היסטוריה של אנדורה
מהמקורות עד הסכמי השוויון במאה ה-13

עדויות ארכאולוגיות שנמצאו באזור, מעידות על נוכחות אנושית בו עוד מהתקופה הנאוליתית, מלפני כ-10 אלפים שנים. ממצאים נוספים, כמו דולמנים התגלו באנקמפ (Encamp) וברוקה דה לס ברואישס (Roca de les Bruixes). בשנת 220 לפנה"ס לערך, צעד חניבעל דרך הפירנאים ונתקל בדרכו במספר שבטים איבריים מהתקופה הפרה-רומית, ובהם גם האנדוסים (לטינית Andosini) שייתכן והיו תושבי אנדורה ואבותיהם של תושביה כיום. עם זאת, שפתה של המדינה, חוקיה ושמות המקומות בתחומה, רובם ככולם ממקורות לטיניים.
מסוף ימי הביניים ועד המאה ה-17, מספר תושביה של אנדורה עמד סביב ה-3,000 ללא שינויים משמעותיים.
לפי המנואל דיז'סט (Manual Digest) שנכתב על ידי אנטוני פיטר אי רוסיי (Antoni Fiter i Rossell) ב-1748, באה אנדורה בשליטתם של הויזיגותים שפלשו לחצי האי האיברי בשנת 414, אך גורשו על ידי המוסלמים במאה ה-8. לאחר קרב טור בצרפת ב-10 באוקטובר 732, נבלמה התקדמותם של המוסלמים צפונה והאזור בו שוכנת אנדורה שב לשליטה נוצרית. בשנת 795 הקים קרל הגדול את המרקה היספניקה (Marca Hispanica - הספר הספרדי), רצועת חיץ בין ממלכת הפרנקים שמצפון לפירנאים ובין אל-אנדלוס המוסלמית שמדרום לה. לאורך הרצועה, שחפפה את הרי הפירנאים, הוקמו מספר ישויות שבראשן עמדו אצילים, ואשר היו כפופות לאימפריה הקרולינגית. בתקופה זו הוקמה גם אנדורה, ככל הנראה במקביל להקמתן של אורז'ל (Urgell) וסֶרדניה (Cerdanya) בשנת 798. מבין כ-20 ישויות שונות שהרכיבו את המרקה היספניקה, נותרה רק אנדורה חופשית, כפי שמעיד עליה המנונה:
| --- | --- |
Sols resto l'única filla: נותרתי בתה היחידה
de l'imperi Carlemany: של האימפריה הקרולינגית
עם חלוקתה של האימפריה הקרולינגית, מסר שארל הקירח את השליטה באנדורה לסוניפרד הראשון (Sunifred I), רוזן סרדניה ואורז'ל, בשנת 843, וזאת בתמורה לתמיכתו של האחרון בשארל הקרח כמלחמותיו נגד הנורמנים. המסמך הקדום ביותר המתייחס באופן ברור לאנדורה הוא מתקופה זו (שנת 839). המסמך כתוב לטינית ומתאר את ששת רובעיה של אנדורה:
ששת הרבעים האלה הם רובעיה של אנדורה עד היום, אך נוסף להם רובע שביעי - "אסקלדס אנגורדני" (Escaldes-Engordany). עם התפשטותה של רוזנות אורז'ל דרומה אל האזורים הפוריים הסמוכים לאברו, ירדה חשיבותה של אנדורה ההררית. ב-988, ויתר בוריי השני (Borrell II), רוזן ברצלונה ואורז'ל על לוריה, סנטה קולומה ואורדינו, ומסרם באופן זמני לידי הדיוקסיה של אורז'ל שבראשה הבישוף של אורז'ל. במאה ה-12 אושרה שוב שליטתו של הבישוף מאורז'ל באנדורה, וב-27 בינואר 1133 ויתר הרוזן ארמנגול השישי (Ermengol VI) על כל זכויותיו במקום, ומסרם לידי הבישוף, האב ברנגר (Berenguer), ולידי קתדרלת אורז'ל. השליטה הטריטוריאלית של בישופי אורז'ל באנדורה הפכה לבעלות חוקית ונשאה אופי פיאודלי. ב-1162 נחתם הסכם פשרה בדבר הסדרי תשלום המיסים בין הבישוף ברנט סנס (Bernat Sanç) לבין ראשי הרבעים, וב-1176 עדכן הבישוף ארנאו דה פריישנס (Arnau de Preixens) את סכומי המיסים והורה שבמקרה הצורך, יתייצב אדם אחד מכל בית-אב באנדורה לשירות צבאי. על הסכם זה חתם כל ראש משפחה, דבר המאפשר להעריך את מספר התושבים במקום שעמד אותה עת על כ-838 איש. כללים אלה כמו גם 2,298 חובות וזכויות נוספות אושרו על ידי כל הבישופים שלאחר מכן.
עם זאת, בהיעדר כוח צבאי ממשי, נאלצו הבישופים של אורז'ל לפנות לעזרתו "בית קבואט" (Casa de Caboet), בית אצולה קטלני, בבקשה כי יפרוס עליהם את חסותו ויספק להם הגנה. הראשון שנשבע אימונים לדיוקסיה היה האציל גיטארד איסרן דה קבואט (Guitard Isarn de Caboet) ב-1095, ואחריו עשו כן גם גיים גיטארד (Guillem Guitard) ב-1110 וארנאו דה קבואט (Arnau de Caboet) ב-1159. לפי הסכמי הגנה אלה נותרה הריבונות על עמקי אנדורה בידי הבישוף, אך לבית קבואט הוענקה סמכוית מדינית, צבאית ושיפוטית במקום.
ב-14 בינואר 1170 העביר ארנאו דה קבואט את זכותיו על עמקי אנדורה לבתו ארלנדה, ובסוף המאה ה-12 התחתנה זו עם ארנאו דה קסטייבו (Arnau de Castellbó), אציל ממשפחת קסטייבו. הבישוף מאורז'ל הוטרד מאיחוד משפחות זה וחשש לנסיגה בזכויותיו באנדורה, בעיקר בשל כך שבית קסטייבו השתייך לכת הקתרים. ואכן, חייליו של קסטייבו, יחד עם אלה של הרוזן דה פווה (Comte de Foix) הצרפתי, הרסו את קתדרלת אורז'ל ובזזו אותה, וכך עשו לכנסיות נוספות באזור. לבסוף, ב-1201 הושג הסכם בין הבישוף ברנאט דה וילמור (Bernat de Vilamur) וארנאו דה קסטייבו, לפיו ויתר הראשון על בעלותו באנדורה בתמורה לשבועת אימונים של קסטייבו ובתו ארמסנדה (Ermessenda).