stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נאו-קלאסיציזם
היסטוריה

האמנות הצרפתית בסוף המאה ה-18 ובראשית המאה ה-19 הושפעה מאוד מהמהפכה הצרפתית, שהתרחשה ב-1789, ומהרעיונות שהובילו אליה. לאורך המאה ה-18 היה בצרפת משטר מלוכני, וסגנון האמנות שזוהה איתו כונה הרוקוקו. אמנות הרוקוקו נחשבה כאמנות מתקתקה ומנוונת, ציוריה עסקו בתיאור נשות החצר, תענוגות החיים ובעילוי מעמד האצולה והמלוכה, זאת בעוד רובו של העם הצרפתי מתקיים בקושי ורעב ללחם.
המציאות החברתית והפוליטית בצרפת הובילה למהפכה הצרפתית. המשטר השתנה והשלטון הפך רפובליקני. כפי שהשתנה השלטון, כך השתנתה גם האמנות. דור האנשים (והאמנים) שחי באותה תקופה דגל ברעיונות של חופש, שוויון ואחווה, והאמנים ביקשו לבטא ביצירותיהם רעיונות אלו ובעיקר לתת ביטוי לרעיונות של "פטריוטיזם" – אהבת המולדת ללא תנאי ונכונות להקרבה עצמית למען המדינה.
משטר הרפובליקה ושיתופו של העם בעיצוב אורח חייו קסמו לצרפתים שהפילו את המלוכה, ולכן בתחומי חיים רבים, ובעיקר באמנות, היו בצרפת של המאה ה-19 חיקויים רבים לסגנון הקלאסי של העת העתיקה, מתקופת יוון ורומא. העדויות הארכאולוגיות והתגליות הרבות בתקופה זו חיזקו את הדעה כי בצורות ה"קלאסיות" יש היגיון אסתטי ופרקטי גם יחד.
ההשפעה ניכרה באדריכלות, בריהוט ובאמנות הפלסטית. באמנות הפלסטית עסקו נושאי הציורים בדימויים וסיפורים מימי הרפובליקה הרומית תוך הדגשת רעיון הפטריוטיזם והשלכותיו מהעבר (הקלאסי) אל ההווה (הנאו-קלאסי). הדרך שבה ניגשו האמנים לעשייה אמנותית הייתה על פי נורמות קבועות של האקדמיה לאמנויות. האמנים פעלו בעקבות מאורעות היסטוריים בני זמנם תוך שימוש באירועים וסמלים מהעבר.
אמנים בולטים בזרם הנאו-קלאסיקה

ז'אק-לואי דויד נחשב לצייר החשוב ביותר של המהפכה הצרפתית. בדעותיו היה מקורב לרעיונות המהפכניים ואף תמך בגלוי באישים שהתנגדו למשטר המלוכני. דוד לא צייר רק אירועים היסטוריים אלא עסק בציוריו גם באירועים ודמויות ממשיות מתקופתו, המבטאים מבחינתו פטריוטיזם אקטואלי. מעבודותיו: מות מארה, הכתרת ז'וזפין על ידי נפוליאון, נפוליאון חוצה את האלפים, מאדאם רקמייה, שבועת האחים ההוראטים ומותו של סוקרטס.
אנגר היה ממשיכו של דויד בציור הנאו-קלאסי. הוא העריץ את הפיסול היווני וסגנונו מזוהה עם הנאו-קלאסיקה. יש אצלו חשיבות רבה יותר לקו מאשר לצבע: אין ערבובי צבע חופשיים. הנושא החדש שהעלה אנגר בציוריו הוא האוריינטליזם: בתקופתו העריצו אנשים את המזרח. בסדרת תמונות שיצר מככבת דמות דמיונית של אודליסק מהרמון הסולטאן. מעבודותיו: האודליסק הגדולה, המתרחצת מואלפונסון, המרחץ הטורקי.
הנאו-קלסיציזם במוזיקה

תחום המוזיקה, בניגוד לתחומים אחרים (בעיקר תחום האמנות הפלסטית) מגדיר את "התקופה הקלאסית" שלו כתקופה המשתרעת בערך בין השנים 1720–1800. המלחינים הבולטים בתקופה זו היו היידן, מוצרט ובטהובן. כאשר אומרים "נאו-קלאסיקה" או "נאו-קלאסיציזם" בקונטקסט של מוזיקה, הכוונה לסגנון השואב את הבסיס האסתטי שלו מתקופת הבארוק (1600–1750) ומהתקופה הקלאסית במוזיקה (1720–1800) ויוצק לתוך אותן תבניות מתקופות אלה תכנים חדשים תוך כדי ביטוי מפוכח וענייני, אשר מנוגד באופיו לביטוי הסובייקטיבי הרגשני והמופרז שאפיין את התקופה הרומנטית. הנאו-קלסיציזם היה זרם של כתיבה בקרב מלחינים במאה ה-20. בתקופות מסוימות בחייהם כתבו פרוקופייב, שוסטקוביץ', סטרווינסקי ואחרים בסגנון זה. הכתיבה הנאו-קלאסית במוזיקה לרוב כללה שימוש בצורות מוזיקליות מן העבר (פוגה, קונצ'רטו גרוסו, מחולות שונים כגון פסקאליה, גבוט ועוד) ומילוין בתוכן "מודרני": הרמוניות נועזות, שבירת משקל, תזמור 'פיקנטי' וכו'.
ראשיתו של הנאו-קלסיציזם לא הייתה, כפי שמקובל לחשוב, בין שתי מלחמות העולם באירופה, אלא לפני 1900. אפשר ש"החזרה לבאך" באה לביטוי כבר בסיום הסימפוניה הרביעית של יוהנס ברהמס מ-1886 וייתכן שכבר בפרק הראשון של הקונצ'רטו הרביעי לפסנתר של סן סנס מ-1844. רגר, שהיה קונטרפונקטיסט מבריק ונלהב להרמוניה כרומטית נפתלת, העריץ את יוהאן סבסטיאן באך והרבה לכתוב לעוגב. רגר דבק במוזיקה אבסולוטית ולא גילה עניין באקספרסיוניזם. ביצירותיו מראשית המאה ה-20 מתגלה דפוס חשיבה אישי, המוצא פתרון חיובי לבעיות היצירה של תקופתו. אפשר לראות ברגר חוליה מקשרת בין ברהמס להינדמית, שיצירתו נגדה את הרוח הרומנטית, דבקה ב"אובייקטיביות החדשה", או "צליל לשם הצליל" של שנות ה-20' ומצאה את מקומה בקונטרפונקט קווי בנוסח באך, לא אטונאלי אלא בשיטה הרמונית חדשה, בעלת צביון מיוחד, מבוססת על צלילים עליים טבעיים. גם בסגנונו של בוזוני, שהשקפותיו המתקדמות התבססו כולן על מוזיקה מימים עברו, מתגלה נטייה לבאך ולמוצרט.
בקברו של קופרן של ראוול, בסוויטה לפסנתר אופוס 25 של שנברג (היצירה הראשונה שלו בשיטת שנים-עשר הטונים משנת 1925) ובווצק של ברג אפשר למצוא מרכיבים של תנועת ה"חזרה למאה ה-18".
בניגוד לדודקפוניה הסובייקטיבית-רגשית, המוזיקה הנאו-קלאסית הצטיינה בסדר ובהירות. על אף הקשר הברור שלה למוזיקה של המאה ה-18, בעיקר, הייתה שייכת בבירור למאה ה-20, כפי שהעיד הכוח הקצבי שאפיין אותה, ולא פעם גם אווירה פרודית מלבבת. על תואר הראשוניות לסגנון זה מתחרות פולצ'ינלה של סטרווינסקי מ-1919–1920 ו"הסימפוניה הקלאסית" של פרוקופייב מ-1916–1917. חיקוי מודע ואפילו פרודיה אפשר למצוא במוזיקה של ריכרד שטראוס ל"גם הוא באצילים" של מולייר. אחרי "פולצ'ינלה" הוסיף סטרווינסקי, בנימה של חיבה אירונית משהו, לכתיבתו הנאו-קלאסית גם את "אלוני דמברטון", בנוסח הקונצ'רטי הברנדנבורגיים של באך, את "דרכו של הולל" בסגנון האופרה של מוצרט ואת "אדיפוס רקס" בסגנון האורטוריות של הנדל. גם שנברג הושפע מן הנאו-קלאסיציזם, כשם שסטרווינסקי נטה בסוף חייו לסריאליזם. הנאו-קלאסיקה הייתה, במידה מסוימת, תגובה על הגודש של הרומנטיקה ושלילה של כל יומרנות נפוחה. השפעתה ניכרה גם בכתיבתם של הצרפתים פולנק, מיו ואיבר ובאורטוריות של הונגר.
וירג'יל תומסון האמריקאי כתב את "סונאטה דקייסה" בסגנון נאו-קלאסי כמחווה ברורה לסטרווינסקי.
אופנה נאו-קלאסית

האופנה הנאו-קלאסית הפכה נפוצה לאחר המהפכה הצרפתית (1798) ורווחה באירופה המערבית עד תחילת המאה ה-19. לפני המהפכה הצרפתית, שימש סגנון הלבוש הנאו-קלאסי ציירים אשר הלבישו בו את הדוגמניות שלהן בפורטרטים של דמויות מן המיתולוגיה היוונית והרומית. הלבוש שימש גם למאורעות חגיגיים כנשפי מסיכות, ואולי גם כלבוש נוח לבית.
לאחר המהפכה, הפך הסגנון הנאו-קלאסי לנפוץ בצרפת ובהמשך בשאר אירופה. האופנה הנאו-קלאסית הייתה פרשנות על לבושם של הפסלים הקלאסיים מיוון ורומא העתיקות וניסה לבטא רעיונות של שוויון, חופש ופטריוטיזם. הנשים לבשו שמלות עשויות בדים רכים כגון מוסלין או מלמלה, שנקשרו תחת החזה ונפלו רפויות עד הקרסוליים בצורה שהדגישה את צורתו הטבעית של הגוף. סגנון זה נקרא גם סגנון "אמפייר", על שמה של ג'וזפין אשתו של נפוליאון קיסר צרפת. הצבע הרווח היה לבן או צבעים רכים אחרים. את שיערן אספו הנשים בפקעת רפויה מאחור והדגישו את התלתלים סביב המצח ומעל האוזניים. נשים נועזות יותר סיפרו את שיערן קצר, בתספורת שהושפעה מפסלי הראש של הקיסר הרומאי "טיטוס".
הנאו-קלאסיציזם באופנה השפיעה בעיקר על תסרוקות הגברים. התסרוקות הפכו לקצרות יותר והביאו לסוף המנהג הקודם של לבישת פאות ארוכות וצביעת השיער בפודרה לבנה. גברים החלו לעצב את שיערם בתסרוקות מתולתלות קצרות, לרוב בתוספת של פיאות לחיים ארוכות. עיצוב השיער הושפע מאוד מדמות בולטת של התקופה – פרנסיס ראסל, הדוכס החמישי של בדפורד. התספורת נקראה "תספורת בדפורד", והוא כנראה היה הזרז להפיכתן של תספורות הגברים לפשוטות. גם גברים הושפעו מהתסרוקת בפסלו של טיטוס, שגרסאות שלה ניתן לראות אצל נפוליאון ומלך אנגליה ג'ורג' הרביעי. בשנת 1799 דיווח מגזין אופנה פריזאי שאפילו קירחים מאמצים את תסרוקת הפיאה בסגנון טיטוס.
ראו גם

אדריכלות נאו-קלאסית
אופנה נאו-קלאסית
קלאסיציזם
הערות שוליים

↑  ג'יימס גולוויי וויליאם מאן, "מוזיקה בכל הזמנים", עמ' 319-20
↑  גולוויי ומאן, עמ' 320
↑  ג'ון סטנלי, "מוזיקה קלאסית", עמ' 203 ו-228
↑  ג'ון סטנלי, "מוזיקה קלאסית", עמ' 218.
↑  Rifelj, Carol De Dobay, Coiffures: Hair in Nineteenth-Century French Literature and Culture, 2010, University of Delaware Press, ISBN 0874130999, 9780874130997, google books
↑  Hunt, Lynn, "Freedom of Dress in Revolutionary France", in From the Royal to the Republican Body: Incorporating the Political in Seventeenth- and Eighteenth-Century France, Editors: Sara E. Melzer, Kathryn Norberg, 1998, University of California Press, 1998, ISBN 0520208072,9780520208070
| זרמים באמנות |
| --- | --- | --- |
| אמנות העת העתיקה | יוון העתיקה • רומא העתיקה • מצרים העתיקה • הסהר הפורה |  |
| אמנות ימי הביניים | אמנות מרובינגית • אמנות קרולינגית • אמנות רומנסקית • אמנות גותית • ביזנטיון |  |
| הרנסאנס | מנייריזם |  |
| אמנות מזרחית | אמנות סינית • אמנות יפנית |  |
| אמנות העת החדשה | בארוק • רוקוקו |  |
| אמנות מודרנית | נאו-קלאסיציזם • רומנטיציזם • פרה-רפאליטים • אר נובו • אר דקו • ריאליזם (אמנות) • פוינטיליזם • אימפרסיוניזם • פוסט-אימפרסיוניזם • נאו-אימפרסיוניזם |  |
| אמנות המאה ה-20 וה-21 | אמנות מופשטת • קוביזם • אקספרסיוניזם • פוטוריזם • קונסטרוקטיביזם • סוריאליזם • אקספרסיוניזם מופשט • פוביזם • פופ ארט • אופ ארט • נאו-גאו • דאדא • אסתטיקת יחסים |  |
פורטל האמנות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563185105171  GND: 4030967-8  HDS: 011184  LCCN: sh85090748  NDL: 00577351  NKC: ph123231 
לבוש נאו-קלאסי. פורטרט של מאדאם ריימונד דה ורמינק מאת ז'ק לואי דוויד
נמל התעופה הבין-לאומי ג'קסונס

נמל התעופה הבין-לאומי ג'קסונס (באנגלית: Jacksons International Airport) המכונה גם נמל התעופה פורט מורסבי, הוא נמל תעופה בין-לאומי הממוקם 8 ק"מ (5 מיילים) מחוץ לפורט מורסבי שבפפואה גינאה החדשה. זהו נמל התעופה הגדול והעמוס ביותר בפפואה גינאה החדשה, עם כ-1.4 מיליון נוסעים שעברו בנמל התעופה בשנת 2015, והוא המהווה בסיס פעולה מרכזי לאייר ניוגיני, חברת התעופה הלאומית של פפואה גינאה החדשה. נמל התעופה משמש גם כבסיסה של חברות התעופה PNG Air ו-Travel Air. הוא החליף את נמל התעופה הישן של פורט מורסבי, שמהווה כיום את הפרוור של וויגאני, שמסלול ההמראה שלו נשאר עד שנות ה-90, אך לא נותר לו זכר.
טרמינלים

נמל התעופה הבין-לאומי ג'קסונס מורכב משני טרמינלים: טרמינל לטיסות פנים, בו שוכנים אייר ניוגיני ו-PNG Air, והטרמינל הבין-לאומי.
הטרמינל הבינלאומי כולל ארבעה מפרצי חניה למטוסים שמצוידים בגשרי עלייה למטוס. שני הטרמינלים מקושרים דרך שביל מקורה.
הערות שוליים

↑  "PNG National Airports Cooperation"
נהר נלסון

| --- | --- |

 מידע כללי
 אורך:  644 קילומטרים
 ספיקה ממוצעת:  2,800 מ"ק לשנייה 
 אגן ניקוז:  1,093,442 קמ"ר 
 מוצא:  אגם ויניפג
 יובלים:  Burntwood River, Limestone River, Weir River, Grass River, Leslie Creek, Echimamish River, Boots Creek, Angling River 
 שפך:  מפרץ הדסון 
 מדינות באגן הניקוז:  קנדה 
 
 
נהר נלסון (באנגלית: Nelson River) הוא נהר שמוצאו באגם ויניפג שבפרובינציית מניטובה שבקנדה, אבל יש לו יובלים בארבע פרובינציות בקנדה ושתי מדינות בארצות הברית.
היסטוריה

הנהר נקרא על שם רב חובל רוברט נלסון על ידי מגלה הארצות הולשי תומאס בוטון (אנ') ב-1612. באותה תקופה, גרו אנשי הקרי (אנ') על גדות הנהר וקראו לו פוביניגיו או פוביניני-גיו, מה שפירושו הוא: "נהר הזרים המהירים". על השטח נלחמו על סחר הפרוות, אם כי הנהר הייז, אשר נמצא סמוך לנהר, הפך לנתיב הראשי ביבשת.
נמל נלסון, עמדת סחר היסטורית של חברת מפרץ הדסון, הייתה בשפת הנהר נלסון במפרץ הדסון והייתה עמדת סחר מרכזית בראשית המאה ה-18. לאחר שהקמים את חברת מפרץ הדסון, פייר אספריט רדיסון (אנ'), ציין מגלה הארצות הצרפתי, שהוא היה מנהל המסחר הראשי בנמל נלסון במהלך אחת מתקופות השירות המתמשכות שלו באנגליה. כיום, נמל נלסון כבר לא קיים. נמל נלסון, נמל הספנות הנטוש, נותר בצד הנגדי של פה הנהר במפרץ הדסון.
הנפח העצום של הנהר נלסון והירידה הארוכה הופכים אותו לשימושי לייצור אנרגיה הידרואלקטרית. שיטפון שנגרם כתוצאה מפעולת נהר עורר בעבר מספר סכסוכים מרים עם האומות הראשונות, אף כי הסכם השיטפון הצפוני נוצר בשנות ה-70 של המאה ה-20 כדי לסייע בקיזוז הנזקים שנגרמו כתוצאה מההצפות.
הערות שוליים

↑  Nelson River, www.geonames.org
↑  David Thompson's  Narrative of his Explorations in Western America 1784-1812. Toronto: The Champlain Society. 1916. p. 8. ISBN 1164617699. ארכיון מ-2016-10-11. נבדק ב-2020-03-22.
↑  Peter Kulchyski Feb 28, 2012 5 min read Share, Flooded and forgotten, briarpatchmagazine.com (באנגלית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של קנדה ובנושא נהרות ונחלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נהר כבר

נהר כְּבָר היה תעלת מים מלאכותית, או מערכת תעלות, שנחפרה בבבל באלף הראשון לפנה"ס למטרות השקיה ותחבורה. תוואי התעלה איננו ידוע כיום בוודאות וקיימת מחלוקת בין חוקרים בנושא זה.
שמה של התעלה מופיע לראשונה במקרא כנהר שעל גדותיו גרו גולי יהודה בבבל. ייתכן שלנהר זה התכוונו גם הפסוקים בתהילים קל"ז - "על נהרות בבל, שם ישבנו, גם בכינו...".
החל מהמאה ה-19, התגלו תעודות בבליות רבות המזכירות את נהר כבר בשם Naru-Kabari, אשר משמעותו בבלית היא הנהר הגדול. משתמע שמדובר בתעלה מלאכותית או במערכת תעלות שמקורה בנהר הפרת, והיא נמשכת לאורך מאות קילומטרים, דרך וליד העיר ניפור, דרום מזרחית לבבל הבירה.
בחפירות שביצעה משלחת ארכאולוגית מאוניברסיטת פנסילבניה באזור העיר העתיקה ניפור, נמצאו תעודות המתייחסות לנהר כבר ועל בסיסם ניסו אנשי המשלחת לאתר את שרידיה של התעלה בחורבות העיר. לטענתם, סימני כתב היתדות ששימשו לכתוב את המושג Nar-Kabari, היו גם יצוג אידאוגרמי למושג הפרת של ניפור. כלומר, המקבילה של נהר הפרת, בעיר ניפור. על בסיס זה העריכו שמה שנראה כמו שרידים של תעלה או נהר גדול שעבר במרכזה של העיר. רוחבה של התעלה היה להערכתם לפחות 20 מטר ועומקה לעיתים 5-6 מטרים. תוואי תעלה זו שגילו התחיל מנהר הפרת צפונית לעיר בבל, המשיך דרום מזרחה לעיר ניפור ובסופו התחבר מחדש לנהר הפרת באזור העיר אורוכ. תעלה זו מוכרת גם מתקופות מאוחרות יותר כשאט אנ-ניל (אנ'). עם זאת, בתעודות אחרות צוין נהר כבר כתעלה שעברה ליד העיר ולא בתוכה. לא ברור, אם כן מה היה בדיוק מיקומה של התעלה באזור ניפור או אם כינויה התייחס למערכת של תעלות שעברו הן בתוך העיר והן לידה לכיוון דרום מזרח.
בתעודות אל יהודו, המתוארכות לתחילת המאה החמישית לפנה"ס, ועוסקות בחיי היום-יום של גולי יהודה בבבל, נמצאו גם התייחסויות ל-Naru-Kabari כמקום חתימת כמה מהן. חוקרי תעודות אלה מעריכים שרובן נכתבו באזור מרחב העיר ניפור (ודרומה לה) וייתכן שגם זו עדות למקומו של נהר כבר, באזור התיישבות הגולים היהודאים.
בתעודות בבליות מהתקופה הפרסית צוין נהר כבר כערוץ תחבורה נפוץ לכיוון העיר שושן. בקרב קהילת מחקר המזרח הקרוב הקדום התפתח פולמוס באשר לזהותה של העיר שושן ובמשתמע, כיוון מסלולו הגאוגרפי של נהר כבר. חלק מהחוקרים טענו שבתקופה הנאו-בבלית היו מספר ערים שענו לשם זה, לעומת חוקרים אחרים שזיהו את העיר עם בירת הממלכה הפרסית, שושן. בקרב האסכולה השנייה התפתחה תובנה, כי המשך חפירתה של התעלה לכיוון פרס, היה חלק ממאמץ אימפריאלי פרסי מתמשך לנצל את משאבי ממלכת בבל לטובת פרס ולהניע את מוקד הפעילות שבאזור בבל, לערי הבירה הפרסיות בדרום פרס.
ראו גם

גלות בבל
בבל
תעודות אל יהודו
תיל אבובי
הערות שוליים

↑  ספר יחזקאל, פרק א', פסוק א'
↑  ספר יחזקאל, פרק ג', פסוק ט"ו
↑  ספר יחזקאל, פרק מ"ג, פסוק ג'
↑  ספר יחזקאל, פרק י'
↑  ספר תהילים, פרק קל"ז
↑  Hilprecht H.Explorations of bible lands,Holms and Co., 1903 pp. 412-413
↑  פיליפ ווקוסבוביץ, על נהרות בבל, הוצאת מוזיאון ארצות המקרא, 2015, עמ' 100
↑  מאמר העוסק בזיהוי שושן ומציג תרגום תעודות המזכירות את הנהר
נהר סובט

| --- | --- |

תצלום של נהר סובט מהאוויר
 מידע כללי
 אורך:  354 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  412 מ"ק לשנייה
 אגן ניקוז:  225,000 קמ"ר
 מוצא:  הר דולייב
 גובה מוצא הנהר:  404 מטרים
 יובלים:  Baro River, Pibor River 
 שפך:  הנילוס
 מדינות באגן הניקוז:  הנילוס העליון הגדול, דרום סודאן
 
 תוואי הנהר במפת דרום סודאן
 
נהר סובט הוא נהר בחבל ארץ הנילוס העליון הגדול שבצפון מזרח דרום סודאן, אפריקה. הנהר הוא היובל הדרומי של הנילוס.
גאוגרפיה

נהר סובט נוצר על ידי התמזגות של נהר בארו ממערב ונהר פיבור מצפון ונמצא בסמוך לגבול הבינלאומי עם אתיופיה. נהר סובט נשפך לנילוס הלבן בהר דולייב, בסמוך לעיר מלאקל שבמחוז מדינת הנילוס העליון. נהר סובט נשפך אל  ביצת  סוד ולאחר  ביצת  סוד  המים  נעשים  צלולים  יותר  ומכאן  מקור  השם  "נילוס  לבן".
אגן הניקוז של הנהר הוא כ-225,000 קמ"ר וספיקתו היא 412 מ"ק לשנייה.
הערות שוליים

↑  Shahin, Mamdouh (2002). Hydrology and Water Resources of Africa. Springer. pp. 276, 288. ISBN 140200866X.; online at Google Books
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007480008405171  LCCN: no00086265  VIAF: 133966816   WorldCat (עם VIAF): 133966816
נורוללה ברק

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  22 במרץ 1906 איסטנבול, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  9 בינואר 1982 (בגיל 75) איסטנבול, טורקיה 
 שם לידה:  נורוללה ג'מאל Nurulla Cemal
 מקום לימודים:  תיכון גלאטסראי    בית הספר לאמנות Sanayi-i Nefise באיסטנבול   בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז
 תחום יצירה:  ציור, ביקורת אמנות 
 זרם באמנות:  אוונגרדיזם
 הושפע על ידי:  קונסטרוקטיביזם, קוביזם, אמנות אסלאמית, פולקלור טורקי
 
נורוללה ברק (בטורקית: Nurullah Berk; ‏ 22 במרץ 1906 – 9 בינואר 1982) היה צייר, מבקר אמנות ומורה טורקי, מושפע באמנותו במיוחד על ידי זרם הקונסטרוקטיביזם, לפעמים גם על ידי קוביזם. יצירותיו קיבלו השראה גם ממוטיבים ותכנים מן האמנות המסורתית הטורקית, כולל המיניאטורות והתבליטים העות'מאניים מימי הביניים ומן הפולקלור האנטולי. במיוחד לקראת סיום דרכו האמנותית שאף לסינתזה בין האמנות המערבית ובין האמנות הטורקית.
ביוגרפיה

נולד בשנת 1906 באיסטנבול וגדל בעיר הזאת בשם נורוללה ג'מאל (Nurulla Cemal). בילדותו חונך על ידי אומנות צרפתיות.למד בבית ספר יסודי בהייבלי אדה, אחר לימודי ביניים בנישאנטשי והשלים את לימודי התיכון בבית הספר התיכון בגלאטסראיי. לאחר מכן למד בבית הספר לאמנות (Sanayi-i Nefise) באיסטנבול בכיתות (סטודיו) של איברהים צ'איל וחיכּמת אונאט. את שם המשפחה ברק אימץ בעת הנהגת שמות משפחה על ידי השלטון החדש הרפובליקני.
בין השנים 1924–1928 למד בבית הספר לאמנויות היפות בפריז, שבו היה תלמידו של הצייר הנאו-אימפרסיוניסטי ארנסט לוראן. בשובו למולדת, בשנת 1929, הקים יחד עם קבוצת עמיתים, לפי דגם צרפתי, את אגודת הציירים והפסלים העצמאיים בטורקיה. שוב בצרפת, ב-1932, השתלם בסטודיו של אנדרה ל'אוט ופרנאן לז'ה. לאחר מכן ייסד בטורקיה יחד עם הציירים עבידין דינו, אליף נאג'י, זכי פאיק איזר, ג'מאל טולו ועם הפסל זיהטי מירידולו, קבוצת אמנים אוונגארדיסטית בשם "הקבוצה ד" (D Grubu).‏ ששאפה לעידוד האמנות המודרנית הטורקית. ה"קבוצה ד" קראה לעצמה "פוסט-קוביסטית" והייתה פתוחה לכל המגמות האמנותיות המודרניות פרט לאימפרסיוניזם. עם זאת הייתה מושפעת בעיקר על ידי הקוביזם, הקונסטרוקטיביזם והאקספרסיוניזם.
בין השנים 1936–1940 הצייר הצרפתי לאופולד לוי, שנקרא על ידי הממשלה הטורקית לנהל ולבצע רפורמה באקדמיה לאמנויות באיסטנבול, בחר בנורוללה ברק לאחד מעוזריו הראשיים. החל משנת 1939 לימד ברק כפרופסור באקדמיה לאמנויות באיסטנבול. מאוחר יותר, בין השנים 1962–1969, היה למנהל המוזיאון לציור ולפיסול באיסטנבול.
נורוללה ברק חינך דור שלם של אמנים ואינטלקטואלים טורקים, ביהם ארסוי אורחאן, לוונט אקאילי, עבדורחמן אזטופראק, גינגר טאנר, בינצ'ר ארימז, אייטן יטחש דוגו, הציירת הקפריסאית אילין ארק, אינג'י ארטוג, זדאן בזאיש, הפסיכולוגית בגלאן ביראנד טו(ג)רול ואחרים.
הוא עזר בארגון תערוכות בינלאומיות לאמנות טורקית, וייסד יחד עם סואוט קמאל יטקין את הסניף הטורקי של איגוד מבקרי האמנות הבינלאומי.
ציוריו הוצגו בתערוכות רבות בטורקיה, כמו כן בבוקרשט, בסופיה, בבודפשט, בפראג, בהלסינקי, בלנינגרד, במוסקבה, בבאקו, בקראצ'י, בטהראן, בתוניס, באלג'יר, בפריז, בבריסל, בשטרסבורג, ובביינאלות בוונציה ובסן פאולו.
נורוללה ברק ידוע בארצו גם כמחבר ספרים על ההיסטוריה והתאוריה של האמנות.
פרסים

1947 - פרס אהמט צ'נקצ'ילי (Ahmet Çanakçılı)
1966 - הפרס הממלכתי לציור
מציוריו הנבחרים

İskambil Kağıtlı Natürmort (טבע דומם עם קלפים) (1933) (מוזיאון לציור ולפיסול, אוניברסיטת מימר סינאן באיסטנבול)
Ütü Yapan Kadın, Ütücü Kadın (המגהצנית)
Çömlekçi, (קדר)
Odalık (אודליסקה)
Dikenler (קוצים)
Kușlardır (צפורים)
Gergef Ișleyer Kadın (אשה רוקמת) (1974)
Dekoratif kombinasyon (קומפוזיציה עם קישוטים)
ספרים

ספרים על לאונרדו דה וינצ'י (1932), על משפחת הציירים בליני (1951), על בוטיצ'לי, פיירו דלה פרנצ'סקה, פאולו אוצ'לו.
1932 Modern Sanat (האמנות המודרנית)
1937 Türk Heykeltırașları (פסלים טורקים)
1943 - Türkiye'de Resim/ציור בטורקיה, Fine Arts Academy Publications, Istanbul
1964 - Resim Bilgisi
1973 עם א. טוראני, Başlangıcından Bugüne Çağdaş Türk Resim Sanatı Tarihi/הציור הטורקי בן זמננו מתחילתו ועד ימינו, כרך ב. איסטנבול
1973 עם חוסיין גזר, Yılın Türk Resim ve Heykeli‏ 50/חמישים שנות ציור ופיסול טורקי, .מהדורה שנייה.), איסטנבול
1977 Türk ve Yabancı Resminde İstanbul
1983 עם קאיה אוזסגין, Cumhuriyet Dönemi Türk Resmi/הציור הטורקי בעידן הרפובליקה, מהדורה שלישית אנקרה
לקריאה נוספת

Constantin Prut - Dicționar de arta modernă, Editura Albatros, București, 1982 (קונסטנטין פרוט - לקסיקון לאמנות מודרנית, הוצאת אלבטרוס, בוקרשט, 1982) (ברומנית)
הערות שוליים

↑  ריאיון עם הצייר דוורים ארביל
↑  כלומר הקבוצה הרביעית, בהתחשב בקיומן בעבר של עוד שלוש קבוצות של אמנים שקדמו להן.
↑  א. דלקיראן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274508805171  BnF: cb12055256v (data)  GND: 119479451  ISNI: 0000 0001 1452 1120  LCCN: n85161032  NTA: 069634521  SUDOC: 028789601  ULAN: 500123719  VIAF: 93340072   WorldCat (עם VIAF): 93340072
ניקולס ג'וזף קראולי

| --- | --- |

 לידה:  1819 דבלין, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  1857 (בגיל 38 בערך) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 
ניקולס ג'וזף קראולי (באנגלית: Nicholas Joseph Crowley;‏ 6 בדצמבר 1819 – 4 בנובמבר 1857) היה צייר ז'אנר ודיוקנאות אירי. הוא זכה להערכה רבה כצייר פורטרטים, והיה טוב במיוחד בציור קבוצות של דיוקנאות.
ביוגרפיה

קראולי נולד בדבלין ב-6 בדצמבר 1819. אביו, פיטר קראולי, נפטר ב-1835. היו לו שני אחים מבוגרים. כילד, קראולי נחשב לילד פלא אמנותי. הוא הוכשר לראשונה בבתי הספר של החברה המלכותית של דבלין (RDS) משנת 1827. לאחר מכן הוא נרשם כתלמיד באקדמיה המלכותית היברניאן (RHA) בשנת 1832, שהיה בן 13, לאחר שהציג שם לראשונה ב-1827 עם דיוקן של ד"ר ויליאם קרולי. ב-1833 הציג 6 דיוקנאות, והמשיך להציג עם ה-RHA עד מותו. מ-1828 עד 1830, ושוב ב-1832, קיבל קראולי מלגות מהאקדמיה המלכותית.
ביוגרפיה > קריירה

קראולי התגורר בבלפסט בין השנים 1835 ל-1836, וצייר מספר רב של דיוקנאות כולל של פרנסיס מק'קרקן, אחיינה של מרי אן מק'קרקן, על עבודתו גילוי עתידות בעזרת כוס. ב-18 ביוני 1836 הוא נבחר כחבר ב-RHA, ולאחר מכן כחבר ב-27 במאי 1837, והפך לחבר הנבחר הצעיר ביותר באקדמיה. קראולי היה אחד מהחברים המייסדים של אגודת האמנים בבלפסט עם הקמתה ב-1836.
תמונתו הראשונה הוצגה בלונדון ב-1835 באקדמיה המלכותית. לאחר מכן, עבודותיו הוצגו לעיתים קרובות בתערוכות האקדמיה המלכותית ובמוסד הבריטי.
קראולי עבר ללונדון ב-1837, שם התגורר עד סוף חייו, וביקר מדי פעם בדבלין. הוא התגורר תחילה ברחוב קינג ויליאם 17, ואחר כך ברחוב פיצרוי העליון 13.
ביוגרפיה > מוות

קראולי נפטר בביתו ברחוב פיצרוי ב-4 בנובמבר 1857. אחיינו, הנרי קראולי (1842–1869) היה גם אמן שעבד והציג בדבלין.
הערות שוליים

↑  Bryan, Michael (1886). "Crowley, Nicholas J.". In Graves, Robert Edmund (ed.). Bryan's Dictionary of Painters and Engravers (A–K). Vol. I (3rd ed.). London: George Bell & Sons.
↑  Clarke, Frances (2009). "Crowley, Nicholas Joseph". Dictionary of Irish Biography.
1 2  Strickland, Walter G. (1913). "Nicholas Joseph Crowley, Portrait and Subject Painter". A Dictionary of Irish Artists. Retrieved 12 January 2023.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7044 7052  RKD: 19287  ULAN: 500019168  VIAF: 95798970   WorldCat (עם VIAF): 95798970 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ניקולס ג'וזף קראולי".
נורחון יולדשחוג'אייבה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1913 מרגילן, טורקסטן הרוסית (כיום אוזבקיסטן)
 פטירה:  1 ביולי 1929  (בגיל 16 בערך) מרגילן, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית
 מדינה:  ברית המועצות 
 ידועה בשל:  סמל למאבק האישה
 מקצוע:  שחקנית, רקדנית
 
נורחון יולדשחוג'אייבה (באוזבקית: Нурхон Йўлдошхўжаева) הייתה אחת השחקניות האוזבקיות הראשונות ואחת האוזבקיות הראשונות שרקדו על הבמה ללא פרנג'ה (רעלה מרכז אסייתית). כוכבת עולה בתיאטרון האוזבקי, הקריירה שלה נקטעה ב-1929 ברצח על חילול כבוד המשפחה, היא הפכה לסמל של שחרור נשים והתנגדות לפיאודליזם.
ביוגרפיה

נורחון נולדה ב-1913 למשפחה אוזבקית במרגילן, באזור עמק פרגנה. היא גדלה בסביבה דכאנית ודתית, היא החלה ללבוש רעלה בגיל צעיר כמו בנות אוזבקיות אחרות באותה תקופה. עם זאת, היא התעניינה בתיאטרון, ובשנת 1928 ברחה מהבית כדי להצטרף ללהקת התיאטרון של מוהיטדין קוריוקובוב, שהתבססה אז בעיר סמרקנד. היא חונכה על ידי אוסטה עולים קומילוב (אנ'), ועמיתיה שם כללו את האמנית העממית העתידית של ברית המועצות תמרה חנום ואת האמנית העממית העתידית של אוזבקיסטן גבהאר רחימובה (או'). זמן קצר לאחר הצטרפותה לקבוצה, ב-8 במרץ 1928, היא ורקדנית נוספת עלו לבמה והסירו בפומבי את רעלות הפנים שלהן לרגל חגיגות יום האישה הבינלאומי, תוך התרסה נגד העמדות החברתיות שנכפו עליהן. במהלך חייה, היא הייתה מאוימת לעיתים קרובות על ידי קנאים דתיים שזעמו על כך שהיא מתריסה נגד נורמות חברתיות על ידי הסרת רעלת הפנים שלה ורצונה להפוך לשחקנית.
רצח

כאשר ביקרה להקת המחול בעיר הולדתה מגילן בקיץ 1929, היא החליטה לבקר את משפחתה. היא הראתה לדודה את הריקודים והשירים שלמדה, ולאחר מכן דודתה סיפרה לה שאחיה סליחו'ג'ה מחפש אותה. הוא חיכה לה עם סכין, ודקר אותה למוות ברגע שהופיעה. כשהמשטרה הגיעה, הוא הודה מיד בפשע. הוא הודה שהרצח היה מתוכנן מראש, על פי התעקשותם של אביהם יולדשחוג'אייבה סלימחוג'אייב, ה"מינג-בושי" (מנהל מקומי), והמולא כמאל גיאסוב, שגרם לסליחוג'ה להישבע בקוראן להרוג אותה. יום לאחר מותה נערכה הלוויה ענקית בכיכר הציבורית. אלפי אנשים השתתפו באנדרטה, ונשים השליכו את רעלות הפנים שלהן מול ארונה. אביה ואחיה נשפטו בסופו של דבר והוצאו להורג על תפקידם ברצח, והמינג-בושי והמולא הוגלו.
אחותה בגימחאן, שהצטרפה איתה ללהקת התיאטרון, הצטרפה לנורחון בעלייתם למרגילן. התוכנית הייתה להרוג גם אותה: אמנם, בסופו של דבר היא לא ביקרה את הוריה מפני שחלתה. בגימכאן המשיכה קריירה מצליחה כשחקנית בתיאטרון האופרה והבלט על שם אלישר נבואי.