stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מי ורדים מפורט סעיד
תקציר העלילה

בפורט סעיד ב-1932, אם (שושנה רביד), בתה הגדולה רוחמה (אוריאלה וייט) והבת הקטנה ציונה (עדיה בר משה) מגיעות לנמל בדרכן מאוסטרליה לארץ ישראל. האמא היא ילידת צפת, שם יש לאביה עסק גדול. היא נישאה שם וילדה את רוחמה ולאחר מכן היגרה בעקבות בעלה לאוסטרליה, שם נולדה ציונה. בעלה נפטר באוסטרליה והיא החליטה לחזור ארצה לאחר 11 שנים.
הן פוגשות בנמל את מר ענתבי (נתן כוגן), יהודי עשיר. ענתבי עבר בעסק של הסבא וחיזר אחרי האמא אבל הוא היה "קטן" עליה. לאחר נישואיה הוא היגר למצרים ועשה שם הון. הוא מזמין אותן לארוחה בביתו המלא משרתים סודנים המזליפים מי ורדים על אצבעות הסועדים לפני הארוחה. האמא משתוקקת לחידוש הקשר עם ענתבי העשיר אך כעת היא "קטנה" עליו.
האמא לא רוצה לחזור לאביה והן מתיישבות בשכונת רחביה בירושלים שם היא פותחת פנסיון. היא מתקשה בניהול המקום אך יום אחד מגיע סודני שחור עור בשם אחמד (ריצ'רד סלנו) שנשלח אליה כמתנה על ידי מר ענתבי. היא בהתחלה רוצה לשלחו בחזרה אך רוחמה משכנעת אותה שהיא זקוקה ל"עבד" הזה. ציונה הקטנה מחבבת אותו מאוד לאחר שחילץ אותה מידי נערים ערביים שהתנכלו לה בעיר העתיקה.
אחמד לא מוציא מילה מהפה אבל מבין כל מה שמתרחש במקום. בזכותו המקום מתמלא באורחים וביניהם הקצין הבריטי פופ סמית (יוסי גרבר) שרוחמה מוצאת חן בעיניו והוא מסדר לה עבודה ב-CID.
למקום מגיע מדי פעם איש ההגנה עמיחי (גדליה בסר) שמביא מדי פעם נשק ותחמושת שרוחמה מסתירה בסליק. אחמד רואה הכל וכאשר מגיע פופ סמית לבצע חיפוש במקום, הוא דואג לסלק את הנשק בזמן למקום אחר.
האמא נותנת לאחמד שעתיים חופש כל יום. יום אחד מגיע הרוכל דאראגיאן (שמעון סיאני) לפנסיון ומספר לאמא שראה את אחמד מוכר פיסטוקים בעיר העתיקה. היא נוסעת לעיר העתיקה ורואה אכן את אחמד מוכר פיסטוקים. זה פוגע בגאוותה הגזענית והמתנשאת כאילו שאין זה מספיק שהיא נותנת מזון וכסף לעבד שהוא צריך למכור פיסטוקים.
היא מפטרת את אחמד ונותנת לו מכתב למר ענתבי. אחמד עוזב ללא מילים לאחר שציונה מחבקת אותו ונפרדת ממנו בכאב.
שחקנים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
שושנה רביד: אמא
אוריאלה וייט: רוחמה
עדיה בר משה: ציונה
נתן כוגן: ענתבי
גדליה בסר: עמיחי
יוסי גרבר: פופ סמית
שמעון סיאני: דאראגיאן
שמואל אומני: קצין
ריצ'רד סלנו: אחמד
הערות שוליים

↑   ריצ'רד סלנו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
אינדיאני בשמש

| --- | --- |
רמי דנון ולירון נירגד ב"אינדיאני בשמש"
רמי דנון ולירון נירגד ב"אינדיאני בשמש"
 מבוסס על:  סיפור של אדם ברוך
 בימוי:  רם לוי
 הופק בידי:  יוסי לנדאו
 תסריט:  דיתה גרי, מיכאל לב טוב, רם לוי
 עריכה:  טובה אשר
 שחקנים ראשיים:  דורון נשר חיים ג'רפי משה איבגי רמי דנון לירון נירגד
 מוזיקה:  אילן הראל
 צילום:  טיבי סלומון
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברת הפקה:  אולפני הרצליה
 שיטת הפצה:  ישירות לווידיאו 
 הקרנת בכורה:   12 בינואר 1981
 משך הקרנה:  50 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
אינדיאני בשמש הוא סרט טלוויזיה ישראלי משנת 1981 בבימויו של רם לוי עם דורון נשר, חיים ג'רפי ומשה איבגי בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על סיפור קצר של אדם ברוך. הצילומים נעשו בבקעת הירדן ובמושבים תעוז, מסילת ציון וכסלון.
הסרט זכה בפרס כינור דוד ובפרס רשות השידור כסרט הטוב ביותר באותה שנה.
תקציר העלילה

לאופר (דורון נשר) משרת כעוזרו של הרס"ר (רמי דנון) במחנה בבקעת הירדן לשם נשלח לאחר שסירב ללכת לקורס קצינים. הרס"ר מאוכזב מתפקודו ולאופר מוצא נחמה בחיבתה של פקידת הרס"ר, רונה (לירון נירגד).
הרס"ר מטיל על לאופר ללוות עציר לבית כלא צבאי ולאופר מקבל זאת בחוסר רצון בולט. העציר הוא חייל הודי - קוצ'יני שחום עור בשם בנג'ו (חיים ג'רפי) שהרס"ר מכנה אותו בשם מבזה "אינדיאני". הרס"ר מצייד את לאופר בעוזי ובאזיקים ומורה לו לירות במקרה של בריחה.
לאופר אוזק את האינדיאני בידיים והם נכנסים לרכב פורד אסקורט נהוג בידי החייל אטיאס (משה איבגי) שלא מפסיק לדבר ולהעיר.
הם נוסעים בהרי יהודה והאינדיאני מבקש מלאופר לעצור כדי לבקר את משפחתו. לאופר מהסס ובניגוד לעצת הנהג הוא מסכים לבקשתו. הם נכנסים למושב ובנג'ו נפגש עם אשתו מולימה (ריקי אליה), אישה כנועה לרצונות בעלה. לאופר שמגיע מתל אביב מסתובב במושב ורואה ישראל שלא הכיר - שחיטת תרנגולות בחוץ, צעירים שחומי עור מובטלים משחקים בקלפים, שליח חב"ד שמפציר בו להניח תפילין ועוד.
לבסוף נעלם האינדיאני ולאופר המודאג מחפש אותו בידיעה שאם לא ימצא אותו יכנס הוא לכלא. לבסוף הוא מוצא אותו במרכז הכפר מוקף בצעירים חסונים שלפי פקודתו יכולים להרוג אותו אך האינדיאני שהושפע מהמחווה של לאופר ולא רוצה שלאופר ייכנס לכלא במקומו, מסכים לחזור למכונית ולאופר מחבר עצמו לאינדיאני באזיקים. היחסים ביניהם עולים ויורדים אבל לבסוף מתחוור להם למרות הבדלי התרבות ביניהם שיש בהם משהו משותף ושהצבא לא מתנהג כלפיהם כראוי.
לבסוף הם מגיעים לכלא הצבאי ולאופר משחרר את האינדיאני ומוסר אותו לשוטר הצבאי. האינדיאני משתחרר מהשוטר הצבאי ובורח לשמחתו של לאופר, בידיעה שלאופר לא יואשם בכך.
שחקנים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
דורון נשר: לאופר
חיים ג'רפי: בנג'ו (ה"אינדיאני")
משה איבגי: אטיאס
רמי דנון: הרס"ר
לירון נירגד: רונה
אלברט אילוז: חייל
ריקי אליה: מולימה
הערות שוליים

↑  הערב בטלוויזיה - סרט מקורי: "אינדיאני בשמש", מעריב, 12 בינואר 1981
בוצ'ה (סרט)

| --- | --- |
יגאל נאור ונעמה שפירא
יגאל נאור ונעמה שפירא
 מבוסס על:  מחזה של יוסף בר-יוסף
 בימוי:  רם לוי
 הופק בידי:  דנה כוגן
 תסריט:  גלעד עברון, רם לוי
 עריכה:  לנה קדיש
 שחקנים ראשיים:  שמואל וילוז'ני יגאל נאור נעמה שפירא עזרא דגן
 מוזיקה:  עדי רנרט
 צילום:  מאיר דיסקין
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקרנת בכורה:  1992
 משך הקרנה:  84 דקות
 שפת הסרט:  עברית, יידיש
בּוּצֵ'ה הוא סרט טלוויזיה ישראלי משנת 1992 בבימויו של רם לוי, עם שמואל וילוז'ני, נעמה שפירא ויגאל נאור בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על מחזה בשם זה של יוסף בר-יוסף שהועלה בתיאטרון חיפה (1984) ובתיאטרון החאן (2017).
סרט הטלוויזיה מבוים בחלקו כאילו שהשחקנים מופיעים לפני קהל חרדי.
תקציר העלילה

ברוך המכונה בּוּצֵ'ה (שמואל וילוז'ני) מגיע לבית משפחתו בשכונה חרדית בירושלים אותה נטש לפני 12 שנה כשיצא בשאלה ונאף עם אלישבע שהייתה נשואה. לדבריו אבי המשפחה, אליהו (נפתלי קריצ'בסקי) טלפן אליו שיבוא. האמת היא שהוא נרדף על ידי אנשי השוק האפור להם הוא חייב כסף לאחר שעסק המסטיקים שלו התמוטט.
אחותו נעמי (נעמה שפירא) ובעלה ניסן (יגאל נאור) מפעילים במקום יקב משפחתי קטן המייצר יין מתוק לקידוש ביחד עם העובד שלהם הירש (עזרא דגן). נעמי היא אשה כנועה שמושפעת מרומני אהבה אותם היא מחביאה מתחת למיטה. היא לא חשה ברגש אהבה כלפי ניסן אלא כלפי חיים, עיוור שגר עם אימו.
למקום מגיעה נערה בשם לאה (נאוה זיו) שמצהירה בפני בוצ'ה שאינה מאמינה באלוהים. אליהו הוא אדם זקן וחולה שמדבר רק יידיש. הוא סובל ממחלה סופנית וניסן מטפל בו. בוצֶ'ה שחייב כסף מבקש ממנו שייתן לו בצוואה חצי מהיקב. אליהו מוכן לתת לו את כל היקב בתנאי שיחתום בנוכחות שני עדים כי הוא מתחייב להיפרד מאשתו ולהגיד עליו קדיש יום יום לאחר מותו. בוצ'ה משקר לו ואליהו נפטר לאחר שהוא מגלה זאת.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| שמואל וילוז'ני | בּוּצֵ'ה |  |
| נעמה שפירא | נעמי |  |
| יגאל נאור | ניסן |  |
| נפתלי קריצ'בסקי | אליהו |  |
| נאוה זיו | לאה |  |
מערכת הדרכים של האינקה

חלק מדרך האינקה אל מאצ'ו פיצ'ו
מערכת הדרכים של האינקה (בקצ'ואה: Qhapaq Ñan, מילולית "הדרך המלכותית") הייתה מערכת התחבורה הנרחבת והמתקדמת ביותר באמריקה הדרומית בתקופה הפרה־קולומביאנית. אורכה הכולל היה קרוב ל־40,000 ק"מ של דרכים, ולהקמתה נדרשו זמן רב ומאמץ ניכר.
רשת הדרכים הורכבה מדרכים רשמיות שתוכננו בקפידה, נבנו, סומנו ותוחזקו; רוצפו במידת הצורך, עם מדרגות במורדות, גשרים ומבני עזר כגון קירות תמך ומערכת ניקוז. היא התבססה על שתי דרכים ראשיות שכיוונן צפון–דרום: האחת לאורך החוף, והשנייה והחשובה יותר בפנים הארץ על גב הרכס של הרי האנדים, משתיהן הסתעפו דרכי משנה רבות, וביניהן חיברו דרכי רוחב רבות. מבחינת ההיקף והמאמץ ההנדסי ניתן להשוות מערכת זאת לרשת הדרכים שנבנתה בתקופת האימפריה הרומית, אם כי מערכת הדרכים של האינקה נבנתה אלף שנים מאוחר יותר. מערכת הדרכים אפשרה העברת מידע, סחורות, חיילים ואנשים, ללא שימוש בגלגל (שאותו האינקה לא הכירו), בתוך אימפריית האינקה שהשתרעה על שטח בן 906,000 קילומטרים רבועים שבו חיו כ־10 מיליון איש בני עמים שונים.
כדי לנצל בצורה הטובה ביותר את הדרכים הוקמו לאורכן מבנים במרווחים קבועים. במרחק קצר היו תחנות ממסר לצ'סקי, השליחים הרצים. במרווח הליכה של יום אחד, שימשו מבני טמפו כמחסנים שהכילו מזון ואספקה למשתמשים בדרך ולעדרי הלמות ששימשו בהמות המשא. לאורך הדרכים נמצאו מרכזים אדמיניסטרטיביים עם מחסנים, הנקראים קולקה, לחלוקה מחדש של סחורות. סמוך לגבולות אימפריית האינקה ובאזורים שזה עתה נכבשו נמצאו מבצרים המכונה פוקרה.
חלקים מרשת הדרכים נבנו על ידי תרבויות שקדמו לאימפריית האינקה, בעיקר תרבות וארי בצפון־מרכז פרו של ימינו של ותרבות הטיוונאקו בבוליביה. ב־2014 הכריז ארגון אונסק"ו על אתר מורשת עולמית בשם "קפק ניאן, מערכת דרכים באנדים". ויחד עם הארגון IUCN הם פועלים להגן על רשת הדרכים בשיתוף עם הממשלות והקהילות של שש המדינות (קולומביה, אקוודור, פרו, בוליביה, צ'ילה וארגנטינה) שדרכן עוברת דרך האינקה הראשית.
בתקופה המודרנית משתמשים תיירים רבים בכמה מהדרכים ששרדו בתיירות, כמו שביל האינקה למאצ'ו פיצ'ו.
היקף

אני מאמין על סמך זיכרונם של אנשים שלא ידעו על דבר גדול כמו דרך זו, שנסללה דרך עמקים עמוקים ופסגות גבוהות, הרים מכוסי שלג, ביצות, סלע פעיל ולצד נהרות גועשים; בחלקים מסוימים היא הייתה שטוחה ומרוצפת, בנויה היטב על המדרונות, על הרים שפונו, על הסלעים שנחפרו, על יד הנהרות עם חומות, בשלגים עם מדרגות ומקומות מנוחה; בכל מקום היא הייתה נקיה, מטואטאת, נקייה מפסולת, מלאה בתי מגורים, מחסנים לסחורות יקרות ערך, מקדשי השמש, תחנות ממסר שהיו על דרך זו.
אימפריית האינקה שכללה את השטחים הנוכחיים של פרו, המשיכה לכיוון צפון דרך אקוודור של ימינו, והגיעה לגבולות הצפוניים ביותר של רכס הרי האנדים, באזור פסטו (אנ') בקולומביה של ימינו; בדרום היא התפשטה עד לאדמות מנדוסה ואטקמה, בקצה הדרומי ביותר של האימפריה, כיום בשטחן של ארגנטינה וצ'ילה. בצד הצ'יליאני הדרך הגיעה לנהר מאיפו. מערכת דרכי האינקה אפשרה לחבר את השטחים הצפוניים עם עיר הבירה קוסקו ועם השטחים הדרומיים. המערכת מכסה כ־5,000 קילומטרים, מתוך כ־7,000 הקילומטרים של שלשלת הרי האנדים.
הארכאולוג האמריקני ג'ון הייסלופ (John Hyslop‏; 1945–1993), מהמוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע, שפרסם את אחד הספרים החשובים בנושא: "מערכת הדרכים של האינקה" (The Inka Road System) כתב: "הדרך הראשית של הסיירה (הרים) עוברת דרך קיטו, טומבמבה (אנ'), ואנוקו (אנ'), קוסקו, צ'וקואיטו (אנ'), פאריה (אנ') וצ'יקונה (Chicona) לנהר מנדוסה (אנ')", אורכה הוא 5,658 קילומטרים".
ההיקף המדויק של רשת הדרכים אינו ידוע לחלוטין: מטיילים וחוקרים הציעו אורכים שונים הנפרשים מ־23,000 קילומטרים, ל־40,000 קילומטרים  עד 60,000 קילומטרים. הוגדרו שני מסלולים עיקריים: המזרחי, בפנים הארץ, השתרע גבוה בערבות העשב פונה (אנ'), משטח גלי גדול, המשתרע סביב גובה ממוצע של 4,000 מטר. המסלול השני, המסלול המערבי, שמתחיל מאזור טומבס, בגבול פרו-אקוודור הנוכחי, השתרע לאורך מישורי החוף, אך לא כלל את מדבריות החוף, שם הוא נצמד למרגלות ההרים. דרך מערבית זה מקבילה לכביש הפאן־אמריקאי הנוכחי בחלקו המשתרע באמריקה הדרומית.
מחקרים שבוצעו במסגרת "מיזם קפק ניאן" (Proyecto Qhapaq Ñan), בחסות ממשלת פרו והמתבססים גם על מחקרים וסקרים קודמים, מאפשרים לשער במידה רבה של סבירות שענף נוסף של מערכת הדרכים היה קיים בצד המזרחי של רכס הרי האנדים שחיבר את המרכז המנהלי של ואנוקו פמפה (אנ') עם מחוזות האמזונס באורך של כ־470 קילומטרים.
יותר מעשרים מסלולים רוחביים חצו את ההרים המערביים, בעוד שאחרים חצו את הקורדילרה המזרחית בהרים ובשפלות, וחיברו בין שני הנתיבים המרכזיים והאזורים המיושבים, המרכזים המנהליים, אזורי החקלאות והכרייה, וכן מרכזי הטקסים והמקומות הקדושים במקומות שונים בשטחי האינקה העצומים. חלק מהדרכים הללו מגיעות לגבהים של למעלה מ־5,000 מטר מעל גובה פני הים.
היקף > ארבעת הנתיבים

בתקופת אימפריית האינקה הדרכים יצאו רשמית מקוסקו אל 4 רוחות השמיים לכיוון ארבעת הסויו (המחוזות) של הטוואנטינסויו (מקצ'ואה: "ארבעת הסויו", שמה הרשמי של האימפריה). קוסקו הייתה מרכז פרו: הכרוניקן ממוצא אינקה־ספרדי אינקה גרסילאסו דה לה וגה הסביר ש"קוסקו בשפת האינקה פירושו טבור, כלומר שהיא הטבור של כדור הארץ". ארבעת האזורים נקראו צ'ינצ'איסויו (Chinchaysuyu, צפון־מערב), אנטיסויו (Antisuyu, צפון־מזרח; יער האמזונאס), קויאסויו (Qullasuyu, דרום־מזרח) וקונטיסויו (Kuntisuyu, דרום־מערב; העמקים לאורך חוף האוקיינוס השקט).
הנתיב לצפון היה החשוב ביותר באימפריית האינקה, כפי שניתן לראות במאפייני הבנייה שלו: רוחב שנע בין 3 ל־16 מטרים  וגודל השרידים הארכאולוגיים המסמנים את הדרך הן בסביבתה והן בתחום השפעתה. אין זה מקרי שדרך זאת עוברת ומארגנת את המרכזים המנהליים החשובים ביותר של האימפריה מחוץ לקוסקו כמו וילקשוואמן (אנ'), חאוחה (אנ'), טרמאטמבו (אנ'), פומפו (Pumpu), ואנוקו פמפה (אנ'), קחאמרקה וואנקאבמבה (אנ') בשטחה של פרו של ימינו; ואינגפירקה (אנ'), טומבמבה (אנ') או ריובמבה באקוודור. דרך זאת הוגדרה על ידי בני האינקה כ"קפק ניאן" בה"א הידיעה, הדרך הראשית או הדרך המלכותית, שמתחילה בקוסקו ומגיעה לקיטו. מקיטו צפונה, נוכחות האינקה נחשפת באתרי הגנה המציינים את התקדמות האימפריה במחוזות אקוודור קארצ'י (אנ') ואימבבורה של ימינו ובמחוז נריניו בקולומביה של ימינו, שבמאה ה־16 היו בתהליך השתלבות באימפריית האינקה.
הדרך אל קויאסויו יוצאת מקוסקו דרומה, מתפצלת לשני ענפים כדי לעקוף את אגם טיטיקקה (אחד במזרח ואחד בגדה המערבית) שמתחברים שוב כדי לחצות את שטחו של האלטיפלאנו בבוליביה של ימינו. משם נפרשו הדרכים לעבר הגבולות הדרומיים ביותר של האימפריה. דרך אחת פנתה לכיוון אזור מנדוסה הנוכחי בארגנטינה, בעוד שהשנייה חדרה לשטחים של בני הדיאגיטה (אנ') והאטקמה (אנ') בשטח צ'ילה של ימינו, שכבר פיתחו רשתות דרכים בסיסיות. משם, חצתה הדרך את המדבר הצחיח ביותר בעולם, מדבר אטקמה, מסלול הקויאסויו הגיע לנהר מאיפו, כיום באזור המטרופולין של סנטיאגו דה צ'ילה. דרומה משם לא נמצאו שרידים המזוהים עם האינקה.
הדרך אל קונטיסויו חיברה את קוסקו לשטחי חוף האוקיינוס השקט, כיום האזורים של ארקיפה, מוקגואה (אנ') וטאקנה, בקצה הדרומי של פרו של ימינו. דרכים אלה הן מסלולים רוחביים שהבטיחו את ההשלמה של משאבי הטבע, שכן הם חוצים מערכות אקולוגיות מגוונות מאוד, בגובה משתנה של הירידה ממרומי רכסי ההרים לאזורי החוף.
הדרכים של האנטיסויו הן הפחות מוכרות ותועדו מעט שרידים. הם חדרו לשטחי ה־Ceja de Jungla (מספרדית: "הגבה של הג'ונגל") או האנדים של האמזונאס והובילו ליער הגשם של האמזונאס, שם התנאים להשתמרות ממצאים ארכאולוגיים קשים יותר. התפשטות הפיזית האמיתית של אימפריית האינקה לאזור זה אינה מוחוורת בבירור.
מטרות הדרכים

בני האינקה השתמשו במערכת הדרכים מסיבות שונות, מתחבורה לאנשים שנעו ברחבי האימפריה ועד למטרות צבאיות ודתיות. מערכת הדרכים אפשרה תנועה מהירה של אנשים מחלק אחד של האימפריה למשנהו: גם צבאות וגם עובדים השתמשו בדרכים כדי לנוע ובמבני הטמפו כדי לנוח ולאכול. זה גם איפשר תנועה מהירה של מידע וסחורות קטנות יקרות ערך באמצעות השליחים המהירים, הצ'סקי. בני האינקה נתנו עדיפות לסלילת דרכים ישרות, במידת האפשר, כדי לקצר את המרחקים.
לטענת הארכאולוג ג'ון הייסלופ היו הדרכים הבסיס להתרחבות אימפריית האינקה: היישובים החשובים ביותר היו ממוקמים על הדרכים הראשיות, בעקבות מצב שנקבע מראש על ידי קיומן של דרכים ישנות יותר. לבני האינקה הייתה נטייה לשימוש באזורי האלטיפלאנו, או אזורי הפונה (puna), למעקף, בשאיפה להימנע ממגע עם האוכלוסיות המיושבות בעמקים, ובמקביל לייצר מסלול ישר של תקשורת מהירה. חוקרים אחרים הצביעו על גורמים נוספים לקביעת מיקומם של יישובי האינקה והדרכים, כגון הקמת אזורי שליטה באמצע יחסית לאוכלוסיות ולאדמות היצרניות של העמקים, הדרישה לסחורות ספציפיות, וצרכי האחסון, שהיו טובים יותר במישורים הגבוהים של האלטיפלאנו, המאופיינים בטמפרטורות נמוכות ובאקלים יבש. כדוגמה, המרכז האדמיניסטרטיבי של ואנוקו פמפה כולל 497 מבני קולקה, בנפח כולל של 37,100 מטרים מעוקבים היכולים לתמוך באוכלוסייה של בין שנים עשר לחמישה עשר אלף איש. קוטאפאצ'י (כיום באזור קוצ'במבה של בוליביה) כללה קבוצה של 2,500 מבני קולקה הרחק מכל כפר משמעותי. הקולקה היו מבני אחסון לטווח ארוך, בעיקר לאחסון תבואות ותירס, שתאריך תפוגה ארוך במיוחד והפך אותם לאידיאליים לאחסון לטווח ארוך עבור הצבא במקרה של עימותים.
לטענת הייסלופ השימוש במערכת הדרכים של האינקה היה שמור לרשויות. הוא קובע: "חיילים, סבלים ושיירות למה היו המשתמשים העיקריים, כמו גם האצולה ואנשים אחרים בשירות רשמי... נתינים אחרים הורשו להשתמש בדרכים רק באישור..." עם זאת, הוא מכיר בכך ש"הייתה גם כמות בלתי מוגדרת של תעבורה פרטית... עליה מעט ידוע". כמה מבנים מקומיים (הנקראים רנצ'יוס (ranchillos), בספרדית "חוות קטנות") קיימים לצד הדרך, ומהם אפשר להסיק שהייתה קיימת גם תנועת סחר פרטית בדרכים.
השימוש בדרכי האינקה בתקופה הקולוניאלית, לאחר הכיבוש הספרדי של אימפריית האינקה, הופסק ברובו. הכובשים השתמשו בדרכי האינקה כדי להתקרב לעיר הבירה קוסקו, אך הם השתמשו בסוסים ועגלות שוורים, שלא התאימו לתנאי הדרכים של האינקה, ועד מהרה ננטשו רוב הדרכים. רק כ־25 אחוזים מרשת זאת עדיין קיימים, השאר הושמד במלחמות (כיבוש, התקוממות, עצמאות או בין מדינות), השינוי במודל הכלכלי שכלל נטישת שטחים נרחבים של שטחים, ולבסוף בנייה של תשתיות מודרניות, במהלך המאות התשע עשרה והעשרים, שהובילו לסלילה של דרכים חדשות על גבי הדרכים הקדם קולוניאליות.
מחקר משנת 2021 מצא שהשפעותיה של מערכת הדרכים של האינקה נמשכות עד ימינו, כשרמות שכר, התזונה וההשכלה גבוהות יותר בקהילות המתגוררות בטווח של 20 קילומטרים מדרך האינקה, בהשוואה לקהילות דומות רחוקות יותר.
מטרות הדרכים > תחבורה

השימוש בגלגל לתחבורה לא היה ידוע בכל יבשת אמריקה הפרה־קולומביאנית ולכן התחבורה בדרכים נעשתה ברגל. לאינקה היו שני שימושים עיקריים לתחבורה בדרכים: הצ'סקי (רצים) להעברת מידע (באמצעות הקיפו) וחפצי ערך קלים ברחבי האימפריה ושיירות למות להובלת סחורות.
הלמה הייתה בהמת המשא היחידה, בשל היותה מתאימה באופן אידיאלי לתנאי הרי האנדים. הלמה היא בעל חיים קל שאינו יכול לשאת משא כבד, אבל היא זריזה להפליא. כדי להעביר כמויות גדולות של סחורות ברחבי האימפריה, האינקה השתמשו בעדרי למות שבהם טיפלו שניים או שלושה רועים. ללמות יש פרסות רכות ומרופדות, מה שנותן להן אחיזה טובה והשפעתן על פני הדרך זניחה. הלמות מגזע הקארה (Q'ara, זן קצר שיער) משמשות גם בשיירות בימינו. הלמות מסוגלות לשאת משאות במשקל של עד 30 קילוגרם למרחק של עד 20 קילומטרים ביום או 45 קילוגרם למרחק של עד 12 קילומטרים. אף על פי שהסוסים והחמורים שהובאו על ידי הספרדים מסוגלים לשאת משקל כבד יותר, אין להם את הסיבולת או יכולת האחיזה הטובה של כפות הרגליים שיש ללמות. שיירות של למות שימשו להעברת פריטים, בכל שיירה היה מספר רב של למות נוספות שעליהן היה לחלוק את העומס. הלמות מסוגלות לרעות לאורך המסלול, כך שאין צורך לספק להן מזון, מלבד באזורים מדבריים.
מטרות הדרכים > מסחר

דרכים וגשרים היו חיוניים ללכידות הפוליטית של מדינת האינקה ולחלוקה מחדש של סחורות בתוכה. כל המשאבים באימפריה היו רכוש האליטה השלטת. חילופי מסחר בין יצרנים או בין יצרנים לקונים לא היו נהוגים, משום שכל ניהול הסחורות היה בשליטת הרשות המרכזית. החלוקה מחדש של סחורות מכונה "ארכיפלג אנכי" (Vertical archipelago): מערכת זאת הייתה הבסיס למסחר ברחבי אימפריית האינקה.  לחלקים שונים של האימפריה היו משאבים שונים. הדרכים שימשו לשליחת המשאבים לחלקים אחרים של האימפריה שהיו זקוקים להם. זאת אחת הסיבות לכך שאימפריית האינקה הייתה כל כך חזקה: לא רק שהיו לה שפע של משאבים, אלא מערכת מוגדרת לוודא שכל חלקי האימפריה היו מסוגלים להשיג את מה שהם צריכים. עם זאת, חוקרים ציינו כי סחר סחורות היה אפשרי לאורך הדרכים בין שיירות לכפריים: מעין "החלפה משנית" ו"החלפה יומית".
מטרות הדרכים > צבא

דרכים אלה סיפקו מסלולים קלים, אמינים ומהירים לתקשורת המנהלית והצבאית של האימפריה, לתנועת כוח אדם ולתמיכה לוגיסטית. לאחר שכבשו טריטוריה ושכנעו את השליט המקומי להפוך לבעל ברית, חילקו בני האינקה מתנות יקרות ערך, אך גם דאגו לפיתוח אסטרטגיה צבאית־פוליטית בהרחבת מערכת הדרכים לכיסוי השטחים הנשלטים החדשים. כך הפך ה"קפק ניאן" לסמל קבוע לנוכחות האידאולוגית של שלטון האינקה במקום שנכבש לאחרונה. מערכת הדרכים אפשרה תנועת חיילים של האימפריה, להתכונן לכיבושים חדשים ולדכא מרידות, אך היא שימשה גם לחלוקה של סחורות עודפות שהאינקה ייצרו ואחסנו מדי שנה לצורך חלוקה מחדש לאוכלוסיות הנשלטות. הצבא נע לעיתים קרובות, בעיקר בפעולה צבאית, אך גם כדי לתמוך בעבודות אזרחיות. המבצרים או הפוקרות היו ממוקמים בעיקר באזורי הגבול, כאינדיקטור מרחבי לתהליך ההתקדמות והסיפוח של שטחים חדשים לאימפריה. למעשה, המספר הגדול יותר של הפוקרות נמצא לכיוון צפון האימפריה, כעדות לעבודת שילוב השטחים הצפוניים, העשירים במרעה. מדרום יש שרידים בשפע, סביב מנדוסה בארגנטינה ולאורך נהר מאיפו בצ'ילה, שם נוכחותם של מבצרים מסמנת את הדרך בנקודה הדרומית ביותר של האימפריה.
מטרות הדרכים > דת

המקדשים שהאינקה הקימו בגובה רב היו קשורים ישירות לפולחן הטבע האופייני לחברת האינקה, ובמיוחד להרים שאותם האינקה הפכו למקודשים על ידי בניית מבנים דתיים בפסגותיהם. הרים הם ה"אפּו", או האלוהויות, ביקום של אמונות האנדים שעדיין מתקיימות עד ימינו; יש להם קונוטציה רוחנית הקשורה לעתיד הטבע והקיום האנושי. זאת הסיבה שבני האינקה ערכו טקסים רבים, כולל הקרבת ילדים, סחורות ולמות, בראשי ההרים, אך לא לכל ההרים הייתה אותה קונוטציה דתית וגם לא בכולם נבנו מקדשים. הדרך היחידה להגיע לפסגות ההרים לצורך פולחן הייתה באמצעות חיבור מערכת הדרכים לשבילים בגובה רב על מנת להגיע למקומות הקדושים. הם היו דרכים פולחניות שהגיעו לשיא בפסגות, בנקודת המגע בין המרחב הארצי למרחב הקדוש. חלקם הגיעו לגבהים גבוהים מעל פני הים, כמו הר צ'אניי, שהדרך אליו התחילה בבסיסו והגיעה לפסגה בגובה של 5,949 מטרים.
בנוסף למקדשים בגובה רב, היו גם מקדשים קדושים או אתרים דתיים רבים, הנקראים ואקה, שהיו חלק ממערכת סקה (אנ') לאורך הדרכים ולידן, במיוחד סביב עיר הבירה קוסקו. מקדשים אלה היו תוואים טבעיים או תוואי נוף שעברו התאמה, כמו גם מבנים, שבהם נהגו בני האינקה לערוך פולחנים.
כמה מקומות פולחן חשובים היו מחוברים ישירות על ידי דרכי האינקה הראשיות. כזה הוא המקרה של המקדש של פצ'אקמק שדרכו עברה דרך החוף, ממש דרומית ללימה של ימינו.
היסטוריה > תקופת אימפריית האינקה

חלק גדול מהמערכת היה תוצאה של השתלטות של בני האינקה על מסלולים מסורתיים רבים, שחלקם נבנו מאות שנים קודם לכן, בעיקר על ידי אימפריית הווארי באזורים הגבוהים המרכזיים של פרו ותרבות טיוונאקו. האחרונה התפתחה סביב אגם טיטיקקה, בשטחים הנוכחיים של פרו ובוליביה, בין המאות ה־6 וה־12 לספירה, והקימה ציוויליזציה מורכבת ומתקדמת. קטעים חדשים רבים של הדרכים נסללו או שודרגו באופן מהותי על ידי בני האינקה: שתי דוגמאות לכך הן הדרך שעברה דרך מדבר אטקמה בצ'ילה, והדרך לאורך השוליים המערביים של אגם טיטיקקה.
שלטונם של האינקה החל בתקופת הביניים המאוחרת (בין 1000 ל־1450 לספירה), כאשר קבוצה זאת שלטה רק באזור קוסקו. את השינוי וההתרחבות של מה שעשרות שנים מאוחר יותר יהפוך לאימפריית האינקה יזם האינקה פאצ'אקוטי. השלב ההיסטורי של האימפריה החל בסביבות 1438 כאשר, לאחר שיישבו את המחלוקות עם אוכלוסיות מקומיות סביב קוסקו, החלו בני האינקה בכיבוש עמקי החוף מנסקה עד פאצ'קמק ובאזורים האחרים של צ'ינצ'איסויו. האסטרטגיה שלהם כללה שינוי או בניית מבנה דרכים שיבטיח את החיבור של השטח המשולב עם קוסקו ועם מרכזים מנהליים אחרים, מה שיאפשר תנועת חיילים ופקידים. ההתקדמות הצבאית של האינקה התבססה בעיקר על עסקאות דיפלומטיות לפני סיפוח האזורים החדשים וגיבוש השלטון, תוך התייחסות למלחמה כמוצא אחרון. היסוד של ערים ומרכזים מנהליים המחוברים במערכת הדרכים הבטיח שליטה ממלכתית בקבוצות האתניות החדשות המשולבות. טופה אינקה יופאנקי, שירש את פאצ'אקוטי, הכניע את ממלכת צ'ימור עד לאזור הצפון הרחוק של קיטו בסביבות 1463. מאוחר יותר הוא הרחיב את הכיבושים לאזור הג'ונגל של נפת צ'ארקס (Provincia de Charcas) בבוליביה של ימינו ובדרום, עד לצ'ילה.
היסטוריה > התקופה הקולוניאלית

במהלך השנים הראשונות של המושבה הספרדית, סבלה מערכת הדרכים של האינקה משלב של נטישה והרס שנגרמו כתוצאה מהירידה הפתאומית במספר הילידים עקב מחלות ומלחמות שהקטינו את האוכלוסייה מיותר מ־12 מיליון איש לכ־1.1 מיליון ב־50 שנה והרס המבנה החברתי שסיפק כוח אדם לתחזוקת הדרכים. השימוש בדרכי האינקה הפך לחלקי והותאם ליעדים הפוליטיים והכלכליים החדשים של המושבה ומאוחר יותר של מלכות המשנה של פרו שבה התבסס המבנה הכלכלי על הפקת מחצבים וייצור מסחרי. חל שינוי דרמטי בשימוש בשטח. השילוב הקודם של שטחים אורכיים ורוחביים צומצם לחיבור של עמקי האנדים והאלטיפלאנו עם החוף כדי לאפשר ייצוא של מוצרים, בעיקר זהב וכסף, שהחלו לזרום לחוף ומשם לספרד. גורם מרכזי בפירוק הרשת ברמה התת־יבשתית היה פתיחת נתיבים חדשים לחיבור מרכזי הייצור החדשים (אחוזות ומכרות) עם נמלי החוף. בהקשר זה, נעשה שימוש רק באותם מסלולים שכיסו את הצרכים החדשים, והשאר ננטשו, במיוחד אלה שהתחברו למבצרים שנבנו במהלך התקדמות אימפריית האינקה, או כאלה שקישרו בין המרחבים החקלאיים למרכזים המנהליים. אף על פי כן, הדרכים הפולחניות שאפשרו גישה למקדשים המשיכו לשמש תחת הסינקרטיזם הדתי שאפיין את ההיסטוריה של האנדים מאז הכיבוש.
סייסה דה לאון ציין ב־1553 את נטישת הדרכים וקבע כי אף שבמקומות רבים הן כבר הרוסות או אפילו לא קיימות, הן מראות את גדולת העבר. הערצתם של ההיסטוריונים למערכת הדרכים לא הספיקה כדי לשכנע את השליט הספרדי בצורך לתחזק ולגבש את מערכת הדרכים במקום לנטוש ולהרוס אותה. צמצום האוכלוסייה המקומית ליישובים חדשים שנבנו (הידועים כרדוקסיונס, מעין מחנות ריכוז) היה בין הגורמים לנטישת דרכי האינקה, ולבנייתם של דרכים חדשות לחיבור הרדוקסיונס למרכזי הכוח הספרדי. גורם חשוב נוסף היה חוסר ההתאמה של הדרך לסוסים ופרדות שהובאו על ידי הכובשים, שהפכו לבהמות המשא החדשות, שהחליפו את הלמות הקלות.
אפילו החקלאות החדשה, שמקורה בספרד, המורכבת בעיקר מדגנים, שינתה את מראה השטח, שלעיתים עבר טרנספורמציה, חתכה וחיברה כמה טרסות חקלאיות שצמצמו את האדמה הפורייה עקב סחיפה מגשם. הטכנולוגיות החקלאיות הפרה־היספניות ננטשו או הועברו לעבר שוליים.
חלק מרשת הדרכים המשיך להיות בשימוש, כמו גם חלק מהמבנים הנלווים שלה, כמו מבני הטמפו, שהפכו למחסנים וחנויות, תוך התאמה למסורת ספרד, ונלקחו אליהם התוצרים של האיכרים למכירה. מבני הטמפו נכנסו לשלב חדש כאתרי מפגש של סגנונות חיים שונים שבסופו של דבר שילבו באופן בלתי הפיך מבנים חברתיים וטריטוריאליים חדשים.