stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרע
תיאור מורפולוגי

צמחים עשבוניים, חד-שנתיים או רב-שנתיים, תת-שיחים, שיחים או לעיתים רחוקות עצים, לפעמים הם בעלי קנה שורש, קירחים או שעירים, עם תעלות בלוטתיות, חללים או נקודות המכילות שרפים או שעווה (ענבר), שמנים אתריים (חיוורים, שקופים), ולעיתים גם היפריצין ופסאודוהיפריצין (שחור או אדום) בחלקים שונים של הצמח.
הגבעולים גליליים (ללא תלמים או רכסים משמעותיים) או מצולעים בעלי 2, 4, או 6 צלעות, בתחילה הצלעות בדרך כלל מוגבהים, ולאחר מכן לעיתים הופכים לזוויתיים, גליליים או מכונפים; הקליפה חלקה או מפוספסת, לפעמים דמוית שעם או מנוקדת.
העלים נגדיים או ערוכים בדּוּרִים (קבוצת עלים סביב מִפְרק), פשוטים ועל פי רוב משתיירים (לא נושרים במהרה), יושבים (ללא פטוטרת) וללא לוואים. שפת הטרף תמימה (אינה משוננת) שטחם על פי רוב נקוד בבלוטות שקופות (בלוטות שמן) או על פי רוב בעלי נקודות שחורות בשפתם בצדם התחתון.
הפרחים יחידים או ערוכים בתִּפְרַחַת מְסֻיֶּמֶת שממוקמת בקצה הגבעול (אמירית), עם יותר מ-2 פרחים.
הפרחים קטנים, דו-מיניים, נכונים, צהובים (בישראל) או ורודים, בעלי עלי עטיף כפול, מפורדי עלי כותרת, בעלי שחלה עילית.
הגביע בעל 3 עד 5 עלים על פי רוב, בישראל 5 עלים בלתי שווים ואין לגביע שיניים משניות.
הכותרת משתיירת או נשירה, נכונה, עם 4 או 5 עלים (בישראל 5), לעיתים רחוקות 3 או 6 וצבעם צהוב (בישראל) עד כתום, לפעמים עם גוון אדמדם. עלי הכותרת מפורדים, כאשר כל עלה כותרת חופף את עלה הכותרת הסמוך לו רק בקצהו השני (contorted).
האבקנים משתיירים או נשירים, מספרם 10 עד 300 לעיתים רחוקות 5 או 650. הם מסודרים בטבעת רציפה או מקוטעת, או בקבוצות של 4 או 5 לעיתים רחוקות 3, כשהקבוצות נפרדות או מאוחות, כל קבוצה מכילה 1 עד 125 אבקנים.
בישראל, האבקנים מרובים על פי רוב ומאוחים ל-3 אגודות או ל-5 לעיתים רחוקות מפורדים או נראים מפורדים.
הזירים נפרדים או מאוחים בבסיסם.
המאבקים צהובים עד כתומים, מוארכים עד אליפסואידים, כמעט שווים בקוטרם, לפעמים עם בלוטה ענברית או שחורה על הקונקטיב (רקמה שמחברת בין שקי האבקה של המאבק);
השחלה עילית (עטיף הפרח והאבקנים מאוחים לחוד מתחת לשחלה), עלי השחלה שלה מאוחים ביניהם, והיא בעלת מגורה אחת ו-3 עד 5 שליות דופניות או בעלת 3 עד 5 מגורות ושליה זוויתית. הביציות מרובות.
עמודי השחלה 3 עד 5 מפורדים (בישראל) או מאוחים מעט בצורות שונות בבסיסם, מפושטים עד פחות או יותר צמודים.
הפרי הלקט רב-זרעי נפתח עם 2 עד 5 קשוות, לפעמים עם רצועות בלוטתיות או שלפוחיות.
הזרעים צרים גליליים עד אליפסואידיים, לפעמים מצולעים. קליפת הזרע מחורצת או מרושתת עד מיובלת.
מיני הבר של הסוג

9 נציגים של הסוג פֶּרַע ושל כל משפחת הפרעיים גדלים בישראל: אחד נפוץ, שניים שכיחים ושבעה נדירים בישראל אבל לא בעולם. פֶּרַע מסולסל הוא המוכר ביותר והנפוץ כמעט בכל ישראל. פרע צמיר ופרע קטן-עלים הם שני צמחי חורש שכיחים.
מתוך שבעת המינים הנדרים מאוד, אחד - פרע סיני - גדל בדרום סיני וששת האחרים מצויים רובם בצפון ישראל. שניים מהם, פרע לבנוני ופרע מחוספס, גדלים רק בחרמון. שלושה נוספים מצויים בעיקר למרגלות החרמון ובצפון עמק החולה: פרע ריחני ופרע מחודד, שניהם צמחים מובהקים של בתי גידול לחים, והשלישי פרע מנוקב, שהוא גם צמח בית גידול לחים וגם חורש ים-תיכוני, ונמצא גם בגולן. פרע אזובי הוא צמח חורש ים-תיכוני הגדל בגליל.
פרע ננסי (Hypericum nanum) המופיע במגדיר "הצהוב" לא אותר בישראל והוא גדל בהרי הלבנון.
פרע אזובי

פֶּרַע אֲזוֹבִי (Hypericum amblysepalum) הוא צמח עשבוני רב-שנתי נדיר מאוד ונמצא על סף איום בישראל. הצמח קירח ובעל גבעולים זוחלים וגבעולי פריחה זקופים וגבוהים המתנשאים לגובה של 1 עד 1.7 מטר. תפוצתו משתרעת מדרום מזרח טורקיה ועד צפון מערב איראן וצפון ישראל. בישראל הוא גדל כמעט רק בגליל, בבקעות ובמדרונות מוארים בחורש. תקופת הפריחה היא מסוף מרץ ועד תחילת יוני. הגבעולים מצולעים ולאורכם נמשכות 2 צלעות (כנפיים) בולטות ולא רצופות. כאשר קטעי הכנפיים מצטלבים זה בזה. העלים גדולים, דמויי אזמל, קרחים, חסרי פטוטרת ומזכירים עלי אזוב.  עלי הגביע דמויי ביצה ומשונשנים, אינם שווים זה לזה ונושאים בלוטה שחורה בקצה כל שן (בניגוד לפרע מחודד ופרע מנוקב להם עלי גביע דמוי אזמל ששפתם תמימה). אורכם של עלי הגביע  הוא שליש עד חמישית מאורך עלי הכותרת.  הפרחים גדולים יחסית לרוב מיני הפרע האחרים הגדלים בישראל למעט פרע ריחני. האבקנים ערוכים ב-3 אגודות. עלי הכותרת שווים זה לזה, משוננים קלות ונושאים בלוטות שחורות זעירות בקצות השיניים.  פרחים: גדולים יחסית לרוב מיני הפרע האחרים הגדלים בישראל, למעט פרע ריחני. האבקנים ערוכים בשלוש אגודות. עלי הכותרת שווים זה לזה, משוננים קלות ונושאים בלוטות שחורות זעירות בקצות השיניים.
פרע לבנוני

פֶּרַע לְבָנוֹנִי (Hypericum libanoticum) הוא בן שיח נדיר ובלעדי (אנדמי) להרים הגבוהים של הלבאנט: הרי הלבנון, הרי מול הלבנון והחרמון. מין זה גדל במדרונות אבניים ומוכי רוח, בין סלעים ברום של 1,600 מ' עד 2,400 מ'. הוא צומח בקבוצות צפופות ולא ביחידים, אבל אוכלוסיותיו אינן גדולות. פריחתו בצבע צהוב בוהק, מרהיבה ביופייה ומושכת את העין למרחוק לקראת גלי הפריחה האחרונים בחרמון, בצדם של חדעד הלבנון וקדד אדום-הפרחים הפורחים בגווני לילך חיוורים ביותר. הפריחה מאמצע יוני עד אמצע אוגוסט ועיקרה ביולי.
פרע לבנוני הוא בן שיח קירח שגובהו מתנשא עד 25 ס"מ במהלך עונת הפריחה. מחוץ לעונת הפריחה, הוא נראה כגוש קטן של ענפים מעוצים שמהם יוצאים עלים נגדיים ופשוטים. העלים צרים וגליליים, מתחדדים כלפי בסיסם ושפתם גלולה לאחור. קשה לזהות את הפרע הלבנוני ללא הפריחה מכיוון שאין בלוטות שחורות על העלים שלו. לעיתים ניתן לראות גבעולי תפרחת יבשים מזדקרים מתוך הגוש המוריק הקטן, עם קליפה אדומה-חומה, וזהו סימן זיהוי שמסייע בזיהוי הצמח.
הפרחים גדולים (קוטרם 2 ס"מ), והם מסודרים בצפיפות בתפרחות דמויות אשכול מוארך. גבעולי התפרחת זקופים ואדמדמים, גליליים וחסרי צלעות ואין להם בלוטות אדומות בעוד לפרע מחוספס, הגדל אף הוא בחרמון, ישנן בלוטות אדומות לכל אורך הגבעול. בלוטות שחורות זעירות מסודרות לאורך שולי כל אחד מעלי הגביע ועלי הכותרת. עלי הכותרת אינם משתיירים בפרי לאחר הפריחה. זירי הפרחים מאוחים ל-3 אגודות. הפרי הלקט אדום כהה, מאורך ומחודד בראשו, בנוי משלושה עלי שחלה שמשונצים בתפר שביניהם. הזרעים מרובים ושחורים, והם נובטים בנקל מיד לאחר הרטבתם.
פרע מחודד

פֶּרַע מְחֻדָּד (Hypericum tetrapterum) הוא עשב רב-שנתי נדיר מאוד שנמצא בסכנת הכחדה בישראל. הצמח גדל על קרקעות לחות ובגדות נחלים במספר מצומצם של אתרים, רק בצפון עמק החולה ובגולן. מספר אתרי הגידול של הצמח נמצא במגמת ירידה. הפריחה בקיץ פריחתו בקיץ כמו בכל צמחי גדות ובתי גידול לחים, בדומה לפרע ריחני, מסוף יוני עד תחילת אוקטובר.
מאפיינים: הצמח בעל שלוחות שבסיסן מעוצה ומגיע לגובה של 40 עד 80 סנטימטרים. הגבעולים שלו זקופים ומסועפים מבסיסם, קירחים ובעלי ארבע צלעות מכונפות רציפות. הגבעולים זרועים בדלילות בבלוטות שקופות ובבלוטות שחורות. העלים של הפֶּרַע מְחֻדָּד נגדיים, יושבים (ללא פטוטרת), ואורכם נע בין 1.5 ל-3 סנטימטרים. צורתם מוארכת-אליפטית והם קהים בקצותיהם. בצדם העליון של העלים יש בלוטות שקופות ובקרבת שולי העלה יש בלוטות שחורות. התפרחות אמיריים או בחיקי העלים ודמוי אשכול-סוכך. קוטר הפרח הוא כ-1.5 סנטימטרים. עלי הגביע מאוחים בבסיסם, דמויי אזמל-מחודד, תמימים ויש עליהם בלוטות מעטים, בעיקר בשוליים, ולעיתים בקצה עלה הגביע יש בלוטה שחורה גדולה. אורך עלי הגביע הוא מחצית מאורך עלי הכותרת. חמישה עלי הכותרת של פֶּרַע מְחֻדָּד צהובים ומבריקים, ומכוסים בדלילות בבלוטות שחורות ובבלוטות שקופות. האבקנים מרובים ומסודרים ב-3 אגודות, כאשר הם מאוגדים בשלישיות ומאוחים עד רבע מאורכם. בראש הקונקטיב (הרקמה המחברת בין שני שקי האבקה של המאבק) ישנה בלוטה שחורה. השחלה של הצמח היא עילית ומספר עלי השחלה נע בין 3 ל-5. הפרי הוא הלקט בצורת חרוטי, צבעו חום-אדום בעת ההבשלה, בעל 3 עד 5 מגורות, ומכיל זרעים מרובים ומחורצים.
פרע מחוספס

פֶּרַע מְחֻסְפָּס (Hypericum scabrum) הוא הוא צמח עשבוני רב-שנתי או בן-שיח, קירח, נדיר מאוד בישראל הגדל אך ורק בצוקים בחרמון. תפוצתו נרחבת מטורקיה ועד הר החרמון ועד שינג'יאנג בסין. הוא גדל בבתות טרגקנטיות של הרים גבוהים.
מאפיינים: הגבעולים מחוספסים, גליליים וחסרי צלעות (כנפיים) בולטות, ולאורכם יושבות על פי רוב בלוטות אדומות בלתי מסועפות. התפרחת היא מקבץ צפוף של אשכולות דמויות סוכך. עלי הגביע מאוחים כדי 1/3 עד 2/3 מאורכם. הפריחה מתחילת מאי עד אמצע יולי.
פרע מנוקב

פֶּרַע מְנֻקָּב (שם מדעי: Hypericum veronense, שם נרדף: Hypericum perforatum) - ראו ערך מורחב.
פרע מסולסל

פֶּרַע מְסֻלְסָל (Hypericum triquetrifolium) – צמח עשבוני רב-שנתי ענף שגדל בקרקעות כבדות, בצדי דרכים, שדות בור, שדות מעובדים, שדות נטושים ובתי גידול מופרים ובבתות ובתות הספר בכל רחבי החבל הים-תיכוני בצפון ישראל ומרכזה. הפריחה הצהובה רק בקיץ, מסוף אפריל עד תחילת אוקטובר. ראו ערך מורחב.
פרע סיני

פֶּרַע סִינַי (Hypericum sinaicum) הוא צמח עשבוני רב-שנתי או בן-שיח ננסי שרוע ומשתרג מכוסה בכסות צמרית שגדל בהרי המדבר הגבוהים בדרום סיני וצפון מערב ערב הסעודית. תפוצתו בדרום מערב ירדן מוטלת בספק. מן הכרית שהצמח יוצר מתרוממים גבעולי פריחה. העלים נגדיים, לבידים וזעירים, 5 עד 8 מ"מ, בעוד לפרע צמיר עלים שאורכם 3 עד 5 ס"מ. בצידם התחתון של העלים קיימות בלוטות שחורות מעטות ומפוזרות וכמעט ואינן ניכרות. עלי הגביע משוננים כמסור בשוליהם ובעלי שיניים זעירות, או כמעט תמימים, ומסתיימים בשן מחודדת (ולא קהה).
פרע צמיר

פֶּרַע צָמִיר (Hypericum lanuginosum) – הוא בן שיח (בעל בסיס מעוצה) מזרח ים-תיכוני נפוץ, ירוק-עד, דליל, ובעל מעט גבעולים זקופים. גובהו פחות מ-70 ס"מ ומכוסה בכסות צמרית ומלבינה, למעט בתפרחת הקירחת.
הוא צמח עם מאפיינים ברורים המאפשרים זיהוי קל גם בהיעדר פרחים באמצעות זיהוי הנקודות שחורות הטיפוסיות על שפת עלי הגביע והחפים ושולי העלים.
הגבעולים עגולים (לא מצולעים ולא מכונפים). העלים נגדיים, לבידים, אורכם העלים 3 עד 5 ס״מ (בעוד לפרע סיני העלים זעירים 5 עד 8 מ"מ) ודמויי ביצה מאורכת. בסיס הטרף מפורץ ועוטף את הגבעול ומעט ארוך יותר מהמפרק, בלוטות שקופות ובלוטות שחורות מפוזרות קרוב לשוליים של הטרף. העלים התחתונים קהים, העליונים מחודדים וחדים. המחרוזת של הבלוטות השחורות והזעירות בשולי העלים מקלה על זיהוי הצמח גם בהיעדר פרחים. התפרחות מסוימות בתפרחות סיומות ואמיריות (ממוקמות בקצה הגבעול). החפים עם בלוטות בעלות עוקץ. הפרחים גדולים יחסית בקוטר כ-1.8 ס"מ, דו-מיניים, נכונים, בעלי עלי עטיף כפול, מפורדי עלי כותרת, בעלי שחלה עילית (עטיף הפרח והאבקנים מאוחים לחוד מתחת לשחלה). הגביעים בעלי 5 עלי גביע בצורת ביצה, משונשנים בבירור ומסתיימים בחוד קהה, שפתם ובשוליהם בלוטות שחורות. הכותרת בעל 5 עלי כותרת צהובים, שאורכם פי 2 עד 3 מהגביע; עלי הכותרת בדרך כלל חסרים בלוטות בשוליים. האבקנים מאוחדים בבסיסם לשלוש אגודות עם בלוטה שחורה בקצה הקונקטיב. הפרי הלקט דמוי ביצה. הזרעים גליליים (אינם מכונפים), עם דגם מרושת.
הפריחה היא מתחילת מרץ עד תחילת אוגוסט ועיקרה במאי ויוני. הפרח נסגר בלילה. פרע צמיר הוא צמח סלעים צמיר מלבין שגדל בבתי-גידול טבעיים בלבד בחבל הים-תיכוני בישראל, במחשופים של סלעים קשים, בסדקי סלעים ובכיסי קרקע בחורשים ובבתות ובהרים בצפון ישראל ומעט גם במרכזה: בחרמון, בגליל עליון, בגליל התחתון, בכרמל, בשומרון, בשפלה, בהרי יהודה ובגלבוע. תפוצתו העולמית משתרעת בארצות של מזרח של הים התיכון, מקפריסין דרום טורקיה עד סיני. המין פרע צמיר מעדיף צל / צל חלקי, בניגוד למיני פרע אחרים הגדלים בשמש מלאה. הפרחים מוּשְרִים בשמן יוצרים שמן אדום משכך כאב.
פרע קטן-עלים

פֶּרַע קְטַן-עָלִים (Hypericum thymifolium) הוא בן שיח מסועף וזקוף שגובהו 40 עד 80 ס"מ, ועליו זעירים. הוא צמח חורש של החבל הים-תיכוני, גדלים בעיקר על קרקעות שהתפתחו על סלעי קירטון וחוואר של חבורת יהודה במיוחד בגליל המערבי ובכרמל. זהו בית גידולו של אורן ירושלים. תפוצתו העולמית מצומצמת לדרום מרכז ודרום מזרח טורקיה ועד צפון מערב ישראל. הפריחה מתרחשת מסוף מרץ עד אמצע דצמבר ושיאה מאמצע אפריל עד אמצע אוקטובר.
פרע קטן-עלים הוא בן שיח קירח, מבודר שגבעוליו זקופים וישרים. העלים נגדיים, זעירים, תמימים, מתחדדים כלפי בסיסם ורוחבם עד 3 מ״מ. הגבעולים גליליים (חסר צלעות בולטות), חלקים, חסרי בלוטות. התפרחת מסועפת למעלה בצורת סוכך מדומה עם פרחים קטנים וצהובים. עלי הגביע מפורדים, עם בלוטות שחורות בשפתם. האבקנים מאוחים לשלוש אגודות. הפרי הוא הלקט אדום המלווה בגביע משתייר.
פרע ריחני

פֶּרַע רֵיחָנִי (Hypericum hircinum) הוא שיח ים-תיכוני מסועף, דחוס ומעוגל וגבוה, מתנשא לגובה של 1 עד 3 מטרים. צמח זה, שבית גידולו קרקעות לחות וגדות נחלים, פורח בפרחים צהובים בקיץ. הוא נדיר מאוד בישראל ונמצא בסכנת הכחדה. לפרע ריחני חמישה תת-מינים, מהם אחד גדל בישראל: פרע ריחני תת-מין 'גדול' (Hypericum hircinum subsp. majus), שתפוצתו משתרעת מדרום אירופה (ספרד וצרפת) ועד למזרח התיכון ולערב הסעודית. באירופה, הוא אינו נחשב מין בסכנת הכחדה. הוא נבדל ממיני הפרע האחרים בישראל בפרחיו הגדולים ובעליו הארוכים (עד 7 ס"מ). פריחתו בקיץ כמו בכל צמחי גדות ובתי גידול לחים ובדומה לפרע מחודד, מסוף יוני עד תחילת נובמבר.
מאפיינים: הגבעולים נגדיים, זקופים או מסתרגים ורבועים (בעלי ארבע מקצועות). העלים נגדיים, יושבים (ללא פטוטטרת), פשוטים, רחבים, שפתם תמימה ואורכם 2 עד 7 ס"מ. העלים מנוקדים בבלוטות זעירות. התפרחות אמיריות (בקצה גבעולי התפרחת) ומעוטות פרחים. הפרח נכון, דו-מיני, צהוב, גדול, מפואר ומרשים, קוטרו 3 עד 5 ס"מ. הגביע בעל חמישה עלי גביע סרגליים (מאורכים), מחודדים ומפורדים, חסרי בלוטות, ונושרים בהקדם. הכותרת הצהובה בעלת חמשת עלי הכותרת רחבים ומפורדים. האבקנים מרובים, ערוכים בחמש אגודות וארוכים מהכותרת. הזרים צהובים. השחלה עילית, גדולה, כדורית, חלקה וצהובה. עמודי השחלה ארוכים מעלי הכותרת ובאורך 5 עד 6 פעמים מאורך השחלה. הפרי הלקט, גונו מאדים ובעת ההבשלה הוא נפתח מהקצה. הזרעים מרובים ומכונפים, ומרושתים ומגומגמים.
בית גידול ותפוצה: הצמח גדל בישראל בכמה אתרים בעמק החולה ובנחל בצת שבגליל העליון המערבי. רוב האתרים נמצאים בצפון עמק החולה, במקורות הירדן: נחל דן, נוחיילה, ואזור הגושרים – שמורת טל. כמו כן נמצא בשמורת החולה.
פרחי הנוי בישראל

בישראל, עשרה מינים ושני מכלואים משמשים כצמחי נוי בישראל. חלקם הם מיני בר הגדלים בישראל: פרע מנוקב, פרע ריחני. שניים מוכרים: פרע גביעני, פרע קנרי ושמונה פחות מוכרים:
פרע בליארי (Hypericum balearicum), הוא שיח סובטרופי מהאיים הבלאריים.
פרע גדול (Hypericum x inodorum) הוא שיח מכלוא מהאזורים הממוזגים של דרום-מערב ודרום מרכז אירופה (קורסיקה, צרפת, איטליה, ספרד).
פרע הומבולדט (Hypericum humboldtianum) הוא בן שיח או שיח סובטרופי מקולומביה וצפון מערב ונצואלה.
פרע מוזר (Hypericum × moserianum André) הוא מכלוא של H. calycinum × H. patulum.
פרע מוכתם (Hypericum maculatum) הוא צמח עשבוני רב-שנתי מאזורים ממוזגים באירופה.
פרע מפושל (Hypericum revolutum) הוא שיח או עץ סובטרופי מאפריקה וערב הסעודית.
פרע מצרי Hypericum aegypticum)) הוא שיח סובטרופי ממרוקו, לוב ואלג'יריה, יוון, כרתים, סרדיניה, סיציליה.
פרע צפוף (Hypericum polyphyllum) הוא בן שיח סובטרופי מדרום טורקיה ועד צפון מערב סוריה.
פרח גביעני

פֶּרַע גְּבִיעָנִי (hypericum calycinum) הוא בן שיח נמוך בעל קנה שורש שמוצאו באזורים הממוזגים שמדרום-מזרח בולגריה עד לצפון-מערב וצפון טורקיה. הגבעולים פושטים או מתרוממים בציבורים. העלים מוארכים או דמוי ביצה צרה, אורכם 5 עד 10 ס"מ ראשם קהה. הפרחים בודדים או בקבוצות של שננים או שלושה. עלי הגביע פושטים לצדדים וגדלים עם הבשלת הפרי שהוא הלקט דמוי ביצה. עמודי השחלה מפורדים ומספרם 5, האבקנים מרובים וערוכים בחמש אגודות. פרע גביעני הוא צמח אור מלא, עמיד בקרה ובשרב, רגיש לגיר ולמליחות, בקרקעות שונים. ריבוי באמצעות זרעים בסתיו, חלוקה בסתיו, וייחורים בחורף.
פרע קנרי

פֶּרַע קָנָרִי (Hypericum canariense) הוא שיח או עץ סובטרופי שגבהו יכול להגיע עד 5 מ' מהאיים הקנריים ומדירה. העלים מוארכים דמויי אזמל, אורכם מגיע ל-7.5 ס"מ. הפרחים ערוכים במכבדים, קוטרם 3 עד 5 ס"מ. עוקצי התפרחת מורחבים. האבקנים מרובים וערוכים בחמש אגודות. עמודי השחלה ארוכים ומפושקים. עלי הכותרת והאבקנים אינם נושרים לאחר הפריחה.
לקריאה נוספת

אבי שמידע (1983). פרע. החי והצומח של ארץ ישראל כרך 10, עמוד (89), הוצאת משרד הביטחון, תל אביב
פינברון-דותן, נעמי ודנין, אבינעם. (1991). פרע. המגדיר לצמחי בר בארץ-ישראל, (205-206). ירושלים, הוצאת כנה (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

1 2  Hypericum Tourn. ex L, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  Hypericum Tourn. ex L, WFO: World Flora Online. Published on the Internet, ‏6-2024
↑  פרעיים, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
↑  דרור מלמד, משפחת הפרעיים, באתר צמח השדה
↑  Kladar N, Božin B, Bijelić K, Bogavac M, Karaman M, Srđenović Čonić B, Rat M, Anačkov G., Biological Activity of Genus Hypericum Sect. Hypericum Species-H. tetrapterum, H. maculatum subsp. immaculatum, H. triquetrifolium., Molecules 24;28(17), 8-2023
↑  Pharmacognosy of St. John's Wort
↑  פרופ' אבי ויצמן, פרח לב הזהב – היפריקום בטיפול בדיכאון, רבעון medicine פסיכיאטריה, גיליון מס' 2, דצמבר-פברואר 2006/7, עמ' 46-48.
↑  A Szegedi, managing senior physician, (1) R Kohnen, head of scientific affairs, (2) A Dienel, head of clinical trials department, and (3) M Kieser, head of biometry department, מחקר קליני כפול סמיות מאשר את יעילות הפרע לטיפול בדיכאון
1 2 3 4 5 6 7 8  St. John's Wort, NCCIH (באנגלית)
↑  מיכל שפירא, חדש בישראל: תרופה צמחית נגד דיכאון, באתר nrg‏, 24 באפריל 2006
↑  אלדד יחיעם, דניאל בן־אליעזר, נתנאל אשבי, מילי בר שקד: The acute effect of Hypericum perforatum on short-term memory in healthy adults
1 2 3 4  א. פאהן, ד. הלר, מ. אבישי, מגדיר לצמחי התרבות בישראל, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998, עמ' 17-8, 268
↑  נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל, ירושלים: כנה, 1998, עמ' 204-6
1 2  מיכאל זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה חדשה מתוקנת ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1989, עמ' 170-1
↑  Hypericum libanoticum, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  פרע לבנוני, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
↑  וולטר פרגסון, אבי שמידע, הזר ווד, מיכה לבנה, עזי פז (ע), בין שלגי חרמון, רמת גן: משרד הבטחון - ההוצאה לאור ורשות שמורות הטבע, עמ' 74-5
↑  רשימת צמחי הנוי בישראל, באתר משרד החקלאות וביטחון המזון, ‏30-5-2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536188605171  NKC: ph166352 
פרע צמיר ברמות מנשה
פרע קטן-עלים
פרע מסולסל
צבוע מפוספס

| צבוע מפוספס |
| --- | --- |
 צבוע מפוספס
מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי חתול
משפחה:: צבועיים
סוג:: צבוע
מין:: צבוע מפוספס
שם מדעי
 Hyaena hyaena ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


צבוע מפוספס (שם מדעי: Hyaena hyaena) הוא מין במשפחת הצבועיים המצוי בצפון ומזרח אפריקה, המזרח התיכון, קווקז, מרכז אסיה ותת היבשת ההודית. צבוע מפוספס צוין על ידי IUCN כמין קרוב לסיכון כיוון שהאוכלוסייה העולמית מוערכת במתחת ל-10,000 פרטים, אשר חווים רדיפה ממושכת יחד עם ירידה בכמות הטרף, כך שהיא עשויה להצטמצם בכ-10% בשלושת הדורות הבאים.
צבוע זה הוא הגדול בטורפים שנותרו בישראל והגדול מבין שלושת המינים בסוג צבוע והוא מחזיק מאפייני גחניים רבים אשר אבדו במינים גדולים יותר במשפחה, כמו גולגולת קטנה יותר. למרות שטרפו העיקרי הוא נבלות, ידוע כי פרטים גדולים גם הרגו את טרפם. כמו כן, רק במקרים נדירים התרחשו התקפות של המין על בני אדם. הצבוע המפוספס הוא חיה מונוגמית, והזכרים והנקבות כאחד מסייעים זה לזה בגידול גוריהם. כחיה לילית, הצבוע מופיע בדרך כלל רק בחושך מוחלט, וממהר לחזור למאורתו לפני הזריחה. למרות שלצבוע יש הרגל לזייף את מותו כאשר הוא מותקף, הוא גם עומד איתן נגד טורפים גדולים יותר במחלוקות על אוכל.
הצבוע המפוספס מופיע באופן בולט בפולקלור המזרח תיכוני והאסייתי. באזורים מסוימים חלקי גופם נחשבים קסומים ומשמשים בכישופים או כקמעות. בתנ"ך הצבוע מוזכר, אם כי נעדר בתרגומי תנ"ך לאנגלית. כמו כן, היוונים הקדומים הכירו אותו מחוף הים האגאי של אסיה הקטנה.
תיאור > מבנה

לצבוע המפוספס יש פלג גוף עליון מסיבי למדי, אך קצר ובעל רגליים ארוכות. הרגליים האחוריות קצרות בצורה משמעותית מהרגליים הקדמיות, ובכך גורמות לשיפוע כלפי מטה בגב. רגליו דקות יחסית וחלשות, וכפות הרגליים הקדמיות כפופות באזור עצמות שורש כף היד. צווארו עבה, ארוך ונטול תנועה במידה רבה, ואילו ראשו כבד ומסיבי עם פנים מקוצרות. עיניו קטנות, אוזניו מחודדות מאוד, רחבות, ונמצאות מעל הראש. כמו כל הצבועים, גם הצבוע המפוספס בעל כריות גדולות בכפותיו, כמו גם טפרים גדולים ועוצמתיים. זנבו קצר והשיער הטרמינלי לא יורד מתחת לגיד האכילס. לנקבות הצבוע המפוספס אין את הדגדגן המוגדל ושק האשכים המזויף שנמצא אצל נקבות הצבוע הנקוד, והן בעלות שלוש פטמות בלבד.
גולגולת הצבוע אופיינית לחלוטין לסוג, היא בעלת רכס של עצם גבוהה מאוד הקרויה Sagittal crest, פנים מקוצרות ועצם המצח בעלת נפח גדול. גולגולת הצבוע המפוספס שונה מזו של הצבוע החום בגודל גולגולת קטן יותר ובמבנה מעט פחות מסיבי. עם זאת, הגולגולת עדיין בעלת עוצמה ומותאמת היטב לשרירי לסת חזקים במיוחד המעניקים לו כוח נשיכה מספיק כדי לפצל עצם ירך של גמל. אף כי רוב השיניים של הצבוע המפוספס קטנות מאלו של הצבוע המנומר, השיניים הטוחנות העליונות גדולות בהרבה משלו.
משקלו של בוגר הוא כ-22–55 ק"ג (כשהממוצע הוא 35 ק"ג), אורך גופו, לא כולל הזנב, 85–130 ס"מ, אורך הזנב 25–40 ס"מ וגובה הכתפיים 60–80 ס"מ.
תיאור > פרווה

פרוות החורף ארוכה ואחידה בצורה יוצאת דופן עבור בעל חיים בגודלו, עם רעמה מפוארת של שערות קשוחות וארוכות לאורך הגב מהצוואר לבסיס הזנב.
פרוות הצבוע בדרך כלל גסה ומבולגנת, אם כי היא משתנה בהתאם לעונה. בחורף, הפרווה צפופה למדי, רכה ובעלת שורשים מפותחים. אורך השערות הוא 50–75 מ"מ באגפים, 150–225 מ"מ ברעמה ו-150 מ"מ בזנב. בקיץ הפרווה הרבה יותר קצרה וגסה, אם כי הרעמה נשארת גדולה.
בחורף, הפרווה היא בדרך כלל בצבע אפור מלוכלך-חום או אפור מלוכלך. שערות הרעמה בצבע אפור בהיר או לבן בבסיס וחום או חום כהה בקצוות. הצוואר כהה, חום אפרפר, חום-אפור או שחור, ואילו החלק העליון של הראש והלחיים בצבעים בהירים יותר. האוזניים כמעט שחורות. נקודה שחורה גדולה קיימת בקדמת הצוואר והיא מופרדת מהסנטר על ידי פרווה בהירה. פרווה כהה עולה מהאגפים העולים לחלק האחורי של הלחיים. המשטח הפנימי והחיצוני של הרגליים הקדמיות מכוסים בכתמים כהים קטנים ופסים רוחביים. לאגפים ארבעה פסים אנכיים כהים ושורות של כתמים מפוזרים. המשטח החיצוני של הירכיים כולל 3–4 רצועות כהות אנכיות או אלכסוניות מובחנות המתמזגות לפסים רוחביים בחלק התחתון של הרגליים. קצה הזנב שחור עם גוון תחתון לבן.
תיאור > וריאציות גאוגרפיות

בעבר הוצעו חמישה תת-מינים של הצבועים המפוספסים באפריקה ובאסיה:
צבוע מפוספס הודי (H. h. hyaena), לינאוס, 1758 - (אזרבייג'ן, אפגניסטן, הודו, איראן, עיראק, קירגיזסטן, נפאל, פקיסטן, טג'יקיסטן, טורקיה, טורקמניסטן ואוזבקיסטן, נכחד בבנגלדש, קזחסטן וסין)
צבוע מפוספס ברברי (H. h. barbara), דה בליינוויל, 1844 - (אלג'יריה, בורקינה פאסו, קמרון, צ'אד, מאלי, מאוריטניה, מרוקו, לוב, ניגריה, ניז'ר ותוניסיה)
צבוע מפוספס סודני (H. h. dubbah), מאייר, 1793 - (מצרים, אתיופיה, קניה, לוב, סומליה, דרום סודאן, סודאן, טנזניה ואוגנדה)
צבוע מפוספס ערבי (H. h. sultana), פוקוק, 1934 - (עומאן, ערב הסעודית, איחוד האמירויות הערביות ותימן)
צבוע מפוספס סורי (H. h. syriaca), מאטצ'י, 1900 - (ישראל, עיראק, ירדן, לבנון, סוריה וטורקיה)
החל משנת 2005, לא מוכרים תת-מינים של הצבוע המפוספס. עם זאת, הצבוע המפוספס הוא בכל זאת בעל חיים בעל תפוצה גאוגרפית נרחבת. לצבועים בחצי האי ערב יש רעמה בגב שחורה מודגשת, כאשר שערות הגב האמצעיות מגיעות ל-20 ס"מ. צבע הבסיס של צבועים ערביים הוא אפור עד אפור לבנבן, עם תעלות אפורות כהות וצהובות צבעוניות מתחת לעיניים. לצבועים בישראל יש פרוות גב בצבע אפור ושחור מעורב, במקום להיות שחור בעיקר. הצבועים המפוספסים הגדולים ביותר חיים במזרח התיכון, אסיה הקטנה, מרכז אסיה ותת היבשת ההודית, ואילו אלה של מזרח אפריקה וחצי האי ערב הם קטנים יותר.
שלד הצבוע המפוספס
שיניי צבוע מפוספס במוזיאון טבע
גולגולת צבוע
ציור של צבוע מפוספס (למעלה) וצבוע נקוד (למטה)
שלדים של צבוע מפוספס (השמאלי) וצבוע נקוד (הימיני)
ציור המשווה בין מינים שונים של טורפים אפריקאים בניהם צבוע מפוספס (השלישי מימין)
טביעת כף רגל של צבוע מפוספס
בישראל

הצבוע המפוספס הוא הטורף הגדול בארץ והמין היחיד בארץ ממשפחת הצבועיים (אם כי עד לפני יותר מ-10,000 שנה עוד חי בארץ הצבוע הנקוד). אוכלוסייתו בישראל מונה כ-1000 פרטים בוגרים הנמצאים במצב מאוים וחיים בשטחים שאינם מיושבים, למעט מרומי החרמון ושטחי חולות נודדים. אף על פי שהצבועים בישראל התאוששו ברובם ממסע הרעלות הסטריכנין בשנים 1918–1948, והם מוגנים על ידי החוק, שמורות הטבע הנוכחיות בהן חיים הצבועים קטנות מכדי להבטיח אוכלוסיות המתרבות באופן רציף וסדיר.
כמו כן, הצבוע המפוספס בישראל חווה מספר איומים, ביניהם: הרעלות, ירי, פינוי פגרים של בעלי חיים גדולים (הגורמים להפחתת כמות המזון הזמין לצבועים) ודריסות, כאשר הדריסות מהוות את האיום החמור ביותר על הצבועים בישראל.
בעקבות היותו של הצבוע אוכל כול, בארץ היו מספר תצפיות של צבועים שצדו בין השאר צבי, בכר גמלים, גורי כלבים ועוד.
בנוסף, לצבוע המפוספס יצא שם רע בארץ, למרות שמעולם לא אירע מקרה של תקיפת אדם על ידי צבוע בארץ.
צבועה מפוספסת מפורסמת החיה בישראל והתפרסמה עקב נוכחותה במודיעין היא רותי שנדרסה למוות על כביש 443 ב-2022.
אבולוציה

ייתכן כי המין צבוע מפוספס התפתח מהמין hyenas namaquensis שחי באפריקה בתקופת הפלאוקן. מאובני צבוע מפוספס נפוצים באפריקה, רובם מאמצע תקופת הפליסטוקן ואפילו עוד מתקופת ווילפרנצ'יאן. מכיוון שמאובני צבוע מפוספס נעדרים מאזור הים התיכון, סביר להניח כי המין פלש מאוחר יחסית לאירואסיה, שככל הנראה התפשט מחוץ לאפריקה רק לאחר הכחדתם של הצבועים הנקודים מאסיה בסוף עידן הקרח האחרון. הצבוע המפוספס חי זמן מה באירופה בתקופת הפליסטוקן לאחר שהיה נפוץ במיוחד בצרפת ובגרמניה. הם חיו גם במונטמאורין, הולאברון בהונגריה, מערת פורנינה בפורטוגל ומערות ג'ניסטה בגיברלטר. גוף הצבוע המפוספס שחי באירופה היה דומה במראהו לזה שחי כיום, אך היה גדול יותר והיה דומה למדי לצבוע החום.
התנהגות חברתית > התנהגויות חברתיות וטריטוריאליות

הצבוע המפוספס הוא חיה לילית, אשר בדרך כלל עוזב את המאורה שלו עם תחילת החושך המוחלט, וחוזר לפני הזריחה. צבועים מפוספסים חיים בדרך כלל לבד או בזוגות, אם כי ידועים קבוצות של עד שבעה פרטים בלוב. בדרך כלל הם אינם בעלי חיים טריטוריאליים, כאשר טריטוריות של קבוצות שונות חופפים זה לזה לרוב. טריטוריות בסרנגטי נרשמו כ-44–72 קמ"ר, ואילו אחד בנגב חי בטריטוריה של 61 קמ"ר. כאשר הם מסמנים את הטריטוריה שלהם, הצבועים משתמשים בעיסה של הכיס האנאלי שלהם (המכונה חמאת צבוע) כדי לסמן בריח עשב, גבעולים, אבנים, גזעי עצים וחפצים אחרים. במפגשים אגרסיביים אחד עם השני הצבועים מדגישים את הכתם השחור בסמוך לחוליות בית החזה והמותניים. בזמן הלחימה הצבועים ינשכו בגרון וברגליים, אך נמנעים מנשיכת הרעמה המשמשת כאמצעי איתות. כאשר הם מברכים זה את זה, הם מלקקים את האזור האמצעי האחורי, מרחרחים אחד את השני, מחליקים את הכיס האנאלי שלהם או מכחכחים זה את זה בגרונם. המין אינו קולני כמו הצבוע הנקוד, וקולותיו מוגבלים לצחוק ויללות.