קרב הרוזבאד
ההתקפה על הרוזבאד

ב-17 ביוני 1876 צעדו הכוחות של קרוק צפונה לאורך המזלג הדרומי של נהר הרוזבאד. אווירת החג ששררה מאז שהגיעו האינדיאנים לתמוך בצבא הלבן ב-15 ביוני התפוגגה לפתע. החיילים, במיוחד אנשי חיל הרגלים הרוכבים על פרדות היו עייפים מההשכמה המוקדמת בשעה 03:00 ומצעידה בת 56 ק"מ. בשעה 8 בבוקר עצר קרוק כדי לאפשר מנוחה ללוחמיו ולפרדות. למרות שנמצא עמוק בשטח עוין, קרוק לא ערך את כוחותיו להגנה. חייליו עצרו באותו מבנה שבו צעדו. צופי קרו ושושוני נותרו ערניים בזמן שהחיילים נחו. חיילים במחנה החלו לשמוע יריות שהגיעו מהעמדות בהם הוצבו הקרו ושושוני, צפונית להם, אך תחילה חשבו שאלו יריות בעדרי תאו. כאשר עוצמת האש התגברה, שני לוחמי קרו מיהרו אל מקום המנוחה של הצבא בצעקות, "לקוטה, לקוטה!" עד שעה 08:30, הסיו והשאיין תקפו את בעלי בריתו האינדיאנים של קרוק על התוואי השולט מצפון לכוח הראשי. כיוון שלחמו נגד כוח עודף, הקרו ושושוני נסוגו חזרה לעבר המחנה, אך נסיגתם נתנה לקרוק זמן לפרוס את כוחותיו.
הקרב שהתפתח נמשך שש שעות וכלל פעולות התקפיות ונסיגות לחלופין של קרוק ושל קרייזי הורס. שני הכוחות התפרסו על פני חזית ברוחב שלושה מיילים. הלאקוטה והשאיין התחלקו למספר קבוצות וכך גם החיילים בשלבי הקרב השונים. החיילים הצליחו להדוף התקפות של האינדיאנים ולאלץ אותם לסגת, אך לא הצליחו לתפוס אותם ולהשמידם.
קרוק כיוון בתחילה את כוחותיו לכיבוש התוואי השולט מצפון ומדרום לנהר הרוזבאד. הוא הורה לקפטן ואן ולייט עם פרשים מחיל הפרשים השלישי לכבוש את המתחם הגבוה שמדרום לנהר כדי למנוע התקפה אינדיאנית מכיוון זה. בצפון, הכוחות של מייג'ור צ'יימברס עם שתי פלוגות מגדוד החי"ר הרביעי ושלוש פלוגות של גדוד החי"ר התשיעי. יחד עם קפטן נויס ושלושה כוחות של גדוד הפרשים השני הם יצרו קו מוצק והתקדמו לעבר הלאקוטה. התקדמותם הייתה איטית עקב אש אגפית של אינדיאנים שכבשו את הקרקע הגבוהה מצפון-מזרח.[דרוש מקור]
כדי להאיץ את ההתקדמות, קרוק הורה לקפטן אנסון מילס, שפיקד על שישה כוחות של גדוד הפרשים השלישי, להסתער על הלקוטה. האינדיאנים נסוגו לאורך קו הרכס. מילס ארגן מחדש במהירות שלושה כוחות והוביל התקפה נוספת, מה שגרם לנסיגת האינדיאנים לצפון-מערב אל הגבעה הבאה. כאשר התכונן לגרש את האינדיאנים משם, מילס קיבל פקודות מקרוק להפסיק את ההתקדמות ולתפוס עמדות הגנה. צ'יימברס ונויס הובילו את כוחותיהם קדימה כדי לתמוך בו ותוך דקות הצטרפו למילס על גבי הרכס. קרוק, שאליו הצטרפו תומכי הלחימה והכורים, כבשו גבעה שהם כינו "גבעת קרוק". המטה שלו הוקם שם בערך בשעה 09:30 וקרוק שקל את צעדיו הבאים.
במהלך התקדמותו של מילס התרחש האירוע שקבע את השם האינדיאני של הקרב על השאיין. סוסו של לוחם שאיין נורה, בעודו נמלט רגלית מחייליו המתקדמים של מילס, אחותו של הלוחם, ששמה "אשת דרך עגל הביזון" (מוצימיונה) קפצה על סוסה, דהרה וחילצה את אחיה מהקרב והשניים נמלטו בהצלחה. מילס התרשם מהאינדיאנים שבחזית. "הם היו חיילי הפרשים הטובים ביותר עלי אדמות. כשהם הסתערו לעברנו הם חשפו רק מעט מעצמם, כשהם תלויים עם זרוע אחת על צוואר הסוס ורגל אחת על גבו, מטילים חנית ויורים מתחת לצוואר הסוסים, כך שלא היה חלק חשוב מהאויב שאליו יכולנו לכוון".
הכוחות של קרוק אבטחו את השטח המרכזי אך גרמו נזק מועט לאינדיאנים. התקיפות פיזרו את האינדיאנים אך הם לא עזבו את המרחב. לאחר שנסוגו לאחור, הלאקוטה והשאיין המשיכו לירות ממרחק ותקפו מספר פעמים בקבוצות קטנות. כשהחיילים תקפו אותם, מיהרו הלוחמים לסגת על סוסיהם המהירים. קרוק הבין שהתקפות אלו שלו אינן יעילות.[דרוש מקור]
קרוק האמין בטעות שהעקשנות הבלתי רגילה של הלקוטה והשאיין מבוססת על הגנה על משפחותיהם בכפר סמוך. הוא הורה לקפטנים מילס ונויס להסיג את הפרשים שלהם מהקרקע הגבוהה בגבעת קרוק ולנוע מזרחה כדי לעקוב אחרי הרוזבאד צפונה ולמצוא את הכפר החשוד. הוא קרא לגדוד של ואן ולייט מהצד הדרומי של הרוזבאד כדי לתגבר אותו על גבעת קרוק. בעוד מילס ונויס עשו את דרכם במעלה הרוזבאד בחיפוש אחר כפר שלא היה קיים, מצבו של לוטננט קולונל וויליאם בי רויאל החמיר. רויאל רדף אחרי האינדיאנים שתקפו את מחנהו של קרוק עם שש פלוגות פרשים. רויאל התקדם במהירות לאורך קו הרכס לכיוון צפון מערב עד לנקודה במרחק של כקילומטר אחד מקרוק המופרדת על ידי העמק של Kolmar Creek. הלקוטה והשאיין הרחיקו את המאמץ העיקרי שלהם מקרוק וריכזו את התקפותיהם על רויאל, והוא היה בסכנת ניתוק מקרוק. כשנוכח בסכנה, שלח קרוק פקודות לרויאל לסגת לגבעת קרוק. רויאל שלח רק פלוגה אחת להצטרף לקרוק, וטען לאחר מכן כי כוחותיו היו מעורבים מדי בקרב ולא יכלו לסגת.
מצבו של רויאל המשיך להחמיר, והוא ניסה לסגת עם כל פיקודו על פני קולמר קריק, אך האש של האינדיאנים הייתה כבדה מדי. לאחר מכן, הוא החל לסגת לכיוון דרום מזרח לאורך קו הרכס. קבוצה גדולה של סיו ושאיין נפרדה מהקרב נגד כוחותיו העיקריים של קרוק, הסתערה באומץ במורד העמק של קולמר קריק, והתקדמה עד לרוזבאד. כאשר קפטן גיא ו' הנרי נפצע, חייליו החלו להיכנס לפאניקה, אך הקרו ושושוני הגיעו והסיגו את הלקוטה והשאיין בחזרה. קרוק גם שלח שתי פלוגות חי"ר לכבוש גבעה סמוכה כדי לסייע לרויאל באש רובים ארוכת טווח, ששמרה על הלקוטה והשאיין במרחק מהם. הלקוטה והשאיין לא ניסו התקפה רצינית על חיל הרגלים, מחמת הטווח הקצר יותר של הרובים שלהם בהשוואה לקרבינים שנשאו הפרשים. הקרו, השושוני ושתי פלוגות החי"ר הצילו כנראה את הפיקוד של רויאל מהשמדה.
בערך בשעה 11:30 המשיך רויאל בנסיגתו לכיוון דרום מזרח והשתלט על עמדת הגנה חדשה. הוא היה תחת התקפה משלושה צדדים. מהמפקדה שלו, קרוק הבין שרויאל זקוק לעזרה שרק הכוח של מילס, שיורד ברוזבאד קריק במרחק שניים או שלושה מיילים משם, יכול לספק. קרוק שלח פקודות למילס והורה לו לפנות מערבה ולתקוף מאחור את האינדיאנים הלוחצים על רויאל.[דרוש מקור]
בסביבות השעה 12:30, החל רויאל בנסיגה נוספת לתוך הגיא של Kollmar. חיל הפרשים שלו התכונן לרכוב תוך כדי ירי מיסוך כדי להגיע לביטחון היחסי של עמדתו הראשית של קרוק. כשהפרשים האמריקנים החלו לנוע, סיירי קרו ושושוני תקפו את הרודפים משבטי לאקוטה ושאיין והפיגו במידה רבה את הלחץ על אנשיו של רויאל. שתי פלוגות החי"ר סיפקו אש כיסוי מהצד הצפון מזרחי של הגיא. הפיקוד של רויאל ספג את רוב ההרוגים של ארצות הברית במהלך הקרב.
מילס הגיע מאוחר מדי לאגף את הלאקוטה והשאיין וכדי לסייע בנסיגתו של רויאל, אך הופעתו הבלתי צפויה גרמה ללקוטה ולשאיין לנתק מגע ולפרוש משדה הקרב. הפרשים רדפו אחרי האינדיאנים, אך עד מהרה ויתרו על המרדף. קרב הרוזבאד הסתיים בערך בשעה 2:30 אחר הצהריים, כששני הצדדים ניתקו מגע ונסוגו.[דרוש מקור]