stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מני וילאר
הערות שוליים

1 2 3  Margie Quimpo-Espino (6 במאי 2007). "Nanay Curing won't let age get in the way of business". Inquirer.net. Philippine Daily Inquirer. אורכב מ-המקור ב-21 בפברואר 2013. נבדק ב-2 באפריל 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5  Millet M. Mananquil (10 במאי 2009). "Fish be with Nanay Curing Villar". Philstar.com. The Philippine Star. נבדק ב-2 באפריל 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5  Tanya T. Lara (15 בנובמבר 2009). "Cynthia Villar on Manny, the presidency & what her father taught her". Philstar.com. Philippine Star. נבדק ב-3 בפברואר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4  "Mr. Billion: How Cheap Homes Made a Filipino Rich". Asiaweek. 18 באוגוסט 1995. אורכב מ-המקור ב-18 באוקטובר 2006. נבדק ב-3 בפברואר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4  Maila Ager (2010-03-29). "My brother died poor, Villar insists". Inquirer.net. Philippine Daily Inquirer. אורכב מ-המקור ב-1 באפריל 2010. נבדק ב-3 באפריל 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Abadilla, Doris Dumlao (6 במרץ 2019). "Manny Villar is richest of 17 Filipino billionaires on Forbes list". Philippine Daily Inquirer. ארכיון מ-29 באוקטובר 2020. נבדק ב-21 באוקטובר 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3  "Senator Manny Villar". Senate of the Philippines. ארכיון מ-10 בפברואר 2010. נבדק ב-3 בפברואר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Manny Villar". Manny Villar official website. ארכיון מ-1 במרץ 2010. נבדק ב-8 בפברואר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  Amita Legaspi (1 במרץ 2010). "Villar offers Noynoy a tour in Tondo". GMANews.tv. GMA News and Public Affairs. ארכיון מ-2 באפריל 2010. נבדק ב-2 באפריל 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  "Villar, Manuel Jr. - Personal Information". I-site.ph. Philippine Center for Investigative Journalism. ארכיון מ-10 ביולי 2009. נבדק ב-3 בפברואר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Getting Rich By Really Trying". Asiaweek. 18 באוגוסט 1995. אורכב מ-המקור ב-18 באוקטובר 2006. נבדק ב-3 בפברואר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Transcript of Sen. Manny Villar's Press Conference". www.senate.gov.ph (בפיליפינית). Senate of the Philippines. 23 באפריל 2010. ארכיון מ-23 בדצמבר 2010. נבדק ב-14 בפברואר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Villar group launches entry into hospital business". Manila Bulletin. ארכיון מ-8 בדצמבר 2015. נבדק ב-1 בדצמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Manny Villar is now PH's richest man". ABS-CBN News. ארכיון מ-6 במרץ 2019. נבדק ב-6 במרץ 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Manuel Villar". Forbes (באנגלית). ארכיון מ-22 ביולי 2021. נבדק ב-10 בספטמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Candidate Profiles - Philippines Election 2010". TheDiplomat.com. אורכב מ-המקור ב-12 באפריל 2010. נבדק ב-2 באפריל 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  William M. Esposo (28 במרץ 2010). "How Manny Villar lied and used the death of his brother Danny Titi be like". Philippine Star. נבדק ב-30 במרץ 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Kristine Servando (15 בפברואר 2010). "The lifestyle of Rep. Cynthia Villar". ABS-CBN News and Current Affairs. ארכיון מ-18 בפברואר 2010. נבדק ב-16 בפברואר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מני וילאר".
תהילים ס"א

תהילים ס"א הוא המזמור ה-61 בספר תהילים. מזמור זה מבטא את תפילתו של היחיד הקורא לה'. בתחינתו לאל מבקש בעל המזמור שה' יגן עליו. בהמשך המזמור מבקש בעל המזמור כי האל יגן על המלך ועל שלטונו.
תוכן המזמור

מלבד הכותרת מחולק המזמור לשני חלקים, תפילה להצלה מהאויבים (פסוקים ב-ה), ותפילה לשלום המלך (פסוקים ו-ט), החלק השני פותח ומסיים בהתרצות ה' לנדריו של המשורר.
במזמור ישנם פסוקים המדברים בלשון עבר ("כִּי הָיִיתָ מַחְסֶה לִי מִגְדַּל-עֹז מִפְּנֵי אוֹיֵב" וכן "כִּי אַתָּה אֱלֹהִים שָׁמַעְתָּ לִנְדָרָי נָתַתָּ יְרֻשַּׁת יִרְאֵי שְׁמֶךָ") אך יש מן המפרשים שפירשו אותם כבקשה לעתיד.
סוגה

יש המסווגים מזמור זה כמזמור הודיה, מאידך יש שסיוגו אותו כתפילה. תפילתו של המלך שונה מתפילת היחיד. פסוקים ג'-ד' מבטאים את מצוקתו של המשורר ואילו פסוקים ז'-ח' מתארים אווירה חגיגית. מכאן סברו החוקרים כי המזמור שייך לתקופה מאוחרת בה התגבש קובץ המזמורים, תקופה בה ראה היחיד את הגאולה כתשובה לסבלו, ולכן רצונו בגאולה השתקף בביטויי תפילה להגנתו של המלך ובמלכותו שתהא יציבה. יש הסוברים כי זהו מזמור מלך הנמצא במצוקה, הרחק מארצו. שמאי גלנדר רואה מזמור זה כמזמור בקשה או כתפילה לאומית בה מבקש בעל המזמור הגנה מאויבי ישראל. לשיטתו אין במזמור די פרטים המזהים את המתפלל כמלך.
המזמור בתרבות

המלחין הצ'כי דבוז'אק כתב מוזיקה למזמור כאשר הוא משלב ביצירה גם את מזמור ס"ג בהשראת המזמור כתבה המלחינה אדית שטיין יצירה מוזיקלית.
לפסוק "יָמִים עַל-יְמֵי-מֶלֶךְ תּוֹסִיף; שְׁנוֹתָיו, כְּמוֹ-דֹר וָדֹר" קיימת גרסה מוזיקלית בזמר החסידי. בציבור החרדי מקובל לשיר את הפסוק בקבלה או פרידה  של רבנים חשובים.
ביצועים בולטים: עמירן דביר ואברהם פריד באלבומו מעגל השנה 3.
הערות שוליים

↑  עמוס חכם, דעת מקרא, תהלים א, עמ' שנו-שנח
↑  עמוס חכם, דעת מקרא, תהלים א, עמ' שנו-שנח, וכן נקט רד"ק, פסוק ו', לגבי פסוק ו'
↑  משה ויינפלד, הליטורגיה היהודית הקדומה: מהספרות המזמורית ועד לתפילות במגילות קומראן וספרות חז"ל, ירושלים, הוצאת מאגנס, תשס"ד, עמ' 7
↑  עמוס חכם, דעת מקרא, תהלים א, עמ' שנו
↑  שמאי גלנדר, עולם התנ"ך: תהילים א', תל אביב, דוידזון עתי, 1996, עמ' 259
↑  שמאי גלנדר, החוויה הדתית במזמורי תהילים, ירושלים, מוסד ביאליק, תשע"ג, עמ' 162
↑  יצירתו של אנטונין דבוז'אק באתר יוטיוב
↑  יצירה מאת אדית שטיין באתר יוטיוב
↑  ראו למשל כאן, בכנס הייסוד של מפלגת דגל התורה
↑  ימים על ימי מלך תוסיף - בערוץ היוטיוב הרשמי של עמירן דביר
תהילים ס"א כתב יד פארמה
שריר האף

| --- | --- |
 שיוך:  שרירי הפנים 
 תיאור ב:  האנטומיה של גריי (מהדורה 20) (382) 
 מזהים
 לטינית (TA98):  m. nasalis 
 טרמינולוגיה אנטומיקה:  A04.1.03.009 
 TA2 (2019):  2062 
 FMA:  46770 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C0224221 
 
שריר האף (באנגלית: Nasalis muscle) הוא שריר דמוי שריר סוגר של האף. הוא דוחס את סחוסי האף (אנ'), ומתחכך בנחיריים. יש אנשים שיכולים להשתמש בו כדי לסגור את הנחיריים כדי למנוע כניסת מים בשהייה מתחת למים. ניתן להשתמש בו כדי לבדוק את תקינות עצב הפנים, שאחראי לו.
מבנה

שריר האף מכסה את סחוסי האף במשטח התחתון של האף. הוא מורכב משני חלקים:
החלק הרוחבי יוצא מהלסת העליונה אל הנקבים החותכים (אנ'). הסיבים שלו ממשיכים כלפי מעלה, מתרחבים לאלל דק על גשר האף עם זה של השריר של הצד הנגדי, ועם האפונורוזיס של שריר הפרוצרוס (אנ'). הוא דוחס את הנחיריים ויכול לסגור אותם לחלוטין.
החלק האלארי (שריר הנריס המרחיב (אנ')) יוצא מהלסת העליונה מעל החותכת הצדדית וחודר לתוך הסחוס הגדול של האף (אנ'). הסיבים האמצעיים שלו נוטים מתמזגים עם השריר המדכא הספטי (אנ').
משמעות קלינית > שפה שסועה

שריר האף הוא אחד משרירי המפתח שלא נוצרו בצורה נכונה אצל אנשים עם שפה שסועה. לתיקון השפה, יש לזהות את ראש החלק הרוחבי במהלך ניתוח משחזר כדי שניתן יהיה לתפור אותו בניתוח ולחברו למחיצת האף. ניתן גם למקם מחדש את המקור בלסת בעליונה בסימטריה טובה יותר.
משמעות קלינית > בדיקת עצב הפנים

בשל היותו שטחי, ניתן להשתמש בשריר האף לבדיקת עצב הפנים. ספציפית, ניתן להשתמש בו כדי לבדוק את תקינות הענפים הזיגומטיים (אנ').
תמונות

מיקום שריר האף (מוצג באדום).
אגודת חיות הבר של פלסטין

| --- | --- |

סמליל האגודה
 פעילות:  חקר, חינוך והגנה על חיות הבר ברשות הפלסטינית
 מדינה:  הרשות הפלסטינית
 תקופת הפעילות:  1999–הווה (כ־25 שנים)
 אתר אגודת חיות הבר של פלסטין
 
אגודת חיות הבר הפלסטינית (בערבית: جمعية الحياة البرية في فلسطين) הוא ארגון ואגודה פלסטיני ללא מטרות רווח הפועל על מנת לחקור, לחנך ולהגן על חיות הבר ברשות הפלסטינית, ברצועת עזה ובאזור.
מטרותיו של הארגון הן: שימור מינים ובתי גידול מקומיים, מיטור וקידום אזורים בעלי חשיבות לציפורים, חינוך בנושא חיות בר וטבע, השתתפות פעילה ומעורבות של קהילות מקומיות בפעולות שימור, פיתוח בר קיימא ותיירות אקולוגית ועזרה לבעלי חיים וחוות.
היסטוריה

בשנת 1998, קבוצה של 13 אנשים מכל רחבי הגדה המערבית ורצועת עזה החליטו להקים ארגון סביבתי משלהם כראשון מסוגו באזור על מנת להעלות את המודעות הסביבתית במחוזותיהם. הארגון הוקם ב-1999 עם הקמתה הרשמית של אגודת חיות הבר הפלסטינית. מאז תחילת הדרך, האגודה התמקדה בפיתוח יעדים ברורים ואסטרטגיים לגבי תפיסות חינוכיות סביבתיות ושימור הטבע והמגוון הביולוגי.
שותפיות וארגונים

במשך השנים, השיגה אגודת חיות הבר הפלסטינית חברויות במוסדות לאומיים, אזוריים ועולמיים מאז הקמתה, בניהם:
Birdlife International -
1991 - השתייכות
2001 - שותף מיועד
2004 - שותף מלא
אמנת האו"ם למאבק במדבור (UNCCD)(אנ') - מאז 2001
החברה האורניתולוגית של המזרח התיכון - מאז 2001
OISCA - מאז 2001
פורום לחינוך סביבתי במזרח התיכון (MEEEF) - מאז 2003
רשת ארגוני הסביבה הערבית (RAED) - מאז 2005
ראו גם

הרשות לאיכות הסביבה (הרשות הפלסטינית)
החברה להגנת הטבע
החברה המלכותית לשימור הטבע
טבע עיראק
אוטוקרס

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 מייסדים:  יצחק שובינסקי, לדיסלאב שנלר 
 תקופת הפעילות:  העשור של 1950 – העשור של 1970 
 מיקום המטה:  חיפה 
 ענפי תעשייה:  תעשיית הרכב 
 
אוטוקרס (Autocars Ltd) הייתה חברה שהוקמה בשנות ה-50 של המאה ה-20 על ידי יצחק שובינסקי ולדיסלאב שנלר והייתה מחלוצות תעשיית הרכב בישראל, ובפרט הראשונה ליזום תכנון ויצור רכב "ישראלי".
המפורסם מבין כלי הרכב שיצאו את שערי המפעל הוא המכונית "סוסיתא", ולצדה יוצרו דגמי "כרמל", "סברה ספורט" ועוד.
החברה פורקה בתחילת שנות ה-70 בידי כונס נכסים לאחר כ-14 שנות פעילות.
תעשיית הרכב בישראל עם קום המדינה

מקובל לראות את תחילתה של תעשיית הרכב בישראל עוד בשנות השלושים (1935), בניסיון ראשון של החברה הישראלית לאוטומובילים להרכיב בארץ כלי רכב בריטי – הסטנדרד כרמל. ניסיון זה בא אל קצו לאחר ייצורן של כעשרים מכוניות בלבד.
עם קום המדינה ולאורך שנותיה הראשונות, החלה ממשלת ישראל לנסות וליזום הקמת מפעלי תעשייה בארץ. בשנים אלה היצוא היה מצומצם, ומחסור תמידי במטבע חוץ אפיין את הפעילות הכלכלית והקשה על יבוא של מוצרים הכרחיים למדינה המתפתחת. נסיונותיה של הממשלה לקיים בארץ מפעלי רכב כשלוחות של יצרנים בינלאומיים, נכשלו. תוכניות להקמת מיזמים כאלה בשיתוף עם פורד האמריקאית ופיאט האיטלקית לא יצאו אל הפועל בלחץ החרם הערבי.
בבסיסו של הצורך להקמת תעשייה מקומית ובכלל זה תעשיית רכב, עמדו כמה גורמים, ובהם הצורך ביצירת מקומות תעסוקה, הצורך באספקה סדירה לשוק המקומי, ואולי החשוב מכל – הכנסת מט"ח ארצה מתוצרת מיוצאת.
בשנת 1951 נחנך מפעל הרכב הראשון בישראל. המפעל, "קייזר-פרייזר לישראל", מיזם של איש העסקים אפרים אילין וקייזר פרייזר (Kaiser-Frazer). המפעל החל להרכיב בישראל מגוון כלי רכב, ראשית מתוצרת קייזר-פרייזר כגון "קייזר מנהטן" ו"הנרי ג'יי", ובהמשך "ג'יפ ויליס", "דופין" ו"קטר שבו" של רנו הצרפתית, קונטסה 900, וקונטסה 1300 מתוצרת חברת הינו מוטורס היפנית
חברת אוטוקרס בע"מ

ראשיתה של החברה בשנת 1952, בסדנה חיפאית של המהנדס לדיסלאב שנלר. סדנה זו ייצרה תלת אופן פשוט, שייעודו המקורי חלוקת חלב, ברישיון רליאנט הבריטית (Reliant). באמצע שנות ה-50 חבר אל שנלר איש העסקים יצחק שובינסקי, שהיה דמות מוכרת בעולם המסחר הארצישראלי – בעיקר בזכות עסקים בינלאומיים שניהל (חברת פוסידון). שובינסקי שאף לפתח תעשיית רכב של ממש ולא להסתפק באותו רכב תלת גלגלי, ובשנת 1957 שינתה הסדנה הקטנה של שנלר את פניה והפכה לחברת "אוטוקרס" (Autocars).
תחילת הדרך, בדומה למפעל "קייזר-אילין", הייתה בחיפוש אחר דגמי מכוניות המיוצרות בהצלחה בעולם והרכבתם במפעל בארץ. גם שובינסקי נתקל באותם קשיים שמקורם בחרם הערבי, והחברה התקשתה מאוד ליצור שיתופי פעולה מסוג זה, למעט אותו שיתוף פעולה קיים עם רליאנט הבריטית. קושי זה הוביל את "אוטוקרס" להכרה כי יזדקקו לרכב מתכנון מקורי. כך, לראשונה בישראל, החלה לקרום עור וגידים תוכנית לייצור רכב שאינו מבוסס על הרכבה מקומית של דגם קיים, אלא על תכנון של רכב חדש שמכלוליו יתבססו ככל שניתן על רכיבי מדף הקימים בעולם.
תחילת הדרך: הרכב הישראלי הראשון – הסוסיתא

רליאנט נרתמה למלאכת התכנון, ואבטיפוס ראשון נבנה באנגליה והגיע לישראל בשנת 1958. מרכבו של הרכב המתוכנן נבנה מפיברגלאס ולא ממתכת כמקובל בענף הרכב, בעיקר בשל מגבלותיה של התעשייה הישראלית הצעירה בתחום עיבוד המתכת ובשל ההשקעות האדירות שדרשה בניית מפעל מתכת יצרני כזה.
במקביל לתכנון החל מסע חיפושים קדחתני אחר חברות בינלאומיות שיספקו מכלולים לייצור השוטף. גם כאן נתקלה "אוטוקרס" בקשיים רבים עקב החרם הערבי ועקב הכמויות הקטנות יחסית של הייצור המתוכנן. לאחר חתימת הסכמים עם 27 יצרנים של מכלולים, ולאחר רכישת 100 מנועים ראשונים מתוצרת פורד (עקב החרם הערבי בוצעה רכישת המנועים דרך חברה בת של "פוסידון", שהוקמה באנגליה במיוחד לטובת העניין).
במהלך 1958 הלך ונבנה המפעל החדש של "אוטוקרס". המפעל, שלא היה אלא מבנה של 500 מ"ר בנויים על מגרש בן דונם וחצי, העסיק בתחילת דרכו 17 פועלים שהחלו בהרכבת לוחות הפיברגלאס על שלדות המתכת והמכלולים שהגיעו מאנגליה. המגבלה העיקרית בעבודה עם לוחות הפיברגלאס הלכה והתבררה באופן חיבור הלוחות לשלדת המתכת של כלי הרכב. הפתרון נמצא בדמותה של מסגרת עץ שחוברה לשלדה – ואליה שודכו לוחות הפיברגלאס של המרכב. תנאי ממשלת ישראל למפעל לא אפשרו בשלב זה ייצור עבור השוק המקומי, ומאה הדגמים הראשונים בתצורת ה"קובייה" נשלחו לארצות הברית, טורקיה ודרום אפריקה, תחת השם "סברה".
רובן של מכוניות ה"סברה" מצא את דרכו בחזרה במפעל בדרגות התפרקות שונות. אופן חיבור הפיברגלאס למסגרת העץ ולשלדת הפלדה התברר כעמיד לכמה אלפי קילומטרים בלבד.
בשנים 1959–1960 התחוללו מספר שינויים. המתחרה הישיר בארץ, "קייזר-אילין", איבד את החוזה עם "רנו", ולא ייצר עוד דגמי סטיישן וטנדר לשוק המקומי, ובעקבות כך אישרה הממשלה ל"אוטוקרס" לייצר כלי רכב בפלח זה לשוק המקומי. בנוסף, עבר המפעל למיקום חדש, גדול יותר (1,200 מ"ר על מגרש בן 4 דונמים) והשילדות החלו מיוצרות בארץ.
בשלב זה העסיק המפעל כ-70 עובדים. שיטות הייצור השתפרו ועברו לייצור בשיטת הסרט הנע, ונערכה פנייה אל הציבור בארץ במסגרת תחרות לבחירת שם למכונית הישראלית הראשונה. השם הנבחר, "סוסיתא", זיכה את ההוגה ב-500 ל"י.
במהלך 1960 יוצרה הסדרה השנייה של כלי הרכב, 300 במספר, רובם ככולם לשוק המקומי, ורובם ככולם סובלים מאותן בעיות חיבור פיברגלאס-עץ-מתכת. באותה שנה בוצעו שינויים תכנוניים במבנה הסוסיתא. בעיית מסגרת העץ נפתרה עם החלפת מבנה הפיברגלאס לאחוד (מיציקה אחת), והותקנו מנועים חדשים מתוצרת פורד. שנה מאוחר יותר, ב-1961, הגיעו מכירות ה"קובייה" ל-760 יחידות. כדי לענות על הביקוש לרכב שהלך והתברר כהצלחה, התרחב המפעל, מספר העובדים הגיע ל-150, ושובינסקי החל לחפש אחר רעיונות לדגמים נוספים.
כלי רכב נוספים

שנותיה הראשונות של אוטוקרס אופיינו בפיתוח מואץ ובחיפוש מתמיד אחר דגמים ואפשרויות נוספות.
כלי רכב נוספים > רכב הספורט – סברה ספורט Sabra Sport

כבר בשנת 1960 החל יצחק שובינסקי להתעניין בייצורה של מכונית ספורט שתתאים לשוק הבינלאומי, ובעיקר לשוק האמריקאי. שובינסקי מצא באנגליה תוכניות לבניית שלדה ומרכב פיברגלאס המיועדים למכונית ספורט. שובינסקי ביקר בתערוכת מכוניות ספורט בשנת 1960 בלונדון והתרשם מדגם "Ashley (automobile)" (אנ') העשוי מפיברגלס ומשילדה שפיתח "Leslie Ballamy" (אנ'), וקיבל רישיון להרכיב דגמים בעלי תכונות דומות, בשותפות עם יצרנית הרכב הבריטית רליאנט מוטורס (אנ'). כך פותחו רליאנט סברה בבריטניה וסברה ספורט בישראל.
התוכניות נרכשו על-ידו, ובחברת "רליאנט" החל הליך התכנון המפורט על-בסיס השלדה והמרכב. רכיבים וחלקים נרכשו מיצרנים שונים, ובהם מנוע פורד בנפח 1,703 סמ"ק, עם הספק של 72 ו-91 כ"ס.
האבטיפוס נבנה בזמן שיא, והוצג לראשונה בשנת 1961 בתערוכת הרכב בניו יורק. התגובות היו יוצאות דופן. ה"סברה" כיכבה בשערים של מגזינים מובילים, וההזמנות, לרכב שעדיין לא היה לו פס ייצור במפעלי אוטוקרס, החלו לזרום. בהמשך אותה שנה הכין עצמו המפעל בארץ והחל לייצר את ה"סברה" בשלושה דגמים: דו-מושבית פתוחה עם גג מתקפל, דו-מושבית עם גג קשיח מתפרק, ודגם קופה עם 4 מושבים.
ייצור סברה המשיך בארץ תחת השם "סברה" ובאנגליה תחת השם "רליאנט סאברי (reliant sabre), ורובן יוצאו לארצות הברית וקנדה. הרכב זכה לקבלת פנים נלהבת בעולם, ואף השתתף במספר מרוצים בינלאומיים, אך לאחר ייצורן של כ-280 מכוניות (מתוכן כ-100 במפעל בישראל) – נפסק בשנת 1968 ייצורה של מכונית הספורט העברית הראשונה, בעיקר עקב כישלונן של אוטוקרס ורליאנט לקיים מערך שירות ראוי לכלי הרכב.
כיום נחשבות מכוניות אלה לפריטי אספנות נדירים ומבוקשים בכל העולם. רובן מצויות בארצות הברית ובבלגיה.
כלי רכב נוספים > ה"כרמל"

בשנת 1962 עלתה אל פס הייצור מכונית משפחתית קטנה וחדשה, סדאן 2 דלתות – ה"כרמל". הכרמל עוצבה בדומה לאחותה האנגלית מבית רליאנט – ה"Regal". הרכב שווק בשני דגמים עם מנועי פורד אנגליה – 1000 (מנוע 997 סמ"ק) ו-1200 (מנוע 1,197 סמ"ק), אך הוא התקשה להתחרות בתוצרת "קייזר-אילין" ואף בסוסיתא. ייצורו הופסק ב-1964.
בהמשך, השם "כרמל" הוצמד לדגמי הסדאן 2 דלתות בדורות הבאים של סוסיתא: "כרמל" (סוסיתא 12 סדאן 2 דלתות), ו "כרמל דוכס" (סוסיתא 13/60 סדאן 2 דלתות) . דגמים אלה נמכרו במספרים יפים למשרד הביטחון, שם שימשו בעיקר כרכב צמוד לקצינים בדרגות סא"ל.
כלי רכב נוספים > ה"טריומף 1300" וה"טריומף 1500"

בשנים 1967–1973 עלתה על פס הייצור מכונית משפחתית "טריומף 1300", 4 דלתות שהורכבה מקיטים, מורכבים חלקית, שיובאו מ-אנגליה. סך הכל הורכבו 3,716 יחידות מהדגמים "טריומף 1500" ו-טריומף 1300.
כלי רכב נוספים > פורד אסקורט

בישראל הורכבו 27,605 יחידות של פורד אסקורט (מהדור הראשון והדור השני). ההרכבה החלה בינואר 1968 ונמשכה עד 1981.
מהדור הראשון של הפורד אסקורט הורכבו רכבים בעלי מנועי 1,100 סמ"ק, בתצורת 2 דלתות, ותמסורת ידנית. מחיר היחידה בשנת 1970 היה במדינת ישראל 14,575 ל"י. הורכבו מהדור הראשון 14,905 יחידות, כולל 400 טנדרים.
מהדור השני של הפורד אסקורט הורכבו רכבים בעלי מנוע 1,100 סמ"ק ו-1,300 סמ"ק, רוב המכוניות בתצורת 4 דלתות ורק 150 יחידות בתצורת 2 דלתות. סך הכל הורכבו 12,700 יחידות. בשנת 1976 הורכבו 3,801 יחידות. באפריל 1981 יצאה מהמפעל בנצרת הפורד אסקורט האחרונה שהורכבה בארץ.
ההתרחבות והנפילה

בשנים 1965-1963 בנתה אוטוקרס את מפעלה החדש בטירת כרמל. במהלך אותן שנים חלו שינויים משמעותיים במבנה החברה. השותפה, "החברה הישראלית לאוטומובילים" מכרה את החזקותיה, ושיתוף הפעולה עם רליאנט הסתיים. תחתיהם נכנסה יצרנית המשאיות והאוטובוסים "ליילנד" באמצעות חברת הבת שלה, "סטנדרד-טריומף" ולשותפות נכנסה גם חברת כור תעשיות. אוטוקרס, שהייתה מיזם שרוכז בעיקר בידיו של יצחק שובינסקי, הפכה לחברה המוחזקת בידי קונצרנים וחולשת על מספר מפעלים. היזם שובינסקי עצמו אחז ב-27% ממניות החברה.
במסגרת המלצותיה של ועדה ממשלתית – ועדת ברתל, נעשה ניסיון למזג את תעשיות הרכב בארץ, תעשיות שכללו בעיקר את "אוטוקרס", "ליילנד" (שייצרה בעיקר אוטובוסים באשדוד) ו"קייזר-אילין" שהייתה מצויה כבר בקשיים כלכליים. בשנת 1969 בוצע המיזוג הכפוי כש"אוטוקרס" רכשה את "קייזר-אילין".
במקביל הוקם מפעל רכב חדש בנצרת בבעלות "החברה הישראלית לאוטומובילים", סוכני פורד ושותפי העבר של "אוטוקרס". הגידול המהיר היה בעוכריה של אוטוקרס. מניהול ריכוזי המבוסס על אדם אחד הפכה החברה לגוף קונצרני המייצר במספר מפעלים, מכוניות משפחתיות, ג'יפים וכלי רכב כבדים (במפעל ליילנד באשדוד).
משנת 1966 פקד את ישראל מיתון קשה. היקף ההזמנות מהמפעל ירד, ייצורם של דגמים חדשים כמו ה"גלבוע" נכשל בשווקים, והמכונית החדשה של אוטוקרס, ה"טריומף", לא זכתה להצלחה, בעיקר בשל דרישת הממשלה שלא לייצרו בנפח מנוע של 1,300 סמ"ק, אלא רק 1,500 סמ"ק, כדי שלא להתחרות עם ה"אסקורט" שהחל לצאת מקו הייצור של מפעלי הרכב בנצרת. גל פיטורין פקד את אוטוקרס, במסגרתו פוטרו 200 עובדים. הצרכן הכמעט יחיד היה צה"ל, ודגמים נוספים שיצאו אל השוק בסוף שנות ה-60 ובמהלך שנות ה-70 לא הצליחו להתבסס בשוק האזרחי.
בתחילת שנות השבעים של המאה ה-20 החלו חשדות כלכליים ופליליים מרחפים מעל ראשו של יצחק שובינסקי, חשדות מהם זוכה בסופו של דבר. יחסיו עם השותפה כור תעשיות עלו על שרטון, והשותפות התפרקה כאשר שובינסקי נותר עם המפעל בטירת כרמל.
הפיחות הגדול בשנת 1971, ביקושים יורדים לתוצרת המפעל ועצירת האשראי על ידי הבנקים הביאו את "אוטוקרס" אל פשיטת רגל ובמסגרת כינוס הנכסים איבד שובינסקי את החזקותיו בחברה. באוגוסט 1971 פורקה החברה. מפעל "קייזר-אילין" נסגר ויצור הג'יפים שלו הועבר למפעלי נצרת. מפעל "אוטוקרס" בטירת כרמל נמכר קונצרן "כלל" ששינה את שמו ל"תעשיות רום כרמל". אחר כך עבר לפעול תחת קבוצת "אורדן תעשיות", חטיבת המתכת של קונצרן כלל.
בשנת 1976 החל "תעשיות רום כרמל" לייצר רכב חדש, גם הוא מפיברגלאס ומצויד במנוע פורד – הרום כרמל 1300 רכב זה יוצר כרכב פרטי, סטיישן, מסחרי וטנדר ומחליפו רום כרמל 1301 שיוצר עד לשנת 1981. אחר כך המשיך מפעל "תעשיות רום כרמל" לייצר חלקי חילוף לרכב, עד שנסגר סופית בשנת 1987.
ראו גם

תעשיית רכב בישראל
סברה ספורט
סוסיתא
כרמל
יצחק שובינסקי
לדיסלאב שנלר
הערות שוליים

↑  עלון תעשיית המכוניות בישראל 16 דצמבר 2014, באתר התאחדות בולאי ישראל
1 2  אודי עציון, הייתם משלמים 300 אלף שקל עבור סוסיתא ספורט?, באתר ynet, 25 בנובמבר 2020
↑  "רליאנט סברה" sporting-reliants.com/Sabra
↑  אודי עציון, הייתם משלמים 300 אלף שקל עבור סוסיתא ספורט?, באתר ynet, 25 בנובמבר 2020
↑  און יעקבסון, ‏קלאסיקה ישראלית במבחן - סוסיתא כרמל מול פורד אסקורט מול טריומף 1500, באתר ‏מאקו‏, 26 באפריל 2012
↑  עמוס כרמלי, "אוטוקרס" בבעלות חדשה, דבר, 8 בדצמבר 1965
↑  דויד מושיוב, טובים השניים מן האחד - אך לא בייצור רכב, דבר, 10 באוגוסט 1966
↑  מאיר שושני, ביהמ"ש: עדויות סותרות ותילי שקרים היקשו בירור האמת, דבר, 26 בנובמבר 1974
↑  45 מ' שקל הפסידה' אורדן' ב'רום כרמל', דבר, 31 באוגוסט 1981
↑  יגאל קוצר, מפעל רום כרמל על סף סגירה, חדשות, 19 ביולי 1987
↑  יניר אלפיה, עובדי רום כרמל פינו את המפעל בשקט ובדמעות, חדשות, 2 בספטמבר 1987
רכב אספנות הנרי ג'י
מכונית סוסיתא מודל 1965 ששימשה את דואר ישראל
סברה ספורט
סברה ספורט
סוסיתא 13/60 סדאן (כרמל דוכס) בעכו
מכונית "סברה ספורט" בחזית המפעל בטירת כרמל
סלאבן בלופו

מועדון הכדורגל סלאבן בלופו (בקרואטית: Nogometni Klub Slaven Belupo) היא קבוצת כדורגל קרואטית מעיר קופריבניצה, המתמודדת בליגת העל הקרואטית. הקבוצה היא אחת מהוותיקות בליגה הקרואטית.
היסטוריה

קבוצת כדורגל ראשונה בעיר נוסדה בשנת 1907 על ידי קבוצת סטודנטים. המועדון במתכונת הנוכחית הוקם בשנת 1912. בשנת 1920 הקבוצה זכתה בתחרות אזורית-קרואטית. במהלך השנים שם הקבוצה השתנה מספר פעמים. תחת השם הנוכחי היא מתחרה החל משנת 1958. המילה "בלאופו" מהווה שם חברת תרופות המתבססת בעיר.
בשנת 1997 הקבוצה החלה להתחרות בהליגה הקרואטית הראשונה ומאז לא ירדה ממנה. בשנת 2000 היא לראשונה השתתפה בגביע האינטרטוטו. בהמשך היא השתתפה בתחרויות גביע אופ"א והליגה האירופית בעונות 2007/2008, 2008/2009 ו-2012/2013.
בשנים 2007 ו-2016 הקבוצה התחרה בזכייה של הגביע הקרואטי אך הפסידה במשחק הגמר.
בשנת 2008 סלאבן בלאופו הגיע למקום השני בליגה בסוף העונה ובשנת 2013 למקום השלישי.
ליד המועדון פועלת מחלקת הנוער. בין בוגרי המחלקה נמנה בויאן ורוצ'ינה שהיה בין הכוכבי הקבוצה הבוגרת ושיחק בהפועל תל אביב.
MBTI

MBTI (קיצור של Myers-Briggs Type Indicator) הוא שאלון אישיות פסאודו-מדעי שנועד לבחון את ההעדפות של המשיבים בראיית העולם וקבלת החלטות. השאלון כולל 94 שאלות. בכל שאלה הנבדקים והנבדקות צריכים לבחור בין אחת משתי דיכוטומיות: מוחצנות-מופנמות (E-I), חושים-אינטואיציה (S-N), חשיבה-רגשות (T-F) ושיפוט-תפיסה (J-P). על בסיס התכונה שנבחרה יותר פעמים בכל דיכוטומיה, המשיבים משויכים לאחד מ-16 דפוסי אישיות, לדוגמה: INFJ. מקור הדיכוטומיות הללו מבוסס על תאוריית האישיות של הפסיכולוג קרל גוסטב יונג. נכון לשנת 2020, השאלון קיים בארבע גרסאות שונות ומתורגם ל-29 שפות.
השאלון פופולרי בהקשרים ארגוניים וייעוציים, אך כושל בביקורת מדעית. רוב המחקרים התומכים בשימוש בשאלון נערכו על-ידי 'המרכז לאפליקציות של טיפוסים פסיכולוגיים'. ארגון זה פועל מטעם המרכז ל-MBTI וגם מוציא לאור כתב עת שמפרסם את מאמריו. התנהלות זו מעלה ספקות לגבי מידת ההטיה וניגוד העניינים העומדים מאחורי המאמרים הללו. השאלון נחשב בעיני רבים לפסאודו-מדע, והוא אינו מקבל תמיכה מדעית רחבה. חלק מהכשלים המדעיים (פסיכומטריים) בשאלון כוללים תוקף נמוך (השאלון לא מודד את מה שהוא אמור למדוד) ומהימנות נמוכה (חוסר עקביות). קיים קשר מסוים בין ארבעת הסולמות של ה-MBTI ושאלון האישיות Big-Five המקובל יותר בקהילה המדעית.
היסטוריה

בשנת 1921, קרל גוסטב יונג כתב בספרו "Psychological Types" שתכונות אישיות אינן תכונות רציפות, אלא שאנשים מתחלקים לטיפוסים מולדים. יונג טען שהאישיות היא קודם כל מוחצנת או מופנמת, ולאחר מכן היא מוגדרת על ידי שני זוגות פונקציות נוספות: חושים לעומת אינטואיציה וחשיבה לעומת רגשות. עשרים שנה לאחר מכן, קתרין קוק בריגס ולאחר מכן בתה, איזבל בריגס מיירס, הרחיבו את התיאוריה של יונג והוסיפו מימד רביעי של שיפוט לעומת תפיסה. בזמן מלחמת העולם השנייה, בריגס ומיירס החלו לפתח שאלון דיווח עצמי אשר יחשוף את טיפוס האישיות של האדם על בסיס התאוריה של יונג, מתוך האמונה כי ידע זה יוכל לסייע לנשים, אשר נכנסו לראשונה בחייהן לשוק העבודה בתעשייה האמריקנית. השאלון התפתח לאורך השנים ופורסם לראשונה בשנת 1962.
בריגס ומיירס חברו לחברת CPP (Consulting Psychologists Press) על מנת להפיץ את השאלון באופן מקצועי. בשנת 2019 שינתה חברת CPP את שמה ל-The Myers Briggs Company.
במקביל לבריגס ומיירס, פותחה בשנות ה-70 בברית המועצות שיטת סוציוניקה בעלת מודל 16 טיפוסי אישיות דומה ביותר המבוסס על יונג, אך תוך מתן דגש על יחסים בין טיפוסים. איזבל בריגס מיירס (1897–1980) פיתחה את השאלון כך שלא רק יזהה את טיפוס האישיות של האדם מתוך 16 האפשרויות, אלא גם יבדיל בין שני אנשים מאותו טיפוס ויזהה את המאפיינים הייחודיים של כל אחד. במילים אחרות, שהאבחון יראה לא רק מה דומה ביניהם, אלא גם מה שונה. הגרסה המעודכנת של אבחון MBTI Step II יצאה לאור בשלהי שנות ה-90 וכללה 144 שאלות. גרסה זו ממפה את האדם על גבי 20 מרכיבי אישיות אשר כל חמישה מהם מהווים תתי התנהגויות בתוך כל אחת מהדיכוטומיות של דפוסי ההתנהגות.
דפוסי ההתנהגות

מודל ה-MBTI מציג שמונה דפוסי התנהגות, כאשר לכל אדם יש נטייה לדפוס התנהגות טבעי אחד מבין שניים, על ארבע דיכוטומיות שונות. האדם משתמש בשני הקטבים של כל אחת מהדיכוטומיות, אך לא בשניהם בו-זמנית ולא באותה מידה של ביטחון. המודל טוען שכאשר האדם משתמש בשיטות המותאמות ל'טיפוס האמיתי' שלו, הוא מרגיש כשיר, טבעי ונמרץ.
דפוסי ההתנהגות > טיפוס אישיות

כל השילובים האפשריים של דפוסי ההתנהגות (שני קטבים עבור כל אחת מארבע הדיכוטומיות) מייצרים 16 צירופים המהווים טיפוס אישיות ייחודי שמתבטא בדפוסי חשיבה והתנהגות (לדוגמה ISTJ או ENFP).