stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הלוצינוגן
סוגי סמים הלוצינוגניים

LSD - סם חצי מלאכותי אשר סונתז לראשונה ב-16 בנובמבר 1938 על ידי הכימאי השווייצרי ד"ר אלברט הופמן במעבדות סנדוז בבזל. מנה ממוצעת של LSD מכילה 100 מיקרוגרם, ומשך ההשפעה הוא 8 עד 12 שעות.
פסילוציבין - החומר הפעיל בפטריות פסילוסיבין. החומר מספק השפעות שמזכירות LSD, משך ההשפעה הוא 4 עד 8 שעות.
מסקלין - סם הלוצינוגני טבעי המצוי במספר זני קקטוסים שהיוו אנתאוגנים בטקסים רוחניים ודתיים (לדוגמה פיוטה). מנה ממוצעת של מסקלין מכילה 200 מיקרוגרם, ומשך ההשפעה הוא 10–20 שעות.
סלוויה דיוינורום - צמח המכיל כמות קטנה של הטרפנואיד סלווינורין A, שמעניק חוויות והזיות דיספוריות עוצמתיות במיוחד. שאמאניים משבט ה-Mazatec היו משתמשים בסלוויה להרחבת התודעה בטקסים דתיים וטקסי ריפוי רוחני.
איוואסקה - אנתאוגן טבעי המשמש בעיקר בעיקר בטקסי פולחן דתיים בקרב ילידי אמזוניה. משך ההשפעה הוא 10–12 שעות.
DMT - טריפטמין טבעי המצוי בזנים רבים של צמחים בעל השפעה חזקה במיוחד. משך ההשפעה הוא 20–30 דקות.
קטמין - סם הרדמה סינתטי המצוי בשימוש נרחב בהרדמה, ברפואת כאב, ברפואת ילדים וברפואת חירום.
קנאביס (סם) - לרוב נכלל ברשימת סמי הזיה, למרות שיכולתו לגרום להזיות ויזואליות יותר מוגבלת מאחרים ברשימה (יותר נדיר ובכמויות גבוהות).
איבוגה - צמח הגדל בשלוש מדינות באפריקה ונחשב לסם ההזיות הכי מסוכן והכי חזק בעולם.
הערות שוליים

↑  Fish, Jefferson M. (2006). Drugs and Society: U.S. Public Policy. Lanham, MD: Rowman & Littlefield. pp. 149–162. ISBN 0742542459.
↑  Recreational Drug Toxicity, at Claremont Graduate University website
↑  L. J. Valdés, J. L. Díaz, A. G. Paul, Ethnopharmacology of ska María Pastora (Salvia divinorum, Epling and Játiva-M.), Journal of Ethnopharmacology 7, 1983-5, עמ' 287–312
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548386905171  BNE: XX528192  BnF: cb11931998r (data)  GND: 4134941-6  LCCN: sh85058490  NDL: 00562354  NKC: ph114651  SUDOC: 027233510 
נייר ספוג ב-LSD
המודיע (פולטבה)

| --- | --- |

שער הגיליון הראשון של המודיע
 תדירות:  שבועון
 מייסד:  אליהו עקיבא רבינוביץ' 
 עורך ראשי:  אליהו עקיבא רבינוביץ' 
 תאריכי הופעה:  6 באפריל 1910 – 1915 (כ־4 שנים)
 שפה:  עברית, יידיש 
 המודיע, באתר הספרייה הלאומית בשיתוף עם אוניברסיטת תל אביב
 
שער הגיליון הראשון ביידיש, 23 באוקטובר 1914 (לפי הלוח היוליאני)
קול קורא למען המודיע מבכירי הרבנים בפולין וליטא, פורסם בהמודיע 16.6.1911 (מתוך האתר עיתונות יהודית היסטורית על ידי הספרייה הלאומית ואוניברסיטת ת"א)
המודיע היה שבועון חרדי בעברית שיצא לאור בעיר פולטבה, באימפריה הרוסית בין השנים ה'תר"ע–ה'תרע"ה (1910–1915). עורך ראשי ומו"ל העיתון היה הרב אליהו עקיבא רבינוביץ'. העיתון היה מכוון לציבור האורתודוקסי, בעיקר בעיר פולטבה ומחוזה. הגיליון האחרון בעברית יצא לאור באוגוסט 1914, ובחודש אוקטובר, לאחר הפסקה של כחודשיים, החל לצאת לאור ביידיש. נסגר עקב אילוצים כלכליים ובעקבות המלחמה העולמית שפרצה.
שמו של השבועון ניתן בשנת 1950 לעיתון החרדי "המודיע", היוצא לאור עד היום.
היסטוריה

'המודיע' הופץ תחילה כשבועון במטרה להגביר את תדירותו ולהופכו לעיתון יומי אולם בסופו של דבר התכנית לא יצאה לפועל מחוסר תקציב. העיתון היה ממשיכו של הירחון הפלס (1900–1905) שגם הוא נוסד ויצא לאור על ידי הרב רבינוביץ. כאשר התעוררו קשיים כלכליים להפעלת 'המודיע' התחייבו רבי אברהם מרדכי אלתר, רבי חיים מבריסק והרב חיים עוזר גרודזנסקי מווילנה להשיג מימון להפעלתו. העיתון קיבל את תמיכת גדולי הרבנים באותה תקופה והיה הבמה המרכזית להפצת הרעיון של התארגנות החרדים, לקראת כינון תנועת 'אגודת ישראל'.
תוכן ומדורי העיתון

גליונות העיתון בדרך כלל נפתחו על ידי מאמרים מפרי עטו של הרב רבינוביץ עצמו, ורובם היו בני 12 עד 16 עמודים. פרט למאמר הפתיחה שנחתם בשמו, שאר מאמריו נחתמו על ידי "העורך", שם בדוי כלשהו, או ללא חתימה.
בעיתון היו המדורים הבאים:
מאמרי דעה ופולמוס: עסק בנושאים דתיים פנימיים, מגמות חברתיות, התפלמסות עם עיתוני התקופה והציונות, מצב היהודים באימפריה הרוסית מנקודת מבט דתית, ועוד.
חדשות העם היהודי: במדור הופיעו גם דיווחים מארץ ישראל.
מכתבים למערכת: המכתבים היו בעיקר בנושאים דתיים מקומיים, שאלות הלכתיות, וביקורת בענייני דת.
פרסומות: הופיע בעמוד האחרון, ברובו פורסמו ספרי רבנים שיצאו לאור בבית הדפוס של רבינוביץ.
עימוד העיתון היה מבולבל, כאשר תוכן העניינים בראש הגיליון לא כלל מספרי עמודים, ולפעמים לא היה ברור שהמאמר הסתיים והתחיל מאמר אחר, או היכן המשך המאמר. כמו כן, פרט למאמר הראשון שתמיד נכתב  בכתב מרובע, שאר המדורים נכתבו לעיתים קרובות בכתב רש"י, אך ספק האם בחר העורך את סוג הכתב על פי קריטריונים כלשהם או באופן שרירותי.
צוות העיתון

המייסד הרב רבינוביץ היה העורך הראשי, בנו אברהם בנימין רבינוביץ שימש כעוזרו. מזכירי המערכת היו יעקב ליפשיץ ויצחק מאיר לוין. בכתיבת העיתון השתתפו כל הסופרים החרדים הידועים מאותה תקופה וביניהם יצחק צבי ברודצקי, נחום לייב ויינגארט וטוביה יהודה טביומי.
הערות שוליים

↑  אליהו עקיבא רבינוביץ, מלחמת קיומו של המודיע., המודיע, 14 באוגוסט 1914 (התאריך לפי הלוח היוליאני)
↑  אהרן סורסקי, ראש גולת אריאל, כרך שני, תש"ן, עמ' קסד
1 2  אהרון סורסקי, ראש גולת אריאל, כרך שני, תש"ן, עמ' קסג
1 2  שמואל רוטשטיין, העיתונות האורתודוקסית בפולין, עיתונות יהודית שהייתה, תל–אביב: האיגוד העולמי של העיתונאים היהודים, תשל"ג, עמ' 131, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
1 2 3  י. אדלר, עתונות וספרות חרדית, נחליאל – מאסף לתודעה תורתית ולספרות חרדית א, נחליאל, תשכ"ה, עמ' 82, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
↑  רבי אליהו פיינשטיין, רבי אליעזר רבינוביץ ממינסק, הרב דוד פרידמן (פינסק-קרלין), רבי אברהם מרדכי אלתר מגור, רבי ישראל שפירא מגרודזיסק, רבי יצחק זליג מורגנשטרן מסוקולוב, מאיר יחיאל הולשטוק מאוסטרובצה, רבי מנחם קאליש מאמשינוב, רבי מרדכי יוסף אלעזר ליינר מרדזין, רבי חיים מבריסק, הרב חיים יעקב נפתלי זילברברג, חיים עוזר גרודזנסקי, הרב יצחק יעקב רבינוביץ מפוניבז', רבי פנחס מנחם אלעזר יוסטמן מפילץ, רבי צבי הירש מלומאז', רבי שמואל בורנשטיין מסוכוצוב, רבי שמואל צבי דנציגר מאלכסנדר, הרב אליהו חיים מייזל מלודז'.
קול קורא, המודיע, 16 ביוני 1911 (התאריך לפי הלוח היוליאני), באתר עיתונות יהודית היסטורית
↑  אברהם דוב גרינבוים, יהדות התפוצה, ליברל, 11/06/2020 (אורכב 29.09.2020 בארכיון Wayback Machine)
↑  המודיע, באתר הספרייה הלאומית בשיתוף עם אוניברסיטת תל אביב
↑  הרב אברהם בנימין רבינוביץ היה תלמיד החפץ חיים בישיבת ראדין
↑  נחום לייב ויינגארט היה מאוחר יותר עורך העיתון דאס אידישע ווארט
↑  דוד איינברג, "בן צבי" ו"אחד הרבנים", שערים, 13 ביולי 1953, המשך
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299906905171  VIAF: 2158066597808432161   WorldCat (עם VIAF): 2158066597808432161
הקאדר הירוק

| --- | --- |
 תקופת הפעילות:  1917–הווה (כ־107 שנים) 
 קבוצות אתניות:  קרואטים
 מדינה:  האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 קרבות:  מלחמת העולם הראשונה
 
הקָאדֶר הירוק (בסרבו-קרואטית: Zeleni kadar, בגרמנית: Grüner Kader) היה כינוי שניתן לקבוצה גדולה של חיילים ממוצא קרואטי שערקו מהצבא האוסטרו-הונגרי, בעיקר בשלהי מלחמת העולם הראשונה. כינויים ניתן להם בשל צבע מדיהם ומאפייני פעולתם דמו לאלו של הפרייקור.
עם התמשכות הלחימה בחזיתות השונות והחמרת מצבו של הצבא האוסטרו-הונגרי בעיקר בתחום האספקה, ערקו אלפי חיילים ממוצא קרואטי מצבא האימפריה, הסתתרו ביערות באזורי וויבודינה וקרואטיה והוגדרו כפורעי חוק. עריקים אלו זכו ליחס אוהד ולאספקת מזון מחלק מבני האוכלוסייה המקומית, אך ביצעו מעשי ביזה בעיקר בקרב יישובים קטנים יחסית ובמהלכם נרצחו תושבים מקומיים אשר סירבו לשתף פעולה.
במרבית המקרים היו בני הקהילות היהודיות הנפגעים הראשונים מההתקפות של העריקים הקרואטים. תועדו פרעות בקהילות היהודיות באילוק ובדָארוּבָאר וכפרי הסביבה. בווירוביטיצה, בפאקראץ ובסלאבונסקה פוז'גה בוצעו מעשי שוד רבים ובכלל זה של תשמישי קדושה. נגרם נזק כבד לרכוש אך לא היו אבדות בנפש. הפגיעה הקשה ביותר הייתה ביהודים שהתגוררו במחוז סרם אשר בוויבודינה. יהודים מכפרים ועיירות קטנות במחוז ברחו לנובי סאד ורובם לא שבו לבתיהם לאחר המלחמה.
בפברואר 1918, הורה הפיקוד האוסטרו-הונגרי לגנרל סטפן סרקוטיץ' פון לובצ'ן להתערב בנעשה ולהשליט סדר וזאת בשל התרבות מעשי הביזה, האנרכיה שהשליטו אנשי "הקאדר הירוק" תוך ששלטו בפועל באזורים מסוימים. לאחר קרב ויטוריו ונטו גדל מאוד מספר העריקים שנטשו את החזית. חלקם טענו מאוחר יותר שהם מילאו אחר פקודותיו של הגנרל סבטוזר בורוייביץ' ולכן לא נחשבו עריקים. עם סיום המלחמה וכינון ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים הוקם ארגון "הוועדה הקרואטית" ששם לו למטרה להתנגד לכינון הממלכה ונסמך על כ-50,000 חמושי "הקאדר הירוק".
הערות שוליים

↑  הקהילות היהודיות באילוק, דארובר, וירוביטיצה, נובי סאד, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות – יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמודים 33, 88, 122, 183.
↑  Ivo Banac, ‏The National Question in Yugoslavia: Origins, History, Politics, הוצאת אוניברסיטת קורנל, 1988, עמוד 127, באתר גוגל ספרים, אוחזר ב-5 באוקטובר 2014 (באנגלית).
הדיבוק

ערך זה עוסק במחזה מאת ש. אנ-סקי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

חנה רובינא (כלאה) ונחום צמח (כצדיק, לבוש לבן) ב"הדיבוק" בהבימה. מוסקבה, 1922.
 בימוי:  דוד הרמן (בכורה)
 הפקה:  מרדכי מזא"ה, הנריק ברלוי (בכורה)
 כתיבה:  ש. אנ-סקי
 דמויות:  לאה חנן עזריאל ממירופול המשולח
 מוזיקה:  יואל אנגל 
 מקום ההתרחשות:  מירופול, ווהלין
 תקופת ההתרחשות:  שלהי המאה ה-19
 מדינה:  האימפריה הרוסית רוסיה הקיסרית
 סוגה:  טרגדיה דרמטית
 הצגת בכורה:  9 בדצמבר 1920, תיאטרון האליזאום, ורשה
 שפה:  רוסית
 
בין שני עולמות: הדיבוק (ברוסית: [Меж двух миров [Дибук, בתעתיק לעברית: מֶז' דְווּך מִירוֹב [דִיבּוּק]; ביידיש: צִווִישֶן צְווַיי ווֶעלְטֶן – דֶער דִבּוּק) הוא מחזה מאת ש. אנ-סקי, אשר חובר בין השנים 1913 ל-1916. "הדיבוק" נכתב ברוסית ולאחר מכן תורגם ליידיש בידי המחבר. הוא הועלה לראשונה ביידיש ב-1920 על ידי "הלהקה הווילנאית" בוורשה. ב-1922 ערך תיאטרון הבימה במשכנו במוסקבה את הצגת הבכורה של הגרסה העברית, בתרגומו של חיים נחמן ביאליק ובבימויו של יבגני וכטנגוב.
העלילה מספרת על בחור ישיבה אביון ששמו חנן, המאוהב בלאה, בת הגביר. כשמתברר לו שתינשא לאחר, הוא מת, אך נשמתו נאחזת כדיבוק בגופה. אביה מביאה אל צדיק כדי שירפאה, ובעת גירוש הרוח מתברר סוד אפל מן העבר. "הדיבוק", העוסק בפולקלור ובמיסטיקה יהודיים, הוא אחת היצירות הקאנוניות ביותר בתיאטרון היידי והעברי גם יחד, ואחד המחזות היהודיים המפורסמים והמוכרים ביותר בעולם.
דמויות עיקריות

לאה – בת סנדר, עלמה שהגיעה לפרקה אך אביה מתמהמה מלהשיאה.
חנן – בחור ישיבה עני העוסק בקבלה אסורה, מאוהב בלאה.
סנדר בן הניא – אביה של לאה, עשיר גדול.
המשולח – שליח מסתורי וחסר שם.
הרב עזריאל בן הדסה – צדיק המתגורר במירופול.
ניסן בן קרינה – אברך שהכיר את עזריאל, מת בדמי ימיו.
הרב שמשון – מרא דאתרא דמירופול.
מיכאל – הגבאי של ר' עזריאל.
מאיר – שמש בית הכנסת.
פרידה – אומנתה הזקנה של לאה.
גיטל ובתיה – חברותיה של לאה.
מנשה – ארוסה של לאה.
נחמן – אבי מנשה.
שני הדיינים – דייני בד"ץ מירופול לצד הר' שמשון.
הנך ואשר – חבריו של חנן מהישיבה.
החסידים – שלושה מחסידיו של ר' עזריאל.
הבטלנים – שלושה בטלנים המעבירים זמנם בישיבה.
עלילה > מערכה ראשונה

הסיפור מתרחש בשלהי המאה ה-19, לאחר 1882 (שנת פטירתו של "ר' דוד'ל מטלנא, זכרונו לברכה..." המוזכר בפתיחה), בעיירה בריניץ שמשתמע כי היא סמוכה למירופול שבווהלין.
בבית-הכנסת יושבים שלושה בטלנים, מספרים סיפורי צדיקים ועל העוצמה שמקנה תורת הקבלה לבקיאים בה. יחד עמם יושב המשולח, שליח מוזר המגלה ידע חריג בנושא. לשיחתם מצטרף גם חנן, בחור ישיבה הידוע כעילוי שמלחשים עליו כי גם הוא עוסק בקבלה מעשית אסורה. הם עוברים לעסוק בשידוכיה של לאה, בת סנדר הגביר, שאביה מערים ללא הרף דרישות על אבות החתנים המוצעים לה; ניכר כי חנן מאוהב בה. כשמספר מישהו ששוב דחה סנדר חתן לבתו, עולץ חנן. אך אז מגיע סנדר בעצמו ומודיע כי התפשר לבסוף וחתם על התנאים. חנן מזדעזע וצונח ארצה. האחרים, חוגגים, מנסים להעירו; הם מבחינים בבהלה כי נפטר.
עלילה > מערכה שנייה

כמה חודשים לאחר מכן, מגיע יום חתונתה של לאה. בטרם מגיע חתנה מנשה, נערכת סעודה לעניי העיר, והכלה רוקדת עם הקבצניות. לאה מדברת עם חברותיה ועם אומנתה על נשמות המתים ועל המקום אליו הולכים אלה שמתו בדמי ימיהם, ומזכירה את חנן. היא הולכת אל הקבר הקדוש במרכז העיירה - קברם של חתן וכלה שנהרגו מתחת לחופתם "בשעה שנפל הרשע חמיל על העיירה." מנשה בא וטקס הנישואין מתחיל. הוא ניגש להסיר את ההינומה מפניה של לאה; היא הודפת אותו בצרחות, בקול גבר. המשולח, העומד בסמוך, מודיע כי דיבוק נכנס בכלה.
עלילה > מערכה שלישית

במוצאי שבת, בביתו של האדמו"ר עזריאל ממירופול, מודיע השמש מיכאל כי סנדר הגיע עם בתו אחוזת הדיבוק. הצדיק שופך את לבו בפני מיכאל ואומר כי הוא זקן ותשוש, אך זה מזכיר לו את גדולת אבותיו. הצדיק מתעודד וקורא לסנדר פנימה. הלה אומר לו כי לפי קולו, זיהה את הדיבוק כחנן. לאחר שהוא דורש מהרוח לצאת וזו מסרבת, קורא עזריאל לבד"ץ מירופול על מנת להחרים את הדיבוק. שמשון, רב העיר, מספר כי ניסן, אברך שנהג לפקוד קודם את בית הצדיק ונפטר, בא אליו בחלום ואמר כי חנן היה בנו וכי הוא תובע את סנדר לדין תורה באשמה שהוא אחראי למותו. הרבנים מחליטים לערוך את המשפט למחרת, ולגרש את הדיבוק רק לאחר שיתברר העניין.
עלילה > מערכה רביעית

למחרת, מגיעה רוחו של ניסן ומתקשרת דרך הר' שמשון: הוא מספר כי הוא וסנדר נדרו נדר כי אם ייוולדו לאחד מהם בן ולשני בת, ישיאו אותם זה לזה. כך אכן קרה, אך ניסן נפטר שנה אחרי לידת בנו, חנן. ניסן מוסיף כי משגדל בנו, הגיע לבריניץ, ונשמתו נהתה מיד אחר לאה, שכן יועדה לו; סנדר זיהה אותו אך לא אבה לתת לו את בתו, כי היה עני. סנדר מודה כי היה לו דחף מוזר לדחות כל חתן ולהשיא את בתו דווקא לחנן. ניסן ממשיך ומאשים כי בשל כך אחז בבנו היאוש, והוא פנה אל הסטרא אחרא ולבסוף מת. בית הדין מזכה את סנדר מאשמת הפרת נדר שכן אין אדם יכול להקנות דבר שלא בא לעולם, אך גוזר עליו לתת חצי מרכושו לעניים ולומר קדיש על ניסן ועל חנן כל ימיו.
הם פוקדים על המת לצאת מלאה, והוא מסרב שוב. בית הדין עורך טקס נידוי דרמטי, והדיבוק עוזב. לאחר שחנן יוצא מגופה, מותירים את לאה לשכב בחדר. חתנה מוזמן שוב, ונערכים להשיאם. לאה מדברת עם רוחו של חנן, ומודה כי אהבה אותו מאז ראתהו לראשונה. נשמתה יוצאת מגופה והשניים מתאחדים במותם.
התפתחות המחזה > כתיבה

בשנת 1912 החלה לפעול משלחת אתנוגרפית בראשות אנ-סקי בפודוליה ובווהלין שבתחום המושב, במטרה לתעד את תרבותם ואת מסורותיהם של יהודי האזור, שהלכו ונכחדו בהשפעת המודרנה. המשלחת מומנה על ידי הברון ולדימיר זאב וולף גינצבורג, בנו של הוראצי גינצבורג, ונקראה על שם האב. אנ-סקי יצא לדרך עם שמואל שרירא, שתיאר בטור בעיתון "דבר" מ-8 בנובמבר 1940, תחת הכותרת "עם אנסקי במסעותיו", כיצד שמעו שניהם על אדמו"ר מקומי שעסק בהוצאת דיבוקים:
[...] וכשמדברים על אנסקי, אי אפשר מבלי להזכיר את "הדיבוק"... כאן רוצה אני לספר על עיר מולדתו של "הדיבוק"... עיירה קטנה בשם מירופול... החצויה לשניים, חלק אחד נקרא מירופול והשני - קמינקה... בקמינקה זו חי לפנים צדיק גדול ומפורסם בשם ר' שמואל (שמואל השני מקמינקא-מיראפאל, 1843–1778)... על צדיק זה מספרים סיפורי מעשיות של ניסים ונפלאות למאות. אולם במיוחד מרובים הם הסיפורים על גירושי דיבוקים ועל החטאים שגרמו להם... וסיפורי מעשיות אלה אסף אנסקי והם שימשו לו חומר ל"הדיבוק"... ר' שמואל מקמינקה הוא הפרוטוטיפוס של ר' עזריאל ממירופול.
אנ-סקי החל בחיבור "הדיבוק" כנראה לקראת סוף 1913, בשפה הרוסית. האזכור הראשון ל"הדיבוק" מופיע במכתבו של הברון ולדימיר גינצבורג לאנ-סקי מ-12 בפברואר 1914: "אני מודה לך על מכתבך מ-24 בינואר, ועל כתב-היד שקיבלתי למחרת... הוא שבה אותי, ולא יכולתי להניחו מידי עד שהגעתי לעמוד האחרון... "הדיבוק" מייצג עבורי ביטוי אמנותי, פואטי אך מציאותי של כל מה שעניין אותי ואותך בשנתיים-שלוש האחרונות... אך אתה מצפה לניתוח מעמיק הן מהבחינה האמנותית והן מהבחינה הטכנית-תיאטרלית... לכך אינני מוכשר... מה גם שאני נוטה מדי לשפוט את עבודתך כמושלמת ממילא." בעצת ידידים, החליט אנ-סקי לתרגם בעצמו את הטיוטה מרוסית ליידיש.
התפתחות המחזה > שכתוב וצנזורה

אנ-סקי החל לנסות לארגן הצגה של "בין שני עולמות" זמן קצר לאחר מכן. הוא פנה לסמיון ונגרוב, חבר הוועד האמנותי של תיאטרון אלכסנדרינסקי, אולי הנחשב ביותר במדינה. ונגרוב הבהיר כי לא יוכלו להעלותו; אנ-סקי כתב ביומנו כי הלה אמר לו ש"לאחר הצגת "מנדל ספיבק" מאת יושקביץ' קיבל המנהל מברק מהדוכס הגדול, אינני זוכר איזה: לאן הידרדר התיאטרון, שהם מציגים מחזה יהודי." אנ-סקי ניסה ליצור קשר עם מנהלי התיאטרון האמנותי של מוסקבה, וכתב לדרמטורג ניקולאי פופוב ב-13 באוגוסט 1914. פופוב התרשם מהמחזה וניסה לארגן פגישה בין אנ-סקי לולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו או קונסטנטין סטניסלבסקי, אך זו נדחתה ללא הרף. עם זאת, אחד מבכירי התיאטרון, לאופולד סולרז'יצקי, קרא את המחזה בסתיו 1914 והחל בהתכתבות ענפה עם אנ-סקי. הוא דרש שינויים נרחבים במחזה על מנת שיתקבל. במשך השנה הבאה שכתב הלה לסירוגין את "הדיבוק". בספטמבר 1915 כתב הדרמטורג למחזאי כי "בין שני עולמות" השתפר מאוד, אך עדיין נדרשו תיקונים: היה זה סולרז'יצקי שהציע לתת לרב למסור את דברי רוח ניסן בן קרינה בבית-הדין, במקום שקולה של הרוח יישמע, על מנת לשוות לסצנה גוון ריאליסטי יותר. בערך בתחילת ספטמבר, החל אנ-סקי במגעים עם הצנזורה על מנת לקבל אישור להציג את המחזה. המוציא-לאור שלו, זינובי גרז'בין הגיש עותק לעיונו של הצנזור הבכיר הברון ניקולאי פון אוסטן-דריזן. הצנזור הודיע כי הוצאת הדיבוק דומה מדי לגירוש השדים בידי ישו בברית החדשה ולכן לא יוכל לאשר את המחזה. אנ-סקי שכתב את הקטע: בין השאר, הוא השתמש במילים עדינות יותר כמו "צל" או "נפש" לתיאור הדיבוק. ב-10 באוקטובר 1915 נפגש בשנית עם דריזן, שביקש רק להוציא אזכור אחד למלאכים ואז נתן את הסכמתו. עם זאת, אנ-סקי עדיין עסק בשיפור עבודתו: ב-21 באוקטובר הציע לסולרז'יצקי להכניס מערכה שנייה עם יום חתונתה של לאה, כמו גם פרולוג ואפילוג. הלה הסכים. גרסה שנייה זו הוגשה לצנזורה ואושרה ללא בעיות מיוחדות ב-30 בנובמבר.
ב-2001, מצא החוקר הרוסי ולדיסלב איבנוב את שני העותקים המקוריים הללו בספריית התיאטרון הלאומית ע"ש לונצ'רסקי בסנקט פטרבורג. שם היצירה ברוסית היה "(Меж двух миров (Дибук" ["בין שני עולמות (דיבוק)"]. שתי הגרסאות, שהיו צריכות לעמוד בדרישות הצנזורה הרוסית, שונות במידת מה מהגרסה המוכרת. השנייה והארוכה מוצגת כסיפור שמספר אב - תלמיד ישיבה לשעבר, שמשתמע כי השתלב בחברה הרוסית - לבתו החולה, ששבה לביתו זמן קצר קודם לכן אחרי שנמלטה מטקס חתונתה כדי לברוח עם גבר אחר. הבת מאשימה אותו כי אינו מבין את עצמת אהבתה, ולאחר ויכוח ביניהם הוא מתחיל בסיפורו ("לרב דוד'ל מטלנא..."). אז נופל המסך ומתחיל המחזה באותן מילים מפי אחד מזקני בריניץ. כשאומר הצדיק "ברוך דיין האמת", שוב נופל המסך ועוברים חזרה לבית האב, שחוזר על אותן מילים. גם הדמויות אינן זהות בדיוק: למשל, שמו של הצדיק הנו ר' שלוימל'ה מטרטקוב ולא עזריאל ממירופול. חשוב מכל, דמות המשולח אינה מופיעה; כמה מהתפקידים שהוא ממלא בעלילה ניתנים לדמויות אחרות, ורבים אחרים אינם.
התפתחות המחזה > הדרך לבמה

אף על פי שקיימים סיפורים רבים על מעורבות קונסטנטין סטניסלבסקי בכתיבת "הדיבוק" – למשל, נטען כי הוא הגה את דמות המשולח, על מנת שיבאר את ענייני הקבלה לקהל הרחב – ישנו רק תיעוד אחד הקושר אותו אליו: ב-30 בדצמבר 1915 שלח מכתב לפופוב, בו נעתר לבקשתו לקרוא את המחזה, בתנאי שלא יהיה מחויב לקבל אותו ולא יידרש לבקר אותו באופן מקיף. למעשה, אף כי מאוחר יותר צפה בחלקים מהחזרות של וכטנגוב ונשא הרצאות בפני השחקנים, הוא מעולם לא ראה את המחזה בשלמותו. בחורף 1916 פרסם העיתון היהודי המוסקבאי "יברסקאיה ז'יזן" (החיים היהודיים) חלק ארוך מהמערכה הראשונה. ככל הנראה, דיונים לגבי "הדיבוק", ואולי אף שכתוב נרחב נוסף, נמשכו לכל אורך השנה. ב-25 בנובמבר (12 לפי היוליאני) כתב המחזאי ביומנו כי היצירה הוקראה בתיאטרון האמנותי; סטניסלבסקי היה מרוצה כמעט לחלוטין אף כי המליץ עוד על שינויים קלים במערכה האחרונה. ב-8 בינואר 1917 התפרסם בעיתונות כי התיאטרון האמנותי קיבל את המחזה ומתכנן להעלותו.
באותו הזמן תמך סטניסלבסקי בניסיונו של נחום צמח להקים תיאטרון עברי, "הבימה". בפברואר, השתתף אנ-סקי בהתוועדות בביתו של הלל זלטופולסקי, שם הקריא את "הדיבוק" בגרסתו היידית. זלטופולסקי, שהיה אף הוא פטרון של "הבימה", ביקש לרכוש את הזכויות על המחזה ולהציגו בעברית. אנ-סקי העמיד אך תנאי אחד, שהמתרגם יהיה חיים נחמן ביאליק. ב-26 בפברואר 1917 התפרסם בעיתון היהודי "יברסקאיה נדלה" בפטרוגרד כי "הבימה" תציג את "בין שני עולמות", וכי ביאליק לקח על עצמו את מלאכת התרגום. ביאליק, שאנ-סקי ביקש ממנו אישית לתרגם את המחזה ושהתבסס הן על הגרסה היידית והן על המקור הרוסי, השלים את העבודה ביולי, ותרגומו פורסם לראשונה בגיליון הראשון של "התקופה" בפברואר 1918. כשהושלמה מלאכת התרגום, החל במאי "הבימה" יבגני וכטנגוב לתכנן את ההצגה, אף כי נדרשו עוד מספר שנים - הן בשל מורכבותה והצורך ללמוד אותה, והן בשל כך שהתיאטרון העלה מחזות אחרים - כדי לבצע את "הדיבוק". ההפקה בתיאטרון האמנותי, שליהקה את מייקל צ'כוב לתפקיד הצדיק ואת גריגורי חמרה כחנן, לא יצאה לבסוף אל הפועל. הדרמטורגים והשחקנים נתקלו בקשיים, בעיקר מסיבות של פערים תרבותיים. על רקע מחלתו של סטניסלבסקי וסיבוכים כלכליים, כתב אנ-סקי ב-8 במרץ 1918 ביומנו: "ההצגה לא תיכלל ברפרטואר לעונה הזאת. סושחביץ' הודיע לי אתמול: 'אף כי כולנו אוהבים את המחזה, איננו יכולים להעלותו עכשיו, עם מה שקרה לסטניסלבסקי ולצ'כוב.'"
עבודתו של ביאליק היא המהדורה הראשונה של המחזה שיצאה לאור. מספר חוקרים אף טענו כי מאחר שאנ-סקי איבד את המקור היידי כשעבר לווילנה לאחר מהפכת אוקטובר, הוא תרגם את "בין שני עולמות" בהתבסס על ביאליק, מעברית ליידיש, וכך למעשה ביאליק הוא הכותב האמיתי של הגרסה המוכרת. הצגה זו של האירועים אינה נכונה: כדי לשחזר את המחזה השתמש אנ-סקי גם בעותק ביידיש שהיה מצוי בידי שמואל ניגר. בעת שהותו בווילנה, הקריא אנ-סקי את המחזה בפני דוד הרמן, במאי הלהקה הווילנאית, והציע לו להפיק את ההצגה. הוא מת זמן קצר לאחר מכן, ב-8 בנובמבר 1920. הרמן החליט להעלות את "הדיבוק" במלאת השלושים לפטירתו.
גרסאות אחרות למחזה

ב-1977 הוכנה גרסה מחודשת של המחזה על ידי המתרגמת מירה רפאלוביץ, עבור הבמאי ג'וזף צ'ייקין. הם הסירו את כל הפרטים הנטורליסטיים מהעלילה ומיקדו אותה בדיבוק עצמו. ההצגה הועלתה בתיאטרון הציבורי בניו יורק, במת אוף ברודוויי ניסויית, ב-6 בדצמבר 1977, וזכתה בשני פרסי אובי. צ'ייקין הוזמן לביים את גרסתו ב'הבימה'; מחזהו תורגם מאנגלית לעברית על ידי יהודה עמיחי, והועלה לראשונה בישראל ב-15 ביוני 1979. "הדיבוק" הועלה ב'הבימה' גם בבימוי אנדז'יי ויידה ב-1988 ובבימוי חנן שניר ב-1988. הוא בוים בידי יוסי יזרעאלי בתיאטרון החאן ב-1988.
טוני קושנר ערך גרסה משלו ל'הדיבוק', אותה עיבד בהתבסס על תרגומו של המחזה מיידיש לאנגלית בידי יהויקים נויגרשל. הוא שינה את מבנה העלילה מארבע לשלוש מערכות, הוסיף דמות של כתבן שרוחו של ניסן בן קרינה מדברת דרכה והכניס סצנה חדשה בה מביע עזריאל ממירופול את ספקותיו וחששותיו באופן מפורש יותר. ההצגה הועלתה לראשונה בתיאטרון העיר הרטפורד שבקונטיקט ביום שישי, ה-17 בפברואר 1995, בבימוי מרק לאמוס ועם מייקל סטולברג בתפקיד המשולח.
בשנת 1998, הועלתה ההצגה הדיבוק בתיאטרון הבימה בבימויו של חנן שניר, ועם מיכה סלקטר בתפקיד חנן ונאוה זיו בתפקיד לאה. המבקר בן עמי פיינגולד כתב אז: "המשחק ברוח הפרשנות של הבמאי הוא בעיקר משחק של אנסמבל, לא של דמויות וגיבורים אינדוידואלים. לרשותו של הבמאי עמד צוות מצוין וזה זמן רב לא ראיתי על בימת התיאטרון הישראלי משחק צוות מסוגנן להפליא כל כך. ניתן לציין את המשחק המצוין של נאוה זיו בתפקיד לאה, מיכה סלקטר בתפקיד חנן, יוסי יבלונקה בתפקיד השמש מאיר, שמעון לב-ארי בתפקיד סנדר אבי הכלה, שלום שמואלוב בתפקיד הצדיק ממירופול ויוסי טולדו בתפקיד המשולח". המבקר מיכאל הנדלזלץ כתב לעיתון הארץ: "כשהקהל נחשף לאפקט התפאורה המרהיב באמת, כשהבית שסבב תחילה על במה מסתובבת עולה למעלה, חושף רקע אדום ומין שממה עם עץ, ניתנת האפשרות למיכה סלקטר כחנן ולנאוה זיו כלאה לשחק בפשטות, ובאופן נוגע ללב את איחוד האוהבים".
בשנת 2008 הועלו על ידי תיאטרון 'הבימה' מספר הפקות שונות של 'הדיבוק' במסגרת פסטיבל ישראל. ביניהן עיבוד למחזה שנעשה על ידי הבמאי והמעצב שמואל שוחט, המשלב בובות כסמל להפעלה של עולם החומר על ידי עולם הרוח. בעיבוד זה שיחקו שלושה שחקנים: אילת שדמון פישר, ירון סנצ'ו גושן ונמרוד איזנברג. במסגרת תיאטרון הקאמרי הועלה "הדיבוק" בגרסה של כלת פרס ישראל רנה ירושלמי, בהפקת אנסמבל עיתים. בשנת 2014 הועלתה גרסה חדשה להצגה על ידי תיאטרון גשר. הגרסה נכתבה על ידי רועי חן, בוימה על ידי יבגני אריה וכיכבו בה סשה דמידוב, אפרת בן צור ודורון תבורי. הכותב מציין שהמחזה נכתב בהשראת אנ-סקי.
עיבודים

בשנת 1951 יצרה אנה סוקולוב בניו יורק את "הדיבוק" כריקוד, ובשנת 1974 העלו ג'רום רובינס וליאונרד ברנשטיין בבלט העיר ניו יורק את גרסת הבלט ל"הדיבוק". בשנת 1999 עלתה "הדיבוק - אופרה ביידיש", הפקת בכורה עולמית מאת המלחין האמריקאי סולומון אפשטיין, בבימוי רחל מיכאלי. ב-1937 ביים מיכל ואשינסקי את הסרט היידי "הדיבוק" בפולין. אלתר קציזנה עיבד את התסריט מהמחזה.
ב-1968, לקראת חגיגות היובל ל"הבימה", ביים אילן אלדד סרט נוסף שהתבסס על המחזה, בהפקה משותפת של ישראל וגרמניה המערבית. הקרנת הבכורה של "הדיבוק" בבימוי אלדד התקיימה בקולנוע מוגרבי ב-3 באוקטובר 1968. שרגא פרידמן עיבד את התסריט. פיטר פריי הופיע כסנדר, טינה וודצקי שיחקה את לאה, דוד אופאטושו היה הצדיק, שמואל סגל ושמעון בר גילמו את הבטלנים ורפאל קלצ'קין שיחק את גבאי בית הכנסת. בשנת 1997 יצא לאקרנים סרט הקולנוע אהבה אסורה, שהתבסס גם הוא על "הדיבוק" אם כי בשינויים מסוימים, בכיכובם של איילת זורר, יחזקאל לזרוב ומשה איבגי.
ב-2007 ביים אוריאל זוהר את העיבוד "דיבוק לשניים" מאת ברוס מאייר, על פי "הדיבוק" מאת אנסקי. ההצגה הועלתה בתיאטרון הטכניון.
לקריאה נוספת

דורית ירושלמי ושמעון לוי (עורכים), אל נא תגרשוני : עיונים חדשים בהדיבוק, ספרא, 2009.
המוזיאון האתנוגרפי הפתוח של טביליסי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון פתוח
 על שם:  גיאורגי צ'יטאיה 
 מיקום:  טביליסי 
 מדינה:  גאורגיה 
 מייסדים:  גיאורגי צ'יטאיה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1966
 תאריך פתיחה רשמי:  27 באפריל 1966 
 קואורדינטות:  41°42′07″N 44°44′35″E﻿ / ﻿41.702°N 44.743°E﻿ / 41.702; 44.743
 אתר רשמי
  (למפת טביליסי מוגדלת) המוזיאון האתנוגרפי הפתוח של טביליסי(למפת טביליסי רגילה) המוזיאון האתנוגרפי הפתוח של טביליסי
 
בית מסורתי בכותאיסי שבמערב גאורגיה, שנות ה-70 של המאה ה-19
המוזיאון האתנוגרפי הפתוח של טביליסי או המוזאון האתנוגרפי הפתוח של גאורגיה גיאורגי צ'יטאיה (בגאורגית: გიორგი ჩიტაიას სახელობის ეთნოგრაფიული მუზეუმი ღია ცის ქვეშ) הוא מוזיאון פתוח, בטביליסי גאורגיה, המציג דוגמאות של הארכיטקטורה העממית ומלאכת-יד מכל מחוזות גאורגיה. המוזאון נוסד ב-27 באפריל 1966, ונקרא על שם האתנוגרף הגאורגי, גיאורגי צ'יטאיה. מ-30 בדצמבר 2004 הפך המוזיאון לחלק מהמוזיאון הלאומי הגאורגי.