחלה, מה שהופך את הקומפוזיציות למורכבות ומגובשות יותר.
קישוטי מודחאר קיימים גם בעץ, שנהב, מתכת וכלי חרס. קדרות הייתה מזמן צורת אמנות פופולרית ביצירה האסלאמית. קדרות בסגנון מודחאר הושתתה על טכניקות שפותחו במאות הראשונות של האמנות האסלאמית. מרכזי קדרות בכל ספרד - למשל פטרנה (ספ'), טולדו, סביליה - התמקדו בייצור מגוון של חפצים, החל מקערות וצלחות וכלה בפמוטים וצריחים. אומנים עבדו בדרך כלל בשלושה "סגנונות": כלי סגול-ירוק (ירוק מנגן), כלים כחולים (קובלט), וכלי מוזהב. מבחינת צבע, נוספה גלזורה של בדיל בכדי לאטום את כלי החרס וגם ליצירת ברק, ומכאן ההתייחסות לכלי החרס האסלאמיים כ"כלי ברק" (Lustreware). טכניקה זו נמשכה מתקופת השושלת הנסרית. בדרך כלל, היו האומנים מורחים שכבה של זיגוג לבן אטום לפני הצבעים. על גבי הצבע הלבן שימשו כחול קובלט, ירוק נחושת וסגול מנגן לייצור צבעי חרס מסורתיים מלאי חיים. באופן דומה בעבודות אריחים וסטוקו, מוטיבים קרמיים כללו תבניות צמחים, בנוסף למוטיבים פיגורטיביים, קליגרפיה, ותבניות ותמונות גאומטריות. יש גם השפעות נוצריות בדימויים, כמו סירות, עלי שרך, לבבות, טירות וכו'.
סגנון מודחאר באומנויות אחרות > ספרות

לאחר השיבה לשלטון הנוצרי, מוסלמים בקסטיליה, אראגון וקטלוניה ויתרו על הניב הערבי אנדלוסי לטובת ספרדית קסטילית, אראגונית וקטלאנית. טקסטים של מודחאר נכתבו אז בספרדית קסטילית ובאראגונית, אך באותיות ערביות. מרבית ספרות זו כללה מאמרים דתיים, שירים וסיפורים אפיים, דמיוניים. לעיתים קרובות תורגמו טקסטים פופולריים לתערובת קסטיליאנית-ערבית זו.
תחיית סגנון מודחאר

כאמור, לסגנון מודחאר היו תחיות מודרניות, כמו נאו-מודחאר, שהופיעו בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה העשרים. סגנון הנאו-מודחאר משלב טכניקות וחומרים מודרניים, כולל ברזל יצוק וזכוכית, עם קשתות מסורתיות, אריחים ועבודות לבנים.
כמה משרדי אדריכלים ספרדים הפנו את תשומת ליבם לבניית פרויקטים בעולם דובר הערבית המודרנית, ובמיוחד מרוקו, אלג'יריה ואזור המפרץ הפרסי, שם המודחאר הוא סגנון דיור מועדף. מאפייני מודחאר ממשיכים לשמש בסיס למודרניזציה של סגנונות. אדריכלים מוסלמים גם בימים אלה עושים צעדים גדולים מבחינת האדריכלות המודרנית, המשקפים את הביצועים הטכניים וההנדסיים, כמו גם את המומחיות האסתטית, המזכירים את סגנונות המודחאר.
לקריאה נוספת

ARTEHISTORIA, director. El Arte Mudejar . YouTube, YouTube, 17 June 2008, www.youtube.com/watch?v=xLuE7w1Zszo.
Boswell, John (1978). Royal Treasure: Muslim Communities Under the Crown of Aragon in the Fourteenth Century. Yale University Press. ISBN 0-300-02090-2
Britannica, The Editors of Encyclopaedia. "Manueline | architectural style". Encyclopedia Britannica. Retrieved 2019-05-09.
Britannica, The Editors of Encyclopaedia. “Mudejar.” Encyclopædia Britannica, Encyclopædia Britannica, Inc., 20 July 1998, www.britannica.com/topic/Mudejar.
Encyclopedia. "Art in Spain and Portugal | Encyclopedia.com". www.encyclopedia.com. Retrieved 2019-05-09.
Garma, David de la. “Mudejar Ceramics .” Arte Celta (ARTEGUIAS), 2012, www.arteguias.com/ceramica-mudejar.htm.
Gonzalez, Elena. “Spanish Architecture in the Arab World .” Andalusi and Mudejar Art in Its International Scope: Legacy and Modernity, 9 Sept. 2015, pp. 197–211.
Harvey, L. P. (1 בנובמבר 1992). Islamic Spain, 1250 to 1500. University of Chicago Press. ISBN 978-0-226-31962-9. {{cite book}}:  (עזרה)
Harvey, L. P. (16 במאי 2005). Muslims in Spain, 1500 to 1614. University of Chicago Press. ISBN 978-0-226-31963-6. {{cite book}}:  (עזרה)
Georgiana Goddard King, Mudejar. Longmans Ed, 1927.
Linehan, P. (Ed.), Nelson, J. (Ed.), Costambeys, M. (Ed.). (2018). The Medieval World. London:Routledge, https://doi.org/10.4324/9781315102511
Makrickas, Augustas. “Islamic Influence on Western Architecture.” Academia.edu, 2013, www.academia.edu/5789655/Islamic_influence_on_western_Architecture.
Menocal, Maria Rosa (2002). "Ornament of the World: How Muslims, Jews, and Christians Created a Culture of Tolerance in Medieval Spain". Little, Brown, & Co. ISBN 0-316-16871-8
Rubenstein, Richard (2003). "Aristotle's Children: How Christians, Muslims, and Jews Rediscovered Ancient Wisdom and Illuminated the Middle Ages." Harcourt Books. ISBN 0-15-603009-8
“Scattering Seeds from the Garden of Allah.” Teposcolula Retablo, 2000, interamericaninstitute.org/work_in_progress.htm.
Time Out. “Architecture.” TimeOut Madrid, Time Out Guides, 2010, pp. 32–34.
Voigt. “Tile Style.” Moorish Tile History, 1 Jan. 1970, letstalktile.blogspot.com/2011/01/moorish-tile-history.html.
Wacks, David A. Cultural Exchange in the Literatures and Languages of Medieval Iberia. 30 Oct. 2013, davidwacks.uoregon.edu/tag/aljamiado/.
הערות שוליים

↑  Arquitectura Mudéjar
↑  Arte mudéjar
↑  "Manueline | architectural style". Encyclopedia Britannica (באנגלית).
↑  Makrickas, Augustas. "Islamic influence on western Architecture" (באנגלית).
↑  Sheren, Ila Nicole (2011-06-01). "Transcultured Architecture: Mudéjar's Epic Journey Reinterpreted". Contemporaneity: Historical Presence in Visual Culture (באנגלית). 1: 137–151. doi:10.5195/contemp.2011.5. ISSN 2153-5914.
↑  La Cerámica MudéjarLa Cerámica Mudéjar
↑  Cultural exchange in the literatures and languages of medieval Iberia
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX525333 
פרט של עבודות אריחי מודחאר מגינת הארמון של קרלוס החמישי בסביליה.
כלי היספנו-מורי נוצרי "כלי ברק" של מודחאר עם מוטיבים של בעלי חיים (פיגורטיביים) וקליגרפיה.
בניין משרדים בסגנון נאו-מודחאר
אברהם בינג

| --- | --- |
מצבת קברו, בבית העלמין היהודי בפרבר הוכברג (גר'), וירצבורג.
מצבת קברו, בבית העלמין היהודי בפרבר הוכברג (גר'), וירצבורג.
 לידה:  1752 ה'תקי"ב האימפריה הרומית הקדושה פרנקפורט, האימפריה הרומית הקדושה
 פטירה:  26 בפברואר 1841 (בגיל 89 בערך) ה' באדר ה'תר"א ממלכת בוואריה וירצבורג, ממלכת בוואריה
 מדינה:  העיר החופשית פרנקפורט 
 תקופת הפעילות:  ?–1841 
 השתייכות:  יהדות אורתודוקסית בגרמניה.
 תחומי עיסוק:  פסיקה, הוראה, דיינות.
 רבותיו:  הרב נתן אדלר, הרב פנחס הלוי איש הורוביץ.
 תלמידיו:  הרב יעקב אטלינגר, הרב אליעזר ברגמן, חכם יצחק ברנייס, הרב נתן אדלר (השני), הרב יצחק דב הלוי במברגר, הרב יהוסף שוורץ.
 בני דורו:  החת"ם סופר, ר' אהרן פולד.
 חיבוריו:  זיכרון אברהם, זכור לאברהם, שלמת אברהם.
 
הרב אברהם הלוי בינג ידוע גם בתור מורנו רבי אברהם סג"ל בינגא (ה'תקי"ב, 1752, פרנקפורט – ה' באדר ה'תר"א, 26 בפברואר 1841, הכברג-וירצבורג). היה מגדולי רבני יהדות גרמניה במאות ה-18 וה-19, רבה של מדינת וירצבורג בחבל פרנקוניה שבממלכת בוואריה. מרא דאתרא, אב"ד, פוסק וראש ישיבה. מתנגד נחרץ למשכילים הקיצונים ולרפורמים. על תלמידיו נמנו רוב רבני נסיכויות גרמניה באזור מזרח הריין במאה ה-19. ומהם אף שימשו ברבנות ברחבי אירופה, ומראשי היישוב הישן בארץ ישראל.
קורות חייו > נעוריו ותחילת דרכו

נולד בפרנקפורט דמיין בשנת תקי"ב 1752 לרבי אנוש הלוי סג"ל בינג. עוד בנעוריו נחשב כעילוי מבריק וזכה להערכה רבה מרבני עירו. ייתכן שבתחילה למד תורה מפי רבה של העיר רבי אברהם אביש מליסא, אולם את עיקר לימודו עשה בצילו של המקובל רבי נתן אדלר, בו ראה את רבו המובהק. גם שם תפס רבי אברהם מקום של כבוד ונחשב בקרב לומדי הישיבה ומדפיסי ספרי רבו, כ"אחד המיוחד מתלמידי רבנו".
קורות חייו > על כס הרבנות

אופנבך - בשנת תקכ"ט (1769) בגיל 17 התמנה לרב בית המדרש (Klaus-Rabbiner) בעיר אופנבך הצמודה לפרנקפורט, שם לימד תורה במשך תשע שנים, ונשא ונתן בהלכה עם חכמי פרנקפורט.
פרנקפורט – בהערכתם הגדולה של רבני קהילת פרנקפורט אליו, השיבה אותו הקהילה בחזרה אל עיר הולדתו בשנת תקל"ח (1778), ומינתה אותו לר"מ בישיבה ודיין בבית דינו של בעל ה"הפלאה" רבי פנחס הלוי איש הורוביץ, וזאת בגיל 26 בלבד. אז החלו להסתופף סביבו ראשוני תלמידיו ושמו התפרסם ברחבי העולם התורני. באותה תקופה המשיך לקבל תורה בבית רבו רבי נתן אדלר ואז התיידד עם החת"ם סופר שהיה צעיר ממנו בכעשר שנים. חברות זו נשארה עד סוף ימיהם, והחת"ם סופר מביאו הרבה בתשובותיו ובחידושיו ובמכתביהם הם מכנים זה את זה "חברי". אם כי, החת"ם סופר ראה בו את אחד מרבותיו.
מדינת וירצבורג – בחבל פרנקוניה שבממלכת בוואריה.
משפחתו

זמן נישואיו לוטה בערפל, הוא נישא ככל הנראה בתקופת אופנבאך, לחוה אווה לבית מאנדעל מפרנקפורט. ממנה נולדו לו שלושה ילדים:
הרב יששכר בער – נולד בפרנקפורט, משורר ומתרגם. כתב את התרגום הגרמני-אשכנזי למוסף של יום הכיפורים במחזור רדלהיים (תק"ס – 1800), וסייע לרב וולף היידנהיים בעריכתו. את הערותיו שם חתם בכינוי; בב"א. בשנת תקפ"א (1821), פרסם בווירצבורג את הספר "דודאי יששכר", המכיל שירים, מזמורים וביאור אשכנזי לשיר השירים.
ר' ברוך בנדט – נולד בפרנקפורט, היה סוחר בעיר מרקטהיידנפלד, שבפרנקוניה התיכונה. בנו ר׳ שלמה היה סוחר עורות מצליח בווירצבורג.
רגינה – נולדה בהיידינגספלד בשנת 1796, אולם לאחר שלקתה במחלה קשה שריתקה אותה למיטתה למשך כחמש שנים, נפטרה בעודה בת 22 בבית החולים בווירצבורג בשנת 1818.
לא ידוע מתי התאלמן מרעייתו הראשונה, אך בווירצבורג כבר חי עם הרבנית חנה, שהייתה אהודה מאוד על בנות הקהילה ונשות תלמידי בעלה. היא נפטרה בי"ז בכסלו ה'תרט"ו (8 בדצמבר 1854), ונקברה לא הרחק מבעלה, בבית העלמין בהוכברג פרבר וירצבורג, ועל מצבתה נחקקו תוארי כבוד רבים.
אחרית ימיו

בשנת תקצ"ו (1836) זימנה ממשלת בוואריה לעיר וירצבורג רבנים ואנשי ציבור מרוב קהילות פרנקוניה התחתית על מנת לדון בשאלת האמנציפציה של היהודים. עקב מצבו הבריאותי הרופף נבצר מהרב בינג להשתתף באספה והוא ביקש את הרב יצחק דב במברגר למלא את מקומו ואף הנחה אותו מניסיונו בדרכי המאבק מול פורקי העול למיניהם.
מתלמידיו המפורסמים

הרב נתן מרקוס אדלר – רבה הראשי של האימפריה הבריטית, בעל "נתינה לגר".
הרב יעקב אטלינגר – אב"ד אלטונה, בעל "ערוך לנר".
הרב יצחק דב הלוי במברגר – ממשיכו ברבנות וירצבורג. לא נמנה עם תלמידי הישיבה, אך עשה אצלו שימוש חכמים ולמד ממנו את דרכי הרבנות והפסיקה.
הרב אליעזר ברגמן – ממייסדי כולל הו"ד ומבוני היישוב הישן בירושלים.
הרב יצחק ברנייס – נודע כ"חכם ברנייס" - אב"ד המבורג. השניים היו רבותיהם של רש"ר הירש והרב עזריאל הילדסהיימר.
הרב יעקב לוונשטיין – רב המחוז בבאדן.
הרב ד"ר יעקב רוזנברג – שימש רב ואב"ד בערים דיסלדורף, ופולדא שבגרמניה, ובמחוז חרונינגן בהולנד.
הרב יהוסף שוורץ – בעל "תבואות הארץ", פוסק חשוב במצוות התלויות בארץ, ממייסדי כולל הו"ד ומראשוני חוקרי ארץ ישראל בעת החדשה.
לקריאה נוספת

יצחק זעקל באמבערגער, זיכרון אברהם בהקדמה, פרשבורג תרנ"ב (1892), עמ' 7–11.
הרב יהודה אהרן הלוי הורוביץ, "הגאון רבי אברהם הלוי בינג וישיבתו בווירצבורג", ישורון ח (אדר תשס"א), עמ' תשס-תשפה.
אליקים כרמולי, תולדות גדולי ישראל, ערך; אברהם בינג, מיץ, ה'תר"ח - 1847, עמ׳ ס"ד.
הרב בנימין שלמה המבורגר, "הגאון רבי אברהם בינג", צפונות א (תשמ"ט), עמ' כח-כט.
אברהם בר-טורא, ישאו הרים שלום, הוצאת ראובן מס, ירושלים תשל"ח (1978), עמ' 17.
הרב בנימין שלמה המבורגר, נשיא הלויים, מכון מורשת אשכנז, בני ברק תשנ"ב, עמ' 516–526.
Ursula Gehring-Münzel, VOM SCHUTZJUDEN ZUM STAATSBÜRGER. DIE GESELLSCHAFTLICHE INTEGRATION DER WÜRZBURGER JUDEN 1803-1871. Published by Ferdinand Schöningh, Würzburg, 1992, ISBN 3877177689, עמ', 121-177.