stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זפקת
אבחון

זפקת ניתנת לאיבחון על ידי בחינה ומישוש הצוואר וכן על ידי בדיקת גלי קול (Ultrasound - US). חשיבות בדיקת ה-US נובעת מהעובדה הפשוטה שחלק ניכר ממקרי הזפקת, בעיקר בשלבים הראשונים בהתפתחותו, אינם ניתנים לזיהוי בקלות. הערכת צריכת יוד בילדים מתבצעת לרוב באמצעות בדיקות ריכוז יודיד בשתן. בניגוד לבדיקות שתן, המעידה על צריכת יוד בימים הבודדים הקודמים, זפקת עשוי להעיד על מחסור ביוד חודשים עד שנים טרם הבדיקה.
עבר ועתיד

זפקת הייתה נפוצה מאוד באזורים רבים בעולם בהם היה מחסור ביסוד יוד באדמה. לדוגמה, באזור מרכז אנגליה (המידלנדס) התופעה הייתה ידועה בשם "צוואר דרבישייר" (Derbyshire Neck). בארצות הברית זפקת הייתה נפוצה באזור הימות הגדולות ובמערב התיכון. תופעה זו נעלמה כמעט לחלוטין בארצות מפותחות שבהן מלח שולחן מכיל תוספת של יוד, אולם זפקת עדיין נפוצה במרכז אסיה ובמרכז אפריקה.
החל משנות ה-90, קטנה הצריכה של היוד בחלק מהמדינות המפותחות (למשל אוסטרליה), בשל שימוש מועט מדי במלח שמכיל תוספת יוד וירידה בשימוש בחומרי חיטוי המכילים יוד בתעשיית החלב. עקב כך קיים חשש בקרב מומחי בריאות מפני חזרת מחלות הקשורות במחסור ביוד למדינות אלה, ובהן הזפקת.
זפקת בישראל

ישראל גובלת בים התיכון ונחשבת לעשירה ביוד ולפיכך בעלת שיעורי זפקת נמוכים. עם זאת, שיעורים גבוהים נמצאו בקרב ילדים תושבי הגליל העליון בשנות ה-50 וילדים ברמת הגולן בשנות ה-80. בנוסף, בקרב ילדי עולים ממדינות מזרח אירופה ומאתיופיה בשנות ה-90 נמצאו שיעורים גבוהים, ככל הנראה עקב מחסור ביוד והמצאות גויטרוגנים במזון. שיעורים שכאלה אף נמצאו בקרב עולות בוגרות מאתיופיה, אולם ככל הנראה, השפעת הגויטרגנים במזון וגנטיקה היוו את הסיבה לכך ולאו דווקא מחסור ביוד.
בשנים האחרונות התגלה על ידי חוקרים מהאוניברסיטה העברית והמרכז הרפואי אוניברסיטאי "ברזילי" כי קיים חשש שהעלייה בשימוש התפלה במי השתייה קשורה במחסור יוד ולכן בהפרעות כתוצאה ממחסור יוד כגון זפקת. ממחקר שנערך בישראל על ידי ד"ר יניב עובדיה (תזונאי-דיאטן קליני), בהנחיית ד"ר דב גפל מבי"ח "ברזילי" ופרופ' אהרון טרואן מהאוניברסיטה העברית, עולה כי חלה עליה בעשור האחרון בשימוש בתרופות לטיפול במחלות בלוטת התריס, דבר העלול להעיד על עליה בשכיחות של מחסור ביוד. חוקרים אלו מצאו כי זפקת מסוימת קשורה בערכי תירוגלובולין (Thyroglobulin) מוגברים בדם ובמחסור יוד בתזונה במדגם ישראלים בוגרים מנפת אשקלון. עובדיה, גפל וטרואן גורסים כי צריכה נאותה של יוד בתזונה עשויה להקטין את הסיכוי ללקות בזפקת. המקור התזונתי המומלץ ביותר ליוד הוא מלח מועשר ביוד. מקורות נוספים כוללים אצות ים, דגים מסוימים, חלב וביצים.
חולים מפורסמים

הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש ואשתו ברברה בוש אובחנו כחולים במחלת גרייבס וסובלים מזפקת.
ראו גם

בלוטת התריס
הערות שוליים

↑  Iodine deficiency; Endocr Rev. 2009 Jun; 30(4):376-408
↑  Mu Li and Creswell J. Eastman, The changing epidemiology of iodine deficiency
↑  Michael B. Zimmermann, Iodine deficiency in industrialized countries
↑  Zohar Y.Endemic goiter in a non-goitrogenic country .Harefuah 1994; 127(3-4):75-8
↑  Lubina A, Cohen O, Barchana M, Liphshiz I, Vered I, Sadetzki S et al. Time trends of incidence rates of thyroid cancer in : what might explain the sharp increase. Thyroid 2006; 16(10):1033-40
↑  Brand N, Gedalia I, Jungeris E, Levitus Z, Maayan M. Endemic goiter in Upper Galilee; Isr Med J; 1961 Jul-Aug; 20:206-14
↑  Gaziel I, Bar-Or D, Horne T; An endemic area of goiter in the Northern Golan Heights; Harefuah; 1983 Jan 16;104(2):50-1
↑  http://www.iccidd.org/newsletter/idd_aug13_israel_1.pdf
↑  Yaniv S. Ovadia, Dov Gefel, Dorit Aharoni, Svetlana Turkot, Can desalinated seawater contribute to iodine-deficiency disorders? An observation and hypothesis, Public Health Nutrition 19, 2016/10, עמ' 2808–2817 doi: 10.1017/s1368980016000951
↑  http://www.agri.huji.ac.il/newsletter/july2014.html
↑  http://www.barzilaimc.org.il/_Uploads/dbsAttachedFiles/42721234_3442_030614123005_6.pdf
↑  Yaniv S. Ovadia, Dov Gefel, Svetlana Turkot, Dorit Aharoni, Elevated Serum Thyroglobulin and Low Iodine Intake Are Associated with Nontoxic Nodular Goiter among Adults Living near the Eastern Mediterranean Coast, Journal of Thyroid Research 2014, 2014-12-14, עמ' 1–6 doi: 10.1155/2014/913672
↑  יוד, משרד הבריאות. זמין ב: https://www.health.gov.il/Subjects/FoodAndNutrition/Nutrition/Adequate_nutrition/Pages/iodine.aspx
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533657205171  BnF: cb11971246d (data)  LCCN: sh85055684  LNB: 000312475  NKC: ph220683 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
באטמן: שנה ראשונה

| --- | --- |
 כריכת החוברת הראשונה של הסדרה|כריכת האוגדן Batman: Year One, אמנות מאת פרנק מילר.]]
כריכת האוגדן Batman: Year One, אמנות מאת פרנק מילר.
 מידע קומיקס
 יוצר:  פרנק מילר (כתיבה) דייוויד מזוצ'לי (איור)
 סוגה:  גיבור-על
 תקופת פרסום מקורית:  פברואר 1987 – מאי 1987 (כ־90 ימים)
 סינדיקציה:  DC קומיקס
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפת המקור:  אנגלית אמריקאית 
 מוציא לאור:  DC קומיקס 
 מספר החוברות:  4
 
באטמן: שנה ראשונה (באנגלית: Batman: Year One) היא קשת סיפור שפורסמה בכותרי הקומיקס באטמן בין פברואר למאי 1987 על ידי חברת DC קומיקס למשך ארבע חוברות. הסיפור נוצר בידי הכותב פרנק מילר והמאייר דייוויד מזוצ'לי.
עלילת "שנה ראשונה" השפיעה על עיבודים שונים שנעשו לדמות הקומיקס במהלך השנים, בין היתר על סרטי הקולנוע "באטמן מתחיל" ו"האביר האפל", שמתעדים את שנותיו הראשונות של באטמן כלוחם בפשע, סרט האנימציה באטמן: מסכת התעתועים וסדרת האנימציה הבאטמן. נכון ל-2011, "באטמן: שנה ראשונה" נכלל במקום השני ברשימת 25 הרומנים הגרפים הגדולים של באטמן, לפי IGN. האתר ציין כי אף סיפור מלפניו ואחריו לא הצליח ללכוד את הריאליזם, את החיספוס ואת האנושיות של באטמן ושל ג'יימס גורדון בצורה כל כך מוצלחת. בנוסף, לא רק שמדובר באחד הקומיקסים החשובים שאי פעם נכתבו, הוא גם בין הטובים ביותר.
חנות הספרים "Forbidden Planet" מיקמה את האוגדן במקום ה-14 ברשימת 50 הרומנים הגרפיים הטובים ביותר שלה. ב-18 באוקטובר 2011 יצא לסיפור עיבוד אנימטיבי באותו שם.
המשכיות

"באטמן: שנה ראשונה" מתקיים לא רק בהמשכיות יקום DC המרכזי, אלא גם בהמשכיות סיפורים אחרים של מילר, ביניהם "האביר האפל חוזר", "האביר האפל מכה שנית", "Spawn\Batman", ו-All-Star Batman and Robin the Boy Wonder.
בעקבות המשבר בעולמות האינסופיים, חברת DC קומיקס אתחלה מחדש רבים מכותריה. הסיפור העוקב את אירועי "שנה ראשונה" היה "באטמן: שנה שנייה", אך אירועי הקרוסאובר "שעת אפס: משבר בזמן" של שנת 1994 מחק את השנה השנייה מההמשכיות. בשיכתוב נוסף שב"קאטוומן: שנה ראשונה" נקבע כי סלינה קייל לא הייתה פרוצה כי אם גנבת שהעמידה פנים כדי לבצע את פשעיה.
בעקבות הצלחת סרט הקולנוע "באטמן", סדרת החוברות באטמן: אגדות האביר האפל עוקבת אחר חמש שנותיו הראשונות של באטמן ולחימתו בפשע. זאת ועוד, כמה סיפורים מתייחסים ישירות לאירועי "שנה ראשונה", ביניהם קשת הסיפור הראשונה, Batman: Shaman. בשנת 1998, ג'ף לואב וטים סייל יצרו את "באטמן: ליל כל הקדושים הארוך" ואת "באטמן: ניצחון אפל", שתי מיני סדרות בנות 13 חוברות כ"א, שתיארו את שנותיו הראשונות של באטמן כלוחם בפשע וסיפרה מחדש את סיפור מקורם של דו-פרצוף ודיק גרייסון. הסיפור "שנה ראשונה" המשיך ברומן הגרפי "באטמן: האיש הצוחק" משנת 2005, המתעד מה קרה בעקבות פגישתם של גורדון ובאטמן בסוף "שנה ראשונה" ואת היתקלותם הראשונה בג'וקר. שני סיפורים, "באטמן ואנשי המפלצות" ו"באטמן והנזיר המשוגע" מתקשרים לאותה תקופת זמן וממלאים את הפער שבין "שנה ראשונה" ו"האיש שצוחק". בעקבות ביטול הכותר "אגדות האביר האפל" בשנת 2007, החלה פרסומה של Batman Confidential, שתיארה את ימיו הראשונים של באטמן, אף על פי שכמה מהסיפורים מתרחשים מספר שנים לאחר סיפורו של מילר, היות שתלבושתו של באטמן היא צהובה.
עיבוד אנימטיבי

לעלילת הקומיקס "באטמן: שנה ראשונה" יצא עיבוד אנימציה ב-18 באוקטובר 2011 מאולפני האנימציה של האחים וורנר, בהפקתו של ברוס טים. עבודת הדיבוב כללה את בנג'מין מקנזי כקולו של באטמן, אלייזה דושקו כקאטוומן, בריאן קראנסטון כסגן ג'יימס גורדון, קייטי סאקהוף כבלשית שרה אסן, אלכס רוקו כקרמיין "הרומאי" פלקונה, ג'ון פוליטו כמפכ"ל המשטרה גיליאן לואב, פרד טטשיור כארנולד פלאס ורובין אטקין דאונס כהארווי דנט.
הוצאת ה-DVD של הסרט כללה סרטון אנימציה קצר של קאטוומן, ובו קאטוומן מתמודדת מול מאפיונר (בדיבובו של ג'ון דימאג'יו) בזמן שהיא מנסה למנוע הפצת משלוח.
אתר הביקורת IGN ציין כי מדובר ב"בידור למבוגרים רציני ואמיתי שיספק מעריצים אדוקים וחדשים כאחד". מגזין The A.V Club העניק לסרט ציון -A וציין כי מדובר בעיבוד ללא דופי, שמעתיק את מילותיו של פרנק מילר ואת איוריו של מזוצ'לי אחד לאחד לעיתים, וכי צפייה בסרט העניקה את התחושה אותה קיבלו קוראי הרומן הגרפי כשקראו אותו לראשונה.
הערות שוליים

↑  The 25 Greatest Batman Graphic Novels
↑  50 Best Of The Best Graphic Novels, forbiddenplanet.com
↑  Comic-Con: Batman: Year One Review, Cindy White, July 23rd 2011
↑  Batman: Year One Review, Noel Murray, October 19th 2011
שרלוטנבורג

| --- | --- |

 מידע
 עיר:  ברלין
 תאריך ייסוד:  1705 
 על שם:  סופיה שרלוטה מהנובר 
 שטח:  10.6 קמ"ר 
 אוכלוסייה:  124,555 (30 ביוני 2015)
 קואורדינטות:  52°31′00″N 13°18′00″E﻿ / ﻿52.516666666667°N 13.3°E﻿ / 52.516666666667; 13.3
 שכונות נוספות בברלין
    לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה   
 
מרכז שרלוטנבורג: טאואנצינשטראסה עם אירופה סנטר (מימין - עם סמל מרצדס-בנץ) וכנסיית הזיכרון על שם הקייזר וילהלם בכיכר ברייטשייד
שרלוטנבורג (בגרמנית: Charlottenburg) היא שכונה בברלין, כשליש מרובע שרלוטנבורג-וילמרסדורף. השכונה, הנקראת על שמה של סופיה שרלוטה מהנובר, נוסדה כפרבר כפרי ב-1705 והייתה עירייה עצמאית עד סיפוחה לברלין-רבתי (Groß-Berlin) ב-1920. עם החלת רפורמת השכונות של ברלין ב-2001 מוזגה לרובע שרלוטנבורג-וילמרסדורף.
גאוגרפיה

השכונה נמצאת ממערב לפארק טירגארטן. המרכז ההיסטורי של שרלוטנבורג נמצא על גדתו הדרומית של נהר שפרה, אך חלקים ממנה משתרעים מצפון לנהר. את השכונה חוצה רחוב 17 ביוני, אחת השדרות המרכזיות בעיר הנמתחת משער ברנדנבורג במזרח לשער שרלוטנבורג במערב. קודם למלחמת העולם השנייה נקראה הדרך "שארלוטנבורגר שוסה" (Charlottenburger Chaussee) מאחר שקישרה את העיר לפרוור שארלוטנבורג. שדרה חשובה נוספת העוברת בשכונה היא קורפירסטנדאם, "דרך הנסיכים הבוחרים", אחת משדרות הקניות המרכזיות של ברלין והמשכה, הטאואנצינשטראסה.
היסטוריה

במקום התקיים כפר בשם Alt-Lietzow מן המאה ה-13. ב-1695 העניק פרידריך הראשון, מלך בפרוסיה את הכפר לרעייתו, סופיה שרלוטה מהנובר והקים במקום את ארמון שרלוטנבורג. האזור התפתח לפרבר עירוני וב-1705 קיבל רשמית את השם שרלוטנבורג ומעמד של עיר (Stadtrecht). ב-1720 מוזגו הכפר Alt-Lietzow והפרבר העירוני לישות אחת. פרידריך השני, מלך פרוסיה, אהב לשהות במקום ושכר את גאורג ונצסלאוס פון קנובלסדורף על מנת שירחיב את הארמון. גם פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה ופרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה אהבו את המקום ותרמו לפיתוחו. בהמשך המאה ה-19 הפך האזור לפרבר הבילויים המועדף על הברלינאים לטיולים בחיק הטבע בשל הפארקים הנרחבים שבו. כן התפתח במקום אזור מגורים יוקרתי והוא חובר למרכז העיר ברשת תחבורה שהתפתחה מקווי כרכרה סדירים לקווי חשמליות עירוניים. בין היתר קבעו בשרלוטנבוג את אחוזותיהם עשירי העיר גרשון בלייכרדר וארנסט ורנר פון סימנס. בשנות ה-60 של המאה ה-19 נסללו בשכונה שדרות רחבות ונקבעה רשת הרחובות והכיכרות שלה, שהותירו מקום נרחב לשטחים ירוקים. בשכונה הוקמו מבני תרבות כאוניברסיטה לאמנויות בברלין ובית האופרה והבלט "דויטשה אופר ברלין", גן החיות של ברלין ובית הכל-בו הענק קאופהאוס דס וסטנס. השכונה זכתה תמיד להעדפה תחבורתית, ב-1887 נפתחה בה תחנת הרכבת ברלין גן החיות וב-1902 נמתח אליה קו הרכבת התחתית הראשון בעיר (כיום קו U2). ב-1898 נחנכה בה כנסיית ענק (בעלת 2,000 מושבים וחמישה מגדלים), כנסיית הזיכרון על שם הקייזר וילהלם. עם זאת, נחשבה עד 1920 כפרבר נפרד מהעיר.
בתקופת רפובליקת ויימאר הייתה שרלוטנבורג למרכז חיי הלילה הסוערים של העיר הסוערת ביותר בעולם. בעשרות בתי הקפה והקברטים שלה יצרו ופעלו אמנים כברטולט ברכט, אוטו דיקס, אלפרד דבלין, אלזה לסקר-שילר, מקס ליברמן, שטפן צווייג ורבים אחרים. בעת מלחמת העולם השנייה סבלה השכונה, ככל העיר ברלין, הפצצות כבדות מצד בעלות הברית שהותירו את אחד מסמלי החורבן האיקוניים של העיר, שריד המגדל הבודד של כנסיית הזיכרון על שם הקייזר וילהלם. לאחר המלחמה, הייתה שרלוטנבורג למרכז המסחרי והתרבותי של ברלין המערבית. לאחר איחוד גרמניה מחדש (1990) נמצאת העיר בתחרות עם רבעים אחרים כרובע מיטה, שבמרכז העיר.
אתרים בעלי חשיבות

ארמון שרלוטנבורג - הארמון הגדול ביותר ששרד בתחומי העיר ברלין
כנסיית הזיכרון על שם הקייזר וילהלם
כיכר ברייטשייד
מרכז הקניות אירופה סנטר
גן החיות של ברלין
תחנת הרכבת ברלין גן החיות
האוניברסיטה הטכנית של ברלין
האוניברסיטה לאמנויות בברלין
דויטשה אופר ברלין - משכנה של להקת אופרה ושל להקת הבלט של ברלין
המוזיאון לפרהיסטוריה ולהיסטוריה קדומה
מוזיאון קטה קולביץ
מוזיאון ברגורום (Berggruen Museum) לאמנות מודרנית
אוסף שרף-גרשאנברג (Scharf-Gerstenberg Collection)
כנסיית הזיכרון על שם הקייזר וילהלם, 1900. נהרסה ברובה בהפצצות במלחמת העולם השנייה ושוקמה בחלקה כאתר זיכרון
סוזן וואלקין

| --- | --- |

 לידה:  1801 פריז, הרפובליקה הצרפתית הראשונה 
 פטירה:  24 באוקטובר 1876 (בגיל 75 בערך) סן-מנדה, צרפת 
 שם לידה:  Jeanne Suzanne Monnier 
 מדינה:  צרפת 
 
סוזן וואלקין לבית מונייה (בצרפתית: Suzanne Voilquin;‏ 1801 – דצמבר 1876 או בינואר 1877) הייתה פמיניסטית, עיתונאית, מיילדת וסופרת שערכה מסעות בעולם. מוכרת בזכות תפקידה כעורכת עיתון טריבון לנשים, שהיה עיתון פמיניסטי ראשון לנשים ממעמד הפועלות, ובזכות האוטוביוגרפיה שלה, "זכרונות של בת העם" או "הסן סימוניאנית במצרים".
(Souvenirs d’une fille du peuple: ou, La saint-simonienne en Égypt)
ביוגרפיה > ראשית חייה

סוזן וואלקין (לבית מונייה) נולדה בפריז בשנת 1801 למשפחה ממעמד הפועלים. אביה היה כובען שהסתבך כלכלית. היא קיבלה חינוך במנזר. הוריה שהיו אנשים צעירים בתקופת המהפכה הראשונה הורישו לה את המודעות לחופש ושוויון אך חוויותיה כאישה צעירה לימדו אותה אחרת: בנעוריה נשאה בעול הטיפול באמה הגוססת שהתביישה להתלונן בפני רופא על כאבים בחזה והיא בעצמה נאנסה. עבדה כרוקמת כדי לסייע בפרנסת המשפחה וגידלה את אחותה הצעירה.
ביוגרפיה > נישואים ותנועת הסן סימוניזם

סוזן פגשה את יוג'ין וואלקין, אדריכל, ב-1825 ונישאה לו. הזוג תמך בתנועת הסן סימוניזם, שהייתה קבוצה אוטופית סוציאליסטית ודבקה בפילוסופיה של הרוזן דה סן-סימון. קלוד אנרי דה סן סימון היה הוגה דעות ואוטופיסט צרפת, בעל תפיסות חברתיות יוצאות דופן. בתקופה זו, לפני מותו, דגל בחזון סוציאליסטי של "נצרות חדשה", אשר מטרתה העיקרית הייתה "שיפור מוסרי וחומרי של מצב המעמדות הנמוכים בחברה". הוא לא שלל את עקרון הקניין הפרטי אך המליץ על הגבלתו בהתאם לטובת הכלל ובמיוחד שלל את זכות הירושה. מנהיגיה של תנועתו כללו את פרוספר אנפנטין (Prosper Enfantin) וסנט אמנד בזאר (Saint-Amand Bazard). סוזן וואלקין נמשכה בעיקר לקריאת התנועה לנשים ולפועלים, שביחד מהווים את הקבוצה הגדולה ביותר בחברה, שלה המעמד הנמוך ביותר. הפופולריות של הקבוצה ואמונתם בשחרור נשים סיבכו אותה עם השלטונות הצרפתיים. בשנת 1832, אחרי משפט ראווה שנערך להם, נכלאו פרוספר אנפנטין, שארל דובירייר ומישל שבלייה והתנועה התפזרה. לבני הזוג וואלקין נולדו שלושה ילדים אשר נפטרו בלידה מסיפיליס בו נדבקה מבעלה. בהמשך הסכימה לגירושים "סן סימוניאניים" מבעלה, שכן גירושים היו לא חוקיים אז בצרפת. היא נתנה לו את ברכתה והוא עזב ללואיזיאנה.
ביוגרפיה > ה"טריבון לנשים"

גם בתנועה, בשנות פעילותה, היו מאבקי כוח בתוך הסן סימוניאנים. אלפנטין, שהיה אביה הרוחני של סוזן וואלקין, תמך בפומבי בזכויות נשים ובצעדה הבא, כתיבה עיתונאית והוצאת עיתון פמיניסטי, אך מאידך הדיר אותה ואת חברותיה ממעגלי ההשפעה והדיון בתנועה. בין השנים 1832–1834, וואלקין כתבה וערכה את "טריבון לנשים", העיתון הפמיניסטי הראשון, של מעמד הפועלים וחתמה בשמה הפרטי: סוזן. עורכות העיתון דחו את השימוש בשמות משפחה, אשר לדעתן הכפיפו את הנשים לאבותיהן או בעליהן. היא וכותבות אחרות, ובניהן מארי ריין גינדורף ודזירה גיי (אנ') וז'אן דזירה וורט גיי הדגישו את הצורך להכיר בזכות נשים לגירושין, חינוך ועבודה. וואלקין הדגישה בכתיבתה גם את הצורך של אמהות בהגנה. בשנת 1834 פרסמה גם את "החוק שלי לעתיד" (Ma loi d’Avenir) שכתבה עמיתתה לתנועה- קלייר דמאר, אחרי שהיא והמאהב שלה, פרה דסאר, התאבדו. היא הגיבה בכתיבתה על העדר ההוגנות כלפי נשים בחוקים האזרחיים.
עם שחרורו מהכלא של אנפנטין, בשנת 1834, סוזן קיבלה על עצמה את קריאת התנועה הסן סימיניאנית להפיץ את הבשורה שלה ברחבי העולם. היא הצטרפה לחברים צרפתים אחרים, מדענים ומהנדסים, כולל פרדיננד דה לספס, לנסיעה למצרים. בכך התחייבה לחיים של "תעמולה פעילה" שמשמעותם עבורה הייתה לפרנס עצמה בעבודה כדוגמה לאחרות ועידודן ללכת בדרכה.
ביוגרפיה > נסיעות וחיי "תעמולה פעילה"

אנשים רבים במצרים היו בהסגר עקב מגפת הדבר ולכן היה קשה למצוא עבודה. וואלקין התפרנסה בתחילה מכביסה לאחרים. פגשה רופא צרפתי אשר היה מוכן ללמד אותה את המקצוע בתמורה למתן שיעורים פרטיים לילדיו המצריים. היא למדה ערבית, למדה רפואה תוך כדאי טיפול בחולים ובהרמונות נשים בהם ביקרו לצורך טיפול בחולות, כשהיא לובשת לעיתים קרובות בגדי גברים. היא נדבקה במחלה ושרדה, אך רבים מחבריה, כולל הרופא ומשפחתו, נפטרו. לאחר שכשלה תוכניתה להקים בית חולים לנשים, חזרה לצרפת.
בצרפת, וואלקין הוסמכה כמיילדת, למדה הומיאופתיה, והמשיכה לעבוד למען נשים. ניסיון שלה להקים אגודה לעזרת אמהות צעירות ב-1838 כשל. שוב התקשתה במציאת עבודה, בין היתר משום שבאותה תקופה הוחלפו המיילדות הנשים ברופאים גברים. בשל הצורך לפרנס את עצמה, את אביה החולה ואת אחיה, שהיה אסיר פוליטי, נסעה סוזן לרוסיה בשנת 1839, בלווית אחייניתה שהייתה לה כבת. חייהן היו קשים בסנט פטרסבורג. היא מצאה מעט עבודה, אך קור החורף הכריע את בריאותה והיא חזרה לצרפת בשנת 1846.
רוחות חדשות נשבו בצרפת בפרוץ המהפכה הצרפתית של 1848 והמאבק על זכויות נשים שוב עלה לכותרות. וואלקין הצטרפה לפמיניסטיות סן סמיניאניות אחרות כמו יוג'ין ניבוייט (Eugénie Niboyet), פאולין רולנד (Pauline Roland), ז'אן דראוון (Jeanne Deroin), דזירה גיי ואליסה למונייה במאבק למען תעסוקת נשים, חינוך, השתתפות שוויונית במרחב הציבורי ותנאי עבודה הוגנים למורות, מינקות, תופרות ומיילדות. היא הקימה ארגון לתמיכה במינקות מקצועיות וכן יסדה את "החברה המאוחדת למיילדות". היא כתבה על כך רבות ב"קול הנשים", עיתון פמיניסטי חדש שהטיף לחינוך ושחרור נשים ויצא בפריז. סביב המהומות ברפובליקה, העדר מימון ופעילות ממשלתית עוינת, עזבה שוב את צרפת, הפעם ללואיזיאנה, בשנת 1848. שם הצטרפה לצרפתים "אוטופיסטים" שהתיישבו בניו אורליאנס כמה שנים קודם לכן ונשאו את דגל התמיכה בפמיניזם והתנגדות לסחר עבדים. סוזן וואלקין זכתה לראות את תוצאות מלחמת האזרחים וקיוותה כי זכויות הנשים תוכרנה בעקבותיה. מבחינה אישית, חוותה את פטירת אחותה שאצלה גרה בניו אורליאנס, 1849 והפסידה את כל חסכונותיה עקב מאורעות המלחמה. חזרה לצרפת בשנת 1860. בנאמנות לעיקרון התעמולה הפעילה, כתבה את זכרונותיה בספר כדי להשאיר אחריה מורשת כתרומה למאבק. האוטוביוגרפיה שלה זכרונות בת העם,או בשמה הנוסף סנט סימוניאנית במצרים יצאה לאור בשנת 1866.
סוזן וואלקין נפטרה בפריז בדצמבר 1876 או בינואר 1877.
כתביה

(memoires d'une saint simonienne en egypte (1839-1846. נערך על ידי Maïté Albistur ודניאל Armogathe. Paris: Éditions des 1977.
Souvenirs d’une fille du peuple ou Saint-simonienne en Égypte. Paris: Chez E. Sauzet, 1866.
Souvenirs d’une fille du peuple ou Saint-simonienne en Égypte. Introduction by Lydia Elhadad. Paris: François Maspero, 1978.
Tribune des femmes (Paris), 1832-1834, contributor and editor.
לקריאה נוספת

Manuel, Frank, The Prophets of Paris. Cambridge: Harvard University Press, 1962.
Moses, Claire Goldberg, French Feminism in the 19th Century. New York: State University of New York, 1984.
Moses, Claire Goldberg and Rabine, Leslie Wahl, Feminism, Socialism and French Romanticism. Indiana University Press, 1993.
Ragan, John David, “French Women Travellers in Egypt: A Discourse Marginal to Orientalism?” in Starkey, Paul and Starkey, Janet, Travellers in Egypt. London: Tauris Parke, 2001.
Suzanne Voilquin: Socialist Feminist. By Linda Kelly Alkana, Lorna Alkana and Alex Alkana
הערות שוליים

1 2  Linda Kelly Alkana, Lorna Alkana and Alex Alkana, Suzanne Voilquin: Socialist Feminist, graphic history
↑  Linda Kelly Alkana, Lorna Alkana and Alex Alkana, Suzanne Voilquin: Socialist Feminist, graphic history collective, ‏27.11.2016
↑  Frank E. Manuel, Children of Saint-Simon: The Triumph of Love,” in Prophets of Paris, Harvard University Press, 1962
↑  Claire Goldberg Moses, French Feminism in the 19th Century, State University of New York Press, 1984
↑  Claire Goldberg Moses and Leslie Wahl Rabine, Feminism, Socialism and French Romanticism, Indiana University Press, 1993
↑  John David Ragan, “French Women Travellers: A Discourse Marginal to Orientalism?” in Paul Starkey and Janet Starkey, eds. Travellers in Egypt, Tauris Parke Paperbacks, 2001
↑  Moses, Claire Goldberg, French Feminism in the 19th Century, State University of New York, 1984
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269555705171  BnF: cb11928626j (data)  GND: 12212684X  ISNI: 0000 0000 2941 8823  LCCN: n89603018  NTA: 068280092  SUDOC: 027189473  VIAF: 59090431   WorldCat (עם VIAF): 59090431
גרין לנטרן: דמדומי הברקת

| --- | --- |

עטיפת חוברת Green Lantern vol. 3 #50, אמנות מאת דאריל בנקס.
 מידע קומיקס
 יוצר:  רון מארץ
 תקופת פרסום מקורית:  ינואר – מרץ 1994 (כ־1,993 שנים)
 סינדיקציה:  DC קומיקס
 מסת"ב:  מסת"ב 978-1-56389-999-7 (דמדומי הברקת ושחר חדש)
 מספר החוברות:  3
גרין לנטרן: דמדומי הברקת (באנגלית: Green Lantern: Emerald Twilight) היא קשת סיפור קומיקס של כותרי גרין לנטרן שפורסמה באוגוסט 2007 על ידי חברת DC קומיקס למשך שלוש חוברות, Green Lantern Vol.3 #48-50. הסיפור, שנכתב על ידי רון מארץ ואוירה על ידי ביל וילינגהם, פרד היינס ודאריל בנקס, גרם לבלבול רב בקרב מעריצי הקומיקס בכך שהפך את גיבור העל מתור הכסף האל ג'ורדן לנבל פאראלקס. הסיפור מציג חבר גרין לנטרן חדש בשם קייל ריינר, שזכה לאהדה רבה.
הסיפור ממשיך בטרילוגיית הסדרות גרין לנטרן: לידה מחדש, גרין לנטרן: מלחמת חיל סינסטרו והלילה האפל ביותר.
עלילה

בחוברת Green Lantern #46, כחלק מסיפור "שלטונם של הסופרמנים", שר המלחמה החייזרי מונגול משתף פעולה עם האנק הנשאו, קיבורג המתחזה לסופרמן. הם מפוצצים את עירו של האל ג'ורדן, קוסט סיטי, מתוך מטרה לבנות במקום ההריסות אחת מארבע תחנות עגינה למנוע-על שנועד להפוך את כדור הארץ לספינת מלחמה מאסיבית בשם "עולם מלחמה". כאשר ג'ורדן רואה את החורבן שנגרם לעירו ואת המנוע המפלצתי שנבנה במקום, הוא מתקיף אותם. הוא שומע בראשו את קולות הקורבנות שמתו באסון, וקולות אלו נפסקים בחטף כאשר הוא מביס את מונגול. ג'ורדן גם עד לשובו של סופרמן, שמביס את סייבורג סופרמן. לאחר שהצטרף אל החץ הירוק למשימה אחרת ב-Green Lantern #47, ג'ורדן שב אל עירו ההרוסה ומתוך כאב על אובדנם של שבעה מיליון תושביה הוא יוצר מחדש את העיר על כל תושביה, כולל את אביו, בעזרת טבעת הכוח שלו. כאשר האנרגיה בטבעת אוזלת, אחד משומרי היקום יוצר עמו קשר דרך הקרנה הולוגרפית ואומר לו כי מדובר בהפרה של אחד מחוקי חיל הפקחים הירוקים, שאוסר על שימוש בטבעת הכוח לצרכים אישיים. ג'ורדן נתקף בזעם על כך, שואב את הכוח מההולוגרמה ושם פעמיו לכוכב אואה בו נמצאים שומרי היקום. הוא מתכוון לשאוב את כל האנרגיה מתוך סוללת הכוח הראשית כדי ליצור ולשמר את קוסט סיטי. בחוברת מספר 49, ג'ורדן מתעמת מול חבריו לחיל הפקחים הירוקים, אשר נופלים אחד אחד לכוחו, והוא לוקח את טבעותיהם ומשאיר אותם למות.
בחוברת מספר 50, ג'ורדן מתעמת מול סינסטרו, שהיה גרין לנטרן עריק שנכלא בסוללת הכוח אך שוחרר על ידי שומרי היקום כדי לעצור את ג'ורדן. ג'ורדן הורג את סינסטרו וכן את קילווג, חברו לחיל. שומרי היקום, בראותם שמטרתם אבודה, מעבירים את שארית כוחותיהם לטבעת כוח אחרונה, אותה הם מפקידים בידיו של שומר יקום בשם גאנטת, כאשר העברת הכוחות הורגת אותם. ג'ורדן לוקח את כל הכוח שבסוללת הכוח הראשית, וכאשר הוא מגיח ממנה יש לו תלבושת חדשה והוא נושא את השם פאראלקס.
השלכות

גאנטת מגיע לכדור הארץ ופוגש במאייר קייל ריינר, אליו הוא מעביר את טבעת הכוח האחרונה. בכך הופך קייל ריינר לאחרון חברי הגרין לנטרן. האל ג'ורדן, כפאראלקס, הופך לנבל ביקום DC. בסיפור "נשורת הברקת" (Emerald Fallout) שהופיע בחוברות Guy Gardner: Warrior #18-21, גאי גרדנר מקבל חיזיון אודות אירועי דמדומי הברקת. הוא עורך מסע יחד עם וונדר וומן, הצייד ממאדים, אלן סקוט (הגרין לנטרן מתור הזהב), אריסיה, דארקסטאר, קפטן אטום והקרן כדי לבדוק מה נותר מכוכב הלכת אואה. הוא מתעמת מול ג'ורדן, שמביס אותו וממיס את טבעת הכוח הצהובה שלו.
דמותו של האל ג'ורדן לקחה חלק פעיל באירועי שעת אפס: משבר בזמן. בנוסף, ג'ורדן מבצע את מעשה הגבורה האחרון שלו כאשר הוא מצית מחדש את אור השמש בסוף אירועי הלילה האחרון. מעשיו הנפשעים זוכים לכפרה, ונערכת לו קבורה כיאה לגיבורים. נשמתו נדונה להתהלך בכור המצרף לאחר שלא נמצאה מתאימה להלך בגן עדן ובגיהנום, עד אשר הוא הופך למארח רוח נקמתו של אלוהים כהספקטר, בסוף המיני סדרה "יום הדין".
במהלך אירועי גרין לנטרן: לידה מחדש נודע, כי מעשיו של ג'ורדן היו כתוצאה מהשתלטותה של ישות הפחד פאראלקס עליו. פאראלקס בחר את ג'ורדן בבקשתו של סינסטרו (שהשתמש בכפיל שלו בקרב על אואה). ג'ורדן חוזר לחיים אל חיל הפקחים הירוקים ושב לדרגתו כקפטן בחיל האוויר של ארצות הברית. חזרתו וכן חזרתם של שומרי היקום מסמנים את תחייתו המחודשת של חיל הפקחים הירוקים.
ביבליוגרפיה

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  דמדומי הברקת Green Lantern (vol.3) #48  Green Lantern (vol.3) #49  Green Lantern (vol.3) #50 |  נשורת הברקת Guy Gardner: Warrior #18  Guy Gardner: Warrior #19  Guy Gardner: Warrior #20  Guy Gardner: Warrior #21 |  שעת האפס Zero Hour: Crisis in Time #4  Zero Hour: Crisis in Time #3  Zero Hour: Crisis in Time #2  Zero Hour: Crisis in Time #1  Zero Hour: Crisis in Time #0 |