stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפקולטה להנדסה ע"ש אלכסנדר קופקין

| --- | --- |

 בית ספר להנדסה
 תקופת הפעילות:  2011–הווה (כ־13 שנים) 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°04′24″N 34°50′57″E﻿ / ﻿32.073272439674°N 34.849042558157°E﻿ / 32.073272439674; 34.849042558157
 engineering.biu.ac.il
  (למפת גוש דן מוגדלת) הפקולטה להנדסה ע"ש אלכסנדר קופקין(למפת גוש דן רגילה) הפקולטה להנדסה ע"ש אלכסנדר קופקין(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הפקולטה להנדסה ע"ש אלכסנדר קופקין(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הפקולטה להנדסה ע"ש אלכסנדר קופקין
 
הפקולטה להנדסה ע"ש אלכסנדר קופקין היא פקולטה להנדסה באוניברסיטת בר-אילן שברמת גן. דיקן הפקולטה הוא פרופ' זאב זלבסקי וסגניו הם פרופ' שרון גנות ופרופ' רחלה פופובצר. הפקולטה הוקמה באוקטובר 2011 והחליפה את המחלקה להנדסה הקיימת (ובכך הפכה לפקולטה השמינית באוניברסיטה). הדיקן הראשון בתקופה זו היה פרופ' ג'ורג' מושיץ ובפקולטה פעלו בתחילה ארבע מגמות: אלקטרואופטיקה. תקשורת, מיקרוביולוגיה ועיבוד אותות. לימודי הנדסת המחשבים בפקולטה דורגו במיקום 151–200 בדירוג שנגחאי.
באוקטובר 2020 הוחלט על הקמת פארק מדע שיתפרס על שטח של 10,000 מ"ר בסמוך למבני הפקולטה.
הערות שוליים

↑  סגל אקדמי בכיר | הפקולטה להנדסה ע"ש אלכסנדר קופקין, באתר engineering.biu.ac.il
↑  בית הספר להנדסה בבר אילן קודם למעמד של פקולטה, באתר הידען, ‏2011-10-05
↑  שחר אילן, ישראל בדירוג האקדמיות: חזקים במחשבים ומתמטיקה, חלשים בהנדסה, באתר כלכליסט, 27 באוגוסט 2018
↑  עופר פטרסבורג, בבר-אילן הכריזו: "נקים פארק מדע בשטחי הקמפוס", באתר ישראל היום
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012181970605171  ISNI: 0000 0004 0368 5367  VIAF: 8167562406698492724   WorldCat (עם VIAF): 8167562406698492724
הווייתו על ידי טהרה

בהלכות מקוואות, אחד מכללי היסוד הוא הווייתו על ידי טהרה. כלל זה, נלמד מהפסוק בפרשת אמור ”אך מקווה ובור מים יהיה טהור”, שממנו נלמד בתלמוד כי על המקווה להיווצר על ידי דברים טהורים שאינם מקבלים טומאה בשום אופן, כמו למשל כלי גללים (כלי העשוי מצואת בהמה) או כלי אדמה, ולא למשל כלי ברזל או כלי זכוכית. לפי רוב הפוסקים, גם פלסטיק נחשב לדבר שאינו מקבל טומאה.
הכלל

בשונה מדין הפוסל מים שבאו על ידי אדם "הווייתו על ידי אדם" שבו הבעיה העיקרית היא שהמים נוצרים על ידי כוח האדם, כוונתו ותכנונו, הרי שדין הווייתו על ידי טהרה הוא דין פיזי יותר. כך למשל, מים שבאו למקווה בכוח דבר שמקבל טומאה, אך עבר בינתיים על גבי דבר נוסף שאינו מקבל טמאה ומשם הגיעו המים למקווה, אין המקווה פסול, וכן ההפך: גם אם המים באו מעצמם למקווה מכוח הגשם, אך הם עברו מעשית בדופן המקווה על ידי דבר המקבל טומאה, המים פסולים.
אקטואליה

בימינו, התחבטו הפוסקים האם מותר לייצר מקווה המורכב מבטון שבו ישנם גם חלקי ברזל המחזקים את דופני המקווה. השאלה היא האם אין בכך חיסרון ב"הוייתו על ידי טהרה" - על מקווה להיעשות על ידי דברים שאינם מקבלים טומאה, וברזל הוא מהכלים שמקבלים טומאה גם אם אין להם בית קיבול. הפוסקים הביאו ראיה, מדופני המקוואות שתיקן בעל התניא היו נאחזים על ידי מסמרי ברזל המעמידים את קרקעית המקווה במקומה. מהמקווה של הבעל התניא נראה לכאורה, כי כאשר הברזל רק מחזק ומעמיד את דופני המקווה במקומם (אך הוא לא הדופן עצמו) אין בעיה של "הוויתו על ידי טהרה".
בשנת תש"ע יצא הרב משה ברנדסדורפר נגד טכניקה חדשה במקוואות, המעבירה את המים לבור הטבילה על ידי צינור המכונה "גיברייט" השייך לחברת geberit, שדרך התקנתו היא באופן שמובאים שני צינורות נפרדים, ולאחר התקנתם במקום מלחימים את שני הקצוות על ידי התקנת מכשיר מיוחד המוצמד לקטע בו מתחברים שני הצינורות, ועל ידו מחממים את שני הקצוות, ממיסים אותם, ובכך מחברים אותם. לאחר מכן, נותר הכלי מחובר לצינורות, ולא ניתן להפריד אותו. לפי דעתו של הרב ברנדסדורפר, ייתכן שחיבור הצינורות במקום זה, שנעשה על ידי מתכת נחשב לכלי מתכת המקבל טומאה, ואחד מפסולי המקווה, הוא אם נוצר על ידי דבר המקבל טומאה ואין הווייתו על ידי טהרה. פסיקתו עוררה סערה הלכתית.
אקטואליה > זריעה בזוחלין

אחת מהבעיות החמורות העומדות בפני אלו המכשירים את המקווה, היא לאלו המכשירים את המקווה בבור זריעה. קיימים פוסקים האומרים, שמכיוון שמים ש"זוחלין" (אינם "אשבורן", כלומר אינם מכונסים בהשקט במקום אחד) אינם נחשבים למים כשרים, אז גם כאשר מכשירים מים שאובים או טמאים במים "זוחלין", הזריעה לא תועיל. הסברא בזה היא, שכדי להכשיר מים שאובים, יש להקפיד שיחול בשעת ההכשרה על המים הכשרים שם הלכתי של "מקווה" (מים שנקוו וכונסו ואינם זוחלין ממקומם), ולכן ברור שמים שאינם נשבים למקווה אינם מערבים מקווה.
לבעיה זו מצא החזון איש פתרון, שיפתחו ברז לתוך תחתית מי הבור הגשמים הקרוי "בור זריעה", כך שהמים השאובים "נזרעים" לתוך החלק התחתון של המקווה שהוא אינו נחשב ל"זוחלין", ורק החלק העליון נחשב לזוחלין. אך גם פתרון זה אינו מושלם, מפני שיש הסוברים ש"זחילה" בחלק ממי הבור משפיעה על כל מי הבור. ולכן כיום נהוג לזרוע את המים בבור הזריעה, לפני שנפתח החור המעביר את המים למקווה, כך שיש לפחות רגע אחד שבו המים נמצאים בבור הזריעה ואינם נחשבים ל"זוחלין", וברגע זה נזרעים המים השאובים במי הגשמים שב"בור הזריעה" ושוב הם כשרים.
הבעיה במצב זה היא הכלל שמקווה צריך להיות הווייתו על ידי טהרה. כאשר אדם פותח את נקב המקווה, הוא גורם שהמקווה יעשה על ידי אדם, שהוא מקבל טומאה. מכיוון שכך נהגו, לעשות פטנט כזה: כאשר אדם פותח את חור הטבילה, נופלים המים הראשונים לחור שמונע מהמים להגיע למקווה. לאחר שהמים שבאו על ידי הכוח הראשון, שנוצר על ידי מעשה האדם, נפלו לחור, סותמים את החור היטב, והמים שבאים מכאן והלאה למקווה הם מים כשרים.
הערות שוליים

↑  מקווה מים ח"א עמ' ק"ס.
↑  יוסי כץ, המקוואות החדשים - פסולים • פסק הלכה מסעיר, באתר בחדרי חרדים, 18 באוקטובר 2010
↑  שו"ת דברי יציב יורה דעה סימן קט"ו.
↑  ראו למשל דעת הר"ש והרא"ש במשנה, מסכת מקואות, פרק ה'.
הנזירה המזמרת

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  הנרי קוסטר
 הופק בידי:  ג'ון בק
 תסריט:  רוברט אנדרסון
 עריכה:  ריטה רולנד
 שחקנים ראשיים:  דבי ריינולדס גריר גרסון אגנס מורהד ריקרדו מונטלבן
 מוזיקה:  הארי סוקמן  שירים של ג'אנין דקרס
 צילום:  מילטון קרסנר
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  מטרו גולדווין מאייר 
 חברה מפיצה:  מטרו גולדווין מאייר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  4 באפריל 1966
 משך הקרנה:  97 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט ביוגרפי, דרמה קומית, סרט דרמה 
 הכנסות:  3,800,000 דולר
 דף הסרט ב־IMDb
 
הנזירה המזמרת (באנגלית: The Singing Nun) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1966 בבימויו של הנרי קוסטר (סרטו האחרון), עם דבי ריינולדס, גריר גרסון וריקרדו מונטלבן (אנ') בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס באופן רופף על סיפורה של הנזירה הבלגית ז'אנין דקרס (אנ') שכונתה בצרפתית "אחות חיוך" ובאנגלית "הנזירה המזמרת". שהתפרסמה בעולם בשיריה ובעיקר בשיר "דומיניק". שלא כמו בסרט, היא סיימה את חייה בהתאבדות.
דקרס התייחסה די בזלזול אל הסרט וטענה שכמעט כולו בדייה.
ב-2009 הופק בצרפת הסרט "אחות חיוך" ("Sœur Sourire") שנאמן יותר לסיפור חייה של דקרס.
הארי סוקמן היה מועמד לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר.
תקציר העלילה

הנזירה אן (דבי ריינולדס) משלימה את תקופת הכשרתה במנזר דומיניקני בבלגיה ורוכבת על קטנוע להצטרף למנזר השומרוני הטוב בגנט. על הקטנוע היא מעמיסה גם את הגיטרה האהובה שלה המכוננה "אדל". לאחר תאונה קלה בה היא נופלת מהקטנוע בגלל חוסר זהירות, היא מגיעה למנזר הנמצא בשכונת עוני בגנט.
היא מתקבלת על ידי אם המנזר, פריורס (גריר גרסון) והנזירה הבכירה קלוני (אגנס מורהד). קלוני מקבלת אותה בפנים חמורות ולוקחת ממנה את הגיטרה אך אם המנזר מאפשרת לה להחזיק בה.
עד מהרה מתברר שאן יודעת לשיר יפה כשהיא מלווה עצמה בגיטרה. בייחוד מתרשם ממנה האח קלמנטי (ריקרדו מונטלבן), כומר המנזר שדואג לשיפוצו. אן מתחברת בעיקר לאחות מרי שחורת העור (חואניטה מור) שמדריכה אותה בעבודה.
הנזירות משחקות עם ילדי השכונה בחצר ואן מתחברת לילד דומיניק ארליאן (ריקי קורדל) שהוא יתום מאם. היא מבקרת בביתו ונפגשת עם אחותו ניקול (קתרין רוס) ומוצאת צילומים חושפניים שלה. באותו רגע מגיע האבא השיכור (מייקל פאט), רואה את הצילומים ומשליך את אן מהדירה.
האב קלמנטי מתרשם משיריה של אן ויוצר קשר עם חברת "פרימוורה" להפקת תקליטים. אן פוגשת שם את המנהל רוברט ז'ראר (צ'אד אוורט) ומתברר ששניהם היו תלמידים בקונסרבטואר של פריז. רוברט רוצה לחדש את יחסיהם אך היא אומרת לו שכעת חייה מוקדשים למנזר.
התקליט מצליח ומתפרסם בכל העולם. אד סאליבן מגיע לגנט כדי לצלם את אן והנזירות בשיר "דומיניק". האם פריוריס מסכימה לכך תמורת קניית ג'יפ שיעזור למשלחת לאפריקה.
כעת אן מפורסמת בכל העולם. כאשר דומיניק נפגע בתאונת דרכים ומאושפז היא הולכת לכנסייה ומבקשת מאלוהים כי יבריא את דומיניק ובתמורה היא תוותר על הנגינה. דומיניק מבריא והאב מחליט להעביר את משפחתו לכפר, לסביבה יותר נעימה. אן נפרדת מהם ונותנת את הגיטרה במתנה לניקול.
לבסוף היא נשלחת לאפריקה עם האחות מרי והן עוברות מכפר לכפר עם הג'יפ שעליו כתוב "דומיניק", ומחסנות ילדים.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| דבי ריינולדס | אחות אן | נזירה |
| גריר גרסון | האם פריורס | ראשת המנזר |
| אגנס מורהד | אחות קלוני | נזירה |
| חואניטה מור | אחות מרי | נזירה |
| ריקרדו מונטלבן | אבא קלמנטי | כומר |
| אד סאליבן |  | בתפקיד עצמו |
| צ'אד אוורט | רוברט ז'ראר | מפיק תקליטים |
| ריקי קורדל | דומיניק ארליאן | ילד |
| קתרין רוס | ניקול ארליאן | אחותו של דומיניק |
| מייקל פאט | מר ארליאן | אבא של דומיניק |
המוזיאון היהודי בברלין

| --- | --- |


 מידע כללי
 סוג:  היסטוריה
 כתובת:  קרויצברג, Blumengroßmarkthalle 
 מיקום:  פרידריכסהיין-קרויצברג 
 מדינה:  גרמניה 
 מפעיל:  Foundation Jewish Museum Berlin 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2001
 תאריך פתיחה רשמי:  2001 
 אדריכל:  דניאל ליבסקינד 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות פוסט-מודרנית, אדריכלות הבארוק 
 קואורדינטות:  52°30′05″N 13°23′44″E﻿ / ﻿52.501389°N 13.395556°E﻿ / 52.501389; 13.395556
 www.jmberlin.de
  (למפת ברלין מוגדלת) המוזיאון היהודי בברלין(למפת ברלין רגילה) המוזיאון היהודי בברלין
 
המוזיאון היהודי בברלין - הבניין בתכנון אדריכל דניאל ליבסקינד משמאל למבנה הישן
המוזיאון היהודי בברלין (בגרמנית: Jüdisches Museum Berlin) הוא מוזיאון המצוי במרכז ברלין המציג את ההיסטוריה של יהדות גרמניה מאז ראשית ההתיישבות היהודית בעיר ועד ימינו.
היסטוריה > תקופה ראשונה

המוזיאון היהודי הראשון בברלין בוסס על אוסף היודאיקה והמטבעות של אלברט וולף מדרזדן אותו תרם לקהילה היהודית ברלין. האוסף פותח למוזיאון על ידי ד"ר קרל שוורץ שהיה מנהלו הראשון של המוזיאון. המוזיאון נפתח ב-24 בינואר 1933 ברחוב אוראניינבורג (Oranienburger Straße), שישה ימים בדיוק לפני עליית הנאצים לשלטון. בין אוצרות המוזיאון היה אוסף מדליות מלכותיות כתובות עברית, וציורים של אמנים יהודים מודרניים כגון לסר אורי, מקס ליברמן, שמואל הירשנברג וארנולד צדיקוב. שוורץ ברח מגרמניה, עלה לישראל ומונה על ידי ראש עיירת תל אביב מאיר דיזנגוף למנהל הראשון של מוזיאון תל אביב. את עבודת האוצרות והניהול המשיכו רחל וישניצר-ברנשטיין ופרנץ לנדסברגר.
בשנת 1938 הורה השלטון הנאצי על סגירת המוזיאון כחלק מחוקי נירנברג, היצירות שלו נבזזו, חלקן אבדו וחלקן נמצאות כיום בפולין.
בשנת 1961 התקיים בבית הקהילה היהודית בברלין מוזיאון יהודי שכלל תשמישי קדושה ומידע על תולדות הקהילה.
היסטוריה > תקופה שנייה

בשנת 1971 החליטה עיריית ברלין להקים מחדש מוזיאון יהודי, במסגרת פיתוח המוזיאון העירוני של מערב ברלין. בשנת 1975 הוקם "האיגוד להקמת המוזיאון היהודי". המוזיאון עצמו נפתח בשנת 1978 כחלק מאגפי מוזיאון ברלין. בשנת 1999 הפך המוזיאון למוסד עצמאי, ועבר למבנה שתוכנן על ידי דניאל ליבסקינד במרכז ברלין. המוזיאון נפתח רשמית במעונו החדש בשנת 2001.
בשנת 2011, במלאת עשר שנים לפתיחתו, קיבלה מטעמו קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל את פרס הפיוס והסובלנות.
מנהל המוזיאון מאז הקמתו המחודשת היה מייסדו, פרופ' מייקל בלומנטל, שכיהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית בתקופת כהונתו של נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר.
בסוף שנת 2014 מונה פרופ' פטר שפר למנהל המוזיאון. ביוני 2019 התפטר מתפקידו לאחר שציוץ ביקורת, על רקע גינוי שהעביר הפרלמנט הגרמני נגד ארגון ה-BDS, התפרסם בחשבון הטוויטר של המוזיאון ועורר סערה תקשורתית.
תיאור המבנה

המוזיאון מורכב משני מבנים: המבנה הישן (חלק מה-Kammergericht) והמבנה החדש - בניין ליבסקינד. בין המבנים חיבור תת-קרקעי בלבד.
מבנה המוזיאון תוכנן על ידי ליבסקינד בגישת הדה-קונסטרוקטיביזם, זרם אדריכלי שליבסקינד הוא אחד ממוביליו. המבנה עצמו תוכנן מבלי להתחשב בתצוגות האמורות להיות מוצגות בו, אלא כמוצג בפני עצמו שמטרתו לסמל את ההיסטוריה והתרבות של יהדות גרמניה. מבנה המוזיאון עצמו הוא יצירת אמנות פיסולית שניתן בה דגש על הסמליות יותר מאשר על הפונקציונליות.
צורת המבנה כצורת זיגזג או ברק. המבנה מצופה אבץ וחלונות המבנה מפוזרים בקירות המבנה בצורה רנדומלית. מבנה המוזיאון ומיקום חלונותיו נוצרו על ידי ליבסנקינד בכך שלקח את מפת העיר ברלין וקישר עליה בקווים את האתרים היהודיים בעלי החשיבות בעיר, וכן בתים של יהודים שגורשו מהעיר למחנות ההשמדה בתקופת השואה. הצורה האקראית שנוצרה היוותה את הבסיס לתכנון המבנה ומיקום חלונותיו.
למבנה המוזיאון אין יציאה לרחוב. הכניסה למוזיאון היא דרך מעבר תת-קרקעי מהמבנה הישן של המוזיאון. מעבר תת-קרקעי זה מסמל את הקשר הבלתי מנותק בין ההיסטוריה של גרמניה לבין ההיסטוריה של היהדות - קשר שלדברי המתכננים נותר בלתי מנותק גם כשהיה סמוי מן העין. המעבר התת-קרקעי מוביל לשלושה מסדרונות (הנקראים "שלושה צירים"). אין מסלול עיקרי לעבור במוזיאון, דבר שנעשה במכוון במטרה להביא לרגשות של בלבול ותעייה בקרב המבקרים במוזיאון.
ציר המוות ומגדל השואה – ציר זה מוביל למגדל השואה - מגדל בטון שאין בו מוצגים. לאורך הקירות של ציר זה מוצגים חפצים שהיו שייכים למשפחות יהודיות שנספו בשואה. לצד כל חפץ מסופר על המשפחה וכיצד החפץ הגיע למוזיאון. במגדל עצמו אין תאורה למעט מחרך אחד הפתוח לרחוב. דרך חרך זה שומעים את קולות הרחוב. המגדל עצמו בלתי ממוזג ועל כן המבנה חם מאוד בקיץ וקר מאוד בחורף, בהתאם לטמפרטורת הסביבה. מגדל זה משמש מחד מקום לזיכרון ולמחשבה, ומאידך מהווה מעין סמל למחבואים בהם נאלצו היהודים להסתתר בתקופת השואה.
ציר הגלות וגן הגלות – מסדרון זה מוביל לגן ובו 49 עמודי בטון זקופים - הבנויים על פני משטח הנוטה בזווית של 12 מעלות. חוסר ההתאמה בין זקיפות העמודים ביחס למשטח הנטוי - לבין הכיוון של כח המשיכה - יוצר אצל המשוטט בין העמודים תחושות סחרחורת ובחילה קשות - המדמות את תחושותיהם של היהודים אשר נעקרו מהמקום בו נולדו ואשר בו חיו אבותיהם משך דורות רבים, ונאלצו לחפש לעצמם ארצות אחרות בהן יוכלו לחיות. גן זה מזכיר במידת מה את האנדרטה לזכר יהודי אירופה שנרצחו בצורתו, אולם בראש 49 העמודים גדלה צימחיה המצלה על הגן (48 עמודים כנגד שנת 1948 בה נוסדה מדינת ישראל, ועמוד אחד נוסף המסמל את העיר ברלין). ציר זה מסמל את בריחת יהודי גרמניה מגרמניה בשל עליית המפלגה הנאצית לשלטון.
ציר ההמשכיות – הוא מסדרון החוצה את שני הצירים האחרים - על מנת לסמל את המשכיות קיומה של היהדות וקיומם של היהודים על אף השואה, את המשכיות ונצחיות תרומתם של היהודים לתרבות הגרמנית והעולמית על אף עזיבת גרמניה ועל אף השואה, ואת התחדשות הקיום היהודי בגרמניה לאחר השואה. בקצה ציר זה גרם מדרגות דרכו נכנסים לאגף המוזיאון בו מוצגת תערוכה המציגה את ההיסטוריה של יהודי גרמניה. גרם המדרגות ממשיך עד לגג המבנה - וחסום בסופו - כדי לסמל את הקטיעה בהיסטוריה של יהדות גרמניה.
תמונות

גן הגלות - מזכיר את אנדרטת השואה בברלין, למעט הצמחייה שצומחת ממנו
אנדרטת השואה לשם השוואה
גן הגלות - מבט מלמעלה
מגדל השואה - מבט מבחוץ. מגדל הבטון מנותק ממבנה המוזיאון העשוי אבץ אולם עומד בצמוד אליו, ומקושר אליו מתחת לקרקע
מגדל השואה - מבט מבפנים
צירי המוזיאון - נועדו לעורר בקרב המבקר אי נוחות והרגשה של טעיה
חלונות המוזיאון - מבט מבחוץ
חלונות המוזיאון - מבט מבפנים
אחד מהחללים שבמוזיאון - נועדו לסמל מחד את החללים שנוצרו בתרבות הגרמנית בשל השואה, ומאידך את החללים שנוצרו בתרבות היהודית בגרמניה בעטייה. בתחתית ניתן לראות את הפסל "שלכת"
הפסל "שלכת"
מדרגות ציר ההמשכיות של המוזיאון - מובילות לעבר תקרת המבנה על מנת לסמל את הקטיעה בתרבות יהודי גרמניה
"מוצג חסר" המסמל את ההרס שנגרם לתרבות היהודית בגרמניה
כלים חלביים מהמאה ה-19. ממוצגי המוזיאון
כלים בשריים מהמאה ה-18 וראשית המאה ה-20, ממוצגי המוזיאון
משקפיו של משה מנדלסון. ממוצגי המוזיאון
"כסף יהודי" מגטו טרזיינשטט, ממוצגי המוזיאון
ציר המוות במוזיאון היהודי בברלין
הכניסה למוזיאון היהודי בברלין
רובוט כותב ספר תורה
הערות שוליים

↑  מ. נרקיס, ד"ר קרל שווארץ, דבר, 16 ביולי 1933
↑  היכן האוצרות של המוזיאון היהודי בברלין?, חרות, 23 בדצמבר 1960
↑  ארמון אפרים ישוחזר וישמש כמוזיאון יהודי, מעריב, 8 באוקטובר 1978
↑  דן זכריה, עם יהודים בפולין, דבר, 19 בספטמבר 1961
↑  ברלין המערבית: מוזיאון יהודי, מעריב, 21 ביוני 1985
↑  אלדד בק, הקנצלרית: מרקל, ישראל והיהודים, עמוד 324
↑   משה גלעד, גם מנהל המוזיאון היהודי בברלין מסתייג מעיצוב המוזיאון, באתר הארץ, 5 בינואר 2015
↑  Bennhold, Katrin (2019-05-17). "German Parliament Deems B.D.S. Movement Anti-Semitic". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2019-08-23.
↑  נעה לנדאו ועופר אדרת, מנהל המוזיאון היהודי בברלין התפטר בשל ציוץ תמיכה בחופש הביטוי של ה-BDS, באתר הארץ, 14 ביוני 2019
↑  Berlin Jewish Museum head quits after controversial tweet, France 24, ‏2019-06-14 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263454805171  PLWABN: 9810565272105606  BIBSYS: 90881467  BnF: cb124662309 (data)  CANTIC: a11300401  GND: 5252342-1  ISNI: 0000 0001 1941 2732  LCCN: n94053898  LNB: 000067878  NKC: kn20021113004  RERO: 02-A005458509  SUDOC: 034244255  ULAN: 500277987  VIAF: 131503560   WorldCat (עם VIAF): 131503560
ה'תק"ם

ה'תק"ם או ה'תק"מ (5,540) ובקיצור תק"ם או תק"מ – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-11 בספטמבר 1779, והסתיימה ביום כ"ט באלול, 29 בספטמבר 1780.
המולד של תשרי חל ביום השבת, 3 שעות ו-888 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג זשה. היא מעוברת, ואורכה 385 ימים.
זו שנה שלישית לשמיטה, ושנת 11 במחזור העיבור ה-292. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 24 (סימנה כדידז) במחזור השמש ה-198.
שנה זו היא שנת 1,711 לחורבן הבית, ושנת 2,091 לשטרות.
אירועים

יצא לאור תולדות יעקב יוסף מאת רבי יעקב יוסף מפולנאה, ספר החסידות הראשון שהודפס.
נולדו

רבי איצ'לה וולוז'ינר, רב העיירה וראש ישיבת וולוז'ין, ממנהיגי יהדות רוסיה במחצית הראשונה של המאה ה-19.
ט"ו בשבט - רבי נתן מנמירוב
אלול - הרב משה ריבלין
נפטרו

ז' טבת - צבי בן הבעש"ט
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג זשה, ובה 385 ימים.
שנה מעוברת ובה שני חודשי אדר - אדר א' ואדר ב'. חג הפורים נחוג בשנה כזו באדר ב'. בנוסף, בי"ד באדר א' מציינים פורים קטן, ובט"ו באדר א' מציינים שושן פורים קטן.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
היסטוריה של עם ישראל
המוסד השמיימי

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  אייזיק אסימוב
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  מדע בדיוני
 הוצאה
 הוצאה:  Gnome Press 
 הוצאה בשפת המקור:  Gnome Press
 מקום הוצאה:  ארצות הברית 
 תאריך הוצאה:  1951
 מספר עמודים:  255
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  מסדה
 תאריך:  1978
 תרגום:  עמוס גפן
 מספר עמודים:  183
 מהדורות נוספות
 מקורות לכתיבת הספר:  שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית
 סדרה
 סדרת ספרים:  סדרת המוסד
 ספר קודם:  לקראת המוסד
 הספר הבא:  מוסד וקיסרות
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001319220
 
המוסד השמיימי (באנגלית: Foundation) הוא ספר מאת אייזיק אסימוב, מסוגת המדע הבדיוני. זהו הספר הראשון מבין טרילוגיית ספרי המוסד, העוסקים בעתיד שבו קבוצת מומחים לפסיכוהיסטוריה, מדע היכול לנבא את העתיד בהסתמך על ניתוח סטטיסטי של תגובות אנושיות, מגלה כי האנושות עתידה ליפול למשבר תרבותי-כלכלי העלול להובילה לאלפי שנות חשכה ורגרסיה. הספר מתאר את ניסיונם של חברי הפסיכוהיסטוריה ליצור אלטרנטיבה לתרחיש זה, באמצעות ריכוז כל הידע האנושי במיזם מדעי המכונה אנציקלופדיה גלקטיקה, שממומש בכוכב נידח שבו שולטים מדענים. הספר נחשב לאחד מקלסיקות ז'אנר המדע בדיוני, ואף זיכה את אסימוב בפרס הוגו לסדרת הספרים הטובה ביותר במדע בדיוני ב-1965.
השראה לסיפור ותהליך הפרסום

אסימוב הצהיר פעמים רבות בנוגע לרעיון סיפורי המוסד, שההשראה הגיעה אליו לאחר שקרא את "שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית", ספרו של אדוארד גיבון, היסטוריון בן המאה ה-18. אסימוב החליט שברצונו לכתוב היסטוריה עתידית של אימפריה מתפוררת, תוך בחינת תהליכי ההתפרקות של האימפריה, והאופנים שבהם ניתן למנוע הידרדרות זו או לצמצמה. לאחר שקרא את הספר הציע אסימוב לעורך שלו במגזין "Astounding Science Fiction"', ג'ון וו. קמפבל, לכתוב סיפור קצר העוקב אחר שקיעתה של אימפריה גלקטית עתידנית. קמפבל אהב את הרעיון, ובתום ישיבה של שעתיים ודיונים, אסימוב החליט לכתוב סדרת סיפורים קצרים המתארים את המעבר מנפילת האימפריה הראשונה לעליית האימפריה השנייה. אסימוב הגיש את הסיפור הראשון של "המוסד" לקמפבל ב-8 בספטמבר 1941. הסיפור נרכש שבוע לאחר מכן ופורסם במגזין "Astounding Science Fiction" במאי 1942. במשך שמונה שנים כתב אסימוב שבעה סיפורים קצרים נוספים, שנאספו ופורסמו כ"טרילוגיית המוסד" בשנים 1951–1953. הספרים היו בין ספריו האהובים ביותר של אסימוב, ואף זיכו אותו בפרס הוגו עבור הסדרה הטובה ביותר בכל הזמנים ב-1966.
עלילת הספר

סיפורי המוסד מתארים את מאמציה של קבוצת מדענים לשמר את הידע האנושי, בשל החשש שהתרבות האנושית עומדת להידרדר לפרימיטיביות באורח בלתי-נמנע. עיקר הדברים מוצגים בסיפור הראשון בספר.
עלילת הספר > הפסיכוהיסטוריונים

0 ל"ה (לספירת המוסד) - פורסם לראשונה במהדורת הספר של המוסד ב-1951.
הסיפור מתחיל בכוכב טרנטור, בירת האימפריה הגלקטית מזה 12,000 שנים. למרות שהאימפריה נראית יציבה וחזקה, היא נרקבת לאיטה ומתחילה להתערער. הארי סלדון, מתמטיקאי ופסיכולוג, פיתח את תורת הפסיכוהיסטוריה אשר משקללת את כל האפשרויות בחברות גדולות לביטויים מתמטיים, וכך מאפשרת את יכולת ניבוי העתיד בצורה מדויקת.
באמצעות הפסיכוהיסטוריה, מגלה סלדון את ההתפוררות העתידית של האימפריה ומנסה להתריע על כך בפני חברי ועדת ביטחון הציבור, השליטים בפועל של האימפריה. אולם חברי הוועדה כועסים על סלדון ומזלזלים בקביעתו. הוועדה קובעת שדעותיו של סלדון נחשבות לבגידה, ושולחים אותו ואת המתמטיקאי הצעיר שמלווה אותו, גאל דורניק, למאסר. סלדון נשפט על ידי הוועדה, ובמעמד זה הוא מסביר את אמונותיו ותחזיותיו לגבי האימפריה. להערכתו של סלדון, תוך 500 שנה האימפריה תקרוס לחלוטין, הידע המקצועי והתרבותי ישכח, והאנושות תיכנס לתקופת חושך של 30,000 שנים. סלדון ממשיך ומסביר לוועדה שעתיד אלטרנטיבי הוא בר השגה, במידה ובני האדם יפעלו ליצור מקור של כל הידע האנושי, תחת הכותר "אנציקלופדיה גלקטיקה", וכך יישמר הידע האנושי, והאנושות תוכל לצאת מתקופת החושך תוך 1,000 שנים בלבד, בניגוד ל-30,000 השנים שתחזיותיו הראשונות של סלדון מציעות.
הוועדה, שאינה משוכנעת במהימנות טענותיו של סלדון, אינה מעוניינת להפוך אותו למרטיר, אולם מבינה שיש להוציאו מטרנטור כדי שרעיונותיו לא יחלחלו לשאר האוכלוסייה וייצרו פאניקה. לפיכך, מציעה הוועדה לסלדון הגלייה מרצון לעולם נידח בפאתי הגלקסיה בשם טרמינוס, יחד עם עמיתים נוספים שהוא יבחר, אשר יסייעו לו להקים את האנציקלופדיה. סלדון מסכים לפשרה זו, ומתחיל בהכנות לעזיבה לטרמינוס.
עלילת הספר > האנציקלופדיסטים

50 ל"ה - פורסם לראשונה במאי 1942 תחת השם "המוסד".
הסיפור נפתח עם תיאור טרמינוס, כוכב ללא מינרלים או מחצבים, ומחוז יחיד ראוי לפיתוח, שבו מקימים את העיר הראשית, טרמינוס סיטי. המושבה מורכבת בעיקר ממומחים לתחומי ידע שונים, המסורים ליצירת אנציקלופדיה גלאקטיקה כדי לשמר את הידע האנושי. המושבה מנוהלת על ידי חבר הנאמנים של האנציקלופדיה, אשר מורכב ממדענים בלבד. ענייני העיר טרמינוס מנוהלים על ידי ראש העיר, סלבור הארדין, שחסר כוח ממשי לנהל את העיר, בגלל השפעתם הרבה של חבר הנאמנים על קביעת מדיניות וניווט ענייני טרמינוס. הארדין מודאג מהכוכבים הסמוכים לטרמינוס, שהתנתקו מהאימפריה הגלקטית ועלולים לאיים בהשתלטות על טרמינוס עצמה. זאת בניגוד לדעת אנשי חבר הנאמנים, הסבורים כי יש לשמר את הסטטוס קוו ולהימנע מפעילות כלשהי בתחומים שאינם נוגעים ליצירת האנציקלופדיה עצמה. הארדין מצליח לסכל את תוכניתם של שליטי אנקראון, הכוכב הקרוב ביותר לטרמינוס, להקים בסיס צבאי על טרמינוס, תוך ניצול הידע של טרמינוס ביצירת אנרגיה גרעינית, ידע שאינו קיים ברשות שאר הכוכבים הסמוכים, ובמקביל מצליח הארדין לקדם את שאיפותיו האישיות לייסוד מערכת פוליטית שונה בטרמינוס עצמו.
חבר הנאמנים, והיו"ר בפרט, דר' לואיס פיראן, עדיין מתנגדים להארדין, על אף הצלחתו. כדי להתגבר על התנגדותם וכוחם הפוליטי, מתכנן הארדין הפיכה, יחד עם עוזרו יוהאן לי. הארדין נועל את חבר הנאמנים באותו היום שבו אמורה להיפתח כספת הזמן של העיר והולוגרמה של הארי סלדון עתידה להיות מוקרנת. הארדין מבין שהוא לוקח הימור, שכן ייתכן שנבואתו של סלדון תוכיח שהארדין טעה בדרך פעולתו, דבר שיגרום למפלתו הוודאית ולחיזוק מעמדם של האנציקלופדיסטים. עם פתיחת כספת העיר, נגלית הולוגרמה של הארי סלדון בכיסא גלגלים, אשר מודיע שהאנציקלופדיה גלקטיקה הייתה למעשה תרמית, שנועדה לתת אישור מהאימפריה הגלקטית להקים את טרמינוס. מטרתה האמיתית של ההתיישבות היא ליצור את הגרעין להקמת האימפריה הגלקטית השנייה, שתשתלט על האימפריה הגלקטית הגוססת ותקצר מצב של הידרדרות האנושות ל-30,000 שנות חשיכה לפרק זמן של 1,000 שנים בלבד.
לאחר הופעתו של סלדון מודה חבר הנאמנים בטעותו בפני הארדין, וחבריו פורשים להתייעצויות על המשך דרכם. הארדין, החושש מהעימות הקרוב עם אנקראון, מתכנן תוכנית להתגבר על ניסיונות ההשתלטות על טרמינוס.