גאיוס מריוס
הרפורמה הצבאית

אחד מהישגיו הגדולים ביותר של מריוס היה הרפורמה שערך בצבא הרומי והארגון מחדש של מבנה הצבא. בנוסף לשינויים אסטרטגיים ומנהלתיים בצבא, אימץ מריוס את שיטת האימונים שהנהיג הקונסול של שנת 105 לפנה"ס, פובליוס רוטיליוס רופוס, ביטל את שיטת האימונים הישנה של הלגיונות ויצר תוכנית אימונים חדשה ואחידה לכל החיילים.
המישור החשוב ביותר ברפורמה הצבאית היה הצד החברתי והפוליטי שלה. לראשונה גויסו לצבא בני המעמד הנמוך ביותר של הפלבס - הפרולטרים, מעמד שהיה חסר אמצעים כלכליים. במרוצת השנים חרגו הרומאים יותר ויותר מהעקרונות של חוקי סרוויוס טוליוס שלפיהם מגייסים לצבא רק את בעלי האמצעים (מי שהשתייכו לאחת מחמש המחלקות) אך בזמנו של מריוס הוסרה המגבלה כליל. ברפורמה זו מריוס לקח רק צעד אחד נוסף ואחרון בשרשרת של החלטות שהתקבלו במהלך המאה השנייה אשר הורידו ושחקו את מכסת הרכוש הנדרש לאזרחים שנקראים להתגייס לצבא. עד כדי כך שלמעשה, בשנת 107 ההבדל בין המחלקה החמישית לבין הפלורטארים היה כמעט חסר משמעות. בהסרת החסם מריוס העניק לכל אזרח רומאי שנולד חופשי את הזכות להתנדב לצבא אך גם לכך היו תקדימים: בעיתות של משברים חמורים, כגון המלחמה הפונית השנייה, הסנאט הרומי גייס את חסרי האמצעים לשורות הצבא. הרפורמה של מריוס הייתה אחד משלביו האחרונים של תהליך ארוך שבמהלכו הפך השירות הצבאי ברומא משירות חובה לשירות התנדבותי, והצבא הרומאי הפך מצבא אזרחי לצבא מקצועי. המוני פשוטי העם, שמוצאם הנמוך מנע מהם להתקדם או למצוא עבודה בחיים האזרחיים ברומא, נהרו לצבא, במחשבה על היתרונות ששירות צבאי יעניק להם.
בנוסף לכך שינה מריוס את הסידור המערכתי הישן בתוך הצבא הרומי עצמו. בעבר סודרו החיילים בארבע מערכות, לפי ותק ועושר כלכלי, כשהצעירים והעניים ביותר מוצבים בשורה הראשונה ואילו העשירים והוותיקים באחרונה. מריוס ביטל את ההבדלים בכלי הנשק בין השורות ואת תלות החייל במעמדו החברתי. סידור החיילים לפי המערכות היה נתון מעכשיו לפי שיקול דעתם המקצועי צבאי של הקצינים. ההבדלים בחימוש התבטלו וניתן אימון צבאי אחיד לכל החיילים, כך שחייל לא היה צריך הכשרה מיוחדת כדי לעבור ממערכה למערכה. לא כל השינויים במערך הוכחו כנכונים. ביטול חיל הרגלים הקל ויחידות הפרשים פגע ביכולת הלגיון להצליח במלחמות בעצימות נמוכה ונגד אויבים הנוקטים טקטיקה של מלחמה ניידת, כגון הצבאות מאסיה המערבית והמרכזית והוא נזקק לתוספות של כוחות עזר.
מריוס שינה את מעמדם של בעלי הברית האיטלקיים בגלל הגיוס ההולך וגדל של האיטלקים לצבא וחשיבותם הבלתי מעורערת במערך הצבאי של הלגיונות. האיטלקים תפסו חלק גדול בעבודות הצבא, במיוחד לאור התמחותם בתפקידים צבאיים שהרומאים לא לקחו בהם חלק (לדוגמה, חיל הפרשים הרומי, שבאופן מסורתי יצא מתוך האצולה, נתבטל כבר לפני ימיו של מריוס). התלות הצבאית הזו גררה בהכרח גם עלייה בחשיבות האיטלקים בחיי היום יום של רומא, תהליך שקיבל ביטוי בעובדה שמריוס העניק לאחר קרב, בניגוד לחוק הרומי, אזרחות רומית לחיילי שני לגיונות איטלקיים, כגמול על תרומתם בלחימה. העובדה שגם איטלקים ממעמד נמוך החלו להיות מגויסים יצרה שינויים חברתיים בערים שמהן באו.
גיוס חסרי האמצעים לצבא והפיכתם לקליינטים של המפקד הבטיחו את נאמנותם למצביא. בניגוד לצבאות שגויסו קודם לסוף המאה השנייה לפנה"ס, שהיו חוזרים הביתה בסוף הלחימה לעבד את החוות שלהם, החל מהרפורמה של מריוס היו החיילים ברפובליקה ברשותו של המצביא גם לאחר תום המערכה ועזרו לו במאבקיו הפוליטיים. העזרה התבטאה בהצבעה עבורו בבחירות וגם באיום סמוי של קיום כוח צבאי בידיו של מנהיג פוליטי. יותר מכך, כיוון שהיו חסרי רכוש, שאיפותיהם לתגמול עתידי שיבטיח את חייהם האזרחיים לאחר סיום שירותם, כולל שלל מאדמות האויב, היו גדולות במיוחד, דבר שדרבן התפשטות צבאית וחלוקת אדמות של המדינה.
ההשפעה של השינויים הללו על המדינה הרומית הייתה עצומה. מריוס פתח את הדלת להיווצרות מעמד אנשי צבא הקבע, שאומנותו היא הלחימה, נאמנותו נתונה למצביא ומשכורתו ותגמולו העתידיים תלויים בו.