stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרישטוף רשובסקי
ביוגרפיה > 2021 > סגן אלוף אולימפי

באולימפיאדת טוקיו (2020) זכה רשובסקי במדליית כסף במשחה מים פתוחים ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:48:59.0 שעות, אחרי פלוריאן ולברוק מגרמניה (1:48:33.7 שעות) ולפני גרגוריו פלטריניירי מאיטליה (1:49:01.1 שעות).
ביוגרפיה > 2023

באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה ביולי 2023 זכה במדליית כסף במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:50:59.0 שעות, אחרי פלוריאן ולברוק (1:50:40.3 שעות) ולפני אוליבר קלמט (1:51:00.8 שעות), שניהם מגרמניה.
תארים והישגים

בשנת 2018 זכה רשובסקי בתואר שחיין השנה בעולם בשחייה במים פתוחים.
רומן ברנר

רומן בוריסוביץ' ברנר (ברוסית: Роман Борисович Бренер;‏ 1 בינואר 1932–1991) היה קופץ למים יהודי-אוקראיני, אלוף אלוף אירופה בקפיצה למים (טורינו 1954) ו-10 פעמים אלוף ברית המועצות (8 פעמים ממקפצה גמישה מ-3 מטר: 1950–1954, 1958–1960 ופעמיים מפלטפורמה קשיחה מ-10 מטר: 1951 ו-1962).
קורות חיים

ברנר נולד בזפוריז'יה, אוקראינה.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) סיים ברנר במקום חמישי ממקפצה גמישה מ-3 מטר ומקום שמיני מפלטפורמה קשיחה מ-10 מטר.
קורות חיים > אלוף אירופה

באליפות אירופה שנערכה בטורינו, איטליה בשנת 1954 זכה ברנר בשתי מדליות זהב ממקפצה גמישה מ-3 מטר ומפלטפורמה קשיחה מ-10 מטר.
באולימפיאדת מלבורן (1956) סיים ברנר במקום חמישי מפלטפורמה קשיחה מ-10 מטר ובמקום שישי ממקפצה גמישה מ-3 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1958 זכה ברנר במדליית ארד ממקפצה גמישה מ-3 מטר.
נפטר בגיל 59.
קרמיט וושינגטון

| --- | --- |
 לידה:  17 בספטמבר 1951 (בן 73) וושינגטון די. סי., ארצות הברית
 עמדה:  פאוור פורוורד
 גובה:  2.03 מטרים
 מכללה:  אמריקן יוניברסיטי
 דראפט:  בחירה חמישית, 1973 לוס אנג'לס לייקרס
 קבוצות כשחקן
 1973–1977 1977–1978 1978–1979 1979–1982 1987:  לוס אנג'לס לייקרס בוסטון סלטיקס סן דייגו קליפרס פורטלנד טרייל בלייזרס גולדן סטייט ווריורס
 הישגים כשחקן
 בחירה למשחק האולסטאר של ה-NBA‏ (1980) 2 בחירות לחמישיית ההגנה השנייה (1980, 1981)
קרמיט אלן וושינגטון (באנגלית: Kermit Alan Washington; נולד ב-17 בספטמבר 1951) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1973–1982, ולתקופה קצרה בשנת 1987. בעונת 1980 נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA כשחקן פורטלנד טרייל בלייזרס, ולאורך 10 עונותיו בליגה רשם ממוצעים כוללים של 9.2 נקודות, 8.3 ריבאונדים ו-1.4 אסיסטים למשחק.
נודע בשל קטטה בה היה מעורב בדצמבר 1977, במהלך משחק בין קבוצתו לוס אנג'לס לייקרס לבין יוסטון רוקטס. במהלך הקטטה הנחית וושינגטון חבטה בפניו של שחקן הרוקטס רודי טומג'נוביץ', אשר גרמה לשברים רבים והביאה לידי פגיעות ראש מסכנות חיים. בסופו של דבר חזר טומג'נוביץ' לשחק לאחר עשרה חודשי אשפוז והחלמה, בעוד וושינגטון עצמו נקנס על ידי הליגה בסך 10,000 דולר, והושעה מ-26 משחקים.
קריירת מכללות

וושינגטון נולד וגדל בוושינגטון די. סי., ובין השנים 1969–1973 למד באמריקן יוניברסיטי. לאורך שלוש עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה רשם ממוצעים כוללים של 20.1 נקודות ו-20.2 ריבאונדים למשחק, ובסיום עונתו האחרונה – 1972/1973 – נבחר לחמישיית העונה של ליגת המכללות (First-team All-American).
קריירת משחק

בדראפט ה-NBA‏ 1973 נבחר וושינגטון בבחירה החמישית, על ידי לוס אנג'לס לייקרס. ב-4 וחצי עונותיו עם הלייקרס שימש לרוב כשחקן ספסל, ותרם 6.3 נקודות ו-6.7 ריבאונדים בממוצע למשחק. בעונת 1976/1977 העפיל עם הקבוצה לגמר האזור המערבי, אך לא שותף כלל לאורך הפלייאוף בשל דלקת גידים בברכו.
במשחק מול יוסטון רוקטס ב-9 בדצמבר 1977 חבט בפניו של שחקן הרוקטס רודי טומג'נוביץ', במהלך עימות בין מספר שחקנים. המכה שספג טומג'נוביץ' גרמה לשברים בגולגולתו, באפו ובלסתו, והביאה לידי פגיעות ראש מסכנות חיים. לאחר עשרה חודשי אשפוז והחלמה, חזר טומג'נוביץ' לשחק בתחילת עונת 1978/1979. וושינגטון עצמו נקנס על ידי הליגה בסך 10,000 דולר, והושעה מ-26 המשחקים הבאים; באותה העת הייתה זו ההשעיה הארוכה ביותר בתולדות ה-NBA בגין עימות בין שחקנים.
כשבועיים לאחר התקרית הועבר וושינגטון בטרייד לבוסטון סלטיקס, יחד עם דון צ'ייני, בתמורה לצ'ארלי סקוט. ב-32 משחקיו עם הסלטיקס עד לסיום עונת 1977/1978 קלע 11.8 נקודות והוריד 10.5 ריבאונדים למשחק. בקיץ 1978 הועבר עם סידני ויקס, פרימן ויליאמס וקווין קונרט בטרייד לסן דייגו קליפרס, בתמורה לנייט ארצ'יבלד, בילי נייט ומרווין בארנס.
לקראת עונת 1979/1980 נשלח בטרייד לפורטלנד טרייל בלייזרס, במדיה שיחק ב-3 העונות הבאות. בעונתו הראשונה בפורטלנד העמיד ממוצעים של 13.4 נקודות, 10.5 ריבאונדים ו-2.1 אסיסטים למשחק, ונבחר בפעם היחידה בקריירה להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA. בחודשים הראשונים של עונת 1981/1982 חש כאבים בגבו ובברכיו, אשר אילצו אותו להחמיץ 62 משחקים באותה עונה, בסיומה פרש ממשחק.
בנובמבר 1987, כחמש שנים מאז משחקו האחרון ב-NBA, חזר מפרישתו וחתם על חוזה בגולדן סטייט ווריורס. לאחר שישה משחקים בלבד שוחרר מהקבוצה ופרש ממשחק באופן סופי, בגיל 36.
פלילים

במאי 2016 הואשם וושינגטון במעילה בכספי ארגון צדקה המסייע לילדים באפריקה, בסך של כחצי מיליון דולר. בדצמבר 2017 הודה וושינגטון באשמות גנבת זהות והלבנת הון, וביולי 2018 נשפט לשש שנות מאסר בגין מעילה בכספי צדקה.
הערות שוליים

1 2  סטטיסטיקות הקריירה של וושינגטון ב-NBA, באתר basketball-reference.com
1 2  לאחר שלושה עשורים, וושינגטון עדיין מרגיש את השפעות האגרוף, באתר הניו יורק טיימס, 30 בינואר 2005
1 2  וושינגטון וטומג'נוביץ' עדיין מרגישים את הכאב מהתקרית, באתר לוס אנג'לס טיימס, 28 בינואר 1985
↑  סטטיסטיקות המכללות של וושינגטון, באתר sports-reference.com
↑  חמישיות העונה של ליגת המכללות, באתר basketball-reference.com
↑  רשימת הנבחרים בדראפט 1973, באתר basketball-reference.com
↑  וושינגטון וצ'ייני נשלחים בטרייד לבוסטון, באתר ניו יורק טיימס, 28 בדצמבר 1977
↑  הסלטיקס והברייבס משלימים טרייד של שישה שחקנים, באתר ניו יורק טיימס, 5 ביולי 1978
↑  וושינגטון, סמית' וקונרט נשלחים לפורטלנד, באתר ניו יורק טיימס, 19 בספטמבר 1979
↑  וושינגטון מואשם במעילה בכספי צדקה, באתר freep.com,‏ 25 במאי 2016
↑  וושינגטון נשפט לשש שנות מאסר, באתר ESPN,‏ 10 ביולי 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2002095865  VIAF: 63371978   WorldCat (עם VIAF): 63371978
רמאדי

| --- | --- |

מראה העיר מהאוויר
 מדינה:  עיראק עיראק
 מחוז:  אל-אנבאר
 תאריך ייסוד:  1869
 שטח:  60 קמ"ר
 גובה:  50 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  223,525 (1 ביולי 2018)
 קואורדינטות:  33°25′31″N 43°18′13″E﻿ / ﻿33.42528°N 43.30361°E﻿ / 33.42528; 43.30361
 אזור זמן:  UTC +3
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת עיראק מוגדלת) בגדאד מוסול בצרה ארביל כירכוכ פלוג'ה סולימאניה כרבלא נג'ף טורקיה סוריה יר. ערב הסעודית כווית איראן המ. הפ. רמאדי(למפת עיראק רגילה) בגדאד מוסול בצרה ארביל כירכוכ פלוג'ה סולימאניה כרבלא נג'ף טורקיה סוריה יר. ערב הסעודית כווית איראן המ. הפ. רמאדי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
רמאדי (בערבית: الرمادي, תעתיק מדויק: אלרמאדי, מילולית: "האפור") היא עיר הבירה של מחוז אל-אנבאר במרכז עיראק. העיר משתרעת לאורך כ-60 קילומטרים וממוקמת במישור פורה ומושקה היטב על גדות נהר הפרת כ-100 ק"מ מערבית לבירה בגדאד.
העיר נחשבת למקום אסטרטגי מאוד, מכיוון שהיא שוכנת על נהר הפרת ועל הכביש המוביל לירדן וסוריה. לכן, העיר עברה מלחמות רבות, שכללו את המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה, המלחמה האנגלו-עיראקית, שבה שימשה בסיס חשוב לכוחותיו של רשיד עאלי אל-כילאני, ומלחמת עיראק בין השנים 2003 ל-2006, כאשר היוותה מרכז חשוב להתנגדות לכיבוש האמריקאי ולאנשי אל-קאעידה. העיר נפגעה רבות במלחמת עיראק ובמלחמת האזרחים השנייה בעיראק. לאחר נסיגת הכוחות האמריקניים בשנת 2011, העיר נקלעה למחלוקת אלימה בין השלטון העיראקי לבין ארגון הטרור הקיצוני דאעש. רמאדי נפלה לידי שלטון המדינה האסלאמית במאי 2015 וחזרה לשלטון עיראק כשבעה חודשים לאחר מכן, ב-28 בדצמבר 2015.
היסטוריה

התיישבות אנושית הייתה קיימת באזור מימי קדם, אולם העיר נוסדה ב-1869 על ידי מידהט פאשה, המושל העות'מאני של בגדאד, כחלק ממדיניות שתכליתה ליישב את הבדואים הנוודים בעיראק ביישובי קבע. זאת מתוך אמונה שקירוב הבדואים ואיגודם למרכז האימפריה יאפשר יותר שליטה.
בתחילת המאה ה-20 העיר יושבה בעיקר בידי בני שבט דוליים שעדיין לא אימצו לעצמם אורח חיים עירוני, וקיימו כלכלה חקלאית.
העיר הייתה לזירת קרבות במהלך המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה. ביולי 1917 ניסה הצבא הבריטי, ללא הצלחה, לכבוש את העיר במהלך קרב רמאדי הראשון ורק בספטמבר 1917 נכבשה העיר במהלך קרב רמאדי השני.
גם בזמן מלחמת העולם השנייה העיר הייתה יעד לעימותים רבים ולאחר המלחמה האנגלו-עיראקית שהתרחשה במאי 1941 נכבשה העיר שוב על ידי הבריטים.
לאחר שבשנת 1987 הוקמה בעיר אוניברסיטה ומעמדה המסחרי של רמאדי השתפר, חדרה לעיר תרבות קוסמופוליטית, ליברלית וחילונית, יותר מערים אחרות במשולש הסוני. האליטות העירוניות היו בעלות קשר לשלטון הארצי. בנוסף על כך, העיר שימשה מרכז של אנשי צבא רבים.
בשנת 1995 התקיימו הפגנות רחבות כנגד נשיא עיראק סדאם חוסיין, והן דוכאו לאחר אלימות רבה.
מנובמבר 2014 ובמשך חדשים ארוכים נוהל קרב על כיבוש העיר מצד המדינה האסלאמית, עם התנגדות מצד הכוחות העיראקיים וליווי אווירי בהובלת ארצות הברית. בעת ניהול הקרב כבר היה רובו של מחוז אל-אנבר בשליטת ארגון הטרור. במאי 2015 נסוג הצבא העיראקי ואיפשר לדאע"ש להשתלט על העיר, אך בדצמבר באותה שנה שבו העיראקים לעיר וכבשו אותה במלואה.
דמוגרפיה

לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2018 אוכלוסיית העיר מנתה 223,525 בני אדם, כ-90% ממנה ערבים סונים, אך מספר זה ככל הראה השתנה בעקבות מלחמת האזרחים, האוכלוסייה מאוד הומוגנית. העיר היא בין הערים המרכזיות באזור המכונה המשולש הסוני. האוכלוסייה שבה צמחה במהירות במחצית השנייה של המאה ה-20- בשנת 1956 גרו בעיר כ-12 אלף תושבים, ובשנת 1987 גרו בה כ-192 אלף איש.
הערות שוליים

↑  Iraq: Governorates, Major Cities & Urban Centers - Population Statistics, Maps, Charts, Weather and Web Information, www.citypopulation.de
↑  מכה לדאעש בעיראק: ברח ממעוזו ברמדאי, באתר ynet, 27 בדצמבר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007484870405171  GND: 7862490-3  LCCN: n2003122200  VIAF: 147949609   WorldCat (עם VIAF): 147949609
ריי קנדי

ריימונד "ריי" קנדי (באנגלית: Raymond "Ray" Kennedy;‏ 28 ביולי 1951 – 30 בנובמבר 2021) היה כדורגלן אנגלי.
תארים

ארסנל :
אליפות: 1 (1970/1971)
גביע ה-FA:‏ 1 (1970/1971)
גביע ערי הירידים: 1 (1970)
ליברפול :
אליפות: 5 (1975/1976, 1976/1977, 1978/1979, 1979/1980, 1981/1982)
גביע אירופה: 3 (1977, 1978, 1981)
גביע אופ"א: 1 (1976)
הסופר קאפ האירופי: 1 (1977)
מגן הצדקה: 4 (1976, 1977, 1979, 1980)
לקריאה נוספת

ג'ף האריס וטוני הוג, Arsenal Who's Who,‏ Independent UK Sports,‏ 1995 (ISBN 1-899429-03-4)
קרב בית חאנון (1239)

ערך זה עוסק בקרב מהמאה ה-13 בין הצלבנים לשושלת האיובית. אם התכוונתם לקרב בין ישראל לחמאס כחלק ממלחמת חרבות ברזל, ראו .
קרב בית חאנון הוא קרב שהתנהל ב-13 בנובמבר 1239 על גבעת אום אל נאצר הנמצאת מערבית לבית חאנון, בין אבירים צלבנים לבין כוחותיו של הסולטאן האיובי של מצרים. קרב זה היה שיאו של מסע צלב של אבירים צרפתיים הידוע בשם מסע הצלב של הברונים והסתיים בתבוסה של הצבא הצלבני.
רקע

במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-13 נאבקה הממלכה הצלבנית על קיומה נגד אויבים מבחוץ – יורשיו של צלאח א-דין ואויבים מפנים – סכסוך פוליטי בין הברונים לבית איבלין לבין פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על השליטה בממלכת ירושלים, וזאת בעוד האפיפיור גרגוריוס התשיעי לא טמן אף הוא את ידו בצלחת. מצב זה דחף את ממלכת ירושלים השנייה (ידועה גם כממלכת עכו) אל עברי פי פחת, צלבנים נלחמו בצלבנים בעכו בצידון ובקפריסין, ולמרות שהמדינה הצלבנית זכתה, כתוצאה מסכסוכים פנים אסלאמיים, לתקופה שלום (יחסי) קצרה שנמשכה עד לשנת 1243, מבחינה פנימית היא נחלשה מאוד ונפרמו הקשרים שהחזיקו את אושיות השלטון של המדינה. בתקופה זו המנגנון המנהלי שלה שותק הלכה למעשה, ולמדינה הצלבנית אבדה יכולת התמרון הצבאי והפוליטי, ולקדמת הבמה עלו המסדרים הצבאיים.
רקע > המדינה הצלבנית

עם צאת הקיסר פרידריך השני מארץ ישראל, ולאחר חתימת הסכם אל עג'ול בין הקיסר לסולטאן המצרי לבית איוב אלמלך אל כאמל, נקבעו גבולות המדינה הצלבנית לאורך מישור החוף מלבנון עד ליפו ומשם במסדרון צר ולא מבוצר שחיבר אל ירושלים ובית לחם שהבעלות עליהן חולקה בין המוסלמים והנוצרים.
הסכם זה, שעורר בעת חתימתו מחלוקת ועד היום חלוקות הדעות על מהותו וערכו, יחד עם שרשרת תככים ועימותים בנסיכיות האיוביות הגובלות במדינה הצלבנית, הבטיחו באופן זמני את המשך קיומה של ממלכת ירושלים, אשר האיום הגדול על קיומה מצד כוח מוסלמי מאוחד הוסר באורח זמני.
רקע > מסע הצלב של הבארונים

למרות ההכרה בחוזה חלוקת ירושלים, אל עג'ול, המשיך האפיפיור לקרוא למסע צלב לגאולת ארץ ישראל מידי האסלאם. ואכן בשנת 1237 החלה היוזמה לקרום עור וגידים, ונקבע כי בקיץ 1239 יצא מסע הצלב אל ארץ הקודש. במהלך שנות ההתארגנות והתעמולה נערכו פרעות במהלכן נרצחו יהודים שהתגוררו באזורים אנז'ו, ובריטני. לאחר מחזור מחודש של תככים ועימותים בין הקיסר לאפיפיור יצא מסע הצלב מנמל מרסיי.
רקע > מסע הצלב של הבארונים > תיבו משאמפן

מסע הצלב של הברונים כלל כ-1,500 אצילים צרפתיים ובראשם תיבו הראשון משאמפן וברי שהיה גם מלך נאוורה על פי נישואין וידוע גם כתיבו מנאוורה.
תיבו משאמפאן (צרפתית: Thibaut de Champagne) היה דמות מפורסמת בצרפת והיה ידוע בכינוי "המשורר" (צרפתית: Thibaut le Chansonnier) אך גם בחוסר אמינות והפכפכות פוליטית שהכתימו את שמו וגרמו לבני מעמדו להטיל ספק בטוהר מוצאו, ללעוג למראהו ולהשמיץ את אישיותו, בתקופת שפל פוליטית זאת ועל מנת להציל את שמו ולהתרחק לתקופה מהפוליטיקה הצרפתית יצא תיבו למסע הצלב בראשות אצילים צרפתיים רמי מעלה ובהם דוכס בורגונדי.
רקע > מסע הצלב של הבארונים > הכנה לקרב

ביום 1 בספטמבר 1239 נחת הצבא הצלבני של מסע הצלב של הברונים בעכו וחנה מחוץ לחומות העיר. במחנה התנהלו דיונים לגבי המהלכים הצבאיים העתידיים ודרכי פעולה אפשריות.
לאחר התייעצות עם הבכירים שבאצילי הצלבנים בארץ ישראל – ראשי הכנסייה הלטינית המקומית וראשי המסדרים הצבאיים הוחלט לנוע דרומה ולבצר את אשקלון ולאחר מכן לעלות צפונה ולהתקיף את דמשק.
תוכנית זו שכוונה כנגד שני נסיכים איוביים מסוכסכים – סולטאן מצרים מחד ואמיר דמשק שעמד באותה עת בראש קואליציה אנטי מצרית הצליחה לאחד את הנסיכים היריבים כנגד הצלבנים. תוכנית זו, משקפת הלכה למעשה לא רק את דרך הפעולה הגרועה ביותר אותה ניתן היה לנקוט אלא גם את סימני הפירוד בין מסדר ההוספיטלרים ששאפו ודחפו לברית עם דמשק נגד מצרים והטמפלרים שדחפו לברית עם מצרים כנגד דמשק.
מחקר חדש "מסעי הצלב של 1239–1241 ותוצאותיהם" מאת פטר ג'קסון שפורסם על ידי אוניברסיטת מינסוטה מציין כי המצב המדיני – פוליטי בין הנסיכים האיוביים של מצרים וסוריה היה כה נזיל ולא יציב ובמהלכו התחלפו נאמנויות ובריתות עד שמנהיגי מסע הצלב, הצלבנים המקומיים וראשי המסדרים לא יכלו לכוון מאמץ כנגד מטרה אחת.
ביום 2 בנובמבר החל המחנה לנוע דרומה. מאחר שלצבא הצלבני היו חסרים סוסים חלו האבירים – שלא היו רגילים להליכה ממושכת ברגל – וחלקם חלו עד שהיה צורך לאשפז אותם במבצר עתלית.
מעתלית המשיך הצבא הצלבני ליפו ובה חנה למשך שבועיים. שהות זאת נתנה בידי הצבא המצרי את הזמן הנדרש להתארגנות ותגבור כוחותיו בסמוך לעזה.
רקע > מסע הצלב של הבארונים > קרב ראשון

בעת החנייה ביפו הגיע לידי הצלבנים מידע על שיירה מוסלמית העושה דרכה לכוון צפון ועליה סחורות רבות המיועדות לנסיך האיובי של דמשק אלמלך א-צאלח אסמעיל. צמד אבירים צרפתיים ארגנו את כוחותיהם והתקיפו את השיירה בשחר של יום 4 בנובמבר. לאחר קרב מר התגברו הצלבנים על כוח הליווי של השיירה וחזרו עמוסי שלל רב ומזון לבסיס הצלבני ביפו שלמראה הלוחמים החוזרים עם ביזה ומזון חגגו את הניצחון.
רקע > מסע הצלב של הבארונים > המסע לבית חאנון

אצילים צרפתיים אחרים ובראשם הדוכס מבורגונדי ורוזן באר שקינאו ב"תהילה" של שודדי השיירה יצאו דרומה ביום 12 בנובמבר מהמחנה ביפו לכוון דרום. תיבו משאמפאן עם אצילים אחרים ניסה לשכנע אותם להישאר עם המחנה העיקרי ולהמשיך את המסע דרומה לכוון אשקלון בצורה מסודרת אך ללא הצלחה.
המסע הוביל את הגדודים הצלבניים על פני החולות של מישור החוף על פני אשקלון שביצוריה נהרסו על ידי צלאח א דין והייתה לכאורה המטרה הראשונה של הכוח הצלבני. מסיבה לא ברורה המשיכו הגדודים הצלבניים דרומה, ייתכן כי הרצון בתהילה או השאיפה לביזה דחפו את הצלבנים. במחקרו מצביע פיטר ג'קסון המסתמך על היסטוריוגרפיה של התקופה המשך להיסטוריה של וויליאם מצור הידוע גם בשם "רוטולין" או "הטקסט של עכו" ולפיו חיפשו הצלבנים הצרפתיים עדרים של סוסים וחיות בית אחרות שעל פי מידע שנמסר להם מצלבנים מקומיים רעו באזור ולא התכוונו להיכנס לעימות עם הצבא המצרי. הצלבנים חנו בסמוך לנחל שקמה (בערבית ואדי אל-חַסִי) למשך כשעה בעוד האצילים דנים באפשרויות הפתוחות בפניהם – האם לסגת לכוון אשקלון ולהמתין לגוף העיקרי של הצבא שאמור היה להיות בתנועה דרומה או לממשיך דרומה – לכוון מטרה לא ברורה, לבסוף הוחלט על המשך המסע דרומה והצלבנים חצו את הנחל בסמוך למקום בו נמצאת דיר סניד, והמשיכו דרומה במשך כל הלילה עד שהגיעו עם בוקר לבית חאנון.
קרב בית חאנון

הקרב עצמו, מעבר לחשיבותו ההיסטורית המוגבלת מהווה דוגמה לטקטיקות הלחימה הצלבנית – נוצרית השונות מול טקטיקות הלחימה המוסלמיות.
הצבא הצלבני חנה בבקעה המוקפת בדיונות של חול ככל הנראה מתוך תקווה שהגבעות יסתירו את הכוח הצלבני מסיורים ותצפיות של אויבים פוטנציאליים. למרות אמצעי זהירות אלו, נתגלתה תנועת הצבא הצלבני לתצפיות מוסלמיות ובאמצעות מערכת של סימני עשן הוכוונו גדודים של הצבא המצרי אל בקעת בית חאנון.
קרב בית חאנון > שלב ראשון

בעוד הצלבנים נחים או סועדים את לבם הופיעו לוחמים מוסלמיים על הגבעות ותקפו את המחנה בחצים ובאבנים, בעוד חיל הפרשים המוסלמי הוצב בחסימה על הגישה מתוך העמק דרומה. ההתקפה מוסלמית גבתה קורבנות הן מקרב הלוחמים הצלבניים והן מקרב הסוסים עליהם רכבו האבירים. מחמת תנאי השטח והחול העמוק – האבירים לא יכלו לנוע ולהתקיף את הלוחמים המוסלמיים שעל ראש הדיונות ואלו נהדפו על ידי הקשתים ושימוש בקשת מוצלבת (רובה קשת) אך אספקתם המוגבלת של החצים כמעט ואזלה.
קרב בית חאנון > שלב שני

בהפוגה שחלה בקרב עם הדיפת ההתקפה המוסלמית החלו האצילים הצלבניים לדון באשר לצעדיהם הבאים.
האצילים המקומיים שנלוו לכוח הצרפתי והיו בקיאים בתורת הלחימה המוסלמית ועל פי השערת פיטר ג'קסון – הבינו כי הם עומדים מול הצבא המצרי ולא לוחמים מקומיים הציעו לבצע נסיגה בדרך ממנה הגיע הצבא – שעדיין הייתה פתוחה. האבירים הצרפתיים גרסו כי יש להישאר ולהילחם בנימוק שנסיגה תותיר את החיילים הרגלים ללא הגנה ונתונים לרחמי הצבא המצרי.
האבירים הצלבניים המקומיים בראשות גוטייה מיפו ועימם הדוכס מבורגונדי רכבו צפונה לכוון אשקלון כשהם מבטיחים להזעיק תגבורת.
קרב בית חאנון > שלב שלישי

משאזלו החצים של הקשתים הצלבניים חזרו הקשתים המוסלמיים להטריד את הצבא הצלבני מטווחים הולכים וקטנים.
האבירים הצלבניים תקפו את הפרשים המוסלמיים שחסמו את היציאה מהעמק. במקום הצר ומול מטרה נייחת וברורה הצליחה ההתקפה הצלבנית לשבור את שורות הפרשים המצרים ולצאת מטווח הקשתים.
בשלב זה נקט המפקד המצרי שמס א-דין סונקור בתרגיל במהלכו ניהל הצבא המצרי נסיגה מבוימת במטרה למשוך את הצלבנים אל מלכודת שסופה כיתור.
האבירים הצלבניים בלעו את הפיתיון ויצאו במרדף מתוך העמק כשהם מאבדים את ההגנה היחסית של מבנה תקיפה צפוף שורות ומצאו עצמם על גבעה הקרויה מאז "אום אל נאצר" (אם הניצחונות – לסימול הניצחון על הצלבנים) מול הפרשים המצרים שחזרו אל הקרב וגדודים שהופיעו בעורפם.
הקרב איבד את ערכו הצבאי והפך לטבח. הצבא הצלבני הושמד מלבד מספר קטן של אצילים שנלקחו בשבי והובלו לקהיר.
קרב בית חאנון > סוף דבר

בבית חנון נבנה מסגד הקרוי מסגד אום אל נאצר (אם הניצחונות) או מסגד בית חאנון. הסולטאן המצרי חגג את ניצחונו על ידי עיטור חומות קהיר בראשי האצילים הצלבניים ומאוחר יותר הוקם מסגד לזכר הניצחון מסגד אנצאר ובקרבתו נקברו החיילים המוסלמים שנהרגו בקרב. על גבי המסגד נקבעה כתובת המשמשת המקור המוסלמי היחיד לתיאור הקרב. כתובת זו נחקרה ופורסמה על ידי יגאל ידין
למחרת יום הקרב הגיע תיבו משאמפאן לאשקלון שם הגיעו אליו הידיעות על הקרב וגורל חבריו לנשק. הצעתו לצאת למרדף אחרי הצבא המצרי נדחתה על ידי ראשי המסדרים הצבאיים בטענה כי המרדף עלול לסכן את חיי השבויים.
קרב בית חאנון > סוף דבר > ביקורת מבית ומבחוץ

הקרב סיים – הלכה למעשה – את הפרק הצבאי של מסע הצלב של הברונים. האצילים ששרדו את הקטסטרופה ביקרו בערים בארץ הקודש ללא תוכנית ומבלי למצות את הפוטנציאל הנותר של כוחם הצבאי.
התמוססות המומנטום של מסע הצלב ושהייתם חסרת המעשה של מנהיגיו הולידו אווירה עוינת כלפיהם בקרב התושבים הלטיניים של ארץ ישראל שהפיצו את השמועה הזדונית כי מנהיגי מסע הצלב כרתו ברית סודית עם המוסלמים שמונעת מהם ליטול יוזמה התקפית, האבירים הפשוטים שבאו לארץ ישראל תוך נטילת הלוואות ומשכנתאות מתוך תקווה כי הביזה והשלל יכסו את השקעתם לא הסתירו את ביקורתם כנגד מנהיגי המסע.
ביקורת אחרת הופנתה כנגד האבירים הצלבניים המקומיים שלכאורה נטשו את האבירים הצרפתיים למר גורלם. ביקורת זו מוצאת הד בהיסטוריוגרפיה קופטית של אותה תקופה:
” הקרבות שהתנהלו בשנה הזאת בין הפרנקים והמוסלמים נסתיימו במפלת הפרנקים והסיבה לכך נעוצה בעובדה שהפרנקים שבאו מארצות המערב לא הכירו את מבנה הארץ וגם לא את צורת הלחימה של המוסלמים. הם התחלקו לגדודים וחדרו לפנים הארץ, בשעה שהפרנקים של המזרח שחפצו להחזיק בארץ לבדם נתנו להם להסתדר כיכולתם, כשהם מעדיפים בעצמם ולפי מנהגם לכרות ברית עם אויביהם נגד בני דתם”
ביקורת ברוח דומה הופנתה על ידי השבויים הצלבניים – כנגד המסדרים הצבאיים על פי טענה זו המסדרים הצבאיים היו צריכים לקחת את מסע הצלב ולוחמיו תחת חסותם והדרכתם אך הם בגדו באחיהם הנוצרים והביאו לניצחון המוסלמים ולמפלת הצלבנים.
קרב בית חאנון > סוף דבר > קרב אחרון

במהלך שארית שהותו בארץ ניהל תיבו משאמפאן משא ומתן עם הנסיך האיובי של דמשק ועל פי ההסכם שנחתם יצאו האבירים הצלבניים עם חיילים מדמשק לעימות צבאי נוסף מול הצבא המצרי וזאת תמורת העברת שטחים הגובלים מצפון עם המדינה הצלבנית. הצבאות הנוצרי – דמשקאי והצבא המצרי נפגשו בסמוך לתל אל-עג'ול בעימות שתחילתו הייתה כעין הקדמה לקרב הירביה. אך ברגע מכריע זה ערקו הלוחמים הסוריים אל המחנה המצרי מאחר שסירבו להילחם כנגד מוסלמים.
הצלבנים מצאו עצמם מול כוח מוסלמי מאוחד ניתקו מגע ונסוגו במהירות לכוון אשקלון.
בשלב זה, חתם תיבו משאמפאן הסכם עם השולטאן המצרי ותמורת הבטחות לא ברורות מצד הצלבנים התחייב הסולטאן המצרי לשחרר את השבויים שנתפסו בקרב בית חאנון. משהגיעו חלק מהשבויים למחנה הצלבני עלה תיבו משאמפאן לרגל לירושלים ולאחר מכן בספטמבר 1240 מיהר לעזוב את ארץ ישראל. שחרור שאר השבויים וקבורת עצמות החללים הצלבניים שמתו בקרב בית חאנון נעשה במהלך מסע הצלב של ריצ'רד מקורנוול שנחת בחופי הארץ מאוחר יותר באותו חודש.
לקריאה נוספת

יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל (שני כרכים), מוסד ביאליק ודביר ירושלים 1971.
הערות שוליים

↑  http://www.tc.umn.edu/~cmedst/gmap/uploaded/The%20Crusades%20of%201239%20to%2041%20and%20Their%20Aftermath.pdf
↑  שם, עמוד 39
↑  "מסעי הצלב של 1239–1241 ותוצאותיהם" מאת פטר ג'קסון עמוד 39
↑  כריסטופר מרשל. השימוש בהתקפה במזרח הלטיני 1192–1291 החברה להיסטוריה צבאית של ימי הביניים עמוד 224
↑  משה שרון, Corpus Inscriptionum Arabicarum Palaestinae Vol. 2, E.J. Brill, Leiden 1999., עמ' 98
↑   ידיעות החברה לחקירת א"י ועתיקותיה. "כתובת של התקופה האיובית מבית חאנון" גיליון י"ב תש"ו עמוד 84 ואילך. סריקה במאגר DLIR
↑  יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל (שני כרכים), מוסד ביאליק ודביר ירושלים כרך ב' עמוד 261.
↑  שם, שם
חותם של תיבו משאמפאן
רוסנפטגז

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 מייסדים:  Technopromexport 
 תקופת הפעילות:  2004–הווה (כ־20 שנה) 
 חברת אם:  הסוכנות הפדרלית לניהול רכוש המדינה 
 מיקום המטה:  מוסקבה 
 ענפי תעשייה:  תעשיית הנפט 
 הכנסות:  264,500,000,000 רובל רוסי (נכון ל־2013) 
 רווח:  184,000,000,000 (נכון ל־2014) 
 יו"ר:  איגור סצ'ין
 מנכ"ל:  גנאדי בוקייב (רו')
 עובדים:  10 (נכון ל־2014) 
 
רוסנפטגז (ברוסית: Роснефтега́з) היא חברה רוסית המנהלת נכסים בענף הנפט והגז. החברה מחזיקה במניית שליטה של חברת רוסנפט, 10.97% ממניות גזפרום ומחזיקה גם ב־26.36% ממניות אינטר RAO.
100% ממניות החברה נמצאות בבעלות המדינה באמצעות הסוכנות הפדרלית לניהול נכסים.
היסטוריה

בשנת 1991 הוקמה חברת הנפט הממלכתית Rosneftegaz על בסיס משרד תעשיית הנפט והגז של ברית המועצות. בשנת 1993 הוא הפך למפעל בבעלות המדינה רוסנפט, ובהתאם לכך חדל להתקיים.
בשנת 2004 הודיע ולדימיר פוטין כי המדינה תיתן לידי גזפרום שליטה ברוסנפט בתמורה לכך שהמדינה תחזיק ב-10.74% ממניות גזפרום. באופן דומה, קיוותה המדינה לרכז בידיה אחזקות שליטה בגזפרום. עם זאת, רוסנפט הצליחה לשמור על עצמאות: בדצמבר 2004, לאחר פרשת יוקוס, היא קנתה את יוגאנסנקפטגז מחברת Baikalfinansgroup, מה ששינה מהותית לא רק את הביצועים הכספיים של רוסנפט, אלא גם את הסיכונים שלה.
בהמשך, גושי המניות של גזפרום ורוסנפט נותרו בחזקת המדינה: הוכרז כי לא יבוצע מיזוג ביניהן והמדינה תרכוש את המספר הדרוש של מניות גזפרום תמורת כסף. בשנת 2005 רכשה רוסנפטגז באמצעות הלוואה מבנקים זרים (בסכום של 7.6 מיליארד דולר) 10.74% ממניותיה מחברות הבת של גזפרום.
קונצרן רוסנפטגז נוצר כ"אחסון זמני" של מניות רוסנפט וגזפרום, וההנחה היא שהחברה תפורק סופית ברגע שתפרע הלוואה בהיקף של מיליארד דולר. רוסנפטגז החזירה את הכסף לבנקים באמצע שנת 2006, אך החברה המשיכה להתקיים.
בדצמבר 2016 הסביר פוטין כי הכספים שבבעלות רוסנפטגז שהגיעו מדיבידנדים ממניותיה בחברות יכולים במקרים מסוימים לשמש כדי לפתור משימות ממשלתיות. בפרט, בשנים 2015–2016 לקחה רוסנפטגז חלק במימון מספר פרויקטים מדעיים וחינוכיים, הקמת מספר תחנות כוח, כמו גם פרויקטים בתחום התעופה (כמו בניית מנוע עבור CR292).
פעילויות

פעילות החברה היא בעלות על מניות בחברות גז ונפט עבור המדינה:
Rosneft (עד מרץ 2013 75.16% מהמניות, אז 69.5%, כיום 50% + מניה אחת)
Gazprom - 10.97%
Rosgazification - 74.55%
Inter RAO - 27.63%
7% ממניות קונסורציון הצינור הכספי.
עלות מניות אלה נכון ל-15 בפברואר 2008 היא 94.9 מיליארד דולר.
מספר העובדים הוא כעשרה אנשים. הכנסותיה בשנת 2013 הסתכמו ב-264.5 מיליארד רובל. הרווח הנקי - 161 מיליארד רובל. יחד עם זאת, מרבית הכנסות החברה הן דיבידנדים על מניות רוסנפט וגזפרום.