stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צבי תורן
ביוגרפיה

תורן נולד בשם אוטו טרייכלינגר (Otto Treichlinger) בעיר קלָטוֹבי (אנ') שבדרום בוהמיה, אוסטרו-הונגריה (לאחר המלחמה בצ'כוסלובקיה; כיום בשטח צ'כיה). גדל והתחנך בבירה פראג, שם גם קיבל את הכשרתו כאדריכל באוניברסיטה הטכנית (1931-36). לאחר לימודיו שירת שירות חובה בצבא הצ'כוסלובקי (1936-38) ועבר קורס קצינים. לאחר שחרורו מהצבא החל לעבוד כאדריכל במשרד בפראג, עד פרוץ מלחמת העולם השנייה. עם כניסת הגרמנים לפראג בשנת 1939 היגר לאנגליה בסיוע חברי המועדון הציוני. באנגליה הצטרף לצבא הצ'כי החופשי ושירת כקצין הממונה על תערוכות והפקת חומר הסברתי (1939-45). במסגרת זו עסק בעיצוב התערוכות והחומרים הפרסומיים. ביוני‏ 1945, לאחר הניצחון על גרמניה הנאצית, חזר לצ'כוסלובקיה וכיהן כאדריכל במשרד העבודה הצ'כי. במקביל, נתן שירותי תכנון לשגרירויות ישראל ובריטניה. ב-1949, לאחר עלות הקומוניסטים לשלטון, כשהיה בן 36, עלה לישראל עם אשתו דבורה ובתם לאה (נולדה ב-1944) והתיישב בהרצליה. תחילה התגורר במעברה, ולאחר מכן בדירה בדמי מפתח עד לשנת 1962, אז עבר לתל אביב. בשנת 1951 עִברת את שמו ל"תורן". בפברואר אותה השנה נולדה בתו השנייה נעמי ברבורה, הקרויה על שם אימו שנספתה בשואה.
בישראל עבד כשנה כשכיר במשרדו של האדריכל זאב רכטר, וב-1950 פתח משרד עצמאי. במסגרת זו תכנן פרויקטים רבים בכל רחבי הארץ. בשנת 1985 הצטרפו למשרדו כשותפים בתו לאה ובן-זוגה שמואל רוזנבאום, שניהם אדריכלים בוגרי הטכניון.
נעמי בחרה שלא לפנות לתחום האדריכלות וכיום היא מכהנת כסמנכ"לית בחברת הייטק. תורן זכה בפרס קפלן והיה מהאדריכלים הפעילים בתחום פרסום כתבי העת והספרים בישראל, כשתרומתו המרכזית הייתה לכתב העת "תוי" שבעריכתו השתתף.
תורן פרש מעבודה בשנת 1987. נפטר בירושלים ב-6 ביולי 1999, בגיל 86. הותיר את אשתו דבורה ובנותיהם לאה תורן-רוזנבאום ונעמי תורן-עמר.
עבודות נבחרות

מעונות דובנוב (בית שני), רחוב דובנוב, תל אביב, 1950
בית הספר ע"ש ברנר, הרצליה, 1951
ישיבת השרון, הרצליה, 1954
בניין מגן דוד אדום, הרצליה, 1959
בית חרושת לודז'יה, חולון, 1959
בית "יד לבנים", תל אביב, 1960 (פרס ראשון בשותפות עם ישראל לוטן)
בית "ויצו", הרצליה, 1962
בית הרב הרברט פרדימן, קיסריה, שנות ה-60
ספרייה עירונית, אילת, 1968
ספרייה עירונית, קריית מלאכי, 1968
בית חולים אייזנברג, יפו, בשותפות עם אברהם יסקי ויעקב גיל, 1969 (הבניין לא הושלם)
בית כנסת, רמלה, 1970
בית ספר מקיף, אור יהודה, 1973
היכל שלמה, מרכז היהדות הקראית העולמית, רמלה, 1978
גלריית תמונות

בניין הספרייה העירונית באילת
בית כנסת ברמלה
היכל שלמה, המרכז הקהילתי העולמי של היהדות הקראית העולמית , ברמלה
הערות שוליים

↑  'הודעות לפי חוק הירושה', ילקוט הפרסומים 4828 (כ"ב בכסלו התש"ס, 1 בדצמבר 1999), 1533.
↑  Jan Björn Potthast, Das Jüdische Zentralmuseum der SS in Prag. Gegnerforschung und Völkermord im Nationalsozialismus, Frankfurt am Main: Campus, 2002, p. 396.
↑  'הודעה בדבר רישום שינויי שם', ילקוט הפרסומים 140 (ב' באדר א' תשי"א, 8 בפברואר 1951), 626.
פרשת ידלין

פרשת ידלין הייתה פרשת שוחד שנחשפה בישראל בחודש אוקטובר 1976. במרכזה עמד אשר ידלין, אחד האישים הבולטים ביותר במפלגת העבודה הישראלית. חשיפת הפרשה הביאה למאסרו של ידלין, מנכ"ל קופת חולים כללית שיועד להתמנות לנגיד בנק ישראל. היא הייתה חלק מתהליך מתמשך שגרם לאובדן ההגמוניה של מפלגת העבודה לאחר יותר משלושים שנה כמפלגת השלטון, שבמהלכן ניהלה את הממשלה ואת כל מוסדות הציבור החשובים.
הפרשה

בשנת 1976 החל השבועון "העולם הזה" לפרסם תחקירים על פעולות כספיות בלתי כשרות שנגעו לבכירים במפלגת העבודה ולקופת המפלגה. בין השמות שהוזכרו היו אלה של אשר ידלין, שהיה אמור להתמנות לנגיד בנק ישראל, ושל אברהם עופר, שר הבינוי והשיכון בממשלת רבין הראשונה. מהתחקירים עלה כי השניים היו מעורבים בקבלת שוחד. כתב העיתון יגאל לביב הגיש תלונה במשטרה, והטיפול בתיק הועבר לראש היחידה לחקירות הונאה, בנימין זיגל.
בעקבות פרסום ההמלצה למנות את ידלין לנגיד בנק ישראל, דיווחה המשטרה לשר המשטרה על השמועות נגד ידלין והוחל בבדיקה מקדמית שלהן. ידלין זומן לחקירה באזהרה, כחשוד בקבלת שוחד. כן נעצר החשב של קופת החולים, מאיר קמחי, ובכירי המשטרה זיגל ויעקב קדמי לחצו עליו להסכים לשמש עד מדינה נגד ידלין, אך הוא סירב בטענה שאין לו כל מידע מרשיע נגד ידלין. לאחר שבוע של חקירות לא נמצאו ראיות למעשים פליליים של ידלין אלא לכל היותר למעשים שיש בהם טעם לפגם. ואולם היועץ המשפטי לממשלה, אהרן ברק, החליט לתת אור ירוק למשטרה להעמיק את החקירה ללא הגבלת זמן. במכתבו כתב היועץ המשפטי שלא נמצא אישוש לשמועות הראשוניות, אבל במהלך הבדיקה עלו חשדות חדשים שכללו:
קבלת עמלות מארבע עסקאות שבהן מכרה קופת החולים נכסים. התברר שבעסקאות אלו שולמו עמלות והייתה גרסה, שידלין הכחיש, ולפיה חלק מהעמלה שולמה לו. לימים טען ידלין שהכסף הועבר למפלגת העבודה.
ידלין רכש דירה עם פלונית (היא חווה ארליכמן), מתווכת קרקעות, והדירה נרשמה על שמה של פלונית בלבד. היועץ המשפטי כתב שעלה חשד לקשירת קשר להימנע מתשלום מס שבח. ידלין טען שלא היה מודע לבעייתיות והצהיר שיבדוק את העניין, ובמידת הצורך ישלם את המס הנדרש.
נכס של קופת חולים נמכר לפלוני שלא היה הרוכש האמיתי. ידלין טען שהרוכשת הייתה פלונית, ואילו פלונית טענה שידלין היה שותף לרכישה.
ידלין טען שכל החשדות מבוססים על גרסתה של חווה ארליכמן, שהייתה בקשר זוגי עימו והתאכזבה מכך שדחה אותה.
בעקבות ההיתר שנתן היועץ המשפטי לממשלה נעצר ידלין ב־18 באוקטובר 1976. המשטרה לחצה על מיודעיו לחצים כבדים והצליחה לגייס שני עדי מדינה להעיד נגד ידלין. מדינת ישראל רעשה, וכל אמצעי התקשורת עסקו במעקב אחרי החקירה והדיונים בבתי המשפט. ב-25 באוקטובר ביטלה הממשלה את מועמדותו של ידלין לתפקיד נגיד בנק ישראל, וארנון גפני נכנס לתפקיד במקומו ב-1 בנובמבר.
ב־13 בדצמבר 1976 הוגש כתב אישום נגד ידלין, וכעבור כמה ימים הוא נעצר עד תום ההליכים. בתחילת המשפט כפר בכל ההאשמות נגדו, אבל זמן מה לאחר מכן הבין כי סיכויי הזיכוי קטנים והגיע לעסקת טיעון שלפיה הודה בחמישה מקרים של שוחד וקבלת טובות הנאה. על פי פסק הדין ידלין העביר למקורביו, עורך דין ומתווכת נדל"ן, טיפול בענייני משפט ותיווך הקשורים לנכסים של קופת חולים, ואלה העבירו לו במזומנים חלק משכר הטרחה שקיבלו. עורך הדין חיים גושן וחווה ארליכמן שימשו עדי מדינה במשפט, והעידו כי חלקו את שכר טרחתם עם ידלין.
ידלין נדון לחמש שנות מאסר ולקנס של 30,000 דולר. הוא נשא את מאסרו בכלא רמלה ובכלא מעשיהו, ושוחרר מקץ כארבע שנים. עם שחרורו פרסם את ספרו "עדות", ובו תולדות חייו וגרסתו למסכת האירועים. בספרו זה תיאר את דרכה של המפלגה שבה היה חבר, וכלשונו ספרו זה "איננו סיפורו של אשר ידלין בלבד. זהו סיפור הסתאבותה של החברה הישראלית ושל תנועת העבודה". על פי גרסתו "חברי בגדו בי והפקירו אותי כטרף קל לציבור ולמערכת המשטרתית והמשפטית". לדבריו הוא היה קורבן של מערכת מושחתת שהקריבה את ראשו כדי להציל את המערכת המסואבת ממילא.
הפרשה > משפטה של שרה הרי

בתחילת נובמבר 1976 נעצרו מקורבים לידלין ובהם אחותו, שרה הרי. כתב האישום המקורי נגד ידלין הוגש נגדו ונגד אחותו בצוותא. אחרי שידלין הגיע להסדר הטיעון המשיך המשפט נגד הרי לבדה, באשמה של מתן שוחד בסך אלפיים ל"י. בהתחדש המשפט הודתה הרי באשמה ונדונה למאסר על תנאי ולקנס קטן. בית המשפט התחשב בסבל שסבלה הנאשמת מכך שהעבֵירה הזניחה יחסית שעברה נקשרה במשפטו של אחיה. כן הביאה השופטת הדסה בן-עתו בחשבון את העובדה שעל פי כתב האישום היוזמה לקבלת השוחד הייתה של מאיר קמחי (כמפורט בהמשך, קמחי זוכה מאשמה).
הפרשה > משפטו של מאיר קמחי

החשב מאיר קמחי טען כי בליל החקירה הראשון אמר לו יעקב קדמי: "אדון קמחי אנו מכירים אותך, חקרנו עליך. יודעים שאתה איש ישר. אתה לא אשם בשום דבר. עזור לנו להפליל את ידלין ולהכניסו לבית־סוהר". קמחי סירב להעיד כעד מדינה נגד ידלין, והועמד לדין באשמה של קבלת שוחד בעד מתן תיק הביטוח של קופת החולים לשרה הרי. באוגוסט 1978 זיכה השופט אהרן אולסקר את קמחי מכל אשמה, וקבע כי שני עדי התביעה המרכזיים שיקרו וכי עדויותיהם היו מלאות סתירות. קמחי שב לעבוד בתפקיד אחר בקופת החולים, אך הקופה סירבה לשלם לו את הוצאות משפטו.
הפרשה > המשפט הנוסף

תוך כדי מאסרו של ידלין הוא הועמד לדין על כתב אישום נוסף, שכלל האשמה בשוחד על קבלת כספים למען אחותו מידי ידידו מרדכי אליסון. השופט מנחם אילן זיכה אותו מכל אשמה, בקובעו שאליסון שיקר ושגם אילו קיבל את כל דבריו לא היה בכך להוכיח קבלת שוחד, שכן יכלו להיות סיבות רבות למתן הכסף.
השפעתה של פרשת ידלין

הדעה הרווחת היא כי פרשת ידלין קירבה את סוף תקופת השלטון של מפלגת העבודה, והביאה למהפך הפוליטי בבחירות 1977, שבו עלתה לשלטון מפלגת הליכוד בראשותו של מנחם בגין.
בד בבד עם הפרשה התפרסמו בזו אחר זו פרשיות נוספות הקשורות במפלגה, ובהן התאבדותו של השר שנחשד בשוחד, אברהם עופר, סמוך מאוד למעצרו של אשר ידלין; מעצרו של מיכאל צור, גם הוא מקורב למפלגה, שנדון ל־15 שנות מאסר באשמת מעילה; וכן פרשת חשבון הדולרים של בני הזוג יצחק ולאה רבין.
תהליך שקיעתה של המפלגה, שהחל עם השבר שיצרו מלחמת יום כיפור ואובדן האמון של הציבור במנהיגיו, קיבל תאוצה עם חשיפתן של פרשיות השחיתות השלטונית. על פי מרבית ההיסטוריונים נוצר בציבור הרושם כי ראשי התנועה מתנהגים כאילו הם מורמים מעם, ועושים בכספי ציבור ובמוסדות השלטון ככל העולה על רוחם.
ידלין עצמו טען בחקירותיו כי הכסף שקיבל לא נועד לצרכיו האישיים אלא שימש כצינור להעברת כספים לקופת המפלגה. הטענה לא סייעה להקל בעונשו; היא אף הגבירה את הכעס על המעשים שיוחסו לו ועל התחושה שהסיאוב פשה בתנועת השלטון.
האישים הבולטים בפרשת ידלין

אהרן ברק – היועץ המשפטי לממשלה, שנדרש לקבל את ההחלטה על פתיחת חקירה נגד אישיות ציבורית בכירה כידלין, ועל הגשת כתב אישום ובקשה למעצר עד תום ההליכים. ברק טבע באותה פרשה את המונח "מבחן בוזגלו".
בנימין זיגל – ראש היחידה לחקירות הונאה במשטרת ישראל, שנחשב "אימת עברייני הצווארון הלבן" והביא להגשת כתב האישום ובסופו של דבר להודאתו של הנאשם.
טליה לבני – הידועה בציבור של אשר ידלין, שעמדה לצידו לאורך תקופת החקירות והמאסר, ובהיותה עורכת דין סייעה לו במהלכיו המשפטיים. לבני נישאה לידלין במהלך מאסרו, אך התגרשה ממנו לאחר שירד לארצות הברית. לאחר שחרורו של ידלין אמרה לבני: "עבורי, פרשת ידלין לא תסתיים לעולם. למדתי להעריך נכונה את המערך המפלגתי, את המוסכמות החברתיות, את ההתייחסות למושגים כמו צדק ומשפט". לבני המשיכה לעסוק בעריכת דין וב־2002 נבחרה ליו"ר נעמת.
דליה ידלין – אשתו לשעבר של אשר ידלין, אשר למרות פרידתה ממנו התגייסה לעמוד לצידו ואף חברה לטליה לבני כדי לגייס את דעת הקהל בניסיון להציג את ידלין כקורבן השיטה.
אברהם עופר – שר השיכון בתקופת ממשלת רבין. שמו נכרך בפרשיות שוחד עם זה של ידלין. עופר התאבד הואיל ולא יכול לעמוד בלחץ השמועות והחקירות שהתנהלו בעניינו. החקירה נגדו הופסקה בלי שהוצגה הוכחה כלשהי לאשמתו.
מונחים בצל הפרשה

השיטה – מונח אשר ביטא את התהליך שבו כספי חברות וארגונים ציבוריים הגיעו בדרכים מפוקפקות אל קופת המפלגה ושימשו לפעולותיה השוטפות. המונח עלה לראשונה בפרשת מיכאל צור, ושב והודגש בפרשת ידלין.
מבחן בוזגלו – מונח שטבע אהרן ברק. כאשר ביקשו ממנו לקיים את חקירתו של ידלין במשרדו הוא הורה לזמנו לחקירה במתקן משטרתי ואמר כי מעמדו של חשוד, רם ככל שיהיה, צריך להיות שווה למעמדו של אזרח פשוט מן השורה (בוזגלו, למשל).
"בית ידלין" – מבנה מצפון לשכונת נווה אביבים שנחשב סמל מוחשי לפרשה. ב־1962 החליטו כמאה רופאים מדרום אמריקה לבנות בניין של מרפאות פרטיות בתל אביב, ולשם כך ייסדו את החברה ישראל אמריקן מדיקל סנטר ורכשו ממינהל מקרקעי ישראל עשרים דונם אדמה. בניית השלד החלה ב־1966 ונפסקה כעבור ארבע שנים, בעוד החברה מנסה לאתר שותף. כשעלו החיפושים בתוהו מכרה את הבניין לקופת חולים כללית, בעסקה שבה טיפל ידלין, בתחילת 1975. הבנייה לא הושלמה והמבנה נותר שלד במשך עשרות שנים, ועל קירותיו כתב אלמוני את המילים "בית ידלין". ב־1990 מכרה קופת החולים, שהגיעה למסקנה כי האזור אינו מתאים לבית מרפאות, את המתחם. היא עשתה זאת רק אחרי שרכשה קרקעות סביבו והגדילה אותו ל־33 דונם. בינתיים התפתחה מסביב רמת אביב ג', שהשטח נמצא במערבה. ועדות התכנון נעתרו לבקשת הרוכשת, ישרס, והתירו להפוך את השלד לבניין דיור מוגן, אך לבסוף אישרו תוכנית לבניית בתי מגורים והתנו את מתן היתרי הבנייה בהריסת השלד. הוא נהרס ב־2005 ובעשור השלישי של המאה ה-21, ניצבים במקום בנייני "אביב בגימל" שבנתה אביב־אוסיף, בעלת הקרקע בעת הבנייה.
הערות שוליים

↑  הממשלה אישרה מועמדות ידלין לנגיד בנק ישראל, דבר, 6 בספטמבר 1976
↑  החשב הכללי של קופ"ח סירב להיות עד מדינה בפרשת ידלין, מעריב, 10 באוקטובר 1976
↑  יהושע כהנא, היועץ המשפטי ופרקליט המדינה התבקשו לתת חוות־דעת על ידלין, מעריב, 13 באוקטובר 1976
↑  היועץ המשפטי החליט אור ירוק, מעריב, 14 באוקטובר 1976
↑  ידלין: השוחד מארליכמן אלי; מעו"ד גושן לקופת מפלגת העבודה, דבר, 15 בפברואר 1977
↑  המסמכים שהביאו להחלטת הממשלה, מעריב, 18 באוקטובר 1976
↑  הממשלה: בטלה ההמלצה למינוי ידלין, ממליצים למנות את א. גפני לנגיד, דבר, 25 באוקטובר 1976.
↑  אשר ידלין מואשם בקבלת דמי שוחד, דבר, 14 בדצמבר 1976
↑  ידלין יהיה עצור עד משפטו, דבר, 21 בדצמבר 1976
↑  ידלין ואחותו כופרים בהאשמות, דבר, 18 בינואר 1977
↑  ההסכם בין ההגנה והתביעה, דבר, 15 בפברואר 1977
↑  תיווך לשוחד וגניבת תמונות, דבר, 3 בנובמבר 1976
↑  ביום א' יסוכם המשך חקירתו של ידלין, דבר, 25 בפברואר 1977
↑  מאסר על תנאי וקנס לשרה הרי, דבר, 29 במרץ 1977
↑  קמחי: לא העליתי בדעתי ללחוץ על אחותו של ידלין שהיה יכול לפטר אותי ברגע, דבר, 23 בפברואר 1978
↑  יגאל לבנון במשפט מאיר קמחי, דבר, 18 באוקטובר 1977
↑  מאיר קמחי חשב קופ"ח לשעבר זוכה מאשמה של קבלת שוחד, דבר, 25 באוגוסט 1978
↑  קמחי חוזר לקופ"ח - לתפקיד חדש, דבר, 27 בנובמבר 1978
↑  ישעיהו אביעם, קופ"ח לא תחזיר לקמחי הוצאות משפט, מעריב, 26 בנובמבר 1978
↑  אשר ידלין זוכה מכל אשמה, דבר, 26 בספטמבר 1978
1 2 3 4 5  שרון קדמי, ‏מתחם בית ידלין יהפוך לשכונת מגורים ודיור מוגן, באתר גלובס, 23 ביולי 2003
↑  יגאל לב, שלד ושמו מדיקל סנטר, מעריב, 22 באוקטובר 1976
1 2 3  דני רכט, מדיקל סנטר (בית ידלין) / אביב בגימל, באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה"
פלופס

ערך זה עוסק בדמות במיתולוגיה היוונית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 תרבות:  מיתולוגיה יוונית 
 אב:  טנטלוס 
 אם:  Klytia 
 אחים:  ניובה 
 בן או בת זוג:  היפודאמיה, Danais, אקסיוכה 
 צאצאים:  אטראוס, Epidaurus, סיירון, Sicyon, Hippalcmus, פליסתנס, Archippe, Argeus, Dysponteus, Antibia, Cleon, Corynthius, Letreus son of Pelops, Lysidice, Dimoetes, תיאסטס, Alcathous, Troezen, Pittheus, אורידיצה, כריסיפוס, Copreus, Dias, Astydameia, Nicippe, Aelius 
 
פלופס
פלופס (ביוונית: Πελοψ) הוא גיבור אגדי מן המיתולוגיה היוונית. אביהם של אטראוס ושל תיאסטס, בנו של טנטלוס מלך לידיה, אחי ניובה, נכדו של זאוס מלך האלים היוונים, ומאהבו של פוסידון.
ידוע במיוחד בשל ניצחונו במרוץ מרכבות נגד אוינומאוס, מלך אולימפיה, על ידה של ביתו, היפודאמיה. ניצחונו אפשר לו להתחתן עם הנסיכה היפודאמיה, שהייתה אחת הנשים היפות ביוון. פלופס, שהפך למלך, קרא לאזור על שמו - הפלופונסוס; כיום, החלק הדרומי של יוון.
דמותו

לפי האגדה, אביו, טנטלוס, חמד לצון וציווה להורגו, כדי לבשל את בשרו ולהגישו בסעודה שערך לאלים. האלים האולימפיים לא התפתו ונמנעו מן המנה שהוצעה להם, פרט לדמטר (או בגרסאות אחרות תטיס או כלב), שהייתה שרויה ביגון על אובדן בתה, והספיקה לאכול את כתפו לפני שהבחינה במקור הבשר.
האלים הענישו את טנטלוס בעונש איום, והחזירו לתחייה את פלופס. במקום כתפו שנאכלה, יצרו לו האלים כתף משנהב.
מאוחר יותר נשא לאישה את הנסיכה היפודאמיה. כדי לזכות בה היה צריך כל מחזר לנצח את אביה, המלך אוינומאוס, במרוץ סוסים, כאשר העונש על תבוסה הוא מוות. צעירים רבים מתו בצורה זו, בייחוד לאור העובדה שסוסיו של המלך היו מתנה מארס, אל המלחמה היווני. פלופס, שקיבל במתנה זוג סוסים מפוסידון, כמתנת תודה על כך ששימש כמאהבו באולימפוס, התחרה בו וניצח.
לפי גרסה אחרת, היפודאמיה, שהתאהבה בו, היא זו שעזרה לו לנצח, על ידי שיחוד הפרש שרכב בשם אביה, מירטילוס. הלה שלף את היתדות שחיזקו את גלגלי מרכבת המלך, ובכך אפשר לפלופס לנצח. יש גם גרסה הטוענת שפלופס שיחד את מירטילוס כשהבטיח לו מחצית הממלכה שיירש ואת הלילה הראשון עם היפודאמיה.
על פי האגדה, מרוצי הסוסים שהתקיימו באולימפיה, הם המקורות של המשחקים האולימפיים ביוון העתיקה.
לימים הרג פלופס את מירטילוס וזה קיללו בשעת מותו.
פלופס, לפי האגדה, כבש גם את חצי האי שלימים נקרא הפלופונסוס, ומכך נובע שמו של האזור (ביוונית פירוש השם "האי של פלופס").
האגדה על פלופס נשתמרה בצורתה הקדומה, וסופרי יוון המאוחרים לא אהבו את צורתה, שהייתה אכזרית בעיניהם, ואף התריסו נגדה.
ראו גם

פליסתנס
פרספקטיביזם

פרספקטיביזם (מהמילה פרספקטיבה, נקודת מבט, בגרמנית: Perspektivismus) היא תפיסת עולם פילוסופית פוסט-מודרנית שהתווה הפילוסוף פרידריך ניטשה, לפיה ידיעה והערכה של המציאות אפשרית רק באמצעות פרשנות של האינדיבידואל, מנקודת מבטו הרלטיביסטית-סובייקטיבית, זאת בדומה לגישתו של ההוגה ז'אן-פול סארטר. לפי גישה זו אין אמת עובדתית מוחלטת אחת, אלא האמת מתקבלת משילוב של נקודות מבט נבדלות. על פי ניטשה, ניסיונו האישי של המתבונן, כתלות בזמן, במקום, בחיברות, בחינוך, ובמבנה הנפשי שלו מעצב את מאפייני ברירת המחדל של נקודת מבטו, ה"בעד" ו"נגד" בפרשנותו אינם מבוססי רציונל אלא מהווים פועל יוצא של מניעיו האישיים, בין אם מדובר באינטרסים או בצרכים. לפי גישה זו, מערכת החוקים של הפרט חשופה לשינויים בלתי פוסקים ואין בה רצף והמשכיות. לפי הפרספקטיביזם, האתיקה אינה עובדתיות, אלא מביעה את עמדותיו, רגשותיו והנחותיו של הפרט. מערכת הערכים היא ארעית והמוסר נגזר מתהליך גיבוש האישיות.
ראו גם

העיוורים והפיל
| פרידריך ניטשה |
| --- | --- | --- |
| כתביו | חמש הקדמות לחמישה ספרים שלא נכתבו (על הפאתוס של האמת; על עתיד מוסדות החינוך שלנו; המדינה היוונית; היחס בין הפילוסופיה השופנהארית לתרבות הגרמנית; התחרות ההומרית) • הולדת הטרגדיה • על אמת ושקר במובן החוץ מוסרי • פילוסופיה בעידן הטראגי של היוונים • ראיית העולם הדיוניסית • עיונים שלא בעיתם (דוד שטראוס: המתוודה והסופר; כיצד מועילה ומזיקה ההיסטוריה לחיים; שופנהאור כמחנך; ריכרד וגנר בביירוית) • אנושי, אנושי מדי • דמדומי שחר • המדע העליז • כה אמר זרתוסטרא • מעבר לטוב ולרוע • לגנאלוגיה של המוסר  • פרשת וגנר • אנטיכריסט • שקיעת האלילים • ניטשה נגד וגנר • הנה האיש • הרצון לעוצמה |  |
| מושגים בהגותו | אלוהים מת • החזרה המתמדת • על-אדם • האדם האחרון • מוסר אדונים ומוסר עבדים • פרספקטיביזם • אהבת הגורל • החיוב הניטשיאני  • הטשאנדלה • רסנטימנט • הרצון לעוצמה • מה שלא הורג אותי מחשל אותי |  |
| יצירות אחרות | רשימת יצירות מוזיקליות מאת פרידריך ניטשה • דיתירמבים דיוניסיים • אידיליות ממסינה |  |
| אישים קשורים | אליזבת פרסטר-ניטשה • לו אנדריאס-סלומה • פאול ריי • גאורג ברנדס • יעקב בורקהרדט |  |
| נושאים קשורים | ארכיון ניטשה • כשניטשה בכה • אחותי ואני • הפרס הבין-לאומי על שם פרידריך ניטשה • ניטשה והציונות |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph319052 
ערך זה הוא קצרמרבנושא פילוסופיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
צביאטקו בובושבסקי

| --- | --- |

 לידה:  8 באוגוסט 1884 וראצה, נסיכות בולגריה 
 פטירה:  23 בדצמבר 1952 (בגיל 68) סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה 
 מדינה:  בולגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי של סופיה 
 השכלה:  סורבון 
 תקופת הפעילות:  מ-1906 
 תפקיד:  חבר האספה הלאומית של בולגריה  חבר האספה הלאומית של בולגריה  חבר האספה הלאומית של בולגריה 
 מפלגה:  מפלגת העם של בולגריה, חזית המולדת של בולגריה, הברית הדמוקרטית הבולגרית, מפלגת העם הפרוגרסיבית המאוחדת של בולגריה, זוונו 
 פרסים והוקרה:  לגיון הכבוד 
 
צְבִיָאטְקוֹ פֶּטְרוֹב בֹּובֹּושֶבְסְקִי (בבולגרית: Цвятко Петров Бобошевски, מוכר גם כ-צְבֶטְקוֹ בובושבסקי;‏ 20 ביולי 1884, וראצה, נסיכות בולגריה – 23 בדצמבר 1952, סופיה,  הרפובליקה העממית הבולגרית) היה משפטן ופוליטיקאי בולגרי איש חוג זוונו, אשר כיהן גם כחבר פרלמנט ובמספר תפקידי שר בממשלות בולגריה. בין השנים 1944–1946 נמנה עם עוצרי המלוכה בבולגריה. בובושבסקי נמנה עם קבוצת פוליטיקאים ואנשי ציבור, אשר נודעו כ-"קבוצת ה-63", שנאבקו נגד כוונתו של בוריס השלישי, מלך בולגריה וממשלתו, לגרש את יהודי בולגריה למחנה ההשמדה טרבלינקה.
ראשית חייו והקריירה הפוליטית

צבטקו בובושבסקי נולד בווראצה למשפחת סוחרים אמידה. הוא סיים בית ספר תיכון בסופיה, ובהמשך יצא ללימודי משפטים בסורבון, אותם סיים ב-1906. בובושבסקי שב לעיר הולדתו ועסק בעריכת דין. בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 הצטרף למפלגת העם, ובהמשך ב-1923 נטל חלק בהפיכה שהובילה להדחת ממשלו של אלכסנדר סטמבוליסקי. הוא מונה לשר המסחר, התעשייה והעבודה בממשלתו של אלכסנדר צאנקוב ובנובמבר 1924 מונה לשר המשפטים של בולגריה וכיהן בתפקידו עד סיום כהונתו של צאנקוב בינואר 1926. ב-1925 שכל את אחיו ספאס בפיגוע בכנסיית סווטה נדליה.
עם מינויו של אנדריי ליאפצ'ב לתפקדי ראש הממשלה, מונה שוב בובושבסקי לתפקיד שר המסחר, התעשייה והעבודה וכיהן בתפקידו עד מאי 1930. בובושבסקי נמנה עם חוג זוונו והיה מקורב לראשיו דמיאן ולצ'ב וקימון גאורגייב. במאי 1934 נמנה עם תומכי הפיכת הליגה הצבאית. לאחר ההפיכה ועד 1936, מונה לנהל בנק בבעלות המדינה.
מלחמת העולם השנייה ולאחריה

במהלך מלחמת העולם השנייה, בובושבסקי לא תמך בהצטרפות בולגריה להסכם התלת-צדדי. במאי 1943 עם פרסום צווי הגירוש ליהודי סופיה התכנסו בדירתו של דמיאן ולצ'ב אישי ציבור מכל גוני הקשת הפוליטית בבולגריה, אנשי רוח ואנשי אקדמיה ובהם: צבטקו בובושבסקי, ניקולה מושאנוב, דימו קזאסוב, ניקולה פטקוב, אטאנאס בורוב וקימון גאורגייב. הוכן מכתב שיועד אישית למלך בוריס השלישי ובו נכתב בין השאר על הגירוש:
”צעד בלתי אנושי זה, שאינו הולם את עמנו שוחר השלום, ניתן לביטול רק על ידי הוד מעלתו, מפני שכב' הוא הממשלה עצמה. אחרת, תחול כל האחריות על הוד מעלתו. ראינו כחובתנו העליונה להביא לידיעת כב' את אשר מתכננים לעשות עם בני מולדתנו היהודים, דהיינו -  לשלוח אותם על לא עוול בכפם כדוגמת יהודי תראקיה. אנו בטוחים שכב' ימנע צעד מרחיק לכת כגון זה, ישעה לאזהרותינו ויבטל פקדה זו.”
המכתב נחתם בידי 63 אנשי הציבור ונמסר אישית לארמון המלך על ידי דימו קזאסוב וצבטקו בובושבסקי. הייתה זו הפעם הראשונה בו שוגר איום אישי למלך בוריס, תוך ציון אחריותו האישית לאירועים.
בובושבסקי הצטרף לחזית המולדת של בולגריה. ב-9 בספטמבר 1944 התחוללה בבולגריה הפיכה צבאית שהובלה על ידי חזית המולדת ונשענה על הגעת הצבא האדום לסופיה בו ביום. הממשלה המלוכנית הודחה ובמקומה הוקמה ממשלה בראשות קימון גאורגייב. עוצרי המלוכה הודחו מתפקידם. ב-15 בספטמבר מונה צבטקו בובושבסקי לאחד מעוצרי המלוכה החדשים, והוא כיהן בתפקידו עד 18 בספטמבר 1946 עת בוטלה רשמית המלוכה בבולגריה ויורש העצר סימאון השני ומשפחתו, עזבו את בולגריה מחשש לחייהם.
אחריתו

צבטקו בובושבסקי הלך לעולמו בסופיה ב-1952 והוא בן 68, ונקבר בבית הקברות המרכזי בסופיה. ממשלתו של וולקו צ'רבנקוב ספדה לבובושבסקי וציינה שהיה אחד המדינאים המובילים בבולגריה. בובושבסקי היה נשוי ואב לשתי בנות. עוטר בעיטור לגיון הכבוד.
הערות שוליים

↑  רשימת הנספים בפיגוע בכנסיית סווטה נדליה, באתר edinzavet.wordpress (בבולגרית).
↑  חיים קשלס, קורות יהודי בולגריה - כרך ג' - תקופת השואה, הוצאת דבר, תל אביב, 1969, עמודים 169-168.
↑  ניר ברוך, הכֹּפֶר-בולגריה ויהודיה במשך הדורות, הוצאת שבילים, תל אביב, 1990, עמודים 159-158.
פסגת הנגב

| --- | --- |

ועידת שרי חוץ של ישראל, ארצות הברית והמדינות הערביות
 מיקום:  מלון קדמא
 עיר:  שדה בוקר
 מדינה:  ישראל ישראל
 תאריכים:  27 במרץ 2022 – 28 במרץ 2022 (יומיים)
 עילה:  חיזוק הסכמי אברהם  שיתוף פעולה ישראלי-ערבי נגד איראן
 משתתפים
 ישראל יאיר לפיד  ארצות הברית אנתוני בלינקן  איחוד האמירויות הערביות עבדאללה בן זאיד אאל נהיאן  מצרים סאמח שוכרי  מרוקו נאסר בוריטה  בחריין עבד א-לטיף א-זיאני
 he
 
שרי החוץ משלבים ידיים במהלך הוועידה. מימין: עבדאללה בן זאיד האמירתי, נאסר בוריטה המרוקאי, אנתוני בלינקן האמריקאי, יאיר לפיד הישראלי, סאמח שוכרי המצרי ועבד א-לטיף א-זיאני הבחרייני
"פסגת הנגב" היא מפגש ייסוד לוועידה שנתית, שבה נפגשו לראשונה בישראל שר החוץ יאיר לפיד, עם מזכיר המדינה של ארצות הברית אנתוני בלינקן, יחד עם עוד ארבעה שרי חוץ ממדינות ערב, במסגרת שיתוף פעולה ישראלי-ערבי נגד איראן. ב-28 במרץ 2022 פורסם כי הוועידה הפכה לפורום שנתי ששמו פורום הנגב.
על אף שמה, אין מדובר בוועידת פסגה, כיוון שוועידת פסגה היא ועידה של ראשי מדינות, והוועידה הזו היא של שרי חוץ בלבד.
בוועידה השתתפו בשנת 2022 עבדאללה בן זאיד שר החוץ של איחוד האמירויות הערביות, א-זיאני מבחריין, סאמח שוכרי ממצרים ונאסר בוריטה שר החוץ של מרוקו. המפגש הראשון התקיים במלון קדמא שבשדה בוקר, הוא נפתח ב-27 במרץ 2022 והסתיים ב-28 במרץ. התפרסם כי מטרת הוועידה היא מפגן של חזית אחידה מדינית וביטחונית נגד איראן, על רקע החתירה לחידוש הסכם גרעין מעצמות P5+1 ואיראן, ונגד התוקפנות של איראן ברחבי המזרח התיכון.
רקע

הפגישה אורגנה על ידי שר החוץ יאיר לפיד ומטרתה הראשונית הייתה הקמת ברית בין-לאומית נגד תוכנית הגרעין האיראנית, אך לפי דבריו של אנתוני בלינקן לפני הגעתו לישראל, ניתן להסיק שבשיחה דיברו גם על הפלישה הרוסית לאוקראינה ובחינת נתינת סיוע צבאי מישראל לאוקראינה. תחילה, הרעיון היה להפגיש כמה שיותר מדינות מהסכמי אברהם, לצורך חיזוק הקשרים והעמקתם. אליהם הצטרף באופן לא מתוכנן שר החוץ המצרי. זאת כמה ימים לאחר שראש ממשלת ישראל, נפתלי בנט, ביקר אף הוא במצרים.
שר החוץ הירדני איימן א-ספדי הוזמן גם כן להשתתף בוועידה. הוא דחה את ההזמנה באופן רשמי בגלל אילוצי לוח זמנים שקשורים לפורום דוחה, שהתקיים ב-26 וב-27 במרץ. הוא אמר בנוסף שהיה מוכן להשתתף בוועידה אם שר החוץ הפלסטיני היה מוזמן אליה גם כן. עבדאללה, מלך ירדן נפגש עם נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס בזמן שהתקיימה הוועידה.
מהלך הוועידה

במקביל לוועידה אירע פיגוע הירי בחדרה בו שני מחבלים ערבים-ישראליים המשתייכים לדאעש רצחו שני שוטרים שלא בתפקיד. המחבלים נורו למוות על ידי לוחמי ימ"ס. שר החוץ יאיר לפיד עדכן את משתתפי הוועידה בפרטי הפיגוע וכל משתתפיו גינו אותו פה אחד.
ששת שרי החוץ שהשתתפו בוועידה החליטו להקים מספר קבוצות עבודה משותפות. הראשונה בהן תדון בנושאי ביטחון לאומי ומלחמה בטרור ושאר קבוצות העבודה יעסקו בחינוך, בריאות, אנרגיה, תיירות, מזון ומים.
בנוסף, הסכימו ששת שרי החוץ שכל פגישה שנתית תתכנס בעיר מדברית אחרת, כדי לסמל את הנושא המשותף לכל המדינות הרלוונטיות: הצורך בשיפור אספקת מים, תיירות מדברית, יישוב אזורי ספר ודאגה לביטחון תזונתי.
בין הנושאים שהועלו היה הסכם הגרעין עם איראן, מדינה פלסטינית, מחירי החיטה, מעמד סהרה המערבית, פיראטיות בים סוף והתמודדות עם שיגור כטב"מים וטילים בטווחים רחוקים.
בגבעה שמול המלון בו התקיימה הפסגה נערכו שתי הפגנות; אחת של מתנחלים שהפגינו נגד הגעתו של בלינקן לארץ ואמירתיו לגבי אלימות המתנחלים, הפגנה שנייה של תנועת 'נשים עושות שלום' שהצביעו על הבעיה באי השתתפותם של נציגים פלסטינים בוועידה.
גלריה

בלינקן ולפיד מבקרים בגן הלאומי קבר בן-גוריון לפני הוועידה
שרי החוץ נושאים הצהרות לתקשורת
הפגישה המרכזית במהלך הוועידה
שרי החוץ ביחד עם שגרירי ישראל במדינות המשתתפות ושגרירי המדינות המשתתפות בישראל