stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בוזאו

| --- | --- |
סמל בוזאוסמל בוזאו
בניין עיריית בוזאו
בניין עיריית בוזאו
 מדינה:  רומניה רומניה
 מחוז:  מחוז בוזאו
 ראש העיר:  קונסטנטין טומה
 בירת העיר:  בוזאו 
 תאריך ייסוד:  376
 על שם:  Buzău River 
 שטח:  81.30 קמ"ר
 גובה:  95 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  103,481 (1 בדצמבר 2021)
  ‑ צפיפות:  1,637 נפש לקמ"ר (2002)
 קואורדינטות:  45°09′45″N 26°49′00″E﻿ / ﻿45.1625°N 26.8166666666667°E﻿ / 45.1625; 26.8166666666667
 אזור זמן:  UTC +2
 http://www.primariabuzau.ro
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת רומניה מוגדלת) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור בוזאו(למפת רומניה רגילה) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור בוזאו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בוזאו (ברומנית: Buzău) היא עיר על חוף נהר בוזאו (מיובלי הסירט) במחוז בוזאו, בצפון מזרח חבל מונטניה, ברומניה, כ-100 ק"מ צפונית-מזרחית לבוקרשט.
היישוב, השוכן בצומת הדרכים שבין החבלים ההיסטוריים מולדובה, דוברוג'ה, טרנסילבניה ומונטניה, הוזכר החל משנת 325 ויש לו אוכלוסייה של 134,619 תושבים, נכון לשנת 2007. המחוז סביב בוזאו עשיר בבוסתנים, בגני שוק ובכרמים. יש לה תעשיות הנדסה מטלורגית ופלסטיקה.
יהודי בוזאו

בשנת 1899 היהודים היוו 7.5% מאוכלוסיית היישוב[דרוש מקור]. במהלך מלחמת העולם השנייה הוקם בעיר גטו בוזאו. כיום נותרו במקום יהודים בודדים בלבד.
אסטריקס ושיקוי הקסמים

| --- | --- |
כרזת הסרט בעברית
כרזת הסרט בעברית
 מבוסס על:  קומיקס
 בימוי:  אלכסנדרה אסטייה ולואי קלישי
 הופק בידי:  Philippe Bony, Marion Bayard 
 תסריט:  אלכסנדרה אסטייה, לואי קלישי 
 עריכה:  Bertrand Maillard 
 מדבבים:  ברנארד אליין (אשפיקס) Christophe Fluder לואי קלישי Philippe Morier-Genoud (יוליוס קיסר) Dominique Bastien Jacques Chambon Nicky Naudé Alex Lutz Patrick Bonnel Olivier Saladin Élie Semoun Éric Bougnon Daniel Laloux אלכסנדרה אסטייה François Rollin Franck Pitiot Romain Segaud Patrick Pineau ג'רארד הרננדז François Raison Lana Ropion Max Brunner Ethan Astier Lévanah Solomon כריסטיאן קלוויאר (אסטריקס) Guillaume Briat (אובליקס) דניאל מזגיש Florence Foresti (Impedimenta) Laurent Morteau (Geriatrix) Arnaud Léonard Joëlle Sevilla Serge Papagalli (Vitalstatistix) Lionnel Astier (Fulliautomatix) Luna Karys François Morel (Unhygienix) Yoann Blanc 
 מוזיקה:  פיליפ רומבי 
 צילום:  David Dulac 
 אנימטור:  Coline Veith, Jérôme Charton 
 מדינה:  צרפת צרפת  בלגיה בלגיה
 חברת הפקה:  M6 Studio
 חברה מפיצה:  פילמהאוס
 הקרנת בכורה:  צרפת 5 בדצמבר 2018  ישראל 10 באוקטובר 2019
 משך הקרנה:  85 דק' 
 שפת הסרט:  צרפתית 
 סוגה:  סרט הרפתקאות, סרט קומדיה, סרט לכל המשפחה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   asterixlesecretdelapotionmagique
 סרט קודם:  אסטריקס באחוזת האלים 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
אסטריקס ושיקוי הקסמים (בצרפתית: Astérix: Le Secret de la Potion Magique) הוא סרט הנפשה ממוחשבת קומי צרפתי-בלגי לכל המשפחה מסוגת הרפתקאות שנעשה בטכנולוגיית CGI. הסרט מבוסס על סדרת ספרי הקומיקס אסטריקס שכתב רנה גוסיני ואייר אלבר אודרזו. הסרט בוים על ידי אלכסנדר אסטייה (אנ') ולואי קלישי, ותסריטו של הסרט נכתב על ידי אלכסנדר אסטייה. הסרט הופץ על ידי חברת "פילמהאוס" בישראל החל מ-10 באוקטובר 2019.
הסרט הקודם הוא אסטריקס באחוזת האלים.
דמויות > דמויות ראשיות

אסטריקס (Astérix) – הדמות הראשית בסדרה. לוחם אמיץ, חכם, ערמומי ונמוך קומה אשר נוהג באופן עקבי להתנדב בלהט לצאת למשימות מסוכנות. חובש קסדה מכונפת וחמוש בחרב קצרה, בה כמעט אינו משתמש. אסטריקס נוהג לשתות את שיקוי הפלא שרוקח כהן-העץ אשפיקס, כדי לקבל חוזק על-אנושי.
אובליקס (Obélix) – חברו הטוב ביותר של אסטריקס אשר עובד כחוצב מנהירים וכאיש משלוח של מנהירים. אובליקס הוא איש גדול ממדים – גבוה, שמן ובעל תיאבון עצום לאוכל. כשהיה קטן נפל לקדירה של שיקוי הפלא ובזכות כך זכה לכוח על אנושי באופן קבוע (בעוד שאר הגאלים צריכים לשתות את שיקוי הפלא כדי לקבל כוח זה, וגם אז השפעתו זמנית בלבד). אובליקס אוהב תגרות ידיים. באופיו אובליקס תמים וקצת ילדותי, ואיננו חכם ופיקח כמו אסטריקס. בעליו של מבריקס והאוכל האהוב עליו וגם האוכל האיכרי שהוא אוכל זה חזירי בר.
אשפיקס (Panoramix) – כוהן-העץ החכם של הכפר. אדם זקן וגבוה בעל זקן לבן ארוך, חלוק לבן וגלימה אדומה. נודע בעיקר כרוקח של שיקוי הקסם אשר מעניק לגאלים את כוחותיהם העל-אנושיים, אך באמתחתו גם שיקויים אחרים. למשל ב"אסטריקס וקלאופטרה" הוא רקח סם-נגד שהגן על אסטריקס, אובליקס ועליו מפני רעל. פירוש שמו בצרפתית הוא התמונה הכוללת.
מבריקס (Idéfix) – הכלבלב הזעיר של אובליקס. נוטה להיות בעל מזג נבזי. למבריקס יש תודעה אקולוגית מפותחת והוא כועס כאשר פוגעים בעצים.
שדוניקס – מכשף בעל יכולות אדירות. בעברו חבר קרוב של אשפיקס עד לקנאה בין השניים שהובילה ליריבות עוינת. מנסה לגנוב את מרכיבי שיקוי הפלאים.
פקטין – ילדה צעירה ויצרנית, תלמידה חביבה של אשפיקס. מצטרפת בטעות למסע.
מלופיס – קוסם צעיר ותמים, מנסה להתחבב על אשפיקס כדי לרשת את מקומו.
דמויות > גאלים נוספים

לוחמאמיקס (Abraracourcix) – ראש הכפר הגאלי.
חמשיריקס (Assurancetourix) – פייטן הכפר הגאלי. שירתו היא בלתי נסבלת בגלל זיופיו הרבים. בסרט הוא מילא את מקומו של לוחמאמיקס מנהיג הכפר, לאחר שלוחמאמיקס וכל שאר הכפר חוץ מהנשים והילדים, יצאו להצטרף לאשפיקס.
בסדראלפביתיקס (Ordralfabétix) – מוכר הדגים של הכפר, בסרט גם הוא מנסה להפוך לקוסם כדי שאשפיקס יבחר בו.
אוטומטיקס (Cétautomatix) – נפח הכפר, ויריבו המושבע של בסדראלפביתיקס.
מתושלחיקס (Agecanonix) – זקן הכפר, בן 93 אך מלא מרץ ועזוז, ותיק קרבות גאליה נגד הרומאים.
זיופנים – אשתו של לוחמאמיקס, ראש-השבט, ועקב כך "הגברת הראשונה". אישה שתלטנית וזעפנית באופיה.
גברת מתושלחיקס – אשתו הצעירה והנאה של מתושלחיקס.
ילוסבמרין – אשתו של בסדראלפביתיקס. מסייעת לו בממכר הדגים.
דמויות > דמויות משנה נוספות

יוליוס קיסר (Jules César) – הקיסר הרומאי שונא הגאלים ואוהב המלחמות.
סנאטור טופקוס – סנאטור המקורב לקיסר. בסרט זה עוזר לשדוניקס במזימתו.
זקנאדום (Barbe Rouge) – מנהיג שודדי הים, אותם הגאלים פוגשים במסעותיהם בלב ים. המפגשים מסתיימים בהטבעת ספינת השודדים. בעל סגן דובר לטינית בשם "תלת רגל". בסרט זה מסיע את בני הכפר, עד שבטעות הם מטביעים את ספינתו.
שחקנים דיבוב עברי ודמויות

אסטריקס – כריסטיאן קלאבייה(אנ')/ארז שפריר, החליף את רוג'ר קארל
אשפיקס – ברנארד אליין(אנ')/גדי לוי
שדוניקס – דניאל מזגיש/יורם יוספסברג
אובליקס – גוילום בריאט/שאול עזר
פקטין – לבנה סולומון/שחר קדוש
אנמארי שימל

| --- | --- |

 לידה:  7 באפריל 1922 ארפורט, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  26 בינואר 2003 (בגיל 80) בון, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מקום קבורה:  בית הקברות פופלסדורף בבון 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 מנחה לדוקטורט:  הנס היינריך שיידר 
 מוסדות:  אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת מרבורג  אוניברסיטת בון  אוניברסיטת אנקרה 
 תלמידי דוקטורט:  Arthur F. Buehler 
 פרסים והוקרה:  צלב המפקד של מסדר המצוינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (1989)  פרס ד"ר לאופולד לוקאס (1992)  פרס רויכלין (2001)  פרס יוהאן היינריך פוס לתרגום (1980)  פרס פרידריך ריקרט (1965)  מסדר הידידות (27 במרץ 2002)  פרס השלום של התאחדות הספרים הגרמנית (1995)  הילאל-אי-אימטיאז  סיטרה א-אימטיאז 
 
אנמארי שימל (בגרמנית: Annemarie Schimmel;‏ 7 באפריל 1922 – 26 בינואר 2003) הייתה איראנולוגית גרמנייה בעלת שם והשפעה, שכתבה רבות על האסלאם והסופיות.
ביוגרפיה

נולדה למשפחה פרוטסטנטית בעיר ארפורט שבגרמניה. את בית הספר התיכון סיימה כשהייתה בת 15, ובגיל 17, במהלך מלחמת העולם השנייה, החלה ללמוד באוניברסיטת ברלין. היא קיבלה דוקטורט בשפות מזרחיות ובתרבות ערבית מהאוניברסיטה בגיל תשע עשרה. בגיל עשרים ושלוש מונתה לפרופסור לערבית ואסלאם באוניברסיטת מרבורג שבגרמניה ב-1946, שם קיבלה דוקטורט שני בדתות ב-1954.
נקודת מפנה בחייה אירעה בשנת 1954, כאשר מונתה לפרופסור להיסטוריה של הדתות באוניברסיטת אנקרה בטורקיה, שם שהתה חמש שנים, הורתה טורקית ושיקעה עצמה בחקר התרבות והמסורת המיסטית של הארץ. היא הייתה חברת סגל באוניברסיטת הרווארד משנת 1967 לשנת 1992 והייתה לפרופסור אמריטה לתרבות הינדו-מוסלמית עם פרישתה. היא זכתה לדוקטורט של כבוד מאוניברסיטת בון. היא פרסמה למעלה מ-100 ספרים על ספרות, מיסטיקה ותרבות, ותרגמה שירה וספרות בפרסית, באורדו, בסינדית ובטורקית ללשונות האנגלית והגרמנית.
בשל עבודתה על האסלאם, סופיות או מיסטיקה, ומוחמד אקבאל, העניקה לה ממשלת פקיסטן אחד מאותות הכבוד הגבוהים ביותר הניתנים לאזרחים, הילאל-י אמתייאז (Hilal-e-Imtiaz, "סהר המצוינות"). היא זכתה לתוארי כבוד רבים מארצות רבות ברחבי תבל, בכללם פרס לאופולד לוקאס מטעם החוג התאולוגי-אוונגליסטי באוניברסיטת טיבינגן ובשנת 1995 פרס השלום של התאחדות הספרים הגרמנית. פרס זה גרם למחלוקת בגרמניה, מאחר שהיא הגנה על התפרצות הזעם בעולם המוסלמי נגד סלמאן רושדי בריאיון שהעניקה לטלוויזיה.
כתב עת לכבודה

Annemarie Schimmel Festschrift : essays presented to Annemarie Schimmel on the occasion of her retirement from Harvard University by her colleagues, students and friends / guest editor: Maria Eva Subtelny ; managing editor: Carolyn I. Cross; Cambridge, Mass. : Dept. of Near Eastern Languages and Civilizations, Harvard University, 1994; Journal of Turkish studies ; v. 018, 1994
אקוטגאווה ריונוסוקה

| --- | --- |

 לידה:  1 במרץ 1892 טוקיו, האימפריה היפנית 
 התאבד:  24 ביולי 1927 (בגיל 35) טוקיו, האימפריה היפנית 
 שם לידה:  新原 龍之介 
 מדינה:  יפן 
 שם עט:  我鬼, 柳川 隆之助 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טוקיו 
 שפות היצירה:  אנגלית, יפנית 
 סוגה:  סיפור קצר 
 יצירות בולטות:  The Nose, In a Grove, גלגלי שיניים, הפרגוד עם ציור הגיהינום, Rashōmon, The Spider's Thread 
 תקופת הפעילות:  מ-1914 
 השפיע על:  אוסאמו דזאי
 בן או בת זוג:  Fumi Akutagawa (?–24 ביולי 1927) 
 צאצאים:  Hiroshi Akutagawa, Yasushi Akutagawa 
 
אַקוּטָגָאוּוָה ריונוסקה (ביפנית: 芥川 龍之介‏; 1 במרץ 1892 – 24 ביולי 1927) היה מגדולי אמני הסיפור הקצר היפני. הוא כתב למעלה מ-150 סיפורים קצרים, בניהם "רשומון" ו"בתוך חורשה".
ביוגרפיה

נולד בטוקיו, יפן, ב-1 במרץ 1892. זמן קצר לאחר לידתו אימו לקתה במחלת נפש והתאבדה. אביו, שהתקשה לגדלו, העביר את הילד לטיפולו של גיסו. אקוטגווה התחנך על ברכי התרבות היפנית בבית דודו, שמשפחתו עסקה באמנות טקס התה. בבית הספר למד לימודי סינית קלאסית וקלאסיקות יפניות. באוניברסיטה למד ספרות אנגלית.
כתיבתו

אקוטגאווה הושפע רבות מאדגר אלן פו, וביקש לחקור את החריג והמסתורי. בניגוד למקובל באותה תקופה הוא כתב על החיים הפנימיים של האדם, ולא סיפורים אוטוביוגרפים שהיו פופולריים. הוא האמין שספרות צריכה להיות אוניברסלית, ורצה לקרב דרך עבודותיו בין תרבויות המערב ויפן. סיפוריו התבססו על סיפורים עתיקים מסין ומיפן, אך סגנונו הושפע מעבודתו כמתרגם מאנגלית ליפנית. תמה מרכזית בכתיבתו הייתה זהות תרבותית ודרכי היווצרותה. גיבורי סיפוריו היו נזירים בודהיסטים, סמוראים, וגם נוצרים מיסיונרים מתקופות היסטוריות ביפן.
ב-1915 כתב את סיפורו המפורסם ביותר, "רשומון", ואחריו את "ביער", שעל פיהם יצר הבמאי אקירה קורוסאווה את סרטו הידוע.
סוף חייו

לאחר שסייר בדרום סין חזר חולה. מצבו הבריאותי ודרישות העולם הספרותי גרמו להידרדרות במצבו הנפשי. הוא התחיל לכתוב סיפורים המבוססים על חייו, אך הם לא זכו להצלחה רבה. אקוטגאווה הגדיר את העולם כאולימפיאדה של משוגעים. ב-1927, כאשר החל לסבול מהזיות, חש כי הוא עצמו עומד להשתגע, והתאבד בנטילת מנת יתר של כדורי הרגעה כשהוא בן 35, והותיר אחריו יותר ממאה וחמישים סיפורים קצרים, אישה ושלושה ילדים.
במכתב שהותיר כתב כי שם קץ לחייו בגלל "חרדה סתומה": "נשים שונות היו מוכנות למות אתי, אך לא הצלחתי להגיע אתן להסכמה לגבי הפרטים. לבסוף החלטתי למות לבד. היה עלי גם להתחשב באשתי... את הלילה האחרון ביליתי עם זונה ושוחחנו על שכרה הזעום. השיחה אתה המחישה לי פעם נוספת את עליבותם של בני האדם הנאבקים אך ורק כדי לשרוד".
מורשתו

ב-1935 יסד קיקוצ'י קאן (Kikuchi Kan), עורך המגזין Bungei Shunjū, את פרס אקוטגווה, על שמו של אקוטגאווה ריונוסוקה. זהו הפרס הספרותי החשוב ביפן לספרי ביכורים של כותבים יפנים.
בשנת 2024 זכתה הסופרת ראי קודאן בפרס ,על ספר הביכורים שלה "מגדל הסימפתיה של טוקיו"
"רשומון", כשם סיפורו הראשון, הפך למושג המציין תיאור של אירוע מנקודות מבט שונות, כאשר האמת היא יחסית ומשתנה ממְסַפֵּר לִמְסַפֵּר.
הערות שוליים

↑  Ryūnosuke Akutagawa | The Short Story Project, shortstoryproject.com, ‏2021-10-06 (באנגלית אמריקאית)
1 2  בן-עמי שילוני, לבסוף החלטתי למות לבד, באתר הארץ, 22 בינואר 2007
1 2  About Japan: A Teacher's Resource | Akutagawa Ryunosuke and the Taisho Modernists | Japan Society, aboutjapan.japansociety.org
↑  ‏Ryunosuke Akutagawa in focus ‏Times of Japan, ‏2012, ‏March 18
↑  Jlit Net, web.archive.org, ‏2015-04-02
↑  עמי פרידמן, הפרק האחרון? ה־AI משתלטת על ענף הספרות, באתר ישראל היום, 27 ביוני 2024
↑  עירית קופפרברג (עורכת), חקר הטקסט והשיח: ראשומון של שיטות מחקר, אוניברסיטת בן גוריון בנגב, תש"ע
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306813905171  PLWABN: 9810624127105606  BIBSYS: 6036712  BNC: 000218498  BNE: XX1124132  BnF: cb12044266q (data)  CANTIC: a11074930  CiNii: DA00187353  GND: 118918990  ICCU: CFIV041818  ISNI: 0000 0001 2117 2213  LCCN: n79091265  LNB: 000000071  MusicBrainz: 4e2abbb3-cfb9-4416-8260-2fcbc26b1e3e  NDL: 00001509  NKC: jn20000600081  NLA: 35002418  NLG: 68080  NLK: KAC199631100  NSK: 000161425  NTA: 070555680  RERO: 02-A000005079  SELIBR: 289481  SNAC: w60c4wg5  SUDOC: 050213830  Trove: 785349  VIAF: 28807   WorldCat (עם VIAF): 28807
בוז'ק דוצ'קאל

בוז'ק דוצ'קאל (בצ'כית: Bořek Dočkal; נולד ב-30 בספטמבר 1988) הוא כדורגלן עבר צ'כי ששיחק בעמדת הקשר.
קריירת מועדונים

דוצ'קאל התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של בוהמניה פודבראדי ובגיל 10 הצטרף לסלביה פראג. את הופעת הבכורה שלו בליגה ערך בשנת 2006 נגד פ.צ. קלדנו ואת שער הבכורה שלו בקבוצה הבקיע נגד טפליצה.
בינואר 2008 חתם בסלובן ליברץ. ביולי 2010 הושאל לקוניאספור שהייתה קבוצתו הראשונה מחוץ לצ'כיה. באוגוסט 2011 חתם ברוזנבורג בלקלאב מליגת העל הנורווגית.
באוגוסט 2013 חתם בספרטה פראג, יריבתה העירונית של סלביה, קבוצת נעוריו.
בינואר 2017 חתם בחנאן ג'יאנייה מליגת העל הסינית.
בפברואר 2018 הושאל לפילדלפיה יוניון מה-MLS עד לסיום העונה.
ב-13 בפברואר 2019 דוצ'קאל חתם בספרטה פראג.
קריירה בינלאומית

ב-14 בינואר 2012 דוצ'קאל ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צ'כיה בניצחון 0-3 נגד סלובקיה בו גם כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת. דוצ'קאל כבש 4 שערים במסגרת מוקדמות יורו 2016, בו צ'כיה סיימה בבית א' ועלתה לשלב הגמר בו השתתף דוצ'קאל.
ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג

ארנסט אוגוסט כריסטיאן גאורג, דוכס בראונשווייג (בגרמנית: Ernst August Christian Georg, von Hanover; ‏17 בנובמבר 1887 – 30 בינואר 1953) היה נכדם של גאורג החמישי, מלך הנובר וכריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק, ודוכס בראונשווייג בין השנים 1913–1918.
ביוגרפיה > ראשית חייו

ארנסט אוגוסט נולד ב-17 בנובמבר 1887 בווינה, לארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר ולתירה, נסיכת דנמרק, בתם של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק ולואיזה, נסיכת הסן-קאסל. ארנסט אוגוסט היה בן דודם של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, ניקולאי השני, קיסר רוסיה, כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק, הוקון השביעי, מלך נורווגיה, וקונסטנטינוס הראשון, מלך יוון.
אביו של ארנסט אוגוסט - ארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר היה הראשון בתור לרשת את תואר דוכס בראונשווייג לאחר בן דודו הרחוק, וילהלם השמיני, דוכס בראונשווייג. ב-1879, כאשר התברר כי וילהלם ילך לעולמו מבלי להותיר אחריו צאצאים, הקים הפרלמנט של בראונשווייג מועצת עוצרים שתנהל את הדוכסות עם מותו של וילהלם. המועצה הייתה אמורה למנות עוצר במקרה בו ארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר לא יהיה מסוגל לקבל על עצמו את תואר הדוכס. לאחר מותו של וילהלם ב-1884, הכריז ארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר, על עצמו כדוכס בראונשווייג. עם זאת, מאחר שהוא המשיך לטעון לכתר ממלכת הנובר, הכריז הרייכסראט (Reichsrat) הגרמני שהכתרתו של ארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר כדוכס בראונשווייג תפגע בשלום האימפריה. עקב לחץ פרוסי, התעלמה מועצת העוצרים של הדוכסות מטענתו של ארנסט אוגוסט ומינתה את הנסיך אלברכט מפרוסיה כעוצר הדוכסות.
המשא ומתן בין ארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר, לבין ממשלת גרמניה המשיך כמעט שלושה עשורים ולא הניב תוצאות. במהלך תקופה זו מת הנסיך אלברכט ובמקומו מונה כעוצר הדוכס יוהאן אלברכט ממקלנבורג.
ביוגרפיה > דוכס בראונשווייג

ב-1912 ביקר ארנסט אוגוסט בברלין כדי להודות לקיסר על המחווה שגילה בכך ששלח את שני בניו הגדולים וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה ואייתל פרידריך, נסיך פרוסיה להלווייתו של אחיו גאורג וילהלם, נסיך הנובר. במהלך ביקורו פגש בוויקטוריה לואיזה, נסיכת פרוסיה, בתו של וילהלם השני, קיסר גרמניה והשניים התאהבו. אולם הנישואים התעכבו בשל סכסוך פוליטי בין בית הוהנצולרן לבית הנובר, ששורשיו נעוצים עוד במלחמת אוסטריה–פרוסיה, שבסופה סיפחה ממלכת פרוסיה את ממלכת הנובר כעונש על כך שתמכה באוסטריה. לבסוף הוצעה פשרה ארנסט אוגוסט יהפוך לשליט דוכסות בראונשווייג במקום הנובר. הפשרה מצאה חן בעיני הקיסר ויורש העצר ששאפו לסיים את הקרע בין שני הבתים.
החתונה התקיימה ב-24 במאי 1913 בברלין ונערכה בפאר רב. הוזמנו אליה כל אנשי האצולה מגרמניה אך גם מרוסיה ובריטניה. עיתון הטיימס תיאר את החתונה כ"רומיאו ויוליה עם סוף טוב יותר". במהלך נישואיהם הביאו השניים חמישה ילדים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה בוטל התואר דוכס בראונשווייג, וארנסט אוגוסט איבד את מעמדו. עם עליית הנאצים לשלטון היו הדעות חלוקת במשפחת המלוכה. הקיסר לשעבר ראה זאת כהזדמנות לחזור ולתפוס את השלטון. אחרים, כגון גיסיו אדלברט, נסיך פרוסיה ווילהלם, נסיך הכתר של גרמניה, טענו שעדיף לא להתערב ולהניח לעניינים להתגלגל. לעומת זאת גיסיו אוסקר ואייתל פרידריך ואחיינו לואי פרדיננד התנגדו לנאציזם בכל דרך אפשרית בעוד שאחיה אוגוסט וילהלם ואחיינו וילהלם תמכו במשטר החדש והיו חברים באס אה ובוורמאכט. ארנסט אוגוסט ואשתו לא התערבו בנושא. הם חיו בגרמניה ופעלו לשיפור היחסים בין גרמניה לבריטניה. היטלר אף הציע להם לשדך בין בתם פרדריקה לבין הנסיך מוויילס אולם הם סירבו בטענה שפער הגילים גדול מדי.
ביוגרפיה > מותו

ב-30 בינואר 1953 מת ארנסט אוגוסט בביתו שבהנובר, והוא בן 66 שנים, ובנו ארנסט אוגוסט הרביעי, נסיך הנובר ירש את תאריו.
משפחתו

לארנסט אוגוסט ואשתו ויקטוריה לואיזה, נסיכת פרוסיה, נולדו 5 ילדים:
ארנסט אוגוסט הרביעי, נסיך הנובר (1914–1987)
גאורג וילהלם, נסיך הנובר (1915–2006)
פרדריקה, נסיכת הנובר (1917–1981)
כריסטיאן אוסקר, נסיך הנובר (1919–1981)
ולף היינריך, נסיך הנובר (1923–1997)
אנרי השני, מלך נווארה

אנרי השני, מלך נווארה (בצרפתית: Henri II d'Albret de Navarre, ‏18 באפריל 1503 - 25 במאי 1555), היה מלך נווארה בין השנים 1517–1555.
ביוגרפיה

אנרי נולד ב-18 באפריל 1503 בעיר סאנגוסה שבממלכת נווארה, לז'אן השלישי, מלך נווארה ולקתרין מנווארה, בתם של גאסטון, נסיך ויאנה ומדלן מוולואה. בשנת 1512 נכבשה רוב ממלכת נווארה, ובשנת 1516 מת אביו ז'אן השלישי, מלך נווארה. בשנת 1517 מתה אמו קתרין מנווארה, ואנרי עלה לשלטון במקומה, תוך שהוא שולט על נווארה שמצפון לפירנאים.
שני ניסיונות להשתחרר מהשלטון הספרדי נעשו בשנים 1516 ו-1521, והניסיון בשנת 1521 היה הקרוב ביותר להשגת העצמאות. כשהתקרב לפמפלונה צבא השחרור, תחת פיקודו של גנרל אספארוס, התמרדו האזרחים בעיר, וצרו על מבצרו החדש של המושל הצבאי איגנסיו דה לויולה. טודלה וערים אחרות הצהירו אף הן על נאמנותן לבית אלברה. הצבא הנווארי-בֶּאַרְנֶזִי (מבארן שמצפון לפירנאים) אכן הצליח לשחרר את כל הממלכה, וקסטיליה הייתה עסוקה בלפתור את הבעיה שנוצרה כתוצאה ממרד הקומונרוס. אך המרד הקסטיליאני הובס באותו הזמן שהחלה הפלישה של הצבא שבא מצפון לפירנאים. כתוצאה מכך, גנרל אספארוס עמד מול צבא קסטיליאני ענק ומאוחד אשר הביס את המרד הנווארי בקרב נואיין ב-30 ביוני 1521.
בשנת 1525 נפל אנרי בשבי בקרב פאביה, אך הוא הצליח להימלט במסווה ובשנת 1526 התחתן עם מרגריט מאנגולם, אחותו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת ואלמנתו של שארל הרביעי, דוכס אלנסון. בשנת 1530, לאחר הסכם קמברה בין קסטיליה לצרפת, פינה קרלוס הראשון, מלך ספרד את נווארה תחתית בצפון נווארה, ואנרי חזר והשתלט עליה.
אנרי אהד את ההוגנוטים, ודבר באופן רהוט ספרדית וצרפתית. ב-25 במאי 1555 מת אנרי באגטמו, ובתו ז'אן השלישית, מלכת נווארה עלתה לשלטון במקומו. נכדו היה אנרי הרביעי, מלך צרפת, שעלה לשלטון בצרפת בשנת 1610, והיה המלך הראשון מבית בורבון.
משפחתו

בשנת 1526 התחתן אנרי עם מרגריט מנווארה, ממנה נולדו לו שני ילדים:
ז'אן השלישית, מלכת נווארה (1528–1572), התחתנה עם אנטואן דה בורבון, דוכס ונדום
ז'אן, נסיכת נווארה (1530)
אנרי וייטאן

| --- | --- |

 לידה:  17 בפברואר 1820 ורוויה, בלגיה 
 פטירה:  6 ביוני 1881 (בגיל 61) אלג'יר, צרפת 
 שם לידה:  Henri François Joseph Vieuxtemps 
 מוקד פעילות:  בלגיה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה 
 זרם:  המוזיקה הקלאסית בתקופה הרומנטית 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 כלי נגינה:  כינור 
 בן או בת זוג:  Josephine Eder (1845–?) 
 
אנרי וייטאן (Henri Vieuxtemps;‏ 17 בפברואר 1820 – 6 ביוני 1881) היה מלחין וכנר בלגי.
וייטאן נולד בבלגיה בעיר ורוויה ליד לייז'. הוריו עסקו באריגה. אביו, שהיה כנר חובב ובונה כינורות, הבחין בכישרונות הנגינה של הילד. בגיל 6 הופיע וייטאן לראשונה בקונצרט פומבי בנגנו את הקונצ'רטו לכינור ותזמורת של פייר רוד. הוא החל להתפרסם בבלגיה ופגש בכנר הבלגי המפורסם שארל דה בריו, שהשיג לו מלגת לימודים בפריז, שם הופיע לראשונה, שוב בקונצ'רטו של רוד, וזכה להצלחה. הוא למד אצל בריו, אך כעבור שנה נאלץ לחזור לבלגיה בגלל המהפכה של יולי ובגלל נישואי בריו לזמרת מריה מאליברן ויציאתו למסע קונצרטים. בשובו לבריסל המשיך וייטאן לפתח את טכניקת הכינור שלו בכוחות עצמו. גישתו המוזיקלית העמיקה הודות לנגינה עם זמרת המצו-סופרן המוזיקלית עד מאוד פולין גרסיה-ויארדו, אחותה של מאליברן.
בשנת 1833, בגיל 13, יצא עם אביו לסיור קונצרטים בגרמניה. הוא זכה בהצלחה רבה ונפגש עם לואי שפור ועם רוברט שומאן, ששמע אותו והשווה את נגינתו לזו של ניקולו פאגאניני. במשך העשור הבא ביקר בערים שונות באירופה ונגינתו הרשימה לא רק את הקהל אלא גם מוזיקאים מפורסמים כמו ברליוז ופאגאניני, שאותו פגש בשנת 1834 בלונדון.
בשנת 1843 ערך סיור קונצרטים בארצות הברית. בשנים 1846 -1851 חי וייטאן בסנקט פטרבורג והיה הכנר האישי של הצאר ניקולאי הראשון. הוא היה פרופסור לכינור בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג.
הוא חזר לבריסל כפרופסור לנגינת כינור בקונסרבטוריון, ופיתח שיטה לנגינה בכלי זה. אחד מתלמידיו המפורסמים היה הכנר אז'ן איזאיי.
בשנת 1873 לקה באירוע מוחי ששיתק את פלג גופו השמאלי וסיים את הקריירה שלו כנגן. הוא עבר להתגורר אצל בתו וחתנו באלג'יר. ב-1881, בשעה שנסע בכרכרה, יידה שיכור אבן בראשו והוא נפצע קשה ונפטר.
שרידיו הובאו לקבורה בעיר הולדתו ורוויה בלוויה רבת משתתפים. בעיר יש אנדרטה לזכרו.
נכדו, בנה של בתו, היה הפסל הפולני-צרפתי פול לנדובסקי, שנודע בין היתר בתור יוצרו של פסל ישו הגואל בריו דה ז'ניירו.
יצירותיו של וייטאן

רוב יצירותיו של וייטאן נכתבו לכלי שבו ניגן בעצמו, כולל שבעה קונצ'רטי לכינור ותזמורת המנוגנים ברובם עד היום ומגוון יצירות סלוניות קצרות. בשנותיו האחרונות, כשנאלץ לוותר על הנגינה בכינור, החל לכתוב לכלים אחרים - שני קונצ'רטי לצ'לו ותזמורת, סונאטה לויולה ותזמורת ושלוש רביעיות מיתרים. עם זאת, הקונצ'רטי לכינור הם אלה המקנים לווייטאן מקום של כבוד בתולדות הכינור, כתומך חשוב באסכולה הפרנקו-בלגית של כלי זה. הקונצ'רטי שלו עצמו וביצועיו את הקונצ'רטי של בטהובן ומנדלסון (משל בטהובן ניגן גם את הסונאטות לכינור ורביעיות המיתרים) העצימו את הממד הקלאסי של רפרטואר הכינור, שנטה לווריאציות ופנטזיות על נושאים מתוך אופרות פופולריות, מבריקות מבחינה טכנית אך רדודות. וייטאן לא הסתפק מעולם בווירטואוזיות לשמה, שלא כאחדים מקודמיו.
מראי מקום

Robert Cummings, "Henri Vieuxtemps"
לקריאה נוספת

נתן דונביץ': וירטואוזים, הוצאת זמורה-ביתן, 2003.
אסי דגני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 במאי 1935 (בן 89) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 שפות היצירה:  עברית 
 
אסי דגני (נולד ב-14 במאי 1935) הוא משורר ומתרגם ישראלי.
ביוגרפיה

דגני נולד בירושלים. בוגר האוניברסיטה העברית בספרות עברית וספרות אנגלית. פרסומיו הראשונים ראו אור ב"קשת" וב"הארץ שלנו" (1965). מאז ראו אור שיריו, רשימותיו ותרגומיו בכתבי עת שונים בארץ ובעולם. מפרסם גם סקירות על ספרי שירה חדשים. חבר באגודת הסופרים העבריים מ-1997.
ספריו

קשיים של יום שישי , שירים (ספרית פועלים, 1984)
על קרח דק , 69 מכתמים על אהבה ( אפוריזמים) (ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 1996)
תרגומיו

פולדרק , מאת וינסטון גרהם, (שמיר-צבי שטינר, 1977–1978) 16 כר' <בהשתתפות מתרגמים אחרים>
גביעי הימים , מאת דפני אוליפנט דוסטרובסקי, (עקד, 1988)
סיפורי הפתעה , מאת רואלד דאל, (זמורה, ביתן, מודן, תשמ"ב 1982)
דמוקרטיה והתרבות הפוליטית הערבית , מאת אלי כדורי (סופר), (כרמל, תשנ"ג 1993)
ניתוח מוח , מאת צ'ארלס ל' מי, הבן, (פפירוס, תשמ"א 1981)
עין דור , דרמה שירית, מאת רות פיינר מינץ, (מסדה פרס, 1985)
"ירושלים - אושר אין קץ" , מאת אסנת פיטרי (ר. מס, 1984)
הלא-ידוע שנזכרתי בו , שירים, מאת רטכר קופלנד, (כרמל, תשנ"ז 1997) <מהולנדית, בהשתתפות ד"ר שלמה גנאור>
רקפת ועשבי ממרור , שירים, קליר רוז (1989)
טלאים של אשליה II , קליר רוז (תשנ"ב 1992)
חגיגה של חיים , שירים, מאת קליר רוז (תשנ"ג 1993-תשנ"ה 1995) 2 כר'.
חתומות שפתי , שירים באנגלית, מאת רות שטרן, (אבן חושן, 2001)
אסטלת קורגן

הפסל הקדום הקרוי "הבאבה הסקיטית" מאזור חרקוב באוקראינה
אסטלות קורגן (במונגולית:חון צ'ולו хүн чулуу, ברוסית:каменные бабы " ובאוקראינית: Баби кам'яні - = "באבא מאבן", בקירגיזית: בלבל Balbal, בריבוי: Balballar) הם פסלי אבן דמויי אדם המוצבים בסביבת תילי קבורה, (רגמים או קורגנים) ולעיתים מסודרות בשתי שורות היוצאות מ"קורגן" אחד.
תיאור הפסלים

גובה הפסלים הוא בין 1–4 מטרים והן מייצגות לוחמים חמושים או לפעמים נשים (למשל ב-70% מהאסטלות הקומניות).
מקור השם

האסטלות קורגן כונו גם "אובליסקים מנהיר" או "פסלי מנהיר".
השם "באבא" (בביטוי "באבא" עשוי מאבן") הנהוג ברוסית ובאוקראינית מובנו הוא "סבא רבא", כמו כן, השם הקירגיזי בלבל מקורו בשפות טורקיות ומשמעותו היא גם כן "אב קדום" או "סב". לפי השערה אחרת - המקור הוא במילה המונגולית "בַרימָל" שמשמעותה "פסל עבודת יד".