stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צבי וייספיש
ביוגרפיה

נולד בירושלים למינה ושמואל אשר למל וייספיש. מצאצאי רבי נחום משאדיק. למד בישיבת בית מאיר בבני ברק, ולאחר מכן בישיבת בריסק בירושלים. נישא לשרה, בתו של הרב ראובן פיין, שכיהן כראש ישיבה בישיבת בית מאיר בתקופת לימודיו של וייספיש שם.
בשנות ה-80 הקים הרב וייספיש את ישיבת הר"ן בשכונת רמות בירושלים, הקרויה על שם ראש המשפחה, רבי נחום משאדיק. הישיבה מכילה כולל אברכים מהגדולים בישראל, המונה מאות אברכים. הרב וייספיש הנהיג בכולל מתכונת הדומה לישיבה, שכוללת 'שמירת סדרים', השתתפות בתפילות ושמיעת שיחות מוסר. מוסדות הר"ן כוללים גם תלמודי תורה, מכינות לישיבות קטנות, ישיבה קטנה, ישיבה גדולה וכוללי אברכים ביישובים שונים בישראל.
הרב וייספיש עסק בפרשת טיסות אל על בשבת וכמה מן הישיבות המכריעות בהשתתפות ראשי אל על התקיימו בביתו. היה מקורב לרב יוסף שלום אלישיב, הרב שמואל אוירבך, הרב חיים קניבסקי.
בשנת תשע"א (2010) זכה הרב וייספיש במקום הראשון בפרס לספרות תורנית על שם הרב מאיר שפירא על סדרת ספריו "דברות צבי"[דרוש מקור]. ספריו כוללים שיחות שהשמיע בישיבות הר"ן השונות. בשנת 2017 פתח את ישיבת הגרי"ש לצעירים, על שם הרב אלישיב.
בנו הבכור נשוי לבתו של הרב מיכל דוד רוזובסקי, ראש ישיבת וילקומיר באשדוד ובנו של הרב שמואל רוזובסקי, ראש ישיבת פוניבז'.
ספריו

דברות צבי (31 כרכים)
"גדולה שמושה" עובדות מהתמדתו ושקידתו של הרב יוסף שלום אלישיב, תשע"ג
צהוב 2G

| --- | --- |

 
 שמות נוספים:  Lissamine Fast Yellow; C.I. Acid Yellow 17; C.I. 18965; Light Fast Yellow 2G; C.I. Food Yellow 5; Acid Leather Yellow 2GL; Erio Flavine SX; Fenalan Yellow G; Erio Flavine 3G; Kayacyl Yellow GG
 כתיב כימי:  C₁₆H₁₀Cl₂N₄Na₂O₇S₂ 
 מסה מולרית:  551.29 גרם/מול
 מספר CAS:  6359-98-4
 
צהוב 2G (באנגלית: Yellow 2G) הוא צבע מאכל. באירופה הוא מסומן במספר E כ-E107. התרכובת צהובה לחלוטין ובעלת מראה של אבקה צהובה. החומר מתמוסס במים. החומר ידוע כגורם לתגובות אלרגיות במיוחד לילדים הסובלים מאסתמה. השימוש בתוסף מזון זה נאסר באוסטריה, יפן, נורווגיה, שוודיה, שווייץ וארצות הברית וקיימת המלצה לאסור אותו לחלוטין בכל אירופה. התרכובת מורכבת מזפת פחם.
הערות שוליים

↑  Colorant E107 - Jaune 2G, www.additifs-alimentaires.net (ארכיון)
↑  Food Standards Agency, Current EU approved additives and their E Numbers | Food Standards Agency, www.food.gov.uk (באנגלית)
קזוקו

הקיסר מוצוהיטו נואם מול בית האצילים. אוקיו-אה, 1890.
קזוקו (ביפנית: 華族; מילולית: שושלת מפוארת) הייתה מערכת תוארי אצולה באימפריה היפנית, שהתקיימה מ-1869 ועד 1947.
התפתחות

חוק מערכת האצולה מה-7 ביולי 1884, אותו העביר איטו לאחר ביקורו באירופה, קבע שממשלת מייג'י רשאית להעניק תואר קזוקו לאנשים שהיא מצאה שתרומתם למדינה הייתה רבה. הממשלה אף חילקה את הקזוקו לחמש דרגות, שהתבססו על מערכת האצולה בבריטניה, אך שמותיהן התבססו על תוארי האצולה הסינית העתיקה:
1. נסיך או דוכס (公爵; קוֹשָקוּ)
2. מרקיז (侯爵; קושקו)
3. רוזן (伯爵; האקוּשאקוּ)
4. ויקונט (子爵; שישאקו)
5. ברון (男爵; דאנשאקו)
חלוקת הדרגות למשפחות מהאצולה המסורתית נקבעה לפי הדרגה הגבוהה ביותר אליה הגיע מישהו מאבות המשפחה. לפיכך, כל ראשי המשפחות מבית פוג'יווארה קיבלו את התואר "נסיך." ראשי משפחות אצולה מסורתיות אחרות קיבלו את התואר "מרקיז," וכך גם משפחת האצולה של איי ריוקיו.
חלוקת הדרגות לדאימיו-לשעבר התבססה על הכנסות האורז של המשפחה. דאימיו בעלי הכנסה של 150,000 קוקו ומעלה קיבלו את התואר מרקיז, אלה עם 50,000 קוקו ומעלה היו רוזנים, וכן הלאה. השוגון לשעבר, טוקוגאווה יושינובו, הפך לנסיך, ראש הענף הראשי של משפחת טוקוגאווה קיבל את התואר מרקיז, וראשי הענפים המשניים קיבלו את התואר רוזן.
בעלי התארים הגבוהים ביותר, נסיך ומרקיז, קיבלו מינוי אוטומטי לבית האצילים בדיאט של יפן עם קבלת התואר. רוזנים, ויקונטים וברונים בחרו 150 חברים מתוכם, שישבו בבית האצילים. תארים ומענקים ממשלתיים עברו בירושה לפי העדפת הבן הבכור, אף על פי שמשפחות קזוקו רבות אימצו ילדים מענפים שונים במשפחתם או ממשפחות אחרות, כדי למנוע את גוויעת הענף שלהם. בתחילתה, כללה מערכת הקזוקו 509 אצילים, ועד 1928, בעקבות מינויים וקידומים, צמח המספר ל-954. הקזוקו הגיע לשיאו ב-1944, כשהיו חברים בו 1016 משפחות.
חוקת יפן מ-1946 ביטלה את מערכת הקזוקו, וחיסלה את השימוש בתוארי אצולה מחוץ למשפחה הקיסרית. עם זאת, רבים מצאצאיהם של חברי הקזוקו ממשיכים למלא פקידים בכירים בחברה, בפוליטיקה ובכלכלה היפנית.
לקריאה נוספת

Lebra, Sugiyama Takie. Above the Clouds: Status Culture of the Modern Japanese Nobility. University of California Press, 1995. ISBN 9780520076020.
פיצה מטוגנת

| --- | --- |

פנצרוטו (ליון)
 
 מאכלים
 סוג:  פיצה, מאכל מטוגן בשמן עמוק 
 מטבח:  איטלקי
 אזור מוצא:  דרום ומרכז איטליה, אפוליה
 מוצא:  איטליה
 מרכיבים עיקריים:  קמח חיטה, מים, שמן זית, סוכר, שמרים, מלח, רוטב עגבניות
 גבינות
 צורה:  חצי סהר
 
פיצה מטוגנת נקראת גם בשם פנצרוטו (באיטלקית: Panzerotto, Pizza fritta) היא מנה המורכבת מכיס עשוי בצק פיצה אשר מטוגן בשמן עמוק במקום לאפותו בתנור. כתוצאה מהטיגון למנה זו יש טעם וכן פרופיל תזונתי שונה. בעוד הגרסה האיטלקית מבוססת על טיגון כיס בצק מקופל, הגרסה הסקוטית מבוססת על טיגון פיצה אפויה למחצה, וצמחה כחלק מתרבות האכילה של חנויות הפיש אנד צ'יפס המקומיות, בדומה לחטיף מארס מטוגן בשמן עמוק.
איטליה

המנות האיטלקיות של pizza fritta ו-panzerotto מקורן בארץ המגף. הראשונה מנאפולי, בעוד השנייה ממחוז פוליה. ניתן להכין פיצה מטוגנת כחלופה לבסיס לכריך או מטוגנת עם מילוי. בגרסה הראשונה מטגנים עיגול עשוי בצק פיצה, ומוסיפים ממרחים ותוספות לאחר הטיגון. בגרסה השנייה, ניתן להכין כיס בצק ממולא ולטגנו בשלמותו כמו קלצונה. הטיגון מאפשר להכין פיצה ללא תנור פיצה, למשל בעגלת אוכל רחוב. מנות אלו מוכרות אף בשם :calzone fritto (מילולית:'קלצונה מטוגנת'). כפי הנראה המנה נוצרה במאה ה-16 בעיר בארי, פוליה, כחלק מתרבות cucina povera (אנ') (מילולית: מטבח העניים), כאשר היו משתמשים בשאריות בצק מהכנת הלחם במילוי שאריות המזון בבית כדי לייצר כיסונים. המילויים הנפוצים ביותר למנה זו הם עגבניות ומוצרלה. עגבניות שלמות קלופות מרוקנות מזרעיהן ומיובשות כדי לשמש כמילוי, שכן שימוש בעגבניות טריות יגרום לקריעת הבצק בגלל הלחות שלהן. מילויים פופולריים נוספים הם בצל מוקפץ בשמן זית ומתובל באנשובי וצלפים כבושים, או נקניק מורטדלה וגבינת פרובולונה.
איטליה > גרסאות

בגרסאות המתוקות שלו, המשווקות בדרך כלל בחגי הקרנבל, המילויים של הפנצרוטו מורכבים בדרך כלל מריבת פירות, קרם ריקוטה, קרם ג'נדויה או ריבת ערמונים ומוגשים מכוסים באבקת סוכר. במקרה הזה, גם בצק פריך עשיר מחליף את בצק השמרים. למנות אלו גרסאות אפויות לצד מטוגנות. הגרסות המלוחות, כוללות בדרך כלל מילוי של ריקוטה מפולפלת המשולבת בבשר מבושל חתוך לקוביות.
איטליה > אטימולוגיה

שם העצם panzerotto מגיע מהקטנה של panza, וריאציה אזורית של pancia באיטלקית (מילולית: 'בטן'), המתייחסת לנפיחות הייחודית של המאפה הדומה לנפיחות בבטן.
סקוטלנד

פיצה מטוגנת בשמן עמוק זמינה לרכישה בחנויות פיש אנד צ'יפס רבות בסקוטלנד. הבסיס לגרסה זו הוא פיצה עם תוספות אפויה למחצה אשר מטוגנת בשמן עד שנהיית פריכה. ניתן להגיש את המנה עם צ'יפס. נהוג להגיש את המנה עם מלח וחומץ לתת, או עם "מלח ורוטב" (תערובת של רוטב חום וחֹמֶץ לֶתֶת) באדינבורו וסביבתה. לעיתים קרובות שופכים את הצ'יפס על צד אחד של הפיצה, ואז סוגרים את הפיצה בצורת חצי עיגול.
פיצה זו מטוגנת בשמן עמוק ללא בלילה, אם כי וריאציה נוספת המכונה "פיצה קראנץ'" מורכבת מפיצה או מחציתה שנטבלו בבלילה וטוגנו בשמן עמוק, זו מוגשת בדרך כלל עם כמות דשנה של צ'יפס וחֹמֶץ לֶתֶת.
ראו גם

המטבח האיטלקי
המטבח הבריטי
פיצה
קלצונה
הערות שוליים

↑  "pizza fritta". ארכיון מ-30 בנובמבר 2023. נבדק ב-7 במאי 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Panzerotto: le origini di una specialità made in Puglia, panzerotto top academy
↑  "Panzerotto". Garzanti Linguistica. נבדק ב-2015-12-05.
↑  Owen, James (28 בדצמבר 2004). "Deep-Fried Candy Bars: Scotland's Worst Food?". אורכב מ-המקור ב-2 בינואר 2005. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Alvarez, Lizette (7 בדצמבר 2004). "Ah, Scotland! The Moors, the Braes, the Fried Pizza". The New York Times. נבדק ב-19 ביוני 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
Pizza fritta ברומא, איטליה
פיצה קראנץ' - המטוגנת בבלילה לצד צ'יפס. אדינבורו, סקוטלנד
פרקליט ניו סאות' ויילס

| --- | --- |

דייוויד קולינס, פרקליט ניו סאות' ויילס הראשון
 תחום שיפוט:  ניו סאות' ויילס 
 ייסוד המשרה:  24 באוקטובר 1786 
 
פרקליט ניו סאות' ויילס (באנגלית: Judge Advocate of New South Wales) היה הקצין המשפטי שנמצאת במושבת העונשין, ניו סאות' ויילס. התפקיד בוטל ב-17 במאי 1824.
לפני שהצי הראשון הפליג מאנגליה והתיישב בניו סאות' ויילס, מונה קפטן הנחתים דייוויד קולינס לפרקליט ניו סאות' ויילס, ופרקליט הנחתים.
הפרקליט היה אחראי על התפקידים הבאים:
הוא היה נמצא בספסל של שני שופטי השלום (אנ'), בבית משפט השלום של ניו סאות' ויילס (אנ').
הוא היה נשיא בית המשפט לשיפוט פלילי (אנ').
הוא היה נמצא בספסל של שלושה שופטים בבית המשפט לשיפוט אזרחי (אנ'), עד לביטולו ב-1814.
בבית המשפט לערעורים בניו סאות' ויילס (אנ'), הוא היה יועץ למושל המושבה, שהיה שופט הערעור היחיד.
מ-4 בפברואר 1814, הפרקליט היה אחראי על התפקידים הבאים:
הוא היה השמאי בבית הדין הגבוה לערעורים של ניו סאות' ויילס.
הוא היה נמצא בספסל של שלושה שופטים בבית המשפט למושלים (אנ').
רשימת פרקליטי ניו סאות' ויילס

| מספר | שם | תחילת כהונה | סיום כהונה | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | דייוויד קולינס | 24 באוקטובר 1786 | 1796 |  |
| 2 | ריצ'רד בויר אטקינס | 1796 | 9 בספטמבר 1797 |  |
| 3 | ריצ'רד דור (אנ') | 9 בספטמבר 1797 | 13 בדצמבר 1800 |  |
| (2) | ריצ'רד בויר אטקינס | 13 בדצמבר 1800 | ינואר 1808 |  |
| 5 | אנתוני פן קמפ (אנ') | ינואר 1808 | דצמבר 1808 |  |
| (2) | ריצ'רד בויר אטקינס | דצמבר 1808 | 1 בינואר 1809 |  |
| 6 | אליס בנט (אנ') | 1 בינואר 1809 | 10 בנובמבר 1815 |  |
| 7 | פרדריק גרלינג (אנ') | 12 בדצמבר 1815 | 5 באוקטובר 1816 |  |
| 8 | ג'ון וילד (אנ') | 5 באוקטובר 1816 | 17 במאי 1824 |  |
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  "Judge Advocate of New South Wales". State Records. Government of New South Wales. ארכיון מ-2021-04-18. נבדק ב-28 באפריל 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Collins, David (1756–1810), Canberra: National Centre of Biography, Australian National University
1 2 3  J. M. Bennett, Atkins, Richard (1745–1820), Canberra: National Centre of Biography, Australian National University
↑  K. G. Allars, Dore, Richard (1749–1800), Canberra: National Centre of Biography, Australian National University
1 2 3  Murray C. Kemp, Kemp, Anthony Fenn (1773–1868), Canberra: National Centre of Biography, Australian National University
↑  C. H. Currey, Bent, Ellis (1783–1815), Canberra: National Centre of Biography, Australian National University
↑  Joanna McIntyre, Garling, Frederick (1775–1848), Canberra: National Centre of Biography, Australian National University
↑  R. J. McKay, Wylde, Sir John (1781–1859), Canberra: National Centre of Biography, Australian National University
פרארי 159 / 125

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  פרארי 
 הרכבה:  איטליה איטליה: מפעל פרארי במרנלו
 מודל קודם:  אאוטו אביו קוסטרוזיוני 815 
 מודל אחריו:  פרארי S 159 
 אורך:  4,500 מ"מ 
 
פרארי 125 S הייתה המכונית הראשונה במסכת ניצחונות מפוארת שבנתה את תהילת המרוצים של פרארי שאין שני לה בעולם הרכב.
רקע

לאחר שהיה נהג מרוצים ומאוחר יותר מנהל חטיבת המרוצים של אלפא רומיאו, פנה אנצו פרארי לדרך עצמאית ב-1937. המכונית הראשונה שתכנן, ה-815, לא נשאה את שמו עקב הסכם קודם עם אלפא רומיאו לפיו לא יוכל לבנות מכוניות תחת שמו למשך 4 שנים מאז פרישתו מהחברה. במהלך מלחמת העולם השנייה עקר את מפעלו, שבאותו זמן העסיק 160 עובדים, ממודנה למאראנלו הסמוכה, ובנה מכונות לייצור מסבים לצרכים צבאיים. מיד בתום המלחמה המשיך לעבוד על מכונית מרוץ חדשה, למרות ביקוש ער למכונות שייצר. הוא חבר שוב עם המתכנן האגדי ג'וצ'ינו קולומבו, עמו פיתח לפני המלחמה את מכוניות המרוץ של אלפא רומיאו.
פרארי ביקש לפתח מנוע שיתאים גם לכביש וגם למסלול, וב-1946 הציג קולומבו תרשימים למנוע V12 בעל זווית של 60 מעלות, דומה בעקרונותיו ליחידת ההנעה שפיתח בזמנו אצל אלפא. הנפח שנבחר היה 1500 סמ"ק, כדי שבגרסה מוגדשת-על יוכל להתאים גם לתקנות מרוצי הגראנד-פרי. למנוע פותחה תיבת הילוכים בת 5 מהירויות בעידן שבו 4 מהלכים היו הנורמה.
קולומבו עזב את פרארי לטובת אלפא, ופרארי נאלץ לחפש מהנדס אחר. בינתיים הושלמה בנייתן של שתי שלדות, ועם עזרתו של אורליו לאמפרדי שהצטרף לצוות הפיתוח הוחל בבניית המנועים. בסוף 1946 הכריז פרארי על תחילת ייצורה של המכונית. שמה הנבחר היה "125 S" כנפחו של צילינדר יחיד, מדיניות שמות שתלווה את פרארי עשורים רבים לאחר מכן.
125

שתי המכוניות הראשונות שיוצרו היו אמנם בעלי מכניקה זהה אך הציגו מרכבים מובדלים, כדי שיתאימו להתחרות בקטגוריות מרוצים שונות. לגרסת ה"ספורט" (125 S) היה מרכב ברקטה שכיסה את הגלגלים, ואילו לגרסת ה"קומפטישן" (125 C) היו גלגלים חשופים עם מגיני בוץ הניתנים להסרה, כך שתוכל להתחרות גם בקטגוריית מכוניות חד-מושביות (אם נדרש היו מכסים את מושב הנוסע בעזרת פאנל ייעודי).
מנוע ה-V12 הפיק 118 כ"ס ב-7000 סל"ד הודות ליחס דחיסה של 9:1 ושלושה קרבורטורים. הייתה גם גרסה מוחלשת בעלת 72 כ"ס שנועדה במקור לדגם כביש שלא התממש לבסוף, ואחת משודכת למגדש-על בה השתמש פרארי במכונית ה-F1 הראשונה שלו. את מחט המשקל העמידה ה-125 על 750 ק"ג.
הופעת הבכורה של ה-125 S (פיאצ'נזה, מאי 1947) הייתה מאכזבת: משאבת הדלק כשלה בעודה מובילה והמכונית נאלצה לפרוש. גם ה-125 C שהתחרתה לראשונה חודש לאחר מכן במרוץ מקומי ברומא לא הצליחה להגיע לקו הסיום. במרוץ השלישי שלה, פרארי כבר ראה  נחת כאשר רשם ניצחון ראשון, ובסה"כ ה-125 ניצחה שישה מרוצים מתוך שנים-עשר בהם השתתפה. ל-125 היה מחזור חיים קצר של ארבעה חודשים, ולאחר מכן היא התפתחה לדגם ה-159.
159

כדי לתת מענה למתחרות חזקות יותר, פרארי הבין כי ה-125 זקוקה ליותר כוח. על כן הוגדל נפח המנוע ל-1908 סמ"ק וכינוי המכונית השתנה בהתאם ל-159. ההספק כעת עמד על 125 כ"ס ב-6500 סל"ד, למרות הפחתת יחס הדחיסה ל-8.5:1, בניסיון לשפר את עמידות המנוע. במהלך קיץ 1947 חזר קולומבו לפרארי ובנה מרכב מתכנון חדש בעל מקדם אווירודינמי עדיף. עם המכונית החדשה רשם פרארי את הניצחון המשמעותי ביותר שלו, בגראנד פרי של טורינו. ריימונד סאמר הנהג הציג יכולת משכנעת תוך שהוא גובר על מתחרות חזקות ומבוססות מבית אלפא רומיאו, מזראטי, טלבו, דלהייה ודאלאז'. בהמשך המנוע הוגדל שוב, כעת לנפח של כמעט 2000 סמ"ק, כך שיוכל עדיין להתחרות  במרוצים פופולריים ברחבי איטליה. המכונית נקראה כעת '166 ספיידר קורסה' והייתה למעשה למכונית ה"סדרתית" הראשונה של פרארי, היא נמכרה ללקוחות פרטיים החל  בדצמבר 1947.
כיום

קיימת אי ודאות בנוגע לשאלה מה עלה בגורלן של אותן המכוניות הראשוניות אותן ייצר פרארי, אך מאמינים כי שתי השלדות הראשונות נבנו מחדש לספסיפיקציה של 166 ספיידר קורסה לפני שנמכרו ללקוחות כמכוניות חדשות. מספרים כי הלקוח של המכונית הראשונה הבחין בחלקים ישנים המותקנים במכוניתו ופרארי הציעה לו הנחה כפיצוי.
כיום לא קיימות 125 או 159 בצורתן המקורית, אך ב-1987 – כחלק מחגיגות יובל ה-40 שלה – בנתה החברה רפליקה מדויקת של ה-125 האורגינאלית, הניצבת כיום בגאווה במוזיאון פרארי במאראנלו.
צזאריוס מהייסטרבאך

| --- | --- |

 לידה:  1180? קלן, נסיכות הבוחר מקלן 
 פטירה:  1240? (בגיל 60 בערך) Heisterbach Abbey, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 תפקיד:  אב מנזר 
 השקפה דתית:  הכנסייה הקתולית 
 
צזאריוס מהייסטרבאך (בלטינית: Caesarius Heisterbachensis, ‏ 1180–1240) היה כרוניקאי ונזיר ציסטרציאני שהתגורר במנזר הייסטרבאך בקיסרות הרומית הקדושה.
צזאריוס ידוע בעיקר בשל כתביו, המשמשים כמקורות היסטוריים. בפרט מפורסמת הציטטה שלו, של נציג האפיפיור במצור בזייה: הצלבנים כיתרו את העיר והטילו עליה מצור. לאחר ניסיון הימלטות כושל של התושבים, כבשו את העיר וטבחו בתושביה. למרות שבין תושבי העיר היה ידוע על קיומם של 500 קתרים בלבד, נטבחו כל תושבי העיר, כולל מאתיים בני הקהילה היהודית המקומית העתיקה. אחד מראשי צבא הצלבנים שאל את נציג האפיפיור, ארנו אמורי, כיצד יוכל להבדיל בין הקתרים לבין יתר תושבי העיר הקתולים. על כך השיב הלז: Caedite eos! Novit enim Dominus qui sunt eius (הרוג אותם! יודע אלוהים את אשר לו).
פרס ברברה דקס

| --- | --- |
 תיאור:  פרס לתלבושת הגרועה באירויזיון
 תקופת הפרס:  1997–2021 (כ־24 שנים) 
 נקרא על שם:  ברברה דקס 
 אתר רשמי
 
הזמרת ז'יזלה כשייצגה את אנדורה ב-2008 וזכתה בפרס זה
פרס ברברה דקס (באנגלית: Barbara Dex Award) היה פרס הניתן מדי שנה עבור "התלבושת הגרועה ביותר", שלבש אמן על בימת תחרות הזמר של האירוויזיון. הפרס נוסד ב-1997 על ידי אדווין ואן ת'ילו ורוב פארדקאם, מייסדי אתר האינטרנט של ההולנדי של מעריצי האירוויזיון "The House of Eurovision".
הפרס נקרא על שמה של ברברה דקס, הזמרת שייצגה את בלגיה באירוויזיון 1993, בו לבשה שמלת שיפון שקופה למחצה שנעשתה בהכנה עצמית, בראיון ב-2006 אמרה דקס שהיא לא רואה דבר רע בפרס זה שנקרא על שמה.
ב-13 במרץ 2022, Songfestival.be הודיעו כי הם יפסיקו להביא את פרס ברברה דקס, בשל הקונוטציה השלילית הקשורה אליו. במקום זאת, האתר יארגן פרס חדש אשר יחליף את פרס ברברה דקס, עבור "התלבושת הבולטת ביותר".
זוכי הפרס

| שנה | זוכה | מדינה |
| --- | --- | --- |
| 1997 | דבי שרי | מלטה מלטה |
| 1998 | גילדו הורן | גרמניה גרמניה |
| 1999 | לידיה | ספרד ספרד |
| 2000 | נטלי סורס | בלגיה בלגיה |
| 2001 | פיאסק | פולין פולין |
| 2002 | מיחאליס ראקינציס | יוון יוון |
| 2003 | ט.א.ט.ו. | רוסיה רוסיה |
| 2004 | סאנדה לאדושי | רומניה רומניה |
| 2005 | מרטין ווצ'יץ' | מקדוניה הצפונית מקדוניה הצפונית |
| 2006 | נונסטופ | פורטוגל פורטוגל |
| 2007 | ורקה סרדוצ'קה | אוקראינה אוקראינה |
| 2008 | ז'יזלה | אנדורה אנדורה |
| 2009 | זולי אדוק | הונגריה הונגריה |
| 2010 | מילאן סטנקוביץ' | סרביה סרביה |
| 2011 | אלדרין | גאורגיה גאורגיה |
| 2012 | רונה נישליו | אלבניה אלבניה |
| 2013 | 3 שלי | סרביה סרביה |
| 2014 | וילייה מטאצ'יונייט | ליטא ליטא |
| 2015 | טריינצ'יה אוסטרהויס | הולנד הולנד |
| 2016 | נינה קראליץ' | קרואטיה קרואטיה |
| 2017 | סלבקו קאלזיץ' | מונטנגרו מונטנגרו |
| 2018 | איי קיו | מקדוניה הצפונית מקדוניה הצפונית |
| 2019 | קונאן אוזיריס | פורטוגל פורטוגל |
| 2021 | TIX | נורווגיה נורווגיה |
הערות שוליים

↑  Barbara Dex Award: The end of an era, Songfestival.be, ‏2022-03-13 (באנגלית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא תרבות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מפת זוכי פרס ברברה דקס
פרס בלצן

| --- | --- |
 תיאור:  פרס להישגים אקדמיים יוצאי דופן בתחומי מדעי הרוח, מדעי הטבע, תרבות, וכן למאמצי שלום
 מדינה:  שווייץ 
 תקופת הפרס:  1961–הווה (כ־63 שנים) 
 נקרא על שם:  Eugenio Balzan 
 אתר רשמי
 
קרן פרס בַּלצָן הבינלאומית (Balzan) היא קרן המעניקה ארבעה פרסים כספיים מדי שנה, לאנשים או ארגונים, אשר השיגו הישגים אקדמיים יוצאי דופן בתחומי מדעי הרוח, מדעי הטבע, תרבות, וכן למאמצי שלום. הקרן שוכנת בציריך שבשווייץ והפרס מנוהל ממילאנו שבאיטליה.
ועדת הפרס מורכבת מ-20 אנשי מדע אירופאים.
הקמת הקרן

מקור כספי הפרס הוא מעזבונו של אוג'ניו בלצן (1874–1953) מבעלי העיתון קוריירה דלה סרה. אוג'ניו הוריש לבתו אנג'לה לינה בלצן (1892–1956) סכום כסף נאה, וטרם מותה בעקבות מחלה חשוכת מרפא, הורתה אנג'לה על הקמת הקרן.
הפרס הראשון היה בן מיליון פרנקים שווייצריים, כשבהמשך ירד הסכום למחצית מכך. רבים מזוכי הפרס זכו בהמשך גם בפרס נובל.
מקבלי הפרס

מבין מקבלי הפרס קיימים אנשים מפורסמים רבים ובהם:
פיטר בראון - היסטורית העולם היווני והרומי
קרלו גינצבורג - היסטוריה של אירופה בין השנים 1400–1700
שיניה יאמאנקה - מחקר תאי גזע
תומאס נייגל - פילוסופיה של המוסר
עמנואל לוינס - פילוסופיה
רוזלין היגינס - החוק הבינלאומי מאז שנת 1945
אריק הובסבאום - ההיסטוריה האירופית מאז שנת 1900
ג'יימס סלוס אקרמן - תולדות האדריכלות
שמואל נח אייזנשטדט - סוציולוגיה
אנתוני גרפטון - היסטוריה
אדוארד שילס - סוציולוגיה
קרלו צ'יפולה - היסטוריה כלכלית
האב פייר - תרומה לשלום ולזכויות האדם
אנדריי קולמוגורוב - תרומה למתמטיקה
יואל מוקיר - היסטוריה כלכלית
בינה אגווראל - כלכלנית, קיבלה את הפרס בשנת 2007.
צבי הירש בושקא

| --- | --- |

רבי צבי הירש בושקא מזמושץ'
 לידה:  1739 ת"ק האיחוד הפולני-ליטאי זמושץ, האיחוד הפולני-ליטאי
 פטירה:  1807 (בגיל 68 בערך) י"ח באלול תקס"ז
 תקופת הפעילות:  ?–1807 
 השתייכות:  פוסק
 תחומי עיסוק:  הלכה
 רבותיו:  ר' יעקב יצחק הוכגלרנטר
תמונת הרה"ג מוהר"ר צבי הירש זצ"ל בספרו של יחזקאל דוקקעס "אִוָה לְמוֹשָׁב", קרקוב 1903. לחצו על התמונה לדפדוף בספר מעמוד 100
רבי צבי הירש בושקא (בוצ'קו). היה מכונה "ר' הערשל'י זאמושטשער", ת"ק, 1740 - י"ח באלול תקס"ז, 1807) היה פוסק הלכה נודע בפולין וגרמניה. מחבר ספר השו"ת תפארת צבי. רבה האחרון של קהילות אה"ו המאוחדות.
נולד בזמושץ שבגליציה בשנת 1740, אביו היה רבי בנימין בושקא. וסביו, אבי אביו היה רבי יעקב רבה של לודמיר.
למד אצל רבה של זמושץ, רבי יעקב יצחק הוכגלרנטר. כיהן ברבנות בטישווייץ, הוצנפלץ, ברודי, גלוגא. בשנת 1802, עבר לגרמניה והתמנה לרב קהילות אה"ו: אלטונה, המבורג וונזבק.
התכתב רבות עם רבני דורו ביניהם רבי אברהם טיקטין מח"ס רבה של ברסלאו, רבי ישעיה פיק ברלין, רבי פנחס הורוביץ רבה של פרנקפורט, רבי מאיר פוזנר רבה של שוטלנד.
רבי יחזקאל לנדא הנודע ביהודה כתב עליו: "הראשון לראשונים ואין למעלה הימנו".
משפחתו

היה חתנו של רבי אריה לייבוש אב בית דין דובנקא, בנו של רבי צבי הירש ביאלה אב"ד הלברשטט, ובשנית נישא לשרה רחל מהעיר ליסא.
אחותו הייתה נשואה לרב עזריאל הורוויץ "ראש הברזל". בנו רבי משה כיהן ברבנות טומשוב, ובהמשך בברודי. ובנו רבי יהודה ליב כיהן כרבה של קומארנו.
צושימה (אי)

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  מצר קוריאה 
 קואורדינטות:  34°25′00″N 129°20′00″E﻿ / ﻿34.416666666667°N 129.33333333333°E﻿ / 34.416666666667; 129.33333333333
 שטח:  696.44 קילומטר רבוע
 אורך:  70 קילומטר
 גובה מרבי:  Mount Yatate
 נתונים מדיניים
 מדינה:  יפן 
 אוכלוסייה:  31,457
 אזור זמן:  UTC +9
  (למפת קוריאה מוגדלת) צושימה(למפת קוריאה רגילה) צושימה
 
צושימה (ביפנית: 対馬) הוא אי בקצה הדרומי של ים יפן במרכז מצר קוריאה. זהו האי הגדול ביותר במחוז נגסאקי. באי היו בעבר שש עיירות אשר התאחדו ב-2004 ליצירת עיר אחת בשם צושימה. האי צושימה מחולק לחלק צפוני ודרומי ומשמש כנקודת מעבר חיונית בין יפן לקוריאה ולסין. השטח הכולל שלו הוא 697 קמ"ר, רובו מיוער ומעט ממנו ניתן לעיבוד חקלאי. רוב התעשייה באי, החל מהמאה ה-20, היא יערנות, דיג דיונונים ושליית פנינים.
צמח גרין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1905 העיירה סומי (לא רחוק מחרקוב) 
 פטירה:  1961 (בגיל 56 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  ישיבת חברון כנסת ישראל  ישיבת מרכז הרב 
 מקום פעילות:  ארצות הברית, ישראל
 תקופת הפעילות:  ?–1961 
 השתייכות:  הציונות הדתית
 תחומי עיסוק:  רבנות
 תפקידים נוספים:  ממייסדי גבעת וושינגטון
 רבותיו:  הראי"ה קוק, דוד כהן
 
הרב צמח גרין (1905–1961) היה מרבני הציונות הדתית. נשיא ועד הרבנים בוושינגטון וממייסדי גבעת וושינגטון.
תולדות חייו > הולדתו ועלייתו לארץ

גרין נולד בעיירה קטנה בשם סומי לא רחוק מחרקוב, למינה לבית וולק שמתייחסת למהר"ל מפראג ולרב שלמה יצחק רב העיירה, במשפחה שמנתה שישה ילדים. לאחר המהפכה הקומוניסטית ברוסיה, נכלא אביו עם רבנים רבים אחרים, ונפטר לאחר שחרורו מהכלא בגיל 44. אמו ואחיותיו לובה וטובה עלו לארץ ישראל בעקבות פטירת האב. גרין, אז תלמיד ישיבת סלובודקה, עלה בעקבותיהן בתחילת שנות ה–20. הוא הגיע באוניה לנמל יפו כנוסע סמוי, יחד עם החברותא שלו מסלובודקה.
תולדות חייו > לימודיו ונישואיו

לאחר עלייתו החל גרין ללמוד בישיבת חברון שהייתה אז הגרעין של ישיבת סלובודקה ביישוב החדש. אחרי זמן מה, עבר לירושלים לישיבת מרכז הרב (שבה היה מעשרת התלמידים הראשונים). למד אצל הרב קוק ואצל "הנזיר", הרב דוד כהן.
גרין נישא לרבקה ווינשטיין בת הרב אהרון, שנולדה בסוואלקה שפולין. היא עלתה ארצה בתחילת שנות ה–20 כחלוצה יחד עם אחותה חנה, ולמדה סיעוד. הם נפגשו כאשר במסגרת מקצועה כאחות נשלחה לרחובות לבית הבראה היהודי – הישן והיחיד ביישוב החדש, לעזור בהחלמתו של הרב קוק שהיה מאושפז שם, וגרין הגיע לביקור חולים אצל רבו. תפקידה האחרון של רבקה היה בטיפול יוצאי חברון בשנת תרפ"ט. ישנן עדויות כי לכבוד אירוסיהם של בני הזוג כתב הרב קוק שיר בסגנון אקרוסטיכון – כל שורה של השיר התחילה באות משמם.
תולדות חייו > הרבנות בוושינגטון

כעבור זמן קצר, עקב קשיי פרנסה, קיבלו בני הזוג את רשות הרב קוק לנסוע לארצות הברית. אחרי כמה שנים, מונה לרב הקהילה של בית הכנסת הישן "אוהב שלום" בוושינגטון הבירה. אורחים רבים התארחו בביתם.
הרב גרין היה נשיא ועד הרבנים בוושינגטון, וחבר הוועד הפועל של הפועל המזרחי בארצות הברית. הוא הקים את "חברותא", ארגון לקידום הלשון העברית, הספרותית והמדוברת. הוא ארגן תלמוד תורה אחרי בית הספר (After School Talmud Torah) וייסד יחד עם הרב יהושע קלעוואן את 'האקדמיה העברית של וושינגטון' (Hebrew Academy of Washington), שבה למדו בנים ובנות יחד. נאומיו של גרין שודרו ברדיו בשנות מלחמת העולם השנייה[דרוש מקור].
תולדות חייו > הקמת גבעת וושינגטון בישראל

גרין ייסד בישראל את גבעת וושינגטון. המוסד, שיועד בתחילתו לשמש כמקלט לילדים יתומים ניצולי השואה, משמש כיום מכללה להכשרת מורים. בשנת ה'תש"ו (1946) התקיים טקס הנחת אבן הפינה של המוסד. הרב גרין גייס את הכסף למקום שנקרא על שמו של ג'ורג' וושינגטון, הנשיא הראשון של ארצות הברית, והביא עמו לטקס אבנים מהבית הלבן, שסימלו את הקשר בין המוסד לקהילה היהודית בארצות הברית.
קודם לכן, בתקופת המנדט הבריטי, הפקיעו הבריטים את האדמה שעליה גבעת וושינגטון הייתה אמורה להיבנות. בניסיון להציל את המקום, התקבל הרב גרין על ידי האפיפיור פיוס השנים עשר בשנת 1945 על מנת לבקש את תיווכו בעניין. האפיפיור אמר שיתפלל למען הילדים. הרב גרין השיב לאפיפיור שלא הגיע כדי לקבל תפילה, אלא ביקש את התערבותו המעשית.
גרין נפטר בארצות הברית בשנת 1961.
ילדיו

גרין נפטר בשנת 1961 בגיל 56. הוא הותיר אחריו שלושה ילדים. הבכור הרב איתן (ג'יסון) כיהן כראש ישיבה בירושלים (נפטר ב-2019), בן נוסף ד"ר עמנואל היה פסיכולוג קליני ומרצה לפסיכולוגיה (נפטר ה'תשע"ד) ובתו אביבה גרין היא אמנית בעלת שם בניו יורק.
הערות שוליים

↑  אישים ומוסדות - הרב צמח גרין בארץ, הצופה, 29 באוגוסט 1948
↑  3 אבנים נשלחו מוואשינגטון בדואר דיפלומאטי, הצופה, 27 במאי 1946
↑  אתר אישי