stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היקש (הלכה)
כללי ההיקש

כלל בהיקשים מופיע בתלמוד בשם "אין משיבין על הקישא" - כלומר שיש להיקש תוקף הלכתי כעין אחת מהמידות שבהן התורה נדרשת. אולם תוקף זו ניתן רק להיקש שמבוסס כמקובל למשה בסיני. ויש אומרים כי הכלל דאין משיבין חל רק על חלק העיקרי של ההיקש ולא על חלק שבונים מצד "אין היקש לחצאין". כנוסף יש מחלוקת תנאים אם סתם אדם רשאי לחדש היקש מעצמו.
לפי שהשיטה שאדם רשאי לדון היקש מעצמו, הרשות ניתן לייצר דווקא היקש שבנוי על שתי מילים הבאות בייחוס אחד (לדוגמה כמו המילים חמץ ושאור), ואילו שתי מילים שהן מובדלות בפעלים (לדוגמה לא יראה ולא ימצא) לא ייתכן בהם ההיקש.
עוד כלל בהיקשים הנהו שאם יש אפשרות לייצר קולא הלכתית וחומרא הלכתית באותו ההיקש עצמו יש להעדיף ייצור של החומרא
ההבדל בין היקש לסמיכות פרשיות

בעוד שההיקש הוא בין דברים הכתובים יחד באותו בפסוק, הרי שסמיכות פרשיות נוגעת לשתי פרשיות נפרדות, המובאות בפסוקים נפרדים. פעמים רבות מצוין בגמרא כי "הוקשו" שני מצבים זה לזה, אך הדברים כתובים בשני פסוקים נפרדים. במקרים אלו מדובר בסמיכות פרשיות על אף השימוש בביטוי "הוקשו". זאת למעט מצבים בהם שני פסוקים צמודים מחוברים ביניהם בו' החיבור. מה שהופך את הפסוק השני לתוספת לפסוק הראשון, מקרה זה מוגדר כסוג של היקש.
היקש כמקביל לגזירה שווה

אף שבכלל גזירה שווה עדיף מהיקש, לפעמים נותנים עדיפות להיקש מאשר לגזירה שווה ויש עוד אומרים כי שיקול העדיפות בין שניהם עוד נחשב כמחלוקת תנאים.
היקש לחצאין

הביטוי אין היקש לחצאין מציין אי-עדיפות ללמוד פרט מסוים מנושא מה ולהשאיר את היתר בלתי ללמוד ממנו. לדעת הרי"ף לא אומרים כלל זה אלא לעקור מי שרוצה להשאיר פרטים מסיים מלימוד עליון מתחתון וכן להפך.
ראו גם

אין דנין אפשר משאי אפשר
הערות שוליים

↑  ספר דברים, פרק כ"ב, פסוקים כ"ה–כ"ו.
↑  אמנם יש מייחסים היקש העריות של רבי יונה לרב הונא בריה דרב יהושע.  ואילו לעצם ההיקש ישנם כמה גוונים בתלמוד, והם; הוקשו כל העריות כולן לנדה, הוקשו כל העריות כולם לאחות אשה, הוקשו כל העריות כולן לאחותו לאשת אח
1 2  ראו אנציקלופדיה תלמודית ערך הקש.
↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא קמא, דף ס"ג, עמוד ב'
↑  שעת הכושר דף פו טו"א-ב (להרב שלמה הכהן)
↑  מלבי"ם לספר שמות יב:יט
↑  תלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף ח', עמוד א', תלמוד בבלי, מסכת קידושין, דף ס"ח, עמוד א', תלמוד בבלי, מסכת עבודה זרה, דף מ"ו, עמוד ב')
↑  אנציקלופדיה תלמודית, כרך י', ערך היקש, טור תקס"א.
↑  תלמוד בבלי, מסכת גיטין, דף מ"א, עמוד ב'
↑  ראו "מבוא לתלמוד" לפני מסכת ברכות עמוד טו (בדפוס מסורת הש"ס) שמציין למסכת זבחים דף מח א, תוספות ד"ה דכולי עלמא
↑  כך לפי "כללי ההקש" לרב חיים בנבנישתי (נדפס בסוף תלמוד ברכות מהדורת מסורת הש"ס) שמציין שלפי תשובת הרא"ם, הוא מחלוקת בין רבי עקיבא ורבנן
↑  הגהות הרי"ף להלכות ציצת צוטט בכללי ההיקש להרב חיים בנבנשתי נדפס בסוף תלמוד מסכת ברכות
היהאצ'ירו טוגו

| --- | --- |

 לידה:  27 בינואר 1848 קגושימה, סצומה, יפן
 פטירה:  30 במאי 1934 (בגיל 86) טוקיו, יפן
 מקום קבורה:  בית הקברות טאמה 
 מדינה:  יפן 
 כינוי:  נלסון של המזרח
 השכלה:  Burney's Academy  Thames Nautical Training College  האקדמיה המלכותית הימית הבריטית 
 צאצאים:  Hyō Tōgō, Minoru Tōgō 
 השתייכות:  הצי הקיסרי היפני הצי הקיסרי היפני
 תקופת הפעילות:  1863–1913 (כ־50 שנה)
 דרגה:  אדמירל צי
 פעולות ומבצעים
 מלחמת אנגלו-סצומה   מלחמת בושין   מלחמת סין–יפן הראשונה   מלחמת רוסיה–יפן
 עיטורים
 אות מסדר החרצית   אות מסדר פרחי הפאולוניה   אות מסדר האוצר הקדוש   אות מסדר דיית הזהב   אות מסדר ההצטיינות   אות אביר הצלב הגדול של המסדר הוויקטוריאני המלכותי
 תפקידים אזרחיים
 חונך ליורש העצר הירוהיטו
 
האדמירל היפני טוגו על גשר הפיקוד של מיקאסה בתחילת קרב צושימה. הדגל הוא האות Z - הוראות מיוחדות לצי
זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
הֵיְהַאצִ'ירוֹ טוֹגוֹ (ביפנית: 東郷平八郎)‏ (27 בינואר 1848 – 30 במאי 1934) היה אדמירל צי יפני ששירת כמפקד הכוחות הכללי של הצי היפני המשולב והצי הראשון של יפן במהלך מלחמת רוסיה–יפן.
קורות חייו

היהאצ'ירו טוגו נולד בחבל סצומה בעיר קגושימה והשתתף בהגנה על קגושימה נגד תותחני הצי הבריטי בשנת 1864. הוא התגייס לחיל הים האזורי ושימש כקצין תותחנות. לאחר עליית הקיסר מייג'י הצטרף לצי הקיסרי היפני כקצין צעיר. ב-1871 נשלח לבריטניה כסטודנט ימי ולמד במכללה לאימונים ימיים בלונדון. הוא הפליג מסביב לעולם כמלח רגיל על סיפון אונייה בריטית. למד מתמטיקה בקיימברידג', ולאחר מכן פיקח על בניית אוניית מלחמה. כשחזר ליפן ב-1878 הוא קודם לדרגת לוטננט, לדרגת לוטננט קומנדר בשנת 1879, לדרגת קומנדר ב-1885, וב-1886 לקפטן. במשך תקופה זו פיקד טוגו על מספר רב של אוניות מלחמה, אולם עקב בריאות לקויה הוא כמעט ונאלץ לפרוש. כשהחלה מלחמת סין–יפן הראשונה מונה למפקד הסיירת נאניווה. ספינתו של טוגו האיצה את המלחמה בכך שהטביעה אוניית משא בריטית שהובילה יותר מ-1,000 חיילים סינים לקוריאה. כמו כן הוא השתתף בקרב נהר יאלו שבמהלכו קודם לדרגת אדמירל משנה ומונה למפקד הצי הסדיר.
לאחר מכן הוא מילא מספר תפקידים חשובים ביבשה וב-1898 הוא קודם לתפקיד סגן אדמירל. ב-28 בדצמבר 1903, כשישה חודשים לפני פרוץ מלחמת רוסיה–יפן בשעה שכיהן כמפקד הבסיס הימי מאזורו הוא מונה למפקד בפועל של הצי המשולב. לפני המלחמה הוא נחשב למפקד שגרתי, אולם הוא נבחר למעשה לתפקיד בשל כישרונותיו הטקטיים ונטייתו לעקביות במהלך קרב, תכונות שהפגין במהלך מלחמת סין–יפן הראשונה. בתפקידו החדש פיקד טוגו על ההתקפה הראשונה על נמל פורט ארתור והמצור על המפרץ. ביוני 1904 הוא קודם לדרגת אדמירל ובאוגוסט הוא הביס את הכוח הימי של תת-אדמירל וילגלם ויטגפט בקרב הים הצהוב. תשעה חודשים מאוחר יותר הוא הוביל את הצי המאוחד בקרב צושימה כשהוא מנצח ניצחון מוחלט שלמעשה הביא לסיום המלחמה. ניצחון זה הדביק לו את הכינוי "נלסון של המזרח" ומיקם אותו בין האדמירלים הדגולים בהיסטוריה הימית.
לאחר המלחמה בדצמבר 1905, טוגו מונה למפקד כללי של כוח אדם בחיל הים היפני, חבר המועצה הימית ב-1909 וקיבל את דרגת אדמירל הצי בשנת 1913. הוא זכה לתואר קזוקו בשנת 1907 וזכה באות הצטיינות מטעם בריטניה. הוא גם היה חבר במועצת המלחמה העליונה. בשנת 1912 טוגו החליף את גנרל נוגי מארסוקה שהתאבד וקיבל עליו את האחריות להשכלתו של הנסיך הירוהיטו. במהלך שנים אלו הוא נשאר בעל השפעה חזקה וקיבל לפני מותו תואר אצולה גבוה. כגיבור לאומי והיותו בעל תהילה בינלאומית הוא נחשב לאחד המנהיגים הצבאיים היפנים הדגולים בהיסטוריה המודרנית וכנראה הגדול ביותר בתחום הימי.
לאחר מותו הוקם מקדש טוגו בטוקיו להנצחת זכרו.
גלריית תמונות

טוגו בתקופת לימודיו באירופה בשנת 1877
קפטיין סמפיל מציג בשנת 1921 בפני אדמירל היהאצ'ירו טוגו מטוס מסוג Sparrohawk
אדמירל טוגו על גשר האוניה
לקריאה נוספת

.Kowner Rotem, Historical Dictionary of the Russo-Japaneese War, The Scarecrow press, 2006
.History of the Russo-Japanese war,Volume V, Cassell's 1905-1906
הלנה רובינשטיין

| --- | --- |

 לידה:  25 בדצמבר 1872 קרקוב, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  1 באפריל 1965 (בגיל 92) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית, ממלכת גליציה ולודומריה 
 
הֶלֵנָה רובינשטיין (בפולנית: Helena Rubinstein;‏ 25 בדצמבר 1872, ראש חודש א' בטבת ה'תרל"א – 1 באפריל 1965, כ"ח אדר אדר ב' ה'תשכ"ה) הייתה תעשיינית קוסמטיקה אמריקאית בת למשפחה יהודיה-פולנית, מייסדת ואפונים של חברת הלנה רובינשטיין, מפעל שבזכותו הייתה לאחת הנשים העשירות בתבל.
ילדותה

נולדה בשם חיה רובינשטיין (Chaja Rubinstein) בעיר קרקוב שבפולין האוסטרית(אנ'). רובינשטיין הייתה בתם הבכורה של אוגוסטה גיטה שיינדל זילברפלד רובינשטיין ונפתלי הרץ הורס רובינשטיין, משפחה יהודית ובה שמונה ילדים. אביה היה חנווני בעיר קרקוב. הלנה למדה רפואה תקופה קצרה בשווייץ.
הגירתה לאוסטרליה

בשנת 1896 היגרה רובינשטיין לאוסטרליה, לעיר קולריין שם היה לה דוד חנווני. היא הגיעה ללא אמצעים כלכליים, עם ידיעה מועטת באנגלית ועם מזוודה ובה קרמים קוסמטיים. סגנון לבושה האלגנטי ומרקם עור פניה זכה לתשומת לבן של נשות העיר, ועד מהרה מצאה קונים לצנצנות הקרמים שהביאה. משזיהתה את הדרישה למוצרים, היא החלה ליצרם בעצמה. המרכיב המרכזי בקרמים היה לנולין, שהיה מצוי בשפע לאחר שהופק כמוצר לוואי במהלך עיבוד צמר כבשים (בעל חיים מאד נפוץ באוסטרליה וחיוני בכלכלתה). רובינשטיין ביצעה ניסויים שונים כדי להסוות את ריח הכבשים האופייני שנלווה לחומר, ובין השאר השתמשה בלבנדר, קליפות אורן, ופרחי נופריים.
לאחר שהסתכסכה עם דודה, נאלצה לעזוב את ביתו. היא עבדה תקופה קצרה כמטפלת בחווה, והגיעה לעיר מלבורן שם עבדה כמלצרית. במלבורן הסכים אחד ממחזריה לממן יצור קרם שרקחה ושיווקה. הקרם זכה להצלחה מסחרית אדירה. בתקופה זו רובינשטיין שינתה את שמה הפרטי להלנה, שם שאינו מזוהה כיהודי, וברווחים שגרפה פתחה סלון יופי ברחוב קולינס האופנתי בעיר, כשהיא משווקת את מוצריה בכסות "מדעית" ללקוחות שאת עורן "אבחנה" כמתאים לטיפול שרשמה.
לאור הצלחתה פתחה סלון יופי נוסף בעיר סידני ובתוך חמש שנים פתחה סלון דומה בלונדון. זאת לאחר שאחותה צ'סקה נטלה את ניהול העסק במלבורן. בכך יסדה רובינשטיין את אחת מחברות הקוסמטיקה הראשונות בעולם. הישגיה העסקיים של רובינשטיין היו יוצאי דופן לתקופתם, במיוחד לאור העובדה כי בנקים בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 מיעטו לתת הלוואות לנשים. עסקיה המשיכו לזכות להצלחה רבה ובשנותיה המאוחרות רתמה את הונה למטרות צדקה בשטחי החינוך, האומנות והבריאות.
נישואיה וילדיה

רובינשטיין התחתנה בלונדון, בשנת 1908, עם העיתונאי האמריקאי אדוארד ויליאם טיטוס. לזוג נולדו שני ילדים, רוי ולנטין טיטוס (12 בדצמבר 1909 - 18 ביוני 1989) והוראס טיטוס (23 באפריל 1912 - 18 במאי 1958). הזוג עקר לפריז שם פתחו סלון יופי בשנת 1912. בעלה סייע לרובינשטיין בכתיבת פרסומות ופתח בית הוצאה לאור קטן.
רובינשטיין קיימה מסיבות מפוארות לחברה הגבוהה בפריז וטוותה קשרים עסקיים מועילים. במסיבות אלה נודעה בחדות לשונה. באחת מהן פנה שגריר צרפתי שתוי למשוררת האנגליה אדית סיטוול ואחיה, ואמר בארסיות: "Vos ancêtres ont brûlé Jeanne d’Arc". רובינשטיין, שידיעתה בצרפתית הייתה דלה, ביקשה כי הדברים יתורגמו לה, ולאחר התרגום: "אבותיכם הם ששרפו את ז'אן ד'ארק", הפטירה: "ובכן, מישהו היה צריך לעשות זאת." באירוע אחר פנה אליה מרסל פרוסט ושאל איזה איפור מתאים לדוכסית. רובינשטיין סילקה אותו מעל פניה בטענה שהוא מסריח מנפתלין. כשנזכרה באירוע לאחר שנים אמרה: "כיצד הייתי צריכה לדעת שהוא יהיה מפורסם?"
בשנת 1937, כעשרים שנים לאחר שהזוג היגר לארצות הברית, רובינשטיין התגרשה מבעלה טיטוס בתום חיי נישואים מעורערים. בשנת 1938 נישאה בשנית לנסיך ארצ'יל גוריאלי-צ'וקוניה (1895–1955). הנסיך היה צעיר מרובינשטיין ב-23 שנים. רובינשטיין בגאוותה על בעלה החדש, קראה על שמו קו מוצרי קוסמטיקה. יש שטענו כי אף הנישואים היו בגדר תרגיל שיווקי של רובינשטיין אשר מעתה נקראה בשם הנסיכה הלנה גוריאלי.
על אף עושרה המופלג המשיכה רובינשטיין להתנהל בצנעה בחייה הפרטים, כך למשל הביאה עימה כריך מן הבית למקום עבודתה. מנגד קנתה בגדי פאר בבתי האופנה היוקרתיים ביותר. בשנת 1953 יסדה קרן צדקה הנקראת על שמה והמחלקת מענקים למטרות בריאות, מחקר רפואי ושיקום.
עבודתה בארצות הברית

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עקרה רובינשטיין עם בעלה לניו יורק, שם פתחה בשנת 1915 סלון יופי, שהיה הראשון ברשת סלונים שנפרשה בארצות הברית. סלון זה סימן את תחילת יריבותה עם אליזבת ארדן תעשיינית קוסמטיקה בולטת אחרת. רובינשטיין וארדן, אשר הלכו לעולמן בהפרש של 18 חודשים זו מזו, פעלו במרץ כדי לטפס בסולם החברתי. שתיהן היו מודעות לחשיבות שיווק מוצריהן, על ידי עטיפתם במראה יוקרתי, מדיהן המושכים של הקוסמטיקאיות שעבדו בשירותן, חשיבות קידום מכירות על ידי ידועניות וההשפעה של מחיר המוצר והכסות הפסאודו-מדעית שניתנת לו. ארדן גם הייתה "גונבת" לרובינשטיין עובדים, עד שרובינשטיין, בצעד שהסתמן יותר אישי ממקצועי, שכרה את שירותיו של בעלה לשעבר של ארדן.
החל משנת 1917 רובינשטיין ייצרה בעצמה את מוצריה ואף שלטה על השיווק הסיטונאי של המוצרים. בשנת 1928 היא מכרה את עסקיה בארצות הברית לחברת ליהמן ברדרס בסכום של 3.7 מיליון דולר (כ-90 מיליון דולר בערכי ימינו). לאחר שפרץ השפל הגדול היא קנתה בחזרה את מניות החברה בפחות ממיליון דולר והפכה אותה לחברת ענק, תוך שהיא פותחת סלוני יופי בכתריסר ערים בארצות הברית. היא פתחה ספא בשדרה החמישית בניו יורק שבה פעלה אף מסעדה, חדר התעמלות, ועל רצפותיה היו שטיחים של הצייר ז'ואן מירו. בהזמנתה עיצב הצייר סלבדור דאלי קופסת פודרה ואף יצר תמונת פורטרט של רובינשטיין. לאחר פטירתה נמכרה החברה בשנת 1973 לתאגיד קולגייט-פלמוליב, וב-1988 נמכרה שוב לקבוצת לוריאל הצרפתית.
פעילותה בישראל

קרן הצדקה שלה תרמה לקרן התרבות אמריקה-ישראל, ובשנת 1959 תרמה להקמת ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו בתל אביב.
בפברואר 1962, חנכה מפעל של החברה שלה במגדל העמק, לאחר פנייה של שר המסחר והתעשייה פנחס ספיר להשקיע בישראל. באוגוסט 1962 קיבל המפעל גם אישור לייצא את מוצריו לארצות הים התיכון, אפריקה, פרס והודו. המפעל הורחב בשנת 1967, והפך שנה אחר כך גם למרכז שיווק והפצה אזורי, והקים מפעל בת בבלגראד שביוגוסלביה. המפעל עבר לבעלות חברת אסם השקעות בשנת 1982, ובהמשך לבעלות חברת לוריאל. בתחילת 2022, לאחר 60 שנות פעילות, המפעל במגדל העמק נסגר.
פטירתה ומורשתה

רובינשטיין נפטרה ב-1 באפריל 1965. חלק מעיזבונה, כולל חפצי אמנות אפריקאית ואוסף רהיטים, הוצאו למכירה פומבית בשנת 1966. בשנת 2009 יצא לאקרנים סרט דוקומנטרי בשם "הפודרה והתהילה" (The Powder and the Glory) העוסק ביריבות רבת השנים בין שתי ענקיות תעשיית הקוסמטיקה, רובינשטיין ואליזבת ארדן. ב-2017 עלה בברודוויי המחזמר War paint, שבחן את יריבותן אך גם את דמויותיהן כנשות עסקים מצליחות.
רובינשטיין נודעה בחדות לשונה ובסיסמאותיה הרבות. אחת מהן הייתה: "אין נשים מכוערות, רק עצלניות." בסקירת ספר העוסק בה, היא תוארה כ"אישה הראשונה אשר הפכה מולטי-מיליונרית בכוחות עצמה, הישג אותה השיגה בזכות חושיה המחודדים ליחסי ציבור. היא ידעה כיצד לפרסם - כשהיא עושה שימוש בתדמיות מפחידות לצד פיטפוטים - והציגה לציבור את הרעיון של סוגי עור "בעייתיים". היא אף הייתה חלוצה בשטח הפסבדו-מדע בשירות השיווק, לבשה חלוק לבן ברבות מפרסומותיה, למרות העובדה שהכשרתה המקצועית היחידה הייתה סיור של חודשיים במוסדות לטיפול בעור באירופה ולימודי רפואה בשווייץ אותם הפסיקה לאחר זמן קצר. כמו כן, היא ידעה כיצד לתמרן את רמת החרדה של לקוחותיה: אם מכירותיו של מוצר חדש היו נמוכות, היא העלתה את מחירו כדי להעלות את שוויו בעיני הלקוחות."
בשנים 2018–2019 הוצגה התערוכה "הלנה רובינשטיין: הרפתקאות היופי" בין מוזאונים באירופה. היא הוצגה ב-2018 במוזיאון היהודי בווינה ועברה ב-2019 לפריז. התערוכה מגוללת באופן כרונולוגי את תולדות חייה של רובינשטיין.
ראו גם

ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו
הערות שוליים

1 2 3 4  הלנה רובינשטיין - הקוסמטיקאית, הארץ, 22 בינואר 1959
↑  Stefan Kanfer, The Czarinas of Beauty. City Journal, Summer 2004
1 2  איתי יעקב, "אין נשים מכוערות, רק עצלניות": מסעות היופי של הלנה רובינשטיין, באתר Xnet‏, 7 באוגוסט 2019
↑  "הלנה רובינשטיין" ו'קולגייט־פלמוליב' - התמזגו, דבר, 11 ביוני 1973
↑  הלנה רובינשטיין נרכשה על ידי תברת ליוריאל, מעריב, 1 בנובמבר 1988
↑  קרן סטיפנדיות של הלנה רובינשטיין, הארץ, 27 בינואר 1959
↑  נחנך ביתן הלנה רובינשטיין, למרחב, 23 בינואר 1959
↑  נחנך מפעל התמרוקים של הלנה רובינשטיין במגדל־העמק, דבר, 6 בפברואר 1962
מפעל הלנה רובינשטיין נחנך במגדל העמק - ביהח"ר ייצר 120 פריטים קוסמטיים, הארץ, 6 בפברואר 1962
↑  יצאה הלנה רובינשטיין, הארץ, 28 בינואר 1959
↑  מפעל הלנה רובינשטיין קיבל זכויות יצוא, הארץ, 1 באוגוסט 1962
החל יצוא תמרוקי הלנה רובינשטיין, קול העם, 2 באוגוסט 1962
↑  יורחב מפעל, "הלנה רובינשטיין", למרחב, 20 בינואר 1967
↑  מפעל "הלנה רובינשטיין" בישראל — מרכז לייצור ושיווק, על המשמר, 8 במאי 1968
↑  בבלגרד נחנך מפעל המילוי של מוצרי "הלנה רובינשטיין", מתוצרת ישראל, על המשמר, 29 במאי 1968
↑  עדנה ארידור, אמרת ”אסם" אמרת פדופר, חדשות, 14 בינואר 1986
↑  אילנית חיות, ‏לוריאל ישראל סיימה את 2006 עם מחזור מכירות של 354 מיליון שקל, באתר גלובס, 12 במרץ 2007
↑  הדס יום טוב, ‏״תכנית ההבראה לא מעניינת את ההנהלה״: לאחר 60 שנות פעילות, מפעל ״לוריאל״ במגדל העמק ייסגר, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 1 בפברואר 2022
↑  Ruth Graham, More Than Skin Deep. The Wall Street Journal, 05-02-2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267364305171  PLWABN: 9810569007005606  ADB: rubinstein-helena-8293  BIBSYS: 14008164  BNE: XX5287315  BnF: cb135344213 (data)  GND: 118750089  ISNI: 0000 0001 1604 9798  LCCN: nr94005023  NDL: 00971216  NKC: jn20000701538  NTA: 071547339  SELIBR: 306502  SNAC: w63b74rc  SUDOC: 050522981  Trove: 963642  ULAN: 500347499  VIAF: 20475904   WorldCat (עם VIAF): 20475904 
הלנה רובינשטיין בחנוכת ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו בתל אביב, בשנת 1959
עודת מניה הלנה רובינשטיין, מוגבלת, שנוסדה ב-20 ביוני 1929 ברחובסוויל, אונטריו, שהונפקה ב-29 ביוני 1929, שנחתמה על ידי הלנה רובינשטיין כסגנית נשיא
היפה והחיה (פסקול, 1991)

Beauty and the Beast: Original Motion Picture Soundtrack הוא אלבום הפסקול הרשמי של סרט האנימציה של דיסני משנת 1991, "היפה והחיה". הוא יצא לאור במקור ב-24 באוקטובר 1991 על ידי וולט דיסני רקורדס, המחצית הראשונה של האלבום - רצועות 2 עד 9 - מכילה את שירי הסרט, שנכתבו על ידי המלחין אלן מנקן והפזמונאי הווארד אשמן, בעוד שחציו השני - רצועות 10 עד 14 - כולל את נעימות הסרט, שהולחנו על ידי מנקן בלבד. בעוד שרוב התוכן של האלבום נשאר בתוך ז'אנר המחזמר, השירים שלו הושפעו גם ממוזיקה צרפתית, קלאסית, פופ וברודוויי. האלבום כולל הופעות של השחקנים הראשיים של הסרט - פייג' אוהרה, ריצ'רד ווייט, ג'סי קורטי, ג'רי אורבך, אנג'לה לאנסברי, רובי בנסון ודייוויד אוגדן שטייר - לפי סדר הופעתם. בנוסף, האלבום כולל את הזמרים סלין דיון ופיבו ברייסון, שמבצעים ביצוע פופ לשיר הנושא של הסרט: "Beauty and the Beast", המשמש כסינגל היחיד של הפסקול.
לאחר תקופה קשה שבה אולפני ההנפשה של וולט דיסני נאבקו להוציא סרטי אנימציה מצליחים, האולפנים, בהשראת הסרט המצליח שלהם, "בת הים הקטנה" (1989), החליטו לעבד את האגדה "היפה והחיה" לסרט אנימציה מוזיקלי לאחר שהופק עיבוד לא מוזיקלי שלא הצליח להרשים את ג'פרי קצנברג, יו"ר אולפני וולט דיסני. קצנברג הורה להתחיל מחדש את ההפקה של הסרט מאפס, ושכר את הצוות הווארד אשמן ואלן מנקן לכתיבת השירים, שרק לאחרונה השלימו את הפסקול של "בת הים הקטנה", כדי לכתוב את שירי הסרט. דיון וברייסון נשכרו להקליט גרסת פופ של שיר הנושא של הסרט - ולמשוך תשומת לב תקשורתית אליו. אשמן, שבהתחלה היסס להצטרף לפרויקט, מת מאיידס לפני השלמת הסרט ויציאת האלבום.
כמו הסרט, גם הפסקול זכה להצלחה ביקורתית עצומה, וזכה לשבחים והכרה אוניברסלית ממבקרי קולנוע ומוזיקה כאחד. המוזיקה המופיעה באלבום זכתה במספר פרסים, כולל פרס גלובוס הזהב עבור הפסקול המקורי הטוב ביותר, פרס האוסקר עבור המוזיקה המקורית הטובה ביותר ופרס הגראמי עבור ההרכב האינסטרומנטלי הטוב ביותר שנכתב לסרט או לטלוויזיה. שיר הנושא והסינגל היחיד של האלבום, "Beauty and the Beast", זכו להצלחה דומה, וזכו בפרס גלובוס הזהב לשיר המקורי הטוב ביותר, פרס האוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר ופרסי גראמי הן לשיר הטוב ביותר שנכתב למדיה חזותית והן לביצוע הפופ הווקאלי הטוב ביותר של צמד או להקה. הפסקול היה מועמד גם לפרס גראמי לאלבום השנה.
ב-18 בדצמבר 2001, האלבום שוחרר מחדש כמהדורה מיוחדת כדי להתאים להוצאה המחודשת של הסרט ב-IMAX ולמהדורת הפלטינה הכפולה. המהדורה החדשה כללה שירים חדשים ונעימות שלא הופיעו בסרט המקורי. ב-14 בספטמבר 2010, הפסקול שוחרר שוב כפסקול מהדורת יהלום, במקביל ליציאה מחודשת של הסרט ב-DVD המצליחה של הסרט, שוחררה גרסת 1991 של הפסקול וכללה את הגרסה של ג'ורדין ספארקס של "Beauty and the Beast" כרצועת בונוס. הפסקול יצא מחדש בתור הערך הארבעה עשר ב-Walt Disney Records: The Legacy Collection ב-9 בפברואר 2018 וכולל שירים שלא פורסמו בעבר.
רקע

במהלך שנות ה-70 וה-80, אולפני ההנפשה של וולט דיסני נאבקו להוציא סרטי אנימציה עלילתיים מצליחים כמו הסרטים הראשונים של האולפן. בשנת 1989, וולט דיסני הוציאו את הסרט "בת הים הקטנה". מחזמר אנימציה שכולל שירים שנכתבו על ידי הווארד אשמן והמלחין אלן מנקן, "בת הים הקטנה" זכה להצלחה ביקורתית ומסחרית אדירה. בתקווה להוציא סרט שיזכה להצלחה דומה, החליט האולפן לעבד את האגדה "היפה והחיה" מאת ז'אן מארי לפרינס דה בומון לסרט אנימציה.
לפני שהשתלבו באופן מקצועי עם דיסני, אשמן ומנקן שיתפו פעולה בעיבוד המוזיקלי של "חנות קטנה ומטריפה" ובעיבוד הסרט המוזיקלי שיצא לאחר מכן. בעקבות הניסיון של האולפן לעבד את האגדה לסרט אנימציה לא מוזיקלי בהובלתו של ריצ'רד פורדום, הורה מנכ"ל דיסני, ג'פרי קצנברג, שלא היה מרוצה מהכיוון שאליו היה מועד הסרט, לבטל אותו ולהתחיל מחדש מאפס, הפעם כמחזמר. בנוסף לשכירת תסריטאי, גייס קצנברג את אשמן ומנקן לכתיבת שירי הסרט.
רקע > בריאותו הרופפת של אשמן

אשמן נרתע בתחילה מלהסכים לעבוד על "היפה והחיה" מכיוון שהוא אובחן כחולה איידס. בנוסף, הוא כבר התחיל לכתוב שירים עבור "אלאדין". בריאותו של אשמן החלה להידרדר זמן קצר לאחר שהשלים את "בת הים הקטנה". עם זאת, הוא רצה שמחלתו תישאר סודית והחליט לספר עליה למעטים. חלש מכדי לנסוע, אשמן ביקש לאפשר לו לעבוד על שירי הסרט מביתו, מה שגרם למנקן וליוצרי הסרט לנסוע באופן תדיר מאולפן הסרט בברבנק, קליפורניה לביתו בניו יורק כדי לשתף עמו פעולה. אשמן כתב את רוב השירים בעודו גוסס.
תוכן והרכב האלבום

הפזמונאי הווארד אשמן והמלחין אלן מנקן כיוונו לכך שהשירים ב"יפה והחיה" ישמשו ככלי עלילתי ויסייעו בסיפורו של הסרט. לדברי מנקן, שירי הסרט צמחו מהעובדה שהסרט נכתב כדי ”כמעט... להתקיים כמחזמר בימתי”. מבחינת סוגת השירים, אשמן ומנקן שאבו השראה יצירתית מכמה סגנונות וז'אנרים מוזיקליים, כולל מוזיקה צרפתית, קלאסית וברודוויי, תוך שימוש בהם כחומרי עיון והשפעה בעת הלחנת שירי הסרט. מנקן גם חשף כי השירים והנעימות של הסרט נוטים להעביר מגוון רחב של רגשות, החל מכאב ועד הומור ושמחה.
בזמן שהלחין את הנעימה התזמורתית המלווה את הפרולוג של הסרט, קיבל מנקן השראה מהסוויטה הצרפתית "קרנבל החיות" מאת קמיל סן-סנס, בהתייחסו אליה כגרסה משלו להלחנה של סן-סנס. מנקן מאמין שכל מחזות הזמר הבנויים כהלכה צריכים להכיל שיר "I Want" כי הם עוסקים בעצם ”בדמות שיש לה חלום גדול, אז [קיים] מכשול למסע הזה”. "Belle", השיר הפותח של הסרט, הוא שיר מסוג זה. מבחינה מוזיקלית, מנקן ביסס את "Belle" על הסגנון הנרטיבי של אופרטה מסורתית, ותיאר אותה כ"משהו שמתאר את בל בעולם שהוא כל כך מוגן ובטוח". מנקן תיאר את השיר המוזיקלי הבא של הסרט, "Gaston", כ"שיר שתייה מצחיק שמבוצע בעצם על ידי קבוצה של בחורים ברמה ניאנדרטלית בשבחו של אידיוט מושלם", בהתייחסו לבחירתו של אשמן במילות השיר כהומוריסטיות וסרקסטיות.
כשהגיע הזמן לכתוב את השיר הגדול ו"הנוצץ" של הסרט "Be Our Guest", מנקן הלחין במקור וסיפק לאשמן מנגינה פשוטה שנועדה בתחילה לשימוש זמני בלבד, רק במטרה לאפשר לשותפו להתחיל לפתח את המילים של השיר. הוא כינה את הלחן המחוספס כ"הטיפשון". עם זאת, מנקן ויתר בסופו של דבר על הניסיון שלו לשפר את הלחן של השיר, ובסופו של דבר לחן זה הפך לגרסה שאליה כתב אשמן את מילותיו. מנקן תיאר את "Be Our Guest" כשיר שהוא גם "פשוט וערב" ש"נותן לליריקה לזרוח".
במקור, אשמן ומנקן כתבו שיר ארוך למדי, בקנה מידה גדול לסרט בשם "Human Again". עם זאת, לאחר שהוא נחשב כ"שאפתני מדי", הם כתבו במהירות והחליפו אותו בשיר בקנה מידה קטן יותר בשם "Something There". לפי מנקן, שיר הנושא של הסרט, "Beauty and the Beast", היה "שיר שקשה מאוד ליצור" למרות הפשטות היחסית שלו. הוא חשף שתהליך הכתיבה של "Beauty and the Beast" היה פרק הזמן הארוך ביותר שהקדיש אי פעם לשיר אחד. אשמן ומנקן, שכתבו את השיר כך שיידמה לשיר ערש, הגו את "Beauty and the Beast" כ"שיר שיכול להיות לו חיים מחוץ לסרט". השיר האחרון של הסרט, "The Mob Song", נכתב בתור מה שמנקן תיאר כ"הבלטה של הרפתקאות של גברי מאצ'ו".
תוכן והרכב האלבום > סינגל

כשהסרט יצא לאקרנים, הוא זכה לשלוש מועמדויות נפרדות לפרס האוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר עבור "Belle",‏ "Be Our Guest ו-"Beauty and the Beast". המפיק דון האן הביע דאגה שהדבר יגרום לבלבול בקרב הקהל והמצביעים, ועלול לגרום לתיקו שלילי. על מנת למנוע את זה, האולפן נלחם בעד שיר הנושא של הסרט והחליט להוציא ביצוע פופ של "Beauty and the Beast " כסינגל מסחרי בניסיון לשכנע את המצביעים להצביע עבורו. מנקן סיפר שזו הייתה הפעם הראשונה שאחת מיצירותיו הופקה מחדש ו"הפכה לממתק אוזניים".
מנקן גייס את המוזיקאי רובי ביוקנן לעיבוד של "Beauty and the Beast" בצורה של דואט פופ בעוד וולטר אפאנאסייף היה אחראי על הפקת השיר. אפאנאסייף גם סייע לביוקנן בעיבוד השיר. מנקן היה בסופו של דבר מרוצה מההפקה של אפאנאסייף, והסביר, ”וולטר אפאנאסייף... לקח את זה ובאמת יצק את זה למשהו מאוד שונה ממה שאי פעם התכוונתי והתחלתי לאהוב את זה. במובן מסוים, וולטר הפך את זה לשלו, ואני אוהב את זה.” מכיוון שדיסני לא יכלו להרשות לעצמם לשכור "זמרת גדולה", הם גייסו את הזמרת הקנדית סלין דיון, שהייתה חדשה יחסית בתעשיית המוזיקה באותה תקופה, להקליט את השיר. עם זאת, באולפן חששו שהיא לא תמשוך תשומת לב תקשורתית רבה בגלל שאינה הייתה מוכרת בארצות הברית, ולכן שכרו את הזמר האמריקאי פיבו ברייסון, שהיה זמר מוכר יותר באותה תקופה, להופיע לצדה. השיר שוחרר כסינגל המוביל של האלבום ב-25 בנובמבר 1991.
תגובות > תגובות ביקורתיות

| דירוגים מקצועיים> ציוני ביקורות.מקור | דירוגים מקצועיים> ציוני ביקורות.ציון |
| --- | --- |
Allmusic: 
Filmtracks: 
Sputnikmusic: 4.5/5
בדומה לתגובה החיובית המוחלטת שהסרט קיבל, פסקול הסרט זכה להערכה אוניברסלית הן מצד מבקרי המוזיקה והן מצד מבקרי הקולנוע, וזכה לשבחים כמעט פה אחד על השירים והן על נעימות הסרט. אתר AllMusic העניק לפסקול ציון כולל כמעט מושלם של 4.5/5 כוכבים, ותיארה את היצירות של אשמן ומנקן כ"מענגות באופן חיובי". עם זאת, נכתב כי הורגש שהנעימות של האלבום לא היו טובות כמו "בת הים הקטנה". אתר ביקורות הפסקולים Filmtracks.com התלהב מאוד מהאלבום, שיבח כל אחד משיריו ותייגו אותם כ"אופטימיים להפליא". המבקר גם שיבח את אשמן ומנקן על כך שנמנעו מ"הופעות קומיות מטופשות כדי לפנות לילדים". בניגוד לדעת AllMusic, המבקר חש כי הנעימות הן "שיפור עצום" לעומת "בת הים הקטנה". אתר Sputnikmusik העניק לאלבום דירוג כללי של 4.5/5, כלומר "מעולה". האתר שיבח את כל אוסף השירים של הסרט בסקירה מפורטת, וטען כי הצלחת הסרט חבה במידה לא מבוטלת לפסקול מצוין.
כאשר "היפה והחיה" יצא לאקרנים בנובמבר 1991, כמה מבקרי קולנוע ובידור העניקו שבחים ספציפיים למוזיקה שלו, הן לשירים והן לנעימות. ב"אנטרטיינמנט ויקלי" נכתב, "השירים משחררים תגובה כימית של אושר".
הפסקול הפך לסרט האנימציה הראשון (ועד כה, היחיד) שקיבל מועמדות פרס גראמי לאלבום השנה. גרסת הפופ של השיר "Beauty and the Beast" קיבלה גם מועמדויות לגראמי להקלטת השנה ושיר השנה. בסך הכל, הפסקול זכה בחמישה פרסי גראמי: האלבום הטוב ביותר לילדים ולהרכב האינסטרומנטלי הטוב ביותר שנכתב לסרט קולנוע או לטלוויזיה עבור הפסקול, וביצוע הפופ הווקאלי הטוב ביותר של צמד או להקה (סלין דיון ופיבו ברייסון), ביצוע הפופ האינסטרומנטלי הטוב ביותר, והשיר הטוב ביותר שנכתב עבור מדיה חזותית עבור "Beauty and the Beast".