אידריס שאה
התקבלות > הערכה

דוריס לסינג, מהתומכות הגדולות של שאה, אמרה בראיון בשנת 1981: "מצאתי סופיות בהדרכת אידריס שאה, תורה עתיקה המתגלה מחדש, מתאימה לזמן ולמקום הזה. לא מדובר במיחזור מהמזרח או אסלאם מדולל או משהו מסוג זה." ב-1996, בציון יום פטירתו של שאה בדיילי טלגרף, אמרה לסינג שהיא הכירה את שאה בזכות הסופים, שהיה עבורה הספר המפתיע ביותר שקראה, ספר ששינה את חייה. היא מתארת את יצירתו של שאה כ"תופעה שאינה דומה לדבר בזמננו", ומאפיינת אותו כ-איש אשכולות, האדם השנון ביותר שהכירה, טוב לב, נדיב, צנוע (מצטטת אותו "על תביט בדמותי אלא קח את אשר בידי"), וידידה הטוב ומדריכה מעל 30 שנה.
ארתור ג'יי דיקמן (Arthur J. Deikman), פרופסור לפסיכיאטריה וחוקר בתחומי מדיטציה ושינוי התודעה שהחל לבחון סיפורים סופיים בשנות השבעים, ביטא את ההשקפה כי פסיכותרפיסטים מערביים יכולים להפיק תועלת מנקודת המבט הסופית וממהותה האוניברסלית, בתנאי שחומרים מתאימים יילמדו באופן ובסדר הנכונים. מאחר שהכתיבה והתרגומים של סיפורים סופיים על ידי שאה תוכננו בכוונה להפקת אותה התועלת, הוא המליץ עליהם לאלו המעוניינים לבדוק זאת בעצמם וציין שמומחים רבים קיבלו את מעמדו של שאה כדובר הסופיות בת זמננו. הפסיכולוג וחוקר מודעות צ'ארלס טרט (Charles Tart) העיר שכתיבתו של שאה "יצרה [בי] הערכה עמוקה יותר של מהי פסיכולוגיה ביחס לכל דבר שנכתב אי פעם."
משהתבקש למסור הערכה על שאה ב-1973, אמר ג'.ג. בנט ששאה עושה עבודה חשובה בקנה מידה רחב, "מעורר אנשים ביעילות במקומות רבים, גורם להם לחשוב, מראה להם שצורות חשיבה הנדמות חופשיות הן מותנות בעליל." הוא התייחס לשאה כקרישנמורטי של הסופיות, השובר מגוון מוסכמות כחלק מתהליך התעוררות המהווה "הכנה נחוצה עד מאוד לעולם החדש."
הפילוסוף ההודי והמיסטיקן אושו בהתייחסו לעבודתו של שאה בספר הסופים תאר, "יהלום כפשוטו. הערך של מה שעשה בסופים לא יתואר". הוא הוסיף ששאה היה "האיש שהציג את המולה נסר א-דין למערב, ותרם בכך באופן יוצא מגדר הרגיל. אי אפשר לאמוד זאת. [...] אידריס שאה הפך את האנקדוטות של נסר א-דין ליפות אף יותר ... [לשאה] היכולת לא רק לתרגם במדויק את המשלים, אלא אף לייפות אותם, לעשות אותם נוקבים וחריפים יותר."
ריצ'רד סמולי (Richard Smoley) וג'יי קיני (Jay Kinney), בספרם Hidden Wisdom: A Guide to the Western Inner Traditions (2006), קבעו שהסופים הוא "מבוא לסופיות קריא ביותר ורחב היקף", ומוסיפים: "נטייתו של שאה שקופה לכל האורך וכמה טענות היסטוריות פתוחות לוויכוח (מחמת חוסר בסימוכין), אך אין ספר אחר כה מוצלח בהערת עניין בסופיות בקרב הקורא הכללי." הם מתארים את Learning How to Learn, אוסף של רעיונות, שיחות וקטעי כתיבה קצרים, כאחד מספריו הטובים ביותר, המיטיב למקם את הקורא ביחס לגישתו ה"פסיכולוגית" לעבודה הסופית, ומוסיפים ומציינים שבמיטבו "שאה מספק תובנות לתלמידים המחסנות אותם נגד הרבה מהשטויות שיש בשוק הרוחניות."
אייבן טירל (Ivan Tyrrell) והפסיכולוג החברתי ג'ו גריפין (Joe Griffin), בספרם על צרכים רגשיים מולדים, Human Givens: A new approach to emotional health and clear thinking, כתבו ששאה "יותר מכל אדם, הבין והעריך את המשמעות האמיתית של תכונות הטבע האנושי". הם ציינו בספר אחר, Godhead: The Brain's Big Bang – The explosive origin of creativity, mysticism and mental illness, כי "כאשר מספרים את הסיפורים שלו לצעירים ובוגרים כאחד [...] משרטטים דפוסי חשיבה, לא רק לחיים ולהתגברות על קשיים יום יומיים, אלא גם למסע בדרך הרוחנית. השפעתם אולי לא תוכר ולא תורגש חודשים או שנים לאחר שנשמעו או נקראו לראשונה, אך לבסוף התוכן המבני שהסיפורים מכילים ינצל את טבע המוח להשוות תבניות ויאפשר לתלמידים להתבונן בתפקוד תגובותיהם המותנות רגשית לשינויים במצב חייהם. ואז קל להם יותר לפעול על פי צורכי המציאות, ולהכרתם להתחבר לתחומים גבוהים יותר. 'סיפורים מלמדים' יש לקרוא, לספר, להגות, אך אין לנתחם אינטלקטואלית, בשל הפגיעה ההרסנית בתועלתם האפשרית על ההכרה". הם הוסיפו ששאה היה "אספן ומוציא לאור מעולה של סיפורים וכתיבה היוצרים 'השפעה רחוקת טווח'. הוא הבין את חשיבותם החיונית עבור האנושות מבחינת 'התבנית המנטלית' וספריו עשירים בדוגמאות אין ספור."
אולב המר (Olav Hammer) מציין שבשנותיו האחרונות של שאה, כאשר נדיבות מעריציו העשירה את הונו ובמקביל נעשה דמות מכובדת ברבדים הגבוהים של החברה הבריטית, עלו מחלוקות שנגעו לאי-התאמות בין נתוניו האוטוביוגרפיים – היותו צאצא ישיר של הנביא מוחמד, שיוכו למסדר סופי מסתורי במרכז אסיה, חלקו במסורת אליה נחשף גורדייף – לעובדות שניתן לאשש. בזמן שיש היתכנות לקשר משפחתי עם הנביא מוחמד, מספר האנשים עם קשר מסוג זה כיום, 1300 שנה מאוחר יותר, היה עובר את המיליון. פרטים אחרים באוטוביוגרפיה של שאה נראים בדויים בתכלית. יחד עם זאת, המר מציין שהספרים של שאה עודם מבוקשים על ידי הציבור, וששאה עצמו מילא "תפקיד משמעותי בהבאת המהות הסופית - במוצהר לא דת ממוסדת - כחוכמה רוחנית מזוקקת, אינדיבידואליסטית ומקיימת חיים."
פטר וילסון כתב שאם שאה היה נוכל, מדובר ב"נוכל על", מפני שבניגוד למחברים בעלי אינטרס מסחרי בלבד, הוא השקיע את זמנו כדי לייצר מערכת משוכללת ועקבית שריתקה "שורה של אנשים מכובדים...", ו"עוררה ואף דרבנה חשיבה בתחומים מגוונים רבים". Moore הודה ששאה תרם במדת מה לפופולריות של סופיות הומניסטית,  "ובאנרגיה ותושיה האדיר את עצמו", אבל סיים עם מסקנה מרשיעה שה"סופיות" של שאה הייתה "ללא נתינה אישית, ללא התעלות פנימית, ללא השאיפה לידיעה (gnosis), ללא מסורת, ללא הנביא, ללא הקוראן, ללא אסלאם, וללא האל.  כך ולא יותר."
גור וידאל הביע דעה כי הספרים של שאה "הרבה יותר קשים לקריאה מאשר לכתיבה."