stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'יוטה
השם

מקור השם הוא בשפה האצטקית. ומשמעותו דלעת קוצים. באנגלית מכונה לפעמים הפרי ירק אגס (vegetable-pear), בגלל צורתו המזכירה אגס, ובגרמנית שטאכלגורקה - מלפפון קוצים.
טקסונומיה

הצמחה תועד לראשונה בבוטניקה המודרנית בעבודתו של פטריק בראון בשנת 1756‏ "Civil and Natural History of Jamaica"‏.
אולוף שוורץ כלל אותו בשנת 1800 בשמו הנוכחי Sechium.
הערות שוליים

↑  
Browne, Patrick (1756), Civil and Natural History of Jamaica, נבדק ב-2007-03-19
פלישת ברית המועצות לפולין

פלישת ברית המועצות לפולין התרחשה ב-17 בספטמבר 1939 לחלקים המזרחיים של פולין, תוך הפרת הסכם אי-תוקפנות סובייטי-פולני משנת 1932. הפלישה הייתה בהמשך לפלישת גרמניה הנאצית לפולין בתחילת מלחמת העולם השנייה. כתוצאה מהפלישות, חולקה פולין בין גרמניה הנאצית לבין ברית המועצות, והפסיקה להתקיים כמדינה עצמאית ובאה אל קיצה הרפובליקה הפולנית השנייה. חלוקה זו בוצעה בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, שנחתם באוגוסט 1939 (בהתאם לנספח סודי שנוסף להסכם לאחר חתימתו).
רקע

נכון ל-17 בספטמבר 1939 הוסדרו היחסים בין ברית המועצות לבין פולין על ידי מספר הסכמים:
הסכם ריגה משנת 1921 שקבע גבול בין המדינות
פרוטוקול ליטבינוב משנת 1929 לפיו המדינות הסכימו שאין לנצל מלחמות למטרות פוליטיות.
הסכם אי-לוחמה בין המדינות שנחתם בשנת 1932 ותוקפו הוערך עד לשנת 1945
הסכם לונדון משנת 1933 שהגדיר את המונח מלחמה תוקפנית
ב-1 בספטמבר 1939 גרמניה הנאצית פלשה לפולין וכך החלה מלחמת העולם השנייה. הצבא הפולני התקשה להתמודד עם האויב הפולש והחל בנסיגה מזרחה. ב-8 בספטמבר הגרמנים הגיעו לוורשה, ב-12 בספטמבר הם נכנסו לפרברי לבוב וב-14 בספטמבר לברסט ליטובסק. ב-17 בספטמבר ממשלת פולין עברה לרומניה.
ב-14 בספטמבר קיים שר החוץ של ברית המועצות, ויאצ'סלב מולוטוב, שיחה עם שגריר גרמניה במוסקבה. במהלך השיחה הובהר לגרמנים שהסובייטיים משלימים הכנות לפלישה אך מכיוון שהעילה לפלישה תהיה הגנת המיעוטים, הסובייטים לא יתחילו בפלישה לפני נפילת וורשה. באותו יום בעיתון פראבדה פורסם מאמר נרחב של אנדריי ז'דאנוב על הסיבות לנפילת פולין במלחמה ועל הסבל של העם האוקראיני והבלארוסי שממתינים לעזרה מהצבא האדום.
ב-15 בספטמבר הגרמנים הודיעו למולוטוב שכיבוש וורשה יושלם בימים הקרובים. בליל 17 בספטמבר השגריר הגרמני במוסקבה הוזמן למשרד החוץ הסובייטי וקיבל הודעה שפלישה סובייטית מתוכננת להתחיל בבוקר. הסובייטים ביקשו מהגרמנים לעצור את ההתקדמות מזרחה ולהסיג את הכוחות מערבית לקו ביאליסטוק-ברסט ליטובסק-לבוב. הסובייטים ציינו שצפויות הפצצות אוויריות ואם והגרמנים לא יסיגו את הכוחות עלולות להיות הפצצות גם על הכוחות הגרמנים. הגרמנים קיבלו טיוטת הודעה סובייטית לפולין.
בבוקר 17 בספטמבר 1939 שגריר פולין לברית המועצות קיבל הודעה מממשלת ברית המועצות. בהודעה צוין שלאחר שבועיים של קרבות הממשל הפולני למעשה הפסיק להתקיים ובעקבות כך הממשל הסובייטי בדעה שההסכמים בין המדינות הפסיקו להתקיים. הממשל הסובייטי לא יכול להיות אדיש לסבל של האוקראינים והבלארוסים ולכן נתן פקודה לצבא האדום לעבור את הגבול ולפעול להגנת אוכלוסייה אזרחית.
סדר הכוחות > ברית המועצות

ב-14 בספטמבר 1939 שר ההגנה קלימנט וורושילוב וראש המטה הכללי בוריס שפושניקוב העבירו לכוחות הצבא האדום המוצבים בשטח אוקראינה הסובייטית ובלארוס הסובייטית פקודת יום על הכנות לפלישה לפולין.
סדר הכוחות של הצבא האדום היה מורכב מיחידות של שני פיקודים:
פיקוד בלארוס - מפקד ארמייה מהדרגה השנייה מיכאיל קובליוב.
קבוצת פולוצק (בהמשך קבוצת ויטבסק, הארמייה ה-3)
קבוצת מינסק (בהמשך הארמייה ה-11)
קבוצת דזרז'ינסק
קבוצת סלוצק (בהמשך קבוצת בוברויסק, הארמייה ה-4)
הארמייה ה-10 בעתודה
סדר הכוחות כלל בתחילת הפלישה 378,610 חיילים, 3167 תותחים ו-2406 טנקים. במהלך הפלישה סדר כוחות חוזק משמעותית.
פיקוד קייב - מפקד ארמייה מהדרגה הראשונה סמיון טימושנקו
קבוצת שפטובקה
הקבוצה הצפונית (בהמשך הארמייה ה-5)
קבוצת ויניצה (בהמשך הקבוצה המזרחית, הארמייה ה-6)
קבוצת קמיינץ-פודולסק (בהמשך הקבוצה הדרומית, הארמייה ה-12)
סדר הכוחות כלל 238,978 חיילים, 1792 תותחים ו-2330 טנקים. במהלך הפלישה סדר כוחות חוזק משמעותית.
כוחות היבשה נתמכו בכ-2600 מטוסי חיל האוויר הסובייטי.
סדר הכוחות > פולין

לאחר הנסיגה מהחלקים המערביים והמרכזיים של פולין והחלק המזרחי רוכזו יחידות הצבא הפולני בהיקף של כ-340 אלף חיילים, 540 תותחים וכ-70 טנקים. חלק מהיחידות ספגו אבדות קשות במהלך הלחימה נגד הגרמנים והיו מיועדות לארגון מחדש. עקב הלחץ הגרמני והקרבות הקשים בחזית המערבית מערכות הקשר בין היחידות הפולניות ספגו מכה קשה. חלק מהיחידות נאלצו לפעול בצורה עצמאית ללא קבלת הנחיות ברורות מהפיקוד העליון.
מהלך הפלישה

עם קבלת מידע על הפלישה, המפקד העליון של צבא פולין אדוורד רידז-שמיגלי נתן פקודה לבצע נסיגה לשטחי רומניה והונגריה ולהימנע ככל הניתן מקרבות עם הצבא האדום. נשיא פולין ביקש מהפולנים להחזיק מעמד והודיע על מעבר הממשל לרומניה.
יחידות הצבא האדום לא חיפשו עימות צבאי עם הפולנים. מפקדי היחידות הסובייטיות טענו בפני החיילים הפולנים שהם באו לעזור במאבק הפולני נגד הגרמנים.
בהתאם לפקודות שקיבלו הפולנים מהפיקוד העליון הם לא נכנסו לקרבות משמעותיים נגד הסובייטים המתקיפים. התקדמות הצבא האדום הייתה מהירה. בעקבות כך, כבר ב-18 בספטמבר היה מורגש בצבא האדום המתקדם חוסר בדלק ונתק עם היחידות העורפיות.
ב-18 בספטמבר כוחות הצבא האדום הגיעו לפרברי וילנה שאז הייתה בתחומי פולין. תחילה התפתח קרב מקומי אבל עד מהרה מפקד פולני באזור החליט על עזיבת העיר ופינוי הכוחות לשטחי ליטא.
ב-18 בספטמבר כוחות נאצים באזור ביאליסטוק נפגעו מהפצצה סובייטית. בעקבות האירוע הפיקוד הגרמני נתן פקודה לכוחותיו בהתקרבות מטוסים סובייטים להתחיל בירי ברקטות תאורה ופריסת סימני אזהרה.
ב-20 בספטמבר יחידות הצבא האדום הגיעו לפרברי לבוב. יחידות פולניות נתנו לסובייטים להיכנס לעיר ויחידות גרמניות שהיו סביב העיר נסוגו בהדרגה. באזור זה עקב טעות בזיהוי התפתחו קרבות בין הסובייטים לבין הגרמנים.
ב-20 בספטמבר הסובייטים נכנסו להורדנה וב-22 בספטמבר לברסט ליטובסק.
ב-22 בספטמבר נפל בשבי ולדיסלב אנדרס.
התקדמות הכוחות הסובייטים נמשכה עד לסוף ספטמבר. בתחילת אוקטובר, בעקבות סיכומים בין הממשלה הסובייטית ולבין גרמניה הנאצית בוצעה נסיגה מאורגנת של כוחות הצבא האדום מזרחה לקו הגבול שסוכם.
לציון סיום מהלך הלחימה בברסט ליטובסק נערך מצעד צבאי בהשתתפות צבאות ברית המועצות (בפיקוד סמיון קריבושיין) וגרמניה (בפיקוד היינץ גודריאן).
תאום סובייטי-גרמני

לאחר תחילת הפלישה הסובייטית במטה הגרמני החלה התארגנות לתאום קו הגבול העתידי. הצבא קיבל פקודה להתייצב בקו לבוב-ברסט ליטובסק-ביאליסטוק. עם זאת יחידות שכבר היו מעבר לקו זה קיבלו הרשאה להמשיך בביצוע מטלה שקיבלו. כיבוש לבוב היה מתוכנן ל-21 בספטמבר.
עם זאת היו מספר אי-הבנות בין הממשלות לגבי קו הגבול העתידי. במהלך 19 בספטמבר בפרברי לבוב היו התנגשויות בין הצבא האדום לבין הצבא הגרמני, כאשר כל צד טען שבידיו פקודה לכיבוש העיר.
ב-19 בספטמבר הגיעה משלחת גרמנית למוסקבה לתאום קו הגבול. בצד הסובייטי בשיחות השתתפו קלימנט וורושילוב ובוריס שפושניקוב. בערב 19 בספטמבר ויאצ'סלב מולוטוב הודיע לשגריר גרמני שבידיו מפה גרמנית לפיה לבוב נמצא בשליטה גרמנית וזאת בניגוד לסיכומים קודמים. לקראת בוקר 20 בספטמבר הגרמנים הכירו בסיכום והחלו בנסיגה באזור לבוב.
ב-20 בספטמבר אדולף היטלר הוציא פקודה חד-משמעית על נסיגת הכוחות של צבא גרמניה מערבה מקו הגבול שסוכם.
ב-21 בספטמבר סוכם על קו הגבול במוסקבה, נסיגה של הכוחות הגרמנים והתקדמות של הצבא האדום בהתאם. סוכם על שמירת מרחק של 25 ק"מ בין הכוחות הנסוגים לבין הכוחות המתקדמים וזאת במטרה למנוע חיכוכים מיותרים.
ב-23 בספטמבר שר החוץ הגרמני יואכים פון ריבנטרופ הודיע שהוא מעוניין להגיע למוסקבה לקיום שיחות, במיוחד בנושא ליטא. ב-27 בספטמבר השיחות החלו. ריבנטרופ ביקש מהסובייטים להבין את הצד הגרמני ולהרחיב את השטחים שיועברו לשליטתם באזור נהר סן, ביאליסטוק וכו'. יוסיף סטלין התנגד לכל שינוי בגבול שסוכם באזור אוקראינה אך היה מוכן בתמורה להעביר לגרמניה סחורות שונות. באזור ליטא סוכם על העברת שטחים מסוימים לגרמניה. בהקשר לעיר פשמישל לא הושגה שום הסכמה והיא הייתה מחולקת בין הצדדים כפי שסוכם בתחילת השיחות (גבול היה לפי תווי נהר סן).
ב-29 בספטמבר נחתם הסכם גבולות וידידות בין הצדדים. בנוסף לכך נחתם הסכם על העברת גרמנים משטח סובייטי לגרמניה, העברת ליטא לאזור השפעה סובייטי ובתמורה הסובייטים הסכימו להזזת הגבול באזור ורשה ולובלין לטובת הגרמנים והעברת חלק משטחה של ליטא לגרמניה.
בעקבות סיכום על קו הגבול כוחות הצבא האדום הוזזו מזרחה בהתאם לנדרש.
תגובת צרפת ובריטניה

לאחר הפלישה הגרמנית לפולין ב-1 בספטמבר 1939, צרפת ובריטניה הכריזו על מלחמה. אומנם מעשית לא היו פעולות צבאיות של ממש בחזית המערבית.
ממשלת בריטניה פעלה לטובת האינטרסים האסטרטגיים של המדינה כפי שהיא ראתה אותם בתקופה זו. הממשל רצה לשמור על הקשרים המסחריים עם ברית המועצות וראה בו בן ברית עתידי במערכה נגד גרמניה. לאחר פלישה סובייטית לפולין, האנגלים העבירו למוסקבה מסר לפיו הם לא יפעלו להחזרת השטחים לפולין. ממשלות המדינות המליצו לממשלת פולין בגולה לא להכריז מלחמה על ברית המועצות.
מנהל הכיבוש הסובייטי בשטחי מזרח פולין

בעקבות הפלישה עבר שטח של כ-196 אלף קמ"ר (כ-50.4% משטח פולין טרם המלחמה) עם אוכלוסייה של כ-13 מיליון תושבים לשליטה סובייטית. בעקבות הסכם שנחתם בין ברית המועצות לבין ליטא ב-10 באוקטובר 1939 אזור וילנה עבר לליטא.
במהלך נובמבר 1939 נערכו בחירות בשטחים שעברו לשליטה סובייטית וכתוצאה מכך הם סופחו לבלארוס הסובייטית ואוקראינה הסובייטית בהתאם.
בידי הצבא האדום היו כ-240 אלף שבויים. כ-43 אלף שהתגוררו לפני המלחמה בשטח שעבר לשליטה גרמנית הועברו למקום מגוריהם. כמה עשרות חיילים שבויים שוחררו. לקראת 19 בנובמבר 1939 במחנות נ.ק.וו.ד היו כ-39,600 שבויים מהם כ-10 אלף קצינים וכ-5 אלף שוטרים. רוב הקצינים והשוטרים הוצאו להורג באפריל-מאי 1940 בקטין, חרקוב וקלינין.
בעקבות שינויים בקו הגבול הותרה העברת אזרחים. במהלך זה כמה עשרות אלפי אזרחים (בעיקר יהודים) עברו מזרחה לשטח שבשליטה סובייטית וכמה עשרות פולנים עברו לשטח שבשליטה גרמנית.
בנוסף לשבויים לידי הצבא האדום הועבר ציוד צבאי רב שכלל רובים, תותחים, מטוסים וציוד נלווה.
בנאום של יוסיף סטלין באביב 1940 הוא ציין שמערכה בפולין לא הייתה מלחמה של ממש וכך צריך להתייחס לתוצאות הקרבות והתקדמות מהירה.
בעבודות מטה שביצעו קצינים סובייטים צוינו ליקויים רבים בעבודת העורף, קשר רופף בין היחידות הקרביות והעדר תאום בין הזרועות השונות. סמיון טימושנקו ציין שעל סמך המסמכים שהיו מגיעים למטה היה קשה להבין מה בדיוק מתרחש בשדה הקרב. חלק מהקצינים ציינו שיהיה קושי גדול להתמודד עם אויב שיש לו יתרון באוויר ויחידות שריון חזקות.
סמיון טימושנקו שהיה מפקד של כוחות הצבא האדום בשטח אוקראינה בשנת 1940 מונה לשר ההגנה, אך נכשל בתפקודו במהלך הקרבות אחרי הפלישה גרמנית לשטח ברית המועצות.
מיכאיל קובליוב שהיה מפקד כוחות הצבא האדום בשטח בלארוס לא קודם. בשנת 1940 הוא מונה למפקד הכוחות באזור מעבר לאגם באיקל וכיהן בתפקיד זה לאחר הפלישה הגרמנית לשטח ברית המועצות בשנים 1941–1945. לקראת תחילת מבצע סערת אוגוסט הוא הועבר לתפקיד אחר ולא היה שותף ללחימה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה בוצעו תיקוני גבול קלים באזור ביאליסטוק ונהר סן כאשר שטחים הועברו לפולין. ממשלת פולין הכירה באופן רשמי בגבול החדש בינה לבין ברית המועצות. לאחר הקמת בלארוס ואוקראינה העצמאיות קו הגבול נותר בתוקף.
מנהל הכיבוש הסובייטי בשטחי מזרח פולין > היסטוריוגרפיה

בהיסטוריוגרפיה הסובייטית בתקופת יוסיף סטלין המערכה תוארה כ"מסע שחרור של העם האוקראיני והבלארוסי על ידי יחידות הצבא האדום משליטה של בורגנים פולנים תוך תמיכה נלהבת של האוכלוסייה העובדת המקומית". בשנות ה-60 הדגש ניתן ל"הגנת תושבי המקום מפני פלישה גרמנית קרובה". כמו כן צוין שברית המועצות התנגדה לאורך כל שנות ה-20 לקו הגבול בינה לבין פולין.
בשנות ה-70 המערכה נקראה "מסע השחרור" כצעד הגנתי מפני הגרמנים.
לאחר התפרקות ברית המועצות הממשל הסובייטי הכיר בקיום פרקים סודיים בהסכם מולוטוב ריבנטרופ ותאום עם הגרמנים במהלך הפלישה. עם זאת, היסטוריונים הרוסים רואים במהלך זה ניצחון של סטלין על היטלר בתקופה שלפני תחילת הלחימה בין המדינות.
היסטוריונים מערביים תיארו את המהלך כ"פלישה", "פלישה משותפת" ו"ברית סובייטית-גרמנית".
מפגש קצינים גרמנים וסובייטים בספטמבר 1939
קו הגבול בהתאם להסכם
פרסביטריאניזם

| --- | --- |

הצלב הפרסביטריאני
 שורשים, סיווג והנהגה
 דת:  נצרות
 זרם:  קלוויניזם 
 מקור השם:  פרסביטר 
 
פְּרֶסְבִּיטֶרְיאניזם (באנגלית: Presbyterianism) הוא מונח המתייחס למספר זרמים בנצרות הפרוטסטנטית הדבקים במסורת הקלוויניזם, ומאורגנים במבנה דומה. התאולוגיה הפרסביטריאנית מדגישה באופן מסורתי את ריבונות האל, את כתבי הקודש כמסמך מנחה, ואת ההכרח שבחסד האל באמצעות האמונה בישו.
מקור השם

המונח "פְּרֶסְבִּיטֶרְיָאנִיזְם" מקורו בתואר הכבוד היווני "פְּרֶסְבִּיטֶרוֹס" (presbýteros, πρεσβύτερος), שמשמעותו "זקן", "בכיר", או "מנהיג", המופיע בברית החדשה ומתייחס להנהגה מקומית.
היסטוריה

הגישה הפרסביטריאנית בנצרות תוארה לראשונה בפרוטרוט על ידי הרפורמיסט בן המאה ה-16 מרטין ברוסר משטרסבורג, אשר האמין כי הכנסייה הנוצרית הקדומה יישמה את עקרונות ההנהגה הפרסביטריאנית. יישום מודרני של עקרונות הפרסביטריאניזם נמצא בכנסיית ז'נבה תחת הנהגתו של ז'אן קלווין בשנת 1541.
מקור הכנסייה הפרסביטריאנית הוא בעיקר בסקוטלנד לפני חוקי האיחוד של 1707. רוב הפרסביטריאנים באנגליה יכולים למצוא את שורשי משפחתם בסקוטלנד. אף שהפרסביטריאנים דבקים בתאולוגיה של קלווין וממשיכי דרכו, ניתן למצוא מגוון של השקפות דתיות בפרסביטריאניזם בן ימינו.
שורשי ארגון ההנהגה הפרסביטריאנית המודרנית ברפורמציה הסקוטית במאה ה-16. קהילות מקומיות מונהגות על ידי אספות המורכבות מנציגי הקהילה, גישה מועצתית הנמצאת אף ברמות אחרות של קבלת החלטות - הפרסביטר (בית הדין של זקני העדה), הסינוד, והאספה הכללית. באופן תאורטי לא קיימים בישופים בפרסביטריאניזם, אולם, בחלק מן הקהילות במזרח אירופה, ובקהילות אקומניות, פועלים בישופים. משרת זקן העדה אף היא מאפיין ייחודי לפרסביטריאניזם: אלה אנשים מתוך הקהילה, חסרי הסמכה דתית פורמלית, המשתתפים בניהול הדתי של קהילתם ובתהליך קבלת ההחלטות בכל הרמות.
במאה ה-20 רבות מן הכנסיות הפרסביטריאניות השתתפו באופן חשוב בתנועה האקומנית, שמטרתה להביא להבנה ולשיתוף פעולה בין הזרמים הדתיים והדתות השונות בעולם, כולל במועצה העולמית של הכנסיות. קהילות פרסביטריאניות רבות מצאו דרכים לשיתוף פעולה עם זרמים רפורמיסטיים אחרים בנצרות. חלק מן הכנסיות הפרסביטריאניות אף אוחדו עם כנסיות מזרמים אחרים, בהן כנסיות לותרניות ואנגליקניות.
מאפיינים

פרסביטריאנים מבדילים עצמם מעדות אחרות על ידי דוקטרינה, ארגון מוסדי (או "סדר הכנסייה") ופולחן; לעיתים קרובות משתמשים ב"ספר הסדר" כדי להסדיר פרקטיקה ומנהגים משותפים. מקורות הכנסיות הפרסביטריאניות הם בקלוויניזם. ענפים רבים של פרסביטריאניזם הם שרידים לפיצולים קודמים מקבוצות גדולות יותר. חלק מהפיצולים נבעו ממחלוקת דוקטרינלית, ואילו חלקם נגרמו על ידי מחלוקת בנוגע למידה שיש לדרוש מאלה שהוסמכו לכהונת הכנסייה להסכים עם וידוי האמונה של ווסטמינסטר (אנ'), המשמש היסטורית כמסמך וידוי חשוב - שני רק לתנ"ך, ומכוון את הייחודיות בתקינה ובתרגום של התנ"ך בכנסיות פרסביטריאניות.
פרסביטריאנים שמים חשיבות רבה על חינוך ולמידה לכל החיים, אך תוך ידיעה ששום פעולה אנושית אינה יכולה להשפיע על הישועה.
לימוד מתמשך של כתבי הקודש, כתבים תאולוגיים והבנה ופרשנות של תורת הכנסייה מגולמים בכמה אמירות אמונה וקטכיזמות שאומצו רשמית על ידי ענפי הכנסייה השונים, המכונים לעיתים קרובות "סטנדרטים כפופים".
בשנת 2006, אישרה הכנסייה הפרסביטריאנית בארצות הברית (PCUSA), השייכת לצד הליברלי של הכנסיות הפרסביטראניות, קבלת הומוסקסואלים ולסביות לשורותיה.
הכנסייה הפרסביטריאנית בארצות הברית היא הגדולה מבין העדות העולם ומונה שני מיליון חברים. ביוני 2014, הצביעה אספת החברים של הכנסייה הפרסביטראנית בארצות הברית (PCUSA) בעד משיכת השקעות מהחברות קטרפילר, מוטורולה ו-HP בשל מעורבותן בכיבוש הישראלי.
הכנסיות הפרסביטראניות השמרניות בארצות הברית מאוגדות בארגון NAPARC (הוועדה הפרסביטראנית והרפורמית בצפון אמריקה).
דוקטרינה

פרסביטריאניזם הוא מבחינה היסטורית מסורת של "וידוי" (Confessionalism) (אנ'). כנסיות הווידוי מבטאות את אמונתן בצורה של "וידויי אמונה", שיש לו מעמד סמכותי. עם זאת, זו הן מבוססת על נקודה עדינה יותר: בכנסיות הווידוי, תאולוגיה איננה עניין אינדיבידואלי בלבד. בעוד שאנשים מעודדים להבין את כתבי הקודש ועשויים לערער על ההבנה המוסדית הנוכחית, התאולוגיה מבוצעת על ידי הקהילה כולה. ההבנה הקהילתית הזו של תאולוגיה באה לידי ביטוי בווידויים.
עם זאת, יש קשת רחבה של גישות לווידוי. אופן המנוי, או המידה שבה התקנים הרשמיים קובעים את תורת הכנסייה בפועל, מתגלה כעניין מעשי. כלומר, ההחלטות שניתנו בהסמכה ובבתי המשפט של הכנסייה קובעות במידה רבה את כוונתה של הכנסייה, המייצגת את השלם, על ידי עמידה בתקן הדוקטרינלי.
כמה מסורות פרסביטריאניות מאמצות רק את וידוי האמונה של ווסטמינסטר כסטנדרט הדוקטרינלי עליו זקוקים מורי הכנסייה להשתמש, בניגוד לקטכיזמות הגדולות והקצרות יותר, המאושרות לשימוש בהוראה. עדות פרביטריאניות רבות, במיוחד באמריקה הצפונית, אימצו את כל התקנים של ווסטמינסטר כסטנדרט הדוקטרינה שלהן הכפוף לתנ"ך. מסמכים אלה הם קלוויניסטיים בהתמצאותם הדוקטרינרית. הכנסייה הפרסביטריאנית בקנדה שומרת על וידוי האמונה של ווסטמינסטר בצורתו המקורית, אך טוענת שיש להבין את התקופה ההיסטורית בה נכתב כאשר הוא נקרא.
וידוי האמונה של ווסטמינסטר הוא "התקן העיקרי של כנסיית סקוטלנד" אך "תוך התחשבות ראויה בחופש הדעה בנקודות שאינן נכנסות לגופם של האמונה". ניסוח זה מייצג שנים רבות של מאבק על המידה שבה הווידוי משקף את דבר האלוהים ואת מאבק המצפון של אלה שהאמינו שהוא לא עשה זאת במלואו (למשל ויליאם רוברטסון סמית'). לכנסיות פרסביטריאניות, כמו הכנסייה החופשית של סקוטלנד, אין "סעיף מצפון" כזה. הכנסייה הפרסביטריאנית בארצות הברית אימצה את ספר הווידויים, המשקף הכללת וידויים רפורמים אחרים בנוסף לתקני ווסטמינסטר. מסמכים אחרים אלה כוללים הצהרות אמונה קדומות (אמנת נינה, אמונת השליחים), וידויים רפורמים מהמאה ה-16 (הווידוי הסקוטי, הקתכיזם של היידלברג, הווידוי ההלוויטי השני).
הערות שוליים

↑  בתרגום לעברית: ”וַיִּבְחֲרוּ לָהֶם זְקֵנִים בְּכָל־קְהִלָּה וּקְהִלָּה וַיִּתְפַּלֲלוּ וַיָּצוּמוּ וַיַּפְקִידוּם בְּיַד הָאָדוֹן אֲשֶׁר הֶאֱמִינוּ בוֹ” מעשי השליחים, פרק י"ד, פסוק 23, וכן ”בַּעֲבוּר זֹאת הִנַּחְתִּיךָ בִקְרֵיטִי בַּעֲבוּר אֲשֶׁר תַּשְׁלִים אֶת־הֶחָסֵר וּתְמַנֶּה זְקֵנִים בְּכָל־עִיר וָעִיר כַּאֲשֶׁר צִוִּיתִיךָ...” האיגרת אל טיטוס, פרק א', פסוק 5.
↑  הכנסייה הפרסביטריאנית מקבלת לשורותיה הומוסקסואלים, באתר וואלה, 21 ביוני 2006
↑  סם בחור, הכנסייה הפרסביטריאנית בארה"ב תצביע על משיכת השקעות מישראל, באתר "שיחה מקומית", 16 ביוני 2014
↑  אינה מיכאלי, הכנסייה הפרסביטריאנית מושכת השקעות מהכיבוש, באתר "שיחה מקומית", 22 ביוני 2014
חמי שלו, הכנסייה הפרסביטריאנית תחרים חברות המעורבות בפעילות ישראל בשטחים, באתר הארץ, 21 ביוני 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533935205171  BnF: cb12003341k (data)  GND: 4175644-7  LCCN: sh85106398  NDL: 00573667  NKC: ph303235
צ'ארלס פרייז'ר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 בנובמבר 1950 (בן 73) אשוויל, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, אוניברסיטת דרום קרולינה, Appalachian State University 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 פרסים והוקרה:  פרס הספר ע"ש ליליאן סמית' (1997)  פרס סו קאופמן לסיפורת (1998)  פרס הארטלנד (1997)  פרס הספר הלאומי לספרות בדיונית (1997)  פרס קרוליינה הצפונית לספרות (2008) 
 
צ'ארלס פרייז'ר (באנגלית: Charles Frazier; נולד ב-4 בנובמבר 1950) הוא סופר אמריקאי.
ביוגרפיה

צ'ארלס פרייז'ר נולד וגדל באשוויל בקרוליינה הצפונית. בעל תואר דוקטור בלשון אנגלית מאוניברסיטת קרוליינה הדרומית. חי עם אשתו ובתו בראלי, שם הוא עוסק בגידול סוסים.
ספרו הראשון "קולד מאונטן", שראה אור ב-1997, מתאר את מסעו של אינמן, עריק מצבא הקונפדרציה לקראת סוף מלחמת האזרחים האמריקנית, אל ביתו בקולד מאונטן ואל אהובתו המחכה לו שם. הספר עטור השבחים זכה בפרס "National Book Award", והוא מבוסס על סיפור היסטוריה מקומית שמועברת מדור לדור במשפחתו. בשנת 2003 עובד הרומן לסרט קולנוע על ידי הבמאי אנתוני מינגלה.
הספר תורגם לעברית בשם "בחזרה אל קולד מאונטן" על ידי ליה נירגד והופיע בהוצאת עם-עובד ב-1999.
צ'ארלס קאודן קלארק

| --- | --- |

 לידה:  15 בדצמבר 1787 אנפילד, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  13 במרץ 1877 (בגיל 89) ג'נובה, איטליה 
 מדינה:  ממלכת בריטניה הגדולה, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  ג'נובה 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 בן או בת זוג:  מרי קאודן קלארק 
 
צ'ארלס קאודן קלארק (באנגלית: Charles Cowden Clarke;‏ 15 בדצמבר 1787 - 13 במרץ 1877) היה סופר וחוקר שייקספיר אנגלי.
חייו

אביו של קלארק, ג'ון קלארק, היה מנהל באקדמיית קלארק באנפילד, שבין תלמידיה היה ג'ון קיטס. צ'ארלס קלארק לימד את קיטס קרוא וכתוב ועודד את אהבתו לשירה. הוא הכיר את צ'ארלס ומרי לם, ובהמשך התוודע אל שלי, לי האנט, סמיואל טיילור קולרידג', ויליאם האזליט, ויליאם מקרדי, צ'ארלס דיקנס, ויליאם גודווין ודאגלס ג'רולד. קלארק היה למו"ל מוזיקה, שותפו של אלפרד נובלו, וב-1828 נשא לאישה את אחות שותפו, מרי ויקטוריה, בתו הבכורה של וינסנט נובלו, שתתפרסם בהמשך חייה בקונקורדנציה שלה לשייקספיר, עבודה בה החלה בשנה שלאחר נישואיה.
קאודן קלארק הוציא לאור מספר רב של ספרים שימושיים וערך את הטקסט למהדורה של ג'ון ניקולס של משוררים בריטיים. עבודתו החשובה ביותר עסקה בהרצאות שניתנו בין 1834 ל-1856 על שייקספיר ונושאי ספרות אחרים. כמה מן הסדרות הבולטות ביותר יצאו לאור, בהן "דמויות ממחזות שייקספיר", בעיקר המשניות שבהן (1863), ו"דמויות ממחזות מולייר" (1865). בשנת 1859 הוציא לאור כרך של שירים מקוריים בשם "כרמינה מינימה".
בשנת 1832 יזם שחקן הקריקט ג'ון ניירן שיתוף פעולה עם קלארק, שתיעד את זיכרונותיו של ניירן מתקופת המבלדון ופרסם אותם בהמשכים בכתב עת שנקרא "העיר". כעבור שנה, הופיעה סדרת המאמרים "שחקני הקריקט של זמני" כחלק ספר הדרכה בשם "המדריך לשחקן הקריקט הצעיר". הספר היה למקור חשוב להיסטוריה ולאישים של הקריקט בתקופת ג'ורג' השלישי והרביעי ועם הזמן נחשב לקלאסיקה הראשונה בספרות העשירה כיום של תולדות הקריקט.
פרנטישק צ'רמק

| --- | --- |

 לידה:  5 בספטמבר 1822 פראג 
 פטירה:  4 במאי 1884 (בגיל 61) העיר העתיקה של פראג, צ'כיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות וישהראד 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות יפות בפראג 
 תחום יצירה:  ציור 
 חתימה:   
 
פרנטישק צ'רמק (בצ'כית: František Čermák;‏ 5 בספטמבר 1822 – 4 במאי 1884) היה צייר צ'כי, פרופסור לאמנות ורקטור באקדמיה לאמנויות יפות, פראג. הוא ידוע בעיקר בסצנות ז'אנר היסטוריות.
ביוגרפיה

מ-1837 עד 1842 למד ציור באקדמיה לאמנויות יפות אצל כריסטיאן רובן ופרנטישק טקדליק. לאחר מכן ערך מספר נסיעות לימודיות לגרמניה, איטליה, דלמטיה, צרפת ובלגיה. לאחר מכן הוא בילה שנה בלימוד ציור דמות אצל גוסטב וואפרס באנטוורפן, ומצא משרה בסטודיו של תומאס קוטיר בפריז.
כשחזר לפראג, היה פרופסור באקדמיה מ-1878 ועד מותו.
הוא כיהן כרקטור בשנים 1881–1882. הוא גם היה חבר ב"פורום האמנים היוצרים".
בין תלמידיו הידועים ביותר נמנו סובסלאב פנקס, קארל ויטזסלב מאשק, פרנטישק דבוז'ק, לודק מרולד ווייטך ברטונק.
הוא הושפע מאוד מהציור ההיסטורי הצרפתי/בלגי ויצר בדים רבים שנועדו להחיות את העניין בהיסטוריה הצ'כית.
הוא גם יצר ציורי מזבח וסצנות ממסעותיו בדלמטיה.
הערות שוליים

↑  Toman Prokop Hugo, Nový slovník československých výtvarných umělců, Vol.I; A–K, Výtvarné centrum Chagall, Ostrava 1993
↑  Blažíčková-Horová Naděžda, České malířství 19. století, Exhibition catalog, National Gallery in Prague, 1998
↑  "An overview of the Instructors (1990)". Archived from the original on 2019-10-15. Retrieved 2019-10-16.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: xx0114821  VIAF: 120125384   WorldCat (עם VIAF): 120125384
צ'ארלס פריצ'רד

| --- | --- |

 לידה:  29 בפברואר 1808 שרופשייר, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  28 במאי 1893 (בגיל 85) אוקספורד, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 ענף מדעי:  אסטרונומיה
 מקום לימודים:  קולג' סנט ג'ון 
 מוסדות:  אוניברסיטת אוקספורד 
 פרסים והוקרה:  מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה (1886)  המדליה המלכותית (1892)  עמית החברה המלכותית 
 צאצאים:  Charles Pritchard 
 
צ'ארלס פריצ'רד (באנגלית: Charles Pritchard;‏ 29 בפברואר 1808, אלברבורי - 20 במאי 1893) היה אסטרונום בריטי, מומחה לפוטומטריה(אנ') ופרופסור באוניברסיטת אוקספורד.
ביוגרפיה

צ'ארלס פריצ'רד נולד בעיירה אלברבורי שבאנגליה. בשנת 1830 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת קיימברידג'. בשנת החל 1832 בביתי הספר שונים. בשנים 1834–1862 הוא היה מנהל בית ספר שהקים בדרום לונדון. בשנת 1862 הוא פרש מעבודה ועבר לאי וייט. באותה תקופה הוא היה יכול הגדיל את הזמן שהקדיש לאסטרונומיה. בשנת 1862 צ'ארלס פריצ'רד מונה למזכיר החברה המלכותית לאסטרונומיה ובשנת 1866 מונה לנשיא החברה.
בשנת 1870 פריצ'רד מונה לפרופסור לאסטרונומיה באוניברסיטת אוקספורד. לאחר חזרתו לאוקספורד הוא השלים את לימודיו וקיבל תואר שני ותואר שלישי. הוא קידם רכישת טלסקופ חדש ובתרומת וורן דה לה רו הקים מצפה כוכבים חדש. החל משנת 1882 הוא הקדיש את רוב מחקריו לצילום כוכבים. מחקריו פורסמו בשנת 1885 ובשנת 1886 במשותף עם אדוארד צ'ארלס פיקרינג הוא קיבל מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה. בהמשך הוא התרכז בחקר 61 בברבור באמצעות ניתוח צילומים. מחקריו פורסמו במספר כרכים והוכיחו יכולת לבצע מחקרים מעמיקים משולבים חישובים תוך שימוש בצילומים בלבד.
בשנת 1879 פריצ'רד כתב הקדמה לספר אסטרונומיה פופולרי לילידם מאת אגנס ג'יברן.
הוא נבחר לחברה המלכותית בשנת 1840 ובשנת 1892 קיבל מדליית זהב של החברה על מחקריו.
פרנצ'סקו פוסקארי

שלט האצולה של פרנצ'סקו פוסקארי.
פרידת פרנצ'סקו פוסקארי מבנו מעשה ידי פרנצ'סקו אייץ, 1842, הגלריה לאמנות מודרנית, פירנצה.
פרנצ'סקו פוסקארי (באיטלקית: Francesco Foscari;‏ 1373 - 1 בנובמבר 1457) היה הדוכס ה-65 של ונציה. פוסקארי כיהן כדוג'ה מאז מינויו, בשנת 1423, ועד פטירתו.