stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פדרו פרננדש דה קיירוש
החיפוש אחר טרה אוסטרליס

קיירוש שהה שמונה עשר חודשים בפיליפינים, אך שב לספרד בשנת 1598, דרך מקסיקו. עם שובו לספרד, עתר למלך פליפה השלישי לתמוך במסע נוסף אל האוקיינוס השקט, בתקווה למצוא יבשת דרומית גדולה שתתבע עבור ספרד. כקתולי אדוק, ביקר קיירוש גם ברומא בשנת 1600, שם השיג את תמיכת האפיפיור, קלמנט השמיני, לצורך בירור נוסף. הוא הרשים מאוד את שגריר ספרד ברומא, הדוכס מסה, שתיאר אותו כ"איש בעל שיקול דעת טוב, מנוסה במקצועו, עובד קשה, שקט ולא שחצן". ברומא כתב קיירוש לראשונה את הדו"ח שלו. על הניווט כמכתב למלך, וחיזק עוד יותר את המוניטין שלו כנווט, והמציא שני כלי ניווט. במרץ 1603 הוסמך סוף סוף קיירוש לחזור לפרו כדי להקים משלחת נוספת, מתוך כוונה למצוא את טרה אוסטרליס, "הארץ הדרומית הגדולה" המיתולוגית, ולתבוע אותה עבור ספרד והכנסייה. קיירוש הגיע לפרו במרץ 1605. משלחתו של קיירוש, כללה 160 איש על שלוש אוניות, "סן פדרו וסן פבלו" (150 טון), "סן פדרו" (120 טון) "לוס טרס רייס" עזב את קייאו ב־21 בדצמבר 1605.
בינואר 1606 הגיעה המשלחת לאי הנדרסון ואי דוצ'י, ואז איי קוק הצפוניים, ואיי בואן ויה במדינת האי קיריבטי. ייתכן גם כי משלחתו ראתה את טהיטי ואיים אחרים בארכיפלג טואמוטו. קיירוש החמיץ את ניו זילנד, בגלל שינוי מסלול השיוט המתוכנן שלו.
במאי 1606 הגיעה המשלחת לאיים שכונו מאוחר יותר "ההיברידים החדשים" – המדינה הנוכחית ונואטו. קיירוש נחת על אי גדול שחשב שהוא חלק מיבשת דרומית, וקרא לה "אוסטרליה דל אספיריטו סנטו". בזכרונותיו בדפוס ובמיוחד במהדורה השמינית (שפורסמה באיטליה, בהולנד, בצרפת, בגרמניה ובאנגליה), מודגש השם, הוא משחק מילים עם השם "אוסטריה". זאת כדי להחמיא למלך פליפה השלישי, שהיה מבית המלוכה האוסטרי. האי שגילה נקרא עדיין אספיריטו סאנטו. הוא הצהיר על כוונתו להקים מושבה, שתיקרא "נובה ירושלים". הוא כנראה זיהה את הקצה הצפוני של אוסטרליה כמתחבר לגינאה החדשה, ליבשת ענקית. כפי שהצטייר במפות כמו אלה של חרארד דה חודה (אנ') ופטרוס פלנקיוס (אנ'). שכן, כפי שאמר בכרך העשירי (עמוד 5): "גינאה החדשה היא הקצה העליון של ארץ אוסטרליה שאליה אני מתייחס".
הלהט הדתי של קיירוש מצא ביטוי בהקמתו של מסדר אבירות חדש, "אבירי רוח הרפאים". מטרת המסדר הייתה להגן על המושבה החדשה. עם זאת, תוך שבועות הרעיון של מושבה ננטש עקב עוינותם של התושבים המקומיים ומחלוקות בין הצוות.
לאחר שישה שבועות חזרו ספינותיו של קיירוש לים כדי לחקור את קו החוף. בלילה של 11 ביוני 1606 נפרד קיירוש בסן פדרו וסן פבלו מהספינות האחרות בגלל מזג אוויר הגרוע ולא הצליח (או כך לפחות אמר אחר כך) לחזור למעגן הבטוח באספיריטו סנטו. לאחר מכן הוא הפליג אל אקפולקו במקסיקו, שם הוא הגיע בחודש נובמבר 1606.
מבלי שהשלים את משימתו, חזרתו למקסיקו הייתה קריטית מאוד, היא נראתה כמרד והראתה כושר מנהיגות עלוב שלו כמפקד ורב חובל.
כעבור שבועיים לקח את הפיקוד לואיס ואס דה טורס, לאחר שחיפש לשווא את קיירוש בהנחה שאונייתו טבעה. דה טורס עזב את אספיריטו סנטו והגיע בהצלחה למנילה, מרכז השלטון בהודו המזרח ספרדי במאי 1607, לאחר שמיפה את קו החוף הדרומי של גינאה החדשה. כך עבר דרך המיצר הנושא את שמו, בין אוסטרליה לגינאה החדשה. טורס לא היה מודע לקרבתו לחוף הצפוני של אוסטרליה, קצת מעבר לאופק ממסלולו.
באחרית חייו

פדרו דה קיירוש חזר למדריד בשנת 1607. נחשב כחסר תועלת ובילה את שבע השנים הבאות בעוני. קיירוש כתב מספר דו"חות על הפלגתו ובתקופה זו שלח למלך פיליפה השלישי יותר מ-65 מכתבים בהם התחנן למימון מסע חדש. קיירוש נשלח לבסוף לפרו עם מכתבי תמיכה, אך למלך לא הייתה כוונה ממשית לתמוך במשלחת נוספת, שכן מועצת המלוכה חששה שספרד לא תוכל להרשות לעצמה תגליות חדשות באוקיינוס השקט.
קיירוש מת בדרך, בפנמה, בשנת 1614.
בשנת 1589 נשא לאישה את דונה אנה צ'קון ממדריד, ונולדו להם בן ובת.
מסמכי המסע של קיירוש

ישנם מספר מסמכים המתארים את הפלגותיו של קיירוש.. המשמעותיים ביותר הם זכרונותיו של קיירוש שהוגשו למלך פיליפה השלישי בנוגע למסע ותיאור קצר שמסר טורס למלך (1607), סיפורו של פראדו על המסע, שמהווה תוסף חשוב למכתב טורס שנכתב למלך ספרד ב־12 ביולי 1607. סיפורו של פראדו הוא התיעוד היחיד, מלבד המכתב, שמכסה את המסע למנילה. כמו כן קיימים ארבעה תרשימים של גינאה החדשה.
זכרונותיו של חואן לואיס אריאס דה לויולה למלך פליפה הרביעי (נכתבו בערך בשנת 1630 והתבססה על דיונים בין קיירוש ללויולה).
מרבית המסמכים של תגליותיו של לואיס ואס דה טורס לא פורסמו אלא הועברו לארכיון הספרדי, כולל סיפורו הארוך של פראדו ותרשימים נלווים.
זמן מה בין 1762 ל־1765, ראיונות כתובים של משלחת טורס נקראו על ידי אלכסנדר דאלרימפל, ההידרולוג הראשי של האדמירליות הבריטית. דאלרימפל יצר מפת סקיצות שכללה את הפלגות קיירוש-טורס לג'וזף בנקס שללא ספק העביר את המידע הזה לג'יימס קוק.
מכתבים

קיירוש שלח לפחות 50, אולי 65, מכתבים למלך בין 1607 ל־1614. אף על פי שרובם היו כתובים בכתב יד, קיירוש דאג כי ארבעה עשר יודפסו ויוצגו בפני המלך. העתקים של שלושה עשר מתוך מכתבים אלה שרדו. 1617 עשוי להיות התאריך של התרגום הראשון לאנגלית לאחד מכתבי הזיכרון של קיירוש, כטרה אוסטרליס אינקוגניטה, או תגלית דרום-מזרחית חדשה. תיאור המסע והתגליות של קיירוש פורסם באנגלית על ידי סמיואל פרצ'ס באוסף סיפורי המסעות שראה אור ב-1625. נראה כי דיווח זה מבוסס על מכתב של קיירוש למלך בשנת 1610, השמיני במניין.
קיירוש ואוסטרליה

במאה ה-19 טענו כמה קתולים אוסטרליים כי קיירוש היה למעשה זה שגילה את אוסטרליה, לפני הפרוטסטנטים וילם יאנסזון, אבל יאנסזון טסמן וג'יימס קוק. הארכיבישוף של סידני בשנים 1884–1911, פטריק פרנסיס מורן (אנ'), טען שזו עובדה שנלמדה בבתי הספר הקתולים במשך שנים רבות. הוא טען כי האתר האמיתי של ירושלים החדשה של קיירוש היה ליד גלדסטון בקווינסלנד, מה שנתמך על ידי אלמנטים בתיאור שלו על פני הקרקע שגילה, כגון קביעתו כי "אורכו הוא ככל כל אירופה ואסיה הקטנה כמו עד לים הכספי ופרס, עם כל איי הים התיכון והאוקיינוס המקיף, כולל שני האיים של אנגליה ואירלנד. החלק הנסתר הזה הוא רבע מהעולם".
קיירוש בספרות בת ימינו

על סמך מסורת זו כתב המשורר האוסטרלי ג'יימס מקולי (אנ') (1917–1976) אפוס בשם " קפטן קירוס" ( פורסם ב-1964), שבו תיאר את קיירוש כקדוש מעונה בציוויליזציה הנוצרית הקתולית (אם כי לא חזר על הטענה כי קיירוש גילה את אוסטרליה). הגוונים הפוליטיים של השיר התקבלו בקרירות בתקופה שבה עדיין שררה באוסטרליה המחלוקת הקתולית-פרוטסטנטית. הסופר האוסטרלי ג'ון טוהיי פרסם ב-2002 רומן בשם Quiros.
 הסופר הבריטי רוברט גרייבס מתאר את המשלחת משנת 1595 ברומן היסטורי, "איי האיוולת (אנ')", שנכתב בשנת 1949. בהקדמתו ציין את מקורותיו.
לקריאה נוספת

Kelly, Celsus (1966), La Austrialia del Espíritu Santo: the journal of Fray Martin de Munilla, O.F.M., and other documents relating to the voyage of Pedro Fernández de Quirós to the South Sea (1605-1606) and the Franciscan Missionary Plan (1617-1627), Cambridge, published by the Hakluyt Society at Cambridge University Press, (Works issued by the Hakluyt Society, 2nd ser., no. 126-127).
פרס צ'ארלס אלברט שול

| --- | --- |
 תיאור:  עבור חקירות יוצאות דופן בתחום ביולוגיה של צמחים
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 הגוף המעניק:  האגודה האמריקאית לביולוגיה של צמחים
 תקופת הפרס:  1971–הווה (כ־53 שנים)
 נקרא על שם:  ד"ר צ'ארלס א. שול
 albert-charls-shull.aspb
 
פרס צ'ארלס אלברט שול (באנגלית: The Charles Albert Shull Award) נערך ביוזמת האגודה האמריקאית לביולוגית צמחים.
הפרס הוענק לראשונה בשנת 1971 כדי להוקיר את ד"ר צ'ארלס א. שול, שעניינו האישי ותמיכתו היו אחראים במידה רבה לייסודה ולצמיחה של האגודה. זהו פרס כספי הניתן מדי שנה עבור חקירות יוצאות דופן בתחום ביולוגיה של צמחים לחבר באגודה שגילו בדרך כלל מתחת לארבעים וחמש או פחות מעשר שנים ממתן הדוקטורט. הזוכה מוזמן לנאום לאגודה באספה השנתית בשנה שלאחר מכן.
רשימת זוכי הפרס

להלן רשימת זוכי הפרס נכון לשנת 2022:
2022- לוסיה סטרדר
2021 - אדריאן רודר
2020 - זכרי ליפמן (אנ')
2019 - סיובאן בריידי
2018 - נתן שפרינגר
2017 - בלייק מאיירס
2016 – ירי פרימל (cs')
2015 – סיריל זיפל
2014 - ליבו שאן
2013 - הארווי מילר
2012 - אליזבת איינסוורת' (אנ')
2011 - שון קטלר (אנ')
2010 - דומיניק ברגמן (אנ')
2009 - סטיבן ג'ייקובסן
2008 - שנג לואן
2007 – סמואל זימן
2006 - שווימי צ'ן (אנ')
2005 – קרישנה ניוגי
2003 - ג'יאן קאנג זו (אנ')
2001- דטלף וייגל (אנ')
1999- סביחה מרצ'נט (אנ')
1997- ג'וליאן שרודר
1995- ג'ואן קורי
1993- איליה רסקין
1991- דניאל קוסגרוב (אנ')
1989- שרון לונג (אנ')
1987- כריסטופר סומרוויל (אנ')
1985- רוברט ג'אקווינטה
1983- בריאן לרקינס
1981- לי פראט
1979- צ'ארלס ארנזן (אנ')
1977- ג'ון בוייר
1975- תומאס קנט הודג'ס
1973- פיטר אלברסהיים
1971 - פיטר מרטין ריי
הערות שוליים

1 2  Charles Albert Shull Award, American Society of Plant Biologists (באנגלית אמריקאית)
עיר של אפר

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  קסנדרה קלייר 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  רומן 
 מקום התרחשות:  ניו יורק 
 הוצאה
 הוצאה:  סיימון אנד שוסטר 
 תאריך הוצאה:  25 במרץ 2008 
 מספר עמודים:  544 
 סדרה
 ספר קודם:  עיר של עצמות 
 הספר הבא:  עיר של זכוכית 
 
עיר של אפר הוא הספר השני בסדרת בני הנפילים, סדרת פנטזיה אורבנית המתרחשת בניו יורק שנכתבה על ידי קסנדרה קלייר. הרומן היה אחד מעשרת ספרי הנוער המובילים איגוד הספריות האמריקאי לשנת 2009.
הספר בעברית יצא לאור על ידי הוצאת גרף, בשנת 2012, בתרגום של ענבל שגיב-נקדימון.
ביקורת

ה-Duluth News Tribune שיבח את הספר, וכינה אותו "מרתק". כתב העת School Library Journal גם שיבח את הספר. Common Sense Media העניקה לספר ארבעה כוכבים, וכינתה אותו "מושך" תוך שהיא מזהירה את ההורים מפני האלימות והעריות הפוטנציאליות. מגזים Seventeen נתן ביקורת חיובית, ואמר שהספר הוא "חכם, מצחיק, רומנטי".
עיבוד קולנועי

לספר היה אמור לצאת סרט (המשך ל-  בני הנפילים: עיר של עצמות) ב-2014, אך בוטל, תוכן הספר בשינויים רבים מופיע בסדרה ציידי הצללים.
הערות שוליים

↑  Brody, Cheryl. "Interview: Cassandra Clare: The author of CG! Book Club's City of Ashes answers four quick questions just for you!". Seventeen Magazine. נבדק ב-16 באוגוסט 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ALA Teen's Top Ten 2008
↑  Johnholtz, Ashley (11 ביוני 2009). "Shadow Hunter Mayhem". Duluth News Tribune. אורכב מ-המקור ב-2013-01-21. נבדק ב-15 באוגוסט 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Draper, Jennifer-Lynn. "Grades 5 & Up". School Library Journal. נבדק ב-16 באוגוסט 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "City of Ashes: The Mortal Instruments, Book 2". CommonSenseMedia. נבדק ב-16 באוגוסט 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Reid, Megan. "book review: city of ashes". Seventeen Magazine. נבדק ב-16 באוגוסט 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
| סדרת בני הנפילים מאת קסנדרה קלייר |
| --- | --- | --- |
| בני הנפילים | עיר של עצמות • עיר של אפר • עיר של זכוכית • עיר של מלאכים נופלים • עיר של נשמות אבודות • עיר של אש שמיימית |  |
| מיומנויות אפלות | גבירת חצות • אדון הצללים • מלכת האוויר והחושך |  |
| מכשירי התופת | מלאך מכני • נסיך מכני • נסיכה מכנית |  |
| קללות קדמוניות | מגילות הכשף האדומות • מלכודת הספר הלבן |  |
| the last hours cassandra clare | Chain of Gold • Chain of Iron • Chain of Thorns |  |
| ספרים נוספים | The Bane Chronicles • Tales from the Shadowhunter Academy • Ghosts of the Shadow Market |  |
| שונות |  בני הנפילים: עיר של עצמות (סרט) • ציידי הצללים |  |
פרס פרנץ קפקא

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 מדינה:  צ'כיה 
 הגוף המעניק:  אגודת פרנץ קפקא 
 סכום הזכייה:  10,000 דולר אמריקאי 
 תקופת הפרס:  2001–הווה (כ־23 שנים) 
 נקרא על שם:  פרנץ קפקא 
 אתר רשמי
 
פרס פרנץ קפקא הוא פרס ספרותי המוענק מדי שנה, החל משנת 2001 לסופר המצטיין.
את הפרס מעניקים עיריית פראג (עיר מגוריו של פרנץ קפקא) ואגודת פרנץ קפקא. הפרס מוענק בסוף אוקטובר ועמו מוענק סכום כספי של עשרת אלפים דולר, תעודה ופסלון ברונזה. הקריטריונים לזכייה בפרס כוללים יצירה בעלת "אופי הומניסטי ותרומה לסבלנות תרבותית, לאומית, לשונית ודתית". הפרס יכול להיות מוענק לכל סופר חי, בכל גיל ומכל לאום. על ספר אחד לפחות של היוצר להתפרסם בשפה הצ'כית.
הפרס זכה לעניין ומידה של יוקרה באמצע שנות ה-2000 בשעה שזוכי הפרסים בשנים 2004 ו- 2005 זכו בפרס נובל לספרות: אלפרידה ילינק ב-2004 והרולד פינטר ב-2005.
זוכי הפרס

2001: פיליפ רות, ארצות הברית
2002: איוואן קלימה, צ'כיה
2003: פטר נדש, הונגריה
2004: אלפרידה ילינק, אוסטריה
2005: הרולד פינטר, בריטניה
2006: הארוקי מורקמי, יפן
2007: איב בונפוא, צרפת
2008: ארנושט לוסטיג, צ'כיה
2009: פטר הנדקה, אוסטריה
2010: ואצלב האוול, צ'כיה
2011: ג'ון באנוויל, אירלנד
2012: דניאלה הודרובה, צ'כיה
2013: עמוס עוז, ישראל
2014: יאן ליין-קה, סין
2015: אדוארדו מנדוזה, ספרד
2016: קלאודיו מגריס, איטליה
2017: מרגרט אטווד, קנדה
2020: מילן קונדרה, צ'כיה (חי בצרפת)
הערות שוליים

↑  Franz Kafka Prize goes to Czech writer Daniela Hodrová, literalab, ‏2012-05-25
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: pna2008478914  VIAF: 158773536   WorldCat (עם VIAF): 158773536
פרדריק ג'אד ווה

| --- | --- |

 לידה:  13 בספטמבר 1861 בורדטאון, ארצות הברית 
 פטירה:  10 בספטמבר 1940 (בגיל 78) מחוז בארנסטייבל, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות היפות בפנסילבניה 
 
פרדריק ג'אד ווה (באנגלית: Frederick Judd Waugh‏; 13 בספטמבר 1861 – 10 בספטמבר 1940) היה אמן אמריקאי, הידוע בעיקר כאמן ימי. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא תכנן הסוואה של ספינות עבור הצי האמריקני.
ביוגרפיה

פרדריק ווה היה בנו של צייר פורטרטים ידוע בפילדלפיה, סמואל בל ווה, ואח חורג של הציירת אידה ווה. הוא היה אביו של הצייר קולטון ווה.
הוא למד באקדמיה לאמנויות בפנסילבניה אצל תומאס איקינס, ובאקדמיה ז'וליאן בפריז, אצל אדולף ויליאם בוגרו. לאחר שעזב את פריז, עבר להתגורר באנגליה והתגורר באי סארק בתעלה האנגלית, שם התפרנס כצייר נוף ימי.
בשנת 1908 חזר ווה לארצות הברית והתיישב במונטקלייר הייטס, ניו ג'רזי. לא היה לו סטודיו עד שאספן האמנות ויליאם אוונס (מממן מסילות רכבת ונשיא תאגיד מילס גיבס) הציע לו סטודיו תמורה ציור אחד בשנה. בשנים מאוחרות יותר הוא התגורר באי ביי, מיין ובפרובינסטאון, מסצ'וסטס. בשנת 1914 הוא היה שופט בתערוכת האמנות באי מונגגן, במהלך חגיגות בשנת 1914 למסעו של קפטן ג'ון סמית'.
בשנת 1918 הומלץ על ווה שישמש כאמן הסוואה עבור הצי האמריקני, כחבר במדור העיצוב של יחידת ההסוואה הימית שבה שירת. מדור זה היה ממוקם בוושינגטון הבירה, ובראשו עמד הצייר האמריקאי אוורט ל' וורנר.
על פי ביוגרפיה של ווה, ספינות גדולות רבות, כולל ה"לויתן", הוסוו על פי עיצוביו. אף שהמיזם היה מאמץ צוותי בו איש בודד לא שיחק תפקיד סולו, הייתה לו כל הסיבות להיות גאה בעבודתו. רק ספינה אחת עם מערכת ההסוואה שלו אבדה במהלך המלחמה.
יצירתו

פרדריק ג'אד ווה נחשב לאמן רב-תכליתי, שמעבר לציורי שמן, גם עיצב ספרים וגם חפצי כסף ונחושת והשתתף בבניית בתים.
המורשת החשובה ביותר של ווה היא נופי הים הרבים שלו, שנוצרו באירופה ובאמריקה. המוטיבים הנפוצים ביותר שלו כוללים נופים של האוקיינוס הפתוח - בעיקר האוקיינוס האטלנטי - עם גלים ושמים, אך ללא ספינות או חופים. עבודות מוקדמות כמו נוף איכרים (1883) מראות השפעות מהציור הריאליסטי באוויר הפתוח מאת ז'ול בסטיין-לפה.
במאמר שכותרתו "כמה מילים על ציור הים" (1910) תיאר האמן את המתודולוגיה שלו: על פי הכתוב, הוא התבונן באוקיינוס ובחן את תנועותיו בחיפוש אחר "שלבים אטרקטיביים במיוחד". ברגע שהוא הכיר מקרוב את תנועת הים, הוא כבר לא היה צריך לצייר מהטבע, אלא יכול היה לשחזר מזיכרונו. לדוגמה, הוא צייר ציור ימי ב-1908 בהתבסס על זיכרונותו מחציית האוקיינוס האטלנטי בסוף הסתיו הקודם. הוא אמר לחברו: "אי אפשר לצבוע את הים בתנועה בעזרת מילים או לחוש בנחיריים את ריח של מי המלח (...) ובכל זאת כל אלה מורגשים איכשהו ביצירת האמנות."
ווה העדיף את טכניקת האימפסטו עם עובי רב ומחוספס על כל התמונה. הוא נהג למרוח את הצבעים בצורה לא מעורבבת ככל האפשר על בד שהוכן עם שכבת גסה של צבע כהה. הציור שהיה פריצת הדרך המסחרית שלו, מאופיין במשיחות מכחול רחבות ובצבעים ירוקים וברורים.
בנוסף לציור הימי, האמן גם התפרסם כמאייר. ציוריו החשובים ביותר כוללים את תמונות ממלחמת הבורים השנייה, שהייתה בין השנים 1899–1902 עבור המגזין הבריטי "The Graphic", כמו גם את האיורים לרומן הפנטזיה שלו "שבט המונס", שנכתב בשנים 1914-1916.
רבות מיצירותיו נמצאות במוזיאוני האמנות אדווין א. אולריך בהייד פארק, ניו יורק, וויצ'יטה, קנזס.
לפחות ציור אחד תלוי בכנסיית סנט מרי של הנמל בפרובינסטאון, שם נפטר.
גלריה

סנט איווס
הגל הבא
גלי חוף
לאחר הסערה
איור לפנטזיה "שבט המונס"
איור לפנטזיה "שבט המונס"
הערות שוליים

↑  Havens, George R. (1969), Frederick J. Waugh: American Marine Painter. Orono ME; University of Maine Press.
↑  Behrens, Roy R. (2002), False Colors: Art, Design and Modern Camouflage. Dysart, Iowa: Bobolink Books, pp. 82–107
↑  150 Years of Philadelphia Painters and Paintings. Selections from the Sewell C. Biggs Museum of Art, Philadelphia 1999, ISBN 1-893287-01-7, S. 42–43
↑  Doreen Bolger Burke: Frederick J. Waugh. In: American Paintings in the Metropolitan Museum of Art. Volume III, A Catalogue of Works by Artists Born between 1846 and 1864. Metropolitan Museum of Art, New York City 1980, ISBN 0-87099-244-9, S. 409–412
↑  The clan of munes. WorldCat, abgerufen am 25. Dezember 2019
↑  New York Times (1940), “F.J. Waugh Is Dead; Marine Artist, 79” (September 11).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 122437012  ISNI: 0000 0000 6680 2269  LCCN: n50023752  RKD: 83094  SNAC: w6mc9hd6  ULAN: 500010898  VIAF: 10727443   WorldCat (עם VIAF): 10727443
פופ אופראי

שרה ברייטמן, מזמרות הפופ האופראי הידועות ביותר.
פופ אופראי (באנגלית: Operatic Pop), המכונה גם אופרה פופ או פופרה (Popera), הוא תת-ז'אנר של מוזיקת פופ, שמשלב בין מוזיקת פופ לאופרה ומוזיקה קלאסית. הסגנון כולל קטעי אופרה ומוזיקה קלאסית שעובדו בצורה מודרנית כך שיותאמו לקהל הרחב ובעיקר לקהל הצעיר על ידי שימוש באלמנטים כגון תופים, באס, סינתיסייזר ומוזיקה אלקטרונית; וכן שירים פופולריים (כגון שירי רוק, להיטי פופ, מחזות זמר ופסקולים) שמושרים בסגנון אופראי קלאסי או זוכים לעיבוד קלאסי מלא הכולל תזמורת סימפונית ומקהלה. המבצעים בסגנון זה הם לרוב זמרים וזמרות בעלי הכשרה קלאסית, ולעיתים קרובות גם זמרי אופרה.
אמנים ידועים בסגנון זה:
הממלכה המאוחדת שרה ברייטמן (זמרת סופרן, שיחקה בתפקיד הראשי במחזמר "פנטום האופרה")
הולנד אנדרה ריו (כנר ומנצח)
צרפת אמה שפלן (שם הבמה של קריסטל ז'וליטון)
איטליה אנדראה בוצ'לי (זמר טנור)
נורווגיה סיסל שירשבה (זמרת סופרן וזמרת אופרה)
פינלנד טאריה טורונן (בעיקר מטאל סימפוני)
הממלכה המאוחדת שרלוט צ'רץ'
הממלכה המאוחדת פול פוטס (זוכה תוכנית הריאליטי Britain's Got Talent)
סקוטלנד סוזאן בויל (כוכבת תוכנית הריאליטי Britain's Got Talent)
הממלכה המאוחדת אמיליה ברייטמן (אחותה של שרה ברייטמן וזמרת בגרגוריאן)
ישראל דוד ד'אור (שייצג את ישראל באירוויזיון 2004)
ארצות הברית לינדזי סטירלינג (כנרת ורקדנית)
שוודיה מאלנה ארנמן (אמה של גרטה טונברי ונציגת שוודיה באירוויזיון 2009)
הממלכה המאוחדת אלפי בואי
אסטוניה אלינה נצ'אייבה (ייצגה את אסטוניה באירוויזיון 2018)
אוסטרליה קייט מילר-היידקי (ייצגה את אוסטרליה באירוויזיון 2019)
ישראל דניאלה לוגסי (זמרת סופרן וזמרת אופרה)
הרכבים ידועים:
שלושת הטנורים
אנדרה ריו ותזמורת יוהאן שטראוס
גרגוריאן Gregorian Masters of Chant
Il divo
Opera Babes
Celtic Woman
Il Volo
ראו גם

אופרה
מוזיקה קלאסית
מוזיקת פופ
מוזיקת עולם
רוק סימפוני
מטאל סימפוני
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פרס אופיר על מפעל חיים

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל 
 הגוף המעניק:  האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה 
 תקופת הפרס:  1992–הווה (כ־32 שנים) 
 נקרא על שם:  שייקה אופיר 
 
פרס אופיר על מפעל חיים הוא פרס אופיר הניתן מדי שנה על ידי האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה. פרס זה ניתן עבור מפעל חיים בולט של אדם. בניגוד לשאר הקטגוריות, ההודעה על זהות הזוכה ניתנת טרם הטקס.
רשימת זוכים

זוכי פרס אופיר על מפעל חיים לאורך השנים:
1992 – נתן גרוס
1993 – אפרים קישון
1994 – מנחם גולן
1995 – דוד פרלוב
1996 – ניסים לאון
1997 – גילה אלמגור
1998 – ליה ון ליר
1999 – יורם גלובוס
2000 – גבי עמרני
2001 – משה מזרחי
2002 – אריה אליאס
2003 – מוסקו אלקלעי
2004 – אברהם הפנר
2005 – לביאה הון
2006 – נדב לויתן
2007 – איציק קול
2008 – יואל זילברג
2009 – אסי דיין
2010 – זאב רווח
2011 – ציון אברהמיאן
2012 – אלי תבור
2013 – הגשש החיוור
2014 – יהודה ברקן
2015 - אלון גרבוז
2016 – דן וולמן
2017 – נסים דיין
2019 – מיכל בת אדם
2021 – איתן אבן, רות דייכס ואבי נשר
2022 – לינה צ'פלין
2023 – כתריאל שחורי
הערות שוליים

↑  Naomi Michaeli, האקדמיה הישראלית לקולנוע ולמוזיקה, באתר www.israelfilmacademy.co.il
↑  הוגדרו כפרסי הוקרה ולא כפרסי מפעל חיים
| פרס אופיר |
| --- | --- | --- |
| פרסי קולנוע | הסרט העלילתי הטוב ביותר • הסרט העלילתי הטוב ביותר מסלול פרינג' • הבימוי הטוב ביותר • התסריט הטוב ביותר • השחקן הראשי הטוב ביותר • השחקנית הראשית הטובה ביותר • שחקן המשנה הטוב ביותר • שחקנית המשנה הטובה ביותר • הצילום הטוב ביותר • העריכה הטובה ביותר • הליהוק הטוב ביותר • העיצוב האמנותי הטוב ביותר • עיצוב התלבושות הטוב ביותר • האיפור הטוב ביותר • המוזיקה המקורית הטובה ביותר • הפסקול הטוב ביותר • הסרט התיעודי הטוב ביותר • הסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר • הסרט העלילתי הקצר הטוב ביותר • פרס על מפעל חיים • פרס על הישגים מקצועיים בקולנוע • פרס על מצוינות |  |
| טקסים | 1990 • 1991 • 1992 • 1993 • 1994 • 1995 • 1996 • 1997 • 1998 • 1999 • 2000 • 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 • 2010 • 2011 • 2012 • 2013 • 2014 • 2015 • 2016 • 2017 • 2018 • 2019 • 2020 • 2021 • 2022 • 2023 • 2024 |  |
| זוכים בעלי ערך | במאים • עורכים • מלהקים • מוזיקאים • מפעל חיים • סרטים • עיצוב אמנותי • עיצוב פסקול • עיצוב תלבושות • צלמי קולנוע • שחקנים בתפקיד ראשי • שחקנים בתפקיד משני • תסריטאים • הישגים מקצועיים |  |
פלאט (נהר)

| --- | --- |

הנהר פלאט בפארק המדינתי מאהוני
 מידע כללי
 אורך:  499 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  199 מ"ק לשנייה
 אגן ניקוז:  219,916 קמ"ר
 מוצא:  מפגש הנהרות נורת פלאט וסאות פלאט
 גובה מוצא הנהר:  287 מטרים
 יובלים:  נהר סאות פלאט, נהר נורת' פלאט, סולט קריק, נהר לופ, נהר אלקהורן 
 שפך:  נהר המיזורי
 מדינות באגן הניקוז:  נברסקה
 
 אגן הניקוז של נהר פלאט כולל הנהרות נורת פלאט וסאות פלאט
 
הנהר פלאט (באנגלית: Platte River) הוא נהר מרכזי במדינת נברסקה בארצות הברית. הוא מתחיל במפגש בין שני יובלים: הנהרות נורת פלאט (North Platte) וסאות פלאט (South Platte), ואורכו, מנקודת המפגש ועד השפך לנהר מיזורי הוא 499 קילומטרים. אורך הקטע מהמקור המרוחק ביותר דרך היובל נורת פלאט ועד השפך הוא 1,690 קילומטרים. אגן הניקוז שלו משתרע על שטח של כ-220,000 קילומטרים רבועים. הנהר פלאט הוא יובל של המיזורי, בעצמו יובל של הנהר מיסיסיפי הנשפך למפרץ מקסיקו. לאורך מרבית מסלולו הנהר פלאט הוא זרם מתפתל, רדוד, בוצי ורחב, שקרקעיתו ביצתית ומפוזרים בו איים רבים, כלומר ערוץ פְּזָרוֹת. מאפיינים אלו מקשים מאוד על שיט בקאנו והנהר לא שימש מעולם כנתיב שיט מרכזי לציידי הפרוות או למגלי הארצות.
הפלאט הוא מערכת היובלים המשמעותית ביותר באגן הניקוז של הנהר מיזורי. הוא מנקז חלק גדול ממרכז המישורים הגדולים בנברסקה ומזרח הרי הרוקי בקולורדו ובוויומינג. עמק הנהר שיחק תפקיד חשוב בהתפשטות מערבה של ארצות הברית, ודרכו עברו כמה מנתיבי ההגירה המרכזיים, כולל שביל אורגון, שביל קליפורניה, שביל מורמון ושביל בוזמן. האירופאים הראשונים שראו את הפלאט היו ציידי פרוות וחוקרי ארצות צרפתיים בערך ב-1714. הם קראו לנהר בתחילה "נברסקייה" (Nebraskier), תעתיק של השם בו קראו לנהר בני שבט האוטו, שפירושו "מים שטוחים". ביטוי זה קרוב מאוד למילים בצרפתית "ריווייר פלאט" (rivière plate – "נהר שטוח"), המקור המשוער של שם הנהר פלאט.