stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אקוודור
דמוגרפיה

אוכלוסייתה של אקוודור מונה, על פי המפקד של שנת 2017, 16.62 מיליון בני אדם.
בבירה קיטו מתגוררים 1.9 מיליון נפש והיא המרכז המנהלי, השלטוני והתרבותי. לעומת זאת, העיר גואיאקיל משמשת כנמל ראשי וכמרכז הכלכלי והמסחרי של אקוודור, והיא העיר הגדולה במדינה ובה 2.6 מיליון נפש.
דמוגרפיה > התפלגות אתנית

כ-40 אחוזים מן האוכלוסייה הם ילידיים בני האינקה שמדברים בשפת הקצ'ואה. הם עוסקים בחקלאות.
40 אחוז אחרים הם בני תערובת בין לבנים לאינדיאנים, הקרויים גם מסטיסים. רובם עוסקים בחקלאות ודוברי ספרדית.
10 אחוזים הם הלבנים, שרבים מהם מהווים חלק משכבת העשירים ובעלי המפעלים והאחוזות.
10 אחוזים אחרים הם השחורים.
דמוגרפיה > דת

על פי נתוני 2017, 77% מהאוכלוסייה מגדירים עצמם קתולים, 14% פרוטסטנטים, 1.3% עדי יהוה, 1% דתות אחרות (יהדות, אסלאם, בודהיזם ובאהים) ו-7% חסרי דת.
באקוודור קהילה יהודית קטנה המונה כ-290 איש,[דרושה הבהרה] המרוכזת רובה ככולה בבירה קיטו והיתר בקואנקה. בקיטו פועל בית ספר יהודי על שם אלברט איינשטיין.
ראו גם

רפובליקת קולומביה הגדולה
יחסי ישראל–אקוודור
ארגון המדינות האיברו-אמריקניות
איברו-אמריקה
הערות שוליים

↑  דירוג שטח יבשתי - מתוך אתר Worldometer, כפי שפורסם ב-28 במאי 2021
↑  טבלאת אוכלוסייה שם הקובץ: UN_PPP2024_Output_PopTot.xlsx, שם החוצץ: Median - מתוך אתר האו"ם
↑  טבלאת אוכלוסייה שם הקובץ: WPP2024_POP_F01_1_POPULATION _SINGLE_AGE_BOTH_SEXES.xlsx, שם החוצץ: Medium variant - מתוך אתר האו"ם, הערכה 1 ביולי 2024
↑  דירוג תמ"ג - מתוך אתר הבנק העולמי, כפי שפורסם ב-2 באוגוסט 2023
↑  מדד הפיתוח האנושי לשנת 2022 בדו"ח שפורסם ב-2024 על ידי אתר מינהל הפיתוח (UNDP) של האומות המאוחדות
↑  עד שנת 2000 המטבע המקומי היה סוקרה (אנ').
↑  ברוכים הבאים לאקוודור - גאוגרפיה | משרד החוץ והתנועה האדם, באתר web.archive.org, ‏2015-05-01 (בספרדית)
↑  ECUADOR Asamblea Nacional (National Assembly), Last elections, Inter-Parliamentary Union (באנגלית)
↑  מערכת וואלה!‏, רפאל קוראה הושבע לנשיא אקוודור, באתר וואלה, 16 בינואר 2007
↑  סוכנויות הידיעות, אקוודור: אושרה חוקה שתיתן כוח יתר לנשיא, באתר nrg‏, 25 ביולי 2008
↑  יהודה פרימן, נשיא אקוודור קוריאה הכריז על נצחונו, באתר ערוץ 7, 27 באפריל 2009
↑  אי-פי, המנהיג של השמאל באמריקה הלטינית נבחר מחדש לנשיאות אקואדור, באתר הארץ, 18 בפברואר 2013
↑  ה"צ'אווס" של אקוודור בדרך לכהונה נוספת, באתר וואלה, 18 בפברואר 2013
↑  מייסד "ויקיליקס" נושם לרווחה: השמאל באקוודור ניצח בבחירות, באתר וואלה, 3 באפריל 2017
1 2  דין שמואל אלמס, ‏נשיא אקוודור הודיע על מצב חירום: חמושים השתלטו על ערוץ טלוויזיה, באתר גלובס, 9 בינואר 2024
↑  Tara John, Ecuador declares ‘internal armed conflict’ as gunmen take over live TV broadcast, CNN, ‏2024-01-09 (באנגלית)
↑  ענת ציפקין, אקוודור הפכה לחדלת פירעון פעם שנייה בעשור החולף, באתר כלכליסט, 12 בדצמבר 2008
| מדינות וטריטוריות אמריקה הדרומית |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אורוגוואי • אקוודור • ארגנטינה • בוליביה • ברזיל • גיאנה • ונצואלה • סורינאם • פרגוואי • פרו • צ'ילה • קולומביה |  |
| טריטוריות | איי פוקלנד • גיאנה הצרפתית • איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים |  |
|  ארגון המדינות המייצאות נפט |
| --- | --- | --- |
| חברות אופ"ק כיום | איחוד האמירויות הערביות • איראן • אלג'יריה • אנגולה • גבון • גינאה המשוונית • הרפובליקה של קונגו • ונצואלה • כווית • לוב • ניגריה • עיראק • ערב הסעודית |  |
| חברות אופ"ק לשעבר | אינדונזיה • אקוודור • קטר |  |
|  מרקוסור ("השוק המשותף הדרומי") |
| --- | --- | --- |
| חברות | אורוגוואי • ארגנטינה • ברזיל • ונצואלה‏1 • פרגוואי |  |
| חברות נילוות | אקוודור • בוליביה2 • גיאנה • סורינאם • פרו • צ'ילה • קולומביה |  |
| הסכמים | אמנת אסונסיון • פרוטוקול אורו פרטו • הסכם סחר חופשי ישראל-מרקוסור |  |
| מוסדות וארגונים לשיתוף פעולה | פרלמנט של מרקוסור • מרקוסיודדס • אוניברסיטת מרקוסור  הערות: 1בדצמבר 2016 הושעתה ונצואלה מהארגון. 2בתהליך קבלה כחברה מלאה. |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564240705171  BNE: XX450947  BnF: cb11931363f (data)  CiNii: DA08344739  GND: 4129321-6  HDS: 003395  ICCU: LO1V152578  ISNI: 0000 0001 2290 9811  KulturNav: 25236fa2-dceb-4dc3-a7c0-6d9aefc4c7eb  LCCN: n79068415  MusicBrainz: 967abc0e-f680-3cde-95d0-0b79b977d410  NARA: 10035721  NCL: 003586189  NDL: 00561918  NKC: ge134148  RERO: 02-A000056225  SELIBR: 143863  SUDOC: 027225399  UKPARL: ieaRwED4  VcBA: 497/8146  VIAF: 150084159   WorldCat (עם VIAF): 150084159 
מפת אקוודור
איגואנה ימית באיי גלאפגוס, לטאת הים היחידה בעולם.
אישה אינדיאנית בעיר אוטבאלו בלבוש מסורתי
אקירה יושינו

| --- | --- |

 לידה:  30 בינואר 1948 (בן 77) סויטה, יפן 
 ענף מדעי:  כימיה, הנדסה, אלקטרוכימיה
 מקום מגורים:  יפן
 עיסוק:  הנדסה, כימיה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קיוטו, אוניברסיטת אוסקה
 מוסדות:  אסאהי קאסיי (1972)  אוניברסיטת קיושו  אוניברסיטת מייג'ו 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לכימיה, פרס יפן, פרס C&C מדליית ה-IEEE
 
אקירה יושינו (ביפנית: 吉野 彰;‏ נולד ב-30 בינואר 1948) הוא כימאי יפני וזוכה פרס נובל לכימיה ב-2019. הוא עובד בתאגיד אַסַהִי קַאֶסִי ופרופסור באוניברסיטת מיגו שבנגויה. הוא ייצר את סוללת הליתיום-יון הבטוחה הראשונה, שנעשה בה שימוש נרחב במחשבים ניידים ובטלפונים הסלולריים.
ראשית חייו

נולד בסיוטה שביפן ב-30 בינואר 1948. קיבל תואר ראשון במדעים ב-1970 ותואר שני בהנדסה ב-1972 מאוניברסיטת קיוטו ודוקטורט בהנדסה מאוניברסיטת אוסקה ב-2005. במהלך שנות לימודיו במכללה, הצטרף למסלול שלימד קניצ'י פוקוי.
קריירה

אקירה יושינו בילה את כל חייו הלא אקדמיים בתאגיד אַסַהִי קַאֶסִי. מייד לאחר שסיים את התואר השני שלו הוא הלך לעבוד באַסַהִי קַאֶסִי. הוא החל לעבוד במעבדת קוואסאקי בשנת 1982 וקודם להיות מנהל פיתוח המוצרים עבור סוללות יונים בשנת 1992. ב-1994 הוא מונה למנהל הפיתוח הטכני של יצרנית ה-Lib ב-Battery Corp,חברת מיזם משותף של אסהי קאסי וטושיבה. יושינו הפך ב-2003 לעמית בתאגיד ו-2005 מונה להיות מנכ"ל העבודה באסהי קאסי. מאז 2017 הוא פרופסור באוניברסיטת מייג'ו ומעמדו בתאגיד אהסי קאסי השתנה לעמית של כבוד.
מחקר

בשנת 1981 החל יושינו במחקר על סוללות נטענות באמצעות פוליאצטילן. פוליאצטילן הוא פולימר אלקטרו-מוליך שהתגלה על ידי הכימאי הידקי שיראקאווה, שזכה על כך בפרס נובל לכימיה בשנת 2000. ב-1983 יושינו המציא אב טיפוס סוללה נטענת באמצעות תחמוצת ליתיום קובלט (licoo2), (שהייתה הבסיס לסוללת הליתיום יון).
הוקרה

1998: פרס הטכנולוגיה הכימית לשנת 1998 מטעם האגודה לכימיקלים ביפן.
1999: פרס טכנולוגיית חטיבת הסוללות מטעם האגודה האלקטרוכימית
2001: פרסי איכימורה בתעשייה - פרס על הישג ראוי
2003: ציון לשבח למדע וטכנולוגיה מאת שר החינוך, התרבות, הספורט, המדע והטכנולוגיה - פרס המדע והטכנולוגיה, קטגוריית הפיתוח.
2004: מדליה עם סרט סגול, מממשלת יפן.
2011: פרס יאמאזאקי-טייצ'י מטעם הקרן לקידום מדע החומר והטכנולוגיה של יפן.
2011: פרס C&C מטעם קרן NEC C&C
2012: מדליית IEEE לטכנולוגיות סביבתיות ובטיחות מטעם IEEE
2013: פרס האנרגיה העולמית
2014: פרס צ'ארלס סטארק דרייפר
2018: פרס יפן
2019: פרס הממציא האירופי
2019: פרס נובל לכימיה
2019: סדר התרבות
אליעזר גלעדי

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  15 באפריל 1932 בודפשט, ממלכת הונגריה הונגריה
 פטירה:  31 במאי 2022 (בגיל 90) הרצליה, ישראל ישראל
 ענף מדעי:  כימיה 
 עיסוק:  אלקטרוכימאי
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת אוטווה
 מנחה לדוקטורט:  בריאן אוואנס קונווי
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב
 פרסים והוקרה:  פרס הזהב של החברה הישראלית לכימיה (2014)
 תרומות עיקריות
 חקר תהליכים יסודיים בממשק מתכת-תמיסה
 
אליעזר גלעדי (15 באפריל 1932 – 31 במאי 2022) היה אלקטרוכימאי ישראלי, דקאן הפקולטה למדעים מדויקים ע"ש ריימונד ובברלי סאקלר באוניברסיטת תל אביב ומייסד תוכנית גלעדי לקליטת מדענים עולים.
ביוגרפיה

אליעזר גלעדי נולד בבודפשט ועלה לארץ ישראל בפברואר 1940 יחד עם משפחתו, כשהם נמלטים מאימי הנאצים.
את לימודי התואר הראשון והשני בפיזיקה ובכימיה עשה באוניברסיטה העברית בירושלים בין השנים 1951–1956. בשנת 1960 נסע ללימודי תואר שלישי באלקטרוכימיה באוניברסיטת אוטווה, אותם השלים בשנת 1963. עבודת הדוקטורט שלו, שהתבצעה בהנחיית פרופ' בריאן אוונס קונווי (אנ'), עסקה בהתנהגות של צורוני ביניים הנבלעים בתגובות אלקטרודיות. בשנים שלאחר מכן שהה כחוקר באוניברסיטת פנסילבניה.
עם שובו לישראל בשנת 1966 מונה גלעדי לפרופסור חבר בבית הספר לכימיה באוניברסיטת תל אביב, שזה מכבר הוקם. בשנת 1971 קודם לדרגת פרופסור מן המניין, וכעבור שנתיים מונה לראש בית הספר, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1976.
בשנת 1980 מונה לדקאן הפקולטה למדעים מדויקים ע"ש ריימונד ובברלי סאקלר, וכיהן בתפקיד זה כארבע שנים.
בשנים 1991–1996 שימש כמנהל מרכז גורדון ללימודי אנרגיה, ובשנת 2000 יצא לגמלאות. עם זאת, גם לאחר פרישתו המשיך במחקר פעיל.
הוא כיהן כמרצה וכפרופסור אורח במוסדות רבים ברחבי העולם, בהם אוניברסיטת וירג’יניה, אוניברסיטת פנסילבניה, Case Western Reserve University ועוד. שימש גם כיועץ בכיר לגופים ממשלתיים, ארגונים ביטחוניים ותעשיות בישראל בעולם.
מעבר לפעילותו המחקרית, היה פעיל ומוביל בקליטת מדענים עולים ואף עמד בראשות ועדה להסדרת מעמדם האקדמי. מסקנות הוועדה הביאו ליצירתה של תוכנית גלעדי שנוסדה בשנת 1994, ואליה משתייכים המדענים המצטיינים לאחר שנתיים מרגע קליטתם במערכת האקדמית.
במאי 2022 הלך גלעדי לעולמו ונטמן בבית העלמין מנוחה נכונה בכפר סבא.
גלעדי היה נשוי לדליה פפושדו (גרושתו של אלי פפושדו). התגורר בהרצליה פיתוח.
מחקר

מחקרו של גלעדי עסק בלמידת תהליכים יסודיים באלקטרוכימיה ובהם: חקר הספיחה בממשק מתכת-תמיסה, חקר ההתפתחות של חספוסים במהלך תהליך הציפוי האלקטרוכימי, מעקב אחר השלבים הראשוניים בנוקלאציה וגדילה בעת שיקוע ויצירת תרכובות על פני שטח. כמו כן חקר את התכונות המכניות, האופטיות והחשמליות של ננו-שכבות מתכתיות דו־ממדיות הנוצרות על פני מצעים זרים ואת התכונות האלקטרוכימיות של ממסים לא מימיים ומעורבים.
ברבות השנים פרסם גלעדי מעל ל-200 מאמרים בכתבי עת שפיטים. בין תלמידיו פרופ' ישראל רובינשטיין ממכון ויצמן למדע ופרופ' שלמה אפרימה מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. עם שותפיו למחקר נמנים הפרופסורים נעם אליעז ועמנואל פלד מאוניברסיטת תל אביב.
פרסים והוקרה

עמית החברה האלקטרוכימית של ארצות הברית (1997)
עמית החברה האמריקאית לקידום המדע (1998)
פרס הפלדיום ע"ש אולין של החברה האלקטרוכימית (2003)
פרס ע"ש גרהרד הרצברג (2004)
עמית החברה המלכותית הקנדית (2005)
חבר האקדמיה למדעים של החברה המלכותית הקנדית (2005)
עמית החברה הבינלאומית לאלקטרוכימיה (2007)
פרס ע"ש הנרי לינפורד של החברה האלקטרוכימית האמריקאית על הצטיינות בהוראת האלקטרוכימיה (2008)
עמית כבוד של המרכז האוניברסיטאי אריאל בשומרון (2011)
עמית החברה הבינלאומית לכימיה, למדע ויישומים בכימיה (2014)
פרס הזהב של החברה הישראלית לאלקטרוכימיה (2014)
ספריו

Eliezer Gileadi, Electrosorption, Springer, 1967, ISBN 978-1-4684-1733-3
Eliezer Gileadi, Electrode Kinetics for Chemists, Chemical Engineers and Materials Scientists, Wiley, 1996, ISBN 978-0-471-18858-2
Eliezer Gileadi, Noam Eliaz, Physical Electrochemistry: Fundamentals, Techniques, and Applications, 2 ed., Wiley, 2019, ISBN 978-3-527-34139-9
אריתריאה

מדינת אֵריתריאה (בתיגרינית: ሃገረ ኤርትራ – ‏Hagärä Ertra, בערבית: إرتريا – Iritriyā אִרִתְרִיָא) היא מדינה בצפון-מזרח אפריקה, לחוף הים האדום. תחת ריבונותה נכללים גם איי דהלכּ ומספר איים קטנים נוספים. היא גובלת באתיופיה מדרום, בג'יבוטי מדרום-מזרח, בסודאן ממערב, ובים האדום ממזרח ומצפון-מזרח. אריתריאה זכתה בעצמאותה הרשמית מממשלת המעבר האתיופית בשנת 1993. אריתריאה משמשת גם כמדינה משקיפה בליגה הערבית.
כמחצית מאוכלוסיית אריתריאה היא נוצרית וכמחצית היא מוסלמית, בעיקר סונים.
ממשל

המשטר באריתריאה הוא רפובליקה נשיאותית. הנשיא נבחר באספה הלאומית הראשונה, בשנת 1993. איסאייס אפוורקי עדיין מכהן כנשיא והוא ראש המדינה, ראש הממשלה והמפקד העליון של הצבא.
המפלגה היחידה במדינה היא "החזית העממית לדמוקרטיה ולשוויון" (PFDJ). האספה הלאומית מונה מאה וחמישים נציגים. חל איסור על התאגדות פוליטית שאינה מטעם המפלגה, או המעבירה ביקורת על מפלגת השלטון. כלומר, כל אופוזיציה היא לא חוקית. מאז זכתה אריתריאה בעצמאות ב-1993, לא התקיימו בה בחירות כלליות. מועד לבחירות נקבע כמה פעמים, אך הבחירות בוטלו בטרם נערכו.
הממשלה, הרשות המבצעת על משרדיה השונים, ממונה על ידי הנשיא ומאושררת במושב האספה הלאומית. הקבינט מורכב מראשי המשרדים הממשלתיים ומהנשיא, אשר יושב בראשו. שמונה עשר משרדים יש בממשלה, הייחודי שבהם הוא המשרד לדיג ולמשאבים ימיים.
הרשות המחוקקת היא האספה הלאומית. חבריה הם חברי המפלגה או נציגי ציבור פופולריים. סמכויותיה רחבות במיוחד: היא בוחרת את הנשיא, קובעת את סדר העדיפויות בנושאי פנים וחוץ ארציים ומאשרת את התקציב. תחתיה פועלות האסיפות האזוריות, אשר רשאיות לחוקק בנושאים שלא נידונו ברמה הלאומית. כל אספה אזורית מקיימת בחירות סדירות, אך אינה קובעת מי יעמוד בראשה. החלוקה לשישה אזורים התבצעה על סמך כמות הנכסים ההידרולוגיים, זאת משני טעמים עיקריים: מתן אפשרות מלאה לשליטה על החקלאות, והחלשת היריבות הבין-שבטית.
הרשות השופטת מוגדרת כעצמאית, נפרדת ומורכבת משלוש רמות היררכיות: בית משפט קהילתי, בית משפט אזורי, ובית משפט לאומי. מרבית המקרים נפתרים בבתי המשפט הקהילתיים, בהם מכהנים זקני הכפר המכובדים. הפסיקות מתבססות על החוקים המקומיים ועל מנהגים מקובלים.
מבחינה מנהלית, המדינה מחולקת לשישה מחוזות.
כלכלה

מאז העצמאות מאתיופיה, אריתריאה מתמודדת עם בעיות של מדינה קטנה וענייה מאוד. בדומה לכלכלתן של מדינות אפריקניות רבות, הכלכלה מבוססת במידה רבה על חקלאות.
אריתריאה היא אחת המדינות העניות בעולם. נכון ל-2014 היא תופסת את המקום השני במדד הרעב העולמי. 61.3% מהאוכלוסייה סובלת מתת תזונה.
80% מכוח העבודה עוסק בחקלאות, היתר במסחר ושירותים.
משאבי הטבע, זהב, שיש וגרניט אינם מנוצלים מספיק, עקב ריבוי שדות המוקשים, שריד למלחמה עם אתיופיה.
ענפי התעשייה העיקריים הם: מלח, מלט ושיפוץ אוניות.
אריתריאה היא אחת מעשר המדינות בעלות מדד הפיתוח האנושי הנמוך בעולם, הדירוג שלה במדד זה נמוך גם ביחס לרוב מדינות אפריקה.
הנזק המשמעותי ביותר לכלכלה היה המלחמה עם אתיופיה שגרמה לירידת התמ"ג, הפסקת כל הסיוע הבי-לטרלי, איבוד יבולים חקלאיים קיימים ועתידיים, הרס מבנים ובמספרים איבוד של 600 מיליון דולר. שווה ערך ל-11.5 שנים של יצוא. התמ"ג ב-1999 ירד באחוז אך מאז החל לעלות בהדרגה.
מאז תחילת המאה ה-21 אריתריאה מתחילה לעמוד על רגליה, הודות לתכנון ארוך טווח ואימוץ דרכי פעולה שקולות, ובראשן מיגור תופעת השחיתות.
גאוגרפיה

המדינה נמצאת בקרן אפריקה, הצד הצפון-מערבי של מפרץ עדן החודר לים הערבי, ונחצית על ידי השבר הסורי-אפריקאי.
משולש עפר, המצוי בדרום אריתריאה, הוא מקום מפגש של שלושה לוחות טקטוניים, הערבי ושני חלקיו של האפריקאי, הנובי והסומלי.
מעל פני השטח, החלוקה מתבצעת באמצעות רכסי ההרים. הצד המערבי מרובה באדמות פוריות לחקלאות שלחין, לעומתו הצד המזרחי הוא מדרון מדברי עד מישור החוף.
דמוגרפיה

אוכלוסיית אריתריאה מונה כ-3.6 מיליון נפש. תוחלת החיים עומדת על כ-67.48 שנים בממוצע. שיעור הפריון עומד על 3.8 ילדים לאישה. תמותת תינוקות היא 28.9 מיתות על כל אלף לידות. כ-76.57% מהאוכלוסייה הבוגרת יודעים קרוא וכתוב.
דמוגרפיה > הרכב אתני

האוכלוסייה באריתריאה מגוונת מאוד וכוללת לפחות תשע קבוצות אתניות הדוברות תשע שפות שונות. הגדולה שבהן היא התגרים, המונה כ-50% מכלל האוכלוסייה. שפתם התיגרינית היא שפה מקבוצת השפות השמיות. כ-90% מהתגרים הם נוצרים והשאר מוסלמים. מוסלמים דוברי תיגרינית נקראים ג'ברתים. הקבוצה האתנית השנייה בגודלה היא התגרה – היא מונה כ-32% מהאוכלוסייה ואף שפתם היא שמית ונכתבת בכתב האתיופי. התגרה הם מוסלמים בדתם.
קבוצות אתניות קטנות יותר הן העפרים (כ-4% מהאוכלוסייה), הקונמה (כ-10% מהאוכלוסייה), סוהו (כ-3% מהאוכלוסייה), רשאידה (ערבים), נארה, בילינים, ביאה והדארב. לכל קבוצה אתנית תרבות ושפה משלה. על פי החוקה, אין באריתריאה שפה רשמית, ולתשע השפות מעמד שווה.
מדיניות הממשלה היא ששפת הלימוד במערכת החינוך היא בהתאם לשפת האם והשתייכותם האתנית של התלמידים. בפועל התיגרינית והערבית הן השפות הדומיננטיות וביחד עם האנגלית הן משמשות משמשות כשפת העסקים וכשפת הלימוד בכיתות הגבוהות של בתי הספר. חלק קטן מהתושבים המבוגרים דוברים איטלקית, שריד מהשלטון הקולוניאלי של איטליה.
דמוגרפיה > דתות

נכון לשנת 2021, אזרחי אריתריאה מונים כ-49% נוצרים, בעיקר בני הכנסייה האריתריאית האורתודוקסית (אנ') שהיא זרם נוצרי-אורתודוקסי-אוריינטלי, לצד כ-49% מאזרחיה שהם מוסלמים בני זרם האסלאם הסוני.
באריתריאה הייתה בעבר קהילה יהודית, היהודים הראשונים הגיעו לאריתריאה בסוף המאה ה-19, לאחר כיבוש אתיופיה על ידי האימפריה האיטלקית והקמת אריתריאה האיטלקית (אנ'). רוב היהודים ישבו באסמרה הבירה והגיעו מהקהילה היהודית בעדן.
בשנת 1991, בעת קבלת עצמאות והקמת היחסים הדיפלומטיים עם ישראל, נותר בה רק יהודי אחד מהקהילה המקורית.
זכויות אדם

למדיניותה של המפלגה השלטת היחידה באריתריאה (PFDJ) יש השלכות חמורות על זכויות האדם, ובכללן:
חופש העיתונות: נסגרה כל העיתונות הכתובה, שהייתה בידיים פרטיות עד לשנת 2001. לפי דירוג שנתי של חופש העיתונות במדינות העולם השונות, שעורך ארגון "עיתונאים ללא גבולות", דורגה אריתריאה בין 2005 ל-2010 כאחת משלוש המדינות המגבילות ביותר את חופש העיתונות, מבין כ-170 מדינות שנסקרו, וב-2011 ו-2012 דורגה במקום האחרון מבין מדינות העולם.
חופש הביטוי: חלים איסורים והגבלות על התקהלות, התאגדות וחופש הביטוי. העברת ביקורת פומבית על המשטר עלולה להסתיים במאסר ללא משפט. אלפי מתנגדי משטר נעדרים, אך הממשלה מכחישה את קיומם של אסירים פוליטיים.
שירות צבאי: על כלל האזרחים, גברים ונשים, חלה חובת שירות בצבא, שבאופן רשמי מוגבלת ל-18 חודשים, אולם עשויה להיות מוארכת בתקופות משבר. בפועל מאז שנת 1998 תהליך השחרור ארוך ומסובך ותקופת השירות עשויה להיות מוארכת אף לתקופה של עשור ויותר. אולם ביולי 2018 ממשלת אריתראה הודיעה לחיילים החדשים שבעקבות הסכם השלום עם אתיופיה הם יחויבו ב-18 חודשי שירות בלבד. אזרחים המסרבים לשרת בצבא או נמלטים ממנו נעצרים, מעונים ואף נרצחים. המדינה מתנכלת גם למשפחותיהם של עריקים ומטילה עליהן קנסות ועונשי מאסר. השירות הצבאי אינו מוגבל לעיסוקים צבאיים, והוא מתואר על ידי ארגוני זכויות אדם כעבודת כפייה בשכר זעום. הממשלה טוענת שתוכנית השירות מפצה את המחסור בהון במדינה ומפחיתה את התלות בסיוע זר.
חופש הדת: מותרות ארבע דתות בלבד: הכנסייה האורתודוקסית האריתראית (שפרשה מן הכנסייה האורתודוקסית האתיופית), הנצרות הקתולית, הכנסייה הלותרנית האריתראית, והאסלאם הסוני. מאמיני כל דת אחרת נרדפים ועלולים להיאסר ללא משפט ולהיחשף לעינויים. אלפים מהם נמלטו מן המדינה.
תנאי מאסר: אסירים מוחזקים בבורות בבטן האדמה או במכולות, שבחשיפה לשמש מגיעות לטמפרטורות מסכנות חיים. עינויים נפוצים בבתי הכלא, ומשמשים לצורך חקירה וענישה ללא פיקוח משפטי. אסירים רבים מדווחים על קשירה באמצעות חבלים בתנוחות בלתי אנושיות למשך זמן רב, במקרים רבים מעל לשבוע. אל העינויים הפיזיים מתווספים עינויים פסיכולוגיים, כגון מניעת שינה והחזקה בתנאים בלתי אנושיים.
יחסי חוץ > יחסי אריתריאה – אתיופיה

| --- | --- |
 :  ראו גם – ממשלת המעבר האתיופית
בשנת 1998 פתחה אריתריאה במלחמה עם אתיופיה, בטענה כי האחרונה חרגה מהגבולות שנקבעו לה בתקופת השלטון הקולוניאלי האיטלקי (1890–1941). במלחמה נהרגו כ-70 אלף בני אדם והיא הסתיימה לאחר הסכם אלג'יר בשנת 2000.
גם לאחר ההסכם המשיכו שתי המדינות להתעמת מדי פעם, כיוון שאתיופיה סירבה לקבל את תנאי ההסכם שמוסר לאריתריאה יעדים אסטרטגיים, בהם עיירת הגבול באדמה, והמשיכה להחזיק באותם יעדים.
ביוני 2018 הודיעה אתיופיה שהיא מקבלת את תנאי הסכם השלום עם שכנתה במלואם.
יחסי חוץ > יחסי אריתריאה–ישראל

ישראל מקיימת יחסים דיפלומטיים מלאים עם אריתריאה. נשמעות טענות כי שתי המדינות מקיימות קשרים ביטחוניים ובדצמבר 2012 דווח בארצות הברית כי ישראל מחזיקה בסיסים צבאיים באריתריאה – תחנת האזנה על הר אמבה סאווארה ומעגנים באיי דהלכּ שבים האדום, אף על פי שמועצת הביטחון של האו"ם הטילה על אריתריאה אמברגו נשק וסנקציות נוספות. בשנים האחרונות הצטננו היחסים בין המדינות, במקביל להרעת הקשרים בין אריתריאה לארצות הברית על רקע תמיכתה של האחרונה באתיופיה. הנשיא אפוורקי טופל בישראל פעמיים נגד מלריה; טיפל בו ד"ר אפרים סנה.
משנת 2006 ועד 2012, הסתננו לישראל דרך סודאן ומצרים כ-35,000 אזרחים אריתראים. עם סיום הקמת הגדר על גבול מצרים בשלהי 2012, תופעה זו נפסקה כמעט לחלוטין. מרבית המסתננים האריתראים נמצאים במדינות השכנות לאריתריאה – בעיקר בסודאן ובאתיופיה. עד תחילת שנת 2013 ישראל לא איפשרה לאזרחי אריתריאה להגיש בקשות מקלט. בתחילת שנת 2013, למסתננים שהיו כלואים תחת החוק למניעת הסתננות ניתנה אפשרות להגיש בקשות מקלט. בסוף שנת 2013, מדינת ישראל החלה לאפשר לאריתראים מחוץ למתקני הכליאה להגיש בקשות מקלט אף הם.
נכון ליוני 2014, מדינת ישראל הכירה רק בשני אריתראים כפליטים והיא דוחה על הסף בקשות מקלט של אריתראים שנסו ממולדתם בשל הימנעות משירות בצבא אריתריאה או בשירות הלאומי. דחיית בקשות זו מנוגדת להנחיות נציבות הפליטים של האו"ם ביחס לעריקים מצבא אריתריאה, ואינה תואמת את מדיניותן של רוב מדינות העולם, למעט שווייץ ובריטניה.
נכון ליולי 2022, מדינת ישראל הכירה ב-39 אריתראים כפליטים, מתוך אלפי בקשות מקלט שהוגשו. ב-2 בספטמבר 2023 פרצו אירועים אלימים בתל אביב בין מבקשי מקלט אריתראים לבין אריתראים תומכי ממשלת אריתריאה.
ראו גם

הסתננות מאפריקה לישראל
יחסי אריתריאה–ישראל
עמנואל פלד

| --- | --- |

 לידה:  1942 (בן 83 בערך) אבן יהודה, ישראל 
 ענף מדעי:  כימיה 
 מקום מגורים:  ישראל ישראל
 עיסוק:  כימאי פיזיקלי, אלקטרוכימאי 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 מנחה לדוקטורט:  גדעון שפסקי
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (2023)  פרס ראש הממשלה לחדשנות בתחום תחליפי נפט (2019)  פרס לנדאו (1986) 
 צאצאים:  גלעד פלד 
 מספר צאצאים:  4 
 תרומות עיקריות
 פיתוח מודל פאזת האלקטרוליט המוצק
 
עמנואל פלד (נולד ב-1942) הוא כימאי פיזיקלי ישראלי ופרופסור אמריטוס בבית הספר לכימיה באוניברסיטת תל אביב. מבכירי החוקרים הישראלים בתחום האלקטרוכימיה ומומחה עולמי לתאי דלק ומצברים. חתן פרס ישראל לחקר הכימיה לשנת ה'תשפ"ג (2023).
ביוגרפיה

עמנואל פלד נולד וגדל באבן יהודה, בן למרדכי פֶלְד ואסתר לבית הולנדר, שנמנו עם ראשוני המושבה. אח תאום לנילי. בנערותו היה פלד פעיל בצופים באבן יהודה, במקביל לתחביבו כחובב רדיו.
בשנים 1960–1962 שירת בחיל האוויר כסמל מבצעים בבסיס רמת דוד. לאחר שחרורו ב-1962 החל את לימודיו לתואר ראשון בכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים, והשלים אותם ב-1965. המשיך לתואר שני בכימיה פיזיקלית, אותם סיים כעבור שנתיים, ומיד אחר כך למד לתואר שלישי בכימיה פיזיקלית בהנחיית פרופ' גדעון שפסקי. כותרת עבודת הדוקטורט שלו, שהוגשה בשנת 1972 בהצטיינות, הייתה "ניצולות ומנגנוני יצירת תוצרים ראשוניים ברדיוליזה של תמיסות מימיות".
קריירה

בשנת 1973 הצטרף לסגל בית הספר לכימיה באוניברסיטת תל אביב כמרצה, ובשנת 1977 קודם לדרגת מרצה בכיר. ב-1983 הפך לפרופסור חבר וב-1991 לפרופסור מן המניין. בשנת 2003 הופקד על הקתדרה על שם נתן קאמינגס והחזיק בה עד לשנת 2011.
בעשור הראשון של המאה ה-21 כיהן פלד כראש מרכז וולפסון למחקר שימושי בחומרים ומרכז גורדון ללימודי אנרגיה באוניברסיטת תל אביב, ובהמשך שימש כמנהל מרכז הידע לתאי דלק וסוללות של משרד המדע והטכנולוגיה (המשותף לאוניברסיטת תל אביב ולאוניברסיטת בר-אילן).
נוסף על אלה, בשנת 1984 שימש כחוקר במעבדות GTE בארצות הברית, ובשנת 1986 היה למדען אורח מכובד (Distinguished Visiting Scientist) במעבדות JPL במכון הטכנולוגי של קליפורניה.
בשנת 2011 פרש לגמלאות אך המשיך כראש קבוצת מחקר פעילה במחלקה לכימיה פיזיקלית בבית הספר לכימיה באוניברסיטת תל אביב.
מחקריו והמצאותיו

בתחילת שנות ה-70 פיתח עם פרופ' אליעזר גלעדי שיטה לציפוי מתכות באלומיניום עבור התעשייה הצבאית.
פלד ידוע בתור הממציא והמפתח של מודל פאזת האלקטרוליט המוצק (SEI), שנועד להסביר את מנגנון הפעולה של סוללת ליתיום. מודל זה שבר את הפרדיגמה שהייתה נהוגה לגבי הבנת אופן הפעולה של סוללות אלה, ואפשר את פיתוחן של סוללות בטוחות, יציבות, בעלות הספק גבוה ועלות נמוכה.
כמו כן, הוביל פלד את פיתוחן של מספר מערכות אלקטרוכימיות ובהן: סוללות סידן(אנ'), סוללת ליתיום-גופרית, ממברנות מוליכות-פרוטון ננו-נקבוביות, תא דלק מבוסס מתנול, תא דלק רגנרטיבי מבוסס מימן תלת-ברומי, וכן זרזים לתאי דלק המבוססים על ננו-חלקיקי פלטינה. קבוצתו פיתחה תאי דלק ייחודיים שרשמו שיאים עולמיים בתפוקת חשמל.
במרוצת השנים הנחה למעלה מ-70 תלמידי מחקר לתארים מתקדמים וחוקרים בתר-דוקטוריים.
פלד היה למייסדן המשותף של שלוש חברות הזנק בתחום האנרגיה, המבוססות על טכנולוגיות שפותחו במעבדתו: Chemtronics, EnStorage, ו-Honeycomb. חברה נוספת, Silib, מבוססת אף היא על עבודותיו. רבים ממחקריו בוצעו בשיתוף עם פרופסור דינה גולודניצקי.
פלד פרסם מעל 190 מאמרים (עם למעלה מ-11,000 ציטוטים בכתבי עת מדעיים) ולזכותו רשומים 47 פטנטים.
בשנת 2019, ציינה ועדת פרס נובל לכימיה את מאמרו הראשון של פלד בנושא מודל פאזת האלקטרוליט כאחד מהמאמרים המשפיעים ביותר על פיתוח סוללת הליתיום-יון.
פרסים והוקרה

פרס לנדאו למדעים ומחקר, מטעם מפעל הפיס (1986)
פרס המחקר של חטיבת הסוללות באגודה האלקטרוכימית (1993)
פרס ייגר מטעם האגודה הבינלאומית לסוללות (2007)
עמית החברה האלקטרוכימית האמריקאית (2015)
פרס המדען המצטיין, מטעם החברה הישראלית לכימיה (2016)
עמית החברה הבינלאומית לאלקטרוכימיה (2017)
פרס ראש מפא"ת לחשיבה יצירתית (2017)
ציון "המאמר החם" מטעם Web of Science על מאמרו בנושא מודל פאזת האלקטרוליט המוצק (2017)
פרס ראש הממשלה על שם אריק ושילה סמסון לחדשנות בתחום האנרגיה החלופית לתחבורה (2019)
מדליית האגודה הבינלאומית לסוללות (2022)
פרס ישראל לחקר הכימיה (2023)
חיים אישיים

פלד היה נשוי לרות לבית רוזנצווייג, עד לפטירתה, ונולדו להם ארבעה ילדים. אחד מהם הוא קצין חיל האוויר, אל"ם (מיל') גלעד פלד.