stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנסטסיה מנדיץ'
ביוגרפיה

מנדיץ' נולדה ב-24 ביולי 1973 בבלגרד, שם סיימה את בית הספר היסודי והתיכון.
מנדיץ' מגיעה ממשפחה של שחקנים, סבתה הייתה שחקנית, וסבה אלכסנדר אוגניאנוביץ' (סר'), היה במאי תיאטרון ומייסד תיאטרון הדרמה בבלגרד (אנ'). אמה אוג'נקה אוגניאנוביץ' (אנ') היא גם שחקנית, ואביה היה רקדן בלט. לאחר הגירושים בין הוריה, התחתנה אמה של אנסטסיה עם השחקן מילוש ז'וטיץ' (אנ'), ואביה התחתן עם אמו של המארח והשחקן מילאנו קאליניץ' (אנ'), איתו גדלה אנסטסיה, וכן קטרינה ז'וטיץ' (אנ').
לעיתים קרובות, ביקרה מנדיץ' בתיאטראות, ולאחר שסיימה את בית הספר היסודי והתיכון, נרשמה לפקולטה לאמנויות דרמטיות באוניברסיטה לאומניות בלגרד (אנ') בבלגרד, שם סיימה ב-1996. באותה שנה, קיבלה תפקיד מינורי בסדרת הטלוויזיה, אנשים שמחים (אנ').
מ-2000 היא הייתה חברה קבועה בתיאטרון הלאומי של בלגרד (אנ'), והיא שיחקה גם בתיאטרון זבזדארה (צר'), בתיאטרון הדרמה היוגוסלבי (אנ'), באטלייה 212 (אנ') ובתיאטרון בושקו בוהה (אנ')‏. ב-2004, נישאה לשחקן מילורד מנדיץ' (אנ'), והייתה נשואה לו עד למותו הפתאומי ב-2016. מנישואיה אליו, נולד לה בן, אנדרייה.
אף על פי שהתמסרה בעיקר לקריירה התיאטרונית שלה, היא השיגה במאה ה-21 מספר תפקידים גדולים בסדרות טלוויזיה.
פילמוגרפיה

| שנה | סדרה/סרט | תפקיד |
| --- | --- | --- |
| 1996 | Срећни људи | התלמידה קארינה |
| 2005 | Идеалне везе | קטרינה וויג'יץ' |
| 2009–2011 | Село гори, а баба се чешља | ווויקה |
| 2013 | Певај, брате! | דודה סלבקה |
| 2016 | Андрија и Анђелка | נלה |
| 2017 | Синђелићи | סופיה |
| 2017 | Сенке над Балканом | פקידת דואר |
| 2017 | Пси лају, ветар носи | יובנקה |
| 2018 | Јутро ће променити све | סבטלנה |
| 2018 | Ургентни центар | דנג'ה צ'וק |
| 2018–2019 | Жигосани у рекету | שרת התרבות בורקו |
| 2019 | Шифра Деспот | הרופאה רוז |
| 2019 | A.S. (25) | מילה |
| 2019 | Преживети Београд | סטניסלבה |
הצגות תיאטרון

Тетовирана ружа
Стилске вежбе
Кокице (ברוק)
Ревизор (אשתו של כלופוב)
Сан летње ноћи (הרמיוני)
Чујеш ли мама мој вапај (יובנקה)
Сабирни центар (ג'לינה קטיק)
У пламену страсти (מריה)
Љубавник великог стила (מרי סמית')
Буре барута
Београдска трилогија (סנג'ה)
Лагум
Кнегиња из Фоли Бержера
Не знам шта је секс, али питање је одговор
Животињско царство (אנטילופה)
Чуварка базена (אמא)
Играјући жртву (מלצרית)
Велика драма (מאמינה)
Хеда Габлер (גברת אלבדד)
Важно је звати се Ернест (גוונדולין פיירפקס)
Огвожђена (ראדיקה)
Избирачица (ילדה)
Народно посланик (גברת מרינה)
Родољупци (ננצ'יץ')
Народна драма (ג'ליקה)
Царсрво мрака (סנדקית)
Сумњиво лице (מילאדינקה)
Деведесете (לנה)
Прича се по граду
פרסים

פרס על הפרק "ניקולה מיליץ'", בפסטיבל ימי הקומדיה (סר') ביגודינה (אנ'), על התפקיד של לוסי בהצגה "אני לא יודע מה זה מין, אבל השאלה היא התשובה", תיאטרון בושקו בוהה (אנ')‏.
פרס לשחקנית הטובה ביותר בפסטיבל התיאטרון מיליווי זיבאנוביץ'.
שבח ציבורי על התוצאות בעבודה בעלת חשיבות יוצאת דופן ומיוחדת לפעילות המצליחה של התיאטרון הלאומי של בלגרד (אנ'), לעונת 2015/2016.
הערות שוליים

↑  "Anastasija Mandić odrasla je sa našim VODITELJEM: Oboje su poznati, a za NJIHOVU PORODIČNU VEZU skoro niko ne zna". zena.blic.rs. 2018-01-28. ארכיון מ-2021-01-01.
↑  "Anja Mandić, prvi put o Mandinoj smrti: Pomirila sam se sa tim da ga više nema". zena.blic.rs. 2017-04-24. ארכיון מ-2021-01-01.
↑  "Biografije predavača, Anja Mandić". prvikoraci.com. ארכיון מ-2021-01-01.
↑  Голубовић-Требјешанин, Борка (2016-11-06). "Једноставни људи су хероји овог времена". Политика. ארכיון מ-2021-01-01. נבדק ב-2019-09-17.
1 2  "Анастасија Мандић". Народно позориште у Београду. ארכיון מ-2021-01-01.
↑  "Kad čujete šta je stalno pričao o ženi, shvatićete zašto će Manda za nju zauvek biti jedini čovek na svetu". kurir.rs. 2016-06-17. ארכיון מ-2021-01-01.
↑  Jokić, Nadežda (2012-03-25). "Anastasia Mandić: Ne planiram proširenje porodice". hellomagazin.rs. ארכיון מ-2021-01-01. נבדק ב-2019-08-02.
↑  Jančić, Suzana (2018-10-15). "Anastasija Mandić, supruga Milorada Mandića Mande poručuje: Melanholija ima rok trajanja!". story.rs. ארכיון מ-2021-01-01. נבדק ב-2019-08-02.
↑  "Priča se po gradu". hocupozoriste.rs. ארכיון מ-2021-01-01. נבדק ב-2020-03-15.
אספקת מים ברוסיה

| רוסיה: אספקת מים | רוסיה: אספקת מים |  |
| --- | --- | --- |

| שימוש במים עירוני ממוצע (ליטר לנפש/יום) | ‏248 ליטר (2004) |  |
מוסדות
| ביזור לעיריות | חלקי |  |
| חברת מים ותברואה ארצית | אין |  |
| רגולטור מים ותברואה | אין |  |
| מתווה מדיניות | המשרד למשאבי טבע |  |
| מספר נותני השירות העירוניים | כ-2,800 |  |

ברוסיה, כ-70 אחוז ממי השתייה מגיעים ממי שטח וכ-30 אחוז ממי תהום. בשנת 2004 היו מערכות אספקת מים בעלות קיבולת כוללת של 90 מיליון קוב ביום. השימוש הממוצע במים למגורים היה 248 ליטר לנפש ליום. רבע מהמים המגיעים מעל פני השטח הטרי ומי התהום בעולם נמצאים ברוסיה. תחום שירותי המים הוא אחד הענפים הגדולים ברוסיה המשרתים את כלל האוכלוסייה הרוסית.
הגוף העיקרי המפקח על אספקת המים ברוסיה הוא המשרד למשאבי טבע.
איכות השירות

בשנת 2012 קיבולת מפעלי הטיפול בשפכים הייתה 743.8 מיליון מ"ק ליום, שזה בערך כמו הרמה שהייתה ברוסיה בשנת 1995. אורך רשת הביוב היא 118,000 ק"מ, כאשר כמות השפכים העוברים במפעלים בשנת 2002 ייצגה 98.2 אחוז מכלל מי השפכים שנפלטו. מתוכם, רק 1.8 אחוזים מטופלים בהתאם לתקנות שנקבעו על ידי הממשלה הפדרלית, בעוד שהיתר משוחרר, בטיפול לא מספיק, לנהרות, אגמים ולים. 60 אחוז מהמתקנים לטיפול בשפכים עמוסים ובמצב של עומס יתר ו-38 אחוז מהם פועלים מזה 25 עד 30 שנה והם זקוקים לשיפוץ. הגירעון בקיבולת מערכות הביוב כיום הוא יותר מ-9 מיליון קוב ביום שיכול היה להיות מסופק למשקי הבית השונים. 9,616 מערכות ביוב פועלות, אך רק ל-73 יישובים (4 אחוז) ו-103 יישובים מהסביבה העירונית (13 אחוז) עדיין לא הייתה מערכת ביוב מרכזית בשנת 2012.
המגזר הפרטי

נכון לשנת 2014 היו לפחות 23 חוזים עם חברות פרטיות לניהול כלי מים או מפעלים בהתחייבות להשקעה של כמעט 2 מיליארד דולרים. 18 חוזים מכסים שירותים שלמים בעוד 5 חוזים מכסים מפעלים בודדי בלבדם. 5 מתוך חוזים אלה נחתמו לפני שנת 2002, 17 נחתמו בשנים 2003–2006. רק חוזה אחד עם זיכיון של 100 מיליון דולר בוורונז' שנחתם בשנת 2012 - הוענק לאחר 2006. 8 מתוך 23 החוזים מוחזקים על ידי קבוצת התאגיד אלפא, באופן ישיר או באמצעות חברת הבת שלה Rosvodokanal, המהווה לאחת מחברות אספקת המים הגדולות ברוסיה. המתחרה הרוסית שלה היא חברת "החזקות מערכות אנרגיה" (IES) המחזיקה בארבעה חוזי שכירות. המשקיע הזר הגדול ביותר בתחום המים ברוסיה הוא קבוצת EVN האוסטרית, המחזיקה בשלושה חוזים למפעלי טיפול שפכים וטיהור. אלה כוללים גם את חוזה המים הגדול ביותר ברוסיה עבור מפעל מי השתייה בדרום מערב מוסקבה, שנחתם בשנת 2004 בהתחייבות להשקעה של 220 מיליון דולר. חברת המים הצרפתית Veolia עובדת גם היא ברוסיה, זאת באמצעות חוזה למפעל לטיפול בשפכים בדרום שנחתם בשנת 2005. בעוד שחלק מהחוזים הללו הוענקו באמצעות הצעות מחיר תחרותיות ומכרזים, רובם הוענקו לאחר משא ומתן ישיר מול הממשלה הפדרלית.
בשנת 2003, העיר סנקט פטרבורג חתמה על הסכם זיכיון למפעל לטיפול בשפכים בדרום מערב העיר עם קונסורציום שוודי-פיני. הפרויקט נתמך בהלוואות מהבנק האירופי לשיקום ופיתוח (EBRD) ובנק ההשקעות האירופי (EIB). תאגיד Nordic Enviroment Finance Corporation מהווה לבעלים של חלק מחברת הפרויקט. הרעיון להצעת מכרז זיכיון לכל מערכת המים והביוב של העיר סנקט פטרבורג צף לראשונה בשנת 2005. במקביל, דגלה מושלת העיר ולנטינה מטווינקו ביישום תוכנית מכרז לבניה תפעול והעברה של מפעל לטיפול בשפכים, באופן כזה שכלל העבודות יבוצעו על ידי מיזם פרטי ללא תלות בתמיכה ממשלתית. באותה השנה הודיע מושל העיר גאורגי פולטבצ'נקו על כוונתו לחתום על הסכם זיכיון למשך 25–30 שנה הכולל השקעות של 3 מיליארד דולר, כאשר המכרז היה צפוי לצאת לדרך בשנת 2014 "לכל המוקדם".
עם זאת, מכרזים כמו זה שתוכנן לסנקט פטרבורג לא יושמו בפועל מאחר מכיוון שנשיא רוסיה ולדימיר פוטין הטיל הקפאה על תעריף המים הלאומי ובכך הוריד את הכדאיות של חברות פרטיות להשקיע בתחום. באוקטובר 2014 העיר וולגוגרד הודיעה כי תפתח הצעה למתן זיכיון למשך 25 שנים הכוללות השקעות של 500 מיליון דולר על מערכות המים שלה.
חברות מים ברוסיה

רוסוודוקנאל - פעילה בעיקר בדרום רוסיה (Rosvodokanal.ru)
Ekoton - פועלת במגוון מחוזות ברוסיה (Ekoton.com)
מוסוודוקנאל - ספקית המים של העיר מוסקבה, נחשבת לספקית המים הגדולה ברוסיה (Mosvodokanal.ru)
וודוקנאל סנקט פטרבורג - חברת המים של העיר סנקט פטרבורג (Vodokanal.spb.ru)
לנוודוקנאל פרויקט - חברת תשתיות מים במחוז לנינגרד (LenVKP.ru)
סבוודוקנאל - חברת המים של העיר סבסטופול (Sevvodokanal.org.ru)
אף על פי שמרבית חברות המים ברוסיה נקראות וודוקנאל, זה נובע ממשמעות המילה כ"תעלת מים" ואין זה אומר שהן מהוות חלק מחברה בשם וודוקנאל. אין ברוסיה חברת מים ארצית.
לקריאה נוספת

OECD: הנחיות לחוזים המבוססים על ביצועים בין עיריות ושירותי מים במזרח אירופה, הקווקז ומרכז אסיה (EECCA), 2006, ראו בפרט "תיאור כללי של מדור אספקת המים דייוויד הול וולדימיר פופוב: הפרטה וארגון מחדש של היצע המים ברוסיה ואוקראינה, יחידת המחקר הבינלאומי לשירותים ציבוריים (PSIRU), ינואר 2005. (באנגלית)
אלכסנדר אילינסקי: רוסיה: מיפוי נהלים לאומיים, מקורות, נתונים ומידע זמין, 2011 בקירוב, פרסום שנתמך על ידי הנציבות האירופית לתמיכה בהפחתת שינויי אקלים והתאמה לשינויי אקלים, ראו סעיף 1.9.2 בנושא טיפול בשפכים (עמ' 27–29). (באנגלית)
הערות שוליים

1 2  United Nations:SANITATION COUNTRY PROFILE RUSSIAN FEDERATION, 2004
↑  "Private Participation in Infrastructure (PPI) Project Database: Russian Federation Snapshot". נבדק ב-19 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "PPI Database: Result of project search for water and Russia". נבדק ב-19 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Petersburg preps $3bn concession". Global Water Intelligence. בדצמבר 2013. נבדק ב-28 באוקטובר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
תחנת טיהור מים (שני מגדלים עגולים) על קו המים של וולגה בקסטובו.
אמנת הנשק הביולוגי

הצדדים לאמנת הנשק הביולוגי
  חתמו ואישררו
  הסכימו או המשיכו הסכמת מדינה קודמת
  מדינה לא מוכרת המחויבת לאמנה
  חתמו אך לא אישררו
  לא חתמו
האמנה על איסור הפיתוח, יצור ואגירה של כלי נשק בקטריולוגיים (ביולוגיים) ורעלנים ועל השמדתם (באנגלית: The Convention on the Prohibition of the Development, Production and Stockpiling of Bacteriological (Biological) and Toxin Weapons and on their Destruction, ר"ת BWC) הידועה בשם אמנת הנשק הביולוגי, הייתה ההסכם הבינלאומי הראשון לפירוק נשק האוסר על יצור קטגוריה שלמה של כלי נשק. ההסכם הוא פרי מאמצים ממושכים של הקהילה הבינלאומית ליצירת מנגנון משפטי חדש אשר יתווסף לפרוטוקול ז'נבה משנת 1925.
האמנה נפתחה לחתימת מדינות ב-10 באפריל 1972 ונכנסה לתוקף ב-26 במרץ 1975, לאחר ש-22 ממשלות הגישו את מסמכי אשרור האמנה. נכון לשנת 2011, 159 מדינות אשררו את אמנת הנשק הביולוגי, 15 מדינות נוספות חתמו על האמנה וטרם אשררו אותה. נכון לחודש דצמבר 2019, מדינת ישראל היא אחת מתוך 10 מדינות בלבד בעולם כולו שאינה חתומה על האמנה, ארבע מדינות נוספות חתמו על האמנה, אולם לא אשררו אותה. ישראל גם מטילה ספק ביעילות האמנה, בהיעדר מנגנון פיקוח רשמי המאפשר ניטור הפעילות במדינות החברות.
תחולת האיסור הקבוע באמנת הנשק הביולוגי מוגדר בסעיף 1. האיסור חל על כל נשק ביולוגי או רעלנים ואמצעי השימוש בהם (להוציא שימוש לצרכים רפואיים וצורכי הגנה בכמויות קטנות). בוועידות שנערכו במהלך השנים לאחר ניסוח ההסכם, אושר כי אמת המידה המנוסחת בסעיף 1 כוללת את כל ההתפתחויות המדעיות והטכנולוגיות העתידיות הרלוונטיות לאמנה. אין אלה החומרים עצמם (מרכיבי הנשק הביולוגי או רעלנים) האסורים על פי האמנה, אלא המטרות לשמן הם נמצאים בשימוש, זאת בדומה לסעיף II לאמנת הנשק הכימי. מטרות שלשמן ניתן להשתמש בחומרים ביולוגיים ורעלנים הן לצורכי מניעה, הגנה וצורכי שלום. לא ניתן לאגור כמויות שאין להן הצדקה, או שאינן עולות בקנה אחד עם שימושים אלה.
כפי שנקבע בסעיף 1 לאמנת הנשק הביולוגי:
כל מדינה חברה באמנה זו מתחייבת שלא לפתח, לייצר, לאגור או לרכוש, בנסיבות כלשהן:
מיקרואורגניזמים או חומרי נשק ביולוגי אחרים, או רעלנים יהא מקורם או שיטת יצורם אשר יהא, מסוגים ובכמויות שאין להם צידוק לצורכי מניעה, הגנה, או שימוש לצורכי שלום;
כלי נשק, ציוד או אמצעי שילוח המיועדים לשימוש בנשק ביולוגי או רעלנים כאלה למטרות איבה או בעימות מזוין.
ראו גם

פירוק נשק ביולוגי
הערות שוליים

↑  Report on universalization activities Meeting of the States Parties to the Convention on the Prohibition of the Development, Production and Stockpiling of Bacteriological (Biological) and Toxin Weapons and on Their Destruction, Geneva, 3–6 December 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289006605171  LCCN: n50077294  VIAF: 216339933   WorldCat (עם VIAF): 216339933
אמנת הירח

שותפות מלאות
  חתומות
  לא חתומות
אמנת הירח (באנגלית: Moon Treaty) היא אמנה המסדירה את פעילותן של המדינות על הירח ועל גרמי שמים נוספים.
אמנת הירח נחתמה ב-18 בדצמבר 1979 בניו יורק, בעקבות יוזמה של ברית המועצות. ב-5 בדצמבר 1979 אימצה העצרת הכללית של האומות המאוחדות את ההסכם בהחלטה 34/68, ונכנסה לתוקף ב-11 ביולי 1984. 11 מדינות שותפות להסכם ועוד ארבע חתומות עליו.[דרושה הבהרה]
האמנה נועדה להפוך את הירח לבין לאומי ולהסדיר את הפעולות המתבצעות עליו. בנוסף לכך, היא נועדה לכך שלא ייווצר סכסוך בין מדינות וממשלות. בין היתר, האמנה קובעת שכל מדינה שרוצה להנחית חללית על הירח צריכה לנהוג על פי אמצעים מסוימים וחוקים מיוחדים כדי למנוע שיבוש באיזון הירח עקב זיהום, שינויים שליליים בסביבה ועוד. אמנת הירח גם אוסרת על כל שימוש בכלי נשק או אמצעי צבאי בכלל על הירח.
כפי שמתבטא בהוראות אמנה זו, הירח ומשאבי הטבע שלו הם המורשת המשותפת של האנושות. הירח אינו כפוף לניכוס לאומי על ידי כל טענת ריבונות, באמצעות שימוש או כיבוש, או בכל דרך אחרת. לא פני השטח ולא תת-קרקעית הירח, ואף חלק ממנו או משאבי הטבע שלו, אינם יכולים להיות נחלתם של מדינה, ארגון בין-ממשלתי או לא-ממשלתי בינלאומי, ארגון לאומי או ישות לא-ממשלתית, או של אדם מסוים.
בפועל, אמנת הירח היא הסכם כושל, כיוון שהוא לא אושר על ידי אף אחת מהמדינות העוסקות בחקר חלל והטסת חלליות אל הירח ואל החלל בכלל כגון ארצות הברית וברית המועצות.
ראו גם

האמנה בדבר אחריות בחלל
הערות שוליים

↑  NTI, Agreement Governing the Activities of States on the Moon and Other Celestial Bodies (Moon Agreement)
ערך זה הוא קצרמרבנושא אמנות והסכמים ובנושא מדעי החלל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אמנת המסגרת של האו"ם בנושא שינויי אקלים

אמנת המסגרת של האומות המאוחדות בנושא שינויי אקלים (באנגלית: United Nations Framework Convention on Climate Change, או בראשי תיבות: UNFCCC) היא אמנה סביבתית בינלאומית, העוסקת בשינויי אקלים. האמנה נחתמה על ידי 154 מדינות בוועידת האו"ם בנושא איכות הסביבה ופיתוח (UNCED), המכונה באופן רשמי פסגת כדור הארץ, שנערכה בריו דה ז'ניירו בתאריכים 3–14 ביוני 1992. מתוקף האמנה הוקמה במרץ 1994 מזכירות שבסיסה בבון. פרוטוקול קיוטו, שנחתם בשנת 1997 ונכנס לתוקף בשנת 2005, היה ההרחבה הראשונה ל-UNFCCC. הוא הוחלף על ידי הסכם פריז, שנכנס לתוקפו בשנת 2016. נכון לשנת 2020 יש באמנה 197 צדדים חתומים. גוף קבלת ההחלטות העליון שלה, ועידת הצדדים (COP), נפגש מדי שנה כדי להעריך את ההתקדמות בטיפול בשינויי אקלים.
מטרת ה-UNFCCC היא יצוב ריכוזי גזי החממה באטמוספירה ברמה שתמנע הפרעה מסוכנת הנגרמת על ידי האדם על ידי מערכת האקלים של כדור הארץ. רמה כזו צריכה להיות מושגת בתוך פרק זמן מספיק כדי לאפשר למערכות אקולוגיות להסתגל באופן טבעי לשינויי האקלים, כדי להבטיח כי ייצור המזון לא מאוים ולאפשר להתפתחות הכלכלית להתקיים באופן בר קיימא.
האמנה קבעה אחריות דיפרנציאלית לשלוש קטגוריות של מדינות חתומות. קטגוריות אלה הן מדינות מפותחות, מדינות מפותחות עם אחריות פיננסית מיוחדת ומדינות מתפתחות. המדינות המפותחות, המכונות גם כ״דרג 1״, כללו במקור 38 מדינות, מהן 13 מדינות מזרח אירופאיות בתהליכי דמוקרטיזציה והצטרפות לאיחוד האירופי. כל המדינות במקבץ זה שייכות לארגון לשיתוף פעולה ופיתוח כלכלי (OECD). מדינות במקבץ 1 נקראו לאמץ מדיניות לאומית ולנקוט בצעדים מקבילים להפחתת שינויי האקלים על ידי הגבלת פליטת גזי החממה האנתרופוגניים שלה, וכן לדווח על צעדים שאומצו במטרה לחזור לרמות הפליטה שלהל ב-1990. המדינות המפותחות עם אחריות פיננסית מיוחדת נקראו גם מדינות “מקבץ II“. והן כללו את כל מדינות מקבץ I, למעט אלה תהליך דמוקרטיזציה ומעבר לכלכלת שוק. מדינות נספח II מתבקשות לספק משאבים כספיים כדי לעמוד בעלויות המאמץ של המדינות המתפתחות. מכיוון שמספר מדינות מפתח החתומות על האמנה לא עמדו בהתחייבויותיהן, נשמעה ביקורת על ה-UNFCCC שלא הצליחה להפחית את פליטת הפחמן הדו-חמצני מאז אימוצה.
ראו גם

פרוטוקול קיוטו
פרוטוקול מונטריאול
ועידות האומות המאוחדות לשינוי אקלים
הערות שוליים

1 2  "United Nations Framework Convention on Climate Change (UNFCCC)". World Health Organization (WHO). נבדק ב-22 באוקטובר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "About UNFCCC". United Nations Global Market place (ungm). נבדק ב-22 באוקטובר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "What is the UNFCCC & the COP". Climate Leaders. Lead India. 2009. אורכב מ-המקור ב-27 במרץ 2009. נבדק ב-5 בדצמבר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Article 2" (PDF). The United Nations Framework Convention on Climate Change. נבדק ב-23 במאי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  H.K., Jacobson (2001). "United Nations Framework Convention on Climate Change: Climate Policy: International". Science Direct. נבדק ב-22 באוקטובר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Schiermeier, Quirin (2012). "The Kyoto Protocol: Hot air". Nature. 491 (7426): 656–658. Bibcode:2012Natur.491..656S. doi:10.1038/491656a. PMID 23192127.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289819705171  GND: 4376987-1  ISNI: 0000 0001 1140 6565  NKC: ko2018979491  SELIBR: 228680  VIAF: 186985968   WorldCat (עם VIAF): 186985968
אליפות העולם בשחמט 1948

| אליפות העולם בשחמט 1948 |
| --- | --- |
מיקום: הולנד האג, הולנד ברית המועצות מוסקבה, ברית המועצות
תאריכים: 2 במרץ–17 במאי 1948

הזוכה: מיכאל בוטביניק
 → 19371951 ←
משתתפי האליפות
אליפות העולם בשחמט 1948 התקיימה בין 2 במרץ ל-18 במאי 1948 והסתיימה בניצחונו של מיכאל בוטביניק.
רקע

בשנת 1946 נפטר אלוף העולם בשחמט אלכסנדר אלכין. לאחר סדרת דיונים, פיד"ה החליט שתואר אלוף העולם יוענק למנצח התחרות בה ישתתפו 6 שחמטאים החזקים של התקופה. לתחרות הוזמנו מיכאל בוטביניק, וסילי סמיסלוב ופאול קרס (כולם מברית המועצות), שמואל רשבסקי וראובן פיין מארצות הברית ומקס אויבה מהולנד.
בסופו של דבר, ראובן פיין לא היה מעוניין בהשתתפות בתחרות. בעקבות כך, סוכם ש-5 שחמטאים יקיימו תחרות בת 20 סיבובים, בשיטת ליגה, לפיה כל אחד מהמתמודדים ישחק מול שאר השחמטאים חמש פעמים. הסיבובים הראשונים התקיימו בהאג, שבהולנד ובהמשך האליפות עברה למוסקבה, שברוסיה.
טבלת האליפות

| משתתף | בוטביניק | סמיסלוב | קרס | רשבסקי | אויבה | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ברית המועצות מיכאל בוטביניק | * * * * * | ½ ½ 1 ½ ½ | 1 1 1 1 0 | 1 ½ 0 1 1 | 1 ½ 1 ½ ½ | 14 |
| ברית המועצות וסילי סמיסלוב | ½ ½ 0 ½ ½ | * * * * * | 0 0 ½ 1 ½ | ½ ½ 1 ½ ½ | 1 1 0 1 1 | 11 |
| ברית המועצות פאול קרס | 0 0 0 0 1 | 1 1 ½ 0 ½ | * * * * * | 0 ½ 1 0 ½ | 1 ½ 1 1 1 | ½10 |
| ארצות הברית שמואל רשבסקי | 0 ½ 1 0 0 | ½ ½ 0 ½ ½ | 1 ½ 0 1 ½ | * * * * * | 1 ½ ½ 1 1 | ½10 |
| הולנד מקס אויבה | 0 ½ 0 ½ ½ | 0 0 1 0 0 | 0 ½ 0 0 0 | 0 ½ ½ 0 0 | * * * * * | 4 |
סרטון מאליפות העולם בשחמט 1948
אמנת המדינה האוסטרית

ציור של מעמד חתימת האמנה. הציור מוצג בארמון הופבורג בווינה
אמנת המדינה האוסטרית היא הסכם בינלאומי, שנעשה בין ארבע המעצמות של בעלות הברית לבין אוסטריה והשיב לה את מעמדה כמדינה עצמאית. האמנה נחתמה ב-15 במאי 1955 ונכנסה לתוקף ב-27 ביולי באותה שנה.
רקע

ערב מלחמת העולם השנייה סופחה אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית והייתה לחלק ממנה. בשלהי המלחמה נכבש שטחה ברובו על ידי צבא ברית המועצות ובחלקו על ידי צבא ארצות הברית. לאחר המלחמה חולק שטחה לאזורי כיבוש שנשלטו על ידי ארבע המעצמות העיקריות של בעלות הברית - ברית המועצות, ארצות הברית, בריטניה וצרפת.
ממשלה אוסטרית שהוקמה תחת שלטון הכיבוש פתחה במגעים עם בעלות הברית בניסיון להגיע להסכם על החזרת עצמאות המדינה, אך הניסיון לא צלח משום שבעלות הברית רצו להגיע תחילה להסכם שלום עם גרמניה וראשית המלחמה הקרה הכבידה על המשא ומתן עוד יותר. האווירה בין הצדדים למשא ומתן השתפרה לאחר מות מנהיג ברית המועצות יוסיף סטלין ב-1953, ובראשית 1955 הושגה פריצת דרך שאיפשרה את קבלת ההסכם.
ההסכם

ההסכם ששמו הרשמי הוא אמנה להקמתה מחדש של אוסטריה עצמאית ודמוקרטית (Treaty for the re-establishment of an independent and democratic Austria) נחתם בארמון בלוודר בווינה. החותמים על ההסכם היו שרי החוץ של חמש המדינות בעלות ההסכם וכן הנציבים הצבאיים של ארבעת אזורי הכיבוש במדינה.
ההסכם השיב את עצמאותה של אוסטריה על בסיס הצהרת מוסקבה מ-1943, שבה הצהירו בעלות הברית כי הן רואות את סיפוחה של אוסטריה לגרמניה כבטל מעיקרו. גבולות אוסטריה נקבעו כפי שהיו ב-1 בינואר 1938. ההסכם קבע עוד כי ייאסר סיפוח של אוסטריה לגרמניה בעתיד.
ההסכם כולל תשעה חלקים, ובהם הוראות פוליטיות וטריטוריאליות, הוראות בענייני צבא ותעבורה אווירית, פיצויים, ענייני בעלות ומשפט, יחסים כלכליים, כללי הכרעה בסכסוכים ונושאים נוספים. הוא דן בפירוט בזכויות המיעוטים הסלובנים והקרואטים במדינה. הקמת ארגונים נאצים ופשיסטים במדינה נאסרה.
ברית המועצות דרשה שאוסטריה תכריז על נייטרליות על מנת להבטיח שהמדינה לא תצטרף לארגון נאט"ו לאחר נסיגת הצבא הסובייטי ממנה. הצהרת נייטרליות לא נכללה בהסכם עצמו. עם זאת, הפרלמנט האוסטרי הכריז על נייטרליות ב-26 באוקטובר 1955, יום אחד לאחר שהסתיים פינוי כוחות בעלות הברית מהמדינה בהתאם להוראות ההסכם.
הערות שוליים

↑  מיניסטרי החוץ חתמו על חוזה אוסטריה ⁩, דבר, 16 במאי 1955
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: unn2008490879
אלכסנדר מליק-פאשאייב

| --- | --- |

דיוקנו על בול של הדואר הארמני משנת 2006
 לידה:  23 באוקטובר 1905 שולאוורי (כיום שאומיאני) בגאורגיה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  18 ביוני 1964 (בגיל 58) מוסקבה, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מוקד פעילות:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 מקום לימודים:  הקונסברטוריון של לנינגרד
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  ארמנית, רוסית 
 כלי נגינה:  תזמורת, פסנתר
 חברת תקליטים:  "מלודיה"
 בת זוג:  מינה סולומובנה שמלקינה,  רקדנית בלט
 צאצאים:  אלכסנדר אלכסנדרוביץ'  מליק-פאשאייב, פסיכולוג של האמנות
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין, דרגה 1 (1942)  פעיל מצטיין באמנויות  של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית של רוסיה (1937)  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (1947)  עיטור הדגל האדום של העמל (1937)  אמן העם של ברית המועצות (1951)  עיטור אות הכבוד (4 בנובמבר 1939)  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 800 שנים לייסוד מוסקבה 
 פרופיל ב-IMDb
 
אלכסנדר שמילייביץ' מליק-פאשאייב (בארמנית: Ալեքսանդր Մելիք-Փաշայան – אלכסנדר שאמיל מליק-פאשאיאן, ברוסית: Алекса́ндр Шами́льевич Ме́лик-Паша́ев;‏ 23 באוקטובר 1905 – 18 ביוני 1964) היה מנצח ארמני-רוסי וסובייטי, יליד גאורגיה, מלחין, פסנתרן ומורה. בשנת 1951 הוענק לו התואר "אמן העם של ברית המועצות". נודע במיוחד כמנצח ראשי ומנהל מוזיקלי של תיאטרון האופרה בולשוי במוסקבה בשנים 1953–1963.
ביוגרפיה > ילדות וצעירות

מליק-פאשאייב נולד בשנת 1905 ביישוב שולאוורי, כיום שאומיאני, במחוז כארתלי תחתית שבגאורגיה, בימי האימפריה הרוסית, במשפחה של ארמנים שמצד האב מוצאם באזור שושה (שושי) (בחבל קרבאך). היישוב שולאוורי השוכן כ-40–50 ק"מ מטביליסי, היה מאוכלס בעיקר בארמנים. מליק-פאשאייב היה הבן הקטן מתוך שמונה ילדים, שמתוכם שרדו בילדות שישה בנים. האב, שאמיל, היה שופט. האם, יקתרינה גאורגייבנה, הייתה בת למשפחה הארמנית 'כלנתרוב (כלנתריאן) הוותיקה, שמוצאה הרחוק היה באזרבייג'ן. בני מליק-פאשאייב עברו לגור בהמשך בטביליסי. . אלכסנדר התייתם מאביו בגיל ארבע או חמש ואחיו הבכור, גאורגי, שהיה בוגר, משפטן בהכשרתו, לקח אותו לחסותו כל ילדי המשפחה קיבלו חינוך מוזיקלי ממורה פרטית לפסנתר, אולם אלכסנדר לא נמשך לשיעורה והיא הגדירה אותו לבלתי מוכשר למוזיקה. עם הזמן הוא הקסימו אותו הקלטות אופרות בגרמופון המשפחתי וכן מופעי האופרה שצפה בהם בבית האופרה של טביליסי. התחיל להתקדם בנגינת פסנתר, קריאת תווים וגם הלחנה בלימוד עצמי, בדרך כלל על ידי חיקוי אופרות שעיין. מאוחר יותר למד בקונסרבטוריון בטביליסי, אצל ניקולאי צ'רפנין.
ביוגרפיה > הקריירה בטביליסי

בעידוד זמר האופרה יסצקי החל משנת 1921 פעל כפסנתרן-רפטיטור של תיאטרון הבלט והאופרה של טביליסי (כיום התיאטרון הגאורגי לאופרה ולבלט על שם פליאשווילי). בשנים 1923–1931 איוואן פליאשווילי, אחיו של המלחין הלאומי זכריה פליאשווילי, קידם אותו כמנצח במוסד מוזיקלי זה. המופע הראשון שמליק-פאשאייב ניצח עליו היה האופרה "ליילה" מאת ויקטור דולידזה. בבית האופרה של טביליסי התוודע מליק-פאשאייב לזמרים ידועים כמו סרגיי מיגאי, ולריה ברסובה, אלכסנדר פירוגוב, וסרגיי למשב הצעיר. בשנת 1924 ניצח מליק-פאשאייב על האופרות
"פאוסט מאת גונו, "כרמן" מאת ז'ורז' ביזה ו"יבגני אונגין" מאת צ'ייקובסקי בבית האופרה והבלט של לנינאקאן (שחזרה כיום לשמה המקורי גיומרי) . בשנת 1929 ו-1931 הופיע גם בירוואן.
ביוגרפיה > לימודיו ופעילותו המוזיקלית ברוסיה

בעזרת מלגה ממשלתית בשנים 1928–1930 למד מליק-פאשאייב בקונסרבטוריון הממלכתי בלנינגרד (כיום סנט פטרסבורג).
הוא למד אמנות הניצוח אצל ניקולאי מאלקו – עד להגירתו למערב – ואחר, רוב התקופה, אצל אלכסנדר גאוק. בתחום תאוריית המוזיקה השתלם אצל ח.ס. קושנריוב וו.ו.שצ'רבצ'וב. נכח גם בשעוריו של הזמר איוואן ירשוב. בתקופת שהותו בלנינגרד רושם עז עשו עליו כמה מהמנצחים האורחים מגרמניה, בעיקר ברונו ולטר ואוטו קלמפרר. אחרי סיום בהצטיינות את לימודיו בלנינגרד שב מליק-פאשאייב לזמן קצר בטביליסי ושיתף פעולה עם במאי האופרות ולדימיר לוסקי.