stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טנקרד, נסיך הגליל

| --- | --- |

טנקרד, על מטבע צלבני
 לידה:  1072
 פטירה:  12 בדצמבר 1112 (בגיל 40 בערך) נסיכות אנטיוכיה (בטורקיה של ימינו) 
 מקום קבורה:  כנסיית פטרוס הקדוש (אנ') באנטיוכיה
 בן או בת זוג:  ססיל מצרפת (1106–26 בדצמבר 1112) 
 
 
 
טנקרד בציור תקרה בכנסיית אוגוסטה ויקטוריה
"טנקרד והרמיניה", ציור מאת ניקולא פוסן, 1649
טַנְקְרֶד דה אוטוויל (בצרפתית: Tancrède de Hauteville;‏ 1072 – 1112) היה ממנהיגי מסע הצלב הראשון. שימש כנסיך הגליל וכן כעוצר בנסיכות אנטיוכיה וברוזנות אדסה.
טנקרד היה בן למשפחת אצילים צרפתית, נכדו של רובר גיסקאר ואחיינו של בוהמון הראשון, נסיך אנטיוכיה. בשנת 1096 הצטרף לדודו שהיה ממובילי מסע הצלב הראשון ויחד עמו הגיע לקונסטנטינופול. בהגיעם לעיר זומנו מובילי המסע לפגישה עם הקיסר הביזנטי אלכסיוס הראשון במהלכה חויבו האצילים לשאת שבועה לפיה יעניקו כל פיסת אדמה שיכבשו בארץ הקודש לידיו של הקיסר. טנקרד היה היחיד מבין מנהיגי המסע שסירב להישבע, על אף שגם שאר המנהיגים לא התכוונו כלל ועיקר לעמוד בהבטחתם.
לאחר שעזבו הצלבנים את קונסטנטינופול חבר טנקרד לבלדווין מבויון (מאוחר יותר בלדווין הראשון, מלך ירושלים) למסע כיבושים בקיליקיה, מסע שמטרתו המוצהרת הייתה כיבוש נחלה אשר תהיה רכושו הפרטי. לאחר שהסתכסך עם בלדווין הצטרף טנקרד לעיקר הצבא הנוצרי במצור על אנטיוכיה.
בעת המצור על ירושלים בשנת 1099 הנהיג טנקרד את אחת היחידות שתפקידן היה לפרוץ לעיר. כוחותיו של טנקרד חנו ממערב לחומה, מעט צפונית משער יפו ובימינו ניתן למצוא במקום את "מגדל טנקרד", שרידיה של מצודה צלבנית שנקראת על שמו של המצביא. טנקרד היה אחד הראשונים לפרוץ אל העיר הנצורה, כשהוא לוקח בשבי מספר רב של מוסלמים. את השבויים שברשותו ריכז במתחם הר הבית והבטיח להם הגנה, אולם גם הם נטבחו מאוחר יותר על ידי החיילים הנוצרים המשולהבים. לאחר כינונה של ממלכת ירושלים זכה טנקרד בתואר "נסיך הגליל" וקיבל לידיו את השטחים שכונו מאוחר יותר "נסיכות הגליל".
בשנת 1100 הפך טנקרד לעוצר בנסיכות אנטיוכיה לאחר שדודו, הרוזן, נפל בשבי הטורקים הדנישמנדים. הוא הרחיב את שטחי הנסיכות על חשבון הטריטוריה הביזנטית, ועמד בהצלחה בניסיונות הקיסר הביזנטי לספח את הנסיכות לאימפריה שלו. בשנת 1104 השתלט על רוזנות אדסה, לאחר שמנהיגה, בלדווין השני, נפל בשבי המוסלמי. לאחר שובו מן השבי של בלדווין השני הוא נאלץ להילחם בטנקרד כדי לשוב ולהיות רוזן באדסה. טנקרד יצא נפסד מן המאבק ושב לאנטיוכיה.
בשנת 1108 סירב טנקרד להכיר בחוזה דבול אשר נחתם בין בוהמון הראשון לקיסר הביזנטי ולפיו לאחר מותו של בוהמון תוחזר נסיכות אנטיוכיה לידי הביזנטים. טנקרד, עד למותו ממחלת הטיפוס בשנת 1112, המשיך לשמש כעוצר בנסיכות אנטיוכיה בשם הנסיך הרשמי בוהמון השני (אנ') .
בתרבות

טנקרד הוא אחת הדמויות האמיתיות היחידות באפוס של המשורר האיטלקי בן המאה ה-15, טורקוואטו טאסו, "ירושלים המשוחררת"(אנ'). היצירה מבוססת באופן חופשי על מסע הצלב, אולם מתמקדת יותר בעלילות המשנה הרומנטיות. ביצירה מוזכרת דמותה של הרמינה, נסיכה מוסלמית הממירה את דתה לנצרות כשהיא מתאהבת בטנקרד. כשהוא נפצע, היא חותכת את שערותיה בחרב, וחובשת בהן את פצעיו.
הפיגוע בשגרירות ארצות הברית בביירות (1983)

| חלק ממלחמת האזרחים בלבנון |
| --- | --- |

השגרירות, 3 ימים לאחר הפיגוע
 תאריך:  18 באפריל 1983
 מקום:  שגרירות ארצות הברית בביירות (אנ'),  ביירות, לבנון לבנון
 קואורדינטות:  33°54′05″N 35°29′06″E﻿ / ﻿33.90138889°N 35.485°E﻿ / 33.90138889; 35.485
 סוג:  פיגוע תופת
 נשק:  מסחרית עמוסה בכ-900 ק"ג של חומר נפץ
 הרוגים:  63 
 פצועים:  100 
 מבצע:  ארגון הג'יהאד האסלאמי (אנ')  חזבאללה חזבאללה, במימון איראן איראן (קביעת בית המשפט בוושינגטון די. סי.)
 מפגעים הרוגים:  1
 he
 
הפיגוע בשגרירות ארצות הברית ב-18 באפריל 1983 היה פיגוע תופת שבוצע בידי מחבל מתאבד בביירות, בירת לבנון, שבו נרצחו 32 לבנונים, 17 אמריקאים ו-14 מבקרים ועוברי אורח. הקורבנות היו בעיקר אנשי צוות השגרירות וה- CIA, אך כללו גם כמה חיילים אמריקאים ומאבטח חיל הנחתים של ארצות הברית. זו הייתה המתקפה הקטלנית ביותר על נציגות דיפלומטית של ארצות הברית עד אז, ונחשבת לסמל לתחילת ההתקפות האיסלאמיסטיות על מטרות ארצות הברית.
התקיפה אירעה לאחר תחילת ההתערבות של ארצות הברית במדינה לצד צרפת בכוח הרב-לאומי בלבנון (אנ').
ב-20 בספטמבר 1984, אירע פיגוע תופת במבנה השגרירות החדש (אנ') של ארצות הברית בביירות בידי "חזבאללה".
מניין ההרוגים

בסך הכל נרצחו בפיגוע 63 אנשים, בהם 17 אמריקנים. מבין האמריקנים שנרצחו, נמנים 8 עובדי סוכנות הביון המרכזית (CIA) – כולל מנהל גזרת המזרח התיכון, רוברט קלייטון איימס, והמזכיר ג'יימס לואיס (אנ'). הפיגוע נחשב למתקפה החמורה ביותר על ה-CIA, ונופליו מונצחים בכותל הזיכרון בווירג'יניה.
בנוסף, נרצחו סגן המנהל של הסוכנות האמריקנית לפיתוח בין-לאומי, וויליאם ר. מקינטאייר, לצד שניים מסגניו, והעיתונאית, פעילת זכויות האדם וחוקרת הספרות הערבית, ג'אנט לי סטיבנס (אנ'). במתקפה נרצחו גם אזרחים לבנונים עובדי השגרירות, אורחים ועוברי אורח מחוץ לשגרירות. מעל 100 איש נפצעו בפיגוע.
תגובות

ארצות הברית ארצות הברית
נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן, גינה ב-18 באפריל את "פיגוע הטרור הנבזי", ואמר כי ”מעשה הפשיעה על מתקן דיפלומטי לא ירתיע אותנו ממטרות השלום שלנו באיזור”.
ישראל ישראל
למחרת הפיגוע, ראש ממשלת ישראל, מנחם בגין, שיגר לנשיא רייגן הודעת תנחומים על הפיגוע באמצעות ממלא מקום שגריר ישראל בארצות הברית, בנימין נתניהו: ”אני כותב בשם כל ישראל, כשאני מביע בפניך את זעזועי העמוק מהזוועה שגבתה את חייהם של רבים כל כך בשגרירות האמריקאית בביירות אתמול. אנו מתאבלים על המתים, ומביעים את תנחומינו העמוקים למשפחות השכולות ומתפללים להחלמה המהירה של הפצועים.”
נתניהו הביע את תנחומיו בפני תת-מזכיר המדינה קנת דאם (אנ').
צבא ההגנה לישראל הציע לסייע באמצעות היחידה לקשר עם הכוח הרב-לאומי בלבנון, אך הצעתו נדחתה.
איראן איראן
שר החוץ של הרפובליקה האסלאמית של איראן, עלי אכבר ולאיתי, דחה כל מעורבות של איראן בפיגוע וטען כי מדובר בתעמולה.
לאחר הפיגוע

ארגון טרור אסלאמיסטי לבנוני התומך באיראן בשם "הג'יהאד האסלאמי" לקח אחריות על הפיגוע.[דרוש מקור]
ב-8 בספטמבר 2003 ניתן פסק דין בבית משפט מחוזי בוושינגטון די. סי. מפי השופט ג'ון בייטס (אנ'), שהעניק בברירת מחדל (לאחר שאיראן לא התייצבה בבית המשפט) פיצוי בסך 123 מיליון דולר ל-29 נפגעים וקרובים של נרצחים. מוקדם יותר, השופט רויס למברת' (אנ') קבע ב-30 במאי שהפיגוע בוצע על ידי ארגון הטרור "חזבאללה", באישור ומימון בכירים איראניים – מה שסלל את דרכם של התובעים לדרוש פיצויים גבוהים יותר בגין הנזק שנגרם להם.
בעקבות המתקפה, השגרירות הועתקה לאזור מאובטח יותר, במזרח ביירות. ב-20 בספטמבר 1984 אירע גם שם פיגוע תופת (אנ'), בו נרצחו 20 לבנונים ונפלו 2 חיילים, מצבא וצי ארצות הברית.
כ-8 חודשים לאחר האירוע, התרחשו הפיגועים בבסיסי הכוח הרב-לאומי בידי חזבאללה, גם בביירות. בפיגועים שתי משאיות תופת נהוגות בידי מחבלים מתאבדים, פרצו אל מתחמי המגורים של חיילים אמריקאים וצרפתיים, התפוצצו וגרמו למותם של 305 אנשים, רובם אמריקניים, והובילו לעזיבת הכוח הרב-לאומי את לבנון. בנובמבר אירע אסון צור השני – פיגוע תופת נגד צה"ל ומשמר הגבול שהובילה למותם של 59 אנשים, ובדצמבר הותקפה שגרירות ארצות הברית בכווית סיטי (אנ') במהלך הפיגועים בכווית. האחריות לשני האירועים מיוחסת לארגון הג'יהאד האסלאמי.
בעקבות הפיגוע וההתקפה על הבסיסים הרב-לאומיים, הופק ב-1985 "דוח אינמאן" (אנ') שהמליץ על דרכים לשיפור אבטחת מתקנים דיפלומטיים במדינות זרות. הדוח הוביל להקמת הרשות לביטחון דיפלומטי (אנ') ושירות הביטחון הדיפלומטי במחלקת המדינה של ארצות הברית.
ב-20 בספטמבר 2024, כחלק מהחזית הצפונית במלחמת חרבות ברזל, ביצע חיל האוויר הישראלי סיכול ממוקד במתכנן הפיגוע, ראש אגף המבצעים של "חזבאללה", אברהים עקיל.
ראו גם

הפיגועים בבסיסי הכוח הרב-לאומי בביירות
הפיגוע בשגרירות איראן בביירות ב-2013
ביאורים

↑  ”vicious terrorist bombing” (באנגלית)
↑  ”This criminal act on a diplomatic establishment will not deter us from our goals of peace in the region.” (באנגלית)
↑  כשנה לאחר אסון צור הראשון
הערות שוליים

↑  Baer, Robert, See No Evil: The True Story of a Ground Soldier in the CIA's War on Terrorism, Crown Publishers, 2002, pp.67–68
↑  Baer, Robert, See No Evil: The True Story of a Ground Soldier in the CIA's War on Terrorism, Crown Publishers, 2002, p.66
↑  40th Anniversary of the April 18, 1983 Embassy Bombing, שגרירות ארצות הברית בלבנון, ‏18 באפריל 2023 (באנגלית)
1 2 3  Never Forgotten: The Deadliest Day in CIA History
↑  מנחם בגין, בנימין נתניהו, מכתב לנשיא ארצות הברית, רונלד רייגן, מראש ממשלת ישראל, מנחם בגין, באתר הספרייה הנשיאותית והמוזיאון על שם רונלד רייגן, ‏19 באפריל 1983 (באנגלית)
↑  יוסף פריאו, הפיגוע בביירות לא ירתיע ארה"ב ממאמציה – מבטיח רייגן, דבר, 19 באפריל 1983
↑  נדחתה הצעת צה"ל להגיש עזרה, דבר, 19 באפריל 1983
↑  Associated Press, Iran Denies Any Involvement In Bombing of U.S. Embassy, הניו יורק טיימס, ‏20 באפריל 1983 (באנגלית)
↑  Carol D. Leonnig, Damages Awarded In Beirut Bombing, וושינגטון פוסט, ‏9 בספטמבר 2003 (באנגלית)
↑  Allan Lengel, Judge: Iran Behind '83 Beirut Bombing, וושינגטון פוסט, ‏31 במאי 2003 (באנגלית)
נזק לשגרירות ארצות הברית לאחר פיגוע התופת
נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן, והגברת הראשונה, ננסי רייגן, חולקים כבוד לאמריקאים שנרצחו והחיילים שנפלו בפיגוע
כוחות חיל הנחתים של ארצות הברית וחברים אחרים בכוח הרב-לאומי בלבנון (אנ') אומדים את נזקי הפיגוע, ומניפים במקום את דגל ארצות הברית, 29 באפריל
גיחזי

גיחזי מנסה להחיות את בן השונמית
גֵּיחֲזִי הוא דמות מקראית, גיחזי היה נערו של אלישע הנביא ומופיע בכמה מסיפורי אלישע אשר היה עד להם בספר מלכים-ב'. גיחזי מבוקר מאוד על ידי חז"ל והוא בין היהודים הבודדים שאין להם חלק לעולם הבא.
גיחזי במקרא > גיחזי והשונמית (ספר מלכים ב', פרק ד')

כאשר אלישע מחפש דרכים לגמול טובה לאישה השונמית שהטיבה עמו, גיחזי מייעץ לו שיברך אותה בבן, ואלישע אכן מברכה בבן וכעבור שנה הבן נולד
לאחר מספר שנים, הבן נפטר. הדבר קורה שהוא הצטרף אל אביו שעסק מלאכת הקציר. במהלך הקציר הילד מתלונן על כאבי ראש, הילד נלקח אל אמו ואמו מושיבה אותו על ברכיה עד שעת הצהורים והילד נפטר. בעקבות מאורע מצער זה, האישה משכיבה את הנער על המיטה של אלישע ויוצאת לשלוח לבעלה שישלח לה מיד אחד מן הנערים ואחד מן האתונות והיא תרוץ מיד לנביא, בתגובה בעלה שואל אותה מדוע היא נחפזת ללכת אל איש האלוהים (אלישע) בטענה שלא חודש ולא שבת והיא אינה מתעכבת להסביר לו מדוע אלא נחפזת ללכת עם הנער אל איש האלוהים הלוא הוא אלישע הנביא.
במהלך מסעה לשם עם הנער היא מנחה אותו שלא יעצור לשנייה את מהלכה של האתון אלא אם היא תבקש ממנו לעצור, הם מגיעים להר הכרמל שם שוכן הנביא אלישע, כראות הנביא את האישה השונמית הוא מצווה את גיחזי נערו לבדוק את שלומה היא עונה לו ששלום לה ושלום לילד שלה.
,השונמית ניגשת אל איש האלוהים אלישע ונופלת לרגליו, גיחזי ניגש להדפה ובתגובה אומר לו איש האלוהים שיניח לה כי היא מרת נפש, האשה השונמית אומרת "הֲשָׁאַלְתִּי בֵן מֵאֵת אֲדֹנִי; הֲלֹא אָמַרְתִּי, לֹא תַשְׁלֶה אֹתִי" אלישע מבין שאירע משהו.
מיד אלישע שולח את גיחזי עם משענתו כדי להחיות את הילד ונותן הנחיה מפורשת לגיחזי " כִּי-תִמְצָא אִישׁ לֹא תְבָרְכֶנּוּ, וְכִי-יְבָרֶכְךָ אִישׁ לֹא תַעֲנֶנּוּ; וְשַׂמְתָּ מִשְׁעַנְתִּי, עַל-פְּנֵי הַנָּעַר", אם הילד נרגשת מכך ואומרת לאלישע "חַי-יְהוָה וְחֵי-נַפְשְׁךָ אִם-אֶעֶזְבֶךָּ" ומיד הולכת עם גיחזי.
גיחזי שם את המשענת על פני הילד כפי שהונחה על ידי אלישע הנביא אך הילד איננו מקיץ לתחיה.
מיד לאחר מכן גיחזי חוזר אל איש האלוהים ובשורה בפיו "לֹא הֵקִיץ הַנָּעַר", אלישע יוצא בגפו לעבר ביתה של השונמית והוא רואה שם את הנער שוכב על מיטתו והוא מיד החל בביצוע מספר פעולות "וַיָּבֹא, וַיִּסְגֹּר הַדֶּלֶת בְּעַד שְׁנֵיהֶם; וַיִּתְפַּלֵּל, אֶל-יְהוָה. לד וַיַּעַל וַיִּשְׁכַּב עַל-הַיֶּלֶד, וַיָּשֶׂם פִּיו עַל-פִּיו וְעֵינָיו עַל-עֵינָיו וְכַפָּיו עַל-כַּפָּו, וַיִּגְהַר, עָלָיו; וַיָּחָם, בְּשַׂר הַיָּלֶד. לה וַיָּשָׁב וַיֵּלֶךְ בַּבַּיִת, אַחַת הֵנָּה וְאַחַת הֵנָּה, וַיַּעַל, וַיִּגְהַר עָלָיו; וַיְזוֹרֵר הַנַּעַר עַד-שֶׁבַע פְּעָמִים, וַיִּפְקַח הַנַּעַר אֶת-עֵינָיו"- הילד קם לתחיה. אלישע מיד מצווה את נערו לקרוא לאישה השונמית, השונמית מגיעה אליו והוא אומר לה "שְׂאִי בְנֵךְ", השונמית נרגשת מאוד והיא נופלת לרגליו ומשתחוות ארצה נוטלת את בנה והולכת.
גיחזי במקרא > גיחזי, נעמן והצרעת (ספר מלכים ב', פרק ה')

לאחר שאלישע ריפא את נעמן שר צבא ארם מצרעת, מציע נעמן לאלישע מתנות בתמורה, אך אלישע מסרב לקבלן, ונעמן הולך לדרכו.
לאחר שנעמן עוזב, רץ גיחזי אחרי נעמן בלא ידיעת אלישע, ומבקש ממנו בשם אלישע ככר כסף ושתי חליפות בגדים. נעמן נותן לגיחזי כסף ובגדים לאחר שהלה גם נשבע בפניו שאלישע שלחו, וכשאלישע מגלה זאת, הוא מקלל את גיחזי וזרעו בצרעת ומיד הוא יוצא מלפני אלישע מצורע כשלג.
גיחזי במקרא > גיחזי, סיפור נפלאותיו של אלישע בפני המלך (ספר מלכים ב', פרק ה')

במלכים ב פרק ח, ד-ה עומד גיחזי לפני מלך שזהותו אינה מפורשת בכתוב ומספר לו הגדולות אשר עשה אשר עשה אלישע: "וְהַמֶּלֶךְ, מְדַבֵּר אֶל-גֵּחֲזִי, נַעַר אִישׁ-הָאֱלֹהִים, לֵאמֹר: סַפְּרָה-נָּא לִי, אֵת כָּל-הַגְּדֹלוֹת אֲשֶׁר-עָשָׂה אֱלִישָׁע. {ס}
ה וַיְהִי הוּא מְסַפֵּר לַמֶּלֶךְ, אֵת אֲשֶׁר-הֶחֱיָה אֶת-הַמֵּת, וְהִנֵּה הָאִשָּׁה אֲשֶׁר-הֶחֱיָה אֶת-בְּנָהּ צֹעֶקֶת אֶל-הַמֶּלֶךְ, עַל-בֵּיתָהּ וְעַל-שָׂדָהּ; וַיֹּאמֶר גֵּחֲזִי, אֲדֹנִי הַמֶּלֶךְ--זֹאת הָאִשָּׁה, וְזֶה-בְּנָהּ אֲשֶׁר-הֶחֱיָה אֱלִישָׁע. ו וַיִּשְׁאַל הַמֶּלֶךְ לָאִשָּׁה, וַתְּסַפֶּר-לוֹ; וַיִּתֶּן-לָהּ הַמֶּלֶךְ סָרִיס אֶחָד לֵאמֹר, הָשֵׁיב אֶת-כָּל-אֲשֶׁר-לָהּ וְאֵת כָּל-תְּבוּאֹת הַשָּׂדֶה, מִיּוֹם עָזְבָה אֶת-הָאָרֶץ, וְעַד-עָתָּה. {פ}"
הוא אף מזהה את האישה אשר אלישע החיה את בנה. למעשה אין זה סיפור נפרד אלא הפעימה היותר מאוחרת של הסיפור הראשון. הופעתו של גיחזי מתקיימת ככל הנראה לאחר מותו של אלישע (אף כי היא מסופרת לפני כן). גיחזי נמצא בחצר המלך ולא בשירות אלישע. המלך מבקש לשמוע את מה שכבר לא יוכל לראות במו עיניו, האישה צועקת כי מיטיבה כבר איננו בין החיים, הסיפור כך נראה אינו מכיר בקללה שקולל גיחזי בצרעת עולם בו ובזרעו כמו שראינו לפני, מאחר שסביר להניח כי אדם מצורע אינו יכול להופיע בפני מלך, מכאן ואילך ניתן לראות כי גיחזי יותר לא ניזכר במקרא.
גיחזי במדרש

בתקופה בה היה גיחזי נערו של אלישע, הוא היה דוחה את התלמידים החדשים כפי שמובא במסכת סנהדרין: "גיחזי אדם גיבור בתורה היה... בשעה שהיה אלישע יושב בלימודו היה גיחזי יושב לו על הפתח והתלמידים רואים אותו ואומרים: גיחזי לא נכנס ואנו ניכנס?! והיה לימודו [של אלישע] נאמר ואיש לא נהנה כלום. כיוון שנתרחק [גיחזי] מה כתוב? 'ויאמרו בני הנביאים אל אלישע הנה נא המקום אשר אנחנו יושבים שם לפניך צר ממנו' (מלכים-ב ו, א), לא הכיל המקום את התלמידים הרבים שהיו שם.
על פי הגמרא כאשר האישה השונמית באה לפני אלישע להגיד לו על מות בנה, גיחזי הטריד אותה מינית ואחז בדדיה.
על פי המדרש[דרוש מקור] בדרכו אל הנער גיחזי מנסה את המשענת על חיה מתה שמצא בדרך וזו קמה לתחייה (ישנו דיון האם חיה זו הייתה כלב או אריה). במעשה זה עבר גיחזי על דברי אלישע שהורה לו לא לעצור בדרכו אל הילד, ולכן לא הצליח גיחזי להקים את הילד.
על פי דברי רבי יוחנן בתלמוד, ארבעת המצורעים היושבים בשער שומרון (ספר מלכים ב', פרק ז') הם גיחזי ושלושת בניו. חז"ל אף לומדים הלכה ממעשי ארבעת המצורעים בהסתמך על כך שגיחזי (למרות שסרח) היה תלמיד חכם. בהמשך מסופר כי אלישע הלך לדמשק להחזיר את גיחזי בתשובה אך ללא הצלחה.
על פי חז"ל, גיחזי הוא בין האנשים המועטים שאין להם חלק בעולם הבא, מכיוון שחטא והחטיא את הרבים וכך אומרת המשנה: "שלושה מלכים וארבעה הדיוטות אין להם חלק לעולם הבא....וארבעה הדיוטיות בלעם, ודואג, אחיתופל, וגיחזי".
בספר מלכים ב', פרק ח', פסוק ה', כשמספר גיחזי למלך ישראל ממעשי אלישע, הוא קורא לאלישע בשמו, וחז"ל סברו שזאת הסיבה שנענש ואין לו חלק לעולם הבא "...דאמר ר' יוחנן מפני מה נענש גיחזי? מפני שקרא לרבו בשמו שנאמר "ויאמר גיחזי אדוני המלך זאת האישה זה בנה אשר החיה אלישע".
אזכור נוסף מובא במכילתא דר"י: "...וכך אתה מוצא בגיחזי בשעה שאמר לו אלישע חגור מותניך בידך ולך כי תמצא איש לא תבריכנו וכי יברכך איש לא תעננו ושמתה את משענתי על פני הנער, התחיל מסתמך על מקלו והולך לו אמרו לו להיכן אתה הולך גיחזי? אמר להם להחיות את המת, אמרו לו וכי אתה יכול להחיות מת? והלוא הקב"ה ממית ומחיה שנאמר" ה' מוריד ומחיה מוריד שאול ויעל" אמר להם ואף רבי ממית ומחיה.
גיחזי בתרבות

גיחזי מוזכר בפיוט של רבי שלמה אלסנג'רי שנכתב בין המאה התשעית למאה העשירית וכך כתב: "לא תשא שם המכובד על ידי חוזי המהודר בשבע ועשרים אותיות חרוזי, הזהר בני בדיבור זה ובפנים יפות תחזה מחזי, ואל תמעל לעשות כאשר עשה גיחזי, גיחזי עזב ציווי נאמן בעת אשר נתן לו סימן, ולקח משענת בידו להתימן, ודבקה בגופו צרעת נעמן".
בפיוט זו הדמות של גיחזי מובאת כדוגמה של דמות מקראית שעברה על האיסור לשאת את שם ה' לשווא כאשר נשבע בצורה כוזבת כאשר אמר לנעמן שאלישע הנביא שלח אותו לגבות ממנו דמי ריפוי ונענש בכך שצרעת נעמן דבקה בו.
כפי הנראה ישנה התייחסות בפיוט לדברי התוספתא התירגומית שמבקשת לטעון כי משענת אלישע חקוקה הייתה בשמו המפורש של ה' שגיחזי חילל (שזה חלק מאיסור של "לא תישא") כאשר בדרכו לבנה של השונמית החיה עם זה כלב או אריה מאחר שלא האמין כי זה יעבוד על הנער ובכך עשה שימוש בזוי בשמו של השם על בעל חיים.
גיחזי בספרות

הסופר יצחק שנברג פרסם בכתב העת מעין סיפור על גיחזי בשנת 1947 בעמודים 277–283, ומיד לאחר פורסם ביחד עם קובץ הסיפורים של יצחק שנהר "מאז ומקדם".
בדבריו של שנהר הוא מתייחס בצורה סיפורית לדמותו של אלישע בין עמודים 277–283 דבריו מבוססים על סמך מה שכתוב לנו בתנך ונראה שיש שם קטעים פרי עטו של הסופר שהוא מוסיף מעבר למה שכתוב בתנ"ך אך למרות הכל ישנה שם התייחסות מעניינת למה שאמרו בחז"ל על המעשים שגרמו לו לאבד את חלקו לעולם הבא כגון שהוא דחף את השונמית "מהוד יופיה" ומובא שהיה לו עניין של חוסר התנהגות צנועה בעניינים המגדריים אז שנהר כותב כך " תזכור את השונמית הלזו אשר באה אליך על אתונה אל הר הכרמל התזכור? אתה, הנביא הגדול… ניגשתי אני אל האשה ואמרתי: אשחק עמה מעט, כי על כן עיסה נפשי מרוב צומות אתך ומשכן חררים במדבר". אך אתה גרשת אותי בחרי אף ומילאת פני קלון" - נראה ששנהר ידע על המדרשים אותם הזכרנו ולכן גם הביא את דבריו בספרו בצמוד לדברי המדרש.
לקריאה נוספת

הרב אלחנן סמט, פרקי אלישע.
הערות שוליים

↑  מסכת ברכות, דף י', עמוד ב'
↑  סוטה דף מ"ז ע"א
↑  מסכת סנהדרין פרק י משנה ב
↑  סנהדרין דף ק' עמוד א'
↑  מכילתא דר"י מסכתא דעמלק בשלח פרשה א'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007523001105171  GND: 1147227578  VIAF: 151151246596744132311   WorldCat (עם VIAF): 151151246596744132311 
"גיחזי" מאת יחיאל שמי
סימון מדינת מוצא

סימון מדינת מוצא על גבי מוצרים שונים נעשה במשך שנים רבות כדרך לקדם מכירות של מוצרים. במדינות שונות יש חוקים המחייבים סימון מדינת מוצא של מוצרים בנימוק שהדבר נדרש על מנת לאפשר לצרכן לבצע החלטה מושכלת לגבי הרכישה. עם זאת ישנם המבקרים חוקים אלו וטוענים שהם מטילים עלויות גבוהות על המשווקים, ללא תועלת מהותית לצרכנים. סימון מדינת מוצא נדרש גם במדינות מסוימות, בגלל הבדלי מיסוי בהתאם למדינת המקור.
השפעות על הצרכן

מחקר רב נעשה לגבי השפעת סימון מדינת מוצא על העדפות צרכנים, החל בשנת 1965. המחקר מצא העדפות של צרכנים לגבי מוצרים מסוימים ממדינות מוצא מסוימות אך הובעו דעות שונות לגבי היקף ההשפעה.
חיוב סימון מדינת מוצא

מקרה ראשון של חיוב סימון מדינת מוצא אירע לאחר מלחמת העולם הראשונה, כאשר גרמניה חויבה לסמן את מוצריה המיוצאים כמיוצרים בגרמניה, כצעד עונשין.
בארצות הברית הוכנסה חובת סימון מדינת מוצא בשנת 1937, עבור מוצרים רבים. בשנת 2002 חוקק חוק להגנה על תוצרת חקלאית של ארצות הברית שבין השאר הרחיבה את החובה לסמן מדינת מוצא גם לבשר, פירות וירקות, פירות ים ומוצרי מזון אחרים, החל בספטמבר 2004 ולאחר דחייה נכנסו לתוקף החל מ-2009. בעקבות תלונות של קנדה ומקסיקו, קבע ארגון הסחר העולמי שדרישות הסימון נוגדות את הסכמי הסחר עליהן חתומה ארצות הברית, בכך שהן מטילות עול כלכלי כבד על תוצרת מיובאת וגורמות להעדפה של תוצרת מקומית, ללא שהן מספקות מידע מהותי לצרכן. בעקבות הקביעה של ארגון הסחר העולמי, שונו הדרישות כדי לדרוש סימון של המדינות בהן נולדו, גודלו ונשחטו, בהמות מהן יוצר בשר, ובכך לספק לצרכן מידע מפורט יותר המצדיק את העלות הנוספת של הסימון. בהחלטה עוקבת שנתנה באוקטובר 2014 קבע ארגון הסחר העולמי שגם דרישות אלו אינן מקובלות עליה.
חיוב סימון מדינת מוצא > מטרת הסימון

התומכים בסימון מדינת היעד של מוצרים טוענים שמדובר על מידע חשוב לצרכנים. לעומת זאת, מחקרים שצוטטו בידי ארגון הסחר העולמי טוענים שהדינמיקה של חיוב סימון מדינת מוצא דומה לדינמיקה של קביעת מכסים.
קביעת מדינת המקור

באזורי סחר שונים נקבעו כללים שונים לגבי היקף הייצור הנדרש במדינה מסוימת כדי שהיא תחשב למדינת המוצא. דיונים רבים התנהלו בארגון הסחר העולמי בניסיון לקבוע כללים אחדים לקביעת מדינת המקור.
ראו גם

Made in Germany
Made in China
כחול לבן
הערות שוליים

↑  keith dinnie, COUNTRY-OF-ORIGIN 1965-2004: A LITERATURE REVIEW, 2003
↑  COUNTRY-OF-ORIGIN EFFECTS ON CONSUMERS' WILLINGNESS TO BUY. FOREIGN PRODUCTS: AN EXPERIMENT IN CONSUMER DECISION. MAKING, page 1
↑  19 U.S. Code § 1304 - Marking of imported articles and containers
↑  U.S. meat labels to detail animal’s origin; Canada, Mexico raise concern, Washington Post, May 24, 2013
↑  World Trade Organization Rules Against Popular U.S. Country-of-Origin Meat Labels on Which Consumers Rely, Public Citizen, October 20, 2014
↑  Antoni Estevadeordal, Kati Suominen, Rules of Origin in the World Trading System, November 14, 2003, page 3
↑  Antoni Estevadeordal, Kati Suominen, Rules of Origin in the World Trading System, November 14, 2003, page
מגלן שני

| מגלן שני |
| --- | --- |
 מגלן שני
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: שקנאים
משפחה:: כפניים
תת־משפחה:: מגלנים
סוג:: מגלן
מין:: מגלן שני
שם מדעי
 Eudocimus ruber ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


מַגְּלָן שָׁנִי או אִיבִּיס שָׁנִי (שם מדעי: Eudocimus ruber) הוא מין של מגלן ממשפחת הכפניים. המגלן חי בדרום אמריקה, האיים הקריביים וטרינידד וטובגו (נחשב לציפור הלאומית של טרינידד). הוא דומה בצורת גופו למגלנים אחרים במשפחה, אך נבדל מהם בצבעו האדום הבוהק. הוא נמצא לרוב ליד מים רדודים, ביצות, ונחלי מים מתוקים.
המגלן נתגלה לראשונה על ידי קארולוס ליניאוס, מדען שוודי וממציא הטקסונומיה, שהעניק לו את שמו המדעי Scolopax rubra. מאוחר יותר השם המדעי שונה לGuara rubra, ולבסוף שונה לEudocimus ruber (כל השמות המדעיים של המגלן משתמשים במילה ruber, אדום בלטינית).
המגלן בצבע אדום-שני ומכאן שמו. מקורו ארוך ומעוקל כלפי מטה, וצווארו ארוך. הוא טוב מאוד בשחייה ומעוף. המגלן ניזון מדגים חרקים וסרטנים. מזון זה נותן לו את גוון השני שלו.
המגלן מטיל 2 ביצים ודוגר עליהן במשך 21-23 יום. הוא מלמד את גוזליו לעוף כך שהגוזלים מטפסים על הענפים שוב ושוב, ולאחר מכן קופצים ולומדים לעוף בעצמם. תוחלת חייו כ-15 שנים.
הערות שוליים

↑  מגלן שני באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  שנוי במחלוקת מדעית.
↑  ע"פ החלטות האקדמיה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563959905171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מגלן בוונצואלה.
סרטון על מגלן שני
תיארוך אורניום-עופרת

תיארוך אורניום–עופרת (U–Pb) הוא אחת משיטות התיארוך הוותיקות והמדויקות ביותר של תיארוך רדיומטרי. בשיטה זו ניתן לתארך סלעים, שגילם בין מיליון שנה ל-4.5 מיליארד שנים בשיעור דיוק שיוצר טעות עד טווח של 1% עד 0.1%.
שיטת תיארוך זו מבוצעת בדרך כלל על המינרל זירקון (ZrSiO4), אולם ניתן לעשות בו שימוש גם על מינרלים אחרים. זירקון קולט אטומי אורניום לתוך המבנה הגבישי שלו כמחליפים לזירקוניום, אבל דוחה בעוצמה עופרת. לזירקון יש טמפרטורת חסימה (הטמפרטורה שמתחתיה אינם חופשיים לעזוב את המינרל, כך שהשעון הרדיומטרי מתחיל לפעול) גבוהה מאוד, עמידות בפני שבירה מכנית ואדישות כימית גבוהה. זירקון יוצר מספר רב של שכבות גבישיות במהלך אירועים מטאמורפיים, כאשר כל אחד מהם יכול להוות עדות לגיל איזוטופי של האירוע. ניתן להשיג אנליזה מקומית של המיקרו-קרן באמצעות שיטות הלייזר ICP-MS אוSIMS.
המינרל משלב אטומים של אורניום ותוריום לתוך המבנה הגבישי שלו, אבל דוחה בתוקף עופרת. לכן סביר שכל תכולת העופרת של הזירקון היא רדיוגנית, כלומר היא מיוצרת אך ורק על ידי תהליך של דעיכה רדיואקטיבית לאחר היווצרות המינרל. לכן היחס הנוכחי בין עופרת לאורניום במינרל יכול לשמש כדי לקבוע את גילו של המינרל.
אחד מיתרונותיה המשמעותיים של שיטת תיארוך זו היא שכל דגימה מספקת שני שעונים, אחד המבוסס על התפרקות אורניום 235 לעופרת-207 עם זמן מחצית חיים של 700 מיליוני שנים בקירוב, ואחד המבוסס על התפרקות אורניום-238 לעופרת-206 עם זמן מחצית חיים של 4.5 מיליארדי שנים בקירוב, דבר המספק בדיקת הצלבה מובנית שמאפשרת לקבוע בדייקנות את גיל הדגימה גם אם חלק מהעופרת אבד. השיטה מסתמכת על שתי תגובות שרשרת נפרדות של דעיכה רדיואקטיבית: מאיזוטופ של אורניום 238U לאיזוטופ של עופרת עם זמן מחצית חיים של 4.47 מיליארד שנים, וכן תהליך דעיכה רדיואקטיבית שנקרא "סדרת האקטיניום" או "מפל הפלוטוניום" – דעיכה מ-235U ל-207Pb, עם זמן מחצית חיים של 710 מיליון שנים.
הערות שוליים

↑  Boltwood, B.B., 1907, On the ultimate disintegration products of the radio-active elements. Part II. The disintegration products of uranium: American Journal of Science 23: 77-88.
↑  Parrish, Randall R.; Noble, Stephen R., 2003. Zircon U-Th-Pb Geochronology by Isotope Dilution – Thermal Ionization Mass Spectrometry (ID-TIMS). In Zircon (eds. J. Hanchar and P. Hoskin). Reviews in Mineralogy and Geochemistry, Mineralogical Society of America. 183-213.
↑  SIMS ion micropobes able to achieve zircon analysis are SHRIMP or Cameca IMS 1270-1280. refer to Trevor Ireland, Isotope Geochemistry: New Tools for Isotopic Analysis, Science, December 1999, Vol. 286. no. 5448, pp. 2289 - 2290
קובי כץ

| --- | --- |

 לידה:  1 בנובמבר 1963 (בן 61) י"ד בחשוון ה'תשכ"ד 
 מדינה:  ישראל 
 מקום מגורים:  תל אביב-יפו 
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 מעסיק:  נאוויטס פטרוליום 
 מספר צאצאים:  3 
 
יעקב (קובי) כץ (נולד ב-1 בנובמבר 1963) הוא איש עסקים ומנהל ישראלי, שותף מייסד בשותפות נאוויטס פטרוליום, שכיהן בתפקידים בכירים בתחומי האנרגיה והתשתיות בסקטור הציבורי והעסקי, בהם מנכ"ל משרד התשתיות הלאומיות.