stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המסור X
הפקה > צילום

הצילום העיקרי התרחש מסוף אוקטובר 2022 עד פברואר 2023 במקסיקו סיטי. מיקום זה היה יציאה משמונת הסרטים הקודמים שצולמו כולם בטורונטו, למעט הסרט הראשון בסדרה שצולם בלוס אנג'לס. עיצובי המלכודות היו מורכבים יותר מאשר בסרטים הקודמים, ולכן לוח הזמנים של הצילומים פוצל לשני חלקים - שלושה שבועות בנובמבר ושלושה שבועות בינואר. גרוטרט אמר למגזין "SFX": "היינו צריכים לייצר כל כך הרבה תותבות ומכונות, ובמהלך חג המולד, בילינו את כל זה כדי להבין את הדברים האלה".
בכנס Midsummer Scream 2023, צלם הקולנוע ניק מת'יוס אמר שהם רוצים לתת כבוד לסרטים הקודמים של "המסור", והוא הסביר: "אני חושב שקווין ואני, זה היה מאוד חשוב שהצלחנו לתת כבוד לכל הסרטים המוקדמים, אנחנו אוהבים שהסרטים המוקדמים הם 1:85 (יחס), אנחנו אוהבים שהם בעלי מרקם, שהם מלוכלכים, שיש את פלטות הצבעים הצהובות והאמיצות האלה, ואנחנו רוצים לעשות את העבודה שלנו כדי להקשיב לזה, עם חושך מתפשט, ובאמת לזרוק את הקהל באופן סובייקטיבי ישר לתוך העולם הגרפי והמלוכלך הזה". רוב הצילום נעשה עם אפקטים פיזיים, כאשר ה-CGI שימש רק עבור תיקונים אחרונים. מעצב התפאורה אנתוני סטיילי הביט לאחור על הגרפיקה מהזיכיון, ודאג שכל הטכנולוגיה וגרפיקת הסרטים "המסור" ו"המסור 2" יהיה גם ב"מסור X". באשר לתפאורה של הסרט במקסיקו, סטיילי הרגיש "רענן" בגלל היותו במיקום אחר, וחשב כי הם צריכים לעשות "שילוב נהדר" עם הדברים שהמעריצים באמת רוצים לראות, כשהם מייחלים למסע הרגשי של הסרט. "משמעות עמוקה יותר" מהסרט, שהולך לקבל "תמורה גדולה" למערכה השלישית.
הפקה > גמר-הפקה

מפיקי הסרט שקלו להשתמש לעיתים באפקטים חזותיים כדי להראות את בל וסמית' צעירים; מכיוון שעברו חמש עשרה שנה מאז הופעתם הראשונה בסדרת סרטי "המסור", אך הפסיקו וגרוטרט לא רצה בכך מאחר ש"חלק מהסרטים שלא הראו את ההזדקנות של השחקנים, וזה מרחיק קצת בין הדמות לקהל", בתחושה שלבל וסמית' יש כמה קטעים רגשיים בסרט.
הפצה

"המסור X" אמור היה במקור לצאת לאקרנים בקולנוע בארצות הברית תחת הפצת "סרטי ליונסגייט" ב-27 באוקטובר 2023, שיתחרה בסרט האימה "חמישה לילות אצל פרדי". ב-20 ביולי, הוכרז כי תאריך שחרור הסרט הוקדם ל-29 בספטמבר 2023 בקומיק-קון, סן דייגו.
ביקורות > בקופות

בארצות הברית ובקנדה, הסרט שוחרר לצד הסרטים "מפרץ ההרפתקאות: סרט העל", "היוצר" ו"כסף טיפש", והיה צפוי להכניס 15–18 מיליון דולר בסוף השבוע הראשון שלו מ-3,262 בתי קולנוע בסוף השבוע הראשן כשעלה לאקרנים. הסרט הכניס 8 מיליון דולר בהקרנת הבכורה, כולל 2 מיליון דולר מהקרנת הטרום בכורה.
ביקורות > תגובת הקהל

באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", הסרט זכה לציון של 80% על בסיס 148 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 6.5/10. הקונצנזוס של האתר כתב כי ”ההופעה הטובה ביותר בזיכיון של טובין בל. 'המסור X' מחייה את הסדרה עם סרט שיש לו הרבה רגש מפתיע ביחד עם כל הבלגן”. באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic", הסרט זכה לציון 60/100 על בסיס 26 ביקורות, דבר המצביע על "ביקורות טובות לרוב".
אוון גליברמן מהמגזין "וראייטי" כתב: "'המסור X' נראה יותר כמו סרט אמיתי מאשר שרבים מהסרטים בסדרה היא שיש יותר סצנות שמשלימות יותר חורים בעלילה ופחות מלכודות". הוא מרוצה מהיחב, אך מודאג אם זה "ישתלם בקופות", הוא הסביר: "יצירת המלכודות בסרטי המסור הן מתנות מפוארות של אימה שהוצגו לקהל". הוא נתן שבחים לבל: "עם מבטו המראה חוכמת חסרת רחמים". פרנק סקק מהמגזין "הוליווד ריפורטר" גם שיבח את בל על הופעתו, ואמר: "שום דבר מכל זה לא יעבוד בלי בל, שקולו הצרוד והאמירות המאיימות שלו כל כך מרתקים עד שהוא גורם להצהרה החוזרת על עצמה של "ג'יגסו" 'אני רוצה לשחק במשחק' מפחידה עד כדי כך".
ביאטריס לואיזה מהמגזין "הניו יורק טיימס" אמרה: "זהו סרט המסור הכי טוב עד כה. העלילה הגיונית בעיקר וגרוטרט נסוג מטכניקות העריכה שלו שגרמו להיראות כמו הסרטים הקודמים". בוב שטראוס מהעיתון היומי "סן פרנסיסקו כרוניקל" כינה את הסרט ואמר: "העלילה טובה עם כמה אפיונים מוצקים ותפניות בעלילה טובים למדי.
הלן אוהרה מהמגזין "אמפייר" נתנה לסרט ציון של שני כוכבים מתוך חמישה, וקנצנזוס: "הדם והדם, אך ההתמקדות בפציעות ובצד האנושי של ג'ון קרמר בסתירה לשיפוטיות הנוראה שלו". קייל טרנר מהמגזין "Slant" העניקה לסרט שניים וחצי כוכבים מתוך ארבעה, ואמרה: "האכזבה האמיתית היא ששוני סמית', שחזרה לזיכיון לאחר הופעתה האחרונה בסרט "המסור 6"; היא עושה את העבודה המלוכלכת של ג'ון. קשה כאן לשוליה, ולסמית' לא הייתה הזדמנות להשוויץ במשחק שלה מאז ששיחקה כך בסרט 'המסור 3'. אך בסרט 'המסור X', אנו כן רואים בסרט סצנות מרגשות, במיוחד בז'אנר האימה".
סרט המשך

"סרטי ליונסגייט" הודיעה ב-12 דצמבר 2023, שסרט המשך בשם "המסור 11" בפיתוח ומתכונן לעלות לאקרנים ב-26 בספטמבר 2025.
מיגל (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |

לוגו הסדרה
 סוגה:  דרמה
 יוצרים:  טום סלמה דפנה לוין
 כותבים:  דפנה לוין טום סלמה
 בימוי:  דפנה לוין
 שחקנים:  רן דנקר ראול מנדז אביב כרמי עומר בן דוד
 ארץ מקור:  ישראל
 שפות:  עברית
 מקום התרחשות:  גואטמלה 
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  6
 הפקה
 מפיק:  דוד מנדיל מיכל גריידי לי שירה אסף גורדון
 מפיקים בפועל:  דייגו קונחרו
 חברת הפקה:  MoviePlus Productions
 עורכים:  יעל חרסונסקי
 אתר צילומים:  גואטמלה
 צלמים:  עמית יסעור
 מוזיקה:  אופיר לייבוביץ'
 אורך פרק:  כ-42 דקות
 שידור
 רשת שידור:  HOT3
 תקופת שידור מקורית:  25 בינואר 2018 – 1 במרץ 2018
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
מיגל (או MÍGUEL) היא סדרת טלוויזיה ישראלית שיצרו טום סלמה ודפנה לוין, בכיכובו של רן דנקר. הסדרה עלתה לשידור ב-25 בינואר 2018 בערוץ HOT3, ומספרת את סיפורו של טום, מעצב אופנה בן 23 שטס לגואטמלה לאמץ ילד.
באפריל 2018 נבחרה "מיגל" מבין 135 סדרות מכל העולם להשתתף בפסטיבל Canneseries, שם זכתה בפרס אנסמבל השחקנים הטוב ביותר.
הסדרה נמכרה לשידור לערוץ הפרימיום הצרפתי +Canal.
תקציר העלילה

טום (רן דנקר) הוא תל אביבי צעיר בן 23, גיי, שמחליט לאמץ את מיגל, ילד בן 6 מגואטמלה. אמירה, חברתו של טום, שגם נשואה לו פיקטיבית, מלווה אותו בתהליך האימוץ. במהלך המסע של מיגל בגואטמלה טום מנסה להסתיר ממיגל את הסוד ששמר ממנו כל הזמן.
העלילה נעה בין שני צירי זמן - העבר, שנת 2001, סיפור האימוץ של מיגל, וההווה, שנת 2017, כאשר מיגל הבוגר חוזר לגואטמלה כדי לחפש את אמו הביולוגית.
שחקנים ודמויות

| שחקנ/ית | תפקיד | תיאור |
| --- | --- | --- |
| רן דנקר | טום "זיסי" | מעצב אופנה בן 23 שנוסע לגואטמלה כדי לאמץ ילד |
| ראול מנדז | מרטין | עובד בשירותי הרווחה של המדינה. מסייע לטום בנוגע לתהליך האימוץ. |
| אביב כרמי | אמירה | ידידתו של טום הנוסעת עימו לגואטמלה לאמץ את מיגל. |
| עומר בן דוד | מיגל | מיגל בן ה-18, המגיע כדי לחפש את אמו הביולוגית. |
| מיגליטו סוחוול | מיגל הרננדז | ילד בן 5 שגדל בבית יתומים, אותו מאמץ טום. |
| מריה טלון | חימרה |  |
| אנטוניו מונרוי | הוגו |  |
| אדם קארסט | זוהר |  |
| דיאנה אילה גולדנר | שופטת |  |
| אנטוניו מנואל אורדונייז | שוטר |  |
| הנס קלדרון | שוטר |  |
| דארמה מוראלס | שוטרת |  |
הערות שוליים

↑  וואלה! תרבות‏, הסדרה הישראלית "מיגל" נמכרה לשידור בערוץ הצרפתי +Canal, באתר וואלה, 25 ביולי 2018
מריה אוקי דיווינג

| --- | --- |

 לידה:  1845 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  13 בדצמבר 1927 (בגיל 82 בערך) ניו יורק, ארצות הברית 
 בן או בת זוג:  תומאס דיווינג 
 
מריה אוקי דיווינג
מריה אוקי דיווינג (באנגלית: Maria Oakey Dewing;‏ 27 באוקטובר 1845 – 13 בדצמבר 1927) הייתה ציירת אמריקאית, הידועה בציורי פרחים. עבודתה נוצרה בהשראת ג'ון לה פרג' ואהבתה לגינון. היא גם ציירה דיוקנאות והייתה חברה מייסדת בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק. דיווינג זכתה במדליות ארד על שתיים מיצירותיה בתערוכות עולמיות. היא הייתה נשואה לאמן תומאס דיווינג.
חיים אישיים

מריה ריצ'רדס אוקי נולדה בעיר ניו יורק, ילדה חמישית של ויליאם פרנסיס אוקי וסאלי סאליבן אוקי, שנולדו להם עשרה ילדים. ויליאם היה יבואן, והתעניין גם באומנויות, סאלי הייתה אשה תרבותית וסופרת שהגיעה ממשפחה עשירה מבוסטון. אחיה הצעיר, אלכסנדר פ. אוקי, היה אדריכל. הוא כתב את הספר "אמנות החיים וחיי האמנות" בשנת 1884.
היא החליטה בגיל שבע עשרה להתחיל לצייר. בשנת 1881 התחתנה מריה אוקי עם תומאס דיווינג, שהקריירה שלו הייתה פחות מבוססת. לאחר מכן, היא התאכזבה מהקריירה שלה. כרעייתו של אחד מציירי הדיוקנאות היא הרגישה שאינה מסוגלת להתמודד עם בעלה. בסוף חייה, דיווינג, הביעה ספק בהישגיה והתחרטה על מה שהיא ויתרה: "כמעט ולא הגעתי לשום הישג משמעותי". היה להם בן שנפטר בזמן שהיה תינוק. בשנת 1885 נולדה בתם אליזבת.
חינוך

היא למדה לראשונה בבית הספר לעיצוב של קופר יוניון בשנת 1866, ולמדה שם עד 1870 עם ויליאם רימר, אדווין פורבס, רוברט סוויין גפורד וג'ורג' אדמונד באטלר. שם, היא לקחה שיעורים עם חברתה הלנה דה קיי.
משנת 1871 עד 1875 למדה בבית הספר הוותיק - האקדמיה הלאומית לאמנויות, ובמהלכה חלקה דירה עם דה קיי ולקחה שיעורי ציור אצל הצייר ג'ון לה פרג'. הוא התמחתה באסתטיקה יפנית, ונאמר על ידי מריה כי הוא יצר ציורים שהם "היפים בעולם" והשפיעו רבות על יצירתה שלה. כסטודנטית היא כבר החלה לבנות מוניטין כציירת מוכשרת, עבודותיה משכו "תשומת לב רבה בזכות עבודות המברשת הרחבות והנמרצות שלה, וצבעוניות עשירה וזוהרת" והוצגו באקדמיה הלאומית לעיצוב.
בשנת 1875 עזבו אוקי ותלמידים אחרים מהאקדמיה והקימו את ליגת הסטודנטים לאמנות הידועה של ניו יורק. באותה שנה יצירותיה הוצגו בתערוכה שארגן עבורה ג'ון פרג'. בניו יורק היא למדה אצל אמן הנוף ויליאם מוריס האנט ובשנת 1876 אצל תומאס קוטור.
אומנות

מריה ובעלה בילו את חודשי הקיץ בין השנים 1885–1905 במושבת האמנים של קורניש בניו המפשייר. שם הם היו גם גננים נלהבים, פעילות שלדעתה של מריה חשובה כדי לצייר את הטבע ועשייה שהעניקה לה השראה בציורי הפרחים.
הציור "גן במאי" שנעשה בשנת 1895, "ערוגת הפרגים" שנעשה בשנת 1909 ו"איריס בשחר" הם מהציורים הידועים ביותר שלה.
בשנת 1921, מבקר האמנות אדווין ביי אמר כי ציורי הפרחים שלה היו "ייחודיים לחלוטין". אחרי מותה, ויליאם גרדס אמר בשנת 1942 כי "ציורי הפרחים שלה משלבים רגישות פואטית הנגזרת ממורה, ג'ון לה פרג', עם ידיעה יסודית של בוטניקה, בעזרת טיפוח הגינה שלה עצמה."
בשנת 1886 עבדו דיווינג ובעלה יחד על ציור אחד, עליו חתמו שניהם, והיא ציירה עבורו גם חלקים פרחוניים בציורים אחרים, אך ללא חתימתה.
מריה הציגה את עבודתה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי, ובתערוכת פאן-אמריקה בשנת 1901 בבופלו, ניו יורק, שם זכתה במדליות ארד.
בשנת 1907 נערכה תערוכת יחיד של 22 מציורי הפרחים והדמות שלה באקדמיה לאמנויות פנסילבניה. היא חזרה לצייר ציורי דיוקן שוב בהמשך חייה.
מתוך התייחסות לכך שהיא אשתו של צייר דיוקנאות מצליח, היא לא מימשה את מלוא הפוטנציאל שלה, מריה דיווינג אמרה בשנים המאוחרות של הקריירה שלה, "כמעט ולא הגעתי להישג ... חלמתי על קבוצות ודמויות בנופים גדולים ועדיין רואה אותם."
כתיבה

מריה דיווינג כתבה ספרים ומאמרים על שמירת בית, נימוסים וציור. המאמרים על אמנות פורסמו ב- Art and Progress ובכתב העת American Art of Art.
מוות

מריה אוקי דיווינג נפטרה ב־13 בדצמבר 1927. היא מתה בביתה ליד כיכר וושינגטון, בעיר ניו יורק. בתה אליזבת דיווינג בנדר. בעלה, תומאס, נפטר בשנת 1938.
הערות שוליים

↑  Joan M. Marter, The Grove Encyclopedia of American Art, Oxford University Press, 2011, ISBN 978-0-19-533579-8. (באנגלית)
↑  Asa Shatkin, Maria Oakey Dewing, Surovek Gallery, ‏2016-08-08 (באנגלית)
↑  An Exhibition of Paintings by Maria Oakey Dewing: The Pennsylvania Academy of the Fine Arts ... : March 2 to March 23 1907, The Academy, 1907. (באנגלית)
↑  Maria Oakey Dewing | Smithsonian American Art Museum, americanart.si.edu (באנגלית)
1 2 3  Carol Kort, Liz Sonneborn, A to Z of American Women in the Visual Arts, Infobase Publishing, 2014-05-14, ISBN 978-1-4381-0791-2. (באנגלית)
↑  "Women's Art at the World's Columbian Fair & Exposition, Chicago 1893"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 129160709  ISNI: 0000 0000 6682 1726  LCCN: n87802848  ULAN: 500005184  VIAF: 40448239   WorldCat (עם VIAF): 40448239 
מריה דיווינג, ערוגת פרגים
מריה דיווינג, גן בחודש מאי, 1895
מריה דיווינג, אגרטל פרחים
חילוץ הישראלים מאיראן (1979)

מפגינים בטהראן ב-1979
חילוץ הישראלים מאיראן היה אירוע בן שמונה ימים (11 עד 18 בפברואר 1979), שבסיומו יצאו מאיראן בשלום 33 ישראלים שנלכדו בטהראן עם פרוץ המהפכה האיסלאמית.
רקע – המהפכה האסלאמית באיראן

המצב באיראן התדרדר במהלך שנת 1978 ולקראת סוף השנה הוחל בפינוי משפחות הישראלים באיראן. בתחילת ינואר 1979 הוחל בפינוי הזרים מטהראן. בטיסות אל על נתנה קדימות לישראלים. עובדי נמל התעופה בטהראן שבתו ונמל התעופה הופעל על ידי הצבא.
ב-16 בינואר 1979 עזב השאה מוחמד רזא פהלווי את איראן בעקבות מהומות קשות וממושכות שהתחוללו בה. באותו היום הוקמה באיראן ממשלה חדשה בראשותו של שאפור בח'תיאר. אייתוללה ח'ומייני, מנהיג תנועת המהפכה האיסלאמית, קרא ממקום גלותו בפריז להפיל את ממשלת בח'תיאר והודיע כי ישוב לאיראן בקרוב. לאחר תקופה שבה לא היה ברור מי שולט באיראן שב ח'ומייני לאיראן ב-1 בפברואר וב-10 בפברואר התמוטטה ממשלת בח'תיאר. באותו יום הקים אחד מאנשיו של ח'ומייני, מהדי בזרגאן, את הממשלה הראשונה של איראן האסלאמית. ב-11 בפברואר הוכרזה באיראן המדינה האיסלאמית החדשה.
הקבוצה הישראלית שנלכדה בטהראן

ערב המהפכה פונו מאיראן משפחות הישראלים ששהו בה. ונותרה רק קבוצה קטנה. ב-11 בפברואר היו בטהראן 33 ישראלים. שישה מהם היו נציגים דיפלומטים, ובהם השגריר באיראן יוסף הרמלין (לשעבר ראש השב"כ) והנספח הצבאי תת-אלוף יצחק שגב. יתר הישראלים היו אנשי ביטחון ששמרו על השגרירות, עובדים של תאגיד כור ושל חברת אל על ואחרים. בהם היה גם מרדכי בן-פורת (לשעבר ולעתיד חבר כנסת, אך לא באותה העת), שהגיע לאיראן על מנת לנסות לשכנע יהודים בה לעלות לישראל. הדיפלומטים נשארו באיראן בהוראת ממשלת ישראל – כנראה בשל אי רצון של הממשלה לוותר על היחסים המורכבים בני 25 השנים עם איראן, והיקף הסחר הגדול עמה.
מהלך האירועים > 11 בפברואר

בבוקר 11 בפברואר שהו בשגרירות ישראל בטהראן רק אנשי ביטחון. באותו בוקר נוכח השגריר הרמלין כי החיילים האיראנים ששמרו על דירתו בטהראן נעלמו. באותה עת הודיע לו קצין הביטחון של השגרירות כי הכוח הצבאי האיראני ששמר עליה, בסדר גודל של גדוד, נעלם גם הוא. הרמלין פנה אל ראש הממשלה לשעבר בח'תיאר בבקשת עזרה ונענה על ידו כי הוא אינו יכול לסייע לישראלים. תשובה דומה קיבל הנספח הצבאי שגב, שפנה אל הרמטכ"ל האיראני.
באותה עת החל המון שמנה כ-20 אלף איש להסתער על בניין שגרירות ישראל. בראש ההמון עמדו מחבלים פלסטינים. קצין הביטחון של השגרירות ואנשיו הצליחו לברוח מן הבניין בטרם השתלט עליו ההמון.
הנספח הצבאי שגב נסע אל מחנה המטה הכללי האיראני ונוכח שחלק גדול ממנו כבר נמצא בשליטת המהפכנים האיסלאמיים. משם נסע לכיוון בניין השגרירות, אך ראה מרחוק שהוא כבר נכבש וכי הדגל הפלסטיני הונף על שעריו.
לאחר נפילת השגרירות התרכזו 33 הישראלים במספר דירות מסתור בטהראן. אלו הוכנו בהוראת השגריר הרמלין מספר שבועות קודם לכן וצוידו במצרכי מזון. רובם שהו בשלוש דירות, שבאחת מהן נמצא השגריר הרמלין, באחרת נמצא הנספח הצבאי שגב ובשלישית נמצאו בעיקר אנשי חברת אל על. בין הדירות השונות התנהל קשר רצוף.
שגב הגיע רגלית לדירת המסתור עם שבעה אנשים נוספים לאחר שהם נטשו בחופזה את דירת מגוריו. הם עשו דרכם ברחובות מלאים מפגינים, שבהם כבר נערכו הוצאות להורג על ידי משמרות המהפכה. באותה עת הגיעה אל הרמלין ידיעה כי אנשי משמרות המהפכה הגיעו לחפש אותו בבניין בו התגורר עד אותו יום.
הרמלין הקים מדירת המסתור בה שהה קשר אלחוטי עם ישראל ודיווח למשרד החוץ בירושלים על המצב. שם הוקם באותו יום צוות בינמשרדי לתיאום פעולות החילוץ של הקבוצה בטהראן. שר החוץ משה דיין העמיד בראש הצוות את מנכ"ל משרדו יוסף צ'חנובר. הנספח הצבאי שגב מצדו התקשר אל הרמטכ"ל רפאל איתן ואל ראש אג"ם, יקותיאל אדם.
לאחר התייעצות עם השגריר צלצל הנספח שגב בבקשת סיוע אל מספר קצינים איראנים בכירים, שעמם היו לו קשרים קרובים. ניסיונות אלו העלו חרס שכן התברר כי קצינים אלו כבר איבדו במציאות שנוצרה את השפעתם. חלקם נאסרו והוצאו להורג בימים הבאים על ידי המהפכנים.
מהלך האירועים > 12 עד 16 בפברואר

במהלך חמשת הימים שלאחר ההגעה לדירות המסתור שמרו השגריר הרמלין והנספח שגב על קשר עם ישראל וניהלו מגעים עם גורמים באיראן: הרמלין בא במגע עם שגרירי ארצות הברית, גרמניה והולנד בטהראן ואף עם אחד מאנשי משרד החוץ האיראני בניסיון לברר את אפשרויות החילוץ בעזרתם. שגב, ששלט בשפה הפרסית, ניהל מגע (לעיתים תוך סיכון עצמי) באותו הנושא עם בעלי תפקידים שמינתה ממשלתו החדשה של בזרגאן. אנשי הקבוצה הישראלית בחנו אפשרויות שונות להיחלץ מאיראן בכוחות עצמם. במהלך ימים אלו יצא שגב מדי יום מן הדירה על מנת לרכוש עיתונים ומצרכים ולעקוב אחר המתרחש ברחובות.
במהלך ימים אלו התברר למשרד החוץ בירושלים כי הממשלה המהפכנית האיראנית התירה לארצות הברית להנחית בטהראן שני מטוסים של חברת פאן אמריקן כדי שיפנו את מרבית סגל השגרירות שלה שם (בסופו של דבר נותרה מאחור קבוצה אמריקנית קטנה, שנשבתה בפריצה האיראנית לשגרירות). מאותו רגע התמקדו מאמצי ישראל בהסדרת הצטרפות הישראלים הלכודים בטהראן אל האמריקנים שיתפנו. המגעים בקשר לכך נוהלו בסיוע שגרירות ישראל בארצות הברית עם משרד ההגנה ומחלקת המדינה של ארצות הברית. לאחר מגעים ממושכים הבטיחו האמריקנים לישראל כי הישראלים הלכודים יועלו על המטוס שייצא שני מטהראן. ככל הנראה היה השלטון המהפכני האיראני מודע לכך שישראלים אמורים לצאת מאיראן עם האמריקנים, אם כי הוא לא העביר ידיעה זו לכל אנשיו שבשטח.
לצורך החילוץ היה על הישראלים להגיע אל מלון הילטון בטהראן, שנקבע על ידי האיראנים כאתר הריכוז לאנשים שיתפנו. ראש הצוות הבינמשרדי צ'חנובר הורה לאנשי הקבוצה בטהראן להגיע למלון, אך לא בקבוצה אחת.
מהלך האירועים > 17 בפברואר

ביום זה יצאו אנשי הקבוצה הישראלית מדירות המסתור והגיעו אל מלון הילטון ממספר כיוונים שונים. בבדיקת הדרכונים שנערכה בכניסה אליו הם הציגו את דרכוניהם הישראלים. מעמד זה היה קשה ומתוח לישראלים מאחר שהאיראנים ערכו חיפוש נרחב בחפציהם ועל גופם של הבאים למלון והחרימו חפצים, כנראה מתוך כוונה להשפיל את האמריקנים.
הנספח הצבאי שגב סיפר כי לקראת ערב היום אסרו האיראנים שניים מאנשי הקבוצה הישראלית בטענה שהם איראנים שהאמריקנים מנסים להבריח מאיראן. לאחר התייעצות עם השגריר הרמלין ניגש שגב למפקד האיראני של המלון והודיע לו כי שני האסורים ועמם כל אנשי הקבוצה הם ישראלים. האיראני המופתע דיווח לממונים עליו ובעקבות זאת הגיע למלון אחד מראשי המהפכה, אייתוללה מונטזרי. שגב ציין בפניו כי הקבוצה היא ישראלית ודרש ממנו לאפשר להם לצאת מאיראן. מונטזרי ענה לו כי "המהפכה תאפשר לכם לצאת". הישראלים המתינו במלון עד למועד הטיסה, שנקבע למחרת היום.
מהלך האירועים > 18 בפברואר

האמריקנים והישראלים שבמלון נועדו לנסוע אל נמל התעופה של טהראן ב-20 אוטובוסים. הישראלים סיכמו עם האמריקנים שהם יפוזרו בין האוטובוסים, אך בסופו של דבר מצאו עצמם באוטובוס אחד, עובדה שגרמה לחששות רבים. כדי להגביר את ביטחונם תלו הישראלים על חלונות האוטובוס תמונות של אייתוללה ח'ומייני ושרו במהלך הנסיעה אל נמל התעופה שירים בשבחו.
בנמל התעופה עברו המפונים בדיקות מתוחות והטרדות איראניות נוספות, שארכו כארבע שעות. לאחר העלייה למטוסים עוכבה ההמראה בשלוש שעות נוספות, אך בצהרי היום המריאו המטוסים ועזבו את המרחב האווירי האיראני. בערב אותו יום נחתו המטוסים בפרנקפורט שבגרמניה המערבית. שם עלו אנשי הקבוצה הישראלים על סיפונו של מטוס אל על והגיעו לישראל בבוקר 19 בפברואר.
לקריאה נוספת

יוסף ארגמן, זה היה סודי ביותר: 30 פרשיות מודיעין וביטחון בישראל, תל אביב: משרד הביטחון, 1990.
הערות שוליים

↑  המון רגם אותי באבנים, מעריב, 17 בנובמבר 1978
↑  רחל פרימור, לא חשנו בשום דבר יוצא דופן, מעריב, 3 בינואר 1979
↑  יציאת הזרים מאיראן נמשכת, דבר, 3 בינואר 1979
↑  בראשית 1978 שהו באיראן 1,500 משפחות ישראליות (ארגמן, עמ' 71).
↑  יהודים באיראן, מעריב, 5 בפברואר 1979
1 2  ארגמן, עמ' 72.
↑  ארגמן, עמ' 73.
1 2 3  ארגמן, עמ' 81.
קרני פוסטל

| --- | --- |

קרני פוסטל
 לידה:  14 באפריל 1971 (בת 53) תל אביב, ישראל
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1986
 מקום לימודים:  בית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה 
 סוגה:  רוק, מוזיקה אלקטרונית
 כלי נגינה:  צ'לו
 שיתופי פעולה בולטים:  הייתה חברה בלהקות DXM וביקיני. שיתפה פעולה עם אסף אמדורסקי, רוקפור, מאיר אריאל, ואביב גפן
 פרופיל ב-IMDb
 
קרני פּוֹסְטֶל (נולדה ב-14 באפריל 1971) היא צ'לנית, זמרת ומעבדת מוזיקלית ישראלית.
שנותיה המוקדמות

פוסטל, בתו של האמרגן פנחס פוסטל, החלה לנגן בצ'לו בגיל צעיר, ובגיל 15, בשנת 1986 הצטרפה כזמרת וכצ'לנית ללהקת הרוק התעשייתי "DXM" מחולון, שחבריה היו רונן הופמן ויריב אלטר. בגיל 18 נסעה ללמוד מוזיקה בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון וגרה באנגליה בשנים 1991-1989. כששבה לישראל למדה גם באקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב.
קריירה מוזיקלית > הקלטות אולפן

במקביל ללימודיה בתל אביב, השתתפה פוסטל בהקלטות אלבומה הראשון והיחיד של להקת תערובת אסקוט. בשנים שלאחר מכן ניגנה פוסטל בהקלטות יחד עם הזמרות דנה ברגר ואלונה דניאל, ולקחה חלק כמעבדת וכצ'לנית באלבום "קח שירים" של להקת כנסיית השכל.
פוסטל זכתה לחשיפה משמעותית יותר כאשר השתתפה בשנת 1994 באלבומו הראשון של אסף אמדורסקי, בנגינה בצ'לו ובשירה. בין היתר, שרה באלבום את השיר "שיר ילדים (בית של ג'וק)" וניגנה בקטע האינסטרומנטלי הפותח את האלבום, "קרני", שהוקדש לה. פוסטל השתתפה גם בסיבוב ההופעות האקוסטי של האלבום.
בשנים שלאחר מכן השתתפה פוסטל בהקלטות של זמרים מובילים בישראל, ביניהם אביב גפן (באלבום "אביב גפן III", בו גם גילמה את תפקיד הפסיכולוגית בשיר "דיכאון"), שלום חנוך (באלבום "א-לי-מות") והחברים של נטאשה (באלבום "רדיו בלה בלה").
בשנת 1996 השתתפה פוסטל בהקלטת האלבום "בחזרה לשבלול" של להקת רוקפור, אשר לווה גם בסיבוב הופעות נרחב ומצליח. במקביל, ניגנה פוסטל בהקלטת פסקול הסרט "קלרה הקדושה" לצד ברי סחרוף. בשנת 1998 הלחינה פוסטל את הפסקול לסרטו זוכה פרס וולג'ין של רענן אלכסנדרוביץ', "מרטין", וכן השתתפה בעיבודים ובנגינה באלבום "נגיעות" של ברי סחרוף. בשנת 1999 השתתפה פוסטל במופע "כמו ציפור בחדר", שהופק על ידי גלי צה"ל לזכרה של המשוררת תרצה אתר ותועד באלבום "כמו ציפור בחדר - מופע משירי תרצה אתר". בהמשך השתתפה באלבום הבכורה של נתן סלור, בנה של אתר, בשיר "רגל על רגל".
קריירה מוזיקלית > ההרכב "ביקיני"

בסוף שנת 1994 הקימו פוסטל והמוזיקאי חיים לרוז את הצמד "ביקיני", במסגרתו יצרו מוזיקה בסגנונות מגוונים, ששילבה מוזיקה קלאסית, דאנס, מוזיקה אלקטרונית, היפ הופ ועוד. בשנת 1995 הוציא הצמד את אלבום הבכורה שלו, אשר לא זכה להשמעות רבות ברדיו, ייתכן בשל העובדה שהמוזיקה שיצרו פוסטל ולרוז הייתה מורכבת ולא תאמה למיינסטרים. גם האלבום השני של הצמד, שיצא בשנת 1998, לא זכה להצלחה מסחרית, והצמד התפרק זמן קצר לאחר הוצאתו.
קריירה מוזיקלית > קריירת סולו

אלבום הסולו הראשון של פוסטל הוקלט בשנת 2000, ופרט לה השתתפו בהפקתו המוזיקלית חיים לרוז ורונן הופמן. מספר שירים מהאלבום, שהיה בעל סגנון דאנס-פופ, נוגנו בתחנות הרדיו השונות בשנת 2001. בתחילת שנת 2002 יצא האלבום למכירה, בשם "קרני פוסטל". מתוכו זכו להצלחה השירים "קח אותי", "כמו פרפר", "הלא ידענו" שכתבה לאה גולדברג, "תגיע אליי (שבע)" וגרסתה לשיר נוסף של גולדברג, "מדוע הילד צחק בחלום".
בשנת 2008 יצא אלבום אינסטרומנטלי ובו המוזיקה שכתבה למחול ״פתאום ציפורים״ של הכוריאוגרפית יסמין גודר. פוסטל ביצעה את המוזיקה על הבמה כחלק מהמופע.
בשנת 2009 יצא אלבום נוסף של פוסטל, במסגרת סדרת הופעות האולפן "חדר" של חברת התקליטים EnT-T. האלבום כלל גרסאות לשירים ישנים של פוסטל, בתוספת מעט שירים חדשים, אשר הוקלטו בסגנון מינימלי ואינטימי. ביניהם היו ביצוע מחודש לשירו של אסף אמדורסקי ״אהבה חדשה״ (ביחד עם אפרת בן צור) וביצוע שזכה להצלחה בינלאומית בתחנות רדיו בעולם לשירו של רודריגז “Sugar Man” (ש״התגלה מחדש״ ב-2012 בעקבות הסרט "Searching for Sugar Man" שזכה בפרס האוסקר). באותה שנה העלתה פוסטל את המופע "סוף העולם בלוז", המשלב משיריהם של בוב דילן ושל מאיר אריאל.
ב-2014 הוציאה במשותף עם אסף אמדורסקי את האלבום אסף אמדורסקי וקרני פוסטל בהופעה. האלבום הוקלט במהלך ארבע הופעות חיות ומתבסס על חומרים ישנים של אמדורסקי.
בשנת 2020 זכתה בפרס אופיר על "המוזיקה המקורית הטובה ביותר" בסרט "אסיה".
קריירה מוזיקלית > שיתופי פעולה נוספים

ב- 2014 הקליטה פוסטל EP ראשון בעברית עם המוזיקאי רועי ירקוני בשם "רחוק מידי". הוא כלל מספר שירים שהשניים ביצעו יחד במופע משותף שהתקיים בנובמבר 2014 במוזיאון תל אביב לאמנות במסגרת פסטיבל הפסנתר. את המופע הפיק מוזיקלית עומר הרשמן. ה- EP כלל שירים שנכתבו על ידי דליה רביקוביץ, אשכול נבו, קרן אלקלעי-גוט ויהוא ירון. מתוכו יצא לאור הסינגל "הלכתי", שירקוני כתב והלחין.
באותה שנה, התארחה (יחד עם גבע אלון) בסינגל “Love Etc” (ביצוע ללהיטם של ה-Pet Shop Boys) שהוציא המפיק Dub Mentor. השיר זכה להשמעות רבות בתחנות רדיו בעולם. גם סינגל זה יצא בלייבל המינימליסטי EnT-T.
ב-2021 פוסטל שרה וניגנה בשיר "כאשר אינך משורר" (אשר כתבה המשוררת יונה וולך) ביחד עם הזמרות טולה בן ארי ומיכל ברלצקי, כחלק מפרויקט בשם "גורע וזורח" (פרויקט שירי משוררים בביצוע אמנים שונים).
בשנת 2022 החלה להופיע בהרכב "העבריות".
בשנת 2024 הלחינה את פסקול הסרט "לא יום ולא לילה".
חיים אישיים

כיום מתגוררת בתל אביב עם שני בניה.
קרני פוסטל, פסטיבל הפסנתר 2014
קרני פוסטל ורועי ירקוני במופע משותף במסגרת פסטיבל הפסנתר 2014
ירון בלום

| --- | --- |
ירון בלום
ירון בלום
 לידה:  23 בספטמבר 1959 (בן 65) חיפה, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת חיפה  אוניברסיטת פריז VIII 
 השתייכות:   שירות הביטחון הכללי
 תקופת הפעילות:  1983–2011 (כ־28 שנים)
 דרגה:  ראש מחלקה
 תפקידים בשירות
 רכז, רכז נפה, ראש יחידת דסק, קב"ט אל על, ראש מחלקה, חבר בצוות המשא ומתן לשחרור גלעד שליט
 תפקידים אזרחיים
 יועץ ביטחון, דירקטור בחברות עסקיות, עמית במכון למדיניות נגד טרור, פרשן ביטחוני
 
ירון בלום (נולד ב-23 בספטמבר 1959) הוא בכיר לשעבר בשירות הביטחון הכללי ומנהל בכיר בגופים עסקיים, שהיה מתאם השבויים והנעדרים הרשמי מטעם מדינת ישראל בשנים 2017–2022.
ביוגרפיה

ירון בלום נולד בחיפה בשנת 1959. אביו, משה, היה אדריכל גנים ונוף מהבולטים בארץ, ממקימי משרד מילר בלום תכנון סביבתי. הוא בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה ותואר שני ביחסים בינלאומיים ועברית מאוניברסיטת פריז 8 (צר').
ביוגרפיה > שירות הביטחון הכללי

לאחר שירות צבאי כלוחם ומפקד בחטיבת גולני ובהמשך כקמב"ץ ביחידת הקישור ללבנון (יק"ל), תחת פיקודו של מאיר דגן, התגייס בלום לשירות הביטחון הכללי בשנת 1982, ימי מלחמת לבנון הראשונה. בלום צמח בתפקידי השטח, החל מרכז אזור ועד ראש מחלקת רכזים במספר אזורים בשנים האחרונות לשירותו בשב"כ כיהן כראש מחלקת שבויים ונעדרים. בין השאר היה חבר בצוות המשא ומתן המצומצם מטעם השב"כ שניהל את המגעים עד לשחרורו של החייל החטוף גלעד שליט.