stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הנרי נינהאם
מוניטין ומורשת

הנרי נינהאם לא פרסם את עצמו הרבה כאמן, והעדיף לפרסם עצמו כ"מורה לפרספקטיבה" בקטלוגים של תערוכות. במהלך שנות ה-30 של המאה ה-19 הוא זכה למוניטין בשל איכות התחריטים שלו, והפך לדמות חשובה בתחום ההדפסה בנורויץ'. עם הזמן טווח הנושאים המצומצם שלו והיעדר קשרים מחוץ לנוריץ' גרמו למוניטין שלו להיות מוגבל.
הוא נחשב מאוד על ידי האמן ג'ון סל קוטמן, שכינה אותו "צייר חכם". עבודותיו רק עוררו עניין מזדמן בעיתונות המקומית.
היסטוריון האמנות הרולד דיי, שכתב בשנות השישים של המאה ה-19, תיאר את נינהאם כ"צייר נעים עם חוש עדין של צבע ומגע מבוקר", והיסטוריונית האמנות ג'וזפין וולפול מתייחסת לנינהאם ככישרוני יותר מאביו.
כמה מציוריו של נינהאם נמכרו במכירה פומבית. "גשר הבישוף, נוריץ'" שנמכר בשנת 2018, השיג 440 ליש"ט במכירות פומביות באיילשאם, נורפוק, זוג ציורי צבעי מים "בית הדואר הישן, נוריץ' 1826" נמכר במכירה פומבית בשנת 2011 על ידי בונהמס תמורת 1.375 ליש"ט.
גלריה

שער רחוב קינג
מראה באסקס
קוטג' ונחל
בתוך כנסית סנט ג'יימס
חצר בנג'מין ורנץ
בית הדואר הישן
יום כביסה
מראה ממגדל הפרות
שער סטפן
הערות שוליים

↑  C. Geoffrey (Charles Geoffrey) Holme, Herbert Minton Cundall, Studio international, The Norwich school; John ("Old") Crome, John Sell Cotman, George Vincent, James Stark, J. Berney Crome, John Thirtle, R. Ladbrooke, David Hodgson, M.E. & J.J. Cotman, etc., London, New York [etc.] "The Studio", 1920
↑  Rajnai, Miklos; Stevens, Mary (1976). The Norwich Society of Artists, 1805-1833: a dictionary of contributors and their work. Norwich: Norfolk Museums Service for the Paul Mellon Centre for Studies in British Art
↑  John Hague Bloom, Notices, historical and antiquarian, of the castle and priory at Castleacre, in the county of Norfolk, London : Pelham Richardson, 1843
↑  Henry Ninham, Fifteen etchings, 1875. (באנגלית)
↑  Views of the Ancient City Gates of Norwich, as they appeared in 1722. Drawn and etched by Henry Ninham, from original sketches by John Kirkpatrick. With historical notices by Samuel Richardson, The British Library
↑  James Grigor, The Eastern Arboretum: Or, Register of Remarkable Trees, Seats, Gardens, &c. in the County of Norfolk : with Popular Delineations of the British Sylva, Longman, Brown, Green and Longmans, 1841. (באנגלית)
↑  Moore, Andrew W. (1985). The Norwich School of Artists. HMSO/Norwich Museums Service
↑  Norfolk Museums Collections, norfolkmuseumscollections.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  DSI: 4233  ISNI: 0000 0000 6705 0230  LCCN: nb2008001801  RKD: 59682  ULAN: 500023125  VIAF: 26595076   WorldCat (עם VIAF): 26595076 
הנרי נינהאם, בית פולאר, נוריץ'
הנרי סולט

| --- | --- |

 לידה:  20 בספטמבר 1851 ניינטל, הודו
 פטירה:  19 באפריל 1939 (בגיל 87) ברייטון, הממלכה המאוחדת
 מדינה:  הממלכה המאוחדת
 מקום קבורה:  ברייטון 
 ידוע בשל:  פעילות לזכויות בעלי חיים
 השכלה:  איטון קולג'  קינגס קולג' 
 תפקיד:  מייסד הליגה ההומניטרית (אנ')
 Henry Salt Archive
 
הנרי סולט (באנגלית: Henry S. Salt‏; 20 בספטמבר 1851, נייניטל (אנ'), הודו – 19 באפריל 1939, ברייטון, הממלכה המאוחדת) היה סופר ומבקר ספרות אנגלי, רפורמטור חברתי, סוציאליסט, צמחוני, פעיל לזכויות בעלי חיים, פציפיסט, ומייסד הליגה ההומניטרית (אנ'). סולט השפיע רבות על מהטמה גנדי ועל ג'ורג' ברנרד שו והיה הראשון לטעון באופן רציני ומקיף בעד זכויות בעלי חיים בספרו "זכויות בעלי-חיים כשהן נשקלות ביחס לקדמה חברתית" (אנ') משנת 1892.
קורות חיים

סולט נולד בשנת 1851 בהודו לאלן מתילדה סולט ולקולונל תומאס הנרי סולט ששירת ברגימנט הארטילריה המלכותי. נישואי הוריו עלו על שרטון ובגיל שנה סולט עבר להתגורר עם אימו בשרוסברי שבאנגליה, שם בילה רבות בבית סבתו וסבו. בנעוריו, למד באיטון קולג' ולאחר מכן באוניברסיטת קיימברידג'. בסיום לימודיו, בשנת 1875, חזר לאיטון קולג' כמורה. במהלך עבודתו, התיידד עם רפורמטורים בולטים בתקופתו כגון ג'ורג' ברנרד שו, הנרי ג'ורג', ויליאם מוריס ואדוארד קרפנטר (אנ'). בשנת 1879 נישא לקתרין ג'ויינס. בתקופה זו, החל סולט להטיל ספק באורח חייו ובמערכת החינוך. הוא הושפע רבות מכתביהם של הנרי דייוויד תורו וז'אן-ז'אק רוסו והחל לקשר בין אורח חיים נהנתני לבין המחיר שהמעמד הנמוך משלם עליו. בשנת 1884 נטש את משרת ההוראה ועבר עם אשתו להתגורר בסארי על מנת להקדיש עצמו לפעילות הומניטרית עבור בעלי חיים ובני אדם כאחד. באותה השנה החליט לאמץ אורח חיים צמחוני ולדבוק בחיים פשוטים. לפרנסתו עבד כמבקר ספרות.
סולט פיתח את חשיבתו הרדיקלית והפך לסוציאליסט אקטיביסט. הוא פעל רבות לזכויות אדם ולזכויות בעלי חיים, כתב מאמרי דעה, חיבורים וספרים ועסק בתרגום ובעריכה של כתבים רדיקלים. בכתביו, טען כי המרדף אחר הרווח הכספי הורס את הטבע ומזהם את הסביבה. כמו כן, כתב על סכנת הרעב המרחפת מעל מעמד הפועלים, על מעמדם השברירי מול המעמד הגבוה שחי על חשבונם, והטיל ספק בידיעות המדעיות בנושא פשיעה (על פי התפיסה המסורתית באותם הימים, פשיעה נתפסה כתכונה מולדת גנטית העוברת בתורשה בסוג מסוים של בני אדם).
במהלך חייו, כתב קרוב ל-40 ספרים, לרבות ביוגרפיות. בשנת 1921, כתב את האוטוביוגרפיה שלו "שבעים שנה בקרב פראים" (באנגלית: Seventy Years Among Savages). בפברואר 1919, אשתו קתרין ג'ויינס נפטרה וסולט נישא בשנית בשנת 1927 לקתרין מנדוויל.
סולט נפטר בשנת 1939 בגיל 87.
זכויות בעלי חיים

אף על פי שהוגי דעות שקדמו לסולט טענו כי יש לנהוג בבעלי החיים באופן שמיטיב עימם, דוגמת ג'רמי בנת'ם ואף הוגים מהעת העתיקה כגון פיתגורס, פורפיריוס ופלוטרכוס, היה זה סולט שטען לראשונה בצורה רצינית ומקיפה בעד הרעיון של זכויות בעלי חיים. בשנת 1892, כתב סולט את הספר "זכויות בעלי-חיים כשהן נשקלות ביחס לקדמה חברתית" (באנגלית: Animals' Rights: Considered in Relation to Social Progress) שעיצב את השיח המודרני בדבר זכויות בעלי חיים. פיטר סינגר, מבולטי ההוגים בתנועה לזכויות בעלי החיים, תיאר את ספרו של סולט כספר הטוב ביותר במאות ה-18 וה-19 שנכתב בנושא מעמדם המוסרי של בעלי החיים (אנ'). בספרו טען כי אם זכויות אכן קיימות, לא ניתן באופן עקבי להעניק אותן לבני האדם ולמנוע אותן מבעלי החיים, משום שחוש הצדק והחמלה תקפים בשני המקרים. לטענתו, משום שבעלי החיים דומים לבני האדם ביכולות הרגשיות והפיזיות שלהם, יש לקבוע את היחס הראוי כלפיהם על פי המודל בו נהוג לקבוע את היחס הראוי כלפי בני האדם. בנוסף, טען כי ישנו קשר הדוק בין היחס שבני האדם נותנים אחד לשני לבין היחס שבני האדם נותנים לבעלי החיים: "שחרור בני האדם מאכזריות ומעוולות יוביל גם לשחרור בעלי החיים. שתי רפורמות אלו בלתי נפרדות, ואף אחת מהן לא יכולה להתממש במלואה ללא התממשות השנייה". סולט תפס את זכויות בעלי החיים כהמשך לתורתו של תומאס פיין בדבר זכויות האדם וכהמשך לתורתה של מרי וולסטונקראפט בדבר זכויות האישה.
בשנת 1886 כתב את הספר 'הטיעון בעד הצמחונות' (באנגלית: A Plea for Vegetarianism). מהטמה גנדי (שהיה בזמנו סטודנט אלמוני למשפטים), התגורר בלונדון בין השנים 1888 – 1891, קרא ספר זה והושפע ממנו רבות. בשנת 1931, נשא גנדי את דברי הפתיחה בכנס האגודה הצמחונית (אנ') ואמר כי היה זה ספרו של סולט 'הטיעון בעד הצמחונות' שגרם לו להבין מדוע צמחונות היא הבחירה הראויה וחובה מוסרית (אנ'). לפני קריאת הספר, גנדי דבק בצמחונות משום שנדר לחיות על פי עקרונות התזונה ההינדים, אולם לאחר הקריאה הבין את הרציונל בבסיס העמדה הצמחונית וראה זו כמשימה אישית להפיץ אותה ברבים. כמו כן, היה זה סולט שהכיר לגנדי את ספרו של הנרי דייוויד תורו 'אי ציות אזרחי' שהשפיע עמוקות על תפיסת עולמו של גנדי.
סולט טען כי ישנו קשר בין סוציאליזם לצמחונות ותהה באופן רטורי: "אם אלו שחיים באנוכיות על חשבון העבודה של אחרים נקראים בצדק 'מוצצי דם', האם אלו שמשביעים את תאבונם בסבלם של בעלי החיים לא זכאים לכינוי דומה?". לטענתו, מעבר לצמחונות הוא הכרחי בתנועה הסוציאליסטית על מנת להתקדם אל עבר חברה הומאנית יותר. דבקותו בסוציאליזם ובצמחונות הובילה אותו לייסד את הליגה ההומניטרית.
הליגה ההומניטרית

בשנת 1891, ייסד סולט ביחד עם חבריו את הליגה ההומניטרית. מטרתה הייתה להוות ארגון גג לכל המאבקים לצדק חברתי ולכונן 'עקרון על' לפיו יש להתנגד לכל סבל לא הכרחי באשר הוא, בין אם הקורבן הוא אדם או בעל חיים. סולט טען כי בעולם המודרני, כל הנושאים החברתיים הנוגעים לחוסר צדק קשורים וכרוכים זה בזה, כך שלא ניתן לבודד פרקטיקה אכזרית אחת מצורות אחרות של אכזריות, ולא ניתן להגשים רפורמה אחת במלואה תוך התעלמות מעוולות אחרות. הליגה עסקה בחשיפת פרקטיקות אכזריות והציעה אלטרנטיבות למיגור הסבל. כמו כן, עסקה בקידום חקיקה למניעת אכזריות ושמירה על חיות הבר.
סולט היה המזכיר הראשי של הליגה וכן העורך הראשי של שני כתבי עת שפרסמה: 'Humanity' שיצא לאור בין השנים 1895–1919 ו-'The Humane Review' שיצא לאור בין השנים 1900–1910. סולט הקים בליגה מחלקות שונות שטיפלו במגוון נושאים: רפורמה במזון שעודדה מעבר לצמחונות, מאבק בניסויים בבעלי חיים, מאבק לרפורמה בבתי הכלא (אנ') ולזכויות האסיר (אנ'), מאבק בספורט הדמים (אנ') לרבות צייד, מאבק בענישה גופנית, לרבות הצלפות (אנ') בחיילים ועינויים, רפורמה במערכת החינוך, התנגדות למלחמה ומאבק בסחר בעלי חיים למטרות אופנה (פרווה ועור). בשנת 1919, לאחר 28 שנות פעילות, הליגה סיימה את פעילותה.
חיבורים נבחרים

A Plea for Vegetarianism (1886)
A Shelley Primer (1887)
Flesh or Fruit? An Essay on Food Reform (1888)
The Life of James Thomson (B.V.) (1889)
Life of Henry David Thoreau (1890)
Animals' Rights: Considered in Relation to Social Progress (1892)
Richard Jefferies: A Study (1894)
Selections from Thoreau (1895)
Percy Bysshe Shelley: Poet and Pioneer (1896)
The Logic of Vegetarianism: Essays and Dialogues (1899)
Richard Jefferies: His Life and His Ideas (1905)
The Faith of Richard Jefferies (1906)
Cambrian and Cumbrian Hills: Pilgrimages to Snowdon and Scafell (1908)
The Humanities of Diet (1914) (two excerpts)
Seventy Years among Savages (1921)
Call of the Wildflower (1922)
The Story of My Cousins (1923)
Our Vanishing Wildflowers (1928)
Memories of Bygone Eton (1928)
The Heart of Socialism (1928)
Company I Have Kept (1930)
Cum Grano (1931)
The Creed of Kinship (1935)
ראו גם

זכויות בעלי חיים
התנועה לזכויות בעלי חיים
סוציאליזם
לקריאה נוספת

George Hendrick (1977), Henry Salt: Humanitarian Reformer and Man of Letters
הערות שוליים

1 2 3 4  On Salt, Henry Salt Archive
1 2 3 4 5 6 7  Brett Clark and John Bellamy Foster, Henry S. Salt, Socialist Animal Rights Activist, Organisation & Enviromental - Sage Publications, Inc., 2000, pp. 468-473
1 2 3 4  Life, Henry Salt Archive
1 2 3  Darla Sue Dollman, Henry Stephens Salt and the Argument for Animal RightsAnimals: Tradition - Philosophy - Religion, All-Creatures.org, 2011
↑  George Hendrick, Henry S. Salt, the Late Victorian Socialists, and Thoreau, The New England Quarterly, Vol. 50, No. 3 (Sep., 1977), pp. 409-422 Published by: New England Quarterly, Inc
1 2  זכויות בעלי-חיים, גרסת 1892, על ספרו הקלאסי של הנרי סולט, עמותת אנימלס
↑  פיטר סינגר, שחרור בעלי החיים, 1998, עמוד 231
↑  Henry Salt: Humanitarian Reformer and Man of Letters
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463330105171  BIBSYS: 90664657  BNE: XX1429338  BnF: cb12686611w (data)  CANTIC: a11770715  CiNii: DA04093932  GND: 12082826X  ISNI: 0000 0001 1740 2653  LCCN: n50016247  NDL: 00867545  NKC: xx0069320  NLA: 36237923  NLK: KAC201600474  NTA: 068271417  SNAC: w67p9bmh  SUDOC: 02852974X  Trove: 1234777  VIAF: 7511239   WorldCat (עם VIAF): 7511239 
שער הספר "זכויות בעלי-חיים כשהן נשקלות ביחס לקדמה חברתית" (אנ') (מהדורה משנת 1894)
הקרב האחרון

ערך זה עוסק בספר האחרון בסדרת הספרים דברי ימי נרניה. אם התכוונתם לסרט בשם זה, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ק. ס. לואיס 
 שפת המקור:  אנגלית בריטית 
 סוגה:  רומן 
 נושא:  ממלכת נרניה 
 מקום התרחשות:  ממלכת נרניה, קלורמן, ארצו של אסלן 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  4 בספטמבר 1956 
 פרסים
 מדליית קרנגי (ק. ס. לואיס, 1956) 
 סדרה
 ספר קודם:  אחיינו של הקוסם, כס הכסף 
 
הקרב האחרון (באנגלית: The Last Battle) הוא הספר האחרון בסדרת ספרי הפנטזיה "דברי ימי נרניה" שנכתבה על ידי הסופר הבריטי ק.ס. לואיס.
לואיס זכה בפרס קרנגי בשנת 1956 בגין כתיבת הספר.
תקציר העלילה

הקרב האחרון הוא הספר המסיים את סדרת "דברי ימי נרניה" מאת ק. ס. לואיס, ומתאר את סופה של נרניה, ואת מותם של מרבית בני האדם המבקרים בנרניה.
העלילה נפתחת בסיפורו של קוף מדבר בשם טריק (במקור האנגלי Shift), המוצא פרווה ישנה של אריה, ומלביש בה את ידידו החמור בהיה (במקור האנגלי, Puzzle) - הנעתר לכך בחוסר רצון לאחר הפצרות ושכנועים מצד טריק - על מנת להציג את החמור בעור האריה כאסלן, ובכך לגרום לבני נרניה לסור למרותו.
הקוף מנצל את כוחו החדש כדי למכור בני נרניה כעבדים לקלורמן. על-מנת להצדיק את שיתוף הפעולה עם הקלורמנים, הוא טוען שאסלן וטש (האל הראשי של הקלורמנים) חד הם, ולכן חיבר את שמותיהם ל-טשלן. המלך טיריאן (נין נינו של המלך כספיאן, שהופיע לראשונה בספר "הנסיך כספיאן"), המנסה להתנגד למעשיו של הקוף, מוכרז כפושע. הוא קורא לאסלן שישלח לעזרתו את "הילדים מהעולם האחר", שבאו לעזרת נרניה בעבר, וכך מגיעים יוסטס קלרנס סקראב וג'יל פול, שביקרו בעבר בנרניה, כמתואר בספר כס הכסף.
המלך מצליח לגייס קבוצה קטנה של תומכים בעזרתם של הילדים, בעת שהקלורמנים כובשים את נרניה. במהלך הקרב של טיריאן והילדים בצבא הקלורמני, הם מושלכים אל תוך האורווה שבה הוחזק החמור שהוצג כאסלן. במפתיע, פנים האורווה שונה לחלוטין ממה שחיצוניותה מעידה עליה, והם מוצאים את עצמם בשטח הפתוח, שם הם פוגשים את גיבורי הספרים הקודמים - פיטר, אדמונד, לוסי, פרופסור קירק ופולי פלמר (סוזן אינה נמצאת שם משום שהיא אינה מאמינה עוד בנרניה, וחושבת שהיא הייתה רק משחק ילדים).
אסלן מופיע ופותח את דלת האורווה, ומביא את סופו של עולמה של נרניה. כל יצורי נרניה, כולל אלו שמתו, עוברים דרך דלת האורווה. חלקם מצטרפים לאסלן, וחלקם נעלמים אל הלא נודע. אסלן מסביר לדמויות האחרות כי הם מתו, ולא יחזרו עוד לעולמם. הם מורשים להישאר מעתה בארצו של אסלן, אשר היא מקורם של כל העולמות השונים, וכוללת את הטוב ביותר שבהם.
תקציר העלילה > פרשנויות

בדומה לספרים האחרים בסדרה גם בספר זה ניתן למצוא פרשנויות נוצריות רבות.
סיפור אחרית ימי נרניה, מזכיר במידה רבה את חזון יוחנן, המופיע בברית החדשה, המתאר את סופו הצפוי של עולמנו, וברירתם של בני נרניה לאלו הזוכים להגיע לארצו של אסלן ואלו שלא, דומה ליום הדין ושפיטת בני־האדם לחיי הנצח. יש החושבים כי המסרים הדתיים בספר זה מכבידים על העלילה יתר על המידה, שלא כמו בספרים הקודמים בסדרה, ובכך מפחיתים מההנאה שבקריאה שלו כסיפור הרפתקאות פשוט, בנפרד מההקשר הדתי.
ביקורת קשה שהועלתה על ידי רבים, שהבולט בהם הוא פיליפ פולמן, מתייחסת לעובדה שמסוזן נמנעה הכניסה לארצו של אסלן בשל כך שהיא "הגיעה לתקופה בחייה שבה דבר אינו מעניין אותה פרט לגרבי נילון, שפתונים, ופגישות", מה שנתפס כמיזוגניה מצד לואיס. מנגד, יש האומרים להגנתו שדבריו לא נועדו להוקיע את מיניות האישה, אלא את השקיעה בערכים מסחריים ושטחיים על חשבון ערכים חשובים יותר, וכמו כן, מציינים את העובדה שלא נאמר בספר במפורש שמסוזן נמנעה האפשרות לגאולה, אלא אך ורק שהיא לא נכנסה לארצו של אסלן בשלב זה.
טענות נוספות המופנות נגד הספר מאשימות אותו בגזענות, בשל הייצוג של הקלורמנים, המופיעים כסטריאוטיפ מזרחי (הם כהי־עור, מזוקנים ועוטי טורבנים) המתוארים בצורה שלילית מאוד, כסוחרי־עבדים, זובחי קורבנות אדם, רמאים ותוקפנים. עם זאת, בספר מופיעה גם דמות קלורמנית חיובית, של הקצין הצעיר אמת (שמו נבחר על פי משמעות המילה העברית), שעל אף שלהלכה הוא סוגד לטש ודוחה את אסלן, אסלן מוכן לקבלו לארצו, בזכות טוהר כוונותיו.
תאונת הרכבת המופיעה בספר מזכירה תאונת רכבת שהתרחשה בסמוך לכתיבתו בסטון קולדפילד ב-23 בינואר 1955 (אף שהכרונולוגיה של לואיס מעמידה את האירועים בספר בשנת 1949).
הערות שוליים

↑   'הצד האפל של נרניה' מאת פיליפ פולמן בתאריך 2006-02-08, בארכיון האינטרנט
| דברי ימי נרניה מאת ק> ס. לואיס |
| --- | --- | --- |
| ספרים | האריה, המכשפה וארון הבגדים (1950) • הנסיך כספיאן (1951) • המסע בדורך השחר (1952) • כס הכסף (1953) • הסוס ונערו (1954) • אחיינו של הקוסם (1955) • הקרב האחרון (1956) |  |
| דמויות | פולי פלמר • דיגורי קירק • המכשפה הלבנה • אסלן • לוסי פיוונסי • אדמונד פיוונסי • סוזן פיוונסי •  פיטר פיוונסי • מר טומנוס • יוסטס קלרנס סקרב • הנסיך כספיאן העשירי • ג'יל פול • הנסיך ריליאן • טרמפקין •  ריפיצ'יפ • שסטה • טש |  |
| סרטי קולנוע | סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים (2005) • סיפורי נרניה: הנסיך כספיאן (2008) • סיפורי נרניה: המסע בדורך השחר (2010) |  |
| סדרות טלוויזיה | דברי ימי נרניה (1988-1990) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1088041698  MusicBrainz work: 18d9a56a-4480-4e37-ad81-e933514834dd  VIAF: 617145857124522922404   WorldCat (עם VIAF): 617145857124522922404
וושינגטון מיסטיקס

| --- | --- |

 מידע כללי
 תאריך ייסוד:  1998 
 מדינה:  ארצות הברית 
 אולם ביתי:  Entertainment and Sports Arena
 ליגה:  ליגת ה-WNBA 
 בעלים:  Ted Leonsis 
 mystics.wnba.com
 
וושינגטון מיסטיקס (באנגלית: Washington Mystics ובתרגום חופשי: "המיסטיקניות של וושינגטון") היא קבוצת כדורסל אמריקאית המשחקת בליגת כדורסל הנשים WNBA.
הקבוצה נוסדה בשנת 1998 ומשחקת בבית המזרחי של הליגה. הקבוצה מארחת את משחקיה הביתיים באצטדיון ורייזון סנטר אשר בוושינגטון, בירת ארצות הברית (באצטדיון משחקות גם קבוצת הכדורסל וושינגטון ויזארדס וקבוצת ההוקי קרח וושינגטון קפיטלס).
מאז היווסדה, הגיעה הקבוצה לפלייאוף ליגת הנשים 10 פעמים, היא זכתה בתואר הראשון בתולדותיה בעונת 2019 לאחר ניצחון 3–2 על קונטיקט סאן, לאחר שעונה קודם לכן הפסידה לסיאטל סטורם בגמר. בקבוצה שיחקו והתקדמו מספר שחקניות ידועות, בהן שמיק הולדסקלו, אלנה בירד וכריסטן לנגהורן.
המשפט הקטן של בזו

המשפט הקטן של בזו או בשמו הנוסף "משפט השארית" קובע שפולינום  f(x) מעל חוג קומוטטיבי מתחלק בגורם  x-a ללא שארית אם ורק אם  a הוא שורש של  f. המשפט נקרא על-שמו של המתמטיקאי הצרפתי אתיאן בזו.
המשפט מראה שכל שורש של הפולינום מתאים לגורם ליניארי שלו, ובזכות הפירוק היחיד לגורמים של חוג הפולינומים נובע שמספר השורשים של פולינום אינו עולה על המעלה שלו. מעל שדה סגור אלגברית כמו שדה המספרים המרוכבים, מובטח שהפולינום יתפרק לגורמים ליניאריים.
דוגמה

נתבונן בפולינום   f(x)=x^{3}+3x^{2}-6x-8


הפולינום מתאפס עבור  x=2 ולכן נחלק אותו ב- x-2 ונקבל:


 f(x)=(x-2)\cdot (x^{2}+5x+4)
הוכחת הטענה

נחלק את הפולינום  f(x) בפולינום  (x-a), חילוק עם שארית, ונקבל  f(x)=g(x)\cdot (x-a)+r(x) כאשר  g,r פולינומים. אולם, מעלת השארית  r קטנה ממעלת המחלק  (x-a), ולכן  r(x) הוא פולינום ממעלה אפס, כלומר, סקלר.


נציב  x=a ונקבל:  f(a)=g(a)\cdot (a-a)+r=r, וקיבלנו שהשארית שווה לערך הפונקציה בנקודה  a. פונקציה מתאפסת רק בשורשיה, ולכן השארית היא אפס אם ורק אם  a הוא שורש של הפולינום.  \blacksquare
הפרשים האוסטרלים הקלים

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  אוסטרליה אוסטרליה
 סוג:  רגלים רכובים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  שלהי המאה ה-19 – הווה
 מלחמות:  מלחמת הבורים השנייה  מלחמת העולם הראשונה
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  חמש חטיבות
 
פרש אוסטרלי רכוב טרם עזיבתו את אוסטרליה
חיל הפרשים האוסטרלי או הפרשים האוסטרלים הקלים (אנגלית: Australian Light Horse) היו כוחות רגלים רכובים אשר התאפיינו הן כפרשים קלים והן כרגלים רכובים. הכוחות הפרשים אוסטרלים השתתפו הן במלחמת הבורים השנייה והן במלחמת העולם הראשונה שם השתתפותה של חטיבת הפרשים הקלים הרביעית בקרב באר שבע בשנת 1917 הייתה להסתערות המוצלחת היחידה של רגלים רכובים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה השתתפו חטיבות של פרשים אוסטרלים קלים בקרבות בחזית המזרח תיכונית וכן בקרבות בחזית המערבית. החטיבות האוסטרליות נודעו בקרב החיילים הבריטיים בזכות המשמעת השונה שהייתה שרויה בהם, יחסית ליחידות בריטיות אחרות. לדוגמה: בספר "עם אלנבי בכיבוש הארץ" הופתע המספר, חייל בריטי, לראות חייל אוסטרלי פונה לקצין שלו בכינוי 'ילד' (boy). התברר שלפני המלחמה הקצין עבד במשק של החייל באוסטרליה, ועם פרוץ המלחמה בעוד בעל המשק התגייס מיד לצבא, הילד שעבד אצלו התגייס לקורס קצינים. מנגד הפרשים הקלים זכו להערכה רבה בזכות עוז רוחם והישגיהם בשדה הקרב.
היסטוריה

הפרשים האוסטרלים הקלים הוקמו באוסטרליה בשלהי המאה ה-19 עקב חילוקי דעות בקרב בכירי הצבא האוסטרלי על עתידם של הרגלים הרכובים. הקמתו של חיל הפרשים האוסטרלי, ששילב את תכונותיהם של הפרשים הקלים והרגלים הרכובים, נתן מענה סביר, בעיני האוסטרלים, לחוסר היכולת האוסטרלית להתמודד עם מודל האירופאי של צבאות רגלים ענקיים הנתמכים בסיוע ארטלירי (כדוגמת מלחמת צרפת–פרוסיה) אל מול אוכלוסייתה הדלילה ושטחה הרחב של היבשת האוסטרלית.
בעשור האחרון של המאה ה-19 השפל והבצורת אשר פקדו את אוסטרליה גרמו למצב בו אף אחת מן המדינות האוסטרליות לא יכלה להעמיד צבא כהלכה שאינו נשען על מספר גדול של מתנדבים. רגימנטים של פרשים קלים הוקמו ברחבי אוסטרליה על בסיס כוחות של מתנדבים בסיועה של תנועת מועדון הנשק אשר סיפקה אימון ראשוני לקבוצות המתנדבים השונות. אם וכאשר יקראו הקבוצות להגנת אוסטרליה, על המפקד המקומי היה לקיים התנגדות מקומית באמצעות לוחמת גרילה רחבת היקף, לוחמת גרילה זאת, נשענה על קיומם של כוחות ניידים וקלים, והיוותה את הבסיס להגנת אוסטרליה עד 1910. לחיל הייתה הזדמנות לפעול לראשונה בעת מלחמת הבורים השנייה עת לחמו הכוחות האוסטרלים, לצד האימפריה הבריטית, כנגד האפריקאנרים (הבורים), תושביה ההולנדים של דרום אפריקה.
הפרשים האוסטרלים הקלים בכיבוש ארץ-ישראל

בקרב עזה הראשון חיילים אוסטרליים היו היחידים שהצליחו להבקיע את העמדות הטורקיות ולפרוץ על העיר. הקרב הסתיים בכישלון רק מכיוון שמפקד הכוחות הבריטיים לא היה מודע למהלך ונתן פקודת נסיגה. ההשג המפורסם ביותר של הפרשים האוסטרלים הקלים היה בקרב באר שבע, שבו לקראת ערב, לאחר יום שלם שבו לא הושגה הכרעה בקרב, נכבשה העיר בסערה בעקבות הסתערות רכובה של הפרשים האוסטרלים הקלים. הסתערות זאת זכתה לכינוי "הסתערות הפרשים הגדולה האחרונה בהיסטוריה" ואומנם היסטוריונים צבאיים טוענים שמכיוון שהיחידה לא הייתה יחידת פרשים, אלא יחידה של חי"ר רכוב, אשר אמורה הייתה להגיע רכובה אל המערכה ואחר כך לפרוק ולתקוף רגלית, יש לכנות את ההסתערות "הסתערות הפרשים הקלים הגדולה היחידה בהיסטוריה". הסתערות זאת היוותה את רגע השיא של שני סרטים העוסקים בפרשים האוסטרליים בחזית ארץ ישראל: הסרט האפי "40,000 פרשים" שהופק ב-1940, והסרט "הפרשים הקלים" שהופק ב-1987.
ב-25 בספטמבר 1918 השתתפו הפרשים האוסטרלים הקלים בקרב סמח' (צמח) והכריעו אותו במחיר של 14 הרוגים ו-64 פצועים.
בערב ה-26 בספטמבר הגיעו כוחות הרגימנט ה-9 של הפרשים האוסטרליים, בפיקודו של בליצ'מור (Bleechmore) לראש פינה ומשם עלו לצפת, אשר נכנעה להם ללא קרב. בבוקר ה-27 בספטמבר נכנסו הפרשים האוסטרליים הקלים ללחימה בקרב גשר בנות יעקב ובכך סיימו את כלל כיבושה של ארץ ישראל, בדרכם לכיבוש דמשק, חבירה לכוחותיו של לורנס איש ערב וסיומה של המלחמה בזירה המזרח תיכונית.
סדר הכוחות במלחמת העולם הראשונה

| מספר החטיבה | תאריך הקמה | הרכב | קרבות עיקריים |
| --- | --- | --- | --- |
| חטיבת הפרשים הקלים הראשונה | אוגוסט 1914 | רגימנט הפרשים הקלים ה-1  רגימנט הפרשים הקלים ה-2 רגימנט הפרשים הקלים ה-3 |  |
| חטיבת הפרשים הקלים השנייה | ספטמבר 1914 | רגימנט הפרשים הקלים ה-5  רגימנט הפרשים הקלים ה-6 רגימנט הפרשים הקלים ה-7 |  |
| חטיבת הפרשים הקלים השלישית | אוקטובר 1914 | רגימנט הפרשים הקלים ה-8 רגימנט הפרשים הקלים ה-9 רגימנט הפרשים הקלים ה-10 |  |
| חטיבת הפרשים הקלים הרביעית | מרץ 1915 | רגימנט הפרשים הקלים ה-4 רגימנט הפרשים הקלים ה-11 רגימנט הפרשים הקלים ה-12 |  |
| חטיבת הפרשים הקלים החמישית | יולי 1918 | רגימנט הפרשים הקלים ה-14 רגימנט הפרשים הקלים ה-15 רגימנט הפרשים הצרפתי הראשון "של הלבנט"  פלגת מקלעים ניו זילנדית |  |
לקריאה נוספת

ג'ון גריינג'ר, "הלחימה על ארץ ישראל-1917", הוצאת מודן והמעבדה התפיסתית באגף המבצעים, 2012.
הפרת הבטחת נישואים

הבטחת נישואים, כלומר הבטחה של אדם להינשא לאדם אחר, היא התחייבות חוזית, ולכן הפרתה חושפת את המפר לתביעת פיצויים.
מעמדה של תביעה בשל הפרת הבטחת נישואים

שופט בית המשפט העליון משה זילברג סבר כי התביעה בגין הפרת הבטחת נישואין היא:
דעה שונה הביעה, כ-39 שנים מאוחר יותר, שופטת בית המשפט העליון אילה פרוקצ'יה:
בארצות הברית עד שנות ה-70, רק אישה יכלה לזכות בפיצויים בגין הפרת הבטחת נישואים מצד הגבר, בעוד גבר לא היה יכול לזכות בפיצויים בגין הפרת הבטחה שכזאת מצד האישה. הבדל זה נבע מהתפיסה כי רק אישה נפגעת מהפרה שכזאת בעוד שהגבר אינו זקוק לאישה.
הפרת הבטחת נישואים שניתנה על ידי אדם נשוי או פסול חיתון

לסוגיה זו התייחס נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק:
במקרה אחר, בו המבטיח היה כהן ובת זוגו הייתה גרושה ציין השופט ש"חל איסור מכוח ההלכה על נישואיהם והבטחתו של החייל איננה הבטחה ועל כן אין עילה לתביעתה".
הפיצוי בעקבות הפרת הבטחת נישואים

בקביעת הפיצוי שיש לשלם עקב הפרת הבטחת נישואים מתחשב בית המשפט בנזקים שנגרמו, ובהם:
הוצאות שהיו לצד הנפגע, כגון שכירת אולם אירועים ומתנות שנתן לצד המפר.
עגמת נפש, פגיעה בכבוד וכדומה.
פגיעה באפשרות להינשא וללדת.
פיצוי גבוה יחסית ניתן כאשר צד אחד התגרש בעקבות הבטחת הנישואין.
הפרת הבטחת נישואים כתרמית

בנוסף לראייתה של הפרת הבטחת נישואים כהפרת חוזה, ייתכן שהיא תראה גם כתרמית, אם מלכתחילה המבטיח לא התכוון להינשא. דוגמה לכך מופיעה בפסק דינו של שופט בית המשפט העליון צבי ברנזון בעניינו של גבר שהפר הבטחת נישואים:
הפרת הבטחת נישואים כחריג לגרם הפרת חוזה

לפי סעיף 62(ב) לפקודת הנזיקין, לעניין עוולת גרם הפרת חוזה, יחסים הנוצרים על ידי נישואים לא ייחשבו כחוזה, כלומר לצדדים הקשורים בברית נישואים אין הגנה מפני צד שלישי, זר לחוזה, הגורם לאחד מהצדדים להפר חיובים הנובעים מיחסי הנישואים.
הבטחת נישואים אינה מצוינת מפורשות בחריג הנישואים בעוולה, ועל כן הכללתה בו נעשית בדרך של פרשנות. הבטחת נישואים הוכרה בפסיקה הישראלית כחוזה מחייב. לכן, על פניו, אמורה עוולת גרם הפרת חוזה לחול עליה כעל יתר החוזים בעוולה. פירוש שכזה יביא למצב אבסורדי, שבו מעניק החוק הגנה חזקה יותר להבטחת נישואים מאשר לנישואים עצמם. אי לכך, הבטחת הנישואים מפורשת כחלק מהחריג, בדומה לנישואים, על דרך קל וחומר: אם קשר הנישואים נתפס כחוזה חלש מטבעו שאינו ראוי להגנה הנזיקית, לא כל שכן הבטחת הנישואים המהווה תנאי מקדים בלבד לקשר הנישואים ומחייבת עוד פחות.
נדבך נוסף הוא האינטרס הציבורי התומך ביציבותו של קשר הנישואים ולפיו רצוי לאפשר לבני הזוג לצאת מהקשר עוד לפני שיתחתנו. גישה זו בעייתית מכיוון שהיא יוצרת אי-אחידות באשר לפירוש מעמדה של הבטחת הנישואים: בעוד שבמישור החוזי-פנימי בין בני הזוג נחשבת הבטחת נישואין לחוזה, במישור הנזיקי כלפי צדדים חיצוניים לקשר, היא לא זוכה להגנה כיתר החוזים.