stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוטו בראון (קומוניסט)
ראשית חייו

אוטו בראון נולד באסמאנינג, בוואריה עילית, ליד מינכן. אף על פי שאמו הייתה בחיים, הוא גדל בבית יתומים.
הוא נרשם למכללה להכשרת מורים בפאסינג באזור מינכן. ביוני 1918 גויס בראון לשורות הצבא הבווארי, חלק מהצבא הגרמני הקיסרי, אך מלחמת העולם הראשונה הסתיימה לפני שהצליח להשתתף בלחימה.
לאחר שביתת-הנשק הוא חזר לסיים את לימודיו במכללה להכשרת מורים. עם זאת, הוא לא לקח על עצמו עבודת הוראה בבית הספר היסודי. במקום זאת, הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD) שהוקמה ויצאה לדרכה. הקומוניזם הפך לייעוד וקריירה לכל חייו.
תחילת הפעילות קומוניסטית

נראה כי כבר בשנת 1921 בראון עבד במשרה מלאה בתשלום במפלגה הקומוניסטית. הוא היה מעורב בפרשה של גנבת כמה מסמכים רגישים מקולונל פרייברג, מהגר השייך לרוסים הלבנים שבסיסו היה בברלין. בראון נעצר על ידי המשטרה ביולי 1921. הוא הועמד לדין אך הצליח להסתיר את קשריו הקומוניסטיים ולשכנע את בית המשפט שהוא "ימני". בשל ההטיה שהייתה קיימת לעיתים קרובות במערכת המשפט של רפובליקת וויימר, הוא יצא עם עונש קל. למעשה, הוא לא הלך לכלא, אלא הצליח להסתתר.
באותה עת הוא כבר היה חבר מרכזי במנגנון המפלגה הקומוניסטית, לא זו בלבד שכתב מאמרים בעיתונים המפלגתיים, אלא לאחר 1924, עמד בראש מאמצי "הריגול הנגדי" של המפלגה. הוא גם היה מעורב במיליציה שלה ובפעילות הצבאית.
המשטרה תפסה אותו שוב בספטמבר 1926. הוא נאסר לראשונה על "עונשו של פרייברג" משנת 1922, ולאחר מכן הוחזק במעצר בכלא מואביט. עם זאת, ב-11 באפריל 1928, חבורה של קומוניסטים, כולל אהובתו אז אולגה בנאריו הצליחו להבריח אותו מהכלא.
הבריחה הנועזת קיבלה פרסום עולמי. בראון ובנאריו עשו את דרכם למוסקבה, שם הם היו מעורבים בתנועה הקומוניסטית הבין-לאומית. שניהם היו בבית הספר לנין שהופעל על ידי הקומינטרן. בראון למד באקדמיה הצבאית של פרונז, בעוד בנאריו עבדה כמדריכה של "הנוער הקומוניסטי הבין-לאומי", תחילה בברית המועצות, ואחר כך בצרפת ובאנגליה, שם השתתפה בתיאום פעילויות אנטי-פאשיסטיות.
בראון ובנאריו נפרדו ב-1931. היא התחתנה עם המנהיג המהפכני הברזילאי המפורסם לואיס קרלוס פרסטס ועברה לגור בארצו. היא נעצרה לבסוף בברזיל והוסגרה לגרמניה, שם היא בסופו של דבר הוצאה למוות ב״מרכז ברנבורג להמתת חסד״. היא זכורה כקדושה מעונה בידי השמאל הברזילאי והשמאל הגרמני. מצידו, אוטו בראון, החל את הקריירה המהפכנית ביותר, ובכמה מובנים, השנויים ביותר במחלוקת, כנציג הקומינטרן בסין.
בסין

בשנת 1932, לאחר סיום לימודיו באקדמיה של פרונז, שיגר המנהל הרביעי של המודיעין הצבאי הסובייטי את בראון לחרבין במנצ'וריה, סין. משם נסע לשאנגחאי, והצטרף ללשכה המקומית של הקומינטרן. שם הוא היה מעורב בנושאים צבאיים בפקודו של גנרל קלבר, ובעניינים פוליטיים שניהל ארתור אוורט, קומוניסט גרמני אחר.
עם זאת, שנחאי הייתה באותה תקופה נידחת בעניינים מהפכניים סיניים – התנועה הקומוניסטית המקומית נפגעה למעשה על ידי הקוומינטנג של צ'יאנג קאי-שק ב-27 בינואר 1927. הקומוניסטים הסינים נסוגו לאחר מכן לאזורי הכפר והתחילו להתארגן במחוז ג'יאנגשי. במחצית השנייה של 1933 הגיע בראון אל ריוג'ין, בירתה של "הרפובליקה הסובייטית הסינית" שהוקמה על ידי הקומוניסטים הסינים ששרדו, שם הפך ליועץ צבאי.
הנסיבות המדויקות של מינוי זה ופעילותו בשנים הבאות נותרו לא מספיק ברורים. כפי שציין פרדי ליטן, שחקר היטב את החלק הזה בקריירה של אוטו בראון, "זיכרונותיו של בראון הם מקור חשוב, אם כי מפוקפק, לאירועי השנים האלה".
באותו זמן, הקואומינטאנג – שתפס את הקומוניסטים כאיום מסוכן לשלטונו – פתח בשורה של התקפות נמרצות על הקומוניסטים באזורים עירוניים. כוחותיהם התקרבו אל ריוג'ין, שהייתה נתונה בסכנה של מצור. הקומוניסטים יזמו את המצעד הארוך כדי להימלט מסכנה זו. בראון, תחת שמו הסיני "לי דה" היה כמעט הזר היחיד שהשתתף במצעד הארוך, וייתכן שהוא גם הציע את הרעיון לצאת למצעד כזה במאמץ להגיע לתוככי סין הבטוחים יותר.
בהמשך 1934 בראון / לי דה נטל תפקיד פיקודי בצבא הקומוניסטי, יחד עם ז'ואו אנלאי ובו גו – עם סמכות לקבל את כל ההחלטות הצבאיות. בראון הדגיש כי צבא ״החזית הראשונה״ יתקוף ישירות את צבא הקואומינטאנג. צבא החזית הראשון נפגע מאוד, וכוחותיו ירדו בצורה דרמטית, מ-86,000 לכ-25,000 אנשים, בתוך שנה.
בשנת 1935, הוא השתתף בכנס שבו מאו דזה-דונג ופנג דהואי הביעו את התנגדותם לטקטיקה הצבאית של בראון. מאו טען כי ההתקפות הישירות עלו בחיי רבים מדי, והציע שכוחות קטנים, יפעלו ויקיפו את הקואומיטאנג תוך שימוש בטקטיקות של לוחמת גרילה שבהן מאו התפרסם. (מאו כבר לא סמך על היועצים האירופיים של הקומינטרן, בייחוד בהתחשב בעובדה שבשנות העשרים היו יועצים כגון ההולנדי הנק סניבלט שהעניקו לקומוניסטים הסינים עצות הרסניות). מנהיגי אגפים צבאיים אחרים הסכימו עם מאו, כך שבראון ושותפיו איבדו את מעמדם כמפקדים צבאיים ומאו הפך למנהיג של המצעד הארוך. אחרי הוועידה הזאת נדחף הקומינטרן הצדה, ו"קומוניסטים ילידים" השתלטו על המפלגה הקומוניסטית הסינית.
למרות זאת, בראון נשאר בסין עד 1939 והשתתף במצעד הארוך יחד עם שאר היחידות הקומוניסטיות. הוא כבר לא היה בעל פיקוד צבאי, אלא היה מעורב בעיקר בעבודת הייעוץ ובהוראת טקטיקות.
אף על פי שלא חזר לסין לאחר שעזב ב-1939, כל ימי חייו המשיך לגלות עניין בענייני סין.
התקופה הסובייטית

בשנת 1939 הגיע בראון לברית המועצות. באותו זמן, ברית המועצות הייתה מקום מסוכן עבור קומוניסטים זרים, שרבים מהם – כולל קומוניסטים גרמנים – נכלאו, עונו או נהרגו על ידי המשטרה החשאית של ג'וזף סטלין (NKVD). למרות היותם נאמנים לחלוטין למטרה המהפכנית. בראון הצליח להימנע מגורל כזה, אם כי הוא נתקל בקשיים פוליטיים מיד עם הגעתו.
בהגיעו למוסקבה הוא קיבל עבודה בעיתונות הזרה במוסקבה כעורך ומתרגם. לאחר הפלישה הגרמנית לברית-המועצות ב-1941, נעשה שימוש בעברו הגרמני על ידי הפיכתו לתעמולן פוליטי שתפקידו לשנות את נאמנותם של קצינים גרמנים שנתפסו בידי הסובייטים. בתפקיד זה הוא השתמש בכינוי ישן משנות ה-20, "קומיסר וגנר". מאוחר יותר הוא ביצע תפקיד דומה כלפי קצינים יפנים שבויים.
בין 1946 ל-1948 הוא התגורר ליד מוסקבה שם היה מרצה בבית הספר המרכזי האנטיפשיסטי. לאחר מכן עבר תקופה נוספת של עבודה במוסקבה עצמה בתרגום משפות זרות לעיתונות המקומית.
חזרה לגרמניה

רק לאחר מותו של סטלין הורשה אוטו בראון לחזור למולדתו לאחר כמעט שלושה עשורים של גלות.
לאחר הגעתו לרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (מזרח גרמניה) היה בראון מועסק במכון למרקסיזם-לניניזם שניהל הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הגרמנית. עיקר משימתו הייתה פרסום בגרמנית של כתבי ולדימיר לנין.
הוא היה המזכיר הראשון של אגודת הסופרים הגרמנית מ־1961 עד 1963. באמצע שנות השישים שלו, הוא הפך לפנסיונר ועשה קצת תרגום עצמאי מרוסית.
מעמדו החיובי על ידי השלטונות המזרח גרמניים, התעצם כאשר ב־1964 כשנחשף כי המהפכן הסיני ״לי דה״, שהיה מעורב במצעד הארוך של שנות השלושים, הוא למעשה לא אחר מאשר אוטו בראון הגרמני.
החשיפה הזאת נתנה לבראון את האפשרות והדחיפה לכתוב את זכרונותיו מסין. כאמור, החוקרים רואים בהם מידע מעניין, שימושי במיוחד שמציע זווית אחרת לזו של ההיסטוריוגרפיה הסינית הקומוניסטית הרשמית. אך גם זכרונות אלה רחוקים מלהיות אובייקטיביים או חסרי פניות. הם נכתבו בסוף שנות ה-60, כאשר בראון היה גם חבר המכון למדעי החברה. הזיכרונות פורסמו בספר ב-1973 ותורגמו לסינית, אנגלית ולשונות אחרות.
בראון נפטר בגיל 74, בעוד בחופשה בבולגריה. הוא נקבר במזרח ברלין, והספדים עליו הופיעו בפראבדה ובניו יורק טיימס.
הערות שוליים

↑  "Li De yu Zhongguo geming (youguan ziliao)" ("Li De and the Chinese Revolution [Relevant Materials]") by Shi Zhifu; Zhou Wenqi; review in The China Quarterly, No. 118 (Jun., 1989), pp. 373–374, Published by Cambridge University Press on behalf of the School of Oriental and African Studies
↑  Braun, Otto. A Comintern Agent in China 1932–1939. Translated by Jeanne Moore. London: C. Hurst, 1982
1 2  China: A Century of Revolution (documentary). PBS. 1989–1997.
↑  Freddy Litten (Frederick S. Litten), abstracts from "China and intelligence history" (on the Long March)
↑  Otto Brauns frühes Wirken in China (1932–1935)" ("Otto Braun's Early Activity in China (1932–1935") by Freddy Litten
↑  Braun, Otto. A Comintern Agent in China 1932–1939. Translated by Jeanne Moore. London: C. Hurst, 1982
↑  Otto Braun, Who Had Key Role In Chinese Communism, Is Dead". New York Times. August 23, 1974.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259072605171  BIBSYS: 90335444  BnF: cb124394799 (data)  CiNii: DA1137610X  GND: 120027054  ISNI: 0000 0001 0951 8488  LCCN: n83065373  NDL: 00434230  NKC: skuk0000160  NLA: 36530677  NLK: KAC2018F5978  NTA: 069492107  SNAC: w6xx70c3  SUDOC: 13368895X  Trove: 630947  VcBA: 495/312658  VIAF: 7481714   WorldCat (עם VIAF): 7481714 
אוטו בראון (במרכז) בכנס במזרח גרמניה, 1954
מצבת קברו של אוטו בראון בברלין
אביטל גזית

| --- | --- |

פרופסור אביטל גזית
 לידה:  1943 (בן 81 בערך) נס ציונה, פלשתינה (א"י)
 ענף מדעי:  אקולוגיה
 מקום מגורים:  ישראל ישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 מנחה לדוקטורט:  ארתור ד. האסלר 
 פרסים והוקרה:  פרס השר להגנת הסביבה למצוינות סביבתית לשנת 2011 פרס ישראל, תשפ"ג, 2023
 
אביטל גזית (נולד ב-1943) הוא ביולוג ישראלי ופרופסור אמריטוס בפקולטה למדעי החיים ע"ש ג'ורג' ס. וייז אוניברסיטת תל אביב. מומחה ללימנולוגיה ולאקולוגיה של נחלים ומקווי מים מתוקים, הראשון שעסק והניח את התשתית לשיקום נחלים בישראל. גזית הוא זוכה פרס השר להגנת הסביבה למצוינות סביבתית לשנת 2010 בקטגוריית אישים בעלי הישגים יוצאי דופן. חתן פרס ישראל לחקר מדעי הסביבה והקיימות לשנת ה'תשפ"ג (2023).
ביוגרפיה

גזית (גיזלר) נולד בשנת 1943 במושבה נס ציונה, שם גדל. הוריו גדלו בפולין ועלו לארץ ישראל בשנות ה-30 של המאה ה-20. אביו של גזית עבד במשביר המרכזי בתל אביב בתקופת מלחמת העצמאות ולכן בהיותו בן 5, נאלצה המשפחה לעבור לתל אביב, משום שערביי יאזור (הנמצאת בדרך שבין נס ציונה לתל אביב) היו יורים על כלי הרכב הנוסעים בכביש.
קריירה

גזית החל את לימודיו בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב אצל פרופסור היינריך מנדלסון, הנחשב לאחד ממייסדי שימור הטבע בישראל והמחקר הזואולוגי בה וזוכה פרס ישראל. מחקרו של גזית בתואר השני עסק בקבוצת חרקי מים בלתי מוכרת בשנות ה-60 של המאה ה-20 – שעירי-כנף. בעקבות מחקרו זה נתגלו גם מינים חדשים למדע. גזית המשיך את לימודיו לתואר השלישי באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, ארצות הברית, במרכז המוביל במחקרי לימנולוגיה (תחום מחקר האקולוגיה של מקווי מים מתוקים), בהנחיית פרופ' ארתור האסלר (Arthur D. Hasler), לימנולוג בעל שם וראש האגודה האמריקאית לזואולוגיה לשעבר.
מאז שובו לישראל עמד גזית בראשון המכון לחקר שמירת הטבע ולאחר מכן בראש המחלקה לזואולוגיה. מחקריו של גזית מתמקדים באקולוגיה של הכנרת, שיקום נחלים ים תיכוניים, ושיקום בריכות חורף. גזית הוביל מהפכה חסרת תקדים של שיבת בריכות החורף לנוף הארץ. בית גידול ייחודי זה שעובר שינויים עונתיים של הרטבה והתייבשות הוא נוף הולך ונעלם בכל אגן הים התיכון, כתוצאה מפעילות האדם. גזית הוביל עם תלמידיו את שיקומו של נחל הירקון תוך כדי פיתוח מתודולוגיה חדשנית לבדיקת בריאות הנחל על פי חברת היצורים המאכלסת אותו. נוסף על הירקון היה שותף בשיקומו של נחל הקישון ונחלים נוספים רבים.
פרסים

פרס השר להגנת הסביבה למצוינות סביבתית לשנת 2011 בקטגוריית אישים בעלי הישגים יוצאי דופן. מנימוקי ועדת הפרס:
”"המחקרים הרבים שביצע, הסקרים הסביבתיים שערך והידע הרחב שצבר, הם הבסיס להבנתו העמוקה והמקפת של פרופ‘ אביטל גזית בכל הקשור בהגנה ובשיקום של נחלי ישראל. עקרונות שהניח פרופ‘ גזית להגנה על נחלים ולשיקומם הפכו לבסיס המקצועי המנחה את החלטותיהם ופעילותם של אנשי המקצוע ושל מקבלי ההחלטות בתחום זה – ברשות המים, במשרד להגנת הסביבה, ברשויות הנחלים וברשות הטבע והגנים. בזכות הדוחות המפורטים שפרסם פרופ‘ גזית, חוות הדעת שלו והרצאותיו בפורומים אקדמיים ואחרים, הפכה פעילותו של פרופ‘ גזית להיות מאבני היסוד של פעולות שיקום הנחלים הנעשות כיום בארץ."”
פרס ישראל לחקר מדעי הסביבה והקיימות 2023 . מנימוקי ועדת הפרס: "פרופ' אביטל גזית הוא חוקר מוביל בתחום לימינולוגיה (חקר גופי מים מתוקים) ומערכות אקולוגיות בסביבות אלה. לצד המחקרים אלה, הוביל פרופ' גזית פעילות חלוצית לבחינת בריאות הנחלים בישראל ופעילות רחבת היקף לשיקום נחלי ארצנו. לצד עבודתו המדעית תרם פרופ' גזית לשמירה על הכנרת ועל בריכות החורף בישראל".
פעילות ציבורית והוקרה

בשנים האחרונות גזית הוביל שורה של מאבקים סביבתיים וביניהם: שיקומו של נחל רבה (שעיריית ראש העין הפכה אותו לתעלת ניקוז מצופה בטון ב־2013).
גזית עסוק בחינוך הציבור לאהבת הטבע ולשמירתו תוך כדי הנחלת אהבתו לבריכות החורף.
הוא עוסק רבות בפעילות מקצועית התנדבותית המסייעת לרשויות מקומיות ולארגוני סביבה מקומיים. על כך זכה באות הוקרה מרשויות מקומיות בשרון.
כיום גזית הוא חבר סגל (גמלאי) בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב, ועמד בראש התוכנית המחקרית לתואר השני בבית הספר פורטר ללימודי הסביבה (שהיה ממיסדיו).
גזית הוא חבר הוועד המנהל של החברה להגנת הטבע, משמש כיועץ מומחה לרשות ניקוז נחל קישון ולקרן לשמירה על שטחים פתוחים של רשות מקרקעי ישראל.
הערות שוליים

↑  פרופ' אביטל גזית, הפקולטה למדעי החיים ע"ש ג'ורג' ס' וייז, באתר lifesci.tau.ac.il
1 2  http://www.sviva.gov.il/InfoServices/ReservoirInfo/DocLib2/Publications/P0601-P0700/p0624.pdf
1 2  תמר טרבלסי חדד, הוכרז הזוכה בפרס ישראל לחקר מדעי הסביבה והקיימות, המוענק לראשונה, באתר ynet, 8 במרץ 2023
↑  שחר בוקמן, פרופ' אביטל גזית, פרופ' שריג גפני וד"ר דנה מילשטיין – שלושה דורות של חוקרי נחלים ותחזית מדאיגה אחת, אקולוגיה וסביבה 12, 22 בנובמבר 2021
↑  אביטל גזית, איך גדלתי לאהבה לטבע?, באתר הקשר הרב דורי
↑  שיבת ברכות החורף בישראל בהנדסת מים גיליון 121, עמ 28, 2019
1 2  זיהום ושיקום מקווי מים - פרופ' אביטל גזית, החוג ללימודי הסביבה, באתר environment.tau.ac.il
↑   נעמה ריבה, תעצמו עיניים — והופ, עיר אקולוגית במקום בתי הזיקוק, באתר הארץ, 2 באפריל 2019
↑   צפריר רינת, מומחים: הפארק האקולוגי של ראש העין הוא עוולה סביבתית, באתר הארץ, 25 בדצמבר 2013
↑  בריכת החורף, באתר עיריית חולון
↑  אילן גטניו, בריכות החורף שמצילות אותנו משיטפונות, באתר ישראל היום, 25 במרץ 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304741705171  VIAF: 297916492   WorldCat (עם VIAF): 297916492
אביב העמים בגרמניה

הציור "גרמניה", המיוחס לפיליפ פייט, ואשר מציג האנשה של גרמניה, נתלה באספה הלאומית של פרנקפורט – הפרלמנט הלאומי הראשון בתולדות גרמניה
המהפכות הגרמניות של 1848–1849 (בגרמנית: Deutsche Revolution 1848/1849), ששלב הפתיחה שלהן נקרא גם מהפכת מרץ (בגרמנית: Märzrevolution), היו בתחילה חלק ממהפכות 1848 שפרצו במדינות רבות באירופה. הייתה זו סדרה של הפגנות ומרידות מתואמות חלקית במדינות הקונפדרציה הגרמנית, כולל האימפריה האוסטרית. המהפכות, שהדגישו את הפאן-גרמניזם, הפגינו אי שביעות רצון עממית מהמבנה הפוליטי המסורתי, האוטוקרטי ברובו, של שלושים ותשע המדינות העצמאיות של הקונפדרציה שירשו את השטח הגרמני של האימפריה הרומית הקדושה לשעבר לאחר פירוקה כתוצאה מהמלחמות הנפוליאוניות. תהליך זה החל באמצע שנות ה-40 של המאה ה-19.
גורמי מעמד הביניים היו מחויבים לעקרונות ליברליים, בעוד שמעמד הפועלים חיפש שיפורים קיצוניים בתנאי העבודה והחיים שלהם. כאשר מעמד הביניים ומעמד הפועלים של המהפכה התפצלו, האצולה השמרנית ניצחה אותם. הליברלים נאלצו לגלות כדי להימלט מרדיפות פוליטיות, שם נודעו כאנשי ארבעים ושמונה. רבים היגרו לארצות הברית, והתיישבו בין ויסקונסין לטקסס.
אירועים לקראת המהפכות

היסודות למרד של 1848 הונח כבר בפסטיבל המבאכר של 1832, כאשר התסיסה הציבורית החלה לגדול לנוכח מיסוי כבד וצנזורה פוליטית. ה-Hambacher Fest ראוי לציון גם עבור הרפובליקנים שאימצו את צבעי השחור-אדום-זהב המשמשים את הדגל הלאומי של גרמניה כיום כסמל לתנועה הרפובליקנית ולאחדות בין העם דובר הגרמנית.
הפעילות לרפורמות ליברליות התפשטה ברבות מהמדינות הגרמניות, שבכל אחת מהן פרצו מהפכות מובהקות. הם קיבלו השראה גם מהפגנות הרחוב שהובילו פועלים ובעלי מלאכה בפריז, צרפת, מ-22 עד 24 בפברואר 1848, שהביאו להתפטרותו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים ולגלותו בבריטניה. בצרפת נודעה מהפכת 1848 בשם מהפכת פברואר.
המהפכות התפשטו מצרפת ברחבי אירופה; הם פרצו זמן קצר לאחר מכן באוסטריה ובגרמניה, החל מההפגנות הגדולות ב-13 במרץ 1848 בווינה. ההפגנות הביאו להתפטרותו של הנסיך פון מטרניך מתפקיד השר הראשי של פרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה, וליציאתו לגלות בבריטניה. בגלל תאריך ההפגנות בווינה, המהפכות בגרמניה נקראות בדרך כלל מהפכת מרץ (בגרמנית: Märzrevolution).
מחשש לגורלו של לואי פיליפ, כמה מלכים בגרמניה קיבלו חלק מדרישות המהפכנים, לפחות באופן זמני. בדרום ובמערב התקיימו אסיפות עממיות גדולות והפגנות המוניות. הם דרשו חופש עיתונות, חופש התכנסות, חוקות כתובות, חימוש העם ופרלמנט.
אוסטריה

ב-1848 הייתה אוסטריה המדינה הגרמנית השולטת. לאחר התמוטטות האימפריה הרומית הקדושה, שפורקה על ידי נפוליאון ב-1806, ירשה אותה קואליציה רופפת של מדינות הידועה בשם הקונפדרציה הגרמנית בקונגרס וינה ב-1815. אוסטריה כיהנה כנשיאה של קונפדרציה זו. קנצלר אוסטריה, קלמנס פון מטרניך, שלט בפוליטיקה האוסטרית מ-1815 עד 1848.
ב-13 במרץ 1848, סטודנטים באוניברסיטה ערכו הפגנת רחוב גדולה בווינה, והיא סוקרה על ידי העיתונות ברחבי המדינות דוברות הגרמנית. בעקבות ההפגנות החשובות, אך קלות יחסית, נגד המאהבת המלכותית לולה מונטז בבוואריה ב-9 בפברואר 1848 (ראה להלן), התרחש המרד הגדול הראשון של 1848 בארצות גרמניה בווינה ב-13 במרץ 1848. הסטודנטים המפגינים בווינה היו רגועים והתעודדו על ידי הדרשה של אנטון פוסטר, כומר ליברלי, ביום ראשון, 12 במרץ 1848, בקפלה באוניברסיטה שלהם. הסטודנטים המפגינים דרשו חוקה ואספה מכוננת שנבחרה על ידי זכות בחירה כללית לגברים.
הקיסר פרדיננד והיועץ הראשי שלו מטרניך הפנו את החיילים לדכא את ההפגנה. כאשר המפגינים עברו לרחובות הסמוכים לארמון, החיילים ירו על הסטודנטים והרגו כמה מהם. מעמד הפועלים החדש של וינה הצטרף להפגנות הסטודנטים, ופתח במרד מזוין. הדיאט של אוסטריה תחתית דרש את התפטרותו של מטרניך. ללא כוחות שנרתמו להגנתו של מטרניך, פרדיננד נענה בחוסר רצון והדיח אותו. הקנצלר לשעבר יצא לגלות בלונדון.
פרדיננד מינה שרים חדשים, ליברלים למיניהם. ממשלת אוסטריה ניסחה חוקה בסוף אפריל 1848. העם דחה זאת, מאחר שנשללה מהרוב זכות הצבעה. אזרחי וינה חזרו לרחובות בין 26 ל-27 במאי 1848, והקימו בריקדות כדי להתכונן למתקפה של הצבא. פרדיננד ומשפחתו ברחו לאינסברוק, שם בילו את החודשים הבאים כשהם מוקפים באיכרים הנאמנים של טירול. פרדיננד הוציא שני מניפסטים ב-16 במאי 1848 וב-3 ביוני 1848, שנתנו ויתורים לעם. הוא המיר את הדיאט הקיסרי לאספה מכוננת שתיבחר על ידי העם. ויתורים אחרים היו פחות מהותיים, והתייחסו בדרך כלל לארגון מחדש ואיחודה של גרמניה.
פרדיננד חזר לווינה מאינסברוק ב-12 באוגוסט 1848. זמן קצר לאחר שובו יצאה אוכלוסיית מעמד הפועלים שוב לרחובות ב-21 באוגוסט כדי למחות על האבטלה הגבוהה ועל צו הממשלה להפחית את השכר. ב-23 באוגוסט 1848 פתחו חיילים אוסטריים באש על מפגינים לא חמושים וירו בכמה.
בסוף ספטמבר 1848 החליט הקיסר פרדיננד, שהיה גם מלך הונגריה פרדיננד החמישי, לשלוח חיילים אוסטריים וקרואטים להונגריה כדי למחוץ שם מרד דמוקרטי. ב-29 בספטמבר 1848 הובסו הכוחות האוסטריים על ידי הכוחות המהפכניים ההונגרים. ב-6 עד 7 באוקטובר 1848 הפגינו אזרחי וינה נגד פעולות הקיסר בהונגריה. כתוצאה מכך, הקיסר פרדיננד הראשון ברח מווינה ב-7 באוקטובר 1848, והתגורר בעיירת המבצר אולומואוץ במוראביה. ב-2 בדצמבר 1848 התפטר פרדיננד לטובת אחיינו פרנץ יוזף.
באדן

לבאדן הייתה חוקה ליברלית מ-1811 עד שהריאקציה בקרב האצולה הביאה לביטול החוקה ב-1825. ב-1830 הפך לאופולד מבאדן לדוכס הגדול. שלטונו הביא רפורמות ליברליות במשפט החוקתי, האזרחי והפלילי ובחינוך. בשנת 1832 הצטרפה באדן לאיחוד המכס הגרמני. לאחר שהתפרסמו ידיעות על ניצחונות מהפכניים בפברואר 1848 בפריז, התרחשו התקוממויות ברחבי אירופה, כולל אוסטריה ומדינות גרמניה.
באדן הייתה המדינה הראשונה בגרמניה שפרצה בה תסיסה עממית, למרות הרפורמות הליברליות. באדן הייתה במקרה אחת המדינות הליברליות בגרמניה. לאחר שהחדשות על ימי פברואר בפריז הגיעו לבאדן, היו כמה מקרים לא מאורגנים של איכרים ששרפו את האחוזות של האריסטוקרטים המקומיים ואיימו עליהם.
ב-27 בפברואר 1848, במנהיים, אספת נבחרים מבאדן קיבלה החלטה שדרשה מגילת זכויות. החלטות דומות התקבלו בווירטמברג, הסן-דרמשטאדט, נסאו ומדינות אחרות בגרמניה. התמיכה העממית החזקה להפתיע בתנועות אלו אילצה את השליטים להיכנע לרבים מה'מרצפורדרונגים' (דרישות מרץ) כמעט ללא התנגדות.
מהפכת מרץ בווינה הייתה זרז למהפכה ברחבי מדינות גרמניה. הועלו דרישות עממיות לממשלה ייצוגית נבחרת ולאיחוד גרמניה. פחד מצד הנסיכים והשליטים של מדינות גרמניה השונות גרם להם להיעתר בדרישה לרפורמה. הם אישרו קדם-פרלמנט, שהתכנס מ-31 במרץ 1848 עד 4 באפריל 1848 בכנסיית פאולסקירכה בפרנקפורט אם מיין, המופקדת על המשימה לנסח חוקה חדשה, שתיקרא "זכויות היסוד והדרישות של העם הגרמני". רוב הנציגים לפרלמנט היו מונרכיסטים חוקתיים.
באדן שלחה שני דמוקרטים, פרידריך קרל פרנץ הקר וגוסטב פון שטרובה, לקדם-פרלמנט. בשל היותם מיעוט ומחמת היותם מתוסכלים מחוסר ההתקדמות, יצאו הקר וסטרוב במחאה ב-2 באפריל 1848. ההסתלקות וההתגברות המהפכנית המתמשכת בגרמניה דרבנו את הפרלמנט לפעול; הם העבירו החלטה הקוראת להקים אספה לאומית כלל-גרמנית.
ב-8 באפריל 1848 הוסכם על חוק המתיר זכות בחירה כללית ושיטת הצבעה עקיפה (דו-שלבית) על ידי האספה. נבחרה אספה לאומית חדשה, וב-18 במאי 1848 ישבו 809 צירים (מתוכם 585) בפאולסקירכה בפרנקפורט כדי לכנס את האספה הלאומית של פרנקפורט. קרל מאתי, עיתונאי מהמרכז הימני, היה בין הנבחרים כסגן לאספה הלאומית של פרנקפורט.
הפרעת הסדר שנוצרה על ידי התועמלנים הרפובליקניים נמשכה בבאדן. מחשש להתפרעויות גדולות יותר, ממשלת באדן החלה להגדיל את צבאה ולבקש סיוע ממדינות שכנות. ממשלת באדן ביקשה לדכא את המרידות על ידי מעצר של יוזף פיקלר, עיתונאי שהיה מנהיג הדמוקרטים של באדן. המעצרים גרמו לזעם ולעלייה בהפגנות. מרד רחב היקף פרץ ב-12 באפריל 1848. ממשלת בוואריה דיכאה את הכוחות המהפכניים בראשות פרידריך הקר בסיוע חיילים פרוסים בקנדרן ב-20 באפריל 1848, וסיימה את מה שנודע בשם מרד הקר.
במאי 1849 התרחשה בבאדן התעוררות מחודשת של פעילות מהפכנית. מכיוון שהדבר היה קשור קשר הדוק למרד בפפאלץ.
סקסוניה

בדרזדן, בירת ממלכת סקסוניה, יצאו האנשים לרחובות וביקשו מפרידריך אוגוסט השני, מלך סקסוניה לעסוק ברפורמה בבחירות, בצדק חברתי ולכונן חוקה.
המלחין הגרמני ריכרד וגנר עסק בלהט במהפכה בדרזדן, ותמך בתנועה הדמוקרטית-רפובליקנית. מאוחר יותר במהלך מרד מאי בדרזדן בין 3 ל-9 במאי 1849, הוא תמך בממשלה הזמנית. אחרים שהשתתפו במרד היו המהפכן הרוסי מיכאיל באקונין ומנהיג מעמד הפועלים הגרמני שטפן בורן. בסך הכל, כ-2,500 לוחמים איישו את המתרסים במהלך מרד מאי. ב-9 במאי 1849, יחד עם מנהיגי המרד, עזב וגנר את דרזדן לשווייץ כדי להימנע ממעצר. הוא שהה מספר שנים בגלות בחו"ל, בשווייץ, איטליה ופריז. לבסוף הסירה הממשלה את צו המעצר עליו והוא חזר לגרמניה.
מאז האירועים המהפכניים של 1830, נשלטה סקסוניה כמונרכיה חוקתית עם בית מחוקקים שכלל שני בתים ומשרד אחראי. חוקה זו המשיכה לשמש כבסיס לממשלת סקסוניה עד 1918. המהפכה של 1848 הביאה רפורמות פופולריות יותר בממשלת סקסוניה.
בשנת 1849, תושבים סקסונים רבים היגרו לארצות הברית, כולל מיכאל מכמהל. הם השתקעו בגלווסטון, טקסס והקימו את מה שהפך לקהילה הטקסנית הגרמנית. באמצע המאה, חלקם חיו בערים, אך רבים פיתחו חוות משמעותיות במערב בטקסס.
בוואריה

בבוואריה, המלך לודוויג הראשון איבד יוקרה בגלל מערכת היחסים הפתוחה שלו עם המאהבת האהובה עליו לולה מונטז, רקדנית ושחקנית שאינה מקובלת על האצולה והכנסייה. היא ניסתה להשיק רפורמות ליברליות באמצעות ראש ממשלה פרוטסטנטי, מה שהרגיז את השמרנים הקתולים במדינה. ב-9 בפברואר 1848 יצאו שמרנים לרחובות במחאה וההפגנה הייתה הראשונה שנערכה באותה שנה מהפכנית. זה היה חריג בין גל המחאות הליברליות. השמרנים רצו להיפטר מלולה מונטז, ולא הייתה להם אג'נדה פוליטית אחרת. סטודנטים ליברלים ניצלו את פרשת לולה מונטז כדי להדגיש את דרישותיהם לשינוי פוליטי. בכל רחבי בוואריה החלו סטודנטים להפגין למען רפורמה חוקתית, בדיוק כפי שעשו סטודנטים בערים אחרות.
לודוויג ניסה להנהיג כמה רפורמות קטנות, אך הן לא הוכיחו שהן מספיקות כדי לשכך את סערת ההפגנות. ב-16 במרץ 1848, לודוויג הראשון התפטר לטובת בנו הבכור מקסימיליאן השני. לודוויג התלונן כי "לא יכולתי לשלוט יותר, ולא רציתי לוותר על כוחותיי. כדי לא להיות עבד, הפכתי לאדון". למרות שהונהגו כמה רפורמות פופולריות, הממשלה חזרה לשליטה מלאה.
פולין גדול ופומרניה

בעוד טכנית לא פולין רבתי ולא פומרניה היו מדינות גרמניות, השטחים התואמים בערך של הדוכסות הגדולה של פוזן ופרוסיה המערבית היו בשליטת פרוסיה מאז החלוקה הראשונה והשנייה של פולין בסוף המאה ה-18. מרד פולין רבתי של 1848, הידוע גם בשם מרד פוזנן, היה התקוממות צבאית לא מוצלחת של חיילים פולנים בפיקודו של לודוויק מירוסלבסקי נגד הכוחות הפרוסיים. זה התחיל ב-20 במרץ 1848, והביא לכך שפרוסיה הורידה את מעמד הדוכסות הגדולה לפרובינציית פוזן כמו שאר המחוזות. עם זאת, שני הטריטוריות דוברות הפולנית של פרובינציית פוזן ופרוסיה המערבית שולבו רשמית בגרמניה רק 17 שנים מאוחר יותר, עם הקמת הקונפדרציה הצפון-גרמנית ב-1866.