stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עידית לבבי גבאי
ביוגרפיה

לבבי-גבאי נולדה בקיבוץ מרחביה. היא למדה אמנות והוראה במכללת אורנים. בשנת 1980 החלה לעסוק בפעילות אמנותית, בחינוך ובהוראה. היא הקימה את מגמת האמנות בבית הספר התיכון האזורי העמק המערבי, שבקיבוץ יפעת ולימדה בו. משנת 1986 מלמדת לבבי-גבאי במכללה האקדמית לחינוך אורנים, בשנים 1987–1989 שמשה לראשונה כראש מסלול האמנות במכון, וכן גם בשנים 2000–2005. בין השנים 2001–2010 ניהלה את הגלריה לאמנות ישראלית במכללת אורנים לצידו של האוצר דוד וקשטיין. בשנים 2003–2005 ניהלה את ההפקה של סדרת הסרטים 'שנות השמונים באמנות הישראלית' של הגלריה באורנים. משנת 2000 מייסדת ועורכת עמיתה של כתב העת קו נטוי, כתב עת לספרות ואמנות המשותף למורים ולסטודנטים במכללה.
לבבי-גבאי מתגוררת בקרית טבעון נשואה לישעיהו גבאי, אם לאודיאה.
תערוכות יחיד נבחרות

1980 - ציורים, גלריית סוף השדרה, תל אביב
1981 - ציורים, גלריה שנער, תל אביב
1981 - אמנים צעירים, גלריית הקיבוץ, תל אביב, אוצרים: יעקב חפץ, חיים מאור, דב הלר
1981 - עבודות חדשות, הגלריה בקיבוץ כברי, אוצרת: עפרה רעיף
1982 - ציורים, גלריה אחד העם 90, תל אביב
1983 - צימאון, מוזיאון חיפה אוצר: סורין הלר
1984 - ציורים, הגלריה בלוחמי הגטאות אוצר: אבי הורביץ
1986 - שתי דמעות, גלריה מימד, תל אביב אוצר: טוביה אברהם
1991 - תנור בחורף – מאורר בקיץ, מרכז ההנצחה, קריית טבעון אוצרת: אסתי רשף
1994 - הגב של אהובי, הגלריה בלוחמי הגטאות
1994 - הגב של אהובי, גלריה טובה אוסמן, תל אביב
1995 - עיניים של חלוצה, גלריית הקיבוץ, תל אביב אוצרת: טלי תמיר
1997 - ענני במרחביה, בית שטורמן, עין חרוד
1998 - ללא שיעור, הגלריה במכון לאמנות, מכללת אורנים, אוצר: דוד וקשטיין וסטודנטים
1999 - העגלה הגדולה, גלריה שרה לוי, תל אביב, אוצרת: אסתי רשף
2000 - עבודות חדשות, בגלריה בקיבוץ כברי אוצרת: דרורה דקל
2004 - דרך העבודות, גלריה 'גורן' מכללת יזרעאל, אוצר: יהודה יציב וסטודנטים
2008 - מפגש, עידית לבבי גבאי/יהושע גרוסברד, גלריה הקיבוץ, תל אביב, אוצרים: נעה מלמד, יניב שפירא
2008 - כתם שמש על הקיר, עידית לבבי גבאי/יהושע גרוסברד, הגלריה בלוחמי הגטאות (פרויקט 60 למדינה)
2011 - שעת ההתבהרות, המשכן לאמנות בעין חרוד, אוצרת: בר אור גליה
2012 - באור התכלת העזה, בית אבי חי, ירושלים, אוצר: חגי שגב
2015 - הברות פתוחות, אטלייה שמי, קיבוץ כברי, אוצרת: סמדר שינדלר.
תערוכות קבוצתיות נבחרות

1981 - אמנים צעירים, גלריה שנער, תל אביב
1981 - אמנים צעירים, חורשת אורנים דשא [ירוק] משפכים [אדום], גלריית הקיבוץ, תל אביב
1982 - הביאנלה ה-12 לאמנים צעירים, פריס, אוצר מרדכי עומר
1985 - קו ראשון, מוזיאון עין חרוד, אוצרת: גליה בר אור ופנחס כהן גן
1987 - ציור-ציטטה-ציור, מוזיאון רמת גן, אוצר: סורין הלר
1991 - יסוד הצימצום הצבעוני, אמנות לעם, אוצרות: דליה לוין, עדה נעמני
1995 - לנוכח האחר, בעקבות רצח רבין, אילניה
1995 - אמן בוחר אמן, מוזיאון חיפה לאמנות, אוצרת: מרים טוביה בונה
1997 - לזכרו של אבי הורוביץ, הגלריה בלוחמי הגטאות
1998 - שבת בקיבוץ, מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, אשדות יעקב, אוצרת: טלי תמיר
1998 - איקונות פרטיות, פירמידה – גלריה לאמנות עכשווית חיפה, אוצרת: ענת גטניו
2004 - שנות ה-80 באמנות הישראלית, הגלריה באורנים, אוצר: דוד וקשטיין
2005 - לינה משותפת – קבוצה וקיבוץ בתודעה הישראלית, אוצרת: טלי תמיר, בית הלנה רובינשטיין, מוזיאון תל אביב
2007 - לחם ושושנים, עמותת מען הגלריה במנשר, תל אביב
2008 - תחריט, פרויקט חורף 2008, הגלריה במרכז ההנצחה בקרית טבעון, אוצרת: טלי כהן גרבוז 2007 מורים, הגלריה ברמלה ובאופקים, עמותת רשת
2009 - משהו בתוך הלבן, הגלריה בבית התרבות והאמנות בנצרת, אוצר: פריד אבו שקרה
2009 - מחנה ציור, הגלריות ברמלה באופקים, עמותת 'רשת'
2009 - חדר האוכל כמשל, קיבוץ יפעת 2009, אוצרת: מיכל שכנאי-יעקבי
2010 - חיפה- ישראל – פלובדיב, בולגריה אוצרת: שירלי משולם, מוזות בעמק, המוזיאון לראשית ההתיישבות, קיבוץ יפעת, אוצרת: מיכל שכנאי יעקבי
2013 - מרחב מתמשך, הגלריה בבית התרבות והאמנות בנצרת, אוצר: פריד אבו שקרה
2013 - אני מפה, I AM FROM HERE, הגלריה לאמנות מרכז ההנצחה, קריית טבעון, אוצרת: טלי כהן גרבוז
2014 - חי צומח דומם, מתחם הרכבת בכפר יהושע, אוצרות: מיכל שכנאי יעקבי ונטע הבר
2014 - דפי עבודה, מכון מופ"ת, תל אביב, אוצרת: דורית רינגרט
2014 - אני מכאן, הגלריה בגבעת חביבה, אוצרות: אתי עמרם אסנת בן שלום
2016 - בית אמא, הגלריה העירונית בעפולה, אוצרים: עוז זלוף ורעי רביב תנועת 'תרבות'
2016 - מחנה ציור-פעילים, מוזיאון הנגב, אוצרים: דוד וקשטיין ודליה מנור
2016 - יחסים ודאגה, 20 שנה לזכרו של אבי, הגלריה בלוחמי הגטאות
2016 - בית אמא, הגלריה בעירונית בעפולה, אוצרים: עוז זלוף, רעי רביב
2017 - 40 לגלריה בכברי, הגלריה לאמנות בקיבוץ כברי, אוצרת: דרורה דקל
2017 - גם אחד זקוק לשניים, הסדנה לאמנות ביבנה, אוצרת: אתי עמרם
2017 - עגלה מלאה, בית חנקין ומתחם הרכבת, כפר יהושע, אוצרות: נטע הבר ואילת הרצוולף
2018 - גדיש-פרויקט אמנות שיתופי, מתבן 1, בית חנקין כפר יהושע.
אוצרות

1997 - ענני במרחביה, בית שטורמן עין חרוד, אצירה והפקת קטלוג התערוכה
1997 - נדבך, יונית קדוש, בית האמנים בירושלים
2000/2001 - הפקה ואוצרות תערוכת בוגרי המכון לאמנות במכללה האקדמית אורנים
2001 - "שיך אברייק" מבט באמנות על מיתוס אלכסנדר זייד והתקופה, הגלריה במרכז ההנצחה בקריית טבעון, עזרה במחקר ושותפות באצירה עם אסתי רשף
2001-2011/13 - מנהלת הגלריה לאמנות ישראלית, המכללה האקדמית אורנים, אוצר: דוד וקשטיין
2002 - תערוכת בוגרי המכון לאמנות אורנים, גלריית הקיבוץ, תל אביב
2003 - האחר, סטודיו אמן חדרה, תערוכת סטודנטים מהמכון לאמנות אצירה משותפת עם פריד אבו שקרה
2004 - תערוכת בוגרי המכון לאמנות במכללה האקדמית אורנים, הפקה ואוצרות.
2015 - אוצרת אמנות בחנות הספרים קרון הספרים בקרית טבעון
2016 - מוזה 42 - גלריה חדשה, אצירה משותפת עם פריד אבו שקרה במכללת אורנים
2018 - פאטמה, תערוכת פרס אוסקר הנדלר, גלריה קיבוץ לוחמי הגטאות, אוצרות משותפת עם מיכל הורביץ.
פרויקטים ויוזמות מיוחדות

2000-2016 - עורכת עמיתה וממייסדות כתב העת 'קו נטוי' – כתב עת לספרות ואמנות במכללה האקדמית אורנים
2003-2005 - מנהלת הפקה של סדרת הסרטים, 'שנות השמונים באמנות הישראלית' גלריה באורנים
2005 - השתתפות בסרט הדוקומנטרי 'בית הילדים' – תסריט ובימוי: תמי פיינגולד בעקבות התערוכה 'לינה משותפת - קבוצה וקיבוץ בתודעה הישראלית'
פרס

2010 - פרס עידוד יצירה - מנהל התרבות והספורט, המחלקה לאמנות פלסטית
הערות שוליים

↑  עידית לבבי גבאי- כרטיס ביקור ( אתר האמנית) http://iditlevavi.com
↑  שגב, חגי,  באור השמש העזה,  (קטלוג התערוכה), בית אבי חי, 2012, עמוד 4
↑  תמיר, טלי, עיניים של חלוצה  מתוך : מאה מגבות מטבח, 1995 http://talitamir.com/catalog/album/13
↑  שפירא, יניב, שעת התבהרות, (קטלוג התערוכה), עין חרוד, 2011, עמ' 29-13
↑  לבבי- גבאי, עידית, לינה משותפת, (קטלוג התערוכה), הלנה רובינשטיין ,2005  (מתוך שיחה  בין משתתפי התערוכה שצולמה בבית הילדים במרחביה לסרט בבימויה של תמי פיינגולד)
↑  לבבי-גבאי ,עידית, לינה משותפת, 2004, http://iditlevavi.com
↑  מלמד, נעה, כתם שמש על הקיר,(קטלוג התערוכה) תערוכה משותפת ליהושוע גרוסברד ועידית לבבי גבאי, הגלריה בקיבוץ לוחמי הגטאות, 2008, עמ' 4
↑  שגב, חגי, באור השמש העזה, (קטלוג התערוכה), בית אבי חי, 2012, עמ' 7
↑  בר–אור, גליה, שעת התבהרות,2011, עמ' 11
↑  שפירא, יניב, שעת התבהרות, (קטלוג התערוכה), עין חרוד, 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 280362  NLI: 987007312492605171  GND: 1073979083  ISNI: 0000 0000 5010 1345  LCCN: nr2004021840  VIAF: 73805693   WorldCat (עם VIAF): 73805693
מוחמד אל-עאטפי

| --- | --- |

 לידה:  1969 (בן 56 בערך) דרום תימן דרום תימן
 מדינה:  תימן תימן
 השתייכות:  חות'ים חות'ים
 תפקידים בשירות
  חות'ים שר ההגנה של תימן, 2016-הווה ראש מטה אמ"ן תימן, 2013  מפקד חטיבת השריון 14, מריב, 2008–2013  מפקד חטיבת החי"ר 122, סעדה, 2006–2008  מפקד חטיבת החי"ר 135, האזור הצבאי הצפון-מערבי, 2004  קצין המבצעים של חטיבת ההגנה האווירית, אזור צפון מערב תימן, 2003-2004
מוחמד אל-עאטפי (בערבית: محمد ناصر العاطفي; נולד ב-1969) הוא קצין צבא תימני המכהן כשר ההגנה של ממשלת החות'ים בתימן, תפקיד שהוא מכהן בו מאז 28 בנובמבר 2016.
ביוגרפיה

מוחמד אל-עאטפי נולד ב-1969 באל-אחנום, בדרום תימן. גדל בנפת חג'ה, ולאחר מכן עברלנפת עמראן לצורך לימודים. אל-עאטפי רכש השכלה צבאית רבה במהלך השנים. החל את לימודי במכללה הצבאית בעדן בשנת 1986 וסיים את לימודיו בדרגת סגן ב-1988 בצבא דרום תימן. בנוסף למד באקדמיות הצבאיות הבאות:
תואר ראשון במדעי הצבא, המכללה הצבאית, עדן, 1990
קורס מפקדי גדודים, המכון הצבאי תולאיה, עדן, 1996
קורס מפקדי חטיבות, המכון הצבאי תולאיה, עדן, 2000
תואר שני במדעי הצבא, המכללה לפיקוד ומטה, צנעא, 2004
בוגר מכללת המלחמה, 2010
תפקידים עיקריים

שר ההגנה של תימן, 2016-הווה
ראש מטה אמ"ן תימן, 2013
מפקד חטיבת השריון 14, מריב, 2008–2013
מפקד חטיבת החי"ר 122, סעדה, 2006–2008
מפקד חטיבת החי"ר 135, האזור הצבאי הצפון-מערבי, 2004
קצין המבצעים של חטיבת ההגנה האווירית, אזור צפון מערב תימן, 2003-2004
הערות שוליים

↑  "Saba Net - Yemen news agency". Sabanews.net. נבדק ב-2017-06-07.
1 2 3 4 5  متابعات (28 ביולי 2022). "من هو "محسن الداعري" وزير الدفاع اليمني الجديد؟ (سيرة ذاتية)" [Who is Mohsen Al-Daari, the new Yemeni Defense Minister? (biography)]. Almawqa post (בערבית). נבדק ב-2 באוגוסט 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Houthi attacks ending US-led dominance: Yemen minister General Mohammed al-Atifi". The Times of India.
דמוגרפיה של ירדן

| --- | --- |

 מדינה:  ירדן ירדן
 נתונים לתאריך:  הערכה 1 בדצמבר 2024
 נתונים
 אוכלוסייה:  11,539,371
 צפיפות:  129.16
 תוחלת חיים בלידה:  74.2
 דירוג תוחלת חיים:  78
 HDI:  0.736
 דירוג HDI:  99
 שיעור ילודה ל-1,000:  25.37
 שיעור תמותה ל-1,000:  3.79
 שיעור פריון:  3.17
 תמותת תינוקות ל-1,000:  15.18
 שיעור הגירה נטו ל-1,000:  -13.24
 התפלגות גילאים
 0-14 שנים:  30.67
 15-24 שנים:  18.45
 25-54 שנים:  39.71
 55-64 שנים:  6.65
 65+ שנים:  4.52
 יחס גברים/נשים
 יחס כללי:  1.02
 יחס בלידה:  1.05
 יחס 0-14 שנים:  1.05
 יחס 15-24 שנים:  1.05
 יחס 25-54 שנים:  1.00
 יחס 55-64 שנים:  0.95
 יחס +65 שנים:  0.89
 שפות
 שפות רשמיות:  ערבית 
 שפות מדוברות:  ערבית דרום-לבנטינית, Bedawi Arabic, אנגלית, Najdi Arabic, שפת הסימנים הערבית הלבנטינית, ערבית תקנית מודרנית, מלאית 
 
אוכלוסיית מדינת ירדן מונה מעל 11.5 מיליון תושבים, נכון לשנת 2024. הדמוגרפיה של ירדן מורכבת ברובה הגדול מערבים, המונים כ-94%, בעוד ש-6% הנותרים שייכים למיעוטים אתניים, כולל צ'רקסים, צ'צ'נים, ארמנים וכורדים. בתחילת 2016 כ-30% מהאוכלוסייה לא היו אזרחים, נתון הכולל פליטים, מהגרים חוקיים ומהגרים בלתי חוקיים. שיעור גידול האוכלוסייה השנתי של ירדן עומד על 3.05% נכון לשנת 2023, עם שיעור ילודה ממוצע של 2.8. בשנת 2015 היו 1,977,534 משקי בית בירדן, עם ממוצע של 4.8 נפשות למשק בית.
השפה הרשמית בירדן היא ערבית, בעוד שאנגלית היא השפה השנייה המדוברת ביותר על ידי הירדנים. שפה זו נמצאת בשימוש נרחב גם במסחר ובממשל. בשנת 2016, כ-84% מאוכלוסיית ירדן התגוררו בעיירות ובערים עירוניות. ירדנים רבים ואנשים ממוצא ירדני חיים ברחבי העולם, בעיקר במדינות מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ, ארצות הברית, קנדה וטורקיה.
בשנת 2016 ירדן הוגדרה כמדינה מארחת-הפליטים הגדולה ביותר לנפש בעולם, ואחריה טורקיה, פקיסטן ולבנון. ירדן מארחת פליטים בעיקר מהרשות הפלסטינית, סוריה ועיראק, וכן קהילות קטנות יותר ממדינות אחרות. ישנם גם מאות אלפי עובדים ממצרים, אינדונזיה ודרום אסיה, שעובדים כעובדי בית ובנייה.
הגדרה

ניתן להגדיר את שטחה של ירדן על ידי ההיסטוריה של יצירתה בעקבות אירועים לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, חבר הלאומים ושרטוט מחדש של גבולות החוף המזרחי של הים התיכון, וכן ההחלטות שלאחר מכן - בעיקר הסכם סייקס-פיקו שיצר את ארץ ישראל המנדטורית. בספטמבר 1922 זוהה אזור עבר הירדן רשמית כחלק משנה של ארץ ישראל, לאחר שחבר הלאומים אישר את 'תזכיר עבר הירדן הבריטי' שקבע כי המנדט ממזרח לנהר הירדן לא ייכלל בכל ההוראות העוסקות בהתיישבות יהודית ממערב לנהר הירדן.
הערות שוליים

↑  Ghazal, Mohammad (22 בינואר 2016). "Population stands at around 9.5 million, including 2.9 million guests". The Jordan Times. ארכיון מ-8 בפברואר 2018. נבדק ב-22 בינואר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Jordan tops list of refugee-host countries — Amnesty". Jordan Times. 2016-10-04. ארכיון מ-2018-11-24. נבדק ב-2018-01-30.
↑  "American Jewish Yearbook p.528" (PDF). ארכיון (PDF) מ-2016-07-30. נבדק ב-2010-12-22.
מוריס ארנולד דה פורסט

| --- | --- |

צילום משנת 1904
 לידה:  9 בינואר 1879 פריז, צרפת 
 פטירה:  6 באוקטובר 1968 (בגיל 89) ביאריץ, צרפת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת   ליכטנשטיין
 כינויים נוספים:  "טוטי"
 השכלה:  כרייסט צ'רץ'  איטון קולג' 
 תפקיד:  חבר הפרלמנט ה־30 של הממלכה המאוחדת (8 ביולי 1911–25 בנובמבר 1918)  חבר מועצת מחוז לונדון 
 מפלגה:  המפלגה הליברלית 
 בן או בת זוג:  Ethel Catherine Hannah Gerard (11 בפברואר 1904–?) 
 חתימה:   
 
מוריס ארנולד דה פורסט-בישופסהיים, רוזן בנדרן (באנגלית: Maurice Arnold De Forest-Bischoffsheim, count of Bendern‏; 9 בינואר 1879 – 6 באוקטובר 1968) היה איל הון, פוליטיקאי, דיפלומט ונדבן, אזרח של בריטניה ושל הנסיכות ליכטנשטיין, אשר התפרסם גם כספורטאי – בעיקר במרוץ מכוניות; כפציפיסט, וכמגן על זכויות בעלי החיים. הוא היה בנו המאומץ ויורשו של הברון מוריס דה הירש. בליכטנשטיין קיבל את תואר הרוזן בנדרן.
דה פורסט בילה את רוב חייו בביאריץ שבצרפת.
רקע משפחתי ותחילת דרכו בעולם האריסטוקרטיה החדשה

ככל הנראה הוריו הביולוגיים היו אדוארד דפורסט (1848–1882) ואיזבל ארנולד (1860–1882), אזרחי ארצות הברית, אמני קרקס במקצועם, שהתגוררו בפריז. מוריס היה בנם הבכור מבין שני בנים. לידתו נרשמה ב-9 בינואר 1879, בעוד אחיו ריימונד נולד שנה לאחר מכן (ב-23 בפברואר 1880). בשנת 1882 מסרו אותם הוריהם לשמירה וטיפול בפריז לפני שיצאו לסיבוב הופעות לאימפריה העות'מאנית. אולם הגורל לא שפר על בני הזוג והם נפלו קורבנות למגפת טיפוס הבטן שהשתוללה אז במזרח הקרוב. בישוף קתולי מהוילאייט חרפוט, כיום מחוז אלאזיג במערב טורקיה, חתם ב-1886 על תעודת פטירתם שאושרה על ידי השלטונות באיסטנבול.
מצב היתומים שנשארו ללא מימון טיפולם, הגיע כנראה לידיעת הברון הירש ושל אשתו לבית בישופהיים, שפרשו את חסותם על בתי יתומים בארצות שונות, מבלגיה ועד לרוסיה. הם בעצמם שכלו את שני ילדיהם – את בתם בינקות, ולא מזמן, בשנת 1887 את בנם לוסיין, בן 31, עקב דלקת ריאות. בני הזוג הירש החליטו לאמץ את שני הילדים.
מוריס ארנולד גדל לאחר אימוצו עם קלרה דה הירש  בפריז והתחנך במוסדות קתוליים. הוא למד באיטון ובכרייסט צ'רץ', אוקספורד, ובילדותו הקדים לנסוע רבות בעולם. בנעוריו, כבן של הברון הירש, זכה להתקבל בארצות הברית בבית הלבן על ידי הנשיא קליבלנד. במסעותיו ביקר גם בחוף המערבי של ארצות הברית והתרשם מאוד מפיתוחו.
לאחר פטירת אביו המאמץ ב-1896 ירש ממנו את טירת אייכהורן (כיום Veveří) סמוך לברנו ולאחר פטירת אמו המאמצת ב-1899 ירש ממנה 25 מיליון פרנקים.
את שרותו הצבאי עשה דה פורסט כקצין ביחידת התותחנים המובחרת מנורפוק של הנסיך מוויילס. הוא נודע בקרב חבריו בכינוי "טוטי" (Tootie). כנער שעשועים מלא שמחת חיים נמנה עם מקורביו של נסיך ויילס שעמד בקשרים טובים עוד עם אביו, הברון הירש. נפוצו שמועות שלפיהן דה פורסט נולד מקשר ללא נישואים של הנסיך אדוארד. הנסיך נהג לא פעם למסור לאומנה או לאימוץ אצל אנשים שונים את ילדיו שנולדו מקשרים חשאיים עם נשים שונות. עם זאת אין הוכחה לאמיתות שמועות אלה. תחת השם "דה פורסט-בישופסהיים", זכה מוריס ארנולד בשנת 1899 בתואר ברון מידי קיסר אוסטרו-הונגריה, פרנץ יוזף הראשון. המלכה ויקטוריה חתמה גם היא על רישומו בפנקס האצילים של הממלכה המאוחדת. הצעיר לא נקרא "הירש" כשם אביו המאמץ וגם את שם המשפחה "בישופסהיים" – שירש מאמו המאמצת, קלרה דה הירש-בישופסהיים, העדיף להבליט כמה שפחות, אולי מתוך רצון להעלים את הקשר ה"יהודי" לתאריו ולנכסיו.
מוריס ארנולד דה פורסט התיידד גם עם וינסטון צ'רצ'יל שאביו הברון הירש הכיר היטב. הוא התארח אצל משפחת צ'רצ'יל בלונדון ואירח את צ'רצ'יל ביאכטה שלו, "הונור" (גם בקרוז לקושטא בקיץ 1910) ובארמונותיו בפריז ובאייכהורן שבאוסטריה, ובדירתו ברוזהיל הול שבסאות'פורט בעת מערכת הבחירות לפרלמנט ב-1910.
פעילותו הציבורית והפוליטית בבריטניה

דה פורסט השתתף במלחמת העולם הראשונה בצבא הבריטי ובהשפעת הזוועות שהיה עד להן אימץ השקפות פציפיסטיות. זעזועו מההקרבה האכזרית של הסוסים במלחמה עשה אותו גם לוחם להגנת זכויות בעלי חיים. בעיצומה של המלחמה, בשנת 1915, ביקש למלא שליחות לשם השגת השלום בין הצדדים.
הוא הצטרף למפלגה הליברלית, אולם מבחינה פוליטית היה בעל דעות רדיקליות יותר, קרובות למפלגת הלייבור. משום כך, אחרי שבשנת 1920 נאלץ לוותר על תואר הברון האוסטרי, המלך ג'ורג' החמישי לא היה מוכן לאשר לו את תואר האצולה הבריטי. בשנים 1910–1913 נבחר דה פורסט למועצת העיר לונדון ובשנת 1911, בבחירות הביניים, לבית הנבחרים הבריטי מטעם מחוז הבחירה וסט האם נורת' (West Ham North). הוא נשאר חבר בבית הנבחרים עד שנת 1918.
לא פעם דעותיו וקשרו ה"יהודי" לכאורה, היו לו לרועץ. למשל כשבשנת 1910 ביקש להיות מועמד מטעם האזור האלקטורלי של סאות'פורט, השתמש יריבו מטעם המפלגה השמרנית בהשמצות גזעניות נגדו וניצח.
נהג מכוניות מרוצים ומחלוצי התעופה, מגן על זכויות בעלי החיים

דה פורסט הצטיין במיוחד במספר ענפי ספורט, חלקם חדשים באותה תקופה: מרוצי מכוניות, מרוצי מזחלות וטיסות. תחת השם המסתורי במקצת, "הברון דה פורסט" (בלי ציון שמותיו הפרטיים), השתתף בכמה מרוצי מכוניות חשובים של תחילת המאה ה-20. עם רכב מסוג מרצדס הוא לקח חלק במרוץ פריז-וינה ביוני 1902 וסיים לבסוף – בשל גמר מלאי הדלק בחלק האחרון של המסלול – במקום השביעי. עם מכונית מורס השתתף במרוץ פריז-מדריד. בשנת 1903 היה לזמן קצר שיאן עולמי במהירות במרוץ בדבלין.
דה פורסט תרם גם לתחום התעופה. בשנת 1910 הנהיג פרס לטייס המהיר ביותר שיעבור במטוס מתוצרת בריטית את תעלת למאנש. הזוכה היה אז הטייס תומאס סופווית' (Sopwith). הוא היה מיודד עם נהגת המרוצים, רוכבת הסוסים, הטייסת ולוחמת הגנת בעלי החיים הצרפתייה קאמיל קרספן דו גאסט (1868–1942). הוא עצמו ייסד את קרן "קורדמה" (CORDAMA) להגנה על בעלי החיים.
פעילותו בליכטנשטיין

דה פורסט התיידד עם המשפחה הנסיכותית של ליכטנשטיין והנסיך פרנץ הראשון העניק לו בשנת 1932 את אזרחות מדינתו הזעירה. דה פורסט מונה כיועצו הדיפלומטי של הנסיך ובנוסף סייע לכלכלת הנסיכות, בין השאר על ידי הלוואה שהצילה ממפלה שני בנקים שלה. בשנת 1936 העניק לו הנסיך פרנץ את התואר "הרוזן פון בנדרן" (Graf von Bendern). גם בשנים הבאות בעת מלכותו של הנסיך פרנץ יוזף השני המשיך הרוזן בנדרן לתרום רבות לרווחת הנסיכות. הוא תמך בוועד האולימפי שלה ועד שנת 1948 מימן את השתתפות הספורטאים מליכטנשטיין במשחקים האולימפיים. לפני מותו בשנת 1968, כמתנה לרגל חתונת יורש העצר האנס-אדם, תרם מוריס דה פורסט עשר תמונות מאוספו הפרטי ובכך ייסד בפועל את המוזיאון לאמנות של ליכטנשטיין.
מוריס ארנולד דה פורסט היה נשוי פעמיים: קודם ב-1900 למטילד מדלן רוז מנייה, לבית לטלייה (1869–1952), אלמנתו של יצרן השוקולד אלבר מנייה. אחרי ארבע שנות נישואים התגרשו בני הזוג בשנת 1904 על ידי ביטול הנישואים באישור האפיפיור. אחר כך בשנת 1904 נשא לאשה את הברונית אתל קטרין חנה גרארד (1881–1966). בבעלותו היו, בין השאר, הארמון בורגאר (Chateau de Beauregard; שהשתייך פעם לקיסר נפוליון השלישי ביישוב סן קלו במערב פריז וארמון פרומנתו (Chateau Promenthoux) על יד ז'נבה, שם אירח בעלי חיים שונים – חמורים, כבשים, חזירים ומינים רבים של ציפורים. רוב השנים בילה בביאריץ ובקאפ מרטן שבריביירה הצרפתית.
קיימות טענות כי דה פורסט ראה בשנות ה-30 של המאה ה-20 בעין אוהדת את עליית הנאציונל-סוציאליסטים לשלטון בגרמניה, ושכיועץ לנסיכים של ליכטנשטיין תמך בקשרים הכלכליים שיצרו אלו עם גרמניה הנאצית.
לפי מקורות אחדים, חזר דה פורסט ליהדות בגיל זקנה ועורר בעקבות זאת התקפות מצד חוגים פאשיסטיים. בעת מלחמת העולם השנייה חי רוב הזמן בציריך, שם מילא תפקידים דיפלומטיים מטעם ליכטנשטיין.
במותו בביאריץ בשנת 1968 השאיר הרוזן פון בנדרן שלושה ילדים: מנישואיו הראשונים – הרוזנת מייבל פון בנדרן (נ' 1902) ומנישואיו השניים – אלאריק (Alaric) פון בנדרן (1905–1973) וג'ון ז'ראר (John Gerard) פון בנדרן (נ' 1907). אחת מנכדותיו, בת של ג'ון ז'ראר, קרוליין פון בנדרן (נ' 1940), צעירה נון-קונפורמיסטית, שסולקה מכמה פנימיות באנגליה ודגמנה בצרפת ובניו יורק, הפכה לאייקון כשצולמה על ידי הצלם של מגזין "לייף", ז'אן פייר ריי, בדמות "מריאן", מהפכנית מודרנית, רוכבת על כתפי ידידהּ, הצייר המפגין ז'אן-ז'אק לבל, ונושאת את דגל וייטנאם בתמונה מפורסמת מהפגנות אירועי מאי 1968 בפריז. סבה, מוריס ארנולד, הרוזן פון בנדרן, שסלד מהתמונה, נישל אותה מהירושה.
לקריאה נוספת

מרטין פפונדר (Pfundner), ‏Vom Semmering bis zum Grand Prix, הוצאת פישלר, וינה, 2002
רוברט דיק (Dick), ‏Mercedes and Auto Racing in the Belle Epoque, הוצאת מקפארלנד, ג'פרסון, צפון קרוליינה, 2005
Count de Bendern of Liechtenstein, 89 – על מותו של הרוזן בנדרן בגיל 89, הניו יורק טיימס, 8 באוקטובר 1968, עמ' 47
הערות שוליים

↑  מוריס ארנולד דה פורסט-בישופסהיים באתר "גניאנט – אלברו ברשת", לפי דומיניק פרישר (Frischer), משה של האמריקות: חייו ופעליו של ברון הירש הנדיב, הוצאת גראסה, פריז, 2002, עמ' 247–248
↑  טום דאפי (Duffy),‏ The story of Baron de Forest who often entertained his friend Sir Winston Churchill at his home in Rosefield Hall, אתר "סאות'פורט ויזיטר", 26 במרץ 2010
↑  "גניאנט", שם
1 2  טום דאפי, "סאות'פורת ויזיטר" 2010, שם
↑  כריס ריגלי (Wrigley), ‏Winston Churchill: a biographical companion ABC-CLIO Inc. Santa Barbara, California,p.154
↑  עסקים אפלים, בעיתון יונגה ולט, 13 באוקטובר 2008
↑  צאצאיהם של סלומון בנדיקט גולדשמידט ושל רייחלה קאסל, באתר הגניאלוגי של היין ברונס (Hein Bruins), לפי נתונים שנאספו על ידי פרדריק דה גולדשמידט-רוטשילד, בעריכת רונלד אלווארד
↑  קרולין דה בנדרן באתר "צילומים איקוניים"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1075517265  VIAF: 317277902   WorldCat (עם VIAF): 317277902 
הברון מוריס דה הירש (1831–1896), אביו המאמץ של מוריס ארנולד דה פורסט
האנדרטה לנדבניות מרגריט בוסיקו והברונית קלרה דה הירש בכיכר בוסיקו בפריז
הארמון "בורגאר" בסן קלו, שדה פורסט ירש מאביו המאמץ, הברון הירש. תמונה משנת 1872. כיום איננו קיים יותר
אונס בפגישה

סמי אונס שנתפסו על ידי קציני מכס בג'קסונוויל שבפלורידה
המונח אונס בפגישה מתייחס לאונס או פעילות מינית אשר מבוצעת ללא הסכמה בין אנשים אשר הקשר ביניהם הוא בעל פוטנציאל להיות מיני, כמו בדייט, או אנשים הנמצאים בקשר רומנטי. הוא מסווג כסוג של אונס המתרחש בין אנשים שמכירים אחד את השני.
השימוש בסמי אונס ובאלכוהול נפוצים באונס מסוג זה.
היסטוריה

אונס בין אנשים שמכירים אחד את השני היא תופעה עתיקת יומין. אולם אונס בפגישה קיבל הכרה רשמית בשנות ה-80 של המאה ה-20, כאשר המודעות לבעיה הלכה והתפשטה. התפיסה התרבותית של יחסי מין, השתנתה ויחד איתה גם התפיסה על יחסי מין בהסכמה. בעבר אונס בפגישה נחשב מעשה פחות אלים מאונס על ידי איש זר. היו גם אנשים שטענו כי לא מדובר כלל באונס, אלא מדובר ביחסי מין בהסכמה, כאשר אחד מבני הזוג פשוט התחרט על מעשיו. בימינו נוקטים בתי משפט עמדות נחרצות יותר ודורשים הסכמה מפורשת. כמו כן הם גם מציינים שהסכמה כאשר הקורבן שתוי, או מסומם לא נחשבת להסכמה. בקמפוסים של אוניברסיטאות ומכללות בארצות הברית אונס בפגישה הפכה לתופעה שכיחה, במיוחד בקרב תלמידי שנה א'. בימינו נעשים מאמצים רבים יותר כדי לקדם את בטיחות הסטודנטים.
הקורבן

תופעת האשמת הקורבן באונס עדיין מתרחשת, ובאונס בפגישה ההאשמה הזאת מתחזקת. במחקר שערכה מרי קוס בשנת 1985 נתגלה כי 43% מהנשים הנאנסות לא חשבו כי נאנסו, כיוון שהכירו את התוקף שלהן. הקורבנות שואלות את עצמן: האם הם שידרו את הסכמתן? האם זאת פשוט הייתה אי הבנה? אולי היו צריכות לפעול אחרת. ההכרות עם התוקף יוצרת בלבול, וחשש מלהאשים אותו בעברה רצינית כזאת. התופעה הזאת מקבלת חיזוק ממערכת המשפט, שם הרשעה באונס בפגישה מתרחשת לעיתים פחותות מאונס על ידי איש זר. מושבעים מעידים כי עובדות כמו: אם האשה פעילה מינית, או נוהגת לצרוך אלכוהול הדבר מגביר את אחריותה למה שקרה לה. בעוד שאם התוקף שיכור אז מידת האחריות שלו יורדת. במהלך פגישה רומנטית הקורבן יכול גם לשנות את דעתו. בתחילה לרצות יחסי מין ואחר כך לשנות את דעתו. ודבר מוסיף לבלבול של הקורבן- אולי רציתי בכך ואני סתם מבולבל.
אונס אפור

בשנים האחרונות הוגדר המונח השנוי במחלוקת - אונס אפור על ידי העיתונאית לורה סטפ. המונח אונס אפור מתייחס אונס בפגישה כאשר ההסכמה אינה ברורה. אותם מקרים בהם אין הסכמה, אך לא מבטאים אותה, או שמפחדים להגיד אותה. סטפ טוענת שמקרים כאלה מתקיימים לעיתים קרובות. כאשר אישה אינה בטוחה במה שהיא רוצה לעשות, או עושה מעשים שהיא אינה שלמה איתם, זה לא תמיד אונס. לעומתה מבקרים נגד המונח הזה טוענים כי אונס הוא אונס. או שיש הסכמה ברורה או שיש ניצול ואונס. אין תחום אפור בין השנים. חלק טוענים כי אונס אפור הוא ניסיון להוזיל את מושג האונס בפגישה. מדובר בניסיון להעצים את הבלבול של הקורבן ולחזק את תחושת האשמה שלו.
ראו גם

אונס
סם אונס
תרבות אונס
הערות שוליים

↑  אונסים חברים. האם זה יכול לקרות לך? מתוך אתר מקום.
↑  אונס בפגישה, מתוך אתר מקום. אוחזר בתאריך 26.07.15
↑  אלינור פוקס ושמעון איפרגן, ‏סם האונס: האמת מאחורי ההפחדות, באתר ‏מאקו‏, 7 בינואר 2015
↑  עברות פליליות הנוגעות לשימוש בסמי אונס- סקירה משווה עבור אתר הכנסת. אוחזר ב-26.07.15
↑  סרטון על מקרי אונס, אוחזר ב-26.07.15
↑  עינת ויינבוים ושלי קרן, גוונים של אפור, באתר Time Out תל אביב, 13 באוקטובר 2013
↑  אבינועם בן זאב, אונס בדייט: "לא" זה "לא", בכל שלב שהוא, באתר ynet, 29 בנובמבר 2006
↑  אונס אפור סוג חדש של אונס בפגישה? מתוך הניו יורק טיימס אוחזר ב-26.07.15
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007537475205171  LCCN: sh2002004209
נחום סלושץ

| --- | --- |

 לידה:  28 בדצמבר 1872 סמרגון, בלארוס 
 פטירה:  15 בדצמבר 1966 (בגיל 93) גדרה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  סורבון, אוניברסיטת ז'נבה 
 שפות היצירה:  עברית 
 פרסים והוקרה:  פרס ביאליק (1942)  אביר בלגיון הכבוד 
 
נחום סלושץ (מימין) יחד עם אשר ברש וש. שלום (עומד), בכנס סופרים עבריים בתל אביב, 1948
נחום סלושץ (כ"ח בכסלו תרל"ג, 28 בדצמבר 1872, סמורגון, רוסיה – ב' בטבת תשכ"ז, 15 בדצמבר 1966, גדרה) היה סופר, חוקר לשונות המזרח וקדמוניות היהודים בארצות המזרח.
סלושץ חקר, בין השאר, את הפיניקים, וראה בעברים ובכנענים תרבות אחת ביסודה, שרק ברבות הימים התפצלה.