stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מנחם מאוטנר
הערות שוליים

↑  מנחם מאוטנר, משפט ותרבות בישראל בפתח המאה העשרים ואחת, תל אביב: עם עובד, המכללה האקדמית ספיר, אוניברסיטת תל אביב, 2008, עמ' 18)
מתנאל בראלי, ‏הנציב שאיש לא מינה, השילוח, 13, פברואר 2019
↑  אריאל ויטמן, ‏"השמועות שיריב לוין מפיץ על בית המשפט נכונות, אבל אין להן אחיזה במציאות כבר 30 שנה", באתר גלובס, 20 במאי 2023
↑  אמיר בן-דוד, העליון הוא כת סגורה. הפרקליטות מקולקלת, באתר זמן ישראל, 28 בינואר 2020
↑  "מי אנחנו", פורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה.
↑  אוולין גורדון, תכניות חדשות להגמוניה הישנה, באתר השילוח, ארכיון תכלת, ‏2009-04-10
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305487005171  GND: 170333221  ISNI: 0000 0001 1591 7178  LCCN: nr94008222  NTA: 329502239  ORCID: 0000-0001-8713-7269  SUDOC: 153844485  VIAF: 7619063   WorldCat (עם VIAF): 7619063
אלקטל-לוסנט

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 סוג:  חברה ציבורית
 מייסדים:  Alcatel 
 תקופת הפעילות:  אלזס, צרפת (1898) – 2016 
 חברת אם:  נוקיה 
 חברות בנות:  Alcatel-Lucent Enterprise  אלקטל-לוסנט (קנדה)  אלקטל-לוסנט (הולנד)  אלקטל-לוסנט (נורווגיה)  אלקטל-לוסנט (אוסטריה)  אלקטל-לוסנט (גרמניה)  אלקטל-לוסנט (סין)  אלקטל-לוסנט (איטליה)  אלקטל-לוסנט (ארצות הברית)  אלקטל-לוסנט (הממלכה המאוחדת)  אלקטל-לוסנט (בלגיה)  אלקטל-לוסנט (ספרד)  מעבדות נוקיה בל 
 מיקום המטה:  בולון-ביאנקור 
 משרד ראשי:  פריז, צרפת
 ענפי תעשייה:  engineering, technical studies 
 מוצרים עיקריים:  הספקת חומרה, תוכנה ושירותים לספקי שירותי תקשורת ותאגידים
 הכנסות:  14.436 מיליארד אירו (2013)
 רווח:  443,000,000 אירו (נכון ל־2007) 
 יו"ר:  סרג' טצ'ורוק
 מנכ"ל:  מישל קומבס
 עובדים:  62,311 (2014)
  
 www.alcatel-lucent.com
 
אַלְקָטֶל-לוּסֶנְט (בצרפתית: Alcatel-Lucent) היא תאגיד בינלאומי המספק חומרה, תוכנה ושירותים לספקי שירותי תקשורת ותאגידים מסביב לעולם. בסיס החברה בצרפת, משרדי ההנהלה הבכירה בפריז ומשרדי ההנהלה של צפון אמריקה נמצאים בניו ג'רזי. החברה פעילה ב-132 מדינות. אלקטל-לוסנט הוקמה לאחר מיזוג של חברת אלקטל וחברת לוסנט טכנולוגיות ב-1 בדצמבר 2006.
סמליל המותג
היסטוריה > ההיסטוריה של אלקטל

אלקטל הוקמה בשנת 1898 עם יסודה של Compagnie Générale d'Electricité) CGE). החברה הוקמה באזור אלזס, והיא עדיין מפעילה מרכז פיתוח באזור שטראסבורג. השם הנוכחי, "אלקטל", נקבע לאחר הרכישה בשנת 1968 - Société Alsacienne de Constructions Atomiques, de Télécommunications et d' Electronique.
בשנת 1991 CGE שינתה את שמה לאלקטל אלשטום ובשנת 1998 לאלקטל.
החברה עברה מספר מיזוגים ורכישות מאז הקמתה. בשנת 1986 רכשה החברה את חברת ITT ומאז נקראה אלקטל אלשטום. אלקטל שמרה על מחקר ופיתוח משמעותי בצרפת (באזור פריז, בריטני, ודרום צרפת), אנטוורפן (בלגיה), במבני התפעול של חברת ITT לשעבר, בשטוטגרט (גרמניה), באיטליה (וימרקטה (אנ'), ג'נובה, ריאטי, טרייסטה, בטיפאליה (אנ'), בארי, נאפולי, ססטו פיורנטינו (אנ') ורומא), בהודו (גורגאון, NOIDA וצ'נאיי), ומאז 2000 בשאנגחאי (סין) וב-2005 סנקט פטרבורג (רוסיה).
מאז שנת 1990, נרכשו מספר חברות צפון אמריקאיות – ספטיאל וויירלס, רוקוול טכנולוגיות, DSC תקשורת, קסילן, פאקט אנג'ין, אשורד אקסס, ניוברידג' רשתות, iMagicTV, טימטרה ואידייל – אשר העניקו לאלקטל אחיזה ונוכחות בארצות הברית וקנדה. אלקטל החזיקה את משרדי ההנהלה בצפון אמריקה בפלנו, טקסס, ומרכז מחקר ופיתוח באוטואה, אונטריו, מאונטיין ויו, קליפורניה, פטאלומה, קליפורניה, סיינט ג'ון, ניו ברנסוויק, קלבאסאס, קליפורניה וראלי, צפון קרוליינה.
מאוחר יותר באותה שנה, חברה אלקטל להקמת עסק חדש עם TCL של סין שנקרא TCL ואלקטל טלפונים ניידים (TAMP).
היסטוריה > ההיסטוריה של לוסנט

אחת מהסיבות העיקריות שחברת AT&T החליטה להפריד את עסקי ייצור הציוד הייתה כדי לאפשר לעצמה להרוויח ממכירה לספקי תקשורת מתחרים; לקוחות אלו הסתייגו מרכישה ישירות ממתחרה. מעבדות בל הביאו יוקרה לחברה החדשה, כמו כן גם את ההכנסות מאלפי פטנטים.
לוסנט הפכה עם השנים למנייה רווחית לקהילת המשקיעים בסוף שנות ה-1990. ערכה עלה מערך של 7.56 למניה עד ל-84 דולר. ב-6 בינואר 2000, לוסנט פרסמה אחת מתוך שורה של הודעות על אי עמידה בתחזיות הרבעון, אשר מאוחר יותר התגלה כנתוני חשבונאות ומכירות מפוקפקים. באוקטובר 2002, כאשר מחיר המניה הגיע ל-55 סנט, הוחזר המנכ"ל הראשון כדי להחיות את החברה.
בשנת 1999, לוסנט רכשה את חברת אסנד תקשורת, יצרנית ציוד תקשורת. לוסנט ערכה שיחות לקראת רכישת חברת ג'וניפר נטוורקס, אבל החליטה במקום לבנות נתבים בעצמה. באפריל 2000, לוסנט מכרה את יחידת מוצרי הצרכן לחברת VTech וחברת שירותי טלפון לצרכן. באוקטובר 2000, לוסנט הפרידה את זרוע המערכות העסקיות שלה לחברה נפרדת בשם אוויה (Avaya), וביוני 2002 נפרדה גם מחטיבת המיקרו אלקטרוניקה לחברה נפרדת בשם אגר סיסטמס.
ב-2002, החלה לוסנט לבצע קיצוצים בתנאי הביטוח הרפואי והפנסיה של עובדיה (כ-125,000 פנסיונרים). לוסנט טענה כי קיצוצים אלו הכרחיים להישרדותה. ב-2006 העסיקה לוסנט כ-30,500 עובדים. לוסנט פעילה בתחום מיתוג טלפוני, אופטיקה, תקשורת אלחוטית ונתונים.
היסטוריה > מיזוג

ב-2 באפריל 2006, אלקטל הודיע על מיזוג עם המתחרה האמריקאי לוסנט. החברה הממוזגת, אלקטל-לוסנט, הייתה אמורה להשיג הכנסות של כ-25 מיליארד דולר לשנת 2005.
המיזוג הושלם ב-1 בדצמבר 2006. ההנהלה נשארה בפריז. משרדי הנהלת צפון אמריקה מוקמו במוריי היל שבניו ג'רזי.
ב- 15 באפריל 2015 הודיעה חברת נוקיה כי בדעתה לרכוש את החברה והחל מ-15 בינואר 2016 היא בעלת אלקטל-לוסנט.
הערות שוליים

↑  "Alcatel-Lucent Company Overview Fact Sheet". אורכב מ-המקור ב-2008-05-02. נבדק ב-2007-04-05.
↑  Alcatel History, web.archive.org, ‏2006-11-19
↑  ניל ווינברג וניחיל הוטסינג פורבס, ‏מקושרים חסרי מנוח, באתר גלובס, 30 במרץ 2000
↑  ראו אתר אלקטל
↑   בלומברג, נוקיה רוכשת את אלקטל-לוסנט ב-16.6 מיליארד דולר, באתר TheMarker‏, 15 באפריל 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0001 2309 7456  LCCN: nb2008007260  SUDOC: 15879107X  VIAF: 133952807   WorldCat (עם VIAF): 133952807
האחים קרמזוב

| --- | --- |

 האינקוויזיטור הגדול 
 מידע כללי
 מאת:  פיודור דוסטויבסקי 
 שפת המקור:  רוסית 
 סוגה:  רומן 
 מקום התרחשות:  האימפריה הרוסית 
 הוצאה
 הוצאה:  רוסקי וסטניק 
 תאריך הוצאה:  1880 
 סדרה
 ספר קודם:  The Dream of a Ridiculous Man 
 
האחים קָרָמָזוֹב (ברוסית: Братья Карамазовы) הוא רומן מאת הסופר הרוסי פיודור דוסטויבסקי שראה אור בשנת 1880. הרומן החותם את יצירת חייו, נחשב בעיני רבים כטוב שביצירותיו, ונמנה עם פסגת הספרות העולמית. הרומן הוא סיפור רצח-אב ששלושת בניו מעורבים במעשה במידות שונות של שותפות לפשע, וכן דרמה של מאבק מוסרי בין אמונה, ספקנות, הגיון ורצון חופשי.
הרומן נכתב באימפריה הרוסית, שם גם מתרחש סיפור העלילה. דוסטויבסקי בילה כמעט שנתיים בכתיבת "האחים קרמזוב" ופרסם אותו בהמשכים בכתב העת "השליח הרוסי" מינואר 1879 עד נובמבר 1880. דוסטויבסקי התכוון לשבץ את הרומן כחלק ראשון בסיפור אפי בשם "חייו של חוטא גדול", אך נפטר שלושה חודשים לאחר השלמתו.
הרקע לכתיבת הרומן

לדת ולפילוסופיה הייתה השפעה רבה על דוסטויבסקי ועל ספרו, אך טרגדיה אישית שפקדה אותו שינתה את מהלך עבודתו על "האחים קרמזוב". כתיבתו הופסקה במאי 1878 כאשר מת בנו אַליוֹשָה בן השלוש. הילד מת כתוצאה ממחלת הנפילה, מחלה שירש מאביו. אבלו של דוסטויבסקי על בנו הצעיר בולט ביותר לאורך הרומן. הוא קרא לגיבור הראשי בשם אליושה, וזיכה אותו בתכונות האופי שהוא העריך ביותר. שברון הלב של הסופר על מות בנו מופיע ברומן גם בסיפור על סרן סניֶגירוב ובנו הקטן איליושצ'קה.
חוויה אישית נוספת השפיעה על דוסטויבסקי לבחור בנושא של רצח אב כעיקר העלילה. ב-1850 הוא הורשע בפעילות חתרנית כנגד השלטון ונשלח לסיביר לרצות עונש מאסר עם עבודת פרך. שם פגש אדם בשם אילינסקי שהורשע ברצח אביו כדי לזכות בירושה. עשר שנים מאוחר יותר נודע לדוסטויבסקי שאילינסקי זוכה מכל אשמה, כשהרוצח האמיתי התוודה על מעשיו. ייתכן שהרושם שעשה עליו אילינסקי השאיר חותם בדמותו של דימיטרי קרמזוב, שנסיבות מעצרו דומות לאלו של אילינסקי.
טכניקות ספרותיות

אף ש"האחים קרמזוב" נכתב במאה ה-19, כלולות בו טכניקות ספרותיות מודרניות. דוסטויבסקי השתמש במגוון טכניקות ספרותיות אשר גרמו למבקרים לכנות את הרומן "מרושל". דוגמה בולטת היא טכניקת "המספר היודע-כל", אשר מצד אחד חודר למחשבותיהם ולרגשותיהם של גיבורי הספר, ומצד שני מצהיר על עצמו ככותב, ויש לו תכונות והתנהלות המאפיינות אותו כדמות נוספת ברומן. התיאורים של 'דמות המספר' מתמזגים בסגנון האנשים אותם הוא מתאר.
שפת הדיבור היא טכניקה נוספת בה משתמש דוסטויבסקי. לכל דמות סגנון דיבור ייחודי המאפיין אותה, ומבטא את אישיותה הפנימית. למשל, הסניגור פטיוקוביץ' אומר באופן קבוע 'נשדד' כשהוא מתכוון ל'נגנב', ובמקרה מסוים הוא מגדיר חמישה חשודים ברצח כ"לא אחראים לחלוטין". הקורא יכול להתרשם שפטיוקוביץ' מנסה להיראות משכיל יותר מכפי שהוא באמת, וכתוצאה מכך משתמש במילים לא נכונות.
הרומן סוטה מן העלילה הראשית מספר פעמים, לתיאור דמויות שלקורא נראות בתחילה כבלתי חשובות. הספר השישי לדוגמה, מוקדש רובו ככולו לסיפור הביוגרפיה של זוסימה. ובתוך סיפור זה מופיע וידוי ששמע זוסימה לפני שנים רבות מאדם אחר, סיפור שאין קשר בינו לבין סיפור העלילה העיקרי.
תקציר העלילה > ספר ראשון: תולדות משפחוֹנת אחת

הספר הראשון מציג את משפחת קרמזוב ואת תולדותיה. מפורטים בו שני סיפורי הנישואים של פיודור, ואדישותו לחיי שלושת ילדיו. המספר מדגיש את האישיות השונה של שלושת האחים, ואת נסיבות החיים שהביאו אותם לחזור לעיר שבה פיודור חי. הספר הראשון מסיים בתיאור המסדר הדתי של הישישים ואת התמסרותו של אליושה למנזר ולזוסימה הישיש.
תקציר העלילה > ספר שני: אספה שלא במקומה

כל בני משפחת קרמזוב מגיעים למנזר, והישיש זוסימה אמור לפשר בין דימיטרי לפיודור בוויכוח ביניהם על ירושת דימיטרי. זה אירוני שהרעיון להפגש במקום קדוש בנוכחות הישיש המפורסם, הוא דווקא הרעיון של איוון. דימיטרי מאחר כהרגלו, והפגישה מידרדרת ומגבירה את הריב בין האב ובנו. ספר זה מכיל סצנה נוגעת ללב, בה הישיש זוסימה מנחם אישה אבלה על מות בנה בן השלוש. יגונה של האישה הענייה מקביל לטרגדיה של דוסטויבסקי עצמו על אובדן בנו הצעיר אליושה.
תקציר העלילה > ספר שלישי: התאוותנים

הספר השלישי מביא פרטים על משולש האהבה שנוצר בין פיודור, בנו דימיטרי וגרושנקה. אופיו של דימיטרי בא לידי ביטוי בשיחה עם אליושה, כשהוא מסתתר ליד בית אביו ומחכה לראות אם גרושנקה תגיע. מאוחר יותר באותו ערב, מתפרץ דימיטרי לבית אביו, תוקף אותו ומאיים שעוד יחזור ויהרוג אותו. ספר זה מציג את סמירדיקוב, ואת סיפורה של אימו ליזָוֶטה סמיֶרדיַשצָ'יָה (המסריחה). בסיום חלק זה אליושה עֵד להשפלתה של קתרינה ארוסתו של דימיטרי על ידי גרושנקה, ולמבוכתה הרבה של האישה הגאה הזו.
תקציר העלילה > ספר רביעי: ריגושים

הספר הרביעי מציג סיפור צדדי, שמופיע שוב בהמשך הרומן באופן יותר מפורט. אליושה רואה קבוצה של ילדי בית ספר משליכים אבנים על ילד בשם אילושצ'קה, אחד מחבריהם. כאשר אליושה נוזף בילדים ומנסה לעזור לאילושצ'קה, הילד נושך את אצבעו של אליושה. מאוחר יותר מתברר שדימיטרי תקף את אביו של אילושצ'קה, סרן לשעבר בשם סניגירוב. דימיטרי תפס את סניגירוב בזקנו וגרר אותו לעיני העוברים ושבים. אליושה נוכח בקשיים שבביתו סניגירוב, הוא מציע לו כסף כפיצוי על מעשי אחיו, ולעזרה למשפחתו. סניגירוב מקבל בתחילה את הכסף בשמחה, אך אחר כך זורק את הכסף לעבר אליושה וחוזר אל ביתו.
תקציר העלילה > ספר חמישי: בעד ונגד

דוסטויבסקי התייחס לחלק זה כאל שיאו של הרומן. איוון ואליושה נפגשים בבית קפה, איוון מגן בלהט על האידאולוגיה הרציונליסטית והניהילסטית ששררה ברוסיה באותה תקופה. בפרק שכותרתו "המרד" מצהיר איוון שהוא דוחה את העולם כפי שברא אותו אלוהים, כי הוא מושתת על ייסורים של ילדים תמימים. הפרק הבא "האינקויזיטור הגדול", הוא אולי הפרק הידוע ביותר ברומן, ובו איוון קורא לאליושה פואמה שכתב. בפואמה מתוארת פגישה בין מנהיג האינקוויזיציה הספרדית וישו שחזר לארץ. האינקוויזיטור טוען בפני ישו, שבכך שנתן למאמינים בחירה חופשית - דן אותם לחיים של יאוש ואומללות.
תקציר העלילה > ספר ששי: נזיר רוסי

מביא את תולדות חייו של הישיש זוסימה, כשהוא שוכב בתאו נוטה למות. זוסימה מתאר את עצמו כצעיר מרדן, שהתחיל להאמין באלוהים במהלך דו-קרב, וכתוצאה מכך החליט להיות נזיר. בדרשותיו והוראותיו של זוסימה הוא מטיף לסלחנות כלפי אחרים על חטאיהם, ולצורך להכיר באשמת עצמך לפני ההכרה באשמתם לפני אחרים. הוא אומר שאף חטא אינו מבודד ושכל אחד אחראי גם לחטאי שכניו. דוסטויבסקי כתב ספר זה כמשקל שכנגד טענותיו הרציונליסטיות של איוון בספר הקודם.
תקציר העלילה > ספר שביעי: אליושה

הספר נפתח מיד אחרי מותו של זוסימה. בעיר ובמנזר רווחת הדעה שגופת איש קדוש אינה נרקבת. ולכן הייתה ציפייה שגופתו של הישיש זוסימה לא תרקב. לתדהמת כולם, לא רק שהגופה נרקבת, אלא שהתהליך מתחיל כמעט מיד עם מותו של הישיש. כבר ביום הראשון ריח הריקבון מגופתו של זוסימה הוא בלתי נסבל. תופעה זו מעמידה בסימן שאלה את מידת הכבוד והערצה שהוענקו לזוסימה בחייו. אליושה עצמו שבור מהכפשת שמו של זוסימה רק בגלל הריקבון שפשה בגופו המת. רקיטין, אחד מחבריו של אליושה במנזר, מנצל את חולשתו של אליושה וקובע פגישה בינו לבין גרושנקה. ספר זה מסתיים בהתחדשות האמונה של אליושה כאשר הוא מחבק ומנשק את האדמה ליד המנזר, צועק ובוכה כמטורף, ולבסוף יוצא אל העולם בכוחות מחודשים.
תקציר העלילה > ספר שמיני: מיטיה

ספר זה דן בעיקר בדימיטרי ובניסיונו הנואש להשיג כסף כדי שיוכל לברוח עם גרושנקה. דימיטרי חייב כסף לארוסתו קתרינה איוונובה, הוא מכנה את עצמו גנב ונבל, אם לא ימצא כסף להחזיר לקתרינה, לפני שיעזוב את העיר עם גרושנקה. במאמציו להשיג כספים מתפתה מיטקה לעצת מיטיבה של גרושנקה, ונוסע לעיר סמוכה למכור רכוש, אלא שהעסק מתגלה כמעשה מירמה. כל אותו זמן חושש דימיטרי שגרושנקה תלך אל אביו ותינשא לו, כיוון שאביו אמיד דיו כדי לפתות אותה. כשדימיטרי חוזר מהעסקה הכושלת בעיר הסמוכה, הוא חושש שגרושנקה הלכה אל אביו. הוא ממהר לבית אביו, ושם מתברר לו שגרושנקה לא נמצאת אצל אביו. הוא מתגבר על רצונו להרוג את אביו, ובורח מחצר הבית, אך כשטיפס על חומת הבית נתפס על ידי המשרת גרגורי, ונאלץ לחבוט בראשו בעלי מנחושת, והוא משאיר אותו תוך מחשבה מוטעית שמת. לאחר מכן מתברר לו שארוסה הקודם של גרושנקה חזר ולקח אותה למקום סמוך לעיר שדימיטרי היה בה. כשנודע הדבר לדימיטרי, הוא מעמיס שפע מזון ויין על עגלה, ומתכנן משתה גדול בו הוא רוצה להתעמת עם גרושנקה בפני אהובה הקודם. במסגרת ההוללות גרושנקה מצהירה על אהבתה האמיתית לדימיטרי. בסיום ספר זה נכנסים לבית שוטרים ומודיעים לדימיטרי שהוא עצור על רצח אביו.
תקציר העלילה > ספר תשיעי: חקירה מוקדמת

הספר מציג את פרטי הרצח של פיודור פבלוביץ'. מתוארים בו החקירות והייסורים בהם נמצא דימיטרי כשהוא חשוד ונחקר על פשע שלא ביצע. לדימיטרי הייתה הזדמנות להרוג את אביו, והוא גם רצה בכך, אך הוא לא ביצע את המעשה. כל הראיות הן כנגד דימיטרי. האדם הנוסף היחיד שהיה בבית הוא סמירדיקוב, אלא שהוא היה חסר הכרה כתוצאה מהתקף אפילפסיה שתקף אותו יום קודם. כתוצאה מהעדויות המכריעות נגדו, דימיטרי מואשם ברצח אב, נעצר וממתין למשפט.
תקציר העלילה > ספר עשירי: נערים

ספר זה חוזר אל סיפורם של הנערים ואילושצ'קה שאוזכר בספר הרביעי. כאן מוצג הנער קוליָה קרָסוֹטקין, המצהיר על אמונתו באתאיזם וברעיונות אירופאים. נראה שנגזר עליו ללכת בעקבות רעיונותיו של איוון קרמזוב. קוליה משועמם, ונוהג להעמיד את עצמו בסכנה, מה שגורם פחדים לאמו. בין מעשי הקונדס שהוא עושה, הוא שוכב בין פסי הרכבת כשרכבת עוברת מעליו, והופך לאגדה על "מעשה גבורה" זה. שאר הילדים מביטים בהערצה על קוליה, ובמיוחד אילושצ'קה. מצבו הבריאותי של אילושצ'קה הידרדר בהדרגה, וכעת הרופא קבע שהוא לא יוכל לשוב לאיתנו. קוליה ואילושצ'קה רבו על השפלת הסגן על ידי דימיטרי. אך אליושה מתערב, ושאר הנערים, כולל קוליה, משלימים עם אילושצ'קה החולה ליד מיטתו. כאן גם פוגש קוליה לראשונה באליושה ומתחיל לבחון מחדש את דעותיו הניהיליסטיות.
תקציר העלילה > ספר אחד־עשר: האח איוון פיודורוביץ'

ספר זה מתאר את ההשפעה ההרסנית של איוון קרמזוב על הסובבים אותו, ואת שקיעתו לתוך טירוף. איוון נפגש שלוש פעמים עם סמירדיקוב, כשבפגישה האחרונה מתוודה סמירדיקוב על רצח פיודור קרמזוב. סמירדיקוב לא מאמין לאיוון שטוען שהוא מופתע ושאינו יודע דבר על כך. סמירדיקוב טוען שאיוון שותף לפשע בשתי דרכים, האחת שאיוון אמר לסמירדיקוב מתי יעזוב את בית אביו, כך שפיודור יישאר לבד, והשנייה שאיוון הוא זה שהחדיר בו את האמונה שעולם ללא אלוהים הוא עולם בו הכול מותר. בסיום הספר מתואר הסיוט של איוון כשמבקר אותו השד, מציק לו ולועג לו על אמונותיו. אליושה מוצא את איוון הוזה ומדבר מתוך טירוף, והוא מספר לו שסמירדיקוב התאבד זמן קצר לאחר פגישתם האחרונה.
תקציר העלילה > ספר שנים־עשר: טעות בית דין

הספר מפרט את משפטו של דימיטרי קרמזוב על רצח אביו. דוסטויבסקי מתייחס באופן סאטירי לדרמה שבבית המשפט. הגברים שבקהל מוצגים כרעי לב זדוניים, והנשים נמשכות באופן לא רציונלי לרומנטיות שבמשולש האהבה שבין דימיטרי, קתרינה וגרושנקה. נקודת המפנה במשפט מתרחשת כאשר קתרינה מציגה עדות מרשיעה כנגד דימיטרי. היא מראה מכתב שדימיטרי כתב אליה כשהיה שתוי, ובו הוא מצהיר שיהרוג את פיודור אביו. הטרגדיה נמשכת כאשר איוון, בשיאו של טירוף שאוחז בו, נלקח מבית המשפט לאחר שהוא מספר על פגישתו האחרונה עם סמירדיקוב ועל וידויו של זה האחרון.
יש עמימות לגבי השגעון של איוון בבית המשפט מאחר שהפקיד שליווה אותו לשם טען שהוא היה לגמרי שפוי ודיבר לעניין בדרך לבית המשפט. כלומר, ייתכן ואיוון רק התחזה ועשה עצמו משוגע. ייתכן וקיבל את ההשראה להתחזות מסמירדיקוב שהתוודה לפני איוון  ששיחק התקף אפילפסיה בלילה שבו נרצח האב.
הספר מסתיים בנאומי התובע והסניגור, ובפסק הדין הקובע את אשמתו של דימיטרי.
תקציר העלילה > אפילוג

האפילוג פותח בתוכנית מעורפלת להברחתו של דימיטרי ממאסר של עשרים שנה עם עבודת פרך במחנה עבודה. באופן אירוני, הסבל הרב שדימיטרי עבר בפרשה זו, גרם לו לתחייה רוחנית והוא משלים עם גורלו. הרומן מסתיים בלווייתו של אילושצ'קה. אליושה מבטיח להיות בקרבת קוליה ושאר הנערים. הוא מפציר בהם לאהוב זה את זה, ולזכור תמיד את אילושצ'קה. הנערים מבטיחים לאליושה להיות טובים, לאהוב את החיים ולנצור לעד את זכרו של איליושצ'קה.
השפעות הרומן

לרומן הייתה השפעה ניכרת על כמה מהסופרים והפילוסופים הגדולים. זיגמונד פרויד אמר עליו שזה "הרומן המרשים ביותר שנכתב אי-פעם"[דרוש מקור], והיה מוקסם מהספר ומהאלמנטים האדיפליים שבו. בשנת 1928 פרסם פרויד מאמר שכותרתו "דוסטויבסקי ורצח-אב", שבו חקר את התסביכים של דוסטויבסקי עצמו ותרומתם לכתיבת הרומן. לטענת פרויד, התקפי האפילפסיה שמהם סבל דוסטויבסקי היו ביטוי פיזי לתחושת אשמה נסתרת של הסופר על מות אביו. לפי פרויד, דוסטויבסקי (ולמעשה כל בן) מייחל למות אביו מתוך תשוקה נסתרת לאמו, וכראייה פרויד מביא את העובדה שמחלת הנפילה של דוסטויבסקי פרצה רק כשהיה בן 18 - השנה בה מת אביו. עבור פרויד, הנושאים העיקריים ברומן: רצח האב ורגשות האשמה, ובמיוחד האשמה המוסרית כפי שמתבטאת אצל איוון קרמזוב - הם הוכחה ספרותית לתאוריות שלו.
פרנץ קפקא היה אסיר-תודה לדוסטויבסקי על הרומן, ואמר שיש בינו לבין דוסטויבסקי "קרבת דם"[דרוש מקור], אולי בגלל המוטיבים האקזיסטנציאליסטים שבספריו. קפקא חש קרבה לדוסטויבסקי גם מפני שכמוהו נלחם במחלת השחפת המתישה, כפי שדוסטויבסקי נאבק במחלת הנפילה שלו. הקבלה נוספת בין שני הסופרים קיימת ביחסים המתוחים בינם לבין אבותיהם. קפקא נמשך לשנאה שמביעים הבנים של פיודור כלפי אביהם. הוא עצמו עסק בנושא אבות ובנים ברבות מיצירותיו, ובאופן מפורש בסיפור הקצר "גזר הדין".
ב-1911 עיבד הדרמטורג הצרפתי ז'אק קופו את הרומן למחזה.
תרגומים לעברית

תרגמו משה אליהו ז'ק ויעקב עדיני (תרגם חלק רביעי), הוצאת נ' טברסקי (1949)
תרגם מ"ז ולפובסקי, הוצאת הקיבוץ המאוחד (1965)
תרגם צבי ארד, הוצאת דביר (1993)
תרגמה נילי מירסקי, הספריה לעם, הוצאת עם עובד (2011)
עיבוד של ז'אק קופו למחזה של פיודור דוסטויבסקי תורגם מצרפתית לעברית על ידי נתן אלתרמן והוצג בתיאטרון הבימה בשנת 1956
עיבודים לקולנוע

הסרט הנודע ביותר שנעשה על פי הרומן הוא סרטו של הבמאי ריצ'רד ברוקס משנת 1958.
בכיכובם של :
יול ברינר בתפקיד דימיטרי קרמזוב
לי ג'יי. קוב בתפקיד פיודור קרמזוב
מריה של בתפקיד גרושנקה
ויליאם שטנר בתפקיד אליושה
קלייר בלום בתפקיד קטרינה איוונובה
לקריאה נוספת

עדי פרוש, פילוסופיה, ספרות ומה שביניהן, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן והוצאת כרמל, 2018, הפרק "האינקוויזיטור הגדול של דוסטויבסקי והיחס בין חירות ואושר", עמ' 100–138. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  האחים קרמזוב באתר הבימה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007592514405171  PLWABN: 9810638959105606  BNE: XX3024619  BnF: cb11955699n (data)  GND: 4198690-8  LCCN: n95088832  NLA: 35042222  NLG: 179574  NSK: 000293770  SUDOC: 027537773  VIAF: 309288985   WorldCat (עם VIAF): 309288985 
הערות שרשם דוסטויבסקי לפרק החמישי של "האחים קרמזוב"
מאוסולוס

מאוסולוס (ביוונית: Μαύσωλος או Μαύσσωλλος) או מאוזולוס היה סאטרפ (בפרסית: אחשדרפן – נציב) קאריה בין השנים 377–353 לפנה"ס.
ביוגרפיה

מאוסולוס היה בנו הבכור של הקטומנוס (שליט קאריה מאז מותו של טיספרנס בשנת 395 לפנה"ס).
מאוסולוס היה אחד ממנהיגי המרד כנגד השליט הפרסי ארתחשסתא השני (ארטקסרקסס השני) בשנת 362 לפנה"ס, וכבש חלקים מליקיה ואיוניה עבור קאריה.
מאוסולוס השתתף במלחמה כנגד אתונה בשנים 357 - 355 לפנה"ס.
כמו כן מאוסולוס העביר את בירת ממלכת קאריה ממילאס להליקרנסוס (היא בודרום של ימינו).
מאוסולוס נודע בעיקר במבנה הקבר שנבנה עבורו - המאוסוליאום בהליקרנסוס שהוקם לזכרו על ידי אלמנתו (שהייתה גם אחותו) ארטמיסיה השנייה. המונח מאוזוליאום מבוסס על שמו של מאוסולוס (בשל האנדרטה שהוקמה לזכרו, שנחשבה לאחד משבעת פלאי תבל של העולם העתיק). ממבנה הקבר לא נותר כמעט דבר. באתר הקבר, בעיר הטורקית בודרום (אשר שמה היה הליקרנסוס בתקופה היוונית) בוצעו חפירות אשר חשפו את יסודות המבנה. פסלים ופריטים אחרים שנמצאו במקום הועבור לתצוגה במוזיאון בריטי.
הערות שוליים

↑  Inbal, מָאוּזוֹלִיאָה בעולם הקלאסי, באתר מכון ישראלי לארכיאולוגיה, ‏2022-03-10
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007339545605171  BIBSYS: 90194700  BNE: XX4939110  BnF: cb14979323c (data)  GND: 118641018  ISNI: 0000 0000 1058 9390  LCCN: n82127335  NTA: 069715629  ULAN: 500372660  VIAF: 232149196510774791913   WorldCat (עם VIAF): 232149196510774791913 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דגם של המאוזוליאום כפי שהיה בשיאו. הדגם ממוקם בטורקיה הקטנה, איסטנבול.
Svea Velocipede

אופני "Svea Velocipede"
אב טיפוס של אופני "Svea Velocipede"
Svea Velocipede היו אופניים שפותחו ויוצרו בשוודיה, בסוף המאה ה-19 על ידי האחים פרדריק יונסטרום(אנ') ובירגר יונגסטרום (אנ'). אב טיפוס של האופניים הוצג בשנת 1892 ונרשם פטנט. בתמיכתו של אלפרד נובל ובהשתתפות המהנדס השוודי גאורג ספאק (אנ') נמכרו דגמי "Svea Velocipede" במספר מוגבל של יחידות בשוודיה ובבריטניה במשך כ-10 שנים באמצעות חברת "The New Cycle Company".
מבנה

ה-"Svea Velocipede"" לא כללו שרשרת: כונן הגלגל פעל לפי עיקרון אחר לגמרי. מנגנון ההנעה כלל מנוף, תיל ודיסק עגול אקסצנטרי קבוע מוצמד לסרן מסתובב מחוץ למרכז, עם קיזוז המרכז שלו לציר. האופניים היו מונעים על ידי לחיצה על דוושות המנוף לסירוגין. הבלימה התבצעה על ידי דריכה על שתי הדוושות בעת ובעונה אחת.
פרסים

"Svea Velocipede" זכה במדליית זהב של המכון לאמנות הכללית התעשייתית של סטוקהולם ("General Art and Industrial Exposition of Stockholm" (אנ')) בשנת 1897.
"Svea Velocipede" זכה ב מדליית הכסף של התערוכה העולמית של פריז (1900).
מוזיאונים בהם מוצג הדגם

המוזיאון השוודי הלאומי למדע ולטכנולוגיה (אנ')).
המוזיאון הנורדי (אנ') בסטוקהולם.
הערות שוליים

↑  Sigvard Strandh: Die Maschine: Geschichte, Elemente, Funktion. Einenzyklopädisches Sachbuch. Herder Verlag, 1980. ISBN 3-451-18873-2 P. 220 and Fig. 221
אורן (שיר של לאה גולדברג)

"אורן" – הוא שיר שנכתב על ידי לאה גולדברג. השיר מבטא את חוויית המהגר, הנע ונד בין שתי מולדות שונות. האורן, שמופיע בשני הנופים, משמש סמל לכאב שבמעבר אך גם לצמיחה הנובעת מכפילות השורשים. השיר מסתיים בנימה של השלמה, המדגישה את העושר שבזהות מורכבת ורב-ממדית.
רקע ונושא השיר

שירה של לאה גולדברג "אורן" עושה שימוש במטאפורה של עץ האורן כדי לבטא את תחושת השייכות המפוצלת של המשוררת לשתי מולדות שונות, שביניהן היא נקרעת. השיר עוסק בקשייו של המהגר, הנע ונד בין שני עולמות – נוף ילדותו והמולדת החדשה. גולדברג, שעלתה לישראל מרוסיה, מתארת בשיר את תחושת ההתנתקות מנופי ילדותה ברוסיה ואת המעבר לנופים שהפכו למולדתה השנייה, ישראל. המכנה המשותף בין שתי המולדות הוא עץ האורן, אשר מופיע הן בנוף הרוסי הקפוא והן בארץ ישראל, ומשמש גשר רגשי וסמלי המחבר בין שני המקומות.
מבנה ותוכן השיר

הבית הראשון מתאר את המולדת החדשה – ישראל, דרך ניגוד למה שהמשוררת הכירה במולדת הראשונה. האורן הישראלי, בשונה מהאורן הרוסי, אינו עוטה מצנפת שלג ואינו מהדהד את קול הקוקייה. האורן בארץ מזכיר לגולדברג את העבר, אך אינו יכול להחזיר את תחושת השייכות אליו. בבית השני חוזרת גולדברג לתיאור נוף מולדתה הראשונה, רוסיה. האורן הרוסי מתואר כמלא מחטים ועטוף בשלג, על רקע הקרח הקפוא של החורף הרוסי. תיאור זה מדגיש את השוני המובהק בין שני הנופים, ומעמיק את תחושת הגעגוע והניכור במולדת החדשה. הבית השלישי פונה לציפורים הנודדות, המסמלות את התנועה בין מקומות שונים. גולדברג מזדהה עם תחושת התלישות של הציפורים, "התלויות בין ארץ ושמיים". הביטוי הזה משקף את תחושת חוסר השייכות שלה ואת הכאב שבמעבר בין שתי מולדות שונות, בין זיכרון העבר לבין מציאות ההווה. בבית האחרון מופיעה נימה של השלמה. גולדברג מתארת כיצד שורשיה נטועים בשני נופים שונים, ומטאפורת האורן ממשיכה לשמש דימוי לכאב אך גם לצמיחה. המעבר בין המולדות הוא כמו "השתלה" מחדש, אשר מביאה לצמיחה מחודשת. תחושת השייכות המפוצלת מקבלת ממד חיובי של עושר וזהות מגובשת הנובעת מכפילות השורשים.
ניתוח הסמלים בשיר > האורן כמטאפורה מרכזית

האורן בשיר מסמל גם יציבות וגם תלישות. מצד אחד, הוא מחבר בין שתי המולדות, אך מצד שני, הוא מדגיש את השוני ביניהן ואת תחושת הזרות של המשוררת. האורן מייצג את הכאב שבמעבר, אך גם את היכולת לצמוח מתוך השורשים הנטועים בשני עולמות שונים.
ניתוח הסמלים בשיר > הציפורים הנודדות

הציפורים הנודדות מסמלות את תחושת המעבר התמידית, את התלישות ואת הכאב שבנדודים. הזדהותה של המשוררת עם הציפורים מבטאת את חוויית המהגר הנקרע בין עבר להווה.