ארנון לוי
גישת הפסיכולוגיה החיובית הדינמית

את התפיסה התאורטית שהתגבשה לאחר ניסיון קליני של שנים רבות תיאר לוי תחילה בספרו "תבניות פרומתאוס - מבוא לפסיכולוגיה אבולוציונית של העצמי" שמתאר את העצמי כהשלכה פסיכולוגית של האורגניזם האנושי. לפי תאוריה זו, האורגניזם האנושי מתוכנת על ידי הברירה הטבעית לחפש מחסה, מזון, להתרבות, לישון, לחלום, לחפש עצמה ושליטה (להיות זכר או נקבה מסוג אלפא) לשחק, למצוא נוחיות רווחה והנאה. צרכים אלה מצויים גם בטבע ואינם ייחודיים רק לאדם והם המהווים את הבסיס שמניע את העצמי. בנוסף לכך הברירה הטבעית יצרה תכונה ייחודית לאדם שהיא תלוית תרבות והיא יצירת פרדיגמות של משמעות אשר חיוניות לקיומו האנושי. פרדיגמות אלה מעניקות משמעות לחייו, מייסדות את ערכיו והשקפת עולמו ובכך מנחות אותו בהתנהגותו. בספרו השני, "מעבר למראה הריקה", ממשיך לוי לפתח גישה זו ובתחילת שנות ה-2000 ייסד את התוכנית להכשרת מאמנים בגישת ה-Coaching Psychology באוניברסיטת תל אביב, זמן קצר לאחר שהוקמה התוכנית האקדמית הראשונה בעולם באוניברסיטת סידני.
את תפיסתו התאורטית העדכנית של פסיכולוגיה חיובית דינמית הציג לוי בשנת 2017, בכנס של האיגוד העולמי לפסיכיאטריה דינמית, אשר התקיים בפירנצה, איטליה. בכנס זה, ניהל לוי סימפוזיון בנושא: "ביקור מחדש בסוגיית המוח והתודעה והשלכותיה על הפסיכו-פתולוגיה והפסיכותרפיה". תפיסה זו מתוארת גם בספרו האחרון "נורמן והמסע המופלא למחוזות המוח והתודעה" שיצא לאור בינואר 2018 בהוצאה דיגיטלית, שמתאר תפיסה זו בשילוב של סיפור בדיוני. לוי הציע שהסוגיה עתיקת היומין בה התחבטו מיטב המוחות של "מה קודם למה המוח או התודעה" נראית לא רלוונטית במידה ואנו מכירים בכך שגם המוח וגם התודעה הם מערכות מורכבות מסתגלות. הקשר בין מערכות מורכבות הוא של סינרגיה, תלות הדדית, התפתחות משותפת ויחסי גומלין ולא קשר ליניארי, ולכן השאלה היכן הפעילות קודמת במוח או בתודעה נעשית לא רלוונטית. בנוסף לכך, אי אפשר לנתק את הפלא של המוח האנושי מההקשר הרחב שלו ומהיותו חלק ממערכות מורכבות רחבות יותר ומופלאות: האורגניזם האנושי, הטבע ועולם החי. הייחוד האנושי אינו בתפקוד המוח האנושי שפועל לפי אותם כללים שבעולם הטבע (אם כי כמובן בראש הפירמידה) אלא בעיקר כתוצאה מההתפתחות של התרבות האנושית במשך אלפי שנים. הסינרגיה יחסי הגומלין והתלות ההדדית שבין התפתחות התרבות על ידי מיליוני מוחות במהלך ההיסטוריה, לבין המוח האינדיבידואלי היא שיוצרת מעין "מוח על תרבותי" שזמין למוח האינדיבידואלי ומתפתח אתו בסינרגיה באופן אקספוננציאלי.
לוי, כתשובה לכך מציע לחלק את העצמי מבחינה פונקציונלית לשלושה חלקים (העצמי הגבוה, האמצעי והעמוק):
העצמי הגבוה – מורכב מנטייתו האימננטית של העצמי ליצור שפה, מערכת ערכים, משמעות, בחירה חופשית, אידאולוגיה וחיים רוחניים. העצמי הגבוה הוא בלתי ניתן להפרדה מהתרבות והחברה בהן חי האדם.
העצמי האמצעי – העצמי האמצעי כולל את האגו והטייס האוטומטי. בניגוד לעצמי הגבוה שהוא ייחודי לאדם, וריאציות מקבילות של העצמי האמצעי קיימות בטבע, אך ברמת תפקוד נמוכה יותר. זהו הממד התפעולי של העצמי שנוצר על ידי הברירה הטבעית ומורכב מאלגוריתמים של התנהגות המוטמעים במוח כדי ליצור פעילות מהירה החיונית להישרדות.
העצמי העמוק – הוא בקורלציה עם מה שתאורטיקנים של העצמי כינו 'גרעין העצמי'. גרעין העצמי מורכב מזיכרונות קולקטיביים שמאחדים את המין האנושי, מוטמע בו מידע מההתנסויות האישיות של הפרט (אונטוגנזה) ושל המין האנושי (פילוגנזה). העצמי העמוק מזין את העצמי הגבוה והעצמי האמצעי בייצוגים המבטאים את סיפור החיים האנושי, מיתוסים, טקסים, ארכיטיפים והבסיס לתרבויות האנושיות.
למבנה המשולש של העצמי ישנן השלכות על הפסיכופתולוגיה והפסיכותרפיה. אפשר לראות היבטים רבים בפסיכופתולוגיה כנובעים מחוסר סינכרוניזציה בין המערכת הביולוגית (גוף/מוח) לבין המערכת הפסיכו/תרבותית (תודעה/עצמי). הכוונה היא שלמרות שהמוח מתוכנת על ידי הברירה הטבעית למקסם סיכויי השרדות, ליצור למידה שמשפרת הסתגלות, ולמנוע מצבים מסכני חיים, האדם חי בתרבות ובציוויליזציה ולכן העצמי נחשף בעיקר לסכנות סמליות בעוד שהגוף/מוח מגיב תגובה המתאימה לסכנה קיומית.
למשל: האדם נפגע ממצבים של ביקורת הרסנית על ידי הורים, או מורים שמעליבים לפני שאר התלמידים או של הבוס שמזלזל באדם לפני עמיתים לעבודה. במצבים כאלה העצמי יגיב כמו חיה בטבע במצבי סכנה וגופו ייצור תגובת סטרס של מנוסה, לחימה או שיתוק.
בעוד שבטבע, כאשר האיום עובר, המערכת הפרה-סימפטטית מחזירה את הגוף לתפקוד מאוזן ורגוע, בתרבות האנושית העצמי יוצר דפוסי תגובה נירולוגיים שמופעלים מחדש במצבים דומים כאילו האדם היה במצבים מסכני חיים ולא במצבים של סכנה סמלית. כתוצאה מכך העצמי יוצר תגובות סטרס החוזרות על עצמן, ומייצרות תגובות אשמה, חרטה, ודימוי עצמי נמוך. במצבים אחרים, תגובות הסטרס "יורדות" לעצמי העמוק שמייצר חרדות, דיכאונות, ערך עצמי פגוע וכדומה.