stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פוסט-פמיניזם
מאפיינים של פוסט-פמיניזם > כח במקום קוֹרְבָּנוּת

במהלך שנות ה-90' החלו נשים צעירות לעצב סגנון פמיניסטי חדש המדגיש העצמה וכוח. הן דיווחו על הישגים והצלחה אישיים וטענו שהדגש של הגל השני על המעמד הקורבני של נשים כגורם פוליטי מאחד, הוא מחליש ומיושן. לטענתן, לנשים יש את הכח להגדרה עצמית ופשוט צריך לנצל אותו.
בספרה "אש באש" טוענת נעמי וולף כי בסוף המאה ה-20 ארעה 'רעידת אדמה מגדרית', ונשים ניצבות בנקודת מפנה היסטורית, שבה הכלים ליצירת שוויוניות נמצאים בהישג יד. אולם מכשול אחד עוד עומד לפניהן והוא אמונתן בקוֹרְבָּנוּת של עצמן. וולף סבורה כי הדגשים של הגל השני על אקטיביזם קולקטיבי והעלאת מודעות חסמו מהנשים את הגישה לכח האישי שלהן. היא מבחינה בין סגנון של פמיניזם קורבני לבין סגנון של פמיניזם של כח, כאשר הראשון הוא נוקשה, בעל סטנדרטים מוסריים גבוהים ומתנזר, ואילו השני הוא מרדני, אוהב תענוגות ובעל ביטחון עצמי. את הפמיניזם הקורבני היא מגדירה כמצב בו אישה מחפשת כח באמצעות זהות של חולשה. וולף טוענת כי הפמיניזם מייצג כיום אדיקות נוקשה ובלתי מתפשרת. הוא הפך למקלטן של מיעוט נשים וממשטר את העונג של נשים אחרות בעודו טעון באידאולוגיה עודפת ואינו מאפשר ביטוי אישי. הפמיניזם הקורבני האט את התקדמותן של נשים, עיכב את הידע העצמי שלהן והוא אחראי על חשיבה רגרסיבית, מלאת סתירות, שלילית ואפילו שוביניסטית. הוא הרחיק מעצמו נשים וגברים רבים ולכן הגיעה העת להחליף אותו בגישה חדשה ושונה. מול הרעיון של קורבנות נשית קולקטיבית, פמיניזם של כוח רואה בנשים כבנות אנוש אינדיבידואליות, לא טובות ולא גרועות מהגברים שלצידן, וטוען לשוויון - פשוט משום שנשים זכאיות לו. הוא קורא להזדהות עם נשים אחרות באמצעות כוח ועונג משותף ולא פגיעות וכאב. הבדל משמעותי נוסף הוא היחס למדיה ולתרבות הפופולרית. אם הפמיניזם של הגל השני מצא עצמו לרוב בהתכתשות עם המדיה הרי פמיניזם של כח עושה שימוש במדיה ומציב עצמו בתרבות הפופולרית. בניגוד לאימרת המפורסמת של אודרי לורד, וולף טוענת כי ניתן להשתמש "בכליו של האדון" כדי לפרק את ביתו. נושא זה בא לידי ביטוי גם בספר "הבוקר שאחרי" של קייטי רויף המתמקד באונס והטרדות מיניות, נושאים שהיו בליבת הטיעונים של הגל השני כגורמים לדיכוי נשים. לטענתה, הפמיניזם של הגל השני אחראי לפמיניזם קורבני, ויוזמות ציבוריות של הפגנות ואירועים נגד אונס מדגישים את החולשה והפגיעות של נשים במקום לחזק אותן. לדברי רויף, העיסוק בהתקרבנות של נשים מונע על ידי דגם מיושן של מיניות על פיו גברים רוצים מין ונשים – לא.
מאפיינים של פוסט-פמיניזם > חופש אישי ואפשרויות בחירה

כחלק מהדגש של הפוסט-פמיניזם על אינדיבידואליות, חופש אישי ואפשרויות בחירה מגוונות הופכים אף הם לאחד מסממני ההכר שלו. בספרה "הפמיניזם החדש" טוענת נטשה וולטר כי אסור שהפמיניזם ייכבל על ידי אידאולוגיה נוקשה ועל השיח שלו לשלב שוויון זכויות חברתיות ופוליטיות יחד עם חופש אישי המאפשר בחירות מגוונות של סגנונות חיים והתנהגות. לדעתה של וולטר פרגמטיזם, ולא טהרנות, צריכה להיות מילת המפתח של פמיניזם גמיש ועכשווי המתמקד ברפורמות פוליטיות, חברתיות וכלכליות, ואינו כלוא בשפה מצמצמת של קורבן או מדוכא.
מאפיינים של פוסט-פמיניזם > דפוסי צריכה

דפוסי הצריכה המוטבעים בתוך החברה המערבית הקפיטליסטית הם חלק בלתי נפרד משינויים משמעותיים באופן שבו מגדר מיוצג בשיח ובפוליטיקה. שיח פוסט-פמיניזם יכול לפיכך להיות מאופיין כתכונה של החברה הקפיטליסטית עכשווית, שבה דפוסי צריכה, ולא תנועות פוליטיות קולקטיביות כמו פמיניזם, מספקים את האמצעים העיקריים להבניית הזהות המגדרית. האימוץ של הצריכה על ידי הפוסט-פמיניזם מייצגת נקודת בידול שלו מול הגל השני אשר האמין בכוחה של הבדלנות. אנג'לה מקרובי משתמשת בביטוי 'נשיות ממוסחרת' (commercial femininities) בהתייחס לסוביקטים נשיים המופקים בתרבות הפופולרית בת זמננו ובעיקר בעיתוני נשים. ברטוריקה הפוסט-פמיניסטית הרעיון של שחרור עצמי וסוכנות שינוי קשור לעיתים קרובות ישירות לצריכה וליכולת רכישה של מוצרים הנוגעים לנשיות ומיניות. אימלדה וולהאן מביעה ספקנות לגבי 'השוק החופשי של הפמיניזם' משום שלטענתה הוא מעוור נשים לחשוב שהן יכולות לשנות את חייהן האישיים גם אם אין להן את העוז לשנות את העולם.
מאפיינים של פוסט-פמיניזם > שיויון הזדמנויות

הדרישה לשיויון זכויות מפנה את מקומה בפוסט-פמיניזם לדרישה של שיויון הזדמנויות. טלי חרותי-סובר כותבת שבניגוד לדגש הפמיניסטי המסורתי על שיויון וזהות בין נשים לגברים, כיום יש לנשים הכרה ברורה בחשיבה הנשית מול זו הגברית וכן ביכולות השונות. הפוסט-פמיניסטיות אינן רוצות להחליף גברים ולא פחות חשוב הן נהנות מאוד מעצם קיומם. "אל תשכחי להיות אישה" אומר היום השיח המגדרי. להבדיל מפעם נשים לא דורשות היום שוויון בזכויות כי אם שוויון בהזדמנויות. ההזדמנות, הן אומרות, תהייה שווה לכולם: לגברים, לנשים, לשחורים, ללבנים, לבריאים ולנכים. כיוון שהמירוץ פתוח לכל, ממילא הטוב והמתאים ינצח.
מאפיינים של פוסט-פמיניזם > מיניות

אחד הנושאים המרכזיים באמצעותם הפוסט-פמיניזם מבדל עצמו מהפמיניזם הוא תפיסת מיניות האישה. הפוסט-פמיניזם מתנגד לתפיסת הגל השני הרואה ביחסי מין הטרוסקסואליים ביטוי של אלימות פטריארכלית, המזוהה בעיקר עם הפמיניסטיות האמריקאיות קתרין מקינון ואנדריאה דבורקין.
הפוסט-פמיניזם מבקש להחזיר לנשים את השליטה בגופן ובמיניותן. אם בעבר נשים סומנו כבעלות גוף מיני ומסוכן, כעת המיניות ויכולת ההתענגות יכולה להתפרש בהקשר זה כהתנגדות לפטריארכיה. רבקה ממפורד מתארת את דמותה של נערה שבמיניותה המודגשת הופכת להיות סמל של העצמה מינית ופוליטית. ה-"new girlie feminism", כפי שהוא מכונה, מחזיק באג'נדה של "sassy, sexy and strong" – עסיסית, סקסית וחזקה.
רוזלינד גיל מסבירה שמיניות פוסט-פמיניסטית היא חלק ממה שמכונה "הסקסואליזציה של התרבות", אשר מתייחס לנורמליזציה של אסתטיקה ותכנים פורנוגרפיים בחברה. תרבות זו מעודדת נשים צעירות להשיג תחושה של ביטוי עצמי מיני באמצעות חיקוי של קודים ויזואליים שנמצאים בפורנוגרפיה הטרוסקסואלית בעלת אוריינטציה גברית. באופן זה 'חוגג' הסובייקט הנשי את המיניות. המבט הגברי, שהגל שני מבקר בשל ההחפצה המינית והדה-הומניזציה שלו, מופנם על ידי הנשים עצמן כמבט נרקיסיסטי ממשטר דרכו מובנה סובייקט נשי.
מאפיינים של פוסט-פמיניזם > גוף ותחזוקת הגוף

בתרבות הפוסט-פמיניסטית, התנגדות פמיניסטית לסקסואליזציה של נשים נתפסת כהגבלה ולפיכך נשים מעודדות להציג את גופן באופן מיני. עם זאת, ישנה מגבלה: על הגוף להתאים לדימוי התיקני הנחשב לראוי. התרבות המינית (Raunch Culture) מבנה תשוקה מינית באופן מוגדר, כפי שמסבירה רוזלינד גיל: "רק חלק מהנשים מובנות כסובייקט פעיל נחשק מינית : נשים החושקות ביחסי מין עם גברים ...ורק נשים צעירות, רזות ויפות" . בניגוד לזה, מנשים מבוגרות או שמנות נמנעת האפשרות להיות סובייקט מיני. "הגוף הסקסי" מוצג כמקור לזהות נשית ומבטל את הצורך בסט של מאפיינים "נשיים" (פסיכולוגיים או מובנים חברתית) לשם הגדרת הזהות. בנוסף לדרישות אלה, התרבות הפוסט-פמיניסטית מעודדת מעקב ותחזוקה שוטפת של הגוף הנשי. אנג'לה מק'רובי טוענת שהערך העצמי הנשי משועבד לעבודה בלתי פוסקת של תחזוקת הגוף הנדרשת על פי הסטנדרטים של אופנה-יופי. התחזוקה כוללת: דיאטות, מכוני כושר, ניתוחים וטיפולים קוסמטיים וכיוצא באלו.
פוסט-פמיניזם והגל השלישי של הפמיניזם

שני הזרמים החלו לצמוח בתקופת זמן דומה, שנות ה-80' וה-90' של המאה ה-20, יש ביניהם נקודות השקה אולם הם בפירוש זרמים שונים.
נקודת דמיון אחת היא העובדה ששניהם התפתחו כתגובה ותוך אתגור האג'נדה של הגל השני של הפמיניזם. נקודת דמיון נוספת היא השימוש בתרבות הפופולרית כדי לחקור אופנים של העצמה נשית במאה ה-21' ובחינה מחודשת של משמעויות הפמיניזם כפוליטיקה של ניגודים ואמביוולנטיות. נקודת דמיון שלישית היא שמרבית הנשים המזהות עצמן כגל שלישי או כפוסט-פמיניסטיות, נולדו בשנות ה-60' או לאחריהן וגדלו למעשה עם נוכחות הפמיניזם בחייהן כמשהו מובן מאליו.
עם זאת, רב השונה על הדומה. הגל השלישי דוחה את מה שהוא מתאר כבדלנות אנכרוניסטית של הגל השני ומאמץ 'פוליטיקה של עמימות' הכוללת סובלנות, גיוון ושונות. אך בו זמנית וללא סתירה הוא נסמך במידה רבה על הפמיניזם שקדם לו, ובמובן זה הוא פועל מעמדה של התנגדות להצהרות הדוחות את הפמיניזם וקשור בקשר בל ינותק אל הגל השני. לעומתו, הפוסט-פמיניזם רואה בפמיניזם בכלל ובגל השני בפרט עניין שאינו רלוונטי. שנית, פמיניזם של הגל השלישי מגדיר את עצמו כסוג של פוליטיקה פמיניסטית המרחיב את המסלול ההיסטורי של גלים פמיניסטים קודמים. השימוש שלו במדיה הפופולרית הוא כלי ומפתח למאבק פוליטי. הוא מאופיין הן כאידאולוגיה והן בפעילות אקטיביסטית במטרה לייצר שינוי. לעומתו, פוסט-פמיניזם לא קיים כתנועה פוליטית: ניצניו, מקורותיו וביטויו הם מתוך ובתוך תרבות המיינסטרים, ובמדה רבה הוא מדכא את המאמץ לפעול לכיוון של שינוי הן ברמה התאורטית והן ברמה הפרקטית.
מופעים פוסט-פמיניסטים בתרבות ובחברה > Girl Power

Girl Power מתייחס לעמדה פופולרית בקרב נערות ונשים צעירות (מחצית שנות ה-90'– תחילת שנות ה-2000') המשלבת עצמאות ואינדיבידואליזם נשי עם הפגנת ביטחון עצמי בנשיות ובמיניות. המונה הפך פופולרי בשנת 1996 כאשר הספייס גירלס עשו בו שימוש בראיונות בתקשורת ובמרצ'נדייזינג לשם קידום אסרטיביות ואוטונומיה באורח החיים ובמיניות הנשית. ניתן לפרש את המונח כתגובה לביקורת פמיניסטית על הגדרת נשיות כסמן פטריארכלי של חוסר אונים נשי ודיכוי. למעשה, בגל השני הייתה כמעט תמימות דעים באשר לצורך בדחיית הנשיות בשל היותה תוצר מלאכותי, מעשה ידי גברים. הייצוג הפמיניסטי במדיה הפופולרית החל משנות ה-70' היה של "שורפות חזיות", גבריות, אגרסיביות ונטולות חוש הומור. באמצעות החזרת אלמנטים של נשיות לאופנה ולסגנון ההופעה,Girl Power משיל את הרעיון כי הפמיניזם הוא בהכרח אנטי-נשי ואנטי-פופולרי וכי הנשיות היא תמיד סקסיסטית ומדכאת. במקום זאת, ישנה אמירה שפמיניסטיות יכולות להיות גם נשיות וחזקות ומסוגלות להתחרות בהצלחה לצד עמיתיהם הגברים ולהשיג שוויון מבלי להקריב את נשיותן. נהפוך הוא, העוצמה והאסרטיביות שלהן מחוברות ישירות לזהותן הנשית וליכולתן להגדיר מחדש את המשמעויות ביחס לנשיות.
העיקרון המרכזי של Girl Power הוא שנשיות היא בעלת כח ומעצימה ומעניקה לנשים את היכולת לשאת ולתת על האפשרויות של התפקיד המגדרי שלהן. במובן זה, נשים מעודדות להשתמש נשיותן כדי לקדם את עצמאותן. תומכות ה-Girl Power גורסות שעמדה זו מציעה דרך החוצה מהמוסכמות הפמיניסטיות המקובלות לגבי חוסר מעורבות נשים בהבניית הנשיות שלהן, מאפשרת צורות מגוונות יותר של נשיות ושכתוב התסריט של פסיביות ופגיעות נשית. הטענה של משמעות חדשה לסמלים ישנים מאפשרת פתח לשימוש יצירתי ובעל פוטנציאל חתרני בסמלים תרבותיים כמו גם עיצוב מחדש של זהויות נשיות. עמדה זו כוללת הערכה מחודשת של פרקטיקות וסמלים, ובכללם אימוץ ערכים ופרקטיקות תרבותיות שבעבר נחשבן לטאבו: בובות ברבי, איפור, עיתוני אופנה ניתוחים קוסמטיים.
הביקורת על Girl Power טוענת כי ההבטחה לכאורה למימוש וביטוי עצמי נשי טומנת בחובה מלכודת של קונפורמיות והחלשה. משום שהעמדה פועלת בתוך הדימוי התרבותי הפטריארכלי. האנרגיות מופנות כלפי מטרה מצומצמת - אימוץ ויצירה של נשיות. למרות הצהרת העמדה על החירות בבחירת זהויות וייצוגים, הביקורת טוענת כי בפועל טווח האפשרויות מצומצם והייצוג הוויזואלי דומה, אם לא זהה, לאידיאלים פטריארכליים של יופי נשי. כפי ששלי בוגדאון מציינת, צורה זו של סוכנות שינוי היא החפצה עצמית ותלות במבט המאשר של האחר. במודל זה של יחסי כוח חברתיים, מוצעת הבטחה של אוטונומיה לנשים אם יחפיצו את עצמן מרצונן החופשי באמצעות הופעה נשית ומינית. רוזלינד גיל מצרה על כך שבדרך זו "החפצה מינית יכולה להיות מוצגת לא כמשהו שנעשה לנשים על ידי גברים מסוימים, אלא כרצון חופשי של סובייקט נשי". ההתמקדות בנשיות כדרך מרכזית להגדרה עצמית מתפרשת כטיוח המכסה על ניצול עמוק יותר מהחפצה ומעבר מהמבט השופט החיצוני של הגבר לשיטור עצמי נרקיסיסטי של האשה. מדובר באופן בו חברה נאו-ליברלית מבנה פרטים כאוטונומיים ושולטים בגורלם.
מופעים פוסט-פמיניסטים בתרבות ובחברה > Chick Lit

תופעה ספרותית שזכתה להצלחה מסחרית בשנות ה-90' ותחילת שנות ה-2000. סיפורים שנכתבו על ידי נשים, עבור נשים, על נשים. קהל היעד היה צעירות, רווקות, בעלות מקצוע, בגילאי 20–30. הגיבורה לרוב היא אישה צעירה ומסוגננת, העלילה מתרחשת באזור אורבני ואופנתי ועוקבת אחרי חייה הפרטיים והמקצועיים של הגיבורה ובכללם חיי המין שלה. סקרלט תומאס מוסיפה: "גיבורה שחברתה הטובה תמהונית, המעביד שלה מרושע ויש לה בעיות רומנטיות ותשוקה למצוא את "האחד" הבלתי מושג – נראה טוב, אוהב לבשל, מלא תשוקה ומתחשב במיטה". את המקור לז'אנר זה מקובל ליחס לספרה של הלן פילדינג "יומנה של ברידג'יט ג'ונס" (1996). פילדינג הציעה נוסחה שאומצה על ידי סופרות רבות אחרות. גיבורת הספר בת 30 ומשהו, עובדת ועצמאית מבחינה כלכלית, אסרטיבית מבחינה מינית ואומללה ברווקותה. אימלדה וולהאן טוענת ש-Chick Lit מספק נרטיב פוסט-פמיניסטי של הטרוסקסואליות ורומנטיקה לנשים שחשות שהן פקחיות מכדי ללכת שולל אחרי הנרטיב הרומנטי המקובל. אמנם הגיבורות של ספרי ה-Chick Lit מוצגות כנשים עצמאיות הנהנות מחרות כלכלית ומינית, וככאלה נתפסות כחזקות ומועצמות יותר מאימותיהן הספרותיות, אולם במקביל הן מוצגות גם כנוירוטיות, העסוקות ללא הרף בהופעתן החיצונית ובחיפוש גבר רומנטי שיציל אותן משממון הרווקות. באופן זה הקודים הרומנטיים המסורתיים משוחזרים שוב.
ה-Chick Lit מהווה דוגמה למחלוקת הנוגעת להבחנה בין פמיניזם לפוסט-פמיניזם. פמיניזם מצפה מספרות שנכתבת על נשים ועל ידי נשים לקדם את האקטיביזם הפוליטי הפמיניסטי, להציג נשים הנאבקות בתרבות הפטריארכלית ולהציג דמויות של נשים בעלות עוצמה שיתנו השראה לקוראות. פוסט-פמיניזם יטען מנגד כי מטרת הסיפורים היא לתאר את המציאות של נשים צעירות המתמודדות עם חיים מודרניים.
מופעים פוסט-פמיניסטים בתרבות ובחברה > Do-Me Feminism

גרסה מינית מאוד של פמיניזם של כוח, הרואה בחופש מיני מפתח לעצמאות ושחרור נשים. החפצה מינית של נשים ופורנוגרפיה עומדים במרכז הדיון הפמיניסטי החל משנות ה-70'. פמיניזם 'פרו-סקס', הנתמך על ידי תאורטיקניות כמו קמילה פגליה, נוצר כתגובה למאבק הפמיניסטי של הגל השני נגד פורנוגרפיה כפי שבא לידי ביטוי בעבודותיהן של קתרין מקינון ואנדריאה דבורקין ואשר רואות בפורנוגרפיה כלי מרכזי לדיכוי נשים. ניתן לקשר את הפמיניזם 'פרו-סקס' לביטויים של Do-Me Feminism שהחלו בשנות ה-90 ואשר פנו לנשים כאל סובייקטים אקטיביים, הטרוסקסואלים ונחשקים.
המספר ההולך וגדל של סקסואליזציה בייצוגים נשיים בתרבות הפופולרית ספג ביקורת על ידי מספר פרשניות אשר מתייחסות בחשדנות לרעיון של סובייקטיביות מינית. אריאל לוי לדוגמה מבטלת את הרעיון כי מדובר במופע חדש ואמיץ של הפמיניזם, ומגנה את עליית ‘raunch culture’ ואת הופעתה של מה שהיא מכנה "חזירות שוביניסטיות" שכוונתן להפוך את עצמן כמו גם נשים אחרות לאובייקט. 'Raunch culture' ו-'do-me feminism' ממזגים את האידאולוגיות הסותרות לעיתים של שחרור האישה מחד והמהפכה המינית מאידך באמצעות הופעה מינית פרובוקטיבית כפעולה של העצמה נשית.
ייצוגים פוסט-פמיניסטים במדיה > מישטור הגוף ההריוני של קים קרדשיאן

בשנת 2013 Us Weekly פרסם שמונה כתבות אשר הוקדשו להריון של קים קרדשיאן, תוך התמקדות ב'מאבק' שלה במשקלה במהלך ההריון ולאחריו. ככוכבת ריאלטי, הפרסום שלה מִלְּכַתְחִילָה היה מבוסס על 'העצמי הפרטי' שלה בציבור. זה, כפי שרוזלינד גיל מציעה, ממקם את הגוף שלה בו-זמנית כמקור כוחה וככזה המצריך שיטור, השגחה, משמעת ועיצוב מתמידים כדי שיתאים להגדרות השיפוטיות (ההולכות ונעשות צרות) של אטרקטיביות נשית.
כך, המרחב דרכו אנחנו "מכירים" את העצמי "האמיתי" של קים - כלומר, הגוף שלה - הוא תמיד אותו מרחב דרכו אנו שופטים את העצמי שהיא מציגה, לא רק שיפוט של מידת "האטרקטיביות הנשית" שלה, אלא גם כראייה לגבי בריאותה הנפשית ויותר מכך: שיפוט של התאמתה להיות אם. סוג זה של השגחת-יתר על גוף הסלבריטאית מחזק את הסתירות בשיח הפוסט-פמיניסטי. כלומר, למרות אורח החיים הזוהר ומעורר קנאה של הסלבריטאית, אותו אורח חיים יכול לשמש גם כראייה לכך שנשים לעולם לא יכולות 'ליהנות מכל העולמות'. זוהי תמונה של תרבות הסלבריטאים כדיסוטופיה פוסט-פמיניסטית, אחת שבה סלבריטאיות מוצגות כאינדיבידואלים מעוררות קנאה וחזקות בתרבות העכשווית ומנגד נבחנות ומפוקחות על מידת התאמתן לנשיות (המסורתית) הנכונה כראייה "לזכותן" לתהילה ולתשומת לב ציבורית. אף על פי שנשים אלו לעולם לא תוכלנה “to have it all" ובנוסף הן נשפטות בחומרה אפילו על ניסיון לעשות זאת. כל זה, ממקם את הצהובונים כטקסטים מרכזיים בהם השיח הפוסט-פמיניסטי נצרך על ידי קהל נשי.
ביקורת

למרות הפופולריות שצבר הפוסט-פמיניזם, בעיקר במדיה, הוא ספג במקביל ביקורות פמיניסטיות. הביקורות טוענות שהוא אופטימי באופן מוגזם, מציג את הפמיניזם באופן שגוי ומסתמך על ניתוח פוליטי פגום.
אימלדה וולאהאן סבורה שהפוסט-פמיניסטית היא למעשה סוג של צרכנית שלוקחת החלטות כדי לשפר את חייה באופן כזה שהמחיר שהיא תצטרך לשלם יהיה הנמוך ביותר. לין סגל טוענת כי בפוסט-פמיניזם חסר עניין מרכזי והוא רצינות פוליטית (יש דיבור, אין כוונות עשייה), משום שזהו "פמיניזם-לייט" ששם דגש על חגיגה של כוח נשי, שעלול לסייע להכחשת פגיעות וקורבנות נשיים.
הביקורת על פמיניזם של כח מוקיעה את הצעתה של נעמי וולף לפעול במסגרת הסטטוס-קוו במקום לנסות למגר את המציאות הפוליטית. שרה גמבל טוענת שוולף מפשטת מדי את מבני הכח המגבילים נשים ומונעים מהן השגת שוויון והעצמה כלכלית. הכח, אומרת גמבל, אינו הפקר ואינו ממתין שייקחו אותו. בל הוקס אומרת כי החזון של פמיניזם של כח נשי, בריתות על בסיס אינטרסים כלכלים אישיים ונתינה כלכלית בחזרה, רלוונטי בעיקר לנשים לבנות מהמעמד הבינוני. זהו, על פי הוקס, לא יותר מאקט אינדיבידואלי של עזרה עצמית. ג'רמיין גריר יוצאת כנגד תופעת "הכוח הנשי" וטוענת שאמנם המיניות איננה מדוכאת עוד כפי שהייתה לפני הגל השני, אבל ייצוגים של האישה הפוסט-פמיניסטית כ"יצור מיני ותו לא" בהחלט מדכאים לא פחות.
בספרה של סוזן פאלודי "Backlash" היא עוסקת במתקפת נגד אנטי פמיניסטית של מוסדות חברתיים, ובעיקר התקשורת, התרבות הפופולרית ותעשיית הפרסום, כנגד נשים אמריקאיות שהגיעה לשיאה במהלך שנות ה-80. פאלודי טוענת כי אמנם היוזמים של המתקפה היו גברים שוביניסטים ששלטו בתקשורת אולם אלו זכו לתמיכה נלהבת מצד הפוסט-פמיניזם, בין השאר כיוון שהפוסט-פמיניסטיות התכוננו להרוויח מסילוקן של קודמותיהן מן הגל השני. הפוסט-פמיניסטיות היא כותבת "אף אינן מעמידות פנים שאכפת להן" מאי השוויון והעוול המגדרי הממשיכים להתקיים.
לקריאה נוספת

וולף, נעמי. מיתוס היופי : על השימוש בייצוגים של יופי נגד נשים. הקיבוץ המאוחד, 2004.
וולף, נעמי. אש באש : הכוח הנשי החדש ואיך להשתמש בו. תל אביב : אור-עם, 1998.
רזי, תמי. "מה זה בכלל פוסט- פמיניזם? מאמר ביקורת." נגה (2001): 49-50.
Brooks, Ann, Postfeminisms Feminism, Cultural Theory, and Cultural Forms. London: New York : Routledge, 1997.
Cott, Nancy F. The grounding of modern feminism. Yale University Press, 1987.
Faludi, Susan. Backlash: The Undeclared War against Women. London: Vintage, 1992
Gamble, Sarah, The Routledge Companion to Feminism and Postfeminism. London; New York: London : Routledge, 2001.
Genz, Stéphanie. Postfemininities in Popular Culture. Houndmills, Basingstoke, Hampshire; New York: Palgrave Macmillan, 2009.
Genz Stéphanie and Brabon Benjamin A., Postfeminism: Cultural Texts and Theories, Edinburgh University Press, 2009
Gill, Rosalind. Gender and the Media. Cambridge: Polity, 2007.
Gill, Rosalind, Christina Scharff. New Femininities: Postfeminism, Neoliberalism, and Subjectivity. Houndmills, Basingstoke, Hampshire; New York, Palgrave Macmillan, 2011.
Greer, Germaine, The Whole Woman, Transworld Publishers Ltd, 1999
Gwynne, Joel. Erotic Memoirs and Postfeminism: The Politics of Pleasure. Basingstoke, England: Palgrave Macmillan, 2013.
Harzewski, Stephanie. Chick Lit and Postfeminism.2011.
Hooks, Bell. ‘Dissident Heat: Fire with Fire.’ In ‘Bad Girls’, ‘Good Girls’: Women, Sex, and Power in the Nineties. Eds N. M. Bauer and D. Perry. New Brunswick, NJ: Rutgers University Press, 1996.
Lemish, Dafna, and Limor Shifman. ""Mars and Venus" in Virtual Space: Post-Feminist Humor and the Internet." CRITICAL STUDIES IN MEDIA COMMUNICATION 28, no. 3 (2011): 253-273.
Levy, Ariel. Female Chauvinist Pigs: Women and the Rise of Raunch Culture. London: Pocket Books, 2006.
McRobbie, Angela. The Aftermath of Feminism: Gender, Culture and Social Change, Sage, 2009
McRobbie, Angela. ‘Notes on Postfeminism and Popular Culture: Bridget Jones and the New Gender Regime.’ In All about the Girl: Culture, Power, and Identity. Ed. Anita Harris. London: Routledge, 2004
Negra, Diane. What a Girl Wants?: Fantasizing the Reclamation of Self in Postfeminism. London; New York: Routledge, 2009.
Roiphe, Katie. The Morning After: Sex, Fear, and Feminism on Campus. Boston: Little, Brown, 1993.
Tasker, Yvonne, and Diane Negra . Interrogating Postfeminism: Gender and the Politics of Popular Culture. Durham, N.C: Duke University Press, 2007.
Taylor, Anthea. Single Women in Popular Culture: The Limits of Postfeminism. Houndmills, Basingstoke, Hampshire: Palgrave Macmillan, 2012.‏
ריתוך קר

סכמה של מערכת ריתוך קר
ריתוך קר הוא תהליך ריתוך  שבו חיבור של שתי מתכות מתרחש ללא חימום של הממשק של שני החלקים שמרותכים. בשנות ה-40 התגלה ששתי מתכות בעלות פני שטח נקיים וחלקים מתמזגות כשהן באות במגע ונוצר ביניהן ואקום. האטומים בפיסת מתכת אחת משתלבים עם האטומים בפיסה השנייה, וכפי שריצ'רד פיינמן תיאר את תוצאת הריתוך הקר: "לאטומים אין אפשרות לדעת מאיזו פיסה הם הגיעו".
ריתוך קר בחלל

בשנת 2005 האנטנה הראשית באחד הלוויינים במערך גלילאו (מערכת ניווט לוויינית של האיחוד האירופי), שהייתה אמורה להיפתח לצורת מטרייה, לא נפתחה כראוי, ונראה שאחת מצלעותיה נתקעה בעמוד התומך. בתחילה לא היה ברור איך זה קרה, אך לבסוף מצאו שחלקים ממנה נדבקו בגלל ריתוך קר. הם נדבקו מעצמם בשל הניקיון בחלל.
בשנת 2009 פרסמה סוכנות החלל האירופית מאמר מדוע ריתוך קר הוא בעיה קשה שמתכנני לוויינים יצטרכו לקחת ברצינות. בפועל נראה שמקרים כאלה הם נדירים. תאורטית ריתוך קר עשוי לשמש בחלל כדי לחבר עצמים, כגון חלקי חילוף של חללית, ללא צורך בחימום.
ריתוך קר אינו מתקיים רק בחלל, גם על כדור הארץ ניתן ליצור אותו, כאשר מצמידים זו לזו שתי פיסות מתכת בעלות פני שטח נקיים ומלוטשים. פיסות המתכת צריכות להיות ממתכות זהות או מתכות שונות שדומות זו לזו בתכונות.
ננו מידות

למרות שבדרך כלל ריתוך קר מתקיים במיקרו מידות בכמות לחץ גדולה מאוד, מדענים גילו שחוטי זהב יחידים ודקים במיוחד, יכולים לעבור ריתוך קר אך ורק על ידי מגע מתכתי וכמעט ללא לחץ כלל.
פתרונות

בדרך כלל, למתכות שמשוגרות מכדור הארץ יש "שכבת ציפוי" מחמצן, שכן הן באו במגע עם חמצן מכדור הארץ. 
שכבה זו נשמרת גם כאשר הלוויינים משוגרים לחלל ובכך נמנעת לרוב האפשרות של ריתוך קר.
מקורות מידע

http://space.stackexchange.com/questions/4169/how-is-the-unwanted-cold-welding-prevented-in-space
Contact Adhesion of Thin Gold Films on Elastomeric Supports: Cold Welding Under Ambient Conditions, Science, 253, 5021 (16 Aug. 1991), p. 776
Cold welding of ultrathin gold nanowires, Nature Nanotechnology, Y. Lu et al. 5, (14 Feb. 2010, doi:10.1038/nnano.2010.4), p. 213-224
http://esmat.esa.int/Publications/Published_papers/STM-279.pdf
יצחק אבן גיאת

| --- | --- |
 לידה:  1038 כנראה ד'תשצ"ח 
 פטירה:  1089 (בגיל 51 בערך) ד'תתמ"ט קורדובה, נקבר בלוסינה. 
 תקופת הפעילות:  ?–1089 
 השתייכות:  רבני ספרד, ראשונים
 תחומי עיסוק:  תנ"ך, ש"ס, הלכה, תפילה, פיוט, שירה
 רבותיו:  ייתכן שרבי שמואל הנגיד
 תלמידיו:  רבי משה אבן עזרא, רבי יוסף אבן סהל ורבי יוסף אבן צדיק.
 חיבוריו:  פירושים לספרי מקרא, "הלכות כלולות" (שם משוער), "ספר הנר" על התלמוד (בערבית), תשובות, פיוטים ושירים.
 צאצאים:  יהודה אבן גיאת 
 
רבי יצחק בן רבי יהודה אִבְּן גַיַאת (נקרא גם רי"צ גיאת או בקיצור ריצ"ג; ד'תשצ"ח, 1038 (בקירוב), לוסנה — ד'תתמ"ט (1089), קורדובה) היה מגדולי חכמי התורה בספרד בתקופת הראשונים, פוסק, ראש ישיבה, פרשן, ומשורר יהודי.
תולדות חייו

נולד בשנת 1038 בעיר אליסנה, עיר החכמה והשירה, שרוב תושביה היו יהודים עוד משנים קדמוניות, וכונתה על ידם "פנינת ספרד". עמד בראש ישיבת אליסנה, ונודע בגדולתו בתורה ובחכמתו. היה גם פייטן, בקיא בפילוסופיה ובמדע; והעמיד תלמידים רבים, ביניהם מגדולי המשוררים שבדור שלאחריו. עמד בקשרי ידידות עם רבי שמואל הנגיד, ויש אומרים שהיה תלמידו, ולאחר מכן עם בנו רבי יהוסף. לאחר הרצחו של רבי יהוסף, סייע לאלמנתו ובנה עזריה ולימדו וחינכו כבנו. בשנת 1089 יצא לקורדובה על מנת לקבל טיפול רפואי ושם נפטר, מיטתו הועברה לעירו אליסנה ושם נקבר לצד אבותיו.
דרכו בהלכה

הוא כפף עצמו לגאונים, מחשיב את דבריהם לסמכות מחייבת כמו זו של הגמרא, והקפיד להביא הרבה מדבריהם, בדקדוק רב, תוך הקפדה על שמותיהם. לעומת זאת, בן דורו הרי"ף היה עצמאי יותר בפסיקתו, מתחשב בגאונים אך רק את הגמרא מחשיב כסמכות מחייבת (אולי זו הסיבה למחלוקת שהייתה בין הרי"ץ גיאת ורבי יצחק אלבאליה לבין הרי"ף, ואולי חששו שיתמעט העיון התלמודי מפאת ספר הלכותיו). הרמב"ם בתחילת דרכו הושפע מהספרות ההלכתית של הגאונים, רב נסים גאון ומהרי"ץ גיאת, אך בהמשך התקרב יותר לדרכם של הרי"ף ותלמידו רבי יוסף אבן-מיגאש, אותם החשיב לרבותיו. הרשב"א קרא למהרי"ץ גיאת אחד מאבות עולם.
דרכו בהלכה > הלכות הרי"ץ גיאת

הרי"ץ גיאת היה הפוסק הראשון, לאחר תקופת הגאונים, שחיבר ספר הלכות פסוקות הערוך לפי נושאים. בספר מסתמך על הגמרא, התלמוד ירושלמי, והלכות ותשובות הגאונים. הספר גם מעין אנציקלופדיה לתורת הגאונים כפי שקיבלה מרבותיו, מסודר היטב, וכתוב בלשון ברורה. ממנו שאבו, והביאו מדבריו, מגדולי הפוסקים הראשונים: הראב"ד, הרמב"ן, הרשב"א, הרא"ש, הריטב"א, הר"ן, המנהיג, הטור, רבינו ירוחם, הריב"ש, רבינו מנוח, ואורחות חיים. במאות השנים האחרונות הספר לא נשתמר בשלמותו. מאחר שההלכות המוזכרות בשמו, על ידי הראשונים, נוגעות לסדרים מועד, נשים ונזיקין; מניחים שחיבורו הקיף לפחות את כל ההלכות הנוהגות בזמן הזה. משערים שהספר נקרא 'הלכות כלולות'. חלק מן הספר העוסק בהלכות של סדר מועד, יצא לאור בשני חלקים בשם "ספר שערי שמחה" על ידי הרב יצחק דוב במברגר עם הפירוש "יצחק ירנן".
שאר כתביו

כתב חבורים רבים בהלכה ובלשון, ופירושים למקרא, למשנה ולגמרא. פירש ותירגם בערבית יהודית את ספר קהלת, פירוש המצוטט על ידי הרד"ק, אשר עליו כתב הרשב"א שהוא "פירוש נאה בקהלת מראה ענייני החכמה ופיוטים" ונדפס בליידן ה'תרמ"ד (הפירוש תורגם לעברית על ידי הרב יוסף קאפח בספר "חמש מגילות", שם ייחסו לרס"ג). חיבר פירוש למסכתות משנה, שהזכירו הרמב"ם, ולא נשתמר. וחיבר פירוש לתלמוד בשם 'ספר הנר' (ובערבית 'כתאב אל אלסראג'), ממנו נשתמרו שרידים למסכתות פסחים, כתובות, ובבא מציעא. קיימות מקצת מתשובות שחיבר. כתב פירוש למסכת אבות, אשר הרשב"ץ מביא מדבריו וגרסאותיו בספרו מגן אבות.