stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עונת 2006/2007 בליג 1
קבוצות

בליגה השתתפו 20 קבוצות. התחרות התקיימה בשיטת ליגה עם משחקי בית וחוץ. עבור ניצחון הוענקו שלוש נקודות, ועבור תוצאת תיקו הוענקה נקודה אחת.
הקבוצות ואלנסיין, סדאן ולוריאן הן הקבוצות שעלו מהליג 2 הליגה הצרפתית השנייה בכדורגל, כשהחליפו את הקבוצות אז'אקסיו, שטרסבורג ומץ שירדו לליגת המשנה בסיום עונת 2005/2006.
| קבוצה | עיר | אצטדיון | תכולה |
| --- | --- | --- | --- |
| אוסר | אוסר | אצטדיון אב-דשאן | 24,493 |
| בורדו | בורדו | אצטדיון שאבאן-דלמאס | 34,327 |
| ואלנסיין | ואלנסיין | סטאד נונגסה | 16,547 |
| טרואה | טרואה | סטאד דה ל'אוב | 20,400 |
| טולוז | טולוז | האצטדיון העירוני (טולוז) | 35,472 |
| לאנס | לאנס | אצטדיון בולארט-דלליס | 41,233 |
| לה מאן | לה מאן | אצטדיון לאון-בולה | 17,500 |
| לוריאן | לוריאן | אצטדיון דה מוסטוואר | 16,669 |
| ליון | ליון | סטאד דה ז'רלן | 43,051 |
| ליל | וילנב-ד'אסק | אצטדיון ליל-מטרופול | 21,803 |
| מונקו | מונקו | אצטדיון לואי השני | 18,500 |
| מרסיי | מרסיי | סטאד ולודרום | 60,031 |
| נאנט | נאנט | אצטדיון דה לה בוז'ואר | 38,285 |
| נאנסי | נאנסי | אצטדיון מרסל פיקו | 20,087 |
| ניס | ניס | אצטדיון המלך | 17,415 |
| סדאן | סדאן | אצטדיון לואי דוגאוגז | 23,189 |
| סושו | מונבליאר | אצטדיון אוגוסט בונאל | 20,025 |
| סנט אטיין | סנט אטיין | סטאד ז'ופרואה-גישאר | 35,616 |
| פריז סן ז'רמן | פריז | פארק דה פראנס | 46,480 |
| רן | רן | סטאד דה לה רוט דה לוריאן | 31,127 |
טבלת הליגה

| מיקום | קבוצה | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה | הפרש שערים | נקודות | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | ליון | 38 | 24 | 9 | 5 | 64 | 27 | 37+ | 81 | העפלה לשלב הבתים בליגת האלופות |
| 2 | מרסיי | 38 | 19 | 7 | 12 | 53 | 38 | 15+ | 64 | העפלה לשלב הבתים בליגת האלופות |
| 3 | טולוז | 38 | 17 | 7 | 14 | 44 | 43 | 1+ | 58 | העפלה לשלב המוקדמות השלישי בליגת האלופות |
| 4 | רן | 38 | 14 | 15 | 9 | 38 | 30 | 8+ | 57 | העפלה לסיבוב הראשון בגביע אופ"א |
| 6 | לאנס | 38 | 15 | 12 | 11 | 47 | 41 | 6+ | 57 | העפלה לסיבוב השלישי בגביע האינטרטוטו |
| 5 | בורדו | 38 | 16 | 9 | 13 | 39 | 35 | 4+ | 57 | העפלה לסיבוב הראשון בגביע אופ"א |
| 16 | סושו | 38 | 15 | 12 | 11 | 46 | 48 | 2− | 57 | העפלה לסיבוב הראשון בגביע אופ"א |
| 7 | אוסר | 38 | 13 | 15 | 10 | 41 | 41 | 0 | 54 |  |
| 8 | מונקו | 38 | 13 | 12 | 13 | 45 | 38 | 7+ | 51 |  |
| 9 | ליל | 38 | 13 | 11 | 14 | 45 | 43 | 2+ | 50 |  |
| 10 | סנט אטיין | 38 | 14 | 7 | 17 | 52 | 50 | 2+ | 49 |  |
| 11 | לה מאן | 38 | 11 | 16 | 11 | 45 | 46 | 1− | 49 |  |
| 12 | נאנסי | 38 | 13 | 10 | 15 | 37 | 44 | 7− | 49 |  |
| 13 | לוריאן | 38 | 12 | 13 | 13 | 33 | 40 | 7− | 49 |  |
| 14 | פריז סן ז'רמן | 38 | 12 | 12 | 14 | 42 | 42 | 0 | 48 |  |
| 15 | ניס | 38 | 9 | 16 | 13 | 34 | 40 | 6− | 43 |  |
| 17 | ואלנסיין | 38 | 11 | 10 | 17 | 36 | 48 | 12− | 43 |  |
| 18 | טרואה | 38 | 9 | 12 | 17 | 39 | 54 | 15− | 39 | ירידה לליג 2 |
| 19 | סדאן | 38 | 7 | 14 | 17 | 46 | 58 | 12− | 35 | ירידה לליג 2 |
| 20 | נאנט | 38 | 7 | 13 | 18 | 29 | 49 | 20− | 34 | ירידה לליג 2 |
סטטיסטיקות > מלכי השערים

| מיקום | שחקן | קבוצה | שערים |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | פורטוגל פאולטה | פריז סן ז'רמן | 15 |
| 2 | צרפת סטיב סאבידן | ואלנסיין | 13 |
| 3 | גינאה יסמאיל בנגורה | לה מאן | 12 |
| 3 | ברזיל גראפיטה | לה מאן | 12 |
| 3 | סנגל מאמאדו ניאנג | מרסיי | 12 |
| 6 | שוודיה יוהאן אלמנדר | טולוז | 11 |
| 6 | מאלי סיידו קייטה | לאנס | 11 |
| 6 | חוף השנהב ארונה דינדאן | לאנס | 11 |
| 6 | ברזיל טוליו דה מלו | ליון | 11 |
| 6 | מרטיניק פרדריק פיקיאון | סנט אטיין | 11 |
| 6 | ניגריה ג'ון אוטאקה | רן | 11 |
הערות שוליים

↑  Ligue 1 2006/2007 - 38. Round, worldfootball.net, ‏2025-01-17 (באנגלית)
↑  Ligue 1 2006/2007 - Top Scorer, worldfootball.net, ‏2025-01-17 (באנגלית)
| עונות בליגה הלאומית של צרפת ובליג 1 |
| --- | --- | --- |
| ליגה לאומית | 1932/1933 • 1933/1934 • 1934/1935 • 1935/1936 • 1936/1937 • 1937/1938 • 1938/1939 • 1945/1946 • 1946/1947 • 1947/1948 • 1948/1949 • 1949/1950 • 1950/1951 • 1951/1952 • 1952/1953 • 1953/1954 • 1954/1955 • 1955/1956 • 1956/1957 • 1957/1958 • 1958/1959 • 1959/1960 • 1960/1961 • 1961/1962 • 1962/1963 • 1963/1964 • 1964/1965 • 1965/1966 • 1966/1967 • 1967/1968 • 1968/1969 • 1969/1970 • 1970/1971 |  |
| Division 1 | 1971/1972 • 1972/1973 • 1973/1974 • 1974/1975 • 1975/1976 • 1976/1977 • 1977/1978 • 1978/1979 • 1979/1980 • 1980/1981 • 1981/1982 • 1982/1983 • 1983/1984 • 1984/1985 • 1985/1986 • 1986/1987 • 1987/1988 • 1988/1989 • 1989/1990 • 1990/1991 • 1991/1992 • 1992/1993 • 1993/1994 • 1994/1995 • 1995/1996 • 1996/1997 • 1997/1998 • 1998/1999 • 1999/2000 • 2000/2001 • 2001/2002 |  |
| ליג 1 | 2002/2003 • 2003/2004 • 2004/2005 • 2005/2006 • 2006/2007 • 2007/2008 • 2008/2009 • 2009/2010 • 2010/2011 • 2011/2012 • 2012/2013 • 2013/2014 • 2014/2015 • 2015/2016 • 2016/2017 • 2017/2018 • 2018/2019 • 2019/2020 • 2020/2021 • 2021/2022 • 2022/2023 • 2023/2024 • 2024/2025 |  |
הבדואי מצהלה

הבדואי מצהלה הוא אלבום אולפן השמיני במספר של הראפר, הכותב והמלחין לוקץ'. האלבום יצא לאור ב-4 בפברואר 2025, על ידי חברת התקליטים BMusic.
האלבום כולל 14 רצועות שהופקו על ידי דודא.
באלבום מתארחים דודא, קוואמי, בראל וסלה, כליפי, רון חיון, דורון גוברמן ודרור פז.
שם האלבום מציין את מקום מגוריו המיתולוגי של לוקץ', שכונת צהלה בצפון תל אביב.
השירים הבולטים באלבום הם קיקים על הסטרטר המארח את כליפי, מתמודד המארח את דודא, והשיר כוסומו, השיר שבו לוקץ יוצא מהארון כביסקסואל.
רשימת רצועות

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | הבדואי מצהלה (עם קוואמי)   | 3:44 |
| 2. | ראיתי את הכל  | 2:20 |
| 3. | קיקים על הסטרטר (עם כליפי)   | 3:00 |
| 4. | שדים בארון (עם כליפי ודודא)   | 3:00 |
| 5. | כל הזמן הזה (גרסה מקורית)  | 1:21 |
| 6. | שרה בנגים (עם דורון גוברמן ודרור פז)   | 2:36 |
| 7. | מתמודד (עם דודא)   | 3:07 |
| 8. | כוסומו  | 2:33 |
| 9. | עדיין צהלה (סקיט)  | 0:59 |
| 10. | לא הולך לישון (עם רון חיון)   | 3:10 |
| 11. | יום שישי (עם בראל וסלה)   | 3:19 |
| 12. | דודא (סקיט)  | 2:11 |
| 13. | שביר  | 2:40 |
| 14. | משוגע  | 2:54 |
הערות שוליים

↑  הראפר איתי לוקץ': "אני ביסקסואל", באתר מאקו, ‏2025-02-04
עשתרת

| --- | --- |

שרידי צלמית ברונזה של עשתרת ישובה על כיסא, שעל בסיסו כתובת פיניקית המוקדשת ל"עשתרת חר", מתוארך למאה ה־7 לפנה"ס ונמצא בקרבת סביליה
 תפקיד:  אלת היופי, הפריון והצאן
 שמות נוספים:  מלכת השמים (𐤌𐤋𐤊𐤕)
 תרבות:  מיתולוגיה כנענית, דת אוגריתית, הדת השומרית, מיתולוגיה פיניקית, דת קרתגו 
 אלים מקבילים:  אישתר (בבל), אפרודיטה או הרה (יוון), איסיס (מצרים), ונוס (רומא)
 אב:  אל
 אם:  אשרה
 אחים:  ענת (אחות) ים (אח) מות (אח) שחר (אח) שלם (אח)
 בן או בת זוג:  בעל 
 צאצאים:  מלקרת 
 
עַשְׁתָּרְתּ (באוגריתית: 𐎓𐎘𐎚𐎗𐎚 – עתֿתרת, בפיניקית: 𐤏𐤔𐤕𐤓𐤕 – עשתרת) הידועה בניקוד המקרא כעַשְׁתֹּרֶת, ומכונה גם מלכת השמים (אנ') (בפיניקית: 𐤌𐤋𐤊𐤕) היא אלה חשובה במיתולוגיה הכנענית והפיניקית, שאומצה גם בתרבויות שכנות.
בתקופת הברונזה היו תפקידיה העיקריים של עשתרת מלחמה, אפוטרופאיזם וריפוי, באנלוגיה לאחותה ענת, שביחס אליה עשתרת הייתה משנית בחשיבותה. בתקופת הברזל עבר הפנתאון הכנעני־פיניקי ריכוז ואוניברסליזציה, ועשתרת הפכה לאלה נשית ראשית בחשיבותה הקשורה למלכות ולריפוי, וכן התמזגה עם אלות נשיות מקומיות במושבות הפיניקים בעברי הים ועם מאפייניהן.
מזוהה עם אלות שונות בתקופות ובמקומות שונים – לרוב עם אשתר הבבלית, אפרודיטה היוונית, איסיס המצרית וונוס הרומית.
השם והגייתו

השפות של עובדי עשתרת העיקריים (פיניקית, אוגריתית ושפות כנעניות אחרות) נכתבו באבגד בכתיב חסר לחלוטין, ובהן השם מתועד בכתיב "עשתרת"; צורה זאת של השם היא היחידה המתועדת במקרא (שנכתב ללא ניקוד). על ההיגוי הקדום עַשְׁתָּרְתּ (ʿAštārt) מעידים תעתיקים בשפות אחרות: מצד המזרח, תעודות אללחֿ מתעדות את השם Aštartu ותעודות אכדיות מאוחרות יותר מתעדות Astartu, ומצד המערב, ביוונית עדויות רבות המזכירות את השם Ἀστάρτη, ובלטינית Astarte. גם הפיניקים עצמם, עובדי האלה, השאירו תיעודים להגיית שמה: בכתובת על חרב בכתב קיפרי הברתי (שכשמו כן הוא, מתעד הברות) שהקדיש עבדמלך (שם פיניקי) מפאפוס לעשתרת, נכתב שמה a-se-ta-ra-ta (כלומר עַשְתַרְתְ), וכן בכתובות יווניות שנכתבו על־ידי פיניקים מפיניקיה ובהן השתמשו בתעתיק המוכר Ἀστάρτη.
המקרא נכתב בעיקרו אלף שנה ויותר לפני המצאת ניקודו, ומנקדיו חיו מאות שנים לאחר הפסקת פולחן עשתרת תחת שלטון ביזנטי ומוסלמי, וקל היה להכניס בשם האלה השנואה שיבושים לגנאי, ולכן לפי המקובל במחקר ניקדוהו בשיבוש עַשְׁתֹּרֶת על משקל בֹּשֶת. אף מתרגמי המקרא במאות הראשונות לפני הספירה ולספירה, שלא תמיד הכירו את מונחי העולם הכנעני ומשמעותם המקורית, תמיד תעתקו את שם האלה לפי צורת היחיד "עַשתַרְתְ" (עם שווא נע בת' האחרונה) או בצורת הרבים "עַשתַרוֹת", ולעולם לא לפי "עַשתֹרֶת". מיעוט חוקרים מציעים אפשרות, שעל אף התיעוד העתיק להגייה "עַשְׁתָּרְתּ" משפות שכנות ללבנט, הכתיב "עַשְׁתֹּרֶת" איננו שיבוש, בשל מעתק כנעני בין /ā/ ל־/ō/ (על אף המיקום הבלתי רגיל להתרחשות המעתק), או, תוך הנחת צורה קדומה משוערת *ʿAštārit, כמעתק קונבנציונלי בין זוגות התנועות "ā-i" ל־"ō-ē".
חלק מהחוקרים סבורים שהשם אפרודיטה, שמקובל שמקורו בשפות שמיות, נובע באופן ספציפי מהשם "עשתרת".
השם והגייתו > אפיתטים

אפיתט ידוע ונפוץ לשם האלה היה מלכת או "מלכת השמים"; שם זה ידוע, בין השאר, מהשם הפיניקי הנפוץ "חמלכת", שמשמעותו "אחי־מלכת". במצרים כונתה עשתרת לעיתים "גבירת השמים". גם שם זה שובש בניקוד המקראי ל"מְלֶכֶת הַשָּׁמַיִם".
בכתובת אשמנעזר מופיעה עשתרת שמם (עשתרת שמים), המזוהה עם אפרודיטה אוראניה (אנ') (אפרודיטה השמימית); ואכן, לפי עדויות הסופרים העתיקים, פולחן אפרודיטה אוראניה נפוץ על־ידי פיניקים מאשקלון, דרך קפריסין (ופאפוס בפרט), והגיע לקיתרה שם נמצא מקדש (אנ') מהעתיקים ביותר המוקדשים לה. הממצא הארכאולוגי בקיתרה מאשר קשרים קדומים מאוד (תחילת האלף השני לפנה"ס ואף מוקדם יותר) עם הלבנט. בהסתמך על שמה ותפוצתה דרך הים, אופי האלה היה כנראה אלה המדריכה את הנוסעים בים, ושם זה אולי קשור ל"רבת אשרת־ים" (מילולית "הגבירה ההולכת על המים"), ולכינוי שנותן לוקיאנוס לאלה הסורית – "דרכתו", הדורכת (על המים) – שמשמעותו דומה ל"רבת אשרת ים".
אפיתטים ידועים אחרים הם עשתרת שם־בעל (מוכרת משירת אוגרית ומכתובת אשמנעזר; אך ייתכן שזה לא היה אפיתט אלא כינוי שייכות), עשתרת שד (עשתרת הַשָּׂדֶה, הידועה מכתבי אוגרית, ולפי חלק מהפירושים גם בכתובת כס עשתרת), ועשתרת חר (גם היא ידועה מכתבי אוגרית, שם היא מקבילה ל־Ištar ḫurri האכדית, ומכתובות פיניקיות אחרות), וכן אפיתטים מקומיים: עשתרת פפ (עשתרת פאפוס, היא אפרודיטה פאפוס, ופאפוס קשורה לנתיב פולחנה של עשתרת שמם/אפרודיטה אוראניה), עשתרת ארך (עשתרת אריקס, היא ונוס אריקנה (אנ')), עשתרת אנן (עשתרת מלטה, על בסיס השם הפיניקי של האי, וזוהתה עם הרה), עשתרת כת (בצירוף "בת עשתרת כת", הוא מקדש עשתרת בכתיון), ועשתרת בלפש.
עדויות לאלה ופולחנה בתקופת הברונזה

העדויות מתקופת הברונזה המאוחרת, בעיקר מאוגרית וממצרים, מאפיינות את עשתרת כאלת מלחמה, בדומה לאחותה ענת, וכן כאלת ריפוי ואפוטרופאיזם; אך בניגוד לענת, עשתרת הייתה אלה משנית בחשיבותה באותה תקופה. במצרים נכנסה האלה לפנתאון, בתקופת החיקסוס או מיד אחריה, כאלת מלחמה הקשורה לסוסים ולרכב המלחמתי החדיש לאותה עת – המרכבה, וכן לאליטה הצבאית, לתפקידו של פרעה כלוחם, ובתור אלה כנענית מאומצת – לשליטה המצרית על כנען. בנוסף, תכונותיה המאגיות של האלה אומצו גם הן על־ידי המצרים.
ייתכן שהאלה מוזכרת כבר בכתבי אבלה. מחוץ לאבלה, האזכור הקדום ביותר של האלה (וכן ההקבלה הקדומה ביותר שלה לאישתר־איננה) הוא ממרי, שם היה לה מקדש, והודשו לה כתובות באכדית כ־eš-da-ra-at. בעיר העתיקה ענת נמצאה כתובת, ובה מתוארת האלה ענת "החזקה ביותר מכל ה־DAŠ4.DARmeš (העשתרות, ברבים)" שאין שווה לגבורתה בין כל ה"עשתרות". עשתרת נעבדה גם באמר.
עדויות לאלה ופולחנה בתקופת הברונזה > במצרים

רוב החוקרים מסכימים שעשתרת, יחד עם אחותה ענת, אומצה לפנתאון המצרי בתקופת השושלת ה־18 (אנ') (1550–1292 לפנה"ס), ורוב העדויות לה מגיעות מתקופת השושלת ה־19 (אנ') (1292–1189 לפנה"ס), אף שקיימות עדויות לקיומה במצרים כבר מתקופת השושלת ה־15 (אנ') (1650–1550 לפנה"ס) החיקסוסית. פולחנה המשיך על מצרים התלמיית, כפי שמעיד טקסט מצרי מהתקופה ההלניסטית בה היא מופיעה כ"עשתרת, גבירת הסוסים, אדונית המרכבות".
הטקסט המצרי העתיק ביותר ששרד ומזכיר אותה הוא מתקופת אמנחותפ השני, והוא מתייחס אליה כ"גבירת prw-nfer", כאשר הוא בעצמו מתואר כ"אמיץ על המרכבה כעשתרת" (ṯnrḥr ssmt mj ʿꜣstjrt).
בפפירוס האריס 501 המאגי מתוארות עשתרת וענת כ"שתי האלות הגדולות שֶׁהָרוּ אך לא ילדו", דבר המפורש כביטוי ל"חוסר בגרות" מצד האלות, שלא משתלבות בספירה הנשית הבוגרת של נישואים ורבייה כדי להישאר בספירה הגברית של מלחמה וציד.
בימי פרעה חרמחב, לאחר מסע הניצחון שלו מגבל לכרכמיש, קצין האורוות סן־נפר העיד בכתובת הקדשה שנתן מנחות: למלך, לפתח "מדרום לחומתו" אדון החיים ושתי הארצות (מצרים העליונה והתחתונה), לעשתרת (ʿ-s-tj-r-t) גבירת השמים, לענת בתו של פתח אדון האמת, לרשף אדון השמים, ולקדש גבירת כוכבי השמים; אלי הלבנט, עשתרת, ענת ורשף, מחזיקים ביכולות צבאיות, ובו־בזמן היו אלי כנען הנלחמים בצד המצרים, ושילובם של האלים – במיוחד עשתרת אלת הסוסים – נועדו להבטיח את השלטון הצבאי המצרי בכנען.
על חותם גליל בסגנון מצרי שנמצא בבית שאן העתיקה הופיעה עשתרת עטורת אתף ואוחזת בחנית, מולה אל זכר (בעל או רשף), וביניהם השם "עשתרת" בכתב חרטומים – חותם זה מייצג את היחסים המורכבים בין אלי כנען, אדוניה, ושליטיה המצרים.
בכתובת מתקופת רעמסס השלישי האלה נקראת "עשתרת, גבירת השמים, אדונית שתי הארצות" (מצרים העליונה והתחתונה), ומקושרת לאל סת השולט בארצות הכאוטיות.
פפירוס המתוארך לתקופת חרמחב מספר, בקיטוע, מיתוס על הים (גר'): האל ים מאיים על האלים לערער את הסדר הקוסמי אלא אם יעלו לו מנחה. עשתרת, המכונה בתו של פתח, נשלחת להגיש את המנחה. ים פונה אליה כ"האלה הכועסת והזועמת", ודורש אותה לאשתו. שאר הטקסט לא שרד, אך נראה שהאל ים פויס או הובס, כנראה על־ידי עשתרת וסת.
כתבים מצריים אחרים מעידים על פולחן עשתרת וענת כאלות ריפוי וקסם אפוטרופאי.
בתקופת הממלכה החדשה (השושלות ה־18–20) הייתה תפוצה די רחבה לעשתרת באמנות המצרית, בהקשרים מלכותיים, במיוחד באמנות מונומנטלית. היא הייתה לבושה בלבוש אופייני לאלות מצריות, עטורת אתף (אנ'), מגן וחנית בשמאלה וגרזן קרב או נשק דומה בימינה. ייצוגים אחרים שלה כוללים את שרביט הואס. האיקונוגרפיה של עשתרת, ודמותה כאלת מלחמה, נמשכו במצרים עד התקופה הרומית, בה תוארה עשתרת כאלת מלחמה לצד סח'מת.
עדויות לאלה ופולחנה מתקופת הברזל עד סוף העת העתיקה

אף שעשתרת מוזכרת בטקסטים מתקופת הברונזה מאוגרית, היא הפכה להיות מרכזית בפיניקיה וערי־ממלכתה באלף הראשון לפנה"ס, כפי שמראה התיעוד החל מהמאה ה־7 לפנה"ס, הדומיננטיות שלה במושבה כתי מהמאה ה־9 לפנה"ס והראיות הטקסטואליות ההלניסטיות העוסקות במאה ה־10 לפנה"ס. היא נעבדה בצידון ובצור, היה לה כנראה מרכז פולחני בעיר צרפת, ואף בעלת גבל, אלת העיר הקדומה של גבל, זוהתה כוריאציה מקומית של עשתרת בתקופה זאת. בצור הייתה עשתרת בת הזוג של מלקרת, הוא "מלך הקרת (האלוהי)", ובצידון של אשמן. ההתפתחות הדתית לקראת ריכוז הפנתאון הפיניקי בתחילת האלף הראשון לפנה"ס הובילה לאוניברסליזציה של האלים הגדולים, הרחבה והחלפה של תפקידיהם, ועשתרת נעשתה האלה הנשית העיקרית. מוטיב האלה החמושה שאפיין את עשתרת נעלם לחלוטים בתקופת הברזל, ונראה שדמותה הקרבית עברה לאלוהויות זכריות, במיוחד למלקרת (המזוהה עם הגיבור הרקלס). עם זאת, האלה בכל זאת שימרה אספקט לוחמני מסוים, כפי שמשתקף מההסכם האכדי בין אסרחדון ומלך צור ומהנחת כלי המלך שאול במקדשה, ומההשתמרות המלאה של דמותה הלוחמנית במצרים עד התקופה הרומית. עשתרת צברה, בנוסף, מעמד של אלת מלוכה חשובה באותה תקופה. היבטיה כאלת ריפוי נמשכו עד התקופה הרומית. בהמשך, עם ההתפשטות הפיניקית מערבה לארצות בעברי הים, עשתרת המתזגה עם אלות מקומיות שונות ותפקידיהן.
באריקס שבסיציליה ("ארך" בפיניקית) היה מרכז פולחני לאלה האלימית (אנ') (אנשי מערב סיציליה), שזוהתה אצל בעלי בריתם הקדומים הפיניקים־קרתחדשתים כ"עשתרת ארך" ואצל הרומאים כונוס אריקינה (אנ'), והייתה אלה חשובה בקרב הפיניקים במערב ואצל הרומאים.
בחוזה שנכרת בין בעל מלך צור ואסרחדון (Esarhaddon's Treaty with Ba'al of Tyre) מקלל אסרחדון את המלך המורד בו בשם כמה אלים מאלי צור, וביניהם עשתרת, המופיעה שם כאלת מלחמה, ומאחל שעשתרת תשבור קשתו במלחמה ותשית אותו לרגלי אויבים נוכרים והם ירשו רכושו.
לאלה היה מקדש מרכזי במגידו שבעמק יזרעאל.[דרוש מקור] הייתה גם אלת העיר אשקלון בתקופה הרומית. ב־63 לספירה, הוטבעה בעיר זאת מטבע ובה יונה, סמלה של עשתרת.[דרוש מקור] כמה מקומות במקרא נקראו בשמה, כמו עשתרות קרניים.
בתקופה הפרסית נתנה האתר הקרוי כיום מצפה ימים, שהוא אתר קודש פיניקי על פסגת הר, שכנראה הוקדש לעשתרת. ייתכן שמאפייניו הביצוריים של אתר מצפה ימים הם זכר לאופייה הלוחמני של עשתרת.
העיר קיסריה נבנתה על עיר קודמת לה בשם "מגדל עבדעשתרת" (ביוונית: Στράτωνος πύργος, מגדל סְטַרַטוֹן – הגרסה היוונית ל"עבדעשתרת"), הקרויה על שם עבדעשתרת (הראשון או השני) מלך צידון; במקורות היהודיים שובש השם ל"מגדל שרשון", כגנאי לאלה עשתרת.
החל מהתקופה ההלניסטית מוזגה בארץ ישראל האלה אשרה עם עשתרת. עשתרת מוזגה באזורים רבים באזור סוריה עם עתרעתה (Atargatis). כתובת תדמורית פגומה מעט, ככל הנראה מהמאה ה־2 לספירה, מקדישה מזבח ל"עשתר[תא]־אשתרא טבתא" – עשתרת־אשתר הטובה.
סטפנוס מביזנטיון כתב על פילדלפיה שבעבר הירדן כי בתחילה נקראה העיר עמַנַ (ביוונית: Ἄμαννα), לאחר מכן עשתרת, ואז תלמי פילדלפוס קרא אותה על שמו "פילדלפיה".
לוקיאנוס מסמוסטה (המאה ה־2 לספירה) העיד שבפיניקיה יש מקדש גדול השייך לצידונים, שהם קוראים לו מקדש עשתרת (אף שלפי אחד הכהנים המקדש מקודש לאירופה), שאותה לוקיאנוס רואה כאלת ירח.
עדויות לאלה ופולחנה מתקופת הברזל עד סוף העת העתיקה > בקפריסין

האי קפריסין, ובמיוחד המושבה כתי, היו הצעד המשמעותי הראשון של הפיניקים בדרך להתפשטות מערבה. בעיר כתי היה מקדש מיקני קדום שהפך בהגעת הפיניקים למקדש לעשתרת, ובסמוך לנמל העיר התקיים מקדש לעשתרת ומלקרת, שעבר שיפוץ והרחבה בסוף המאה ה־5 ותחילת המאה ה־4 לפנה"ס (תחת מרות הפרסים) במסגרת עבודות מקיפות בעיר ובנמל. גם המרכיבים התאופוריים בכתובות העיר מעידים על פולחן עשתרת בה. בנמל כתי נמצא גם תעריף כתי (אנ'), שהוא פירוט ההוצאות של "בת עשתרת כת" (מקדש עשתרת כתיון) לפי חודשים מהמאה ה־4 לפנה"ס. בתעריף מוזכרים גם "כלבם וגרם" (כלבים וגורים), דבר המצביע על פולחן ריפוי שכלל כלבים, ואולי ניתן לקשרו לבית הקברות לכלבים באשקלון. בארכיון הפיניקי הגדול שנמצא באדיל מהתקופה בה הייתה כפופה לעיר הממלכה כתי, נמצאה עדות לטקס מרזח הקשור לעשתרת ולמלקרת בדמות אוסטרקון שעליו נכתב: ”(1) תן לעשתרת ומ(2)לקרת במרזח א(3)כל ספ/ר |”, כלומר "תן לעשתרת ומלקרת במרזח אוכל ספ/סר 1" – ציווי על אדם לתת לאלים עשתרת ומלקרת שנמצאים במרזח סוג אוכל, "ספ" או "סר" אחד. נראה שהשלטון סיפק את האוכל לטקס, אך לא ברור מה היה תפקיד האלים בו, וגם לא ידוע אם הטקס התרחש באדיל או בכתי, בירת הממלכה, בה ידוע היטב פולחן עשתרת ומלקרת. כתובת הקדשה משנת 325 לפנה"ס מכתי, שהקדישה אשת עבד/עובד בבית עשתרת, הקדישה פסל נחושת לעשתרת.
עשתרת נעבדה גם במקומות אחרים באי, כפי שמעידה, למשל, החרב שהוקדשה לעשתרת בפאפוס, ופולחן "עשתרת פפ" (עשתרת פאפוס) במקדש אפרודיטה פאפוס, תיעוד אפיגרפי של "עשתרת בלפש", ופולחן עשתרת־אפרודיטה באמתוס (אנ'). באופן כללי, זוהתה עשתרת בקפריסין עם אפרודיטה/קיפריס, דבר התואם את אופיין כאלות מלכות ומלחמה.
עדויות לאלה ופולחנה מתקופת הברזל עד סוף העת העתיקה > במלטה

עשתרת מילאה תפקיד חשוב בהתפשטות המושבות הפיניקיות מעבר לים; אחת ממקדשיה המשמעותיים היה בדרום־מזרח מלטה, באתר תס־סילג' (אנ'), שהתקיים על אתר של מקדש פרהיסטורי קדום (שלא ידוע אם פעל כשהפיניקים הגיעו למלטה), מהמחצית השנייה של המאה ה־8 לפנה"ס עד התקופה הביזנטית. המקדש התקיים מהגעת הפיניקים לאתר, שקיימו אותו על הגבעה המשקיפה על מפרץ העגינה, שינו את מבנהו ממתכונתו הקדומה בהדרגה וביצרוהו (למשך מאות שנים, עד התקופה הרומית), ובנו מזבח גדול (בו התגלו עדויות לקרבנות כליל). מיקום המקדש על נתיבי הסחר, והיותו בלתי מקושר עם מרכז עירוני מסוים, הפך אותו לנקודה אסטרטגית להגנה על הנתיבים. תלמי העיד שהיה במלטה מקדש גדול להרקלס (מלקרת) ואחר להרה; ואכן, במקדש המפואר בתס־סילג' נמצאו כתובות פיניקיות לעשתרת וכתובות יווניות להרה. הזיהוי של עשתרת עם אפרודיטה במקרים מסוימים ועם הרה באחרים מראים על גיוון היבטיה ותלוי בפולחן המקומי. עשתרת במלטה, אולי בדומה להרה, יש תפקיד של מגנה על אנשי המושבות.
הכתובות באתר הן כתובות הקדשה קצרות ביותר ברובן ומוקדשות בפיניקית ל"עשתרת אנן", וביוונית להרה. "אנן" הוא השם הפיניקי של האי מלטה, ומופיע על מטבעות האי כמקביל לכינוי היווני של האי ΜΕΛΙΤΗ או ΜΕΛΙΤΙΩΝ, והדבר מצביע על היותה "עשתרת של האי מלטה". הכתובות הפיניקיות מתפרשות בין המאה ה־5 לפנה"ס עד לאחר חורבן קרתחדשת, כאשר בסוף התקופה הייתה דו־לשוניוּת פיניקית־יוונית במקדש. על כלי החרס באתר, ישנן כתובות המוקדשות פשוט "לעשתרת", והן כנראה שימשו בסעודות המאמינים ובהגשת מנחותיהם, וישנן הכתובות בצורה "ש כהן עשתרת" (שייך לכהן/כהני עשתרת) או "ש מקדש" (שייך למקדש, בדומה לכתובת יוונית אחת שנמצאה ΟΙΚΟΥ – "שייך לבית"), ועל מנורות השמן באתר נכתב לעיתים "ט", אולי קיצור של "טהור". מלבד עשתרת־הרה, האלוהות היחידה המוזכרת בכתובות המקדש היא "מלך־עשתרת", המוכר גם מחמון, אתר שגם צורת מקדשיו דומה למקדש עשתרת במלטה.
עדויות לאלה ופולחנה מתקופת הברזל עד סוף העת העתיקה > בחמון

צלמיות טרקוטה הלניסטיות מצפון לצור, מאותו סוג שהתגלה בחמון; : נושא ברווז למנחה, : 1. נגנים ורקדן (מוסתרים משמאל); 2. נושאי מנחות: ברווז, אייל וקרן שפע; 3. אדם מזוקן; 4. אישה לבושת כיטון ; 5. אנשים נושאים ילדים בחיקם; 6. ארוס עונד שרשרת
| --- | --- |
 :  ראו גם – חמון
בקצה הדרום־מערבי של אתר העיר ההלניסטית העתיקה חמון נמצא מקדש לזוג אלי העיר מלך־עשתרת, מוקף בסדרת מבנים שונים שהפרידוהו משאר האתר; תבנית כזאת אופיינית למקדשים שמיים. גם החלוקה הפנימית של האולם המרכזי איננה מתאימה למקדש בסגנון יווני. פסל אריה או ספינקס מהסביבה הקרובה מעיד שזוג כאלה נמצא מצדי גרם המדרגות המזרחי. באתר נמצאו, בין כתובות חמון, כמה כתובות המוקדשות לזוג אלי העיר, והם מכונים בכתובות "אלי חמון". כתובת מצובה המשויכת לאתר מזהה את מלכעשתרת עם עשתרת, ומזכירה את עשתרת שנמצאה ב"אשרת" (אתר קודש) של "אל חמן". זוג אלים זה ידוע גם מאגדר כ"עזז מלכעשתרת" ומלפקי כ"מלכעשתרת רבת אלפקי" (לפי הכינוי "רבת", אולי התייחס רק לעשתרת). הן אזכורי מלך־עשתרת והן מבנה המקדשים בחמון מציגים קווי דמיון משמעותיים למקדש עשתרת בתס־סילג' שבמלטה; מבנה המקדשים הושווה גם לטרמינולוגיה של לוחיות פירגי המקדישות מקדש לעשתרת.
גם במקדש המזרחי בעיר יש עדויות לפולחן עשתרת: בפינת המקדש נמצא חדר המתפרש כ"חדר כס", ובו נמצאה במה ועליה הוצב (לפי ההשערה) כס עשתרת שנמצא בחדר, וכן נמצאו בחדר תשע צלמיות טרקוטה שייתכן ששימשו בפולחן עשתרת בו.
עדויות לאלה ופולחנה מתקופת הברזל עד סוף העת העתיקה > עדויות טקסטואליות > במקרא

ולדות הצאן נקראו "עשתרות הצאן" (ספר דברים, פרק ז', פסוק י"ג, פרק כ"ח פסוקים ד', י"ח ונ"א), כיוון שייחסו לה את פריון הצאן. פולחנה היה נפוץ מאוד בארץ ישראל בתקופת המקרא בקרב הכנענים והישראלים, במיוחד בקרב נשים. צלמיות רבות של עשתרת התגלו בחפירות ארכאולוגיות בכל ארץ ישראל, ובירושלים בפרט.
לפי מסורת המקרא, כבר בדור שאחרי מות יהושע בן נון עברו בני ישראל לעבוד את הבעלים ואת העשתרות (ברבים), ושבו לעבדם אחרי מות יאיר הגלעדי. עבודת עשתרת מתועדת גם בספר שמואל, ומסופר שהפלשתים, לאחר ניצחונם במלחמה בגלבוע, שמו את כלי שאול המלך בבית עשתרות בעיר בית שאן.
המלך שלמה עבד אלים כנענים, ביניהם עשתרת, ובנה להם במות פולחן באזור ירושלים שעמדו על תילן ופעלו כחלק מהפולחן בירושלים כשלוש מאות שנה עד שהחריבן יאשיהו.
במקרא מוזכר גם פולחן משפחתי לעשתרת, הקרויה מלכת שמים: ”הַבָּנִים מְלַקְּטִים עֵצִים, וְהָאָבוֹת מְבַעֲרִים אֶת הָאֵשׁ, וְהַנָּשִׁים לָשׁוֹת בָּצֵק לַעֲשׂוֹת כַּוָּנִים למלכת הַשָּׁמַיִם, וְהַסֵּךְ נְסָכִים לֵאלֹהִים אֲחֵרִים” (ירמיהו, ז', י"ח, וראו גם ירמיהו, מ"ד, י"ח וכ"ה), כוונים שהם כנראה סמלי כוכב נוגה. עדויות ארכאולוגיות לפולחן זה נמצאו בתריסר אתרים, חדרי פולחן ביתיים קטנים, המאופיינים באדריכלות דומה ובחפצי פולחן דומים: מזבחות, אצטבאות, מצבות, מקטרים ושרידי מזון, שאריות של קורבנות ומנחות.
בספר ירמיהו מובאת עדות לכך שיהודים רבים, שירדו למצרים, האשימו את החורבן והפורענויות שבאו עליהם במונותאיזם ובזניחת פולחן מלכת השמים על ידי אבותיהם:
א הַדָּבָר אֲשֶׁר הָיָה אֶל יִרְמְיָהוּ אֶל כָּל הַיְּהוּדִים הַיֹּשְׁבִים בְּאֶרֶץ מִצְרָיִם [...] ב כֹּה אָמַר יְהוָה צְבָאוֹת אֱלֹהֵי יִשְׂרָאֵל אַתֶּם רְאִיתֶם אֵת כָּל הָרָעָה אֲשֶׁר הֵבֵאתִי עַל יְרוּשָׁלַ‍ִם וְעַל כָּל עָרֵי יְהוּדָה וְהִנָּם חָרְבָּה [...] ג מִפְּנֵי רָעָתָם אֲשֶׁר עָשׂוּ לְהַכְעִסֵנִי לָלֶכֶת לְקַטֵּר לַעֲבֹד לֵאלֹהִים אֲחֵרִים אֲשֶׁר לֹא יְדָעוּם הֵמָּה אַתֶּם וַאֲבֹתֵיכֶם. [...] טו וַיַּעֲנוּ אֶת יִרְמְיָהוּ כָּל הָאֲנָשִׁים הַיֹּדְעִים כִּי מְקַטְּרוֹת נְשֵׁיהֶם לֵאלֹהִים אֲחֵרִים וְכָל הַנָּשִׁים הָעֹמְדוֹת קָהָל גָּדוֹל וְכָל הָעָם הַיֹּשְׁבִים בְּאֶרֶץ מִצְרַיִם בְּפַתְרוֹס לֵאמֹר. טז הַדָּבָר אֲשֶׁר דִּבַּרְתָּ אֵלֵינוּ בְּשֵׁם יְהוָה אֵינֶנּוּ שֹׁמְעִים אֵלֶיךָ. יז כִּי עָשֹׂה נַעֲשֶׂה אֶת כָּל הַדָּבָר אֲשֶׁר יָצָא מִפִּינוּ לְקַטֵּר למלכת הַשָּׁמַיִם וְהַסֵּיךְ לָהּ נְסָכִים כַּאֲשֶׁר עָשִׂינוּ אֲנַחְנוּ וַאֲבֹתֵינוּ מְלָכֵינוּ וְשָׂרֵינוּ בְּעָרֵי יְהוּדָה וּבְחֻצוֹת יְרוּשָׁלָ‍ִם וַנִּשְׂבַּע לֶחֶם וַנִּהְיֶה טוֹבִים וְרָעָה לֹא רָאִינוּ. יח וּמִן אָז חָדַלְנוּ לְקַטֵּר למלכת הַשָּׁמַיִם וְהַסֵּךְ לָהּ נְסָכִים חָסַרְנוּ כֹל וּבַחֶרֶב וּבָרָעָב תָּמְנוּ. יט וְכִי אֲנַחְנוּ מְקַטְּרִים למלכת הַשָּׁמַיִם וּלְהַסֵּךְ לָהּ נְסָכִים הֲמִבַּלְעֲדֵי אֲנָשֵׁינוּ עָשִׂינוּ לָהּ כַּוָּנִים לְהַעֲצִבָה וְהַסֵּךְ לָהּ נְסָכִים.