stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פטאדקל
תיאור > מקדש ג'מבולינגשווארה

מקדש קטן נוסף, מקדש ג'מבולינגשווארה, הנקרא גם מקדש ג'מבולינגה, מתוארך על ידי הסקר הארכאולוגי של הודו לאמצע המאה השביעית ועל ידי ג'ורג' מיצ'ל לתחילת המאה ה-8. המקדש בנוי סביב גרבה-גרייה (קודש הקודשים) ריבועית שקירותיה החיצוניים כוללים דבקושתה מורכבת (גומחות עם משקופים עם מסגרות מעוטרות עם חמסה ומקארות מיתולוגיות). בתוך המסגרות תבליטים של וישנו בצפון, סוריה (אל השמש) במערב ולקולישה בדרום. הסוקנאסה בולטת מחזית השיקהארה, מעל המנדאפה. המקדש עדיין פונה מזרחה, מברך את הזריחה. גם לננדי יש פלטפורמה מוגבהת כיום הרוסה ופסל הננדי מראה סימני שחיקה. נטארג'ה (שיווה כאדון הריקוד) עם פרוואטי וננדי לצידו על הקשת הקדמית של הסוקנאסה נשמרו טוב יותר.
סגנון המקדש הוא רקה-נגארה צפוני עם פרופיל מעוגל של ריבועים המצטמצם ככל שהם עולים לכיוון השמים. האמאלאקה והקלאסה (קישוט בצורת כד) בסגנון הצפוני, לעומת זאת, ניזוקו ואינם במקומם. הכניסה למנדאפה של ג'מבולינגשווארה מעוטרת. אפריז ובו תבליטי ברבורים מעל המעבר עם שרידים קלושים של גילופי הברבורים, הקוטות והסלסים (קישוטים אופייניים למקדש ההינדי).
תיאור > מקדש גלאגנאתה

מימין: רצפת "סבהא מנדאפה" של מקדש גלאגנאתה ו"פראדקשינה פאתה" מכוסה; משמאל: גילוף שיווה.
מקדש גלאגנאתה שוכן ממזרח למקדש ג'מבולינגשווארה. בניגוד לשני המקדשים הקודמים, מעריך הסקר הארכאולוגי שמקדש זה הוא מאמצע המאה השמינית, ואילו ג'ורג' מיצ'ל קובע כי כנראה הוא מסוף המאה השביעית. המקדש הוא בסגנון רקה-נגארה צפוני עם לינגה, ופרוזדור (אנטארלה) בתוך קודש הקודשים (גרבה גרייה). מחוץ למקדש רובץ ננדי הפונה לקודש הקודשים.
לקודש הקודשים שביל הקפה מקורה (פראדקשינה פאתה), מה שמעיד כי מסורת הינדית זו התבססה היטב במאה ה-7 עד ה-8. במקדש זה קיימות מנדאפות שונות, כמו אולם חברתי או קהילתי (סבהא מנדאפה, sabha mantapa), המשמש לתפקודים טקסיים, ו"מוקה מנדאפה" שרק היסודות נותר ממנה. הכניסה למנדאפה מוקפת באלות הנהרות גנגה ויאמונה.
מרבית מקדש גלאגנאתה הרוסה, למעט החלק הדרומי המכיל לוח מגולף המציג תבליט של שיווה בעל שמונה זרועות ההורג את השד אנדהקה, כשהוא לובש זר של גולגולות כיאגנופוויטה (אנ') (חוט קדוש על פני החזה).
לדברי מיצ'ל, מקדש גלגנאתה הוא העתק מדויק של מקדש סוורגה ברהמה של אלמפור באנדרה פרדש, מקדש המתוארך לשנת 689 לספירה. בהתחשב בכך שאלמפור ופטאדקל היו חלק מממלכת בדאמי צ'לוקייה, סביר להניח שהיו חילופי רעיונות. מרתף התבנית המזרחית ראוי לציון בשל אפריזים של אגדות פנצ'טנטרה, כמו זו של הקוף השובב והאגדה על ציפור הדו-ראשית.
תיאור > מקדש צ'נדרשקרה

מקדש צ'נדרשקרה הוא מקדש קטן הפונה מזרחה ללא מגדל. הוא ממוקם בצד הדרומי של מקדש גלאגנאתה. מקדש זה תוארך על ידי מיצ'ל לסוף המאה ה-9 או תחילת המאה העשירית, ואילו הסקר הארכאולוגי מתוארך לאמצע המאה ה-8.
במקדש יש גרבה גרייה עם לינגה שיווה ואולם סגור; ננדי רובץ על פלטפורמה ממזרח מול הלינגה. המקדש נבנה בתוך שטח באורך של 10.15 מטר ורוחב 5.28, על אדישתנה (אנ') (פלטפורמה המבוססת על כללי עיצוב מסוימים בטקסטים הינדים). פילסטרים מעוצבים, אך חסרי קישוטים, מקשטים את קירותיו החיצוניים של המקדש. יש דבקושתה (גומחה) בקירות משני צידי קודש הקודשים של מקדש צ'נדרשקרה. למקדש חסר משקוף, אך יש בו דווראפאלה (רוחות שומרי הסף) משני צידי הכניסה; מסגרות הדלת מגולפות.
תיאור > מקדש סנגאמשווארה

מימין: הכניסה עם העמודים של מקדש סנגאמשווארה; משמאל: צד המציג ניסויים בסגנונות חלונות וגילופי קירות.
מקדש סנגאמשווארה, המכונה גם מקדש ויג'יישווארה, הוא מקדש גדול בסגנון דראווידי הפונה מזרחה בצד הדרומי של מקדש צ'נדרשקרה. כתובות במקדש וראיות אחרות מתארכות אותו בין 720 לספירה ל-733 לספירה. מותו של המלך הפטרון של המקדש, ויג'אדיטיה, בשנת 734 לספירה גרם לכך שהמקדש לא הושלם, אם כי העבודה נמשכה לסירוגין במאות מאוחרות יותר. בתקופת שלטון בדאמי צ'לוקייה, בשנים 543–757 לספירה, נבנו מקדשים חשובים אחרים של סנגאמשווארה, כמו זה בקודאוולי; בתקופה המודרנית הועבר מקדש זה לאלמפור, לאחר עבודות שיקום נרחבות. הכתובות שנמצאו במקדשים אלה ובמקדשים אחרים מזכירות שמות של נתוני חסות ממאות שונות, כולל אלה של מלכות הינדיות, מה שמרמז כי הם תמכו באופן פעיל בארכיטקטורת המקדש ובאומנויות.
אף על פי שהמקדש אינו הגדול מבין אלו בפטאדקל, הוא בכל זאת בעל פרופורציות מרשימות. למקדש יש מתווה ריבועי, עם קודש הקודשים שפונה מזרחה. המקדש, מוקף בשביל הקפה (פראדקשינה פאתה) מקורה, המואר בשלושה חלונות מגולפים. בתוך קודש הקודשים נמצא לינגה שיווה. בחזית קודש הקודשים יש פרוזדור שבאגפיו מקדשים קטנים יותר. מקדשים אלה הכילו פעם גילופים של גנש והאלה דורגה, אך הגילופים נעלמו מאז. רחוק יותר ממזרח לאולם רובץ ננדי. מעבר לפרוזדור נמצאת מנדאפה שבתוכה שישה עשר עמודים מסיביים שהוצבו בקבוצות של ארבעה, שאולי נוספו לאחר סיום בניית המקדש.
מבנה העל של הווימאנה (אנ') מעל המקדש והקירות החיצוניים של המקדש שמורים היטב. הווימאנה הוא מבנה דו-שכבתי, עטור שיקהארה ריבועית וקלאסה (קישוט בצורת כד). קירות המקדש מכילים הרבה גומחות המגולפות עם תבליטים של וישנו ושיווה, חלקם בשלבי השלמה שונים. המקדש בנוי על בסיס מעוצב מוגבה, עם אפריזים דקורטיביים של פילים, ויצורים מיתולוגיים כמו יאלי (אנ') ומקארות. מעל הקפוטה (הגג הבולט, מזחילה) אפריזים מפורטים של גאנות (אנ') (גמדים שובבים), שמצטיירים כאילו הם נאבקים להחזיק את משקל מבנה המקדש. המעקה מעוצב בסגנונות שונים, כולל קרנקוטות (ריבועים), וסלסים (מלבניים), שזורמים עם העיצוב שמתחתיהם ומעוטרים בקשתות גוואקשה (אנ').
נושאי השיוויזם, הווישנויזם והשאקטיזם מוצגים בגילופים במקדש. האיקונוגרפיה של שיווה כוללת נטארג'ה רוקד, ארדהאנרישוורה (חצי שיווה, חצי פרוואטי כחצאים חיוניים זה של זה), שיווה עם ברינגי, שיווה הקוטל את השד אנדהקה, והיוגי, לקולישה. האיקונוגרפיה של וישנו כוללת אוואטרים של וישנו כמו וראהא המרימים את אלת האדמה (בהודווי).
חפירות ביסודות האולם ההרוס של המקדש, בשנים 1969 ו-1971, חשפו את הגילוי המשמעותי הארכאולוגי של מבנה מקדש לבנים מתחת לאולם. תגלית זו הובילה להשערה שסנגאמשווארה נבנה מעל מקדש ישן יותר, אולי מהמאה ה 3 לספירה.
תיאור > מקדש קאשי וישוונאתה

המקדש ידוע גם בשם קאשיווישוואהרה, מקדש קאשי וישוונאתה הוא עוד אחד מהמקדשים הקטנים בפטאדקל. המקדש תוארך על ידי גורמים שונים לסוף המאה השביעית, תחילת המאה ה-8 או אמצע המאה ה-8.
בדומה לשאר המקדשים, הליבה של מקדש קאשי וישוונאתה היא הגרבה גרייה (קודש הקודשים), בו נמצא לינגה. ממזרח לגרבה גרייה נמצאת הפלטפורמה המעוצבת של ננדי-מנדאפה, שעליה דמותו של ננדי רובץ. המקדש כולל גם פרנלה (pranala), מרזב אבן המשמש לניקוז מים אותם מוסכים על פסלי האלים, ומבואה, המחברת למנדאפה עם מרפסת כניסה הרוסה. ניתן עדיין להבחין באלות הנהרות גנגה ויאמונה בכניסה למנדאפה. המקדש יושב על פלטפורמה מוגבהת, עם חמש שכבות של כרכובים, מעוטרות בגילופי סוסים, פילים, אריות, טווסים ועיצובי גפנים פורחים מהמאה ה-8. על משטחי הקיר זוגות פילסטרים התומכים בקשתות בסגנון צ'איטיה. דלת הכניסה כוללת דווראפאלה (רוחות שומרי הסף) מכל צד.
פסלים של ארדהאנרישוורה (חצי שיווה, חצי פרוואטי) ולקולישה גולפו בקיר הצפוני של המנדאפה של המקדש, אך אלה נפגעו והושחתו. הקפוטה (כרכוב) מעוטרת במוטיבים ומגולפים עם גאנות (גמדים שובבים) הנושאים זרי פרחים; במשענות מופיעים זוגות מעופפים וקירטימוקים (אנ').
מבנה העל, המציג סגנון רקה-נגארה צפון-הודי מפותח, הוא פירמידה בת חמישה מפלסים עם תבליטים של ריבועים ודפוס מורכב של קשתות גוואקשה המשתלבות יחד, אך כעת חסרים האמאלאקה והקלאשה (קישוט בצורת כד) בסגנון הצפוני. הסוקנאסה שנבנתה על צריח מול המקדש, היא של אומה-מהשארה (פרוואטי-שיווה) הרוקדת בתוך קשת צ'איטיה.
בתוך המקדש עמודים ופילסטרים מגולפים בצורה מורכבת עם אפריזים המתארים את הבהאגווטה פוראנה (וישנויזם), את השיווה פוראנה (אנ') (שיוויזם) ואת הראמאיאנה. אפריז אחד מראה את מלך השדים רוואנה מנסה להרים את הר קאילאש (אגדה בשם רווננוגרה), אחרים מראים את מעשי הקונדס השובבים של קרישנה, ואחרים מספרים על הקליאנסונדארמורטי (נישואי שיווה ופרוואטי). תבליט אחד במיוחד מראה את שיווה יוצא מהלינגה הגלילית. בתקרת המנדאפה יש גילופים של שיווה, ננדי ופרוואטי המחזיקה את סקאנדה. תבליט זה מוקף בהאשטה-דיקפלאס (שמונה מגינים לכל אחד מהכיוונים).
תיאור > מקדש מליקרג'ונה

מימין: הכניסה למקדש מליקרג'ונה; משמאל: גילוף בקירות.
מקדש מליקרג'ונה, הקרוי גם "טריאלוקיימהדווי מאהא סאילה פרסדה" בכתובת מקומית, הוא מקדש לשיווה מאמצע המאה ה-8 בחסות המלכה טריאלוקיימהדווי. הוא ממוקם דרומית למקדש קאשי וישוונאתה, מדרום-מערב למקדש סנגאמשווארה ובקרבה למקדש וירופאקשה. המקדש נבנה בערך באותה תקופה כמו מקדש וירופאקשה, בעיצוב ובמערך דומים, אך הוא קטן מעט יותר ויש ביניהם כמה הבדלים משמעותיים.
המקדש משקף ארכיטקטורה מפותחת לחלוטין בסגנון וימאנה מדרום הודו. בגרבה גרייה שלו (קודש הקודשים) יש לינגה שיווה, והוא כולל שביל הקפה (פראדקשינה פאתה). מול המקדש נמצא חדר כניסה (אנטרלה) עם מקדשים קטנים לדורגה, כמהישהאסוראמרדיני (דורגה הנלחמת בשד בעל ראש התאו), ועוד אחד עבור גנש מכל צד, שניהם ריקים כרגע. במקדש כלול ננדי-מנדאפה שבו ננדי פונה לקודש הקודשים. הגישה אל קודש הקודשים נעשית דרך סבהא-מנדאפה עם עמודים (אולם קהילה) עם מרפסות כניסה, מתחמים סגורים (פרקרה) ושער (פרטולי).
במקדש, אף על פי שהוא דומה למקדש וירופאקשה, נערכו ניסיונות ברעיונות ארכיטקטוניים חדשים המבדילים אותו. התיאור של שיווה רוקד כנטארג'ה במקדש מליקרג'ונה ממוקם בקשת הרדודה של הסוקנאסה. דוגמה נוספת, בקומה העליונה ביותר של מבנה העל של השיקהארה של מקדש זה חסרים אלמנטים של הארה (חוטים), בעוד שגגו הוא חצי כדור, בניגוד לגג הריבועי של מקדש וירופאקשה.
השימוש בפיתוחי אבן לתאר סיפורים רווח בכל המקדש. אגדות האפוסים ההינדים והפוראנות (אנ') מתוארות על עמודי המקדש באולם הקהילה. סיפורים אלה חוצים את כל המסורות העיקריות בתוך ההינדואיזם, כולל שיוויזם, וישנויזם ושאקטיזם. הראסה לילה של קרישנה (אחת מאגדות קרישנה), שסיפוריו נמצאים בבהאגווטה פוראנה, מוצגים באפריזים כמו גם אגדות הינדיות מהפנצ'טנטרה. כמו מקדשים הינדים אחרים, גם האפריזים של מקדש מליקרג'ונה מראים סצנות של קאמה (אנ') (תשוקה) ומאיתונה (אנ') של זוגות מאוהבים. במקומות אחרים, סצנות ארתה (אנ') כגון עובד ההולך עם פיל הנושא בולי עץ ונשים רווקות עם הבעות רגשיות שונות מגולפות באבן. אחת מהנשים אוחזת כלי נגינה מהמאה ה-8.
תיאור > מקדש פפאנאתה

מקדש פפאנאתה ממוקם בנפרד מהמקבץ הראשי של שמונה המונומנטים. הוא ממוקם כחצי קילומטר דרומית למקדש וירופאקשה ותוארך לקראת סוף תקופת שלטון צ'לוקייה הקדומה, בערך באמצע המאה ה-8. המקדש ידוע בשילוב החדשני שלו של סגנונות המקדש ההינדי הדראווידי וסגנון נגארה.
המתווה החריג של המקדש נובע אולי מבנייתו, שהתרחשה בשלושה שלבים, אך חסרות ראיות אפיגרפיות התומכות בהשערה זו. הפרטים האדריכליים והפיסוליים שלו אכן מראים נושא עקבי ומאוחד, המעיד על תוכנית. המקדש ארוך יותר, ובו שתי מנדאפות מקושרות זו לזו, אחת עם 16 עמודים ואחת עם 4 עמודים. העיטורים, המעקות וחלקים מסוימים במערך הם בסגנון דראווידי, ואילו המגדל והגומחות עם הפילסטרים הם בסגנון נגארה.
כמו המקדשים האחרים, מקדש פפאנאתה פונה מזרחה לכיוון הזריחה ויש לו לינגה שיווה בגרבה גרייה (קודש הקודשים), אלא שאין ננדי מנדאפה. במקום זאת, יש תבליט של ננדי השוכנת בסבהא מנדאפה מול קודש הקודשים. קירות המקדש בולטים באלילים המגולפים ובנושאים של השייוויזם והווישנויזם; דורגה מתואר באחת הגומחות. על הקירות מוצגים לוחות מגולפים מסובכים המתארים אגדות כמו הראמאיאנה וקטעים מאגדת קיראטארג'וניה (Kirātārjunīya, המאבק של ארג'ונה בעזרת שיווה המחופש לקיראטה, צייד איש ההרים).
מרכז התקרה מעוטר בשיווה נטארג'ה מפורט, בעוד שלוחות תקרה אחרים מראים וישנו; לוח אחד מראה אותו בתנוחת שכיבה (אננטסאיאנה). בחוץ, במנדאפות, תבליטים של רווקות וזוגות, בחיזור ובשלבים שונים של מאיתונה. בפאנלים רבים מוצגים מוזיקאים עם כלי נגינה מסוגים שונים.
תיאור > מקדש ג'יין נאראיאנה

מקדש ג'יין בפטאדקל נבנה במהלך המאה ה-9, אולי בחסות המלך קרישנה השני משושלת רשטראקוטה או שושלת צ'לוקייה של קאלייני. בניגוד לתשעת המקדשים האחרים, במקדש נראיאנה חסרים אלוהים הינדים ופאנלים מורכבים של תשעת האחרים, אך במקום זאת יש פסל של ג'ינה מגולף בשולי הקפוטה (הגג החורג מהקיר, מזחילה) בצד הצפוני.
כמו המקדשים ההינדים, כולל מקדש זה גם קודש קודשים ריבועי, שביל הקפה, חדר כניסה, מנדאפה ומרפסת. המנדאפה מחולקת לשבעה מפרצים בקירות הצפוניים והדרומיים, עם גומחות צרות המכילות ג'ינאס יושבים. המפרצים הם בסגנון צפון הודו, ובקומת המגדל יש שיקהארה ריבועית מגולפת.
במנדאפה יש שורה של עמודי אבן חול. הקקשאסנה (מרפסת עם מושבים) מעוטרת בדמויות של רקדנים, פורנה-גטה, נידהיס, ויאלות, אך חלק מהיצירות הושלמו רק חלקית. הכניסה כוללת גילוף בגודל אמיתי של פלג גוף עליון של פיל עם רוכבים. על פי אדם הרדי (Adam Hardy), הגומחות של מנדאפה מקדש ג'יין זה אולי כללו בעבר פסלים.
הסקר הארכאולוגי של הודו (ASI) ערך חפירות באתר שהניבו עדויות למקדש ישן יותר ולנוכחות של ג'יין. על פי ה-ASI, החפירות חשפו "שרידי מתחם מקדש גדול שנבנה בלבנים וגם פסל יפהפה של טירתנקרה (אנ') הניצב בתנוחת סמא-בהאנגה, מה שמצביע על קיומו של מקדש, שהוקם כנראה לפני או בתחילת שלטון שושלת צ'לוקייה הקדומה".
תיאור > מונומנטים אחרים וכתובות

כתובת בקאנדה עתיקה של קיסר צ'לוקייה ויקרמאדיטייה השני על עמוד הניצחון, מקדש וירופאקשה, פטאדקל 733–745
כתובת קאנדה עתיקה המתארת את המענק שניתן למקדש סנגאמשווארה על ידי מלך צ'לוקייה ויג'איידיטייה סביב שנת 1162
מספר כתובות בשפת הקאנדה העתיקה נמצאו בפטאדקל, בעיקר במקדשים וירופאקשה, סנגאמשווארה ופפאנתה. כתובות אלו מהוות מקור מידע חשוב בנוגע למענקים שהעניקו המלכים ויקרמאדיטייה, ויג'איידיטייה, מלכות שונות ואחרים, להקמת המקדש ולהפעלתו. הם גם מעניקים תובנה חשובה לגבי התפתחותם של כתבים הודיים שונים. כדוגמה, טור אחד מסוים מהמאה ה-8 רשום בשני כתבים של סנסקריט, כתב סידהמטריקה מצפון הודו וכתב הפרוטו-קאנדה-טלוגו של דרום הודו.
מונומנטים בולטים אחרים בפטאדקל כוללים עמוד אבן מונוליתי ועליו כתובות רבות, מקדש נגאנאתה, מקדש מהאקוטשווארה, הכולל גם מספר כתובות, וכן כמה מקדשים קטנים המוקדשים לשיווה. ליד מקדשי וירופאקשה, סנגאמשווארה ומליקרג'ונה נמצא עמוד אבן של שיווה, הכולל סמל קלשון משולש. על העמוד כתובות המציינות שהוצב על ידי ג'ננה שיווצ'רייה מהיישוב מריגאתניקהארה הממוקם על הגדה הצפונית של הגנגס, וכי הוא העביר חלקת אדמה לוויג'ישווארה.
בשנת 2008 כתב אופינדר סינג כי ס. ונקטשאיה (S. Venkateshaiah), ארכאולוג בכיר ב-ASI, איתר את המחצבה ששימשה מקור לאבנים במרחק של כ-5 קילומטרים מפטאדקל. האתר בולט ברישומים של שיווה, ננדי, דורגה, גנש, קלשון משולש, טווס, צלב קרס, סמלים וכתובות. חלקם עשויים להיות סמלים של גילדות (סנגהאטה) שחצבו וסיפקו את האבנים למקדשים.
חשיבות

על פי היסטוריונית האמנות קתלין קמינגס (Cathleen Cummings), המונומנטים בפטאדקל הם דוגמה משמעותית מבחינה היסטורית לדת, חברה ותרבות, במיוחד של הינדים וג'יין, באזור הדקאן והם ביטוי למלכות ההינדית ולהשקפת העולם הדתית של הודו מהמאה ה-8. היא כותבת כי בעלי המלאכה מבטאים את המושגים הסותרים של דהרמה (חובה, סגולה, צדק) ומוקשה (Moksha, שחרור) בתאולוגיה ההינדית, ובמיוחד זרם הפשופטה של השיוויזם. יתר על כן, היא קובעת כי המשמעות טמונה לא רק בפסלים אינדיבידואליים אלא גם במיקומם היחסי וברצף שלהם, כמו גם כיצד הם מבטאים את המתח ההיסטורי במסורת הדתית ההינדית בין חייו המהודרים של בעל הבית לחיי הנזיר המתכחש להבלי העולם.
הביטויים של דהרמה, במיוחד רג'ה-דהרמה (סמכות מלכותית וחובה) כפי שהדגים המלך ראמה, ומוקשה נראים בכל המקדשים השונים בפטאדקל. הראשון מתואר באפריזים שונים תוך שימוש בדוגמאות לסיפור חייו של ראמה מהראמאיאנה, ואילו האחרון מתבטא בתבליטים של לקולישה, נטארג'ה, יוגה וסגפנים רבים. דימויים אחרים שרווחים במיוחד בפטאדקל הם בין פורושה לפרקריטי (אנ'), הנשמה והחומר, הגברי והנשי.
המקדשים בפטאדקל הם סמל לנטייה של שושלת צ'לוקייה לאינטגרציה וניסויים, וכתוצאה מכך מיזוג סגנונות האדריכלות מצפון ומדרום הודו. זה ניכר במיוחד כאשר בוחנים יחד את הארכיטקטורה בפטאדקל, איהולה ובדמי. איהולה, במאה החמישית, שימש כחממה למושגים שיובילו לשילוב סגנונות זה. מושגים אלה שוכללו עוד יותר בבדמי במהלך המאות ה-6 וה-7. שיאו של זה הוא, כמתואר על ידי אונסק"ו: "שיא האמנות האקלקטית שבמאות ה-7 וה-8 השיגה תערובת הרמונית של צורות אדריכליות מצפון ודרום הודו".
חשיבות > המוזיקה ואומנויות מתקופת ימי הביניים המוקדמת

בין הפסלים בפטאדקל נמצאה לאוטה בעל צוואר ארוך (דמוית סיטאר) המתוארכת למאה העשירית. באתר מוצגים גם אפריזים עם כלי נגינה קונבנציונליים יותר, אך הלאוטה ארוכת הצוואר מרמזת שהייתה מסורת של מוזיקאים שעיצבו כלי נגינה חדשים. דוגמה נוספת היא ציתר המקל מהמאה השביעית שנמצא מגולף בתבליט במהאבליפורם בטאמיל נאדו.
לקריאה נוספת

Vinayak Bharne; Krupali Krusche (2014). Rediscovering the Hindu Temple: The Sacred Architecture and Urbanism of India. Cambridge Scholars. ISBN 978-1-4438-6734-4.
Cathleen Cummings (2014). Decoding a Hindu Temple: Royalty and Religion in the Iconographic Program of the Virupaksha Temple, Pattadakal. South Asian Studies. ISBN 978-0-9834472-6-9.
Heather Elgood (2000). Hinduism and the Religious Arts. Bloomsbury Academic. ISBN 978-0-304-70739-3.
Adam Hardy (1995). Indian Temple Architecture: Form and Transformation : the Karṇāṭa Drāviḍa Tradition, 7th to 13th Centuries. Abhinav. ISBN 978-81-7017-312-0.
Stella Kramrisch (1993). The Hindu Temple. Motilal Banarsidass. ISBN 978-81-208-0224-7.
Lippe, Aschwin (1967). "Some Sculptural Motifs on Early Calukya Temples". Artibus Asiae. 29 (1). doi:10.2307/3250288.
George Michell (1977). The Hindu Temple: An Introduction to Its Meaning and Forms. University of Chicago Press. ISBN 978-0-226-53230-1.
George Michell (2002). Pattadakal. Oxford University Press. ISBN 978-0-19-565651-0.
Michell, George l (2014). Temple Architecture and Art of the Early Chalukyas: Badami, Mahakuta, Aihole, Pattadakal. Niyogi Books. ISBN 978-93-83098-33-0.
Michell, George (2017). Badami, Aihole, Pattadakal. Jaico (Reprinted, Orig Year: 2011). ISBN 978-81-8495-600-9.
Michael W. Meister; Madhusudan A. Dhaky (1996). Encyclopaedia of Indian Temple Architecture. American Institute of Indian Studies. ISBN 978-81-86526-00-2.
Upinder Singh (2008). A History of Ancient and Early Medieval India: From the Stone Age to the 12th Century. Pearson Education. ISBN 978-81-317-1677-9.
ביאורים

↑  סוגה נרחבת של ספרות הודית על מגוון רחב של נושאים, במיוחד על אגדות ופולקלור מסורתי
↑  אגדת המאבק של ארג'ונה בסיועו של שיווה המחופש לקיראטה, צייד איש ההרים
↑  באדריכלות ההינדית, ובמיוחד בארכיטקטורת המקדש ההינדי, מנדאפה הוא אולם גדול המחוזק בשורות עמודים או ביתן לטקסים ציבוריים
↑  בדרום הודו החלק העליון של הווימאנה, בדרך כלל כיפה המסתיימת באלמנט קישוטי
1 2 3  sukanasa, מבנה מקושט חיצוני מעל הכניסה למקדש הפנימי
↑  שיווה כאדון הריקוד
↑  אחד האווטאר ה-28 והאחרון של שיווה
1 2  יצור ים אגדי במיתולוגיה ההינדית.
1 2  דיסקת אבן מפולחת או מחורצת, בדרך כלל עם רכסים על השפה המוצבת על ראש השיקהארה של מקדש הינדי
↑  כינוי בדרום הודו למגדל שנבנה מעל לגרבה-גרייה. צורתו כשל פירמידה מדורגת
↑  יצור מיתולוגי המתואר כחלק אריה, חלק פיל וחלק סוס
↑  בהינדואיזם, הגאנות הן מלווים של שיווה ומתגוררים בהר קאילאש
↑  גיבור אגדה, חכם שלא הסכים לסגוד לפרוואטי אלא לשיווה בלבד ולכן קולל לאבד את בשרו
↑  פרצוף מפלצתי עז עם ניבים ענקיים, ופה פעור, נפוץ מאוד באיקונוגרפיה של אדריכלות המקדש ההינדי בהודו
↑  סוגה נרחבת של ספרות הודית על מגוון רחב של נושאים, במיוחד על אגדות ופולקלור מסורתי
1 2 3  יחסי מין במסגרת סקס טנטרי
↑  אחת מארבע המטרות של חיי האדם בפילוסופיה ההודית. המילה ארתה מתורגמת כ"משמעות, חוש, מטרה או מהות" בהתאם להקשר
↑  בג'יינזם מורים-נביאים המכונים גם ג'ינאס, שזכו לשחרור מהמעגל האינסופי של הלידות מחדש
↑  בהינדואיזם, ההיבט הנשי של כל צורות החיים
הערות שוליים

1 2 3  Group of Monuments at Pattadakal (1987), Karnataka
1 2  Group of Monuments at Pattadakal, UNESCO; See also Advisory Body Evaluation (ICOMOS), UNESCO
1 2 3 4 5 6  World Heritage Sites – Pattadakal – Monuments Virupaksha Temple
↑  Gary Tarr (1970), Chronology and Development of the Chāḷukya Cave Temples, Ars Orientalis, The Smithsonian Institution and Department of the History of Art, University of Michigan, Vol. 8, pp. 155-184
↑  "Pattadakal". National Informatics Center. אורכב מ-המקור ב-11 בספטמבר 2004. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Carved for eternity - Pattadakal". The Hindu. 6 באפריל 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hermann Kulke; Dietmar Rothermund (1998). A History of India. Routledge. pp. 106–113. ISBN 978-0-415-15482-6.
1 2  T. Richard Blurton (1993). Hindu Art. Harvard University Press. pp. 53–55, 212–218. ISBN 978-0-674-39189-5.
↑  Christopher Tadgell (2015). The East: Buddhists, Hindus and the Sons of Heaven. Routledge. pp. 90–95. ISBN 978-1-136-75384-8.
1 2 3 4  Kadasiddheswara Temple (אורכב 01.10.2017 בארכיון Wayback Machine), ASI India (2011)
1 2 3  Jambulingeswara Temple (אורכב 23.03.2018 בארכיון Wayback Machine), ASI India (2011)
1 2 3 4  galaganatha, ASI India (2011)
1 2 3  Chandrashekhara Temple (אורכב 23.03.2018 בארכיון Wayback Machine), ASI India (2011)
1 2 3 4  Sangameshwara Temple (אורכב 01.10.2017 בארכיון Wayback Machine), ASI India (2011)
↑  Norman Yoffee (2007). Negotiating the Past in the Past: Identity, Memory, and Landscape in Archaeological Research. University of Arizona Press. pp. 164–167. ISBN 978-0-8165-2670-3.
1 2 3 4 5 6 7 8  Kasivisweswara Temple (אורכב 22.04.2018 בארכיון Wayback Machine)
1 2 3 4 5  Mallikarjuna Temple (אורכב 23.02.2017 בארכיון Wayback Machine), ASI India (2011)
1 2 3 4  Papanatha Temple, ASI India (2011)
1 2 3 4 5  Jaina Temple (אורכב 01.12.2015 בארכיון Wayback Machine), ASI India (2011)
↑  James Campbell (1884). Gazetteer of the Bombay Presidency: Bijápur. Government Central Press. pp. 669–673.
↑  Subhash C Biswas D. Sc., India the Land of Gods, PartridgeIndia, 2014, ISBN 9781482836554
↑  Upinder Singh (2008). A History of Ancient and Early Medieval India: From the Stone Age to the 12th Century. Pearson Education. ISBN 978-81-317-1677-9.
↑  Advisory Body Evaluation (ICOMOS)
↑  Stephen Slawek (1987). Sitār Technique in Nibaddh Forms. Motilal Banarsidass. pp. 6–7. ISBN 978-81-208-0200-1.
מבט על קבוצת המונומנטים העיקרית בפטאדקל
ארדהאנרישוורה (אנ') (חצי שמאלי שיווה, חצי ימיני פרוואטי) במקדש קדאסידהשווארה
תבליט נטארג'ה על הסוקנאסה בצריח מקדש ג'מבולינגשווארה
מקדש צ'נדרשקרה
תבליט וראהא (אוואטר של וישנו) לא שלם על קיר מקדש סנגאמשווארה
מקדש קאשי וישוונאתה עם פסל ננדי רובץ מול קודש הקודשים
נאהבים בתוך מקדש מליקרג'ונה
תבליט בתוך מקדש וירופאקשה
אפריז ממקדש וירופאקשה המציג שניים מאגדות פנצ'טנטרה
מקדש פפאנאתה
מקדש ג'יין נאראיאנה
אפריז מהאבהארטה
קרב קורסון-צ'רקאסי

קרב קורסון, הידוע גם כקרב על כיס קורסון-צ'רקאסי (ברוסית: Корсунь-Шевченковская операция) היה קרב חשוב במסגרת החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה, שנערך בשטח אוקראינה המערבית בחודשים ינואר ופברואר 1944 בין כוחות הצבא האדום לבין צבא גרמניה הנאצית. במסגרת הקרב כיתרו כוחות משתי חזיתות סובייטיות כוח גרמני שכלל כ-60 אלף חיילים, במבלט גרמני באזור הערים צ'רקאסי וקורסון בגדה המערבית של נהר דנייפר מדרום לקייב. הכוחות הסובייטיים ניסו להשמיד את הכוח הגרמני המכותר, ובמקביל נלחמו כדי למנוע מכוחות חילוץ גרמניים חזקים מקבוצת ארמיות דרום לפרוץ את טבעת הכיתור ולחבור לכוחות המכותרים.
ב-17 בפברואר, לאחר למעלה משלושה שבועות של קרבות קשים, הצליח חלק מהכוח הגרמני המכותר לפרוץ את טבעת הכיתור ולחבור לכוח החילוץ לאחר שנטש מאחור כמעט את כל ציודו הכבד. שני הצדדים היריבים ספגו אבדות כבדות במהלך הקרב, אך הוא שאב חלק גדול מהעתודות הניידות של קבוצת ארמיות דרום הגרמנית, החליש את כוחה, ויצר את התנאים שאפשרו לצבא הסובייטי לפתוח בשורת מתקפות מוצלחות בשטח אוקראינה המערבית במהלך החודשים הבאים.
תנאי קרקע ואקלים במרחב קורסון

האזור בו התנהלה המערכה לא היה נוח לתנועה ולפריסה של כוחות ממונעים גדולים. הוא התאפיין במבנה קרקע גבעי וטרשי, והיה מבותר על ידי מספר ערוצי נהרות ונחלים (שהגדולים בהם היו נהר רוס (אנ'), נהר אולשנקה (אוק') ונהר גנילוי טיקיץ' (אנ')) וכן מספר רב של ערוצי נחלים וגאיות יבשים ועמוקים (Balka), שחצו אותו לאורכו ולרוחבו. החלק המזרחי של זירת המערכה, שהיה צמוד לנהר דנייפר, התאפיין במספר רב של אזורים מוצפים וביצתיים קשים למעבר. 25-20 אחוז משטחה היו אזורים מיוערים, או מכוסי שיחים. בנוסף לכך, תשתית הדרכים של האזור הייתה דלה ובלתי מפותחת. רוב הדרכים שעברו במרחב היו דרכי עפר, וכמעט לא היו בו דרכים סלולות שהתאימו לתנועת רכב ממונע בעונת הגשמים או בתקופת הפשרת השלגים (בסתיו או באביב).
לאורך רוב זמן המערכה סביב בליטת קורסון היה מזג האוויר חם מהרגיל לעונה, והטמפרטורה נעה בין 4 מעלות מתחת לאפס ל-8 מעלות צלזיוס. רק בשלב הסיום של המערכה (החל מ-15 בפברואר) החלה חזית קרה, שגרמה לירידה ניכרת של הטמפרטורות (8-6 מעלות מתחת לאפס). עד 30 בינואר 1944 הייתה הקרקע מכוסה ברובה בשלג, אך החל מ-31 בחודש ובמחצית הראשונה של פברואר לא ירד שלג כלל, ומזג האוויר היה חמים יחסית. מזג האוויר החמים גרם להפשרת שלגים מוקדמת, וכתוצאה מכך להקדמת הפתיחה של הרספוטיצה (אנ') – "עונת הבוץ" באוקראינה. הפשרת השלגים הפכה את הקרקע לעיסת בוץ, וכל הדרכים הבלתי סלולות הפכו לנהרות בוץ בעומק חצי מטר ומעלה, שרק כלי רכב זחליים היו מסוגלים לנוע בהן. כלי הרכב והרק"מ של הצבא הסובייטי, וכן כלי הרכב (ג'יפים ומשאיות) שהצבא האדום קיבל מארצות הברית במסגרת תוכנית החכר והשאל (שהיו מצוידים בהנעה ארבע על ארבע), היו מותאמים יותר לתנועה בבוץ עמוק ובתנאי קרקע קשים מכלי הרכב והרק"מ של הצבא הגרמני. מצב זה הקנה יתרון מסוים לצד הסובייטי במהלך קרב קורסון-צ'רקאסי.
המבנה הטופוגרפי של האזור, תשתית הדרכים הדלה והקדמת עונת הפשרת השלגים, יצרו תנאים שהקשו מאוד על הפעלת כוחות ממוכנים גדולים במהלך המערכה סביב מבלט קורסון, והעניקו יתרון לצד המגן על פני הצד התוקף. מאחר שהצבא הסובייטי נמצא במגננה במשך רוב תקופת המערכה (לפחות החל מ-28 בינואר), הוא נפגע פחות מתנאי הקרקע והאקלים ששררו במרחב קורסון. עם זאת, הכוחות הסובייטיים, שלחמו בטבעת הכיתור הפנימית של כיס קורסון-צ'רקאסי, סבלו קשות גם הם מאותם תנאים.
במשך רוב תקופת המערכה, שררו תנאים מטאורולוגיים גרועים במרחב קורסון. מזג האוויר היה מעונן בדרך כלל, ובחלק מהימים שרר באזור ערפל כבד, בעיקר בשעות הבוקר ואחר הצהריים. כתוצאה מכך, שני הצדדים התקשו להפעיל ביעילות את כוחות האוויר שלהם במהלך המערכה, ומזג האוויר הגרוע גרם במקרים רבים לקרקוע המטוסים.