פענוח כתבים מצריים עתיקים
זיהוי סימנים > פריצות הדרך של שמפוליון

ז'אן-פרנסואה שמפוליון הוקסם ממצרים העתיקה בגיל ההתבגרות, בין 1803 ל-1805 בערך, ולמד את שפות המזרח הקרוב, כולל קופטית, תחת דה סאסי ואחרים. אחיו, ז'אק ז'וזף שמפוליון-פיג'אק (אנ'), היה עוזרו של בון-ז'וזף דסייה (אנ'), ראש האקדמיה לכתובים ולספרות (אנ') בפריז, ובתפקיד זה סיפק לז'אן פרנסואה את האמצעים להתעדכן במחקר על מצרים. בזמן שיאנג עבד על הירוגליפים שמפוליון פרסם קומנדיום של הידע המבוסס על מצרים העתיקה והרכיב מילון קופטי, אך למרות שכתב הרבה על נושא הסימנים הבלתי מפוענחים, הוא לא התקדם בפענוחם. כבר ב-1821 הוא האמין שאף אחד מהכתבים אינו פונטי. בשנים הבאות, לעומת זאת, הוא זינק קדימה בהבנתו. הפרטים כיצד עשה זאת אינם יכולים להיות ידועים במלואם בגלל פערים בראיות ועימותים בתיאורים העכשוויים.
שמפוליון זלזל בתחילה ביצירתו של יאנג, לאחר שראה רק קטעים מרשימת המילים ההירוגליפים והדמוטיות של יאנג. לאחר שעבר מגרנובל לפריז באמצע 1821 הוא היה מסוגל להשיג עותק מלא, אך לא ידוע אם עשה זאת. בערך בזמן הזה הוא הפנה את תשומת לבו לזיהוי צלילים פונטיים בתוך כרטושים.
רמז מכריע הגיע מהאובליסק פילה (אנ'), אובליסק הנושא כתובת יוונית וגם מצרית. וילאם ג'ון בנקס (אנ'), אספן עתיקות אנגלי, שלח את האובליסק ממצרים לאנגליה והעתיק את כתובותיו. כתובות אלו לא היו טקסט דו-לשוני אחד כמו זה של אבן רוזטה, כפי שהניח בנקס, אלא שתי כתובות שהכילו את השמות "תלמי" ו"קלאופטרה", גרסאות הירוגליפים מוקפות בכרטושים. ניתן לזהות את הכרטוש של תלמי על סמך אבן רוזטה, אבל בנקס יכול היה לנחש רק על סמך הטקסט היווני שהשני מייצג את שמה של קלאופטרה. העותק שלו לטקסט הציע קריאה זו של הכרטוש בעיפרון. שמפוליון, שראה את העותק בינואר 1822, התייחס אליו כאל הכרטוש של קלאופטרה אך מעולם לא ציין כיצד זיהה אותו; הוא יכול היה לעשות זאת ביותר מדרך אחת, בהתחשב בראיות העומדות לרשותו. בנקס הניח בכעס ששמפוליון קיבל את הצעתו מבלי לתת קרדיט וסירב לתת לו עזרה נוספת.
שמפוליון פירק את ההירוגליפים בשמו של תלמי בצורה שונה מיאנג ומצא ששלושה מהסימנים הפונטיים המשוערים שלו - p, l ו-o - מתאימים לכרטוש של קלאופטרה. הרביעי, e, ייצג הירוגליף יחיד בכרטוש של קלאופטרה וגרסה כפולה של אותו גליף בכרטוש של תלמי. צליל חמישי, t, נראה כאילו נכתב עם סימנים שונים בכל אחד מהכרטושים, אבל שמפוליון החליט שהסימנים האלה חייבים להיות הומופונים, סימנים שונים המאייתים את אותו הצליל. הוא המשיך לבחון את האותיות הללו בכרטושים אחרים, כדי לזהות את שמותיהם של שליטים יווניים ורומיים רבים של מצרים ולחיץ עוד אותיות.
ביולי דחה שמפוליון ניתוח של ז'אן-בטיסט ביו על טקסט המקיף תבליט מקדש מצרי המכונה זודיאק דנדרה (אנ'). בכך הצביע על כך שהירוגליפים של כוכבים בטקסט זה מעידים לכאורה על כך שהמילים הסמוכות מתייחסות למשהו הקשור לכוכבים, כגון קבוצות כוכבים. הוא כינה את הסימנים המשמשים בדרך זו "סימנים מהסוג", אם כי לימים כינה אותם "קובעים".
שמפוליון הכריז על גרסאותיו המוצעות של הכרטושים היוונים-רומיים בספרו "מכתב למר דסייה" (אנ'), אותו השלים ב-22 בספטמבר 1822. הוא הקריא אותו באקדמיה ב-27 בספטמבר, עם יאנג שהיה בקהל. מכתב זה נחשב לעיתים קרובות כמסמך המכונן של האגיפטולוגיה, אם כי הוא ייצג רק התקדמות צנועה ביחס לעבודתו של יאנג. עם זאת, הסתיים בהצעה, ללא הרחבה, שייתכן כי נעשה שימוש בסימנים פונטיים בכתיבת שמות פרטיים מנקודה מוקדמת מאוד בהיסטוריה המצרית. כיצד הגיעה שמפוליון למסקנה זו לרוב לא מתועד במקורות בני זמננו. מהכתבים שלו עולה כי אחד המפתחות היה מסקנתו שרשימת המלכים מאבידוס מכילה את השם "רעמסס", שם מלכותי שנמצא ביצירותיו של מנתון, וכי חלק מהעדויות האחרות שלו הגיעו מהעתקים של כתובות במצרים שנעשו על ידי ז'אן-ניקולא איו (אנ').
לדברי הרמינה הרטלבן (אנ'), שכתבה את הביוגרפיה הנרחבת ביותר של שמפוליון ב-1906, פריצת הדרך הגיעה ב-14 בספטמבר 1822, ימים ספורים לפני כתיבת המכתב, כאשר שמפוליון בחן את העותקים של איו. כרטוש אחד מאבו סימבל הכיל ארבעה סימנים הירוגליפיים. שמפוליון ניחש, או הסתמך על אותו ניחוש שנמצא במאמר הבריטי של יאנג, שהסימן הראשון המעגלי מייצג את השמש. המילה הקופטית ל"שמש" הייתה re. הסימן שהופיע פעמיים בסוף הכרטוש הוא סימן "s" בכרטוש של תלמי. אם השם בכרטוש התחיל ב-Re והסתיים ב-ss, זה עשוי היה להתאים ל-"Ramesses", מה שמרמז שהסימן באמצע מסמל m. אישור נוסף הגיע מאבן רוזטה, שבה הסימנים m ו-s הופיעו יחד בנקודה המתאימה למילה "לידה" בטקסט היווני, ומקופטית, שבה המילה ל"לידה" הייתה mise. כרטוש אחר הכיל שלושה סימנים, שניים מהם זהים לכרטוש רעמסס. הסימן הראשון, איביס, היה סמל ידוע של האל תחות. אם לשני הסימנים האחרונים היו אותם ערכים כמו בכרטוש רעמסס, השם בכרטוש השני יהיה תותמס (Thothmes), המקביל לשם המלכותי "תחותמס" (Tuthmosis) שהוזכר על ידי מנתון. אלה היו מלכים מצריים ילידים, שהקדימו זמן רב את השלטון היווני במצרים, אך כתיבת שמותיהם הייתה פונטית חלקית. כעת פנה שמפוליון לתואר תלמי שנמצא בכרטושים הארוכים יותר באבן רוזטה. שמפוליון הכיר את המילים הקופטיות שיתרגמו את הטקסט היווני וידע לומר שהירוגליפים פונטיים כגון p ו-t יתאימו למילים הללו. משם יכול היה לנחש את המשמעויות הפונטיות של עוד מספר סימנים. לפי דיווחה של הרטלבן, לאחר שגילה את התגליות הללו אץ שמפוליון למשרדו של אחיו באקדמיה לכתובים, זרק אוסף של כתובות מועתקות, קרא "עשיתי את זה!" ("Je tiens mon affaire!"), התמוטט והתעלף למשך מספר ימים.
במהלך החודשים הבאים יישם שמפוליון את האלפבית ההירוגליפי שלו על כתובות מצריות רבות, וזיהה עשרות שמות ותארים מלכותיים. במהלך תקופה זו בחנו שמפוליון והמזרחן אנטואן-ז'אן סיינט-מרטין (אנ') את אגרטל קיילוס (אנ'), שנשא עליו כרטוש הירוגליפים וכן טקסט בכתב יתדות פרסי עתיק (אנ'). סיינט-מרטין, שהתבסס על יצירתו המוקדמת יותר של גאורג גרוטפנד (אנ'), האמין שכתב היתדות נושא את שמו של חשיארש הראשון, מלך האימפריה האחמנית במאה החמישית לפני הספירה שממלכתו כללה את מצרים. שמפוליון אישר שהסימנים הניתנים לזיהוי בכרטוש תואמים את שמו של חשיארש, וחיזק את העדויות לכך שהירוגליפים פונטיים שימשו הרבה לפני השלטון היווני במצרים ותומכים בקריאה של סיינט מרטין בכתב היתדות. היה זה צעד מרכזי בפענוח כתב יתדות (אנ').
בתקופה זו הגיע שמפוליון לפריצת דרך שנייה. למרות שהוא מנה כ-860 סימנים הירוגליפיים, קומץ מאותם סימנים היוו חלק גדול מכל טקסט נתון. הוא גם נתקל במחקר שנערך לא מכבר בסינית מאת ז'אן-פייר אבל-רמיזא, שהראה שאפילו כתיבה סינית השתמשה רבות בתווים פונטיים, וכי יש לשלב את הסימנים האידיאוגרפיים שלה לקשרים רבים כדי ליצור אוצר מילים מלא. מספר הירוגליפים נראו כקשרים. ושמפוליון זיהה את שמו של אנטינואוס, רומאי לא מלכותי, כתוב בהירוגליפים ללא כרטוש, לצד דמויות שנראו אידיאוגרפיות. סימנים פונטיים לא הוגבלו אפוא לכרטושים. כדי לבחון את סברותיו, השווה שמפוליון טקסטים הירוגליפיים שנראו כמכילים את אותו תוכן וציין סתירות באיות, מה שהצביע על נוכחות של הומופונים. הוא השווה את רשימת ההומפונים שהתקבלה עם טבלת הסימנים הפונטיים מעבודתו על הכרטושים ומצא שהם תואמים.
באפריל 1823 הכריז שמפוליון על התגליות הללו לאקדמיה לכתובים לספרות. משם התקדם במהירות בזיהוי סימנים ומילים חדשות. הוא הגיע למסקנה שהסימנים הפונטיים מרכיבים אלפבית עיצורי שבו נכתבו תנועות רק לפעמים. סיכום ממצאיו, שפורסם ב-1824 בשם "סיכום המערכת ההירוגלפית" (Précis du système hiéroglyphique), קבע כי "כתיבה הירוגלפית היא מערכת מורכבת, כתב פיגורטיבי, סימבולי ופונטטי בו-זמנית בטקסט אחד ובאותו טקסט, באותו משפט, ואולי אפילו אעז, באותה מילה". הסיכום זיהה מאות מילים הירוגליפיות, תיאר הבדלים בין הירוגליפים וכתבים אחרים, ניתח שמות פרטיים ושימושים בכרטושים ותיאר חלק מהדקדוק של השפה. כעת עבר שמפוליון מפענוח כתב לתרגום השפה הבסיסית.