stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ון ספרקמן

ספרקמן (עומד במרכז) עם נשיא ארצות הברית הארי טרומן ומושל אילינוי עדלי סטיבנסון, אוגוסט 1952
ג'ון ג'קסון ספרקמן (באנגלית: John Jackson Sparkman;‏ 20 בדצמבר 1899 - 16 בנובמבר 1985) היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת אלבמה. הוא היה חבר בקונגרס של ארצות הברית מ-1937 עד 1979. הוא היה סנאטור מאלבמה בשנים 1946–1979 וחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1937–1946. ספרקמן היה מועמדה של המפלגה הדמוקרטית לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1952, כעמיתו למרוץ של מושל אילינוי עדלי סטיבנסון.
ביוגרפיה > ילדות והשכלה

ג'ון ספרקמן, בנם של ויטן יוסף וג'וליה מיטשל (לבית קנט) ספרקמן, נולד בחווה חקלאית ליד הרטסל, עיר באלבמה הנמצאת במחוז מורגן. הוא גדל בבית בן ארבעה חדרים עם אחד עשר אחיו ואחיותיו. אביו היה חקלאי ששימש כסגן השריף של המחוז. כילד, ג'ון ספרקמן עבד בחווה של אביו בקטיף כותנה.
הוא למד בבית ספר יסודי במחוז מורגן. הוא סיים את לימודיו התיכוניים בתיכון של המחוז ובשנת 1917 הוא נרשם לאוניברסיטת אלבמה שבטסקלוסה. הוא היה לבוגר אוניברסיטה באמנויות בשנת 1921. נוסף על כך, יש לו תואר ראשון במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת אלבמה. בשנת 1924 קיבל ספרקמן את תוארו שני בהיסטוריה. ספרקמן עבד לזמן קצר כמורה בבית ספר תיכון לפני שהוא התקבל אל ארגון עורכי הדין של אלבמה ב-1925. את תחילת דרכו כעורך דין הוא התחיל את בהאנטסוויל. הוא היה גם מדריך במכללת האנטסוויל מ-1925 עד 1928.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > בקונגרס של ארצות הברית

ספרקמן נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית בבחירות 1936, לאחר שהביס את מועמד מפלגת האיחוד, הארכיטקט הארי ג'יי פראן עם 99.7% מהקולות. הוא נבחר מחדש ב-1938, 1940, 1942 וב-1944. בשנת 1946 הוא כיהן כמנהיג הרוב בבית הנבחרים של ארצות הברית. הוא נבחר מחדש בבחירות 1946 לקונגרס ה-80 ובאותו תאריך נבחר לסנאט של ארצות הברית בבחירות מיוחדות שנערכו לצורך מילוי מקומו של ג'ון ה. בנקהד השני, שנפטר במהלך כהונתו. ספרקמן התפטר מבית הנבחרים מיד לאחר שנבחר לסנאט והחל את כהונתו כסנאטור ב-6 בנובמבר 1946. הוא היה חבר בסנאט עד פרישתו ב-3 בינואר 1979, לאחר שהעדיף שלא להתמודד מחדש ב-1978.
בשנת 1956, היה ספרקמן אחד מ-19 סנאטורים שחתמו על ה"מניפסט הדרומי" כנגד החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית משנת 1954 על פסיקתו נגד הפרדה גזעית בבתי-ספר. חברי המניפסט הכריזו כי בית המשפט העליון "ניצל לרעה את כוחו", הפר את סמכויות הקונגרס ונטל לידיו את הכוח לחוקק חוקים.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > בחירות 1952 לנשיאות

ב-1952 הוא היה המועמד של המפלגה הדמוקרטית לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית כעמיתו למרוץ של עדלי סטיבנסון. עם זאת, בבחירות זכה המועמד הרפובליקני, דווייט אייזנהאואר. ריצ'רד ניקסון היה המועמד הרפובליקני לתפקיד סגן הנשיא והיה יריבו העיקרי של ספרקמן בבחירות.
ביוגרפיה > מותו

ב-16 בנובמבר 1985, ספרקמן מת מאוטם שריר הלב בהאנטסוויל שבאלבמה. הוא היה בן 85 במותו. הותיר אחריו את אשתו ובתו, הוא נקבר בהאנטסוויל בבית הקברות ההיסטורי של מאפל היל.
ראו גם

פוליטיקה של ארצות הברית
הערות שוליים

↑  JOHN SPARKMAN The following biographical sketch was compiled at the time of induction into the Academy in 1969
↑  John J. Sparkman
↑  JOHN SPARKMAN, 85, EX-SENATOR, DIES, באתר הניו יורק טיימס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007779962505171  ISNI: 0000 0000 2173 6878  LCCN: n79082340  NARA: 10582287  NTA: 129631051  SNAC: w60p10bk  US Congress: S000701  VIAF: 65283866   WorldCat (עם VIAF): 65283866
אורן שמחה

| --- | --- |

תא"ל אורן שמחה בטקס סיום תפקידו כמפקד עוצבת הגולן, אוגוסט 2021
 לידה:  1979 (בן 46 בערך) נצר סרני, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1998
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד פלחה"ן נח"ל  מפקד פלגת לוחמים בשייטת 13  מפקד גדס"ר נח"ל  מפקד חטיבת עציוני  מפקד עוצבת הגולן  מפקד חטיבת הנח"ל  מפקד האוגדה המזרחית
 פעולות ומבצעים
   המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה השנייה  מבצע חומת מגן    מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן  מבצע שובו אחים    מבצע צוק איתן
 
אורן שמחה (נולד בשנת 1979) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף, המיועד לשמש כמפקד האוגדה המזרחית. לפני כן שימש כמפקד חטיבת הנח"ל, מפקד עוצבת הגולן, מפקד חטיבת עציוני ומפקד גדס"ר נח"ל.
ביוגרפיה

שמחה נולד וגדל בקיבוץ נצר סרני, למד בבית הספר המקומי, בוגר מחזור מ"ה. התגייס לצה"ל בשנת 1998, והתנדב לשייטת 13. השלים את הכשרת מסלול הלוחם בשייטת, ויצא לקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לשייטת ומונה למפקד צוות. לאחר מבצע חומת מגן השתתף בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. במהלך מלחמת לבנון השנייה השתתף בין היתר במבצע יער הנגב. לאחר מספר תפקידי פיקוד בשייטת, עבר לחטיבת הנח"ל ומונה למפקד פלחה"ן נח"ל בין השנים 2006–2007. לאחר מכן יצא ללימודים בפו"ם.
לאחר שהועלה לדרגת סא"ל מונה למפקד פלגת לוחמים בשייטת 13, ושירת בתפקיד עד שנת 2016. הוא הוביל אותה בין היתר במבצע צוק איתן. במהלך המבצע הוביל כוח להשמדת מתחם חמאס ששכן לחופי עזה ממנו נורו רקטות ארוכות טווח לעבר חדרה. לאחר מכן מונה למפקד גדס"ר נח"ל, ושירת בתפקיד בין השנים 2016–2018. ב-21 במרץ 2018 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת עציוני, תפקיד אותו מילא עד 11 ביוני 2020. ב-6 ביולי 2020 מונה למפקד עוצבת הגולן, תפקיד בו שירת עד 23 באוגוסט 2021. ב-1 בספטמבר 2021 מונה למפקד חטיבת הנח"ל, ב-28 במאי 2023 יצא ללימודים בחו"ל.
ב-4 בנובמבר 2024 סוכם על מינויו למפקד האוגדה המזרחית והעלאתו לדרגת תת-אלוף.
חיים אישיים

שמחה חבר קיבוץ נצר סרני, נשוי ואב לשלושה. בעל תואר ראשון בפוליטיקה וממשל מהמרכז הבינתחומי הרצליה, ותואר שני בלימודי ביטחון מאוניברסיטת חיפה.
לאורן שלושה אחים. אחיו הבכור הוא ליאור שמחה, מזכ"ל התנועה הקיבוצית אף הוא מתגורר בקיבוץ נצר סרני.
הערות שוליים

↑  עדי חשמונאי, דורות התקומה: שרדו את השואה, שבו לחיים בישראל והגשימו את תקוותיהם הגדולות, באתר ישראל היום, 8 באפריל 2021
↑  אמיר בוחבוט‏, אימון באישור המפקד בקור "אפס": מחדל מות הלוחם - שלב אחר שלב, באתר וואלה, 8 בינואר 2019
↑  גל פרל פינקל, בלי ימי חסד, באתר זמן ישראל, 6 באוגוסט 2020
↑  מי זכה באליפות הפתע של צה"ל?, באתר ערוץ 7, 6 בדצמבר 2017
↑   אלוף משנה אורן מונה למפקד חטיבת "עציוני", באתר צה"ל, 21 במרץ 2018
↑  קובי פינקלר, אלוף-משנה אורן שמחה מונה למפקד חטיבת הגולן והחרמון, באתר ערוץ 7, 7 ביולי 2020
↑   אל"ם אורן שמחה סוכם לתפקיד מפקד חטיבת הנח"ל, באתר צה"ל, 22 ביולי 2021
↑   אל"ם אורן שמחה נכנס לתפקיד מפקד חטיבת הנח"ל, באתר צה"ל, 1 בספטמבר 2021
| מפקדי חטיבת עציוני |
| --- | --- | --- |
|  חטיבת עציוני   (1947 - 1949) | ישראל עמיר • דוד שאלתיאל • משה דיין • יצחק פונדק |  |
|  חטיבה 408   (1978 - 2010) | חיים אורן • עזרא סלע • חזי צפריר • ברוך שפיגל • מוני חורב • נמרוד רן • דני שחר • רון שכנר • ארז וינר • רפי מילוא • גיא הלוי |  |
|  חטיבת עציוני   (2010 - הווה) | גיא הלוי • אילן דיקשטיין • קובי ולר • אורן שמחה • יאיר צוקרמן • איתן גלעד • שראל סבג |  |
על קיר הברזל

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  זאב ז'בוטינסקי
 שפת המקור:  רוסית
 סוגה:  מאמר
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  4 בנובמבר 1923
 הוצאה בעברית
 תאריך:  21 ביולי 1925
 
זאב ז'בוטינסקי
על קיר הברזל (אנחנו והערבים) (רוסית: О железной стене) הוא מאמר עמדה, שכתב זאב ז'בוטינסקי, והופיע לראשונה ב-4 בנובמבר 1923 בברלין בעיתון הציוני בשפה הרוסית "ראזסווייט". המאמר תורגם לעברית ופורסם ב"הארץ" ב-21 ביולי 1925 תחת הכותרת "פרלמנט" מאז תורגם מספר פעמים. המאמר נחשב כבסיס הרעיוני לתפיסתו הציונית של ז'בוטינסקי והשפיע רבות על התנועה הציונית כולה.
רקע

באוגוסט 1921 נבחר ז'בוטינסקי בקונגרס הציוני ה-12 להנהלה הציונית וצורף למחלקה המדינית לצד חיים ויצמן ונחום סוקולוב. כחלק מההנהלה הציונית קיבל את הספר הלבן, על אף שהתנגד לו באופן אישי. בסוף שנת 1922 הציג ז'בוטינסקי תוכנית להנהלת הציונית לכינון משטר פדרטיבי בארץ ישראל במסגרת קונפדרציה מזרח תיכונית. התוכנית של ז'בוטינסקי לא התקבלה על ידי ההנהלה הציונית, שביקשה לקדם מדיניות פייסנית יותר אל מול הערבים והשלטון הבריטי, והוא החליט לפרוש. באותה השנה, ז'בוטינסקי החל לכתוב בעיתון "ראזסווייט" הברלינאי שם פרסם את "על קיר הברזל". התגובות למאמר החזירו את ז'בוטינסקי לחיים הפוליטיים לאחר שפרש בסוף 1922.
תוכן

ב"על קיר הברזל" מתדיין ז'בוטינסקי עם הנהגת התנועה הציונית ועם הפלגים המתונים בתנועה הציונית שקראו להקים מדינה דו-לאומית ומציע פתרון משלו להתיישבות היהודית. במאמר הוא מציג את תפיסתו למדיניות ציונית. מדיניותו כוללת שני עמודי תווך: עימות הוא בסיס היחסים בין קבוצות לאומיות ושמירה על זכויות מיעוטים. הערבים הפלשתינאים במדינה היהודית יקבלו זכויות פוליטיות ותרבותיות מלאות למרות היותם מיעוט. עם זאת, הם לא יסכימו לקבל את מעמדם כמיעוט ללא התנגדות, ועל כן איים ז'בוטינסקי להכניע אותם באמצעות כוח צבאי – קיר הברזל. לאחר שיבינו שאין באפשרותם לשלוט, הם יקבלו על עצמם את מעמדם כמיעוט בעל זכויות.
תוכן > הקדמה

ז'בוטינסקי הוטרד מהדימוי שדבק בו כאויב הערבים וכתומך בגירושם מהארץ (טרנספר), ועל כן הוא משתמש במאמר להתנער מדימוי זה. בהקדמה הוא כותב שאינו אויב, אלא תומך בשוויון מוחלט לכל העמים. לראיה הוא מביא את עובדת היותו בין מנסחי תוכנית הלסינגפורס, שאינה מיועדת ליהודים דווקא אלא לכלל בני האדם. הורביץ טוען כי ההתייחסות לוועידת הלסינגפורס הייתה גם כאמצעי לתקוף את מנהיגות התנועה הציונית שפעלה למען פתרון מדיני.
בסיום ההקדמה כותב ז'בוטינסקי כי על אף היותו שוחר שלום, לא תמיד ניתן להגיע אל השלום בדרכי שלום, בהתחשב בחוסר נכונותם של הערבים לקבל את הציונות.
תוכן > קטע א'

את קטע א' פותח ז'בוטינסקי באמירה כי לא נראה בעתיד הקרוב מצב בו ישלימו הערבים עם הפיכתה של ארץ ישראל ליהודית. כחיזוק לדבריו הוא טוען כי לא היה משחר ההיסטוריה, מצב בו הסכימה קבוצה לקבל נוכחות קבוצה חדשה יחסית ללא התנגדות. ז'בוטינסקי אף מאתגר רטורית את הקורא למצוא דוגמה לדבר ומסיים בעצמו: "לא היה מקרה כזה".
הכותב מדגיש כי אין הדבר תלוי בגודל השטח ובצפיפות האוכלוסין, ומביא לראיה את התיישבות הבריטים באמריקה הצפונית החל מהמאה ה-17 עת מנו האינדיאנים כ-340 אלף איש על פני שטח עצום, ולמרות זאת התקוממו ונלחמו במי שראו כפולשים.
ז'בוטינסקי מביא כהוכחה לטענתו מקרים אחרים בהם אוכלוסיית ילידים בכל מקום ובכל זמן בהיסטוריה, מתנגדים להתיישבותם של מהגרים ועל כן הסכסוך הוא בלתי נמנע. טענת בעלות על הקרקע אינה רלוונטית לטענתו, מאחר שגם הילידים תפסו את הקרקע מידי אחרים.
בהמשך תוקף ז'בוטינסקי את "עושי השלום שבקרבנו", וטוען כי חשיבתם בדבר יכולת השגת שלום עם הערבים על ידי רמייתם באמצעות ניסוח מרוכך של המטרות היהודיות, או באמצעות רווחים כלכליים, בטעות יסודה, שכן הערבים חכמים מספיק להבין את מטרות היהודים, וכן בשל אהבתם הטבעית אל ארץ ישראל ככל קבוצה האוהבת את נחלתה. בסיום הקטע כותב ז'בוטינסקי כי מקור דעה זו היא בבוז והתנשאות על הערבים, ובחוסר הכרה ביכולותיהם האמיתיות.
תוכן > קטע ב'

קטע זה מתמקד בשלילת הטענה כי סיבת אי קבלת הערבים את היהודים והתנגדותם לעלייה היא חוסר הבנה שהציונות אינה רוצה בדיכוי הערבים ואף לא בהכרח בהקמת מדינה יהודית וכי כוונתה צנועה בהרבה. ז'בוטינסקי טוען כי הערבים יודעים זאת היטב ולמרות זאת אינם רוצים בביאת היהודים והתיישבותם המחודשת בארץ ישראל, וזאת כדי לא לאבד את הכוח הדמוגרפי שלהם כפי שהיה בתקופתם.
ז'בוטינסקי מזכיר נאום מפורסם שנשא נחום סוקולוב שלוש שנים לפני כתיבת המאמר, ובו דן סוקולוב באי הבנה זו, והוכיח לערבים "בראיות חותכות" כי כוונת היהודים שונה ממה שהם חושבים, וחששם אינו מוצדק בשל כך.
על כך מוסיף ז'בוטינסקי את תגובת העיתון הערבי "אל כרמל" לנאום, ובה נכתב כי ידוע וברור לערבים כל אשר אמר סוקולוב, וסוקולוב דובר אמת, אך הערבים אינם רוצים בעלייה לא משום פחד מדיכוי יהודי, אלא מפני חשש מעלייה שתשנה את כוחם הדמוגרפי ותהפכם למיעוט.
בשל כך טוען ז'בוטינסקי כי כל המנסים להסביר לערבים במילים יפות את כוונת היהודים חוטאים למציאות, משום שמה שחשוב לערבים זו לא התנהגות היהודים, אלא החלשת כוחם הדמוגרפי.
בסיום הקטע מדגיש ז'בוטינסקי את חשיבות העניין וכותב כי: ”כדאי היה ללמוד אותו בעל-פה ולהניחו ביסוד כל הרהורינו לעתיד לבוא בשאלה הערבית”.
תוכן > קטע ג'

קטע זה נחלק לשני חלקים; בחלק הראשון מתמקד ז'בוטינסקי בניתוח דרך פעולה שנידונה ביישוב בתקופתו ונקראה תוכנית בגדד, אשר תוכנה היה ניסיון לעקוף את ערביי ארץ ישראל, ולהגיע להסכמה עם עמי ערב שבאזור על הקמת מדינה יהודית. ז'בוטינסקי שולל את התוכנית מהטעמים הבאים:
לא ניתן בתנאים הנוכחיים להגיע להסדר שכזה בשל חוסר משאבים פוליטיים וכלכליים בידי היהודים. ז'בוטינסקי מדגיש כי לערבים אינטרס גדול לשמור על ארץ ישראל כשהיא בעלת אופי ערבי, משום שביטול אופייה הערבי של ארץ ישראל ישבור את הרצף הערבי באזור.
אף אם יצלח ההסכם בין היהודים למדינות ערב, יחס ערביי ארץ ישראל לא ישתנה והתקפותיהם לא יפסקו, ולכן לא יהיה רווח משמעותי מהמהלך. בהקשר זה הוא מביא דוגמה מאיחוד איטליה, שם טרנטו וטריאסטה נשארו בעקבות הסכמים תחת השלטון האוסטרי, אך המשיכו ללחום בשלטון זה על-אף ההסכם.
הלאומיות הערבית שואפת לעצמאות מהמעצמות הקולוניאליות בריטניה וצרפת, ולאיחוד כל האזורים לממלכה אחת גדולה. הבריטים מודעים לכך, ולכן הסכם שכזה יראה בעיני הממלכה המאוחדת כבגידה וניסיון חתירה תחת שלטון המנדט הבריטי. דבר זה עלול לגרום לביטול כל ההישגים המדיניים כדוגמת הצהרת בלפור ולהפיכת הממלכה המאוחדת לאויבת הציונות.
בחלק השני של קטע זה מנסח ז'בוטינסקי את המסקנה העולה מדבריו, ואת דרך הפעולה הנכונה בעיניו - "קיר הברזל", אשר על שמו נקרא המאמר.
ז'בוטינסקי טוען שלא ניתן בשלב זה להגיע להבנות עם ילידי ארץ ישראל הערבים, ועל כן אין ברירה אלא לפעול ולפתח את ההתיישבות היהודית בניגוד לרצונם, תחת מטריית הגנה שלא תהיה תלויה בהם, אלא ביישוב היהודי עצמו. ז'בוטינסקי דוחה בתוקף את העמדה כי הסכמת הערבים היא תנאי בל יעבור להגשמת הציונות ואף קורא לדבקים בעמדה זו להסתלק מהציונות.
ז'בוטינסקי משווה בסוף קטע זה בין אלו המצדדים בתוכנית בגדד, בהמשך השלטון הבריטי ובדרך אותה מציע הוא, משום שהמכנה המשותף בין כל הדרכים הוא כפיית משטר וסדר על תושבי ארץ ישראל, ואין בשיטתו עודף מיליטריזם על פני השיטות האחרות.
”בעניין זה אין הבדל ממשי בין "המיליטאריסטים" שלנו ובין "הצמחונים" שלנו. אלו מעדיפים קיר ברזל של כידונים יהודיים, אחרים של כידונים איריים, ואנשי מחנה שלישי מצדדי הסכם עם בגדד, מוכנים להסתפק בכידוני בגדד.”
בסוף הקטע טוען ז'בוטינסקי כי עצם הדיון על הסכם אפשרי מכניס תקוות שווא בלב הממלכה המאוחדת ובכך מחליש את התמקדותה ביצירת "קיר ברזל" אפקטיבי, ומסיט את מאמציה לתחום חסר סיכוי. בשל כך מסיק הכותב כי יש להבאיש את ריחן של תוכניות כאלו ולהבהיר את דמיוניותם.
תוכן > קטע ד'

בקטע זה מתייחס הכותב לטענות על אי מוסריות עמדת "קיר הברזל", ועונה כי ניתן לדון על עניין המוסריות בהקשר של כלל הציונות - האם היא מוסרית או לא, אך לאחר שהוסכם שעצם שיבת היהודים והציונות הם מוסריים, אין מקום לטיעון מסוג זה.
בסוף קיימת התייחסות לחוסר התקווה המשתקפת מעמדתו באשר לאי אפשריותו של הסכם שלום בין היהודים לערביי ארץ ישראל.
בהקשר זה טוען ז'בוטינסקי כי הסכם שלום יתאפשר רק אם יבינו הערבים כי לא קיים כל סיכוי לפתרון בעיית היהודים בארץ ישראל באמצעות אלימות ומלחמות. או אז יאבדו הקבוצות הקיצוניות את קסמן, ויהיה אפשרי לדון עם הקבוצות המתונות יותר בדבר הסדרים ראויים. לשם כך מדגיש הכותב כי יש לחזק את קיר הברזל בשלב הראשון, ולהסתלק מכל ניסיון הידברות בהווה. רק כך לטענתו עשויה להיווצר אפשרות להידברות עתידית בין הצדדים.
השפעת המאמר

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
התפיסה שהציג ז'בוטינסקי במאמר, התקבלה בספקטרום הרחב של ארגונים ומפלגות ציוניות מרכזיות.
ועם זאת ז'בוטינסקי נתקל בהתנגדות של הציונים המתונים ושל מפלגת העבודה הציונית בהנהגת דוד בן-גוריון. מפלגת העבודה שהושפעה מהמרכסיזם ביקשה להגיע למדינה בדרכי שלום ללא אמצעים צבאיים, בשל התפיסה שמדובר במלחמת מעמדות ולא לאומים, ולכן לא צריך להיות עימות בין הפועל היהודי לפועל הערבי. אך למרות ההתנגדויות ז'בוטינסקי דגל בתפיסתו הצבאית וחיבורו יהווה את היסודות להבנת הציונות הרוויזיוניסטית. ובסופו של דבר רעיונותיו יפעלו לא רק להשפיע על הציונים הרוויזיוניסטים אלא על התנועה הציונית כולה.
ההיסטוריון ד"ר יגיל הנקין כתב על "תפיסת 'קיר הברזל'" כי ”קיימת הסכמה נרחבת כי תפיסה זו השפיעה על עיצוב תפיסת הביטחון של בן-גוריון והאסטרטגיה שלו”.
מנחם בגין הסביר כי גם על בסיס תפיסת קיר הברזל הוחזר סיני למצרים. מצרים אינה מבקשת להביס את ישראל ומכירה בכוחה ועל כן, בתמורה, ניתן להחזיר את סיני. בגין הסכים לפשרה זו גם מפני שסיני לא נחשב אצלו חלק מארץ ישראל.
השפעת המאמר > רלוונטיות תפיסת "קיר הברזל" במאה ה-21

באוגוסט 2016 התייחס בנימין נתניהו בטקס ממלכתי לתפיסת "קיר הברזל" של ז'בוטינסקי בהקשר לאסלאם הקיצוני והכריז כי: ”ז'בוטניסקי הנחיל לנו את עיקרון קיר הברזל שבעטיו יהיו אמורים להכיר במדינה שלנו. קיר הברזל הוא מדינת ישראל שמשמשת כחומת מגן של העולם החופשי מפני האיסלאם הקיצוני”.
בני אלון שנדרש בהרחבה לשאלה זו, הסיק באופן מוחלט כי תפיסת "קיר הברזל" רלוונטית גם כיום: ”...מי שמבין את האסלאם יודע... כמו בדתות אחרות, גם באסלאם יש מנגנונים היודעים להשלים עם המציאות ולהעניק לבלתי-נמנע משמעות דתית... לא רק ביהדות יש כללים של התחשבות באילוצי המציאות, כגון "אונס רחמנא פטרֵיה"... זה דורות רבים שהאסלאם נמנע מלפתח את הרעיון שעל המוסלמים לכבוש מחדש את ספרד או את הונגריה, ארצות שנכללו ללא ספק ב"דאר אל-אסלאם" בימי הביניים... כמו דתות אחרות, האסלאם מגיב למציאות ומצויד במנגנוני גמישות; לפיכך גם אצלו היתקלות בקיר ברזל היא המפתח להשלמה – ואפילו להשלמה דתית”.
משה יעלון כתב כך: ”עקרון "קיר הברזל", שיצר זאב ז'בוטינסקי ואימץ בן־גוריון. עיקרון שמשמעותו האופרטיבית היא שאין בכוחנו לחסל את כל אויבינו ("הניצחון המוחלט"). לכן עלינו להכות בקיצונים, עד שיקומו מתונים יחסית, שאיתם ניתן לכרות בריתות. כך הושגו כל הסכמי השלום שלנו. כך שיגשגה ישראל... הפיכת "קיר הברזל" על ראשו פגעה גם היא במערכת החיסונית שלנו, והביאה עלינו את טבח 7 באוקטובר. זה מה שקורה כשמייצרים אסטרטגיה חולה, שלפיה "חמאס הוא נכס". משם הגיעו מזוודות הכסף האיומות ישירות לידי הזרוע הצבאית של חמאס. אף הנהגה בהיסטוריה העולמית לא העבירה מיליארדים לאויביה שנשבעו לרצוח את אזרחיה”.
האתיקה של קיר הברזל

כעבור שבוע מפרסום המאמר הראשון, פורסם מאמר המשך המרחיב את הנושא ודן בשאלות המוסר של השאיפה הציונית.
לקריאה נוספת

זאב ז'בוטינסקי. עורך ראשי: אריה נאור, ארץ-ישראל: כתבים /, מרכז מורשת מנחם בגין (ירושלים), מכון ז'בוטינסקי (תל אביב), תשע"ה 2015, עמ' 192 - 199
אמיר פלג, קיר הברזל : כוח מגן עברי לעם ישראל בארץ ישראל, עת-מול 270, תל-אביב, תשפ"א, עמ' 10-14 (מידע בקטלוג רמב"י)
הערות שוליים

↑  זאב ז'בוטינסקי, פרלמנט, הארץ, 21 ביולי 1925
↑  Monty Noam Penkower, Vladimir (Ze'ev) Jabotinsky, Hillel Kook-Peter Bergson, and the Campaign for a Jewish Army, Modern Judaism - A Journal of Jewish Ideas and Experience 31, 2011-10-01, עמ' 332–374 doi: 10.1093/mj/kjr017
↑  ישראל קולת, מקומו של זאב ז’בוטינסקי בפנתאון הלאומי, מסות
1 2  אריה נאור, אבי בראלי ופנחס גינוסר (ע), המתווה החוקתי של זאב ז'בוטינסקי למדינה היהודית בארץ ישראל, איש בסער: מסות ומחקרים על זאב ז'בוטינסקי, 2004: מכון בן־גוריון לחקר ישראל, 2004
1 2  סבטלנה נטקוביץ', על קיר הברזל, באתר tarbutil.cet.ac.il
1 2  בריאן הורוביץ, Brian Horowitz, Vladimir Jabotinsky and the Significance of 1905 / זאב ז'בוטינסקי ואירועי שנת 1905, Zion / ציון פ, 2015, עמ' 503–520 doi: 10.2307/24578323
↑  Ian S. Lustick, Abandoning the Iron Wall: Israel and“The Middle Eastern Muck”, Middle East Policy 15, 2008, עמ' 30–56 doi: 10.1111/j.1475-4967.2008.00357.x
↑  ד"ר יגיל הנקין, ‏"מה יבטיח את קיומנו?", השילוח,  2, דצמבר 2016
↑   אבי שילון, פתרונות לסכסוך מאת הרצל, בן גוריון וז'בוטינסקי, באתר הארץ, 15 ביוני 2014
↑  ניצן קידר "תורת ז'בוטינסקי ממשיכה לחזק אותנו" ערוץ 7 04/08/16
↑  בנימין אלון (עם הקדמה מאת יואב שורק), ‏"השלום שאחרי נתניהו", השילוח, 5, יולי 2017
↑   משה יעלון, התושבים מגורשים. שר בכיר קורא לדילול האוכלוסייה. כך נראה טיהור אתני, באתר הארץ, 5 בדצמבר 2024
| זאב ז'בוטינסקי |
| --- | --- | --- |
| פעילות פוליטית וחברתית | גדוד נהגי הפרדות • הגדודים העבריים • ברית החייל  • ציונות רוויזיוניסטית • ברית הציונים הרוויזיוניסטים • בית"ר • ארגון צבאי לאומי • הסתדרות ציונית חדשה • הסכמי בן-גוריון–ז'בוטינסקי • הסתדרות העובדים הלאומית • תוכנית האווקואציה |  |
| משפחתו | יוענה ז'בוטינסקי (אשתו) • ערי ז'בוטינסקי (בנו) • זאב ז'בוטינסקי (נכדו) |  |
| כתביו | מגילת הגדוד • שמשון (ספר) • חמשתם • כן, לשבור! • על קיר הברזל • האתיקה של קיר הברזל • מתוך קרירות ואיתנות |  |
| שיריו | שיר אסירי עכו • שיר הדגל • שיר תל-חי • שמאל הירדן • שיר בית"ר • הנדר • שיר אל-על • כולה שלי • תרגום: העורב (פואמה) |  |
| הנצחה | יום זאב ז'בוטינסקי • פארק ז'בוטינסקי • מצודת זאב • גבעת זאב • פסגת זאב • כפר הנוער יוענה ז'בוטינסקי • מכון ז'בוטינסקי • ארכיון מכון ז'בוטינסקי • כביש 481 • כביש 441 • נחלת ז'בוטינסקי • תחנת ז'בוטינסקי • הילכו שניים יחדיו |  |
| שונות | קבורה בישראל • חלקת משפחת ז'בוטינסקי • מסדר ע"ש זאב ז'בוטינסקי • פרס ז'בוטינסקי לספרות ומחקר |  |
שוניזאורוס

| שוניזאורוס |
| --- | --- |
 
תקופה
טריאס עליון 221–212 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: איכתיוזאוריה
תת־סדרה:: Longipinnati
משפחה:: Shonisauridae
סוג:: שוניזאורוס
מין:: Shonisaurus popularis
שם מדעי
 Shonisaurus ‏קמפ, 1976

שוניזאורוס (שם מדעי: Shonisaurus; מילולית: "הלטאה של הרי שושון (אנ') בנבדה") הוא סוג של זוחל ימי נכחד מסדרת האיכתיוזאוריה, ששחה בימים הקדומים של הטריאס בעידן המזוזואיקון. מאובניו נמצאו במדינת נבדה שבארצות הברית, והוא המאובן הלאומי שלה.
מאפיינים

השוניזאורוס היה מהגדולים שבזוחלים הימיים אי-פעם, ביחד עם השסטזאורוס והאיכתיוטיטאן, ואורכו הגיע ללא פחות מ-21 מטרים, אך במשקלו (20 טון) היה קטן יותר מהפליוזאורוס. לשוניזאורוס היה גוף דמוי חבית עם לסתות ארוכות אך בעלות שיניים זעירות והסנפירים שלו היו קצרים ושקועים בקפלי העור. הזנב היה צר וללא אונות ולא היו לו סנפירי גב, כמו לאיכתיוזאורוס המוכר.
ככל הנראה דמה השוניזאורוס ללווייתנים המודרניים אך היה איטי יותר. הוא ניזון מדגים ורכיכות אותם לכד באמצעות לסתותיו.
השוניזאורוס נכחד לאחר תקופת הטריאס, ועל פי האזור בהם התגלו המאובנים, בו לא התגלו חסרי חוליות, מעריכים כי מת במים עמוקים ודלי חמצן ולכן השתמר.
בתרבות

השוניזאורוס הופיע בסרט Sea Rex 3D ובמשחק פארק היורה 3: בניית פארק.
ג'באל אל-בוטם

| --- | --- |
 מדינה:  לבנון לבנון
 מחוז:  דרום לבנון
 נפה:  צור
 גובה:  360 מטרים
 קואורדינטות:  33°10′35″N 35°17′29″E﻿ / ﻿33.176509363001°N 35.291442918234°E﻿ / 33.176509363001; 35.291442918234 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת לבנון מוגדלת) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןג'באל אל-בוטם(למפת לבנון רגילה) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןג'באל אל-בוטם  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
גְ'בָּאל אל-בּוטם (בערבית: جبال البطم, בתעתיק מדויק: גִ'בַּאל אלְבֻּטְם, בהגייה לבנונית, בקירוב: זְ'בַּאל אֶל-בּ֫וֹטוֹם) הוא כפר שיעי לבנוני בנפת צור, מחוז דרום לבנון.
מיקום וגאוגרפיה

הכפר שוכן על שתי גבעות סמוכות, בגובה ממוצע של 360 מטרים מעל פני הים, כ-20 קילומטרים מזרחית לעיר צור, כ-12 קילומטרים בקוו אווירי צפונית לגבול ישראל (זרעית). הכפר שוכן כ-3.5 קילומטרים מזרחית לכפר זיבקין וכ-3.5 קילומטרים דרומית לכפר צדיקין. הגבעות באזור כולו נקראות "ג'באל בוטם".
אטימולוגיה

פירוש המילה "גְ'בָּאל" בערבית הוא "הרים" או "גבעות", ופירוש המילה "בוטם" הוא פיסטוק, שגדל בשטחים נרחבים באזור הסובב את הכפר.
אוכלוסייה

כ-99% מתושבי הכפר הם מוסלמים שיעים. בשנת 2014 היו רשומים 1,281 בעלי זכות בחירה לפרלמנט הלבנוני, שכתובתם הייתה בג'באל אל-בוטם.
כלכלה

תושבי הכפר מתפרנסים מחקלאות: מטעים, טבק וגידול בעלי חיים.
חלק מהתושבים היגרו לארצות אחרות ומסייעים לקרוביהם בכפר.
מלחמת חרבות ברזל

במסגרת מלחמת חרבות ברזל תקף צה"ל מטרות של החזבאללה בכפר ובסביבתו.
הערות שוליים

↑  الشيخ سليمان ضاهر, جبال البطم - Jibal Al Butm, www.masaha.org
↑  أسماء العائلات في بلدة جبال البطم، قضاء صور، محافظة الجنوب في لبنان, إعْرَفْ لبنان (בערבית)
↑  المدفعية الإسرائيلية قصفت أطراف جبال البطم, www.akhbaralyawm.com, ‏8 דצמבר 2023
↑  مسيرة إسرائيلية تستهدف سيارة ببلدة جبال البطم في جنوب لبنان (فيديو), arabic.rt.com, ‏8 יולי 2024
↑   מערכ את"צ, צפו בעדכון דובר צה"ל, באתר צה"ל, 23 בספטמבר 2024
יאן-ורנר מילר

| --- | --- |

באוניברסיטת פרינסטון, בשנת 2021
 לידה:  1970 (בן 55 בערך) גרמניה באד הונף, נורדריין-וסטפאליה, גרמניה
 מקום לימודים:  האוניברסיטה החופשית של ברלין, יוניברסיטי קולג' לונדון, קולג' סנט אנטוני, אוניברסיטת פרינסטון
 מוסדות:  אוניברסיטת פרינסטון
 תחומי עניין:  פילוסופיה פוליטית, היסטוריה של הפילוסופיה, מדע המדינה, ליברליזם, פופוליזם, פשיזם
 עיסוק:  פילוסוף, היסטוריון, מרצה, פובליציסט
 הושפע מ:  ישעיה ברלין, קרל שמיט, ג'ודית שקלאר
 מדינה:  גרמניה
 פרסים והוקרה:  Bayerischer Buchpreis
יאן-ורנר מילר (בגרמנית: Jan-Werner Müller; נולד ב-1970) הוא פילוסוף פוליטי מדען מדינה, והיסטוריון גרמני, מרצה באוניברסיטת פרינסטון.
ביוגרפיה

מילר נולד בבאד הונף שבמדינת נורדריין-וסטפאליה בגרמניה. הוא למד באוניברסיטה החופשית של ברלין, ביוניברסיטי קולג' לונדון, בקולג' סנט אנטוני של אוניברסיטת אוקספורד ובאוניברסיטת פרינסטון. הוא היה עמית אול סולס קולג' באוקספורד בין השנים 1996 ל-2003 ועמית במרכז ללימודי אירופה של סנט אנטוני בין השנים 2003 ל-2005. הוא מלמד מחשבה מדינית בפרינסטון מאז 2005.
הוא היה מרצה אורח במכון ע"ש רמרק של אוניברסיטת ניו יורק, במרכז ללימודי אירופה של אוניברסיטת הרווארד וכן במרכז רוברט שומאן ללימודים מתקדמים של המכון האירופי של האוניברסיטה בפירנצה. הוא גם התארח בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה,
במכון למדע המדינה פריז ובאוניברסיטת מינכן.
הוא מייסד שותף של המכללה האירופית לאמנויות חופשיות (European College of Liberal Arts) בברלין.
כותב באופן קבוע מאמרי דעה בכתבי עת פופולריים, בהם: הגרדיאן, Neue Zürcher Zeitung, הניו יורק טיימס, Süddeutsche Zeitung, לה מונד,Project Syndicate, The New York Review of Books ,London Review of Books, ,Foreign Affairs,Social Europe ו-Verfassungsblog.
ב-2019 זכה בפרס Bayerischer Buchpreis (גר') על ספרו Furcht und Freiheit (פחד וחופש).