stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עדין טלבר
פעולתו בתחום הספורט

בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 הייתה פעילות הספורט בקרב סטודנטים מצומצמת ביותר. סטודנט שרצה לעסוק בספורט כלשהו היה צריך לחפש את דרכו בנפרד ולהצטרף להפועל, מכבי, בית"ר או אליצור - כולם בעלי זיקה פוליטית. טלבר פעל להקים מסגרת מיוחדת לסטודנטים, כפי שהיה מקובל במדינות אחרות, בה יוכלו לעסוק במשותף בפעילות ספורטיבית מגוונת ואינטנסיבית ולהשתתף בספורט תחרותי מול אוניברסיטאות אחרות בארץ.
ב-1952 הוא שילב, בפעם הראשונה, 53 רצים מהאוניברסיטה העברית בירושלים ו-30 מהטכניון במרוץ "העצמאות" מתל אביב לירושלים שכל אחד מהם רץ ק"מ אחד. עוד השתתפו במרוץ אגודות ספורט מכבי, הפועל, אליצור ובית"ר. הסטודנטים הגיעו למקום השני והתחרו גם בשנה שלאחר מכן.
ב-1953 יחד עם מספר ספורטאים יוצאי צבא מהאוניברסיטה העברית, מהטכניון, תלמידי בית ספר למשפטים בתל אביב ותלמידי מכון וינגייט ייסד את אס"א (איגוד ספורט אקדמי). את השם בחר בעצמו ואף קרא לבנו הבכור, אסא, על שם מפעל החיים הזה.
טלבר כיהן כיו"ר הראשון עד 1957 והמשיך להקדיש במשך שנים רבות את כל זמנו הפנוי ומרצו למימוש החזון. במקביל פעל לשלב את "אס"א" בפעילות הספורטיבית הבינלאומית ב-FISU.‏
ב-1954 התקבלה פנייה מהתאחדות הספורט הסטודנטיאלי בבודפשט שהזמינה את ישראל להשתתף באוניברסיאדה. בשנה זו ארגן ועמד בראש משלחת הסטודנטים הראשונה של "אס"א" למשחקים בבודפשט, וב-1955 יצאה משלחת של 60 ספורטאים לסן סבסטיאן שבספרד.
בשנת 1966 הוא ארגן, בפעם הראשונה בישראל, טורניר כדורסל בינלאומי למכללות. את הטורניר ליווה דיון ציבורי נוקב בדבר שילוב הנבחרת מאוניברסיטת היידלברג מגרמניה. הקו, שהוביל טלבר, היה ראיית הספורט כפעילות מקרבת ומגשרת.
בין השנים 1951 - 1957, פעל טלבר לקירוב בני נוער לספורט. הוא ערך והפיק תוכנית ספורט שבועית לבני נוער בקול ישראל בשם "הבו לנו ספורט" וכן פעל לקידום הספורט הישראלי בחו"ל, כשערך והפיק תוכנית על ספורט בישראל ל"קול ציון לגולה" עד 1954.
במקביל לעבודה לפרנסתו טלבר המשיך לקדם את הספורט בישראל. ב–1967, כאשר החרמון הפך להיות חלק ממדינת ישראל, הוא הצטרף ליוזמה של אריה צור והם הקימו את "מועדון הסקי בישראל". לאחר מותו בטרם עת של צור, לקח על עצמו טלבר להמשיך את ההובלה של ספורט החורף בישראל, בשיתוף עם משרד התיירות, והתמנה לנשיא המועדון, תפקיד שהחזיק בו עד ל-1975.
טלבר המשיך בפעולה לשילוב הספורט הישראלי בזירה הבינלאומית ודאג לצירוף מועדון הסקי ל-F.I.S (International Ski Federation).
בשנים 1978–1998 שימש כיו"ר ארגון ותיקי "בר כוכבא" ("מכבי") מגרמניה, (וכתב על הספורט בבריגאדה היהודית).
בהגיעו לגיל 60 הוא החליט לארגן מרוץ שנתי לזכרו של אביו פליקס טיילהבר, מייסד קופת חולים מכבי, ולתרום לקידום הספורט של הגיל השלישי. במרוץ הראשון (10 ק"מ) ב-1984 השתתפו כעשרה רצים, יחד עם טלבר וברבות השנים גדל המספר לכמה עשרות. בגיל שמונים, ב-2001, ייסד את מרוץ הגבורות – 5 ק"מ בחולות קיסריה לבני 80 ומעלה.
עבודתו כדיפלומט

בין השנים 1957 - 1960 שימש טלבר כקונסול כלכלי בקנדה. ב-1960 הוא מונה למנהל אגף השקעות למדינות מתפתחות במשרד האוצר וב-1965 לסגן מנכ"ל לסחר חוץ במשרד המסחר והתעשייה. בין השנים 1961 - 1965 שימש כיועץ כלכלי בשגרירות ישראל בוושינגטון. בשנים 1975-1965 כיהן כסמנכ"ל משרד המסחר והתעשייה האחראי על סחר חוץ עם 25 נספחים כלכליים בעולם.
משנת 1976 עד לשנותיו האחרונות הוא כיהן כיועץ כלכלי בשוק הפרטי.
בשנים 1980–2010 שימש טלבר כקונסול כבוד של דנמרק בירושלים.
כנציג ישראל ב-FISU בזמן היותו דיפלומט בשגרירות ישראל בוושינגטון (1966), יזם את צירוף ארצות הברית לארגון. טלבר יצר קשר עם ניק רודיס, שהיה עוזר מיוחד לנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי בתחום הספורט, במטרה להשפיע על משרד החוץ האמריקאי להצטרף ל-FISU למרות המלחמה הקרה. הוא ארגן פגישה בין רודיס, ובין ג'ים פאולר, נשיא ארגון הסטודנטים האמריקאים ופרימו נביולו שייצג את FISU. טלבר כיהן כחבר ועדת הביקורת של FISU (1965-1967)‏.
כיבודים

לטלבר עשרות פרסים ומדליות. הוא זכה לאות הכבוד ממשרד החוץ האמריקאי שקיבל על מאמציו לצרף את ארצות הברית ל-FISU, את עיטור "יקיר אס"א" ב-1990, יקיר הספורט של עיריית ירושלים ב-1985, וכהוקרה על עשרות שנים של פעילות הוא קיבל, בשנת 2001, חברות של כבוד ב-FISU, תואר מכובד שניתן לו על ידי 160 המדינות החברות בארגון ובשנת 2011 קיבל אות יקיר ירושלים.
חיים אישיים

עדין טלבר נפטר ב-6 בספטמבר 2013 ונקבר בבית העלמין בקיסריה ליד קברה של רעייתו זיווה לבית צ'יזיק, לה היה נשוי 55 שנה. לזוג שני ילדים.
פילמוגרפיה

In Our Own Hands. The Hidden Story of the Jewish Brigade in World War II (1998) as himself
Helden ohne Heimat. (2003) as himself
Das Wiedersehen. (2007) director and as himself
פרסומים

“Erinnerungen an die Theodor Herzl Schule in Berlin.” Ed. of the German Version. Jerusalem, 1998.
"Foreign Trade." Economy. Israel Pocket Library. Jerusalem, 1973.
"Trade Shows Need Planning." Going into Trade Fairs. International Trade Centre UNCTAD/GATT. Genf 1982.
"Sports in the Jewish Brigade." in Georg Eisen, Haim Kaufman und Manfred Lämmer (Hrsg.) Sport and Physical Education in Jewish History. Wingate Institute Israel, 2003.
Felix A. Theilhaber. Hrsg. von Adin Theilhaber-Talbar und Günther Keller. "Jüdische Flieger im Weltkrieg." Faksimilie der Erstausgabe von 1924. Verlag Der Schild, Berlin 2009.
“האחרונה מהעלייה השנייה. זיוה.” ירושלים, 2011
הערות שוליים

↑  Henryk Broder Adolf und seine Söhne „Spiegel Online.“ 11. November 2007.
↑  "Summary of Student's Report for Term ending 14 July 1939. M. Theilhaber." The Polytechnic, 307-11, Regent Street. London 14. Juli 1939.
↑  Henryk Broder Adolf und seine Söhne „Spiegel Online.“ 11. November 2007.
↑  „Letter of Undersecretary State of War Michael Stewart to Member of Parliament Richard H. S. Crossman.“ British War Office US/F.872. 15. January 1948.
↑  "Certification of Registration for B.sc. (Econ.) 1947-8. Michael Adin Theilhaber." London School of Economics and Political Science. London 25. October 1947.
↑  "Confirmation of Studies 1950-4. Michael Adin Talbar (Theilhaber)." Hebrew University Jerursalem. Jerusalem 19. Januar 1960.
↑  "Procès Verbaux des Reunions du Comité Executif de la FISU à Tokyo." FISU-Sekretariat. Tokyo September 1967.
↑  "Letter of FISU-Sekretary Mic Ostyn to Treasurer and Auditor FISU." FISU. Leuven. 13. August 1971.
↑  דף הבית
↑  „Michael Adin Talbar.“ Kurzbiographien. Israelisch-Deutsche Gesellschaft Jerusalem. Jerusalem September 1991.
↑  David Krivine. „Jerusalem Post.“ 31. March 1989.
↑  "Letter from Nicholas Rodis, Special Assistant for Athletic Programs to Adin Talbar." US Department of State. Bureau of Educational and Cultural Affairs. 2. March 1967.
↑  "Verleihungsurkunde. Michael Adin Talbar. Verdienstkreuz 1. Klasse." Bundespräsident Richard von Weizsäcker. Bonn 12. September 1984.
↑  "De kongelige danske Ridderordeners Kapitel." Kopenhagen 16. April 1993.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299870605171  GND: 116689407X  ISNI: 0000 0004 0199 9899  VIAF: 297216420   WorldCat (עם VIAF): 297216420
מיק זאיס

מיצ'ל מקגייבר "מיק" זאיס (באנגלית: Mitchell McGeever "Mick" Zais; נולד ב-10 בדצמבר 1946) הוא איש חינוך אמריקאי, שכיהן כממלא מקום מזכירת החינוך של ארצות הברית במהלך ינואר 2021. לפני כן הוא שימש כסגן מזכירת החינוך, וקודם לכן היה מפקח החינוך של קרוליינה הדרומית.
ביוגרפיה

זאיס נולד בבסיס פורט בראג שנמצא במדינת קרוליינה הצפונית, אביו, מרווין זאיס (אנ') היה גנרל בצבא האמריקאי.
זאיס עשה את התואר הראשון שלו במדעים באקדמיה הצבאית של ארצות הברית ואת התואר השני בפסיכולוגיה חברתית עשה זאיס באוניברסיטת וושינגטון.
זאיס התגייס לצבא האמריקאי ושירת במספר יחידות חי"ר, הוא הוצב בווייטנאם ובקוריאה הדרומית, הוא פיקד על כ-2 פלוגות במהלך שירותו ואף היה ראש תוכנית המלחמה של הפנטגון, עם שחרורו מהצבא סיים את שירותו הצבאי, בדרגת תא"ל.
לאחר שחררורו מהצבא וכניסתו לחיים האזרחיים פנה זאיס לתחום החינוך, באוגוסט 2000 הוא נבחר להיות נשיא מכללת ניוברי (אנ') במהלך כהונתו הוכפל מספר הנרשמים למכללה והוחלט להוסיף בה לימודים שמטרתם הכשרה אנשים לתחום הסיעוד, ביוני 2010 הוא פרש מתפקידו לקראת התמודדתו על תפקיד מפקח החינוך של קרוליינה הדרומית.
בבחירות על תפקיד המפקח התמודד זאיס כמועמד רפובליקני, מולו התמודדה המועמדת הדמוקרטית, אליזבת' מופלי וכן מספר מועמדים אחרים, בבחירות הביס זאיס את מופלי לאחר שגרף כ-51% מהקולות ובשל כך נבחר להיות מפקח החינוך של קרוליינה הדרומית.
באוקטובר 2017 הכריז נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ כי ברצונו למנות את זאיס לתפקיד סגן מזכירת החינוך של ארצות הברית ובמאי 2018 מינויו של זאיס אושר בסנאט.
בתחילת ינואר 2021 הגישה מזכירת החינוך, בטסי דבוס בקשת התפטרות לנשיא טראמפ, סיבת התפטרותה של דבוס הייתה המהומות בגבעת הקפיטול שאירוע מספר ימים לפני הגשת בקשתה, לאור העובדה שזאיס היה סגנה של דבוס הוא ימלא את מקומה ומכהן החל מ-8 בינואר כמזכיר החינוך בפועל, הוא צפוי לכהן בתפקיד זה עד כניסתו של הנשיא הנבחר, ג'ו ביידן ומזכיר החינוך המיועד מטעמו, מיגל קרדונה.
חיים אישיים

לזאיס יש בת בשם אשלי, אשלי זכתה בתחרות מיס דרום קרוליינה ב-2007.
הערות שוליים

↑  "2009–2010 Bill 5090: Dr. Michael M. Zais". South Carolina Legislature Online. נבדק ב-27 באוקטובר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Republican Mick Zais Takes Victory in Race for State Superintendent of Education in South Carolina". WSPA. 23 באוקטובר 2013. אורכב מ-המקור ב-29 באוקטובר 2013. נבדק ב-27 באוקטובר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  https://www.whitehouse.gov/the-press-office/2017/10/05/sixteen-nominations-sent-senate-today
↑  "On the Nomination (Confirmation Mitchell Zais, of South Carolina, to be Deputy Secretary of Education )". United States Senate (באנגלית). 16 במאי 2018. נבדק ב-16 במאי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Green, Erica L.; Cameron, Chris (2021-01-08). "Betsy DeVos, education secretary, is second cabinet member to resign". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2021-01-08.
↑  Martin, Jonathan (21 באפריל 2008). "McCain camp hires beauty queen". Politico. נבדק ב-10 בדצמבר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 2921 6359  LCCN: n88678317  VIAF: 53275569   WorldCat (עם VIAF): 53275569
היסטוריה צבאית של יפן

| --- | --- |

 
 זרועות
  כוח ההגנה העצמית היבשתי של יפן
  כוח ההגנה העצמית הימי של יפן
  כוח ההגנה העצמית האווירי של יפן
 עיטורים ומבנה פיקודי
 דרגות כוחות ההגנה של יפן
 עיטורי כוחות ההגנה של יפן
 היסטוריה צבאית
 היסטוריה צבאית של יפן
 היסטוריה של יפן
יוקימורי (1576-1543), סמוראי שנודע בשל כוחו הרב ונאמנותו. הוא שירת את המצביא אמאקו במהלך תקופת סנגוקו. הוא לבוש בחליפת השריון שלו שעוצבה במאה ה-16 לשימוש חיילי רגלים. כמו סמוראים רבים, יוקימורי מעולם לא יצא לשדה הקרב בלי "רגל הארנב" שלו, עיטור בצורת חצי סהר שנענד על קסדתו כקמע למזל טוב.
ההיסטוריה הצבאית של יפן מאופיינת בתקופה של מלחמות שבטיות שהתמשכו עד למאה ה-12 לספירה, כשלאחריהן התנהלו מלחמות פיאודליות שהגיעו לשיאן בקיומן של ממשלות צבאיות שנודעו כשוגונים. המיליטריזם הפאודלי עבר למיליטריזם הקיסרי במאה ה-19 לאחר נחיתתו של קומודור מת'יו פרי ועלייתו של הקיסר מייג'י. תקופה זו הובילה לאימפריאליזם ההולך וגואה עד לתבוסתה של יפן על ידי בעלות הברית במלחמת העולם השנייה. כיבושה של יפן על ידי האמריקאים ציין את ההיסטוריה הצבאית המודרנית של יפן, עם ניסוחה של חוקת יפן החדשה שאסרה על יציאה למלחמה כנגד אומות אחרות.
התקופות הפרהיסטוריות

מחקרים ארכאולוגים חשפו עדויות למלחמות שהתנהלו עוד בתקופת ג'ומון (10,000 עד 300 לפנה"ס) בין שבטים שונים בארכיפלג היפני. כמה מהחוקרים מאמינים שזמן קצר לאחר תקופת יאיואי (300 לפנה"ס עד 250 לספירה), פלשו צבאות פרשים מחצי האי הקוריאני לדרום קיושו ולאחר מכן התפשטו לצפון הונשו. באותה תקופה הופיעו לראשונה באיים היפניים אומנות הרכיבה על סוס והשימוש בכלי ברזל.
התקופות הפרהיסטוריות > תקופת ג'ומון (10,000 עד 300 לפנה"ס לערך)

לקראת סוף תקופת ג'ומון (שנת 300 לפנה"ס לערך), החלו כפרים ועיירות ביפן להיות מוקפים בחפירים ובגדרות עץ עקב האלימות הגוברת בין הקהילות באיים. בקרבות נעשה שימוש בכלי נשק כמו חרבות, קלעים, חניתות וחצים וקשתות. בשרידי גופותיהם של בני אדם מאותה תקופה נמצאו פצעים שנגרמו מפגיעות חיצים.
התקופות הפרהיסטוריות > תקופת יאיואי (300 לפנה"ס עד 250 לספירה)

חפצים עשויים ארד וטכניקות ייצור ארד מיבשת אסיה הגיעו ליפן כבר במאה השלישית לפני הספירה. ההנחה היא שחפצים וכלי נשק עשויים ארד, ומאוחר יותר ברזל, הגיעו ליפן לקראת סוף התקופה הזאת ועוד יותר במהלך ראשיתה של תקופת יאמטו. הממצאים הארכאולוגיים מרמזים שכלי נשק מארד ומברזל לא היו בשימוש במלחמות עד לתקופה מאוחרת יותר, החל מראשיתה של תקופת יאמטו, שכן נראה שכלי הנשק העשויים מתכת שנמצאו בצמוד לשרידי אדם לא היו בשימוש. המעבר מתקופת ג'ומון לתקופת יאיואי, ומאוחר יותר המעבר לתקופת יאמטו, התאפיינו בעיקר במאבק אלים בו הילידים נדחקו על ידי הפולשים ועל ידי הטכנולוגיה הצבאית העילאית הניכרת שלהם. ההיסטוריון ג'ון קוהן סבור ש"רצח עם חלקי" של עמיה הילידיים של יפן התרחש באותה תקופה.
באותה תקופה החל להופיע ב"רשומות שלוש הממלכות" התיעוד לקיומה של אומת ה"ווה" (倭, Wa). על פי מסמכים אלו, "ווה הייתה מחולקת בין יותר ממאה שבטים" ובמשך יותר משבעים או שמונים שנה התרחשו מהומות ומלחמות רבות. כשלושים קהילות התאחדו תחת שלטונה של המכשפה-המלכה הימיקו. היא שלחה שליח בשם נשימה, שהגיש מנחה של עבדים ובדים להנהגה הצבאית של דאיפנג בסין ומיסד את היחסים הדיפלומטיים עם הממלכה הסינית של וויי.
יפן העתיקה

עם תום המאה הרביעית, התמקמו אנשי עם היאמטו באזור נארה והחזיקו שליטה משמעותית על האזורים הסובבים. חמשת המלכים של ממלכת ווה שלחו שגרירים לסין כדי שזו תכיר בשליטתם באיי יפן. בספר ניהון שוקי מצוין שאנשי היאמטו היו חזקים דיים כדי לשגר צבא כנגד המדינה החזקה של גוגוריאו. ליפן של הימאטו היו קשרים הדוקים עם ממלכת בקג'ה שבדרום-מזרח קוריאה. בשנת 663, יפן, שהעניקה את תמיכתה לממלכת בקג'ה, הובסה על ידי כוחות הברית של שושלת טאנג הסינית ושל ממלכת סילה הקוריאנית בקרב הקוסונקו שבחצי האי הקוריאני. כתוצאה מכך, גורשו היפנים מחצי האי. כדי להגן על הארכיפלג היפני, הוקם בסיס צבאי בדזייפו שעל חוף האי קיושו.
יפן העתיקה > תקופת יאמטו (250 עד 710)

ליפן העתיקה היו קשרים הדוקים עם קונפדרציית גאיה ועם ממלכת בקג'ה שבחצי האי הקוריאני. גאיה, בה היה שפע של ברזל זמין, ייצאה כמויות אדירות של שריוני ברזל וכלי נשק לווה וייתכן אף שפעלו בשטחה מוצבים יפניים בשיתוף פעולה עם גאיה ובקג'ה.
בשנת 552 פנה שליט ממלכת בקג'ה ליאמטו כדי שיסייעו לו להתמודד מול אויביו, ממלכת סילה. באמצעות שליחיו לחצר המלכות של יאמטו, שיגר מלך בקג'ה צלמיות ארד של בודהה, כמה כתבי קודש בודהיסטים ומכתב שבח לאמונה הבודהיסטית. מנחות אלו נתנו דחיפה עצומה לעניין בבודהיזם.
בשנת 663, לקראת תום תקופת שלוש הממלכות, התנהל קרב בקגאנג. בניהון שוקי מתועד שממלכת היאמטו שיגרה 32,000 חיילים ו-1,000 ספינות כדי לגבות את ממלכת בקג'ה כנגד הכוחות המשולבים של סילה וטאנג. אף על פי כן, ספינות אלו יורטו והובסו על ידי צי האויב. ממלכת בקג'ה, שנותרה ללא סיוע והייתה מוקפת על היבשה על ידי כוחות של סילה וטאנג, קרסה. ממלכת סילה, שכעת ראתה ביפן כיריב, מנעה ממנה להפעיל השפעה משמעותית על חצי האי הקוריאני לתקופה ממושכת. כעת פנו היפנים ישירות לסין.
יפן העתיקה > תקופת נארה (710 עד 794)

במובנים רבים, הייתה תקופת נארה ראשיתה של התרבות היפנית המוכרת לנו כיום. הייתה זו התקופה בה התמסדו האמונה הבודהיסטית, מערכת הכתב – הקאנג'י ומערכת החוקים. הארץ אוחדה והשלטון בה הפך לריכוזי, עם המאפיינים הבסיסיים של המערכת הפאודלית שהתפתחה מאוחר יותר.
רוב רובם של ערכי המשמעת, כלי הנשק והשריון של הסמוראים, צמחו באותה תקופה, לצד טכניקות של לחימת קשתים רכובים ולוחמת חניתות שאומצו והתפתחו. מאבקי ירושה רווחו באותה תקופה, כמו בתקופות מאוחרות יותר. בתקופת נארה מונה השוגון הראשון, אוטומו נו אוטומרו.
יפן העתיקה > תקופת הייאן (794 עד 1185)

תקופת הייאן עמדה בסימן של מעבר מכריע ממדינה מאוחדת במצב של שלום פנימי המתמודדת מול איומים מבחוץ לכזאת שלא חששה מפלישה ותחת זאת התמקדה במחלוקות הפנימיות ובהתנגשויות בין סיעות של שבטי סמוראים על השגת שליטה פוליטית ומאבק על ירושת כס החרצית.
להוציא את הפלישות המונגוליות ליפן שהתרחשו במאה ה-13, לא התמודדה יפן עם איום חיצוני משמעותי עד להגעתם של האירופאים במאה ה-16. כך, ההיסטוריה הצבאית של יפן הקדם-מודרנית מאופיינת בעיקרה לא במלחמות עם מדינות אחרות, אלא בעימותים פנימיים. הטקטיקות של הסמוראים שהיו נהוגות באותה תקופה כללו שימוש בקשתים ובנושאי חרבות. כמעט כל הקרבות החלו בחילופי ממטרי חיצים הדדיים ולאחר מכן החל קרב פנים אל פנים שבו נעשה שימוש בחרבות ובפיגיונות.
המשפחה הקיסרית נאבקה כנגד שליטתו של בית פוג'יווארה, שבידיו הייתה השליטה הכמעט בלעדית על משרת העוצר. מאבקים פאודליים על קרקעות, כוח פוליטי והשפעה, הובילו בסופו של דבר למלחמת גנפיי (אנ') בין שבט טאירה לבין שבט מינאמוטו, כשמספר גדול של שבטים קטנים התייצב לצדו של אחד הצדדים. העימותים המאוחרים של תקופת הייאן, במיוחד מלחמת גנפיי עצמה, והקמתה של שוגונות קמקורה, שבאה בעקבותיה, סימנו את עלייתו של מעמד הסמוראים. השוגונים, שהיו למעשה שליטים צבאיים, חלשו על הפוליטיקה היפנית במשך כמעט שבע מאות שנים (1185 – 1868), וחתרו תחת כוחם של הקיסר ושל החצר הקיסרית. עם סיומה של מלחמת גנפיי, הגיעה לקיצה תקופת הייאן והחלה תקופת קמקורה.
יפן הפאודלית

תקופה זו עמדה בסימן המעבר מקרבות בין-שבטיים קטנים או בינוניים להתנגשויות עצומות בין השבטים על השליטה על יפן. בתקופת קמקורה הדפה יפן בהצלחה את הפלישות המונגוליות והיקף גודלם של הכוחות הצבאיים גדל באופן משמעותי, כשהסמוראים ככוח עילית צבאי, הפכו למפקדיהם. לאחר כחמישים שנה של מאבקי שליטה על כס הקיסר, החלה תקופת אשיקאגה, שעמדה בסימן של תקופות שלום קצרות לאחר שכוחן של מערכות המנהל המסורתיות דעך בהדרגה. מאוחר יותר, פינו המושלים המחוזיים והפקידים האחרים תחת שלטון השוגונים את מקומם למעמד הדאימיו (האדונים הפאודלים) וכך נכנסה יפן לתקופה של 150 שנה של פירוד ומלחמות.
יפן הפאודלית > תקופת קמקורה (1185 עד 1333)

לאחר שהכניעו את יריביהם, שבט הטיארה, ייסדו אנשי שבט מינאמטן את שוגונות קמקורה, שהביאה תקופה של שלום. הקרבות שהתנהלו בתקופה זו התרכזו בעיקר בהכנעתם של מורדים.
המונגולים, ששושלת יואן שלהם שלטה באותה תקופה בסין, ניסו פעמיים לפלוש ליפן במהלך המאה ה-13, ובכך ציינו את האירוע הצבאי החשוב ביותר בתקופת קמקורה. בראשית אוקטובר 1274 החל קרב בונאי בו כוחות משותפים של מונגולים ושל קוריאנים צרו על האי צושימה ולאחר מכן הם תקפו את קיושו ונחתו במפרץ הקטה. ב-19 באוקטובר איבדו המונגולים ספינות רבות עקב סופת טייפון והכוחות שניצלו נסוגו. כהכנה לתקיפה נוספת, ארגנו השוגונים את בנייתם של מבצרים לאורך החוף וקיבצו כוחות להגנה מפני פלישות נוספות. הפלישה השנייה התרחשה ב-1281. בקרב שנודע בשם קרב קואן, נסוג הכוח בהנהגת המונגולים לאחר שאיבד שוב ספינות רבות עקב סופת טייפון.
הציוד, הטקטיקות והגישה הצבאית של הסמוראים היו שונות לחלוטין מאלו של יריביהם המונגולים ובעוד ששתי הפלישות נכשלו, השפעתן על התפתחות תורת הקרב הסמוראית הייתה משמעותית מאוד. הסמוראים דבקו ברעיונות של קרב יחיד, קרב של כבוד בין שני לוחמים בודדים, ובמרכיבים טקסיים מסוימים של הקרב, כמו סדרה של מטחי חיצים ששני הצדדים ירו אלו על אלו לפני שהקרב עבר לשלב של לוחמת פנים אל פנים. למונגולים לא היה מושג על מוסכמות אלו והם היו לכאורה יותר מאורגנים בטקטיקות התקיפה שלהם. הם לא העמידו לוחמים בודדים שניהלו דו-קרב של כבוד, אלא דהרו על גבי סוסיהם, תוך שהם עושים שימוש בסוגים שונים של אבק שרפה ובקשת מונגולית, ותקפו את קווי האויב תוך שהם הורגים רבים מהם מבלי להתייחס לכללי הפרוטוקול היפניים. אף על פי שהקשתות והלוחמה הרכובה היו גם הם חלק מרכזי בלוחמה היפנית באותה תקופה, נודעו המונגולים עד היום בתעוזתם הרבה בטקטיקות אלו. קשה להעריך את השפעתן של התנסויות אלו על הגישה והטקטיקות של הסמוראים, אך ללא ספק היא הייתה משמעותית.
יפן הפאודלית > תקופת אשיקאגה (1336 עד 1467)

שוגונות קמקורה נפלה עם פרוץ מלחמת גנקו בשנת 1331, שהייתה מרידה כנגדה שאורגנה על ידי הקיסר גו-דאיגו. לאחר רסטורציית קנמו קצרת הימים שבה נשלטה יפן על ידי שלטון קיסרי של ממש, הוקמה ב-1336 שוגנות אשיקאגה והחלה תקופה של עימותים ומלחמות הקרויה תקופת שתי החצרות הקיסריות. למשך יותר מחמישים שנה החל הארכיפלג היפני להיות מסובך בסכסוכי שליטה על הירושה הקיסרית.
הקרבות היו אז יותר ויותר רחבי ממדים ופחות טקסיים, אף על פי שקרבות יחיד ומרכיבים טקסיים מסוימים עוד נותרו על כנם, החלו להתמסד אסטרטגיות וטקטיקות מסודרת תחת פיקודם של מפקדים צבאיים, לצד רמת ארגון גבוהה יותר של היחידות בצבא. בתקופה זו התפתחו גם טכניקות ייצור הנשק ונוצרו להבי הפלדה היפנית הגמישה, אך הקשה וחדה באופן קיצוני. חרב הקטאנה והמספר העצום של סוגי כלי הנשק הדומים לה, הופיעו באותה תקופה ומאז שלטו על ארסנל הנשק היפני, שבעיקרו לא השתנה עד לאמצע המאה ה-20. כתוצאה מכך, בתקופה זו התרחש המעבר של הסמוראים מקשתים מיומנים ללוחמים המיומנים בשימוש בחרב.
יפן הפאודלית > תקופת סנגוקו (1467 עד 1603)

פחות ממאה שנה לאחר תום תקופת שתי החצרות הקיסריות, הופר השלום היחסי תחת שוגונות אשיקאגה עם פרוץ מלחמת אונין, מאבק שנמשך כעשור שבו הפכה הבירה קיוטו לשדה קרב ולעיר מבוצרת בכבדות שסבלה מחורבן נרחב.
כוחן של השוגונות ושל החצר הקיסרית נחלש ועלה כוחם של מושלים מחוזיים (שוגו) ומנהיגי הסמוראים המקומיים האחרים, כמו הדאימיו, שנאבקו אלו באלו, פלגים דתיים, ואחרים ששלטו בארץ במשך 150 השנים הבאות. תקופה זו נקראה תקופת סנגוקו, על שמה של תקופת המדינות הלוחמות בהיסטוריה העתיקה של סין. למעלה ממאה גופים שונים נאבקו אלו באלה ברחבי הארכיפלג, שבטים קמו ונפלו, גבולות הועתקו ממקומם והתנהלו כמה מהקרבות הגדולים ביותר ברמה העולמית בעידן הקדם-מודרני.
שינויים כבירים ומשמעותיים רבים התרחשו באותה תקופה, החל מהתקדמות בצורת בניית המצודות, המשך בהופעתן של מתקפות הפרשים ובהתפתחויות נוספות של המערכות האסטרטגיות בקנה מידה רחב ועד לשינויים משמעותיים בעיצובם של כלי הנשק. מבנהו של הצבא השתנה, הוקמו בו יחידות ענק של לוחמי חיל רגלים (אשיגרו) שצוידו ברומחים ארוכים (יארי), קשתים ומאוחר יותר רובאים ששירתו לצדם של הסמוראים הרכובים. באופן דומה, קרבות ימיים התאפיינו ביותר מאשר שימוש בספינות להעברת כוחות לטווח הקשתים או הארקבוז ולאחר מכן ללחימה פנים אל פנים.
שבט הוג'ו, ששכן בחבל קאנטו וסביבו, היה בין הראשונים להקים רשת של מצודות לוויין ולעשות בהן שימוש מורכב הן להגנה משולבת והן למתקפות מתואמות. שבט טקדה, תחת הנהגתו של טקדה שינגן, פיתח את המקבילה היפנית למתקפת הפרשים. אף על פי שעד היום נסוב הוויכוח בנוגע לעוצמתן של מתקפות אלו, ובנוגע לנכונות ההשוואה שלהם למתקפות הפרשים המערביות, ברור ממקורות מהתקופה שהייתה זו התפתחות מהפכנית ורבת עוצמה כנגד יריבים שלא עשו בה שימוש. תקצר היריעה מלפרט את הקרבות שהתנהלו באותה תקופה, אך די לומר שתקופה זו עמדה בסימן של מספר רב של שינויים אסטרטגיים וטקטיים ובסימן של המצורים הארוכים והקרבות הגדולים ביותר בהיסטוריה הקדם-מודרנית של העולם.
יפן הפאודלית > תקופת סנגוקו (1467 עד 1603) > תקופת אזוצ'י-מומויאמה (1568 עד 1600)

תקופת אזוצ'י-מומויאמה שנודעה בשל חשיבותן העולה והגוברת של ערי המבצר, עמדה בסימן תחילת השימוש בכלי נשק חם, שהחל לאחר שנוצר המגע עם הפורטוגזים. התקדמות נוספת חלה בקיומו של הקרב המקיף על חשבון קיומם של הקרב האישי והתפיסה של כבוד וגבורה אישית.
ב-1543 החל השימוש בארקבוז ביפן על ידי הפורטוגזים שהיו על סיפון הספינה הסינית שהתרסקה על חופי האי טנגשימה שבקצהו הדרומי ביותר של הארכיפלג. אף על פי שלא נראה שהגעתו של הנשק החם השפיעה באופן דרמטי על הלוחמה באיים במשך כמה עשורים, בשנות השישים של המאה ה-16 היו כבר אלפי כלי נשק חם ביפן והחלו להיות לכך השפעות מהפכניות על הטקטיקות, האסטרטגיות, הרכב יחידות הצבא והאדריכלות הצבאית ביפן.
קרב נגשינו, שהתנהל ב-1575, ובו כ-3,000 נושאי ארקבוז בפיקודו של אודה נובונאגה תקפו אלפי סמוראים, נותר אחת הדוגמאות העיקריות להשפעת כלי נשק אלה. הארקבוזים, שהיו כלי נשק בלתי מדויק, ושנדרש זמן רב לטעינתם מחדש, לא היו הגורם הבלעדי לניצחון בקרבות. אודה נובונאגה, טויוטומי הידיושי ומפקדים צבאים אחרים, פיתחו טקטיקות שגרמו לשילובם הטוב ביותר של הארקבוזים בשדה הקרב. בקרב נגשינו, הסתתרו הרובאים של נובנאגה מאחורי מתרסי עץ, שעליהם ננעצו יתדות עץ להדיפת הפרשים כשהם יורים מטחי אש וטוענים את כלי נשקם מחדש לסירוגין.
כמו באירופה, הייתה השפעתו של אבק השרפה השחור מכרעת במספר קרבות. אך אחד מהיתרונות החשובים של כלי הנשק היה שבניגוד לקשתות, שלהפעלתן נדרשו שנים של הכשרה שהייתה זמינה בעיקר רק למעמד הסמוראים, ניתן היה להפעיל את הארקבוזים על ידי חיילי רגלים שזכו להכשרה בסיסית. הסמוראים המשיכו להשתמש בחרבות ובקשתות והתארגנו בטקטיקות חיל רגלים ופרשים, בעוד שהאשיגרו עשו שימוש רב יותר בארקבוזים. כמה פלגים בודהיסטים מיליטנטים החלו לייצר כלי נשק חם בבתי יציקה שבדרך כלל שימשו לייצור פעמוני ארד למקדשים. באופן זה, הסבו אנשי ה"אקו-איקי", קבוצה של נזירים ושל קנאים חילוניים, את הקתדרלה המבוצרת "אישיאמה הונגן ג'י" לאחד המבצרים המוגנים היטב בכל יפן. כך הם הפכו, יחד עם פלגים דתיים נוספים רבים, לכוח צבאי רב עוצמה בפני עצמו ולחמו בקרבות עזים מול כמה מהמצביאים הראשיים ושבטי הסמוראים ביפן.
אף על פי שהסכסוכים הפנימיים המשיכו להתחולל כמו במאה הקודמת, והקרבות היו יותר רחבי היקף ומורכבים יותר מבחינה טקטית, הייתה זו התקופה בה החלו להתאחד "מדינות לוחמות" רבות, בתחילה תחת שלטונו של אודה נובונאגה, לאחר מכן תחת שלטונו של טויוטומי הידיושי ולבסוף בהנהגתו של טוקוגאווה איאיאסו.
בין השנים 1592 – 1598 ארגן טויוטומי הידיושי צבא שמנה 150,000 חיילים שפלש לקוריאה. לאחר השתהות מסוימת, השלימה יפן את כיבוש חצי האי הקוריאני תוך שלושה חודשים. כתוצאה מכך, נשלח הצבא הסיני לקוריאה לבקשתו של מלך קוריאה. בסופו של דבר, התארכו קווי האספקה של הצבא היפני והגנה נמרצת של הצי הקוריאני וההתערבות הסינית הכריעו את הכף והיפנים לא הצליחו להחזיק בחצי האי הקוריאני. לאחר מותו של הידיושי, הורתה מועצת חמשת העוצרים לשארית הכוחות היפנים בקוריאה לסגת ולשוב ליפן.
טוקוגאווה איאיאסו, אחד מהעוצרים הללו, שלט על רוב כוחותיו של המנהיג לשעבר. ב-1600 הוא ניצח בקרב סקיגהארה וייצב את שלטונו. ב-1603 הוענק לו התואר שוגון והוא היה לשליט למעשה של כל הממלכה.