stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עץ חג המולד בבית הלבן

ג'קלין קנדי וג'ון פיצג'רלד קנדי לצד עץ חג המולד השנתי, דצמבר 1962
עץ חג המולד של הבית הלבן (באנגלית: White House Christmas Tree) הוא עץ חג המולד הרשמי שמוצב במעונו של נשיא ארצות הברית, הבית הלבן . עץ חג המולד (הנמצא בתוך הבית עצמו) הראשון הוצב בבית הלבן במאה ה-19 (ישנן טענות שונות לגבי השנה המדויקת בה הוצב העץ הראשון) ומאז 1961 היה לעץ נושא שנקבע על פי שיקול דעתה של הגברת הראשונה של ארצות הברית .
עץ חג המולד של הבית הלבן מוצב במרבית המקרים בחדר הכחול אך מדי פעם הוא גם הוצב באולם הכניסה.
חוץ מהעץ שנמצא בתוך הבית, קיים עץ נוסף גדול יותר בכניסה לבית הלבן המכונה "עץ חג המולד הלאומי" (אנ').
היסטוריה

ישנן שתי סברות לגבי מתי הוצב עץ חג המולד הביתי הראשון בבית הלבן. לפי סברה אחת, העץ הראשון הוצב בתקופת הנשיא פרנקלין פירס בשנות ה-50 של המאה ה-19, ב-1853 או ב-1856. לפי דיווחים אמינים יותר הנשיא בנג'מין הריסון הציב את העץ בפעם הראשונה ב-1888, 1889 או 1891. אשתו, הגברת הראשונה קרוליין הריסון עזרה לו לקשט את העץ שהוצב בחדר הסגלגל-צהוב, על פי מקור אחד מ-1880, הנשיא ג'ון טיילור הציב עץ חג מולד בשנות ה-40 של המאה ה-19, במסגרת חגיגות יום ההולדת לנכדתו הבכורה.
ב-1961 הגברת הראשונה, ג'קלין קנדי החלה את המסורת של בחירת תמה לעץ חג המולד של הבית הלבן. קנדי קישטה העץ בקישוטים הקשורים לבלט מפצח האגוזים. הילרי קלינטון בחרה בשנתו הראשונה של בעלה בבית הלבן את התמה "מלאכים". לורה בוש בחרה באחת השנים בה בעל כיהן כנשיא את התמה "עונה של סיפורים", ובפעם האחרונה בה הוצב העץ, בדצמבר 2020, בחרה מלאניה טראמפ את התמה "אמריקה היפה".
עץ חג המולד של הבית הלבן נלקח מחלקות אדמה או חנויות שונות מכל רחבי ארצות הברית.
עם הנצח לא מפחד

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  שני בוינג'ו
 שפת המקור:  אנגלית
 תורגם לשפות:  רבות
 סוגה:  רומן
 הוצאה
 הוצאה:  Hogarth Press
 תאריך הוצאה:  2012
 מספר עמודים:  288
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  זמורה ביתן
 תרגום:  2014
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003705061
עם הנצח לא מפחד הוא רומן מאת שני בוינג'ו. זהו ספרה הראשון של בוינג'ו. הספר יצא לאור בהוצאת זמורה ביתן בשנת 2014. הספר יצא לאור תחילה באנגלית בשנת 2012 תחת הכותר: The People of Forever Are Not Afraid, ותורגם לעברית בידי שני בוינג'ו. הספר זכה להצלחה רבה בעולם, תורגם ל-20 שפות ופורסם ב-23 מדינות.
זוהי אחת היצירות הישראליות הראשונות העוסקות בשירות הצבאי אשר נוצרו על ידי נשים ומעמידות נשים במרכזן, ביניהן ניתן למנות גם את הסרט "אפס ביחסי אנוש" (2014).
הדמויות העיקריות בספר

בספר שלוש דמויות עיקריות. הן מתחלפות ביניהן עד כדי רגעים שבהם קשה להבחין מי היא מה ומי היא מתי. ובכל זאת, לכל אחת מהן אופי משלה ויכולות התנהגותיות מפתיעות ומטרידות.
הספר מתאר תהליך התבגרות מאוחר של שלוש בנות צעירות, הנזכרות כל אחת בדרכה, בעברן. וחיות בהווה לא פשוט, שנעשה מורכב מרגע לרגע. אנו עוקבים אחריהן במעבר מהתיכון לצבא ומן הצבא לחיים בעיר. שלושתן בונות בעצמן, ללא עזרת המבוגרים, את אישיותן המורכבת. תחילה נראה כאילו הן בנות פשוטות חסרות כיוון ודרך. אך הספר שוטח בפנינו חיים שלמים, בתקופה קצרה. אבישג היא תצפיתנית המתבוננת בפליטים המשליכים עצמם על גדרות תיל דוקרני. אך במהלך הרומן נגלה דמות דרמטית ביותר, העוברת תהליכי אובדן קשים מאוד. ליה, המשרתת במחסום, מנסה לדמיין את המתחולל מאחורי הפרצופים של הפלסטינים שחולפים לצידה יום-יום. וגם היא עדה לאירוע דרמטי וקשה. אך בהגיעה לתל אביב, כובשת אותה בסערה חסרת תקדים. יעל, שיש להניח שהיא הדמות הקרובה ביותר למחברת. בעלת כישרונות בתחומים רבים. וגם בעלת חוש הומור מפותח.
אין לסיפור המרכזי כל המשכיות, הוא ממוקד בשלוש הדמויות המרכזיות. כל אחת וחייה היא. והמפגשים המשולשים שלהן. הכותבת עוברת מדמות לדמות, מסיפור לסיפור. בדרך כלל על מנת לעצור את המתח בשיאו, רגע לפני שהיא חושפת את סופו של הסיפור הקודם. ובכך שומרת על מתח, והפתעה בחשיפת מעלליהן של שלוש הדמויות.
הדמויות מספרות את עצמן. הסופרת מתארת אותן. הדמויות מספרות את חברותיהן, אימהותיהן, את סביבתן ואת מערכות היחסים שלהן. אך אין בהן איזו אמירה אידאולוגית, או ערכית. ההתמודדות עם הערכים החברתיים, הלאומיים, איננה מהווה מהות בסיפור, אלא רק העלילות עצמן. הפעולה, העשייה, הכאב, הרגש.
ביקורות

להלן ציטוטים מדברי המבקרים:
אריאנה מלמד כתבה: "הספר הוא "התגנבות יחידים", גרסת הבנות, גרסת 2012. העלילה עוסקת בנשים צעירות לפני וקצת אחרי הצבא, אבל מתמקדת בעיקר במה שעובר עליהן כמי שנתונות במלחמה מתמדת - כזאת שצובעת את ההתבגרות הישראלית בצבעים ייחודיים. לא כל הצבעים הללו קודרים וכהים, אבל כולם מוגשים ברומן כאילו הקורא לא שמע עליהם מימיו, ובאורח מפתיע, הספר שואב את כוחו דווקא מכך."
עמרי הרצוג כתב: "לכל הטוקבקיסטים המודאגים - ואני יודע שיש רבים כאלה - אבהיר שבוינג'ו שירתה בצה"ל. אני לא יודע את זה מהפרטים הביוגרפיים שלה, אלא מהרומן שכתבה: אי אפשר לדמיין או לכתוב את המכניקה הרגשית, החברתית והתפקודית של השירות הצבאי, כפי שמתוארת ברומן, מבלי לחוות משהו ממנה בגוף ראשון. אולם העובדה שהרומן מתמקד בחוויות השירות הצבאי של שלוש צעירות כבר מכתיבה את אופן הקריאה ואת ההתקבלות שלו בישראל. על הספר מוטל בעל כורחו משא כבד מנשוא: למלא תפקיד ייצוגי; לספר את "הסיפור הישראלי" כהלכה (ובוינג'ו מספרת סיפור שאין ישראלי ממנו - באתריו, בדמויותיו, בלשונו ובמחוותיו העלילתיות והסגנוניות). עלי להודות שגם אני הירהרתי לא מעט במשך הקריאה ברושם שיוצר הרומן (כלומר "אנחנו") על קוראים זרים, ועל גלוית הנוף הפיזי והאנושי ("שלנו") שנשקפת ממנו למולם."
אריק גלסנר כתב: "הסיפורים מסופרים לעיתים בגוף שלישי ולעיתים בגוף ראשון על ידי הבנות עצמן. לבוינג'ו יש טענה בסיסית חזקה שניצבת בתשתית כל הסיפורים: ישראל היא מקום אלים – גם אם בהחלט לא רק באשמתנו – ובלתי אפשרי לחמוק מהאלימות הזו, גם לבנות שאין להן נטייה לאלימות כמו שלוש הבנות שהיא עוסקת בהן; הצבא הוא מקום שמקשיח את הנפש ואוטם אותה. חשוב לציין, עם זאת, שהרומן לא דידקטי והוא ממחיש את הטענה הבסיסית שלו בחיוניות, בתחכום ובפלסטיות."
דוד רוזנטל כתב: "מה משך כל כך הרבה מו"לים ברחבי העולם לתרגם את הספר? לא יהיה הוגן לתלות זאת ביחסי הציבור שלו. סקס תמיד מוכר, במיוחד כשהוא מגיע מכיוונו של צבא קטן וממזר בין הסדינים. 'כשאני פורקת את הנשק שלו אני שמה לב שהוא מתאמן על תנועת החתירה שלו עם המבט קדימה', מתוודה יעל, מדריכת קליעה, כשהיא עובדת עם החניך בוריס במטווח. הסיטואציה הזו היא אחת מני רבות שבהן בוינג'ו מעלה את אותה אסוציאציה קדומה שקושרת בין כלי זין למיניהם, בשדה הקרב ובמיטה, רק שהפעם זה קורה מנקודת מבט נשית נטולת בושה ועכבות. צה"ל נתפס, כמו כל צבא, כגברי, והקול הנשי שבוקע ממנו אמור להפוך את העסק למעניין ומגרה יותר.".
ראו גם

עם הנצח לא מפחד מדרך ארוכה
הערות שוליים

↑  אריאנה מלמד, הביאה את צה"ל לאמריקנים: הרומן של שני בוינג'ו, באתר ynet, 17 באוקטובר 2012
↑   עמרי הרצוג, שני בוינג'ו מפרקת לגורמים את הדרמה של השעמום בצבא, באתר הארץ, 29 ביוני 2014
↑  אריק גלסנר,על "עם הנצח לא מפחד", של שני בוינג'ו, הוצאת "זמורה ביתן", 18 ביולי 2014
↑  דוד רוזנטל‏, "עם הנצח לא מפחד" הוא בעיקר המדריך לצה"ל לגוי החרמן, באתר וואלה, 28 ביולי 2014
פדרו חואן קבאיירו

| --- | --- |
דגל פדרו חואן קבאיירודגל פדרו חואן קבאיירו

 מדינה:  פרגוואי פרגוואי
 מחוז:  אממבאי
 שפה רשמית:  ספרדית, גוארני 
 תאריך ייסוד:  1899
 על שם:  Pedro Juan Caballero 
 שטח:  588 קמ"ר
 גובה:  607 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  127,437 (2022)
  ‑ צפיפות:  130 נפש לקמ"ר (2008)
 קואורדינטות:  22°31′59″S 55°44′49″W﻿ / ﻿22.533°S 55.747°W﻿ / -22.533; -55.747
 אזור זמן:  UTC -4
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פרגוואי מוגדלת) אסונסיון סיודד דל אסטה אנקרנסיון ברזיל ארגנטינה בוליביהפדרו חואן קבאיירו(למפת פרגוואי רגילה) אסונסיון סיודד דל אסטה אנקרנסיון ברזיל ארגנטינה בוליביהפדרו חואן קבאיירו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
פדרו חואן קבאיירו (בספרדית: Pedro Juan Caballero) היא בירת מחוז אממבאי בפרגוואי. העיר שוכנת על הגבול של פרגוואי עם ברזיל, מול העיר פונטה פוראו, במרחק של כ-536 קילומטרים[דרוש מקור][דרושה הבהרה] מצפון לבירת פרגוואי, אסונסיון.
תחבורה

נמל התעופה הבינלאומי דוקטור אוגוסטו רוברטו פוסטר משרת את העיר.
ערים תאומות

ברזיל קמפו גראנדה, מאטו גרוסו דו סול, ברזיל
ספנודון מצר קוק

| ספנודון מצר קוק> מצב שימור |
| --- | --- |
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: מחודקי ראש
משפחה:: ספנודוניים
סוג:: ספנודון
מין:: ספנודון מצר קוק
שם מדעי
 Sphenodon guntheri
תחום תפוצה


ספנודון מצר קוק (שם מדעי: Sphenodon guntheri) הוא מין של זוחל נדיר ממשפחת הספנודוניים וקרובו של המין ספנודון מצוי החי רק באיים במצר קוק שבניו זילנד בין האי הצפוני והאי הדרומי. חלק מהחוקרים רואים אותו כתת-מין של המין האחרון.
מאפיינים

מין זה מזכיר במראהו את הספנודון המצוי, אך קטן יותר. צבעו חום עד צהוב ופחות ירוק, אך מראהו דמוי האיגואנה או החרדון דומה. אורכו מגיע ל-76 ס"מ ומשקלו ל-900 גרם והזכרים גדולים מהנקבות וגם תוקפניים מהם. בניגוד ללטאות לספנודון אין איברי מין זכריים ומבנה הלסתות שלו שונה.
הספנודון מצוי במחילות וצוקים באזורים ממוזגים, והוא פעיל לילה. מזונו מורכב מעכבישים, חלזונות וחרקים גדולים כמו הווטה האנדמי לניו זילנד. עם זאת הוא יטרוף גם לטאות קטנות ואפרוחי עופות ים ואף עופות ים קטנים.
עין הקודקוד

לספנודון, יש עין שלישית במעלה הראש, הידועה גם כעין הקודקוד.
לעין עדשה, רשתית וקרנית משלה, וקישור עצבי חלש למוח, עובדה אשר יכולה להעיד על התפתחות אבולוציונית מעין שלישית מתפקדת.
עין הקדקוד ניתנת להבחנה רק באבקועים (צאצאים צעירים), אשר להם רקמה שקופה בקודקוד. לאחר 4–6 חודשים, הרקמה מתכסה בקשקשים בהירים ופיגמנט.
המטרה של עין הקודקוד לא ידועה, אבל קיימת סברה לפיה היא שימושית לספיגת קרני UV ליצירת ויטמין D, לקביעת מחזורי יום ולילה (מחזורים צירקדיים), עוזרת לבקרת חום, ומסיעת לניווט על ידי קביעת מיקום השמש.
מכל הטטרפודים הקיימים (בעלי ארבע רגליים), עין הקודקוד ניתנת לראות בבירור בעיקר בספנודון.
הערות שוליים

↑  ספנודון מצר קוק באתר הרשימה האדומה של IUCN
ענבר ויצמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 בדצמבר 1991  (בת 32) פתח תקווה
 שם במה:  Lukah 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 עיסוק:  זמרת-יוצרת, מלחינה
 שפה מועדפת:  עברית, אנגלית 
 כלי נגינה:  גיטרה וקלידים
 lukahmusic.com
 
ענבר ויצמן (נולדה ב-9 בדצמבר 1991) היא זמרת-יוצרת ישראלית.
ביוגרפיה

ויצמן נולדה בפתח תקווה. למדה לנגן בגיטרה וקלידים, ובגיל 16 החלה לכתוב שירים.
ב-2014 השתתפה בתוכנית מציאות מוזיקלית, "ישנן בנות" בערוץ 24, שמטרתה הייתה להקים את להקת הבנות הבאה של ישראל. דנה אינטרנשיונל בחרה בלהקתה של ויצמן "מפתח סול" כזוכה בתחרות, אך הלהקה הפסיקה את פעילותה אחרי זמן קצר.
ב-5 באוקטובר 2018 יצא הסינגל הראשון "Roller Coaster" שכתבה והלחינה, תחת שם הבמה "Lukah". במקביל לישראל, הסינגל הופץ גם באירופה בלייבל "Grain D'or". הסינגל מתוך אלבום בכורה באנגלית, שעתיד לצאת בקיץ 2019, אותו הפיקו גיל לנדאו מלהקת לולה מארש ועידו אוחיון.
ב-20 בפברואר 2019 נבחר השיר "Home" לייצג את ישראל באירוויזיון 2019 בביצוע קובי מרימי. את השיר חיברה ויצמן ביחד עם אוהד שרגאי.
ב-6 במרץ 2019 יצא הסינגל השני "Scared Boy" שכתבה והלחינה, את הווידאו קליפ לסינגל יצרו סתיו רומנו, עומר בן-דוד, רון שפונט, מיכאל מירושניק ונועם טולדנו.
הערות שוליים

1 2 3 4  רז ישראלי, למרות כל המכשולים: הכירו את כותבת השיר לאירוויזיון, באתר ישראל היום, ‏6 במרץ 2019
↑  מיכל רז-חיימוביץ', ‏אחד מתוך מאתיים: איך קוראים לשיר הישראלי באירוויזיון 2019, באתר גלובס, 20 בפברואר 2019
↑  רן בוקר, נבחר השיר שייצג את ישראל באירוויזיון 2019, באתר ynet, 20 בפברואר 2019
↑  ענבר ויצמן – Scared Boy, באתר ‏מאקו‏, 6 במרץ 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007409637205171  VIAF: 19155646247818212920   WorldCat (עם VIAF): 19155646247818212920 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
עץ השמיים

| --- | --- |


עץ השמיים
 מידע כללי
 סוג:  מגדל תצפית, מגדל תקשורת, מגדל טלוויזיה, communication tower 
 שימוש:  מגדל תקשורת, תצפית ומסעדה
 כתובת:  סומידה, טוקיו
 מיקום:  Oshiage 
 מדינה:  יפן יפן
 בעלים:  טובו מגדל עץ השמיים בע"מ
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  14 ביולי 2008 – 29 בפברואר 2012 (3 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  22 במאי 2012 
 חומרי בנייה:  פלדה 
 אדריכל:  ניקן סקיי (Nikken Sekkei)
 סגנון אדריכלי:  נאו-פוטוריזם 
 מידות
 גובה:  634 מטר
 שטח:  31,832.6 מ"ר 
 קומות:  29 
 קואורדינטות:  35°42′36.5″N 139°48′39″E﻿ / ﻿35.710139°N 139.81083°E﻿ / 35.710139; 139.81083
 http://www.tokyo-skytree.jp/en
  (למפת טוקיו מוגדלת) עץ השמיים(למפת טוקיו רגילה) עץ השמיים
 
עץ השמיים (ביפנית: 東京スカイツリー) הוא מגדל תקשורת, מסעדה ומגדל תצפית הממוקם בסומידה, טוקיו. הוא הפך למבנה הגבוה ביותר ביפן ב-2010, והגיע לגובהו המרבי, 634 מטר, במרץ 2011. בכך הפך להיות המגדל הגבוה ביותר בעולם, במקום מגדל קנטון, והמבנה השני בגובהו בעולם אחרי בורג' חליפה, המתנשא לגובה 829.8 מטר.
פרויקט המגדל בהובלת טובו רכבות וקבוצה של שש תחנות שידור מקומיות ובראשן NHK, מהווה את החלק המרכזי בפיתוח אזור מסחרי גדול המשתרע מתחנת הרכבת עץ השמיים ועד לתחנת הרכבת אושיאג', 7 קילומטר צפון-מזרחית לתחנת טוקיו. אחת המטרות העיקריות של המגדל הוא שידור טלוויזיה ורדיו. מתקן השידור הקודם, מגדל טוקיו בגובה של 333 מטר, לא סיפק כיסוי מלא לשידורים וזאת כיוון שהוא מוקף סביבו בגורדי שחקים. הפרויקט הושלם ב-29 בפברואר 2012, ונפתח לציבור ב-22 במרץ 2012.
תכנון

בסיס המגדל בנוי כמו חצובה; מגובה של 350 מטר ומעלה, מקבל המבנה צורת גליל על מנת לאפשר צפייה על נוף הנהר והעיר. ישנן תצפיות בגובה 350 מטר, עם קיבולת ל-2,000 צופים, ובגובה 450 מטר, עם קיבולת ל-900 צופים. התצפית העליונה כוללת הליכה על רצפת זכוכית בה המבקרים מטפסים חמישה מטרים לנקודה הגבוהה ביותר במשטח. חלק הרצפה מזכוכית מאפשר למבקרים מבט ישיר על הרחובות מתחת.
המגדל עמיד בפני רעידות אדמה, וכולל פיר מרכזי עשוי מבטון יצוק. כמו כן מחוברים לשלד הבניין בולמי זעזועים המסוגלים, לדברי המפתחים, להפחית ב-50% את האנרגיה של רעידת האדמה.
הבניין מואר בשתי תבניות שונות, אחת כחולה ואחת סגולה המשתנות מיום ליום. המגדל מואר בעזרת נורות לד.
שם המגדל נבחר לאחר שנאספו הצעות מכלל הציבור. גובה הבניין נבחר בשל משמעותו. הספרות 6,3,4 מייצגות את המילה "מוסאשי", שם ישן לאזור בו עומד המגדל.
עם התקרבות מועד פתיחת הבניין, נאסף טור של אנשים שבוע מראש לרכוש כרטיסים. כל ההזמנות לעלייה למגדל נמכרו מראש לחודשיים שאחרי הפתיחה. ביום הפתיחה פקד את המגדל קהל של עשרות אלפים, למרות הגשם שהפריע לתנאי הראות בתצפיות. רוחות חזקות אף גרמו לסגירתן של שתיים מתוך 13 המעליות והשאירו צופים תקועים בנקודות התצפית לזמן קצר. לדברי חברת טובו, 1.6 מיליון מבקרים פקדו את המגדל בשבוע הראשון לפעילותו.
גלריה

חתך גאומטרי של הבניין. הבסיס הוא משולש שווה-שוקיים, שנהפך בגובה 320 מטר למעגל
ראו גם

רשימת המבנים והבניינים הגבוהים ביותר בעולם
גורדי השחקים הגבוהים בעולם
רשימת המגדלים הגבוהים בעולם
רשימת הבניינים הגבוהים בעולם על פי גובה הגג
ספר נח

ספר נח הוא חיבור אבוד מתקופת בית שני. היות שלא נמצאו עותקים שלו, קיומו הוא בגדר השערה בלבד, ועצם קיומו נתון במחלוקת. מן הספרים החיצוניים ידועה המגמה לכתוב חיבורים פסאודואפיגרפיים בשם דמויות תנ"כיות שונות בתקופת הבית השני, כגון ספר חנוך א', צוואות השבטים, או צוואת עמרם שנמצאה בקומראן. ייתכן שספר נח השתייך לסוגה זו. כמו כן, קיומו של הספר מתיישב עם החשיבות של דמותו של נח ושל המבול כפי שעולה מחיבורים רבים בתקופת בית שני.
עדויות לקיום הספר

השערות בדבר קיומו של הספר נשענות על אזכורו בכמה חיבורים, בראש ובראשונה בספר היובלים, בצוואת לוי, ובכמה חיבורים מימי הביניים, כולל ספר רזיאל. בשנת 1995 חשף החוקר ראובן שטיינר שורה חדשה מהמגילה החיצונית לבראשית שקריאתה נתאפשרה הודות לצילומים חדישים, בה כתוב "כתב מלי נח" ("ספר דברי נח" בארמית). תגלית זו מחזקת את ההשערה שהספר היה ידוע בבית שני, ושמחבר המגילה החיצונית לבראשית שאב ממנו כמקור לחיבורו.
תוכן הספר

היות שהספר הוא אבוד, גם תוכנו הוא בגדר השערה. על סמך צוואות אחרות שנתחברו בימי בית שני, ניתן לשער שהחיבור היה מספר מחדש את עלילת המבול ומזהיר את צאצאיו מפני חטא, אולי בצד אזכור שכרותו של נח. האזכור בספר היובלים מייחס לנח מסירת מידע על רפואה לבניו, וכן חלוקה גאוגרפית של העולם. ספר נח, אם כן, עשוי היה לכלול גם טענות לידע קדום שנמסר מימי המבול לאנושות כולה. מסורת דומה נשתמרה בפרקי דרבי אליעזר, שם מסופר שלנח נמסר סוד העיבור (בדומה לספר היובלים שקושר בין נח וחישוב הלוח הנכון).
החוקר רוברט צ'ארלס שפרסם בראשית המאה ה-20 את המהדורה המקיפה הראשונה באנגלית של הספרים החיצוניים, סבר כי אל תוך ספר חנוך הוכנסו כמה תחיבות (אינטרפולציות) שהיו שייכות במקור לספר נח. קטעים אלה כוללים את חנוך א' ו'-י"א, נ"ד, ס', ס"ה-ס"ט וכן סיפור לידתו של נח בחנוך א' ק"ו-ק"ח.
אהרן ילינק, מראשי תנועת חכמת ישראל הקדיש בחיבורו "בית המדרש" מדור שנקרא "ספר נח", ובו הוא כלל את כל המסורות הימיביניימיות שניתן לייחס לחיבור שכזה, כולל ציטוטים מתוך ספר רזיאל.
אף כי ריבוי האפשרויות שהוצעו לתוכנו של הספר נובע מהיעדרו, יש שרואים בזה גם עדות נגד קיומו של הספר מעיקרו. במאמר מ-1999 טענה כנה ורמן שהמסורות השונות שנקשרו בספר נח מקשות על סבירות קיומו של חיבור שכזה, ולא מן הנמנע שהמחברים הקדומים עצמם המציאו את קיומו של ספר אגדי מימי המבול לתלות בו את טענותיהם. דבורה דימנט מחזיקה בדעה דומה. קובץ מאמרים בעריכת מיכאל סטון התפרסם ב-2010 ועורר מחדש עניין בנושא.
לקריאה נוספת

Steiner, Richard C. "The Heading of the Book of the Words of Noah on a Fragment of the Genesis Apocryphon: New Light on a 'Lost' Work." Dead Sea Discoveries (1995): 66-71.
Werman, Cana. "Qumran and the Book of Noah." In Pseudepigraphic Perspectives: The Apocrypha and Pseudepigrapha in Light of the Dead Sea Scrolls (Leiden: Brill, 1999), 171-81.
Dimant, Devorah. "Two 'Scientific' Fictions: The So-Called Book of Noah and the Alleged Quotation of Jubilees in CD 16:3-4." In Studies in the Hebrew Bible, Qumran, and the Septuagint Presented to Eugene Ulrich (Leiden: Brill, 2006), 230-49.
Stone, Michael E., Aryeh Amihay and Vered Hillel, eds. Noah and His Book(s), Atlanta: Society of Biblical Literature, 2010.
ספר מתיבות

ספר מתיבות הוא חיבור הלכתי מסוף תקופת הגאונים. דרכו להביא במקביל סוגיות מתלמוד בבלי, ולאחר מכן את אותה סוגיא מתלמוד ירושלמי. החיבור עצמו לא הגיע לידינו, אבל בספר העיטור מביא בשמו קטעים רבים. גם הרי"ף השתמש רבות בחיבור זה, והרבה מדברי הירושלמי באו לידי הרי"ף דרך ספר מתיבות. כמו כן, נמצאו בגניזת קהיר מספר שרידים מהספר.
זמן ומקום חיבורו

זמן החיבור הוא ככל הנראה בסוף המאה העשירית לערך. לגבי מקום החיבור, לדעת אביגדור אפטוביצר המחבר היה תלמיד ישיבת סורא ולאחר מכן חי בקירואן, אך לדעת ב. מ. לוין אין הכרח לומר שעזב את בבל.
יחס ספר חפץ לספר מתיבות

יש דמיון רב בין קטעים רבים מספר חפץ לספר מתיבות, ולכן סבר אפטוביצר כי ספר חפץ וספר מתיבות הם אותו ספר. לדעת רוב החוקרים מקורם של הספרים הוא אחד אך במהלך השנים נוצרו מהמקור הזה שני הספרים - ספר מתיבות היה מצוי בצפון אפריקה ובפרובנס, וספר חפץ היה מצוי בארצות אשכנז.
לקריאה נוספת

ב. מ. לוין, המתיבות והרי"ף (אלפאסי), בתוך: אלמה, מאסף האגודה למדעי היהדות בירושלים, ירושלים תרצ"ו, עמ' 113-115
שמחה אסף, תקופת הגאונים וספרותה, ירושלים תשט"ו, עמ' רג-רי
שמחה עמנואל, מגנזי אירופה א', הוצאת מקיצי נרדמים, ירושלים תשע"ה, עמ' 210-217
עלילת הדם במסנה

ברברה גריפית'ס
עלילת הדם במסנה הייתה עלילת דם נגד יהודי מסנה (אנ') בניו יורק שבמסגרתה הואשמו בחטיפה וברצח פולחני של ילדה נוצרית.
רקע

עד שנות השמונים של המאה ה-19 ארצות הברית הייתה ברובה מדינה פרוטסטנטית. מאז, זרם של מהגרים קתולים ויהודים שטף את המדינה. שינוי דמוגרפי זה גרם למתחים רבים בין האוכלוסיות, ויצר חיכוכים. במסנה, היו חברים רבים בקו קלוקס קלאן, שהופנה בעיירה בעיקר נגד יהודים וקתולים, מפני שלא הייתה בה אוכלוסייה אפרו-אמריקאית. באותה תקופה, הנרי פורד הפיץ עיתון אנטישמי שתפוצתו הייתה גדולה יותר משל הניו יורק טיימס.
ב-1928, השנה בה התרחשה עלילת הדם, היו בחירות לנשיאות בין המועמד הרפובליקני הרברט הובר שהיה פרוטסטנטי, מהמערב התיכון, וייצג בפני תומכיו את ההבנה המסורתית של מי הם האמריקאים, פרוטסטנטים לבנים מאנגליה ומצפון אירופה, לבין המועמד הדמוקרטי אל סמית', שמשפחתו הייתה בחלקה אירית וחלקה איטלקית, שייצג את המהגרים העירוניים. בחירות אלו הגבירו את האנטישמיות, גם מפני שיועציו הקרובים של סמית' היו יהודים.
מסנה הייתה עיר תעשייתית, שמשכה מהגרי עבודה מאירופה, שם עלילות דם היו מקובלות.
עלילת הדם

ב-22 בספטמבר 1928, יומיים לפני יום כיפור, יצאה ברברה גריפית'ס בת הארבע לטייל ולא חזרה לביתה. לאחר חיפוש ממושך של תושבי העיר והמשטרה, החלה להסתובב שמועה לפיה הילדה נחטפה ונהרגה על ידי יהודי העיירה בשל טקס דתי הקשור לחג הממשמש ובא.
למחרת חקרה המשטרה את היהודי מוריס גולדברג. גולדברג הותיר רושם לפיו אולי יש אמת בשמועות שיהודים עסקו ברצח פולחני.
בשלב זה חקרה המשטרה את הרב בערל ברנגלס, מנהיג בית הכנסת עדת ישראל בעיירה. כשנשאל על ההאשמות, אמר ברנגלס למשטרה ולראש העיר, שנכח במקום, כי הם צריכים להתבייש בשאלות כאלה. הוא הביע זעם על כך שאנשים האמינו בשקרים כאלה בארצות הברית במאה ה-20. גם בנו של נשיא קהילת עדת ישראל יעקב שולקין, בן ה-21, שסבל ממוגבלות שכלית, נחקר במשטרה.
ברברה גריפית'ס נמצאה ביער מאוחר יותר באותו אחר הצהריים, במרחק של כקילומטר מביתה. היא סיפרה לרשויות שהיא הלכה לאיבוד במהלך ההליכה וישנה ביער. אף על פי כן, חלק מאזרחי מסנה המשיכו להאמין שגריפיתס נחטפה על ידי היהודים. הם ייחסו את חזרתה לגילוי האשמים היהודים. ייתכן שראש העיר הוביל חרם על עסקים בבעלות יהודים.
עלילת הדם של מסנה משכה תשומת לב לאומית. באמצעות מאמציו של הרב ברנגלס, הוועד היהודי-האמריקאי והקונגרס היהודי האמריקני גינו את מנהיגי העיירה, מה שגרם להתנצלות מצד ראש העיר והמשטרה בפני הרב, כלפי יהודי העיירה וכל יהודי ארצות הברית. הניו יורק טיימס ניצל את האירוע כדי להתנגח ברפובליקנים במסגרת הבחירות, וטען כי הם אנטישמים.
שקר הדם, רומן על התקרית מאת שירלי רווה ורניק, פורסם ב-2011 בהוצאת Cinco Puntos Press (אנ').
לקריאה נוספת

אדוארד ברנסון, The Accusation: Blood Libel in an American Town,‏ 10 בספטמבר 2019
הערות שוליים

1 2 3 4  Feldberg, Michael, ed. (2002). "The Massena Blood Libel". Blessings of Freedom: Chapters in American Jewish History. New York: American Jewish Historical Society. ISBN 0-88125-756-7. אורכב מ-המקור ב-17 בספטמבר 2010. נבדק ב-3 בדצמבר 2008. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2  NYU Web Communications, The Story of America’s First—and Only—Blood Libel, www.nyu.edu (באנגלית)
↑  How a missing girl and an atmosphere of hate brought a blood libel to US shores | The Times of Israel, The Times of Israel, ‏10 בספטמבר 2019
↑  Dinnerstein, Leonard (1994). Antisemitism in America. Oxford University Press. p. 101. ISBN 0-19-510112-X. נבדק ב-25 במאי 2019. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2  Levine, Yitzchok (7 באוקטובר 2008). "An American Blood Libel — It Did Happen!" (PDF). Hamodia. נבדק ב-25 במאי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Massena: An American Blood Libel in the 20th Century - Aish.com, Aish, ‏9 ביולי 2023
1 2  Landman, Isaac, ed. (1929). Christian and Jew: A Symposium for Better Understanding. New York: Horace Liveright. pp. 371–372. OCLC 415207.
↑  Croyle, Johnathan (16 באוקטובר 2018). "'The Massena Incident' of 1928: Rumors of a child sacrifice split Upstate NY town". syracuse.com. נבדק ב-25 במאי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Blakeslee, Spencer (2000). The Death of American Antisemitism. Westport, Conn.: Greenwood Press. p. 98. ISBN 0-275-96508-2. נבדק ב-25 במאי 2019. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  My Jewish Learning, The Massena Blood Libel, My Jewish Learning, ‏15 במאי 2009
↑  Grant, Julie (14 בפברואר 2012). "Massena's history still tied to 1928 'blood libel' incident". North Country Public Radio. נבדק ב-25 במאי 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Zeveloff, Naomi (18 באוקטובר 2012). "Decades-Old Blood Libel Case Roils Town". The Forward. נבדק ב-25 במאי 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
הרב בערל ברנגלס
פאולי פביליון

| --- | --- |

 על שם:  Edwin W. Pauley 
 כתובת:  301 Westwood Plaza, Los Angeles, CA, 90095 
 מיקום:  ארצות הברית אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית
 קואורדינטות:  34°04′13″N 118°26′49″W﻿ / ﻿34.0702°N 118.447°W﻿ / 34.0702; -118.447
 תקופת הפעילות:  יוני 1965 – הווה (כ־59 שנים)
 עלות הבנייה:  5,000,000 $ 1965   136,000,000 $ 2012
 בעלים:  חבר הנאמנים של אוניברסיטת קליפורניה 
 מפעיל:  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס 
 משטח:  פרקט
 אדריכל:  וולטון בקט
 קבוצות:  אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס
 מושבים:  12,829 (1965–2011)   13,800 (2011–היום)
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת לוס אנג'לס מוגדלת) פאולי פביליון(למפת לוס אנג'לס רגילה) פאולי פביליון  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
פאולי פביליון (באנגלית: Pauley Pavilion) הוא אולם כדורסל עירוני הממוקם באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. מכיל 13,800 מקומות ישיבה. האולם ממוקם צמוד למרכז הטניס לוס אנג'לס ולאצטדיון דראק.
היסטוריה

האולם תוכנן על ידי האדריכל וולטון בקט, שתכנן מספר מבנים ואתרי ספורט מפורסמים נוספים. מ-1965 משחקת בהיכל קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ה"ברואנז" (Bruins). ב-1984 זכה לארח את תחרויות ההתעמלות באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984). ב-2015 זכה לארח את תחרויות הכדורעף בספיישל אולימפיקס. האולם נכלל בהצעת לוס אנג'לס לאירוח אולימפיאדת 2024 לאירוח תחרויות הג'ודו וההיאבקות.
עלילת הדם בטרנטו

סאגת עינוייו של סימון; איור מתוך כרוניקת נירנברג (אינקונבולום), 1493
עלילת הדם בטרנטו הייתה עלילת דם שאירעה בשנת 1475 בעיר טְרֶנְטוֹ (Trento) שבצפון איטליה, על רקע רציחתו של ילד נוצרי בן שנתיים בשם סימונינו (סימון).