stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מידות רעות (סרט)

| --- | --- |

 מבוסס על:  Inherent Vice 
 בימוי:  פול תומאס אנדרסון 
 הופק בידי:  דניאל לופי, ג'ואן סלר, פול תומאס אנדרסון 
 תסריט:  פול תומאס אנדרסון 
 עריכה:  לזלי ג'ונס 
 מוזיקה:  ג'וני גרינווד 
 צילום:  רוברט אלסוויט 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  IAC 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  12 בפברואר 2015 
 משך הקרנה:  149 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  קומדיה רומנטית, סרט קומדיה, סרט מבוסס יצירה ספרותית, דרמה קומית, סרט פשע, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  לוס אנג'לס, קליפורניה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   inherentvice
 פרסים:  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 inherentvicemovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
מידות רעות (באנגלית: Inherent Vice) הוא סרט קומדיית מסתורין תקופתית משנת 2014, בבימויו של פול תומאס אנדרסון ומבוסס על ספרו של תומאס פינצ'ון. הסרט מתרחש בלוס אנג'לס בשנות ה-70 ועוקב אחר לארי "דוק" ספפורטלו (בגילומו של חואקין פיניקס), בלש פרטי והיפי, שמנסה לפתור תעלומה סבוכה ומוזרה הקשורה לחברתו לשעבר שנעלמה. תוך כדי החקירה, הוא נתקל במגוון דמויות צבעוניות, שחיתויות ומזימות בעולם התחתון של העיר.
העיבוד של אנדרסון לספר היה בפיתוח מאז 2010; זהו שיתוף הפעולה השני של אנדרסון עם פיניקס, לאחר המאסטר והוא כולל מספר משתפי פעולה חוזרים אחרים שלו, כולל המפיקים דניאל לופי וג'ואן סלר, צלם הקולנוע רוברט אלסוויט, העורכת לסלי ג'ונס והמלחין ג'וני גרינווד.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים בניו יורק ב-4 באוקטובר 2014, והחלה בהקרנה תיאטרלי מוגבלת בארצות הברית ב-12 בדצמבר 2014, על ידי אולפני האחים וורנר. הסרט קיבל ביקורות חיוביות בדרך כלל מהמבקרים, כאשר רבים שיבחו את הביצועים, התלבושות והתסריט, אך חלקם מתחו ביקורת על העלילה המסובכת. הוא היה מועמד למספר פרסים, כולל שניים בטקס פרסי האוסקר ה-87 ובנוסף לפרס השחקן הטוב ביותר עבור פיניקס בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-72 . המועצה הלאומית לביקורות (אנ') כינתה אותו כאחד מעשרת הסרטים הטובים ביותר של השנה. כמה מבקרים אמרו לסרט יש את התכונות של סרט פולחן .  בשנת 2016, הוא נבחר לסרט ה-75 הטוב ביותר מאז שנת 2000 בסקר מבקרים בינלאומי.
למרות כל הביקורות הסרט היה כישלון קופתי כאשר הכניס 14.7 מיליון דולר אל מול תקציב של 20 מיליון דולר.
תקציר העלילה

העלילה מתחילה כשחברתו לשעבר של דוק, שאסטה פיי הפוורת', מגיעה אליו בבקשת עזרה. היא מספרת על מזימה הקשורה למיליארדר נדל"ן בשם וולפמן ומבקשת ממנו לעקוב אחריו. מה שנראה כחקירה שגרתית הופך למסע הזוי ומורכב, שבו דוק מוצא את עצמו במרכזן של מזימות פליליות ופוליטיות, הכוללות סמים, כתות, חטיפות, וחשדות לקונספירציה רחבת היקף. תוך כדי, הוא נאלץ לנווט בין ממצאים סותרים לבין תחושת חוסר ההיגיון שמקיפה אותו..
צוות השחקנים הראשי

חואקין פיניקס בתפקיד לארי "דוק" ספפורטלו
ג'וש ברולין בתפקיד הבלש כריסטיאן "ביגפוט" ביורנסן
קתרין ווטרסטון בתפקיד שאסטה פיי הפוורת'
ריס וית'רספון בתפקיד פני קימבל
אוון וילסון בתפקיד קוי הארלינגן
בניסיו דל טורו בתפקיד סאונצ'ו סמיילקס
ג'נה מאלון בתפקיד הופ הארלינגן
ביקורות

מידות רעות קיבל ביקורות חיוביות מצד המבקרים, ששיבחו את עבודת הבימוי של אנדרסון ואת המשחק של חואקין פיניקס, אך הסרט עורר גם תגובות חלוקות בשל העלילה המורכבת והלא-ליניארית. ב-Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 74%, וב-Metacritic, ציון של 81 מתוך 100.
מבקר הקולנוע אית'ן אלטר מ-"פילם ג'ורנל אינטרנשיונל" תיאר את הסרט כ"מבלבל, מאתגר וייחודי בעקביות". מבקר האתר IGN, מאט פצ'ס, העניק לסרט ציון של 8.9 מתוך 10, וציין כי "אין דבר ודאי – תחושה מפתיעה ומתגמלת שמחייבת צפיות חוזרות. יש כל כך הרבה, יותר מדי, לקלוט, וכל הצחוק שאנדרסון מוסיף על התמטיקה גורם לכך שיש הרבה מה לפספס. 'מידות רעות' הוא סוג של זן ייחודי: פרובוקטיבי, מצחיק ומהווה זן משל עצמו של מוזרות". אדם צ'יטווד מ-"קוליידר" ציין את הסרט כאחד מעשרת הסרטים הטובים ביותר של שנת 2014.
הסרט דורג במקום ה-75 בסקר שנערך על ידי ה-BBC בשנת 2016 בו השתתפו 177 מבקרים שבחרו את 100 הסרטים הטובים ביותר של המאה ה-21.
הערות שוליים

↑  Zeitchik, Steven (5 באוקטובר 2014). "NYFF 2014: 'Inherent Vice' and the contemporary cult hit". ארכיון מ-6 באוקטובר 2014. נבדק ב-7 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "The 21st Century's 100 greatest films". BBC News. BBC. 23 באוגוסט 2016. ארכיון מ-31 בינואר 2017. נבדק ב-22 ביוני 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Alter, Ethan (4 בדצמבר 2014). "Film Review: Inherent Vice". Film Journal International. אורכב מ-המקור ב-8 בדצמבר 2014. נבדק ב-27 בדצמבר 2014. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Patches, Matt (5 באוקטובר 2014). "Inherent Vice Review". IGN. Ziff Davis. ארכיון מ-22 ביוני 2018. נבדק ב-22 ביוני 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Chitwood, Adam (24 בדצמבר 2014). "Adam's Top 10 Films of 2014: From Selma to Edge of Tomorrow". Collider. Complex Media. ארכיון מ-22 ביוני 2018. נבדק ב-22 ביוני 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: bac1bae4-bd2c-4da0-a878-62f66f834671
פוקס פייר (סרט, 1996)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  רומן
 בימוי:  אנט הייווד-קארטר 
 הופק בידי:  ג'פרי לוּרי ג'ון מנוּליס ג'ון פ' מארש
 תסריט:  אליזבת וייט
 עריכה:  לואיז אִינֶס
 שחקנים ראשיים:  הֶדִי בּוּרֶס   אנג'לינה ג'ולי
 מוזיקה:  מישל קולומביה 
 צילום:  טום סיגל
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Rysher Entertainment Chestnut Hill Productions Red Mullet Productions
 חברה מפיצה:  The Samuel Goldwyn Company
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  23 באוגוסט 1996
 משך הקרנה:  102 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  התבגרות, דרמה
 מקום התרחשות:  פורטלנד 
 הכנסות:  269,300 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   foxfire
 דף הסרט ב־IMDb
 
פוֹקְס פָיֵיר (באנגלית: Foxfire) הוא סרט התבגרות אמריקאי משנת 1996, עיבוד קולנועי רופף של רומן מאת ג'ויס קרול אוטס, בבימויה של אנט הייווד-קארטר ובכיכובן של הדי בורס ואנג'לינה ג'ולי. בורס קיבלה את התפקיד הראשי בהופעת הביכורים שלה בקולנוע.
במרכז העלילה ארבע תלמידות בית ספר תיכון בעיר פורטלנד שבאורגון, הקוראות תיגר על תרבות האונס לאחר שנערה חסרת בית מסתורית ומרדנית נכנסת אל חייהן. עלילת ספר המקור מתרחשת בקרב מעמד הפועלים באפסטייט ניו יורק בשנות ה-50 של המאה ה-20, אך בסרט שונתה התקופה לשנות ה-90, והדמויות הן של בני מעמד הביניים בפרוורי אורגון שבאזור הפסיפיק נורת' ווסט.
הסרט נחשב לתוצר של תנועות הפמיניזם והעצמת הנשים שפרחו בארצות הברית באותן שנים, במסגרת הגל השלישי של הפמיניזם. מקום התרחשות העלילה היה מוקד מרכזי של תנועת "ריוט גירל".
ליהוק

| שחקנים | דמויות |
| --- | --- |
הֶדִי בּוּרֶס (אנ'): מדלן "מאדי" וירץ
אנג'לינה ג'ולי: מרגרט "לגס" סדובסקי
ג'ני לואיס (אנ'): ריטה "רד" פַלְדֵס
ג'ני שימיזו (אנ'): "גולדי" גולדמן
שרה רוזנברג: ויולט קאהן
ג'ון דיל: לויד בטינג'ר, מורה מטריד מינית
דאש מייהוק: דיינה טיילור
פיטר פצ'ינלי: אית'ן ביקסבי, החבר של מאדי
מישל ברוקהרסט: סינדי
כריס מולקי (אנ'): דן גולדמן, אביה החורג של גולדי
ברברה ניבן (אנ'): אמה החורגת של גולדי
אלדן הנסון (אנ') (קרדיט בשם אלדן רטליף): בובי, נער בחבורתו של דיינה
ריצ'רד ביימר (אנ'): מר פארקס, מנהל בית הספר
קת'י מוריארטי: מרתה וירץ, אמא של מאדי
פראן בנט (אנ'): השופטת הוליפילד
קייסי גרסייה: אחותה הקטנה של ריטה
הפקה > אתרי צילום

הסרט צולם באתרים אותנטיים ברחבי פורטלנד:
גשר ברודוויי: בסצנה שבה לגס מטפסת על הגשר, אנג'לינה ג'ולי נרתמה לכבלי בטיחות. הבמאית קארטר-הייווד סיפרה שבתחילה, ג'ולי טיפסה ללא אמצעי בטיחות, והתנהגה כמו "חיה רעה" (באנגלית: Wildass) עד שהיה צורך להורידה מהגשר. הבמאית הוסיפה, שהיא טיפסה בעצמה על הגשר לפני כן, משום שהיא לא דורשת משחקנים לעשות דברים שהיא עצמה לא הייתה מוכנה לעשות.
הבית הנטוש ששימש בית מבטחים לחבורה, נמצא בזמנו בשטח בבעלות שמורת "אודובון" בפורטלנד (אנ'). מכיוון שהשטח עצמו לא היה מיוער, הוטסו ונשתלו במקום עצים בעלות של 35 אלף דולר.
אפיזודות המתרחשות בתוך בית הספר צולמו בבניין בית הספר התיכון "לינקולן" (אנ'), בעת שהמוסד היה ריק לרגל חופשת האביב בשנת 1995.
סצנות ממאסרה של לגס צולמו במוסד לעבריינים צעירים "קולומביה ריוור" (Columbia River Correctional Institute).
סצנת הסקייטבורדינג צולמה בסקייטפארק ברנסייד.
מקומות נוספים: גשר ויסטה (Vista Viaduct Bridge), עמודי "לאבג'וי" (אנ') שתמכו בתקופת הסרט בכֶּבֶשׁ שהוביל לצד המערבי של גשר ברודוויי, ושיכוני סאות' פארק (אנ').
הפקה > מוזיקה

פסקול הסרט, שאותו ערך המוזיקאי הצרפתי מישל קולומבייה (אנ'), כולל קטעי מוזיקה אלטרנטיבית המתאימים לסצנות שהם מלווים:
את פתיחת הסרט מלווה I Don't Want To Think About It של להקת Wild Strawberries, הממחיש כיצד מאדי חיה את חיי בית הספר השגרתיים, מבלי לחשוב על המהפך העומד להתחולל בחייה.
כאשר הבנות מושעות מבית הספר בעקבות התקרית עם בטינג'ר, מושמע השיר Trouble של הצמד המוזיקלי האנגלי Shampoo, ומוכר בשורה: Uh-oh, we're in trouble.
השיר המלווה את סצנת המרדף המשטרתי אחר הבנות במכונית שגנבו מדיינה, הוא "Shirley" של להקת הגראנג' "L7". השיר מספר על שירלי מלדאוני(אנ'), נהגת מרוצי דראג, האשה הראשונה שקיבלה רישיון נהיגה במכוניות "דראגסטר"(אנ').
השירים הנוספים:
- Luscious Jackson
 - The Cramps
 - The OGM Studio Group
 - Johnette Napolitano
 - Crossfires
 - מאזי סטאר
 - Under
 - Candlebox
 - The Rose Chronicles
 - Mystery Machine
אלבום פסקול הסרט הופק על ידי חברת Unforscene Music והופץ ב-7 באוגוסט 1996.
הפצה וביקורות

"פוקס פייר" הופץ לבתי הקולנוע בארצות הברית ב-23 באוגוסט 1996, ובשאר העולם הופץ לטלוויזיה ולצפייה ביתית. במאגר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes קיבל הסרט 27% דעות חיוביות בשקלול 11 ביקורות.
החוקר ומבקר הקולנוע האמריקאי עמנואל לוי (אנ') כתב שהסרט משעמם, והעיבוד הקולנועי המבולבל לספר רב המכר מאכזב, משום שהבמאית טיפלה בסרט בסגנון של וידאו קליפ שהפך לטריוויאלי את הנושא המשמעותי של הטרדה מינית בבית הספר. לוי סבר שיוצרי הסרט התחמקו מעיסוק באופי הלסבי של יחסי לגס ומאדי, כפי שנהגו בעלילות משנה נוספות בסרט מתוך חוסר יושר וחוסר אומץ. עוד טען לוי, שהעברת תקופת העלילה משנות ה-50 לשנות ה-90 של המאה ה-20 חוטאת לספר המקור, ולא סביר שבשנות ה-90 מנהל בית ספר היה דוחה על הסף את תלונות התלמידות ללא בדיקת העובדות. באופן דומה, ג'ק מתיוס כתב בלוס אנג'לס טיימס שהמעבר בין התקופות איננו חלק, משום שבספר של אוטס, הבנות חיות לא רק בתקופה אחרת, אלא גם באווירה אחרת שלא עוברת היטב לשנות ה-90. לעומתם, אמילי סירס טענה שהבעיה בסרט לא קשורה בשינוי תקופת העלילה, אלא בהתפתחות הכרונולוגית המזורזת המקנה תחושה שהאירועים מתרחשים בסוף שבוע פרוע אחד, ולא כהתקוממות מאורגנת של חבורת בנות.
פרשנויות לסרט > "פוקס פייר" כסרט פמיניסטי

הסרט נחשב לתוצר מובהק של תנועת "גירל פאוור" שפרחה בשנות ה-90 של המאה ה-20 כחלק מהגל השלישי של הפמיניזם, והוא משקף רעיונות שאפיינו את תנועת "ריוט גירל", כגון: כוחן של נשים כקבוצה, גילוי המיניות ואומץ יצירתי. במאמר על ההיבטים הפמיניסטיים של "פוקס פייר", הסופרת-משוררת בקה קלייבר סברה שהסרט הוא מחווה מחושבת ל"ריוט גירל", לאור הדרישה למהפכה נשית לאלתר ויצירת מרחב בטוח (הבית הנטוש שהופך למקום המבטחים של חבורת הנערות) בתוך תרבות של אלימות ותקיפות מיניות. לדעתה של קלייבר, חלקו השני של הסרט, עם סיום הוליוודי טיפוסי, מחזיר את מצבן של הבנות לקדמותו טרם הופעת לגס, גם אם חייהן השתנו, וממחיש בעיה עתיקת-יומין של הפמיניזם: שינוי מבני-חברתי עדיין רחוק מאוד, באשר המשטר הפטריארכלי מתגבר על הפגיעה בו, הממסד לא חש מאוים על ידי כוחן של הבנות ומתנער מהן, המרחב הבטוח יכול להתקיים באופן זמני בלבד, אם בכלל, והאוטופיה הפמיניסטית מתרסקת נוכח מציאות חברתית שמרנית.
בריאיון עם הייווד-קארטר מספטמבר 2021, אמרה הבמאית שהסרט הקדים את זמנו ב-25 שנה, משום שכיום "נשים לא צריכות לשקר יותר בנוגע לחרא הזה". היא הוסיפה שהיא חדלה מבימוי בקולנוע מאז, משום שכאישה היא לא הצליחה למצוא עבודה בתחום, והסיפור שלה משקף את אותם זמנים.
בתחילה, גיבורות הסרט זרות זו לזו וחיות כל אחת בנפרד בסביבה מסוכנת, נוכח הטרדות ותקיפות מיניות אשר הרשויות וההורים מתעלמים מהן, נותנים עדיפות לגברים ודעותיהם ומאפשרים לבעל סמכות לנצל את מרותו. כאשר הבנות שואלות את לגס מה אפשר לעשות נגד בטינג'ר, היא עונה להן:"תגרמו לו להפסיק", ושהן צריכות "לוודא שהוא לא יעשה זאת יותר", משפטים שנחשבו מהפכניים בזמנם, משום שהם ביטאו הנחה שיש בכוחן של נערות לכפות את רצונן על המבוגרים. הן יוצרות חבורה שבמסגרתה הן לומדות שאין זו בעיה אישית של אחת מהן בלבד, ורק שילוב הכוחות מסייע בידן לסכל את הסכנה. הן לא נוקמות בגין מעשה מסוים, אלא מתקוממות נגד מגוון צורות של אלימות מינית שנעשות תחת מעטה הכחשה ודיכוי של הממסד וההורים, ונגד הטלת אשמה עליהן, על אף שהן הקורבנות. זאת, משום שהמורה המטריד מינית הגיב באלימות על ההתרסה נגד סמכותו, והן הכו אותו כהגנה עצמית, ולא כעונש על מעשיו הקודמים.
בעת שיחת הנזיפה שערך המנהל לארבע הבנות, הוא שואל אותן: ”מה אתן, בנות, מין כנופיה? בנות שרצות עם שועלים, או משהו כזה?”. מר פארקס מתכוון לעשות בדבריו אנלוגיה לספר עיון משנת 1992 מאת הפסיכואנליטיקאית קלריסה פינקולה אסטס, בשם 'רצות עם זאבים: ארכיטיפ "האשה הפראית" - מיתוסים וסיפורים', שדן במגדר ואינסטינקטים נשיים בפולקלור, ברוח תורתו של קרל גוסטב יונג. בעקבות הספר, הביטוי "רצה עם זאבים" התקבע כהתייחסות לאשה פראית ומשולחת רסן. הבנות מצחקקות בפרצופו של המנהל בגלל ההשוואה, מה שמגביר את חמתו. את התרחקותה של מאדי מהחבר שלה ניתן להסביר בכך שתחושת עליונותו הגברית של אית'ן מונעת ממנו מלהבין את צרכיה שנענים דווקא על ידי נערה זרה, ועל רקע התהדקות הקשר בין מאדי ללגס, דמותו של אית'ן נעלמת כליל מהעלילה בחלוף מחצית הסרט.
פרשנויות לסרט > לסביות

מערכת היחסים בין מאדי ולגס מעלה את השאלה אם אפשר להתייחס ל"פוקס פייר" כאל סרט לסבי. הסרט רומז שלגס היא לסבית, ועל אף שמיניותן של לגס ומאדי לא עומדת במרכז העלילה, ליחסים ביניהן יש סאבטקסט לסבי ברור:
השתיים ישנות יחד בלילה אחרי היום שבו נפגשו לראשונה. בפגישתן על הגשר בבוקר המחרת, מאדי נזכרת שלא שאלה את לגס לשמה, וזו משלימה את המשפט בקלישה מסצנות סטוצים של בני זוג זרים שאינם יודעים את שם בן או בת הזוג ("...היא אומרת בבוקר שלמחרת"), ומיד מוסיפה:"אל תדאגי, את לא הטיפוס שלי".
כאשר מאדי מביעה את אהבתה ללגס בשיחתן על גג הבית הנטוש, היא מבקשת בהיסוס מלגס להבין שזו אהבה אפלטונית, ולגס עונה:"אני אבין זאת כפי שתרצי שאבין". לקרבה ולמגע הגופניים ביניהן בסצנה זו יש מאפיינים ארוטיים, וכך גם בסצנת הפריצה לבית הספר כאשר השתיים מסתתרות יחד מפני השוטרים ובסצנת הקעקוע על החזה לאחר מכן.
בהקשר הזה, המבקרת שרה פונסקה כתבה שלא בכדי לעיבוד הקולנועי לספר של אוטס יש מעמד של קאלט ברשימת טקסי מעבר לסביים. היא מוסיפה שהמחאה של הנערות נגד הפטריארכיה גדושת סאבטקסט קווירי, והתשוקה המינית שמביעות העיניים של לגס ומאדי יכולות לספק אנרגיה ליצירות חובבים רבות של אוהדי קווין פאבריי ורייצ'ל ברי (דמויות מסדרת הטלוויזיה "Glee"). פונסקה כתבה את הדברים במסגרת השוואה עם הסרט Foxfire: Confessions of a Girl Gang משנת 2012 (אנ'), עיבוד נאמן למקור.
פרשנויות לסרט > דמותה הקולנועית של לגס

יש הרואים בלגס גרסה נשית לדמות שגילם ג'יימס דין בסרט "מרד הנעורים". האופן שבו מציגה המצלמה את חיצוניותה נראית כמטפורה של כניסת אקדוחן במערבון: כשהיא יורדת מהטרמפ תחת גשם ליד בית הספר, המצלמה מתמקדת בנעליה הכבדות, אחר כך באולר הקפיצי שהיא חמושה בו דרך קבע, ועוקבת אחריה במסדרון מהגב. רק כאשר היא מגיעה באופן אקראי לכיתה, המצלמה עולה בתנועת טילט עד שפניה נחשפים והיא סוקרת במבטה את הכיתה כבודקת את הזירה. כמו דמות האקדוחן הנווד במערבונים, לא ידוע מהיכן באה ולאן מועדות פניה, ואין לה שם עד חלוף יותר מ-20 דקות בסרט. אז היא חושפת רק את כינויה, ושמה האמיתי מתגלה אף מאוחר יותר. חוץ מהאולר הקבוע, לגס מיומנת בהפעלת אקדח. היא עוצרת להילחם את מלחמתן של המדוכאות נגד מדכאיהן, וכשהן מגלות את קולן העצמאי, היא עוזבת.
לצד דימוי הקאובוי, לגס בעלת דימוי אנדרוגיני, "טומבוי" במעיל עור, נעליים כבדות, שיער קצר והאולר הצמוד. בכניסתה הלא-צפויה לבית הספר, המאבטח הרואה אותה מאחור, טועה לחשוב שהיא בן. היא איננה מהססת לפעול בכוח הזרוע נגד גברים, ויכולה להם. במהלך הסרט מתברר שלגס היא נערה פגועה רגשית עם עבר פלילי, דבר שמדריך את התנהלותה האלימה. הפרט היחיד שהיא מספרת על עצמה למאדי הוא שם אמה ונסיבות מות האם. בהיעדר אב בחייה, אין לה אמון באבות בכלל. היא מעין גיבורה טרגית: כריזמטית, אמיצה, מוסרית ותובעת צדק, אך בהתעקשותה הקיצונית לבוא חשבון עם הפוגעים בבנות, היא מסתבכת בפלילים ומשלמת את המחיר, או נאלצת לברוח. במקרים שבהם היא חוצה קווים אדומים, הבנות משמשות מעין מקהלת תיאטרון יווני ומוכיחות אותה על מעשיה.
לגס היא מסיגת גבול: נכנסת לבית ספר ולכיתה שהיא איננה שייכת להם, מגיעה אל ביתה של מאדי בשעת ערב מבלי שהוזמנה, וגם אל ביתה של גולדי היא מגיעה פעמיים: פעם אחת באה לפגוש אותה כאשר הוריה של גולדי יוצאים מן הבית, ובפעם השנייה - כאשר היא מתפרצת לבית לדרוש כסף מאביה של גולדי. כמו רוח רפאים, היא נוהגת להיכנס ולצאת בדרכים לא שגרתיות: היא מטפסת דרך חלונות, נכנסת לבית הספר דרך מנהרת שירות בגג כדי לקחת את תיק האומנות של מאדי, ולעיתים צצה מבלי שברור איך הגיעה.
פרשנויות לסרט > שם הסרט

לפי ספר המקור, Foxfire הוא השם שנתנו הבנות לכנופיה שהקימו, ומתבטא בשני אירועים: הראשון - במהלך בילוי משותף של הבנות באתר סקייטבורדינג, ריטה מציירת על קיר בטון באתר כתובת גרפיטי: Foxfire burns and burns (בעברית: פוקס פייר בוערת ובוערת, או: שורפת ושורפת), שמאדי משתמשת בה כסיסמת הזדהות בצ'ט עם ריטה. פירוש המילה בעברית הוא: אש השועלים, ולחלופין - Fairy Fire - אש הפיות, פטרייה המתפתחת על גזעי עצים רקובים וזוהרת בחושך, ובשל כך מיוחסים לה מסתורין ורומנטיקה. היא מופיעה לרוב בעונת הסתיו, ובהתאמה, הסרט מתחיל בבואה של לגס עם הגשם, ומסתיים כאשר היא עוזבת בהתקרב חודש יוני, כפי שלגס עצמה מציינת במהלך הסרט. האש מסומנת בשרפה שנגרמת בכיתת האמנות, ולאחר מכן - בקעקוע הלהבה המשותף, שלגס מסבירה אותו בכך שאש מזינה, אך גם משמידה אם לא מכבדים אותה. השועלים מסומנים בכינוי שמר פארקס מכנה את החבורה ("רצות עם שועלים") וריטה משתמשת בו בליל הקעקוע.
דפני קין

| --- | --- |

קין בקומיק-קון, סן דייגו 2019
 לידה:  5 בינואר 2005  (בת 20) ספרד מדריד, ספרד
 שם לידה:  Dafne María Keen Fernández 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, ספרד 
 תקופת הפעילות:  מ-2015 
 פרופיל ב-IMDb
 
דפני מריה קין פרננדס (באנגלית ובספרדית: Dafne María Keen Fernández; נולדה ב-5 בינואר 2005) היא שחקנית בריטית-ספרדייה, הידועה בעיקר בזכות גילום דמותה של אנה (אנני) קרוז אוליבר בסדרת הטלוויזיה "הפליטים" (אנ'), ודמות המוטאנטית לורה קיני בסרט "לוגאן - וולברין" משנת 2017.
ביוגרפיה

קיני נולדה במדריד בירת ספרד, בתם של השחקן הבריטי ויל קין, ומריה פרננדס אצ'ה, שחקנית, במאית תיאטרון ותסריטאית ספרדייה. אבי סבה מצד אביה היה אדוארד קרזון, הרוזן השישי לבית האו.
הופעת הבכורה של קין היה בשנת 2014, לצד אביה ויל בסדרה הספרדית-בריטית "הפליטים", שם היא גילמה את אנני קרוז אוליבר. קין כיכבה ב-2017 בסרט האמריקאי "לוגאן", לצד יו ג'קמן, בתפקיד המוטאנטית לורה קיני.
 לאחר מכן ביולי 2024, בסרט דדפול & וולברין, שבה לגמל את הדמות של לורה/X-23.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2017 | לוגאן | לורה קיני/X-23 |  |
| 2024 | דדפול & וולברין | לורה קיני/X-23 |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2014-2015 | הפליטים | אנה "אנני" קרוז אוליבר |  |
| 2019–2022 | חומריו האפלים | ליירה |  |
| 2024 | האקוליט | ג'קי לון | 5 פרקים |
הערות שוליים

↑  "Logan's Dafne Keen: cutting her teeth – and claws – on the big screen as X-23". הגרדיאן. נבדק ב-4 במרץ 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Levine, Daniel S. (20 באוקטובר 2016). "Dafne Keen as X-23: 5 Fast Facts You Need to Know". Heavy.com. נבדק ב-24 באוקטובר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "'Logan' Image Teases Dafne Keen as Mutant X-23". אנטרטיינמנט ויקלי. 23 באוקטובר 2016. נבדק ב-24 באוקטובר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Latest Image From LOGAN Introduces Us To Dafne Keen's Laura/X-23". 23 באוקטובר 2016. נבדק ב-24 באוקטובר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2016: "פיץ' פרפקט 2" | פרס הסרטים של MTV – הצמד הטוב ביותר   2017: יו ג'קמן ודפני קין – "לוגאן"  | הבא: 2018: פין וולפהארד, סופיה ליליס, ג'יידן מארטל, ג'ק דילן גרייזר, ויאט אולף, ג'רמי ריי טיילור ושוזן ג'ייקובס – "זה" |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX6140788  GND: 1137526491  LCCN: no2017083932  NTA: 410529389  SUDOC: 20439564X  VIAF: 93149616622803750290   WorldCat (עם VIAF): 93149616622803750290
הבחירות לנשיאות איראן 1993

הבחירות לנשיאות איראן 1993 נערכו ב-11 ביוני 1993, והם הביאו לבחירתו מחדש של הנשיא המכהן, אכבר האשמי רפסנג'אני.
התמיכה ברפסנג'אני ביחס לפעם הקודמת בה נבחר, בבחירות לנשיאות ב-1989, צנחה דרמטית בשני פרמטרים - אחוז ההצבעה הכולל ומספר הקולות שקיבל רפסנג'אני, שהסתפק בכ-10.5 מיליון קולות לעומת 15.5 מיליון בפעם הראשונה.
כמו בסבבי הבחירות הקודמים, מועצת שומרי החוקה סיננה משמעותית את רשימת המועמדים, ומתוך 128 מועמדים שנרשמו, רק ארבעה אושרו. פחות מ-17 מיליון איש הגיעו לממש את זכות ההצבעה, מעט יותר ממחצית הבוחרים הרשומים.
הסיבות לכך נבעו ככל הנראה מחוסר שביעות רצון מהמצב הכלכלי ומאדישות ותחושה שאין הבדל של ממש בין המועמדים. כך פורסם בסוכנות יונייטד פרס אינטרנשיונל כי בין אלה שלא הצביעו, רבים אמרו לכתבים שהם מאמינים שהתוצאות יזויפו, או שהם איבדו אמון במערכת. אחרים פשוט כעסו על הממשלה. בנוסף, דווח שם כי על פי סקר עצמאי שנערך, "חלק הארי של אלה שלא הצביעו, עשו זאת משום שלא היו מרוצים מאנשי הדת או לא האמינו שהצבעתם תשנה משהו לממשלה".
קמפיין הבחירות

שלושת המועמדים שאושרו מלבד הנשיא המכהן, לא היו מתחרים של ממש ואף אחד מהם לא החזיק במעמד שהיה עשוי לאיים עליו. המועמד שסיים שני, אחמד טבאקולי (אנ'), כיהן קודם לכן כשר העבודה ונחשב שמרן באופן יחסי, הוא הסתפק בפחות מרבע מהקולות.
כאמור, המצב הכלכלי היה הנושא המרכזי בבחירות. רפסנג'אני, שמדיניות הליברליזציה וההפרטה הכלכלית שלו נמשכה, אמר כי הוא יתרכז בכלכלה וב"מאמץ לבנייה מחדש", למרות ההידרדרות במצב. מנגד, טבאקולי הבטיח רפורמה כלכלית והטבות נוספות למעמד הפועלים.
המנהיג העליון, עלי ח'אמנאי, לא הביע תמיכה רשמית באחד מהמועמדים, אבל קרא לאיראנים לצאת ולהצביע, כדי להפריך את השמועות של "האימפריאליסטים והציונים" שהמהפכה האסלאמית מתה.
תנועת החירות של איראן ומפלגת האומה האיראנית (אנ'), קראו להחרים את הבחירות בשל "חוסר של חירויות יסוד ושלילת ההכרה הרשמית מרוב המפלגות הפוליטיות".
בין המועמדים שנפסלו על ידי מועצת השומרים, היה גם אבראהים יזדי, שנפסל גם בסבב הבחירות הקודם ב-1989.
תוצאות

קיימות שתי גרסאות ביחס למספר המדויק של הקולות שקיבל כל מועמד, כפי שפורסמו על ידי גופים שונים.
| בחירות 1993 לנשיאות איראן> מפלגה.מפלגה | בחירות 1993 לנשיאות איראן> מפלגה.מפלגה | בחירות 1993 לנשיאות איראן> מועמד.מועמד | בחירות 1993 לנשיאות איראן> ISSDP.הצבעות | בחירות 1993 לנשיאות איראן> ISSDP.% | בחירות 1993 לנשיאות איראן> UPI / IRNA.הצבעות | בחירות 1993 לנשיאות איראן> UPI / IRNA.% | בחירות 1993 לנשיאות איראן> . |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | אגודת אנשי הדת הלוחמים | אכבר האשמי רפסנג'אני | 10,566,499 | 63 | 10,553,344 | 63.2 |  |
|  | עצמאי | אחמד טבאקולי (אנ') | 4,026,879 | 23.97 | 3,976,165 | 23.8 |  |
|  | עצמאי | עבדאללה ג'סבי | 1,498,084 | 8.92 | 1,515,632 | 9.1 |  |
|  | עצמאי | רג'אב עלי טהרי | 387,655 | 2.31 | 401,579 | 2.4 |  |
| הצבעות ריקות או לא חוקיות | הצבעות ריקות או לא חוקיות | הצבעות ריקות או לא חוקיות | 317,670 | 1.89 | 253,530 | 1.5 |  |
| סיכום | סיכום | סיכום | 16,796,787 | 100.00 | 16,700,250 | 100.00 |  |
הערות שוליים

1 2  Iran: Chronology of Events: June 1989 - July 1994, Refworld (באנגלית)
1 2  Rafsanjani wins 63 percent of popular vote - UPI Archives, UPI (באנגלית)
1 2  "Iran's leader set for poll victory with clerical help: President". The Independent (באנגלית בריטית). נבדק ב-2025-02-16.
↑  1993 Presidential Election | Iran Data Portal (באנגלית אמריקאית)
אחמד טבאקולי
הקיסר הקטן

| --- | --- |

 מבוסס על:  הקיסר הקטן (ספר)
 בימוי:  מרווין לרוי
 הופק בידי:  האל ואליס דריל פ. זאנוק
 תסריט:  פרנסיס אדוארד פרגואה רוברט נ. לי
 עריכה:  ריי קורטיס
 שחקנים ראשיים:  אדוארד ג'י רובינסון דאגלס פיירבנקס
 מוזיקה:  ארנו ריפי
 צילום:  טוני גאידאו 
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  First National 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  9 בינואר 1931
 משך הקרנה:  79 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט פשע, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  שיקגו 
 דף הסרט ב־IMDb
 
הקיסר הקטן (באנגלית: Little Caesar) הוא סרט פשע של האחים וורנר משנת 1931. הסרט מספר את סיפורו של פרחח שעולה בדרגות הפשע המאורגן ומגיע לראש סולם הדרגות.
עלילה

הפושעים הקטנים סיזר אנריקו "ריקו" בנדלו (אדוארד ג'י רובינסון) וחברו ג'ו מאסארה (דאגלס פיירבנקס הבן) עוברים לשיקגו כדי לחפש את עושרם. ריקו מצטרף לכנופיה של סאם ואטורי (סטנלי פילדס), בעוד ג'ו רוצה להיות רקדן. אולגה (גלנדה פארל) הופכת לשותפת הריקודים שלו ולחברתו.
ג'ו מנסה להתרחק מהכנופיה ופעולותיה, אבל ריקו מאלץ אותו להשתתף בשוד של המועדון בו הוא עובד. על אף ההוראות של מנהיג העולם התחתון "ביג בוי" (סידני בלקמר) להימנע משפיכות דמים, ריקו יורה למוות בנציב הפשע אלוין מקלור בזמן השוד, כאשר ג'ו הוא עד.
ריקו מאשים את סאם בהיותו רך מדי ומשתלט על הכנופיה. מנהיג הכנופיה היריבה "ארני הקטן" סטורץ' (מארוסי בלק) מנסה לגרום למותו של ריקו, אך נכשל. ריקו ופמלייתו מאלצים את ארני לעבור לדטרויט. לבסוף ריקו מקבל שליטה על כל הפשע המאורגן בצפון שיקגו.
ריקו מתחיל לדאוג שג'ו יודע עליו יותר מדי. הוא מפציר בו לשכוח את אולגה ולחזור לחיי הפשע. ריקו מאיים להרוג את ג'ו ואולגה אם לא יעשו כדבריו, אבל ג'ו מסרב. אולגה מתקשרת לשוטר פלרטי (תומאס ג'קסון) ומספרת שג'ו מוכן לדבר, רגע לפני שריקו ושכיר החרב שלו אוטרו מגיעים. ריקו מופתע לגלות שהוא לא מצליח להרוג את ג'ו, וכשאוטרו מנסה לעשות זאת בעצמו ריקו פורק אותו מנשקו, אבל לא לפני שג'ו נפצע. למשמע הירייה, פלרטי (השוטר) ושוטר נוסף רודפים אחרי אוטרו והורגים אותו. פלרטי משתמש במידע שאולגה נתנה לו ומשמיד את ארגון הפשע של ריקו.
לבד ונואש, ריקו מתחבא באכסניה. הוא מתרגז כאשר הוא מגלה שפלרטי כינה אותו פחדן בעיתונים, ובטיפשות רבה מתקשר למשטרה להודיע שהוא מגיע לחסל את פלרטי. מקור השיחה מאותר ופלרטי מגיע ויורה בריקו למוות.
שחקנים

אדוארד ג'י רובינסון – סיזר אנריקו "ריקו" בנדלו
דאגלס פיירבנקס – ג'ו מאסארה
גלנדה פארל – אולגה
סידני בלקמר – "ביג בוי"
סטנלי פילדס – סאם ואטורי
מארוסי בלק – "ארני הקטן" סטורץ'
תומאס ג'קסון – השוטר פלרטי