stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דני עטר
הערות שוליים

↑  עפר שלח, מבית אלפא לנהלל, באתר nrg‏, 29 באפריל 2009
↑  עידו גפן, "קרב מורשת", במחנה, 7 ביוני 2012, עמ' 28-32
↑  החלה הקמת גדר ההפרדה "הפרטית" בחבל התענך; העלות - 2.4 מיליון ש', באתר גלובס, 16 בדצמבר 2002
↑  עדי לרנר, "לא מתכוון להיות ח"כ אנונימי": דני עטר תופר חליפה, באתר nrg‏, 16 בדצמבר 2012
↑  דני עטר ראש מועצה אזורית הגלבוע ומזכיר מחוז המושבים במפלגת העבודה, באתר מפלגת העבודה
↑  תמיכות בבנייה ירוקה: פיתוח אזורי תעשייה ירוקים באתר משרד הכלכלה.
↑  ניר יהב‏, מושל ג'נין, קדורה מוסא, מת בגיל 60 מהתקף לב, באתר וואלה, 2 במאי 2012
↑  יעל אשל נ' דני עטר באתר נבו
↑  מועצה אזורית גלבוע – פיטורי מבקרת פנימית בתגובה על פעולותיה במילוי תפקידה, באתר הכנסת
↑  אבי אשכנזי, ראש מועצת גלבוע עטר חשוד בעבירות מרמה, באתר nrg‏, 30 בדצמבר 2009
↑  העבודה בראשות שלי יחימוביץ', באתר הכנסת.
↑   צבי זרחיה, המשרה הטובה בישראל: 136 אלף שקל על שלושה חודשים של בטלה, באתר TheMarker‏, 14 בדצמבר 2014
↑  אראל סג"ל, פרשת V15.
↑  אטילה שומפלבי, ח"כ דני עטר נבחר לראשות קק"ל, באתר ynet, 19 באוקטובר 2015
↑  מכתב ההתפטרות מהכנסת   באתר הכנסת.
↑  דותן לוי, ועדת הערר המחוזית: עבירות הבנייה של יו"ר קק"ל לא יוכשרו בדיעבד, באתר כלכליסט, 16 בינואר 2019
↑  כתב אישום בכפוף לשימוע נגד יו"ר קק"ל, בת זוגו ובנם, באתר גלובס, 25 בספטמבר 2019
↑  עמיר קורץ, יו"ר קק"ל לא יועמד לדין פלילי, אך יאלץ להרוס את הבריכה שבנה על שטח ציבורי, באתר כלכליסט, 26 בינואר 2020
יצחק הרצוג, יושב ראש מפלגת העבודה וחבר כנסת מטעמה, יחד עם דני עטר, יושב ראש קרן קיימת לישראל, ואיילת נחמיאס-ורבין, חברת הכנסת העשרים מטעם הסיעה, במפגש בסניף המקומי בפרדס חנה
הגבהה

ערך זה עוסק בטקס ביהדות. אם התכוונתם למעשה קניין, ראו .
הגבהה של ספר תורה אשכנזי בכותל המערבי. ברקע ניתן לראות יהודי מצביע בזרתו לכיוון הספר, מנהג נפוץ בעת ההגבהה
הגבהה של ספר תורה אשכנזי ביום חול
ביהדות, הַגְבָּהָה (אצל חלק מעדות המזרח נקראת גם: גלילה, אין לבלבל עם הערך גלילה העוסק במנהג אחר של בני אשכנז) היא נוהג הנעשית כחלק מקריאת התורה ובמהלכה מרימים לגובה את ספר התורה בעודו פתוח, על מנת שכל הציבור יוכל לראות את מקום הקריאה.
מקור

המנהג מוזכר לראשונה במסכת סופרים: ”ואחר כך מגביה את התורה למעלה...מיד גולל ספר תורה עד שלשה דפין, ומגביהו ומראה פני כתיבתו לעם העומדים לימינו ולשמאלו, ומחזירו לפניו ולאחריו, שמצוה לכל אנשים ונשים לראות הכתוב ולכרוע ולומר, וזאת התורה אשר שם משה לפני בני ישראל”. בתלמוד הנוהג הוזכר כ"גולל ספר תורה", בהתייחס למנהג המקורי בו המגביה היה גם הגולל.
דינים ומנהגים > זמן ההגבהה

בנוסח הספרדים, נוסח רומניא ונוסח פרובאנס, נוהגים להגביה את הספר לפני קריאת התורה, וכן נוהגים במיעוט מקהילות נוסח ספרד (למשל בצפת); בקהילות נוסח אשכנז ורובם של קהילות נוסח ספרד בסיומה. במנהג האיטלקי, במחזורים הישנים מופיע הגבהה לאחר קריאת התורה, אבל ממחזור שד"ל ואילך מופיע לפני קריאת התורה, וכן נוהגים היום. ערוך השולחן מציין, כי בזמן התלמוד ההגבהה הייתה לפני הקריאה.
דינים ומנהגים > דרך ההגבהה

המגביה את הספר מרימו כשהוא פתוח, בספר אשכנזי הוא צריך להיות פתוח ברוחב של לפחות שלוש עמודות, ובאופן שתחתית הספר תהיה בערך בגובה כתפיו, כך שיראה לכל אנשי מקום התפילה. יש הסוברים שעל המגביה להזיז את גופו על ציר (של כ-90 מעלות) לימינו ולשמאלו, כדי שרוב האנשים במקום התפילה יוכלו לראות את הכתוב, ולא רק האנשים שמאחוריו, על מנהג זה כתב הרב אליעזר מלמד בפניני הלכה: "ישנם מגביהים שטועים ומסתובבים מעט לימין ומעט לשמאל, ורבים מהקהל העומדים לצד ארון הקודש אינם יכולים לראות את הכתב. וצריך המגביה להקפיד שכל המתפללים יוכלו לראות את אותיות התורה, והטוב הוא שהמגביה יסתובב סיבוב שלם במתינות, וכך הכל יוכלו לראות את אותיות התורה.""
נהוג כי מכבדים אדם חשוב בהגבהה, מה שאין כן בגלילה, שבה נהוג לכבד אדם פשוט או ילד, וערוך השולחן תמה על כך מפני שבתלמוד כתוב כי עיקר השכר הוא על הגלילה.. ומטעם זה נהוג בכמה מקהלות החסידים שאחר ההגבה אין המגביה מתיישב עם ספר התורה אלא חוזר ומניחו על התיבה וגוללו ורק אחר כך שב המגביה ונוטל את הספר ויושב. כך שלמעשה ״הגולל״ אינו גולל את הספר אלא רק מניח את החגורה, המעיל וכו׳ שנחשבים מלאכות משניות בלבד לגלילה.
בזמן ההגבהה המתפללים נוהגים להצביע על מקום הקריאה בתורה ולומר את הפסוק "וְזאת הַתּורָה, אֲשֶׁר שָׂם משֶׁה לִפְנֵי בְּנֵי יִשְׂרָאֵל"(דברים, ד', מ"ד). יש שמצביעים עם האצבע, יש עם הזרת ויש המצביעים עם ציצית ובסיום ההגבהה מנשקים את האצבע. ערוך השולחן מציין "ומי שמסתכל היטב בהאותיות כראוי – יגיע לו אור גדול אם ראוי לכך".
ישנו הבדל בצורת ההגבהה בין ספר תורה אשכנזי למזרחי. הספרדים כולם יש להם עצי חיים. רק מנהג המזרח וארץ ישראל מניחים בקופסה. בעוד שבאשכנזי המגביה מחזיק את עצי החיים בתחתית הספר ומרימו כשהכתב ניצב לנגד עיניו, כך שהקהל שמאחוריו רואה את הכתב, בספר תורה ספרדי שמושם בתיבת עץ, המגביה צריך לאחוז בדפנות התיבה, כאשר אחורי התיבה מופנה לעבר פניו, והכתב מופנה לקהל שעומד כנגדו. בשמחת תורה אצל האשכנזים נוהגים להגביה את ספר התורה בשיכול ידיים (בהצלבה) ופתיחתן תוך כדי הגבהה, כך שספר תורה מוגבה עם פניו למול הקהל.
בנוסח איטליה נוהגים ששנים מגביהים את הספר באמצעות שרביט. אצל יהודי תימן, נוהגים להגביה את הקלף מתוך התיק.
למנהג יהודי גאורגיה (גרוזיה), נוהגים להגביה את הספר תורה משמאל לימין.דהיינו נגד כיוון השעון.
אצל האשכנזים לאחר ההגבהה המגביה מתיישב על הספסל שלאחוריו, ומתבצעת גלילת הספר בידי מתפלל נוסף, ואילו אצל הספרדים המגביה מניח אותו על התיבה, כדי להתחיל בקריאה.
ראו גם

גלילה
קריאת התורה
עצי חיים
לקריאה נוספת

חיים טלבי, למנהג הגבהת ספר תורה בעדות ישראל, בתוך כנישתא ג, עמ' קכט-קנד.
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף ל"ב, עמוד א'; וראו במשנה ברורה, סימן קמ"ז, סעיף קטן ה'.
↑  הלל משה סרמוניטה ואנג'לו מרדכי פיאטילי, סדר תפלות כמנהג בני רומה, ירושלים תשע"ד, עמ' נד.
1 2  הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, ערוך השולחן, אורח חיים, סימן קמ"ז, סעיף ט'
↑  הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, ערוך השולחן, אורח חיים, סימן קל"ד, סעיף ג'
↑  משנה ברורה, סימן אורח חיי"ם, סעיפים קטנים קל"ד-ח'
↑  הרב אליעזר מלמד, הגבהה והחזרת הספר מתוך פניני הלכה, תפילה
↑  מסכת מגילה דף לב עמוד א
↑  הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, ערוך השולחן, אורח חיים, סימן קל"ד, סעיף ג'
↑  חוץ מכמה קהילות ספרדיות של מערב אירופה, איטליה וצפון אפריקה, שלא שמים את ספר התורה בתיק.
1 2  חיים טלבי, למנהג הגבהת ספר תורה בעדות ישראל, בתוך כנישתא ג, בצילומים בעמ' קנג-קנד.
↑  הרב שמעון בן יצחק בצ'קאשוילי, קונטרס מנהגי יהדות גאורגיה על ג' חלקי שולחן ערוך, קריית אתא, 2019
| ספר תורה |
| --- | --- | --- |
| כתיבת סת"ם | כתב סת"ם • דיו סת"ם • קלף • גוויל • סופר סת"ם • שרטוט בסת"ם • כתיבת ספרי תורה, תפילין ומזוזות • מכון סת"ם |  |
| קריאת התורה | הוצאת ספר תורה • אתה הראת • ויהי בנסוע • בריך שמיה • קריאת התורה • בעל קורא • עלייה לתורה • ברכו • ברכות התורה • הגבהה • גלילה • מי שברך |  |
| צורת האותיות | קרי וכתיב • אותיות גדולות וקטנות בתנ"ך • אותיות תלויות • אותיות נקודות • תיוג |  |
| נוסח התורה | מסורה • נוסח המסורה • כתב יד לנינגרד • כתר ארם צובא • כתר דמשק • תנ"ך קניקוט • ספר תאגי • ווי העמודים |  |
| מצוות ואיסורים | מצוות כתיבת ספר תורה • קריאת התורה  • תלמוד תורה |  |
| מנהגים | הכנסת ספר תורה • היכל • ארון קודש • יד • מעיל • עצי חיים • וימפל • בדיקת מזוזות, תפילין וספרי תורה |  |
הגבהת ספר תורה בישיבת מרכז הרב, מימין נראה הרב אביהוא שוורץ.
כרובי

ערך זה עוסק בדמות מתוכנית הטלוויזיה רחוב סומסום. אם התכוונתם לפוליטיקאי איראני, ראו .
| --- | --- |

 הופעה ראשונה:  המופע של אד סאליבן 
 יוצרים:  ג'ים הנסון 
 
כרובי (מימין) וצופה צעיר
כרובי (באנגלית: Grover) הוא שמה של בובה מתוכנית הטלוויזיה "רחוב סומסום" שהופקה במקור לערוץ PBS ושודרה בישראל בגרסה הישראלית לתוכנית בטלוויזיה החינוכית בין השנים 1983–1987. התוכנית שודרה בשידורים חוזרים בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים.
את דמותו של כרובי בגרסה הישראלית דיבב ישראל גוריון ולאחר מכן דיבבו אותו אייל לוי ויואב היימן. לאחרונה חזר כרובי בגרסה החדשה של התוכנית בערוץ הופ!.
כרובי הוא מפלצת חביבה בעלת פרווה כחולה, אף אדום או ורוד וקול צרוד אשר מנסה ללמד את הצופים מושגים שונים בדרך הומוריסטית ומצחיקה. מקור השם בגרסה הישראלית ככל הנראה על בסיס הדמיון בין ראש הבובה לכרוב.
לאורך הסדרה כרובי עובד במקצועות שונים כגון: מלצר, גיבור על, איש מכירות, מאמן ועוד.
יחסיו עם דמויות אחרות

לאורך הסדרה היו לכרובי יחסים עם מספר דמויות קבועות שהופיעו בקטעיו.
אמו של כרובי דומה לו במראה, אך היא יותר נמוכה ממנו, יותר שמנה ממנו, האף שלה בצבע כתום, ובנוסף היא מרכיבה משקפיים, לובשת שמלה ויש לה שיער חום.
בתחילת קטעיו עם קרמיט הצפרדע, נוהג כרובי לפעמים להסתער על קרמיט ולתת לו מכה "חברית" מאחור, כשבאחד הקטעים קרמיט בעצמו עושה את אותו הדבר לכרובי. בקטעים אחרים בכיכובם של השניים כרובי הופיע כסוכן מכירות אצל קרמיט בביתו, כשהוא מוכר דברים שהם חסרי תועלת עבור קרמיט, כגון מחמם אוזניים (לקרמיט אין אוזניים). בקטעים אחרים, שבהם קרמיט מלמד לכתוב אות באנגלית בעזרת אצבעו, כרובי מגיע ומתרשם מהאות על ידי השמעת מילה שמתחילה באותה אות (לדוגמה: כשקרמיט לימד לכתוב את האות M, כרובי הגיב בצליל הרושם "מְּמְּם"). בראיון שנתן בתוכנית האירוח של ג'ימי קימל בשנת 2005, אמר כרובי שקרמיט הוא חברו הטוב ביותר.
בקטעים עם מלקוש הקוסם כרובי שימש מתנדב קבוע, ולאחר מכן ניסה את הקסם בעצמו ללא הצלחה.
בקטעי המסעדה הוא מסעיד באופן קומי לא מוצלח את מיסטר ג'ונסון, בובת אדם כחול בעל שיער ראש ושפם בצבע חום או שחור, אשר משמש לקוח קבוע במסעדה של איציק (צ'רלי במקור). מיסטר ג'ונסון מופתע לגלות אותו כמעט בכל מקום בילוי שאליו הוא מגיע, ואף בביתו כמברק מזמר וכמוכר פאות נוכריות.
דוד חשין

| --- | --- |

 לידה:  1948 (בן 77 בערך) ירושלים
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית
 השתייכות:  מערכת בתי המשפט הישראלית
 תפקידים בולטים:  שופט בית משפט השלום בירושלים  נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים  שופט בפועל בבית המשפט העליון  נשיא בית המשפט המחוזי בנצרת
 בן או בת זוג:  ליאורה חשין 
 
דוד חשין (נולד בשנת 1948) הוא משפטן ישראלי ונשיא בית המשפט המחוזי בירושלים לשעבר. כיהן כשופט בפועל בבית המשפט העליון.
ביוגרפיה

נולד בירושלים, בנו של הרב בנימין זאב חשין, שהיה מרבני חסידות ברסלב ומראשי ישיבת המקובלים שער השמים. למד בישיבת עץ חיים. בשנת 1967 התגייס לצה"ל. עם שחרורו מהצבא החל ללמוד במכינה הקדם אקדמאית לחיילים משוחררים וסיים את לימודיו ב-1972. למד באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים את לימודיו בשנת 1977. לאחר מכן עבד מספר שנים כעורך דין בשוק הפרטי.
ביולי 1984 מונה לכהן כשופט בבית המשפט השלום בירושלים. שש שנים מאוחר יותר, בדצמבר 1990, מונה לכהן כשופט בית המשפט המחוזי בירושלים. בשנת 1999 יצא לאור בעריכתו הספר "בית המשפט: חמישים שנות שפיטה בישראל".
בשנת 2004 היה חשין אחד משלושת המועמדים שהומלצו על ידי הוועדה המקצועית-ציבורית לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה, לצידם של עוזי פוגלמן ושל מני מזוז שנבחר לבסוף לתפקיד.
ביוני 2006 מונה בידי נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק, יחד עם השופטת דבורה ברלינר, לכהן כשופט בפועל בבית המשפט העליון לתקופה של חצי שנה. בדצמבר 2006 הוארכה הכהונה הזמנית בשלושה חודשים נוספים.
כיהן כנשיא בית המשפט המחוזי בנצרת, וכסגן נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים.
בנובמבר 2012 התמנה לנשיא בפועל של בית המשפט המחוזי בירושלים, עד לסיום כהונתה של הנשיאה מוסיה ארד (שיצאה לשבתון פרישה). עם פרישתה של ארד ביוני 2013 קיבל מינוי קבוע כנשיא בית המשפט.
באוגוסט 2014 נכלל שמו ברשימת המועמדים לשיפוט בבית המשפט העליון.
לקראת סוף שנת 2015 פרש לפנסיה מוקדמת.
בשנת 2017 עמד בראש ועדת המינויים, תחת שרת המשפטים איילת שקד.
בשנת 2018 השתתף במיזם בירושלים, במסגרתו הרצה בפני תלמידי בית ספר על עבודתו המשפטית.
ב-30 באוגוסט 2020 מונה ליושב ראש הוועדה למינוי דירקטורים בתאגידים בנקאיים.
בספטמבר 2021 מונה לבורר בסכסוך הארוך בישיבת פוניבז'.
משפחתו

חשין היה נשוי לליאורה, עד לפטירתה באפריל 2023. ואב לשניים. בתו, טל, הייתה נשואה לאורן וייגנפלד, ולהם שני ילדים. מתגורר בירושלים. השופט מישאל חשין היה בן דודו. אחיו לבית משפחת חשין משמשים ראשי ישיבות ודרשנים מראשי ועסקני חסידות ברסלב בירושלים. בין אחיו, הרב צבי, מרבני ישיבת מיר, והרב שלמה זלמן, מרבני ישיבת טורדא.
הערות שוליים

↑  ראו: יהושע בן אריה, ירושלים היהודית החדשה בתקופת המנדט, כרך א, הוצאת יד בן צבי תשע"ב, עמ' 410
↑  172 קיבלו אתמול תואר "בוגר" במשפטים, מעריב, 5 במאי 1977, עמ' 23
↑  לדוגמה: המשטרה: רישום שמות המפגינים נועד לאבטח את ראש-הממשלה ולקיים הסדר, דבר, 20 ביולי 1983, עמ' 6
↑  ראו: דניאל פרידמן, הארנק והחרב: המהפכה המשפטית ושברה, הוצאת ידיעות אחרונות 2013, עמ' 412
↑  בת-אל אביר, השופט דוד חשין מונה לנשיא ביהמ"ש המחוזי בירושלים, באתר nrg‏, 29 בנובמבר 2012
↑  אורי פז, השופטים אהרן פרקש ואברהם אברהם מונו לנשיאי ביהמ"ש המחוזיים בי-ם ובנצרת, תקדין, 24 בדצמבר 2015
↑  טובה צימוקי, שיעור במשפט: תלמידים ייפגשו עם שופטים ועורכי דין, באתר ynet, 18 בינואר 2018
↑  דנה הרמן, על מגיש של כסף, באתר ynet, 7 בדצמבר 2007
| שופטים לשעבר בבית המשפט העליון |
| --- | --- | --- |
| נשיאים | זמורה • אולשן • אגרנט • זוסמן • לנדוי • כַהן • שמגר • ברק • ביניש • גרוניס • נאור • חיות |  |
| שופטים | דונקלבלום • חשין • אסף • זילברג • ברנזון • גויטיין • ויתקון • כהן • מני • הלוי • קיסטר • עציוני • שרשבסקי • בן-פורת • אשר • אלון • בכור • בייסקי • לוין • כהן • כהן • לוין • בך • נתניהו • חלימה • גולדברג • מלץ • אור • מצא • חשין • זמיר • דורנר • טל • שטרסברג-כהן • קדמי • טירקל • אנגלרד • ריבלין • פרוקצ'יה • לוי • ארבל • זילברטל • רובינשטיין • ג'ובראן • דנציגר • שהם • מלצר • מזוז • הנדל • קרא • ברון • פוגלמן |  |
| שופטים במינוי זמני | בקר • זהר • לוין • צלטנר • כהן • בן-עתו • שילה • שינבוים • אבנור • וייס • בן דרור • וינוגרד • ולנשטיין • אריאל • אלוני • בן יאיר • גולדברג • אלון • אילן • זועבי • ברלינר • עדיאל • חשין • שוחט |  |
ראו גם: שופטים מכהנים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007528346705171  ISNI: 0000 0000 4142 322X  LCCN: no99063227  VIAF: 51327010   WorldCat (עם VIAF): 51327010 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כפר שיתופי

רמות השבים – הכפר  השיתופי הראשון (1937)
בישראל, כפר שיתופי הוא צורת התאגדות מוכרת ביישוב, שתושביו מחזיקים ברכוש פרטי ומקיימים, חלקם או כולם, שיתוף בשירותים או במפעלים יצרניים, ולשם כך מאוגדים באגודה שיתופית. האגודה השיתופית והמפעלים המשותפים יכולים להיות חקלאיים או לא חקלאיים. ביחס לצורות התאגדות אחרות, המאפיין המרכזי של כפר שיתופי הוא רמה נמוכה יחסית של פעילות שיתופית. הנחלות לצורך מגורים יכולות להיחכר על ידי פרטים, והפעילות החקלאית בחלקות החקלאיות (אם קיימות) נעשית ברובה או כולה על ידי הפרטים, על פי שיקול דעתם. תפקידה העיקרי של האגודה השיתופית מצומצם להחזקת מבני הציבור והספקת שירותים שונים. צורת ההתאגדות וההתיישבות הדומה ביותר לכפר שיתופי היא מושב העובדים, ובהגדרות הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה שתי צורות אלה נכללות תחת הכותרת "מושב".
רקע

הכפרים השיתופיים הראשונים הוקמו על ידי עולי העלייה החמישית שהגיעו ממרכז אירופה. הכפר השיתופי הראשון הוא רמות השבים, והוא שימש דגם לכפרים אחרים. התושבים הגיעו עם אמצעים כספיים מספיקים לרכישת אדמות, אך ללא ידע וניסיון בחקלאות. הם בחרו בדגם התיישבות שבו האדמות החקלאיות והאדמות למגורים שייכות לפרטים ומנוהלות על ידיהם על פי ראות עיניהם, אך קיימת אגודה שיתופית (קואופרטיב) שאחראית לניהול חיי הקהילה ולשיתוף פעולה בהספקה ושיווק. דגם זה קיבל השראה מתוכניתו של דייוויס טריטש. אריך דב מוזס פעל להופכו למעשי.
עד מלחמת העולם השנייה הוקמו מספר כפרים שיתופיים נוספים, ביניהם כפר שמריהו, שדה ורבורג, בית יצחק, שער חפר, גן השומרון, הכפר השיתופי נהריה, שבי ציון וכפר ביאליק. בשנת 1944 התארגנו יישובים אלו באמצעות תנועת האיחוד החקלאי.
מספר קיבוצים לשעבר התאגדו מחדש ככפרים שיתופיים, ביניהם יד חנה והר עמשא.
היסטוריה חקיקתית

"הצעת חוק האיגוד השיתופי", שקודמה בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 על ידי ממשלת ישראל, הייתה ניסיון ראשון להגדיר בחוק את ההבדלים בין צורות ההתאגדות השונות. בין השאר, הוגדרה בהצעת החוק הגדרה ל"כפר שיתופי", במטרה לתת מענה ל-32 היישובים שהיו מאוגדים במסגרת ברית הפיקוח "בחן" והאיחוד החקלאי. ההבדל המרכזי בין מושב עובדים לכפר שיתופי, על פי ההצעה, הוא שבכפר שיתופי אין הכרח לקיומה של "זהות ועדים" – כלומר, זהות של חברי הוועד של האגודה השיתופית וחברי הוועד המוניציפלי – וכן שאגודת הכפר השיתופי לא חייבת להגדיר ישוב נפרד. הצעת חוק זו לא התקבלה.
בשנת 1973 פרסם שר העבודה יוסף אלמוגי את "תקנות האגודות השיתופיות (חברוּת)", בהן מופיעה ההגדרה של כפר שיתופי כ"אגודה חקלאית בישוב כפרי, שמטרותיה כוללות ארגון התיישבות חבריה כאיכרים המחזיקים ברכוש פרטי ומקיימים שיתוף באספקה, בשיווק ובשירותים חקלאיים אחרים, והרשם סיווג אותה ככפר שיתופי". ב-1995, פרסמה שרת העבודה אורה נמיר תקנות לגבי סוגי האגודות השיתופיות, ובהן מופיעה הגדרה דומה, ללא הסיומת לגבי הרשם. בשנת 2006 תוקנה ההגדרה על ידי שר התעשייה, המסחר והתעסוקה אלי ישי, כך שהאגודה השיתופית בכפר שיתופי לא מחויבת להיות חקלאית, ומטרתה היא לנהל את השירותים ואת המפעלים היצרניים, בין אם הם חקלאיים ובין אם לאו.
החל משנת 1997 מופיע "כפר שיתופי" בצו המועצות המקומיות כאחת מצורות היישוב האפשריות הבאות בגדר "ישוב שיתופי", ובהתאם על כפרים שיתופיים לקיים את עיקרון זהות הוועדים.
הבחנה מהתאגדויות וצורות התיישבות אחרות

על פי תקנות האגודות השיתופיות (סוגי אגודות), בניגוד למושב שיתופי, האגודה היא לא הבעלים של אמצעי הייצור, השיווק והקניין הציבורי, והיא לא בהכרח מתבססת על עקרונות של שוויון או שיתוף בצריכה, ייצור וחינוך; ועל אף הדמיון בין כפר שיתופי למושב עובדים, אגודת הכפר השיתופי לא בהכרח נועדה לשיתוף באספקה ושיווק או למימוש עיקרון העזרה ההדדית.
בניגוד לקיבוצים, מושבים שיתופיים, מושבי עובדים, ויישובים קהילתיים כפריים, אגודת הכפר השיתופי אינה מהווה בהכרח יישוב נפרד. כך למשל, הכפר השיתופי "נהריה", הוא למעשה התאגדות של תושבי שכונה חקלאית בתוך העיר נהריה.
הערות שוליים

1 2   תקנה 2(3) לתקנות האגודות השיתופיות (סוגי אגודות), ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט
↑  וגנר ואח' נ' קרן קיימת לישראל ואח', בית המשפט המחוזי מרכז-לוד, 20566-10-09, 6 ביוני 2017, פסקאות 7–8, באתר פסקדין
1 2  כפר שיתופי, האתר תנועת העבודה
↑  הצעת חוק האיגוד השיתופי, תשכ"ח­ - 1968
↑  דברי הסבר של שר העבודה יוסף אלמוגי, דברי הכנסת כרך 62, עמ' 846–847
↑   תקנות האגודות השיתופיות (חברוּת), ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט
↑  קובץ התקנות 5722, רשומות, כ"א בכסלו ה'תשנ"ו, 14 בדצמבר 1995, עמ' 247, באתר נבו
↑  תקנות האגודות השיתופיות (סוגי אגודות) (תיקון מס' 2), התשס"ו-2006, בקובץ התקנות 6501, רשומות, כ"ב בתמוז ה'תשס"ו, 8 ביולי 2006, באתר נבו
↑  צו המועצות המקומיות (מועצות אזוריות), תשי"ח-1958, תיקון תשנ"ז-1997 צו (מס' 6), באתר נבו
↑  גדליה אורבך, יסודות השלטון המקומי: השלטון המקומי במיגזר הכפרי (האוניברסיטה הפתוחה: 2008), עמ' 21
↑  גדליה אורבך, יסודות השלטון המקומי: השלטון המקומי במיגזר הכפרי (האוניברסיטה הפתוחה: 2008), עמ' 28
↑  דותן לוי, חקלאי נהריה: העירייה מחסלת אותנו בלי סיבה, באתר כלכליסט, 14 ביוני 2017
צברה (מועדון לילה)

אין תמונה חופשית
צַבְּרָה היה מועדון לילה פופולרי בתל אביב שפעל בשנות השישים.
הרקע

בסוף שנות החמישים, כששככו גלי העלייה ההמונית ומדינת ישראל יצאה לאִטה ממשטר הצנע, ניתנה תשומת הלב של אזרחי המדינה להנאות החיים ולבילויים, הייתה זו תקופה של שגשוג למסעדות היוקרה, החלו להתבלט במדינה ובתקשורת אנשי חברה וידוענים שכונו אז בשם "החוג הנוצץ", ובאה פריחה למועדוני הלילה, בעיקר בתל אביב. מועדוני לילה היו בארץ כבר שנים רבות קודם לכן, אך בתקופה זאת החלו להציג בהם לראשונה מופעי סטריפטיז ודראג לצד הופעות של אמנים בינלאומיים מפורסמים. בתקופה זו נוסד בתל אביב מועדון הלילה "צברה".
ייסוד המועדון

בעל המועדון ומייסדו היה יעקב זילברינג ("קובה") (1920–1976), ניצול השואה יליד פולין, שקיבל ברבות הימים את הכינוי "מלך מועדוני הלילה של תל אביב". זילברינג, שפעל במסגרת החוק ולעיתים מחוץ לו, יסד באמצע שנות החמישים מועדון לילה בשם "מועדון חמישים וחמש". בראשית שנת 1960 נדון זילברינג על ידי בית המשפט המחוזי בתל אביב לשלוש שנות מאסר על הוצאת כספים בטענות שווא. בכלא מעשיהו בו נכלא הוא ניהל את מסעדת הסוהרים והקצינים. בעודו נמצא במאסר ניהל את המועדון שלו והפעילו מתוך כותלי הכלא, היה נפגש בכלא עם עובדיו אחת לשבוע ונותן להם הוראות לניהול העסק. בהמשך נעתר נציב שירות בתי הסוהר באותה עת, אריה ניר, בינואר 1961, לבקשת עורך דינו של זילברינג והסכים לאפשר לאסיר חופשה קצרה לצורך החתמת אמנים על הסכמי עבודה.
לאחר עשרים חודשי מאסר שוחרר יעקב זילברינג מן הכלא בפברואר 1962, לאחר שוועדת השחרורים המליצה לנכות שליש מתקופת מאסרו בגין התנהגות טובה. עם צאתו מן הכלא יסד את מועדון הלילה צברה ברחוב הירקון בתל אביב. הוא קרא למועדון בשם "צברה", לדבריו מאחר שהוא מאוהב בבנות הארץ הצבריות. כן בחר בשם לאות הזדהות עם ידידו הזמר לאו פולד בעל מועדון הלילה שנקרא בשם זה (Sabrah) בניו יורק. עם פתיחת מועדונו הכריז זילברינג: "עכשיו אני מקווה להיות אזרח הגון ושומר חוק, להיקלט בחברה ולשרת אותה בנאמנות." [דרוש מקור]
המועדון בפעולה

המועדון הפך למקור משיכה עיקרי בחיי הלילה של תל אביב. הופיעו בו אמנים בינלאומיים כאנריקו מסיאס, שארל אזנבור, ג'ימי לויד ואדי קאלברט. זילברינג הנהיג במועדון מתירנות מינית שלא הייתה נהוגה עד אז בארץ; לצד הופעות חשפנות ודראג היו במועדון תאים סגורים שנקראו "בלוז'ות" שנועדו לשמור על הפרטיות של בני זוג שרצו להתבודד בו, כשמול הווילונות סגורים עמד וניגן נגן קלרינט. ימי הזוהר של המועדון נמשכו כחמש שנים
השקיעה

בינואר 1967 הוכרז יעקב זילברינג כפושט רגל לאחר שצבר חובות של כרבע מיליון לירות, סכום עתק באותם ימים. בשנים שקדמו לכך החל זילברינג לעבוד גם כאמרגן. הוא הביא לארץ אמנים בינלאומיים כדלידה ושארל אזנבור שהוצאות הבאתם לארץ, ארגון הופעותיהם ושכרם הגבוה גרמו להסתבכותו, עד שנאלץ להגיש לבית המשפט בקשה להכריז עליו כפושט רגל. בית המשפט נעתר לבקשתו, הכריז עליו כפושט רגל והוציא נגדו צו עיכוב יציאה מהארץ. בהמשך לאותו חודש הוטל צו כינוס נכסים על רכוש המועדון. בראשית שנות השבעים המועדון כבר לא היה קיים. יעקב זילברינג נפטר בשנת 1976.
הערות שוליים

↑  בעל מועדון לילה שוחרר בערבות, מעריב, 23 במרץ 1960
↑  מאיר נחתומי, מועדון לילה מנוהל מתוך תא בית הסוהר, מעריב, 8 בינואר 1961
↑  כונס הנכסים הוסמך לערוך, מעריב, 23 בינואר 1967
חטיבה 8

| --- | --- |

סמל היחידה הנוכחי, המשמש גם כתג היחידה שלה
 פרטים
 כינוי:  חטיבת הזקן
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   צה"ל חיל השריון חיל השריון
 סוג:  חטיבת שריון במילואים
 בסיס האם:  עמיעד
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  24 במאי 1948 – הווה (76 שנים)
 מקים היחידה:  יצחק שדה
 מלחמות:   מלחמת העצמאות    מלחמת ששת הימים    מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים   האינתיפאדה הראשונה האינתיפאדה השנייה    מבצע צוק איתן   מלחמת חרבות ברזל
 נתוני היחידה
 ציוד עיקרי:  מרכבה סימן 3ד ב"ז
 פיקוד
 יחידת אם:   עוצבת הגליל
 יחידות בת:  גדוד 89  גדוד 121  גדוד 129  פלס"ר 8  פלחי"ק 760  גדס"מ 8
 דרגת המפקד:    אלוף-משנה
 מפקדים:  מפורט בהמשך הערך
חטיבה 8 (מכונה גם חטיבת "הזקן", בעבר נקראה חטיבה 608 וחטיבה 875) היא חטיבת שריון במילואים המשתייכת לעוצבת הגליל.
היא החלה את דרכה ב-24 במאי 1948 כחטיבת השריון הראשונה של צה"ל שהוקמה, לאחר הכרזת המדינה ופלישת צבאות ערב. מפקד החטיבה הראשון היה יצחק שדה ועל שמו כונתה "חטיבת הַזָּקֵן". במבצע הראשון בו השתתפה החטיבה, מבצע דני, נכבש שדה התעופה לוד, ומרחב היישובים של ימינו שהם ואלעד. לאחר ההפוגה הראשונה השתתפה החטיבה בהבקעת הדרך לנגב הנצור, הסגת הצבא המצרי מעבר לתחומה הריבוני של מדינת ישראל ובכיבוש באר שבע, חבל לכיש, חבל שלום ופתחת ניצנה.
בתקופת ההמתנה ערב מלחמת ששת הימים, החטיבה השתתפה במבצע ההונאה מול גזרת כונתילה צפונית לאילת, ובמלחמה עצמה לקחה חלק מרכזי בכיבוש צפון רמת הגולן.
במלחמת יום הכיפורים נטלה חלק במאמץ לבלימת הארמייה המצרית השלישית בסיני. שנים לאחר מכן, השתתפה בפעילות מבצעית בתקופת האינתיפאדה, ובמבצע צוק איתן שנערך ב-2014 גויסה החטיבה להגנת גבול הצפון.
במלחמת חרבות ברזל נפרסה החטיבה לאורך גבול הצפון ללחימה מול ארגון הטרור חזבאללה. בנוסף, השתתפו יחידות מהחטיבה גם בהגנה בגזרת עזה, ומאוחר יותר בשליטה במסדרון נצרים שהוקם במרכז הרצועה, ומבתר את הרצועה לצפון ודרום.
כחלק משליטה במסדרון נצרים, החטיבה תמרנה לעומק העיר עזה יחד עם חטיבת הקומנדו, ותקפה את מתחם אונר"א בו חוסלו ונעצרו מחבלי חמאס רבים והושמדו תשתיות רבות של פיקוד ושליטה. במסגרת התעסוקה במרכז הרצועה, 4 חללים נפלו בקרב.
סמלה הראשון של חטיבה 8
בית ספר לטנקיסטים חטיבה 8 ב-1949. צלם: בנו רותנברג
חיילי חטיבה 8 במלחמת העצמאות. צלם: זולטן קלוגר
היסטוריה > החטיבה במלחמת העצמאות

ההחלטה על הצורך להקים את חטיבה 8 התקבלה לקראת סוף חודש מרץ 1948. בכך הייתה חטיבה 8 לשנייה מבין שתי החטיבות האחרונות אותן הקים כוח המגן העברי, ערב פלישת צבאות ערב למדינת ישראל (החטיבה הראשונה שהוקמה הייתה חטיבה 7). בתחילה מנתה החטיבה 3 גדודי חי"ר, אשר אוישו על ידי מדריכים ומגויסים טריים מבסיסי ההדרכה השונים.
בישיבת מטכ"ל שנערכה ב-17 במאי התקבלה החלטה להאיץ את הקמת החטיבה, כשאחד מגדודיה יהיה גדוד שריוניות, דבר אשר יהפוך אותה לחטיבת שריון הראשונה בצה"ל. באותה הישיבה הוחלט כי החטיבה תהווה כוח עתודה לקראת פלישת צבאות ערב ובראשה יעמוד יצחק שדה. בתכנון המקורי יועדה החטיבה להיות מורכבת מ-4 גדודים (2 גדודי חי"ר, גדוד משוריין וגדוד ממוכן), אולם בפועל הוקמו רק שני גדודים:
גדוד 81 – גדוד קומנדו בפיקודו של משה דיין, אשר שמו שונה בסוף יולי 1948 לגדוד 89.
גדוד 82 – גדוד שריון בפיקודו של סא"ל פליקס באטוס (הרמן).
את עיקר כוח האדם בשלב זה היוו אנשי האצ"ל ולח"י ושריונרים ששירתו בחילות שריון של צבאות זרים. עם זאת, כמות ואיכות אמצעי הלחימה של החטיבה בראשית המלחמה, בעיקר השריון, היו מועטים וירודים.
לאחר הקמתה החלה החטיבה להתאמן באזור תל ליטוינסקי (לימים תל השומר), וכבר באימון הראשון נשלחו פלוגה מגדוד 82 ויחידות מגדוד 81 לקרבות מול הלגיון הירדני סמוך לכפר עאנה, במקומו שוכן כיום נוה מונוסון, לאחר כיבוש יהודייה בידי הלגיון הירדני ב-11 ביוני 1948. תוצאות הקרבות הללו הראו כי הפלוגות עוד לא היו מאומנות דיין.
לקראת סוף אפריל 1949 פורקה חטיבה 8 בהוראת שר הביטחון, דוד בן-גוריון, כחלק מצמצום סדר הכוחות הסדירים בצה"ל. גדוד 82 של החטיבה הועבר לחטיבת הנגב וגדודים 88 ו-89 פורקו.