stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קטופסליס

| קטופסליס |
| --- | --- |

תקופה
תחילת פלאוקן 65–63 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מולטיטוברקולטה
משפחה:: Taeniolabididae
סוג:: קטופסליס
מינים
 C. alexanderi  C. calgariensis  C. fissidens  C. foliatus  C. kakwa  C. waddleae
שם מדעי
 Catopsalis

שחזור אפשרי.
קטופסליס (שם מדעי: Catopsalis) הוא סוג נכחד של יונק קדום מהסדרה מולטיטוברקולטה אשר חי באמריקה הצפונית של הפלאוקן לפני 65 עד 62 מיליון שנה מזמננו. הוא נודע ממאובנים שונים בארצות הברית וקנדה שהתגלו ותוארו בידי החוקר אדוארד דרינקר קופ ב-1884 על סמך ממצאים מקולורדו, מונטנה וויומינג. ממצאים ממונגוליה שנחשבו לשייכים לסוג הועברו לסוג Valenopsalis. חלק מהממצאים נמצאים במוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע או במוזיאון פיבודי לידיעת הטבע.
יונק קדום זה היה קטן יחסית, בדומה לרוב היונקים מקבוצתו שרובם התקיימו במזוזואיקון לצד הדינוזאורים. הוא היה בעל ממדים קטנים של 400 עד 600 גרם ובעל מבנה שיניים חותכות חזקות שכנראה עזרו להתמודד עם מגוון מאכלים קשיחים, למשל בלוטים וזרעים.
מינים

ידועים 6 מינים מסוג זה, כשהמינים C. fissidens ו-C. foliatus תוארו לראשונה בידי קופ ב-1884.
C. alexanderi
C. calgariensis
C. fissidens
C. foliatus
C. kakwa
C. waddleae
ציור איטלקי ברנסאנס

הציור האיטלקי ברנסאנס הוא הציור בתקופה שמתחילת המאה ה-15 ועד לאמצע המאה ה-16 באזור איטליה של היום, שהיה מחולק אז לחלקים עצמאיים רבים. הציירים של הרנסאנס האיטלקי, למרות שהיו קשורים בדרך כלל לחצרות אצולה מסוימות ולערים מסוימות, נדדו לאורך ולרוחב המגף האיטלקי והפיצו את הרעיונות האמנותיים והפילוסופיים שלהם. העיר שנחשבת למקום הולדת הרנסאנס ובמיוחד לציור הרנסאנס היא פירנצה.
ציור הרנסאנס יכול להיות מחולק לארבע תקופות:
פרוטו-רנסאנס: 1290–1400
רנסאנס מוקדם: 1400–1475
שיא הרנסאנס: 1475–1525
מנייריזם: 1525–1600
היצירה "אסכולת אתונה" של אומן הרנסאנס האיטלקי רפאל
תקופת הפרוטו-רנסאנס התחילה עם תחילת עבודתו של הצייר ג'וטו, וכוללת אמנים כמו אורקניה ואלטיקיירו. תקופת הרנסאנס המוקדם כוללת את עבודותיהם של פרה אנג'ליקו, ורוקיו ועוד. שיא הרנסאנס היה בתקופתם של לאונרדו דה וינצ'י, מיכלאנג'לו ורפאל. התקופה המנייריסטית כללה את טינטורטו ויאקופו דה פונטורמו.
השפעות

ההשפעות על התפתחות ציור הרנסאנס באיטליה היו אותן השפעות שהשפיעו על הפילוסופיה, הספרות, האדריכלות, התאולוגיה, המדע, הממשל ושאר ההיבטים של החברה באותה התקופה. ההשפעות החשובות ביותר בתקופת הרנסאנס כללו:
גילוי מחדש של טקסטים קלאסיים, שהיו אבודים לאירופה המערבית במשך מאות שנים. גילוי הטקסטים התאפשר כתוצאה מנפילת קונסטנטינופול בידי העות'מאנים בשנת 1453.
התעניינות מחודשת בעת העתיקה שהביאה למחקר הראשון של הריסות רומאיות על ידי האדריכל ברונלסקי והפסל דונטלו. האדריכלות החדשה שלקחה השראה מהאדריכלות העתיקה נתנה השראה להתפתחות דומה גם בתחום הציור.
המצאת הדפוס במאה ה-15, שאפשרה הפצה מהירה ונרחבת יותר של רעיונות חדשים.
ייסוד הבנק של משפחת מדיצ'י, שהביא ממון רב לפירנצה ומימן יצירות אמנות רבות. הפטרונות של משפחת מדיצ'י הייתה חדשנית, משום שלא הייתה קשורה לכנסייה.
התפתחות הפילוסופיה ההומניסטית, שטענה כי יחסיו של האדם עם היקום ועם האל אינם שייכים לכנסייה.
התפתחות טכניקת השימוש בצבעי שמן.
מוטיבים מרכזיים

רוב יצירות האמנות בתקופת הרנסאנס הוזמנו על ידי הכנסייה. יצירות אלו היו בדרך כלל בקנה מידה גדול וכללו סצנות מחיי הקדושים הנוצריים. היו גם ציורים אלגוריים רבים שהתייחסו לנושא הגאולה ולתפקיד הכנסייה בהשגתה. חוץ מיצירות גדולות עבור כנסיות נוצרו גם תמונות דתיות קטנות, לכנסיות וכן לאנשים פרטיים, שהשכיחות מביניהן תיארו את המדונה עם הילד. באותה התקופה גם הזמנות פרטיות היו חשובות. בנייני ממשלה מקומיים עוטרו בציורי קיר דתיים וכן חילוניים.
באמצע המאה ה-15 ציור הפורטרטים החל להיות פופולרי משהיה לפני. בתחילה היו מציירים בעיקר פרופילים רשמיים, אך במהרה הציורים גדלו וכללו גם את חצי הגוף העליון. פטרוני האמנות שהזמינו ציורי קיר גדולים תוארו לעיתים קרובות כאחת הדמויות בציור. ציור הפורטרטים הפך לנושא חשוב לציירי תקופת שיא הרנסאנס, כמו טיציאן ורפאל.
עם העלייה בפופולריות של פילוסופיית ההומניזם החדשה, האמנים השתמשו יותר ויותר בנושאים קלאסיים, בעיקר ביצירות שהוזמנו במטרה לקשט את בתי האצולה. דוגמה טובה לכך היא היצירה הולדת ונוס, של סנדרו בוטיצ'לי, שהוזמנה על ידי משפחת מדיצ'י. ההומניזם השפיע גם על יצירות בעלות נושאים דתיים, כמו תקרת הקפלה הסיסטינית שצוירה על ידי מיכלאנג'לו. מוטיבים אחרים נלקחו מחיי היום יום, לעיתים עם משמעות אלגורית, ובהדרגה החלו לצייר גם טבע דומם וסצנות דקורטיביות גרידא. לעיתים צוירו אירועים היסטוריים חשובים ופסטיבלים דתיים מקומיים. דמויות ואירועים היסטוריים תוארו בדרך כלל בדרך ששיקפה את אירועי התקופה. לעיתים הדמויות ההיסטוריות היו בעצם דיוקנאות של אנשים מאותה התקופה.
בכל המוטיבים הללו, וביצירותיהם של כמעט כל ציירי הרנסאנס, ניתן לראות התפתחות של טכניקות חדשות: ההתבוננות בטבע, לימוד אנטומיה, לימוד טבעו של האור, וכן לימוד הפרספקטיבה.
צלו של ביל

| --- | --- |

 בימוי:  טים בלייק נלסון 
 הופק בידי:  טים בלייק נלסון, אדוארד נורטון 
 תסריט:  טים בלייק נלסון 
 שחקנים ראשיים:  אדוארד נורטון מלאני לינסקי סטיב ארל מגי סיף לוסי דוויטו פרואיט טיילור וינס ג'וש פייס קרי ראסל טים בלייק נלסון ריצ'רד דרייפוס סוזן סרנדון טיי בארל 
 מוזיקה:  ג'ף דנה 
 צילום:  רוברטו שיפר 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  First Look Studios 
 חברה מפיצה:  Eagle Pictures, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2009 
 משך הקרנה:  105 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  דרמה קומית, סרט דרמה, מותחן קומי, סרט פשע 
 הכנסות באתר מוג'ו:   leavesofgrass
 דף הסרט ב־IMDb
 
צלו של ביל (באנגלית: Leaves of Grass) הוא סרט דרמה-קומדיה שחורה אמריקאי משנת 2009 בבימויו של טים בלייק נלסון, שגם כתב את התסריט. הסרט עוקב אחר שני אחים תאומים (שניהם בגילומו של אדוארד נורטון) שנפגשים מחדש לאחר שנים רבות ומתמודדים עם אירועים בלתי צפויים שמשנים את חייהם. הסרט משלב אלמנטים של פילוסופיה, תרבות אמריקאית דרומית, וסיפור על גאולה ומשפחתיות.
ב-2 באפריל 2010 צלו של ביל הוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו 2009 בהקרנה מקומית מוגבלת. הוא לא הצליח להרשים בקופות המקומיים, והרוויח סכום זעום 70 אלף דולר במכירת כרטיסים מול תקציב הפקה של 9 מיליון דולר.  בסך הכל הסרט הרוויח מיליון דולר בלבד וגרם להפסדים לאולפנים.
עלילה

הסרט מתמקד בפרופסור לפילוסופיה בשם ביל קינקייד (אדוארד נורטון), שחוזר לעיירת הולדתו באוקלהומה לאחר שקיבל ידיעה שקרית על מותו של אחיו התאום, בריידי (גם הוא בגילומו של נורטון). בניגוד לביל, שחי חיים מסודרים ומבוססים, בריידי הוא סוחר סמים מקומי שעוסק בגידול מריחואנה. לאחר הגעתו של ביל, הוא מוצא את עצמו מעורב במזימה מסובכת שמערבת את האח התאום, עולם הפשע המקומי, ואת מערכת המשפט. המסע הזה מאלץ את שני האחים להתמודד עם נושאים של זהות, נאמנות ומשפחתיות.
צוות השחקנים

אדוארד נורטון — בתפקיד ביל ובריידי קינקייד - שני אחים תאומים עם חיים שונים לחלוטין שנפגשים מחדש.
טים בלייק נלסון — בתפקיד בולגור - חברו של בריידי שמסייע לו במזימותיו.
סוזן סרנדון — בתפקיד דייזי קינקייד - אמם של התאומים שמנסה לשמור על שלמות המשפחה.
קרי ראסל — בתפקיד ג'נט - אישה מקומית שמתחילה קשר עם ביל.
ריצ'רד דרייפוס — בתפקיד פאגלי - איש עסקים מפוקפק שמסתבך במזימות של בריידי.
ביקורות

הסרט "צלו של ביל" קיבל ביקורות מעורבות, כאשר הופעותיו של אדוארד נורטון בשני התפקידים זכו לשבחים רבים, במיוחד על היכולת שלו להבדיל בין הדמויות בצורה ברורה ומדויקת. הבמאי טים בלייק נלסון זכה להערכה על התסריט המורכב והשילוב בין דרמה וקומדיה, אך היו גם מבקרים שטענו שהעלילה מפותלת מדי והמסרים הפילוסופיים לא תמיד ברורים. הסרט קיבל ציון של 60% באתר Rotten Tomatoes וציון של 58 מתוך 100 באתר Metacritic.
הערות שוליים

↑  Evans, Ian (2009). "Leaves of Grass premiere at the 2009 Toronto International Film Festival". DigitalHit.com. נבדק ב-18 בדצמבר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Thompson, Anne (20 באוגוסט 2010). "Leaves of Grass Gets A Theatrical Release After All". Indiewire. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Leaves of Grass: Movie Details". the-numbers.com. נבדק ב-9 בנובמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Leaves of Grass, Box Office Mojo
קסטיליה החדשה (ספרד)

מפת קסטיליה החדשה בין השנים 1851 ושנות ה-80
קסטיליה החדשה בשנת 1785.
קסטיליה החדשה (בספרדית: Castilla la Nueva) הוא אזור היסטורי בספרד. התואם בערך לטאיפה המורית ההיסטורית של טולדו, שנכבשה במהלך הרקונקיסטה של חצי האי על ידי הנוצרים ובכך הפכה לחלק הדרומי של קסטיליה. הרחבתה של קסטיליה החדשה הוגדרה רשמית לאחר החלוקה הטריטוריאלית של ספרד ב-1833 כאיחוד של המחוזות הבאים: סיודאד ריאל, קואנקה, גוודלחרה, מדריד וטולדו.
המפתח לכיבוש מחדש של קסטיליה החדשה היו כיבוש טולדו ב-1085, שסיים את אמירות טולדו, והקרב על לאס נאבאס דה טולוסה ב-1212. היא המשיכה להיקרא ממלכת טולדו כשהייתה בכתר קסטיליה. בהמשך, התחילה להיקרא קסטיליה החדשה במאה ה-18.
קיום הנדר בבית אל

קיום הנדר בבית אל הוא אירוע מקראי המופיע בספר בראשית, פרק ל"ה בפרשת וישלח. לאחר שביציאתו של יעקב מארץ כנען עבר דרך בית אל ונדר לקבוע את המקום כבית ה' ולעשר מנכסיו, בשובו אל הארץ מבית לבן הוא מקיים את נדרו.
תיאור הסיפור במקרא

לאחר אירועי מעשה דינה נגלה ה' אל יעקב וקורא לו לעלות לבית אל ולקיים את נדרו. יעקב מצווה על בני-ביתו להחליף את בגדיהם ולהסיר את החפצים הנגועים בעבודה-זרה שעמם. את העבודה-זרה הוא טומן תחת האלה ליד שכם. הפרשנים מבארים כי מדובר בעבודה-זרה משלל בית שכם.
יעקב ואנשיו מגיעים לבית אל ללא פגע. יעקב בונה מזבח, וקורא למקום 'אל בית אל'.
דבורה מינקת רבקה אם יעקב מתה, ונקברה תחת האלון שלצד בית אל. בעקבות כך נקרא האלון 'אלון בכות'.
ה' מברך את יעקב:
וַיֹּאמֶר לוֹ אֱלֹהִים שִׁמְךָ יַעֲקֹב לֹא יִקָּרֵא שִׁמְךָ עוֹד יַעֲקֹב כִּי אִם יִשְׂרָאֵל יִהְיֶה שְׁמֶךָ וַיִּקְרָא אֶת שְׁמוֹ יִשְׂרָאֵל. וַיֹּאמֶר לוֹ אֱלֹהִים אֲנִי אֵל שַׁדַּי פְּרֵה וּרְבֵה גּוֹי וּקְהַל גּוֹיִם יִהְיֶה מִמֶּךָּ וּמְלָכִים מֵחֲלָצֶיךָ יֵצֵאוּ. וְאֶת הָאָרֶץ אֲשֶׁר נָתַתִּי לְאַבְרָהָם וּלְיִצְחָק לְךָ אֶתְּנֶנָּה וּלְזַרְעֲךָ אַחֲרֶיךָ אֶתֵּן אֶת הָאָרֶץ
יעקב הציב מצבה במקום שדיבר איתו ה', ניסך עליה נסך ויצק שמן. את שם המקום שדיבר איתו ה' קורא יעקב 'בית אל'.
מות רבקה

לפי המדרש 'אלון' ביוונית הוא 'אחר', לרמז שבעוד יעקב מתאבל על רבקה המינקת נודע לו על מותה של רבקה אמו ונגרם לו אבל נוסף. המדרש מסביר כי מה שנכתב ”וַיְבָרֶךְ אֹתוֹ” הוא ברכת אבלים שבירך ה' את יעקב על מות אמו.
לפי מדרש זה מיישב רמב"ן את התמיהה מדוע עניין מותה של דבורה נכנס באמצעה של הפרשה, בין בניית המזבח לדברי ה'. אם אכן רומז הפסוק גם למותה של רבקה, מובן כי התגלותו של ה' לאחר המוות הייתה כדי לנחמו, כפי שנגלה ליצחק אביו לנחמו אחרי מות אברהם.
קריאת השם בית-אל

שלוש פעמים מוזכר במקרא שיעקב קורא למקום בית אל. אחת כאשר הוא בדרכו לחרן לאחר שחלם את חלומו: ”וַיִּקְרָא אֶת שֵׁם הַמָּקוֹם הַהוּא בֵּית אֵל וְאוּלָם לוּז שֵׁם הָעִיר לָרִאשֹׁנָה” (ספר בראשית, פרק כ"ח, פסוק י"ט), ופעמיים בפרשה זו. האחת כאשר הוא בונה מזבח, ובה הוא מכנה את המקום 'אל בית אל': ”וַיִּבֶן שָׁם מִזְבֵּחַ וַיִּקְרָא לַמָּקוֹם אֵל בֵּית אֵל” (בפסוק ז), והשנייה לאחר שהציב את המצבה, בה הוא קורא לו שוב 'בית אל': ”וַיִּקְרָא יַעֲקֹב אֶת שֵׁם הַמָּקוֹם אֲשֶׁר דִּבֶּר אִתּוֹ שָׁם אֱלֹהִים בֵּית אֵל” (פסוק ט"ו).
רמב"ן מבאר כי יעקב שב וקרא למקום פעם אחר פעם כדי להדגיש שהדבר אמת ושם השכינה תמיד. פרשנים אחרים רואים חילוק בין השם 'בית אל' לשם 'אל בית אל', ומבארים כי בשם 'אל בית אל' הוסיף יעקב והדגיש את ייחוד שם ה' על מקום זה דווקא. לפי הסבר זה הקריאה השלישית הייתה על מקום סמוך למקום הראשון, ושם דיבר איתו השם.
ראו גם

חלום יעקב
הערות שוליים

↑  רש"י, ספורנו ועוד
↑  בפסוק ט
↑  בראשית רבה, פרשה פ"א, פסקה ה'
↑  פירוש הרמב"ן לתורה בראשית לה ח
↑  רמב"ן על פסוק ט"ו
↑  למשל אור החיים ומלבי"ם
| ספר בראשית |
| --- | --- | --- |
| פרשת בראשית | בריאת העולם • תוהו ובוהו • רקיע • המים העליונים • בריאת אדם וחוה • אדם וחוה • פרייה ורבייה • גן עדן • נחש הקדמוני • חטא עץ הדעת • קללת האדם והאשה • עץ החיים • קין והבל • שירת למך • מעשה בני האלוהים |  |
| פרשת נח | תיבת נח • המבול • ברית הקשת • שבע מצוות בני נח • שכרות נח • תולדות בני נח • מגדל בבל |  |
| פרשת לך לך | מסע אברהם לארץ כנען • ירידת אברהם למצרים • פרידת אברהם ולוט • מלחמת ארבעת המלכים את החמישה • מלכי-צדק • ברית בין הבתרים • בריחת הגר ולידת ישמעאל • ברית המילה |  |
| פרשת וירא | ביקור המלאכים באוהל אברהם • מהפכת סדום ועמורה • לוט ובנותיו • ירידת אברהם לגרר • גירוש הגר וישמעאל • ברית אברהם ואבימלך • עקדת יצחק |  |
| פרשת חיי שרה | רכישת מערת המכפלה • מציאת אישה ליצחק • נישואי אברהם וקטורה • תולדות ישמעאל |  |
| פרשת תולדות | לידת יעקב ועשו • מכירת הבכורה • ירידת יצחק לגרר • הריב על הבארות • ברית יצחק ואבימלך • גנבת הברכות • בריחת יעקב מעשו |  |
| פרשת ויצא | חלום יעקב • נישואי יעקב עם רחל ולאה • לידת בני יעקב • מעשה הדודאים • בריחת יעקב מלבן • ברית יעקב ולבן |  |
| פרשת וישלח | מפגש יעקב ועשו • מאבק יעקב והמלאך • מעשה שכם ודינה • מעשה שמעון ולוי • קיום הנדר בבית אל • מות רחל וקבורתה • מעשה ראובן ובלהה • פרשת שמונת מלכי אדום |  |
| פרשת וישב | מכירת יוסף • מעשה יהודה ותמר • לידת פרץ וזרח • יוסף ואשת פוטיפר • חלומות שר המשקים ושר האופים |  |
| פרשת מקץ | חלומות פרעה • ירידת אחי יוסף למצרים |  |
| פרשת ויגש | התוודעות יוסף לאחיו • ירידת יעקב למצרים • מכירת ארץ מצרים לפרעה |  |
| פרשת ויחי | שבועת יוסף ליעקב • ברכת אפרים ומנשה • ברכת יעקב לבניו • מות יעקב וקבורתו |  |
| דמויות מרכזיות | אדם וחוה • קין והבל • נח • אברהם ושרה • לוט • הגר וישמעאל • יצחק ורבקה • עשו • יעקב רחל ולאה • בלהה וזלפה • ראובן • שמעון • לוי • יהודה • תמר • יששכר • זבולון • דן • נפתלי • גד • אשר • יוסף • בנימין |  |
ספר בראשית • ספר שמות • ספר ויקרא • ספר במדבר • ספר דברים
קיום שטרות

| --- | --- |
 משנה:  מסכת כתובות, פרק ב',  משניות ג'–ד'
 תלמוד בבלי:  מסכת כתובות, דף כ'
 משנה תורה:  הלכות עדות, פרק ו'
 
קיום שטרות הוא שמה של תקנת חכמים מתקופת המשנה, לפיה לא ניתן לסמוך על שטר רק על סמך העובדה שהוא חתום בידי שני הצדדים ושני עדים, אלא צריך שהעדים או הלווה יעידו כי השטר אכן אמיתי.
קיום השטר

ישנם אופנים רבים לקיים את השטר: א) על ידי שהעדים עצמם מעידים על חתימתם, (למרות שכל אחד מעיד רק על חתימת עצמו), ב) או לחלופין שעל כל אחת מהחתימות ישנם שני עדים כשרים המעידים שהם מכירים את החתימה, ג) או על ידי הבאת שטר אחר מקויים לבית הדין, ובודקים אם אכן חתימת העדים בשני השטרות שווה.
ד-ה) קיימת גם אפשרות לקיום כאשר הדיינים עצמם מזהים את כתב ידם של העדים החתומים או שמראש העדים יחתמו בפני בית הדין.
למרות שבכל התורה כולה צריך שני עדים על כל פרט ופרט, במקרה זה סברו חכמים שדי בכך שכל עד מעיד על חתימתו. יש שפירשו זאת, שחכמים הצריכו את העדים להעיד מחדש על הכתוב בשטר, ולכן יש לקיום זה תוקף מיוחד, שכן מלבד קיום החתימות יש גם קיום ובירור שהעדות עצמה נכונה יש שפירשו, שקיום העדים על חתימת ידם נחשבת כעדות על השטר עצמו, שכן מכיוון שהעדים עצמם יודעים שחתימתם נכונה, וכשחתמו - על האמת חתמו, הם יודעים על ידי כך שהכתוב בשטר נכון, ולכן די בכך שכל עד מעיד על חתימת ידו, שעל ידי כך הוא מעיד על הכתוב בשטר. רבי יהודה הנשיא חלוק על כל זה, והוא סבור שגם כאשר העדים עצמם מעידים ומקיימים את חתימת ידם, צריך עוד אחד שיצטרף עם כל אחד מהם, כדי שיהיו שני עדים על כל חתימה, או לחלופין יש צורך שכל אחד מן העדים יעיד הן על חתימת ידו והן על חתימת חבירו.
מודה בשטר שכתבו - צריך לקיימו?

יש שני אופנים של קיום השטר: על ידי הודאת הלווה או על ידי עדות העדים שחתומים בשטר. קיום על ידי הודאת הלווה טומן בחובו מוקש משפטי, שכן במקרה כזה יש ללווה נאמנות של הפה שאסר הוא הפה שהתיר, האומרת כי מכיוון שהשטר קוים על פיו, הוא יכול לומר כי אמנם השטר אמיתי והיה חוב, אך החוב כבר נפרע. מסיבה זו קובעים חכמים כי "מודה בשטר שכתבו - צריך לקיימו"; כלומר, למרות שהלווה הודה שהוא כתב את השטר למלווה ובכך קיים את השטר, בכל זאת צריך לקיים את השטר על ידי העדים עצמם, שכן להודאתו של הלווה אין משמעות: אם הוא שקרן - יכול הוא לומר כי השטר פרוע, ואם לא היה שקרן - אין המלווה צריך את השטר כלל לראיה. רבי מאיר חלוק על חכמים וסבור כי "מודה בשטר שכתבו - אין צריך לקיימו"; כלומר, אם הלווה קיים את השטר די בכך, מכיוון שהוא לא נאמן יותר לומר שהשטר פרוע.
ישנם הסברים שונים בראשונים בשיטתו של רבי מאיר. רש"י כותב כי ”ולא אמרינן בהאי הפה שאסר הוא הפה שהתיר, דמכיוון שאמר כשר היה הרי הוחזק השטר וכי אמר פרעתיו לא מהימן שהרי ביד המלווה הוא...” ניתן להסביר את דברי רש"י אלה, בכך שדין "הפה שאסר הוא הפה שהתיר" נאמר דווקא במקרה כזה שבו דברי האוסר הם הסמך לפעולתנו, אך במקרה הנוכחי אמירתו של האוסר מחזקת מקור חיוב אחר - שטר, ולכן אמירה נוספת שלו אינה יכולה להגביל את כוח השטר.
התוספות מסבירים זאת באופן אחר; לדבריהם המחלוקת בין חכמים לרבי מאיר אינה מהותית-הלכתית אלא בשאלה עובדתית - מה הייתה תקנת חכמים שיש לקיים שטרות; האם התקנה הייתה שלפני טענת הלווה "מזויף" יש לקיים את השטר, וממילא שייך הדין הפה שאסר גם במקרה שהוא יודה באמיתות השטר (אלא שטוען פרוע), שכן הוא זה שיצר את כח השטר, או שמא דווקא לאחר שיטען הלווה מזויף, אז יש לקיים את השטר, וממילא השטר היה קיים מאז ומעולם, ולא הלווה הוא זה שיצר אותו.
במענה לקושיה אחרת למה לא יהיה הלווה נאמן לטעון כי השטר פרוע מדין מיגו שהיה יכול לטעון כי השטר מזויף ולא לקיים אותו, משיבים התוספות כי מדובר ב"מיגו דהעזה", כלומר הלווה חש אי-נעימות לומר שהשטר מזויף, שכן ישנם עדים ואנשים נוספים היודעים כי הדבר שקר. הסבר אחר בנושא מסביר רבי שמעון יהודה שקופ, כי במקרה שהלווה הודה כי השטר אינו מזויף, לא יכול הלווה לטעון שהשטר פרוע בטענת 'מיגו' שהיה יכול לטעון שהשטר מזויף, שכן טענת 'מיגו' קיימת רק כאשר יש לו נאמנות לטעון טענה מסוימת והוא זוכה בכוח הטענה, בניגוד לטענת "מזויף" שאינה כוח עצמאי של עצם הטענה אלא תקנת חכמים בלבד האומרת כי יש להתנהג באופן חשדני לשטר כזה למרות שאינו חשוד בשקר, ולא שייך לומר בה 'מיגו'. הסבר זה מבוסס על השיטה כי מיגו הוא כח הטענה.
גדר התקנה

הראשונים נחלקו האם בתקנת קיום השטרות עקרו חז"ל את תוקפו הרגיל של השטר לגמרי עד שיקיימו אותו, והפכו אותו לנייר חסר כל ערך, או שמא החכמים הותירו את כוח השטר על כנו, אלא שהצריכו למעשה לקיים את השטר, אך מדאורייתא יש לו עדיין תוקף משפטי. לפי רש"י בתקנת קיום השטרות עקרו חז"ל את דין השטר לגמרי עד שיקיימו אותו, וקבעו כי למרות שמדאורייתא יש לשטר תוקף, הם מבטלים תוקף זה וכעת השטר אינו מועיל לכלום עד שיתקיים. בכך סבור רש"י כי במקרה שהשטר אינו מקוים אין לעדות כל תוקף, ולכן דין כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד, הקובע כי לא ניתן לעד להעיד לאחר שנתקבלה עדותו - לא קיים, והעדים יכולים להעיד שוב. לעומת זאת סבורים חכמי התוספות, כי החכמים הותירו את כוח השטר על כנו, אלא שהצריכו למעשה לקיים את השטר, אך מהתורה יש לו עדיין תוקף הלכתי, ושעבודו קיים.
פתרונות הלכתיים

בעיה הלכתית שנידונה בין חכמי בבל היא, כיצד ניתן לקיים את השטר, כאשר יש רק שלושה אנשים, שמתוכם רק שניים מכירים את חתימת העדים. האם יכולים העדים המעידים על החתימות לשמש בעצמם גם כבית דין המקבל את העדים ("עד נעשה דיין")? האם די בכך שהדיינים עצמן מכירים את החתימות או שמא צריכים הם להעיד בפני חבריהם כעדים על החתימות? האם צריכים כל שלושת הדיינים לדעת שהחתימות אמת, או שמא די בכך ששניים יודעים? רב הונא פסק (יש אומרים שאמר זאת בשם רבו רב), כי די בכך שהדיינים עצמם יודעים שהחתימות אמת, ובכך הם משמשים גם כעדים וגם כדיינים, ואין בכך כל פסול בדרבנן. הבעיה היא רק, שכל שלושת הדיינים צריכים לדעת כי אכן החתימות נכונות כדי לקיים את השטר, ולכך יש פתרון: יעידו שני הדיינים שמכירים את החתימות, בפני השלישי שאינו מכיר את החתימות, ולאחר מכן יכתבו את ה"אשרתא דדייני" בה יכתבו "אשרנוהי וקיימנוהי לשטרא דנן במותב תלתא דאשתמודענא דחתימת ידא דסהדי היא" (תרגום: קיימנו את השטר במעמד שלושה אנשים ואכן וידאנו כי אכן חתימת ידי העדים היא, ולא זיוף).
רבי אבא מסר את אשר מסר לו רב הונא בשם רב, כי שלושה אנשים שישבו לקיים שטר, והתברר שקיים ערעור פסול על אחד מהם שפסול להיות דיין, רשאים הם להעיד עליו שכשר הוא לפי הידוע להם, רק לפני שחתמו יחד על קיום השטר. בתלמוד הוסבר כי מדובר באיש שהיה גזלן ובאו להעיד עליו כי חזר בתשובה. חכמי התוספות מסבירים, כי כאשר הוועד על האיש שהוא גזלן בטל וועד המושב של בית הדין, כי עד שלא באו להעיד העדים לפני בית הדין בפועל כי חזר בתשובה, הוא נותר בפסולו הראשון של "גזלן" שפסול להעיד, וממילא למרות שהתברר למפרע שלא היה גזלן, וועד המושב של בית הדין שנקבע שלא כהלכה בטל, ושוב צריך לקובעו מחדש ולכתוב שטר חדש.
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף כ', עמוד א'. ברש"י והרבה ראשונים.
↑  רמב"ן ורשב"א שם בפירוש הראשון על דברי הירושלמי.
↑  תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף י"ט, עמוד א'.
↑  לפי הסבר רבי חיים סולובייצ'יק, כמובא בברכת שמואל במסכת כתובות.
↑  מתוך חידושי רבי שמעון יהודה שקופ במסכת כתובות דף י"ט ע"א.
↑  תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף י"ח, עמוד ב'.
↑  תוס' בכתובות י"ח ע"ב ד"ה אנוסים הקשו והא הוי מיגו במקום עדים דאנן סהדי וכו' משמע שעדיין קיים כוח השטר (אחרונים).
↑  תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף כ"א, עמוד ב'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת כתובות, דף כ"ב, עמוד א'.
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
צלה של הרוח

| --- | --- |

עטיפת הספר
 מידע כללי
 מאת:  קרלוס רואיס סאפון 
 איורים:  Riki Blanco 
 שפת המקור:  ספרדית 
 סוגה:  מתח
 נושא:  First Francoism 
 מקום התרחשות:  ברצלונה 
 תקופת התרחשות:  המאה ה־20 
 הוצאה
 הוצאה:  Editorial Planeta 
 תאריך הוצאה:  2001
 הוצאה בעברית
 הוצאה:   כנרת, זמורה-ביתן, דביר
 מספר עמודים:  461
 סדרה
 הספר הבא:  משחקו של המלאך 
 
צלה של הרוח (בספרדית: La sombra del viento) הוא רומן פרי עטו של הסופר הספרדי קרלוס רואיס סאפון. הספר, שיצא לאור בשנת 2001, הפך לרב-מכר בין-לאומי.
הספר תורגם לעברית על ידי ליה נירגד, ויצא לאור בעברית בהוצאת כנרת, זמורה-ביתן, דביר בשנת 2006. על-פי הערכות נמכר הספר בכ-15 מיליון עותקים, מה שהופך אותו לאחד הספרים הנמכרים ביותר בעולם.
תקציר העלילה

העלילה נפתחת בשנת 1945 בברצלונה, בימים שלאחר מלחמת האזרחים בספרד, ובמרכזה עומד נער צעיר בשם דניאל סמפרה. מיד עם סיום המלחמה, אביו של דניאל לוקח אותו לבית הקברות לספרים נשכחים, ספרייה סודית שמכילה אלפי ספרים ישנם וזנוחים שאיש אינו קורא עוד. על-פי המסורת כל מי שנכנס בסודו של בית הקברות יכול לבחור ספר אחד ולקחת אותו עמו, ובתמורה הוא מתחייב להגן על הספר למשך כל ימי חייו. דניאל בוחר ברומן מתח אפל ומסתורי בשם "צלה של הרוח" שכתב הסופר האנונימי חוליאן קאראך.
עוד באותו לילה דניאל לוקח את הספר לביתו וקורא אותו בשלמותו בשקיקה. נסיונותיו של דניאל לאתר ספרים נוספים של מחבר הספר לא צולחים, אך במהלך חיפושיו הוא מגלה כי גבר זר המכנה עצמו לַאִין קוּבֶּרְט, כשמו של השטן בספר שזה עתה קרא, שרף את כל ספריו של חוליאן קאראך, והספר "צלה של הרוח" שהוא אוחז בידו הוא העותק האחרון שטרם נשרף.
תשע שנים מאוחר יותר, דניאל סמפרה בן ה-18, בשקיקתו לגלות על אודות חיבוריו האחרים של קאראך ועברו הנסתר, נשאב בעל כורחו אל תוך עולמו ועברו של הסופר. בעודו מתאהב בביאטריס, אחותו של חברו הטוב טומאס, הוא חובר לפרמין רומרו דה טורס, אסיר לשעבר בטירת מונטז'ואיק אשר נכלא ועונה בגין מעורבותו בריגול אחר האנרכיסטים במלחמה. במהלך חיטוטם בעברם המפוקפק של אנשים – חיים או מתים – מעוררים השניים את כוחותיו האפלים של מפקח המשטרה האכזר, פומרו.
דמויות ראשיות

דָּנִיֵּאל סֵמְפֵּרֵה – נער צעיר, הדמות המרכזית בעלילה. לאחר ביקור בבית הקברות לספרים נשכחים בו הוא בוחר בספר "צלה של הרוח" של חוליאן קאראך, דניאל מבין כי עליו לשמור על האוצר שבידו מפני דמות מסתורית המנסה לאתר את כל ספרי קאראך ולשרוף אותם.
מר סֵמְפֵּרֵה / סמפרה האב – אביו של דניאל. בעל חנות ספרים.
טוֹמַאס אַגִּילַאר – חברו הטוב של דניאל סמפרה. מגן בצורה נחרצת על אחותו, ביאה.
בֵּיאַטְרִיס (בֵּיאַה) אַגִּילַאר – נערה צעירה ותלמידת בית-ספר. אחותו של טומאס. מושא אהבתו של דניאל. אביה ואחיה מגוננים עליה בצורה נחרצת. מזה מספר שנים שהיא מאורסת לקצין בצבא.
פֵֿרְמִין רוֹמֵרוֹ דֵּה טוֹרֵס – חברו ומדריכו של דניאל. לאחר מספר שנים קשות ברחובות, הוא מוצא עבודה בחנות הספרים של סמפרה האב.
קְלַרָה בַּרְסֵלוֹ – אחייניתו העשירה של מר ברסלו, מכר של סמפרה האב ובעל חנות ספרים משל עצמו. עיוורת ויפהפייה. במשך מספר שנים, דניאל הגיע לביתו של דודה כדי להקריא לה ספרים. הוא מגלה כלפיה רגשות חיבה עזים, אף על פי שהיא מבוגרת ממנו בעשר שנים.
חוּלִיאַן קַארַאךְ – מחברו של הספר "צלה של הרוח". דניאל מנסה נואשות לגלות פרטים אודותיו.
פְֿרַנְסִיסְקוֹ חַאווְיֵיר פֿוּמֵרוֹ – ידידו/אויבו של חוליאן קאראך מימי בית-הספר. כיום מפקח אכזרי פסיכופת וקשוח במשטרה, ואויבו של פרמין.
מִיקֵל מוֹלִינֵר – ידידו של חוליאן קאראך מימי בית-הספר. נדבן עשיר.
האב פֵֿרְנַנְדּוֹ רַאמוֹס – ידידו של חוליאן קאראך מימי בית-ספרם שהפך לכומר ומורה באותו המקום. מסייע לדניאל בחיפושיו אחר האמת על קאראך.
חוֹרְחֵה אַלְדַּאיַה – ידידו של חוליאן קאראך מימי בית-הספר. חלש אופי וסובל ממצבי רוח משתנים. עשיר מאוד.
פֵּנֵלוֹפֵּה אַלְדַּאיַה – מושא אהבתם של חוליאן קאראך וחאווייר פומרו. אחותו של חורחה. עשירה ונאה מאוד.
חַסִינְטַה קוֹרוֹנַדֿוֹ – אומנתה לשעבר של פנלופה. מתגוררת כיום בבית-אבות ומסייעת לדניאל בחיפושיו.
נוּרִיַּה מוֹנְפֿוֹרְט – אישה חכמה ונאה שעבדה בהוצאה לאור שהדפיסה את ספרי קאראך. הכירה את קאראך והייתה ידידתו הקרובה כשגר בפריז. זוהי בתו של איסאק מונפורט, שומר בית הקברות לספרים נשכחים.
ספרי המשך

ב-2009 יצא לאור ספר ההמשך "משחקו של המלאך" המהווה פריקוול לספר זה והמספר על אודות סופר צעיר המתבקש לכתוב ספר עבור דמות מסתורית תמורת סכום עתק. הספר תורגם לעברית על ידי מרינה גרוסלרנר ויצא לאור באותה ההוצאה. ספר המשך ל"צלה של הרוח" הוא "אסיר השמים" שראה אור ב-2012, ואשר מתאר את המשך קורות גיבורי הספרים הקודמים לו.
ראו גם

קרלוס רואיס סאפון
משחקו של המלאך
אסיר השמים
לקריאה נוספת

צלה של הרוח, קרלוס רואיס סאפון, כנרת, זמורה-ביתן, דביר (2006) – (קריאת הספר בתצוגה מקדימה באתר "גוגל ספרים" )
קילבסה

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  נקניק 
 מוצא:  אוקראינה, פולין 
 
קילבסה "כפרית"
מגוון סוגי קילבסה, מלמעלה: קילבסה לבנה, קבנוס וקילבסה וייסקה, מוגשים עם חרדל
קילבּסה (פולנית :Kiełbasa, בהיגוי אוקראיני : קוֹלבּסה) היא סוג של נקניק מסורתי פולני, ובפולנית משמש אף המונח לתיאור נקניק בכללותו.
הקילבסה נמכרת בשני סוגים : יבשה ורטובה. המין היבש עמיד לזמן רב יותר, ואת המין הרטוב ניתן לאכול כפי שהוא או מבושל בתוך תבשילים פולניים כבורשט, קפושניאק או ביגוס.
מקור המילה כנראה בניב הטורקי külbastı שמשמעותו קציצה או נתח צלוי.