stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קראגנדי

| --- | --- |
סמל קראגנדיסמל קראגנדי

מראה כללי של העיר
 מדינה:  קזחסטן קזחסטן
 מחוז:  קראגנדי
 ראש העיר:  אסלאם טוגייבייב
 תאריך ייסוד:  1931
 שטח:  499.7 קמ"ר
 גובה:  546 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  515,835 (1 בינואר 2023)
  ‑ צפיפות:  1,032 נפש לקמ"ר (1 בינואר 2023)
 קואורדינטות:  49°53′N 73°10′E﻿ / ﻿49.883°N 73.167°E﻿ / 49.883; 73.167
 אזור זמן:  UTC +6
 http://www.karaganda.kz
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת קזחסטן מוגדלת) אסטנה אלמטי שימקנט טראז פבלודר אוסקמן סמיי אקטובה אורל רוסיה רוסיה אזר. טורקמניסטן אוזבקיסטן קירגיזסטן סין הים הכס. קראגנדי(למפת קזחסטן רגילה) אסטנה אלמטי שימקנט טראז פבלודר אוסקמן סמיי אקטובה אורל רוסיה רוסיה אזר. טורקמניסטן אוזבקיסטן קירגיזסטן סין הים הכס. קראגנדי(למפת מחוז קראגנדי רגילה) אבאי בלחש סיק ג'זקאזגאן קראזל קרקראלי פריג'רסק סארן סאטבייב שקסטינסק טמיטראוקראגנדי(למפת מחוז קראגנדי מוגדלת) אבאי בלחש סיק ג'זקאזגאן קראזל קרקראלי פריג'רסק סארן סאטבייב שקסטינסק טמיטראוקראגנדי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
קראגנדי (בקזחית: ‏Qarağandy/Қарағандыקובץ:Kk-karagandy.ogg‏Ⓘ‏; ברוסית: Караганда) היא עיר במרכז קזחסטן ובירת המחוז הקרוי על שמה, המחוז הגדול ביותר בשטחו במדינה. העיר שוכנת כ-190 ק"מ דרום-מזרחית לבירה אסטנה. על פי אומדן רשמי מ-1 בינואר 2023, אוכלוסיית העיר מונה 515,835 בני אדם, וזוהי העיר החמישית בגודלה בקזחסטן (אחרי אלמטי, אסטנה, שימקנט ואקטובה).
בשנות ה-40 מעל ל-70% מאוכלוסיית העיר היו גרמנים אתנים. רובם היו צאצאיהם של גרמני הוולגה, שהוגלו לסיביר או לקזחסטן בפקודתו של סטלין לאחר הפלישה הגרמנית לפולין. עד לשנות ה-50 רבים מהם נכלאו במחנות עבודה. אוכלוסיית העיר צנחה ב-14% בין השנים 1989 ו-1999. 100,000 מתושבי העיר היגרו מאז לגרמניה.
גלריית תמונות

פסלו של נורקן אבדירוב בעיר
סופרמרקט "יובילייני"
תיאטרון הדרמה המחוזי בעיר
בית הקולנוע לנין בעיר
תחנת הרכבת בעיר
רחוב לנין בעיר
שדרת נורקן אבדירוב בעיר
שדרת בוכר ז'יראו בעיר
ערים תאומות

אוקראינה קמיאנסקה, דניפרופטרובסק, אוקראינה
רומניה קלוז'-נאפוקה, קלוז', רומניה
בולגריה נסבר, בורגס, בולגריה
איראן אראכ, מרכזי, איראן
הערות שוליים

↑  Kazakhstan: Administrative Division (Regions and Districts) - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550527105171  BnF: cb12011385x (data)  GND: 4110006-2  LCCN: n82005922  MusicBrainz: 67b568c9-3c6f-4b21-9cb0-e0bdb7aa6e64  NKC: ge1018639  SUDOC: 256681791  VIAF: 157122485   WorldCat (עם VIAF): 157122485 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בקזחסטן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קמיאנסקה

קמיאנסקה (באוקראינית: Кам'янське, ברוסית: Каменское) היא עיר באוקראינה במחוז דניפרופטרובסק.
העיר משמשת כנמל על נהר הדנייפר. אוכלוסיית העיר: 267 אלף תושבים (2001). משמשת כמרכז התעשייה הכבדה באוקראינה. בעיר נמצאים בתי חרושת לעיבוד מתכות, בעיקר ייצור פלדה ויצקת מברזל ופחם.
היסטוריה

נוסדה בשנת 1750. ב-1887 דרך העיר נבנתה מסילת ברזל ובית חרושת לעיבוד מתכות. בשנת 1896 נספרו בעיר 18 אלף תושבים. בשנת 1913 נספרו 40407 תושבים, ביניהם 24475 אוקראינים, רוסים, בלרוסים, 14175 פולנים, 1220 יהודים.
בשנת 1906 נולד בעיר ליאוניד ברז'נייב. בשנת 1936 שונה שם העיר לדניפרודזרז'ינסק (באוקראינית: Дніпродзержинськ, ברוסית: Днепродзержинск), על שם פליקס דזרז'ינסקי, מייסד צ'קה (המשטרה החשאית של ברית המועצות).
בשנת 1964 נבנתה ליד העיר תחנת כוח שהציפה שטחים נרחבים על הדנייפר. בנייתה גם הביאה לעיר פועלים מכל ברית המועצות שברובם התיישבו בעיר והביאו איתם את מנהגיהם המיוחדים.
ב-1996 ירדה רכבת קלה מהפסים וגרמה למותם של עשרות אנשים. התאונה השפיעה רבות על השימוש ברכבות קלות באזורים הררים.
בשנת 2016 הוחזר לעיר שמה הקודם בעקבות חוק שקיבלה הראדה העליונה של אוקראינה לביטול שמות על שם מנהיגים ואירועים קומוניסטיים.
הקהילה היהודית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
כיום משמש כשליח חב"ד בעיר הרב לוי יצחק סטמבלר.
ערים תאומות

לקמיאנסקה שש ערים תאומות:
פולין קיילצה, פולין
בלארוס בוברויסק, בלארוס
רוסיה קמנסק-אורלסקי, רוסיה
קזחסטן קראגנדי, מחוז קראגנדי, קזחסטן
קזחסטן טמירטאו, קזחסטן
גרמניה דרזדן, גרמניה
הערות שוליים

↑  Нардепи перейменували Дніпродзержинськ, www.unian.ua
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557546605171  LCCN: n82116939  MusicBrainz: 9a71f7f0-9969-4cc0-b71b-2fd1f86ecb47  SUDOC: 189491647  VIAF: 158300998   WorldCat (עם VIAF): 158300998 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים באוקראינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
גרמניה במשחקים האולימפיים

גרמניה השתתפה במשחקים האולימפיים, שנערכו מאז חידושם בעת החדשה, באולימפיאדת אתונה (1896) ועד מלחמת העולם השנייה, למעט שתי היעדרויות: האולימפיאדות שנערכו לאחר מלחמת העולם הראשונה נערכו בבלגיה ובצרפת, שהיו חלק ממדינות ההסכמה, וגרמניה לא הוזמנה אליהן. בזמן אולימפיאדת לונדון (1948) הייתה גרמניה שטח כבוש בידי בעלות הברית, ואף בה לא השתתפה.
לאחר חלוקת גרמניה והקמתן של גרמניה המזרחית וגרמניה המערבית ב-1949 סירב הוועד האולימפי הבינלאומי להכיר בוועד האולימפי של גרמניה המזרחית ודרש כי שתי המדינות ייוצגו במשלחת משותפת. גרמניה המזרחית סירבה לכך, ובאולימפיאדת הלסינקי (1952) השתתפה רק גרמניה המערבית, בשם "גרמניה". באותם משחקים הייתה גם משלחת נפרדת לחבל הסאר, שמעמדו הסופי לאחר מלחמת העולם השנייה טרם נקבע. לאחר מכן התרצתה גרמניה המזרחית, ובין 1956 ל-1964 התחרו ספורטאים משתי המדינות במשלחת משותפת, המשלחת הכלל-גרמנית. ב-1965 הוכר הוועד האולימפי של גרמניה המזרחית, ומאולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) התחרו שתי המדינות בנפרד.
ב-1990 אוחדה גרמניה, והחל מאולימפיאדת ברצלונה (1992) מיוצגת גרמניה במשלחת אחת.
בכל האולימפיאדות בהן השתתפה, הגיעה גרמניה להישגים גבוהים ודורגה בין עשר המדינות הראשונות בטבלת המדליות, למעט אולימפיאדת הלסינקי (1952). באולימפיאדת ברלין (1936), אותה אירחה, אף דורגה במקום הראשון. בסך הכל, זכו הספורטאים הגרמנים ב-615 מדליות, מהן 191 מדליות זהב, וגרמניה מדורגת במקום השביעי בטבלת המדליות של כל הזמנים.
הענפים הבולטים ביותר הם קאנו/קיאק (70 מדליות, מהן 32 מדליות זהב; גרמניה ניצבת בראש טבלת המדליות של הענף), רכיבה (52 מדליות, מהן 25 מדליות זהב; גם בענף זה מדורגת גרמניה בראש טבלת המדליות של כל הזמנים) וחתירה (51 מדליות, מהן 23 מדליות זהב; גרמניה מדורגת בענף זה במקום הרביעי בטבלת המדליות של כל הזמנים אחרי ארצות הברית, גרמניה המזרחית ובריטניה. ענפים נוספים בהם הושג מספר נמוך יותר של מדליות, אך גרמניה מדורגת בהם בצמרת טבלת המדליות כוללים כדורעף חופים (מקום שלישי אחרי ארצות הברית וברזיל), טניס שולחן (מקום רביעי אחרי סין, קוריאה הדרומית ושוודיה), טריאתלון (מקום רביעי אחרי שווייץ, אוסטרליה וניו זילנד, הוקי שדה (מקום חמישי אחרי הודו, הולנד, אוסטרליה ובריטניה) וטניס (מקום חמישי, אחרי ארצות הברית, בריטניה, צרפת ודרום אפריקה.
באולימפיאדות החורף השתתפה גרמניה בין 1928 ל-1936 ומאז 1992. גם באולימפיאדות החורף מצטיינת גרמניה, ושלוש פעמים דורגה בראש טבלת המדליות: באולימפיאדת אלברוויל (1992), באולימפיאדת נאגנו (1998) ובאולימפיאדת טורינו (2006). חרף העובדה שהשתתפה רק ב-11 אולימפיאדות חורף, היא מדורגת במקום השלישי בטבלת המדליות של כל הזמנים (אחרי נורווגיה וארצות הברית). ספורטאיה זכו ב-240 מדליות, מהן 92 מדליות זהב. בשלושה ענפים מוליכה גרמניה את טבלאות המדליות של כל הזמנים: ביאתלון (52 מדליות, מהן 19 מדליות זהב), לוז' (37 מדליות, מהן 18 מדליות זהב) ומזחלות (25 מדליות, מהן 13 מדליות זהב). ענפים בולטים נוספים כוללים החלקה מהירה (38 מדליות, מהן 13 מדליות זהב; גרמניה מדורגת במקום החמישי בענף זה, אחרי הולנד, ארצות הברית, נורווגיה וברית המועצות), סקי אלפיני (26 מדליות, מהן 12 מדליות זהב; גרמניה מדורגת במקום השישי בענף) וקפיצות סקי (13 מדליות, מהן 6 מדליות זהב; מקום רביעי בענף, אחרי פינלנד, נורווגיה ואוסטריה.
אירוח המשחקים

משחקי הקיץ נערכו על אדמת גרמניה פעמיים. ברלין נבחרה לארח את המשחקים ב-1936, לאחר שהועדפה על פני ברצלונה. משחקים אלה זכורים לשמצה בשל התעמולה הנאצית שליוותה אותם. משחקי 1972 נערכו במינכן, באותה העת חלק מגרמניה המערבית. מינכן הועדפה אז על פניהן של מדריד, מונטריאול ודטרויט. במשחקים אלה התרחש טבח הספורטאים והמאמנים מהמשלחת הישראלית.
ברלין הייתה אמורה לארח את המשחקים האולימפיים כבר ב-1916, אך אלה בוטלו בשל מלחמת העולם הראשונה. העיר הגישה את מועמדותה לאירוח האולימפיאדה בשנת 2000, אך הגיעה רק למקום הרביעי, אחרי סידני (שאירחה את המשחקים), בייג'ינג ומנצ'סטר.
משחקי החורף נערכו בגרמניה פעם אחת, אולימפיאדת גרמיש פרטנקירכן (1936). גרמיש-פרטנקירכן הועדפה על פניהן של מונטריאול וסנט מוריץ. ברכטסגדן הגישה מועמדות לאירוח אולימפיאדת החורף ב-1992, אך דורגה רק במקום השביעי. מינכן הגישה את מועמדותה לאירוח המשחקים בשנת 2018, אך הפסידה לפיונגצ'אנג.
היסטוריה > אולימפיאדת אתונה (1896)

גרמניה הייתה אחת מ-14 המדינות שהשתתפו באולימפיאדה הראשונה, אולימפיאדת אתונה (1896). היא שלחה 19 ספורטאים שהתחרו בשישה ענפים, וזכתה ב-13 מדליות, 6 מהן מזהב. בסיום המשחקים דורגה במקום השלישי בטבלת המדליות, אחרי ארצות הברית והמארחת יוון.
10 מבין 13 המדליות היו בהתעמלות מכשירים. נבחרת ההתעמלות הגרמנית זכתה בשתי מדליות זהב, בתחרויות הקבוצתיות במקבילים ובמתח, וכמה מחבריה זכו במדליות אישיות: הרמן ויינגרטנר זכה במדליית זהב במתח, במדליות כסף בסוס הסמוכות ובטבעות ובמדליית ארד בקפיצות, אלפרד פלאטו זכה במדליית זהב במקבילים ובמדליית כסף במתח, קארל שומן זכה במדליית זהב בקפיצות ופריץ הופמן זכה במדליית ארד בטיפוס על חבל. שומן והופמן זכו במדליות גם בענפים אחרים - שומן זכה במדליית זהב בהיאבקות והופמן זכה במדליית כסף בריצת 100 מטר. ספורטאי נוסף, אאוגוסט פון גדריך, זכה במדליית כסף במרוץ אופני כביש.
היסטוריה > אולימפיאדת פריז (1900)

לאולימפיאדת פריז (1900) שלחה גרמניה 78 ספורטאים. הם זכו בשמונה מדליות (מהן ארבע מזהב), וגרמניה דורגה במקום השביעי בטבלת המדליות.
נבחרת השחייה הגרמנית זכתה במדליית הזהב במשחה הקבוצתי ל-200 מטר חופשי, וארנסט הופנברג זכה גם במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב. בחתירה, נערכו שתי תחרויות מקבילות לצוותים של רביעיית חותרים עם הגאי. באחת מהן זכו צוותים גרמנים במקומות הראשון והשלישי, ובשנייה זכה צוות גרמני במקום השלישי. צוות שייטים גרמני זכה במדליית הזהב במקצה לסירות במשקל טון עד שני טון, ובמדליית הכסף במקצה הפתוח. מועדון הרוגבי פרנקפורט 1880 מהעיר פרנקפורט היה אחד משלושה מועדוני רוגבי שהשתתפו במשחקים. הוא קיים משחק אחד מול מועדון צרפתי והפסיד, ודי היה בכך כדי להקנות לו מדליית כסף.
בענף ההתעמלות, בו קצרה הצלחה באתונה, סיימה ללא הישגים, והגרמני הראשון דורג רק במקום ה-29. ככל הנראה, יש לכך קשר לכך שהשופטים היו צרפתים, וב-18 המקומות הראשונים זכו מתעמלים צרפתים.
היסטוריה > אולימפיאדת סנט לואיס (1904)

גרמניה הייתה בין 12 המדינות שהשתתפו באולימפיאדת סנט לואיס (1904), ובדומה ליתר המדינות האירופיות, שלחה משלחת מצומצמת ביותר, שכללה 17 ספורטאים. למעשה, הייתה זו המשלחת האירופית הגדולה ביותר. בשל מיעוט המשתתפים, נהנתה ארצות הברית מדומיננטיות רבה וזכתה במרבית המדליות. גרמניה זכתה ב-13 מדליות, מהן 4 מזהב, שהקנו לה את המקום השני בטבלת המדליות.
השחיין אמיל ראוש היה הספורטאי הבולט במשלחת. ראוש זכה במדליות זהב במשחים למייל ו-880 יארד בסגנון חופשי, ובמדליית ארד במשחה ל-220 יארד. ולטר בראק זכה במדליית זהב ב-100 יארד גב ובמדליית כסף במשחה ל-440 יארד חזה, גאורג זכריאס זכה במדליית זהב במשחה ל-440 יארד חזה ובמדליית ארד במשחה ל-100 יארד גב, וגאורג הופמן זכה במדליית כסף ב-100 יארד גב ובמדליית כסף בקפיצה למים. במדליית הארד בקפיצה למים זכה אלפרד ברונשווייגר.
בנוסף להישגים בבריכת השחייה, זכה המתעמל וילהלם ובר במדליית כסף בקרב-רב ובמדליית ארד בתחרות בשלושה מתקנים, ופאול ויינשטיין זכה במדליית ארד בקפיצה לגובה.
היסטוריה > אולימפיאדת לונדון (1908)

לאולימפיאדת לונדון (1908) שלחה גרמניה 81 ספורטאים. צברה 13 מדליות, 3 מהן מזהב, ודורגה במקום החמישי.
בקפיצה למים, דורגו שלושה קופצים גרמנים במקומות הראשונים בקפיצה מ-3 מטר: אלברט צירנר, קורט בהרנס וגוטלוב ולץ. השחיין ארנו ביברשטיין זכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב, ובמדליית הזהב השלישית זכו המחליקים האמנותיים היינריך בורגר ואנה היבלר. מחליקה נוספת, אלזה רנדשמידט, זכתה במדליית כסף.
באתלטיקה זכתה נבחרת השליחים הגרמנית במדליית כסף, ואחד מחבריה, האנס בראון, זכה גם במדליית ארד בריצת 800 מטר. נבחרת רוכבי האופניים זכתה במדליית כסף במרוץ המרדף, וקארל נוימר זכה גם במדליית ארד במרוץ ל-660 יארד. הטניסאי אוטו פרויצהיים זכה במדליית כסף, ובחתירה זכו הגרמנים בשתי מדליות ארד: וילי דיסקו ומרטין שטאנקה במקצה הזוגות, וברנהרד פון גאצה במקצה היחידים.
היסטוריה > אולימפיאדת סטוקהולם (1912)

המשלחת ששלחה גרמניה לאולימפיאדת סטוקהולם (1912) הייתה הגדולה בתולדותיה עד אז, וכללה 187 ספורטאים, מהם 5 נשים. המשלחת זכתה ב-25 מדליות בשמונה ענפים שונים, 5 מהן מזהב. בניגוד לשלוש האולימפיאדות שקדמו לה, המארחת, שוודיה, לא הייתה דומיננטית בהישגיה, והמדליות חולקו בין יותר מדינות. לכן, אף ששיפרה את הישגיה, הם הספיקו לה רק למקום השישי בטבלת המדליות.
השחיינים הגרמנים זכו בשבע מהמדליות. ולטר בתה זכה בשתי מדליות זהב, במשחים ל-200 ול-400 מטר חזה. הוא קבע שיאים אולימפיים בכל אחד משלושת השלבים של שני המשחים, ובמשחי הגמר קבע את התוצאות 3:01.8 דקות ו-6:29.6 דקות, בהתאמה. במשחה ל-200 מטר חזה גם שני המדורגים אחריו היו גרמנים: וילהלם ליצוב זכה במדליית הכסף, ופאול מאליש זכה במדליית הארד. מאליש גם סיים במקום הרביעי במשחה ל-400 מטר חזה. במשחה ל-100 מטר גב זכה אוטו פאהר במדליית הכסף, ופאול קלנר זכה בארד. נבחרת השליחות הגרמנית זכתה במדליית כסף במשחה ל-100X4 מטר חופשי, ואחת מחברותיה, גרטה רוזנברג, דורגה רביעית במשחה ל-100 מטר חופשי.
בקפיצה למים, נמשכה ההגמוניה הגרמנית בקפיצה מ-3 מטר. פאול גינתר זכה בזהב, האנס לובר בכסף וקורט בהרנס בארד. אלברט צירנר זכה במדליית כסף בקפיצה מ-10 מטר. צמד הטניסאים היינריך שומבורגק ודורותיאה קרינג זכה במדליית זהב בטורניר הזוגות המעורבים. קרינג זכתה גם במדליית כסף בטורניר היחידות, וטניסאי נוסף, אוסקר קרויצר, זכה במדליית ארד בטורניר היחידים. בחתירה, זכתה רביעיית החותרים עם הגאי במדליית זהב, ושמיניית החותרים זכתה במדליית ארד.
נבחרת הרכיבה הגרמנית זכתה במדליית כסף באיוונטינג, ואחד מחבריה, פרידריך פון רוכוב, זכה גם במדליית כסף אישית. ראבוד פון קרכר זכה במדליית כסף בקפיצות, ובתחרות הקפיצות הקבוצתית זכתה הנבחרת הגרמנית במדליית ארד. האתלט האנס בראון זכה במדליית כסף בריצת 400 מטר, והאנס לישה עשה זאת בקפיצה לגובה. בקליעה, זכה אלפרד גלדל במדליית כסף בטראפ (ענף של ירי בצלחות חרס) ובמדליית ארד עם הנבחרת הגרמנית בתחרות הקבוצתית. במדליית כסף נוספת זכה המתאבק גאורג גרשטקר.
היסטוריה > אולימפיאדת אמסטרדם (1928)

גרמניה, כמו יתר מעצמות המרכז - אוסטריה, הונגריה, טורקיה ובולגריה, לא הוזמנה להשתתף באולימפיאדת אנטוורפן (1920), הראשונה שנערכה לאחר מלחמת העולם הראשונה. בעוד האחרות כבר נטלו חלק באולימפיאדת פריז (1924), גרמניה עדיין הוחרמה, והיא הצטרפה מחדש למשחקים רק ב-1928.
16 שנים לאחר השתתפותה האחרונה במשחקים האולימפיים, שבה גרמניה להשתתף באולימפיאדת אמסטרדם (1928), והגיעה לשיאים חדשים. היא שלחה משלחת גדולה של 214 ספורטאים, שזכו ב-31 מדליות ב-12 ענפים שונים, 10 מהן מזהב. בהישגיה הייתה שנייה רק לארצות הברית.
האתלטים הגרמנים זכו ב-9 מהמדליות, אך רק אחת מהם, לינה רדקה, זכתה במדליית זהב, בריצת 800 מטר, שבה גם קבעה שיא עולם חדש (2:16.8 דקות). במרוצי השליחים ל-100X4 מטר ול-400X4 מטר זכו הגרמנים במדליות כסף, ובמרוץ השליחות ל-100X4 מטר זגו הגרמניות במדליות ארד. שלושה אתלטים שהשתתפו במרוצי השליחים זכו גם במדליות ארד אישיות: גאורג לאמרס בריצת 100 מטר, הלמוט קרניג בריצת 200 מטר והרמן אנגלהרד בריצת 800 מטר. שני אתלטים נוספים זכו במדליות ארד, יואכים ביכנר בריצת 400 מטר ואמיל הירשפלד בהדיפת כדור ברזל.
הרוכב קרל פרייהר פון לנגן זכה בשתי מדליות זהב, בתחרויות הדרסאז' האישית והקבוצתית, וברונו נוימן זכה במדליית ארד באיוונטינג. שני מרימי משקולות זכו במדליות זה, קורט הלביג ויוזף שטרסברגר, ומרים משקולות נוסף, האנס ולפרט, זכה במדליית ארד. בהיאבקות, זכו ארבעה גרמנים במדליות: קורט לויכט בזהב, אדוארד שפרלינג ואדולף ריגר בכסף, וגאורג גרינג בארד. הסייפת הלנה מאייר זכתה במדליית זהב ברומח, ואולגה אלקרס זכתה בארד. סייף נוסף, ארווין קסמיר, זכה במדליית כסף. במדליית זהב נוספת זכו צמד החותרים קורט משטר וברונו מילר.
השחיינית הילדה שרדר זכתה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה, בו זכתה שרלוט מיהה במדליית ארד. בשלב חצי הגמר השוותה שרדר את שיא העולם, שעמד אז על 3:11.2 דקות. שחיין נוסף, אריך ראדמאכר, זכה במדליית כסף במשחה המקביל לגברים. ראדמאכר היה חבר גם בנבחרת הכדורמים, שזכתה במדליית הזהב לאחר שגברה במשחק הגמר 2–5 על נבחרת הונגריה. נבחרת ההוקי שדה זכתה במדליית ארד, לאחר שגברה על נבחרת בלגיה במשחק על המקום השלישי. נבחרת הכדורגל הודחה בשלב רבע הגמר, לאחר שהובסה בידי נבחרת אורוגוואי 4-1.
ספורטאים גרמנים נוספים שזכו במדליות באמסטרדם כללו את המתאגרף ארנסט פיסטולה, שזכה במדליית כסף, את רוכבי האופניים האנס ברנהרדט וקארל קתר, שזכו במדליית ארד במרוץ אופני טנדם ואת הלמוט קהל, שזכה במדליית ארד בקרב חמש מודרני.
היסטוריה > אולימפיאדת לוס אנג'לס (1932)

בשל המשבר הכלכלי העולמי של 1929, מדינות רבות, ובהן גרמניה, שלחו משלחות קטנות יחסית לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1932). הישגיה של גרמניה פחתו בהתאם. ספורטאיה זכו באותם משחקים ב-20 מדליות, מהן רק 3 מדליות זהב, והיא דורגה במקום התשיעי, הנמוך בתולדותיה עד אז.
ארבעה מתאבקים גרמנים זכו במדליות: יאקוב ברנדל זכה במדליית זהב, וולפגנג ארל וז'אן פלדאק זכו במדליות כסף ואדוארד שפרלינג זכה במדליית ארד. רביעיית החותרים עם הגאי זכתה במדליית זהב, רביעיית החותרים ללא הגאי זכתה במדליית כסף, וכך גם צמד החותרים הרברט בוץ וגרהרד בצלן. במדליית הזהב השלישית זכה מרים המשקולות רודולף איסמאייר. האנס ולפרט שיפר את הישגו מאמסטרדם וזכה במדליית כסף, ואילו יוזף שטרסברגר איבד את תוארו וזכה במדליית ארד.
באתלטיקה זכו הגרמנים בחמש מדליות, אך אף אחת מהן לא הייתה מדליית זהב. בתחרות הנשים בהטלת כידון זכתה אלן בראומילר במדליית הכסף, וטילי פליישר זכתה בארד. נבחרת השליחים ב-100X4 מטר זכתה במדליית כסף, ואחד החברים בה, ארתור יונת, זכה גם במדליית ארד בריצת 100 מטר. במדליית ארד נוספת זכה וולראד אברלה, בקרב עשר. שלושה מתאגרפים גרמנים זכו במדליות כסף: האנס זיגלרסקי, יוזף שליינקופר ואריך קאמפה. הקלע היינריך הקס זכה אף הוא במדליית כסף, בירי באקדח אש מהירה. נבחרת הכדורמים איבדה את תוארה, וזכתה במדליית כסף, לאחר שדורגה במקום השני בבית הגמר, אחרי הונגריה.
היסטוריה > אולימפיאדת הלסינקי (1952)

בזמן אולימפיאדת לונדון (1948) הייתה גרמניה שטח כבוש בידי בעלות הברית, והיא לא נטלה בה חלק. ב-1949 הוקמו גרמניה המזרחית וגרמניה המערבית, אך בתחילה הכיר הוועד האולימפי הבינלאומי רק בוועד האולימפי של גרמניה המערבית. באולימפיאדת הלסינקי (1952) הוזמנו שתי המדינות להשתתף במשלחת אחת, אך גרמניה המזרחית סירבה ורק גרמניה המערבית השתתפה בה, ונקראה "גרמניה". אף שהספורטאים היו כולם מגרמניה המערבית, נזקפים הישגיהם ממשחקים אלה לגרמניה כולה. בנוסף, שלח גם חבל הסאר, שהיה אז חבל אוטונומי בצרפת, משלחת מטעמו. עבור גרמניה, הייתה זו האולימפיאדה היחידה בתולדותיה בה לא השיגה מדליית זהב. חבל הסאר זכה להישגים חלשים, ולהישג הטוב ביותר הגיעה חותרת הקיאק תרז צנץ, שסיימה במקום התשיעי.
8 מתוך 24 המדליות בהן זכו הגרמנים הושגו באתלטיקה. נבחרת השליחות ב-100X4 מטר זכתה במדליית כסף, ואחת החברות בה, מריה זנדר, זכתה במדליית ארד בריצת 80 מטר משוכות. במדליות כסף נוספות זכו מריאנה ורנר בהדיפת כדור ברזל וקארל שטורך ביידוי פטיש. נבחרת השליחים ב-400X4 מטר זכה במדליית ארד, ואחד החברים בה, היינץ אולצהיימר, זכה גם במדליית ארד בריצת 800 מטר. במדליות ארד נוספות זכו ורנר לואג בריצת 1500 מטר והרברט שאדה בריצת 5000 מטר.
ברכיבה, זכתה נבחרת האיוונטינג במדליית כסף, ואחד החברים בה, וילהלם ביזינג, זכה גם במדליית ארד בתחרות ליחידים. פריץ תידמן זכה במדליית ארד בקפיצות, ונבחרת הדרסאז' בה היה חבר זכתה אף היא במדליית ארד. המתאגרף אדגר בזל זכה במדליית כסף וגינתר היידמן זכה במדליית ארד. המתעמל אלפרד שוורצמן בן ה-40, ש-16 שנים קודם לכן זכה בחמש מדליות באולימפיאדת ברלין, זכה במדליית כסף בתרגיל המתח. במדליית כסף נוספת זכה צמד החותרים עם הגאי. צמד חותרי הקאנו וילפריד זולטאו ואגון דרווס זכה בשתי מדליות ארד, במקצים ל-1,000 ול-10,000 מטר, וחותר הקיאק מיכאל שויר זכה במדליית ארד במקצה ל-10,000 מטר. במדליות ארד נוספות זכו הקופץ למים גינתר האזה (קפיצה מ-10 מטר), השחיין הרברט קליין (במשחה ל-200 מטר חזה) וצוות שייטי הדרגון.
נבחרת הכדורגל סיימה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה בחצי הגמר 1–3 ליוגוסלביה, ובמשחק על מדליית הארד הפסידה 0–2 לנבחרת שוודיה. נבחרת ההוקי שדה הודחה בשלב רבע הגמר בידי נבחרת הולנד, לאחר שהפסידה 0–1.
היסטוריה > 1956 עד 1988

באולימפיאדת מלבורן (1956) הסכימה גרמניה המזרחית לשלוח ספורטאים במשלחת משותפת עם גרמניה המערבית - המשלחת הכלל-גרמנית (Gesamtdeutsche Mannschaft). משלחת זו, שלוותה בדגל ובהמנון מיוחדים, זכתה להישגים רבים, ובאולימפיאדות רומא (1960) וטוקיו (1964) דורגה במקום הרביעי בטבלת המדליות.
ב-1965 הוכר הוועד האולימפי של גרמניה המזרחית, ומאז ועד אולימפיאדת סיאול (1988), התחרו שתי הנבחרות בנפרד. בכל האולימפיאדות בהן התחרו זו בזו, הגיעה גרמניה המזרחית להישגים טובים יותר, ובכלל זה באולימפיאדת מינכן (1972), שנערכה על אדמת גרמניה המערבית. עם זאת, רבים מהישגיה של גרמניה המזרחית הגיעו כתוצאה משימוש מאורגן בסמים בקרב ספורטאיה.
משחקי החורף > עד 1952

במשחקים הראשונים בהם השתתפה גרמניה, אולימפיאדת סנט מוריץ (1928), השתתפו 44 ספורטאים גרמנים. גולשי המזחלות זכו במדליית ארד, היחידה באותם משחקים. באולימפיאדת לייק פלאסיד (1932) שחזרו גולשי המזחלות את הישגם, ונבחרת ההוקי קרח זכתה אף היא במדליית ארד. באותו טורניר השתתפו ארבע נבחרות בלבד, שהתחרו זו מול זו, וגרמניה דורגה אחרי נבחרותיהן של קנדה וארצות הברית, ולפני נבחרת פולין.
באולימפיאדת גרמיש פרטנקירכן (1936), אולימפיאדת החורף היחידה אותה אירחה גרמניה, זינקו הישגיה ל-6 מדליות, מהן 3 מדליות זהב. הישג זה הספיק לה למקום השני בטבלת המדליות, אחרי נורווגיה. מרבית ההישגים הגיעו בענף הסקי האלפיני: אצל הגברים דורגו בשני המקומות הראשונים פרנץ פפניר וגוסטב לנצ'נר, ואצל הנשים דורגו בשני המקומות הראשונים קריסטל קראנץ וקתה גרסגר. בהחלקה אמנותית זכו מקסי הרבר וארנסט באייר במדליית זהב, ובאייר זכה גם במדליית כסף בתחרות היחידים.
בדומה להיעדרותה מאולימפיאדת לונדון, גם באולימפיאדת סנט מוריץ (1948) לא השתתפה גרמניה, ובאולימפיאדת אוסלו (1952), בדומה לאולימפיאדת הלסינקי, השתתפו ספורטאים מגרמניה המערבית בלבד. המשלחת הגרמנית צברה 7 מדליות במשחקים אלה, מהן 3 מדליות זהב, ודורגה במקום הרביעי בטבלת המדליות, אחרי נורווגיה, ארצות הברית ופינלנד. צמד גולשי המזחלות אנדראס אוסטלר ולורנץ ניברל זכו במדליית זהב, וכן היו שותפים לזכייתה של הנבחרת הגרמנית במדליית הזהב במקצה הרביעיות. במדליית הזהב השלישית זכו המחליקים האמנותיים ריה ברן ופאול פאלק במקצה הזוגות. גולשת הסקי האלפיני מירל בוכנר זכתה במדליית כסף בגלישה במורד ובמדליות ארד בסלאלום ובסלאום ענק. אוסי רייכרט זכתה במדליית כסף בסלאלום.
משחקי החורף > אולימפיאדת אלברוויל (1992)

אולימפיאדת החורף הראשונה שנערכה לאחר איחוד גרמניה הייתה אולימפיאדת אלברוויל (1992). במשחקים אלה זכו הגרמנים ב-26 מדליות, מהן 10 מדליות זהב, ודורגו בראש טבלת המדליות.
הענף הבולט ביותר היה החלקה מהירה, עם 11 מדליות, מהן 5 מדליות זהב. גונדה נימן-שטירנמן זכתה במדליות זהב במרוצים ל-3000 ול-5000 מטר, וזכתה במדליית כסף במרוץ ל-1500 מטר. סגניתה בשני המרוצים בהם ניצחה הייתה הייקה ורניקה, וקלאודיה פכשטיין זכתה במדליית ארד במרוץ ל-5000 מטר והשלימה שלישייה גרמנית על הפודיום. ג'קלין ברנר הייתה המחליקה שניצחה את נימן-שטירנמן במרוץ ל-1500 מטר וזכתה בו במדליית הזהב. שתי מחליקות נוספות זכו במדליות ארד, כריסטה לודינג במרוץ ל-500 מטר ומוניק גרברגט במרוץ ל-1000 מטר. אצל הגברים, זכו שני מחליקים במדליות זהב, אווה-ינס מיי ב-500 מטר ואולף צינקה ב-1000 מטר.
בביאתלון זכו הגרמנים ב-7 מדליות, מהן 3 מדליות זהב. נבחרת השליחים הגרמנית זכתה במדליית הזהב במרוץ ל-7.5X4 ק"מ, ושניים מחבריה זכו גם במדליות אישיות: מארק קירכנר זכה במדליית זהב במרוץ ל-10 ק"מ ובמדליית כסף במרוץ ל-20 ק"מ, וריקו גרוס זכה במדליית כסף במרוץ ל-10 ק"מ. אנטיה הרווי זכתה במדליית זהב במרוץ ל-15 ק"מ ובמדליות כסף במרוץ ל-7.5 ק"מ ובמרוץ השליחות ל-7.5X3 ק"מ.
בלוז' זכו הגרמנים ב-4 מדליות. בתחרות הזוגות זכו שני זוגות גרמנים במקומות הראשונים: שטפן קראוסה ויאן בהרנדט בזהב ותומאס רודולף ואיווס מנקל בכסף. גאורג האקל זכה במדליית הזהב בתחרות היחידים וסוזי ארדמן זכתה בארד ביחידות. רביעיית גולשי המזחלות זכתה במדליית כסף, ובתחרות הזוגות זכו רודולף לוכנר ומרכוס צימרמן במדליית כסף, וכריסטוף לנגן וגינתר אגר במדליית ארד. גולשת הסקי האלפיני קטיה זייצינגר זכתה במדליית ארד בסופר G.
משחקי החורף > אולימפיאדת לילהאמר (1994)

באולימפיאדת לילהאמר (1994) זכו הגרמנים ב-24 מדליות, מהן 9 מדליות זהב. הם דורגו במקום השלישי בטבלת המדליות, אחרי רוסיה, והמארחת נורווגיה.
גולשי הסקי האלפיני זכו ב-4 מדליות, מהן 3 מדליות זהב. מרכוס ואסמאייר זכה ב-2 ממדליות הזהב, בסלאלום ענק ובסופר G. קטיה זייצינגר זכתה במדליית זהב בגלישה במורד, ומרטינה ארטל זכתה במדליית כסף בסלאלום ענק. נבחרת גרמניה בסקי חופשי זכתה במדליית זהב, וחבר הנבחרת ינס וייספלוג זכה גם במדליית זהב בקפיצה מגבעה גבוהה. חבר אחר בנבחרת, דיטר תומה, זכה במדליית ארד בקפיצה מגבעה רגילה.
הביאתלטים זכו ב-6 מדליות, אך רק אחת מהן הייתה מדליית זהב, בה זכתה נבחרת השליחים. שלושה מחברי הנבחרת זכו גם במדליות אישיות: ריקו גרוס זכה במדליית כסף במרוץ ל-10 ק"מ, ובמרוץ ל-20 ק"מ זכה פרנק לוק במדליית כסף, וסוון פישר זכה בארד. נבחרת השליחות זכתה במדליית כסף, ואושי דיזל זכתה גם במדליית ארד במרוץ ל-15 ק"מ. גם המחליקים המהירים זכו ב-6 מדליות, ואף הם הסתפקו במדליית זהב אחת, לעומת 5 באלברוויל. קלאודיה פכשטיין הייתה המחליקה שזכתה במדליית זהב, במרוץ ל-5000 מטר, וכן זכתה במדליית ארד במרוץ ל-3000 מטר. גונדה נימן-שטירנמן איבדה את תואריה, אך זכתה במדליית כסף במרוץ ל-5000 מטר ובמדליית ארד במרוץ ל-1500 מטר. אנקה באייר זכתה במדליית כסף במרוץ ל-1000 מטר, ופרנציסקה שנק זכתה במדליית ארד במרוץ ל-500 מטר.
בלוז' זכו הגרמנים במדליה אחת מכל סוג: גאורג האקל שמר על תוארו במקצה היחידים, סוזי ארדמן זכתה במדליית כסף במקצה היחידים, והצמד שטפן קראוסה ויאן בהרנדט איבד את תוארו וזכה במדליית ארד. במזחלות זכו רביעיות גרמנים במדליות הזהב והארד.