stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קיליקיה
הערות שוליים

1 2 3  William E. Metcalf, The Oxford Handbook of Greek and Roman Coinage, Oxford, 2012, עמ' 77
↑  Trevor Bryce, The World of The Neo-Hittite Kingdoms, Oxford University Press, 2012, עמ' 38
↑  בין האחים האחרים היו קדמוס שהתיישב בבויאוטיה ונתן את שמו למצדות קדמאיה (אנ') בתבאי, פויניקס שנתן שמו לפיניקיה, ותאסוס שנתן שמו לאי תאסוס. ראו פסאודו־אפולודורוס, ביבליותקה 3.1.1
↑  פסאודו־אפולודורוס, ביבליותקה 3.1.2
↑  Grant Frame, The Royal Inscriptions of Sargon II, King of Assyria (721–705 BC), Eisenbrauns, 2021, עמ' 532;
A. Kirk Grayson, Jamie Novotny, The royal inscriptions of Sennacherib, king of Assyria (704-681 BC). Part 1, Eisenbrauns, 2012, עמ' 260 וכן ב־A. Kirk Grayson, Jamie Novotny, The royal inscriptions of Sennacherib, king of Assyria (704-681 BC). Part 2, Eisenbrauns, 2014, עמ' 381;
Jamie Novotny, Joshua Jeffers, The Royal Inscriptions of Ashurbanipal (668–631 BC), Aššur-etel-ilāni (630–627 BC), and Sîn-šarra-iškun (626–612 BC), Kings of Assyria, Part 1, Eisenbrauns, 2018, עמ' 413
↑  Trevor Bryce, The World of The Neo-Hittite Kingdoms, Oxford University Press, 2012, עמ' 38–39
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת חלה,  פרק ד', הלכה ה'
↑  אהרון אופנהיימר, הפרשת מעשר ראשון במציאות שלאחר חורבן הבית השני, סיני פג, עמ' רסז-רפז
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007286435905171  BnF: cb12099296w (data)  GND: 4073394-4  LCCN: sh85025980
הילד הצהוב

| --- | --- |

עטיפת הספר שיצא בשנת 1898
 מידע כללי
 מאת:  ריצ'רד פ. אווטקלט
 איורים:  ריצ'רד פ. אווטקלט
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  קומדיה מחאה
 הוצאה
 הוצאה:  New York World
 תאריך הוצאה:  1889
 תאריך הופעה ראשונה:  17 בפברואר 1889
 סדרה
 סדרת ספרים:  הילד הצהוב
הילד הצהוב (באנגלית: The Yellow Kid) היא רצועת קומיקס אמריקאית אשר התחילה כסיפורי קומיקס קצרים המתארים את חייהם של ילדים עניים בשלהי המאה ה-19. הוא נחשב לקומיקס הראשון בהיסטוריה כפי שאנו מכירים אותו (המבנה הקלאסי של ריבועי הקומיקס) והוא השפיע רבות על תרבות הקומיקס העולמית בהרחבה ועל תרבות הקומיקס האמריקאית בפרט. ה"ילד הצהוב" הוא סיפורי קומדיה שמוצגים בצורת רצועת קומיקס, שמשמעותו היא קומיקסים של עד עשרה ריבועים המוצגים בשורה אחת או שתיים. בדרך כלל הריבוע האחרון הוא ה"פאנץ' ליין" ושאר הריבועים מובילים אליו. הקומיקס של "הילד הצהוב" פורסם בשני עיתונים שונים ולבסוף יצאו כספר בהוצאת "New York World".
היסטוריה

את הקומיקס החל לצייר ריצ'רד פ. אווטקלט כאשר היה מורה במנהטן בסוף המאה ה-19. הוא לא רצה לפרסם את סיפוריו הקצרים, וכתב אותם רק בשביל להצחיק את תלמידיו. לאחר שהתלמידים דחקו בו לפרסם את הקומיקס, פנו אליו שני עיתונים העיתון, כדי שיפרסם אצלם את הקומיקס, שעד אז כבר הספיק להיות פופולרי. לבסוף שני העיתונים פרסמו את הקומיקס, תחילה New York World ולאחר מכן New York Journal. בשנת 1896 דרש אווטקלט משכורת גבוהה מ-New York Journal, שם הוא צייר את הילד הצהוב ברצועת צבע חדשה עם עמוד מלא, שהייתה אלימה ואף וולגרית בהשוואה לפאנלים הראשונים שלו למגזין Truth.
הילד הצהוב נחשב לקומיקס הראשון, אך הוא קיבל השראה מסיפורים קודמים שהיו דומים לקומיקס כפי שהתעצב בהמשך. לדוגמה, על אף שלא כולם מחשיבים אותו לקומיקס, הסיפור "ההיסטוריה של רוסיה הקדושה" משנת 1854 מצויר על גבי קווים של תווי נגינה; הוא אינו בנוי בצורה המוכרת של ריבועים, אך הוא שימש מקור השראה לכתיבת הילד הצהוב.
אמנות

את הקומיקס כולו כתב ואייר רצ'רד פ. אווטקלט בסגנון הייחודי לו, שמשלב בין ציורים בסגנון ימי הביניים וסגנון הומיריסטי וסאטירי. פרצופיהם של הדמויות מוגזמים למדי – אפים גדולים, עיניים קטנות, אוזניים קטנות, פה גדול ובדרך כלל גם ראש גדול. אמנם הדמות הראשית היא בוגרת יחסית, אבל פרצופה נראה עדיין כפרצוף של תינוק שובב – קריח, מחייך חיוך סתמי, ואפו ועיניו קטנים מאוד. הקומיקס לא משתמש בבועות דיבור המוכרות מקומיקסים מאוחרים יותר, אלא כל המילים שאומר הילד הצהוב מופיעות על הטוניקה שלו. בקומיקסים הראשונים לא השתמש אווטקלט בצבע, ופרסם בעיקר קומיקס ילדותי בשחור לבן.
אמנות > צביעה בקומיקס

רק בשנת 1896, שנתיים לאחר ההופעה הראשונה של הקומיקס, החל לפרסם ב'כתב העת ניו יורק' את הקומיקס שלו בצבע, וכך זכו הקוראים לראשונה לראות את גיבור הקומיקס צבוע בצהוב. בקומיקס הצבעוני הרשה לעצמו אווטקלט לצייר את הקומיקס בצורה יותר נועזת, הוסיף צבעים והצללות, אלימות, וולגריות וגם כתיבה יותר בועטת נגד ההתנהלות של הממשל באותן שנים. בעת הצביעה הוא השתמש בצבעי מים ועפרונות, כלים שהיו ייחודיים לציור של אותה תקופה, ואפשר להבחין בדקויות של הצביעה. צבעי המים נותנים צבע אחיד שיכול לצבוע שטחים גדולים על הדף, כמו חולצתו של הילד הצהוב, ואילו העפרונות משאירים קווים קלים ואפשר להשתמש בהם להצללה בהדרגתיות, כך שרוב ההצללה בקומיקס ובכלל בציורי הצבע של תקופה זו נעשית בעיפרונות צבעוניים. מכיוון שצבע היה יקר, גם כשהייתה אפשרות של צביעה אמנים לא יכלו לצבוע את כל הקומיקס אלא רק חלקים קטנים ממנו, ולכן חלקים גדולים מאוד מדפי הקומיקס נשארו בצבע הדף שעליו הודפסו. זה גרם לחידוד הצביעה באזורים שכן נצבעו, והבליט אותם. כתוצאה מכך, שערי העיתונים נצבעו תמיד בצבעים עזים ובולטים, עשירים באיורים גדולים, כדי למשוך את הקהל, בעוד שרוב העיתון היה צבוע רק בחלקו באופן שולי. הקומיקס של הילד הצהוב היה חייב למשוך אליו קוראים בלי לבזבז הרבה כסף על צבע, ולכן אווטקלט השתמש בצבעים חמים לקומיקס שלו כמו צהוב, חום ואדום.
[אווטקלט] מעולם לא למד את לימודי האמנות, אבל נראה היה שזה היה טבעי אצלו.
הדמות > מיקי דאגן (הילד הצהוב)

מיקי דאגן, הידוע בעיקר בשם "הילד הצהוב", היה ילד יחף וקירח שלבש טוניקה צהובה גדולה והסתובב בסמטאות שכונות העוני האופיינית לניו יורק של המאה ה-19. הסמטה של דאגן הייתה מלאה ילדים עניים אחרים. הוא דיבר בדרך כלל בסלנג, שהודפס על חולצתו. הוא וחבריו היו מעוללים כל מיני מעשיות הומוריסטיות וסאטיריות שקשורות לחברה האמריקאית ובפרט לעוני בניו יורק. ראשו של הילד הצהוב היה מגולח לגמרי כאילו נוקה לאחרונה מכינים, מחזה נפוץ בקרב ילדים בגטאות הדיור בניו יורק באותה תקופה. הטוניקה שלו, שנתפרה על ידי אחות מבוגרת, הייתה בצבע לבן או תכלת ברצועות הצבעוניות הראשונות, ורק לאחר מכן הוחלף בצבע צהוב.
אוקולט סיפר שהדמות לא הייתה מבוססת על ילד ספציפי, אלא על טיפוס של ילד שהיה פוגש לעיתים קרובות בשכונות עוני בעיר:
הילד הצהוב לא היה אינדיבידואל אלא טיפוס. כשהייתי מסתובב בשכונות העוני, הייתי נתקל בו לעתים קרובות, משוטט או מתיישב על מפתן דלתות מלוכלכות. תמיד אהבתי את הילד. הוא היה בעל אופי מתוק ומזג עליז והיה נדיב. זדון, קנאה או אנוכיות לא היו תכונות שלו, והוא מעולם לא איבד את העשתונות.
השפעות תרבותיות > קומיקס בעיתונות

מאז פרסומו של הילד הצהוב בעיתונים שונים, עיתונים רבים ברחבי העולם ובעיקר באמריקה החלו להילחם זה בזה כדי לפרסם קומיקס שבועי או יומי. זה התחיל מפני שכשהילד הצהוב פורסם בעיתון היה זה דבר מהפכני ועד מהרה הקומיקס הפך לפופולרי והקפיץ את מכירות העיתונים שפרסמו אותו. עיתונים מתחרים הבינו שיש פוטנציאל בקומיקס והחלו גם הם לפרסם קומיקסים של אמנים מקומיים והקשר בין העיתונות לקומיקס התעצם והפך לקשר הדוק מאוד. מאז ועד היום הרבה מאוד עיתונים מפרסמים את הקומיקס, והוא הפך לאחד מסמלי תרבות הפופ.
השפעות תרבותיות > עיתונות צהובה

עיתונות צהובה, שמשמעותה היא עיתונות רדודה וזולה, קיבלה את שמה משתי סיבות. האחת היא שהעיתונים הזולים במקור הודפסו על נייר צהוב, שהיה זול יותר לייצור והדפסה ולכן נוצר קשר בין עיתון זול לדפים צהובים. הסיבה השנייה היא שהעיתונים בהם פורסם הילד הצהוב היו עיתונים רדודים וזולים יחסית ומפני שהילד הצהוב נהיה פופולרי והפך את העיתונים הרדודים למוכרים בזכותו, השם של עיתונים אלה הפך ל"עיתונים צהובים" בגלל אותו קומיקס. עד היום הביטוי 'עיתונות צהובה' משמש כדי לתאר עיתונים מסוימים.
אזכורים

הקומיקס של הילד הצהוב מוזכר במקומות רבים כמו בספר "1001 קומיקס" שם הוא קיבל עמוד שלם שכולל את תמונת השער המקורית של הספר ותקציר של חצי עמוד על אודות הספר. עוד מקום בו מוזכר הילד הצהוב הוא בסדרת הקומיקס של אורי פינק "תולדות העיפרון" שפורסמה בעיתון "זבנג" לאורך שנת 2018 וקצת ב-2019. בפרק אחד של הסדרה אורי פינק וחברו העיפרון חוזרים בזמן אל ניו יורק של המאה ה-19 ושם הם פוגשים את הילד הצהוב ואת אווטקלט. אווטקלט מסביר לפינק ולעיפרון כי העיתונים דוחקים בו לפרסם את סיפוריו וכל אחד מהם מנסה לשכנע אותו לפרסם את זה אצלו. פינק גם פוגש את הילד הצהוב עצמו שמסביר לו על עצמו ועל איך שהמילים לא מופיעות אצלו בבועת דיבור אלא מופיעות על חולצתו. פרק זה נועד להסביר על הילד הצהוב ועל השפעתו על הקומיקס.
החל משנת 1970 עד שנת 2005, עם הפסקה של שנה בשנת 1993, חולק באיטליה פרס קומיקס על שם הרצועה, "פרס הילד הצהוב".
ראו גם

1001 קומיקס
הערות שוליים

↑  Origins of the Yellow Kid (מאורכב מהמקור בארכיון האינטרנט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2010025679  VIAF: 178798905   WorldCat (עם VIAF): 178798905 
אחד העמודים הצבועים של הילד הצהוב
אתגר קרת

| --- | --- |

אתגר קרת, 2016
 לידה:  20 באוגוסט 1967 (בן 57) רמת גן, ישראל 
 מדינה:  ישראל, פולין 
 לאום:  יהודי
 עיסוק:  סופר
 מקום לימודים:  תוכנית הכתיבה הבין-לאומית, אוניברסיטת תל אביב, אהל שם (בית ספר) 
 שפות היצירה:  עברית 
 תחום כתיבה:  סיפורים קצרים
 יצירות בולטות:  געגועי לקיסינג'ר, הקייטנה של קנלר
 תקופת הפעילות:  מ-1991
 בן או בת זוג:  שירה גפן 
 צאצאים:  לב קרת
 פרסים והוקרה:  פרס ג'ואיש קוורטרלי-וינגייט (2008)  פרס היצירה לסופרים עבריים (1996)  פרס ניומן (2012)  פרס ספיר (2019)  אביר מסדר האמנויות והספרות 
 האתר של אתגר קרת
 חתימה:  
 
אֶתְגָּר קֶרֶת (נולד ב-20 באוגוסט 1967) הוא סופר, מחזאי, תסריטאי, במאי, קומיקסאי, פזמונאי ושחקן קולנוע ישראלי. חתן פרס ספיר. פרופסור חבר במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ביוגרפיה

קרת נולד, גדל והתחנך ברמת גן. בן הזקונים של אפרים ואורנה קרת (קרוטוצובסקי), ניצולי השואה מפולין. מכיוון שנולד פג בחודש השישי להריון, אמו קראה לו ׳אתגר׳ בשל האתגר שהוצב בפניו לשרוד ולחיות למרות גיל ההריון הצעיר בו נולד.
למד בבית הספר אהל שם. שירת בצה"ל כמפעיל מחשב ביחידה של אגף התכנון.
ביוגרפיה > ספריו

הספר הראשון שפרסם קרת, "צנורות" (1992), כמעט ולא זכה להתייחסות. לאחר מכן פרסם את "געגועי לקיסינג'ר" ומשזה הצליח, החלו להימכר מהדורות רבות של "צנורות" אשר יצא בעקבות זאת במהדורה מעודכנת. אחריו הופיעו עוד ארבעה קובצי סיפורים, שישה ספרי ילדים ושלושה ספרי קומיקס, ביניהם ספרי קומיקס עם רותו מודן ואסף חנוכה. עקב הצלחתו של אתגר קרת, פרסמו יוצרים צעירים רבים קובצי סיפורים קצרים שניכרו בהם השפעותיו (כמו למשל "כולם מתים בסוף" של אדם מעוז), אך רק מעטים זכו להצלחה כמו זו של קרת.
אתגר קרת הוא מהסופרים העבריים המתורגמים ביותר. ספריו תורגמו ליותר מ-45 שפות. כמו כן, כתביו התפרסמו בעיתונים ומגזינים שונים בעולם, ביניהם New York Times, Le Monde, The New Yorker, The Guardian, The Paris Review וב-Zoetrope.
קרת כותב גם לטלוויזיה, לתיאטרון ולקולנוע. בין היתר כתב בשלוש העונות הראשונות של "החמישייה הקאמרית".
קרת מרצה משנת 2006 בחוג לספרות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. עד שנת 2005 הרצה במסגרת החוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב. בנוסף העביר קרת סדנאות כתיבה באוניברסיטאות שונות בישראל ובעולם, כגון אוניברסיטת ניו יורק, אוניברסיטת איווה, אוניברסיטת Wesleyan בקונטיקט ו-Freie שבברלין וכן הרצאות אורח באוניברסיטאות ייל, הארוורד, פרינסטון, סטנפורד, אוקספורד, קיימברידג', מק'גיל ועוד.
יצירתו "צפירה", העוסקת בניגודים במציאות הישראלית העכשווית, נכללה במסגרת תוכנית הלימודים לבחינת הבגרות בספרות כמו גם סיפוריו "לשבור את החזיר" ו"שקיות של יום הולדת".
קרת פרסם מיצירותיו גם באתר "במה חדשה" המהווה במה ליוצרים חדשים, אף שהפך לסופר בעל מוניטין עוד קודם להקמתו של אתר זה. מעל ל-100 סרטים קצרים ברחבי העולם מבוססים על סיפוריו.
ביוגרפיה > סגנון כתיבה

כתיבתו של קרת נחשבת על ידי רבים פוסטמודרנית, אבסורדית והומוריסטית. היא עמוסת מליצות, קלישאות, סמלים משומשים וחיקוי של ז'אנרים מוכרים מהתרבות הפופולרית, שקרת עושה בהן שימוש אירוני על פי רוב. בדרך כלל משולבת בכתיבתו עגה ושפה יומיומית. זהו מאפיין כתיבה פוסטמודרני, משום שהוא מערער על ההבחנה בין תרבות גבוהה לנמוכה. השתלשלות האירועים נגללת לפעמים מנקודת מבט של ילד או של משקיף מהצד - דמויותיו נמצאות בדרך כלל בשולי החברה ונכשלות פעם אחר פעם. בכתיבתו מובעים געגועים לתחושה של חוסר מודעות המאפיינת עבר נוסטלגי, שאף על פי שהיה פגום מבחינות רבות, אנשים לא היו מודעים לפגמיו. סיפוריו של קרת מרבים להתייחס לעצמם ולקורא ועל ידי כך לפרוץ את גבולות היצירה המקובלים. המציאות המתוארת בסיפוריו היא לעיתים קרובות מציאות פנטסטית, אבל הדמויות מתייחסות אליה בבנליות ומסרבות להשתומם מהאירועים החריגים שקורים סביבן. בכתיבתו של קרת ניכרת נטייה ברורה לתפיסות אקזיסטנציליסטיות.
ספרים > סיפורים קצרים למבוגרים

צנורות (1992)
געגועי לקיסינג'ר (1994)
הקייטנה של קנלר (1998), נובלה וארבעה סיפורים קצרים
אניהו (2002)
פתאום דפיקה בדלת (2010)
שבע השנים הטובות (2014, באנגלית במקור, לא פורסם בעברית), ספר אוטוביוגרפי
תקלה בקצה הגלקסיה (2018)
אוטוקורקט (2024)
ספרים > קומיקס

לא באנו להנות (1996), סיפורי קומיקס בשיתוף עם רותו מודן
סמטאות הזעם (1997), סיפורי קומיקס בשיתוף עם אסף חנוכה (יצא במהדורה מחודשת ב-2019)
פיצריה קמיקזה (2004), ספר קומיקס המבוסס על אחד מסיפורי 'הקייטנה של קנלר', אויר על ידי אסף חנוכה
ספרים > ספרי ילדים

אבא בורח עם הקרקס (2000), ספר ילדים בשיתוף עם רותו מודן
לילה בלי ירח (2006), ספר ילדים שנכתב במשותף עם שירה גפן ואויר על ידי דוד פולונסקי
גור חתול אדם ארוך שיער (2013), ספר ילדים, איורים: אביאל בסיל
לשבור את החזיר (2015), ספר ילדים על פי סיפור קצר מתוך געגועי לקיסינג'ר, עם איורים של דוד פולונסקי
הממלכה הקטנטנה (2017), איירה: תמי בצלאלי, ספר ילדים
מחכים לניסים (2020), ספר ילדים
העץ שאף ילד לא דמיין, עם שירה גפן, כנרת, זמורה, דביר, 2023
עיבודים ליצירותיו > תיאטרון

בשנת 2004 העלה תיאטרון אורנה פורת בשיתוף סמינר הקיבוצים את "אניהו" שבעה סיפורים בבימויו של רועי נווה.
בשנת 2017 העלה התיאטרון הקאמרי את המחזה "פתאום דפיקה בדלת" מאת צבי סהר ועודד ליטמן ובבימויו של סהר המבוסס על אוסף סיפורים קצרים מתוך הספר "פתאום דפיקה בדלת".
בשנת 2019 העלה התיאטרון הקאמרי את המחזה "אניהאו" מאת אתגר קרת ורוני סיני על פי הסיפור "השמנמן", בבימויה של שירילי דשא.
בשנת 2023 העלה התיאטרון הקאמרי את "חובזה", מחזה המבוסס על סיפורי אתגר קרת.
עיבודים ליצירותיו > קולנוע וטלוויזיה

במהלך שנות התשעים היה שותף כתסריטאי של שלוש עונות בתוכנית הסאטירה והמערכונים הישראלית הפופולרית "החמישייה הקאמרית".
בשנת 1996 שודר בערוץ 2 הסרט "מלכה לב אדום" שאת התסריט שלו כתב קרת שגם ביים יחד עם רן טל.
בשנת 1997 יצא הסרט "בומרנג" של הבמאי אסף שחר, על פי סיפור קצר של קרת. הסרט זכה בפרס ראשון בפסטיבל סרטים ביפן.
בשנת 2000 יצא לאקרנים סרט הקולנוע הישראלי "משהו טוטאלי" אשר מבוסס על תסריט אותו קרת כתב.
בשנת 2001 יצא לאקרנים סרט הטלוויזיה "אבא'לה" בכיכובו של שמיל בן-ארי אשר מבוסס על תסריט אותו קרת כתב.
בשנת 2006 יצא לאקרנים הסרט ההוליוודי "חותכי ורידים: סיפור אהבה", מסוגת הקומדיה הרומנטית, אשר מבוסס על הנובלה של קרת "הקייטנה של קנלר". הסרט זכה במגוון פסטיבלים בארצות הברית וכן היה מועמד לפרס השופטים בסאנדנס.
בשנת 2007 יצא לאקרנים הסרט "מדוזות" - סרט הביכורים של קרת ובת זוגו שירה גפן. הסרט הוצג במסגרת פסטיבל קאן 2007 וזכה בפרס מצלמת הזהב, הנחשב לפרס היוקרתי ביותר המוענק ליוצרים בתחילת דרכם, ובשני פרסים במסגרת "שבוע הביקורת" – אחת התחרויות הנלוות לתחרות המרכזית: פרס הבימוי מטעם איגוד היוצרים הצרפתי ו"פרס המבקרים הצעירים".
בשנת 2008 יצר קרת עם אשתו שירה גפן את הסרט הקצר "?What about me" (ומה איתי?) במלאת 60 שנה לארגון זכויות האדם העולמי.
בשנת 2009 יצא לאקרנים (בארצות הברית ובאוסטרליה) סרט אנימציה מסוג סטופ-מושן בשם "9.99$". הסרט נוצר בהפקה ישראלית-אוסטרלית, התסריט נכתב בידי אתגר קרת והבמאית תתיה רוזנטל. הסרט מספר על קורותיהם של דרי בניין משותף, ומשלב מספר סיפורים של קרת.
הפיק עם דב אלפון את הסרט "מה יש לנו בכיסים", שהתקבל לפסטיבל סאנדנס 2013.
ב-1 במאי 2020 הושקה המיני-סדרה צרפתית-בלגית "המתווך", אותה כתב וביים יחד עם אשתו, שירה גפן ואשר שואבת השראה מסיפוריו של קרת. הסדרה, אשר כיכבו בה השחקנים שרה אדלר ומתייה אמלריק, הופקה עבור תאגיד השידור הצרפתי ARTE, קטפה את פרס התסריט הטוב ביותר בפסטיבל "לה רושל" בצרפת.
עיבודים ליצירותיו > שירים ומוזיקה

שירים פרי עטו של קרת הולחנו והוקלטו על ידי אביתר בנאי, ערן צור והפה והטלפיים.
בסוף שנת 2024 פורסם כי קרת וארקדי דוכין צפויים להעלות בינואר 2025 מופע משותף בשם "מילים ולחן" כחלק מפסטיבל הפסנתר באילת.
עיבודים ליצירותיו > קומיקס

בשנת 2010 יצא לאור הספר "התנהגויות היסטריות" מאת דן אלון, הכולל עיבודים לקומיקס לסיפורים של קרת ושל שהם סמיט.
פרסים

בשנת 1993 זכה בפרס ראשון בפסטיבל עכו על "מבצע אנטבה המחזמר" אשר כתב עם יונתן בר גיורא. הסרט הקצר "מלכה לב אדום" אשר כתב וביים עם רן טל, זכה בפרס האקדמיה הישראלית לקולנוע ובמקום ראשון בפסטיבל מינכן. קרת זכה גם בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים (1996), ובפרס שר התרבות לקולנוע. כמו כן אתגר קרת הוא אמן נבחר של הקרן למצוינות בתרבות. הוא זכה מספר פעמים באות ”ספר פלטינה“ מאת פרס התאחדות המול“ים וכן זוכה פרס וינגייט הבריטי (2008) ופרס הספר הזר בסן פטרבורג (2012).
ב-14 ביולי 2010, יום הבסטיליה, קיבל אתגר קרת את עיטור אביר מסדר האמנויות והספרות על תרומתו המשמעותית לאמנות ולספרות בצרפת וברחבי העולם. העיטור מוענק על ידי שר התרבות והתקשורת בצרפת.
בשנת 2012 זכה קרת בפרס ניומן המוענק מטעם אוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2012, סיים Jakub Szczęsny לבנות עבור אתגר קרת בית בוורשה, בירת פולין, הנקרא "The Keret House" (בית קרת) (אנ'). הבית נמצא בשטח שהיווה בעבר חלק מגטו ורשה. מבנה הבית מיוחד, רוחבו המקסימלי הוא 152 ס"מ והמינימלי הוא 92 סנטימטר בלבד. זהו הבית הצר ביותר בעולם.
קרת הוא זוכה פרס ברונפמן לשנת 2016, על קידום והפצת ערכים יהודיים ואוניברסליים ברחבי העולם.
בינואר 2019 זכה בפרס ספיר על ספרו "תקלה בקצה הגלקסיה". כמו כן, המהדורה האנגלית של הספר, Fly Already: Stories, זכתה בפרס הNational Jewish Book של ארגון ה-JBC‏ (Jewish Book Council) בקטגוריית הספר העלילתי הטוב ביותר. הפרס מאפשר לזוכה לתרגם את ספרו לכל שפה שיבחר. קרת בחר לתרגם את הספר ליידיש.
בשנת 2021 זכה קרת בשנית בפרס ראש הממשלה ליצירה ע"ש ראש הממשלה לוי אשכול.
סיפוריו של קרת תורגמו לעשרות שפות ברחבי העולם.
חיים אישיים

נשוי לשחקנית שירה גפן (בתו של יהונתן גפן). בנו הוא השחקן לב קרת. מתגורר בתל אביב.
לקריאה נוספת

קריאת אתגר - ניתוח מבחר סיפורי אתגר קרת, מאת מוטי שלגי ורחל סטפק, הוצאת אנקורי, 2002.(הספר בקטלוג ULI)
אביבה קרינסקי, על מצבו הנפשי של האדם בעידן הפוסט-מודרניסטי. הישראלי הנרדף-רודף בסיפור "כל כך טוב". נדפס ב"נפש. רבעון לפסיכולוגיה, לטיפול, לטיפוח רגשי ולחינוך יצירתי" גיליון 7, מאי 2001. אייר תשס"א.
גדי טאוב. המרד השפוף: על תרבות צעירה בישראל. תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1997.(הספר בקטלוג ULI)
נורית גוברין, צפירה, על סיפורו של קרת, בתוך השואה בספרות העברית של הדור הצעיר, נדפס בצפון, ג', תשנ"ה 1995. כונס: נורית גוברין, 'קריאת הדורות - ספרות עברית במעגליה', כרך א', הוצאת גוונים ואוניברסיטת תל אביב, תשס"ב/2002.
עידן צבעוני, כי מקומיקס באת ואל קומיקס תשוב : כמה הערות על ספרות הקומיקס של אתגר קרת, נדפס בעיתון 77, 235, תשנ"ט 1999.
עדיה מנדלסון-מעוז, סיטואציות קיצוניות זוועתיות וגרוטסקיות ביצירותיהם של קסטל-בלום וקרת, נדפס בדפים למחקר בספרות, 11, 1998. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
ליזה צ'ודנובסקי, האם קיימים חורים שחורים?, (על פארודיה בסיפורים קצרים של אורלי קסטל-בלום ואתגר קרת, נדפס בעיתון 77, 223, תשנ"ח 1998.
גדי טאוב, "על השפה הרזה", רחוב: כתב עת לספרות, 1, 1994.
הערות שוליים

↑  המחלקה לספרות עברית אתר אוניברסיטת בן-גוריון
↑  עופר אדרת, גם אחרי 70 שנה בארץ נותרה פולניה: אורנה קרת, באתר הארץ, 11 באוקטובר 2019
↑  ענת טנר, סיפורי החיים עצמם, באתר ynet, 26 בפברואר 2021
↑  ראיון עם אתגר קרת על לימודי כתיבה וספרות לאתר "לימודים בישראל"
↑  אתגר קרת באתר המכון לתרגום ספרות עברית (באנגלית)
↑  ספרות תכנית הלימודים לחטיבה העליונה, באתר משרד החינוך פורטל עובדי הוראה
↑  יגאל שוורץ, אתגר קרת במהלך מסוכן שעלול לגרום לו לאבד קוראים, באתר ישראל היום, 20 ביוני 2024
↑  רומן כצמן, ‏געגועים למיתוס: אישיות, אתיקה ואידיאולוגיה במיתופואסיס הפוסטמודרני של אתגר קרת, מכאן ד', ינואר 2005, עמ' 39-38, עמ' 20–41
↑   יאיר אשכנזי, עם חפצים ובובות: האתגר בהעברת סיפוריו של אתגר קרת אל הבמה, באתר הארץ, 11 באוקטובר 2017
↑   עופרה רודנר, אתגר קרת ושירה גפן מעבירים שיעור בדמיון, באתר הארץ, 20 בספטמבר 2023
↑   ננו שבתאי, בהצגה יש יופי עדין ואמירה ביקורתית, באתר הארץ, 6 ביולי 2023
↑  מאיה נחום שחל, "הקהל בא לראות צעדים ראשונים של התאהבות בינינו", באתר כלכליסט, 24 בדצמבר 2024
↑  נירית אנדרמן, עכבר העיר אונליין, קומיקס על פי סיפור של אתגר קרת, באתר הארץ, 23 ביוני 2010
↑  עמוד הקומיקס "התנהגויות היסטריות" באתר הרשמי של היוצר דן אלון (באנגלית)
↑  מיה סלע, פרס ספרותי ראשון לאתגר קרת, באתר הארץ, 18 במרץ 2012
↑  World's Narrowest House במגזין de-zeen (באנגלית)
↑   גילי איזיקוביץ, אתגר קרת זכה בפרס ברונפמן — 100,000 דולר, באתר הארץ, 13 ביוני 2016
↑  יובל פלוטקין, הזוכה בפרס ספיר לשנת 2018: אתגר קרת, באתר ynet, 21 בינואר 2019
↑  משרד התרבות והספורט הכריז על הזוכות והזוכים בפרסי היצירה לסופרים עבריים ע"ש לוי אשכול לשנת 2021
↑  אתגר קרת (באנגלית) באתר המכון לתרגום ספרות עברית
↑  כדי שהקו יסמן הורות הוא צריך לרדת למטה
↑  בחלק מהמקרים משך הנשואין מופיע מעל הקו
1 2 3 4 5  כאשר אדם עוסק ביותר מתחום אחד שבתרשים, צבע הרקע יהיה לפי תחום עיסוקו המשמעותי ביותר.
↑  נושא משרה ציבורית בכירה או היה אישיות ציבורית בעלת חשיבות היסטורית.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263619905171  PLWABN: 9810578187605606  BIBSYS: 2125831  BNE: XX1772183  BnF: cb13574567h (data)  CANTIC: a11258147  CiNii: DA18318677  GND: 120454343  ISNI: 0000 0001 0928 4204  LCCN: nr92037947  LNB: 000172236  MusicBrainz: 62a74a8c-02d8-4d07-8244-70b7f28ed67d  NDL: 00983009  NKC: jo2005273833  NLA: 55917965  NLG: 196206  NLK: KAC200306651  NLR:   NSK: 000470955  NTA: 198675941  RERO: 02-A008646265  SUDOC: 053448987  Trove: 1625580  VIAF: 98877457   WorldCat (עם VIAF): 98877457 
איור מאת דוד פולונסקי לספר "לילה בלי ירח" (2006)
אתגר קרת משמאל עם ג'ונאס קרלסון בשנת 2009
פרס גראמי לביצוע הרוק הטוב ביותר

| --- | --- |
לוגו פרס גראמי
לוגו פרס גראמי
 מדינה:  ארצות הברית
 הגוף המעניק:  האקדמיה הלאומית לאמנויות ומדעי ההקלטה 
 תקופת הפרס:  2012–הווה (כ־13 שנים)
 www.grammy.com
 
פרס הגראמי לביצוע הרוק הטוב ביותר הוא פרס שמוענק בטקס פרסי הגראמי, החל משנת 2012.
זוכים

| שנה | אמן מבצע | שיר | מועמדים | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2012 | פו פייטרס | "Walk" |  קולדפליי — "Every Teardrop Is a Waterfall"  The Decemberists — "Down by the Water"  ממפורד אנד סאנז — "The Cave"  רדיוהד — "Lotus Flower" |  |
| 2013 | The Black Keys | "Lonely Boy" |  אלבמה שייקס — "Hold On"  קולדפליי — "Charlie Brown"  ממפורד אנד סאנז — "I Will Wait"  ברוס ספרינגסטין — "We Take Care of Our Own" |  |
| 2014 | Imagine Dragons | "Radioactive" |  אלבמה שייקס — "Always Alright"  דייוויד בואי — "The Stars (Are Out Tonight)"  לד זפלין — "Kashmir (הופעה חיה)"  קווינס אוף דה סטון אייג' — "My God is the Sun"  ג'ק וייט — "I'm Shakin'" |  |
| 2015 | ג'ק וייט | "Lazaretto" |  ריאן אדמס — "Gimme Something Good"  ארקטיק מאנקיז — "Do I Wanna Know?"  בק — "Blue Moon"  The Black Keys — "Fever" |  |
| 2016 | אלבמה שייקס | "Don't Wanna Fight" |  פלורנס אנד דה משין — "What Kind of Man"  פו פייטרס — "Something from Nothing"  אל קינג — "Ex's & Oh's"  וולף אליס — "Moaning Lisa Smile" |  |
| 2017 | דייוויד בואי | "Blackstar" |  אלבמה שייקס — "Joe (Live from Austin City Limits)"  ביונסה בהשתתפות ג'ק וייט — "Don't Hurt Yourself"  דיסטרבד — "The Sound of Silence"  Twenty One Pilots — "Heathens" |  |
| 2018 | לאונרד כהן | "You Want It Darker" |  כריס קורנל — "The Promise"  פו פייטרס — "Run"  קאליאו — "No Good"  Nothing More — "Go to War" |  |
| 2019 | כריס קורנל | "When Bad Does Good" |  ארקטיק מאנקיז – "Four Out of Five"  The Fever 333 – "Made an America"  גרטה ואן פליט – "Highway Tune"  Halestorm – "Uncomfortable" |  |
| 2020 | גארי קלארק ג'וניור | "This Land" |  Bones UK – "Pretty Waste"  בריטאני הווארד – "History Repeats"  קארן או ודיינג'ר מאוס – "Woman"  ריוובל סאנס - "Too Bad" |  |
| 2021 | פיונה אפל | "Shameika" |  ביג ת'יף – "Not"  פיבי ברידג'רס – "Kyoto"  חיים – "The Steps"  בריטאני הווארד – "Stay High"  גרייס פוטר – "Daylight" |  |
| 2022 | פו פייטרס | "Making a Fire" |  "Shot in the Dark" – AC/DC  "Know You Better" (Live from Capitol Studio A) – בלאק פומאס  "Nothing Compares 2 U" – כריס קורנל  "Ohms" – דפטונס |  |
| 2023 | ברנדי קרלייל | "Broken Horses" |  בריאן אדמס – "So Happy It Hurts"  בק – "Old Man"  The Black Keys –‏ "Wild Child"  IDLES –‏ "Crawl!"  אוזי אוסבורן בהשתתפות ג'ף בק – "Patient Number 9"  טורנסטיל – "Holiday" |  |
| 2024 | "Not Strong Enough" | בויג'יניוס |  "Sculptures of Anything Goes" – ארקטיק מאנקיז  "More Than a Love Song" – בלאק פומאס  "Rescued" – פו פייטרס  "Lux Æterna" – מטאליקה |  |
| 2025 | "Now and Then" | הביטלס |  "Beautiful People (Stay High)" – ‏The Black Keys  "The American Dream Is Killing Me" – גרין דיי  "Gift Horse" – איידלס  "Dark Matter" – פרל ג'אם  "Broken Man" – סנט וינסנט |  |
שיאני מועמדויות

| --- | --- |
 6 מועמדויות בריטאני הווארד (4 עם אלבמה שייקס) 5 מועמדויות פו פייטרס 4 מועמדויות אלבמה שייקס  The Black Keys:  3 מועמדויות ג'ק וייט  כריס קורנל  ארקטיק מאנקיז 2 מועמדויות דייוויד בואי  קולדפליי  ממפורד אנד סאנז  בלאק פומאס
שמשון שחורי

שמשון שחורי (22 באפריל 1930 – 13 בספטמבר 2010) היה מחנך ואיש ציבור. היה ראש המועצה האחד עשר של עפולה וראש העירייה הראשון שלה.