stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סבסטיאן אוז'ייה
2017–2018: אם ספורט

באוקטובר 2016 הודיע על הצטרפותו לקבוצת אם-ספורט, בה ינהג בפורד פיאסטה. הוא פתח את העונה בניצחון במונטה קרלו - הניצחון הראשון של קבוצת אם-ספורט מאז 2012. בהמשך העונה הוא זכה בפחות ניצחונות בהשוואה לעונות הקודמות אך עדיין השיג תשעה פודיומים. הישגיו היציבים יחסית לנהגים האחרים, הקנו לו את תואר האליפות החמישי.
תוצאות לפי שנה > JWRC

| שנה | קבוצה | מכונית | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | מיקום | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2008 | FFSA | סיטרואן C2 S1600 | מקסיקו 1 | ירדן 1 | איטליה 5 | פינלנד | גרמניה 1 | ספרד פרש | צרפת 2 | 1 | 42 |
הערות שוליים

↑  Matt Beer, Ogier rolls out in Resolfen, Autosport,‏ 6 בדצמבר 2008
↑  רוני שטרן, ראלי ניו זילנד: שלוש פניות מהסוף, אוטו, 5 בספטמבר 2010
↑  רוני שטרן,ראלי פורטוגל: סבסטיאן החדש, אוטו, 2 ביוני 2010
↑  רוני שטרן, ראלי פינלנד: קפיצה אחת יותר מדי, 1 באוגוסט 2010
↑  רוני שטרן, ראלי יפן: כוכב עולה, אוטו, 13 בספטמבר 2010
↑  רוני שטרן, ראלי בריטניה: סופו של עידן, אוטו, 16 בנובמבר 2010
↑  רוני שטרן, ראלי ירדן: 0.2 שניות לניצחון, אוטו, 17 באפריל 2011
↑  רוני שטרן, ראלי יוון: סבסטיאן כפול באקרופוליס, אוטו, 20 ביוני 2011
↑  WRC: אוג'יה מנצח, והמתח בסיטרואן גואה, באתר ynet, 21 באוגוסט 2011
↑  דובי מילר, משחק הכיסאות (איזה יופי וחן – בסיטרואן), Debuzzer.com,‏ 17 בנובמבר 2011
↑  Pablo Elizalde, Sebastien Ogier joins Volkswagen's WRC team, Autosport, ‏23 בנובמבר 2011
↑  דובי מילר, ספורט מוטורי: סבסטיאן אוז'ייה מציג בלט על הקרח בראלי שוודיה ג'יפולוג, 11 בפברואר 2013
↑  דובי מילר, ספורט מוטורי: ראלי פורטוגל - אוז'ייה מנצח בשלישית, ג'יפולוג, 17 באפריל 2013
↑  בכל תחרות יש מקטע אחד המאפשר צבירה של נקודות בונוס לשלושת הנהגים המהירים באותו מקטע
↑  בן חסון, ראלי צרפת 2013: אוג'ייה זוכה באליפות, אוטו, 7 באוקטובר 2013
↑  אלי שאולי, לאטוולה מנצח בארגנטינה, 12 במאי 2014
↑   אמיר ענבר, סבסטיאן אוז'ייה, אלוף סבב הראלי העולמי, מחפש מכונית לנהוג בה, באתר הארץ, 8 בנובמבר 2016
↑  Ogier joins M-Sport, WRC.com, 12 October 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810630797105606  VIAF: 7271150567630806370008   WorldCat (עם VIAF): 7271150567630806370008 
ראלי צרפת 2008 - בדרך לאליפות ה-JWRC
ראלי בריטניה 2010
עם הגביע בסיום ראלי גרמניה 2011 - המרוץ שסימן את הקרע עם סבסטיאן לב
פולקסווגן פולו R WRC בתערוכת ז'נבה (2013)
ראלי שוודיה 2014
הקרן המרכזית לישראל

הקרן המרכזית לישראל (באנגלית: Central Fund of Israel) היא מלכ"ר אמריקאי המזוהה עם הימין בישראל. עד פטירתה בינואר 2015 כיהנה מייסדת הקרן, הדסה (דסי) מרכוס, בנשיאותה. לאחר מותה שימש בתפקיד ארתור מרכוס. היום עומד בראשה ג'יי מרכוס, בנם. התרומות לקרן מוכרות בידי רשות המיסים האמריקנית והיא משמשת אזרחים אמריקניים כצינור לתרומות לגופים ישראליים.
אחיו של ג'יי, איתמר מרכוס, שימש כסגן יו"ר עד 2010. בשנות ה-90 מינה אותו בנימין נתניהו כחבר ועדה למניעת הסתה ברשות הפלסטינית, וכיום הוא פרשן ופעיל בנושא.
הקרן הוקמה בשנת 1979. בין השנים 1998 עד 2003 הקרן העבירה בתרומות לנמענים בישראל בסכום כולל של כ-9.5 מיליון דולר. ב-2009 וב-2010 הקרן גייסה כל שנה למעלה מעשרה מיליון דולר. בשנה שהסתיימה בסוף ינואר 2015, הכנסות הקרן היו מעל 25 מיליון דולר והוצאותיה כמעט 23 מיליון דולר שהועברו לארגונים בישראל. הקרן מופעלת בהתנדבות מחנות הטקסטיל של משפחת מרכוס בניו יורק, ואינה משקיעה בגיוס תרומות.
לפי דו"ח הקרן, בשנת 2013 הועברו דרך הקרן תרומות לכשלוש מאות עמותות. התרומות שימשו, לפי גודל הוצאה, עבור עזרה הומניטרית (7,630,463$), תמיכה במוסדות חינוך (5,160,658$), פרויקטים קהילתיים (2,352,498$), תמיכה בבתי כנסת ומוסדות דת (1,944,424$), שירותי רפואה ומתקנים רפואיים (580,805$) ותוכניות לאבטחה מפני טרור (520,347$).
בין הארגונים שקיבלו כספים דרך הקרן לאורך השנים: "אם תרצו" ופורום קהלת שרוב התרומות אליהם הועברו דרך הקרן, "הביטחוניסטים", "הקרן לאדמות ישראל", "נשים בירוק", "חוננו", "משמרת יש"ע", וההתנחלויות איתמר, בית אל, קריית ארבע, ויישובי גוש עציון, השומר החדש. בתגובה לכתבה שביקרה את ארצות הברית על כך שהיא מעניקה הטבות מס בגין תרומות להתנחלויות, בין השאר באמצעות הקרן, כתב סגן נשיא הקרן כי המיקום הגאוגרפי של הגוף הנתרם אינו מהווה שיקול בהחלטת הקרן לסייע למטרה ראויה.
בשנת 2016, לאחר שנחשף שעמותת "חוננו" תמכה כספית במשפחות של יהודים שנחשדו ושהורשעו בפשיעה לאומנית, הפסיקה הקרן לתרום לעמותה, עד לקבלת מכתב מ"חוננו" לפיו תממן רק את ההוצאות המשפטיות.
בשנת 2021, לפי מסמכים של מס ההכנסה האמריקאי עמותה אמריקאית הרשומה כעוסקת ב-"מחקר רפואי", קיבלה ב-2021 סכומי עתק מארתור דנצ'יק והעבירה אותם לקרן המרכזית לישראל. הקרן המרכזית לישראל בתורה הופיעה בדיווחי קהלת לרשם העמותות באותה שנה כתורמת היחידה של הארגון.
הערות שוליים

↑  דניאל אדלסון, ניו יורק, הצעת חוק חדשה בניו יורק: לאסור על פעילות הגוף המממן של פורום קהלת, באתר ynet, 18 במאי 2023
↑  איתמר ב"ז, הכסף האמריקאי שמאחורי "פעילויות תודעת ההמונים" של ממשלת ישראל, באתר העין השביעית, 26 בספטמבר 2018
↑  עפרה לקס, צריך להקשיב לאויב, בשפה שלו, באתר ערוץ 7, 13 בדצמבר 2015
1 2   ציוץ של Tomer_Michelzon ברשת החברתית אקס (טוויטר), 17 באוקטובר 2022
↑  יצחק בן-חורין, מאמריקה להתנחלויות: כך זורמים המיליונים, באתר ynet, 9 במאי 2005
↑  Central Fund for Israel, Form 990, GuideStar.com, ‏January 31, 2014
↑  Central Fund of Israel - Annual Revenue & Expenses, GuideStar
1 2  אורי בלאו, ארגונים אמריקאיים העבירו להתנחלויות קרוב למיליארד שקלים בחמש שנים, וזכו בפטור ממס, באתר הארץ, 7 בדצמבר 2015
↑  אורי בלאו, ״אם תרצו״ - מאיפה הכסף?, באתר הארץ, 8 בפברואר 2013
↑   הילו גלזר, התנועה הזאת הפכה למיליציה הגדולה בישראל. וזו היתה רק ההתחלה, באתר הארץ, 12 במאי 2022
↑  Jim Rutenberg, Mike McIntire and Ethan Bronner, Tax-Exempt Funds Aid Settlements in West Bank, The New York Times, ‏July 5, 2010
↑  Tax-Exempt Funds and West Bank Settlements, באתר הניו יורק טיימס, 12 ביולי 2010
↑   אורי בלאו, בלחץ תורמים מארה"ב: עמותת חוננו הפסיקה לתמוך כספית במשפחות חשודים בטרור יהודי, באתר הארץ, 8 במאי 2016
↑  שומרים - חשיפת שומרים: התרומות של המיליארדר ארתור דנצ'יק לקהלת עברו דרך קרן אמריקאית ל"מחקר רפואי", באתר www.shomrim.news
PAYDAY: The Heist

| --- | --- |

עטיפת המשחק
 כללי
 תאריך הוצאה:  PlayStation Network:   18 באוקטובר 2011 צפון אמריקה   2 בנובמבר 2011 אירופה   Microsoft Windows:   20 באוקטובר 2011
 סוגה:  משחק ירי בגוף ראשון
 פיתוח:  Overkill Software   Valve
 הוצאה לאור:  Sony Online Entertainment
 ארץ מקור:  שוודיה 
 שפות:  אנגלית, איטלקית, גרמנית, צרפתית, ספרדית 
 הפצה:  סטים
 סדרה:  Payday 
 דרישות תוכנה
 מנוע משחק:  Diesel
 מצבי משחק:  שחקן יחיד, מרובה משתתפים
 פלטפורמות:  PlayStation 3   Microsoft Windows
 מדיה:  DVD, הורדה דיגיטלית מסטים
 המשחק הבא:  Payday 2
 
 אתר רשמי
 
Payday: The Heist הוא משחק יריות בגוף ראשון שפותח על ידי Overkill Software ו-Valve והופץ על ידי Valve לסטים. המשחק יצא לפלייסטיישן 3 בתאריך ה-18 באוקטובר 2011 (ל-צפון אמריקה) ובתאריך ה-2 בנובמבר 2011 (ל-אירופה), ולמחשב המשחק יצא בתאריך ה-20 באוקטובר 2011. המשחק יצא לפלטפורמות ה-PlayStation 3 וה-Microsoft Windows בלבד.
משחקיות

ב-Payday: The Heist, השחקנים יכולים להשתמש במגוון של כלי נשק כדי להשלים את מטרותיהם (בדרך כלל גנבת חפץ מסוים או כמות מסוימת של כסף). המשחק הוא בגוף-ראשון, אבל מציע כמה פיתולים על נוסחת FPS הסטנדרטית: כאשר השחקן הורג אזרחים השחקן "נענש" במשחק. לעומת זאת, לשחקן יש אפשרות לקחת אזרחים כבני ערובה.
המשחק מתמקד בצוות של ארבעה שודדים: דאלאס, הוקסטון, צ'יינס ווולף. השוד הראשון שלהם מתקיים בבנק העולם הראשון, שאותו ביצעו תוך שימוש במסיכות של ליצנים שמסתירים את פניהם. לאחר השוד הראשון מופיעה הודעה שבה כתוב שהם מסודרים לכל החיים, אך כדאי לשדוד עוד מקומות.
פיתוח

מכיוון שהחברה Valve השתתפה בפיתוח המשחק, המשחק מזכיר קצת באופיו את המשחק Left 4 Dead. המאפיינים הדומים הם:
כאשר השחקן מאבד את כל כמות החיים שלו הוא נופל לרצפה, ויש לו זמן מוגבל עד למוות, אלא אם אחד מחברי הקבוצה עוזר לו לקום,
השלבים בנויים באותו סגנון כמו Left 4 Dead, פאט לכך שבמקום זומבים ישנם אזרחים, ומקומות כגון בנקים.
אחד השלבים במשחק מתרחש בבית החולים "Mercy", בדומה לשלב הראשון ב-Left 4 Dead (ששמו "No Mercy").
מכירות

באוקטובר 2012 המשחק Payday: The Heist נמכר כבר מעל ל-700,000 יחידות.
ציונים

| האתר | הציון |
| --- | --- |
GameRankings: 76.67% - PC   70.61% - PS3
Metacritic: 70/100 - PS3   76/100 - PC
האתר: הציון
GameFAQs: 7.8/10 - PC
GameSpot: 7.5/10 - PS3
IGN: 7.5/10 - PS3   7.6/10 - PC
ראו גם

Left 4 Dead
Left 4 Dead 2
סימון שבילים

סימון פניה בשביל, צבע על גבי סלע, ישראל.
סימון שבילים (בראשי תיבות סמ"ש) הוא אמצעי להכוונה של מטיילים לאורך שבילי טיולים. הסימון מתבצע על ידי הצבת סימנים ניכרים לעין במרחקים מסוימים זה מזה, אם כי לא בהכרח מוגדרים בדיוק, המסמנים את כיוון השביל. הסימנים משמשים גם להבדיל בין שבילים שונים ולסמן פיצולים בין מספר שבילים.
סוגי סימון > צבע

הסימון בצבע היא שיטת הסימון הנפוצה ביותר. סימון בצבע נעשה באמצעות צביעה על גבי עצמים הקבועים לאורך השביל. הסימון הנפוץ הוא על גבי סלעים, אך כל אלמנט יציב עשוי לשמש לסימון השביל - גזעי עצים, עמודי גדר, עמודי חשמל וכדומה.
מדינות אירופה משתמשות בדרך כלל בשילוב של פסים או צורות צבועים ביותר מצבע אחד.
מערכת סימון השבילים הנהוגה במרכז אירופה בנויה משלושה פסי צבע המרכיבים ריבוע בגודל 10 ס"מ על 10 ס"מ - בדרך כלל צבע אחד בין שני פסים לבנים. במרכז אירופה נעשה שימוש בסימון שבילים צ'כי (אנ') - שיטה שיושמה לראשונה בצ'כיה במאי 1889, כדי לסמן שביל מהעיירה Štěchovice למעיין סמוך. כיום יש 42,000 ק"מ של שבילים מסומנים בצ'כיה. מערכת זו משמשת גם בישראל, סלובקיה, פולין, אוקראינה, בולגריה, גאורגיה, ברזיל ומדינות אחרות.
בצרפת, איטליה, אוסטריה ושווייץ משתמשים במערכת דומה של פסים לבנים וצבעוניים.
סלובניה, קרואטיה ומדינות יוגוסלביה לשעבר משתמשות בסימון בצורת עיגול בצבע שמרכזו לבן (שיטת קנפלק).
בארצות הברית ובקנדה משתמשים בצבע יחיד, בדרך כלל לבן, אדום, כחול או צהוב.
שבילים בדרום אפריקה מסומנים לעיתים קרובות על ידי ציורי כף רגל בצבע צהוב שצוירו על עצים וסלעים.
בישראל, סימון שבילי הליכה וחלק משבילי האופניים נעשה באמצעות מלבן סימון באורך 20 ס"מ וברוחב 15 ס"מ, המורכב משלוש עמודות שכל אחת ברוחב 5 סנטימטר. הצבע בעמודה המרכזית הוא צבע השביל (כחול, ירוק, אדום או שחור) ובצבע זה השביל מסומן במפה, הצבע בעמודות הצדדיות הוא לרוב לבן, שמטרתו להבליט את הצבע האמצעי. לצבעי סימון השבילים אין משמעות נוספות מלבד להוות אינדיקציה לזיהוי השביל עליו נמצאים.
סוגי סימון > גילוף

בצפון אמריקה, אוסטרליה וניו זילנד, יש שבילים שסומנו באמצעות גילוף קליפות העצים. לרוב אלו הם מסלולים לא רשמיים שסומנו על ידי חוטבי עצים או ציידים, או שבילים שמתפצלים מאותם מסלולים. במקור נעשו סימונים אלו בפשטות על ידי מכת גרזן, אך כיום, מטעמי התחשבות בסביבה ובאסתטיקה, הפכו שיטות אחרות נפוצות יותר.
דוגמה לשביל המסומן כך הוא שביל שלושת הסימנים(אנ'), שנוצר וסומן בשנת 1902 על ידי כורים במדינת איידהו, במטרה לסמן את הנתיב למכרות הר הרעם של מרכז איידהו. לימים הפך נתיב זה לשביל טיול שנותר מסומן באמצעות סדרה של שלושה סימונים ייחודים שנטבעו בעצים, בדרך כלל באמצעות גרזן.
סוגי סימון > שלטים

אמצעי סימון אחר הוא הצמדה של פיסות עמידות של פלסטיק, מתכת או עץ, בדרך כלל באמצעות מסמרים לעצים. הצבתם של סימונים אלו דורשת אזור עם שפע של עצים אליהם ניתן לחבר אותם.
סוגי סימון > דגלונים

שיטת סימון נוספת היא פיסות בד או סרטי פלסטיק התלויים מענפי עץ או כרוכים סביב גזעו. שיטה זו נפוצה יותר לציון מסלולי שבילים זמניים או לא רשמיים, לרוב כאשר מסלול שביל נבחר אך השביל עצמו סגור מסיבות שונות.
שיטת הדגלונים נמצאת בשימוש ביפן. סרטים אדומים מציינים בדרך כלל מסלול עלייה ואילו סרט צהוב מציין מסלול ירידה. בהרים מסוימים, צבע סרט לא סטנדרטי (לבן או כחול) משמש לזיהוי שביל ספציפי.
סוגי סימון > מוטות ועמודים

מוטות ועמודים משמשים לעיתים כסימון שבילים בחבלי ארץ בהם מזג האוויר והצמחייה עלולים לפגום באיתור הסימונים על ידי המטיילים, כאשר שלג רב נערם במהלך עונת החורף או כאשר עשבים רבים צומחים לגובה, המוטות והעמודים גבוהים מספיק על מנת להיראות על ידי המטיילים ולהכווין אותם. שבילים נוספים המסומנים לעיתים על ידי מוטות הם שבילים המשמשים גם כלי רכב או אופניים.
מוטות ועמודים הם סימוני שבילים סטנדרטיים באוסטריה, בקנדה, בארצות הברית, בצ'כיה, בשווייץ ובסלובקיה. גם בישראל ניתן למצוא סימוני שבילים מסוג זה בעיקר.
סוגי סימון > גלי אבנים

גלי אבנים משמשים בדרך כלל לציון שבילים באזורים פתוחים שבהם אין עצים או סלעים, או שבהם התנאים עשויים להקשות על זיהוי הסימון. סימונים כאלה שימשו להתמצאות כבר בעת העתיקה, למשל האינוקשוק שהיה בשימוש עמים שנים באזור הארקטי של צפון אמריקה. סימונים כאלה נמצאים מאלסקה ועד גרינלנד, אזור שנשלט על ידי ביומה של טונדרה וכולל שטחים נרחבים עם מעט ציוני דרך טבעיים. גם השבילים בהר הגבוה בסיני מסומנים בשיטה זו. סימון זה קשה יותר לזיהוי היות שהוא משתלב בנוף הטבעי.
קידוד

מעבר להכוונה לאורך השביל, מערכות שונות של סימון שבילים יכולות להכיל מידע נוסף שיכול לעזור למטיילים. מידע כזה יכול להיות הבדלה בין שבילים שונים, סימון מרחקים, סימון כיוון כללי, סימון סוג משתמשים (הולכי רגל, אופניים, רכיבה על סוסים וכדומה), סימון שבילים עונתיים ועוד.
בסימונים הנעשים בצבע, למשל, נהוגות שיטות קידוד שונות, עם משמעויות שונות הקשורות לצבעים שונים. במרכז אירופה, למשל, אדום משמש לעיתים קרובות לסימון שבילים קשים או פסגה, וחיצים בעלי עיצוב דומה לסימון הכללי של השביל מסמנים שינוי כיוון. באנגליה וויילס משמשים צבעים שונים לסימון סוג המשתמשים בשביל.
מפת סימון שבילים

מפת סימון שבילים היא מפה עליה מודגשים שבילים מסומנים בצבע הזהה לצבע הסימון בשטח. בדרך כלל מפות סימון שבילים מתבססות על מפות טופוגרפיות, אולם לעיתים מפות אלו סכמתיות בלבד וכוללות רק נתונים כמו תוואי השביל ואלמנטים בולטים בשטח - מפות כאלה מקובלות בפארקים קטנים יחסית אשר הטופוגרפיה שלהם אינה בעלת משמעות, והם כוללים תוואי שטח בולטים כמו נחל המאפשרים ייחוס המפה אליהם.
ראו גם

הוועדה לשבילי ישראל
ניווט
נקודת ציון
שביל עיזים
הערות שוליים

↑  Turistické značky máme od roku 1889, jsou geniálně jednoduché a závidí nám je celý svět, České Budějovice, ‏2016-10-09 (בצ׳כית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph606746 
סימון בשביל שלושת הסימנים
עמוד כסימון שביל על אחד מהרי האלפים בשווייץ.
מערכת קידוד מקובלת בארצות הברית
עידו אליאלי

| --- | --- |

 לידה:  2 באפריל 2002 (בן 22) ישראל רמת גן, ישראל
 מדינה:  ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2020
 עיסוק:  שחקן
 פרופיל ב-IMDb
עידו אליאלי (נולד ב-2 באפריל 2002) הוא שחקן ישראלי.
ביוגרפיה

אליאלי נולד בשנת 2002 וגדל בעיר גבעתיים. כשהיה נער, שיחק בקבוצת הכדורגל הפועל רמת-גן עד שנת 2016. בנובמבר של אותה השנה עבר תאונה בה פגע כדור בעינו, והוא נאלץ לעזוב את הקבוצה.
אליאלי למד שנתיים משחק מול מצלמה בReacting Studio - ריאקטינג סטודיו בתל אביב.
בין השנים 2020–2024 שיחק בסדרת הנוער "בת השוטר" בתפקיד דניאל צוקר, נער חרדי שעובד במאפייה.
ב-2021 השתתף בסדרת הרשת החינוכית מטעם מט"ח, "פריז", בתפקיד גיא.
בחודש אפריל 2022 הופיע בסרט "הסיפור שלנו". בחודש יולי של אותה השנה שיחק סדרת הנוער "אינפיניטי", בתפקיד ארי לביא.
ב-2023 שיחק בסדרה "משמר הגבול", בתפקיד קובי.
ב-2025 שיחק בסדרה "שלומי 6", בתפקיד שלומי 9.
פילמוגרפיה

| שנה> טלוויזיה | פרויקט> טלוויזיה | דמות> טלוויזיה | הערות> טלוויזיה |
| --- | --- | --- | --- |
| 2020 | אחד על אחד |  |  |
| 2020–2024 | בת השוטר | דניאל צוקר | תפקיד ראשי |
| 2022–הווה | אינפיניטי | ארי לביא | תפקיד ראשי |
| 2023–הווה | משמר הגבול | קובי מרציאנו | תפקיד ראשי |
| 2025–הווה | שלומי 6 | שלומי 9 | תפקיד ראשי |
סרטים
| 2022 | הסיפור שלנו | עידו |  |
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | עבודה מועמדת | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2020 | פרסי נבחרי השנה של פרוגי | שחקן אהוב בסדרת נוער | בת השוטר | מועמדות |
| 2022 | פרסי נבחרי השנה של פרוגי | שחקן ראשי בסדרת נוער | אינפיניטי, בת השוטר | מועמדות |
הערות שוליים

↑  לילך מרקוביץ, חושף: עידו אליאלי בראיון על התאונה שגרמה לו לנכות וההחלטה להיות שחקן, באתר פרוגי, 15 באוגוסט 2022
↑  משה אבוטבול, היכונו: אלו הכוכבים החדשים שנראה השנה בסדרות הנוער, באתר פרוגי, 18 בספטמבר 2020
↑  משה אבוטבול, כוכבת: קים אור אזולאי בסינגל מהסרט "הסיפור שלנו", באתר פרוגי, 31 במרץ 2022
האפוטרופסות ההאשמית על המקומות הקדושים בירושלים

המלך חוסיין טס מעל לכיפת הסלע בעת השיפוצים במקום בשנת 1965

המלך עבדאללה הראשון פוגש את ראשי הכנסיות הנוצריות בעיר העתיקה של ירושלים, 29 במאי 1948
האפוטרופסות ההאשמית על המקומות הקדושים בירושלים מתייחסת לתפקיד של השושלת ההאשמית בניהול ושמירה על המקומות הקדושים לאסלאם ולנצרות בעיר ירושלים. האפוטרופסות החלה בשנת 1924, כאשר המועצה המוסלמית העליונה, הגוף האסלאמי העליון לניהול כל העניינים הדתיים של הציבור הערבי בארץ ישראל המנדטורית מינה את השריף חוסיין בן עלי להגן על המקומות הקדושים בירושלים, וכאפוטרופוס של מסגד אל-אקצא, להעניק לו חסות ולשקמו. זאת לאחר שהפסיד את התפקיד של שומר המקומות הקדושים לאסלאם במכה ואל-מדינה לעבד אל-עזיז אל סעוד ובית סעוד. האפוטרופסות הפכה למורשת האשמית המנוהלת מאז על ידי מלכי ירדן ברציפות.
בהסכם השלום בין ישראל לירדן שנחתם ב-26 באוקטובר 1994, הכירה מדינת ישראל באפוטרופסות ההאשמית, בהסכם נכתב:
בהקשר זה, בהתאם להצהרת וושינגטון, ישראל מכבדת את תפקידה המיוחד הקיים של הממלכה ההאשמית של ירדן במקומות קדושים מוסלמיים בירושלים. בשעה שייערך המשא-ומתן על מעמד הקבע, תעניק ישראל עדיפות גבוהה לתפקיד הירדני ההיסטורי במקומות קדושים אלה.
ב-31 במרץ 2013 נחתם הסכם בין הרשות הפלסטינית לירדן, המעגן בכתב את האפוטרופסות ההאשמית על המקומות הקדושים בירושלים.
אל-אקצא וכיפת הסלע שופצו ארבע פעמים על ידי השושלת ההאשמית במהלך המאה ה-20. בשנת 2016 השתתף המלך עבדאללה השני במימון שיפוץ מבנה קבר ישו שבתוך כנסיית הקבר, בשנת 2017 תרם עבדאללה 1.4 מיליון דולר לוואקף בירושלים וב-2019 השתתף במימון שיפוץ מבנה כנסיית הקבר עצמו. דוח עצמאי מעריך את הסכום הכולל שההאשמים הוציאו מאז 1921 על ניהול ושיפוץ אל אקצא והר הבית במעל מיליארד דולר.
היסטוריה > ההסכם בתקופת המנדט 1924—1948

למן המאה ה-10 התפתחה מסורת בהסכמה של מינוי "בני האשם" לתפקיד השריף והאמיר של מכה. טרם מלחמת העולם הראשונה משל בחג'אז חוסיין בן עלי, ראש אחד מענפי שבט ההאשמים, שב-1908 מונה בידי חצר השלטון העות'מאני ("השער הנשגב") לתפקיד אמיר מכה, אך לאחר מהפכת הטורקים הצעירים הסתכסך חוסיין עם השלטון החדש באיסטנבול ופנה עורף נגדם. בשיתוף פעולה בריטי (ובתיווכו של לורנס איש ערב) הנהיג במהלך מלחמת העולם הראשונה את המרד הערבי נגד האימפריה העות'מאנית, מרד שסייע משמעותית לבריטים בכיבוש עבר הירדן, ארץ ישראל וסוריה.
לאחר המלחמה הכריז חוסיין בן עלי על עצמו כמלך חיג'אז, בגיבוי רופף של בני בריתו הבריטים, שלא מיהרו להיחלץ לעזרתו כשאוים בידי יריבו ממזרח אבן סעוד, שליט נג'ד. הוא אחז בתואר זה בין 1917 ל-1924. בנו עלי ירש אותו בעודו בחייו, למשך שנת קיומה האחרונה של הממלכה הרעועה. ב-1925 סופחה חיג'אז בידי אבן סעוד ליצירת מה שהפך, לימים, לממלכת ערב הסעודית בראשותו. חוסיין בן עלי הגיע להסכם בעל פה עם המועצה המוסלמית העליונה שהוא יספק מימון לשיפוץ ותחזוקה של אל-אקצא ובתמורה יוכר כנותן החסות והאפוטרופוס. הוא מת ב-1931, ונקבר בהר הבית. בנו השני, עבדאללה הראשון, מלך ירדן, ירש אותו והפך למלך הראשון של מלכת ירדן עם היווסדה, ב-1946.
היסטוריה > בשלטון ירדן 1948—1967

לאחר שנתקבלה ההחלטה על תוכנית החלוקה לקראת תום המנדט הבריטי, פעל עבדאללה להרחיב את ממלכתו על חשבון שטחי ארץ ישראל המנדטורית. בתחילה פעל לקבל את הסכמת נציגי היישוב לקבלת שליטה בגדה המערבית. באשר למקומה של ירושלים ביחסי הצדדים במלחמת השחרור, הגם כי רוב כוחו של הלגיון הערבי הירדני רוכז בגזרת ירושלים, נמנעו הצדדים ממאבק של הכרעה, הגיעו בשלב מוקדם יחסית של המלחמה להקפאת המצב הבלתי מוכרע, והסכימו תחילה במשתמע ואחר-כך במפורש בהסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, לחלוקת העיר ביניהם. עבדאללה הראשון נתן חסות גם על המקומות הקדושים לנצרות בירושלים, ומספרים כי ניהל באופן אישי מאבק בשריפה שפקדה את כנסיית הקבר בנובמבר 1949. ב-20 ביולי 1951, נרצח עבדאללה, על ידי קבוצת מתנקשים פלסטינים קיצונים, שהיו בקשר עם המופתי של ירושלים לשעבר חאג' אמין אל-חוסייני, בשעה שעמד להיכנס לתפילה במסגד אל-אקצא. הרוצח ירה במלך, שמת במקום, לעיני נכדו חוסיין.
לאחר תקופת שלטונו הקצרה של אביו, הומלך חוסיין בשנת 1953. בשנת 1955 יזמה ממשלת ירדן תוכנית שיפוץ נרחבת של כיפת הסלע, עם כספים שסופקו על ידי ממשלות ערב וטורקיה. העבודה כללה החלפה של מספר רב של אריחי קרמיקה מתקופת שלטונו של הסולטאן סולימאן המפואר, שנעקרו ממקומם עם שנים. בשנת 1964, במסגרת שיפוץ זה, הושלם כיסוי הכיפה בסגסוגת ברונזה ואלומיניום עמיד, תוצרת איטליה, שהחליפה את הכיפה המקורית מעופרת. לפני 1959, הייתה הכיפה מכוסה בעופרת מושחרת ולא הייתה מוזהבת. במהלך שיקום מהותי שנערך בין השנים 1959—1962, הוחלפה העופרת בלוחות ברונזה מאלומיניום בציפי זהב.
לקריאה נוספת

ראובן מרחב, רותם גלעדי, הממלכה ההאשמית הירדנית ותפקידה  בהסדר קבע עתידי  בירושלים: היבטים משפטיים, מדיניים ומעשיים,  מכון ירושלים לחקר ישראל, 1999
הערות שוליים

↑  מתן חסות רשמית לירדן על המקומות הקדושים בירושלים, באתר המכון לחקר תקשורת המזרח התיכון, 1 ביולי 2013
↑   ניר חסון, לראשונה זה מאות שנים: הוסרו אבני השיש מעל קבר ישו, באתר הארץ, 29 באוקטובר 2016
↑   ניר חסון, כנסיית הקבר תשופץ לראשונה זה מאות שנים; המלך עבדאללה ישתתף במימון העבודות, באתר הארץ, 29 במאי 2019
↑  "Amid Temple Mount tumult, the who, what and why of its Waqf rulers". Dov Lieber. The Times of Israel. 20 ביולי 2017. נבדק ב-14 בינואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Cohen, Raymond (2008). Saving the Holy Sepulchre: How Rival Christians Came Together to Rescue Their Holiest Shrine. Oxford University Press. p. 84. ISBN 9780199719907. נבדק ב-16 בינואר 2018. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  חוסיין הזמין כל ראשי מדינות ערב לחגיגות "כיפת הסלע", הַבֹּקֶר, 6 ביולי 1964
↑  חוסיין מטיף לאחדות בטקס "כיפת הסלע", על המשמר, 7 באוגוסט 1964
↑  חרמש חצי־הסהר הותקן מעל כיפת הסלע בהר־הבית, על המשמר, 4 בפברואר 1961
↑  מירון בנבנישתי,'מול החומה הסגורה, הוצאת ידיעות אחרונות, 1973 ,עמ‘ 230
↑  מיכל סלע, כשהדיינים שוקעים בבורסה, כותרת ראשית, 4 באפריל 1984
↑  חוזה השלום בין מדינת ישראל לבין הממלכה הירדנית ההאשמית, סעיף 9 פסקה 2
↑  ברק רביד וג'קי חורי, אחיו של מלך ירדן בא להר הבית, באתר הארץ, 4 באפריל 2012
↑   ניר חסון וברק רביד, רה"מ הורה על פירוק גשר העץ החדש להר הבית בעקבות לחץ מבית המלוכה הירדני, באתר הארץ, 3 בספטמבר 2014
↑  ברק רביד, ג'קי חורי, ניר חסון ויהונתן ליס, ירדן ביקשה הבהרות מישראל על הצעת חוק לשינוי הסטטוס קוו בהר הבית, באתר הארץ, 21 באוקטובר 2014
↑   רויטרס, ירדן למועצת הביטחון באו"ם: אלימות ישראל בהר הבית פוגעת בשלום במזה"ת, באתר הארץ, 6 בנובמבר 2014
↑  ג'קי חורי וברק רביד, ירדן החזירה את שגרירה מישראל בגלל "ההפרות הישראליות בהר הבית", באתר הארץ, 5 בנובמבר 2014
↑   ברק רביד ויהונתן ליס, ראש הממשלה בשיחת הרגעה עם מלך ירדן: נשמור על הסטטוס קוו בהר הבית, באתר הארץ, 6 בנובמבר 2014
↑  ברק רביד, נתניהו מבקש שירדן והפלסטינים יצהירו שישראל לא פגעה בסטטוס-קוו בהר הבית כדי להרגיע את המצב, באתר הארץ, 22 באוקטובר 2015
↑  ברק רביד, ג'קי חורי וניר חסון, נתניהו לעבאס: נשמור על הסטטוס-קוו בהר הבית; נשיא הרשות גינה את הפיגוע, באתר הארץ, 14 ביולי 2017
↑  ניר חסון, זעם בכנסיות בירושלים על החלטת העירייה לגבות מהן ארנונה: "מפרה את הסטטוס קוו", באתר הארץ, 7 בפברואר 2018
 ניר חסון, סגירת כנסיית הקבר: ישראל מניחה אקדח על השולחן מול העולם הנוצרי, באתר הארץ, 25 בפברואר 2018
↑  "Jerusalem Church leaders thank Jordan's King Abdullah for support during Israel tax protest". The National. 1 במרץ 2018. נבדק ב-5 במרץ 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Jordan celebrates Christian-Muslim solidarity as churches rejoice Christmas at the gates". The Jordan Times. 18 בדצמבר 2018. נבדק ב-26 בפברואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑   הארץ, שר החוץ הירדני אישר שארצו הקשתה על נתניהו לטוס לאמירויות, באתר הארץ, 13 במרץ 2021
רוי סילבה

רוי טיאגו דנטס דה סילבה (בפורטוגזית: Rui Tiago Dantas da Silva; נולד ב-7 בפברואר 1994 באגואס סנטס שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת השוער בקבוצת ספורטינג ליסבון מליגת העל הפורטוגלית בהשאלה מריאל בטיס, ובנבחרת פורטוגל.
קריירת מועדונים

סילבה גדל במחלקות הנוער של מאיה ושל נסיונל מדיירה. ב-11 במאי 2014 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של נסיונל מדיירה, בהפסד 0–1 לז'יל ויסנטה במסגרת ליגת העל הפורטוגלית. בסך הכל ערך 50 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-27 בינואר 2017 חתם סילבה על חוזה לארבע עונות וחצי בגרנדה מהלה ליגה, כמחליפו של אוייר אולסאבל. בחצי הראשונה שלו במועדון, שהסתיימה בירידה של גרנדה להליגה הספרדית השנייה, לא זכה לדקות משחק, ושימש כשוער שני לגיירמו אוצ'ואה. ב-6 בספטמבר ערך סילבה את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–3 לריאל סרגוסה במסגרת הסיבוב השני של גביע המלך הספרדי. ב-2 בדצמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בהפסד 0–1 לראיו ואיקאנו. בסך הכל ערך ארבע הופעות ליגה בעונת 2017/2018. בעונת 2018/2019, שהסתיימה בהעפלה ללה ליגה, שימש כשוער הראשון של הקבוצה, וערך 40 הופעות ליגה. ב-17 באוגוסט 2019 ערך סילבה את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה במדי גרנדה, בתיקו 4-4 נגד ויאריאל במסגרת המחזור הראשון לעונת 2019/2020. בסך הכל ערך סילבה 111 הופעות ליגה במהלך תקופתו בגרנדה, 77 מתוכן במסגרת הלה ליגה.
ב-11 ביוני 2021 חתם סילבה על חוזה לחמש עונות בריאל בטיס מהלה ליגה. ב-14 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד מיורקה במסגרת המחזור הראשון לעונת 2021/2022. בסך הכל ערך 22 הופעות ליגה בעונתו הראשונה במועדון, וכן זכה בגביע המלך הספרדי.
ב-14 בינואר 2025 חזר לפורטוגל והושאל לספורטינג ליסבון עד לסוף העונה.
קריירה בינלאומית

ב-9 ביוני 2021 ערך סילבה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פורטוגל, בניצחון 0–4 על נבחרת ישראל במשחק ידידות. הוא היה חלק מסגל נבחרת פורטוגל לטורניר יורו 2020 בשנת 2021, אך לא שיחק בטורניר.
תארים

גביע המלך הספרדי (1): 2021/2022