הקונסיסטוריה היהודית של וסטפאליה
תולדות הקונסיסטוריה > הקמה

בנובמבר 1807, בהתאם לתנאי חוזה טילזיט, נוסדה ממלכת וסטפאליה כמדינת לוויין צרפתית. אחי הקיסר, ז'רום בונפרטה, הוכתר כמלכה ובירתה הייתה קאסל. המדינה נועדה לשמש כמופת נפוליאוני: היא הייתה הראשונה בנסיכויות הגרמניות בה בוטלה לחלוטין הצמיתות, ניתנה חוקה כתובה, התקיים שוויון לכל בפני החוק, והוקם משטר ריכוזי. הוחלה גם המדיניות הצרפתית כלפי היהודים, שמנו 16,000 נפש. מלבד אמנציפציה מלאה (למעשה היה מצבם טוב מבצרפת, שם נאכפה 'הפקודה המחפירה' במרץ 1808),  הם נדרשו להקים גוף מפקח שייצגם בפני השלטון, בדומה לקונסיסטואר המרכזי של יהודי צרפת, שישמש מכשיר למודרניזציה ותרבות שלהם, כדי להפכם לאזרחים מועילים ומשולבים בחברה.
מי שהתבלט מיד כשעלתה ההצעה היה יהודי החצר והפרנס העשיר ישראל יעקבסון, שהיה קודם בשירות נסיך בראונשווייג-וולפנביטל, ועמד בקשרים טובים עם ז'רום, לו הלווה כסף רב. יעקבסון הופקד בידי המלך על בחירת עשרים ושניים נציגים יהודים שהתכנסו בקאסל ב"אספת נכבדים" ב-8 בפברואר 1808, לצורך הרכבת הגוף המתוכנן. הם בחרוהו לנשיאם, והוא הנחה את המתכנסים לקבל את המלצת הכתר להקים ועד במתכונת הקונסיסטואר, שאף בראשו הועמד. החדשות נתפשו מיד כהזדמנות על ידי הגורמים הפרוגרסיביים בקרב יהודי גרמניה, שרידיה הפעילים של תנועת ההשכלה ששקעה בסוף המאה הקודמת. אהרן האלה-וולפסון כתב עוד בספרו "ישורון" מ-1804 שהיהודים לא יתקנו את דרכיהם בעצמם, ושומה על השלטונות להתערב ולכפות עליהם רפורמה; דוד בן משה פרֵנְקֶל, מנהל בית-הספר החופשי בדסאו ועורך כתב-העת החדש "שולמית", הגיע לאותה מסקנה בגיליון הראשון של עיתונו מ-1807.
יעקבסון עצמו היה פעיל קדמה בולט, ופתח ב-1801 בית-ספר משולב ליהודים ונוצרים. הוא בחר בפרנקל להיות אחד מחמשת ראשי הקונסיסטוריה לצדו. עורך "שולמית" ביקש להפוך את הוועד למכשיר להגשמת חזונו אודות רפורמה חינוכית מקיפה, עידון ואסתטיזציה של סדרי בית-הכנסת, פרודוקטיביזציה כלכלית ומקצועית ועוד תיקונים, שכולם נועדו להקרין על יתר יהודי גרמניה ואירופה בכלל. פרנקל היה חדור באידאולוגיה של מה שדוד סורקין כינה "החוזה האמנציפטורי" הלא-כתוב: תביעה כנה להתחדשות ושיפור פנימיים של היהודים, ברוח הנאורות, שנדרשו כדי להתאים לעידן החדש – ולחלופין ובמשלים, במודע ושלא במודע, התבטלות בפני ערכי הנוצרים כדי לשכנעם שהיהודים ראויים עתה לשוויון. יעקבסון, מצדו, דרש ששוויון יינתן ליהודים באופן בלתי-מותנה, לפני כל תיקון מצדם, ושכל שינוי במסורותיהם ייעשה ביוזמתם שלהם בלבד ולצורך עצמם. כך אכן נעשה בווסטפאליה, בניגוד מודגש לאמצעי הכפייה הקשים שהפעילו השלטונות בנסיכויות דוגמת פרנקפורט, עליהם מחה יעקבסון.
כמו ביוזמות דומות, הקונסיסטוריה קמה מתוך שותפות של שלושה צדדים: האינטלקטואלים היהודים שופעי החזון וחסרי האמצעים, הפרנסים העשירים, והממשל המרכזי, שהיה אדיש לגמרי להתלהבות היהודים המודרניים מהאפשרות לתחייה רוחנית בקהילותיהם וביקש רק אזרחים מועילים. המדינה תבעה מראשי הקונסיסטוריה יישום מהלכים מעשיים ופרוזאיים; התוכניות אודות שינויים מעמיקים יותר, בעלי אופי ערכי, באו כמעט רק מצדם שלהם. יעקבסון עמד בקשרי התכתבות וידידות עם משכילים רדיקלים כוולפסון ודוד פרידלנדר, אך העדיף להקיף עצמו בפשרנים על מנת שלא לקומם את הרוב המסורתי. המחנך ירמיה היינמן, מזכירו האישי, נבחר לחבר השלישי בוועד. מלבדם, מצא הנשיא עוד שלושה רבנים שנחשבו מתונים ופתוחים. אריה ליב ברלין מקאסל, מונה לרב הראשי של וסטפאליה, מנחם מנדל שטיינהארט מהילדסהיים קיבל את רבנות העיר זֵסֶן, ושמעון יצחק קאלקאר התמנה לרבה של וויצנהאוזן. ב-31 במרץ 1808 קמה הקונסיסטוריה, מצוידת בסמכות ביצועית ואמצעי כפייה חסרי תקדים שהפקידה בידה המלכות.