שנאת ישראל בעולם היווני-רומי
מוצא היהודים

לאחר חורבן בית ראשון והיווצרותה של קהילה יהודית במצרים, בקרב האוכלוסייה המצרית החלו להתפתח מסורות על מוצא היהודים, כתגובת-נגד למסורת היהודית על יציאת מצרים. מסורות אלו חלחלו לאוכלוסייה היוונית שהתיישבה במצרים לאחר כיבושה על ידי אלכסנדר הגדול ועם העלאתן על הכתב ביוונית בתקופה ההלניסטית התגבשו לגרסה אלטרנטיבית שהתפשטה לעולם היווני שמחוץ למצרים, ולאחר מכן גם לספרות הלטינית ולחוגים הגבוהים באימפריה הרומית. המשותף בין מסורות אלו, הוא שבניגוד לסיפור יציאת מצרים המקראי, היהודים גורשו ממצרים ולא יצאו ממנה מרצונם.
הקטאיוס איש אבדרה (סביב 300 לפנה"ס) מספר על מגפה במצרים, אשר בגללה המצרים גרשו את כל הזרים מארצם, ובעוד חלקם נחתו בחופי יוון, רובם הגיעו "לחבל ארץ הקרוי כיום יהודה, שאינו רחוק ממצרים והיה בזמנו ריק מאדם." רבים סבורים שאין בקטע נימה אנטי-יהודית, אם כי היסטוריונים כפטר שפר מפקפקים בכך. כך או כך, הקטאיוס היה הראשון שכרך יחדיו את מוטיב שנאת הזרים עם מסורת יציאת מצרים.
הכהן וההיסטוריון המצרי מנתון (המאה ה-3 לפנה"ס) מספר שהחיקסוס, שפלשו למצרים ממזרח, ביצרו את העיר אווריס, ומאוחר יותר, כאשר התקוממו עליהם המצרים, התבצרו בעיר עד שגורשו ממצרים, ואז התיישבו בארץ שמאוחר יותר נקראה "יהודה" וייסדו בה את העיר ירושלים. בתקופה מאוחרת יותר אסף מלך מצרים את כל המצורעים בארצו, גירש אותם לעבודה במחצבות והסכים לתת להם להתיישב באווריס, העיר החרבה של החיקסוס. לאחר מכן התקוממו המצורעים, ותחת הנהגת אדם בשם אסרסיף, אשר שינה את שמו למשה, קראו לעזרתם את החיקסוס מירושלים, פשטו יחד עמם על מצרים ועשו בה "תועבות גדולות". אולם לאחר מכן החיקסוס והמצורעים גורשו שוב ממצרים.
ההיסטוריון דיודורוס סיקולוס (המאה ה-1 לפנה"ס) בתיאורו את המצור של אנטיוכוס השביעי (סידטס) על ירושלים, מספר שחבריו של אנטיוכוס סיפרו לו "שאבות אבותיהם של היהודים גורשו מכל שטח מצרים בתור כופרים שנואי־האלים. שכן במטרה לטהר את הארץ, כל אלה שנשאו על גופם סימנים לבנים וסימני צרעת קובצו יחדיו וגורשו אל מעבר לגבול, כמי שמארה רובצת על ראשם; הפליטים כבשו את סביבות ירושלים, ומשארגנו את עם היהודים הפכו את שנאתם לאנושות למסורת". הסופר המצרי ליסימכוס, אשר זמנו אינו ידוע ומוכר לנו רק מכתבי יוסף בן מתתיהו כתב גם הוא גרסה משלו ליציאת מצרים, אשר לדעת יוסף יש לסווגה כעוינת מכולן. על פי ליסימכוס, בימי בוֹכּחוֹריס מלך מצרים, הוחלט לגרש את היהודים אשר היו מצורעים והפיצו מחלות. רבים מהם הוטבעו בים, ואלו מהם ששרדו התקבצו תחת הנהגת משה, אשר הורה להם שלא לדבר שלום "לשום בן אדם" ולא לייעץ לו טובה "רק עצת-רשע ולהרוס את כל מקדשי האלים והמזבחות אשר ימצאו בדרכם". הם הלכו במדבר ולאחר צרות רבות הגיעו לארץ מיושבת "ועשו רעות ליושביה", שדדו את המקדשים והעלו אותם באש, "והגיעו אל הארץ הנקראה בימינו יהודה", שם יסדו עיר שקראו לה "הירוסולה", ביוונית "שוד המקדש", בגלל מנהגם. לאחר זמן רב, אחרי שגדלו והתחזקו, התביישו היהודים בשם הזה וקראו לעיר "הירוסולימה" (ירושלים).
הגאוגרף סטראבון (המאה ה-1 לפנה"ס), קבע ש"אבותיהם של היהודים בני זמננו, כפי שהם נקראים, היו מצרים" וטען שזאת הסיבה לריבוי האוכלוסייה היהודית במצרים, "מפני שהיהודים הם מצרים מעיקרם".
אולם בזמן שהמסורת המצרית-יוונית גרסה שהיהודים גורשו ממצרים, צייר סטראבון תמונה אוהדת מאוד של האדם שהנהיג אותם והשלטון שהקים על בסיס אמונתו הייחודית. הוא טוען שמשה היה כהן מצרי, שעזב את מצרים והגיע לארץ יהודה בלוויית אנשים רבים שעבדו את ה"ישות האלוהית", מפני שלטענתו (של משה) המצרים טעו בהציגם את הישות האלוהית על ידי תמונות של בהמות ובקר והיוונים גם הם טעו בעיצוב אלים בדמות אדם. משה הוביל את האנשים "למקום שבו נמצאת כיום ירושלים".
ההיסטוריון הרומאי פומפיוס טרוגוס (סוף המאה ה-1 לפנה"ס) מוסר גרסה מקוצרת ומלאה בשיבושים של הסיפור המקראי אודות מוצא היהודים, ומצייר תמונה אוהדת למדי של יוסף ושל משה. עם זאת, הוא מספר שלאחר שנחתו על המצרים גרדת וצרעת והם הוזהרו על ידי אורקל, גרשו את משה ממצרים יחד עם אלה שחלו במחלה, כדי שהמחלה לא תתפשט. מאחר שמשה הפך למנהיג הגולים, הוא לקח בגנבה את כלי הקודש של המצרים, ואלה ניסו להשיב אותם בכוח הנשק, אך סערות אילצו אותם לשוב לביתם. היהודים השתלטו על דמשק והר סיני, ולטענתו מאז מקפידים לא לבוא במגע עם זרים. תיאורו של פומפיוס כולל גם את האזכור היחיד לאהרן (Arruas) בספרות היוונית-רומית. ניתן להניח שאת הסיפור על מוצא היהודים לקח פומפיוס ממקור אוהד, או לכל הפחות נטרלי, בעוד את סיפור הגירוש לקח ממקור עוין בעליל. המדקדק אפיון, אשר נודע כשונא יהודים מושבע (יוסף בן מתתיהו כתב נגדו את הספר נגד אפיון), כתב ששמע "מפי זקני מצרים" שמשה היה מצרי יליד הליופוליס והוא הוציא את היהודים ממצרים בשנה הראשונה של האולימפיאדה ה-7 (שנת 752 לפנה"ס). גם גרסת אפיון כוללת את עלילת המצורעים, אולם הוא הוסיף לה נדבך משלו: מלבד מצורעים, כללו 110 אלף המגורשים גם עיוורים, פסחים ונגועים במחלות. היהודים הלכו 6 ימים ולאחר שכולם לקו בדלקת המפשעות, נחו ביום השביעי, כאשר הגיעו לארץ שנקראה אחר כך "יהודה".
גרסתו של כאירמון מאלכסנדריה לסיפור, דומה למדי לגרסתו של מנתון, אלא שעל פי גרסתו גורשו היהודים בשל זעמה של האלה איזיס. בשל אזכורה של איזיס, יש המחברים בין גרסת כאירמון לבין "נבואת הקדר". נבואה זו היא למעשה סדרת פפירוסים ביוונית הכוללים נבואות זעם על עתידה של מצרים. הנבואות מושמעות מפי קדר (ומכאן שמן), והן מיועדות אל המלך אמנופיס. על פי הנבואות: מצרים תיכבש בידי זרים, אולם הם יבואו על עונשם ועירם תהיה משטח דייגים. אז יקום מלך צדיק והחיים יתפללו שהמתים יקומו לתחייה. הנבואות נכתבו בערך במאה ה-3 לספירה, ומשקפות היטב את המצב הפוליטי והכלכלי העגום במצרים באותה תקופה. באחת הנבואות נזכר "צא נגד היהודים... המגורשים ממצרים על ידי זעמה של איזיס". הנבואה מקוטעת מאוד, ולא ניתן לדעת האם היו הקבלות נוספות בינה לבין סיפורו של מנתון. ההיסטוריון טקיטוס (המאה ה-1 לספירה) מביא מספר גרסאות בנוגע למוצא היהודים, אולם נוטה יותר לקבל את הגרסה על פיה היהודים היו מצרים אשר גורשו לאחר שהושחתו בנגע ממאיר, ולאחר שהתקבצו בהנהגת משה, חצו את המדבר "תפסו ארץ, ממנה גירשו את יושביה ובה יסדו עיר והקדישו מקדש." טקיטוס גם קושר את הגירוש לעלילת החמור, וטוען גם שהוא מסביר מנהגים חריגים רבים של היהודים. תיאורו כולל גם אזכור יחיד במינו למצה ושמיטה.
מתוך הכתבים שיש בידינו לא מתקבל שום מושג לגבי צורתם החיצונית וצבעם של היהודים, וזאת בניגוד לתיאור של אנשים "ברברים" בספרות היוונית והרומית.