stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסף כצנלסון
קורות חיים > נעוריו

יוסף כצנלסון נולד בבוברויסק שברוסיה הלבנה, לניסן וזלדה. אבי המשפחה עסק בסחר עצים ובעסקי ספנות והיה גם פעיל בחיי הציבור של הקהילה היהודית. יוסף היה הצעיר באחים. היו לו שלושה אחים: שמואל הבכור, ראובן (אביהם של שר המשפטים לשעבר שמואל תמיר ושל מועמדת פרס נובל לשלום שולמית כצנלסון) ואברהם (מחותמי מגילת העצמאות), ושתי אחיות, רחל (שהייתה לימים אשת נשיאה השלישי של מדינת ישראל, זלמן שזר) ופרידה. בצעירותו למד בחדר מתוקן בבוברויסק, ולמד בגימנסיות ממשלתיות בסנדומיז' שבפולין ובעיר הולדתו.
כצנלסון נעצר על ידי הבולשביקים למשך כמה חודשים, ואף עמד להיות מוצא להורג, לאחר שהבריח את בני משפחתו, ביניהם אלמנת האח שמואל וחמשת ילדיה, אל מחוץ לגבולות רוסיה. מששוחרר מהכלא, עבר כצנלסון לפולין ומשם לווינה, שם ספג את מיטב התרבות האירופית, למד היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת וינה. בווינה סיים את בית הספר הגבוה למסחר וכלכלה לאומית ועמד על פרשת דרכים, כשלרשותו חודשים אחדים, אותם החליט לנצל לשם ביקור בארץ ישראל.
קורות חיים > ימיו האחרונים

את כל כוחו ומרצו הקדיש יוסף כצנלסון להעפלה, עד שביוני 1939 נפל למשכב, בוורשה. בספטמבר נפצע קלות מרסיסי הפצצה אווירית של הגרמנים וכעבור ארבעה חודשים, בינואר 1940, הוא נפטר ממחלת כליות, בזרועותיה של רעייתו, זלטה.
לקראת מותו הקרב ובא, ביקש יוסף מרעייתו זלטה להעביר את גופתו לירושלים. הוא נתן הוראות מפורטות על טיב הארון בו יוטמן, העשוי בדיל ועץ, לצורך ההעברה לא"י. הוא קבע את מקום קבורתו על הר הזיתים בירושלים, ליד קברו של יעקב רז, איש האצ"ל הראשון שנהרג בעת משימה, לאחר שנתפס בירושלים כשניסה להטמין פצצה בשוק ערבי.
עצמותיו הועלו לישראל בשנת 1957 והוא נקבר בבית הקברות בסנהדריה. על שמו נקרא גן בשכונת רמת אביב ג' בתל אביב, ורחוב בעיר בת ים. וכן רחוב בשכונת קטמון הישנה בירושלים (סמטת יוסף בר- ניסן כצנלסון)
לקריאה נוספת

אחימאיר, א. (1974). מותו של יוסף כצנלסון: לאחר האהבה לאחר השנאה. תל אביב: הוועד להוצאת כתבי אחימאיר
אחימאיר, י. (1983). הנסיך השחור: יוסף כצנלסון והתנועה הלאומית בשנות ה-30. תל אביב: מכון ז'בוטינסקי
אחימאיר, י. ושצקי, ש. (1978). הננו סיקריקים: עדויות ומסמכים על ברית הבריונים. תל אביב: ניצנים
לזר-ליטאי, ח. (1988). אף על פי: עליה ב' של תנועת ז'בוטינסקי. ישראל: הוועד הציבורי לציון יובל עליית אף על פי
שטין-אשכנזי, א. (1998). בית"ר בארץ ישראל, 1925-1947. ירושלים: מכון ז'בוטינסקי
הערות שוליים

↑  שטין-אשכנזי, א. (1998). בית"ר בארץ ישראל, 1925 - 1947. ירושלים: מכון ז'בוטינסקי
↑  אחימאיר, א. (1974). מותו של יוסף כצנלסון: לאחר האהבה לאחר השנאה. תל אביב: הוועד להוצאת כתבי אחימאיר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007516996405171  LCCN: n84190311  VIAF: 1421738   WorldCat (עם VIAF): 1421738 
גן יוסף כצנלסון בתל אביב
יחסי ונואטו–רוסיה

| יחסי ונואטו–רוסיה |
| --- | --- |
ונואטו: רוסיה


ונואטו: רוסיה
שטח (בקילומטר רבוע)
12,189: 17,098,242
אוכלוסייה
329,625: 144,612,532
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,126: 2,021,421
תמ"ג לנפש (בדולרים)
3,417: 13,978
משטר
רפובליקה: רפובליקה פדרלית נשיאותית

יחסי ונואטו–רוסיה הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת ונואטו לבין רוסיה. היחסים בין שתי המדינות החלו ב-30 ביוני 1986. בדצמבר 1991, ונואטו זיהתה את הפדרציה הרוסית כיורשה של ברית המועצות.
היסטוריה

ב-26 ביולי 2009, לאחר שחלפו 200 שנה מאז הקמת הקשר הראשון עם ונואטו, נפתחה אנדרטה למפקד הצי הרוסי וא גולובנין בעיר פורט וילה. שר החוץ של רוסיה, סרגיי לברוב, שיגר מכתב ברכה לשר החוץ של ונואטו, ג'נטומן, ביולי 2009.
אין כמעט קשרים מסחריים, כלכליים והומוניטאריים בין שתי המדינות. סך כל הסחר בין רוסיה לוונואטו הסתכם ב-15.3 אלף דולר בשנת 2013. ב-1 ו-2 באפריל 2015, נשלחו שני מטוסים של איליושין Il-76 במשקל של 60 טונות עם סיוע כלכלי למדינה ונואטו שכללו מזון, שמיכות, אוהלים וגנורטורים על מנת לסייע למדינה להתמודד עם ההשכלות של הרעידות האדמה ההרסניות בשם ממשלת רוסיה. שר החוץ של ונואטו הביע את הכרת התודה שלו בביקור ברוסיה.
יורי כץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 בפברואר 1974 (בן 50) קייב, ברית המועצות
 מקום לימודים:  אוניברסיטת חיפה 
 תחום יצירה:  צייר
 
יורי כץ (נולד ב-19 בפברואר 1974) הוא צייר, מרצה לאמנות ואוצר ישראלי. במרכז עבודותיו האקספרסיביות ניצבות דמויות אנוש ללא תווים ברורים, נושאות הבעות של מצבים רגשיים שונים.
כץ היה ראש מסלול ציור בבית הספר "בסיס" לאמנות ותרבות שבהרצליה. הוא אוצר תערוכות יחיד וקבוצתיות בחללים מובילים ומכהן כראש ועדת שיפוט פרס אוסקר הנדלר לאמן צעיר.
קריירה

כץ נולד בקייב שבברית המועצות (בהמשך עברה לשטחי אוקראינה). הוא למד אמנות בתיכון בקייב ועלה לישראל בתחילת שנות ה-90. כץ הוא בוגר תואר שני באמנות והוראה מטעם אוניברסיטת חיפה.
מלמד אמנות בתיכון "מנור כברי" שבקיבוץ כברי. לימד ציור במחלקה לתקשורת חזותית במרכז האקדמי לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה ובמכללה האקדמית עמק יזרעאל. החל משנת 2015 הוא מרכז את מסלול לימודי הציור בבית-הספר "בסיס" לאמנות בהרצליה.
כץ שימש כאוצר במספר גלריות נחשבות הממוקמות בפריפריה. הוא אצר תערוכות קבוצתיות ותערוכות יחיד רבות בגלריה של קיבוץ לוחמי הגטאות, בגלריה של קיבוץ ראש הנקרה וכן אצר את תערוכות בוגרי האקדמיות במסגרת יריד "צבע גליל". 

כץ הציג תערוכות יחיד והשתתף בתערוכות קבוצתיות רבות וזכה במספר פרסים: בשנת 1999 זכה בפרס אמן צעיר מטעם משרד החינוך. בשנת 2014 זכה בפרס שרת התרבות והספורט באמנות פלסטית.
במסלול הציור אותו הוא מוביל בבית הספר לאמנות "בסיס", פיתח כץ תוכנית לימודים ייחודית המאפשרת מבט רחב ומקיף על תחום הציור, בגישה המעודדת את הלומדים לבחור לעצמם את המקום והדרך כבר מתחילת לימודיהם.
כצייר, כץ מתאפיין בציור פיגורטיבי. ממדי הציורים לא גדולים וחזותם הראשונית היא של ציור פשוט, ישיר, אפילו מסורתי. בצפייה שנייה ושלישית עוברים וחווים הצופים הבנה מטלטלת; הציור שעורר את החשדות מטיב להפר אותן ומה שנתפס כמוכר מתבהר כרענן, לא שמרני וטרי. התהיות הרבות מתקיימות בגוף הציור ומחיות אותו. הספקנות והפקפוק משותפים לצייר ולצופים. מתקבל ריאליזם חושפני, מביך, חודר, חסר נוסטלגיה, לא הפגנתי ולא וירטואוזי - מתבונן ומציאותי.
כץ מיוצג על ידי גלריה גורדון שבתל אביב, בה נערכו תערוכות היחיד שלו מאז שנת 2010. כץ חי ויוצר בקיבוץ אדמית.
הערות שוליים

↑  קרני עם-עד, פרס שרת התרבות לאמן יורי כץ מאדמית, באתר mynet‏ קיבוץ, 4 בדצמבר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007524915805171  LCCN: no2015146550  ULAN: 500482368  VIAF: 308269372   WorldCat (עם VIAF): 308269372
יחסי בוסניה והרצגובינה – יפן

| יחסי בוסניה והרצגובינה – יפן |
| --- | --- |
בוסניה והרצגובינה: יפן


בוסניה והרצגובינה: יפן
שטח (בקילומטר רבוע)
51,197: 377,915
אוכלוסייה
3,158,147: 123,588,993
תמ"ג (במיליוני דולרים)
27,055: 4,212,945
תמ"ג לנפש (בדולרים)
8,567: 34,088
משטר
רפובליקה פדרלית: מונרכיה חוקתית

שגרירות בוסניה והרצגובינה בטוקיו
יחסי בוסניה והרצגובינה–יפן הם היחסים הדיפלומטיים בין בוסניה והרצגובינה לבין יפן. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ראשוניים ב-9 בפברואר 1996.
היסטוריה > מלחמת בוסניה

לפני עצמאותה של בוסניה והרצגובינה, הייתה היא חלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. יוגוסלביה מנתה שש רפובליקות שונות: בוסניה והרצגובינה, מקדוניה הצפונית, קרואטיה, סלובניה, מונטנגרו וסרביה. הרפובליקה החזקה והדומיננטית ביותר הייתה סרביה. לאחר פרישתן של סלובניה, קרואטיה ומקדוניה הצפונית מהפדרציה, פרישתן של שאר המדינות הייתה קרובה מתמיד. פרישתן של הרפובליקות לא התקבלו בעין יפה מהצד הסרבי השמרני. כוחות סרביה וכוחות יוגוסלביה עצמה החלו בשתי מלחמות נגד קרואטיה וסלובניה (מלחמת עשרת הימים בסלובניה ומלחמת העצמאות של קרואטיה בקרואטיה). הפרישה המקדונית מהאיחוד התקבלה ללא לחימה מהצד היוגוסלבי.
משנת 1992 עד שנת 1995 בוסניה והרצגובינה נחלה מלחמות רבות בינה לבין יוגוסלביה ככלל וסרביה בפרט. אוכלוסיית בוסניה והרצגובינה היא מעורבת, חלק מהעם הוא סרבי, חלק קרואטי וחלק בוסניאקי וכתוצאה מכך נוצרה מלחמת אזרחים בבוסניה והרצגובינה, הבוסנים והקרואטים קראו לבוסניה והרצגובינה להתנתק מיוגוסלביה, ואילו הסרבים טענו ההפך. במהלך המלחמה, היפנים הפצירו גם בבוסניה והרצגובינה, לפרוש מן יוגוסלביה וכתוצאה מכך שלחו סיוע צבאי לבוסניה והרצגובינה במהלך מלחמת בוסניה.
היסטוריה > תוצאות המלחמה

מלחמת בוסניה נגמרה עקב חתימת הסכם דייטון. ההסכם אומר כי בוסניה והרצגובינה תקבלנה עצמאות וניתוק מיוגוסלביה, אך, שטחה יחולק לשתי ישויות שונות: חלק אחד סרבי (רפובליקה סרפסקה) וחלק אחד בוסניאקי-קרואטי (הפדרציה של בוסניה והרצגובינה).
היסטוריה > לאחר המלחמה

יפן הייתה מהמדינות הראשונות המכירות בעצמאותה של בוסניה והרצגובינה. ב-23 בינואר 1995 יפן הכירה רשמית בבוסניה והרצגובינה כמדינה.
יפן סייעה רבות לבוסניה והרצגובינה באיחוי השסע האתני בין העם בבסוניה והרצגובינה, על ידי מתן תמיכה פוליטית וכלכלית כולל שיתוף פעולה לגיבוש השלום וצירוף בוסניה והרצגובינה כחברת ליבה במועצה ליישום השלום.
אוכלוסייה משותפת

ביפן גרים 36 אזרחים מבוסניה והרצגובינה (יוני 2017.)
בבוסניה והרצגובינה מתגוררים 30 אזרחים יפניים (אוקטובר 2017).
סחר

הייצוא היפני מבוסניה והרצגובינה עמד על 360 מיליון ין (2017), ואילו הייבוא היפני מבוסניה והרצגובינה עומד על כ-140 מיליון ין (2017).
נציגויות דיפלומטית

יפן מיוצגת בבוסניה והרצגובינה על ידי שגרירותה שבסרייבו, בירת בוסניה והרצגובינה.
בוסניה והרצגובינה מיוצגת על ידי שגרירותה שבטוקיו, בירת יפן.
יורי לונצ'קוב

| --- | --- |

יורי לונצ'קוב, 2001
 לידה:  4 במרץ 1965 (בן 59) מחוז קרגנדה, ברית המועצות
 מידע כללי
 בשירות:  קוסמונאוט בשירות רוסקוסמוס
 לאום:  רוסי רוסיה
 השכלה:  אקדמיית חיל האוויר הסובייטי על שם ז'וקובסקי (1998)  Orenburg Military Aviation Piloting High School 
 תקופת השירות:  1998–2013 (כ־15 שנים)
 דרגה:  קולונל
 זמן שהייה בחלל:  200 ימים, 18 שעות ו-36 דקות
 מספר פעילות חוץ-רכבית:  2
 זמן שהייה בפעילות חוץ-רכבית:  10 שעות ו-27 דקות
 משימות
 STS-100,  סויוז TMA-1, סויוז TMA-13
   
 עיטורים
  גיבור הפדרציה הרוסית  עיטור ההצטיינות למען המולדת מדרגה 4
 
יורי לונצ'קוב (ברוסית:Юрий Валентинович Лончаков ‏, נולד ב-4 במרץ 1965 באזור קרגנדה) הוא קוסמונאוט רוסי. הוא השתתף במספר טיסות לתחנת החלל הבין-לאומית. בשנים 2013–2017 הוא היה מנהל מרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
ביוגרפיה

יורי לונצ'קוב נולד בעיירה בלחש בקזחסטן הסובייטית שאז הייתה חלק של ברית המועצות. הוא גדל בעיר אקטובה. לאחר סיום בית ספר הוא למד בבית ספר לטייסי קרב באורנבורג. עם קבלת הסמכה כטייס לונצ'קוב בשנת 1986 החל לשרת ביחידה אווירית של צי הבלטי. בשנת 1998 הוא סיים אקדמיה של חייל באוויר.
בשנת 1998 לונצ'קוב החל קורס במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים. לאחר סיומו הוא היה חבר של יחידת הקוסמונאוטים.
בשנת 2001 לונצ'קוב היה בצוות STS-100 של מעבורת החלל אנדוור (קנת רומינג'ר היה מפקד צוות). המטרה הייתה להתחבר לתחנת החלל הבין-לאומית ולהמשיך בהרכבתה.
בשנת 2002 לונצ'קוב היה מהנדס טיסה של סויוז TMA-1 (סרגיי זליוטין היה מפקד צוות). החללית התחברה לתחנת החלל הבין-לאומית עם אספקה חדשה. כל הצוות חזר לכדור הארץ בחללית סויוז TM-34 כעבור 8 ימים.
בשנת 2008 לונצ'קוב היה מפקד טיסה של סויוז TMA-13 שהתחברה לתחנת החלל הבין-לאומית והוא נכלל בצוות משלחת מס' 18 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד של מייקל פינק. במהלך שהייה בתחנת החלל לונצ'קוב ביצע פעמיים פעילות חוץ-רכבית באורך כולל של כ-10 שעות. הוא חזר לכדור הארץ לאחר 178 ימים בחלל.
בשנת 2010 לונצ'קוב מונה למפקד צוות קוסמונאוטים. הוא עזב את היחידה בשנת 2013 ובשנת 2014 חזר ומונה למנהל המרכז. בתקופת הכהונה נמתחה ביקורת על דרך פעילותו ובשנת 2017 הוא שוחרר מתפקיד "לאור הצורך בטיפול בבעיות בריאות".
בשנת 2020 הוא מונה למנהל "מרכז למידע טכני ומדעי" במוסקבה.
הערות שוליים

↑  Геннадий Падалка опубликовал эмоциональное открытое письмо главе Центра подготовки космонавтов, www.mk.ru, ‏2017-04-27 (ברוסית)
↑  ICSTI - About ICSTI | General information, www.icsti.su
יוסף כרוסט

| --- | --- |

 לידה:  4 ביולי 1908 רפובליקת פולין 
 פטירה:  5 במאי 1994 (בגיל 85) 
 מדינה:  ישראל 
 
יוסף כרוסט במדי בית"ר ושמשון יוניצ'מן (במרכז) וחברי בית"ר מגדוד ההכשרה של בית"ר, קוסטופול (והלין)
יוסף כרוסט (שלישי מימין)
יוסף כרוסט (7 ביולי 1908 – 5 במאי 1994) היה הוגה, היסטוריון, עיתונאי, עורך ומתרגם ישראלי, ממייסדי תנועת הנוער בית"ר וחבר ההנהגה העולמית שלה, פעיל בצה"ר וחבר האצ"ל, איש הציונות הרוויזיוניסטית. יקיר העיר נתניה בשנת תשמ"ז 1986. חתן פרס ז'בוטינסקי לשנת תש"ן (1990).
קורות חיים

יוסף כרוסט נולד בפולין בשנת 1908. נשלח ללמוד במוסדות חינוך יהודיים מסורתיים. אחר כך למד בתיכון ממלכתי פולני ובאוניברסיטת ורשה. בשנת 1929 הצטרף לתנועת הנוער בית"ר והיה חבר בהנהגתה. כרוסט ניסח יחד עם אייזיק רמבה כללים להתנהלותה של תנועת בית"ר בחוברת בשם: ראשי פרקים: ספר עזר למנהלי בית"ר אשר ראתה אור בוורשה ב-1931, כחלק מפעילות הסברה רחבה של התנועה במזרח אירופה.
כרוסט וחבריו ביקרו את הכיוונים הפרו-קומוניסטים של תנועת השומר הצעיר מאמצע שנות ה-20 של המאה ה-20. בעבודתו בתנועת בית"ר הופקד, בין השאר, על ההכשרה המקצועית ועל ההכנה לעלייה לארץ ישראל של חניכי בית"ר. הבריטים הערימו קשיים מרובים על קבלת אישורי כניסה לארץ ישראל. וההסתדרות הציונית נהגה אפליה כלפי בית"רים. כרוסט וחבריו יצאו למחות על האפליה בהפגנה שערכו מול "המשרד הארצישראלי" של ההסתדרות הציונית בוורשה. בסתיו 1935, התמנה כרוסט לתפקיד המזכיר הראשי של נציבות בית"ר. כרוסט עמד בראש בית-ספר למדריכי בית"ר וכיהן כמפקד בית"ר באזור גליציה ב-1937. על פי ההיסטוריון חן מלך מרחביה, נהג כרוסט לנהל דיונים עקרוניים עם בני הנוער חניכי התנועה, על דרכה ועל עיקריה, בין השאר "בנושא הארגון הפנימי: עילית של נוער, או ארגון חינוכי לנוער כל העם, ומה טיבה של עילית של נוער: מהפכנות, חלוציות או נזירות".
בשנת 1941 עלה לארץ ישראל עם רעייתו חישקה ושתי בנותיו פנינה ואביבה. בשנת 1942 התיישבה המשפחה בנתניה.
כרוסט היה חבר האצ"ל. לאחר מלחמת העולם השנייה, נשלח לצרפת לנהל בה את משרד ההנהגה העולמית של בית"ר, ופעל בקרב חברי הצה"ר ושארית הפליטה.
בשנת 1964 נשלח כרוסט לדרום אמריקה כשליח "תנועת החרות".
כרוסט היה מעמודי התווך של "מכון ז'בוטינסקי", ושימש כעורך הרבעון האומה של מסדר ז'בוטינסקי.
שנים רבות עסק בכתיבה ועריכה של ספרים על תולדותיהן של קהילות ישראל במזרח אירופה ושל אישים בציונות הרוויזיוניסטית.
הוא השתתף מצעירותו בכתיבת הספרות והעיתונות של תנועת ז'בוטינסקי בגולה. בארץ ישראל עבד בעיתון המשקיף, ואחר כך, בעיתון "חרות" עד סגירתו. והיה חבר מערכת עיתון "מעריב" במשך 16 שנה.
לצד פעילותו הספרותית והעיתונאית, עסק בתירגום לעברית של יצירות ספרותיות רבות מהשפות: יידיש, אנגלית, איטלקית, צרפתית, גרמנית, רוסית, ליטאית ופולנית.
ספריו > ספרים שכתב

יוסף כרוסט, אייזיק רמבה, ראשי פרקים: ספר עזר למנהלי בית"ר, חוברות בית"ר, מס' 8, ורשה: המפקדה הראשית לבית"ר, תרצ"א 1931.
יוסף כרוסט, מאקס נארדוי; פארווארט פון ז' זשאבאטינסקי, ווארשע 1937.
יוסף כרוסט, יוסף אהרון פרנקל, קטוביץ; פריחתה ושקיעתה של הקהילה היהודית: ספר זיכרון, תל אביב: העמותה להנצחת יהדות קטוביץ, תשנ"ו 1996 (בגרסה אינטרנטית באוסף ספרי היזכור של ספריית העיר ניו יורק).
יוסף כרוסט, יהודה אלרואי, ספר קהילת סובאלק ובנותיה: בקלורובה, ויז’אן, סייני, פונסק, פיליפובה, פשרושלה, ראצק, תל אביב: הוצאת יאיר ע"ש אברהם שטרן, תשמ"ט (בגרסה אינטרנטית באוסף ספרי היזכור של ספריית העיר ניו יורק).
יוסף כרוסט, קיידאן : ספר זיכרון, תל אביב: ארגון יוצאי קיידאן בישראל בהשתתפותם של יוצאי קיידאן בדרום אפריקה ובארצות הברית, תשל"ז 1977 (בגרסה אינטרנטית באוסף ספרי היזכור של ספריית העיר ניו יורק).
יוסף כרוסט, רודקי: ספר יזכור ליהודי רודקי והסביבה, תל אביב, תשל"ח 1978 (בגרסה אינטרנטית באוסף ספרי היזכור של ספריית העיר ניו יורק).
יוסף כרוסט, ספר ד"ר בנימין בקמן: קובץ מאמרים, רשימות וכתבים אחרים, נתניה : הוועד להוצאת ספר לזכרו של ד"ר בנימין בקמן, תשכ"ז 1967.
א"ש שטיין, יוסף כרוסט, א"מ אורז'יצר, ספר הזיכרון לקהלת קמין-קושירסקי והסביבה, תל אביב: ארגון יוצאי קמין-קושירסקי והסביבה בישראל, 1965 (בגרסה אינטרנטית באוסף ספרי היזכור של ספריית העיר ניו יורק).
יוסף כרוסט, אברהם שמואל בן ישראל שטין, 1911-1960, תל אביב: ארגון יוצאי קמין-קושירסקי והסביבה בישראל, 1965.
יוסף כרוסט, בן-ציון קשת (קצנלנבוגן): תרע"ד-תשמ"ד 1914-1984: דיוקן, תל אביב: מכון ז'בוטינסקי בישראל, 1986.
יהושע הלוי (ציטרון), יוסף כרוסט, תולדות בית"ר צ'כוסלובקיה, תל אביב: הוצאת יוצאי בית"ר צ'כוסלובקיה, תשכ"א (1960).
יוסף כרוסט, יזכור לבנינו: מאסף הכולל תולדות חייהם, מבחר מכתביהם ועזבונם הרוחני של בני נתניה שנפלו במערכות ישראל (1976-1968), נתניה: עיריית נתניה, תשל"ו 1976.
יוסף כרוסט, יהודה בורוכוב, אלה שלא זכו: גולי קניה ואריתריאה ברית חיילי הארגון הצבאי הלאומי, תל אביב: לוחמי חרות ישראל, ברית חילי הארגון הצבאי הלאומי.
יוסף כרוסט, ללא כבלים: גולי אריתריאה-סודאן-קניה, תל אביב: לוחמי חרות ישראל, ברית חילי הארגון הצבאי הלאומי, תשכ"ח 1968.
יוסף כרוסט, אנשל שפילמן, מרדות ומעש: האיש שקיים את הנדר, תל אביב: הוצאת יאיר ע"ש אברהם שטרן.
יוסף כרוסט, האיש שקיים את הנדר: דמותו של אברהם אמפר לוחם חרות ישראל, (התקין לדפוס: אנשל שפילמן), תל אביב: הוצאת ידידים.
יוסף כרוסט, אלכסנדר גורביץ': תרנ"ט-תש"ם 1899-1980, תל אביב: מכון ז'בוטינסקי בישראל, 1986.
יוסף כרוסט, משה הימלפרב: תרנ"ה-תשכ"ט 1895-1969: דיוקן, תל אביב: מכון ז'בוטינסקי בישראל, 1986
יוסף כרוסט, יהודה בנארי: תרס"ד-תשמ"ד 1904-1984: דיוקן, תל אביב: מכון ז'בוטינסקי בישראל, 1986.
יוסף כרוסט, יוסף פעמוני: תרס"ב-תשכ"ו 1902-1966: דיוקן, תל אביב: מכון ז'בוטינסקי בישראל, 1986.
ספריו > ספרים שערך (מבחר)

יוסף כרוסט (עורך), הוראות לשבוע הרביעי של חודש הבית"ר, ורשה: נציבות בית"ר בפולניה, אדר תרצ"ו 1936.
יוסף כרוסט, הכנוס העולמי הרביעי (ה-4) לבית"ר: דיונים והחלטות, ספרית בית"ר, חוברת ג, תל אביב: הוצאת מחלקת התרבות וההדרכה, שלטון בית"ר, אדר תש"י (1950).
ה-10 בדצמבר: היום הבינלאומי להגנה על זכויות האדם: האידאולוגיה הקומוניסטית בתאוריה ובמציאות, (קטעים ממאמרים המתארים את מאבקם של עמים שונים לחרות ברוסיה הסובייטית), (תרגום מרוסית: יוסף כרוסט, צ' נבון), תל אביב: מעוז-אגודה למאבק על שחרורם של היהודים מברית המועצות.
משה (מוסקה) שטיין, ה"קונצרט" במחתרת: רשמיו של קריין "קול ציון הלוחמת", תחנת השידור של הארגון הצבאי הלאומי בארץ-ישראל: קורות, עדויות, זכרונות, (עורכים: שלמה אוקון, יוסף כרוסט), תל אביב: ברית חיילי הארגון הצבאי הלאומי, תשנ"ד 1933.
משה שטיין, ביום שירות: מרשמיו של בוגר הפלוגות לתולדות פלוגות הגיוס לבית"ר, (עורכים: יוסף כרוסט, יוסף קיסטר), תל אביב: הוועד לבוגרי פלוגות הגיוס לבית"ר בישראל, תשמ"ו 1986.
יוסף כרוסט (עורך), קיידאן - ספר זיכרון, הוצאת ארגון יוצאי קיידאן בישראל, תל אביב, תשל"ז 1977.
ספריו > ספרים שתרגם (מבחר)

גרשון מגרלישווילי (עורך), משפט קוטאיסי: 100 שנים למשפט עלילת הדם הראשון ברוסיה, 1978-1878: דין וחשבון סטנוגראפי, (תרגום מרוסית: יוסף כרוסט), לשכת בני ברית של יוצאי גאורגיה בישראל על שם יוסף טרומפלדור, 1978.
נאטאלי יאבלונסקאיה, איך חזרתי לעמי, (תרגום מרוסית: יוסף כרוסט), הוצאת מעוז - אגודה למאבק על שחרור יהדות ברית המועצות, תשל"ו 1976.
י' מרגולין, הדו"ח הפאריסאי: המשפט של דויד רוסה נגד המשמיצים הקומוניסטיים, (תרגום מרוסית: צבי נבון, יוסף כרוסט), מעוז - אגודה למאבק על שחרורם של יהודים מברית המועצות: תל אביב, תשל"ה 1975.
יהושע השל ייבין, די גלגולים פון השומר הצעיר: א באוועגונג בארג אראפ, (תרגום מיידיש: יוסף כרוסט), ורשה: נציבות בית"ר, 1933.
יצחק מראס, על מה העולם עומד: רומן בלדה, (תרגום מליטאית: יוסף כרוסט), ספרית שבות על שם חיים הזז, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"ד 1993.
יוסף נדבה, טרוצקי והיהודים, (תרגום מאנגלית: יוסף כרוסט), ירושלים: ר"ח הכהן, תש"ן.
הרי ברלין, והשמש הסתירה פניה: זכרונות מתקופת השואה, (תרגום מפולנית: יוסף כרוסט), תל אביב תשל"ה.
יחיאל דמבה, בסופת הדמים, (תרגום: יוסף כרוסט), תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ו 1996.
לקריאה נוספת

ביוגרפיה של יוסף כרוסט, סימול התיק : כ-25 - 11/ 23, בארכיון מכון ז'בוטינסקי בישראל.
חן מלך מרחביה, ספר בית"ר, קורות ומקורות, כרך א: מן העם (1923 – 1933), כרך ב: (חלק ראשון): אל העם (1933 – 1935), (חלק שני): אל העם (1935 – 1938), ירושלים – תל אביב: בהוצאת הוועד להוצאת ספר בית"ר, תשכ"ט – תשל"ו (1969 – 1976).
הערות שוליים

↑  נתניה: ראשי היישוב ויקיריו, באתר מורשת נתניה
↑  יוסף כרוסט, אייזיק רמבה, ראשי פרקים: ספר עזר למנהלי בית"ר, חוברות בית"ר, מס' 8, ורשה: המפקדה הראשית לבית"ר, תרצ"א 1931.
↑  חן מלך מרחביה, ספר בית"ר, קורות ומקורות, כרך א: מן העם (1923 – 1933), עמ' 292, באתר כותר.
↑  חן מלך מרחביה, ספר בית"ר, קורות ומקורות, כרך א: מן העם (1923 – 1933), עמ' 397, באתר כותר.
↑  חן מלך מרחביה, ספר בית"ר, קורות ומקורות, כרך ב, עמ' 561, באתר כותר.
↑  על פעילותו ראו: זאב ז'בוטינסקי, מכתב אל אהרן צבי פרופס (בוקרשט), איגרת 2179, סימול התיק: א 1 - 2/ 24/ 1, ארכיון מכון ז'בוטינסקי.
חן מלך מרחביה, ספר בית"ר, קורות ומקורות, כרך ב, עמ' 816, באתר כותר.
↑  חן מלך מרחביה, ספר בית"ר, קורות ומקורות, כרך ב, עמ' 982, באתר כותר.
↑  ראו: יוסף כרוסט, מכתב לאריה פוסק, ה-16 ביוני 1946, סימול התיק : ג 9 א - 20, ארכיון מכון ז'בוטינסקי.
↑  ראו התכתבותו כחבר מערכת עיתון "חרות": בתיק מערכת חרות התכתבויות, סימול התיק : ל-14 - 2/ 8, בארכיון מכון ז'בוטינסקי.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007275110205171  PLWABN: 9810699131205606  GND: 1089575084  ISNI: 0000 0000 6692 5904  LCCN: n83179021  VIAF: 302595351   WorldCat (עם VIAF): 302595351 
סמל פלוגות הגיוס של בית"ר. הסמל בהשראת בית מתוך "שיר הנדר": "ביום שירות אני כמוט נחושת, כגוש ברזל בידי נפח ושמו ציון. חרשני כרצונך מגל, גלגל חרושת או חרב ופגיון."
יחסי ונואטו–קובה

| יחסי ונואטו–קובה |
| --- | --- |
ונואטו: קובה


ונואטו: קובה
שטח (בקילומטר רבוע)
12,189: 110,860
אוכלוסייה
329,625: 10,969,035
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,126: 107,352
תמ"ג לנפש (בדולרים)
3,417: 9,787
משטר
רפובליקה: רפובליקה קומוניסטית

יחסי ונואטו–קובה הם היחסים הבילטרליים שבין ונואטו לקובה. יחסים אלו החלו זמן קצר לאחר שונואטו קיבלה את עצמאותה מצרפת ובריטניה ב-1980. ונואטו וקובה החלו לקיים יחסים דיפלומטיים רשמיים בשנת 1983.
היסטוריה

ונואטו הצטרפה לארגון המדינות הבלתי-מזדהות בשנת 1983, ויצרה בשנת 1986 יחסים דיפלומטיים הן עם ברית המועצות והן עם ארצות הברית.
בשנת 1984, ביקרה משלחת דיפלומטית קובנית בוונואטו על מנת לחזק את היחסים בין המדינות.
ונואטו הייתה מקום הולדתו של הסוציאליזם המלנזי (אנ'), דוקטרינה שקודמה על ידי ראש הממשלה וולטר ליני (אנ'), המשלבת בין סוציאליזם, נצרות וערכים מלנזיים מסורתיים, שהקנתה לוונואטו וקובה מידה מסוימת של שותפות אידאולוגית - אם כי ניתן לראות את הסוציאליזם המלנזי כקרוב יותר לקומוניזם הנוצרי מאשר למרקסיזם. אולם בשנת 1983, שר החוץ של ונואטו, סלה מוליסה הצהיר כי הצטרפותה של ונואטו למדינות הבלתי-מזדהות נולדה מתוך רצון לנייטרליות, וכי "ממשלת ונואטו אינה דבקה באידאולוגיה כלשהי". ליני איבד את תפקידו ב-1991, ותחת יורשו מקסים קרלוט קורמן, ההתקרבות לקובה, לוב וברית המועצות דעכה.
בשנות ה-2000, התעוררו היחסים הרדומים שבין שתי המדינות, במיוחד לאור המעורבות האזורית של קובה באוקיינוס השקט. קובה מעניקה כיום סיוע רפואי לוונואטו ולמדינות אחרות באוקיאניה. החל מספטמבר 2008, שבעה עשר ונואטים לומדים רפואה בקובה, כאשר הוצאותיהם משלמות על ידי הממשלה הקובנית. במקביל, רופאים קובנים נשלחו לעבוד בוונואטו. בספטמבר 2008 התקיימה ועידה בינלאומית בהוואנה עם נציגי ונואטו וקובה. בוועידה דנו המשתתפים ב"חיזוק שיתוף הפעולה בתחומי הבריאות, הספורט והחינוך. בנוסף על כך, הרשויות הקובניות התחייבו לסייע למדינות האוקיינוס השקט בהתמודדות עם משבר האקלים.
יחסי הרפובליקה המרכז-אפריקאית – שווייץ

| יחסי הרפובליקה המרכז-אפריקאית – שווייץ |
| --- | --- |
הרפובליקה המרכז-אפריקאית: שווייץ


הרפובליקה המרכז-אפריקאית: שווייץ
שטח (בקילומטר רבוע)
622,984: 41,277
אוכלוסייה
5,376,135: 8,933,409
תמ"ג (במיליוני דולרים)
2,555: 884,940
תמ"ג לנפש (בדולרים)
475: 99,060
משטר
דמוקרטיה נשיאותית: רפובליקה קונפדרטיבית

יחסי הרפובליקה המרכז-אפריקאית–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה המרכז-אפריקאית לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה

בין הרפובליקה המרכז-אפריקאית לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי משרד החוץ של שווייץ, היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה המרכז-אפריקאית לבין הקונפדרציה השווייצרית היו יחסים חלשים למשך זמן רב, אך תמיד התקיים בהם שיתוף פעולה מסוג כלשהו.
המועצה הפדרלית של שווייץ הכירה בעצמאותה של הרפובליקה המרכז-אפריקאית ב-13 באוגוסט 1960, וכוננה עמה יחסים דיפלומטיים רשמיים בשנת 1964. בשנת 1973, שתי המדינות חתמו על הסכמים בילטרליים בנושאים: תחבורה אווירית, מסחר, הגנה וקידום הדדי של השקעות. למרות זאת, היחסים שבין שתי המדינות נותרו חלשים.
שווייץ מספקת לרפובליקה המרכז-אפריקאית תמיכה דרך ארגונים בינלאומיים; האומות המאוחדות, יוניצ"ף וכו'. בנוסף, מתקיים גם קשר בין הרפובליקה המרכז-אפריקאית לשווייץ דרך ארגונים לא ממשלתיים.
שווייץ הציעה לרפובליקה המרכז-אפריקאית עזרה בגישור בין האזרחים, אשר היו מצויים במתח כבד, בשנת 2008.
שווייצרים ברפובליקה המרכז-אפריקאית

על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, ב-1 בינואר 2016 התגוררו ברפובליקה המרכז-אפריקאית אחד עשר שווייצרים. השווייצרים חיים ברפובליקה המרכז-אפריקאית במסגרת קהילתית והם בחלקם מיסיונרים ובחלקם תורמים למדינה בסיוע הומניטרי.
נציגויות דיפלומטיות

שווייץ אינה מיוצגת ברפובליקה המרכז-אפריקאית בדרג השגרירות. שווייץ מיוצגת ברפובליקה המרכז-אפריקאית בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בבנגי, בירת המדינה.
הרפובליקה המרכז-אפריקאית אינה מיוצגת בשווייץ, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי ונואטו–פיג'י

| יחסי ונואטו–פיג'י |
| --- | --- |
ונואטו: פיג'י


ונואטו: פיג'י
שטח (בקילומטר רבוע)
12,189: 18,274
אוכלוסייה
329,625: 929,884
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,126: 5,495
תמ"ג לנפש (בדולרים)
3,417: 5,909
משטר
רפובליקה: דמוקרטיה פרלמנטרית

יחסי ונואטו–פיג'י הם היחסים הדו-צדדיים שבין רפובליקת ונואטו לבין הרפובליקה של איי פיג'י.
יחסים כלכליים

בשנת 2016, שווי הסחורה שיוצאה מונואטו לפיג'י הגיעה לסך 2.23 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בעיקר בשמי צמחים, טלפונים, מכסי פלסטיק ועוד. באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מפיג'י לוונואטו הגיעה לסך 38.8 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בעיקר מים בטעמים, אוכל לחיות, פסטה, נקניקיות ועוד.
בשנת 2015, שווי הסחורה שיוצאה מוונואטו לפיג'י הגיעה לסך 2.41 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בעיקר עץ, קפה, בושם צמחים, טלפונים ועוד. באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מפיג'י לוונואטו הגיעה לסך 29.6 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בעיקר מים בטעמים, קמח לבן, אורז ועוד.