אליסה ראיס
ביוגרפיה

רוזין בומנדיל נולדה בעיר בלידה, בצפון אלג'יריה הצרפתית בשנת 1876 למשפחה מרקע צנוע. אביה היה בעל מאפיה ואמה עקרת בית. בילדותה למדה בבית ספר צרפתי בבילדה. בהגיעה לגיל 18 התחתנה עם רב צעיר בשם מואיז עמאר, שהיה רב של בית כנסת בקסבה של אלג'יר. לבני הזוג נולדו שלושה ילדים, אך אחת מהם נפטרה כתינוקת.
בגיל 33 התגרשה מבעלה, והתחתנה בשנית עם סוחר יהודי-אלג'יראי אמיד בשם מרדכי שמוי (Chemouil). לאחר נישואיהם עברה לגור איתו בוילה מפוארת באלג'יר. היא אירחה בביתה סלון ספרותי ושמה נודע בין בני המעמד הבינוני-הגבוה באלג'יר כמספרת סיפורים. לדבריה, הסיפורים שסיפרה נמסרו לה מאמה ומסבתה כחלק מהפולקלור העשיר של קהילתה. בהמלצת מבקרים ספרותיים החלה לכתוב ולפרסם את הסיפורים בכתבי עת ספרותיים בצרפת ובאלג'יריה.
בעלה לא ראה בעין יפה את עיסוקיה הספרותיים, ולכן בשנת 1919 התגרשה בשנית ועברה לגור בפריז בניסיון לפתח קריירה כסופרת. היא הגיעה לפריז עם שני ילדיה מנישואיה הראשונים וילד מאומץ, אחיינו של בעלה השני. לאחר שפרסמה שלושה סיפורים קצרים תחת הכותרת Le Café chantant (הקפה המזמר) בכתב העת הפריזאי Revue des deux Mondes, נוצר קשר בינה לבין בית ההוצאה לאור הצרפתי הוותיק פלון (אנ'). בהסכמתה, בית ההוצאה לאור פרסם את ספריה תחת שם העט אליסה ראיס והמציא אותה מחדש כאישה מוסלמית ילידת אלג'יריה שקיבלה חינוך צרפתי בסיסי ואשר הגיעה לצרפת לאחר שנמלטה מהרמון נשים. תחת כיסוי זה החלה בפרסום רומנים פרי עטה, שזכו להצלחה ופרסום רב בצרפת. בין ספריה Saâda la Marocaine (סעדה המרוקאית, 1919), Le Café chantan (הקפה המזמר, 1920), Les Juifs ou la fille d’Eléazar (היהודים או בת אליעזר, 1921) La Fille des pachas (הבת של הפחה, 1922) La Fille du douar (בת הדוור, 1924), La Chemise qui porte bonheur (הכתונת המביאה אושר, 1925), L'Andalouse (האנדלוסית, 1925), Le Mariage de Hanita (נישואי האניטה, 1926), Par la voix de la musique (דרך קול המוזיקה, 1927) Le Sein blanc (השד הלבן, 1928), La Riffaine suivi de Petits Pachas en exil (הריפית או פחות קטנים בגלות, 1929), La Convertie (המומרת, 1930).
ספריה פרטו על הרגשות והדימויים אשר היו נפוצים בחברה הצרפתית ביחס לאוריינט, והציגו את המזרח בצורה אקזוטית באופן המותאם לרעיון המשימה המתרבתת. היא עצמה גילמה את הדמות של אישה מוסלמית שברחה מהרמון נשים, שהמציא עבורה המו"ל פלון, וכך בעצם אישיותה שימשה כדוגמה להשפעה החיובית שיש לתרבות הצרפתית על שחרורה של האישה במזרח. למרות שהעמידה פני מוסלמית, העלילה של אחד מספריה ("היהודים או בת אליעזר") סבבה סביב יהודים בני המעמד הבינוני של קהילה צפון אפריקאית מסורתית והמתח בין מסורת לקידמה, וספר זה אף נחשב לספר המפורסם והטוב ביותר שלה. שניים מספריה האחרים כללו גם הם דמויות יהודיות, ובנוסף בשנת 1931 פרסמה סיפור קצר בשם "ילדי פלשתינה" (Enfants de Palestine) בכתב עת צרפתי. ספריה היו לרבי מכר בצרפת וזכו לשבחים בקרב מבקרי ספרות וחוגים ספרותיים, על אף סגנונם הפשוט והמלודרמטי לעיתים כיאה לדמותה הבדיונית של הסופרת.
בשנת 1939 הייתה אמורה לקבל את אות לגיון הכבוד מממשלת צרפת, אך מעט לפני שקיבלה את הפרס, נחשפה זהותה האמיתית בכלי תקשורת אנטישמי בשם Le Péril Juif ("הסכנה היהודית") שביקר אותה בחריפות על ההונאה, כביכול, בהסתרת שמה האמיתי. בעקבות הפרסום אף היו שהאשימו אותה שהיא כלל איננה המחברת של ספריה. את ההאשמה זו אף העלה מחדש בשנת 1982 הבן של בנה המאומץ, שטען בספר שפרסם שאביו היה זה שחיבר את הספרים. טענותיו אף הוצגו בסרט טלוויזיוני עלילתי בשם Le secret d'Elissa Rhaïs (הסוד של אליסה ראיס) שהוקרן בצרפת בשנת 1993. אולם טענות אלו לא התקבלו בקרב חוקרי ספרות, אשר ממשיכים לייחס את היצירות לבומנדיל.
במהלך שנות ה-20 חזרה לגור באלג'יריה הצרפתית ופרסמה את ספריה משם, ולאחר מכן גרה תקופה מסוימת גם במרוקו. בשנת 1930 נפטרה אחת מבנותיה ממחלה ולאורך שנות ה-30 היא צמצמה את פעילותה הספרותית ולא פרסמה עוד ספרים. היא נפטרה בשנת 1940 בעיר הולדתה בלידה.