stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הארי טרומן
נשיאותו (1945–1953) > ההצבעה בכ"ט בנובמבר וההכרה במדינת ישראל

טרומן הביע עניין במזרח התיכון, ואהד את המאבק היהודי בארץ ישראל. כסנאטור, הבטיח טרומן למנהיגים יהודים את תמיכתו בציונות, ובעצרת בשיקגו ב-1943 קרא להקמת בית לאומי עבור ניצולי השואה והיהודים שנותרו בחיים.
לקראת ההצבעה בעצרת הכללית של האו"ם בכ"ט בנובמבר הכריע טרומן שארצות הברית תצביע בעד החלטת החלוקה. טרומן הפעיל השפעה ולחץ מאחורי הקלעים על מנת להביא לקבלת ההחלטה, אך נמנע מלפעול בנושא בפומבי.
טרומן החזיק בידידות ארוכת שנים עם אדי ג'ייקובסון, ששכנע את הנשיא להפגש עם נשיא ההסתדרות הציונית העולמית חיים ויצמן. טרומן הכריז כי ארצות הברית מכירה במדינת ישראל שעות ספורות לאחר הכרזת העצמאות חרף התנגדות בקרב חוגים מסוימים בממשל, בממסד הביטחוני האמריקאי ובפרט ממחלקת המדינה בראשותו של גנרל ג'ורג' מרשל, שסבר כי הכרה במדינה יהודית ריבונית תפגע ביחסיה של ארצות הברית עם מדינות ערב ותעורר את חמת זעמם של הערבים. מזכיר ההגנה ג'יימס פורסטל הדגיש בפני טרומן את חשיבותו של נפט מערב הסעודית במלחמה עולמית עתידית, ולו השיב טרומן כי הוא יחליט על מדיניותו על סמך מה שנכון וצודק, ולא על סמך נפט.
עדות דייוויד נילס העוזר הפוליטי של הנשיא טרומן מלמדת על הפולמוס בממשל בשאלת הקמת המדינה היהודית: "בנושא הבית הלאומי היהודי בארץ ישראל עמדתו של טרומן
ברורה ויציבה. הציבור אינו יודע, שטרומן מנהל מלחמה מתמדת עם המומחים לענייני המזרח התיכון במחלקת המדינה ובפנטגון, כדי שלא יחבלו בהחלטותיו למען הציונות ולמען העקורים היהודים באירופה. אך לא תמיד ולא בכל מקרה הנשיא יכול לעצור, או למנוע מעשה שעושים אלה באמתלה זו או אחרת, שמטרתה לחתור ולחבל בהחלטותיו של הנשיא ובמדיניותו".
שילוב של נימוקים הוביל לכך, שטרומן יכיר בהקמת המדינה, בניגוד להתנגדות בכירי הממשל שלו, לרבות מזכיר המדינה ג'ורג' מרשל. החל מצדק היסטורי לעם היהודי, אינטרסים אמריקאים בהקמת מדינה דמוקרטית פרו- מערבית עד לנימוקים פוליטיים. כדברי קלארק קליפורד יועצו הבכיר של הנשיא:"חשיבותו של הקול היהודי, במידה שניתן לראות בו גוש אחד, קיימת אך ורק בניו - יורק. אולם מאז שנת 1876 לא זכה להיבחר לנשיא אף מועמד שאיבד את קולותיהם של בוחרי ניו – יורק. מכאן, שארבעים ושבעה הקולות של ניו-יורק לא יסולאו בפז בשום בחירות".
בקיץ 1945, לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, שלח טרומן את שליחו האישי, ארל הריסון, לסייר במחנות העקורים בשטחי הכיבוש של ארצות הברית ובריטניה בגרמניה. בעקבות הדו"ח הקשה על מצב היהודים ניצולי השואה במחנות, שציין כי רובם המוחלט של העקורים מבקשים לעלות לארץ ישראל, הנחה טרומן את הגנרל אייזנהאואר להיטיב את מצבם, ולאפשר לפליטים היהודים ממזרח אירופה להיכנס לשטח הכיבוש האמריקני ולהעניק להם מקלט במחנות הפליטים שם. הנחיית טרומן משנת 1945 וחוק העקורים (1948) הקלו על כניסת ניצולי שואה לארצות הברית בשנים הראשונות שלאחר המלחמה. טרומן ביקש מראש ממשלת בריטניה, קלמנט אטלי, להעניק רישיונות עלייה לארץ ישראל למאה אלף פליטים יהודים. אטלי סירב ומאז הפך נושא העקורים לבעיה מרכזית בסדר היום הבינלאומי.
ארץ ישראל הייתה משנית לעומת מטרתו של טרומן, להגן על יוון, טורקיה ואיראן מפני קומוניזם ברוח דוקטרינת טרומן. טרומן עצמו היה מותש מהלחצים בנוגע למדיניותו במזרח התיכון.
טרומן העניק מלווה לישראל בסך של 135 מיליון דולר על ידי הבנק ליבוא ויצוא של ארצות הברית, סיוע שמבחינתה של ישראל היה בעל חשיבות כמעט קיומית ושימש תקדים להענקת סיוע אמריקאי לישראל בעשורים הבאים.
לצד זאת, כאשר הטיל האו"ם אמברגו על ייצוא נשק לארץ ישראל במאי 1948, הקפיד טרומן על קיום אמברגו הנשק ועל יצוא נשק דרך ארצות הברית ומקסיקו.
נשיאותו (1945–1953) > ההצבעה בכ"ט בנובמבר וההכרה במדינת ישראל > ביקורים בינלאומיים

טרומן נסע מחוץ לארצות הברית חמש פעמים במהלך נשיאותו. הנסיעה הטרנס-אטלנטית היחידה שלו הייתה כדי להשתתף בוועידת פוטסדאם ב-1945, עם ראשי הממשלה הבריטיים צ'רצ'יל ואטלי ועם סטלין. בנוסף ביקר בברמודה, קנדה, מקסיקו וברזיל. את ארצות הברית היבשתית עזב רק בעוד שני מקרים: לפוארטו ריקו, איי הבתולה, ומפרץ גואנטנמו בין -20 בפברואר ל-5 במרץ 1948, ולאיי וייק בין 11 ל-18 באוקטובר 1950.
| מספר | תאריכים | מדינה | מיקום | פרטים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 01 !16 ביולי– 2 באוגוסט 1945 | גרמניה | פוטסדאם | נכח בוועידת פוטסדאם עם ראשי הממשלה הבריטיים וינסטון צ'רצ'יל וקלמנט אטלי, ומנהיג ברית המועצות, יוסיף סטלין. |
| 1 | 02 !2 באוגוסט 1945 | בריטניה | פלימות' | פגישה בלתי רשמית עם ג'ורג' השישי. |
| 2 | 03 !23-30 באוגוסט 1946 | ברמודה | המילטון | ביקור בלתי רשמי. |
| 3 | 04 !3-6 במרץ 1947 | מקסיקו | מקסיקו סיטי | ביקור ממלכתי. נפגש עם ראש הממשלה החדש מיגל אלמאן ולדס. |
| 4 | 05 !10-12 ביוני 1947 | קנדה | אוטווה | ביקור רשמי. נפגש עם המושל הכללי הרולד אלכסנדר וראש הממשלה מקנזי קינג ונאם בפני הפרלמנט. |
| 5 | 06 !1-7 בספטמבר 1947 | ברזיל | ריו דה ז'ניירו | ביקור ממלכתי. נאם מול הקונגרס הברזילאי. |
נשיאותו (1945–1953) > מדיניות פנים

במהלך כהונתו כסנאטור, היה טרומן תומך בניו דיל. הוא תמך ברוב רפורמות הרווחה, כחוק הביטוח הלאומי, חוק הדיור ומנהל העבודות הציבוריות, אולם התנגד לחקיקה ליברלית מדי. טרומן טען שפרט לדיור, יש להעביר את נושאי הרווחה לרשויות המקומיות. טרומן הסכים עם הסנאטור רוברט טאפט שהדיור לעניים היה אחריות ממשלתית. בנושאי מיסוי, תמך בתקציב מאוזן, ובהעלאת מיסים לצורך מימון הניו דיל והמלחמה. הוא התנגד לניסיון הליברלים להעלות את מס ההכנסה. טרומן התמקד בעיקר באחריות התאגידים במלחמה. הוא ביצע רגולציה ותקף לעיתים קרובות את וול סטריט.
בשנים 1945–1946, החלו הליברלים לבקר את מדיניות הפנים שלו וטענו שהוא חסר מנהיגות. הם תמכו בו כשהטיל וטו על חוק טאפט-הארטלי שפגע באיגודי העובדים, אף על פי שהוטו בוטל, ועל תמיכתו בזכויות האזרח. במסע הבחירות של 1948 תקף תאגידים ואת וול סטריט. בכהונתו השנייה היה יחסית ליברל. פרט לדיור הציבורי, רוב הצעותיו הובסו בידי השמרנים בקונגרס. הוא הטיל וטו על חוקים להורדת מס ההכנסה ב-1947. הקונגרס ביטל וטו על חוק להורדת מס הכנסה ב-1948. המפלגות שיתפו פעולה בתחומים מסוימים, כולל העברת חוק הירושה הנשיאותית של 1947, שקבע שיושב ראש בית הנבחרים הוא הבא בתור לרשת את הנשיא לאחר סגן הנשיא, ולא מזכיר המדינה.
נשיאותו (1945–1953) > מדיניות פנים > חוק החיילים

אחת מהתוכניות המוצלחות של ממשל טרומן הייתה חוק החיילים מ-1944. החוק עבר ב-1944 בידי הקואליציה השמרנית, שרצתה להגביל את ההטבות אך ורק ליוצאי צבא מובחרים, בניגוד לממשל רוזוולט שרצה תוכנית רווחה אוניברסלית. החוק סייע ליוצאי צבא שרצו להקים חוות או עסק קטן, והעניק להם דמי אבטלה לשנה. החוק לא הגביל את המין או הגזע של המשתתפים בתוכנית, אולם רובם היו גברים לבנים. החוק סייע בלימודים ליוצאי צבא שהתקשו במימון. הדבר הוביל למתן לימודים ל-2.2 מיליון יוצאי צבא, מה שמיקסם את ההזדמנות התעסוקתית שלהם.
חוק החיילים עסק גם בדיור. מעט דירות נבנו בשפל הגדול ובמלחמה, מלבד מגורי חירום לצד התעשיות המלחמתיות. רוב יוצאי הצבא גרו בדירות צפופות. הגדילה של הפרוורים חייבה מכוניות, כבישים ודיור זול. האוכלוסייה גדלה, והחסכונות המשפחתיים מימנו את רכישת המכוניות. הדבר הוביל לעלייה במספר הדירות שנבנו. בתקופת המלחמה נבנו 316,000 דירות חדשות בממוצע, ובין 1946 ל-1955 נבנו 1,450,000 דירות בכל שנה. החוק הבטיח דמי שכירות נמוכים ליוצאי הצבא. שישה עשר מיליון יוצאי צבא הצליחו לרכוש בית. ב-1947, 540,000 יוצאי צבא קנו בית במחיר של 7,300 דולרים. תעשיית הבנייה בנתה מטבחים בגודל סטנדרטי, מה שהוביל לייצור המוני של כלי מטבח. המפתחים רכשו אדמות ריקות מחוץ לעיר, בנו בתים והרשויות המקומיות בנו בתי ספר.
נשיאותו (1945–1953) > מדיניות פנים > תמורות כלכליות ושביתות

רוב מדיניותו של טרומן בנושאי פנים בכהונתו הראשונה הייתה קשורה לכלכלה. כיצד היה על וושינגטון לטפל במעבר מכלכלת מלחמה לכלכלת שלום? כיצד להקטין את המיסים מתקופת המלחמה ולשלם את החוב הלאומי? כיצד לדכא את האינפלציה שנגרמה בידי החסכונות והמחסור בדיור ובטובין? האם לבטל את הפיקוח מתקופת המלחמה על המחירים? וכיצד לטפל בשביתות של איגודי העובדים? הקונגרס נשלט בידי הקואליציה השמרנית, וכשהרפובליקנים השתלטו על הקונגרס ב-1946, היה להם את הרוב כדי לבטל וטו נשיאותי. היה חשש בקרב האזרחים שלאחר סיום המלחמה, הכלכלה תחזור אל השפל הגדול. תומכי הניו דיל רצו מחויבות ל"תעסוקה מלאה", אולם לא קיבלו אותה. חוק התעסוקה מ-1946 הצהיר שעל הממשלה לשמור על כלכלה בריאה, עם יכולת לתאם בין תוכניותיה, לקדם את היוזמה החופשית והרווחה הכללית, ולקדם תעסוקה באופן מקסימלי.
למרות החששות, הכלכלה התעצמה ורק ב-1958 החל מיתון קל. הממשל התמודד עם התעוררות סכסוכי העבודה ששככו במהלך המלחמה, מחסור בדיור ובמוצרים ואינפלציה, שהגיעה ל-6% בחודש. היצרנים לא רצו לשמור על המחירים הנמוכים מתקופת המלחמה. החקלאים סירבו למכור חיטה עד שהממשלה תעלה את מחירם, למרות הצורך בחיטה למשלוח לאירופה. כשבוטל הפיקוח על המחירים, החיטה, התירס והבשר הציפו את השוק.
תגובתו של טרומן לאינפלציה נתפסה לחלשה. העלייה במחירים הונעה בגלל סיום הקיצוב וביטול הפיקוח על המחירים. עם סיום המלחמה באוגוסט 1945 התרחש גל שביתות. בנובמבר, שבתו 180,000 עובדי תעשיית המכוניות, אליהם הצטרפו 800,000 עובדי תעשיית הברזל, 200,000 עובדי תעשיית החשמל ו-150,000 עובדי אריזה.
במאי 1946, כשאיימו עליו בשביתת רכבות, ניסה טרומן להשתלט על המצב. שני איגודים שבתו בכל מקרה ורכבות מסע ונוסעים הפסיקו לנסוע. במשך יומיים גבר הכעס הציבורי, וטרומן עצמו רצה לשלוח מכתב לקונגרס בו טען שהשובתים חיים בעושר ושהם מושפעים מהרוסים. הוא אף דרש "לתלות כמה בוגדים כדי להפוך את מדינתנו לבטוחה לדמוקרטיה". עובדי הצוות שלו כתבו מחדש את הנאום. טרומן נאם בפני הקונגרס ודרש לגייס את השובתים לצבא. באותו הזמן, קיבל מכתב שהשביתה הגיעה לסיומה לפי התנאים שלו. הוא סיים את הנאום בכל מקרה ובית הנבחרים העביר חוק לגיוס השובתים. טאפט חיסל את החוק בסנאט. איגודי העובדים זכו להצלחות, אולם עקב המעבר החד מתקופה של מלחמה לעת של שלום, כולל חזרת שנים עשר מיליון חיילים לכלכלה, חוותה הכלכלה קשיים ומיתון. הקונגרס סירב לחוקק חקיקה ליברלית, וניסיון האיגודים המקצועיים להתרחב דרומה נכשל.
בתגובה ללחץ הציבורי כתוצאה מהשביתות, עבר חוק ניהול יחסי העבודה של 1947, שנודע כחוק טאפט-הארטלי, אשר ביטל חוקים לטובת איגודי העובדים והגבילם. איגודי העובדים לחמו מול החוק, שעליו הטיל טרומן וטו, אולם החוק עבר בכל זאת. טרומן טען שמדובר בחוק עבדות, אולם השתמש בסמכויות החירום שלו כמה פעמים כדי לעצור שביתות. איגודי העובדים לא הצליחו לבטל את החוק, שנשאר בתוקף עד היום.
חוק הייצור לצורכי ביטחון, 1950 הועבר על ידי הקונגרס בספטמבר 1950 ונעשה בו שימוש לראשונה במהלך מלחמת קוריאה לשם הסבה נרחבת של המשק האזרחי לצורכי מלחמה בתחומי הייצור והבירוקרטיה. בחסות החוק הקים טרומן את המשרד למעבר לצורכי ביטחון (אנ'), הקים פיקוח על השכר והמחירים, הסדיר את הייצור בתעשייה הכבדה כגון פלדה וכרייה, הסדיר עדיפויות בהקצאת חומרים תעשייתיים שהיה בהם מחסור והורה על פיזור מפעלי ייצור בזמן המלחמה ברחבי ארצות הברית.
נשיאותו (1945–1953) > מערכות בחירות > בחירות 1946

בבחירות אמצע הכהונה ב-1946, סבלו הדמוקרטים של טרומן מהפסדים בשני בתי הקונגרס. הרפובליקנים, שלא שלטו על אף בית מאז 1932, השתלטו על בית הנבחרים ועל הסנאט. מפלגתו של טרומן נפגעה בשל הקשיים הכלכליים של לאחר המלחמה. הבחירות פגעו ביכולתו של טרומן להעביר מדיניות פנים. אולם ב-1946 החל טרומן להיות בטוח בעצמו כנשיא והפסיק לנסות להיות ממלכתי. הוא ביקר את הקונגרס הנבחר כ"קונגרס שלא עושה כלום".
איגודי העובדים סבלו מהפסדים במערכת הבחירות ובעקבות זאת ניקו את שורותיהם מקומוניסטים.
נשיאותו (1945–1953) > מערכות בחירות > בחירות 1948

הבחירות של שנת 1948 התפרסמו בגלל ניצחונו המפתיע של טרומן. באביב 1948, רק 36% ראו את נשיאותו כחיובית, ונראה היה שלא ייבחר מחדש. נאמני הניו דיל במפלגה ניסו לשכנע את הגנרל דווייט אייזנהאואר, שעמדותיו הפוליטיות לא היו ידועות אז, לרוץ מטעם המפלגה. אייזנהאואר סירב וטרומן הצליח להיבחר להיות המועמד.
בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1948, ניסה טרומן לאחד את הצירים הצפוניים עם מצע מעורפל בנושא זכויות האזרח. הליברלים העבירו מצע ליברלי עוד יותר, בעיקר בשל תמיכתו של ראש עיריית מיניאפוליס, יוברט האמפרי. טרומן הסכים לקבל את המצע. כל צירי אלבמה, ורוב צירי מיסיסיפי, נטשו את הוועידה במחאה. טרומן נאם את נאום קבלת המועמדות שלו ותקף את הקונגרס השמונים. הוא כינס את הקונגרס מחדש.
בנאומו, אתגר טרומן את הרוב הרפובליקני לקיים את המצע החדש של המפלגה, ולהעביר חוקים בנושאי זכויות האזרח, להרחבת הביטוח הלאומי, ולהנהיג ביטוח בריאות לאומי. טרומן קבע את תחילת המושב המיוחד בן השבועיים של הקונגרס ב"יום הלפת", יום בו אנשי מיזורי שותלים לפת, ב-26 ביולי 1948.
הרפובליקנים לעגו לטרומן בטענה שהממשל שלו שר את שירת הברבור שלו. למרות זאת, הסנאטורים החליטו שיש להעביר חוקים להמרצת ציבור הבוחרים. אולם רוברט טאפט, מנהיג האגף השמרני שזעם על ניצול הסמכויות של טרומן, חסם כל חקיקה אפשרית.
כעבור אחד עשר ימים, שלח הקונגרס לטרומן שני חוקים. חוק אחד נועד לבלום את האינפלציה וחוק שני נועד לעודד התחלות בנייה. טרומן חתם על שני החוקים אולם קרא להם בלתי מספיקים.
שבועיים לאחר מועמדותו, פרסם טרומן צו נשיאותי שביטל את ההפרדה הגזעית במוסדות הממשלה, ואת צו נשיאותי 9981 שאסר על אפליה בצבא. טרומן הסתכן בתמיכה בזכויות האזרח, ורבים טענו שאובדן הדמוקרטים מהדרום יחסל את המפלגה בדרום. מושל קרוליינה הדרומית סטרום ת'ורמונד, תומך בהפרדה הגזעית, הכריז על מועמדותו לנשיאות. משמאל, הוביל הנרי וולאס מועמדות משלו. לאחר מותו של רוזוולט נדמה היה שהמפלגה הדמוקרטית מתפרקת. הניצחון בנובמבר נראה רחוק. לסגנו, הסכים טרומן למנות את אלבן ברקלי, אף על פי שרצה את ויליאם אורוויל דאגלס שסירב לכך.
יועציו של טרומן ביקשו ממנו לנאום בפני העם בצורה אישית. טרומן נאם נאומים מאולתרים וחודרים. הוא נסע 35,290 קילומטרים ונאם נאומים לוחמניים שמשכו קהל רב. מיליון איש באו לראות אותו בניו יורק.
התמיכה בטרומן במהלך נסיעותיו הובילה לשינוי המצב במערכת הבחירות, דבר שהעיתונות לא שמה לב אליו. היא המשיכה לטעון שהרפובליקנים מובילים. רבים חשבו שבשלב מאוחר כל כך של מערכת הבחירות, לא ישנו האנשים את דעתם. רבים הפסיקו לערוך סקרים באוקטובר.
בסופו של דבר, הצליח טרומן לשמור על בסיס כוחו במערב התיכון, זכה ברוב מדינות הדרום למרות תמיכתו בזכויות האזרח, והצליח לנצח ברוב זעום בכמה מדינות חשובות, בעיקר אוהיו, קליפורניה ואילינוי. הוא השיג יותר מ-50% מהקולות ו-303 אלקטורים. דיואי השיג 189 אלקטורים בלבד. ת'ורמונד השיג 39, ואילו וולאס לא השיג אלקטורים. הדמוקרטים השיגו רוב גם בבית הנבחרים ובסנאט. התמונה המפורסמת ממערכת הבחירות התרחשה בשעות הבוקר המוקדמות לאחר הבחירות, כשטרומן צולם מרים את עיתון השיקגו טריביון שהכריז "Dewey Defeats Truman" (אנ') ("דיואי מביס את טרומן").
נשיאותו (1945–1953) > כהונתו השנייה

טרומן היה הנשיא האמריקאי הלפני אחרון שכיהן ללא סגן נשיא לצידו, מיום כניסתו לתפקיד עם מותו של רוזוולט ועד יום השבעתו ב-20 בינואר 1949 (אז הושבע סגן הנשיא הנבחר, אלבן ברקלי). גם לינדון ג'ונסון כיהן ללא סגן נשיא עד ינואר 1965, לאחר שהתמנה לנשיאות עקב רצח קנדי. הסיבה הייתה חוקת ארצות הברית, שלא קבעה שום דרך למינוי סגן-נשיא, אם התפנתה משרה זו לפני תום הקדנציה. לאחר מכן תוקנה החוקה (התיקון ה-25) ונקבע כי במקרה של פינוי משרת סגן-הנשיא, ימנה הנשיא, באישור שני בתי הקונגרס, את סגן-הנשיא.
השבעתו לנשיאות ב-20 בינואר 1949 הייתה ההשבעה הראשונה ששודרה בטלוויזיה. כהונתו השנייה הייתה מפרכת, שכן יריביו שלטו בקונגרס ומאמציו בקוריאה נכשלו. הסובייטים השיגו פצצת אטום ב-29 באוגוסט 1948, וב-7 בינואר 1953 הכריז טרומן על השגת פצצת מימן.
במשך מרבית תקופת כהונה זו, מדצמבר 1949 ועד מרץ 1952, שהה הנשיא טרומן יחד עם משפחתו בבלייר האוס עקב שיפוצים נרחבים ומקיפים שנערכו בבית הלבן. אגפו המזרחי והמערבי של הבית הלבן נותרו פעילים במהלך השיפוץ, והנשיא טרומן נע מדי יום בינם לבין הבלייר האוס. בחלק מהזמן התגורר גם ב"בית הלבן" בעיר קי וסט שבמדינת פלורידה, שם נהג לנפוש.
נשיאותו (1945–1953) > כהונתו השנייה > מלחמת קוריאה

לאחר מלחמת העולם השנייה, קיבלו ארצות הברית וברית המועצות את כניעת יפן בקוריאה, שהייתה מסופחת כ-35 שנה לאימפריה היפנית. ברית המועצות, קיבלה את המנדט בקוריאה מצפון לקו רוחב 38 פעלה להקמת הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה (קוריאה הצפונית) ב-1948, בעוד שארצות הברית פעלה להקמת הרפובליקה של קוריאה (קוריאה הדרומית) באותה השנה. בתקווה לבלום את הקומוניזם, סיפק טרומן תמיכה כספית לממשלה הדרום-קוריאנית הנבחרת בראשות סינגמן רי. טרומן קיווה לא להיות מחויב באופן צבאי לאזור והסיג את חיילי המדינה מחצי האי ב-1949.
ב-25 ביוני 1950, פלש צבא העם הקוריאני של קים איל-סונג אל קוריאה הדרומית, מה שהוביל לפתיחת מלחמת קוריאה. עם תחילת המלחמה, הצליחו הקוריאנים הצפונים בקרבות מול הדרום. טרומן לא האמין שקוריאה הייתה אזור חיוני במלחמה הקרה, אולם סבר שנפילת מדינה שהייתה בברית עם המערב תעודד את הקומוניסטים ותפגע במעמדו. טרומן פנה לאו"ם שיגנה את הפלישה. ברית המועצות החרימה את מועצת הביטחון עקב סירובה להכיר ברפובליקה העממית של סין, ולכן השיג טרומן החלטה שהסמיכה מדינות אחרות להגן על דרום קוריאה. טרומן לא דרש מהקונגרס להכריז מלחמה, בטענה שהחלטת האו"ם הסמיכה אותו להגן על קוריאה הצפונית.
הצפון קוריאנים הובילו בהתחלה, וכבשו את סיאול ב-28 ביוני. מתוך חשש לנפילת חצי האי, שלח טרומן חיילים אמריקניים אל חצי האי כחלק מצבא האו"מ ובהובלתו של הגנרל האמריקאי דאגלס מקארתור, כדי להגן על קוריאה הדרומית. באוגוסט 1950, החיילים וההפצצות מהאוויר הצליחו לחסום את כוחות הצפון. בעקבות ביקורת על חוסר מוכנות, פיטר טרומן את מזכיר ההגנה לואיס א. ג'ונסון והחליף אותו בגנרל ג'ורג' מרשל. טרומן חפץ לכבוש את חצי האי כולו. כוחות האו"ם ביצעו מתקפת נגד, והצליחו לצעוד צפונה, אל גבולה של סין, במטרה לאחד את קוריאה מחדש.
סין הפתיעה את כוחות האו"ם בפלישה בנובמבר. כוחות האו"ם נסוגו אל מעבר לקו רוחב 38, והתאוששו. מתוך חשש שהמלחמה תצית סכסוך מול ברית המועצות, סירב טרומן לבקשתו של מקארתור להפציץ את סין בעקבות התערבותה. בשנת 1951 נעצרו הכוחות פחות או יותר בקו הרוחב 38. ב-5 באפריל התפרסם מכתב של מקארתור שביקר את מנהיגותו של טרומן וקרא להרחבת המלחמה בקוריאה. טרומן התנגד לעמדותיו של מקארתור והאמין שהוא חורג מסמכותו. טרומן, בצעד אמיץ, פיטר את מקארתור שהיה בעל מוניטין ופופולריות גבוהים בקרב הציבור, עקב סירובו לקבל את מרות הנשיא והדרג העליון. הדבר הוביל להתפרצות מחאה נגד טרומן ותמיכה במקארתור. רבים טענו שטרומן סירב לקבל את כישלונו במלחמה והאשים גנרלים. מקארתור נאם בפני הקונגרס ונחשב לגיבור. הדבר הוביל לשיעורי אהדה של 22% לטרומן בפברואר 1952, מה שהיה, עד ג'ורג' בוש ב-2008, שיעורי האהדה הנמוכים ביותר לנשיא מכהן.
בקיץ 1951 הסתיימה המלחמה דה-פאקטו, אולם הקרבות נמשכו עוד חודשים רבים. שיחות השלום נמשכו כמעט שנתיים, עקב ויכוחים על החלפת שבויים ודרישת קוריאה הדרומית לאיחוד מיידי של שתי הקוריאות. מבין 116,000 שבויי מלחמה שבידי הדרום, רק 83,000 היו מוכנים לחזור. מעל 30,000 אמריקנים נהרגו במלחמה. רק בקיץ 1953, תחת נשיאותו של דווייט אייזנהאואר ולאחר ששני חלקי קוריאה היו הרוסים וחיילים רבים שנהרגו במלחמה, הושגה הפסקת האש הסופית בין קוריאה הצפונית לכוחות האו"ם (ללא חתימת סינגמן רי, נשיא הדרום) וכוחותי האו"ם שבו לביתם. הפסקת האש הובילה לחלוקה של קוריאה בקו הגבול.
נשיאותו (1945–1953) > כהונתו השנייה > זכויות האזרח

טרומן ביקש להקטין את האפליה כלפי השחורים, אולם בגלל כוח הצירים הדרומיים, לא הצליח להעביר חוקים בקונגרס והחליט לפעול בצווים נשיאותיים. דו"ח מ-1947 הציג מצע בן עשר נקודות על נושאי זכויות האזרח. בפברואר 1948, הגיש טרומן דו"ח בנושא זכויות האזרח לקונגרס ודרש יצירת משרדים לשמירה על זכויות ההצבעה וההוגנות בתעסוקה. הדמוקרטים הדרומיים ביקרו את טרומן לקראת הוועידה הלאומית, אולם טרומן סירב להתפשר איתם. הוא טען שאבותיו היו מהקונפדרציה, אולם שהוא כעס כשגילה שחיילים שחורים נזרקו ממשאיות צבא במיסיסיפי והוכו לאחר ששירתו את המדינה במלחמה. האלימות שיוצאי הצבא השחורים דיווחו עליה לאחר חזרתם מהמלחמה הכעיסה אותו, ולכן פרסם ביולי 1948 את צו נשיאותי 9981, שדרש שוויון הזדמנויות בצבא. לאחר כמה שנות תכנון, החלו היחידות הצבאיות להפוך למעורבות בתחילת שנות החמישים. ב-1948 עבר חוק שאפשר לנשים לשרת בצבא בעתות שלום.
עוד צו מ-1948 אסר להפלות מבקשים להתקבל לשירות האזרחי לפי גזע. צו שלישי מ-1951 הקים ועדה שהבטיחה שמעסיקים שעובדים עם הממשלה לא יבצעו אפליה גזעית.
גם אם מדיניות זכויות האזרח של טרומן הייתה לוקה בחסר, הוא היה הנשיא הראשון שעסק בנושא, והראשון שגינה את האפליה באמריקה.
נשיאותו (1945–1953) > כהונתו השנייה > עסקה הוגנת

כשהתכונן לקראת הבחירות של 1948, הבהיר טרומן שהוא דמוקרט תומך ניו דיל, ותמך בביטוח בריאות לאומי, ביטול חוק טאפט-הארטלי, סיוע ממשלתי לחינוך, הרחבת תוכנית הדיור הציבורי, העלאת שכר המינימום, עוד פרויקטים לחשמל ציבורי כרשות עמק טנסי, ומס פרוגרסיבי. ההצעות ככלל נקראו "העסקה ההוגנת". ההבדל בין העסקה ההוגנת לבין הניו דיל היה הדגש על זכויות האזרח. הקונגרס, גם זה עם הרוב הדמוקרטי לאחר 1948, לא קיבל את ההצעות. הדרום סירב לזכויות האזרח ותמך בהפרדה גזעית. רק חוק אחד שהוצע, חוק הדיור של 1949, עבר. מצד שני, תוכניות הניו דיל לא בוטלו וחלקן הורחבו.
נשיאותו (1945–1953) > כהונתו השנייה > שערוריות

הפשע המאורגן בערים הגדולות, שרובן היו מעוזים דמוקרטיים, זכה להתנגדות הרפובליקנים והתקשורת. שיעורי הפשע עלו לאחר 1945, כשמספר הצעירים ברחובות והכסף עלה. כנופיות מקצועיות ארגנו פשע מאורגן. מחלקת המשפטים ניסתה לבצע חקירות גדולות, וחקרה את החזרי המס של תעשיות ההימורים. אולם חוסר תיאום בין הממשלה לרשויות המקומיות הוביל לכישלון התוכנית. טרומן ניסה להעביר את האחריות לרשויות המקומיות, והסנאט, בראשות הסנאטור הטירון אסטס קאפובר, ניסה לחקור את הפשע המאורגן במסחר בין המדינות. קאפובר זכה לכותרות ובמרץ 1952 ניצח את טרומן בבחירות המקדימות בניו המפשייר. לאחר מכן פרש טרומן מהמירוץ. קאפובר היה המועמד לתפקיד סגן הנשיא ב-1956.
הקשרים של טרומן עם המנגנון הדמוקרטי בקנזס סיטי הביכו אותו רבות. הפשע המאורגן לא היה קשור לטרומן, אולם נחשב לתחום שחשף את השחיתות בממשלו. כמה פקידים בכירים בממשל טרומן לקחו שוחד, וכך גם פקידי מס הכנסה. אייזנהאואר השתמש בשחיתות כאחת משלוש הביקורות שלו נגד ממשל טרומן בבחירות של 1952, יחד עם קוריאה וקומוניזם.
נשיאותו (1945–1953) > כהונתו השנייה > ניסיון ההתנקשות

במהלך כהונתו של טרומן עבר הבית הלבן שיפוצים רבים, ובשל כך הנשיא התגורר במשך תקופות רבות בבלייר האוס שבוושינגטון. בנובמבר 1950 ניסו שני לאומנים פורטוריקנים להתנקש בחייו, בעת ששהה בבלייר האוס. לאחר מרדף משטרתי, בו נהרג אחד החשודים במעשה, השני נפצע אנושות ושוטר אחד נהרג, המשיך טרומן בשגרתו וטען כי "נשיא צריך לצפות לדברים כאלה". כדי להסדיר את מעמדה של פוארטו ריקו, איפשר טרומן עריכת משאל עם ב-1952 בשאלת עצמאותה. 82% מן המשתתפים בו תמכו בהמשך המעמד שנתן הקונגרס לפוארטו ריקו ב-1950.
המתנקש שנותר בחיים, אוסקר קויאסו, הועמד למשפט בפני בית משפט פדרלי וב-1952 נדון למוות. אשתו רוזה (שנאסרה לאחר ההתנקשות ל-8 חודשים בחשד שהייתה שותפה לקשר לרצוח את הנשיא) השתתפה באיסוף 100,000 חתימות על עצומה נגד הוצאתו להורג, וטרומן המתיק את עונשו למאסר עולם. בשנת 1979 העניק לו הנשיא ג'ימי קרטר חנינה, וקויאסו שוחרר ושב לפוארטו ריקו. הוא נפטר ב-1994, בגיל 80.
נשיאותו (1945–1953) > כהונתו השנייה > בחירות האמצע

בבחירות אמצע הכהונה השניות של טרומן ב-1950, שוב השיגו הרפובליקנים מושבים בשני הבתים בקונגרס. אולם בניגוד לבחירות של 1946, שמרו הדמוקרטים על רוב. הרפובליקנים התנגדו למדיניות הפנים של טרומן ולמדיניותו במלחמת קוריאה. טרומן הודאג מהצלחת המועמדים המקארתיסטיים.
נשיאותו (1945–1953) > בחירות 1952

לקראת הבחירות המקדימות בניו המפשייר ב-1952, לא תמך טרומן באף מועמד ולא הודיע האם ירוץ לכהונה נוספת. חרף התיקון ה-22 לחוקת ארצות הברית, שאושרר סופית ב-1951, טרומן עדיין יכול היה לרוץ לעוד כהונה כיוון שתיקון זה לא חל עליו. לאחר סירובם של בכירים במפלגה הדמוקרטית להתמודד, דחף טרומן את תומכיו להכניס את שמו אל הפריימריז בניו המפשייר. אך טרומן, שאהדתו הציבורית בשלהי כהונתו הייתה נמוכה מאוד, הובס בידי קאפובר. כעבור שמונה עשר ימים הודיע שלא ינסה להיבחר שוב. הוא שכנע את עדלי סטיבנסון לרוץ, שנבחר בסופו של דבר למועמד המפלגה לנשיאות.
הגנרל דווייט אייזנהאואר נבחר להיות המועמד הרפובליקני, עם הסנאטור ריצ'רד ניקסון תחתיו. אייזנהאואר תקף את טרומן וטען שינקה את וושינגטון ויפתור את המשבר בקוריאה. הוא ניצח את סטיבנסון בקלות בבחירות 1952 והשיב לרפובליקנים נשיאות אחרי עשרים שנות שלטון דמוקרטי. הרפובליקנים גם השיגו רוב בבית הנבחרים ובסנאט.
מערכת היחסים בין טרומן ואייזנהאואר נפגעה במהלך מערכת הבחירות. טרומן כעס על כך שאייזנהאואר הופיע בעצרת עם מקארתי בוויסקונסין ולא הגן על קציני צבא אותם האשים מקארתי בקומוניזם. אייזנהאואר זעם כשטרומן נאם נאום תמיכה בסטיבנסון והאשים את אייזנהאואר בהתעלמות מכוחות אכזריים, מאנטישמיות, אנטי-קתוליות ואנטי זרים במפלגה הרפובליקנית. אייזנהאואר זעם ואיים לא לנסוע מהבית הלבן אל הקפיטול עם טרומן לפני ההשבעה.