stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי לטביה–צ'ילה
נציגויות דיפלומטיות

צ'ילה מיוצגת בלטביה באמצעות שגרירותה בסטוקהולם, שוודיה, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בריגה.
לטביה אינה מיוצגת בצ'ילה לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה.
יחסי לטביה–פולין

| יחסי לטביה–פולין |
| --- | --- |
לטביה: פולין


לטביה: פולין
שטח (בקילומטר רבוע)
64,589: 312,685
אוכלוסייה
1,867,238: 38,438,419
תמ"ג (במיליוני דולרים)
43,627: 811,229
תמ"ג לנפש (בדולרים)
23,364: 21,105
משטר
רפובליקה

יחסי לטביה–פולין הם יחסי החוץ בין לטביה לבין פולין.
היסטוריה

לאחר מלחמת העולם הראשונה שיתפו פעולה כוחות פולניים ולטביים, בלחימה נגד הצבא האדום. פולין הכירה בעצמאות הלטבית ב-27 בינואר 1921, ובאותה העת שתי המדינות חלקו גבול משותף. שתי המדינות כוננו ברית בשנת 1922, אולם היא התבטלה בעקבות כיבוש פולין עם פרוץ מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה הייתה לטביה חלק מברית המועצות, אשר שיתפה פעולה עם פולין במסגרת ברית ורשה. לאחר נפילתה של ברית המועצות, כוננו שתי המדינות מחדש את יחסיהן הדיפלומטיים ב-30 באוגוסט 1991. ישנם כ-57,000 פולנים המתגוררים בלטביה.
כיום, שתי המדינות הן חברות במועצת הים הבלטי, בנאט"ו ובאיחוד האירופי.
יחסים דיפלומטיים

לטביה מחזיקה בפולין שגרירות בוורשה, ו-5 קונסוליות בגדנסק, בקטוביץ, בקרקוב, בלודז' ובורוצלב. מאידך, פולין מחזיקה בלטביה שגרירות בריגה בלבד.
יחסי לטביה–צ'כיה

| יחסי לטביה–צ'כיה |
| --- | --- |
לטביה: צ'כיה


לטביה: צ'כיה
שטח (בקילומטר רבוע)
64,589: 78,867
אוכלוסייה
1,867,238: 10,703,802
תמ"ג (במיליוני דולרים)
43,627: 330,858
תמ"ג לנפש (בדולרים)
23,364: 30,910
משטר
רפובליקה

ראש ממשלת לטביה ואלדיס דומברובסקיס (מימין) במסיבת עיתונאים משותפת עם מקבילו הצ'כי פטר נצ'אס בעת ביקור האחרון בלטביה, 2013
יחסי לטביה–צ'כיה הם יחסי החוץ בין צ'כיה ללטביה.
היסטוריה

צ'כוסלובקיה הכירה ברפובליקה של לטביה ב-5 בינואר 1922. בין השנים 1922–1928 פעלה קונסוליה לטבית בפראג, אשר בשנת 1929 שודרגה לקונסוליה כללית ובשנת 1931 שודרגה לשגרירות. לאחר סיפוח צ'כוסלובקיה על ידי גרמניה הנאצית נותקו היחסים בין המדינות.
ב-9 בספטמבר 1991, הרפובליקה הפדרלית של צ'כוסלובקיה חידשה את היחסים הדיפלומטיים עם הרפובליקה של לטביה. ב-1 בינואר 1993 פורקה צ'כוסלובקיה לצ'כיה וסלובקיה, ולטביה המשיכה את קשריה עם צ'כיה. כיום, שתי המדינות משתפות פעולה במגוון תחומים, ובכלל זה בתחומי ההגנה, החקלאות, התרבות והתיירות.
יחסי סחר

קיימים יחסי סחר וכלכלה בין המדינות פעילים. לטביה מעוניינת לקדם את היחסים הללו, מכיוון שהפוטנציאל להתפתחותם עדיין גדול. על פי נתוני 2007 מחזור הסחר בין שתי המדינות גדל ועולה על 200 מיליון אירו בשנה. מוצרי היצוא העיקריים לצ'כיה הם מתכות ומוצרי מתכת בסיסים (30% מסך היצוא), ציוד משרדי (18%) ומוצרי תעשיית המזון (18%). היבוא מצ'כיה כולל בעיקר מכונות, מכשירים מכניים וציוד חשמלי (31%) וכלי רכב (23%). הייצוא לצ'כיה בשנת 2007 הסתכם בכ-31.8 מיליון אירו או 0.59% מסך היצוא של לטביה, כאשר הייבוא בשווי של 182 מיליון אירו או 1.78% מסך היבוא של לטביה.
נציגויות דיפלומטיות

לטביה מחזיקה בצ'כיה שגרירות בפראג.
צ'כיה מחזיקה בלטביה שגרירות בריגה.
ייחוס (תורת הקבוצות)

בתורת הקבוצות, ייחוס של נוסחה  \phi  לקבוצה  A הוא נוסחה המסומנת  \phi ^{(A)} המתקבלת מן הנוסחה המקורית לפי החוקים הבאים:
אם  \phi  היא נוסחה אטומית אז  \phi ^{(A)}=\phi .
אם ישנן נוסחאות  \psi ,\,\zeta  כך ש- \phi =\psi *\zeta  באשר  *\in \{\wedge ,\,\vee ,\,\rightarrow \} אז  \phi ^{(A)}=\psi ^{(A)}*\zeta ^{(A)}.
אם ישנה נוסחה  \theta  כך ש- \phi =\neg \theta  אז  \phi ^{(A)}=\neg \theta ^{(A)}.
אם ישנה נוסחה  \tau  כך ש- \phi =\forall _{x}\tau  אז  \phi ^{(A)}=\forall _{x\in A}\tau ^{(A)}.
אם ישנה נוסחה  \delta  כך ש- \phi =\exists _{x}\delta  אז  \phi ^{(A)}=\exists _{x\in A}\delta ^{(A)}.
ערך זה הוא קצרמרבנושא מתמטיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יוסף אלמנצי

| --- | --- |
 לידה:  25 במרץ 1801 פדובה, ממלכת הבסבורג 
 פטירה:  7 במרץ 1860 (בגיל 58) טריאסטה, האימפריה האוסטרית 
 שפות היצירה:  איטלקית, עברית, צרפתית, גרמנית, לטינית 
 
יוסף בן ברוך אלמנצי (י"א בניסן תקס"א, 25 במרץ 1801 – י"ג באדר תר"כ, 7 במרץ 1860) היה משכיל, סופר, משורר, אספן ספרים וסוחר יהודי איטלקי.
ביוגרפיה

אלמנצי נולד בפדובה שבאיטליה לברוך, שהיה סוחר עשיר. אלמנצי לא למד בבית ספר או ישיבה, ולמד בביתו אצל מורים פרטים ובהם ר' ישראל קוניאן מחכמי פדובה, שלימדו בביתו עד גיל 23. שלט בשפות עברית, לטינית, איטלקית, גרמנית, וצרפתית. לא התחתן ולא השאיר צאצאים.
אביו רכש את ספריית החיד"א מבנו רפאל ישעיה באנקונה, ואלמנצי רכש עם השנים כתבי יד וספרים יהודים נדירים רבים.
ספריו

מעיל קינ"ה
אבני זיכרון
יד יוסף חלק א, חלק ב
קינים והגה והי
ספר תולדות ר' משה חיים לוצאטו
נזם זהב
התנועה הארמנית לשחרור לאומי
ייסוד התנועה > דמויות בולטות מן התנועה

דמויות בולטות בתנועה
מנהיגי התנועה:
הפדרציה המהפכנית הארמנית: סטפן זוריאן, כריסטופר מיכאליאן, סימון זוואריאן
ארמנקאן: מקרטיך פורטוקליאן
מפלגת הנצ'אק: אווטיס נזרבקיאן, מרים ורדיניאן, גוורג גהרדג'יאן, רובן חאן-אזאט, כריסטופר אוחניאן, גבריאל קאפיאן, מנואל מנואליאן
דמויות בולטות אחרות:
אראם מנוגיאן - פוליטיקאי, גנרל
אנדרניק אוזניאן - מפקד צבאי, מנהיג פדאי
דרסטמאט קנאיאן - מפקד צבאי, פוליטיקאי
קרקין פסטרמדג'יאן - פוליטיקאי, מפקד צבאי, מנהיג פדאי
אגביור סרוב - מפקד צבאי
אראבו - מנהיג פדאי
סוסה מייריג - מנהיגת פדאי
גרגין נז'דה - פוליטיקאי, מנהיג צבאי
קבורק צ'אבוש - מנהיג פדאי
סבסטאצי מוראד - מנהיג פדאי
פרמאז - פדאי, פעיל פוליטי
ארמנאק יקריאן - מנהיג פדאי, פעיל פוליטי
פאנוס טרלמזיאן - מנהיג פדאי
קריקור אמיריאן - מתנדב ארמני, פעיל פוליטי
אלכסנדר חטיסיאן - פוליטיקאי, עיתונאי
הובהאנס קצ'זנוני - פעיל פוליטי, פוליטיקאי
סימון ורציאן - פעיל פוליטי, פוליטיקאי
מובסס סיליקיאן - מפקד צבאי
סטפן שהומיאן - פעיל פוליטי, פוליטיקאי
ייסוד התנועה > הכנסייה הארמנית והלאומיות הארמנית

בעיני ארמנים רבים, ועל פי עמדת הכנסייה האפוסטולית הארמנית, הכנסייה היא שומרת הזהות הלאומית של העם הארמני. עם זאת, לא מדובר בתמיכה בלאומנות פוליטית, אלא בבסיס הזהותי של ארמנים כעם. אנשי דת מפורסמים מההיסטוריה הארמנית, כגון חרימיאן הייריק, נחשבו כמגיני העם, כי תמכו באיכרים ובאריסים הארמנים בעתות מצוקה. אך למעשה, הכנסייה עצמה שיתפה פעולה עם מעצמות שכבשו את ארמניה במהלך מאות שנים, בין אם מדובר באימפריה העות'מאנית או בברית המועצות. תחת השלטון העות'מאני, המיעוטים הדתיים - נוצרים ויהודים - חיו תחת שיטה מנהלתית של ראשי הדתות, וכך במשך זמן רב הכנסייה הייתה גם המנהיגות דה פקטו של העם הארמני.
כאשר קמה התנועה הלאומנית הארמנית במאה ה-19, היא הייתה ברובה חילונית, ואפילו אנטי-כנסייתית. הבסיס הליברלי של התנועה עמד מנגד השמרנות של הכנסייה, וחזונם היה מדינה ארמנית עצמאית וחילונית. אך במהלך המאבק, הבינו מנהיגי התנועה שחותם כשרות מאת הכנסייה יסייע לקביעת הלגיטימציה של תנועתם ודרישותיהם. יתרה מכן, הקשר החזק בין הארמנים לכנסייתם אינו קל להתרה. רוב גדול של ארמנים מעידים כי הם שמים את מבטחם בכנסייה. אך גם אחרי הכיבוש הסובייטי, הכנסייה שיתפה פעולה עם הכוחות הכובשים, ולא צידדו בשוחרי העצמאות.
רק בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים של המאה ה-20, כשהתפרקה ברית המועצות וקמה ארמניה עצמאית, הקימה הכנסייה לתחייה את תפקידה כשומרת הזהות הלאומית. על פי ההיסטוריון ויגן גורויאן, הכנסייה הביעה את תמיכתה בעצמאות רק בעת זו, אך עדיין נושאת בתואר כמגנת ההגדרה והשלטון העצמי הארמני.
ייסוד התנועה > המעצמות

הפנמת התנועה
המלחמה העות'מאנית-רוסית
משא ומתן להסכם סן סטפנו, כולל "סעיף 16"
קונגרס ברלין הוביל להסכם ברלין, אשר כלל את "סעיף 61"
החל מאמצע המאה ה-19, המעצמות של התקופה החלו לעסוק בנושא ההתייחסות של האימפריה העות'מאנית אל המיעוטים הנוצריים שלה, והחלו להפעיל לחץ להענקת זכויות שוות לכל אזרחיה. אחרי הדיכוי האלים של נוצרים בהתקוממויות בבוסניה והרצגובינה, בולגריה וסרביה ב-1875, הפעילו המעצמות את הסכם פריז (1856), בטענה שזו נותנת להם רשות להתערב ולהגן על המיעוטים הנוצריים באימפריה העות'מאנית. עד שנות ה-1870 המאוחרות, מספר עמים, ביניהם היוונים ומספר אומות בלקניות, נעזרו במעצמות כדי להשתחרר מהשלטון העות'מאני. הארמנים, מצד שני, לא זכו לתמיכה כזו, והמצב שלהם באימפריה נותר ללא שינוי משמעותי. מצד העות'מאנים, היעדר התנגדות ארמנית זיכה את קבוצה זו בתואר "מילט א-סדיקה", או המילט הנאמן.
הדברים החלו להשתנות כאשר התרחב המעמד האינטלקטואלי בקרב הארמנים, עם חברים שלמדו היסטוריה של תנועות שחרור ברחבי אירופה. לצד התעוררות זו, העות'מאנים החלו להחריף את התנהגותם כלפי הנוצרים. הגיעו דיווחים רבים על מקרי המרת דת כפויה, חטיפת ילדים, אונס, ורצח. במרץ 1878, עם תום המלחמה העות'מאנית-רוסית, הארמנים התחילו לראות באימפריה הרוסית את ישועתם. פטריארך הכנסייה הארמנית, נרסיס ורג'בדיאן, פנה אל המנהיגות הרוסית במהלך המשא ומתן להסכם סן סטפנו, ושכנעו אותם לכלול בהסכם את "סעיף 16", אשר הבטיח שהכוחות הרוסיים במחוזות בעלי אוכלוסייה ארמנית ייסוגו רק לאחר השגת רפורמות ויישומן.
ביוני 1878, בריטניה החלה לגלות התנגדות להסכם סן סטפנו, אשר על פיו רוסיה תמשיך להחזיק בטריטוריות עות'מאניות נרחבות, ודחקה בצדדים לחזור לשולחן המשא ומתן, ולהגיע להסכם חדש, בקונגרס ברלין. סעיף 61 של הסכם ברלין כלל את אותה השפה של סעיף 16 של ההסכם הקודם, חוץ מאשר ההבטחה שהכוחות הרוסיים יישארו, ובמקום זאת, נדרש רק דיווח מצד האימפריה העות'מאנית לגבי ההתקדמות ברפורמות. המועצה הלאומית הארמנית והפטאריארך שלחו נציגים להציג את הצד הארמני במסגרת המשא ומתן, אך ללא הועיל.
ב-1880 שוב הועלתה תקוות הארמנים כאשר ראש ממשלת בריטניה ויליאם גלדסטון התייחס לבעיית הארמנים, וביוני שלחו המעצמות מכתב הדורש יישום של סעיף 61. גם בינואר 1891 הבריטים שלחו מזכר למעצמות האחרות בנושא. אך בסופו של דבר, לא הייתה שום התערבות, ולא בוצעו רפורמות. אם כבר, המצב רק הוחמר, ותקופה זו נחשבת מבחינה היסטורית כבר לתחילתו של רצח העם הארמני.
הארגונים הלאומניים שקמו בתקופה זו התייחסו באופנים שונים למעצמות: אגודת ארמניה הצעירה האמינה שרוסיה תסייע בהקמת פרובינציה אוטונומית תחת שלטון רוסי. הפדרציה המהפכנית הארמנית פנתה אל המעצמות המערביות, ופעלה בערוצים דיפלומטיים, כדי לגייס עזרה. שני המחנות התבדו, והתאכזבו הן מהאידאולוגיה של הצאר אלכסנדר והן מהליברליזם של גלדסטון, אשר לא מילאו הבטחותיהם.
ייסוד התנועה > התפוצה הארמנית

החל משנות ה-1890 המוקדמות, התפתחות תנועות ארמניות משמעותיות בצרפת ובארצות הברית. עד אותה העת, לא היו גולים רבים יחסית, אך עם החמרת היחס הטורקי לארמנים, החלה הגירה המונית.
ב-1885 קמה האגודה הפטריוטית הארמנית של אירופה בבריטניה, במטרה לגייס את בני העם הארמני בגלות לסיוע אחיהם שנותרו במולדתם, הן מבחינה כלכלית והן בעשייה פוליטית ובהאלעת מודעות לתנאי חייהם. מגוון אגודות ותאים מקומיים של מפלגות קמו בכל מקום בו התרכזה אוכלוסייה ארמנית משמעותית, ביניהם סניפי מפלגת האנצ'אק ושל מפלגת המהפכה הארמנית, וכן האגודה לסיוע כללי לארמניה (AGBU) אשר נוסד במקור בקונסטנטינופול.
התפוצה הארמנית הייתה משמעותית בתנועה הלאומית בכל שלב בהיסטוריה, וגם במאה ה-21 אגודות ארמניות ברחבי העולם הם מרכזים לשימור ההיסטוריה הארמנית, לזיכרון רצח העם הארמני, ולתחיית ושימור התרבות הארמנית.
פעילות: האימפריה העות'מאנית > תקופת עבדול חמיד השני

התנועה הפרטיזנית הארמנית התעוררה בשנות ה-1880 המוקדמות, ועד סוף העשור כבר היו מעורבים בעימותים מזוינים עם כוחותיו של עבדול חמיד השני. עבדול חמיד עלה לשלטון בתקופת היחלשות האימפריה בשנת 1876, והיה מעורב בקונפליקטים רבים. הוא הודח בשנת 1909.
היחידות החמושות התרכזו סביב אזורים ארמניים, כמו ואן, מחוז הפעילות הכמעט-בלעדי של ארמנקאן.
כסולטאן, עבדול חמיד רצה לחזק את השלמות הטריטוריאלית של האימפריה, שהייתה מותקפת במספר חזיתות, והוא חידש את הגישה הפאן אסלאמיסטית כאידאולוגיה מדינית. הוא ראה בארמנים העות'מאנים הנוצרים שלוחה של עוינות זרה, אמצעי דרכו אירופה יכולה לפגוע בבטן הרכה של ממלכתו.
פעילות: האימפריה העות'מאנית > תקופת עבדול חמיד השני > בעיר הבירה

היו שלושה אירועים היסטוריים שהתרחשו בקונסטנטינופול במסגרת המאבק הלאומני הארמני בסוף המאה ה-19.
מחאת קום קאפו נערכה בשכונת קומקאפי בקונסטנטינופול ב-27 ביולי 1890. מטרתה הייתה "לעורר את הארמנים הנדכאים" ולהעלות מודעות למצבם הקשה. לא הוצהר מי ארגן את המחאה, אך חברי מפלגת הנצ'אק היו הפעילים באזור, וגם נחשבו כמי שהיו מאחורי מחאה קודמת בארזרום, שתוצאתה הייתה טבח בארמנים. האירועים החלו כאשר שלושה גברים הפריעו למהלך התפילות בקתדרלה בקונסטנטינופול, כדי להקריא מניפסט שמוקיע את האדישות של הפטריארך הארמני של קונסטנטינופול ואת האספה הלאומית הארמנית. הם הכריחו את הפטריאך להצטרף לצעדה לכיוון ארמון ילדיז, כדי לדרוש יישום של סעיף 61 של הסכם ברלין. עוד לפני שהצעדה יצאה לדרך, הקיפו שוטרים את קהל הנמצאים, והחלה קטטה בו נורו ארבעה שוטרים ושלושה מוחים.
המחאה לא הצליחה, אך עם זאת, קמו מחאות דומות, אם כי קטנות יותר, באופן קבוע במהלך שנות ה-1890.
ב-1896, קבוצת חברי הפדרציה המהפכנית הארמנית תכננה השתלטות על בנק עותומאן, כדי להעלות מודעות למצוקת האם הארמני, ובתגובה לפוגרומים החמידיים. ב-26 באוגוסט 1896, 28 גברים ונשים חמושים השתלטו על סניף הבנק המרכזי, בו עבדו בעיקר כוח אדם מצרפת ובריטניה.
הפעילים, חמושים ברובים, סכינים, דינמיט ורימונים, פרצו לבנק תחת פיקודו של פפקן סיוני. אחד השומרים האלבנים התעמת עמם, והחלו חילופי יריות, במהלכם נהרגו תשעה מהתוקפים, ביניהם סיוני. ארמן גארו לקח אז את הפיקוד. הפעילים אז הוציאו הודעה שאם לא יתקיימו הדרישות הפוליטיות שלהם, הם יהרגו את בני הערובה.
בינתיים, בתגובה לאירוע זה, קבוצת צעירים עות'מאנים השתלטו על בית מלון ברובע הארמני, והחלו לירות בעוברים ושבים; והמון חמוש בסכינים הקיף את הבנק, והחל לנוע לכיוון השכונה הארמנית הסמוכה כדי לבצע שם טבח. המשטרה הטורקית עצרה את התקדמות ההמון, אך מאחורי הבריקדות התנהלו קרבות קטלניים, וכן התרחשו פשיטות ברחבי העיר בהם נטבחו אזרחים ארמנים. נהרגו בסך הכל 6,000 ארמנים במאורעות.
עבדול חמיד איים להחריף את ההתקפות נגד הארמנים, ואף לפוצץ את בניין הבנק על כל הנמצאים בו. אך בינתיים, התערבו דיפלומטים אירופאים כדי להביא את הפרשה לסיומה, והצליחו לשכנע את החוטפים לוותר בתמורה למעבר בטוח לצרפת. ההשתלטות על הבנק דווחה באופן אוהד בתקשורת האירופאית, אשר היללה את אומץ לבם של המהפכנים ותמכה במטרתם. חרף זאת, לא התערבו מדינות המערב כדי להבטיח את יישום הרפורמות כאשר המשיכו הטורקים לטבוח בארמנים.
ב-21 ביולי 1905, ניסו פעילי הפדרציה המהפכנית הארמנית להתנקש בחייו של עבדול חמיד במסגד ילדיז. חברי דשנאק, בהובלתו של כריסטפור מיקאליאן, החלו לייצר פצצות ולתכנן את האירוע בסופיה, בולגריה, בכוונה להתנקם על מקרי הטבח הנשנים בארמנים. מיקאליאן ופעיל נוסף, מתו בפיצוץ שאירע בתאונה במהלך הכנות אלה. חבריו החליטו להמשיך בתוכניתם אף על פי כן. הם ידעו שהסולטאן מתפלל כל יום שישי במסגד ילדיז, והחליטו להחביא את חומר הנפץ בכרכרה שתחכה במקום בו הוא נהג לצאת מן המסגד.
נהג הכרכרה, פדאי בשם זארה שהשתתף בהשתלטות על בנק עותומאן, החנה את הכרכרה במקום שנקבע, וכיוון את הטיימר ל-42 שניות. אך עבדול חמיד לא הופיע בזמן, כי התעכב על שיחה עם השיח' אול-אסלאם במסגד. המהפכנים השליכו את הפצצה לכיוון הסולטאן, אך הוא לא נפגע. לעומת זאת, נפגעו רבים מן הסובבים אותו, ביניהם זארה הנהג, ו-26 משרתים, מלווים ושומרים של הסולטאן. עוד עשרות ממשרתיו וכן אזרחים לא קשורים נפצעו גם כן.
פעילות: האימפריה העות'מאנית > תקופת עבדול חמיד השני > באיילטים ואן/ביטליס (אזור אגם ואן)

אזור אגם ואן התאים כמרכז פעילות מכמה סיבות: האזור היה מאוכלס ברובו בארמנים, והוא ישב על גבול רוסיה ופרס, משם ניתן היה לקבל סיוע נגיש. אירועים בולטים שהתרחשו באזור כוללים:
במאי 1889, "התנגדות בשקלה" (הידועה גם בשם "עימות בשקלה") הייתה עימות קטלני בין שלושה מהפכנים של ארמנקאן לרשויות העות'מאניות. בשקלה היא עיירה באיילט ואן. שלושת החברים פגשו שם ביחידה עות'מאנית, אשר עכבה אותם ודרשה שיפרקו נשקם. העות'מאנים מצאו עליהם מכתבים שנשאו בין חברי ארגונם לפעילים בצרפת ובלונדון, והאמינו שנתקלו בהתארגנות מהפכנית מז'ורית, והרגה את השלושה. התקשורת העות'מאנית פרסמה תאוריה זו, מה שהוביל להתקפות נוספות נגד הארמנים, שמצדם, ראו בתקרית מות קדושים למען המטרה, והאירוע הפך לסמך של המהפכה.
"ההגנה על ואן" ביוני שנת 1896 הייתה התארגנות חמושה מצד הקהילה הארמנית בוואן נגד העות'מאנים. האזור לא סבל מהטבחים החמידיים של שנת 1895, אך בתחילת 1896, הם התפשטו וגם כאן הייתה אלימות מוגברת כלפי הארמנים. ביוני 1896, הממשלה שלחה כוחות צבאיים לתקוף את האוכלוסייה הארמנית. הארמנים מיהרו להתארגן להגנתם - באייגסטאן, בסביבות 600–700 גברים הגנו על השכונות הארמניות. הקרבות המשיכו למשך כשבוע, אז פנה הסולטאן למעצמות המערביות לקבל סיוע בסיום העימותים, והבטיח שיחוס על חיי הארמנים בוואן וידאג להגנתם. במשא ומתן שנפתח, הארמנים הדגישו כי הם פעלו רק בהגנה עצמית. הוצע למשתתפים בפעולות ההגנה לעזוב לפרס, והם הסכימו, וכאלף ארמנים יצאו לכיוון הגבול בליווי חיל הפרשים העות'מאני. כשהתקרבו לגבול, טבחו העות'מאנים בארמנים, בסיוע כוחות כורדים בלתי סדירים מן האזור. עד מהרה החלו מעשי טבח בארמנים בכל רחבי ואן. על פי הערכות, נהרגו בסך הכל כ-20,000 ארמנים ונהרסו כ-350 כפרים במאורעות אלו.
ביולי 1897, כנקם על אירועי השנה הקודמת, יצאה משלחת חנסור, יחידת פדאי ארמנית, לתקוף את שבט המזריג הכורדי על חלקם בטבח מגני ואן. במשלחת שיתפו פעולה הפדרציה המהפכנית, מפלגת הנצ'אק, וכן ארמנקאן. הם תקפו ב-25 ביולי, עם שחר, והרגו את כל הגברים הלוחמים של השבט. הם חסו על הנשים ועל הילדים. ההתקפה ארכה יומיים. הארמנים ראו בה ניצחון נדיר, לא רק מבחינה צבאית או הגנה עצמית, אלא למורל ולתחושת הצדק המוסרי שלהם.
בנובמבר 1901, מפקד הפדאי אדרניק אוזניאן ירד ממחבואו בהרים עם 30 לוחמים ובליווי מספר איכרים מן הכפר צרונק. כשגילו אותם כוחות עות'מאנים ופתחו במרדף, הפדאי הנמלטים התבצרו במנזר השליחים הקדושים הממוקם מזרחית לעיירה מוש, שבאיילט ביטליס. גדוד עות'מאני, המונה כ-12,000 חיילים, החזיק מצור על המנזר למשך 19 יום, בהם חוו הטורקים אבדות כבדות מחמת הקור וממחלות שהתפשטו ביניהם. הם פתחו במשא ומתן עם הפדאי, בו תיווכו אבות המנזר, הראיס של מוש, וכן מספר דיפלומטים זרים. בעוד השיחות בעיצומן, אנדרניק ואנשיו הצליחו להתגנב מן המנזר ולחזור להרים. בעקבות המקרה, אנדרניק זכה לססטוס אגדי בקרב הארמנים של האזור.
פעילות: האימפריה העות'מאנית > תקופת עבדול חמיד השני > באיילטים ואן/ביטליס (אזור אגם ואן) > באיילטים דיארבקיר/חלב

התנועה בדיארבקיר וחלב
קתדרלת ארבעים הקדושים הארמנית, חלב
זייתון
שנת 1862 הייתה חשובה עבור העיר זייתון, שהייתה אז באיילט חלב של האימפריה העות'מאנית. עד המחצית הראשונה של המאה ה-19, נהנו הארמנים של זייתון ממידה גדולה של אוטונומיה. אך ב-1862, הממשלה החליטה להדק את שליטתה באזור, ושלחה גדוד כדי להבטיח שליטה זו. המדיניות נכשלה, כי הארמנים היו מאורגנים היטב, ולא אפשרו לצבא לעשות כרצונו. בתיווך הצרפתים, שהיו בעלי השפעה באזור, ההתנגדות הגיעה לסופה.
בתקופה שלפני הטבחים החמידיים, אך אחרי החמרת ההתייחסות לארמנים, ססון - אז חלק מאיילט דיארבקיר - הייתה מרכז להתקוממות של כוחות חמושים של הנצ'אק ודשנאק. ב-1894, אירע הקרב המשמעותי הראשון, ובו העות'מאנים והמיליציות הכורדיות הביסו בנקל את הארמנים וטבחו בהם. גם אירוע זה הוביל להוקעה חריפה מצד מעצמות המערב, ודרישה לרפורמות, אך ללא התערבות פעילה אלה לא קרו.
בין השנים 1891 ל-1895 פעילי הנצ'אק ביקרו בקיליקיה, מתוך רעיון שיתאפשר להקים שם רפובליקה ארמנית. הם גם הקימו סניף חדש בזייתון, שם אירע מרד נגד העות'מאנים בשנת 1895, במהלך הטבחים החמידיים. במהלך שנה, המיליציות הארמניות הצליחו להביס כוחות גדולים הרבה יותר של העות'מאנים והכורדים, וכבשו עמדות וערים. גם כאן התערבו המעצמות האירופאיות, בחשש שהמצב לא יחזיק מעמד, וגורל הארמנים המורדים יהיה עגום. במשא ומתן, הורשו מנהיגי המרד לצאת לגלות, המיסים הופחתו, ומונה מושל נוצרי באיילט. בקור החורף, מתו אלפי טורקים (אם כי אין הסכמה היסטורית לגבי המספרים המדויקים).
באביב 1902, נשלח לססון נציג הדנשאק, והאן מנווליאן, לשים קץ לעימותים המינוריים אך מתמשכים באזור, שתוצאתם הייתה אנטגוניזם מוגבר של המוסלמים. אך ב-1903, בסופיה, הוחלט בקונגרס הפדרציה המהפכנית להגביר שם את הפעילות, במטרה להפכה לאפקטיבית יותר, ונשלחו לשם מפקדים לארגן את הלוחמים, ביניהם אנדרניק, אשר הוביל את התקוממות ססון השנייה, בשנת 1904. הטורקים הגיבו בעוצמה רבה, מכיוון שרצו להימנע מיצירת שטח חצי-אוטונומי שני, לאחר תבוסתם בזייתון. הארמנים קיוו שההתקוממות תציד מרידה ארמנית ברחבי האימפריה, אך הדבר לא אירע. הקרבות היו קשים, והטורקים והכורדים נחלו תבוסות, אך כוחם היה העליון. הכנסייה הוציאה הודעה הממליצה שהמורדים ייכנעו, אך הם לא עשו כך. כשהם הובסו, הטורקים נהגו בהם ובכל הארמנים באזור באכזריות רבה, כולל אונס, עינויים, וטבח כללי.
פעילות: האימפריה העות'מאנית > תקופת עבדול חמיד השני > הכורדים והארמנים

כורדים: מחוזות וכוחות
התארגנות כורדית, סביבות 1835
פרשים שבטיים כורדים
השאיפות הלאומיות של הכורדים תחת שלטון האימפריה העות'מאנית באו לעיתים קרובות בסתירה לאינטרסים הארמנים. למשל, בשנים 1880–1881, ניסה שיח' עובייד אללה מניהרי להקים נסיכות כורדית באזור הגבול העות'מאני-רוסי, אשר כלל את איילט ואן, שם הייתה אוכלוסייה ארמנית משמעותית. השיח' גייס כ-20,000 לוחמים, אך אלה בזזו את הכפרים, הנוצרים כמו גם המוסלמים, וברחו עם שללם, מה שהביא את תוכניות השיח' לסופן.
לא הייתה אחידות בין השבטים הכורדים - חלקם נטלו חלק במלחמות ובטבח נגד הארמנים, חלקם סייעו לארמנים לברוח. חלק היו אופורטוניסטים, ללא גישה אידאולוגית כלפי אי אלו מן הצדדים. הכוחות הכורדים היו לרוב בלתי סדירים, לוחמים שבטיים שהלכו בעקבות מנהיגיהם. אך ב-1892, לקראת הטבחים החמידיים, בפעם הראשונה קם כוח כורדי מאורגן ומאומן היטב, בעידוד הסולטאן, והיה קרוי על שמו. הפרשים החמידים, כפי שנקראו, פעלו בפרובינציות המזרחיות של האימפריה. הסולטאן רצה להפוך אותם למקבילה של הקוזאקים הרוסים, ותפקידם היה לפטרל את הגבול הרוסי. בנוסף, הוא רצה לאיין כל אפשרות של שיתוף פעולה בין הארמנים והכורדים, שניהם נתינים נכבשים של האימפריה. אך גם הסולטאן התבדה במידה רבה מהארגון הכמו-צבאי של הפרשים - הם לא ויתרו על נאמנות השבטית שלהם, ולא צייתו לרשויות אזרחיות. בפועל, הם הפכו את השבטים שלהם לשבטי שודדים תחת שלטון החוק, ואלה מיהרו לבזוז שדות וחיות ולגנוב מחנויות, ללא מניעה.
ראשי השבטים הכורדים הטילו מיסים על תושבי האזורים בהם פעלו כדי לממן את פעילותם. הארמנים, תחת מיסים כפולים, התנגדו לניצול זה, והדבר הגביר את האיבה בין הקבוצות.
ב-1908, לאחר הדחת הסולטאן, הפרשים התפרקו רשמית, אך מכיוון שהיו כוחות שבטיים לפני שהתארגנו, הם נותרו כאלה גם אחרי.
הכורדים שיחקו תפקיד מרכזי בטבחים החמידיים של השנים 1894–1896, ובמיוחד בדיכוי האכזרי של ההתקוממות בססון. זו הייתה סיבה עיקרית להתארגנות משלחת חנסור נגד שבט מזריק הכורדי, אשר היווה חלק גדול מחיל הפרשים.
גם כאשר הטבחים הגיעו לסיומם בהתערבות המעצמות, במקום שהארמנים ישיגו אוטונומיה, זו נשארה דווקא בידי השבטים הכורדים. נראה כי מיקומם של השבטים באזורים הרריים, ללא גישה ואמצעי תקשורת, שיחק תפקיד בהחלטת הממשל לא להתערב במצב הקיים.
פעילות: האימפריה העות'מאנית > תקופת החוקה השנייה

הטורקים הצעירים היו קבוצה לאומנית טורקית פרוגרסיבית, שתפסה את השלטון באימפריה העות'מאנית ב-1908 לאחר שהדיחה את הסולטאן עבדול חמיד השני.
ב-1906 הם הקימו את "מועצת האיחוד והקידמה" (İttihad ve Terakki Cemiyeti), אשר הפכה לארגון גג של אזרחים רבים ברחבי האימפריה, בני לאומים שונים, אשר נפשם קצה במצב ואשר שאפו לשינוי; ובשנת 1907 החליטה גם הפדרציה המהפכנית הארמנית (דשנאק) לאחד כוחות עם מועצת האיחוד והקידמה מתוך תקווה שכאשר תשיג האחרונה את השינוי המיוחל, יזכו הארמנים במדינה עצמאית. ב-3 ביולי 1908 פרץ מרד הטורקים הצעירים, וזכה לתמיכה רחבה בקרב הכוחות המזוינים ובקרב אזרחים, והתפשט ברחבי המדינה. הסולטאן נאלץ להשיב את החוקה על כנה ב-24 ביולי 1908 ולכנס שוב את הפרלמנט, ובכך נפתחה "תקופת החוקה השנייה" (İkinci Meşrûtiyyet Devri). מהפכת נגד שהתחוללה ב-13 באפריל 1909 דוכאה בתוך ימים ספורים ולאחר שבועיים לערך הודח הסולטאן ונשלח לגלות בסלוניקי. במקומו הומלך אחיו רשאד, מהמט החמישי, ביום 27 באפריל 1909.
פעילות: האימפריה העות'מאנית > תקופת החוקה השנייה > מאבק מזוין

ב-1907, קרבי יריות אינטנסיביים נערכו בין כוחות עות'מאנים לבין פדאי ארמנים. הקרב של סולוח הוא הידוע מביניהם, בו נפצע ואחר כך מת המנהיג המהפכני גוורג צ'אבוש.
בבלקנים נפתחה אחת החזיתות היותר משמעותיות עבור האימפריה בתקופה שהובילה למלחמת העולם הראשונה. הקלות בה איטליה כבשה מטורקיה שטחים במלחמת טורקיה-איטליה, עוררה את מדינות הבלקן להתקומם כנגד העות'מאנים, ועוד בטרם הסתיימה מלחמה זו נפתחה מלחמת הבלקן הראשונה. במלחמת זו חברו סרביה, מונטנגרו, יוון ובולגריה להילחם נגד האימפריה העות'מאנית. באזורים אלו חיו ארמנים רבים, ובמיוחד בולגריה כבר הייתה מרכז לפעילות לאומנית ארמנית, כך שארמנים רבים הצטרפו למלחמה נגד האימפריה העות'מאנית. בין הבולטים היו אנדרניק אוזניאן, שהשתתף כמפקד בצבא הבולגרי, והגנרל גרגין נז'דה שפקד על כוחות העזר של המתנדבים הארמנים. הכוחות הארמנים היו אחראים למספר ניצחונות במלחמה זו, אשר עלתה לאימפריה העות'מאנית ביוקר – בהסכם לונדון אשר סיים את המלחמה איבדו העות'מאנים את צפונה ומערבה של תראקיה, את מקדוניה, ואת צפון יוון.