יצחק רבין
קריירה פוליטית > ראש הממשלה: קדנציה שנייה (1992–1995) > הסכם השלום עם ירדן

עם החתימה בספטמבר 1993 על הסכם אוסלו א', החלו המגעים בין ישראל לירדן לתפוס תאוצה. תחילה קידם חוסיין, מלך ירדן מהלכים בוני אמון למגעים בינו להנהגה הישראלית, כגון פגישה בין יורש העצר הירדני הנסיך חסן בן טלאל ושר החוץ פרס, שהתקיים בפומבי בארצות הברית. חוסיין רצה להאיץ את התקדמות המשא ומתן עם ישראל על בסיס חשש שההתקדמות בערוץ הפלסטיני עלולה לעלות על חשבון האינטרסים הירדנים במשא ומתן. החל בנובמבר 1993 מידר רבין את פרס מהמגעים עם ירדן, לפי דרישתו של המלך חוסיין. את ההחלטה לקדם הסכם שלום סופי ולא רק הסכם ביניים או מהלכים מדיניים מוגבלים, קבע המלך חוסיין לאחר הסכם קהיר ב-1994, שבעקבותיו נפגש בלונדון ב-19 במאי עם רבין, והחל לדון עמו על הסדר קבע. המשא ומתן נמשך כחצי שנה עד להגעה להסכם שלום.
ההסכם התגבש באמצע 1994, לאחר שבמשך עשרות שנים נפגשו מנהיגי ישראל בחשאי עם המלך חוסיין, שלא הסכים לקיים איתם שיחות גלויות. ראש הממשלה רבין ושר החוץ פרס קיימו מספר פגישות עם חוסיין, והבהירו לו כי לאחר שנחתם ההסכם עם אש"ף, עלולה ירדן להישאר "מחוץ למשחק". חוסיין נועץ בנשיא מצרים חוסני מובארכ, שעודד אותו להגיע להסכם, ובנשיא סוריה חאפז אל-אסד, שעודד את חוסיין לקיים שיחות עם ישראל, אך לא לחתום על הסכם. בנובמבר 1993, לאחר פגישה בין פרס לבין המלך חוסיין, בה סוכמו ראשי פרקים למשא ומתן, כמו גם הפרמטרים לשלום בין ישראל וירדן, הדליף פרס בעקיפין על דבר קיומה של הפגישה לתקשורת, בניגוד להסכמות שהיו לו עם המלך. לבקשת המלך חוסיין, הדיר רבין את פרס מן המשא ומתן עצמו על חוזה השלום הסופי, כיוון שלא שמר על דיסקרטיות, בשונה מרבין עצמו, שהשאיר את המגעים זמן רב גם ללא ידיעתם של חבר יועציו הקרובים וביניהם שמעון שבס ואמנון רובינשטיין.
במאי אותה שנה, נפגשו רבין וחוסיין פעם נוספת, והסכימו כי השיחות יתקיימו בגבול בין שתי המדינות ולא בוושינגטון, יהיו ישירות, דו-צדדיות וללא כל מעורבות חיצונית, גם לא אמריקאית. המלך חוסיין מיהר לקדם את המגעים, מתוך החשש שבמשא ומתן בין ישראל לאש"ף יושגו הסכמות הנוגעות לירושלים ולגבול בין הגדה המערבית למזרחית, הסכמות שעלולות לפגוע במעמדה של ירדן. רבין הסכים לכל הנקודות וקידם את האינטרס של ירדן בארצות הברית, כדי שהאחרונה תסיים את החרם הכלכלי והצבאי שהטילה על ירדן מאז מלחמת המפרץ.
בתיאום עם רבין, לחץ הנשיא האמריקאי קלינטון על חוסיין להצטרף למשא ומתן לשלום, ובין השאר הבטיח לו למחוק את חובותיה של ירדן לארצות הברית ומכירה של להק מטוסי ג'נרל דיינמיקס F-16 פייטינג פלקון. בחודשי הקיץ נערכו שיחות בין ישראל לירדן, שהפכו עד מהרה לגלויות, עם פגישת רבין, חוסיין וקלינטון בבית הלבן ופרסום "הצהרת וושינגטון", שסיימה את מצב הלוחמה בין שתי המדינות. המתווך האמריקאי נכנס לעומק הקורה על לכדי רישום טיוטת מסמך ישראלי-ירדני משותף. רבין וחוסיין גם יחד הביעו הסתייגות מהמסמך, בעיקר מהפרוטוקול הצבאי שלו, ופעלו להוריד את האפשרות מן הפרק בלי לפגוע ברצונו הטוב של ממשל קלינטון. ב-14 בספטמבר 1993 נחתם סדר יום מוסכם למשא ומתן בין ישראל וירדן, וב-25 ביולי 1994 אירעה "הצהרת וושינגטון", שנערכה במדשאות הבית הלבן, ובה הכריזו שני הצדדים על היותם קרובים להשלים את הסכם הקבע. הוסכם על סיום מצב המלחמה לפני חתימת הסכם השלום (בשונה מהדרישה של הסורים במגעיהם עם ישראל שמצב המלחמה יסתיים רק לאחר חתימת הסכם השלום).
נושא מחלוקת מרכזי נסוב על שטח בן 380 קמ"ר בערבה על גבול ירדן–ישראל, שהממשל הירדני טען לריבונות עליו. בסופו של יום, הוסכם על מסירת 300 קמ"ר מתוך השטח המסוכסך כפשרה. נהריים הוגדר כאזור חיץ המאפשר שהייה של שתי המדינות. רבין דרש לקדם הסכם שלום ונורמליזציה מוחלטת ביחסים, ולא שלום קר. מטרה זאת אכן הושגה, בין היתר עקב הטלות ההדדית בשאלת המים, במסגרתה התחייבה ישראל להעמיד לרשות ירדן 50 מיליון מ"ק מים מדי שנה מהכנרת ולחלוק את מימי הירמוך, כך שירדן תקבל 3/4 ממנו.
במהלך המשא ומתן עם ירדן, הוזמנו רבין והמלך חוסיין לנאום בפני מושב משותף של שני בתי הקונגרס האמריקאי בגבעת הקפיטול. בנאומו של רבין התפרסם בעיקר הקטע הבא: ”הרשו לי לומר דברים אישיים. אני, מספר אישי 30743, רב-אלוף במילואים מצה"ל, רואה את עצמי חייל בצבא השלום היום. אני, ששירתתי את ארצי כחייל 27 שנים, אני אומר לכם, להוד מעלתך מלך ירדן, אני אומר לכם, ידידינו האמריקאים, היום אנו יוצאים לקרב שאין בו מתים ופצועים, שאין בו דם וסבל. זה הקרב היחיד שלנהל אותו מעניק עדנה – הקרב על השלום.”
ב-26 באוקטובר 1994, חתם רבין על הסכם השלום בין ישראל לירדן במעבר הגבול החדש מצפון לאילת, בטקס ששודר בשידור חי ברחבי העולם. אורח הכבוד היה נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון. ההסכם פתח את שערי ירדן בפני אנשי עסקים ותיירים מישראל. בניגוד להסכמי אוסלו, זכה ההסכם עם ירדן לתמיכה רחבה, ורק מעט חברי הכנסת לא הצביעו בעד אישורו (בהם אריאל שרון, שנמנע). לאחר חתימת הסכם השלום עם ירדן שבה התרכזות גבוהה יותר במשא ומתן מול סוריה. אסד שמר על מדיניות המיקוח הקודמת שלו. הוא דרש את חלקה המזרחי של הכנרת כקלף מיקוח כדי להשיג את כל רמת הגולן (בפועל, כל הכנרת נכללה בשטחי המנדט הבריטי על ארץ ישראל, וסוריה כבשה את הגדה המזרחית של הימה לאחר מלחמת העצמאות). קשיים נוספים במגעים מול סוריה נגעו להתנגדות בדעת הקהל הישראלית לוויתור על הגולן ושאלת הסדרי הביטחון בגבול שיוסכם.
לנוכח המגעים עם סוריה ושאלת הריבונות על הגולן, איימו אביגדור קהלני ועמנואל זיסמן ממפלגת העבודה, להתנתק מן הממשלה ומן המפלגה ולהקים את מפלגת "הדרך השלישית", שכל מטרתה לשמור על הריבונות הישראלית ברמת הגולן. במקביל, נעשה ניסיון כושל לקדם את המגעים עם סוריה דרך שיחות של ראשי הדרג הצבאי בוושינגטון, הרמטכ"ל ברק וחיכמת שיהאבי. מגעים אלו לא הבשילו לפריצת דרך אלא רק הובילו לבירור עומקו של הפער בין העמדות. כישלון המגעים של ראשי הדרג הצבאי הוביל לקיפאון דה פקטו במגעים עם סוריה.