stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וסבולוד מיירהולד
רקע משפחתי ושנותיו המוקדמות

וסבולוד מיירהולד נולד בשם "קארל קזימיר תאודור מיירהולד" בעיר פנזה ברוסיה ב-28 בינואר, לפי לוח השנה הגרגוריאני 9 בפברואר 1874 במשפחה לותרנית ממוצא גרמני. אביו היה מייצר היינות אמיל פיודורוביץ' מיירהולד (Meyerhold) ואמו היית אלווינה לואיטגרד דנילובנה נזה (Neese) או ון דר נזה, בת למשפחה של גרמנים-בלטים. וסבולוד היה הקטן שבין שמונת ילדיהם.
אחרי סיום לימודי התיכון, מיירהולד למד משפטים באוניברסיטת מוסקבה אך לא סיים. התלבט הרבה בין אהבתו לתיאטרון ובין משיכתו לקריירה של כנר. בסופו של דבר נכשל באודישן שהתקיים בעד התקן של כנר שני בתזמורת האוניברסיטה וב-1896 נרשם לבית הספר הפילהרמוני לדרמה במוסקבה. בגיל 21 המיר את דתו לנוצרית אורתודוקסית ובחר בשם הפרטי וסבולוד, לפי הסופר הרוסי וסבולוד גארשין, שאת כתיבתו אהב.
מעצרו ומותו

מיירהולד ניהל את התיאטרון של סטניסלבסקי כמעט שנה עד שנעצר בלנינגרד ב-20 ביוני 1939. זמן קצר אחר כך, ב-15 ביולי 1939 אשתו, השחקנית זינאידה רייך נרצחה בדקירות סכין מרובות בדירתם במוסקבה. מאוחר באותה שנה מיירהולד עבר עינויים במרתפי הק.ג.ב. כאשר חוקריו אילצו אותו להודות שריגל למען שירותי המודיעין היפנים והבריטים. 
לאחר מכן הוא שלל את "הודאותיו" במכתב שכתב למולוטוב.
תיקו של מיירהולד בארכיון הבולשת הסובייטית כולל את אותו מכתב:
החוקרים התחילו להשתמש בכוח נגדי, אדם חולה בן 65. אילצו אותי לשכב עם הפנים מטה והכו אותי על כפות רגליי ועל גבי עם רצועת גומי... בימים הבאים כשרגליי התכסו בחבורות מפושטות במקומות הפגועים בגלל דימומים פנימיים, הם שוב הכו ברצועה על אותם החבורות הכחולות -צהובות והכאב היה כה עז שהרגשתי כאילו שפכו מים רותחים על אותם המקומות הרגישים. צרחתי ובכיתי מרוב כאב.
כשנשכבתי על המיטה ונרדמתי, אחרי 18 שעות חקירה, כדי לחזור לשם כעבור שעה, התעוררתי מגניחותי של עצמי ומזעזועים כמו של חולה טיפוס הבטן בשלבים הסופניים.
האמן נידון למוות ב-2 בפברואר 1940 והוצא להורג ביריות למחרת היום. הממשלה הסובייטית טיהרה אותו מכל אשמה בשנת 1955 בשלבים הראשונים של הדה-סטליניזציה.
נשותיו וצאצאיו

מיירהולד התחתן לראשונה בשנת 1896 עם אולגה מונט, איתה היו לו שלוש בנות. מריה, הבת האחרונה הייתה שחקנית ובמאית תיאטרון נשואה לוסילי מרקורייב שחקן תיאטרון וקולנוע סובייטי.
מאוחר יותר מיירהולד פגש את השחקנית זינאידה רייך (גרושתו של סרגיי יסנין) שהפכה לתלמידתו. הם התאהבו ואז התגרש מאשתו כדי לשאת את זינאידה. זינאידה רייך הייתה גרושה והיו לה שני ילדים מנישואיה הקודמים. חתונתם התקיימה בשנת 1922. זינאידה רייך נרצחה בשנת 1939, זמן קצר לאחר מעצר בעלה.
מתפקידיו כשחקן

1898 - וסילי שויסקי במחזה "צאר פיודור יואנוביץ'" מאת אלכסיי טולסטוי, בבימויים של סטניסלבסקי ונמירוביץ'-דנצ'נקו
1898 - הנסיך של אראגון ב"סוחר מוונציה" מאת שייקספיר
1898 - טרפלב ב"השחף" מאת צ'כוב - בבימויים של סטניסלבסקי ונמירוביץ'-דנצ'נקו
1899 - איוואן האיום ב"מותו של איוואן האיום" מאת אלכסיי טולסטוי -בבימויים של סטניסלבסקי ונמירוביץ'-דנצ'נקו
1899 - טירסיאס - ב"אנטיגונה" מאת סופוקלס
1899 -יוהנס - ב"אנשים בודדים" מאת גרהרט האופטמן -בבימויים של סטניסלבסקי ונמירוביץ' -דנצ'נקו
1901 - טוזנבך - ב"שלוש אחיות" מאת צ'כוב - בבימויים של סטניסלבסקי ונמירוביץ' -דנצ'נקו
עבודות בימוי

1918 - מיסתריה בופה - מאת ולדימיר מאיאקובסקי
1920 - השחר מאת אמיל ורהארן
1922 - הקרנן אציל-הנפש מאת פרנאן קרומלינק
1922 - מותו של טרלקין מאת א. סוחובו-קובילין
1923 - האגם לול מאת אלכסיי פאיקו
1923 - הלילה מאת מרסל מרטינה (בתרגום מצרפתית לרוסית:Земля дыбом -האדמה במערבולת
1924 - ד.א. (או "ת.ל" - "תן לאירופה") מאת פוגאייצקי לפי איליה ארנבורג
1924 — היער מאת אלכסנדר אוסטרובסקי
1925 - המורה בובוס מאת א. פאיקו
1925 - המנדט מאת ניקולאי ארדמן
1926 - מבקר המדינה (ה"רביזור") מאת גוגול
1928 - מרבה דעת-מרבה מכאוב מאת אלכסנדר גריבוידוב
1929 - הפשפש מאת מאיאקובסקי
1929 - מפקד הצבא מס.2 מאת איליה סלווינסקי
1930 - המרחץ מאת מאיאקובסקי
1931 - Список благодеяний - רשימת החסדים מאת יורי אולשה
1933 - החתונה של קרצ'ינסקי מאת א. סוחובו-קובילין
1934 - הגברת עם הקמליות - מאת דיומא הבן
1935 - 33 התעלפויות לפי סיפורים מאת צ'כוב ("יובל", "הצעה", "הדוב")
דיוקן של מיירהולד, מאת הצייר אלכסנדר גולובין
מיירהולד ב-1898 כשהתכונן לשחק את התפקיד של טרפלב ב"שחף" של צ'כוב
"פוטו רצח" של מיירהולד בעת מעצרו על ידי הבולשת הסובייטית בשנת 1938
מיירהולד ואשתו השנייה, השחקנית זינאידה רייך
וריאנה

| --- | --- |
סמל וריאנהסמל וריאנה

מרכז העיר, השעון
 מדינה:  ליטא ליטא
 מחוז:  אליטא
 מחוז משנה:  וריאנה
 חבל ארץ:  דזוקיה
 שפה רשמית:  ליטאית 
 תאריך ייסוד:  1377 (אזכור ראשון) 1862 (מעמד עיר)
 שטח:  11.7 קמ"ר
 גובה:  136 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  8,042 (1 בינואר 2023)
 קואורדינטות:  54°12′40″N 24°34′20″E﻿ / ﻿54.21111°N 24.57222°E﻿ / 54.21111; 24.57222
 אזור זמן:  UTC +2
 http://www.varena.lt/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ליטא מוגדלת) וילנה קלייפדה שיאוליאי מריאמפולה קובנה פוניבז' אוטנה אליטא טלז טאורגה לטביה בלארוס פולין רוסיה מחוז קלינינגרד וריאנה(למפת ליטא רגילה) וילנה קלייפדה שיאוליאי מריאמפולה קובנה פוניבז' אוטנה אליטא טלז טאורגה לטביה בלארוס פולין רוסיה מחוז קלינינגרד וריאנה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
וריאנה (בליטאית: ‏Varėnaקובץ:Varena.ogg‏Ⓘ‏; בפולנית: Orany, וממנה ביידיש: אוראַן) היא עיר בחבל הארץ האתנוגרפי דזוקיה בליטא, המשמשת כמרכז המנהלי של מחוז המשנה וריאנה במחוז אליטא שבדרום המדינה על הגבול עם בלארוס.
היסטוריה

העיר, שבתחילתה הייתה יישוב קטן, נקראת על שם הנהר וריאני (אנ') העובר דרכה. האזור בו נמצאת העיר משופע ביערות ואגמים, הנוף והאוויר הפכו אותו לאזור קיץ, וגם משכו תיירות מרפא של חולי ריאות. במחצית השנייה של המאה ה-19 הוקמה באזור מסילת רכבת שחיברה את היישוב למערכת מסילות הרכבת והביאה להאצה בפיתוחו, ובשנת 1862 הוכרה וריאנה כעיר. הקהילה היהודית המקומית התפתחה מ-158 איש שנמנו בה ב-1847 ל-1473 בשנת 1897, מספר שהיווה יותר ממחצית מתושבי העיר.
ב-1915 התנהלו בסביבות וריאנה קרבות עזים כחלק ממלחמת העולם הראשונה והעיר ניזוקה קשות. לאחר המלחמה סופחה העיר לפולין ושמה שונה לאוראני, היא שכנה סמוך לגבול עם ליטא, במחוז וילנה-טרקאי. בשנת 1939 הוחזרה וריאנה לליטא.
ערב מלחמת העולם התגוררו באוראן כ-500 משפחות יהודיות, אך לאחריה הצטמצם מספרן בהדרגה: ב-1923 נותרו בה רק כ-300 משפחות, וב-1940 רק כ-240 משפחות. מרבית יהודי העיר היגרו לארגנטינה, ארצות הברית וארץ ישראל. רבה האחרון של הקהילה, הרב צבי בליימן נרצח בשואה עם בני קהילתו.
בשנת 1946 הוחזרו כ-2,000 פולנים שגרו בווריאנה לשטחי פולין ונותרו בה בעיקר ליטאים ורוסים. תהליך תיעוש מואץ בשנות ה-70 של המאה ה-20 תרם לפיתוחה של העיר ומספר תושביה גדל בקצב מהיר, שהגיע לשיאו בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20. ב-1989 היה מספר תושבי העיר 12,291 איש, אולם מאז הוא פוחת בהדרגה; ב-2001 גרו בה 10,845, וב-2011 הצטמצם מספר התושבים לכדי 9,240 בלבד.
ערים תאומות

פולין גרייבו, פולין
גלריה

בניין המועצה האזורית
הספרייה העירונית
וסילי פרוב

| --- | --- |

דיוקנו של וסילי פרוב מאת איוואן קראמסקוי, 1881
 לידה:  21 בדצמבר 1833 (יוליאני) טובולסק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  29 במאי 1882 (יוליאני) (בגיל 48) קוזמינקי, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות דונסקויה החדש 
 מקום לימודים:  בית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה 
 תחום יצירה:  ציור, אמנות חזותית 
 זרם באמנות:  ריאליזם 
 הושפע על ידי:  סרגיי זריאנקו 
 פרסים והוקרה:  מדליית זהב גדולה של האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1867) 
 
דיוקנו של פיודור דוסטויבסקי מעשה ידי וסילי פרוב, 1872.
וסילי גריגורביץ' פֶּרוֹב (ברוסית: Василий Григорьевич Перов; 21 בדצמבר 1833 (יוליאני) –  29 במאי 1882 (יוליאני)) היה צייר רוסי, שצייר בסגנון הריאליסטי וממייסדי תנועת האמנות רבת ההשפעה "הנודדים".
קורות חיים

וסילי פרוב נולד ב-1834 בטובולסק, אשר בסיביר, היה בנו הלא חוקי של הברון גריגורי קרלוביץ' קרידנר. מקור שם-משפחתו שבחר לעצמו הוא בכינוי "פרוב" שהדביק לו מורהו לכתיבה (перо [פֶּרוֹ], ברוסית "נוצה"). פרוב למד בבית ספר בארמזס הנמצאת במרכז רוסיה, כ-400 ק"מ דרומית למוסקבה, המרוחקת אלפי קילומטרים מעיר הולדתו. לאחר מכן עבר לבית הספר לאמנות של אלכנסנדר סטופין. היה זה בית ספר לאמנות הראשון באימפריה רוסית שהוקם מחוץ לערים הגדולות.
בשנת 1853 התקבל לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה. בשנת 1856 זכה במדליית כסף עבור איור של ראש נער בתחרות של האקדמיה הקיסרית לאמנויות. פרס זה היה הראשון בפרסים רבים שקיבל מהאקדמיה. בשנת 1857 זכה במדליית כסף עבור "חקירת הקומיסר של המשטרה הכפרית" ומדליית זהב עבור "סצנה ליד קבר" ו"בנו של הכומר מועלה בדרגה". בשנת 1861 זכה במדליית זהב עבור "הדרשה בכפר". פרס זה העניק לו מלגה ללימודים בחו"ל, ובשנת 1862 נסע למערב אירופה וביקר בגרמניה ובפריז. בתקופה זו צייר את המראות שראה ברחובות מערב אירופה ובהן היצירות "מוכר הפיסלונים", ו"מוזיקיאים וצופים".
פרוב שב למוסקבה בשנת 1865 ועד שנת 1871 יצר את יצירות האמנות הידועות שלו: "התור ליד המזרקה", "ארוחה במנזר", "המסע האחרון", "טרויקה", "יום שני של התענית", "הגעת האומנת לבית הסוחר", "המורה לציור", "ליד מסילת הרכבת", "המחלוקת על האמונה" ו"הפונדק האחרון בשער העיר".
בשנת 1866 קיבל את התואר של חבר אקדמיה, ובשנת 1871 מונה למרצה בבית הספר לאמנות, פיסול ואדריכלות של מוסקבה. בתקופה זו הצטרף לתנועת "הנודדים".
פרוב נפטר ב-10 ביוני 1882 בכפר קוזמינקי שליד מוסקבה בעקבות מחלת שחפת ונקבר במנזר דונסקוי.
גלריה

קבצן בפריז, 1864
טרויקה, 1866
הטבוע, 1867
לצד מסילת הברזל, 1868
לוכד הציפורים, 1870
ילדים ישנים, 1870
ציידים במנוחה, 1871
אלכסנדר אוסטרובסקי, 1871
הגעת האומנת לבית הסוחר
הפונדק האחרון בשער העיר
מתן פסק דינו של ימליאן פוגאצ'ב, 1879
הנוצרים הראשונים של קייב, 1880
ישו על הר הזיתים
המחלוקת על האמונה, 1881
הערות שוליים

↑  על פי הלוח היוליאני: 21 בדצמבר 1833 - 29 במאי 1882
↑  וסילי פרוב באתר www.tanais.info
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306614005171  PLWABN: 9810620606305606  BnF: cb14605048z (data)  CiNii: DA05052078  GND: 118916157  ISNI: 0000 0001 0990 4426  LCCN: n87939862  LNB: 000141356  MusicBrainz: 00df28e4-cae0-4b93-bf53-dd82371e1bc7  NKC: uk20181004909  RERO: 02-A003682815  RKD: 318864  SNAC: w6sr0hhg  SUDOC: 091976529  ULAN: 500006579  VIAF: 77114358   WorldCat (עם VIAF): 77114358
וסילי קוזנצוב

| --- | --- |

 לידה:  15 בינואר 1894 אוסלקה המזרחית, מחוז פרם, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 פטירה:  20 ביוני 1964 (בגיל 70) מוסקבה, ברית המועצות ברית המועצות
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מדינה:  ברית המועצות 
 השכלה:  אקדמיית פרונזה 
 השתייכות:   צבא האימפריה הרוסית הצבא האדום הצבא האדום
 תקופת הפעילות:  1915–1960 (כ־45 שנים)
 דרגה:   גנרל פולקובניק
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-2 מפקד הדיוויזיה ה-99 מפקד הקורפוס ה-16 מפקד הקורפוס ה-2 מפקד הארמייה ה-3 מפקד הארמייה ה-21 מפקד המחוז הצבאי חרקוב מפקד הארמייה ה-58  מפקד ארמיית ההלם הראשונה מפקד ארמיית המילואים הרביעית מפקד הארמייה ה-63 מפקד ארמיית המשמר הראשונה מפקד ארמיית ההלם השלישית מפקד מפקדת הצבא האדום בסקסוניה אנהלט מפקד המחוז הצבאי וולגה
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה מלחמת האזרחים ברוסיה מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
            
 
וסילי איוואנוביץ' קוזנצוב (ברוסית: Василий Иванович Кузнецов; 15 בינואר 1894 – 20 ביוני 1964) היה מפקד בכיר בצבא האדום אשר פיקד על ארמיות במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

קוזנצוב נולד ב-15 בינואר 1894 בכפר אוסלקה המזרחית במחוז פרם, אז בתחומי האימפריה הרוסית, למשפחה ממעמד הפועלים. בחודש אפריל 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, התגייס לצבא האימפריה הרוסית ועבר אימונים בקאזאן עד מרץ 1916. ביולי של אותה שנה הוא הועלה לדרגת פודפורצ'יק. הוא לחם במסגרת החזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה, ובאוגוסט 1918 התגייס לצבא האדום. הוא לחם במלחמת האזרחים ברוסיה תחילה כמפקד פלוגה ואז כמפקד גדוד. באוקטובר 1923 הוא מונה למפקד הרגימנט ה-89. ב-1928 הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, ב-1929 עבר קורס קצינים. במרץ 1930 הוא מונה לסגן מפקד הדיוויזיה ה-51, וכשנה לאחר מכן הועבר למלא את אותו התפקיד בדיוויזיה ה-25. הוא אף שימש לזמן קצר כמפקד הדיוויזיה ה-2. בתחילת שנת 1936 הוא סיים את האקדמיה הצבאית פרונזה, וקיבל דרגת קומבריג (מפקד בריגדה). באוקטובר של אותה שנה מונה למפקד הדיוויזיה ה-99. ביולי 1937 הוא קודם לתפקיד מפקד הקורפוס ה-16, וב-23 במרץ 1938 קודם לדרגת קומדיב (מפקד דיוויזיה), ובה בעת הועבר לפקד על הקורפוס ה-2. ב-23 ביולי של אותה שנה הוא הועבר לפקד על הארמייה ה-3. ב-9 בפברואר 1939 הוא קודם לדרגת קומקור (אנ') (מפקד קורפוס). בהמשך אותה שנה הוא השתתף בפלישת ברית המועצות לפולין כמפקד קבוצת ויטבסק ופולאצק. ב-4 ביוני 1940, בעקבות ביטול הדרגות הישנות של הצבא האדום, והכנסתן לשימוש של הדרגות ששימשו את צבא הצאר, קיבל קוזנצוב דרגת גנרל לייטננט.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם תחילת המתקפה הגרמנית ב-22 ביוני 1941 הארמייה השלישית של קוזנצוב הוצבה בבלארוס. היא הוכללה במסגרת החזית המערבית של דמיטרי פבלוב. קוזנצוב היה המום מהמתקפה, ועד מהרה היו כוחותיו מכותרים כליל בידי הגרמנים. עם זאת, במהלך יולי הצליחו כוחותיו לפרוץ את הקווים הגרמניים להימלט. סטלין התרשם מאוד מהישג זה, וב-25 באוגוסט של אותה שנה מינה את קוזנצוב למפקד הארמייה ה-21. הוא פיקד על הארמייה במהלך קרב קייב, ובאוקטובר מונה למפקד המחוז הצבאי חרקוב. הוא לא האריך ימים בתפקיד זה, וכבר ב-2 בנובמבר נקרא לפקד על הארמייה ה-58. גם בתפקיד זה הוא לא נותר זמן רב, וב-23 לחודש הועבר לפקד על ארמיית ההלם הראשונה עמה השתתף בהצלחה בקרב על מוסקבה. בפברואר 1942 נעה הארמייה שלו צפונה והשתתפה במבצע דמיאנסק. ב-23 במאי של אותה שנה הועבר קוזנצוב לפקד על ארמיית המילואים הרביעית, וב-10 ביולי הועבר לארמייה ה-63 והשתתף עמה בקרב סטלינגרד. בחודש נובמבר פורקה הארמייה ועל בסיסה הוקמה ארמיית המשמר הראשונה, אולם קוזנצוב המשיך לפקד עליה. במחצית השנייה של דצמבר השתתפה הארמייה במבצע סטורן קטן, המתקפה הסובייטית על כוחות הציר שהחזיקו באזור הדון העליון ממערב לנהר צ'יר, ביחד עם הארמייה הסובייטית השישית וארמיית המשמר השלישית. במהלך המתקפה הביסו כוחות הארמייה את הארמייה האיטלקית השמינית והכוחות הגרמניים שסייעו לה, גרמו להם אבדות כבדות, והתקדמו מאות ק"מ דרומה עד לאזור מילארובו.
בחודשים הראשונים של שנת 1943 השתתפה הארמייה במתקפת החורף הסובייטית, שהדפה את כוחות הציר מערבה, ושחררה את אגן הדונייץ. על הצלחתו קיבל את עיטור סוברוב מדרגה ראשונה והועלה לדרגת גנרל פולקובניק. הוא המשיך לפקד על ארמיית המשמר הראשונה עד 15 בדצמבר של אותה שנה, עת מונה לסגן מפקד החזית הבלטית הראשונה תחת איוואן בגרמיאן. הוא לחם עם החזית בקרבות לשחרור בלארוס המדינות הבלטיות וכיבוש פרוסיה המזרחית. בפברואר 1945 החזית פורקה, וקוזנצוב מונה למפקד ארמיית ההלם השלישית. הוא פיקד על הארמייה במהלך הקרב על ברלין, ואנשיו היו אלו שהסתערו על הרייכסטאג והניפו מעליו את הדגל הסובייטי.
ביוגרפיה > אחריתו

לאחר המלחמה המשיכה ארמיית ההלם השלישית לפעול בגרמניה, וקוזנצוב המשיך לפקד עליה. ב-29 במאי הוא זכה בעיטור גיבור ברית המועצות. ב-9 ביולי 1945 הארמייה שלו פורקה, והוא מונה למפקד הכוחות הסובייטיים בסקסוניה אנהלט. במקביל הוא נכנס לאקדמיה הצבאית וורשילוב, וסיים אותה ב-1948. לאחר מכן ליו"ר האגודה התנדבותית לשיתוף פעולה עם הצבא, וב-20 באוגוסט 1951 מונה ליו"ר ארגון ДОСААФ (ארגון ספורט צבאי בברית המועצות). ב-12 באוקטובר 1953 הוא מונה למפקד המחוז הצבאי וולגה, וב-2 ביוני 1957 מונה ליועץ מיוחד למשרד ההגנה. הוא פרש מהצבא ב-1960, ונפטר במוסקבה ב-20 ביוני 1964 בגיל 70. הוא נקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
ויכוח המטבח

חרושצ'וב וניקסון בקרמלין, 1959
ויכוח המטבח היה סדרה של חילופי דברים ספונטניים (באמצעות מתורגמנים) בין סגן נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון ומזכ"ל המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב, בפתיחת התערוכה הלאומית האמריקנית בפארק סוקולניקי במוסקבה ב-24 ביולי 1959. עבור התערוכה נבנה במיוחד בית שלם שהמציגים האמריקנים טענו שכל אחד בארצות הברית מסוגל לרכוש. הבית הכיל מכשירים ביתיים רבים שמטרתם לחסוך עבודה ידנית וכן ציוד לבידור ונופש המטרה הייתה  לייצג את פירות שוק הצרכנים הקפיטליסטי האמריקני.
היסטוריה

ויכוח המטבח היה המפגש הראשון בין מנהיגים של ארצות הברית וברית המועצות מאז ועידת ז'נבה ב-1955. על פי תיאורו של ויליאם ספייר, שנכח במפגש כקצין העיתונות של המציגים, הוא התנהל במספר מקומות בתערוכה, אך בעיקר במטבח של הבית לדוגמה, שהיה חצוי לשניים על מנת שיהיה קל יותר לצפות בו.
חילופי הדברים גם כונו "ספליטניק", משחק מילים המערב בין המילה האנגלית ל"קרע" (Split) לשמו של הלוויין הרוסי "ספוטניק", הלוויין הראשון ששוגר לחלל. ניקסון וחרושצ'וב דנו ביתרונות של שיטות הכלכלה הנהוגות בארצותיהם, קפיטליזם מול קומוניזם. הוויכוח התנהל בצל ההסלמה במלחמה הקרה, שהחלה בשיגורו של ספוטניק ב-1957 והגיעה לשיאה במשבר מטוס הריגול U-2 ב-1960. רוב האמריקנים חשבו כי ניקסון זכה בוויכוח, דבר שהוסיף ליוקרתו מבית. הוויכוח צולם על ידי  מצלמת צבע, טכנולוגיה חדשה שהומצאה בארצות הברית. במהלך הוויכוח הצביע ניקסון על המצלמה כאחד מסממני ההתקדמות הטכנולוגית האמריקנית. הוא גם התגאה בהישגים כדוגמת מדיחי כלים, מכסחות דשא, מרכולים שמדפיהם עמוסי תוצרת, מכוניות קדילאק בעלות גג נפתח, צבעי איפור, שפתונים, נעלי עקב, מערכות אודיו, תערובות להכנת עוגות, ארוחות טלוויזיה ופפסי קולה. בשל הדגש ששם ניקסון על המכשירים הביתיים האמריקניים, כדוגמת מדיח הכלים, כונה האירוע "ויכוח המטבח".
שני האישים התווכחו על הישגי התעשייה בשתי הארצות, כשחרושצ'וב שם דגש על ההתמקדות של הסובייטים בעשיית "דברים שיש בהם צורך" במקום במוצרי פאר. הוא שאל בציניות אם יש גם מכונה "המכניסה אוכל לפה ודוחפת אותו למטה". ניקסון ענה שלפחות התחרות היא טכנולוגית ולא צבאית. בסופו של דבר הסכימו השניים שארצות הברית וברית המועצות צריכות להיות גלויות יותר זו עם זו. למרות הבטחה זו, חרושצ'וב הטיל ספק שחלקו בוויכוח יתורגם לאנגלית וישודר בארצות הברית.
המטבח  בתערוכה תוכנן על ידי חברת הבניין "All-State Properties" מפלורידה, על ידי האדריכל אנדרו גלר (Andrew Geller). פרסום הוויכוח היה המקור לרעיון של החברה לשווק בתים מתועשים זולים יחסית.
שידור הטלוויזיה והתגובה האמריקנית

שלוש רשתות הטלוויזיה הראשיות בארצות הברית שידרו את ויכוח המטבח ב-25 ביולי. פעולה זו גררה מחאה של הרוסים, שכן ניקסון וחרושצ'וב הסכימו ביניהם כי הוויכוח ישודר במקביל בארצות הברית ובברית המועצות, כשהסובייטים אפילו מאיימים להחזיק ברשותם את הסרט עד שיהיו מוכנים לשידור. הרשתות האמריקניות לעומת זאת חשו שההמתנה עלולה לגרום לחדשות לאבד את עדכניותן. יומיים אחר כך, ב-27 ביולי, שודר הוויכוח בטלוויזיה של מוסקבה, אם כי מאוחר בלילה כשרק חלק מההערות של ניקסון מתורגמות.
התגובה האמריקנית לוויכוח הייתה בתחילה מעורבת במידת מה, כשהניו יורק טיימס קורא לו "חילופי דברים שהדגישו את הפער העמוק שבין מזרח למערב, אבל חסרי השפעה בנושאים המהותיים" והציג אותו כסוג של תרגיל פוליטי. העיתון אף טען כי נראה כי דעת הקהל חצויה בנוגע לוויכוחים. מצד שני, טיים מגזין, שאף הוא סיקר את התערוכה, שיבח את ניקסון, באומרו כי "הצליח בדרך ייחודית לסמל את האופי הלאומי הגאה בהישגים האזרחיים, משוכנע באורח חייו, בטוח בכוחו תחת איום."
למרות האופי הבלתי דיפלומטי של חילופי הדברים, זכה ניקסון בסופו של דבר לפופולריות עקב מסעו למוסקבה, לאחר שבדרך כלל הייתה דעת הקהל כלפיו קודם פושרת. המסע קידם את התדמית של ניקסון כמדינאי עממי, ושיפר בכך מאוד את סיכויו לזכות במינוי המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית שנה אחר כך.
חברת בתי הקפה

קפה Le Dôme בפריז
חברת בתי קפה (באנגלית: Café society) היה התיאור של "האנשים היפים" ושל "הדברים הצעירים הבהירים" שהתכנסו בבתי קפה ובמסעדות אופנתיים בניו יורק, בפריז ובלונדון החל מסוף המאה ה-19. העיתונאי האמריקאי בעל הטור ה"חברתי-רכילותי" מורי הנרי בידל פול טבע כנראה את הביטוי "חברת בתי בקפה" בשנת 1915.
תיאור

החברים השתתפו בארוחות הערב ובנשפים הפרטיים זה של זה ובילו חופשות משותפות במקומות אקזוטיים או באתרי נופש אלגנטיים. בארצות הברית, "חברת בתי הקפה" באה לידי ביטוי במיוחד עם סיום תקופת היובש בדצמבר 1933, ועליית קרנו של צילום העיתונות, כדי לתאר את קבוצת האנשים שנטו לעשות את הבילויים והשעשועים שלהם פומביים למחצה - במסעדות ובמועדוני לילה - ואשר כללו ביניהם כוכבי קולנוע וסלבריטאי ספורט. חלק ממועדוני הלילה האמריקאיים והמסעדות בניו יורק, אותם פקדו יושבי חברת בתי הקפה, כללו את: 21Club, El Morocco, Restaurant Larue ו-Stork Club.
ראו גם

ברלין של שנות ה-20
"השנים המטורפות" (Années folles) הן שנות ה-20 של פריז
שנות העשרים הזהובות (ידועות בגרמנית: Goldene Zwanziger Jahre וכן Glückliche Zwanziger Jahre. הן היו חמש שנים בגרמניה בשנות ה-20.
עידן הג'אז
פריז בין המלחמות (1918–1939)
שנות העשרים הסוערות
חוג הסילון
ביבליוגרפיה

Beebe, Lucius (1967).  Clegg, Charles; Emrich, Duncan (eds.). The Lucius Beebe Reader. Garden City, N.Y.: Doubleday & Company. ISBN 9780090960507. OCLC 720851.
Blumenthal, Ralph (2000). Stork Club: America's Most Famous Nightspot and the Lost World of Café Society. Boston: Little, Brown & Co. ISBN 0-316-10531-7. OCLC 42072089.
לקריאה נוספת

Young, Anthony (28 במאי 2015). New York Café Society: The Elite Meet to See and Be Seen, 1920s–1940s. McFarland. ISBN 978-1-4766-1906-4. OCLC 931884327. {{cite book}}:  (עזרה)
הערות שוליים

↑  Coudert, Thierry (2010). Café society : [mondains, mécènes et artistes, 1920-1960]. Paris: Flammarion. ISBN 978-2-08-011479-2. OCLC 667173725.
וילהלם ליבקנכט

| --- | --- |

 לידה:  29 במרץ 1826 גיסן, Upper Hesse, הדוכסות הגדולה של הסן 
 פטירה:  7 באוגוסט 1900 (בגיל 74) שרלוטנבורג, הקיסרות הגרמנית 
 מדינה:  הדוכסות הגדולה של הסן, הקיסרות הגרמנית 
 מקום קבורה:  אנדרטת הסוציאליסטים 
 השכלה:  אוניברסיטת גיסן  אוניברסיטת מרבורג  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 מפלגה:  המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, מפלגת העם הסקסונית, מפלגת הפועלים הגרמנית הסוציאל-דמוקרטית, ברית הקומוניסטים 
 
וילהלם ליבקנכט (בגרמנית: Wilhelm Liebknecht;‏ 3 במרץ 1826 - 7 באוגוסט 1900) היה סוציאל-דמוקרט גרמני, ממייסדי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD) ואביהם של קרל ליבקנכט ותיאודור ליבקנכט.
ביוגרפיה

נולד בגיסן שבהסה ללודוויג כריסטיאן ליבקנכט, עובד ציבור במדינת הסה, ולקתרינה ליבקנכט (למשפחת הירש). ליבקנכט גדל אצל קרובי משפחה לאחר מות הוריו בשנת 1832. למד בבית ספר בגיסן בין 1832 ל-1842, ולאחר מכן החל ללמוד פילולוגיה, תאולוגיה ופילוסופיה בגיסן, ברלין ומארבורג.
לאחר שעבד משך תקופה קצרה כמורה בבית הספר של קארל פרבל בציריך וככתב בעיתון Mannheimer Abendzeitung נטל ליבקנכט חלק פעיל במאבקים המהפכניים שהתנהלו בפריז בפברואר 1848. בספטמבר אותה שנה נעצר בבאדן בעקבות מעורבותו בהתקוממות הרפובליקנית של גוסטב שטרופה. עם שחרורו במאי 1849 הצטרף ל-Badische Volkswehr, שימש כעוזרו של שטרובה והשתתף במלחמות החוקה הפדרלית (Reichverfassungskämpfe). לאחר תבוסת המהפכנים נמלט לשווייץ והצטרף לארגון העובדים של ז'נבה (Genfer Arbeiterverein) בו פגש את פרידריך אנגלס.
בשנת 1850 נעצר בגין יוזמתו לאיחוד ארגוני העובדים הגרמניים בשווייץ וגורש מן המדינה. הוא עבר ללונדון בה נשאר עד 1862. בלונדון הצטרף לארגון הקומוניסטי בו פגש את קרל מרקס. שב לגרמניה בשנת 1862 לאחר שניתנה חנינה כללית למשתתפי המרד של 1848–1849 והצטרף לאיגוד הכללי של הפועלים הגרמנים (Allgemeiner Deutscher Arbeiterverein או ADAV) בראשות פרדיננד לסל, ממנו צמחה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
בין 1864 ל-1865 עבד ליבקנכט עבור המגזין Der Social-Demokrat (הסוציאל-דמוקרט) שפורסם על ידי ז'אן בפטיסט פון שוויצר. אולם בתוך זמן קצר התגלעה מחלוקת בינו לבין המוציא לאור על רקע תמיכת העיתון בפרוסיה והוא נאלץ לעזוב את המערכת, ובלחצו של שוויצר - גם את ה-ADAV. מברלין עבר ללייפציג, שם פגש את אוגוסט בבל עמו ייסד בשנת 1867 את מפלגת העם הסקסונית (Sächsische Volkspartei) ובשנת 1869 את מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית (Sozialdemokratische Arbeiterpartei Deutschlands). ליבקנכט הפך לאחד ממנהיגי ה-SDAP והיה העורך של ביטאון המפלגה "מדינת העם" (Der Volksstaat). בשנת 1872 נשפטו ליבקנכט ובבל למאסר של שנתיים בגין בגידה (במסגרת רדיפה פוליטית).
בשנת 1874 נבחר ליבקנכט לרייכסטאג מטעם SDAP ומילא תפקיד חשוב במיזוגה עם ADAV למפלגת הפועלים הסוציאליסטית של גרמניה (Sozialistische Arbeiterpartei Deutschlands או SAPD) בשנת 1875. הוציא לאור את ביטאון המפלגה Vorwärts ("קדימה") בו פרסם מאמרים הקוראים לאימוץ תאוריות מרקסיסטיות בתוכניות המפלגה.
ליבקנכט המשיך לכהן כחבר ברייכסטאג גם בין 1878 ל-1890 וביקר בחריפות את הממשל, חרף הרפורמות הסוציאליסטיות של אוטו פון ביסמרק. בשנת 1891 נתמנה לעורך הראשי של Vorwärts. בשנת 1896 נכלא למשך ארבעה חודשים בעקבות הרשעה בעבירה נגד המדינה. המשיך להשתתף בוועידות המפלגה עד 28 ביולי 1900 למרות גילו. נפטר ב-7 באוגוסט 1900 בשרלוטנבורג ליד ברלין. יותר מ-150,000 אנשים הגיעו להלווייתו.
ראו גם

המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה
קרל ליבקנכט
קרל מרקס
התעמלות במשחקים האולימפיים

תחרויות התעמלות נערכו בכל אולימפיאדה בעת החדשה מאז חידושם של המשחקים האולימפיים באתונה 1896. ענף ההתעמלות נחשב לאחד משלושת הענפים הפופולריים במשחקים, לצד האתלטיקה והשחייה. באולימפיאדת אמסטרדם 1928, נוספו גם תחרויות הנשים להתעמלות המכשירים לאחר 32 שנים שבהן התחרו גברים בלבד. תחרויות התעמלות אומנותית נוספו למשחקים האולימפיים בלוס אנג'לס 1984 ותחרויות הטרמפולינה נוספו בסידני 2000.