stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת איטליה–יוון
המעורבות הבריטית והלחימה הימית > הלחימה הימית

במקביל ללחימה היוונית ביבשה, החלו הבריטים לסייע ליוון מן הים. במספר מבצעים נועזים פגעו בצי האיטלקי והוציאו רבות מספינותיו מכלל שימוש, בשעה שהיה בהן צורך להעברת כוח אדם וציוד לחזית הלחימה באלבניה.
בקרב טאראנטו, שנערך בלילה שבין 11 בנובמבר ו-12 בנובמבר 1940, השמידו מטוסי קרב בריטים, שיצאו מסיפון נושאות מטוסים כשהם חמושים בפצצות טורפדו, את הצי האיטלקי העוגן בנמל טאראנטו. הייתה זו המתקפה האווירית הראשונה על צי ימי בהיסטוריה, והיא הקדימה את המתקפה על פרל הארבור שנערכה כשנה לאחריה.
המתקפה בטאראנטו פגעה קשות בצי האיטלקי, וביום שלאחריה הועברו הספינות שלא נפגעו לבסיסים בצפון, על מנת להגן עליהן ממתקפות דומות. הצי האיטלקי איבד כמחצית מעוצמתו בלילה אחד, והצי הבריטי יכול היה להגביר את פעילותו בים התיכון, ולהפגין במקומות רבים שליטה ועליונות ימית ואווירית.
הצי האיטלקי אמנם הצליח לאסוף כוחותיו ולהתכתש עם הבריטים בקרב ספרטיבנטו, ב-27 בנובמבר 1940, שהסתיים לאחר 54 דקות מבלי שלמי מהצדדים נגרם נזק חמור, אך ספג מהלומה נוספת בתבוסה הימית הקשה בקרב כף מטפן, ב-27 במרץ 1941, בדרום יוון. תבוסת מטפן, שניתן לייחסה אף לשימוש במנגנון פיצוח הצפנים "אולטרה" באמצעותו נודעו לבריטים תוכניות הצי האיטלקי, ולשימוש נכון בחידוש הטכנולוגי, הרדאר, הביאה לכך שהצי המלכותי האיטלקי לא לחם יותר במזרח הים התיכון, והותיר את הזירה לציי בעלות הברית.
מתקפת האביב האיטלקית

בתחילת מרץ 1941 היה ברור למוסוליני כי סבלנותו של היטלר עומדת לפקוע, וכי התערבות הוורמאכט בלחימה היא אך עניין של זמן. הצבאות עמדו ללא תזוזה של ממש מזה מספר חודשים, וכל הניסיונות להבקיע את ההתנגדות היוונית כשלו.
ב-9 במרץ 1941 יצאו האיטלקים למבצע "פרימוורה" (אביב), מתקפה כוללת לאורך כל החזית. בתוך שעתיים נורו 100,000 פגזי ארטילריה, והעמדות היווניות הופגזו מהאוויר. שלושה קורפוסים איטלקיים, המורכבים מ-12 דיוויזיות, ניסו להבקיע אל מול כוח יווני שווה ערך לארבע דיוויזיות. מוסוליני, ומפקד צבאו החדש, קבאלרו, צפו בכוחות המתקדמים, ופיקחו על המבצע מקרוב ובאופן אישי.
לאחר 48 שעות התברר כי מדובר בכישלון צורב. מוסוליני סירב לדרישות המפקדים בשטח להפסיק את המתקפה, גם אל מול אלפי אבדות. רק לאחר כשבוע של לחימה, משהתברר כי האבדות האיטלקיות במתקפה מגיעות ל-12,000 נפש, הורה מוסוליני על נטישת המתקפה, ועזב את אלבניה בחזרה לאיטליה.
הדיפת המתקפה האיטלקית עלתה ליוונים במחיר אבדות קשות, והחלישה עוד יותר את הכוח שעמד אל מול המתקפה הגרמנית הצפויה. בהשוואה לדיוויזיות השריון הגרמניות המאומנות והמצוידות היטב, היו היוונים בנחיתות באספקה בחימוש ובציוד. לא הייתה להם תעשיית נשק ראויה לשמה, וחלק גדול מהאספקה ומהציוד שעמד לרשותם נלקח שלל מידי האיטלקים, או נמסר להם מידי הבריטים, לאחר שנפל שלל במערכה בצפון אפריקה. ריכוז הכוחות באלבניה דילל מאוד את הכוחות במערב תראקיה ובמזרח מקדוניה, המקומות שבהם היו צפויים הגרמנים להלום. המסקנה המתבקשת, כי על הפיקוד היווני להסיג את כוחותיו מאלבניה, ולנסות להקים קו הגנה חלופי בשטח יוון, לא יושמה, בשל התנגדות היוונים לוויתור על השטחים שכבשו במחיר כבד.
ההתערבות הגרמנית > המצב ביוגוסלביה

ממלכת יוגוסלביה פסחה זה זמן רב על שתי הסעיפים. אל מול האיום הגובר מצד היטלר לא היה בכוחה לעמוד מבחינה צבאית, והערכה ריאלית של המצב הראתה כי גם ידם של הבריטים תקצר מלסייע. מצד שני, המתח האתני במדינה הביא לעמידתם של רוב הסרבים נגד איטליה וגרמניה, שפעלו מבחוץ לפורר את המדינה, תוך שיתוף פעולה עם הקרואטים ושאר המיעוטים. ממשלת בלגרד פעלה לפייס את כל הצדדים, תוך שמירה על נייטרליות.
ב-25 במרץ חתם העוצר היוגוסלבי, נסיך הכתר פאוול, בווינה על צירופה של יוגוסלביה אל ההסכם התלת-צדדי, וצירף את יוגוסלביה באופן רשמי אל מדינות הציר. ב-27 במרץ התחוללה בבלגרד הפיכה צבאית, והמלך, הנער פטר השני, בן ה-17, הושם על כס המלוכה.
היה ברור כי בכך נחרץ גורלה של יוגוסלביה לכיבוש גרמני. היטלר זעם, וצ'רצ'יל, בנאום לאומה, קבע כי "בבוקר הזה מצאה האומה היוגוסלבית את נשמתה...".
אנתוני אידן שהה באתונה וניסה להקים ברית אזורית של יוגוסלביה, טורקיה ויוון. צ'רצ'יל ניסה לשכנע את היוגוסלבים כי עתה עליהם להכות באופן מידי בצבאות האיטלקים העומדים מול היוונים באלבניה, וכך ירכשו שפע של תחמושת שתאפשר להם להילחם באופן יעיל כנגד הגרמנים. סטלין, מצדו, מיהר והחתים את השגריר היוגוסלבי במוסקבה על "ברית ידידות".
היטלר תכנן מזה זמן רב את ההתקפה על ברית המועצות. ההפיכה בבלגרד, וכישלון מתקפת האביב האיטלקית, יצרו מצב בו לא יכול להתעלם עוד מהמצב בבלקנים. התוכניות למבצע ברברוסה נדחו, וב-6 באפריל 1941, הלמו הגרמנים ביוגוסלביה וביוון.
ההתערבות הגרמנית > כיבוש יוון על ידי הגרמנים

הפלישה הגרמנית ליוון הייתה למעשה סיומה של מלחמת איטליה-יוון. ב-6 באפריל התקיפו הגרמנים את יוון ואת יוגוסלביה, מכמה כיוונים, במבצע שכונה "מבצע מריטה". היוגוסלבים לא הצליחו לעצור את הפולשים, ותוך שבוע נכנסו הגרמנים לבלגרד. ב-17 באפריל נכנעו היוגוסלבים.
במקביל חדר כוח גרמני, בפיקודו של גנרלפלדמרשל וילהלם ליסט, אל מערב תראקיה, דרך בולגריה. ההתנגדות היוונית הייתה עזה וראויה, אך חסרת סיכוי של ממש. הגרמנים תקפו את "קו מטקסס", מערכת של כ-19 מצודות במזרח מקדוניה, תוך שהם מתקדמים מהגבול הבולגרי ונהנים מחיפוי אווירי וארטילרי. המצודות הראו התנגדות עזה ואמיצה, אך בסופו של דבר נפלו. התמוטטות צבא יוגוסלביה אפשרה לגרמנים לעקוף את קו מטקסס ממערב, ולפרוץ לצפון יוון. ב-9 באפריל נפלה סלוניקי. ב-10 באפריל חדרו ליוון הכוחות הגרמנים שפלשו ליוגוסלביה, והמשיכו דרומה דרך מערב מקדוניה.
בעודם תוקפים את הכוחות היווניים ואת חיל המשלוח הבריטי במקדוניה ובתראקיה, כיתרו הגרמנים את עיקר הכוח היווני, 14 דיוויזיות, שהחזיק בקו החזית באלבניה אל מול הצבא האיטלקי. ניסיונו של כוח זה לסגת דרומה ולחבור לחיל המשלוח הבריטי בהתאם לתוכנית המוקדמת, כשל, והכוחות היווניים באפירוס נותקו מערפם וכותרו עקב ההתקדמות המהירה של הדיוויזיה ה-1 של האס אס. ב-18 באפריל נכבש המעבר האסטרטגי במצובון, ולמחרת נפלה העיר יואנינה. חיל המשלוח הבריטי נותר לבד במערכה.
אל מול 500 הטנקים שעמדו לרשות ליסט, יכלו הבריטים להעמיד רק 100 טנקים, רובם מיושנים. ב-18 באפריל הורה צ'רצ'יל לחיל המשלוח הבריטי לסגת ולהתפנות מיוון בדרך הים. הנסיגה הייתה מהירה ורבת ייסורים. הבריטים ניסו לבלום את הגרמנים במעבר תרמופילאי ולנהל שם קרב מגננה, אך נאלצו להמשיך בנסיגה תוך זמן קצר. בסך הכול הצליחו הבריטים לחלץ כ-50,000 לוחמים, אך כ-9,000 לוחמים נותרו מאחור בנמלי קלמטה ונפלו בשבי ובהם למעלה מ - 1500 מתנדבים ארצישראלים שלחמו בשורות הצבא הבריטי ביחידות החפרים, תובלה הנדסה, תפעול נמלים ועוד. הפינוי נערך בתנאים קשים, עקב השליטה המוחלטת של הגרמנים באוויר, שכללה גם הצנחת צנחנים בעורף הכוחות הנסוגים, וכיבוש הגשר אסטרטגי על תעלת קורינתוס.
ב-18 באפריל התאבד ראש הממשלה היווני אלכסנדרוס קוריזיס, בירייה מאקדחו. על מנת למנוע פאניקה, מסרו עיתוני אתונה כי המוות נגרם מהתקף לב. ב-20 באפריל נכנע הגנרל גאורגיוס צולקוגלו, מבלי לקבל את רשותו של פפאגוס, וזאת על מנת להיכנע לגרמנים ולא לאיטלקים. תנאי הכניעה נראו הוגנים. צולקוגלו מונה על ידי הגרמנים להיות ראש ממשלת בובות יוונית שהוקמה באתונה לאחר הכיבוש. מוסוליני זעם על הכניעה היוונית לגרמנים, דרש, וקיבל, טקס כניעה נפרד ב-23 באפריל, שבו נכנעו היוונים אף לאיטלקים.
חיילי היישוב בחזית היוונית, וחיילים יהודים במלחמה

הלחימה ביוון הייתה אבן דרך טראגית בתולדות ההשתתפות של בני היישוב במאמץ המלחמה הבריטי. בטרם הוקמה הבריגדה היהודית הסכימו הבריטים לשתף את בני היישוב רק ביחידות מסוימות, תומכות לחימה. המקצוע הצבאי אליו הוכשרו המתנדבים היה "חפרים" - חיל עזר שעסק בביצורים. חפרים מבני היישוב עסקו בביצורים בצרפת ולאחר נפילתה נשלחו אל המדבר המערבי. על אף שהיה זה, כפי שכתב משה שרת "הירוד שבענפי השירות הצבאי", הייתה זו למעשה הדרך היחידה הפתוחה בפני מי שרצה לתרום בצורה ישירה למאמץ המלחמה הבריטי. מנהיגי היישוב עודדו את הגיוס לחיל החפרים.
ליוון נשלחו ארבע פלוגות חפרים, כ-1,400 איש, ויחד אתם חיילים נוספים, כ-400 אנשי יחידת תפעול נמלים (פורט אופריישן 1039), וחיילים נוספים, בסך הכול כ-2,200 במספר. רובם הגיעו ב-21 במרץ, אם כי אנשי פלוגה 1039 הגיעו כבר בתחילת חודש מרץ, כדי לפרוק את הציוד של כוח המשלוח הבריטי שהחל להתבסס ביוון ב-7 במרץ (מבצע לוסטרה).
החיילים היהודים סבלו מאפליה ומיחס גרוע מצד מפקדיהם הבריטים. העובדה כי הם נמצאים ביוון לא פורסמה. עם תחילת הנסיגה מהיבשת היוונית, ניתנה עדיפות בפינוי ליחידות הלוחמות, והחפרים הושארו במתכוון אחרונים על החוף. כתוצאה מכך נפלו ב-29 באפריל כ-1,400 מהם בשבי הגרמני בקלמטה. הייתה זו מכה מוראלית קשה לתנועת ההתנדבות לצבא הבריטי, וליישוב בכלל.
הבריטים דרשו מן הגרמנים כי יתנהגו אל השבויים אנשי ארץ ישראל באופן שווה לשאר השבויים הבריטים, ואיימו כי יחס מפלה יתבטא ביחס של מידה כנגד מידה לגבי אנשי SS שיפלו בשבי. בשל כך קיבלו השבויים הארץ ישראלים יחס כשאר השבויים הבריטים, לא נשלחו להשמדה כשאר היהודים שהיו תחת השלטון הנאצי, וחלקם הגדול שב הביתה לאחר למעלה מארבע שנות שבי. בשבויים נכללו אישים כיצחק בן-אהרן, יוסף אלמוגי והרב אריה בינה. השבויים שמרו על זהותם היהודית והארץ ישראלית, גם בתנאים הקשים של השבי הנאצי.
הקהילה היהודית היוונית נרתמה למאמץ המלחמתי בהיותה חלק אורגני מהממלכה היוונית. 12,898 מבני הקהילה לחמו בחזית, מתוכם 343 בדרגות קצונה או תת-קצונה. הקולונל היהודי מרדכי פריזיס בן העיר חלקידה פיקד על הכוח אשר הדף את האיטלקים בקרב מעבר קאלמה ב-5 בדצמבר 1940. פריזיס נהרג בקרב ונחשב לגיבור מלחמה. בחלקידה הוקמה אנדרטה לזכרו. במהלך המלחמה נהרגו בקרבות 513 מבני הקהילה ונפצעו 3,743.
תוצאות המלחמה והשפעתה על המהלך הכולל של אירועי מלחמת העולם השנייה > תוצאותיה המיידיות של המלחמה

במהלך ששת חודשי הלחימה, הן מול הגרמנים והן מול האיטלקים, איבדו היוונים, מתוך כוח שכלל כ-235,000 חיילים, 15,700 הרוגים ונעדרים. האיטלקים, לעומתם, איבדו למעלה מ-102,000 חיילים. 13,755 נהרגו, 50,784 נפצעו ו-25,067 נעדרו. לכך יש להוסיף 12,368 חיילים שסבלו מפגיעות קור חמורות. בעלות הברית איבדו ביוון 12,712 הרוגים, פצועים ונעדרים, וכן 9,000 שבויים, רובם על החוף בקלמטה. לעומתם איבדו הגרמנים, במהלך כל המערכה הבלקנית הן ביוגוסלביה והן ביוון, 1,684 הרוגים ו-3,752 פצועים.
לאחר הקרב על כרתים, שבו נכבש האי כרתים על ידי כוח גרמני מוצנח בעיקרו, היה כל שטחה של יוון כבוש בידי מדינות הציר. במהלך שלוש וחצי השנים שלאחר מכן, חולק שטחה של יוון בין בולגריה, איטליה הפשיסטית וגרמניה הנאצית. לעמה של יוון הדבר בישר אך סבל ומכאוב. יהודי יוון נשלחו להשמדה. באזורי הממשל האיטלקי שרר רעב, שכן ממשלו הכושל של מוסוליני לא יכול היה לספק מזון לאוכלוסייה, ומאות אלפים נספו. תנועת המחתרת שקמה בשטחי הכיבוש דוכאה באכזריות. מלחמת גרילה נרחבת נפתחה באזורי הכיבוש, ועד לשחרור בספטמבר 1944 השיגה התנועה הצלחות, ושלטה באזורים נרחבים משטחה של יוון, במיוחד בהרים. חיילים יוונים וספינות הצי היווני שהצליחו להימלט מהכיבוש הנאצי נלחמו לצד הבריטים בצפון אפריקה. תנועות השחרור הלאומיות שקמו ביוון היו מפולגות בין ימין ובין שמאל, ולאחר השחרור מן הנאצים פרצה מלחמת האזרחים ביוון, שנמשכה עד לשנת 1949.
כישלונו של מוסוליני ביוון חשף אותו במערומיו. איש לא האמין לתעמולה הפשיסטית כי מדובר בניצחון. הטענה התעמולתית לפיה בעת הפלישה הגרמנית היה כבר הצבא היווני בנסיגה כוללת לא קנתה את אמונם של האיטלקים, שידעו את האמת. בעל בריתו של מוסוליני, היטלר, איבד בו את האמון. בחזית הצפון אפריקנית פעל ארווין רומל, ופיקד על כוחות איטלקיים, מבלי לשים לב לפקודות מרומא. התבוסה ביוון הייתה תמרור בדרך להפוך מבעלת ברית שוות מעמד למדינה גרורה, ולבסוף, בשנת 1943, למדינה כבושה. יוקרתו של המשטר הפשיסטי, אם כלפי פנים ואם כלפי חוץ, קיבלה מהלומה, שממנה לא החלימה.
תוצאה נוספת של עמידתה של יוון לצד בעלות הברית היא שעם סיום המלחמה, בשנת 1947 סופחו ליוון איי הדודקאנס שאוכלוסייתם יוונית, אך הם הוחזקו בידי איטליה משנת 1912.
תוצאות המלחמה והשפעתה על המהלך הכולל של אירועי מלחמת העולם השנייה > ההשפעה על תוצאות מלחמת העולם השנייה

על אף ניצחונן של מדינות הציר על יוון ויוגוסלביה במערכה הבלקנית, לעמידה האמיצה של היוונים כנגד האיטלקים הייתה השפעה ניכרת על תוצאות המלחמה, הרבה מעבר לחזית המצומצמת שבה התנהלה מלחמת איטליה-יוון. היסטוריונים טענו שההתערבות הגרמנית בבלקן הביאה לדחייה בת מספר שבועות במבצע ברברוסה - הפלישה הגרמנית לברית המועצות, דחייה שהביאה לעריכת הקרב על מוסקבה בתנאי מזג אוויר קיצוניים, שהביאו לניצחון הרוסי בקרב, ובסופו של דבר, לתבוסת גרמניה במלחמה. לעומתם טוענים אחרים כאנטוני ביוור, כי הפלישה לברית המועצות נדחתה בשל הצורך לסיים בנייתם של שדות תעופה במזרח אירופה. ריצ'רד אוברי טוען כי המערכה הבלקנית סייעה לשכנועו העצמי של סטלין כי היטלר לא יתקוף את ברית המועצות ביוני, כאשר נותרו לו רק שבועות ספורים של מזג אוויר נוח, ובכך סייעה להפתעה האסטרטגית שבפלישה, והביאה לדחיית האזהרות הרבות שקיבל סטלין מגורמים שונים. אין ספק כי הלחימה הנמשכת אל מול ההתקוממות העממית היוונית במהלך שנות הכיבוש, ריתקה לבלקנים אוגדות גרמניות ואיטלקיות שהיו דרושות במהלך הלחימה ברוסיה.
אל מול טענות אלו עומדת הטענה כי ההתערבות הבריטית ביוון מנעה ניצחון בצפון אפריקה עוד בתחילת שנת 1941. הגנרל אלן ברוק כינה את ההתערבות ביוון "כישלון אסטרטגי מוחלט". טיעונו של צ'רצ'יל היה בעיקרו מוסרי ופוליטי. שאיפתו של צ'רצ'יל לסייע ליוונים הנלחמים כנגד כוחות גדולים מהם נראתה לאנשי הצבא המקצועיים כברוק וויוול כהעדפת האינטרס הפוליטי על האינטרס הצבאי.
תוצאות המלחמה והשפעתה על המהלך הכולל של אירועי מלחמת העולם השנייה > הדרך שבה מצוינת המלחמה כיום

המלחמה, המכונה ביוון "האפוס של 1940" (Έπος του Σαράντα) מצוינת ביוון מדי שנה ב-28 באוקטובר המכונה ביוון "יום הלא", היום שבו אמר מטקסס "לא" לאולטימטום האיטלקי. מצעד צבאי צועד ברחובות סלוניקי, ומציין בנוסף לכך גם את שחרור העיר במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, ואת יום חגו של הקדוש המקומי. בנייני ציבור ומבנים פרטיים ביוון מניפים את הדגל הלאומי. הטלוויזיה והרדיו משדרים תוכניות וסרטים בעלי אופי היסטורי, ושירים פטריוטיים, בין היתר של הזמרת סופיה וומבו ששיריה זכו לפופולריות במהלך המלחמה. היום משמש כיום זיכרון לחללי תקופת הכיבוש הנאצי.
תוצאות המלחמה והשפעתה על המהלך הכולל של אירועי מלחמת העולם השנייה > המלחמה בספרות ובקולנוע

המלחמה תוארה במספר ספרים וסרטי קולנוע:
רואלד דאל, שהיה טייס ב-RAF והוצב ביוון, תיאר את המלחמה בספרו האוטוביוגרפי "Going Solo", שיצא לאור ב-1986.
ספרו של ליאון יוריס משנת 1955, "הגבעות הזועמות" - "The Angry Hills" (יצא לאור בעברית בהוצאת מ. מזרחי, 1964), מתאר את הלחימה ביוון.
"אלני", ספרו האוטוביוגרפי של ניקולס גייג', מתאר בחלקו הראשון את המלחמה, ואת מלחמת האזרחים שבעקבותיה. הספר הוסרט בשנת 1985 בכיכובו של ג'ון מלקוביץ' ששיחק את גייג'. הספר יצא לאור בעברית בהוצאת מעריב בשנת 1986.
"מדיטראנו", סרט איטלקי קומי זוכה פרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בשנת 1991, בבימויו של גבריאל סלווטורס מספר על עלילות קבוצת חיילים איטלקיים אשר הוצבו על אחד מאיי יוון במהלך המלחמה.
לקריאה נוספת

איאן קרשו, הכרעות גורליות, הוצאת עם עובד 2007. תרגום: כרמית גיא
הערות שוליים

↑  דניס מקסמית', מוסוליני, הוצאת עם עובד, 1984, עמ' 319
↑  Lt. Col. E Bauer. The history of world war 2, Orbis, London, 1984, pp 128
↑  דניס מקסמית', מוסוליני, הוצאת עם עובד, 1984, עמ' 321
↑  The Oxford Companion to World War II (1995), p.508
↑  אנדרו רוברטס, תרגום: עמנואל לוטם, סערת המלחמה
היסטוריה חדשה של מלחמת העולם השנייה, כנרת זמורה ביתן, 2011, עמ' 151
↑  Lt. Col. E Bauer. The history of world war 2, Orbis, London, 1984, pp 131
↑  דניס מקסמית', מוסוליני, הוצאת עם עובד, 1984, עמ' 328
↑  ו. צ'רצ'יל, מלחמת העולם השנייה, כרך שלישי, "הברית הגדולה", תרגם אהרן אמיר הוצאת עם הספר, תל אביב, 1961, עמ' 32.
↑  ו. צ'רצ'יל, מלחמת העולם השנייה, כרך שלישי, "הברית הגדולה", תרגם אהרן אמיר הוצאת עם הספר, תל אביב, 1961, עמ' 33
1 2  Lt. Col. E Bauer. The history of world war 2, Orbis, London, 1984, pp 147
↑  Lt. Col. E Bauer. The history of world war 2, Orbis, London, 1984, pp 148
↑  ו. צ'רצ'יל, מלחמת העולם השנייה, כרך שלישי, "הברית הגדולה", תרגם אהרן אמיר הוצאת עם הספר, תל אביב, 1961, עמ' 98
↑  וינסטון צ'רצ'יל, עד חורמה - נאומי מלחמה, תרגום יוסף לוז, חיים גד, הוצאת מחברות לספרות, 1945, 133
↑  Lt. Col. E Bauer. The history of world war 2, Orbis, London, 1984, pp 149
↑  פרופ' יואב גלבר, השבויים הארצישראלים בשבי הגרמני, קובץ מחקרים, י"ד, תשמ"ב, מרכז המידע אודות השואה, יד ושם ביה"ס המרכזי להוראת השואה, עמ' 69 - 106
↑  תולדות ההגנה, 744
↑  תולדות ההגנה, 705
↑  חני זיו, יואב גלבר, בני קשת - 100 שנות מאבק, 50 שנות צה"ל, משרד הביטחון, ההוצאה לאור - במחנה, 1998, עמ' 98
↑  תולדות ההגנה, 733
↑  הקהילה היהודית ביוון, "שואת יהודי יוון", באתר www.kis.gr (באנגלית) .
↑  דף זיכרון לקולונל פריזיס
↑  תמונת מצבה
↑  Lt. Col. E Bauer. The history of world war 2, Orbis, London, 1984, pp 155
↑  דניס מקסמית', מוסוליני, הוצאת עם עובד, 1984, עמ' 330
↑  Beevor, Antony. Crete: The Battle and the Resistance, John Murray Ltd, 1991. Penguin Books, 1992. Pbk ISBN 0-14-016787-0 Boulder : Westview Press, 1994. LCCN 93047914 pp 230
↑  ריצ'רד אוברי, מלחמתה של רוסיה, תרגם עופר שור, הוצאת דביר, 2001, עמ' 91
| --- | --- |
ערך טוב: 
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566075905171  BnF: cb12227595s (data)  GND: 1068245980  LCCN: sh85148323  NLG: 96884  SUDOC: 030965373 
גאורגיוס השני מלך יוון
שער הירחון ניוזוויק ממאי 1940 המכריז כי מוסוליני הוא "איש המפתח בים התיכון"
חיילי צבא יוון מתחפרים באזור אפירוס במרץ 1939, לפני פרוץ המלחמה
מטוס הקרב האיטלקי, MC-200
PZL P24 (אנ') מטוס הקרב העיקרי של חיל האוויר ההלני
המתקפה האיטלקית ביוון, אוקטובר 1940
מתקפת הנגד היוונית
חיילים אוסטרלים באלכסנדריה בדרכם ליוון, אפריל 1941
חיילים בריטים מקבלים את ברכת הבישוף של האניה, כרתים, דצמבר 1940
מפקדי חיל המשלוח של חבר העמים הבריטי, גנרל הנרי מייטלנד וילסון, גנרל ברנרד פרייברג וגנרל תומאס בליימי ביוון, 1941
אניית הצי המלכותי הבריטי ארק רויאל מותקפת בידי מטוסים איטלקים בקרב ספרטיבנטו, 27 בנובמבר 1940
מתקפת האביב וכישלונה
פטר השני, מלך יוגוסלביה, עם צ'רצ'יל ומונטגומרי בתמונה שצולמה בשנת 1944. עלייתו של פטר השני לשלטון, לאחר הפיכה צבאית שכוונה כנגד העוצר פאוול, הייתה הגורם שהביא להחלטתו של היטלר להתקיף את יוגוסלביה ויוון
ההתקדמות הגרמנית ביוון
דגל המלחמה של הרייך מונף על האקרופוליס, מאי 1941
תעודת חוגר של חייל יהודי-יווני בזמן המלחמה
חלוקת יוון 1941 - 1944
חוק זכויות הורים בחינוך

| --- | --- |

 פרטי החוק
 מדינה:  ארצות הברית
 כינוי:  אל תגידו גיי
 שם רשמי:  חוק זכויות ההורים בחינוך
 גוף מחוקק:  בית המחוקקים של מדינת פלורידה
 שטחים שעליהם חל החוק:  פלורידה 
 מטרת החוק:  לאסור דיונים בבית ספר על נטייה מינית או זהות מגדרית
 תאריך תחולה:  1 ביולי 2022
 
חוק זכויות הורים בחינוך (באנגלית: Parental Rights in Education Act), הידוע בדרך כלל על ידי מבקריו כאל תגידו גיי (באנגלית: Don't Say Gay), הוא חוק בפלורידה העוסק בחינוך יסודי, ובעיקרו האוסר דיונים בכיתות גן עד ג' על נטייה מינית או זהות מגדרית וכן אוסר על הוראה או הדרכה על אודות נטייה מינית או זהות מגדרית באופן שאינו "מתאים לתלמידים בהתאם לגילם או להתפתחותם". מושל פלורידה רון דה-סנטיס חתם על הצעת החוק ב-28 במרץ 2022, והחוק נכנס לתוקף ב-1 ביולי 2022.
הצעת החוק זכתה לרוב בתמיכת ההורים, אך ספגה ביקורת מצד מספר אנשים וכן מצד תאגידים גדולים, על כך שנאסר על תלמידים ללמוד על זהות מגדרית בבתי ספר. בין המתנגדים הבולטים נמנית חברת וולט דיסני, שהביעה את התנגדותה (אנ') בעקבות לחץ מצד עובדי החברה, מה שהוביל לסכסוך מתמשך בין דה-סנטיס לבין דיסני.
היסטוריית החקיקה

דניס בקסלי (אנ'), סנאטור במדינת פלורידה מטעם המפלגה הרפובליקנית, הציג את הצעת החוק בסנאט בשנת 2021. הצעת החוק, המכונה באופן לא רשמי על ידי מבקריו בשם "אל תגידו הומו" (באנגלית: "Don't Say Gay"), אוסרת על מורים מלדון בנושאים הקשורים לקהילת הלהט"ב בכיתות.  לחקיקה התנגדו לשכת עורכי הדין האמריקאית (אנ'), הארגון למען זכויות להט"ב שוויון פלורידה (אנ'), ונשיא ארצות הברית ג'ו ביידן. למרות זאת, בפברואר 2022 עברה הצעת החוק בבית המחוקקים בפלורידה. גרסת בית הנבחרים של הצעת החוק (HB 1557) עברה לאחר מכן בסנאט של פלורידה במרץ 2022. במרץ 2023 הודיע ממשלו של רון דה-סנטיס על הכוונה להרחיב את החוק לכל גילאי בית הספר עד סוף התיכון, וב-3 במאי 2023 אישר הסנאט של פלורידה את הרחבת החוק.
תמיכה והתנגדות

המצדדים בהצעת החוק טוענים כי דיונים על זהות מינית ועל זהות מגדרית צריכים להיערך על ידי הוריו של ילד, ולא על ידי בתי הספר שלהם; מזכירת העיתונות של רון דה-סנטיס, כריסטינה פושאו, טענה כי החוק נועד למנוע התעללות מינית בילדים. מנגד, המתנגדים להצעת החוק סבורים כי היא עלולה להגביר עוד יותר סטיגמות שליליות כנגד בני-נוער להט"בים, וכי בתי ספר צריכים להיות מקום בו דנים בנושאי להט"ב.
מספר שמרנים, כמו הפרשן הפוליטי מאט וולש, טוענים שהצעת החוק איננה שמרנית מספיק. גם טולסי גבארד, המועמדת בבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הדמוקרטית, טענה שהצעת החוק הייתה צריכה להיות מרחיבה הרבה יותר. גאברד הצהירה שלדעתה, במקום גן עד כיתה ג', החקיקה צריכה הייתה לכלול תלמידים מהגן ועד לכיתה י"ב.
מספר משפטנים הביעו חשש שהצעת החוק בפלורידה עלולה להפר את התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, ועל כן להיות בלתי חוקתית. ברחבי פלורידה, סטודנטים שבתו כמחאה להצעת החוק. גם עובדי חברת וולט דיסני תכננו שביתה, שהתגברה למחאה גדולה. אף על פי שבתחילה לא נקטו עמדה, החברה ומנכ"לה בוב צ'אפק (אנ'), כמו גם שרלי קורה (אחיינית-רבא של וולט דיסני), התנגדו באופן פומבי להצעת החוק. קורה ניצלה את הרגע, על מנת לצאת מהארון כטרנסג'נדרית. בשל התנגדותה להצעת החוק, החברה ספגה ביקורות קשות מצד מושל פלורידה רון דה-סנטיס ומכלי תקשורת שמרניים רבים. ברחבי ארצות הברית, 158 חברות (בהן מריוט, הילטון, אמריקן איירליינס ו-Airbnb) חתמו על עצומה של הקמפיין לזכויות אדם לאות התנגדות להצעת החוק. גם האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה הביעה התנגדותה לחוק.
דעת קהל

סקר של אוניברסיטת פלורידה הראה שהמצביעים מפולגים - 49% הביעו התנגדות (מלאה או חלקית) לחקיקה, בעוד 40% הביעו בה תמיכה (מלאה או חלקית). גודל המדגם הקטן של הסקר הפך את טעות הדגימה לגבוהה. לעומת זאת, סקר של חברת הסקרים Public Opinion Strategies (אנ'), בו משתמשת המפלגה הרפובליקנית, מצא כי שיעור התמיכה בחקיקה עומד על 61% לעומת 26% שמתנגדים לה, 67% מההורים תומכים בחקיקה בעוד 24% מתנגדים לה, ו-51% מהדמוקרטים תומכים בחקיקה בעוד 29% מתנגדים לכך.
תגובות לחקיקה

ב-31 במרץ 2022, הוגשה תביעה לבית המשפט הפדרלי מטעם Equality Florida (אנ') ו-Family Equality Council (אנ'), שביקשו לבטל את החוק בטענה שאינו חוקתי. בכתב התביעה נטען כי הצעת החוק מפרה זכויות המוגנות על ידי החוקה, בהן חופש הביטוי, הזכות לשוויון והזכות להליך הוגן של תלמידים ומשפחות. כמו כן נטען כי הצעת החוק היא מאמץ "לשלוט במוחות צעירים" אשר מונע מתלמידים לחיות את "זהותם האמיתית בבית הספר".
על פי פורבס, להצעת החוק יש פוטנציאל לגרום נזק לתעשיית התיירות של מדינת פלורידה בשווי מוערך של 97 מיליארד דולר.
באפריל 2023 בעקבות הכוונה להרחיב את החוק לכל גילאי בית הספר הוציאו מספר ארגונים וביניהם Equality Florida (אנ') אזהרת מסע לפלורידה לקהילה הגאה.
ראו גם

יוזמת בריגס
לילי בנקל ברגמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1954 (בת 70 בערך) רחובות, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן 
 שפות היצירה:  עברית 
 
לילי בנקל-ברגמן (נולדה ב-1954) היא עיתונאית וסופרת ישראלית.
ביוגרפיה

בנקל-ברגמן החלה את דרכה העיתונאית בעיר רחובות בה נולדה וגדלה, בעריכת המקומון הראשון ברחובות, ובכתיבת מרבית מדוריו (1973).
בתקופת לימודיה (1979-1974) שימשה עיתונאית ביומון "דבר", ובמגזין "משהו" לילדים ולנוער שנערך באותו זמן על ידי עפרה גלברט-אבני. ב-1995 התמנתה לכתבת מדינית ביומון "ידיעות אחרונות" וכיהנה בתפקיד זה עד 2002.
את צעדיה הראשונים בכתיבה ספרותית עשתה בליווי אמנון ז'קונט בסדנת הכתיבה שלו, עם פרישתה מעולם העיתונות. בנקל-ברגמן הוציאה שני ספרים: "נסיכת הסטוצים" (2009) ו"ספה זוגית" (2010).
לילי בנקל ברגמן סיימה בשנת 2023 את לימודי הדוקטורט שלה במחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן בהנחיית פרופ׳ רומן כצמן. נושא העבודה: ״בין הספרות לחיים: הסיפור הקצרצר של אלכס אפשטיין״.
בין כתבותיה הבולטות:
"כך נהרגו שני סוכני המוסד בעיר האירופית" - חשיפה בלעדית של האישה שהרגה שני אנשי מוסד בווינה שהיו במעקב אחרי נחום מנבר (20 ביולי 1998)
"עד חצי המלכות" - ראיון בלעדי עם מוחמד אל פאיד (כתבת שער, 7 ימים, 6 בנובמבר 1998)
"תבינו אותי" - ראיון בלעדי עם ד"ר קורט ולדהיים, נשיא אוסטריה (כתבת שער, 7 ימים, 18 במאי 2001)
"הנסיך הקטנטן" - ראיון בלעדי עם הנסיך אלברט, ארמון המלוכה מונקו (7 ימים, 21 ביולי 2000)
"צהריים עם הנסיך" - התארחות בארמונו של פאהד מלך ערב הסעודית (24 שעות, 13 באוגוסט 2000)
"תוציאו אותנו מכאן" - חשיפת מצב הפליטים היהודים האיראנים בווינה (24 שעות, 20 ביולי 2000)
ספריה

"נסיכת הסטוצים", ידיעות ספרים, 2009.
"ספה זוגית - מדריך לזוגיות שפויה", ידיעות ספרים, 2010.
לקריאה נוספת

דורית זילברמן, "סקס, שקרים ודי. וי. די.", מאזנים, כרך פ"ד, גל' 1 (אב תש"ע, אוגוסט 2010), עמ' 32. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
ברוריה אבידן-בריר, "האצילות מחייבת", את, 4 מאי 2010.
Wide Boy

| --- | --- |

 סינגל בביצוע ניק קרשו
 מתוך האלבום The Riddle
 יצא לאור:  מרץ 1985 
 סוגה:  פופ רוק 
 חברת תקליטים:  MCA רקורדס 
 הפקה:  Peter Collins 
 
"Wide Boy" הוא שיר שנכתב והוקלט על ידי הזמר והיוצר האנגלי ניק קרשו. הופץ כסינגל בשנת 1985, והיה הסינגל השישי ברציפות של קרשו שהגיע לעשרים המקומות הראשונים במצעד הסינגלים הבריטי, שם דורג במקום התשיעי. השיר גם זכה להצלחה במדינות נוספות, כשבאירלנד הגיע למקום החמישי ובאוסטרליה למקום השביעי.
גרסה ראשונית של "Wide Boy" נכתבה והוקלטה במקור לצורך הכללתה באלבום האולפן הראשון של קרשו, "Human Racing", אך בסופו של דבר הוחלט לא לכלול אותה באלבום. השיר מופיע בגרסה מוקלטת מחדש באלבום החידה (The Riddle), אלבום האולפן השני של קרשו. הסינגל עצמו הוא רמיקס של גרסת האלבום.
בראיון, קרשו העיד ש"השיר היה שיר ישן, כנראה בן ארבע או חמש שנים" עד לזמן הכללתו באלבום "The Riddle". משמעות המילים והמוזיקה של "Wide Boy" הותירו חותם על הקהל והביאו להצלחת השיר במצעדים.
הקליפ המוזיקלי של "Wide Boy" בוים על ידי סטורם ת'ורג'רסון, מעצב גרפי נודע בזכות עבודתו עם להקות רוק ופרוגרסיביות כמו פינק פלויד. הבימוי של ת'ורג'רסון אפשר לשיר להתבלט גם ויזואלית, והקליפ הוסיף עוד ממד להצלחתו של השיר.