stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרמן מארק
ארצות הברית (1992-1940) > הקמת מכון ויצמן למדע

בשנת 1944, כאשר הגיע חיים ויצמן לגיל 70, הוקמה בארצות הברית ועדה ששמה לה מטרה להקים ברחובות את מכון ויצמן למדע, על בסיס מכון זיו שכבר היה קיים ובו היה ביתו של ויצמן. מתרומות יהודי ארצות הברית וקנדה נאסף סכום עתק באותם הימים, מיליון דולר. התורמים פנו למארק בבקשה שישמש כיושב ראש הוועדה המדעית שתתכנן את המכון. מארק שהכיר את ויצמן עוד בילדותו נרתם לעניין בהתלהבות. הוא עסק בתכנון ארגון המכון בתקופת המלחמה ואחריה, ואף רכש, דרך המכון הפוליטכני, ציוד עבור המכון אותו אחסן במכון הפוליטכני בתקופת מלחמת העצמאות. בתקופה זה למד אפרים קציר, הביופיזיקאי והנשיא הרביעי לעתיד, אצל מארק. מארק ביקר במכון ויצמן באפריל 1956 במסגרת הכנס המדעי הראשון שנערך במכון (סימפוזיון לכימיה מקרומולקולרית). בביקורו זה התאחד לראשונה מאז תחילת מלחמת העולם השנייה עם משפחתו בישראל, האחיות אנני הירשמן וטרודה לבית וייך. הם נותרו בקשר עד מותו ב 1992.
ארצות הברית (1992-1940) > מחקר הפולימרים

ב-1946 יסד מארק את מכון מחקר הפולימרים (PRI ראשי תיבות של Polymer Research Institute) במכון הפוליטכני של ברוקלין, שהיה מתקן המחקר הראשון בארצות הברית המוקדש לחקר הפולימרים. המכון ששכן בבית חרושת לתערים לשעבר, העניק תואר שני ודוקטור בתחום הכימיה של הפולימרים. על מנת להגביר את העניין והידע בתחום ארגן מארק במכון, בכל שבת בבוקר, סימפוזיונים שבהם הרצו מדענים מובילים בתחום. הרצאות אלו משכו קהל גדול ועזרו למצב את המכון כמרכז מוביל בתחום. הוא יצר קשרים עם מדענים בתחום ברחבי העולם, כולל מדענים בברית המועצות. מארק מוכר כיום כחלוץ בקביעת תוכניות הלימודים בתחום מדע הפולימרים. ב-1950 נוסדה חטיבת הפולי (POLY) באגודה האמריקנית לכימיה ומאז צמחה להיות החטיבה השנייה בגודלה באגודה עם קרוב ל-8,000 חברים.
בין פעילויותיו, יסוד כתב העת "הבולטין של הפולימרים" (The Polymer Bulletin) ב-1945, ושנה אחר כך יסוד ועריכת כתב העת "ז'ורנל של מדע הפולימרים" (Journal of Polymer Science). מארק שימש כיועץ מדעי לחברות כלכליות ולממשלה האמריקנית, ונקרא כמה פעמים לשמש כעד מומחה במשפטי פטנטים. הוא שכנע גם את האיגוד הבינלאומי לכימיה טהורה ויישומית (IUPAC ראשי תיבות שלInternational Union of Pure and Applied Chemistry) להקים חטיבת פולימרים ושימש כיושב ראש הראשון שלה.
על אף שפרש לגמלאות בגיל 70 הוא המשיך שנים רבות לשאת במכון הפוליטכני הרצאה שנתית שכותרתה "מה חדש בפולימרים", שעסקה בנושאים עליהם שמע במסעותיו בארצות הברית ומחוצה לה (על פי עדותו הוא יצא למעל ל-500 סיורי לימודים מחוץ לארצות הברית).
את שנותיו האחרונות בילה מארק בבית בנו, הנס, ששימש כרקטור אוניברסיטת טקסס באוסטין שבטקסס ולפני כן כיהן כמזכיר חיל האוויר של ארצות הברית. הרמן מארק מת ב-6 באפריל 1992, חודש לפני יום הולדתו ה-97. כשנשאל מהו סוד חייו הארוכים למרות חיבתו לסיגרים ומשקאות חריפים ענה "זה פשוט מאוד. כל שאתה צריך לעשות הוא לבחור את הוריך כיאות".
מחוות והוקרות

מדליית הרץ (Hertz Medal)‏ – 1928
מדליית ניקולס (Nichols Medal)‏ – 1960
מדליית גיבס (Gibbs Medal)‏ – 1975
פרס הארווי - 1976
פרס הומבולד (Humbold Award)‏ – 1978
פרס וולף בכימיה הוענק למארק ב-1979 "עבור תרומותיו להבנת המבנה וההתנהגות של פולימרים טבעיים ומלאכותיים".
המדליה הלאומית למדעים הוענקה למארק ב-1980.
מדליית פרקין הוענקה למארק ב-1980.
פרס מייקלסון-מורלי (Michelson-Morley Award)‏ - 1989
תוארי כבוד מאוניברסיטאות רבות ובהם הטכניון בחיפה, חברות במוסדות כדוגמת המכון המלכותי והאקדמיה הסובייטית למדעים.
ב-2003 הכריזה האגודה האמריקנית לכימיה על מכון מחקר הפולימרים כאבן דרך כימית לאומית היסטורית (National Historic Chemical Landmark).
מספריו

כימיה פיזיקלית של מערכות פולימריות גדולות (Physical Chemistry of High Polymeric Systems) יחד עם טובלסקי, Interscience Publ, ניו יורק, 1950
מולקולות ענק (Giant Molecules),‏ LIFE Science Library,‏ 1966
ממולקולות אורגניות קטנות לגדולות: מאה של קדמה (From Small Organic Molecules to Large: A Century of Progress), בסדרה "פרופילים, נתיבים וחלומות" (Profiles, Pathways, and Dreams) של American Chemical Society Publication,‏ 1993, ISBN 0841218021. אוטוביוגרפיה של מארק שהתפרסמה אחרי מותו.
הערות שוליים

↑  על נסיבות החזרה יש שתי גרסאות, האחת טוענת שהשתחרר באוגוסט, והשנייה טוענת שברח באוקטובר לאחר ששיחד סוהר.
↑  Über den Bau des kristallisierten Anteils der Zellulose. Ber. 61:593-613.
↑  Statistische Theorie der Kautschukelastizität. Z. Elektrochem. 43:683-86.
↑  מקשיב לתקוות – אתר מכון ויצמן למדע
↑  הכנס המדעי הבינלאומי הראשון בישראל – אתר מכון ויצמן למדע
↑  מכון מחקר הפולימרים
↑  National Medal of Science - מדליה שנתית המוענקת על ידי נשיא ארצות הברית בטקס בבית הלבן להצטיינות באחד משישה של תחומים של מדע.
↑  Perkin Medal - מדליה המוענקת מטעם החטיבה האמריקנית בחברה של תעשיית הכימיה (Society of Chemical Industry) לכימאי הפועל בארצות הברית שגילה תגלית בתחום הכימיה שהיו לה השלכות כלכליות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007438282405171  PLWABN: 9810543046205606  BIBSYS: 90105039  BnF: cb123480659 (data)  CANTIC: a11122110  CiNii: DA00526572  GND: 118640925  ICCU: UBOV008099  ISNI: 0000 0000 8405 8461  LCCN: n82068136  LNB: 000042467  NDL: 00448856  NKC: xx0024681  NLA: 36166603  NLG: 239883  NSK: 000069666  NTA: 072818298  RERO: 02-A003562782  SELIBR: 321575  SNAC: w6h996mj  SUDOC: 032454023  Trove: 1222930  VIAF: 108348772   WorldCat (עם VIAF): 108348772
זכאת אל-פיטר

זכאת אל פיטר (בערבית: زكاة الفطر) היא מס אשר מפרישים המוסלמים בחודש הרמדאן לטובת הנזקקים והעניים.
סיווג הלכתי

מבחינה הלכתית, זכאת אל-פיטר היא חובה על כל מוסלמי ומוסלמית אשר יש בידיהם את האפשרות הכלכלית.
זכאת אל-פיטר היא חובה אך ורק בפרק זמן מסוים. אם פלוני פספס את ההזדמנות לתת את זה בלי סיבה מוצדקת, הוא נחשב כמי שביצע חטא. למרות שניתן לעשות זה בכל חודש הרמדאן, זה הופך לחובה בשקיעת השמש של היום האחרון של הצום ועד לתפילת החג.
תכלית וחשיבות

התכלית העיקרית של זכאת אל-פיטר היא לספק לעניים מספיק אוכל על מנת שיוכלו לחגוג את עיד אל-פיטר שבסוף חודש הרמדאן, ביחד עם שאר המוסלמים.
כל מוסלמי נדרש לתת זכאת אל-פיטר במהלך או בסופו של חודש הרמדאן, כאות תודה לאל על כך שהוא אפשר לו לצום.
זכאת אל-פיטר מתפקדת הן כמס על הצם, והן על מנת לטהר אותו מחטאיו, וכמו כן לעזור לעניים ולנזקקים.
חשיבותה של הזכאה בכלל ושל זכאת אל-פיטר בפרט, היא מחזור ההון בתוך החברה האסלאמית. יחד עם זאת, בזכאת אל-פיטר על כל אדם לחשב כמה עליו לשלם עבור עצמו ואלו אשר בחסותו (אשתו, ילדיו וכו'), ואז לחלק זאת בקהילה. כך למעשה זכאת אל-פיטר משחקת תפקיד חשוב בחיזוק הקשרים בקהילה, מפני שהעשיר מחויב לבוא במגע ישיר עם העני, והעני צריך לבוא במגע ישיר עם זה שיותר עני ממנו. המגעים בין השכבות השונות בחברה עוזרים לפתח קשרים של אחווה, אהבה וחמלה בתוך הקהילה.
הערות שוליים

↑  Umar, Mustafa, WELCOME TO ISLAM : A STEP-BY-STEP GUIDE FOR NEW MUSLIMS, Second Edition, United States: CreateSpace Independent Publishing Platform, 2011
↑  Senturk, Omer Faruk., Charity in Islam : a comprehensive guide to Zakat, Somerset, N.J.: Light, Inc, 2007
↑  DeLong-Bas, Natana J.,, Islam : a living faith, Winona, Minnesota
| --- | --- |
בקרת זהויות :  TDVİA: fitre
זמיר בן-ארי

זמיר בן-ארי (1950 – 31 במרץ 2021) היה ראש המועצה המקומית של גבעת שמואל.
תחילת הקריירה הפוליטית

את הקריירה הפוליטית שלו התחיל כחבר מפלגת הליכוד. בשנת 1983 נבחר למקום השני ברשימת הליכוד למליאת המועצה המקומית גבעת שמואל. רשימת הליכוד קיבלה שני מנדטים ובן-ארי נבחר למועצה. בבחירות 1989 נבחר ליו"ר סניף הליכוד במועצה והתמודד מטעם הליכוד לראשות המועצה. הוא זכה ל-44% מקולות הבוחרים והפסיד לראש המועצה הוותיק, יעקב ויסמונסקי.
בבחירות 1993 הוצב במקום השני ברשימת הליכוד למועצה אחרי המועמד לראשות העיר, ירמי אולמרט. אולמרט זכה בראשות המועצה ובן ארי מונה לסגנו וממלא מקומו. אולמרט החליט להתפטר בשנת 1996 אולמרט החליט להתפטר ובן-ארי נבחר להחליפו עד הבחירות ב-1998.
ראש המועצה המקומית

בבחירות 1998 נבחר לכהונה מלאה לראשות המועצה עם 49.54% מקולות הבוחרים. רשימת הליכוד בראשותו קיבלה 3 מנדטים. במהלך הקדנציה התמודד בן-ארי עם אתגרים כמו התחלת בנייה של שתי שכונות חדשות וגידול במספר התושבים.
בבחירות 2003 התמודד פעם נוספת לראשות המועצה, הפעם מטעם תנועה עצמאית בשם "גבעת שמואל מאוחדת". בבחירות למועצת העיר סיעתו החדשה נחלה כישלון והפכה לסיעה הקטנה ביותר במועצה עם 3 מנדטים מתוך 11. בבחירות לראשות המועצה בן-ארי זכה ברוב דחוק של 41.4% מקולות הבוחרים. בקדנציה זו בן-ארי שם דגש על ענייני חינוך, תרבות וספורט ועסק בהקמת מתנ"ס שנחנך לקראת סוף הקדנציה. באוקטובר 2007 גבעת שמואל הוכרזה כעיר ובן-ארי הפך לראש העיר הראשון.
בבחירות 2008 זכה ל-44.76% מקולות הבוחרים, אך הפסיד ליוסי ברודני שזכה ל-52.06%. סיעתו זכתה ל-2 מנדטים ובן ארי פרש מהחיים הפוליטיים.
חיים אישיים

בן-ארי היה נשוי פעמיים ואב לילדים משתי נשותיו. נפטר ב-31 במרץ 2021 לאחר מאבק במחלת הסרטן. על שם בן ארי קרוי מתנ"ס בדרום העיר.
הערות שוליים

↑  ילקוט הפרסומים 2997, באתר נבו, ‏9 בדצמבר 1983
↑  ילקוט הפרסומים 3630, באתר נבו, ‏12 במרץ 1989
↑  שמואל דקלו, ‏בג"ץ: אין למנוע מירמי אולמרט להתפטר מראשות מועצת גבעת שמואל, באתר גלובס, 28 בדצמבר 1997
↑  ילקוט הפרסומים 5241, באתר נבו, ‏18 בנובמבר 2003
↑  ילקוט הפרסומים 5874, באתר נבו, ‏3 בדצמבר 2008
↑  גיא גפן, גיא גפן, נפטר ראש עיריית גבעת שמואל לשעבר זמיר בן ארי, באתר אונו News, ‏1 באפריל 2021
חטיף מרס מטוגן בשמן עמוק

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  deep-fried confection 
 מוצא:  סקוטלנד 
 תאריך יצירה:  1995 
 מרכיבים עיקריים:  מרס, בלילה 
 
חטיף מרס מטוגן בשמן עמוק (באנגלית: Deep-fried Mars bar) הוא מנת קינוח, שמכינים אותה על ידי טיגון בשמן עמוק של חטיף שוקולד מסוג מרס, שנטבל בבלילה המשמשת לטיגון דגים. החטיף מקורר בדרך כלל לפני הטיגון על מנת שלא יימס בתוך השמן הרותח.
המנה הומצאה בחנות פיש אנד צ'יפס בסקוטלנד באמצע שנות התשעים. בקיץ 1995 פרסם עיתון מקומי בעיר אברדין ידיעה על חנות בעיירה סמוכה המגישה את המנה לילדים. בתוך ימים ספורים מצא הסיפור את דרכו לעיתונים הנפוצים בסקוטלנד ובבריטניה ומשם לשידורי הטלוויזיה של ה-BBC, והמנה הוכנה בתוכנית טלוויזיה בשידור חי. בעקבות הפרסום הרב הזדרזו חנויות פיש אנד צ'יפס ברחבי בריטניה להכניס את המנה לתפריטן.
בסקר שערך כתב עת רפואי ב-2009 בקרב כ-500 חנויות פיש אנד צ'יפס בסקוטלנד נמצא כי 37% מהן מגישות את המנה או הגישו אותה בעבר. חנויות אחדות דיווחו על מכירת מאות מנות בשבועות מסוימים. ילדים הם הלקוחות העיקריים של המנה.
המצאת המנה והפרסום לו זכתה הביאו להמצאת מנות דומות של חטיפים המטוגנים בבלילה בשמן עמוק, וביניהם ביצי הפתעה משוקולד, חטיף קוקוס מסוג באונטי וחטיף סניקרס (מנה הפופולרית במיוחד בארצות הברית).
הערות שוליים

↑  Deep-Fried Mars Bars Myth No More באתר CBS News World, ‏11 בפברואר 2009.
חטיף אנרגיה

חטיף שוקולד-גרנולה
חטיף אנרגיה, משווק לעיתים תחת השם "חטיף בריאות", הוא חטיף המכיל דגנים, סוכר ומרכיבים תזונתיים נוספים. החטיף נארז לרוב ביחידות קומפקטיות וקלות לפתיחה ללא כלים. נאכלים לרוב בין ארוחות מסודרות. חטיפים אלו נקראים גם "חטיפי בריאות", על אף שמבחינת הרכבם וערכם התזונתי, הם שייכים לקבוצת הממתקים (כמות חלבון נמוכה, לעומת כמות גבוהה של פחמימות וסוכרים).
חטיף האנרגיה הראשון הופיע באמצע שנות השמונים ונקרא "Power bar", ותפקידו היה לספק אנרגיה זמינה לספורטאים שביצעו מאמצים ממושכים. בראשית המאה ה-21, התרחב שוק החטיפים לציבור הרחב, והם נמכרים בכל רשתות השיווק. החטיפים הנפוצים אינם מותאמים באופן ספציפי לאלה העוסקים בפעילות גופנית אינטנסיבית.
חטיפי האנרגיה הנמכרים כבריאותיים הם חטיפי דגנים בתוספות שונות, כגון: שוקולד, יוגורט, פירות וסוכר. תזונאים מטילים ספק ברמת התועלת הבריאותית של חטיפים אלו בשל כמות הסוכר הגדולה, כמו גם העובדה שבחלקם יש גם שוקולד שמוסיף שומן רב.
חטיפי אנרגיה שנועדו לספורטאים לא ניתן למצוא ברשתות השיווק הרגילות ומכילים מעט מאוד שומן וסוכר וערך קלורי מועט.
הערות שוליים

1 2  רוזנברג, רינה (2011-02-03). "חשבתם שכל חטיפי הדגנים בריאים? תבדקו טוב את הרכיבים". TheMarker. נבדק ב-2016-05-23.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007405872705171  LCCN: sh2017003391
חוויית הרוכבים

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 סוג:  חברה פרטית
 מייסדים:  אילן פלג
 תקופת הפעילות:  1983–הווה (כ־41 שנים)
 קואורדינטות:  32°43′59″N 35°00′48″E﻿ / ﻿32.733008847129°N 35.013240112715°E﻿ / 32.733008847129; 35.013240112715 
 בעלות:  אילן פלג, אשת טורס
 ענפי תעשייה:  תיירות
 מוצרים עיקריים:  שירותי תיירות בישראל
 מנכ"ל:  אילן פלג
 עובדים:  40
  
 https://havayat-harochvim.org.il/
 he
 
חוויית הרוכבים היא אתר נופש פעיל על רכס הכרמל, המציעה לינה, אירוח באוהלים, שירותי הסעדה ומבחר אטרקציות למשפחות ולכל הגילים. חוות הסוסים שבה היא אחת מהראשונות והגדולות בישראל.
היסטוריה

חוויית הרוכבים הוקמה בשנת 1983 בכפר חיטים, כחוות רכיבה וטיולים באזור הכנרת והגליל על ידי אילן פלג, בשלב מאוחר יותר התרחבה החווה ופתחה שלוחה נוסף במלון "גני חמת" באזור חמי טבריה, ואל פעילויות הרכיבה התווספה תיירות ימית. לאחר מספר שנים נוכחו עובדי החברה והבעלים כי הרכיבה באזור הגליל קשה ומעייפת עבור הסוסים, והתקבלה ההחלטה לעבור לסביבה נוחה יותר – אזור רכס הכרמל. פלג הגיע עם משפחתו לצומת בית אורן, שם פגש בדוביק רוטנברג, מ"פ הצנחנים מהקרב על גבעת התחמושת. מתוך אחוות לוחמים, נוצר חיבור אישי עמוק, ועלה רעיון שרוטנברג יקים מלון בבית אורן, ופלג יקים שם את החווה. בעקבות הליכים ביורוקרטיים מורכבים פתיחת המלון נמנעה, אך פלג פתח את החווה, ומשנת 1989 היא ממוקמת בצומת בית אורן. כדי לתת מענה וחוויה כוללת לתיירים המקומיים והזרים המגיעים למקום, הרחיב פלג את חוויית הרוכבים ופתח בה מסעדת בשרים מעושנים וגריל בשם "קאת בלו", ב-2014 הקים את מתחם הגלמפינג, בו נמצאים היום כ-30 אוהלים ממוזגים ומרווחים. בשונה ממתחמי גלמפינג אחרים בארץ – חוויית הרוכבים מציעה אירוח מלא הכולל ארוחות ופעילויות קיט ונופש רבות: רכיבה על סוסים בשמורת הכרמל, טיולי תוםקאר, סנפלינג, לייזר טאג (אנ') ועוד.
בנוסף לגלמפינג, חוויית הרוכבים מציעה קייטרינג ופעילויות יומיות רבות לחברות וארגונים, והיא מפעילה ימי גיבוש ומארחת כבר שנים רבות את הגופים הגדולים והמובילים בישראל.
היסטוריה > אילן פלג

נולד ב-1951 בישראל, פלג נמשך ועסק מצעירותו בענף התיירות, לאחר שירות צבאי קרבי בגדוד צנחנים, פלג התמקם באזור הגליל ופיתח מיזמי תיירות רבים, שירותי ואירועי קייטרינג, ולקח חלק בהקמת אתרי נופש בארץ, ביניהם שמורת נחל האסי, חוף דור ועוד.
חטיף שוקולד

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  ממתק, chocolate dish, מגדן, ממתק 
 מרכיבים עיקריים:  שוקולד 
 גבינות
 צורה:  גליל, מקבילון 
 
חטיף שוקולד אוסטרלי מתוצרת קדבורי בשם Cadbury Picnic bar הכולל ופל, קרמל ובוטנים
חטיף שוקולד הוא יחידת ממתק עטופה לצריכה אישית, שאיננה טבלת שוקולד ואיננה יחידה קטנה כגון טראפל או יחידה הכלולה בבונבוניירה. צורת החטיף לרוב כמלבן מאורך (אם כי יש הנמכרים כאוסף יחידות כגון "קליק"), הרכיב העיקרי בו הוא שוקולד והוא כולל מרכיבים נוספים.
המרכיבים הנוספים לשוקולד נחלקים לשלושה סוגים: מתן "גוף" וייצוב (כגון ופל, עוגייה, פצפוצי אורז וכו'); מילוי (קרמים שונים, נוגט, קרמל, חמאת בוטנים וכדומה) ורכיבי טעם ומרקם (אגוזים, שקדים, בוטנים, קוקוס וכו').
חטיף השוקולד הראשון יוצר על ידי חברת J. S. Fry & Sons מבריסטול, אנגליה ב-1847 והוא שווק לראשונה באופן רחב החל מ-1866 בשם Fry's Chocolate Cream.
חלק בלתי נפרד מחטיף שוקולד מסחרי היא העטיפה הממותגת שלו, שנועדה לשמירת טריות היחידות הנמכרות בנפרד. האסתטיקה של העטיפה מהווה חלק מחוויית הצרכנות ובידול המותג, עטיפות חטיפי השוקולד נוטות לשמור על עיצוב קבוע לאורך שנים רבות.
ראו גם

רשימת חטיפי שוקולד
חוויית קומיק-קון

חוויית קומיק-קון (באנגלית: Comic Con Experience; מכונה גם CCXP) הוא כנס חובבים לבידור וקומיקס רב-תחומי הממוקם בברזיל. הכנס מבוסס על הכנס הנודע קומיק-קון, סן דייגו שבארצות הברית, ובו אטרקציות ותכנים אודות קומיקס, סדרות טלוויזיה, סרטים, משחקי וידאו, ספרות ואינטרנט. זהו פסטיבל תרבות הפופ הגדול ביותר בעולם.
היסטוריה

הכנס הראשון נערך בדצמבר 2014 בסאו פאולו, שאורגן על ידי האתר Omelete, סוכנות הקומיקס אולפני Chiaroscuro וחברת הצעצועים Piziitoys. בכנס השתתפו 100,000 איש והיו מעורבים בו 80 חברות. כמה מהאמנים שהוזמנו כללו את ג'ייסון מומואה מ"משחקי הכס", ושון אסטין, מטרילוגיית סרטי שר הטבעות "הגוניס" ומוכר בגילום דמותו של סמוויז גמג'י.
הערות שוליים

↑  https://vejasp.abril.com.br/cultura-lazer/comic-con-experience-2018-destaques/
↑  "Evento de cultura pop, Comic Con Experience é sucesso de público em SP". Folha de S.Paulo. 12 באוגוסט 2014. נבדק ב-29 בספטמבר 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  G1, Portal. "Comic Con Experience tem atores de 'Game of thrones' e 'Goonies' em SP" (בפורטוגזית). נבדק ב-4 בפברואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Costa, Rafael (8 בדצמבר 2014). "Na Comic Con, atores de 'Senhor dos Anéis' e 'Game of Thrones' têm os autógrafos mais caros". Veja.com (בפורטוגזית). São Paulo: Grupo Abril. נבדק ב-12 בפברואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
ויליאם פוקנר

| --- | --- |

ויליאם פוקנר, 1954
 לידה:  25 בספטמבר 1897 ניו אלבני, Union County, ארצות הברית 
 פטירה:  6 ביולי 1962 (בגיל 64) בייהליה, Marshall County, ארצות הברית 
 שם לידה:  William Cuthbert Falkner 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Oxford Memorial Cemetery 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מיסיסיפי, אוניברסיטת וירג'יניה 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  תסריט 
 זרם ספרותי:  ספרות מודרניסטית 
 יצירות בולטות:  הקול והזעם, אבשלום, אבשלום, אור באוגוסט, בבוא מותי, ורד לאמילי 
 תקופת הפעילות:  1919–1962 (כ־43 שנים) 
 הושפע מ:  אונורה דה בלזק 
 בן או בת זוג:  Estelle Oldham Faulkner (20 ביוני 1929–6 ביולי 1962) 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לספרות (1949)  פרס הספר הלאומי (1955)  פרס או. הנרי (1939)  מדליית ויליאם דין האוולס (1950)  פרס הספר הלאומי (1951)  פרס פוליצר לסיפורת (1955, 1963)  אביר מסדר האמנויות והספרות 
 חתימה:   
 
ויליאם פוקנר (באנגלית: William Faulkner;‏ 25 בספטמבר 1897 – 6 ביולי 1962) היה סופר ומשורר אמריקאי זוכה פרס נובל.
תולדות חייו

פוקנר נולד בניו אולבני(אנ') שבמדינת מיסיסיפי בארצות הברית, למשפחה ותיקה של מושלים ומדינאים. הוא למד באוניברסיטת מיסיסיפי(אנ'). ב-1918 התנדב לחיל האוויר הקנדי(אנ'), אך מלחמת העולם הראשונה הסתיימה לפני שסיים אימון בסיסי.
בשנים הראשונות אחר המלחמה עסק בעבודות שונות, הוא היה בין השאר צבּע, נגר, דייג, עיתונאי, פקיד בחנות ספרים ומנהל דואר באוניברסיטה. כשהיה עיתונאי בניו אורלינס התחיל לכתוב את הרומן הראשון שלו, "שכר חייל", בעידודו של שרווד אנדרסון. הרומן ראה אור ב-1926. במשך שנתיים היה מלח בספינות משא, בשנת 1929 נשא אישה והשתקע באוקספורד שבמיסיסיפי.
ביצירתו שאף ליצור מעין סאגה הנובעת מתולדות משפחתו ואזור מגוריו. הוא תיאר את ניוונה של החברה הדרומית בארצו, ואת ההתנגשות המתמדת בין לבנים ושחורים. שילב אגדות מקומיות בתוך סיפורי ארץ הדרום ומשפחתו שלו. מקום ההתרחשות העיקרי של ספריו הוא בעיר ג'פרסון במחוז הבדוי יוֹקְנָפָּטוֹפָה, צירוף של כמה ערים ועיירות במיסיסיפי.
כתיבתו של פוקנר היא בתחום הסיפור הפסיכולוגי, כמו הסופרים האירופים מרסל פרוסט, ג'יימס ג'ויס ווירג'יניה וולף, הוא משתמש בטכניקה הספרותית של זרם התודעה. סיפוריו הם פסיפס מורכב שנע בין נקודות תצפית של הדמויות השונות, ובאפיקי זמן שונים. פוקנר פיתח והרחיב את השימוש בזרם התודעה בספריו. בסיפרו הקול והזעם הקורא שומע את ומלווה מחשבותיו של הגיבור שהוא אוטיסט.
לפוקנר הייתה סימפתיה לפרד, פרדות. בסיפרו החומסים הוא מתאר שתי פרדות שהן עיוורות צבעים ולכן היחס שלהן לאדם שחור ולאדם לבן זהה. גם בהמשך הספר פרד מוביל את האנשים אל מקום שהוא יודע את מיקומו ואסור להפריע לו או לזרז אותו.
ב-1949 זכה פוקנר בפרס נובל לספרות, הוא תרם את הזכייה לקרן שמעניקה פרס על שמו לכותבי סיפורת (PEN/Faulkner Award for Fiction). מלבד רומנים כתב פוקנר גם שירים, ספרי מתח וסיפורים קצרים. הוא זכה בפרס פוליצר על ספרו "משל" (A Fable) שראה אור ב-1954.
לאורך רוב שנות עבודתו כסופר - כאשר רוב ספריו מוצאים בהוצאות קטנות ונמכרים בכמויות זעומות - נאלץ פוקנר לעבור לתקופות בהוליווד ועבד כתסריטאי, לרוב בהפקות לאו דווקא מכובדות, להוציא את קשריו המיוחדים עם הבמאי הגדול האוורד הוקס, עבורו כתב את "התרדמה הגדולה" (על פי ספרו של ריימונד צ'נדלר) ואת "להחזיק ולאבד" (על פי הרומן של ארנסט המינגוויי). פוקנר תיעב את הוליווד והתייחס אליה ואל הסרטים כמקור פרנסה בלבד. עם זאת בעיר הסרטים מצא את אהבת חייו - נערת-התסריט מטה קרפנטר, שהייתה משענתו עד סוף ימיו. הוא היה נשוי לאהובת נעוריו אסטל (לה חיכה עד שהתגרשה) והיה אב לבת אחת - ג'יל.
כיום נחשב פוקנר לאחד הסופרים האמריקאים הגדולים של המאה העשרים וכאחד מטובי הסופרים של המאה העשרים.
הוא נפטר ביולי 1962 בבית החולים באוקספורד, מיסיסיפי, בעקבות התקף לב.
מספריו

שכר חייל (1926, Soldiers' Pay)
עץ המשאלות (1927, The Wishing Tree) - תרגום יהודה ויזן, רימונים הוצאה לאור (2016)
סַרטוריס (1929, Sartoris)
הקול והזעם (1929, The Sound and the Fury) - תרגום רנה ליטוין, הוצאת ספרית פועלים (1987)
הקול והזעם, תרגום שרון פרמינגר, הוצאת פן (2020)
הכפר (1930)
בשוכבי גוועת (1930, As I Lay Dying) - תרגום רנה ליטוין, הוצאת ספרית פועלים (1980)
בבוא מותי - תרגום שרון פרמינגר, הוצאת פן (2018)
מקלט (1931, Sanctuary) - תרגום אמציה פורת, הוצאת עם עובד (1976)
אור באוגוסט (1932, Light in August) - תרגום רנה ליטוין, הוצאת ספרית פועלים (1978)
אור באוגוסט, תרגום שרון פרמינגר, הוצאת פן, 2022
הבלתי מנוצחים (1934, The Unvanquished) - תרגום וירה ישראלית, הוצאת עם עובד (1968)
אבשלום אבשלום (1936, Absalom, Absalom) - תרגום אמציה פורת, הוצאת עם עובד (1983)
דקלי הפרא (1939, The Wild Palms) - תרגום משה זינגר, הוצאת הקיבוץ המאוחד (1990)
רד, משה (1942, Go Down, Moses) - תרגום אמציה פורת, הוצאת עם עובד (2002)
רקוויאם לנזירה (1951, Requiem for a Nun) - תרגום אהרן אמיר, הוצאת ספרית פועלים (1985)
העיר (1957, The Town)
החומסים (1962, The Reivers) - תרגום עליזה נצר, הוצאת עמיחי (1963)
הבוזזים - תרגום שרון פרמינגר, הוצאת פן (2019)
הדב, הראשונים - תרגום אמציה פורת, הוצאת דביר (1973)
דגלים בעפר (1973, Flags in the Dust) - תרגום אהרן אמיר, הוצאת ספרית פועלים (1992)
12 סיפורים, תרגום רחל פן, הוצאת פן (2018)
לקריאה נוספת

הדים מהמסורת היהודית ביצירותיו של פוקנר, מאמר מאת נדין שנקר, נדפס ב"כיוונים", 33, תשמ'ז 1987.
ויליאם פוקנר – 'על הביקורת' (מאנגלית: אורית גת), בתוך: דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ב', 2012.
רות נצר, אבנים חיות - על הספור 'האבן הצומחת' של קאמי. השלם ושברו. כרמל. 2009. עמ' 61–71.
"שני חיילים": תרגום חדש לפוקנר, באתר ynet, 27 בינואר 2018
סמדר שיפמן, עולמו הפואטי של וויליאם פוקנר, תל אביב, 1987. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  לאה קליבנוף-רון, על ה"קול והזעם" לוויליאם פוקנר במלאת שישים שנה למותו, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 9 בנובמבר 2022
↑   אילת שמיר, כ–90 שנה אחרי כתיבתו, "הקול והזעם" של ויליאם פוקנר זוכה לתרגום חדש ומעולה, באתר הארץ, 1 ביולי 2020
| זוכי פרס נובל לספרות |
| --- | --- | --- |
| 1901–1925 | פרידום (1901) • מומזן (1902) • ביירנסון (1903) • אצ'גראי, מיסטרל (1904) • סנקביץ' (1905) • קרדוצ'י (1906) • קיפלינג (1907) • אויקן (1908) • לגרלף (1909) • הייזה (1910) • מטרלינק (1911) • האופטמן (1912) • טאגור (1913) • לא חולק (1914) • רולן (1915) • היידנסטם (1916) • גילרופ, ה. פונטופידן (1917) • לא חולק (1918) • שפיטלר (1919) • האמסון (1920) • פרנס (1921) • בנאבנטה (1922) • ייטס (1923) • ריימונט (1924) • שו (1925) |  |
| 1926–1950 | דלדה (1926) • ברגסון (1927) • אונדסט (1928) • מאן (1929) • לואיס (1930) • קרלפלט (1931) • גולסוורתי (1932) • בונין (1933) • פיראנדלו (1934) • לא חולק (1935) • או'ניל (1936) • גאר (1937) • בק (1938) • סילנפא (1939) • לא חולק (1940–1943) • ינסן (1944) • מיסטרל (1945) • הסה (1946) • ז'יד (1947) • אליוט (1948) • פוקנר (1949) • ראסל (1950) |  |
| 1951–1975 | לגרקוויסט (1951) • מוריאק (1952) • צ'רצ'יל (1953) • המינגוויי (1954) • לכסנס (1955) • חימנס (1956) • קאמי (1957) • פסטרנק (1958) • קווזימודו (1959) • פרס (1960) • אנדריץ' (1961) • סטיינבק (1962) • ספריס (1963) • סארטר (1964) • שולוחוב (1965) • עגנון, זק"ש (1966) • אסטוריאס (1967) • קאוובטה (1968) • בקט (1969) • סולז'ניצין (1970) • נרודה (1971) • בל (1972) • וייט (1973) • יונסון, מרטינסון (1974) • מונטאלה (1975) |  |
| 1976–2000 | בלו (1976) • אליכסנדרה (1977) • בשביס-זינגר (1978) • אליטיס (1979) • מילוש (1980) • קנטי (1981) • גארסיה מארקס (1982) • גולדינג (1983) • סייפרט (1984) • סימון (1985) • סויינקה (1986) • ברודסקי (1987) • מחפוז (1988) • סלה (1989) • פס (1990) • גורדימר (1991) • וואלקוט (1992) • מוריסון (1993) • אואה (1994) • היני (1995) • שימבורסקה (1996) • פו (1997) • סאראמאגו (1998) • גראס (1999) • שינג'יאן (2000) |  |
| 2001 ואילך | נייפול (2001) • קרטס (2002) • קוטזי (2003) • ילינק (2004) • פינטר (2005) • פאמוק (2006) • לסינג (2007) • לה קלזיו (2008) • מילר (2009) • ורגס יוסה (2010) • טראנסטרמר (2011) • מו (2012) • מונרו (2013) • מודיאנו (2014) • אלכסייביץ' (2015) • דילן (2016) • אישיגורו (2017) • טוקרצ'וק (2018) • הנדקה (2019) • גליק (2020) • גורנה (2021) • ארנו (2022) • פוסה (2023) • האן (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261035105171  PLWABN: 9810682776805606  BIBSYS: 90052489  BNC: 000038215  BNE: XX853708  BnF: cb11902332s (data)  CANTIC: a10082529  CiNii: DA0014043X  GND: 118532081  ICCU: CFIV007389  ISNI: 0000 0001 2128 7491  LCCN: n79003304  LNB: 000033473  NARA: 10582082  NDL: 00439261  NKC: jn19990002183  NLA: 35077412  NLG: 66348  NLK: KAC199608528  NSK: 000029781  NTA: 068339801  RERO: 02-A003233238  SELIBR: 186689  SNAC: w6319v36  SUDOC: 026859041  Trove: 819809  ULAN: 500258096  VcBA: 495/111334  VIAF: 39376770   WorldCat (עם VIAF): 39376770