stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת העצמאות של אלג'יריה
הרקע למלחמה

אלג'יריה שוכנת בשפלת החוף הפוריה של צפון אפריקה. גבולותיה בעידן המודרני נקבעו למעשה על ידי השלטון הצרפתי. לאחר סכסוך דיפלומטי שאירע בשנת 1827, הטילה צרפת מצור על אלג'יר במשך שלוש שנים. בשנת 1830 פלשו הצרפתים למדינה, תפסו את אזורי החוף, והביאו ליציאתו לגלות של שליט אלג'יריה. כבר בראשית הפלישה החלו פעולות מרי באלג'יריה, בהנהגת עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי, אשר נמשכו שנים ספורות עד אשר דוכאו בידי הצרפתים. עד לשנת 1848 השתלטו הצרפתים על כל צפון אלג'יריה, והממשלה החדשה של הרפובליקה הצרפתית השנייה הכריזה על השטחים הכבושים כעל חלק בלתי נפרד מצרפת. האזור חולק לשלושה מחוזות שלטוניים אזרחיים: אלג'יר, אוראן וקונסטנטין (אלג'יריה). במקביל, עודדה הרפובליקה הצרפתית הגירה של מתיישבים צרפתיים לאלג'יריה, רובם חקלאים ואנשי עסקים. למרות שליטתה של צרפת על כל אלג'יריה, נותרה הפרדה בין האוכלוסייה המוסלמית המסורתית שישבה בעיקר באזורים הכפריים, לבין המתיישבים הצרפתים שישבו בעיקר בערים וניהלו חיי כלכלה מודרניים.
בנוסף לעצם הכיבוש בידי כובש זר וההשפלה הלאומית שבכך, איבדו רבים מהתושבים המקומיים את אדמותיהם למתיישבים החדשים. השפעתם של המנהיגים השבטיים המסורתיים נפגעה ומערכת החינוך האלג'יראית המסורתית התפרקה ברובה. בשנת 1865 אמנם התיר נפוליאון השלישי לבני אלג'יריה להגיש בקשה לקבלת אזרחות צרפתית מלאה, אולם מעטים ניצלו זכות זו היות שהייתה כרוכה בוויתור מפורש על הזכות לחיות תחת חוקי השריעה בתחום דיני המשפחה ונתפסה בעיני רבים ככפירה בדת.
בתקופה הקולוניאליסטית מנעו המתיישבים הצרפתים כל ניסיון לרפורמות כלכליות או חברתיות שיקדמו את ילידי אלג'יריה המוסלמים. אולם, החל משנת 1933 ועד שנת 1936 החלו באלג'יריה משברים חברתיים, פוליטיים וכלכליים, אשר גרמו לאלג'יראים רבים להשתתף בפעולות מחאה פוליטיות. השלטונות הצרפתיים הגיבו בחקיקת חוקים נוספים לשמירת הסדר הציבורי. במהלך מלחמת העולם השנייה גברו המתחים בין התושבים המוסלמים לבין המתיישבים הצרפתים, שרובם תמכו במשטר וישי הגזעני, והגיעו לשיא ב-8 במאי 1945, הוא יום הניצחון באירופה, כשמצעד של תושבים מוסלמים הסתיים בהתנגשות אלימה ובמהומות. בתגובה ערכו הצבא והמשטרה הצרפתית פשיטות על מוקדי התנגדות, ולפי דיווחים צרפתיים רשמיים נהרגו כ-1,500 מוסלמים בפעולות הנגד. על פי הערכות אחרות הגיע מספר ההרוגים לכ-6,000 איש. במהומות נוספות שנמשכו באותה שנה נהרגו עשרות אלפי אלג'יראים נוספים.
העוינות הרבה בין התושבים האלג'יראים לבין שלטונות צרפת והמתיישבים הצרפתים באלג'יריה, הלכה וגברה, ובשנת 1954, בין השאר בעקבות ההפסד הצרפתי בדיאן ביאן פו בהודו סין ובעקבות עליית הלאומיות האלג'יראית, הוקם הארגון CRUA ("המועצה המהפכנית לפעולות מאוחדות") באלג'יריה. מטרת הארגון הייתה לאחד את כוחות המיליציות האלג'יראיות כנגד צרפת. ב-10 באוקטובר 1954, החליטו חברי ה-CRUA להתחיל את המרד. המרד החל בלילה של 1 בנובמבר, ובאותו לילה בוצעו כשלושים מתקפות נגד מטרות משטרה וצבא צרפתיות ברחבי אלג'יריה. מיד לאחר מכן, שינה ה-CRUA את שמו ל-FLN ("החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה") כאשר הזרוע הצבאית שלו כונתה ALN ("הצבא לשחרור לאומי") וכך החלה המרידה. בפרוץ המרד היו באלג'יריה כתשעה מיליון מוסלמים לעומת כמיליון מתיישבים אירופאים (שכונו "פייה-נואר", ובהם נכללו גם מתיישבים נוצרים שבאו מקורסיקה, מאיטליה, ספרד ומלטה, וגם התושבים והמתיישבים היהודים) שנהנו ממעמד כלכלי-חברתי גבוה בהרבה מזה של המוסלמים.
מאפייני המלחמה

תחילת הלחימה התבטאה בחוסר יכולתו של ה-FLN להשיג תמיכה ציבורית גורפת וחוסר יכולתם של הצרפתים לעצור את ה-FLN. על מנת להשיג תמיכה, ובמטרה להגביר את האינטנסיביות של הלחימה, ביצעו לוחמי ה-FLN פיגועים נגד המתיישבים האירופאים ואנשי הצבא, וכן תקפו מטרות רגישות כגון תחנות כוח, מסילות ברזל גשרים וכדומה. בעקבות התגברות ההתקפות, גייסו הצרפתים כוחות מילואים והצבא הצרפתי באלג'יריה תוגבר ומנה כחצי מיליון חיילים עד סוף 1956. בנוסף, גי מולה, ראש ממשלת צרפת, נתן לצבא אישור לסיים את הלחימה בכל האמצעים הדרושים. בשנים 1956 עד אמצע 1957 התחולל הקרב על אלג'יר, בירת אלג'יריה, שבמהלכו השמיד הצבא הצרפתי את כל תשתיות ה-FLN באלג'יר וכלא או הרג את כל מנהיגיו, תוך נקיטת אמצעים ברוטליים ושימוש רווח בעינויים. צרפת השיגה אומנם ניצחון צבאי, אך למרות זאת התחזקה התמיכה הציבורית ב-FLN בתוך אלג'יריה, ולראשונה נפגעה התמיכה הציבורית בלחימה גם בתוך צרפת. הצרפתים המשיכו את מגמתם ההתקפית כנגד המורדים האלג'יראים והקימו מחסומים בגבולות עם תוניס ומרוקו ומנעו בכך מה-FLN מקורות נשק. בנוסף, דלקו כוחות צבא צרפתיים אחר לוחמי ה-FLN בכל רחבי אלג'יריה, ויישובים אלג'יראים שלמים שנחשדו בפעילות חתרנית נגד צרפת הועברו ממקומם או הוחרבו, ומיליוני אלג'יראים הפכו לפליטים.
בין היתר נקטה צרפת בצעדים כלכליים כדי להחליש את כוחו של ה-FLN. השלטון הצרפתי הטיל פיקוח צמוד על הכלכלה באלג’יריה. אם אדם מוסלמי רצה לפדות המחאה בבנק היה עליו לבקש אישור מיוחד מהצרפתים. סוחרים היו צריכים לדווח מה הם מוכרים וכמה. גם מעבר של מוסלמים מעיר לעיר דרש אישור מיוחד של הצבא הצרפתי. מוצרים מסוימים, כגון זרעי חיטה היו מוגבלים למשקל מסוים. עם זאת, לצרפת היה אינטרס לזכות בנאמנות האוכלוסייה האלג'ירית ולכן חוקקה חוקים חדשים לטובת האוכלוסייה המקומית. הם הפחיתו מיסים על מוצרי צריכה בסיסים כמו סוכר וסיפקו סיוע רפואי בחינם. כמו כן הם הגדילו את מספר מקומות העבודה, השכר והרווחה למקומיים. למשל, שכר המינימום של חקלאי הועלה מ-180 פרנקים ליום ל-525 פרנקים ליום.
במאי 1957, בעקבות משברים כלכליים חמורים בצרפת, שנגרמו, בין השאר, כתוצאה מהמלחמה באלג'יריה, נפלה ממשלתו של גי מולה בצרפת, והרפובליקה הצרפתית הרביעית הגיעה לקיצה. לאחר תקופה ארוכה של אי יציבות פוליטית בצרפת וחילופים תכופים בשלטון, קיבל על עצמו שארל דה גול את הנשיאות ביוני 1958 בסמכויות נשיא מורחבות. בניסיון לסיים את הלחימה, הציע דה גול לאלג'יראים אינטגרציה מלאה, ומאוחר יותר באותה שנה ניסה אף ליזום את "הסכם שלום האמיצים" עם ה-FLN, אך הם לא היו מוכנים להסתפק בפחות מעצמאות מלאה.
בינואר 1960, לאחר שהמתיישבים הצרפתים הבינו שצרפת איננה מתכוונת לשמור על אלג'יריה צרפתית, הם החלו במחאה אלימה נגד הצבא הצרפתי, שכונתה "שבוע הבריקדות". דה גול החליט לתת עצמאות מלאה לאלג'יריה. שנה לאחר מכן, במשאל עם, תמך רוב מוחלט של אזרחי צרפת בעצמאות מלאה לאלג'יריה. גם ניסיון פוטש צבאי כושל של גנרלים המתנגדים לעצמאות אלג'יריה, שהתרחש בשנת 1961, לא הצליח לעצור את שחרורה של אלג'יריה, ובהסכמי אוויאן באביב 1962, נחתם הסכם שלום.
תוצאות המלחמה

בקיץ שלאחר מכן עזבו את אלג'יריה מיליון וארבע מאות אלף מתיישבים אירופים ("פייה-נואר"), ועמם רוב הקהילה היהודית המקומית שהיגרה לצרפת.
מספר ההרוגים במלחמה שנוי במחלוקת עד היום, ועל פי היסטוריונים כמו אליסטר הורן הוא עומד על כשבע מאות אלף אלג'יראים. בנוסף, כל תשתיות אלג'יריה נהרסו כליל והשפעת המלחמה מורגשת עד היום.
לפי עדויות של אנרי אלג ואנשים נוספים שלטונות צרפת השתמשו בעינויים נגד המתנגדים.
ראו גם

הטבח בפריז (1961)
חארכי
הערות שוליים

↑  Café Wars בוויקיפדיה האנגלית
↑  , בספר מלחמה פראית לשלום עמ 185-186
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293929805171  BNE: XX470797  BnF: cb119519776 (data)  GND: 4141868-2  LCCN: sh85003462  LNB: 000198793  NKC: ph202191  SUDOC: 027491927 
שבוע הבריקדות, ינואר 1960
נלטרקסון

| --- | --- |

 
 שם IUPAC
 17-(cyclopropylmethyl)-4,5α-epoxy- 3,14-dihydroxymorphinan-6-one
 שמות מסחריים בישראל
 revia
 נתונים כימיים
 כתיב כימי:  C20H23NO4 
 מסה מולרית:  341.401 g/mol
 נתונים פרמוקוקינטיים
 זמינות ביולוגית:  5–40%
 מטבוליזם:  כבדי
 זמן מחצית חיים:  4 h (naltrexone), 13 h (6-β-naltrexol)
 הפרשה:  שתן
 בטיחות
 מעמד חוקי:  מוגדר בסל הבריאות
 קטגוריית סיכון בהריון:  קטגוריית סיכון B3 (אוסטרליה), קטגוריית סיכון C 
 סיכון לתלות:  נמוך
 דרכי מתן:  אוראלי, עירוי
 מזהים
 קוד ATC:  N07BB04 
 מספר CAS:  16590-41-3
 PubChem:  5360515
 ChemSpider:  4514524
 
נלטרקסון (אנגלית: Naltrexone) הוא אנטגוניסט לרצפטורים אופיואידים, שמשמש בעיקר לגמילה מאלכוהול ואופיואידים. הוא משווק בצורה גנרית כמלח הידרוכלוריד, naltrexone hydrochloride, ומשווק תחת השמות המסחריים Revia ו-Depade. בחלק מהמדינות, בהן ארצות הברית, משווקת התרופה בזריקות לטווח רחוק שנלקחות פעם בחודש, תחת השם ויויטרול.
שימושים רפואיים > התמכרות לאלכוהול

השימוש העיקרי בתרופה זו הוא עבור התמכרות לאלכוהול. הנלטרקסון אושרה על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי, ה-FDA, לטיפול בהתמכרות לאלכוהול ב-1994, בעקבות פרסום שני מחקרים ראשונים על תרופה זו בשנת 1992. מאז מחקרים נוספים אישרו את יעילות התרופה בהפחתת תדירות וכמויות השתייה.
המנה התחלתית של 25 מ"ג ואחר כך 50 מ"ג ליום.
נלטרקסון הוכח כמפחית את שיעורי הישנות ההתמכרות לאחר התנזרות במחקרים קליניים רבים. בנוסף, יש ראיות כי נלטרקסון מסייע בהפחתת כמויות השתייה בזמן נטילתו אצל אנשים שממשיכים לשתות גם בזמן נטילת הנטלרקסון, אך פחות יעיל בסיוע לחולים בהתנזרות מוחלטת משתייה. יש מחקרים הטוענים כי נלטרקסון הראה יתרון לעומת פלצבו בהפחתת כמויות שתייה לרמות נורמליות, ולא מנסה להשיג גמילה מלאה מאלכוהול.
מחקרים זיהו גן שנפוץ ב-25-30% מהאוכלוסייה הלבנה שקיומו גורם לתגובה יעילה יותר לנלטרקסון בהפחתה או גמילה מאלכוהול. גן זה כמעט ואינו נמצא בקרב שחורים, והוא שכיח אצל 60-70% מהאסייתים.
שימושים רפואיים > התמכרות לאופיואידים

נלטרקסון עוזר לחולים להתגבר על התמכרות לאופיואידים על ידי חסימת השפעת האופוריה של הסמים. שלא כמו בשימוש עבור התמכרות לאלכוהול, ההשפעה של נלטרקסון על התמכרות לאופיואידים נמוכה הרבה פחות. לפיכך, אף על פי שבמקור התרופה אושרה ב-1984 על ידי ה-FDA לשימוש בהתמכרות לאופיואידים, בדרך כלל משתמשים בנלטרקסון עבור התמכרות לאלכוהול.
סקירה של מחקרים בנושא משנת 2011 הצביעה על כך שיש צורך בחקר נוסף שיצביע על האפקטיביות של התרופה בטיפול בהתמכרות לאופיואידים (ולהשוות נלטרקסון לאופציות אחרות, כגון מתדון).
אחד החסרונות של התרופה הנלקחת בצורה אורלית הוא שצריכים לקחת אותה באופן יומיומי, כך שייתכן והמטופל יימנע מלקחת את התרופה כדי שלא תפגום בהנאתו מהסמים שהוא צורך. בשל בעיה זו, חולים רבים נושרים במהלך הטיפול בתרופה. לפיכך, תרופה זו היא טיפול אידיאלי רק לחלק קטן מהאוכלוסייה, בדרך כלל אנשים עם מצב חברתי יציב בצורה יוצאת דופן ובעלי מוטיבציה גבוהה. נלטרקסון מסייעת לתלות הפיזית לאופיואידים, אבל בשביל להיגמל לחלוטין מההתמכרות נדרשות התערבויות פסיכו-סוציאליות נוספות (כמו ייעוץ וטיפול קבוצתי), וזאת על מנת לשמור על יעילות הטיפול לטווח רחוק.
לקריאה נוספת

הערך "נלטרקסון", באתר "ויקיתרופות"
הערך "נלטרקסון", באתר ויקירפואה
פייר-אוגוסט רנואר

| --- | --- |

רנואר בצעירותו
 לידה:  25 בפברואר 1841 לימוז', ויין עילית, צרפת 
 פטירה:  3 בדצמבר 1919 (בגיל 78) קאן-סור-מר, צרפת 
 שם לידה:  Pierre Auguste Renoir 
 מקום קבורה:  Essoyes 
 לאום:  צרפתי
 מקום לימודים:  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות (1864)  Académie Suisse 
 תקופת הפעילות:  1854–1919 (כ־65 שנים) 
 זרם באמנות:  אימפרסיוניזם 
 הושפע על ידי:  שארל גלייר, שארל גונו 
 יצירות ידועות:  סעודת השייטים, Young Girls in Black, La loge, Two Sisters, La Grenouillère 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד (17 ביוני 1901)  קצין בלגיון הכבוד (7 בנובמבר 1911)  מפקד בלגיון הכבוד (19 בפברואר 1919) 
 בן או בת זוג:  Aline Charigot (14 באפריל 1890–?)  Lise Tréhot (1866–?)  Frédérique Vallet-Bisson 
 צאצאים:  פייר רנואר, Lucienne Bisson, Claude Renoir, ז'אן רנואר, Jeanne Tréhot 
 חתימה:   
 
פייר-אוגוסט רנואר (בצרפתית: Pierre-Auguste Renoir; 25 בפברואר 1841 – סביבות 3 בדצמבר 1919) היה צייר ופסל צרפתי, מן הראשונים והבולטים בזרם האימפרסיוניסטי וממעצבי דמותו. רנואר פיתח את סגנונו בשנות ה-20 וה-30 לחייו כאשר התגורר בפריז. אחר כך יצא לתקופת נדודים קצרה, שבסופה שב לפריז והקים משפחה. בערוב ימיו עבר לאזור כפרי בדרום צרפת, וחי שם חיי משפחה שלווים ופוריים מבחינה אומנותית. הוא הרבה לצייר אנשים ובעיקר נשים; ברבים מציורים אלו ניכרת יכולתו להנציח תנועה על בד הציור.
ביוגרפיה > נעורים

פייר-אוגוסט רנואר נולד בשנת 1841 בלימוז' שבצרפת, בן שישי למשפחת חייט עני. בגיל שלוש, עברו הוריו לגור בפריז. בגיל 14 נשלח רנואר לעבוד כשוליה בבית המלאכה לציור על חרסינה של האחים לוי. במקביל למד רנואר ציור אצל הפסל לואי-דני קאיואט (צר').
כניסת הייצור הממוכן דחקה את שיטות עיטור החרסינה המסורתיות, והאחים לוי נאלצו לסגור את בית המלאכה שלהם בשנת 1858. רנואר המשיך לעבוד כשוליה, הפעם כעוזרו של הצייר ז'ילבר, אשר עסק בציור תמונות של קדושים נוצרים על רצועות-בד שנמכרו למיסיונרים. זריזות מכחולו של רנואר אפשרה לו לצייר עד שלושה "צלונים" כאלו ביום, כל אחד בתמורה לשלושים פרנק.
הכסף שהרוויח וחסך רנואר איפשר לו לגשת ולנסות להתקבל ללימודי אמנות ב"אקול דה בוזאר" ("בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות") בפריז. הוא התקבל ללימודי הקיץ, אחרי שעבר את הבחינות במקום ה-68 מתוך 80.
ביוגרפיה > השנים הראשונות

באפריל 1862 החל ללמוד בסטודיו של אמיל סיניול ושארל גלייר, אך לא התבלט בלימודיו. במהלך לימודיו הקצרים בסטודיו פגש רנואר בקלוד מונה, פרדריק באזיל ואלפרד סיסלי, אנגלי שנולד וגדל בפריז.
אחרי זמן קצר בסטודיו של גלייר הבינו רנואר ושלושת חבריו כי לא ישכילו רבות מלימודיהם אצל הצייר השמרני ונטשו את הלימודים באקול דה בוזאר לטובת ציור ריאליסטי בטבע ברוח "אסכולת ברביזון" (Barbizon school). ביער פונטנבלו, אתר פופולרי אצל ציירי התקופה, פגש רנואר בוירז'יל-נרקיס דיאז, שעודד אותו להשתמש בצבעים בהירים יותר ובגוסטב קורבה, הצייר הנערץ על בני החבורה, שהשפעתו על רנואר ניכרת באותן שנים.
במהלך שנות השישים של המאה ה-19, עד מלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870, בילה רנואר מדי קיץ ביער פונטנבלו. באותה תקופה, כאשר התארח אצל ידידו ז'ול לה-קר ופילגשו קלמנס טראו (Tréhot) פגש את אחותה הצעירה, ליזה טרהו, שהפכה לפילגשו ולדוגמנית הקבועה שלו עד שנת 1872, והונצחה בעשרים ציורים שונים, החל ב"דיאנה" (1867) וכלה ב"אודליסק" (1870), יצירה המשקפת השפעה של אז'ן דלקרואה על אמנותו של רנואר.
ציוריו של רנואר באותה תקופה משקפים את המעבר ההדרגתי שלו מהמסורת הקלאסית לצורת ציור חדשה. ציוריו המוקדמים יותר, כמו "דיאנה" (1867) מאופיינים עדיין בעבודה באימפסטו כבד (שכבות עבות של צבע, לעיתים מונחות באמצעות מרית) בנוסח קורבה ובבניין הדרגתי של שכבות. מאוחר יותר, ויתר רנואר על צבע היסוד הכהה המקובל והתחיל לצייר ישירות על הבד. הוא החליף בהדרגה את גוני האדמה הכהים לטובת צבעי אוכרה, אדום ורמיליון וכחול.
באמצעות ידידותו עם באזיל, שעמו ועם סיסלי חלק סטודיו בפריז, הכיר רנואר את אדמון מטר. מטר הכיר לו כמה מן היוצרים המובילים בצרפת באותה תקופה כמו פנטן-לטור ואוגוסט דה מולין. באותה תקופה הצליח רנואר להתחכך בדמויות מובילות נוספות, מבקרי אמנות ויוצרים כמו אדואר מאנה, אמיל זולא וחבר הילדות של זולה, פול סזאן.
במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה נהרג ידידו פרדריק באזיל. רנואר עצמו חלה במהלך שירותו בחיל התותחנים. כאשר שב לפריז, בתקופת הקומונה הפריזאית בשנת 1871, החל רנואר לצייר שוב בביתו של ידידו מיטרה. באותה תקופה פגש רנואר בסוחר האמנות פול דוראן-רואל, פטרונם לעתיד של האימפרסיוניסטים, אשר רכש מספר תמונות של רנואר.
סגנון מאוחר

התקופה ה"אנגריאנית" של רנואר שחררה אותו מהקלות הבלתי-נסבלת, מבחינתו, של האימפרסיוניזם. בהדרגה, החל רנואר להשתחרר גם מן החומרה הקשה של המורשת הקלאסית שניסה לאמץ, במידה רבה בניגוד לאופיו. החל מסוף שנות השמונים של המאה ה-19 הוא התחיל למזג בין הקו, הנפח והדיוק הקלאסיים ובין הספונטניות והמידיות האימפרסיוניסטית לכדי סגנון ייחודי משלו, שאפשר לכנותו "אקספרסיוניזם רנוארי". בניגוד לרוב הציירים האקספרסיוניסטים, רנואר אינו מבטא תחושות קשות אלא חום, אהבה והתפעלות ממושאי ציורו. ציורים כמו "האומנת גבריאל עם ז'אן ופייר הקטנים", או "משפחת רנואר" מבטאים תחושות של התפעלות ואהבה. פניהם של מושאיו נוהרים, לא כדרך להפעים את הצופה אלא כהשתקפות של הנאתו והתפעמותו של רנואר עצמו.
בתקופה זו מגיע סגנונו המתפתח של רנואר לשיא, כשהוא מתמקד בקשת צרה יחסית של מושאים: נשים צעירות בתנוחות שונות, עירום נשי, ילדיו, נופים וציורי פרחים, אליהם התייחס כניסיונות בשימוש בצבע ובמיוחד בגווני עור שונים בהם רצה לעשות שימוש בציורי העירום שלו. יכולתו הקומפוזיציונית עולה אז לדרגה גבוהה יותר ונדמה כי מה שהושג בתקופת "המתרחצות הגבוהות" בדי עמל, עולה בידו כתקופה זו, למשל בציורי "הפסנתר", בקלות רבה יותר.
לקריאה נוספת

(הספר בקטלוג ULI)פייר-אוגוסט רנואר - : 1919-1841 חלום על הרמוניה, מאת: פטר פיסט, הוצאת ספרי טאשן
ורילנד, ס' (2008). סעודת השייטים. תל אביב: אופוס הוצאה לאור בע"מ.
גלריה

דיוקן של יוג'ין מורר, 1877 במוזיאון המטרופוליטן לאמנות
מאדאם ז'ורז' שרפנטייה וילדות, 1878 במוזיאון המטרופוליטן לאמנות
דיוקן ילדה, 1879 מוזיאון המטרופוליטן לאמנות
אישה אלג'יראית, 1881 במוזיאון תל אביב לאמנות
בחוף הים, 1883 במוזיאון המטרופוליטן לאמנות
נערה מתרחצת, 1892 במוזיאון המטרופוליטן לאמנות
שתי נערות ליד הפסנתר, 1892 במוזיאון המטרופוליטן לאמנות
הערות שוליים

↑  Pierre-Auguste Renoir, באתר גלריה סורובק (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267032805171  PLWABN: 9810547041905606  AAG: 292  AGSA: 3541  BIBSYS: 90161392  BNC: 000061241  BNE: XX955782  BnF: cb12529742r (data)  CANTIC: a10145084  CiNii: DA01650850  GND: 118599755  ICCU: CFIV076925  ISNI: 0000 0001 2126 066X  KulturNav: 3fe5453f-78c9-40b0-a0f7-233a57cd63ef  LCCN: n79055478  LNB: 000055072  Léonore: 317868  MusicBrainz: ba562f17-cbca-4ae8-b62a-199ce6790175  NDL: 00453994  NGV: 1194  NKC: jn19990006964  NLA: 35448169  NLG: 62860  NLK: KAC199622810  NSK: 000031752  NTA: 070495866  RERO: 02-A000136913  RKD: 66307  SELIBR: 287491  SNAC: w6x353r7  SUDOC: 03455338X  TePapa: 1934  Trove: 956377  ULAN: 500115467  VcBA: 495/134530  VIAF: 29643005   WorldCat (עם VIAF): 29643005 
ילדות אחר הצהריים בווארגמון
דיאנה (1867), הגלריה הלאומית לאמנות, וושינגטון.
La Grenouillère, 1868
"הנדנדה" (1876), מוזיאון ד'אורסי.
"סעודת השייטים" (1880-1881), אוסף פיליפס, וושינגטון.
"על המרפסת" (1881), המכון לאמנות, שיקגו.
"נערה עירומה בנוף" (1883), מוזיאון האורנז'רי.
עירומה מתרחצת (1888).
"המטריות", 1880-1885
טבע דומם (1910)
בערוב ימיו.
דיוקן עצמי (1910).
מתרחצות (1918-1919)
קריאו (חברה)

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1983–2005 (כ־22 שנים) 
 מיקום המטה:  ברנבי 
 ענפי תעשייה:  דפוס 
 מוצרים עיקריים:  מוצרים לתכנון וניהול תהליכי קדם-דפוס ודפוס באמצעות מחשב
 
לוכו החברה בעת שפעלה תחת השם קריאו-סאיטקס, בשנים 2000–2002
קריאו (באנגלית: Creo), הייתה חברה שהמטה שלה היה בברנבי, קולומביה הבריטית, קנדה, ועסקה פיתוח ושיווק טכנולוגיית חומרה ותוכנה לדפוס דיגיטלי. שם החברה נבע מהמילה הלטינית קריאו שמשמעותה "אני יוצר".
קריאו נוסדה בשנת 1983 ונרכשה על ידי תאגיד קודאק ביוני 2005. לחברה הייתה פעילות משמעותית בישראל באותה עת, לאחר שבאפריל 2000 מיזגה את פעילות הקדם דפוס שלה עם פעילות חברת סאיטקס קורפוריישן הישראלית באותו תחום.
לואיג'י רוסולו

| --- | --- |

 לידה:  30 באפריל 1885 פורטוגרוארו, איטליה 
 פטירה:  4 בפברואר 1947 (בגיל 61) Laveno-Mombello, איטליה 
 שם לידה:  Luigi Russolo 
 מוקד פעילות:  מדריד, ספרד, ברצלונה, פריז, מילאנו, טורינו 
 תקופת הפעילות:  מ-1901 
 מקום לימודים:  אקדמיית בררה 
 זרם:  פוטוריזם 
 סוגה:  מוזיקה אקספרימנטלית 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 פרופיל ב-IMDb
 
לואיג'י קארלו פיליפּוֹ רוּסוֹלוֹ (באיטלקית: Luigi Carlo Filippo Russolo ‏ 30 באפריל 1885 – 6 בפברואר 1947) היה צייר פוטוריסט, מלחין, בונה כלי נגינה ניסיוניים, ומחבר המניפסט אמנות הרעש (1913). לעיתים קרובות רואים בו את אחד הראשונים במלחינים הנסיוניים של מוזיקת רעש, ב"קונצרטים של מוזיקת רעש" שהציג בשנים 1913–1914 ושוב לאחר מלחמת העולם הראשונה, הידוע בהם בפריז ב-1921. הוא עיצב ובנה מספר רב של מכשירים מחוללי-רעש בשם אינטונארומורי.
ביוגרפיה

לואיג'י רוסולו היה מאמני הרעש הראשונים וייתכן שאף הראשון. המניפסט שלו משנת 1913, אמנות הרעש (L'Arte dei Rumori ) קבע, שהמהפכה התעשייתית הגבירה את יכולתו של האדם המודרני להעריך צלילים מורכבים יותר. רוסולו גרס, שהמוזיקה המלודית המסורתית מגבילה, והוא ראה את מוזיקת הרעש כמחליפתה העתידית.
רוסולו עיצב ובנה מספר רב של מכשירים מחוללי-רעש שאותם כינה אינטונארומורי, והרכיב תזמורת רעש לנגן בהם. ביצוע של "גראן קונצ'רטו פוטוריסטיקו" שלו מ-1917 חולל התנגדות עזה והתפרעות מצד הקהל, כפי שרוסולו עצמו צפה מראש. ממכשירי הפקת הקולות שלו לא שרד ולו אחד, אף כי לאחרונה שוחזרו כמה מהם ושימשו בהופעות. אף כי יצירותיו של רוסולו רחוקות מלדמות למזיקת רעש מודרנית, אין להתעלם מחשיבותן החלוצית כשלב הכרחי בהתפתחות כמה סוגות בקטגוריה זו. לאסלו מוהולי-נאגי הכיר ב-1932 במאמצים ללא תקדים שעשו הפוטוריסטים האיטלקים להרחיב את תפיסת הצליל שלנו בשימוש ברעש. במאמר ב"דר שטורם" מס' 7 התווה את יסודות ההתנסות שלו עצמו: "אני מציע לשנות את הגרמופון ממכשיר משחזר למכשיר יוצר, כך שעל גבי תקליט ללא מידע אקוסטי קודם, יתהווה המידע האקוסטי, התופעה האקוסטית עצמה, על ידי חריתת החריצים (Ritzschriftreihen) הדרושים." הוא הציג תיאורים מפורטים לשימוש בתקליטים, תוך יצירת "צורות צליל ממשיות" לאימון אנשים ל"קולטים ויוצרים אמיתיים של מוזיקה" . אמנים רבים מכירים כיום את המניפסט של רוסולו.
עוד מלחין פוטוריסטי, אנטוניו רוסולו, גם הוא איטלקי ואחיו של לואיג'י, הפיק הקלטה של שתי יצירות באמצעות האינטונרומורי המקורי. הקלטת הפונוגרף, שנעשתה בשנת 1921, כללה יצירות בשם "כוראל" ו"סרנאטה", ששילבו מוזיקה תזמורתית מקובלת על רקע צלילים של מכונות רעש. זו ההקלטה האקוסטית הבו-זמנית היחידה ששרדה של מוזיקת הרעש של רוסולו.
רוסולו ופיליפו טומאסו מארינטי הגישו את הקונצרט הראשון של מוזיקה פוטוריסטית, עם "אינטונארומורי", באפריל 1914, וחוללו מהומה. התוכנית כללה ארבע "רשתות של רעשים".
כמה מן הכלים של רוסולו נהרסו במלחמת העולם השנייה; אחרים אבדו. מאז נבנו שחזורים של כלי אלה.
גלריית יצירות

רוסולו, 1909, דיוקן עצמי עם גולגולות, ציור
"פרופומו" (בושם), לואיג'י רוסולו, 1910
רוסולו, 1911, "לה ריבולטה" (המרד), שמן על קנווס
לואיג'י רוסולו, 1912-1911, "לה מוזיקה", פסנתרן מנגן לקהל, שמן על קנווס
רוסולו, "מוצקות הערפל", 1912, שמן על קנווס
רוסולו 1913, פרטיטורה של תווים אנהרמוניים לאינטונארומורי
רוסולו, 1913, "אינטונארומורי" ליצירה "ברוטיזם", פועלות בחלקן על חשמל
לואיג'י רוסולו והעוזר שלו אוגו פיאטי באולפן שלהם במילאנו עם איטונארומורי (מכונות הרעשים) 1913
רוסולו 1913, "דינמיות של מכונית", ציור שמן
רוסולו 1929, "סבונייה", ציור שמן
רוסולו, בסביבות 1940, "נוף עם עצים", ציור
הערות שוליים

↑  Luigi Russolo, The Art of Noises פוטוריזם/רעש/לואיג'י רוסולו, "אמנות הרעש"
↑  Rice 1994
↑  Luigi Russolo (1885–1947)", in Music of the Twentieth-Century Avant-Garde: A Biocritical Sourcebook, edited by Larry Sitsky, foreword by Jonathan Kramer, 415–19 (Westport and London: Greenwood Publishing Group, 2002). ISBN 0-313-29689-8. Citation on page 415 בנג'מין ת'ורן, לואיג'י רוסולו, "מוזיקת אוואנגרד של המאה ה-20': מקור ביקורתי ביוגרפי", עורך לארי סיטסקי, הקדמה של ג'ונתן קרמר, עמ' 415–419 (וסטפורט ולונדון: הוצאת גרינווד, 2002)  ציטוט בעמ' 415
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007603845805171  PLWABN: 9810669315005606  BNE: XX1102905  BnF: cb13555070v (data)  CANTIC: a10919272  GND: 118869299  ICCU: RAVV067465  ISNI: 0000 0000 8130 6036  LCCN: n80028501  MusicBrainz: 2fc32d74-6f9e-4406-b0eb-e40d79898200  NKC: js20031103003  NLA: 35693888  NTA: 073111473  RKD: 252964  SNAC: w6029nrn  SUDOC: 050822691  Trove: 1045638  ULAN: 500018220  VcBA: 495/312612  VIAF: 51855249   WorldCat (עם VIAF): 51855249 
לואיג'י רוסולו, 1911, "סובניר ד'און נואי" ("זכרונות של לילה"), שמן על קנווס, 99X99 ס"מ, אוסף פרטי
לואיג'י רוסולו, 1912 Sintesi plastica dei movimenti di una donna, שמן על קנווס, מוזיאון גרנובל
עיטורי הכוחות המזוינים של איטליה

| --- | --- |

 
 זרועות
  צבא איטליה
  הצי האיטלקי
  חיל האוויר האיטלקי
  קרביניירי
 עיטורים ומבנה פיקודי
 עיטורי הכוחות המזוינים של איטליה
 דרגות הכוחות המזוינים של איטליה
 היסטוריה צבאית
 היסטוריה צבאית של איטליה
 היסטוריה של איטליה
אותות ועיטורים צבאיים של הכוחות המזוינים של איטליה.
המסדר הצבאי של איטליה

המסדר הצבאי של איטליה (Ordine Militare d'Italia), לשעבר המסדר הצבאי של סבויה (Ordine Militare di Savoia), מוענק בחמש דרגות:
| --- | --- |
: אביר הצלב הגדול (Cavaliere di Gran Croce)
: קצין גדול (Grande Ufficiale)
: מפקד (Commendatore)
: קצין (Ufficiale)
: אביר (Cavaliere)
מדליית הגבורה הצבאית

מדליית הגבורה הצבאית (Medaglia al Valore Militare) ניתנת על מעשה גבורה יוצא מגדר הרגיל בשעת מלחמה. מוענקת בארבע דרגות:
| --- | --- |
: מדליית זהב (Medaglia d'Oro)
: מדליית כסף (Medaglia d'Argento)
: מדליית ארד (Medaglia di Bronzo)
: צלב הגבורה הצבאי (Croce al Valore Militare)
צלב המלחמה

צלב המלחמה (Croce al Merito di Guerra) מוענק על שירות של שנה לפחות בפעילות קרבית או על פציעה בקרב.
| --- | --- |
: צלב המלחמה (Croce al Merito di Guerra)
מדליות הגבורה של הזרועות > מדליית הגבורה של הצבא

מדליית הגבורה של הצבא (Medaglia al Valore dell'Esercito) מוענקת בשלוש דרגות:
| --- | --- |
: מדליית זהב (Medaglia d'Oro)
: מדליית כסף (Medaglia d'Argento)
: מדליית ארד (Medaglia di Bronzo)
מדליות הגבורה של הזרועות > מדליית הגבורה של הצי

מדליית הגבורה של הצי (Medaglia al Valore di Marina) מוענקת בשלוש דרגות:
| --- | --- |
: מדליית זהב (Medaglia d'Oro)
: מדליית כסף (Medaglia d'Argento)
: מדליית ארד (Medaglia di Bronzo)
מדליות הגבורה של הזרועות > מדליית הגבורה של חיל האוויר

מדליית הגבורה של חיל האוויר (Medaglia al Valore Aeronautico) מוענקת בשלוש דרגות:
| --- | --- |
: מדליית זהב (Medaglia d'Oro)
: מדליית כסף (Medaglia d'Argento)
: מדליית ארד (Medaglia di Bronzo)
מדליות הגבורה של הזרועות > מדליית הגבורה של הקרביניירי

מדליית הגבורה של הקרביניירי (Medaglia al Valore dei Carabinieri) מוענקת בשלוש דרגות:
| --- | --- |
: מדליית זהב (Medaglia d'Oro)
: מדליית כסף (Medaglia d'Argento)
: מדליית ארד (Medaglia di Bronzo)
הצלב של הזרועות > הצלב של הצבא

הצלב של הצבא (Medaglia al Valore dell'Esercito) מוענק בשלוש דרגות:
| --- | --- |
: מדליית זהב (Medaglia d'Oro)
: מדליית כסף (Medaglia d'Argento)
: מדליית ארד (Medaglia di Bronzo)
הצלב של הזרועות > הצלב של הצי

הצלב של הצי (Medaglia al Valore di Marina) מוענק בשלוש דרגות:
| --- | --- |
: מדליית זהב (Medaglia d'Oro)
: מדליית כסף (Medaglia d'Argento)
: מדליית ארד (Medaglia di Bronzo)