stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישעיהו קורן
ביוגרפיה

קורן נולד בכפר סבא ולמד פילוסופיה וספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים. שירת 19 שנה במערכת הביטחון הישראלית, והוא גמלאי של שירות הביטחון הכללי. עסק גם בהוראה, ייעוץ חינוכי ועסקי אבטחה.
את כתיבתו החל בשנות ה-60 המוקדמות בכתב העת "קשת". נמנה עם סופרי הגל החדש - סופרי שנות השישים של המאה ה-20, שכונו על ידי מבקרי הספרות דן מירון וגבריאל מוקד בשם דור המדינה אשר נוטה אחרי השינויים שחלו בספרות המערב, תוך העדפת סגנונות כתיבה אוונגרדיים בסיפורת. יש העדפה של התרכזות בפרט על פני המצב האנושי והגיבור עוטה דמות חדשה, דמות האנטי גיבור. יוצרי התקופה מושפעים מהפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית מבחוץ ומבצע סיני ומלחמת ששת הימים מבית. בתחילת שנות השבעים, עם היווסדו של כתב-העת סימן קריאה, אימצו עורכיו את קורן, שהשתייך לפרוזה החדשה שביקשו לטפח. בגיליון השני של כתב-העת פורסמו לראשונה פרקים מתוך 'לוויה בצהריים', ספר שכתב קורן ב-1967 ולא מצא לו מו"ל, ובהמשך היה הספר לאחד הראשונים של הוצאת ספרי סימן קריאה.
כתיבתו של קורן מושפעת מהקשר אל האדמה. הוא מרבה להתייחס בסיפוריו לאבנים, אבק ואדמה. משנות ה-90 מפרסם סיפורים בעיתוני "הארץ" וב"קשת החדשה".
קורן מושפע בספריו מארנסט המינגוויי, ויליאם פוקנר ושרווד אנדרסון. הוא אינו משתמש במונולוגים פנימיים, בהם קיים מספר כל יודע. דמויותיו שתקניות, מדברות במשפטים קצרים ואינן דנות במשמעות החיים. הן עמומות ולתחושותיהן אין ניסוח מפורש. גיבוריו של קורן הם אנשים של יום יום, קשי יום, ובהם עגלונים, רוכלים, חנוונים, מורים, בעלי מלאכה וחקלאים, המוצגים לקורא בשגרת קיומם ובסביבתם הפיזית פשוטה כמשמעה. המרחב החיצוני נבנה בכתיבתו מהצטרפותם של פרטים ופרטי-פרטים זעירים, לכאורה סתמיים, תוך כדי השתהות תיאורית על תופעות ופעולות, פירוקן לגורמים ויצירת מרקמים עשירים של הקבלות וקישורים סמויים ביניהן. הסיפורת של קורן מציגה מציאות נופית של התפוררות, שבה מהלכות דמויות שותקות וכאובות, המנסות ליצור מגעים אנושיים ולזכות ברגעי חסד, כל זאת בלשון חסכנית ובסגנון ענייני הנזהרים מהתפייטויות מיותרות. מבחינה זו, מאופיינת כתיבתו של קורן בעיצוב היפר-ריאליסטי צלול, מוחשי ואמין.
קורן מתגורר בזכרון יעקב.
הכרה

בשנת תשס"ח 2008 זכה בפרס ביאליק לספרות יפה ”על מכלול יצירתו בסיפורת, על כתיבתו הריאליסטית, הצלולה והמדויקת מאז שנות ה-60”. בשנת 2013 זכה בפרס ברנר לפרוזה.
מבקר הספרות בני ציפר כתב עליו: ”"כתיבתו של קורן צלולה כבדולח. אתה לא מרגיש שאתה קורא טקסט אלא רואה מבעדו תמונה חיה שבה מתנועעים אנשים ומדברים ומרגישים, כמו יצורים זעירים בעדשת המיקרוסקופ”.
ספריו

מכתב בחולות: סיפורים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשכ"ח
לוויה בצהריים: רומאן, תל אביב: מפעלים אוניברסיטאיים להוצאה לאור: ספרי סימן קריאה, תשל"ד 1974
תורגם לצרפתית, אנגלית וגרמנית:
Funérailles à midi: roman / traduit de l'hébreu par Rosie Pinhas-Delpuech (Arles: Actes Sud, 1994)
Funeral at noon / translated by Dalya Bilu (South Royalton, VT: Steerforth Press, 1996)
Beerdigung am Mittag: Roman / aus dem Hebräischen von Mirjam Pressler (Gerlingen: Bleicher, 1996)
יונים לא עפות בלילה: סיפורים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד: ספרי סימן-קריאה, תשמ"ט 1989
העומדים בלילות: נובלה וסיפורים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד: ספרי סימן-קריאה, תשנ"ג 1992
שתי כפות ידיים ומלה: רומאן קצר וסיפורים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד: ספרי סימן-קריאה, תשע"ג 2013
ספריו > בעריכתו

עוזיאל וקסלר, ירושלמים של זהב: הסיירת הירושלמית במלחמת ששת הימים - חוברת זיכרון, ירושלים: הקרן להנצחת חללי הסיירת הירושלמית, 1968.
סיפורים - שנה ב-1994 / בהנחייתו, תל אביב, קמרה אובסקורה, 1995
לקריאה נוספת

דרור בורשטיין, "עכשיו אני רואה את השמש אחרת": פרגמנטים על "הוספיס" מאת ישעיהו קורן, מקרוב 15 (2005) 58-66
בתיה גור, חומרת הגביש. הארץ, תרבות וספרות, כ"ו בתשרי תשנ"ג, 23 באוקטובר 1992; נדפס בספרה "מבלי דלג על דף": מבחר מסות ומאמרים / עורכים פוני בז'זינסקי ואריאל הירשפלד, ירושלים: הוצאת כתר, 2008, עמ' 340–342
מרדכי אבישי, סיפורים של ניכור ובדידות. מאזנים, כרך כ"ז, גל' 1 (1968), עמ' 68–69
רחל גיל, כוחה של אותה שגרה. עתון 77, גל' 122 (1990), עמ' 14.
אביב עקרוני, לויה בצהרים. "מאזנים", כרך ל"ט, גל' 5 (1974), עמ' 345–346.
רחל דנה-פרוכטר, קורן אוהב את הפועלים. "עתון 77", גל' 117 (1989), עמ' 7.
אורה טובאי, לא רק יונים... העולם הזה, גל' 2727 (6 בדצמבר 1989), עמ' 31.
מרדכי אבישי, האילמים ונדוני-הבדידות. "מאזנים", כרך ס"ז, גל' 2 (1992), עמ' 54–55.
מיכאל וילף, לקרוא לאט, ובין השיטין. על המשמר, כ"ד בחשוון תשנ"ג, 20 בנובמבר 1992, עמ' 18.
הערות שוליים

↑  רואים מל"מ, גיליון 20 (יוני 2013), עמ' 8
↑  ריאיון ליוני ליבנה, "ידיעות אחרונות", 5 באפריל 2013
↑  עלית קרפ, קולו המינורי של ישעיהו קורן הוא אוויר לנשימה, באתר הארץ, 4 ביולי 2008
↑  אבנר הולצמן, 'הספרות העברית בעשור החמישי', העשור החמישי: תשמ"ח-תשנ"ח (1998-1988), ראובן מס, ירושלים, עמ' 298-279
↑  שירי לב-ארי, עכבר העיר, זוכי פרס ביאליק לספרות: ישעיהו קורן, ישראל אלירז ועודד בורלא, באתר הארץ, 18 ביוני 2008
↑  מיה סלע, הסופר ישעיהו קורן זכה בפרס ברנר לפרוזה ל-2013, באתר הארץ, 6 במאי 2013
↑  בני ציפר, קודם כל לכתוב לאט, באתר הארץ, 30 בינואר 2007
↑  על גבי החוברת כתוב השם באופן שונה במקצת: עזי וקסלר.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אורי אורלב, רות אלמוג, רחל חלפי | פרס ביאליק לספרות יפה במשותף עם עודד בורלא, ישראל אלירז  2008 | הבא: לאה איני, שלומית כהן-אסיף, מרדכי גלדמן |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298409405171  BnF: cb123897581 (data)  CiNii: DA19119552  GND: 120768267  ISNI: 0000 0000 7833 2321  LCCN: n86072143  NKC: xx0045438  NLA: 35168538  RERO: 02-A006173334  SUDOC: 032980388  VIAF: 85586849   WorldCat (עם VIAF): 85586849
כביש בין-מדינתי 64

| --- | --- |


 מידע כללי
 אורך:  1,534.90 ק"מ
 הקמה
 תקופת הבנייה:  ?–1961
 מיקום
 ערים ראשיות:  מיזורי, וירג'יניה המערבית, קנטקי, וירג'יניה 
 כבישים מסתעפים:  אינדיאנה (164), קנטקי (264), וירג'יניה (264, 464, 564, 664)
 קואורדינטות:  38°22′55″N 89°07′01″W﻿ / ﻿38.38207°N 89.116943°W﻿ / 38.38207; -89.116943
 he
 
כביש בין-מדינתי 64 (Interstate 64) הוא כביש בין-מדינתי במזרח ארצות הברית. בגבול המערבי שלו, מצטלב הבין-מדינתי 64 עם כביש בין-מדינתי 70, כביש 40 וכביש 61 בעיר וונטזביל, מיזורי. בגבול המזרחי הוא מצטלב עם הבין-מדינתי 264 והבין-מדינתי 664 בצ'ספיק, וירג'יניה.
תיאור המסלול > מיזורי

הבין-מדינתי 64 מתחיל במחלף עם כביש בין-מדינתי 70, כביש 40 וכביש 60 במחוז סנט צ'ארלס. מכאן ממשיך הכביש למחלף עם כביש 94, חוצה את נהר המיזורי על גשר דניאל בון, ונכנס למחוז סנט לואיס.
הכביש עובר בעמק צ'סטרפילד (Chesterfield Valley) הדחוס, שם הוא נפרש ל-4 נתיבים. לאחר מכן עובר הכביש דרך האזורים העשירים של הערים פרונטנק ולדו, ומשם לכיוון העיר סנט לואיס.
הבין-מדינתי 64 עובר דרך השכונות הוותיקות ונכנס לעיר סנט לואיס, ולאחר מכן עוקף את הקצה הדרומי של הפורסט פארק.
בהמשך חוצה הכביש את נהר המיסיסיפי בגשר פופלר סטריט ומצטרף לכביש בין-מדינתי 55 ולבין-מדינתי 70 במחלף בלתי גמור, אם כי לבין-מדינתי 64 אין גישה ישירה לשאר הכבישים. כאן נכנס הבין-מדינתי 64 לאילינוי.
תיאור המסלול > אילינוי

הבין-מדינתי 64 נכנס לאילינוי מהעיר סנט לואיס דרך גשר פופלר סטריט. לאחר שחצה את העיר איסט סנט לואיס ואת שאר הפרברים של מחוז סנט קלייר, ממשיך הבין-מדינתי 64 לכיוון דרום-מזרח דרך החלק הדרומי, הכפרי, של אילינוי, ולאחר מכן עובר דרך מחוז קלינטון ומחוז וושינגטון.
ליד העיר מאונט ורנון נפגש הבין-מדינתי 64 עם כביש בין-מדינתי 57 והשניים חופפים לאורך 5 מייל. הכביש ממשיך מזרחה לכיוון אינדיאנה ועובר דרך המחוזות ג'פרסון, ויין וווייט.
סמוך לעיירה גרייוויל, חוצה כביש בין-מדינתי 64 את נהר וובש (Wabash) ונכנס לאינדיאנה.
יעל ארצי

| --- | --- |

ארצי בסטודיו שלה, 16 בנובמבר 2021
 לידה:  1946 (בת 78 בערך) רבאט, מרוקו 
 מקום לימודים:  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות 
 תחום יצירה:  פיסול 
 יצירות ידועות:  האנדרטה לזכר יצחק רבין 
 www.yael-artsi.com
 
יעל ארצי (נולדה ב-1946) היא פסלת ישראלית. מבין עבודותיה בישראל המפורסמת ביותר היא האנדרטה לזכר יצחק רבין הבנויה מאבני בזלת מסותתות ומוצבת במקום הירצחו בכיכר רבין תל אביב.
ביוגרפיה

ארצי נולדה וגדלה במרוקו. כבר בגיל צעיר החלה לצייר. בסוף לימודיה בתיכון זכתה במלגת לימודים בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות (Beaux Arts). ב-1966 עלתה לישראל והתיישבה בקיבוץ שדות ים. בגיל 26 החליטה לממש את זכייתה ונסעה עם בעלה ושתי בנותיה ללימודים באקדמיה במשך שלוש שנים. שם הומלץ לה ללמוד במגמת פיסול. היא סיימה את לימודיה בהצטיינות וחזרה לשדות ים.
ארצי מפסלת באבן, בזלת, גרניט, מתכת ועץ.
פסליה נמצאים במקומות שונים בעולם: דנמרק, הולנד, שווייץ, ארגנטינה, ספרד, פולין ועוד.
בישראל נמצאים פסליה בערים רבות. הסטודיו שלה נמצא בקיבוץ שדות ים ופסליה מוצבים ברחבי הקיבוץ.
גלריה

פסל של יעל ארצי בקיבוץ שדות ים
"אם וילד" של יעל ארצי בחזית היכל התרבות בבאר שבע
"בראשית" של יעל ארצי בגני תקווה, 2001
"ישראל" של יעל ארצי בגן הפסלים בפארק המרכזי באילת, 1989
יער איימון דה ואלירה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 על שם:  אירלנד איימון דה ואלירה
 תאריך הקמה:  1966
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  על יד נצרת
יער איימון דה ואלירה (באירית: Éamon de Valera Forest) הוא יער בישראל, ליד נצרת. היער ניטע בשנת 1966 ונקרא על שם הפוליטיקאי והמדינאי האירי יליד-ארצות הברית איימון דה ואלירה.
היסטוריה

נטיעת היער והקדשתו אורגנה על ידי הקהילה היהודית בדבלין, מתוך הכרה בתמיכתו העקבית של דה ואלירה ביהודי אירלנד. בעת כתיבת החוקה האירית בשנת 1937, שניסוחה היה בפיקוח אישי של דה ואלירה, הוענקה במיוחד הגנה חוקתית ליהודים. מרכיב זה נחשב כהכרחי לחוקה על ידי דה ואלירה, בשל היחס ליהודים במקומות אחרים באירופה באותה תקופה.
בשנת 1948 ביטל דה ואלירה את החלטת משרד המשפטים האירי שאסר על מאה וחמישים ילדים יהודים להגיע לאירלנד כפליטים.
במהלך הקדשתו של היער לדה ואלירה, הקריא ראש ממשלת ישראל דאז לוי אשכול מסר לכבוד האירוע ולכבוד יחסי אירלנד-ישראל, ואמר כי ליהודים ולאירים "יש כל כך הרבה במשותף".
ראו גם

יהדות אירלנד
הערות שוליים

↑  The Jews of Ireland by Robert Tracy, published in the Summer 1999 edition of Judaism
↑  כרמל מקפרי, בחיפוש אחר הגיבורים של אירלנד
↑  "Ireland". אורכב מ-המקור ב-21 בנובמבר 2007. נבדק ב-2 בנובמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Irish Jews Dedicate Forest in Israel in Tribute to De Valera". Jewish Telegraphic Agency (באנגלית אמריקאית). 1966-08-22. נבדק ב-2021-12-28.{{cite web}}:  תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
כביש 1 (אוסטרליה)

המגן הישן של כביש 1 באוסטרליה. קיימים שלטים חדשים עם סמלים שונים
מפת הכביש
כביש הנסיכים, שהוא חלק מכביש 1, במורויא בניו סאות' ויילס
כביש 1 באוסטרליה הוא כביש לאורך חופה של היבשת אוסטרליה, המקיף אותה ומקשר בין הערים העיקריות בכל המדינות. אורכו של הכביש יותר מ-24 אלף ק"מ, והוא הכביש הלאומי הארוך בכל העולם. קיים כביש נפרד במערכת כביש 1 באי טסמניה.
היסטוריה

המערכת למספור כבישים לאומיים באוסטרליה נקבע ב-1955. כביש 1 היה הכביש הלאומי האמיתי היחיד, אבל לא תמיד הדרך הקצרה בין שתי עיירות. רוב הכבישים הלאומיים האחרים הם ענפים של כביש 1.
בשנות ה-1990, מדינות ויקטוריה ודרום אוסטרליה שינו את שמות רוב הכבישים לאותיות, אך השאירו את כביש 1 על מספרו יחד עם האות M, A, B, C, או D לפי תנאי הכביש במקומות השונים.
תוואי הכביש

הכביש מקשר בין הערים בריזביין, סידני, מלבורן, אדלייד, פרת' ודרווין. הכביש כולל כבישים אזוריים עיקריים, ביניהם כביש ברוס מצפון לבריזביין, כביש פסיפיק מבריזביין לסידני, כביש הנסיכים מסידני למלבורן ומשם לאדלייד, וכביש איר.
הכביש מתחיל בסידני והולך דרומה למלבורן ומשם לאדלייד על כביש הנסיכים. משם הוא ממשיך מערבה לפרת' על דרך פורט וייקפילד וכביש איר, כביש קולגרדי-אספרנס, כביש החוף הדרומי, וכביש הדרום-מערבי. מפרת' הכביש יוצא לדרווין על כביש ברנד, כביש החוף הצפוני-מערבי, כביש הצפוני הגדול, כביש ויקטוריה וכביש סטוארט.
תנאי הכביש

באזורים המיושבים, כביש 1 הוא דרך דו-מסלולית עם כמה נתיבים, אבל במקומות שכמעט אין בהם תושבים, למשל בקצה הטריטוריה הצפונית, הכביש הוא חד-מסלולי או אפילו רק דרך עפר.
תיירות

ניתן לטייל ולהגיע בכביש 1 לרוב האתרים התיירותים באוסטרליה. מי שיקיף את אוסטרליה דרך כביש 1 יחד עם פנייה לאולורו וחזרה שוב לכביש 1 יוכל לראות את רוב האתרים המעניינים באוסטרליה.
ראו גם

כביש 1 (איסלנד)
כביש הטבעת הפנימי של לונדון

| --- | --- |

 מידע כללי
 אורך:  19 ק"מ
 מיקום
 ערים ראשיות:  הסיטי של וסטמינסטר, סאת'ק, הסיטי של לונדון, איזלינגטון, קמדן, טאוור האמלטס 
 נקודת התחלה:  מעגלי
  מפה המתארת את אזור הגודש של לונדון, אשר גבולו הוא כביש הטבעת.
 
כביש הטבעת הפנימי של לונדון (באנגלית: London Inner Ring Road) הוא ציר היקפי אשר מקיף את מרכז העיר לונדון ומורכב ממספר רחובות וכבישים.
הוא נחשב לכביש הטבעת הפנימי כדי להבדילו מכביש הטבעת האמצעי המקיף אותו וכביש הטבעת של לונדון (כביש M25) שנחשב לציר החיצוני ביותר המקיף את רוב העיר (באורך של 188 ק"מ). הציר מהווה גם את גבולו של אזור אגרת גודש בלונדון, אשר הכניסה לתוכו מוגבלת ומותנית בתשלום אגרה, זאת כדי להגביל את כמות התנועה בכבישים המרכזיים והפנימיים של העיר.
היסטוריה

בתחילת המאה ה-20 החלה להיווצר בעיית תחבורה אמיתית בעיר לונדון. לאורך השנים הועלו מספר הצעות להתמודדות עם הבעיה, עד שבשנת 1938 פורסמו מסקנות לגבי פיתוח כבישים מהירים על ידי המהנדסים צ'ארלס ברסלי ואדוארד לוטיינס. מספר שנים לאחר מכן פטריק אלברקרומבי, מעצב ערים ואדריכל, פרסם שני מחקרים (בין 1943–1944) לגבי הבעיות השונות של לונדון. בין היתר הציע אלברקרומבי להקים מספר כבישי טבעת סביב מרכז העיר, כאשר כל אחד מהם רחוק ורחב יותר מקודמו. תוכניות אלו לא מומשו בתקופה זו משום סיומה של מלחמת העולם השנייה והבעיות הכלכליות שבאו לאחריה.
בשנות ה-60 המועצה של לונדון הגדולה הגתה את תוכנית ארבעה כבישי הטבעת סביב העיר. חלקים משתי הטבעות החיצוניות נבנו בתחילת שנות ה-70, אך שתי הטבעות הפנימיות שהיו עתידות להיבנות בתוך החלקים הפנימיים של העיר נתקלו בהתנגדות ורק קטעים בודדים נבנו ולבסוף התוכנית בוטלה בשנת 1973 לאור ההתנגדות הרבה. למרות זאת, מיזם כביש הטבעת הפנימי יצא בכל זאת לפועל על ידי הרחבת מספר רחובות והגדרה רעיונית של ציר הטבעת. כך גם היה לגבי רוב כביש הטבעת האמצעי, בעוד שכביש הטבעת החיצוני שקיבל את השם M25, אכן יצא לפועל ונבנה בין השנים 1975–1986.
הרחובות המרכיבים את כביש הטבעת

מהנקודה הצפונית ביותר ועם כיוון השעון:
דרך פנטונוויל (לכל אורכו)
דרך סיטי (לכל אורכו)
רחוב ישן (חלק קטן של כ-200 מטרים)
רחוב איסטרן הגדול (לכל אורכו)
רחוב קומרשל (לכל אורכו)
רחוב אלדגייט היי (חלק קטן של כ-250 מטרים)
רחוב מנסוואל (לכל אורכו)
דרך גשר מצודת לונדון ובמרכזו גשר מצודת לונדון (המעבר המזרחי על נהר התמזה)
דרך ניו קנט (לכל אורכו)
כיכר אלפנט אנד קאסל
רחוב קנינגטון ליין (לכל אורכו)
כביש A202 וגשר ווקסהול אליו הוא מוביל (המעבר המערבי על נהר התמזה)
דרך גשר ווקסהול (לכל אורכו)
כביש A302 המתפצל לשני כבישים חד-סיטריים ליד תחנת ויקטוריה
רחוב גרובנור פלייס (לכל אורכו)
פינת הייד פארק
פארק ליין (לכל אורכו)
מארבל ארץ'
דרך אג'וור (חלקו הדרומי של הרחוב, כ-800 מטרים)
דרך מרילבון (לכל אורכו)
דרך יוסטון (לכל אורכו, מהווה המשך לדרך מרילבון ומתחבר לרחוב פנטונוויל)
ראו גם

כביש הטבעת של לונדון
גשר מצודת לונדון הנמצא על צידו המזרחי של הציר.
חלקו הדרומי של פארק ליין, בצידו המערבי של הציר.
לאטינים

ערך זה עוסק בשבטים איטלקיים קדומים. אם התכוונתם לתושבי אמריקה הלטינית, ראו .
אזור מושבם של הלאטינים
הלאטינים ("תושבי הארץ הנרחבת") הם תושבי אזור לאטיום בעת העתיקה בלאטיום שבמרכז חצי האי האפניני, אשר התפשטו ברחבי איטליה. הם התאפיינו במנהגים דומים ובשפה משותפת. בין הלאטינים נכללו גם הרומאים.
היסטוריה > מוצא

מוצא הלאטינים אינו ברור, אך ההנחה הרווחת היא שהשבטים הידועים בתור לאטינים היו מיזוג של אוכלוסיית לאטיום בתקופת האבן ובתקופת הברונזה, עם מהגרים הודו אירופיים שחדרו למרכז איטליה במהלך תקופת הברזל. המהגרים החדשים השליטו את לשונם על האוכלוסייה המקומית, לשון שהייתה שונה מניבים איטלקים אחרים, ולימים הניב הרומי שלה התפתח לשפה הלטינית.
היסטוריה > חברה

כבר בתקופה מוקדמת בהיסטוריה גילו הלאטינים התנהגות של חברה שבטית מלוכדת. בין השאר הם דיברו באותה לשון, קיימו מנהגים דומים, שמרו על קשרים הדוקים ואפשרו מעבר חופשי ברחבי לאטיום לכל בני הקהילות הלאטיניות. החברה הלאטינית הקדומה הורכבה ממספר רב של כפרי רועים ואיכרים שהיו פזורים על רחבי לאטיום. לפי דיוניסיוס ופליניוס הזקן מספר הכפרים האלה הגיע לכ-70 קהילות. כנראה היה ללאטינים פולחן דתי משותף, שמרכזיו היו מקדש דיאנה באריקיה, מרכזי דת של יופיטר לאטיאריס בהר אלבה ומרכזי פולחן של ונוס בלאווינים וארדאה.
היסטוריה > הברית הלטינית

במהלך המחצית השנייה של המאה ה-6 לפנה"ס התגבשה "הברית הלטינית", בצל האיום האטרוסקי מהצפון. ברית זו הייתה מבוססת על הבריתות הדתיות הישנות, ונועדה לגבש את הלאטינים במאבקם בכובש האטרוסקי. באותה תקופה החלו להיעלם חלק מהיישובים הלאטינים הקטנים, כאשר חלקם נעלמו וחלקם התפתחו לערי מדינה. ערי המדינה הישנות והחדשות הפכו לחזקות ובולטות יותר, כאשר הראשונה בהם הייתה רומא. המסגרת המדינית של הלאטינים התגבשה ביתר שאת בסוף המאה ה-6 לפנה"ס, עם שבירת ההגמוניה של רומא בלאטיום, עקב נפילת המלוכה הרומית. הברית הלטינית ניתקה את עצמה מרומא, התנתקות שהובילה בשנת 496 לפנה"ס, לפי המסורת הרומית, לעימות צבאי ששיאו היה קרב רגילוס, בין הרומים ללאטינים. הקרב הסתיים ללא הכרעה ברורה. בעקבות קרב זה נחתם בין הצדדים "הסכם קסיוס", הסכם שקבע את מעמדם של הלאטינים ביחס לרומא לאורך המאה החמישית והרביעית לפנה"ס. לפי ההסכם, הלאטינים קיבלו מעמד של בני ברית שווים לרומא, החולקים איתה שלל ועוזרים לה במלחמותיה. במקביל קיבלו הלאטינים זכויות מסחר וחיתון שעלו מעל הזכויות הרגילות של בני הברית של רומא. במהלך המאות החמישית והרביעית לפנה"ס היו הלאטינים שותפים ובני ברית לרומא במאבקיה במרכז איטליה, ואף נהנו מכיבושיה בכך שהקימו מושבות מחוץ לשטחי לאטיום. עם זאת, התרחש תהליך הדרגתי של התחזקות רומא בלאטיום על חשבון הלאטינים עצמם. תהליך זה הוביל לחיכוכים רבים ולבסוף לפריצת המלחמה הלטינית. המלחמה הסתיימה בניצחון רומאי ב-338 לפנה"ס ובפירוק הברית הלטינית. מעמדם המדיני עצמאי של הלאטינים נשחק ונעלם, וחלק גדול מהקהילות הלטיניות נבלעו באזרחות הרומית.
היסטוריה > הרפובליקה הרומית

המושג לאטינים החל לשנות את משמעותו ממושג אתני למושג משפטי במאה השלישית לפנה"ס. מושג חדש, זכויות הלאטינים ("Ius latii") החל להשתרש ברחבי תחום שליטתה של הרפובליקה הרומית. ערים ואנשים יחידים שהחזיקו בזכויות אלה נהנו, בנוסף לזכויות החיתון והמסחר שהוזכרו קודם, גם בזכות הגירה לרומא וקבלת אזרחות מלאה.
לאחר מלחמת האיטלקים ברומא בשנים 91 לפנה"ס – 88 לפנה"ס קיבלו רוב הקהילות באיטליה זכויות אזרח רומיות מלאות, והמושג לאטינים כעם איבד כל חשיבות. הלאטינים התמזגו כמעט לחלוטין עם הרומאים, וזכויותיהם היו קיימות רק בפרובינקיות הרומיות.
ראו גם

לאטיום
הברית הלטינית
לאציו
ימנייה

איירבוס A310-300 של החברה
ימנייה - נתיבי תעופה תימניים (בערבית: الخطوط الجوية اليمنية) היא חברת התעופה הלאומית של תימן. החברה מתפעלת קווי שירות פנים ארציים וטיסות בינלאומיות ל-11 יעדים במזרח התיכון, אסיה, אפריקה ואירופה. בסיסה המרכזי הוא בנמל התעופה הבין-לאומי בצנעא, ויש לה בסיס משני בנמל התעופה בעיר עדן. כמו כן, היא חברה בהתאחדות חברות התעופה הערביות.
היסטוריה

החברה נוסדה ב-4 באוגוסט 1961, כקווי אוויר תימן (Yemen Airlines), והחלה לפעול בשנת 1962. בשנת 1972, לאחר שהולאמה, עברה ארגון מחדש ושמה שונה לנתיבי אוויר תימן (Yemen Airways). השם ימנייה אומץ ב-1 ביולי 1978, לאחר שבראשית 1977 הקימו ממשלות צפון תימן וערב הסעודית חברת תעופה משותפת. חברת התעופה שבסיסה בעדן, אלימדה, אוחדה לתוך החברה המשותפת. חברת ימנייה שייכת לממשלת תימן (51%) ולממשלת ערב הסעודית (49%).
ב-20 בינואר 2010 הודיע ראש ממשלת בריטניה גורדון בראון כי הוא משעה את כל הטיסות בין בריטניה לתימן בשל חששות מפעולות טרור.
צי המטוסים

צי המטוסים של החברה נכון יולי 2024:
| כלי טיס | בצי | בהזמנה | נוסעים> J | נוסעים> Y | נוסעים> סה"כ | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| איירבוס A330-200 | 1 | — | 18 | 259 | 277 |  |
| איירבוס A320-200 | 6 | — | 12 | 138 | 150 |  |
| איירבוס A350-900 | — | 10 | טרם נקבע | טרם נקבע | טרם נקבע |  |
| סה"כ | 7 | 10 |  |  |  |  |
תאונות והתרסקויות

ב-2000 וב-2001 סבלו מטוסים של ימנייה מתאונות במהלך ניסיונות המראה.
ב-21 בינואר 2001 חטף גבר עיראקי מטוס בטיסה 448 של ימנייה. המטוס נחת בנמל התעופה הבינלאומי אמבולי-ג'יבוטי של העיר ג'יבוטי. לא היו נפגעים.
ב-30 ביוני 2009 דווח על היעלמות מטוס A310-300 של ימנייה לאחר המראה מקומורו. בטיסה זו, טיסה 626 של ימנייה, נהרגו 154 בני אדם וניצלה ילדה אחת, באהיה בקארי (Bahia Bakari) שהפכה לאחר הטרגדיה למפורסמת במולדתה, צרפת.
הערות שוליים

↑  פרטי צי המטוסים של ימנייה, באתר airfleets.net (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n83165069  VIAF: 139594462   WorldCat (עם VIAF): 139594462
יעוש

יעוש או יעיש הוא דמות מקראית, בנו של עשו ואהליבמה. ליעוש היו שני אחים: יעלם וקרח, ושני אחים למחצה: רעואל ואליפז
בחרסי שומרון נמצא השם יעש שהוא ככל הנראה יעוש או יעיש ויש הסוברים שזהו גם שמו של אחד משליטי כוש הדרומית, מה שכיום הוא דרום ארץ ישראל, הנקרא יעוס.
יש חוקרים הסוברים שהשם יעוש מגיע מהאל הערבי יע'ות' והם מסתמכים על תרגום השבעים וכתבים אחרים.
ככל הנראה, גם השם יעוש וגם השם יועש מגיעים שניהם מהפועל עוש או עיש, הלקוח כנראה מהפועל הערבי ע'את' שפירושו עזר. לפי סברה זאת, פירוש השם יעיש הוא שם המביע תקווה שהאל יעזור לילד.
הערות שוליים

↑  ספר בראשית, פרק ל"ו, פסוק ה'
↑  ספר דברי הימים א', פרק א', פסוק ל"ה
1 2 3  ראו אנציקלופדיה מקראית כרך ג
ערך זה הוא קצרמרבנושא תנ"ך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כביש 10

ערך זה עוסק בכביש בדרום ישראל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

נקודת חציית הגבול של המחבלים במתקפת הטרור בדרום ישראל (2011), בסמוך לעמדת הצבא המצרי. גדר הגבול נבנתה ב-2013
נקודת חציית הגבול של המחבלים במתקפת הטרור בדרום ישראל (2011), בסמוך לעמדת הצבא המצרי. גדר הגבול נבנתה ב-2013
 מידע כללי
 כינוי:  כביש הגבול המערבי
 סיווג:  כביש ארצי
 ציר:  כביש אורך
 אורך:  182 ק"מ
 מיקום
 נקודת התחלה:  צומת מחנה סיירים
 נקודת סיום:  כרם שלום
 מסלול הכביש
כביש 10 הוא אחד הכבישים הארוכים במדינת ישראל והוא נמשך לאורך 182 ק"מ, כמעט לכל אורכו של גבול ישראל עם מצרים, מרצועת עזה בצפון ועד צומת סיירים בדרום.
תולדות הכביש

הכביש נסלל בראשית שנות השמונים לקראת השלמת נסיגת ישראל מסיני, ונפתח לתנועה בשנת 1986. התנועה בכביש הותרה רק ביום. הכביש נסלל בפיקוח צמוד של פקחי רשות שמורות הטבע כדי למנוע פגיעה בנוף.
ועדת השמות הממשלתית קבעה לכביש, כבר בשנת 1979, את השם "דרך אילתה".
במהלך השנים האחרונות קטע הכביש שמפתחת ניצנה צפונה נסגר לתנועה על ידי צה"ל, ומשמש כיום דרך ביטחון שהשימוש בה היה מותר רק לכוחות הביטחון. באוגוסט 2011, בעקבות מתקפת הטרור בכביש 12 ובכביש 10 וההתערערות הביטחונית בסיני, נסגר כביש 10 לכל אורכו לתנועת אזרחים. כביש חדש החל להסלל והוא יחבר בין יישובי חלוצית לבין יישובי רמת נגב. בתחילת 2013 החליט הרמטכ"ל על סגירת כביש 10 לכל אורכו לתנועת אזרחים, למשך כל שנת 2013, עד סיום בניית גדר הגבול החדשה.
הכביש נפתח בחלק מהחגים לתנועת מטיילים, וחלקו פתוח בכל ימות השנה.
על-פי תוכנית משרד התחבורה לעדכון המספור של רבים מכבישי ישראל שפורסמה בסוף שנת 2018, צפוי כביש 10 לעבור שינוי במספור: למספר 110
תוואי הכביש

הכביש, במסלולו הנוכחי, מתחיל בדרום בנקודת המפגש עם כביש 12 בצומת מחנה סיירים, ממשיך דרך הר חריף, ניצנה, עתיקות ניצנה ומעבר ניצנה, ומסתיים בצפון ביישובי חבל אשכול המערביים הקרובים לסיני. המשכו של הכביש צפונה ברצועת עזה הגיע בעבר עד לחוף הים התיכון, מול מוצב אלוף, ויותר מאוחר נודע כ"ציר פילדלפי". התנועה על הציר הייתה סגורה לאזרחים.
במקביל לכביש הוקמה גדר גבול והוצבו אבני גבול לאורך חלק ניכר מהכביש, אך הגדר לא תוחזקה ועם השנים נסחפה או כוסתה בעפר. בשנת 2013 הוקמה גדר חדשה בגובה של חמישה מטרים כדי למנוע מעבר מסתננים מאפריקה לישראל. לאורך הגדר נסלל כביש ביטחון צבאי.
הכביש הוא דרך נוף המאפשרת תצפית אל עבר מרחבי חצי האי סיני ולהרי הנגב המרכזי. דרך עזה הקדומה (דרב אל-עזה) מקבילה לכביש מצידו הדרום-מערבי, בתוך חצי האי סיני, וזו שמשה למסחר ולתנועת עולי רגל בין מפרץ אילת לעזה. מקטע הכביש שבין ניצנה לבין הר חריף נקרא דרך יאיר על שם סרן יאיר פלד מפקד סיירת הצנחנים שנהרג סמוך לתוואי בשנת 1959.
צמתים עיקריים לאורך הכביש

| קילומטרים | שם | סוג מפגש | מיקום | דרכים מצטלבות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
כביש 10 מדרום לצפון
| 0 | צומת סיירים |  | בקעת סיירים |   כביש 12 |
| 97 | צומת הר חריף |  | הר חריף |   כביש 171 |
| 147 | צומת מבוא חורב |  | ניצנה |   כביש 211, גישה למעבר ניצנה |
| 149 | צומת ללא שם |  | ניצני סיני | כניסה לניצני סיני |
| 182 | צומת ליד כרם שלום |  | ליד כרם שלום |   כביש 232  גישה אל מעבר כרם שלום |
ראו גם

כבישי ישראל
ציר ה-ח'
הערות שוליים

↑  צבי אילן, ארץ הנופים השכוחים, דבר, 30 במרץ 1979
↑  6 יישובים יוקמו לאורך הגבול החדש, מעריב, 14 באוקטובר 1981
↑  טיול סופשבוע, מעריב, 24 באוקטובר 1986
↑  אל מעלה אילת, מעריב, 9 במאי 1986
↑  רשימת שמות מאת ועדת השמות הממשלתית, ילקוט הפרסומים 2633, 10 ביוני 1980, עמ' 1838
↑  המינהל ישתתף במימון תכנון כביש 10 החדש המחבר בין ישובי חלוצית לישובי רמת הנגב, מינהל מקרקעי ישראל, 2 בנובמבר 2006
↑  גילי כהן, הרמטכ"ל הורה לסגור את כביש 10 לאזרחים עד 2014, באתר הארץ, 10 בינואר 2013
↑  כביש 10 - מסלול טיול - הר הנגב, באתר מסע אחר
כריס ג'ייקובס

כריסטופר לואיס ג'ייקובס (באנגלית: Christopher Louis Jacobs; נולד ב-28 בנובמבר 1966) הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 2023-2020, מטעם מחוז הקונגרס ה-27 של ניו יורק. קודם לכן היה חבר הסנאט של מדינת ניו יורק מאז 2017. טרם היבחרו אל בית המחוקקים של ניו יורק היה מזכיר המדינה בשנים 2006–2007, ונציב מחוז אירי. ביוני 2020 נבחר בבחירות מיוחדות לקונגרס של ארצות הברית מטעם המחוז לעיל.