stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישראל במלחמת יום הכיפורים
לאחר המלחמה

מלבד תוצאותיה האסטרטגיות, הצבאיות, המודיעיניות והמדיניות, נגרמו בעקבות המלחמה מספר תוצאות בחיי הציבור והחברה בישראל בשנים שלאחר מכן.
נשיא המדינה בתקופת מלחמת יום הכיפורים אפרים קציר אמר בסיומה, ב-24 בנובמבר 1973:
מאמירה זו נחרט בתודעת הציבור הביטוי "כולנו אשמים" שנתפס כניסיון להמעיט באשמתה של הנהגת המדינה, אף שככל הנראה הייתה כוונתו של הנשיא קציר לקרוא לעריכת חשבון נפש ציבורי. במבט היסטורי נראה כי הציבור הפנים חלק מלקחי המלחמה:
נפגעה תחושת האמון ללא סייג בהנהגת המדינה ובעיקר באלופי צה"ל, והם החלו להיות נתונים מאז לביקורת ציבורית נוקבת יותר. לא יצאו יותר לאור "אלבומי ניצחון" ולא קם יותר "פולחן גנרלים".
חדל הזלזול בכוחם הצבאי של הערבים ובהמעטת דמות מנהיגיהם. לפני המלחמה נטה העם בישראל לראות בנשיא מצרים אנואר סאדאת דמות נלעגת ועילגת לשון, ואת מפקדי צבאו כמי שקורצו מאותו החומר של מפקדי הצבא במלחמות הקודמות, שכוחותיהם הובסו על ידי צה"ל, כדוגמת פילדמרשל עבד אל-חכים עאמר שהתאבד לאחר התבוסה ב-1967. במהלך המשא ומתן להפרדת הכוחות למד הציבור הישראלי להכיר ולהעריך את דמותו של הרמטכ"ל המצרי גמאסי, ולימים כשסאדאת הגיע לירושלים והחל המשא ומתן לשלום למד הציבור להוקיר את דמותו של סאדאת ושל הנושאים ונותנים מטעמו.
הוקמה ועדת חקירה ממלכתית לחקירת כשלי מלחמה. לאחר תקדים זה קמו בעקבות המלחמות הבאות ועדות חקירה ממלכתיות, כגון ועדת כהן בעקבות טבח סברה ושתילה וועדת וינוגרד לאחר מלחמת לבנון השנייה.
שר הביטחון לא המשיך בתפקידו, ולראשונה בתולדות צה"ל הודחו אלופים ורמטכ"ל מכהן.
גבר הקיטוב בחברה הישראלית בענייני חוץ וביטחון בין אלו הדוגלים ב"ארץ ישראל השלמה" לבין אלו הדוגלים ב"שטחים תמורת שלום", ונוסדו התנועות "גוש אמונים" ב-1973 ו"שלום עכשיו" ב-1977.
בבחירות של 1977 התבצעו חילופי שלטון, לראשונה מאז הקמת המדינה, והשלטון עבר ממפלגה אחת ששלטה ברציפות (בגלגוליה השונים) מחצית יובל שנים, למפלגת האופוזיציה.
לקריאה נוספת

אורי דן, ישעיהו בן-פורת, יהונתן גפן, איתן הבר, חזי כרמל, אלי לנדאו, אלי תבור, המחדל, הוצאה מיוחדת, 1973.
זאב שיף, רעידת אדמה באוקטובר, הוצאת זמורה, ביתן, מודן, 1974.
דוד שחם, ישראל 40 השנים, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1991
נחמן שי, אילן כפיר, דני דור, משה מילנר, יהודה שיף, ביטחון 50, תל אביב: הוצאת מעריב, 1998.
חני זיו ויואב גלבר, בני קשת, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, 1999.
גדי בלום וניר חפץ, הרועה - סיפור חייו של אריאל שרון, תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות, 2005.
אברהם אדן, על שתי גדות הסואץ, הוצאת עידנים, 1979.
אורי דן, ראש גשר, הוצאה מיוחדת, 1975.
רונן ברגמן וגיל מלצר, מלחמת יום הכיפורים - זמן אמת, תל אביב: הוצאת משכל, 2003.
חיים הרצוג, מלחמת יום הדין, הוצאת עידנים, 1975.
גד ברזילי, דמוקרטיה במלחמות: מחלוקת וקונצנזוס בישראל, תל אביב: ספריית פועלים, 1992.
חנוך ברטוב, דדו - 48 שנה ועוד 20 יום, תל אביב: ספרית מעריב, 1978.
סימור הרש, ברירת שמשון, תל אביב: ספרית מעריב, 1991.
שמואל גורדון, 30 שעות באוקטובר, תל אביב: ספריית מעריב, 2008.
The Worst-Kept Secret: Israel's Bargain with the Bomb, Publisher: Columbia University Press, 2010.
ביאורים

↑  ידיעות מודיעיניות על כוונות מצרים וסוריה לתקוף את ישראל התקבלו בישראל לפני המלחמה, אך לא זכו להערכה הראויה וישראל נקטה באמצעים לחיזוק קווי הגנתה וגיוס מילואים רק ביממה שקדמה לפרוץ המלחמה.
↑  נתן פנדריך הוא צלם יהודי-אמריקני, הפועל בעיקר בארצות הברית. בשנת 1973 הגיע לישראל כדי לתעד את החפירות הארכאולוגיות בתל קסילה. במהלך שהותו בישראל, פרצה מלחמת יום הכיפורים ופנדריך הצטרף לכוחות הלוחמים וצילם את החיילים במהלך הקרבות.
אנרגיה בישראל

אורות רבין, תחנת הכוח הגדולה בישראל בהספק 2,590 מגה ואט. 2021
האנרגיה בישראל מגיעה במרביתה מדלקי מאובנים. צריכת החשמל מהווה כ-30% (נתוני 2004) מסך כל צריכת האנרגיה בישראל. צריכת החשמל של אוכלוסיית המדינה הייתה 68 ו-72.8 מיליארדי קוט"ש בשנים 2017 ו-2020 בהתאמה.
אנרגיה מתחדשת מהווה חלק מזערי מייצור החשמל בישראל, שמיוצרת בעיקר בעזרת תאים פוטו-וולטאיים, חרף זאת ישנם בישראל למעלה מ-1.3 מיליון דודי שמש המותקנים כתוצאה מתקנות חובה לחימום מים באמצעות אנרגיה סולארית.
על פי נתוני משרד האנרגיה תמהיל אנרגיה ראשוני בישראל מתפלג ב-2020 באופן הבא: נפט (40.2%), גז (38.7%), פחם (15.9%), מתחדשות (5.2%).
נכון ל-2018, 70% מהחשמל בישראל הגיע מגז טבעי וכ-4% ממקורות של אנרגיה מתחדשת (מתוכם כ-95% הם בעזרת אנרגיה סולארית). בשנת 2020, 67% מהחשמל בישראל יוצר מגז טבעי, 26% מפחם, ו-7% ממקורות מתחדשים. אחד מהיעדים בישראל היא להגיע לכך שכ-30% מהצריכה בחשמל בישראל תבוצע בעזרת מקורות אנרגיה מתחדשים.
נפט

לאורך היסטוריה של מדינת ישראל הבטחת אספקת אנרגיה הייתה דאגה לצמרה המדינית בישראל. החל מ-1923 ועד ימינו (2021) חברת החשמל לישראל אחראית העיקרית על ייצור חשמל וסיפוק החשמל לישראל (ואף לשכנתה, רשות הפלסטינית).
גם חיפושי אחר נפט בישראל החלו במהרה. כבר ב-1947 החלו לחפש נפט באזור המושב חלץ, ואכן נמצא שם אחד משדות הנפטים הבודדים בישראל "שדה הנפט חלץ". שדה הנפט בחלץ היו משדות הנפט הבבודים שהיו בישראל, שדות נפט אחרים נמצאו בברור חיל ובאשד.
ב-1951 האשימו ארצות ערב את האמריקאים במכירת נפט סעודי לישראל חרף חרם הנפט הערבי על ישראל, המכירה בוצעה בדרך עקיפה בה הסעודים מכרו נפט למדינות במרכז אמריקה ואלו מכרו אותה לישראל ולבתי הזיקוק שבתי הזיקוק בחיפה.
ב-1965 סיפקו שדה ברור יחד עם שדה חלץ וכוכב הסמוכים 10% מתצרוכת הנפט של מדינת ישראל. בסך הכל, בישראל נמצאו כ-480 בארות נפט וגז ואף בוצעו בהן קידוחים אך רובם בסופו של יום לא הצליחו באופן מסחרי ולא היו כדאים כלכלית.
לאחר מלחמת ששת הימים השתלטה ישראל על שדות הנפט של אבו רודס ומתקני השינוע של א-טור שבדרום סיני והפיקה נפט לשימושה, תפוקת הנפט הספיקה לכמחצית מהתצרוכת הארצית. בין מלחמת ששת הימים למלחמת יום כיפור הופעל השדה על ידי חברת נתיבי נפט ובמקום אף הוקם יישוב עבור העובדים בשם "שלהבת". במלחמת יום כיפור פונו המתקנים והיישוב ולא אויש שנית. במסגרת הסכם ההפרדה משנת 1975 הוחזרו הבארות למצרים ובמסגרת הסכם השלום עם מצרים הסכימה ישראל לשלם פיצויים על הנפט שהפיקה מהשטח הכבוש.
גז טבעי

כבר מהקמת מדינת ישראל ב-1948 הייתה תלויה האחרונה בייבוא אנרגיה ממדינות אחרות.
חלק ניכר מהגז הטבעי שיובא לישראל היה דרך קו אל עריש-אשקלון.
ב-2005 חתמה מצרים על עסקת במסגרת תספק לישראל כ-57 מיליארד מטרים מעקובים של גז טבעי מדי שנה לאורך תקופה של כ-15 שנים וזאת אמצעות חברת EMG דרך צינור הגז הערבי.
ב-2011 ייבאה ישראל כ-720 מיליון מטר מעוקב אך שנתיים לאחר מכן בעקבות גילוי שגות הגז מול חופי הארץ ייצרה כ-7 מיליארד מטר מעקוב של גז טבעי.
התגליות של שדה הגז תמר בשנת 2009 ושדה לוויתן בשנת 2010 מול חופי ישראל היו חשובות מאוד למשק הגז הטבעי בישראל, לוויתן הוא, על-פי הגדרת משרד האנרגיה, מאגר הגז הטבעי האסטרטגי של מדינת ישראל.
חשמל

ביולי 2015 הגיע כושר הייצור הארצי של יחידות הייצור הגדולות המיועדות להפקת חשמל לשימוש לא-עצמי לכ־15,807 מגה-ואט, כאשר כושר הייצור הארצי של חברת החשמל היה 13,617 מגה-ואט, והשאר סופק על ידי יצרנים פרטיים. בשיא הקיץ, בשל מגבלות ייצור בעת שיא הביקוש (עקב טמפרטורות חיצוניות גבוהות, המקשות על קירור טורבינות הגז ומונעות תפוקה מלאה שלהם), כושר היצור נמוך בכ־5.5% מכושר היצור הכללי ומסתכם בכ־14,800 מגה-ואט.
חשמל > פחם

במדינת ישראל שתי תחנות כוח, הממוקמות ליד חדרה ואשקלון. שתי התחנות מופעלות על ידי פחם המיובא מדרום אפריקה, קולומביה, אוסטרליה ורוסיה. נרכשת כמות שנתית של כ-13 מיליון טון פחם (ביטומיני בלבד).
ממשלת ישראל החליטה בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-21 להפסיק להשתמש בפחם לייצור חשמל בישראל בשל זיהום האוויר הגבוה שהדבר גורם, ולהחליפו בגז טבעי שהשימוש בו נקי יותר משמעותית. הממשלה קבעה כי עם חיבור מאגר הגז הטבעי לווייתן למשק הישראלי וחיבור מאגרי כריש ותנין, ניתן יהיה לסגור עד לשנת 2022 מחצית מכוח הייצור של תחנת הכוח בחדרה ולהחליפה ביחידות שיונעו בגז טבעי. בהמשך להחלטה זאת הודיע משרד האנרגיה כי עד לשנת 2030 תופסק לחלוטין עבודתן של תחנות הכוח הפחמיות אורות רבין בחדרה ורוטנברג באשקלון, והן ימשיכו להוות גיבוי בלבד. היו עיכובים בלוחות הזמנים אך בחברת החשמל מתחייבים לעמוד בלוחות הזמנים המקוריים, ולסיים את השימוש בפחם בישראל עד סוף שנת 2025.
להערכת המשרד להגנת הסביבה עלות התחלואה כתוצאה מזיהום האוויר שמקורו בייצור חשמל מפחם נאמדת ב-3.6 מיליארד שקל וגובה בכל שנה את חייהם של 234 ישראלים.
אנרגיה פוטו־וולטאית

יצרני חשמל בשיטה פוטו-וולטאית, בהיקף יצור של כ־1,400 מגה-ואט בקיץ, נכון ל־2019. ייצור זה משתנה לפי עוצמת קרינת השמש במהלך היממה ועונות השנה, ומושפע מעננות, אובך והפרעות אחרות. בקיץ, עיקר התפוקה הסולארית היא מ־8 בבוקר ועד 18:30 בערב, כאשר היא מגיעה לשיאה סביב השעה 13. מאפיין זה קרוב לחפיפה לשיא הביקוש היומי בקיץ, שמתרחש בשעות הצהרים, אך אינו מקביל לשיא הביקוש בחורף, שמתרחש בשעות הערב. לצד שדות בגודל נרחב ובינוני, ישנם שדות רבים בהיקפים קטנים של מספר קילו-ואט בודד. התעריף לשדות סולאריים הוא מסובסד (ישנה התחייבות לרכישת החשמל המיוצר בהם בתעריף מסוים), כאשר שיעור הסבסוד יורד בהדרגה במשך השנים עם ירידת מחירי הפאנלים הסולארים בעולם ועלות ההתקנה.
בתחילת 2004 הכריזה המועצה הארצית לתכנון ובניה על תוכנית מתאר להקמת תחנה סולארית, במסגרתה נבנו תחנות הכוח אשלים, בסמוך ליישוב אשלים שבשטח המועצה האזורית רמת הנגב. באתר הוקמו עד 2020 שלוש תחנות, תחנת כוח תרמו־סולארית של נגב אנרגיה בטכנולוגית שוקת פרבולית בהספק של 121 מגה־ואט שיא,תחנת כוח פוטו־וולטאית של אשלים סאן פי וי בהספק של 30 מגה־ואט שיא, ומגדל שמש שברייטסורס הקימה והפעילה יחד עם שותפותיה בהספק של 121 מגה־ואט שיא.תחנה פוטו־וולטאית נוספת בהספק 40 מגה־ואט שיא תוקם על ידי חברת פארק סולארי אשלים.בשנת 2022 צפויה להתחיל בסמוך לעיר דימונה בנייתה של תחנת כוח סולרית בשדה שאמור להיות הגדול ביותר בישראל ולהפיק כ־300 מגה ואט עם השלמת הפרויקט ב־2024.
החל מיוני 2008 מאשרת ומעדכנת רשות החשמל תקנות העוסקות בייצור חשמל על ידי מתקנים פוטו־וולטאיים. התקנות מיועדות לעידוד התקנת מערכות סולאריות ביתיות וקובעות כי יינתן תעריף הזנה מיוחד לחשמל עודף שיימכר לחברת החשמל. בתחילת התהליך נקבע תעריף של 2.04 שקל לקוט"ש. מכיוון שהחשמל נמכר לצרכנים במחיר של כחצי ש"ח לקוט"ש, היה מדובר בסבסוד של כ־1.54 ש"ח לקוט"ש. מכסות נוספות שפורסמו מאז, הציעו תעריף נמוך יותר הנובע מירידת עלויות הקמת המתקנים הסולאריים. נכון ל־2021 תעריף ההזנה המוצע הוא 48 אג' לקוט"ש. הסובסידיה הכלולה בתעריף זה היא כפולה. מחד, התעריף משתווה לתעריף שחברת החשמל גובה מלקוחות הקצה ואינו לוקח בחשבון את הוצאות חברת חשמל על הובלה והפצה. מאידך, התעריף מובטח ל־25 שנה, אף על פי שייתכן שבמהלך 25 שנים עלות ההפקה לחברת חשמל תהיה זולה בהרבה.
שיטת מימון הפרויקטים של ייצור חשמל מאנרגיה סולארית במערכות ביתיות שונה לשיטת מונה נטו. בשיטה זו, ניתן לייצר חשמל ככמות הצריכה ולהתחשבן מול חברת חשמל. ב־2019 הוטבו תנאי היצרנים הקטנים לעומת שיטת מונה נטו. כאשר יצרנים פרטיים קטנים של חשמל סולארי שאינם חברה או עוסק מורשה פטורים מפתיחת עסק עד להכנסה שנתית של 24,300 ₪. ההקלות הובילו להתעוררות של שוק המערכות הסולאריות הביתיות וניתן לראות בתים ומבנים רבים בישראל שעל גגותיהם יש מערכות סולאריות. לדוגמה, מלון אורכידאה באילת עושה שימוש בלוחות סולאריים פוטו־וולטאיים. לאספקת חשמל למלון. התעריף המובטח לשדות סולאריים מסחריים נמוך בהרבה ונקבע במתקנים גדולים על ידי מכרז.
בפברואר 2021 חברת נופר אנרגיה סיימה את העבודות להקמת המערכת הראשונה בישראל לאגירת אנרגיה סולארית וזאת בהספק כולל של כ-3.22 מגה ואט. המערכת הוקמה בניר יצחק שבנגב המערבי ועל פי הצהרת החברה צפויה להתחיל לפעול בעוד מספר חודשים.
אנרגיה פוטו־וולטאית > מרכזי מחקר בתחום הסולארי

בנגב פועלים שני מרכזי חקר בתחום האנרגיה הסולארית, הוותיק יותר הוא המרכז לחקר אנרגיית השמש בשדה בוקר שמהווה חלק מהמכון לחקר המדבר ע"ש יעקב בלאושטיין (אנ') של אוניברסיטת בן-גוריון. המרכז השני נמצא בפארק תעשיות רותם,והפעילות בו החלה ב־1996 בהקמת מעבדה של לייזרים שאובי שמש ומרכז שמש אסטיגמטי חדשני אשר הועבר ב־2002 לפארק סולארי בניצנה. עד 2019 פעל בפארק תעשיות רותם מגדל שמש ניסויי של ברייטסורס תעשיות ישראל, הנראה בתמונה משמאל. ב־2020 פועלות בפרק מס' חברות הזנק וכן חברת ברנמילר המפתחת שקתות סולאריות ומתקני אחסון אנרגיה ובונה שדות סולאריים במוך לפארק.
בערבה פועלים שני מרכזי מחקר בתחום האנרגיה ובפרט בתחום הסולארי. הראשון בהם הוא מרכז אימות לבחינת התכנותן של טכנולוגיות אנרגיה מתחדשת בקטורה שבערבה, אשר הוקם ב־2010 על ידי החברה לאנרגיה מתחדשת אילת־אילות. בנוסף באוגוסט 2008 אישרה הממשלה את ההצעה בדבר מחקר, פיתוח טכנולוגיות וייצור חשמל בתחום אנרגיה סולארית בישראל. במסגרת התוכנית הקים משרד התמ"ת באמצעות לשכת המדען הראשי מרכז טכנולוגי לאנרגיה מתחדשת בערבה בהשקעה של 70 מיליון ש"ח על פני 5 שנים. פעילות זאת נעשית תחת חברת 'הון הטבע' והיא ממוקמת במבנה מחקר ואנרגיה מתחדשת בערבה.
אנרגיה מתחדשת

נכון לשנת 2019, יכולת ייצור האנרגיה המתחדשת של ישראל עמדה על כ-1,500 מגה ואט, כמעט כולה בעזרת אנרגיה סולארית (כ-1,438 מגה-ואט), שאר המקורות היו אנרגיית רוח (כ-27 מגה-ווט), ביוגז (כ-25 מגה ואט), אנרגיה הידרואלקטרית (כ-7 מגה ואט) ואנרגיית ביו אחרת (כ-3 מגה-ואט בלבד).
בנוסף לאנרגיה מתחדשת, ישראל בונה תחנות כוח הפועלות בטכנולוגיית אנרגיה שאובה רב בשאיבה בהספק כולל של 800 מגה ואט.
בשנת 2021, החמיצה הממשלה את מימוש היעד לייצור 10% מהחשמל באמצעות אנרגיה נקיה ממקורות מתחדשים, יעד שהוצב לשנת 2020, והסתפקה ב-7.6%. בהחלטת ממשלה, נקבע כי ישראל תייצר 30% מהחשמל ממקורות מתחדשים בשנת 2030 ואף הוצב יעד ביניים של 25% בשנת 2025.
אנרגיה גרעינית

אף על פי שהכור הגרעיני בדימונה פועל בעזרת מים כבדים, אין בישראל תחנות כוח גרעיניות.
בינואר 2007 הצהיר שר התשתיות, בנימין בן אליעזר, בכנס הרצליה: "אין די בהסתכמות על ייצור אנרגיה באמצעים קונוונציונלים בלבד, מחובותינו לשמר את האפשרות לייצר אנרגיה בדרכים אחרות". חרף זאת, בעקבות האסון הגרעיני בפוקושימה הצהיר ראש הממשלה, בנימין נתניהו כי "אני רוצה לומר שקודם אהבתי את הרעיון הרבה יותר מאשר עכשיו. למעשה, יידרש טיעון משכנע מאוד כדי שאסכים לזה עכשיו" לאחר שנשאל על ידי מראיין מרשת CNN לאפשרות להקים תחנת כוח גרעינית במדינת ישראל. מחקר מ-2018 שבחן את עמדות הציבור הישראלי בנוגע לשילוב אנרגיה גרעינית בתמהיל הדלקים העתידי בישראל מצא כי הציבור מראה העדפה ברורה לאנרגיות מתחדשות, אולם אין עמדה עקרונית כנגד השימוש בטכנולוגיה של גרעין להפקת חשמל. עם זאת, ישנו חשש מהסיכונים הנלווים לכך, בפרט במקרה של תקלה/תאונה. כמו כן עולה מהמחקר כי הציבור אינו סומך על מקבלי ההחלטות שייצגו את האינטרסים שלו בדיון על הקמת תחנה גרעינית, ומעוניין לקחת בעצמו חלק בדיון.
אנרגיה גרעינית > הוועדה לאנרגיה אטומית

הוועדה לאנרגיה אטומית אחראית על הפעילות הגרעינית של מדינת ישראל, המתבצעת, כאמור, בשני מרכזים - המרכז למחקר גרעיני בנחל שורק והקריה למחקר גרעיני ליד דימונה. הוועדה מייעצת לממשלה בנושאים הקשורים למחקר ופיתוח גרעיני ומבצעת את מדיניות הממשלה בתחום זה. הוועדה גם מייצגת את מדינת ישראל בתחום הגרעין במוסדות בינלאומיים כגון הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית.
נכון למרץ 2021 זאב שניר עומד בראשות הוועדה.
ראו גם

אנרגיה ברשות הפלסטינית
היריבות בין זניט סנקט פטרבורג לבין צסק"א מוסקבה

היריבות בין זניט לצסק"א היא יריבות היסטורית בין מועדוני הכדורגל זניט סנקט פטרבוררג וצסק"א מוסקבה. יריבות זו נחשבת לאחת הגדולות והטעונות בכדורגל הרוסי. בדומה ליריבות בין זניט סנקט פטרבורג לבין ספרטק מוסקבה, היא נובעת מכך שמדובר בדרבי ערי הבירה הרוסיות, אך יחד עם זאת, זוהי גם יריבות ספורטיבית בין שני המועדונים הרוסיים המצליחים ביותר בתחילת המאה ה-21.
צסק"א וזניט נפגשו ביניהן 25 פעמים בתקופה הסובייטית, בעיקר בשנים 1938–1970 ובמפגשים אלה צסק"א מעולם לא הפסידה לזניט: צסק"א מוסקבה ניצחה 14 פעמים ו-11 משחקים הסתיימו בשוויון. זניט הצליחה להביס את צסק"א לראשונה בשנת 1971 כאשר ניצחו אותם במגרשם הביתי בתוצאה 5:0.
היריבות בין הקבוצות הפכה למתוחה ביותר מאז שבתחילת המאה ה-21, כאשר החלו הקבוצות למצב עצמן כמועדונים הדומיננטיים של הכדורגל הרוסי. שתי הקבוצות זכו בגביע אופ"א (צסק"א עשתה זאת ב-2005 בעוד זניט זכתה בגביע ב-2007) וזכו מספר פעמים בתוארי אליפות וגביע לאומיים. יחד עם זאת, קיימים יחסים תקינים בין שני המועדונים, וגם בין מחנות האוהדים. ביציעי זניט קיימת איבה מיוחד כלפי ספרטק מוסקבה ודינאמו מוסקבה, אך לא סולדים מצסק"א שנתפסת כיריבה ספורטיבית נטו.
מאז שנת 2011 צסק"א מתקשה לגבור על זניט, והצליחה לנצח במפגשים בין הקבוצות רק 4 פעמים בתקופה זו.
השוואת תארים

|  | זניט | צסק"א |
| --- | --- | --- |
| גביע טוסמן | 0 | 1 |
| אליפות ברית המועצות | 1 | 7 |
| אליפות רוסיה | 9 | 6 |
| גביע ברית המועצות | 1 | 5 |
| גביע רוסיה | 4 | 7 |
| גביע הליגה הרוסית | 1 | 0 |
| גביע הפדרציה הסובייטי | 1 | 0 |
| הסופרקאפ הרוסי | 8 | 7 |
| הסופרקאפ האירופי | 1 | 0 |
גביע אופ"א: 1
סגל > כדורגלנים בולטים ששיחקו בשתי הקבוצות

רוסיה רומן שירוקוב
רוסיה דמיטרי ביסטרוב
רוסיה יורי ז'ירקוב
רוסיה סרגיי סמאק
רוסיה ולדימיר קוליק
רוסיה ולדיסלב רדימוב
רוסיה ויאצ'סלב קרבאייב
רוסיה אנטון זבולוטני
ונצואלה סלומון רונדון
אוקראינה ולדימיר לבד
סרביה פרדראג ראנדז'לוביץ'
סרביה סשה זדיילר
ברזיל רוסיה מריו פרננדס
סגל > מאמנים שאימנו בשתי הקבוצות

ברית המועצות רוסיה יורי מורוזוב
רוסיה פאבל סאדירין
כדורסל

ישנה יריבות גם בין מועדוני הכדורסל זניט וצסק"א (שגלשה גם מהליגה המאוחדת של VTB למשחקי היורוליג) אך היא משמעותית פחות בשל היותו של מועדון זניט מועדון חדש שהוקם בשנת 2014.
כדורגל נשים

ליריבות בכדורגל גברים וכדורסל שבין זניט לבין צסק"א נוספה גם יריבות בענף כדורגל נשים, כאשר זניט (שהוקמה בינואר 2020) ערכה את משחק הבכורה הרשמי הראשון שלה באליפות רוסיה בכדורגל נשים מול צסק"א (אלופת 2019). לה זניט הפסידה 2:1 באצטדיון ארנה צסק"א במשחק שצפו בו ביוטיוב 55,000 צופים, במה שמהווה לנתון שיא למשחק בליגת כדורגל נשים הרוסית. עם השנים, כל מפגש בין הקבוצות הפך למתוח, במיוחד לאחר שצסק"א הפסידה את האליפות פעמיים ברציפות במשחקים מול זניט, בעונות 2023, 2024.
הערות שוליים

↑  סטטיסטיקת מפגשים בתקופה הסובייטית
↑  סטטיסטיקת מפגשים מאז 1991
↑  Зенит — ЦСКА: История противостояния
↑  מיכאל יוכין‏, הדרך הכי מקורית להפוך מאגדה לבוגד: מריו פרננדס הדהים את רוסיה, באתר וואלה, 14 ביולי 2023
↑  רוסיה: 3 דק’ לנאתכו בתיקו המאופס של צסק”א עם זניט
| כדורגל ברוסיה רוסיה |
| --- | --- | --- |
| ניהול | איגוד כדורגל רוסי • הפרמייר ליג הרוסי בכדורגל • ליגת הכדורגל הלאומית • התאחדות ליגת הכדורגל המקצוענית • קבוצות • אצטדיונים • תחרויות • מבנה מערך הליגות |  |
| תחרויות ליגה | ליגת העל • הליגה הראשונה • הליגה השנייה • הליגה החובבנית • הליגה האזורית |  |
| תחרויות ליגה נוספות | ליגת הנוער • ליגת הצעירים • ליגת הנשים • ליגת הנערות בכדורגל |  |
| תחרויות גביע | הגביע הלאומי • הסופר קאפ •  הגביע בכדורגל נשים |  |
| נבחרות | הנבחרת הלאומית (היסטוריה) • הנבחרת הצעירה • עד גיל 19 • עד גיל 17 • נבחרת רוסיה בכדורגל נשים |  |
| תחרויות עבר | אליפות האימפריה הרוסית בכדורגל • אליפות רוסיה הסובייטית בכדורגל • גביע רוסיה הסובייטית בכדורגל • גביע הליגה הרוסית • גביע ליגת הכדורגל המקצוענית • גביע ליגת הכדורגל הלאומית |  |
| משחקי דרבי מרכזיים | דרבי ערי הבירה (זניט-ספרטק • זניט-צסק"א • זניט-לוקומוטיב) • זניט-קרסנודאר • הדרבי של מוסקבה (הדרבי הוותיק • ספרטק-צסק"א • לוקומוטיב-ספרטק) • דרבי המזרח הרחוק • הדרבי של סנקט פטרבורג • הדרבי של קרסנודאר • הדרבי של רוסטוב |  |
| רוסיה במפעלים האירופיים | אלניה • אנז'י • דינמו • זניט • טורפדו • לוקומוטיב • ספרטק • צסק"א • רובין • קרסנודאר • רוטור • רוסטוב |  |
| ראו גם | כדורגל נשים ברוסיה |  |
טביעת הצוללת הסובייטית K-278

| --- | --- |

הצוללת ב-1 בינואר 1986
 
 תיאור כללי
 סימן זיהוי:  קוד נאט"ו - "מייק"
 סוג אונייה:  צוללת
 צי:  הצי הסובייטי
 דגל הצי:  
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  סבמאש 
 הושקה:  9 במאי 1983
 תקופת הפעילות:  ? – 9 ביוני 1990
 אחריתה:  טבעה בים ברנץ ב-4 באפריל 1989
 מיקום:  73°43′28″N 13°15′59″E﻿ / ﻿73.724444444444°N 13.266388888889°E﻿ / 73.724444444444; 13.266388888889 
 מידות
 הֶדְחֶק:  5,880 טון על פני המים, 8,500 טון בצלילה
 אורך:  110 מטר
 רוחב:  12.3 מטר
 שוקע:  9.5 מ' 
 נתונים טכניים
 מהירות:  11 קשר על פני המים, 31 קשר בצלילה
 עומק צלילה:  1,000 מ' עומק פעולה, 1,250 מ' עומק מקסימלי
 גודל הצוות:  60 איש, מתוכם 31 קצינים
 
הצוללת K-278 "קומסומולטס" (פירוש השם: חבר בקומסומול) הייתה חלק מפרויקט 685 "סנפיר" ה-Project-685 Plavnik (ברוסית: проект-685 плавник, שנודעה בקוד דיווח נאט"ו כסדרת "מייק") של ברית המועצות. הייתה זו צוללת תקיפה מונעת בכוח גרעיני של הצי הסובייטי ויחודית בעיצובה.
K-278 הייתה ייחודית בעומק הצלילה שלה לאחר שהגיעה לעומק של 1,020 מטר (3,350 רגל) בים הנורווגי ב-4 באוגוסט 1984. הצוללת הוזמנה על ידי הצי הסובייטי כמדגימת טכנולוגיה לדור הרביעי של צוללות גרעיניות רוסיות אך הייתה גם בעלת יכולת תמרון ופעילות מבצעית.
בשנת 1989, במהלך הסיור המבצעי השלישי שלה באוקיינוס הקרח הצפוני, פרצה בה שרפה בתאים האחוריים שהובילה לטביעתה בים ברנטס מול חופי נורווגיה.
למרות השריפה, הצוללת הצליחה לצוף אל פני השטח ונשארה שם עוד כחמש שעות לפני שירדה למצולות. 42 אנשי ים טבעו באירוע.
הצוללת ההרוסה נמצאת על קרקעית ים ברנץ, בעומק של כ-1.7 ק"מ (1 מייל), כשהכור הגרעיני שלה ושתי פצצות טורפדו בעלות ראש קרב גרעיני עדיין על סיפונה.
תכנון

פרויקט 685 תוכנן כמענה לדרישה לפתח צוללת מתקדמת שתוכל לשאת פצצות טורפדו וטילי שיוט עם ראשי קרב קונבנציונליים או גרעיניים. הצו לתכנון הצוללת ניתן בשנת 1966 והתכנון הושלם בשנת 1974.
השדרית הונחה ב-22 באפריל 1978 בסברודווינסק. הצוללת K-278 הושקה ב-3 ביוני 1983 והוכרזה כמבצעית ב-28 בדצמבר 1983.
ל-K-278 היה גוף כפול, הפנימי בנוי מטיטניום, דבר שהעניק לה עומק פעולה גדול בהרבה מזה של הצוללות האמריקאיות. גוף הלחץ הורכב משבעה תאים כאשר השני והשלישי מוגנים על ידי מחיצות קדמיות ואחוריות חזקות יותר שיצרו "אזור בטיחות" למקרי חירום. תא מילוט הותקן בסנפיר מעל תאים אלה כדי לאפשר לצוות לנטוש את הספינה במקרי חירום תת-ימי.
צוות

לפי מומחים מערביים לתכנון ותפעול צוללות סובייטיות, התכנון המתקדם של פרויקט 685 כלל מערכות אוטומטיות רבות שאפשרו צוות מוקטן מהרגיל לצוללת בסדר גודל שלה.
משרד ההגנה הסובייטי קבע ב-1982 תקן של 57 איש כצוות הצוללת. מאוחר יותר הוגדל התקן ל-64. בעת בזמן טביעתה היו עליה 69 איש.
טביעה

ב-7 באפריל 1989, הצוללת ירדה לעומק של 335 מטר (1,099 רגל) כ-180 ק"מ דרומית-מערבית לאי הדובים (ביירנייה שבנורווגיה). שריפה, שפרצה עקב קצר חשמלי, התפשטה דרך מעברי כבלים שבין המחיצות, למרות שדלתות אטימות למים נסגרו. בוצעה השבתת חירום של הכור הגרעיני ויכולת ההנעה אבדה.
כבלים נשרפו ומערכות הושבתו עד כדי סכנה לשליטה בצוללת. בוצע ריקון חירום של מכל מי הנטל, והצוללת עלתה לפני שטח אחת עשרה דקות לאחר תחילת השריפה. הושמעו אותות מצוקה, ורוב הצוות נטש את הצוללת.
האש המשיכה לבעור כשהיא ניזונה ממערכת האוויר הדחוס. בשעה 15:15, מספר שעות לאחר שצפה, הצוללת שקעה לקרקעית בעומק 1,680 מטר (5,510 רגל), כ-250 ק"מ דרום-דרום-מערב מאי הדובים. מפקד הצוללת עם ארבעה ימאים, שעדיין היו על הסיפון, נכנסו לקפסולת המילוט ופלטו אותה. רק אחד מבין החמישה הצליח לעזוב את הקפסולה לפני שזו שקעה בים הסוער. קפטן ונין היה בין ההרוגים.
מטוסי חילוץ הגיעו לאתר והשליכו סירות הצלה קטנות, אך הרוחות ותנאי הים מנעו את השימוש בהן. חלק מהאנשים מתו מהיפותרמיה במים של 2 מעלות צלזיוס של ים ברנץ. אניית הדיג B-64/10 Aleksey Khlobystov הגיעה 81 דקות לאחר טביעת הצוללת ומשתה ניצולים מהמים.
מתוך 69 אנשי הצוות, 27 שרדו ו-42 נספו: תשעה במהלך הטביעה, 30 מהיפותרמיה במים או מפציעות, ועוד שלושה על סיפון ספינת הדיג. לאחר התקרית, הצוות קיבל את מסדר הדגל האדום.
לאחר האירוע

בנוסף לשמונה טילי טורפדו בעלי ראש קרב קונבנציונלי, הצוללת נשאה שני טילי טורפדו חמושים בראשי קרב גרעיניים. בלחץ נורווגי, נעשה שימוש בצוללות מעמקים שהופעלו מספינת המחקר האוקיינוגרפית קלדיש (Keldish) כדי לחפש את ה-K-278. ביוני 1989, חודשיים לאחר הטביעה, אותרה מקום הצוללת. הרשויות בברית המועצות הצהירו כי כל דליפה אפשרית של חומרים רדיואקטיבים אינה משמעותית ואינה מהווה איום על הסביבה.
ב-1993 ייסד סגן אדמירל צ'רנוב, מפקד שייטת הצוללות לה השתייכה הצוללת, את האגודה להנצחת הצוללות הגרעיניות של קומסומולץ, ארגון תמיכה באלמנות וביתומים של משפחות כל הצוללות הסובייטיות והרוסיות שאבדו בים, וה-7 באפריל הפך ליום הנצחה לכל הצוללות שאבדו בים.
באמצע שנת 1994 משלחת סקר חשפה דליפת פלוטוניום מאחד משני הטורפדו שהיו חמושים בראש קרב גרעיני. ב-24 ביוני 1995 יצאה ספינת המחקר קלדיש מסנט פטרסבורג אל אתר הטביעה כדי לאטום את חלקי גוף הצוללת בתא 1 ולכסות את ראשי הנפץ הגרעיניים. הפרויקט הוכרז בהצלחה שנה לאחר מכן ביולי 1996. חומר איטום דמוי ג'לי סייע להפוך את הקרינה מהשברים לבטוחה למשך 20 עד 30 שנה.
הרשויות הנורווגיות מהסוכנות לאיכות הסביבה הימית וסוכנות הקרינה המסוכנת נוטלות דגימות מים וקרקע מסביבת ההריסה על בסיס שנתי.
ביולי 2019, משלחת נורווגית-רוסית משותפת מצאה "ענני חומר" שנפלט מצינור אוורור בשברי הצוללת. בבדיקת דגימות המים אותר צסיום-137. דליפה מצינור זה זוהתה כבר במשלחות מיר שהיו בשנים עד 1998 ו-2007. רמות הפעילות בשש הדגימות שיצאו מהצינור היו גבוליות והוכרז כי אין איום על הסביבה.
ראו גם

תאונת הצוללות ליד האי קילדין
תקרית הצוללת גרינוויל
פרויקט אזוריאן
לקריאה נוספת

דו"ח של ה-CIA אודות טביעת הצוללת