stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חגים ומועדים בקהילות ביתא ישראל

החגים והמועדים בקהילות בית ישראל מקורם בתורה ובמסורת ישראל והותאמו למציאות החיים בגלות קווארה  בימי הממלכה האחמנית עוד התקיים קשר רציף בין יהודי קרן אפריקה וחצי האי ערב לבין מקימי בית המקדש השני, אך עם כיבוש האימפריה הפרסית על ידי אלכסנדר הגדול התרופף הקשר בין הקהילות היהודיות בתחומי הממלכות ההלניסטיות לבין יהודי האימפריה החבשית המתעצמת ולבסוף התנתק. משך תקופה ארוכה, של כאלפיים שנה, חיה הקהילה במנותק מיתר קהילות עם ישראל. כתוצאה מכך, אין זכר בהלכות ביתא ישראל המקוריות למחלוקות השונות בין הפרושים לבין המתיוונים, הצדוקים, האיסיים, הבייתוסים והמינים השונים שפרשו מן היהדות מימי אגריפס הראשון ואילך, כמו גם למשנה ולתלמוד, ולחגים והמועדים שנוספו או השתנו בתקופה זו.
כיום מציינים בני ביתא ישראל את חגי ישראל ומועדיו כנהוג בקהילות היהודיות האחרות, לרבות את חג שמחת תורה, חנוכה, ופורים שלא נחגגו בעבר. הקהילה נמנעת גם מהקרבת קורבנות שאינם חולין ובפרט מקורבן פסח. חלק מן המנהגים המקוריים עדיין נשמר, לרבות חג הסיגד, שהוכר בישראל כחג רשמי ויום בחירה.
מועדים יומיים > צומות יומיים

צומא שניו ("צום שני"): נקבע על ידי הנזיר אבא בתוא.
צומא חמוס ("צום חמישי"): נקבע על ידי הנביא ישעיהו.
צומא ערב ("צום שישי"): נקבע על ידי משה רבנו.
מועדים יומיים > סנבת

סנבת ("שבת"): הוא המועד המקודש ביותר ומצוותיו מעוגנות בספר תאזזה סנבת ("מצוות השבת"). אין מלים. צום חכמים שחל בשבת נפסק ולאחר השבת הצום ממשיך ונוסף לו יום. אסתסרי (כיפור) שחל בשבת מתחיל כרגיל ובצהרי היום מגישים אוכל וכל אדם אוכל מעט מן המזון וזאת על מנת להזכיר שזו יום שבת שבה אסור לצום.
סנבת סנבת ("שבת השבתות"): נקראת גם שבע סנבת חלה כל שבת שביעית החל מא' ניסן. השבתות הללו נקראות, לפי סדרם הכרונולוגי: אלף, למד, יברבו, קמה יפגאר, אמלק אמלק יגייס, אמלק אמלק נזרני וווברקו.
רבע - שבת החלה כל שלושה שבע-סנבת. ישנן רק שתיים כאלו כל השנה:
השבת העשרים ואחת נקראת בגעז זרבבו סנבת ובאגאו לנגתי
השבת הארבעים ושתיים.
יובל היא השבת הארבעים ותשעה.
מועדים חודשיים

למעט 'צום מֶלֶיֶ' החל בערב כל ראש חודש, מהווים המועדים החודשיים תזכורות לחגים השנתיים המרכזיים:
צומא מֶלֶיֶה: 'מֶלֶיֶה' היא מילה באגאו וגם באמהרית ופירושה  'לבדל'. בביתא ישראל צום זה קיבל משמעות רחבה יותר ופירושו "האמצעים אשר עוזרים לשמור,לבדל". צום זה חל בכל ערב ראש חודש.
צרקא בעל ("חג הירח"): ראש חודש ויום שבתון ממלאכה ועבודה. חל בכל א' בחודש. זהו גם יום תזכורת לחג התרועה (בעל מטקא) שנחוג בא' תשרי ולראש השנה הנחוג בא' ניסן (חג ליסן).
עשרת (געז: "העשירי"): יום תזכורת ליום הכיפורים. חל בכל י' בחודש.
עשרה וולת ("השנים עשר"): יום תזכורת לחג הקציר הראשון השני. חל בכל י"ב לחודש. יום חגו של מיכאל, המלאך המגן של ביתא ישראל.
עשרה אמסת ("החמישה עשר"): יום תזכורת לחג הפסח (פסיכה) ולחג סוכות (בעל מצלת). חל בכל ט"ו בחודש.
ארפה עשרת ("החודש העשירי"): יום תזכורת לחג ארפה עשרת השנתי, שהוא המועד היחיד הנקבע על פי לוח שנה שמשי.
חגים שנתיים > בעל ליסא

בעל ליסא או בעל ליסן (חג ניסן): חל בא' בניסן והוא ראש השנה.[דרוש מקור] תאריך זה מציין גם את תחילת הנקיונות לקראת הפסח.
חגים שנתיים > פסיכה

צומא פסיכא (צום פסח): יום תענית החל יום לפני פסח בי"ד בניסן. מטרת הצום היא הטהרות לקראת אכילת קרבן הפסח והמצות.
פסיכה (פסח): החג מתחיל בט"ו בניסן ומסתיים בכ"א בניסן.
גדפת: נקרא גם בוהו (קיצור של בוהוקה, "תסיסת הבצק") חל בכ"ב בניסן והוא היום הראשון שבו ניתן להוציא חמץ לאחר הפסח. יום זה הוא גם היום הראשון לספירת העומר.
חגים שנתיים > ספירת העומר

ספירת העומר: ספירת העומר החלה אחרי היום האחרון של פסח ונמשכה 49 ימים, מכ"ב בניסן עד י"א בסיוון.
חגים שנתיים > בעל מארר

י"א בסיוון: צום, ערב חג הקציר.
בעל מארר ("חג הקציר"): נקרא גם תובאני מארר ("חג היורה"). הוא חג השבועות, והוא נחוג יום אחר ספירת העומר, בי"ב בסיוון. ההכנות לכבוד החג מתחילות שלשה ימים קודם למועד, ובעבר כללו טהרה בנהר. העם מביא מאכלים למסגיד והיבול החדש מבורך בפי הכהנים, נהוג להזמין אחד את השני לארוחת החג.
חגים שנתיים > צומא תמוס

צומא תמוס ("צום תמוז"): תשעה ימי צום מא' בתמוז ועד י' בתמוז לזכר כיבוש ירושלים בידי נבוכדנצר. מזוהה עם צום הרביעי.
חגים שנתיים > צומא אב

צומא אב ("צום אב"): חל במשך שבעה עשר יום החל מא' באב ועד י"ז באב. לפי מסורת אחת נקבע על ידי הנביא ישעיהו כדי לכפר על חטאת המלך מנשה, לפי מסורת אחרת הוא נקבע לזכר הכוהנים שנטבחו אחר חורבן בית ראשון. מזוהה עם צום החמישי.. התפילות המרכזיות היו מבוצעות על הר. הצום חל מהזריחה ועד השקיעה, בלילה נמנעים מאכילת מוצרי בשר וחלב.
חגים שנתיים > עוד עמת

עוד עמת ("סבוב השנה"): חל בא' באלול שמו העממי שעי-ברובו.
חגים שנתיים > צומא לול

צומא לול ("צום אלול"): הצום נמשך עשרה ימים מא' באלול עד ט' באלול ונקבע על ידי הנביא ירמיהו בעת היאסרותו.
אנקל אסתסרי ("כפרתינו"): חל בי' באלול והוא זכר לאסתסרי (יום כיפור) החל החודש העוקב.
חגים שנתיים > עשרתו ושמנתו

עשרתו ושמנתו ("השמונה עשר"): נקרא גם בכר בעל ("החג הבכור") ותזכר אברהם ("אזכרת אברהם") חל בכ"ח באלול ומוקדש לזכר מות שלושת האבות ובו קוראים את סיפור חייהם וכן את צוואת אברהם, צוואת יצחק וצוואת יעקב.
חגים שנתיים > ברהן סרקן

ברהן סרקן ("זריחת האור"): נקרא גם בעל מטקע ("חג התקיעה") בשל התקיעה בשופר וכן תזכר אברהם ("זיכרון אברהם") לזכר עקדת יצחק שבה אברהם אבינו עקד את בנו יצחק. חל בא' בתשרי. בעבר היה נהוג להכין שופרות מקרן חלולה של איל, אך מנהג זה ננטש..
בחג נהגו לנגן בכלי הקשה המוקצים לשירת קודש - נֶגַרית (תוף חבית הסגור משני צדדיו בעור בהמה טהורה), קַצְ'ל (סוג של מצילה) וסנסל (כלי נגינה אשר דומה לסיסטרום (Sistrum) המצרי ומזוהה עם הצלצל הנזכר במקרא.
יום לפני החג היו הכהנים עוברים מבית לבית, ומזכירים לכולם להתחיל בהכנות. בבוקר יום החג הלכו לנהר כדי להתרחץ ולהיטהר. בערב החג נהגו לקטוף פרחי-בר בשדות, ולהגישם לשכנים עם איחולים לשנה טובה.
עם התקדש החג התקהלו כולם, גברים ונשים, בבית-הכנסת. הכהנים ערכו את התפילה החגיגית והקהל חזר אחריהם על הפסוקים. התפילה, שנמשכה ארבע שעות, לוותה בתופים ומצילתיים. בסיומה ערכו ארוחה חגיגית ליד בית התפילה, בה אכלו מַסְוָואֵית (לחם מצווה, שמשמעו מנחה לה'. נקרא גם ברכתה, ברכה) ושתו טֶלַה (שיכר מר המבושל משעורים ופול). הקֶס נשא דרשה, בירך על המזון וחילק ממנו לכולם. בטקס נטלו חלק גם קרובי-משפחה שבאו ממרחקים, כדי לחגוג עם בני משפחתם.
אף שבתורה נאמר על המועד "יוֹם תְרוּעָה יִהְיֶה לָכֶם" (במדבר כ"ט, י'), וכך גם מתפרש הפסוק לא נהגו לתקוע בשופר. ונמיקו זאת, ששכחו את מסורת התקיעה והכנת השופר מקרן האיל. כתחליף, נהגו להכות בתוף ולהקיש במצילתיים.
ביום החג חל איסור לעסוק במלאכות חולין, כגון זריעה, חליבה או נפחות. לעומת זאת, מותר היה לבצע מלאכות הקשורות בהכנת האוכל, כגון קטיף פרי והבערת אש לבישול.
חגים שנתיים > צומא תהסרין

צומא תהסרין ("צום תשרי"): חל בין א' בתשרי לי' בתשרי. לפי המסורת נקבע על ידי עזרא משום שנשכח ממנו מועד יום הכיפורים. לפי גרסה אחרת נקבע לזכר הצום שצם יוסף בשביל להיפגש עם אביו, יעקב אבינו. מזוהה עם צום השביעי
חגים שנתיים > אסתסרי

בעל אסתסרי ("חג הכיפור"): נקרא גם סיגד ("סגידה"), בעל אסתראי ("חג הראיה"), בעל יוסף ("חג יוסף") משום שביום זה הראו האחים ליעקב את כתונת הפסים של יוסף טבולה בדם. חל בי' לחודש תשרי. מועד זה נמשך יום אחד והיה יום של תענית, תפילה ובקשת מחילה. התפילות התחילו בערב ונמשכו כל היום. למחרת, לקראת סיום הצום, היה הקס מפסיק את התפילה ומזמין את הציבור לבקש מחילה אדם מחברו. במהלך היום הוקרב קורבן הכיפורים. לאחר מכן קראו את עשרת הדיברות ונשאו תפילה לאזכרת נשמות המתים, טקס שבמהלכו לקחו בני העדה בידם קומץ של גרגרי חיטה (הנקראים "אמיין"), סמל לנשמות המתים, ושמו אותם במקום נקי מחוץ למסגיד, מאכל לציפורים. בתום הצום נערך טקס אכילה ושתייה בחצר המסגיד. כנהוג בתפוצות אחרות של העם היהודי, הוקדשו מזמורים מיוחדים לימים הנוראים והתפילות השגורות בוצעו בניגון ובנוסח המותאם ליום הכיפורים (וכן בשלוש הרגלים).
חגים שנתיים > בעל מצלת

בעל מצלת ("חג הצל"): הוא חג סוכות נקרא גם בעל תפשחת ("חג השמחה"), בעל מחלות ("חג המחולות") וקדסת ("קדושה"). המועד מתחיל ט"ו בתשרי עד כ"א בתשרי. סוכה קהילתית יחידה הוקמה ליד המסגיד ובה היו עורכים כל בני הכפר סעודה ומביאים ביכורים לכהנת ונוטלים את ארבעת המינים שהם ”עלים וענפים מן העץ הקרוי זגב ומן העץ qaha הגדל על שפת הנחל”.. במשך החג היו אנשי הכפר מארחים בסוכת המסגיד בני משפחה ואורחים אחרים. אנשי הכפר נהגו להעביר את שבעת ימי החג בסוכה, ואף ללון בה יחדיו. ימות החג נחשבו לימים שמחים, ובנוסף ללימוד האורית, הסעודה והברכות על ארבעת המינים, נחוגו גם במשתה, שירה וריקודים.
חגים שנתיים > א' בחשוון

א' בחשוון: חג ראות משה רבנו את האלוהים. כדברי המקרא: ”ויאמר, לא תוכל לראת את-פני: כי לא-יראני האדם, וחי. ויאמר ה', הנה מקום אתי; ונצבת, על-הצור. והיה בעבר כבדי, ושמתיך בנקרת הצור; ושכתי כפי עליך, עד-עברי. והסרתי, את-כפי, וראית, את-אחרי; ופני, לא יראו.”
חגים שנתיים > י' בחשון

י' בחשוון: חג קבלת פני משה רבנו על ידי בני ישראל ברדתו מן השמיים.
חגים שנתיים > י"ב בחשוון

י"ב בחשוון: יום צום. אשכולי סבור כי הוא לזכר תענית הנביא ירמיהו והמלך יהויקים.
חגים שנתיים > מהללה

מהללה ("תחינה"): נקרא גם עמתה סו ("יום הקיבוץ") ושמו העממי והיותר יודע הוא סיגד ("סגידה") שאותו קיבל מיום הכיפורים שכונה בעבר בשם זה. בעבר מועד החג היה בכ"ט בכסלו וכיום הוא בכ"ט בחשוון, בספירת חמישים יום לאחר יום הכיפורים. המועד חל בצומא מאליא ("צום ערב ראש חודש").
חגים שנתיים > בעל מארר

י"א בכסלו: צום, ערב חג הקציר.
בעל מארר ("חג הקציר") נקרא גם בעל ביכורות ("חג הביכורים"): המועד חל בי"ב בכסלו. החג נחוג חמישים יום מצאת חג הסוכות. בגלל עונת הגשמים הנוספת האופיינית לרמה האתיופית, מתחילים הפירות להבשיל בתקופה זו של השנה וכך גם עונת הקציר. בחג זה היו מביאים את ראשית האסיף והביכורים למסגיד, כמעשר לכהנים שבירכו עליהם ועל יבול טוב. מאכל המאפיין את החג הוא אנג'רה עם חלב וחמאה.
חגים שנתיים > צומא טבת

צומא טבת ("צום טבת"): נמשך עשרה ימים מא' בטבת עד י' בטבת. לפי המסורת נקבע לזכר הכוהנים שמתו בזמן החורבן ויש הטוענים כי נקבע על ידי הנזיר אבא צברה. מזוהה עם צום העשירי.
חגים שנתיים > ומשי ברובו

ומשי ברובו: א' בשבט.
חגים שנתיים > צומא אסתר

צומא אסתר ("צום אסתר"): חל בין י"ג בכסלו - י"ד בכסלו. ישנם שני צומות אסתר וקיומו של צום זה נובע מהבלבול בין שמו של החודש העברי אדר לבין שמו של החודש החבשי הדר, המקביל לחודש העברי כסלו.
צומא אסתר ("צום אסתר"): צום שחל בין י"א באדר לי"ג באדר לזכר הצום שצמו יהודי שושן: ”ותאמר אסתר, להשיב אל-מרדכי. לך כנוס את-כל-היהודים הנמצאים בשושן, וצומו עלי ואל-תאכלו ואל-תשתו שלשת ימים לילה ויום”.
חגים שנתיים > ארפה עשרת

ארפה עשרת (מאגאו: "החודש העשירי") ובקיצור אשפרת נקרא גם צהאי בעל (מגעז: "חג השמש"): לסלאו לא הצליח לגלות את משמעותו, אשכולי זיהה אותו עם החג החודשי עשרת, לוצאטו עם סומא טבת וד'באדי (אנ') כינהו "סוד נעלם". החג עצמו הוא מועד סודי שאותו יודעים רק ביתא ישראל, כדברי הכהן אבא אורי:
"אם אנשים מכירים את החג הזה, הם נחשבים פלאשים ואם לא, הם נוצרים. זהו סימן לפלאשים לכל מקום שילכו. הם חייבים לזכור זאת. אנו לא אומרים זאת לנוצרים מכיוון שזהו יום סודי. אם נלך למקום כלשהו ונשאל את האנשים מה זה עשרת והם יודעים אז הם פלאשים."
המועד נקבע לראשונה בראשית המאה ה-3, במטרה לתאם את לוח השנה הירחי של ביתא ישראל עם לוח השמש. לאחר מכן גדעון האחרון קבעו כיום זיכרון לכלל ביתא ישראל, ובהמשך הפך גם ליום ציון מאורעות דמדומי שקיעה (1615 - 1627), בהם יהודי סמין נטבחו למוות על ידי הצבא האתיופי, בפקודת הקיסר סוסניוס. חג זה הוא היחיד שמועדו נקבע לפי לוח השנה החבשי השמשי, ומכאן נובע גם שמו השני, 'צהאי בעל' (חג השמש). החג החודשי חל ב-13 לכל חודש חבשי, ומועדו השנתי הוא ה-13 בתהסס, יום ההיפוך החורפי (21/22 בדצמבר). חודש תהסס הוא מקבילו של חודש טבת, החודש העשירי בלוח ביתא ישראל, ומכאן שמו הראשון, 'ארפה עשרת' (החודש העשירי). בחג זה ישנו איסור על תענית מכל סוג שהוא. גם נוצרים יכולים לחוג את החג, אך בתפילות שונות, שנועדו להפריד ולהבדיל בין שני הציבורים.
השפעות רבניות

רעסה אוודה עמת ("ראש השנה"): יום א' בתשרי. החג נקבע בכפרים היהודיים שבמחוז בגמדר, אליהם הגיע יעקב פייטלוביץ' בתחילת המאה העשרים, בהשפעת מסורת היהדות הרבנית.[דרוש מקור]
צום גדליה
אורית בעל ("חג התורה"): החג תוקן לראשונה בסוף שנות הארבעים של המאה העשרים בכ"ב בתשרי, בכפרים היהודיים שבמחוז בגמדר שקיבלו שליחים מארץ ישראל, ונחוג בהשפעת חג שמחת תורה.
חנוכה
פורים בפורים נחוג רק צום אסתר (צומא אסתר)
לקריאה נוספת

יוסי זיו, חג ומועד בביתא ישראל יד יצחק בן-צבי תשע"ז
אברהם עפשטיין, "מאמר על הפלשים ומנהגיהם" בתוך אלדד הדני - סיפוריו והלכותיו במהדורות שונות על פי כתבי-יד ודפוסים עתיקים עם מבוא והערות, פרסבורג, תרנ"א, עמ' 139-189
אהרן זאב אשכולי, "ההלכה והמנהג בין יהודי חבש (הפלשים) לאור ההלכה הרבנית והקראית", תרביץ ז', תרצ"ו, עמ' 31-56, 121-134
אהרן זאב אשכולי, ספר הפלשים - יהודי חבש תרבותם ומסורותיהם, מוסד הרב קוק וראובן מס, תשל"ג
יעקב נח פייטלוביץ', "ההלכות המשוערות של הפלשים", תרביץ ז', תרצ"ו, עמ' 374-379
יונה בוגלה, כללי החגים היהודים, המחלקה לחינוך ולתרבות תורניים בגולה, תשכ"א (אמהרית)
יוסי זיו, הלכות שבת של ביתא ישראל לפי תאזאזה סנבת, אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ט
Asres Yayeh, Traditions of the Ethiopian Jews, Kibur Asres, 1995, ISBN 0969924704
Wolf Leslau, Falasha Anthology, Yale University Press, 1951
Kay Kaufman Shelemay, Music, Ritual, and Falasha History, Michigan State University Press, 1986, ISBN 9780870132742
Wolf Leslau, Comparative Dictionary of Geʻez (Classical Ethiopic): Geʻez-English, English-Geʻez, with an index of the Semitic roots, Otto Harrassowitz Verlag, 1987, ISBN 9783447025928
James Arthur Quirin, The Evolution of the Ethiopian Jews: A History of the Beta Israel (Falasha) to 1920, University of Pennsylvania Press, 1992, ISBN 9780812231168
Michael Corinaldi, "The Relationship Between the Beta Israel Tradition and the Book of Jubilees" in Tudor Parfitt & Emanuela Trevisan Semi (Editors) Jews of Ethiopia: The Birth of an Elite, Routledge, 2005 ,ISBN 9780415318389, p. 193-204
ראו גם

חגי ישראל ומועדיו
הערות שוליים

1 2 3  אהרן זאב אשכולי, ספר הפלשים - יהודי חבש תרבותם ומסורותיהם, מוסד הרב קוק וראובן מס, תשל"ג, עמ' 69
↑  יוסי זיו, הלכות שבת של ביתא ישראל לפי תאזאזה סנבת, אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ט, עמ' 62-64
1 2  Michael Corinaldi, "The Relationship Between the Beta Israel Tradition and the Book of Jubilees" in Tudor Parfitt & Emanuela Trevisan Semi (Editors) Jews of Ethiopia: The Birth of an Elite, Routledge, 2005 ,ISBN 9780415318389, p. 193-195
1 2 3  Kay Kaufman Shelemay, Music, Ritual, and Falasha History, Michigan State University Press, 1986, ISBN 9780870132742, p. 52
1 2  Wolf Leslau, Falasha Anthology, Yale University Press, 1951, p. xxxi
↑  Leslsu, p. xxxiii
↑  אשכולי, עמ' 67-68
1 2  James Arthur Quirin, The Evolution of the Ethiopian Jews: A History of the Beta Israel (Falasha) to 1920, University of Pennsylvania Press, 1992, ISBN 9780812231168, p. 148
1 2 3 4 5 6 7 8  אשכולי, עמ' 64
1 2 3 4  Shelemay, p. 50
1 2 3  אשכולי, עמ' 68
1 2 3 4  זכריה, ח', י"ט
↑  Shelemay, p. 51-52
↑  Shelemay, p. 53
1 2  אין להתבלבל בין המילה "תזכר" לטקס ה"תזכר" ראו (Shelemay, p. 63-64 (note 47. טקס התזכר (אזכרה) הוא טקס לנפטרים וזו המשמעות של החג בכ"ח באלול והמילה תזכר עצמה משמעותו זיכרון וזו המשמעות של החג בא' בתשרי ראו Wolf Leslau, Comparative Dictionary of Geʻez (Classical Ethiopic): Geʻez-English, English-Geʻez, with an index of the Semitic roots, Otto Harrassowitz Verlag, 1987, ISBN 9783447025928, p. 574, 636
↑  Leslau, Anthology, p. xxxi-xxxii
↑  Shelemay, p. 53
1 2 3  אשכולי, עמ' 67
↑  Leslau, p. xxxiv
↑  ספר היובלים לד 12.
↑  אשכולי, עמ' 63
1 2  אברהם עפשטיין, "מאמר על הפלשים ומנהגיהם" בתוך אלדד הדני - סיפוריו והלכותיו במהדורות שונות על פי כתבי-יד ודפוסים עתיקים עם מבוא והערות, פרסבורג, תרנ"א, עמ' 162
↑  ראו, [בָּעָל-מַצַלַתְּ עם קייס אליאס http://www.beteisrael.co.il/article.asp?ArtId=2171], ריאיון עם קס אליאס באתר ביתא ישראל, 2012
↑  שמות ל"ג, כ'-כ"ג, ראו גם שמות ל"ג, יא ודברים ל"ד, י'
↑  אשכולי, הלכה, עמ' 
133; ירמיהו ל"ו, ה'-ט'
↑  Quirin, p. 273, note 173
↑  אסתר ד', ט"ו-ט"ז
↑  ניתן לפרש את השם גם כ"חג הזמן" ראו Shelemay, p. 67, note 98
↑  Leslau, p. xxx-xxi
↑  אשכולי, הפלשים, עמ' 65
↑  עפשטיין, עמ' 153
1 2 3 4  Shelemay, p. 54-55
↑  הצו של סוסניוס, יצא באפריל 1617 והורה "להשמיד את כל יהודי ווגרה, פקרה, ג'ן אוורה, סמין, קינפג', גלה, זוג', אצקן, וג'וי" ראו Quirin, p. 83-84
↑  עפשטיין, עמ' 163
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
ליל הסדר נחוג לאור ביטול קורבן הפסח.
התייוונות

אל השמש הליוס בפסיפס בבית הכנסת בבית אלפא
התייוונות (מ"יוון") היא תהליך בו אדם מאמץ את התרבות ההלניסטית (שמקורה ביוון העתיקה), לשונה ומנהגיה.
אטימולוגיה

המושג היווני "לבצע הלניזציה" (ἑλληνίζειν) מופיע לראשונה בכתביו של ההיסטוריון האתונאי מן המאה החמישית לפני הספירה תוקידידס, בהקשר אנשי העיר ארגוס האמפילוכית, שאימצו את השפה היוונית. המושג הדומה  "הלניסמוס" (Ἑλληνισμός) מופיע לראשונה בספר מקבים ב', ומתייחס ליותר מאשר אימוצה של שפה. אך קיימת במחקר מחלוקת באשר לשיעור האימוץ. לשפה העברית נכנס המונח "התיוונות" בהשפעת הספרות העברית החדשה, כחלק משאיפתה לפתח זהות ולשון יהודית אל מול רצון להתערות בתרבויות האירופיות בקרב רבים מיהודי המאה ה-19 בארצות האמנציפציה.
בעם היהודי

בהקשר של עם ישראל, המפגש המשמעותי הראשון בין התרבויות היה בתקופת אלכסנדר מוקדון. בתקופה ההלניסטית בארץ ישראל התיוונו משפחות רבות, במיוחד בקרב משפחות הכוהנים גדולים. יש הטוענים שהכוהן הגדול מנלאוס ביחד עם אחיו שמעון ושני הכוהנים הגדולים הסמוכים לו בשושלת ההנהגה יאסון, ואלקימוס הם הדמויות המרכזיות המזוהות עם מושג ההתייוונות על משמעויותיו במסורת היהודית. המושג מוכר ביותר מתקופת אנטיוכוס השלישי, שליט הממלכה הסלאוקית ומימי גזירות אנטיוכוס הרביעי ומרד החשמונאים בשלטון הסלאוקי.
יהודי הגולה הקפידו על מנהגים שמבדילים אותם משאר האוכלוסייה, כגון הקפדתם בנוגע לשמירת השבת, שחרורם מכל חגיגה עירונית הקשורה בעבודת אלילים[דרוש מקור], הימנעותם ממאכלות אסורים ואף משמן של גויים, ושלחו כספים ועלו לרגל למקדש בירושלים.
ברבות השנים ניתן להבחין במספר סימנים המעידים על תהליך התייוונות. השמות הפרטיים והלשונות הוחלפו, התורה תורגמה ליוונית, ספרות יהודית נכתבה ביוונית, מנהגים יוונים אומצו, וחלה היטמעות תרבותית.
ההתייוונות באה לידי ביטוי ברצון להידמות ליוונים באורח החיים, פיתוח החוש האסתטי, תרבות הגוף והספורט והפילוסופיה היוונית. גם בתחום התרבות החומרית חל שינוי בעקבות תופעת ההתייוונות ואות לכך נמצא בבתי הכנסת ובפסלים מאותה תקופה.
ההתייוונות רווחה בעיקר בקרב השכבות העירוניות, המבוססות והאריסטוקרטיות של העם היהודי. בכפרים ואצל דלת העם השקפה זו לא הייתה מקובלת כל כך[דרוש מקור]. המתחים הפנימיים בין המתייוונים לשומרי המסורת היו בין הסיבות העיקריות לפריצת מרד החשמונאים בשלטון ההלניסטי בארץ ישראל.
ראו גם

הטמעה תרבותית
התקופה ההלניסטית בארץ ישראל
תרגום השבעים
לקריאה נוספת > מקורות על התיוונות בקרב יהודים

שאול ליברמן, יוונית ויוונות בארץ-ישראל: מחקרים באורחות חיים בארץ-ישראל בתקופת המשנה והתלמוד, ירושלים: יד בן צבי, 1984
ישראל ל. לוין, יהדות ויוונות בעת העתיקה: עימות או מיזוג, תרגמה מאנגלית טל אילן, מרכז זלצן שזר לתולדות ישראל, ירושלים תש"ס 2000.
אלכסנדר פוקס, "קוים לדמותו של העולם ההלנסטי", בתוך: מדינת החשמונאים, בהוצאת יד בן צבי והאוניברסיטה הפתוחה, ירושלים תל אביב, תשנ"ד, עמ' 47–54
אוריאל רפפורט, "על 'התייוונותם' של החשמונאים", בתוך: מדינת החשמונאים, בהוצאת יד בן צבי והאוניברסיטה הפתוחה, ירושלים תל אביב, תשנ"ד, עמ' 75–101
מנחם שטרן, "יהדות ויוונות בארץ ישראל במאות השלישית והשנייה לפנה"ס", בתוך: מדינת החשמונאים, בהוצאת יד בן צבי והאוניברסיטה הפתוחה, ירושלים תל אביב, תשנ"ד, עמ' 55–74
מילכה לוי רובין, "שפה וזהות בארץ ישראל בשלהי העת העתיקה", ארץ ישראל בשלהי העת העתיקה: מבואות ומחקרים, ירושלים: יד בן צבי, 2022
יהושע גוטמן, הספרות היהודית ההלניסטית, ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ח–תשכ"ג. כרך א: היהדות וההלניות לפני תקופת החשמונאים, תשי"ח. כרך ב: היהדות וההלניות בראשית תקופת החשמונאים, תשכ"ג.
דוד פלוסר, המקורות היהודיים של הנצרות, אוניברסיטה משודרת, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1980.
דורון מנדלס, אריה אדרעי, A Split Jewish Diaspora: Its Dramatic Consequences(הקישור אינו פעיל),‏, Journal for the Study of Pseudoepigrapha, כרך 16, גיליון 2, 2007.;‏ מנדלס, אדרעי, A Split Jewish Diaspora: Its Dramatic Consequences II, שם, כרך 17, גיליון 3, 2008.
מנחם שטרן, "ארץ ישראל בתקופה ההלניסטית", בתוך: יואל רפל (עורך), תולדות ארץ ישראל, כרך א', שער רביעי, עמ' 223–254.
לקריאה נוספת > מקורות על התיוונות כתופעה כללית

Athanassakis, Apostolos N. (1977). "N.G.L. Hammond, Migrations and Invasions in Greece and Adjacent Areas (review)". American Journal of Philology. 99 (2): 263–266. doi:10.2307/293653. JSTOR 293653.
Daskalov, Roumen; Vezenkov, Alexander (2015-03-13). Entangled Histories of the Balkans. Vol. III: Shared Pasts, Disputed Legacies. Brill. ISBN 978-90-04-29036-5.
Goldhill, Simon (2002). Who Needs Greek? Contests in the Cultural History of Hellenism. Cambridge, United Kingdom: Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-01176-1.
Hammond, Nicholas Geoffrey Lemprière (1976). Migrations and Invasions in Greece and Adjacent Areas. Noyes Press. ISBN 978-0-8155-5047-1.
Isaac, Benjamin H. (2004). The Invention of Racism in Classical Antiquity. Princeton University Press. ISBN 978-0-691-12598-5.
Lewis, D. M.; Boardman, John (1994). The Cambridge Ancient History, Volume 6: The Fourth Century B.C. Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-23348-4.
Pomeroy, Sarah B.; Burstein, Stanley M.; Donlan, Walter; Roberts, Jennifer Tolbert (2008). A Brief History of Ancient Greece: Politics, Society, and Culture. Oxford University Press. ISBN 978-0-19-537235-9.
Webber, Christopher; McBride, Angus (2001). The Thracians, 700 BC – AD 46. Osprey Publishing. ISBN 978-1-84176-329-3.
הערות שוליים

1 2  Simon Hornblower, Hellenism, Hellenization, The Oxford companion to classical civilization, Second edition, New York, NY: Oxford University Press, 2014, p359, ISBN 978-0-19-870677-9
↑  הלניסמוֹס, במלרע.
↑  דניאל שוורץ (מתרגם), ספר מקבים ב, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 2004, בפירושו לפרק ד', יג (עמ' 124).
↑  ספר מקבים ב, פרק ד, פסוק י. תרגום אליה שמואל הרטום: "לכֹף את בני עמו למידות היוונים"; תרגום דניאל שוורץ: "הסב את בני עדתו לסגנון היווני".
ספר מקבים ב, פרק ד, פסוק יג. תרגום הרטום: "הדרגה הגבוהה ביותר של ההתיוונות"; תרגום שוורץ: "שיא של יוונות".
↑  ראו ביקורת על הספר מאת מנחם שטרן, בתוך: קריית ספר לד (תשי"ט), עמ' 284–289; בתוך: מנחם שטרן, מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, עמ' 571–577.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007285733505171  BnF: cb120673157 (data)  GND: 4123366-9  LCCN: sh85025262
שיר המושלים

שיר המושלים הוא כינוי לשיר קצר המופיע בתורה, לאחר תיאור כיבוש ישראל את ממלכת האמורי מידי סיחון, והורשת עריו. על פי פשוטו של מקרא, השיר מתאר את ניצחונם של סיחון והאמורים על מואב ואת השטחים שכבשו מארץ מואב.
הרקע לשיר על פי הסיפור המקראי

על פי הקשרו הנוכחי במקרא, השיר מתאר אירועים שאירעו בשנת הארבעים לנדודי בני ישראל במדבר, כאשר התכוננו לכניסתם לארץ. בדרכם נתקלו ישראל בעמים שמקיפים את הארץ ממזרח. מלך אדום (פרק כ') אסר עליהם לעבור בארצו והם נאלצו להקיף אותה, וכך הגיעו לאזור שממזרח לים המלח – אזור ממלכות מואב, אדום, וממלכתו של סיחון מלך האמורי. סיחון יוצא למלחמה נגד ישראל, מלחמה המתרחשת ב'יהץ'. בפסוקים כ"ד-כ"ה מסופר שבני ישראל ניצחו במלחמה וירשו את ארץ האמורי "מֵאַרְנֹן עַד יַבֹּק", ובפסוק כ"ו מתווסף עוד פרט: "כִּי חֶשְׁבּוֹן עִיר סִיחֹן מֶלֶךְ הָאֱמֹרִי הִוא וְהוּא נִלְחַם בְּמֶלֶךְ מוֹאָב הָרִאשׁוֹן וַיִּקַּח אֶת כָּל אַרְצוֹ מִיָּדוֹ עַד אַרְנֹן".
שיר המושלים משובץ מיד אחרי תיאור המלחמה עם סיחון. הכותרת לשיר היא "עַל כֵּן יֹאמְרוּ הַמֹּשְׁלִים", כלומר בעלי המשלים הממונים על כתיבת השירה העממית.
הנסיבות שהביאו לכתיבת השיר על פי הפרשנות המסורתית

רבים מפרשני המקרא היהודיים, מחז"ל ועד פרשני ימי הביניים, ראו בשיר זה תיעוד של מלחמה קדמונית, שכבר בתקופה המתוארת בספר במדבר נחשבה להיסטוריה רחוקה: המלחמה שבה כבש סיחון מלך האמורי את ערי מואב וסיפח אותן לנחלתו. לפי פרשנות זו, שיר המושלים אינו אלא שיר ניצחון קדום של סיחון על מואב. השיר מתאר כיצד חשבון, שהייתה עיר מואבית לפני שנכבשה על ידי סיחון, נשרפה באש בשעת המלחמה הקדומה בין סיחון למואב, ויחד איתה חרבו גם העיר המואבית ער והאזורים שסמוכים לנחל ארנון. השיר מטיל את האחריות לחורבן זה על כמוש אלוהי מואב, שהפקיר את עמו ונתן לו ליפול בשבי בידי סיחון מלך האמורי. כתוצאה מכך אבדה מלכות מואב, וכל עריה – חשבון, דיבון, נפח ומידבא - הפכו שוממות. הקריאה בתחילת השיר "בֹּאוּ חֶשְׁבּוֹן תִּבָּנֶה וְתִכּוֹנֵן עִיר סִיחוֹן" מזמינה את האמורים, שניצחו במלחמה, לבנות מחדש את חשבון ולהקים בה ממלכה משלהם.
על פרשנות זו יש להקשות, מדוע מצא הסיפור המקראי לנכון להכניס אל תוך התיאור על מסעי ישראל שיר ניצחון קדום יותר המתאר את ניצחון האמורים על המואבים.
שתי תשובות עיקריות ניתנו בעניין זה. האחת ניתנה על ידי חז"ל במסכת חולין דף ס עמוד ב :
על פי מקור אמוראי זה, הכתוב ראה חשיבות בהדגשת העובדה שישראל קיימו את הציווי לא להתגרות במואב, וירשו את השטח המואבי רק לאחר שנכבש בידי סיחון, ולכן נזכרים קורותיהן הקדומות של ערי מואב בשיר המתאר את כיבוש מואב בידי סיחון.
תשובה שנייה מציעה שהשיר נועד להעצים את הכיבוש הישראלי שנחל הצלחה כנגד מלך אכזר וחזק כמו סיחון, שכבש בקלות את מואב. ברוח זה כתב אברהם כהנא:
וכן חיים גלעד: