stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נטע הבר
ביוגרפיה

הבר גדלה במושב כוכב מיכאל כאחת מארבעה ילדים, אביה היה איש צבא ואמה הייתה גננת, את שנות נעוריה בילתה בין התיכון של כפר סילבר ל"רונסון" באשקלון. בצבא שירתה כמ"מית במחנה טירונים ג'וליס, היא בוגרת בית צבי והופיעה תקופה בהצגה בתיאטרון הספרייה, ב-1999 שיחקה בסרט הטלוויזיה "מפתחות הקסם של דידי", התפרסמה לראשונה כאשר הופיעה בתפקיד ראשי בטלנובלה הישראלית הראשונה "לגעת באושר" (2001); היא גילמה את דמותה של אירית סופר.
הבר זכתה בפרס מסך הזהב לשנת 2001 בתור שחקנית דרמטית ועל תפקידה ומשחקה בטלנובלה "לגעת באושר". ב-2003 הופיעה בטלנובלה "משחק החיים" בתפקיד עובדת סוציאלית והופיעה בפרסומת לניתוחים פלסטיים לאחר ניתוח האף שעברה.
לאחר מכן שיחקה בסדרה "ראש גדול" ששודרה בערוץ הילדים בתפקיד דנה, עורכת דין ואמו של תומר (אדם הירש) אחד הגיבורים בסדרה, הנחתה בערוץ הספורט וכן השתתפה במחזמר "אלאדין" לצד תום אבני, הדס מורנו, צביקה הדר, ואלי יצפאן, ובהצגה "ללכת עד הסוף" של הבמאי סטיבן דקסטר. כמו כן, השתתפה בהצגה "בנצי" בבימויו של רונן (גולדפרב) פלד, על פי הסיפור "האלמר" (Elmer) של דייוויד מק-קי.
בשנת 2005 שיחקה בהצגת הילדים "פתחו את השער" שנכתבה ובוימה בידי רונן (גולדפרב) פלד, ההצגה מבוססת על שיריה של המשוררת קדיה מולודובסקי.
בשנת 2006 השתתפה בהצגה "ברוקלין בוי" בבימויו של נתן דטנר, לצידם של, שמיל בן ארי ורון שחר ובאותה שנה שיחקה בסרט מכתבים לאמריקה. כמו כן, השתתפה בהצגה "הדייג ודג הזהב" בבימויו של רונן (גולדפרב) פלד.
בשנת 2008 השתתפה בהצגה "דירה להשכיר" ההצגה מבוססת על הספר של לאה גולדברג "דירה להשכיר".
בשנת 2011 שיחקה בהצגה "פרוע" של המחזאית ליסה לומר, והבמאי, רועי הורוביץ.
בשנת 2012 הבר השתתפה במחזמר "עמי ותמי" בבימוי של רונן (גולדפרב) פלד ובאותה שנה שיחקה בסדרות חטופים והמיוחדת והופיעה בהצגת הילדים "היפהפייה הנרדמת", ב-2014 הופיעה בסדרת הילדים עמרי והפיה יעלי.
ב-2020 הצטרפה הבר לתוכנית הנוער החדשה "זיגי" בתפקיד אמא של ילדים מהשכונה.
חיים פרטיים

הבר נשואה לשחקן אוהד מילר והיא אם לשני בנים ובת אחת. לפני קריירת המשחק עבדה הבר תקופה כליצנית.
נמל התעופה הבין-לאומי טאויואן

נמל התעופה הבין-לאומי טאוֹיוּאן (באנגלית: Taoyuan International Airport ובקוד יאט"א: TPE) הוא נמל תעופה בינלאומי המשרת את טאיפיי, עיר הבירה של טאיוואן, ואת צפון המדינה.
נמל התעופה ממוקם בעיר טאויואן כ-40 קילומטרים מערבית לטאיפיי. הוא נמל התעופה הגדול בין חמשת נמלי התעופה בטאיוואן המקיימים טיסות בינלאומיות סדירות, והעמוס שבהם.
נמל התעופה נפתח לטיסות מסחריות בשנת 1979 והוא מהווה שער חשוב ליעדים ברחבי אסיה. עד להחלפת שמו ב-6 בספטמבר 2006, היה מוכר בשם נמל התעופה הבינלאומי צ'יאנג קאי שק (ובקיצור: CKS).
טרמינל 1 של נמל התעופה היה בעבר מסוף הנוסעים הראשי עד לפתיחת טרמינל 2 בשנת 1979. בעבר היו בטרמינל 1 22 שערי עלייה למטוס. כיום, לאחר פתיחת טרמינל 2, יש לטרמינל 1 18 שערי עלייה למטוס. הודות לעבודות השיפוץ שבוצעו בשנת 2012, טרמינל 1 מסוגל לשרת יותר מ-15 מיליון נוסעים בשנה.
טרמינל 2 של נמל התעופה נפתח בשנת 2000 במטרה לצמצם את העומס הקיים בשדה התעופה. טרמינל 2 עבר לאחרונה פרויקט הרחבה שהעניק לו אפשרות לטפל בחמישה מיליון נוסעים נוספים בשנה.
שני הטרמינלים קשורים לבניין הראשי, המארח את דלפקי הצ'ק-אין, תנועת המזוודות, הגירה ובדיקות ביטחוניות. לטרמינלים ולבניין הראשי צורת H.
טרמינל שלישי ששטחו המתוכנן הוא 540 אלף מטר רבועים נמצא בבנייה ומיועד לשרת 45 מיליון נוסעים בשנה.
בשנת 2015 עברו בשדה התעופה - 38,473,333 נוסעים, וטופלו בו 2,021,865,100 ק"ג משאות. הוא דורג 11 בעולם בעומס מספר הנוסעים הבינלאומיים, והשישי בעולם בעומס תנועת התובלה הבינלאומית.
הערות שוליים

↑  Terminal 1 and Terminal 2, Taipei Taoyuan Airport (TPE)
ערך זה הוא קצרמרבנושא שדות תעופה ובנושא טאיוואן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נטע יוסף

נטע יוסף (נולדה בשנת 1964) היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה, בעלת מדליית כסף מהמכביה העשירית (1977).
ביוגרפיה

יוסף התאמנה בקבוצת השחייה של הפועל בית ברל. בהמשך היא התאמנה במסגרת פנימיית המחוננים בווינגייט תחת הדרכתו של יוסף טלקי.
ביוגרפיה > 1976

באליפות ישראל בשחייה באוקטובר 1976 זכתה יוסף בשתי מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:16.7 דקות, אחרי ליז בוכשטבר מהפועל חולון/בת-ים (1:12.9 דקות) ויעל נתנאל מהפועל חצרים (1:16.37 דקות) ובמשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:45.0 דקות, אחרי ליז בוכשטבר שקבעה שיא ישראלי חדש של 2:35.8 דקות ויעל נתנאל (2:43.9 דקות).
ביוגרפיה > 1977 > המכביה ה-10

בתחרויות השחייה של המכביה העשירית שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב ביולי 1977 זכתה יוסף במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם לילך אריאל ואסנת ארליך ואיריס קרפ בשיא ישראלי חדש של 4:17.16 דקות.
ביוגרפיה > 1977 > שיאנית ישראל

באליפות ישראל בשחייה לנוער שנערכה באוגוסט 1977 קבעה יוסף בהיותה בת 13 בלבד במשחה ל-200 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 2:35.43 דקות, שיפור לשיא של רעיה צורף (2:35.9 דקות).
ביוגרפיה > 1977 > אלופת ישראל

באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף חודש ספטמבר אותה שנה היא זכתה ב-6 מדליות, 1 זהב, 3 כסף ו-2 ארד. מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 1:09.39 דקות, שיפור לשיא של דורית זלץ (1:09.8 דקות), לפני טובה אברמוב (1:09.89 דקות) וענת פרקש (1:09.98 דקות). מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:38.63 דקות, אחרי אסנת ארליך (2:36.70 דקות) ולפני שוש עזרתי (2:38.98 דקות), שתיהן מהפועל בת ים, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:16.04 דקות, אחרי ליז בוכשטבר מהפועל בת ים (1:11.96 דקות) ולפני גליה אלפר מהפועל רמות השבים (1:18.99 דקות) ובמשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:40.91 דקות, אחרי ליז בוכשטבר (2:33.04 דקות) ולפני דניאלה יוסטר ממכבי תל אביב (2:49.10 דקות). מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:05.17 דקות, אחרי איריס קרפ מהפועל בת ים (1:03.69 דקות) ואסנת ארליך (1:04.81 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 5:11.98 דקות.
ביוגרפיה > 1978

בתחרות ספורט הפועלים שנערכה בליל, שבצרפת במאי 1978 זכתה יוסף במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 1:03.29 דקות, שיפור לשיא של איריס קרפ (1:03.58 דקות). בתחרות שמונה האומות שנערכה באוניברסיטת תל אביב ביולי אותה שנה היא סיימה במקום שביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 1:02.50 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף יולי אותה שנה זכתה יוסף ב-6 מדליות, 2 זהב, 2 כסף ו-2 ארד. מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:08.56 דקות לפני טובה אברמוב (1:09.58 דקות) ושוש עזרתי (1:11.98 דקות), כבר בשלב המוקדמות היא קבעה שיא ישראלי חדש של 1:07.90 דקות, שיפור לשיא של אברמוב (1:09.17 דקות) ובמשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:03.43 דקות, לפני ליאור בירקאן מהפועל ימק"א ירושלים (1:03.79 דקות) ואסנת ארליך (1:04.57 דקות). מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:18.09 דקות, אחרי אסנת ארליך (2:17.22 דקות) ולפני ליאור בירקאן (2:18.71 דקות) ובמשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:39.23 דקות, אחרי ליז בוכשטבר (2:34.30 דקות) ולפני רינת גורן מהפועל קישון (2:41.71 דקות). מדליות ארד, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:53.60 דקות, אחרי בירקאן (4:50.08 דקות) וארליך (4:51.43 דקות) ובמשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:16.19 דקות, אחרי ליז בוכשטבר (1:12.79 דקות) ורינת גורן (1:15.57 דקות).
ביוגרפיה > 1979

באליפות ישראל שנערכה באוגוסט 1979 זכתה יוסף במדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:08.73 דקות, אחרי טובה אברמוב (1:08.03 דקות) וליאור בירקאן	 (1:08.29 דקות). בנוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:43.24 דקות.
חייה האישיים

בשל סיבות משפחתיות נאלצה יוסף לעבור לגור בהמבורג שבמערב גרמניה בנובמבר 1978.
ראו גם

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
הערות שוליים

↑  יעקב פתאל, שני שיאים, תוצאה השווה לשיא ושני שיאי נוער, דבר, 10 באוקטובר 1976
↑  4 שיאי בוגרים נקבעו בסיום אליפות השחייה, דבר, 12 באוקטובר 1976
↑  יעקב פתאל, ששה שיאים חדשים בשחייה הוצבו בפתיחת אליפות ישראל בוינגייט, דבר, 25 בספטמבר 1977
↑  נטע יוסף שיפרה השיא ב-100 פרפר בזמן של 1:09.39 ד', דבר, 26 בספטמבר 1977
↑  שלושה שיאים בסיום אליפות ישראל בשחיה בוינגייט, דבר, 28 בספטמבר 1977
↑  נטע יוסף חתרה 100 מ' בזמן 1:03.29 ד', דבר, 15 במאי 1978
↑  יעקב פתאל, שחייני ישראל מובילים (בין הגברים) במפעל 8 האומות - שתי מדליות זהב - לרון קרמן ב-100 חזה ולרביעיית השליחים, דבר, 5 ביולי 1978
↑  יעקב פתאל, שלוש מדליות זהב ואחת כסף לגניאל באליפות השחייה, דבר, 30 ביולי 1978
↑  שמואל טל, שני שיאים ישראלים נוספים בשחייה ביום השלישי - נטע יוסף 1:07.90 ד' ב-100 מ' פרפר, דבר, 31 ביולי 1978
↑  שמואל טל (עיתונאי), 2 שיאים אישים ושיא בשליחים "קינחו" את אליפות השחייה, דבר, 1 באוגוסט 1978
↑  אלכס פרלסמן, התוצאות בסוף השבוע, מעריב, 26 באוגוסט 1979
↑  נטע יוסף קוצרת הישגים בהמבורג ומתגעגעת לישראל, דבר, 9 בנובמבר 1980
נמל התעופה הבין-לאומי טיומן-רושצ'ינו

נמל התעופה הבין-לאומי טיומן-רושצ'ינו (ברוסית: Международный аэропорт «Ро́щино» имени Д. И. Менделеева) הוא נמל תעופה השוכן כ-13 ק"מ מערבית לעיר טיומן שבסיביר, רוסיה.
היסטוריה

הצורך בשדה תעופה חדש באזור גדל ככל שתעשיית הנפט התפתחה במהירות. היה צורך בשדה תעופה שיאפשר לקבל מטוסי An-22, An-12 להובלת סחורות מרחבי המדינה לצפון מחוז טיומן. כדי להבטיח תנועה אווירית של הנוסעים בשדה התעופה, מטוסי An-24 מבוססים.
בשנת 1964 הוחלט על שמו של שדה התעופה ב-15 במאי 1968 בהוראת שר התעופה האזרחית של ברית המועצות, נוצרה חוליית האוויר המשותפת השנייה של טיומן, אשר, יחד עם השלמת נמל התעופה של רושצ'ינו, אפשרה להגדיל משמעותית את קיבולת של שערי אוויר טיומן. טייסות האוויר Li-2 ו- An-24 הועברו מפלחנובו לרושצ'ינו.
בשנת 1971 נבנה "מלון לינר" בסביבת שדה התעופה. על פי צו של נשיאות ברית המועצות העליונה של ברית המועצות, הוענק מינהל התעופה האזרחית טיומן למסדר הכרז האדום לעבודה.
בשנת 1978 נפתח ההאנגר לתיקון ותחזוקה של מטוסים. ב-10 ביולי 1997 נרשם מפעל תעופה חדש, שפתח חברת המניות המשותפת "נמל התעופה רושצ'ינו". בשנת 1998 שופץ הטרמינל.
בשנת 2002 הוחלפה מערכת התאורה. מסלול הסעה מספר 3 (RD-3) הורחבה. בשנת 2004 הושלם שיפוץ המסלול מספר 1 ופתיחת הטרמינל הבינלאומי. בשנת 2005 הושלם שיפוץ מסלול 2. בשנת 2012 התחילה הקמת טרמינל נוסעים חדש. בשנת 2014 חברת ההחזקות נובפורט רכשה 100% ומפעילה את נמל התעופה. שיפוץ מסלול המסלול המלאכותי 2 ובוצעו מסלולי מוניות.
ב-27 בינואר 2015, הפך נמל התעופה לראשון ברוסיה שקיבל מטוסים באמצעות מערכת הניווט הלוויינית GPS / GLONASS. הוא נהרס לחלוטין בשנת 2014 בגלל בניית מסוף חדשה. מאז 2014 המתקן פועל באמצעות תוכנית זמנית.
נכון לאוגוסט 2015 מסוף שדה התעופה הבינלאומי של ראשצ'ינו כולל קטע מקומי המסוגל להתמודד עם שתי טיסות בכל פעם וקטע בינלאומי המסוגל להתמודד עם שתי טיסות. שני החלקים מצוידים בגשרי סילון.
סויוז MS-05

סויוז MS-05 (ברוסית:Союз МС-05) היא חללית סויוז ששוגרה לחלל ב-28 ביולי 2017 מקוסמודרום בייקונור ונחתה ב-14 בדצמבר. החללית שוגרה למפגש עם תחנת החלל הבינלאומית כשעל סיפונה צוות שהתווסף למשלחת מס' 52 לתחנת החלל הבין-לאומית.
סמל המשימה פותח על בסיס סמל שהוגש בתחרות פתוחה בה השתתפו 700 אמנים.
הצוות

רוסיה סרגיי ריאזאנסקי - מפקד
ארצות הברית רנדולף ברזניק - מהנדס טיסה
איטליה פאולו נספולי - מהנדס טיסה
הצוות > צוות גיבוי

רוסיה אלכסנדר מיסורקין - מפקד
ארצות הברית מארק ואנדה חיי - מהנדס טיסה
יפן נוריסיגה קנאי - מהנדס טיסה
תיאור המשימה

חללית "סויוז MS-05" שוגרה ב-28 ביולי 2017 מקוסמודרום בייקונור הנמצא בשטח קזחסטן ומנוהל על ידי רוסיה. השיגור בוצע באחריות רוסקוסמוס בעזרת משגר מדגם "סויוז FG". החללית נבנתה על ידי תאגיד הטילים והחלל אנרגיה.
החללית התחברה למודול "ראסווט" של תחנת החלל הבין-לאומית באותו יום כעבור כ-6 שעות ללא בעיות. באותה עת בתחנת החלל שהתה משלחת מס' 52 בפיקוד פיודור יורצ'יחין.
צוות החללית הצטרף למשלחת שגדלה ל-6 אנשי צוות.
"סויוז MS-05" נשארה מחוברת לתחנת החלל כחללית חירום.
ב-14 בדצמבר 2017 החללית התנתקה מתחנת החלל וחזרה לכדור הארץ עם אותו צוות שהיה בהמראה. הנחיתה עברה ללא בעיות.
עם ניתוק החללית מתחנת החלל החלה לפעול משלחת מס' 53 לתחנת החלל הבין-לאומית.
יחידת נחיתה מוצבת כיום במוזיאון הטכני בקרבת מוסקבה.
נוסח המסורה

עץ יחס לקרבה שבין עדי היחס השונים ל"נוסח המקורי" (בתחתית התרשים). נוסח המסורה מיוצג בסימון MT (בימין התרשים)
נוסח המסורה (ובקיצור נוה"מ או MT, ראשי תיבות של Masoretic Text) הוא כינוי לנוסח המקרא כפי שעולה מקבוצה של נוסחים שערכו בעלי המסורה בטבריה במאה העשירית לספירה וממשיכיהם. אין זה נוסח אחד ויחיד, אלא קבוצה של נוסחים הקרובים זה לזה עם הבדלים קלים ביניהם. לצד משפחת-נוסח זה קיימים נוסחים אחרים למקרא, השונים ממנה במידה זו או אחרת, כמו הנוסח השומרוני, נוסח השבעים ונוסח קומראני אשר משתקף מהמגילות שנמצאו במדבר יהודה. נוסח המסורה נחשב קאנוני ומקודש ביהדות (רבנית וקראית גם יחד) וגם התרגומים הפרוטסטנטיים למקרא מתבססים עליו.
בעוד שלא ניתן לדעת בבטחה מהו נוסח המקרא המקורי, או אם היה בכלל נוסח יחיד מקורי. הרי שמהנוסחים ששרדו בידינו היום מנסים חוקרי נוסח המקרא לשחזר ככל הניתן את הנוסח הקדום יותר והמדויק יותר שהיה מונח לפני הסופרים בדורות קדומים. כך גם לגבי נוסח המסורה מנסים החוקרים לשחזר את הנוסח המקורי ממנו השתלשל נוסח זה.
היסטוריה

בהיסטוריה של נוסח המסורה מבחינים בין 3 תקופות:
המאה ה-3 לפנה"ס - עד לחורבן בית שני, מתבסס על מגילות שנמצאו במערות קומראן, מכונה גם "נוסח קדם-מסורה".
המאה ה-2 לספירה עד המאה ה-8 לספירה. מתקופה זו אין בידינו כמעט עדי נוסח, למעט מתחילת התקופה, המאה ה-2 לספירה במערות מדבר יהודה, ומסוף התקופה, כתבי יד שנמצאו בגניזה הקהירית. תקופה זו מכונה עקב כך תקופת הדממה.
המאה ה-10 לספירה עד סוף ימי הביניים, מאותה תקופה יש בידינו אלפי כתבי יד.
נוסח קדם המסורה, כפי שנמצא בכתבי קומראן, מאופיין בריבוי גרסאות והבדלים בין כתב יד למשנהו. אולם בתקופה שלאחריה, במגילות שנמצאו במערות מדבר יהודה מהמאה ה-2 לספירה מסתמנת יציבות בנוסח, ואין כמעט הבדלים בין עדי הנוסח שנמצאו בתחילת אותה תקופה, לסוף אותה תקופה - בגניזה הקהירית.
בעלי המסורה שפעלו בטבריה במאה העשירית לספירה, עמלו לקבוע מערכת אחידה של נוסח, שתשמר את הנוסח שהיה קיים בזמנם ותסייע בהעתקה מדויקת שלו. כך הם פיתחו את סימני הניקוד, את סימני טעמי המקרא, ואת חיבורי המסורה (מסורה גדולה ומסורה קטנה) הנותנים מערך שלם של סימנים לזכירת מופעים חריגים של מילה בטקסט, ועוד.
אף על פי כן, נותרו הבדלים מינוריים בין המסורת הבבלית לבין המסורת הטברנית, הם מכונים "חילופי מדינחאי ומערבאי" (חילופי מזרחיים ומערביים).
גם בתוך המסורה הבבלית מצוינים חילופים בין בני העיר סורא לבני העיר נהרדעא,
וגם בין אהרן בן אשר ובין משה בן נפתלי, מבעלי המסורה הטברנים שחיו בתקופת חתימת המסורה, היו חילוקי דעות בנוגע למילים מסוימות ולכללים דקדוקיים מסוימים.
דוגמאות:
את המילה "יששכר" יש לקרוא לפי בן אשר כ"ישכר" ואילו לפי בן נפתלי יש לקרוא "יששכר".
לדעת בן אשר האותיות ב או ל הבאות לפני מילה המתחילה בי' המנוקדת בחיריק - מנוקדות בשווא, לדוגמה: 'לְיִשְׂרָאֵל', לעומתו בן נפתלי סבור שיש לנקדן בחיריק ולהשאיר את הי' ללא ניקוד, לדוגמה: 'לִישְׂרָאֵל'.
המחלוקות בין בן אשר ובן נפתלי תועדו ב"ספר החילופים" הקדמון, וכן נדפסה רשימה מהם בדפוס ונציה בסוף התנ"ך.
עבודתם של בעלי המסורה זכתה להכרה רבה, ונוסח זה הועתק מדור לדור והתקבל כנוסח השליט של המקרא בכתבי היד העבריים. ולמעשה כמעט כל כתבי היד שלאחר מכן הקיימים בידינו כיום מושתתים על נוסח זה. כך גם כל מהדורות הדפוס של התנ"ך מושתתות על נוסח זה, למעט שיבושים קלים שנפלו בהעתקות ובהדפסת המהדורות השונות.
היסטוריה > הכרעה והתקבלות הנוסח

מסורתו של בן אשר היא כיום המסורת המקובלת בכלל ישראל. תרמה לכך הכרעתו של הרמב"ם להלכה:
וספר שסמכנו עליו בדברים אלו הוא הספר הידוע במצרים, שהוא כולל ארבעה ועשרים ספרים, שהיה בירושלים מכמה שנים להגיה ממנו הספרים, ועליו היו הכול סומכין, לפי שהגיהוֹ בן אשר ודקדק בו שנים והגיהוֹ פעמים רבות כמו שהעתיקוּ, ועליו סמכתי בספר תורה שכתבתי כהלכתו.
על פי המסורת הספר שעליו דיבר הרמב"ם הוא כתר ארם צובא, עד הנוסח המרכזי של המסורת הטברנית, שהוגה ונערך על ידי אהרון בן אשר.
גם הדפסת המקראות הגדולות במהדורתו של יעקב בן חיים, שניסתה לשקף את נוסח המסורה (אך עם שגיאות רבות), שימשה כמודל לכל הדפוסים שבאו אחריה.
עם זאת, לצורך הגהת ספרי התורה נוסח המסורה לא התקבל כבלעדי. למשל, הרשב"א סובר ששינויי הנוסח שבספרי התורה לא גרועים מהפרטים שנחלקו עליהם בעלי המסורה הארץ ישראליים והבבליים, והוא מעדיף את השיטה המקובלת שנפסקה במסכת סופרים - ללכת אחר רוב הספרים הנמצאים לפנינו. מסורת כתיבתם של ספרי התורה המוחזקים בידי האשכנזים והספרדים מבוססת על הכרעותיהם של הרמ"ה בספרו 'מסורת סייג לתורה' ושל רבי מנחם די לונזאנו בספרו 'אור תורה', והיא שונה בכתשעה שינויים זעירים ממסורתו של בן אשר. ספרי התורה של התימנים תואמים לה לגמרי. למשל בספר במדבר, פרק כ"ב, פסוק ה', האשכנזים והספרדים גורסים ”בִּלְעָם בֶּן בְּעוֹר”, ואילו התימנים והמסורה גורסים ”בִּלְעָם בֶּן בְּעֹר”, בלי האות וו.
באשר לכתיבת ספרי הנביאים התגלעה בסוף המאה העשרים מחלוקת בציבור האשכנזי אם יש להעדיף את חלוקת הפרשיות של כתר ארם צובא, או את החלוקה שעברה אצלם במסורת.
במאה העשרים נערכו כמה הוצאות של התנ"ך במהדורות שנועדו לשקף במדויק את נוסח המסורה. ביניהן: מהדורת מקראות גדולות הכתר, של פרופסור מנחם כהן, שבאה לשחזר את נוסח כתר ארם צובא כפי שהוא, מהדורתו המדויקת של הרב מרדכי ברויאר, המבוססת על הכתר ועל עדי נוסח אחרים של המסורה, כמו כתב יד לנינגרד, כתב יד קהיר, כתב יד ששון וכתבי יד נוספים, ומהדורת כתר ירושלים של יוסף עופר והאוניברסיטה העברית, המבוססת על מהדורתו של הרב ברויאר ומוגהת פעם נוספת. כל מהדורה בוררת את כתב היד הנראה בעיניה כמדויק יותר על פני שאר כתבי היד שנמנו לעיל, או יוצרת נוסח אקלקטי (צירוף נוסחים שונים) מכמה נוסחים.
בוויקיטקסט נערכה מהדורת 'מקרא על פי המסורה', גם היא על פי הכתר ועדי נוסח הקרובים לו, והיא זמינה לשימוש חופשי על פי רישיון CC-BY-SA.
ראו גם

מסורה
ביקורת נוסח המקרא
הערות שוליים

↑  לגבי קביעתן של פרשות פתוחות וסתומות
↑  תשובות הרשב"א המיוחסות לרמב"ן סימן רל"ב. מסכת סופרים ו, ד.
↑  הרב מרדכי ברויאר, כתר ארם צובה והנוסח המקובל של המקרא, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשל"ז עמ' 18
↑  ראה למשל במאמר: "כתר ארם צובה - תולדות כתב-היד וסמכותו" בתוך: כתר ירושלים - תנ"ך האוניברסיטה העברית: הארות לנוסח ולמלאכת הספר, ירושלים תשס"א, עמ' 28* - 29*. וכן: דוד יצחקי, נביאי האמת וצדק, בני ברק תשנ"ה. צבי הירש הלוי גולדברג, מסורתנו ירושלים תשס"ג
↑  זוהי שיטתו  המרכזית של הרב ברויאר בספרו "כתר ארם צובא והנוסח המקובל של המקרא"
↑  מקרא על פי המסורה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: unn2010598504
נמל התעופה הבין-לאומי טוקומן

נמל התעופה הבין-לאומי טוֹקוּמֵן (בספרדית: Aeropuerto Internacional de Tocumen) הוא נמל התעופה הראשי של פנמה והגדול ביותר באמריקה המרכזית. הוא ממוקם במחוז טוקומן, כ-24 ק"מ מעיר הבירה פנמה סיטי. כמו כן הוא משמש כבסיס הפעולה המרכזי של חברת התעופה הלאומית של פנמה, סניף דרום אמריקה של DHL תעופה וכן של קופה איירליינס ושל חברת התעופה הקולומביאנית קופה איירליינס קולומביה.
מטוסי קופה איירליינס בנמל התעופה
נמל התעופה מקשר בין נוסעים ל-38 מדינות ו-89 יעדים בכל רחבי העולם. בשנת 2019 הוא הוכר כ"נמל התעופה הטוב ביותר" במרכז אמריקה ובקריביים על ידי פרסי Skytrax. כמו כן, שדה התעופה הבינלאומי טוקומן דורג במקום הראשון בקטגוריית ביצועים בזמן (OTP) מבין שדות התעופה הבינוניים. הוא אחד משדות התעופה הבודדים באזור שיש לו שני מסלולי נחיתה המסוגלים לשרת את המטוס המסחרי הגדול ביותר.
היסטוריה

נמל התעופה הראשון של טוקומן נפתח לשימוש ב-1 ביוני 1947 והוא החל לפעול אף על פי שהיה עדיין בבנייה, שהסתיימה לאחר 7 שנים. הוא משמש כמסוף מטענים. מסוף הנוסעים הנוכחי נחנך עוד בשנת 1978 ובשנת 2006 הורחב נמל התעופה בהשקעה של 21 מיליון דולר. השלב הראשון בשיפוץ היה הרחבת מסוף הנוסעים. זה לקח שלוש שנים ו-85 מיליון דולר ארצות הברית. השלב הבא הוא עדכון ציוד כגון עליית גשרים, מדרגות נעות, מערכות לעיבוד מזוודות, ומערכות בקרת טיסה. השלב האחרון יהיה שדרוג מסלולי ההמראה ובנייה מחדש של מסוף המטען.
בשנת 2009 עברו בנמל התעופה 4,748,621 נוסעים.
הערות שוליים

↑  Aeropuerto Internacional de Tocumen, logistics.gatech.pa
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 129761764   WorldCat (עם VIAF): 129761764
סאמאלאהדנמקי

אתר הקבורה מתקופת הברונזה בסאמאלאהדנמקי (פינית Sammallahdenmäen pronssikautiset röykkiöhaudat; שוודית Bronsåldersgravrösena i Sammallahdenmäki) ליד העיר לאפי בדרום-מזרח פינלנד הוא אתר קבורה השוכן על גבעה ומתוארך לתקופה שבין שנת 1500 לפנה"ס ועד 500 לפנה"ס. כשהאתר היה פעיל הוא שכן לחופי מפרץ בוטניה אך נסיגת מי הים הביאה לכך שכיום הוא מרוחק ממנו מרחק של כ-15 ק"מ. המקום הנחשב לאתר הקבורה מתקופת הברונזה החשוב בסקנדינביה, הוכרז בשנת 1999 כאתר מורשת עולמית.
מראה באתר
אתרי תרבות הברונזה באזור השתרעו לאורך חופיה המערביים של פינלנד ובאיי הארכיפלג במפרץ בוטניה. התרבות פרחה במחצית השנייה של האלף ה-2 לפנה"ס ובמחצית הראשונה של האלף ה-1 לפנה"ס, וחפצי ארד נמצאו באזור בשפע למרות שארד הוא סגסוגת של נחושת ובדיל שאינם מצויים באדמות המקום, ועל כן הובאו אליו ממרחקים. ערכם ההיסטורי והתרבותי של הממצאים רב בשל כך שהם נקשרו לאתרי קבורה ופולחן דוגמת תילי אבנים (Cairn) וקברים אחרים. למעלה מ-3000 תילי אבנים הוקמו מסלעים במקומות הצופים אל הים לאורך חופי פינלנד. הם מכילים שרידי אדם שנקברו במקום או שנשרפו לצד חפצים שונים שהושמו בקברים.
אתר הקבורה על גבעת סאמאלאהדנמקי הוקם על ידי כת עובדי השמש. האתר משתרע לאורך קו הרכס והמורדות העליונים של גבעה באורך 700 מטר. בתחילה הייתה הגבעה במקום קרחת מעצים, ועל כן נשקף ממנה נוף אל הים והיא הייתה חשופה אל אור השמש מכל כיווניה. במקום 33 תילי אבנים המסמנים קברים, וזהו אתר הקבורה הגדול מסוגו בפינלנד. 28 מתילי האבנים מתוארכים בוודאות לתקופת הברונזה המוקדמת למרות שבאתר זה לא נמצאו חפצי ארד. תילי האבנים נבנו מסלעי גרניט שנחצבו במורדות הגבעה או שנמצאו במקום עצמו, והם מסווגים למספר קבוצות בהתאם לצורתם וגודלם - תילים קטנים ונמוכים, תילי אבנים גדולים ותילים עגולים מוקפים בקירות העשויים מסלעי אבן. שניים מהתילים במקום היו בין ארבעת התילים הראשונים שנחקרו באתר בשנת 1891 ונחשבים ליוצאי דופן:
"תל האבנים הארוך של הוילו" (Huilun pitkä raunio) בנוי בצורת אליפסה באורך של 24 מטר וברוחב של כ-8 מטר. הוא הורחב בשלוש הזדמנויות ולא נמצאו בו שרידי עצמות אלא פחם עץ ותו לא.
תל "רצפת הכנסייה" (Kirkonlaatia) בנוי בצורת מלבן. אורכו 16 מטר, רוחבו 9 מטר וגובהו חצי מטר. הוא שטוח ונעדר קיר חיצוני ושכבת האבנים שבו דקה יותר במרכזו. חפירות בתל זה גילו מבנה פנימי שייעודו אינו ברור.
סאגת רגנאר לודברוק

רגנאר לודברוק בצינוק הנחשים. מאת הוגו המילטון, 1830
מעשיות ראגנאר לודברוק (בנורדית עתיקה: Ragnars saga loðbrókar) הוא סאגה איסלנדית מהמאה ה-13 על השליט הוויקינגי רגנאר לודברוק מהמאה ה-9 לספירה. היצירה כתובה לאחר וולסונגה סאגה (Völsunga saga), באותו כתב היד. הסיפור מתאר את מסעותיו של רגנאר, נישואיו לאצילה ת'ורה בתו של מושל אסטרייטלנד, נישואיו המאוחרים עם הנסיכה אסלוג, מעשי בניהם בקרב, ומותו של ראגנאר בידי המלך אלה השני, מלך נורת'מבריה.
סאגת רגנאר מקשרת בין הדמויות האגדיות של סיגורד וברינהילדר לבין האירועים ההיסטוריים של המאה ה-9 עד המאה ה-11, ומספק מקור מרכזי לשושלת בית המלוכה הנורווגי על ידי הצגת סיגורד כאב קדמון.
הסאגה היא חלק מסאגות האיסלנדים (Íslendingasögur), סיפורי גבורה שנכתבו בין המאות ה-12 וה-14 על המשפחות הבולטות של איסלנד, סאגות אלו מתרחשות בתקופה שבין השנים 930–1030, המכונה בתולדות איסלנד "עידן הסאגות"; סאגות אלו נחשבות כפנינת הסאגות האיסלנדיות ונוטות לעסוק בדמויות "גדולות מן החיים" מבין בני ארץ זו, ובראשן ראגנאר לודברוק.
הערות שוליים

↑  McConnell, Winder (2013). The Nibelungen Tradition: An Encyclopedia. Routledge. pp. 77–78. ISBN 978-1136750199.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007404841105171  BnF: cb121332742 (data)  GND: 4275710-1  LCCN: n95121192  SELIBR: 326568  SUDOC: 029781558  VIAF: 183978755   WorldCat (עם VIAF): 183978755
ניגון ירושלמי

| --- | --- |

 תקופת הפעילות:  מ-2008
 סוגה:  מוזיקה אתנית
 שיתופי פעולה בולטים:  הופיעו עם דוד דאור, יונתן רזאל, שם טוב לוי, מאיר בנאי ומארק אליהו
 nigun.co.il
 חברים
 הלל מאלי - הנחיה, חליל צד אילן קינן - גיטרה, שירה   משה שלו - כלי מיתר (סנטור, טאר ועוד)   יוני שרון - כלי הקשה ים תיכוניים   יגל הרוש - קמנצ'ה, נאי   אביתר חרמש - קונטרבס
אנסמבל ניגון ירושלמי הוא הרכב מוזיקלי המנגן מוזיקה אתנית.
שם ההרכב רומז לכך שחבריו מאמינים כי בליבה של ירושלים קיים ניגון עתיק, והוא נתיב לסיפורה של העיר.
ההרכב מעלה את המופע "תפילת עליה" השוזר לתפילה אחת פיוטים, סיפורים, וניגונים של עולי הרגל לירושלים.
ההרכב מבצע גם ליווי מוזיקלי באירועים, וליווי מוזיקלי לסיורים בירושלים.
חברי ההרכב > שלמה אילן קינן

שלמה אילן קינן נולד ב-19 בינואר 1981. גיטריסט ומלחין.
ניגן ומנגן בהרכבים שונים, ביניהם להקת "בית אבא", "עטרוש", "מג'ודה", "ג'אלי אנמסבל", "הלל", טריו "סימני דרך", "תחמילה", אנסמבל "שיר ידידות" ו"טרה רוסה" שהיה אחד ממקימיו.
ניגן לצד רואי לוי, יפתח דקל, מרדכי יצהר בוימל, יוסל'ה אשל, אלעד גבאי ואורה ברנס, אביחי פז גרינוולד, עמיחי בן דרור ועוד.
העלה מופע אישי בשם "שלמה אילן קינן – נקודות דרך". בשנת 2000 יצא אלבום שהוקלט בהופעה חיה ב"מעבדה" בירושלים.
הלחין לצד דוד דאור את השיר "פתוח לבך" והשתתף בהקלטתו. כתב וביצע את המוזיקה לסרט האנימציה "תיהמת" שביים משה בנברם במסגרת פרויקט גמר במוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה ע"ש נגר. השתתף במופע "שצף קצב ירושלמי". השתתף כחלק מלהקת צלילי בית לחם במופע "מים לדוד המלך" - ערב של מוזיקה והומור לכבוד דוד המלך שהועלה בבית אבי חי בהנחיית גיל קופטש.
חברי ההרכב > הלל מאלי

הלל מאלי נולד ב-30 באפריל 1984 ברמת הגולן ליהודה, רב ומחנך, וליעל, חוקרת יהדות ואמנות. חמישי בין שבעה אחים. כשהיה בן 14 עבר עם משפחתו להתגורר בעיר דוד. למד בישיבה תיכונית חיספין והדריך בסניף בני עקיבא בטבריה. למד בישיבת הר המור בירושלים, ישיבת איילת השחר באילת, ובבית ועד לתורה בעתניאל. חוקר ירושלים, מדריך בכיר ואחראי על התכנים במרכז המבקרים עיר דוד, וביד בן צבי. מרצה במדרשת עין פרת, מרכז יעקב הרצוג, מכון מגלי"ם - מכון גבוה ללימודי ירושלים, מת"ן - מכון תורני לנשים ועוד. דוקטור לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן ולומד לקראת סמיכה לרבנות. יוזם ומנהל פרויקט "עומק השטח" - תוכנית לימודי ירושלים במכינות קדם צבאיות. ריכז את בית המדרש לנשים בבית מורשה ולימד שיעורים בקהילת בית הכנסת רמב"ן של הרב בני לאו ובמיזם 929. בשנים 2020–2021 היה חוקר פוסט-דוקטורט בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק כעמית מלגת פולברייט.
למד חליל אצל עשהאל שריר, וכיום תלמידו של דביר כץ.
נשוי ואב לשלושה. התגורר 5 שנים בבית החושן בעיר דוד, וכעת מתגורר בנחלאות.