צדק נאצי ללא עונש: מסמכים על צדק נאצי
היסטוריה

הממשלה הפדרלית הראשונה תחת קונרד אדנאואר נקטה מדיניות של שילוב מחדש של הנאצים בחברה, במשפט, בכלכלה ובפוליטיקה. הממשלה ניסתה להפוך על פיהם צעדים מסוימים של בעלות הברית נגד הנאצים. בשנת 1949 סייעה הממשלה לפושעים נאצים מורשעים להשיג חנינה חלקית. מאז 1951, חוק 131 (גר') אפשר ליותר מ-55,000 עובדי מדינה נאצים שאיבדו את זכאותם לעבודה ולפנסיה כתוצאה מהדה נאציפיקציה לחזור לשירות המדינה. החוק קבע שרק פושעי מלחמה נאצים בכירים לא יוכלו לחזור לשירות המדינה.
מאז החימוש מחדש והצטרפות הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לנאט"ו ב-1954, הגבירה ממשלת מזרח גרמניה את התקפותיה על המערב, ואמרה שהרפובליקה הפדרלית של גרמניה (מערב גרמניה דאז) נמצאת ברצף ישיר עם הפשיזם הנאצי. לשם כך ייסדה "ועדה לאחדות גרמניה" (Ausschuß für deutsche Einheit, ובראשי תיבות ADE) בראשות אלברט נורדן (Albert Norden). משנת 1956 פורסמו במזרח גרמניה חוברות המתעדות את האנטישמיות במערב גרמניה ואת הקריירה שפיתחו נאצים לאחר המלחמה במערב גרמניה. החוברת הראשונה, "שופטים נאצים בשירות בון [בירת מערב גרמניה]" (Nazi-Richter im Bonner Dienst), טענה כי 80 אחוזים מבכירי המשפט הפדרליים הגרמנים הגבוהים היו תומכים בדיקטטורה של אדולף היטלר. בין השאר צוינו בחוברת שמות של 39 שופטים ותובעים שהיו רשומים בתיקי פשעי מלחמה מהולנד, פולין וצ'כוסלובקיה. בחוברת הושוו משרדיהם בתקופת הנאציזם למשרדיהם הנוכחיים. ה-ADE החלה אפוא מסע צלב רב-שנתי, שבין תולדותיו - הספר החום של מזרח גרמניה שיצא לאור ב-1965, ובו שמותיהם של למעלה מ-1,800 נאצים ופושעי מלחמה שהיו בעמדות הנהגה במערב גרמניה. החוברת שיצאה ב-23 במאי 1957, "שופטי הדמים של היטלר אתמול - עלית המשפט של בון היום" (Gestern Hitlers Blutrichter – Heute Bonner Justiz-Elite), פירטה את גזרי דין המוות שפסקו, את הנמקותיהם לפסיקות אלה, את שמות הקורבנות ותאריכי הוצאתם להורג, ולאחר מכן את שמותיהם, תפקידיהם ומיקום משרדיהם הנוכחיים של השופטים. החומר הגיע מתיקים של משרד המשפטים של הרייך, בית הדין העממי, הפרקליטות העליונה של הרייך ובתי דין מיוחדים של התקופה הנאצית. עד 1960 פרסם ADE עוד שמונה חוברות כאלה עם שמותיהם של יותר מ-1,000 עורכי דין מהתקופה הנאצית.
בראשית המלחמה הקרה, ובגלל האנטי-קומוניזם ששרר במהלכה, מערכת המשפט, הפוליטיקאים והתקשורת במערב גרמניה כמעט לא הקדישו תשומת לב לחוברות אלה. שר המשפטים הפדרלי, הנס-יואכים פון מרקץ (Hans-Joachim von Merkatz), סירב ליזום חקירות נגד עורכי הדין שהוזכרו. ביולי 1957 אסר על ארנסט קנטר (Kanter), הפקיד האחראי לחקירת מערכת המשפט הנאצית, לשאול אם רשויות המשפט חוקרות את ההאשמות. רוב המדינות ברפובליקה הפדרלית של מערב גרמניה ביקשו מהנאצים לשעבר שנגדם היו ראיות, הצהרה לא מחייבת, ואלה לעיתים קרובות סירבו לתתה. ממשלות מדינות גרמניה הסכימו לא לפנות לחקירות פליליות ולפתוח בהליכים משמעתיים רק במקרים בודדים, במקרה של פניות הציבורי. הן לא שקלו העברת המופללים מתפקידם או התפטרותם.
בנובמבר 1957 הופיעו החוברות שהודפסו במזרח גרמניה גם בבריטניה. עקב חשש מתגובתם של חברי פרלמנט בריטים, דרש שר החוץ הפדרלי היינריך פון ברנטאנו תגובה משר המשפטים הפדרלי פריץ שפר על ההאשמות. התייחסויותיו הקצרות לשלטון החוק ברפובליקה הפדרלית חיזקו בחו"ל את הרושם שהממשלה הפדרלית רוצה להפסיק את ההליכים הדרושים. עד מרץ 1958, עשרים חברי פרלמנט בריטים שאלו את ממשלתם על כך. אזרחים בריטים רבים התלוננו. צהובונים בריטיים העלו את הנושא. בעצת הכפוף לו, קרל היינריך קנאפשטיין, שפר טען בפני ברנטאנו שבדיקת כוח אדם פנימית הראתה שהחשדות שפירטה ADE היו "בלתי מבוססים". כל הפוליטיקאים האחראים של מערב גרמניה דבקו בקו טיעון זה. לאחר הדיווחים הביקורתיים הראשונים בעיתונות, ועידת שרי המשפטים (Justizministerkonferenz) של המדינות השונות החליטה בנובמבר 1958 לבחון עורכי דין נאצים לשעבר רק במקרה של "האשמות קונקרטיות". שר המשפטים של סקסוניה התחתונה, ורנר הופמייסטר, טען כי השופטים בבית הדין העממי פעלו שלא כשורה רק במקרים מועטים, וכי מבחינה משפטית, "עמדתם בטוחה", ואי אפשר לשפטם בגלל הדה-נאציפיקציה שהתקיימה והסתיימה. שני שרי משפר. זמן קצר לאחר מכן, איגוד השופטים הגרמני הביע סולידריות עם כל עורכי הדין שהותקפו והתלוננו כי הם מושמצים.
בינואר 1959 הצהיר אדולף ארנדט מה-SPD כי גזרי הדין במשפטי הנאצים בגרמניה היו קלים מדי עבור האופוזיציה של ה-SPD בבונדסטאג, אך הוא לא תהה אם יש לכך קשר להחזרתם של עורכי דין נאצים לשעבר אל שורות המשפטנים הפעילים. הוא נמנע מלגנות אותם מוסרית ודרש לא להמשיך להפיץ את "ההשמצה הקולקטיבית הממוקדת" של מזרח גרמניה. מערכת המשפט הפדרלית הגרמנית הייתה אמורה להבטיח ששופטים בעלי עבר פלילי קודם לא ישמשו עוד במשפטים של פושעים נאצים. רק כמה מחברי ה-SPD בפרלמנט המדינה, כמו פריץ הלמשטדטר בבאדן-וירטמברג, קראו לחקירות פליליות נמרצות ומהירות נגד עורכי דין נאצים לשעבר בשירות המדינה.
באותה תקופה הגיע לשיאו העיסוק של הפוליטיקה הגרמנית בעבר (Vergangenheitspolitik). מאז השערורייה סביב עורך הדין הנאצי וראש הקנצלריה הנס גלובקה, פשעים קודמים של נאצים שעדיין הועסקו נדונו בפומבי, בעוד שעד אז הוחזרו לתפקידם וקיבלו בחזרה את הפנסיה שלהם. במעין תגובת נגד, החל מאוקטובר 1959 הייתה סדרה ארצית של התקפות אנטישמיות על בתי כנסת ובתי קברות יהודיים, ואלה משכו תשומת לב רבה, הן בגרמניה והן מחוצה לה. בהקשר זה, הסרט "שושנים לתובע" (Rosen für den Staatsanwalt
) והתערוכה "צדק נאצי ללא עונש" סימנו נקודת מפנה: מכאן ואילך, הציבור במערב גרמניה היה מודאג יותר מבעיית העבריינים הנאצים לשעבר במשרדי המדינה מאשר מהחשבת החוברות של מזרח גרמניה כניסיון פגיעה במערב גרמניה.