stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יצחק אפשטיין
תולדות חייו > ניהול בית הספר לבנות בצפת וגיבוש זהות המחנך

אפשטיין ניהל במשך חמש שנים (מ-1891) את בית הספר לבנות בצפת. תחילה היו במוסד רק שתי כיתות. קודם למינויו התרשם הד"ר בלידן לא רק מהעושר הלשוני, אלא גם (ואף יותר) מהמבטא הספרדי המשכנע שסיגל לעצמו אפשטיין על אף גילו המבוגר יחסית ללומד שפה (עלה בן 24). אף על פי שהתברר לאפשטיין שבעבודתו החקלאית יהיה שכרו גבוה משכרו בהוראה, הוא החליט לקבל עליו את ההצעה. בזִכרונותיו כתב: "מימיי לא ביקרתי בבית ספר עממי ולא קראתי כלום על חינוך והוראה, תורת הנפש, תורת ההוראה. תורת החינוך ותולדותיו – טרם נולדו בשבילי". אפשטיין חש שעליו להמציא הכול. על יסוד נִסיונו המועט בהוראה פרטית הגיע למסקנה שבהוראה חשוב מאוד להמחיש דברים: "רעיון אחד לא חדל מלהלהיבני. אֲממש את הלימוד, אסביר במיטב יכולתי, עד כי יובן הכול לכול".
אפשטיין היה איתן בדעתו שבבית הספר יש לדבר עברית, אולם הדבר היה לו לאתגר: "כל ספר לימוד בעברית טרם יהיה בארץ – ועל כל פנים לא נזדמן לידי". הוא כפר ב"שיטת התרגום" שנהגה בהוראת לשונות חדשות: "ערבוב השפות עורר בי כעין רגש כיעור, תיעבתי כלאיים", וקבע לו כלל דידקטי: "את השפה הזרה צריך ללמד מתוך הסתכלות בסביבה הטבעית, באופן שבמידה ידועה ישיג הלומד לא רק מילים ואמרים – אלא גם רשמים חדשים ומושגים מחודשים ומבוררים". אפשטיין התחיל ללמד ללא תרגום. את שיעוריו הראשונים ביסס על מושגים שהיה אפשר להמחישם (בית, מכשירי לימוד, גוף האדם, מזון, צמחים, בעלי חיים). העוללים חיקוהו בקַלות ואימצו את הברתו המזרחית. בהדרגה שיפר את שיטת ההוראה. אורחים שבאו מן הארץ ומחו"ל התרשמו מהישגיו ומהמבטא הצח והתקין שהקנה להם, אף יותר מן התוכן. לאפשטיין יצא שם של מורה-אמן. אבל הוא לא רצה להישאר בצפת, אלא השתוקק לחזור לחיי הכפר ועבודת האדמה.
תולדות חייו > מבית הספר העברי במטולה לאוניברסיטה ולסלוניקי

בתום חמש שנות ניהולו את המוסד החינוכי הזמינה המושבה מטולה את אפשטיין לבוא ולעבוד בבית הספר העברי שבה. הוא עבר ברצון, ישב במקום שנתיים (עד 1899) ולימד עברית על פי שיטתו, שהמשיך לפתחה ולשכללה.
אפשטיין לימד במטולה ילדים בני שמונה ומעלה, ואילו הקטנים יותר למדו אצל אשתו של אחד המתיישבים, אלישבע בסביץ'. הילדים למדו תנ"ך, דברי ימי ישראל, כתיבת הארץ (גאוגרפיה), דקדוק, חשבון, ידיעת הטבע, קריאה נכונה, כתיבה יפה וערבית. לא רק מורים נהרו לבית הספר בזכות שמו הטוב שרכש לו, אלא גם תלמידים הגיעו לבית הספר במטולה מזכרון יעקב, מראש פינה, מירושלים, מחיפה וממשמר הירדן.
תולדות חייו > מבית הספר העברי במטולה לאוניברסיטה ולסלוניקי > הניב הגלילי

בבואו להורות בגליל ייחד מחשבה רבה לטיפוח "גאווה אזורית", שהייתה צריכה להתבטא לדידו גם בניב גלילי מיוחד – עברית בעלת צליל שונה מזה שבו דיברו במרכז הארץ. אפשטיין גיבש את הניב בעקבות היכרותו עם הערבית המקומית, ובעיקר עם הניב העברי המיוחד שהשתמר מימי קדם בקרב יהודי דרום לבנון, ואשר הִכִּירוֹ מפי יהודי חצביה. לטענת הבלשן אהרן בר-אדון, אפשטיין ניסה להחיות ניב עתיק של העברית שהיה נהוג בגליל בתקופות קדומות. ייתכן ששאף להפוך את השפה לפונטית ופשוטה יותר.
לדברי מיכל זלמן פוחצ'בסקי, אפשטיין רצה ללמוד ערבית והזמין אליו לצורך כך את ה"כּתיב" (מלמד) של הכפר ג'עוני (אנ'). בשיעורים שקיבל ממנו, למד את המבטא הערבי הגרוני הנכון, ועל בסיס מבטא זה, פיתח עם הזמן את המבטא העברי שלו.
סימן הזיהוי הבולט ביותר של הניב הגליל היה הגיית בי"ת רפה כדגושה (נהגו להדגיש את התכונה במשפט "שבּעים ושבּעה זבּובּים מסתובּבּים סבּיבּ החלבּ הלבּן"). ההגייה התאפיינה גם בהטעמה מלרעית (בניגוד להטעמה המלעילית, ה"אשכנזית"); הקמץ נבטא כמו פתח, ולא כמו חולם כב"אשכנזית"; האותיות ח, ע, ק, ט, נבטאו כבערבית; ההברה המוטעמת נמשכה משיכה ארוכה, תוך הכפלת תנועתה. הניב הגלילי פשט ממטולה עד מנחמיה, אך לא האריך ימים. כבר ב-1913 הכריז דוד ילין, ממייסדי ועד הלשון, שאין לאפשר קיומה של הגייה שונה בגליל, משום שיש בה כדי "להרוס כל יסוד אחדות המבטא".
תולדות חייו > מבית הספר העברי במטולה לאוניברסיטה ולסלוניקי > מראש פינה לאוניברסיטה, ומשם לסלוניקי

לאחר שנתיים במטולה העתיק אפשטיין את מגוריו לראש פינה, ושמו יצא בכל הארץ כמחנך דגול. מורים ראו לעצמם זכות וחובה לעבוד תקופת-מה בבית הספר המפורסם בראש פינה תחת שרביטם של אפשטיין או של תלמידו ויורשו וילקומיץ, ותורת החינוך המודרני יצאה מן הגליל ופשטה ביישוב החדש בכל הארץ.
על אף הצלחתו הלא-מבוטלת בארץ והשם שקנה לו בעולם בעקבות מאמריו, שבזכותם הכירו מורים בגדולתו כמחנך וכמורה שפות, החליט אפשטיין שעליו להרחיב את לימודיו. ב-1903 בהיותו קרוב לגיל ארבעים יצא להשתלמות אוניברסיטאית. אשתו וילדיו התלוו אליו בחזרה[דרושה הבהרה] לעיר לוזאן בשווייץ, ושם למד באוניברסיטה המקומית פסיכולוגיה ופדגוגיה כדי לבחון, להשלים ולתקן את שיטת ההוראה שלו על יסוד המחקר. גם אז ראה לנגד עיניו את הפצת הדיבור העברי.
לאחר שסיים אפשטיין את לימודיו, הזמינוהו ראשי הקהילה היהודית בסלוניקי לנהל את בית הספר "תלמוד תורה הגדול", ובו הוא יישם את חידושיו הפדגוגיים (משנת 1909 ועד 1915). מסלוניקי חזר ללוזאן כדי להשלים את לימודי הדוקטורט.
תולדות חייו > השיבה ארצה ואחרית דבר

עם חזרתו לארץ ב-1919, בסוף מלחמת העולם הראשונה, ניהל את בית הספר למורים ולגננות על-שם לוינסקי בתל אביב.
בשנות חייו האחרונות פרש מההוראה והתמסר לשיפור הלשון העברית, כפי שהוא פירש אותו. העברית ספגה השפעות רבות מהשפות הלועזיות שהיו שגורות על לשון העולים, ואפשטיין חשש ש"הרוח העברית" המקורית תימחה מהעברית החדשה. לכן כתב בעיתון היומי דבר טור לשיפור הלשון ולתיקון שגיאות רווחות בעברית השימושית בכתב ובעל פה. הוא בחן משפטים מדברי דפוס והראה, שגם אם אין בהם שגיאות לשון, הם חוטאים ל"רוח העברית". ברל כצנלסון יזם את כינוס הטורים לספר. אפשטיין הספיק להכין את כתב היד, אולם לא זכה לראות את הספר בדפוס. הספר, "הגיוני לשון", ראה אור כארבע שנים לאחר מות אפשטיין. על שמו יש רחוב בתל אביב.
שיטתו החינוכית

אפשטיין ייסד שיטה בהוראת העברית שעקרונותיה היו: לימוד טבעי הקרוב לאופן שבו נלמדת שפת אם; שיתוף כל החושים; לימוד על דרך האינדוקציה – מהפרט לכלל; ההוראה מדורגת בהיבטים מגוונים: קל מול כבד, קרוב מול רחוק, מוכר מול בלתי מוכר; התבססות על תחומי העניין של הילד; על קשר קרוב עם הסביבה הטבעית; שילוב שירה ומשחק; שימוש בשפה ככלי לאומי לחידוש ההתיישבות בארץ; כבוד לתלמידים עת חזקה.
עקרונות אלה התפרסמו במאמר "עברית בעברית" בעיתון "השילוח" ב-1898, ופותחו במהלך השנים לשיטת ההוראה המרכזית בתקופת תחיית הלשון העברית. "זרם העובדים", שדגל בחינוך סוציאליסטי-פועלי, פעל לאורה עד לשנות ה-50.
בין תלמידיו נמנה גם משה אטיאש.
תפיסתו הלשונית

מתוך דבריו של אפשטיין בספרו "הֶגיוני לשון":
מלחמה לנו בערבוב, בסתמיות, בהיעדר גבולות מדויקים. נשקנו – בירור, הסברה, טעם ונימוק, ותוצאתם – הגבלה, הגדרה, השלמת החסר וגריעת היתר. לא לעקור את מושגי הלעז האיתנים נלך, אלא לחזור ולנטוע את העבריים כתיקונם. לא נתקיף את הטועה ברוח הכתוב במקרא ובתלמוד, כי אם נסייענו להבין מדוע כתוב כך.
את גישתו הלשונית סיכם הבלשן יצחק אבינרי (ההדגשות והניקוד במקור; לעיתים נוסף ניקוד עזר בשל התמורות בכתיב המלא):
בלשן זה חִדש הרבה מִלים. מקצתן נקלטו ונעשו לנחלת הכל (תודעה ותופעה, תבליט, פעיל וסביל ועוד), ורובן – כרגיל – לא נקלטו, כגון: שניון (פעם במובן חזרה ופעם במובן הבדל ושוני), הזדכּר (התאמץ להִזכר), התנצב, השתכנן, סבכּך, כריחַ (הכרחי), תושרה (כִּוון), מרוכב (מורכב), תליון (תְּלִיּוּת). כל אלה – מתוך מאמריו ב"החִנוך", והרבה יותר מזה – בתרגומיו: "נפש התינוק" ו"צמח עבר הירדן", בהם עשרות רבות של חִדושים, שמקצתם נקלטו ורובם לא נקלטו. עם כל חדשנותו זו היה שמרני מאד מבחינת שִׁמוש הלשון. יש אשר פסל דברים שפסלו גם אחרים (כגון: לא יותר יפה אלא יפה יותר, ולא הכי נכבד אלא הנכבד ביותר), ויש שהיה בודד בחומרותיו: פסל מה זה שולחן (לדעתו – מה הוא שולחן), דרש להבחין בין לִמוד ללמידה ובין גידול לגדילה ואף בין חִנוך ל"הֵחָנכות" (חִנוך המורה והֵחָנכות התלמיד). מן "הוטב" חדש הוטבות ולא נחה דעתו בהטבה... ומשום שאיפתו להבחנות יתרות גם חִדש צורות יתרות של שם־הפועל מבִּנְין פוּעל והופעל, כגון "לבוּקוֹר", "להובטח", "להוּכּוֹר", "להוּטוֹב"; פסל רציפוּת כמה נסמכים (ע"ע סמיכות), אף אם דרך המקרא והתלמוד בכך; גם הקפיד על צמח ביחיד כשם קבוצי, משום שכך במקרא ("וצמח האדמה"), ולפיכך קרא לתרגום ספרו של אהרנסון "צמַח עבר הירדן", ולא שת לבו לכך שיש בתלמוד צמחים ופירות; פסל בקש את במובן בקשה ואת עוד לא, אף על פי שבפסוק אחד כבר נמצא שִׁמוש זה; כיו"ב אסר את הצירופים נתן מכה ועשה צעד והקפיד דווקא על הִכָּה מַכָּה וצָעַד צַעַד; אף לא חשש לפסול עולה על ההר (בהר), וטען שיש לומר נגישה במקום גישה... כל אלה אינם אלא חלק מחומרותיו של בלשן נכבד זה, ויותר ממה שמניתי אפשר למצוא בספרו "הגיוני לשון", אם כי לפעמים חזר בו מחומרה יתרה והודה בשגגתו (ע"ע אלא).
על חידושו "תצפית" העיד אבינרי:
את צֶפִי בִּקש יצחק אפשטין להנהיג במקום חִדושו תצפית, וגם כתב על זה בתרגומו "נפש התינוק" (ירושלים תרפ"ט, עמ' 247). בשיחותיו עמי היה מצטער על שנקלט חִדושו תצפית, כי לדעתו נובעים השמות במשקל זה מבִּנְין פעל או התפעל: תענית, תרמית. ואִלו תצפית היא פעולת צופה, ולא מצפה.
אבינרי העיד כי אפשטיין הוא שהִמריצוֹ להוציא לאור "מדריך לשוני עברי". אבינרי ציין כי אפשטיין ניאות לבקשתו לכתוב כעין קול קורא (לשם פרסומו בעיתונים) בדבר תועלתו וחשיבותו של מדריך לשוני, ועשה זאת בשבט תש"ג בירושלים. התוכנית בימים ההם הייתה אמנם מכוונת לספר קטן, והיא עלתה כשנתיים לפני שפתח אבינרי את מדורו השבועי "פִּנת הלשון" (עד אז לא פרסם אלא כמאה מאמרי לשון). מחמת עיכובים שונים לא יצאה התוכנית לפועל, ולכן לא ראה אבינרי צורך לפרסם את דברי הד"ר. משזכה אבינרי להוציא לאור את ספרו, פרסם את דבריו בפתח מדריך הלשון שלו – הידוע בשמו "יד הלשון".
פועלו הציבורי

כבר (ב-1907) עסק אפשטיין בסוגיית יחסי יהודים/ציונות וערבים בארץ. סוגיית רכישת קרקעות מטולה ופינוי/עזיבת האריסים הדרוזים ב-1896 ומאוחר יותר תביעתם האלימה לשוב ולעבד את אדמות מטולה עמדה ברקע מאמרו "שאלה נַעֲלָמָה" שהופיע בעיתון "השילוח".
במאמר זה באו לידי ביטוי רעיונות שהציג קודם לכן בהרצאה שנתן בפני האגודה "עברייה" לרגל כינוס הקונגרס הציוני בבזל בשנת 1905:
בין השאלות הקשות הקשורות ברעיון תחיית עמנו על אדמתו יש שאלה אחת שהיא שקולה כנגד כולן - שאלת ייחוסנו אל הערבים. שאלה זו, שבפתרונה הנכון תלויה תקומת תקוותנו הלאומית, לא נשכחה אלא נעלמה כליל מן הציוניים
כשנבוא אל ארצנו עלינו לשרש מקרבנו את מחשבות הכיבוש...חלילה לנו לגרום רעה לשום עם
בשעה שאנו מרגישים את אהבת המולדת בכל עזוזה אל ארץ אבותינו, אנו שוכחים שגם לעם החי בה עתה יש לב, רגש ונפש אוהבת. הערבי, ככל אדם, קשור הוא במולדתו בעבותות חזקים.
מתוך נקודת ראייה זו ייחס אפשטיין חשיבות רבה לחינוך לידיעת העם השכן ותרבותו:
חובה עלינו להכיר כראוי את העם הערבי...חרפה היא שעדיין לא נעשה כלשהו בנידון זה, ואנו בורים גמורים בכל הנוגע לערבים
. הוא הזהיר בהרצאתו לגבי הסכנות האורבות ליישוב היהודי על רקע ההקצנה ביחסים ההדדיים בין היהודים לערבים וסבר כי גישה מתונה וערכית יכולה לעזור לגשר בין הצדדים:
אל לנו להתגרות בלביא נרדם. זיק אחד יתמלט ויהיה לתבערה שלא תכבה.
התבטאויות אלה עוררו את ביקורתם של דוברים אחרים מקרב חוגי "הפועל הצעיר" כמו משה סמילנסקי, זאב סמילנסקי ושלמה צמח.
אפשטיין דאג שבבית הספר שניהל במטולה ילמדו גם ערבים, בניהם של העובדים ביישוב.
היה ממייסדי ברית שלום, אולם פרש ממנה.
מחיבוריו ומפרסומיו

במה זכתה הלשון העברית לתחיה?: מסה פסיכודידקטית, תל אביב: תרצ"ו-1936.
הגיוני לשון, תל אביב: עם עובד, תש"ז-1947.
הסגנון והטבתו, ירושלים: תר"ץ-1930.
עברית בעברית: ראשית למוד שפת עבר על פי השיטה הטבעית: ספר נועד למורים ולאבות, המלמדים עברית ילדים מבן ארבע שנים ומעלה, ורשה: אחיאסף, תרס"א-1900.
עולה צעיר משנת תרמ"ו: מושגיו והגיוניו, ירושלים: תרצ"ה-1935.
שאלת השאלות ביישוב הארץ (השאלה הערבית), יפו: הוצאת חבר אמוני היישוב, תרע"ט-1919.
התכלית והמטרה בחינוך: הרצאת יצחק אפשטין בכנוס המורים בניסן תרפ"ט בירושלים, 1929.
שאלה נעלמה, תדפיס מתוך “השלח”, י"ז, אודסה: אחיאסף, תרס"ז-ס"ח-1907, מתוך פרויקט בן יהודה
לקריאה נוספת

'אפשטין, יצחק', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 58–59. (הספר בקטלוג ULI)
שלמה הרמתי, ‏המורים החלוצים, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2000
שלמה הרמתי, שלושה מורים ראשונים, הוצאת יד בן צבי, תשמ"ה.
הערות שוליים

1 2 3 4  דוד סמילנסקי,'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'עם בני ארצי ועירי, הוועד הצבורי להוצאת כתביו שח דוד סמילנסקי ומסדה, עמ' 127, 1958
1 2 3 4  יצחק אבינרי,'"`UNIQ--nowiki-00000005-QINU`"'יד הלשון, יזרעאל, 1964, עמ' 194
↑  "... הנשמע בימים פרגמטיים אלה מכל פינה, ממשימות הצבא ועד ספת הפסיכולוג. יוצר הפועל הוא המחנך והלשונאי יצחק אפשטיין, והוא מסביר בגיליון הראשון של כתב העת 'החינוך' איך נולד הפועל החדש: 'תפקד, מילא את התפקיד'." (רוביק רוזנטל, 02 בדצמבר 2005)
↑  המון זבובים מסתובבים על הלביבות, באתר הארץ, 20 ביולי 2005
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31 32 33 34 35 36  שלמה הרמתי,'"`UNIQ--nowiki-0000000C-QINU`"'המורים החלוצים, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2000
↑  העלייה השניה, 1903-1914, מרדכי נאור; מאמר מאת הנכד אלוף הראבן, באתר www.kotar.co.il
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11  זאב ענר,'"`UNIQ--nowiki-0000001C-QINU`"'סיפורי בתים: סיפורם של שבעים בתים בתולדות ההתישבות, ישראל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1988, עמ' 48
1 2 3  עפרי אילני,'"`UNIQ--nowiki-0000002F-QINU`"'שפות נכחדות | ניב גלילי, באתר הארץ, 4 באפריל 2010
↑  זכרונות מיכל זלמן פוחצ'בסקי, בתוך: אברהם יערי, זכרונות ארץ ישראל, כרך א, פרק נג, עמ' 612.
↑  ראשית הסכסוך ישראל-ערב: 1882-1911, אליעזר בארי
↑  מרים סנפיר, שוש סיטון, גילה רוסו – צימט, מאה שנות גן ילדים בארץ ישראל, עמ' 39 - 80, מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, אוניברסיטת בן-גוריון, 2012
↑  למילה זו נתייחדה משמעות מדעית בעולם המתמטיקה (מספר מרוכב) והכימיה (חומרים מרוכבים)
↑  כלומר בריבוי
↑  מאיר חזן 2002, ע'244
↑  ציטוטים המובאים בתוך מאמר ההספד של עופר אדרת אחרי מותו של אלוף הראבן ב"הארץ" 4.3.2016, ע' 28
1 2 3  ציטוט המובא ה"הארץ" 4.3.2006
↑  מאיר חזן, 2002, ע' 245
↑  לספר הסרוק באתר הספריה הלאומית לחצו כאן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311059905171  BNE: XX5060770  BnF: cb13742020q (data)  CiNii: DA12857883  GND: 1057982113  ISNI: 0000 0004 2764 8317  LCCN: n88232280  NTA: 14721887X  RERO: 02-A003219445  SUDOC: 17664136X  VIAF: 283077055   WorldCat (עם VIAF): 283077055
יובל בינדר

| --- | --- |

 לידה:  6 בספטמבר 1986 (בן 38) תל אביב, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1997
 עיסוק:  קריין, מדבב, חקיין, שחקן, יוצר, מנהל קריאייטיב
 יצירות בולטות:  גמבה סטייל, סגרו את הפייסבוק
 http://yuvalbinder.com/
 פרופיל ב-IMDb
יובל בינדר (נולד ב-6 בספטמבר 1986) הוא קריין, מדבב, חקיין, שחקן ויוצר ישראלי, אשר משמש כמנהל קריאייטיב בחברת התוכן וההפקות "שרוטונים".
ביוגרפיה

בינדר נולד וגדל בתל אביב. בנה של הקריינית רויטל עמית, אחיינה של השחקנית יעל עמית ובן דוד של השחקנית תמר עמית יוסף.
קריירה > קריירת משחק ודיבוב בילדותו

בשנת 1997 דיבב בסרט "בילבי: הסרט" את דמותו של טומי ובמשחק המחשב "בת הים הקטנה (סרט, 1989)" את דמותו של פלאונדר. שנה לאחר מכן, ב-1998, שיחק בינדר תפקידים שונים בתוכנית "רחוב סומסום (ישראל)" ו"קצפת (תוכנית טלוויזיה)".
קריירה > קריירת משחק ודיבוב בבגרותו

בשנת 2009 החל בינדר להעלות סרטונים פרודיים לרשתות החברתיות העוסקים בנושאים שונים ואקטואליים, בפורמט של דיבוב מחודש לשירים וקטעים מגוונים מסרטים מוכרים. הבולט שבהם היה "סגרו את הפייסבוק" שזכה מעל למיליון צפיות.
בשנת 2010 יצר והגיש בינדר את סדרת הרשת "הטיפ היומי" שנמשכה כשלוש עונות וכללה עונת בונוס שצולמה בניו יורק, ודיבב בסדרה "החייכנים" בתפקיד שוני.
בשנת 2012 הגיש פינה שבועית קבועה בתוכנית "צינור לילה", ותרם את קולו לסרט "מפצח האגוזים".
באותה שנה דיבב בינדר בסדרות "הפרוגלים" (בתפקיד בובר), "לאקי פרד", "דביבוני היער הירוק" (בתפקיד סדריק) ו"סיפורי ירקות - פיסטוקיו".
באותה השנה השתתף גם בתוכנית "בובה של מדינה" כחקיין של בנימין נתניהו, אביגדור ליברמן וירון לונדון.
בשנת 2014 כיכב לצידו של איתי שגב בתוכנית הילדים "המופע של טל.נט" ששודרה בערוץ 10, בבימויו של נועם ורדי.
בשנת 2017 דיבב בסדרה "פוקימון" בתפקיד קלמונט למשך שלוש עונות, בסדרה "זורו" בתפקיד טוראי גונזלס, בסרט "כבשים וזאבים" בתפקידי קליף ומוז ובסרט "צוות ג'ונגל - כוח הצלה".
בשנת 2018 דיבב בסדרות "השכנים שלי פיראטים" ו"ארתור והמינימונים" (בתפקיד דארקוס) ובסרטים "הנסיכה הגנובה" (בתפקיד לאסטור) ו"בלגאן בכוורת" (בתפקיד לארי, בסרט ובסדרת הטלוויזיה).
בשנת 2019 דיבב בסדרות "צער גידול בנות - הדור הבא" (בתפקיד קירק קמרון), "אלכסה וקייטי", "קאפקייק ודינו - עבודות כלליות" (בתפקיד הוגו והדוד צ'אנס), "קזופס", "נקמתה של ניק", "טובוט אתלון", "מלכת האי" (בתפקיד דב), "גורגורים" (בתפקיד פיטי), "מתחת לפני השטח", "מהיר ועצבני" ובסרטים "רקסי המלך", "מרגלים לא רגילים", "פוקימון הסרט: הכוח של כולנו", "נערה גבוהה" (בתפקיד שניפר), "קסם של מפלצת", "מליפיסנט - אדונית הרשע", "משפחת אדמס" ו-"קלאוס".
כמו כן השתתף בינדר בתוכנית "מועדון לילה" כחקיין בטכנולוגיית "Deep Fake" של בנימין נתניהו, יעקב ליצמן, אביגדור ליברמן וחסן נסראללה.
בשנת 2020 דיבב בסדרות "הרפתקאותיו המדהימות של קפטן תחתונים", "מכתב למלך" (האביר השחור ודמויות שונות), "ארצ'יבלד והדבר הגדול הבא", "גאוקו ילדת הדינוזאור" (בתפקיד ימאדה וביביליאן), "צ'יקו בון בון: הקוף הבונה" (בתפקיד קלארק), "גליצ'ים", ו"הילדים האחרונים בעולם" (בתפקיד דירק). באותה השנה דיבב גם בסרטים "ויק ההורס" (בתפקיד קפטן הלוואר), "סוניק – הסרט" (בתפקיד ווייד וויפל), "קארטינג" (בתפקיד קולין), "האירוע המרכזי" (בתפקיד פרנקי), "Becoming: הסיפור שלי" (בתפקיד קרייג רובינסון).
בשנת 2021 דיבב את אתוס, הקרדינל רישלייה והמלך לואי בסרט "דארטניאן ושלושת המוסקטרים", ואת אולף בסרט "סינדרלה והנסיך הסודי". כמו כן דיבב בסדרת הטלוויזיה "בוא, כלב, בוא!".
בשנת 2023 דיבב את רובן, לירוי ונוסי בסרט "לירוי וסטיץ'" ואת לואיג'י בסרט "האחים סופר מריו - הסרט".
בשנת 2024 דיבב את הארי בסדרה "הגורים הבנאים", את סיג'יי בסרט "הקאסה-גרנדה: הסרט", את סבסטיאן בסדרה "אריאל", את ד"ר קונאל בסדרה "בלאגן בזמן עם סמי וראג'" ואת וואייט בסדרה "ז-ו-מ-ב-י-ם: סדרת האנימציה".
לאורך השנים שיחק בינדר שיחק במגוון רחב של פרסומות לגופים כגון "שטראוס", "הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים", "סלקום טי וי", "גלידות נסטלה" ועוד, וכיכב בסרטוני רשת ויראליים.
קריירה > קריירה כיוצר וחיים אישיים

בשנים 2008–2012 עבד בינדר כמהנדס QA ועורך וידאו ומשנת 2012 החל לעבוד בחברת "שרוטונים", שם הוא משמש כיום כמנהל הקריאייטיב.
בשנת 2010 החל ללמוד בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
במסגרת עבודתו יצר מאות סרטונים ויראליים שזכו למאות מיליוני צפיות, המוכר שבהם הוא "גמבה סטייל", פרודיה על השיר "גנגנם סטייל", שזכה למעל 61 מיליון צפיות והיה הקליפ העברי הנצפה בכל הזמנים במשך כעשור.
בינדר אחראי ליצירתן של מספר פרסומות רשת שזכו לדירוג גבוה במדד הפרסומות, ביניהן פרסומות לבנק דיסקונט, משרד החקלאות ולשכת סוכני הביטוח.
בשנת 2016 השתתף בתוכנית הריאליטי "הכוכב הבא" לצידה של עינת אזולאי, בביצוע השיר ההיתולי "תימני", אשר נכתב על ידיו במיוחד לתוכנית והולחן על ידי עמוס בן-דוד.
בינדר מתגורר עם בת זוגו בתל אביב.
הערות שוליים

1 2 3 4  יובל בינדר, באתר אישים
↑  יובל בינדר, ערוץ היוטיוב של יובל בינדר, באתר יוטיוב
↑  יובל בינדר, סגרו את הפייסבוק, באתר יוטיוב, ‏10 באוגוסט 2009
↑  הפרוגלים (2017), באתר אישים
↑  לאקי פרד (2012–2018), באתר אישים
↑  דביבוני היער הירוק (2012), באתר אישים
↑  סיפורי ירקות - פיסטוקיו (2012), באתר אישים
↑  Yuval Binder, IMDb
↑  SrutonimADS, מתחילים ליהנות עם אפליקציית שטראוס+, באתר יוטיוב, ‏21 בדצמבר 2015
↑  משיח או לא משיח? בואו לגלות ... חודש ניסיון חינם בסלקום tv, באתר יוטיוב, ‏24 באוקטובר 2018
↑  SrutonimADS, האתגר של אדגר, באתר יוטיוב, ‏20 במרץ 2018
↑  אתר שרוטונים הרשמי, באתר שרוטונים
↑  שרוטונים, גמבה סטייל (Gangnam Style - הפארודיה העברית - The Hebrew Parody), באתר יוטיוב, ‏27 בספטמבר 2012
↑  הראל עילם,'"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"'גוגל ישראל מציגה: 10 הסרטונים שישראלים הכי אוהבים, באתר כלכליסט, 17 במאי 2015
↑  ענת ביין-לובוביץ','"`UNIQ--nowiki-00000007-QINU`"'‏מדד הפרסומות ביוטיוב באוגוסט: עומס החום הורגש היטב, באתר גלובס, 12 בספטמבר 2016
בינדר בסרטונו הוויראלי "גמבה סטייל", 2012
סצנה שאחרי הכתוביות

סצנה שאחרי הכתוביות (באנגלית: Post-credits scene; מכונה גם Tag,‏ Stinger,‏ Credit cookie,‏ או Coda‏) היא סצנה קצרה שמופיעה לאחר חלק מרשימת כתוביות הסיום של סרט קולנוע, פרק בסדרת טלוויזיה או משחק וידאו. בדרך כלל, הסצנה הומוריסטית או מרמזת על המשכון אפשרי.
היסטוריה

אחת הסצנות שאחרי הכתוביות הראשונות בסרט קולנוע מרכזי היה "החבובות - הסרט" בשנת 1979. השימוש בסצנות שכאלה זכה לפופולריות במהלך שנות ה-80, בעיקר בסיומם של סרטי קומדיה. "החבובות - הסרט" החל מגמה של שימוש בסצנות מטא-קולנועיות השוברות את הקיר הרביעי, גם אם זה לא נשבר לאורך רוב הסרט. בסצנות אלה, הדמויות מפגינות מודעות לכך שהן בסופו של סרט, ולפעמים פונות ישירות אל הקהל, ואומרות לו לעזוב את אולם הקולנוע. סרטים העושים שימוש בטכניקה זו כוללים את: "שמתי ברז למורה"(1986) (שבו הדמות הראשית שוברת לעיתים קרובות את הקיר הרביעי), וכן את הגרסה המוזיקלית המחודשת של "המפיקים". הסצנה שאחרי הכתוביות של סרט זה כוללת הופעת קמע של יוצר הסרט, מל ברוקס.
היוצרים צוקר, אברהמס וצוקר היו מהראשונים שהשתמשו באמצעי הזה. הסרט "טיסה נעימה" (1980) מסתיים בהצגתו של נוסע מונית נטוש, שלא היה כלל דמות ראשית, ואשר לא נראה כלל מאז סצנת הפתיחה. גם בסרט ההמשך טיסה נעימה 2 (1982) ישנה סצנה שאחרי הכתוביות. הם המשיכו להשתמש באמצעי זה בסדרה מחלק משטרה (1982), וברקע הרצת כתוביות הסיום הם צחקו על סדרות ישנות שהיו משתמשים ב"הקפאת מסך". הם הוסיפו סצנות שאחרי הכתוביות גם לסרט סודי ביותר! (1984).
"שוד הרכבת הגדול", סרט אילם משנת 1903, מסתיים במנהיג של כנופיית השודדים, כשהוא מרים ומכוון את אקדחו אל עבר המצלמה/הקהל, ויורה ירייה אחת מטווח קצר (לאחר שנהרג בסצנה הקודמת).
בטלוויזיה

סצנות שאחרי הכתוביות הופיעו גם בסדרת הטלוויזיה Mystery Science Theater 3000. השימוש הראשון נעשה בפרק החמישי של עונה 2 (‏"Rocket Attack USA"), ולאחר מכן - בכל שאר פרקי הסדרה, עד לסיומה. בחלק גדול מהמקרים, סצנות אלו הדגישו רגעים מהפרקים שזה עתה הסתיימו.
גם בסדרה ריק ומורטי ישנה סצנה אחרי הכתוביות בסוף כל פרק.
משחקי וידאו

משחקי וידאו, במיוחד אלו העושים שימוש בסיפורים מורכבים, החלו להשתמש בסצנות שאחרי הכתוביות. דוגמה מוקדמת לכך היא EarthBound, שבו נס מתעורר לקולות של דפיקות על הדלת, בדיוק כמו בתחילת המשחק, ופוגש בפיקי, אחיו של פוקי, עם הודעה כי הוא איננו מת, וכי הוא מתכנן נקמה. כמו כן, ראויה לציון היא סדרת המשחקים "מטאל גיר", בה, בחלק מהמשחקים, אמנם אין סצנה שלאחרי הכתוביות, אבל כן נשמע קול קריינות של אחת או יותר מדמויות הסדרה, על רקע של הלוגו של המשחק. כל קטע שכזה חושף מידע חדש, שנותן פרספקטיבה חדשה לאירועים הקודמים, או לאירועי המשחק הבא בסדרה. דוגמה נוספת היא סדרת משחקי הווידאו Kingdom Hearts, הכוללים אחרית דבר לאחר הכתוביות, יחד עם סצנה שלאחרי הכתוביות, בעלת תוכן מסתורי ביותר, המתארת אירועים אפשריים בעתיד של הסדרה. כמו כן, הסצנה שלאחרי הכתוביות במשחק Halo 2 משמשת גם כקליף האנגר.
ב-"VersionOne"‏ (Xbox 360‏ / פלייסטיישן 3‏ / Microsoft Windows‏) של Splinter Cell: Double Agent, אם המשחק הושלם בצד של כרטיס האשלון השלישי, לאחר הכתוביות מתחיל שלב משחק חדש, המאפשר לשחקן להשלים את המשחק. דוגמה נוספת לכך היא ב-The Warriors, משחק שבו השחקן נלחם בפושעים כמנהיג הריף על רקע הכתוביות של סוף המשחק.
המשחקים The Legend of Zelda: Twilight Princess ו-Halo 3 הם דוגמאות נדירות במשחקי וידאו, שבהם נחשף טוויסט חיוני: ב-Twilight Princess, הדמות הראשית מידנה מנפצת את המראה של דמדומים לפני שהיא קופצת אל תוך המערבולת בעצמה, משאירה את לינק ואת זלדה עומדים לבד במדבר, ושוברת את הקישור היחידי הידוע בין העולם הנורמלי לבין ממלכת הדמדומים. סצנה שלאחרי הכתוביות במשחק Halo 3 מגלה כי ראש היחידה שרד את אירועי סצנת הסיום. בבאטמן ארקהם אסיילום, סצנה שלאחרי הכתוביות חושפת כי ארגז, המכיל טיטאן רעיל, עושה את דרכו לגות'אם סיטי, כאשר ביין, הדחליל או קילר קרוק אוחזים בו.
ראו גם

כתוביות סיום
הערות שוליים

↑  Credit cookie, Word Spy.com
↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000001-QINU`"'Justin Chang Chief Film Critic @JustinCChang (2013-10-22). "Film Review: 'Thor: The Dark World'". Variety.
↑  (Freeze-frame shot)
יוכבד

| --- | --- |

"אם משה", ציור מאת סיימון סולומון
 לידה:  מצרים העתיקה
 פטירה:  כנען [דרוש מקור]
 מקום קבורה:  קבר האימהות [דרוש מקור]
 אב:  לוי
 אם:  עדינה
 בן זוג:  עמרם
 צאצאים:  מרים, אהרן, משה
 עיסוק:  עבד
 בתנ"ך:  ספר שמות, פרק ב'
יוֹכֶבֶד היא דמות מקראית, בַּת לֵוִי, אשת עמרם ואמם של מרים, אהרון ומשה.
בזכות החלטתה להחביא את בנה, משה, בתיבה ולשלוח אותו אל מי היאור, ניצל משה מפקודתו של פרעה להשמיד את כל התינוקות הזכרים בעם ישראל. לאחר שבת פרעה הצילה את משה מהיאור, היא הביאה עבורו "אִשָּׁה מֵינֶקֶת מִן הָעִבְרִיֹּת", וכך יוכבד הניקה וגידלה את משה עד שנגמל.
חלקה של יוכבד בסיפור לידתו וגידולו של משה לא מסופר בהרחבה, אולם הוא חלק מסיפור שיש בו נשים רבות יחסית לשאר סיפורי התורה (יוכבד, מרים, בת פרעה, שפרה ופועה). חז"ל עמדו על יחודו של הסיפור והקדישו ליוכבד כמה מדרשים.
מקור שמה

הרכיב 'יו' מופיע בשמות מקראיים רבים כקיצורו של שם יהוה. הרכיב 'כבד' נפוץ בשמות שמיים במזרח הקדום, ומשמעו 'מכובד'. אם גם כאן הרכיב 'יו' הוא קיצור לשם יהוה, הרי שיוכבד הוא השם הראשון במקרא העושה שימוש תאופורי בשם זה, והשם היחיד מסוגו המופיע לפני התגלות השם למשה במעמד הסנה.