stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עיר היונה
יציאה לאור וביקורת

הציפייה לקראת צאת הספר הייתה גדולה. אלתרמן ביסס מעמד יחיד במינו בציבוריות הישראלית בזכות שירי "הטור השביעי" שלו, והיה בשיא השפעתו, אולם בד בבד לא הוציא ספר שירים זה 14 שנה. עם היוודע דבר הכנתו של הספר לדפוס שיגר הרמטכ"ל דאז, משה דיין, את שלישו מרדכי בר-און אל המו"ל ישראל זמורה על מנת לקבל עותק ראשוני, אולם הושב ריקם. עם זאת, ברגע שיצא הספר לאור שלח אלתרמן מיד שני עותקים ממנו בהקדשתו ובחתימתו, אחד לדיין והשני לבר-און.
דבר השבוע הקדיש כתבת שער לצאת הספר ב-20 ביוני וכלל בגוף הגיליון רשימה מאת משה שמיר שהכתיר את אלתרמן בתואר "משורר האומה". אהרן מגד הקדיש את כל גיליון יום שישי 21 ביוני של כתב העת "משא" לספר. מגד הגדיר את "עיר היונה" כאפוס, כינה את מחזור השירים "אפוס הדור" ו"האודיסיאה שלנו" והצהיר "נפל דבר!". יעקב הורוביץ פרסם באותו יום בהארץ מאמר ביקורת ובו העלה על נס דווקא את שירי החלק השני של הספר ולא את מחזור "עיר היונה" עצמו.
אולם, בניגוד להתלהבות הראשונית, זכה הספר עד מהרה לקבלת פנים צוננת בקרב עמיתיו של אלתרמן. מנחם דורמן, למשל, כתב ביומנו שהספר אינו אלא "טור שביעי" משוכלל ואינו מגביה לשירה של "כוכבים בחוץ". לאחר הפרסומים הראשונים בעיתונות באה שתיקה ארוכה. ב-9 באוגוסט פרסם מתי מגד מאמר ארוך ב"משא", שבו שלל בזהירות את מחזור השירים ומצא בו ראייה שטחית, לאומית, חסרת מורכבות והומור. העיתון "העולם הזה" בחר להשתלח באלתרמן וכתב על הספר שהוא "יצירה בלתי-שווה מאד" שכלל אמנם כמה שירים אמתיים אך בצדם "פזמונים אפורים כשק, טור שביעי-וחצי" המשורר כונה "כלי שרת ותועמלן של השלטון". קבלת פרס ביאליק ב-2 בינואר 1958 נתפסה כעין "פרס ניחומים" שהעניק לאלתרמן ידידו משכבר, יו"ר ועדת הפרס, דב סדן, שאף כתב בעיתון "הפועל הצעיר" מאמר ניתוח אוהד של היצירה בשם "במבואי עיר היונה". מבקר הספרות החשוב ביותר של אותה עת, ברוך קורצווייל, תקף הן את מאמרו של סדן והן את הספר, וכתב שמצא את שירתו של אלתרמן ב"עיר היונה" (למעט יוצאי דופן במדורים בהם כינס שירים מוקדמים, בפרט "שיר עשרה אחים") סנטימנטלית, שטחית, פגומה, מלאכותית, קלושה ובלתי-אחידה. כל זאת מאת משורר גדול שלא נכשל בכך בעבר. התחושה ש"דמו של אלתרמן הותר" על ידי מאמרו הקטלני של קורצווייל, איפשרה לנתן זך לפרסם את דעתו שלו על אלתרמן במאמרו "הרהורים על שירת אלתרמן".
לקריאה נוספת

ברוך קורצווייל, בין חזון לבין האבסורדי: פרקים לדרך ספרותנו במאה העשרים, הוצאת שוקן, 1966, הפרק "הערות לעיר היונה של נתן אלתרמן", עמ' 181–201.
דן לאור, אלתרמן, עם עובד 2013, עמ' 508–540
שלמה שדה, והעולם באמצע מתרחש: תמונת עולם, הגות ופואטיקה בשירתו המאוחרת של נתן אלתרמן, ספרות עכשיו, 1994
דן מירון, בין יום קטנות לאחרית הימים: על משמעותה של ההיסטוריה בשירת נתן אלתרמן בתוך: ארבע פנים בספרות העברית בת ימינו, הוצאת שוקן, 1975 עמ' 94-124
הערות שוליים

↑  דן לאור, אלתרמן, עם עובד 2013, עמ' 510
↑
דן לאור, אלתרמן, עם עובד 2013, עמ' 261-262
 * משה שמיר,הבעד והנגד: עם בני דורי, הוצאת דביר, 1989
↑  דן מירון, מאמר על הקובץ "שירים על רעות הרוח" של אלתרמן  | חלק א' | חלק ב' | חלק ג' | חלק ד'  | חלק ה' | באתר הארץ, אפריל - מאי 2022
↑  אברהם שלונסקי, 6 פרקי שירה, ספריית פועלים, 1940 כולל יצירות משל אלתרמן, שלונסקי, לאה גולדברג, רפאל אליעז, יוכבד בת-מרים ואלכסנדר פן
↑  דן לאור, אלתרמן, עם עובד 2013, עמ' 254-256
↑  אריאל הירשפלד, השיר וחתך הזהב: חמישים שנה ל"שיר עשרה אחים" מאת נתן אלתרמן, באתר הארץ, 6 בנובמבר 2007
↑  דן לאור, אלתרמן, עם עובד 2013, עמ' 508-509
↑  דן לאור, אלתרמן, עם עובד 2013, עמ' 526
↑  דן לאור, אלתרמן, עם עובד 2013, עמ' 530
↑  דן לאור, אלתרמן, עם עובד 2013, עמ' 535
↑  דן לאור, אלתרמן, עם עובד 2013, עמ' 539-540
| כתבי נתן אלתרמן |
| --- | --- | --- |
| ספרי שירה  (ושירים בולטים מתוכם) | כוכבים בחוץ (1938) (עוד חוזר הניגון • פגישה לאין קץ • האם השלישית) • שמחת עניים (1941) • שירי מכות מצרים (1944) • עיר היונה (1957) (ליל חניה) • חגיגת קיץ (1965) (שיר משמר) |  |
| משירי הטור השביעי | הלשון השוודית • מגש הכסף • מכל העמים • מכתבו של מנחם מנדל • מסביב למדורה • נאום תשובה לרב-חובלים איטלקי • ניו פומבדיתא • עוד יסופר • על זאת • צריף בנגב |  |
| מחזות | פונדק הרוחות • כנרת כנרת • משפט פיתגורס • אסתר המלכה • ימי אור האחרונים |  |
| הבמה הקלה | לי-לה-לו • שוק המציאות • צץ וצצה |  |
| פזמונים ושירים נוספים | אל תיתנו להם רובים • אליפלט • זה היה בחנוכה • זמר שלוש התשובות • חנה'לה התבלבלה • כלניות • ליל חניה • ערב עירוני • קונצרטינה וגיטרה • שיר הסנדלר • שיר ערש |  |
| תרגומים | שלמה המלך ושלמי הסנדלר (תרגום ופזמונים) • בלדות ישנות ושירי עם סקוטיים • שייקספיר: יוליוס קיסר • אותלו • נשי וינדזור העליזות • מולייר: תעלולי סקפן • הקמצן • דון ז'ואן • החולה המדומה • ז'אן רסין: פדרה • ז'אן אנוי: אנטיגונה |  |
אלי זעירא

| --- | --- |

 לידה:  4 באפריל 1928 (בן 96) י"ד בניסן ה'תרפ"ח המנדט הבריטי חיפה, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 השתייכות:   פלמ"ח  צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1946–1974 (כ־28 שנים)
 דרגה:    אלוף
 תפקידים בשירות
 ראש לשכת הרמטכ"ל  מפקד חטיבת הצנחנים  ראש מחלקת מבצעים במטכ"ל  ראש מערך האיסוף באמ"ן  נספח צה"ל בארצות הברית וקנדה  ראש אמ"ן
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות   מלחמת סיני   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים
 
אליהו (אלי) זעירא (נולד ב-4 באפריל 1928) הוא איש ביטחון ישראלי בדימוס. היה אלוף בצה"ל, ראש אמ"ן במלחמת יום הכיפורים והאיש אשר עליו הצביעה ועדת אגרנט כאחראי יותר מכל אדם אחר להפתעה שפקדה את צה"ל עם תחילת המלחמה (הקונספציה). בשל חלקו במחדל יום הכיפורים המליצה הוועדה באפריל 1974 להדיחו מראשות אמ"ן.
קורות חייו ותפקידיו בצה"ל

אלי זעירא נולד בחיפה. בן לשלמה זעירא (גרוסמן), מהנדס חשמל, ועדה (לבית הלפרין), עקרת בית, שהייתה בתו של הרב משה אליהו הלפרין. את לימודי בית הספר היסודי והתיכון השלים בבית הספר הריאלי בחיפה. בשנת 1946 הצטרף לפלמ"ח, היה חבר בהכשרת בית השיטה, ושירת כמפקד מחלקה וכמפקד פלוגה בגדוד הראשון בחטיבת יפתח במלחמת העצמאות. לאחר המלחמה היה הקצין הראשון בצה"ל, שנשלח ללימודים בבית הספר למפקדי פלוגות של צבא ארצות הברית. עם שובו לארץ, השלים תואר ראשון בכלכלה וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית.
בשנים 1954–1955 היה ראש לשכת הרמטכ"ל משה דיין. לאחר מכן שימש כמפקד גדוד בחטיבת גבעתי. במבצע קדש שימש כראש ענף מבצעים במטכ"ל. לאחר מכן נשלח לקורס פיקוד ומטה בפורט לוונוורת' בארצות הברית. ב-1960 מונה למפקד חטיבת הצנחנים, וכעבור שנתיים וחצי מונה לראש מחלקת מבצעים במטכ"ל.
בשנת 1963 עבר לאגף המודיעין, ועמד בראש מחלקת האיסוף. בינואר 1970 התמנה לנספח צה"ל בארצות הברית ובקנדה, והועלה לדרגת אלוף. בספטמבר 1972 שב ארצה, ובאוקטובר התמנה לראש אמ"ן.
מתגורר בשכונת צהלה בתל אביב. אלוף גיורא רום היה בן דודתו.
מלחמת יום הכיפורים > אחריותו להערכת מודיעין שגויה

ב-1 באוקטובר 1973 הוכרזה כוננות בצבאות מצרים וסוריה. עקב הערכה מודיעינית שגויה, שהתבססה על "הקונספציה" שגובשה בצה"ל, שמצרים לא תתקוף כל עוד יש לישראל עליונות אווירית, ועקב שיקול דעת לקוי של הפיקוד העליון של ישראל שהוזן בהערכת מודיעין מרגיעה, ננקטו בצה"ל צעדים מצומצמים בלבד, לא בוצע גיוס מילואים מלא והכוחות בחזיתות לא נערכו כראוי. בדו"ח שהוציא אמ"ן בבוקר 5 באוקטובר נאמר כי צבאות מצרים וסוריה נמצאים בהיערכות מלחמה אך הערכת אמ"ן נותרה, כי פתיחת מלחמה היא "בסבירות נמוכה". בישיבת המטה הכללי של צה"ל שהתקיימה באותו יום אמר זעירא שמלחמה היא "בסבירות נמוכה ואפילו נמוכה מהנמוכה".
בשעות הבוקר המוקדמות של 6 באוקטובר (יום הכיפורים), לאחר שהגיעה התרעת המלחמה שהעביר ראש המוסד, צבי זמיר, בעקבות פגישתו עם אשרף מרואן כמה שעות קודם, השתכנע הרמטכ"ל, דוד אלעזר, שמלחמה תפרוץ באותו היום. ראש אמ"ן, אלי זעירא, ושר הביטחון, משה דיין, נשארו באמונתם, שמלחמה לא תפרוץ.
זעירא נחשב כאחראי יותר מכל להפתעה שפקדה את צה"ל עם תחילתה של מלחמת יום הכיפורים, הן בשל טעויות שבשיקול הדעת, והן בהטעיית הרמטכ"ל ושר הביטחון בפרשת "האמצעים המיוחדים". בשל חלקו במחדל זה המליצה ועדת אגרנט להדיחו מראשות אמ"ן. הוועדה השאירה חותם עמוק על הזיכרון הקולקטיבי בארץ, שמזהה את המלחמה קודם כל כתוצר של כשל מודיעיני, כשבמרכזו הקונספציה של אמ"ן. ועדת אגרנט לא המליצה לשחרר את זעירא מצה"ל, ולטענתו הוצע לו להמשיך כאלוף בתפקיד אחר, אולם זעירא יצא לשנת לימודים באוניברסיטת סטנפורד, ולאחריה סיים את שירותו בצה"ל.
במחקר שערך יואל בן-פורת בשנת 1986 התגלה שכבר ב-5 באוקטובר בשעה 2:30 בלילה הגיע למוסד מברק מוצפן – שבו התרעה על מלחמה מיידית. גם מברק זה, שהגיע לידי זעירא לא הופץ הלאה. המחקר נגנז והגיעה לידי הציבור רק במאי 2023.
את גרסתו למאורעות, שקדמו לתחילתה של מלחמת יום הכיפורים פרסם בספר "מלחמת יום כיפור – מיתוס מול מציאות" (הוצאת ידיעות אחרונות, 1993). מהדורה זו, שאושרה על ידי הצנזורה הצבאית, הזכירה את "המקור המצרי הבכיר" שהתריע על המלחמה, אך ללא אזכור שמו. מהדורה שנייה של הספר יצאה לאור בשנת 2004, ונקראה "מיתוס מול מציאות – מלחמת יום הכיפורים: כישלונות ולקחים". בספר עשה זעירא מאמצים ניכרים לטיהור שמו, והאשים אחרים באחריות למחדל. בין השאר טען זעירא שהמקור המצרי הבכיר שהופעל על ידי "המוסד" היה סוכן כפול (הדעות חלוקות לגבי תקפותה של טענה זו), שהוליך שולל את ישראל. כמו כן תוקף הספר את התנהלותה של ועדת אגרנט. עוד טען זעירא כי ראש הממשלה, גולדה מאיר, הסתירה מידע מוועדת אגרנט, ובין השאר לא דיווחה שפגשה בארבע עיניים את חוסיין מלך ירדן, עשרה ימים לפני יום הכיפורים, כאשר זה ביקש להתריע בפניה על המלחמה המתוכננת. לפי צבי זמיר, זו עלילה וגולדה כן העידה על פגישתה עם המלך חוסיין לפני ועדת אגרנט, שהתחייבה לשמור על סודיות.
מלחמת יום הכיפורים > מחדל אי הפצת תוכניות המלחמה של הסורים והמצרים

תוכניות המלחמה המדויקות של המצרים והסורים הגיעו לידי אמ"ן חודשים לפני המלחמה והופצו לרמות הגבוהות, אך אלופי הפיקודים למשל, לא ידעו על תוכניות אלה. ועדת אגרנט מתחה ביקורת על אמ"ן על שבפועל הצבא לא התכונן למלחמה לפי תוכניות אלה: "אילו היה אמ"ן רואה אל נכון את ריכוזי הכוחות של האויב, שלא היו דוגמתם, על רקע תוכניות האויב שהיו בידינו, ומחדיר תודעה זו אצל הפיקוד העליון, אפשר היה להתכונן כראוי לקראת הבאות."
התיק הפלילי בעניין חלקו בפרשת אשרף מרואן

בשנת 2004 יצא ראש "המוסד" בתקופת מלחמת יום הכיפורים, צבי זמיר, בהאשמה חמורה לפיה חשף זעירא, שנים לאחר תום המלחמה, את זהותו של המקור הבכיר ביותר של ישראל במצרים באותה עת, ובכך גרם נזק חמור ליכולתה של ישראל לגייס סוכנים (בשנת 2023 אישר "המוסד" כי הסוכן שבו מדובר הוא אשרף מרואן, חתנו של נאצר). את תלונתו העביר זמיר לטיפולו של היועץ המשפטי לממשלה, על מנת שיפתח בחקירה בעניין זה. זמיר לא היה לבד בהאשמה זו. יחד איתו חתמו על התלונה שני קצינים בכירים, ששירתו באמ"ן תחת פיקודו של זעירא: עמוס גלבוע ויוסף לנגוצקי. את החקירה ביקשו "לצורך הפקת לקחים ומסקנות למניעת גילויים מעין אלה בעתיד". אורי בר-יוסף, חוקר העוסק במלחמת יום הכיפורים, כתב: "ראש אמ"ן במלחמה, אלי זעירא, שזה שנים הפך למסגיר סדרתי של סודות המודיעין הכמוסים ביותר שהופקדו בידיו לגורמים בלתי מוסמכים בישראל ומחוצה לה" (הארץ, 17.11.04).
השופט בדימוס תיאודור אור, שמונה לבורר בסוגיה זו, קיבל ב-27 במרץ 2007 את גרסתו של זמיר וקבע כי זעירא הדליף מידע לארבעה עיתונים וחשף את זהותו של אשרף מרואן. כמו כן חייב את זעירא לפצות את זמיר ולשאת בעלויות הבוררות. אור כתב בהחלטתו כי "לזעירא היה עניין לחשוף את זהות הסוכן כדי לנסות ולבסס את התאוריה שלו שמדובר בסוכן כפול שעבד עבור מצרים. באמצעות תאוריה זו קיווה להטיל חלק מהאחריות על המחדל על המוסד שגייס את הסוכן."
להגנתו טען זעירא שהוא לא נקב בשמו של מרואן לפני שנת 2004. שמו של מרואן נחשף בעיתונות המצרית בשנת 2002. הפרסום במצרים צוטט בעיתוני העולם, ומאוחר יותר גם בישראל, וזעירא הסתמך על פרסומים אלה כשחשף את שמו מרואן בשנת 2004, במהדורה השנייה של ספרו.
ביולי 2012 החליט היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, לסגור את התיק. אחד מנימוקיו היה: "הוא היום כבן 84, והוא אדם עתיר עשייה במאבק על הקמת המדינה ובשמירת ביטחונה".
לקריאה נוספת

יואל בן-פורת (מי שהיה מפקד יחידת האיסוף המרכזית במלחמה), נעילה – סיפור ההפתעה של מלחמת יום הכיפורים, הוצאת ידיעות אחרונות, 1991.
אורי בר-יוסף, הצופה שנרדם – הפתעת יום הכיפורים ומקורותיה, הוצאת זמורה ביתן, 2001.
אלי זעירא, מלחמת יום הכיפורים: מיתוס מול מציאות, מהדורה שנייה, תל אביב, ידיעות אחרונות, 2004.
אורי בר יוסף, המלאך: אשרף מרואן, המוסד והפתעת יום הכיפורים, הוצאת זמורה-ביתן, 2010.
צבי זמיר ואפרת מס, שחר אלתרמן (ע), על העיוורון, בעיניים פקוחות – ראש המוסד מתריע: האם ישראל מקשיבה?, אור יהודה: כנרת, זמורה, דביר, 2011, עמ' 165–209, מסת"ב 9789655521344
הערות שוליים

1 2  תולדות ישראל, אלי זעירא - ראיון מלא 1 מתוך 3, באתר יוטיוב, ‏18 בדצמבר 2013
↑  יוסי גולדשטיין, גולדה: ביוגרפיה, עמ' 550.
↑  ירון דרוקמן, ראש אמ"ן בערב יום כיפור 1973: הסבירות למלחמה נמוכה מהנמוכה, באתר ynet, 17 בספטמבר 2018
↑  נדב מולצ'דסקי, בובת הוודו של אלי זעירא, באתר העין השביעית, 8 באוקטובר 2020
↑  ראו נדב מולצ'דסקי, "הקונספציה ביד הלשון: ועדת אגרנט והפיכתה של קונספציית מודיעין לקונספציית זיכרון", עיונים בתקומת ישראל 23 (2013), עמ' 64-34.
↑  ירון דרוקמן, ההתרעה "מפי הסוס", ומחדל המודיעין: הדוח הסודי נחשף, 50 שנה אחרי כיפור, באתר ynet, 28 במאי 2023
↑  לפי ספרו של צבי זמיר "בעיניים פקוחות" עמ' 128, בהסתמך על מכתבו של פרופ' יואב גלבר (לשעבר עוזר מחקר לוועדת אגרנט), גולדה כן העידה על פגישתה עם המלך חוסיין לפני ועדת אגרנט, שהתחיבה לשמור על סודיות
↑  ועדת אגרנט, הנמקות והשלמות לדו"ח החלקי מיום 1.4.1974, כרך ראשון, עמ' 112
↑  איתמר אייכנר, ירון דרוקמן, המרגל מס' 1, לצד המפעיל: המוסד חושף את המידע מ"המלאך" ואת "ידיעת הזהב" בכיפור, באתר ynet, 7 בספטמבר 2023
↑  יוסי מלמן, הבורר: חשש כבד שראש אמ"ן לשעבר זעירא תיאם עדויות לקראת הדיונים בפרשת "הסוכן הכפול", באתר הארץ, 12 ביוני 2007
↑  יוסי מלמן, הבורר: חשש כבד שראש אמ"ן לשעבר זעירא תיאם עדויות לקראת הדיונים בפרשת "הסוכן הכפול", באתר הארץ, 12 ביוני 2007
↑  אביאל מגנזי, תיק זעירא: "יום כיפור - בסיס למחקר ולא למשפט", באתר ynet, 9 ביולי 2012
| ראשי אגף המודיעין (אמ"ן) |
| --- | --- | --- |
| מחלקת המודיעין | איסר בארי • חיים הרצוג |  |
| אגף המודיעין | בנימין גיבלי • יהושפט הרכבי • חיים הרצוג • מאיר עמית • אהרן יריב • אלי זעירא • שלמה גזית • יהושע שגיא • אהוד ברק • אמנון ליפקין-שחק • אורי שגיא • משה יעלון • עמוס מלכא • אהרן זאבי-פרקש • עמוס ידלין • אביב כוכבי • הרצי הלוי • תמיר הימן • אהרון חליוה • שלומי בינדר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311748205171  ISNI: 0000 0000 4345 0969  LCCN: no94000841  VIAF: 97292679   WorldCat (עם VIAF): 97292679 
האלוף זעירא, פברואר 1973
השושלת האילח'אנית

הממלכה האילח'אנית בשיא גודלה
קשת רכוב אילח'אני
השושלת האילחאנית (פרסית: سلسله ایلخانی, מונגולית: Ил Хан улс, סינית: 伊儿汗国/伊兒汗國) או האילח'אנאת היה שמה של המדינה המונגולית שהוקמה באיראן ובמדינות השכנות על ידי הולאגו חאן בשנת 1256. בשנת 1295 המיר האילח'אן ע'אזאן (אנ') את דתו לאסלאם. בשנת 1335 חדלה המדינה האילח'אנית מלהתקיים והתפצלה לנסיכויות יריבות.
משמעות התואר אילח'אן

פירוש התואר אילח'אן הוא החאן ב״ה״ הידיעה. כלומר, החאן הגדול בהתייחסותו כמושל המרחב האיראני. תואר זה אומץ על ידי הולאגו ויורשיו אחריו כדי לציין השייכות לחאן הגדול של מונגוליה. ע'אזאן (אנ') אימץ לעצמו את התואר חאן במקום אילח'אן, אך גם מעשה זה לא סימל זניחה פורמלית של קשריו עם החאן הגדול.
תחילת הפלישות המונגוליות לאיראן

כשעלאא א-דין מוחמד שליט ח'ווארזם הוציא להורג את שליחיו של ג'ינגיס חאן, הכריז הלה מלחמה על ארצו ועל שושלתו ב-1219. המונגולים הביסו אותו לגמרי בין 1219 ל-1221. הם כבשו את כל מרכזי האוכלוסייה וכל הערים הגדולות. בכיבוש של איראן ועיראק הצטיינו המצביאים המונגולים ג'בה וסבוטאי. לאחר מיגור השושלת הקודמת כל האזור ממערב לנהר אוקס נפל לפני משפחתו של הולאגו.
לחאן הראשון באיראן מונה הולאגו חאן, נכדו של ג'ינגיס חאן ואחיהם של מונגקה חאן וקובלאי חאן. מונגקה ציווה על הולאגו להשליט את שלטון המונגולים במזרח התיכון ולחזור למרכז האימפריה עם סיום משימתו. בעוד שהולגו עצמו נפטר בשנת 1265, הממלכה הא'ילחאנית הוסיפה להתקיים עוד כ-70 שנה. במהלך ימי שלטונה, שליטיה העדיפו שלא לנקוט במדיניות דתית מובהקת, ובתחילתה תושביה היוו ערב רב של בני דתות שונות. עם זאת, ככל שעבר הזמן גברו השפעות מוסלמיות בקרב תושבי האימפריה, עד שלבסוף השליט האילח'אני ה-7 ע'אזאן התאסלם, ואיתו מרביתם המוחלט של התושבים. ע'אזאן גירש את הבודהיסטים הנותרים מממלכתו וניתק כל קשר למורשתם של השליטים המונגולים שקדמו לו. לאחר 9 שנות שלטון מת ע'אזאן (1304), ומותו מסמל את תחילת ההתפרקות של הממלכה הא'לחאנית, אשר חדלה להתקיים במהלך שנת 1335 לאחר מותו של אחיינו. בעוד שסופה של הממלכה הא'ילחאנית ברור וידוע, גורלם של המונגולים שהתיישבו בממלכה אינו בהיר. ככל הנראה הם נטמעו בתושבי האזור המקוריים, והתנתקו ממקורם המונגולי.
שליטי האילח'אן

הולאגו חאן (1256-1265)
אבאקה חאן (1265-1281) (אנ')
אחמד טקודר (1281-1284) (אנ')
ארע'ון (1284-1291) (אנ')
גאיח'טו (1291-1295) (אנ')
באידו (1295) (אנ')
ע'אזאן חאן (1295-1304) (אנ')
אולג'ייטו (1304-1316) (אנ')
אבו סעיד (1316-1335) (אנ')
ראו גם

מונגקה חאן
הולאגו חאן
שושלת יואן
אורדת הזהב
צ'אגאטאי (ח'אנות)
הסולטנות הממלוכית
טימור לנג
ג'ווייני
וצאף
רשיד א-דין
צ'רלי הצ'ו-צ'ו (ספר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  סטיבן קינג 
 איורים:  Ned Dameron 
 שפת המקור:  אנגלית 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  11 בנובמבר 2016 
 
צ'רלי הצ'ו-צ'ו: מהעולם של המגדל האפל (באנגלית: Charlie the Choo-Choo) הוא ספר ילדים בסוגת האימה שנכתב על ידי סטיבן קינג ופורסם תחת שם העט הבדוי בריל אוונס. הסיפור, אשר הוזכר לראשונה בספר השלישי בסדרת ספרי המגדל האפל של קינג, פורסם לראשונה כספר עצמאי ב-11 בנובמבר 2016 על ידי חברת ההוצאה לאור סיימון אנד שוסטר. הספר מכיל איורים מאת נד דמרון אשר יצר גם את האיורים בסדרת ספרי המגדל האפל.
תקציר העלילה

עלילת הסיפור מתמקדת בקטר קיטור אנתרופומורפי בשם צ'רלי ובבוב, אשר הינו נהג הקטר שנוהג בו. השניים נוהגים לבצע נסיעות קבועות בין סנט לואיס לטופקה.
בהמשך הסיפור מר מרטין, נשיא חברת הרכבות, מחליט להחליף את צ'רלי המזדקן בקטר דיזל חדש. בעקבות כך צ'רלי ננטש על מסילה צדדית ומתחיל להחליד. בוב מסרב לעבוד עם קטר הדיזל, ובעקבות כך הופך למנקה בחברת הרכבות.
שנים מאוחר יותר, קטר הדיזל מפסיק לעבוד ביום מסוים בשל בעיות טכניות וכתוצאה מכך מר מרטין עלול להחליץ את רסיטל הפסנתר של בתו בטופקה. אף על פי כן, בוב, מגלה למר מרטין שלאורך השנים הוא תיחזק את צ'רלי בזמנו הפנוי, ושצ'רלי מסוגל להביא אותו לטופקה. צ'רלי מצליח להביא את מר מרטין ליעד בזמן. כהכרת תודה מר מרטין מעסיק את צ'רלי ובוב בהסעת ילדים בפארק שעשועים.
רקע

הספר נחשף לראשונה בקומיק-קון, סן דייגו, שם חולקה מהדורה מוגבלת של 150 עותקים למשתתפים. השחקנית אליסון דייוויס השתתפה באירוע בו היא התחזתה לסופרת הבדיונית בריל אוונס.
אזכורים בתרבות

הספר מוצג בפרק הראשון של המיני-סדרה "סיפורה של ליסי" (2021) בהפקת Apple TV, אשר הינה עיבוד לרומן אחר של סטיבן קינג.
הערות שוליים

↑  Beryl Evans (22 בנובמבר 2016). Charlie the Choo-Choo : From the world of The Dark Tower. Simonandschuster.com. ISBN 9781534401235. נבדק ב-7 באוקטובר 2017. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2  "'Charlie the Choo-Choo': 'The Dark Tower' fans seek Stephen King storybook that isn't real". Ew.com. 22 ביולי 2016. נבדק ב-7 באוקטובר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Lilja's". Liljas-library.com. נבדק ב-7 באוקטובר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "צ'רלי הצ'ו-צ'ו (ספר)".
ג'יימס גומז

ג'יימס גומז (באנגלית: James Gomez; נולד ב-14 בנובמבר 2001 בגמביה) הוא כדורגלן גמביאני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אודנסה בולקלוב מליגת העל הדנית ובנבחרת גמביה.
קריירת מועדונים

גומז גדל במחלקת הנוער של ריאל דה בנג'ול מליגת העל הגמביאנית, והחל את הקריירה המקצוענית שלו במועדון.
ב-20 בינואר 2020 הושאל להורסנס מליגת העל הדנית למשך שנה, וב-1 בינואר 2021 חתם במועדון באופן קבוע.
ב-19 ביולי 2023 חתם בספרטה פראג מליגת העל הצ'כית.
ב-11 בפברואר 2024 חזר לדנמרק וחתם באודנסה בולקלוב.
קריירה בינלאומית

ב-8 ביוני 2021 ערך גומז את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גמביה, בניצחון 1-0 על נבחרת טוגו במשחק ידידות. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
הוא נכלל בסגל נבחרת גמביה לקראת טורניר גביע אפריקה לאומות 2021.
נכלל בסגל נבחרת גמביה לטורניר גביע אפריקה לאומות 2023.
הערות שוליים

↑  CAF announces Final Squad List for TotalEnergies Africa Cup of Nations Cote d'Ivoire 2023  באתר הרשמי של קונפדרציית_הכדורגל_של_אפריקה, 6 בינואר 2024 (באנגלית)
| נבחרת גמביה – גביע אפריקה לאומות 2021 |
| --- | --- | --- |
|  1 מ. ג'ובה •  2 בוב •  3 א. ג'אלו •  4 אנגום •  5 ע. קולי •  6 מריח •  7 ל. ג'אלו •  8 א. דרבו •  9 סיסאי •  10 מוסא בארו •   11 מודו בארו •  12 גומז • 13 ג'אנה •  14 סונקו סונדברג • 15 סונה • 16 אמבייה • 17 ב. ג'ובה • 18 גאייה • 19 א. קולי • 20 טראוולי • 21 יאנקו • 22 סיבי • 23 בדמוסי • 24 ד. דרבו • 25 סאנה • 26 טוראי • 27 אנז'ייה • 28 אדאמס • מאמן: סיינטפיט |  1 מ. ג'ובה •  2 בוב •  3 א. ג'אלו •  4 אנגום •  5 ע. קולי •  6 מריח •  7 ל. ג'אלו •  8 א. דרבו •  9 סיסאי •  10 מוסא בארו •   11 מודו בארו •  12 גומז • 13 ג'אנה •  14 סונקו סונדברג • 15 סונה • 16 אמבייה • 17 ב. ג'ובה • 18 גאייה • 19 א. קולי • 20 טראוולי • 21 יאנקו • 22 סיבי • 23 בדמוסי • 24 ד. דרבו • 25 סאנה • 26 טוראי • 27 אנז'ייה • 28 אדאמס • מאמן: סיינטפיט | גמביה |
| נבחרת גמביה – גביע אפריקה לאומות 2023 |
| --- | --- | --- |
|  1 מ. ג'ובה •  2 בארי •  3 ג'אלו •  4 אנגום •  5 ע. קולי •  6 מריח •  7 פאדרה •  8 אדאמס •  9 סיסאי •  10 בארו •   11 סניאנג •  12 גומז • 13 טוראי •  14 סונקו סונדברג • 15 מנדי • 16 מאנה • 17 יאנקו • 18 גאייה • 19 א. קולי • 20 מינטה • 21 מ. סאנה • 22 סאר • 23 בדמוסי • 24 דרבו • 25 ב. סאנה • 26 סווה • 27 בוב • מאמן: סיינטפיט |  1 מ. ג'ובה •  2 בארי •  3 ג'אלו •  4 אנגום •  5 ע. קולי •  6 מריח •  7 פאדרה •  8 אדאמס •  9 סיסאי •  10 בארו •   11 סניאנג •  12 גומז • 13 טוראי •  14 סונקו סונדברג • 15 מנדי • 16 מאנה • 17 יאנקו • 18 גאייה • 19 א. קולי • 20 מינטה • 21 מ. סאנה • 22 סאר • 23 בדמוסי • 24 דרבו • 25 ב. סאנה • 26 סווה • 27 בוב • מאמן: סיינטפיט | גמביה |
משה קניוק

משה קניוק עם קרל רובין ומאיר דיזנגוף בפתח מוזיאון תל אביב, בעת שיפוצו ב-1935
משה קַניוּק (י"ד באדר ה'תרנ"ט, 1 במרץ 1899 – ג' באייר ה'תשל"ב, 17 באפריל 1972) היה מנהלו של מוזיאון תל אביב לאמנות וממייסדי כפר הילדים גבעת המורה.
ביוגרפיה

קניוק נולד בשנת 1899 בטרנופול שבגליציה המזרחית (בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית) למרדכי ומלכה בת זלמן שטטמוייאר. למד בגימנסיה בעירו, ולאחר מכן באוניברסיטאות פראג, ברלין והיידלברג. בתקופת לימודיו היה חבר הוועד של הפדרציה הציונית בברלין. ב-1925 עלה לארץ ישראל והצטרף לקבוצת דגניה א'. מאוחר יותר התגורר בחיפה ובתל אביב.
בשנת 1927 נישא קניוק לשרה, בתו של שמחה בראוורמן. בשנת 1931 מונה כמנהל כפר הילדים בגבעת המורה. במקביל עסק כחבר בהנהלת החברה לתערוכות ו"יריד המזרח". בעקבות היכרותו עם מאיר דיזנגוף, שקניוק שימש כמזכירו, מונה קניוק למנהל האדמיניסטרטיבי של מוזיאון תל אביב החדש. הוא שימש בתפקידו לצד קרל שוורץ, אויגן קולב וחיים גמזו ב-1949. הוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 1962. לאחר פרישתו של גמזו, מונה קניוק למנהלו הכללי של מוזיאון תל אביב לאמנות. בתפקיד זה כיהן עד שנת 1952.
ילדיו של קניוק הם הסופר יורם קניוק (1930–2013) ומרים (מירה) קניוק שפריר (1936–2021).
קניוק נפטר בשנת 1972 ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "שמחה ברורמן (בראוורמן)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1169.
↑  דף הנפטר באתר חברה קדישא תל אביב והמחוז.
הנטינגטון (וירג'יניה המערבית)

הנטינגטון (באנגלית: Huntington) היא העיר השנייה בגודלה במדינת וירג'יניה המערבית בארצות הברית. העיר חולשת על פני שני מחוזות: מחוז קייבל ומחוז ויין, ונמצאת בהתמזגותם של שני נהרות: נהר הגיאנדוטה ונהר האוהיו. על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2010 מטרופולין העיר הוא הגדול ביותר במדינת וירג'יניה המערבית. הוא משתרע לאורכם ולרוחבם של שבעה מחוזות בשלוש מדינות שונות (אוהיו וקנטקי). אוכלוסיית המטרופולין 364,101 תושבים.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מטרופולין העיר
ג'מאסין א-שרקי

| --- | --- |
 טריטוריה:  המנדט הבריטי המנדט הבריטי
 מחוז:  לוד
 נפה:  נפת יפו
 שפה רשמית:  ערבית
 שטח:  358 דונם עות'מאני (1945)
 סיבת נטישה:  מלחמת העצמאות
 תאריך נטישה:  תחילת 1948
 יישובים יורשים:  שכונת תל גיבורים בבני ברק
 דת:  מוסלמים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  730 (1945)
 קואורדינטות:  32°05′54″N 34°49′44″E﻿ / ﻿32.0982°N 34.8289°E﻿ / 32.0982; 34.8289 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גוש דן מוגדלת) ג'מאסין א-שרקי(למפת גוש דן רגילה) ג'מאסין א-שרקי(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ג'מאסין א-שרקי(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ג'מאסין א-שרקי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ג'מאסין א-שרקי (בערבית: جمّاسين الشرقي) היה כפר ערבי מדרום לירקון, כ-9 קילומטרים צפונית-מזרחית ליפו. כפר סמוך נקרא ג'מאסין אל-ע'רבי (המערבי), ואילו פירוש "ג'מאסין א-שרקי" הוא ג'מאסין המזרחית.
משמעות שם הכפר, "ג'מאסין", הוא מגדלי ג'מוסים, על שום עיסוקם של תושביו. השבט נזכר לראשונה בתעודת הקדש של הסולטאן ביברס ממחצית מהמאה ה-13. שבט הג'מאסין גם נזכר ברישומי מס עות'מאניים של שנת 1596 במחוז שכם. ברישומים צוינו מיסים ששילם על רעיית עדרי-תאו. לטענת רבקה שפק ליסק, בזמן השלטון המצרי במאה ה-19 (כיבוש בן עשר שנים) הגיעו לכפר מהגרים ממצרים ומסודאן.
את העדות הראשונה לקיומו של כפר של ממש ניתן למצוא במפקד האוכלוסין בארץ ישראל (1931), אז נפקדו 395 איש. בסקר הכפרים שנערך בשנת 1945, ההערכה הייתה שמספר התושבים היה 730 נפש, שטח הכפר 358 דונם, מתוכם 54 דונם היו בבעלות יהודית ו-18 דונם בבעלות ממשלתית.
הכפר ננטש מיושביו, שברחו בתחילת 1948. לאחר מלחמת העצמאות נבנתה על אדמות הכפר שכונת "תל גיבורים" של העיר בני ברק.
בכמה ממבני הכפר, שנותרו על תלם, מתגוררים יהודים.
ישנן עדויות על כך שאדמות הכפר שהיו בבעלות התושבים המקוריים נמכרו לתושבי בני ברק טרם פינוי הכפר.