stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'אק-אנרי לרטיג
עבודתו המוקדמת

בשנת 1901, בהיותו בן שבע, קיבל במתנה מאביו מצלמה שהוכנה על ידי נגר (עם פלטות של 13X18). הייתה זו מצלמה חדישה מסוג מצלמות הריפלקס הראשונות של אותה תקופה.
עבודתו המוקדמת מציירת את התנהגותם האידיוסינקראטית של בני משפחתו, בני המעמד העליון אשר ההון והשפע שלהם וכמיהתם למודרניות הניעה אותם לנסות ולהתנסות בכל המצאות וחידושי התקופה.
לרטיג החליט לצלם כל מה שריתק והקסים אותו: משחקי חוץ, ניסויים בתעופה, המצאותיו של אחיו הגדול זיסו, אופנועים, מכוניות, תחרויות ספורט, מרוצי מכוניות – גרנד פרי, אליפות צרפת בטניס, נשים אופנתיות, אירועים משפחתיים, חופשות קיץ ובילויים, קורותיו של הבלתי צפוי...
הצילום הראשון שפרסם לרטיג, "Grand Prix of the A.C.F, second day. Papa at 80 kilometers an hour" מ-1912, התפרסם במגזין La Via au grand air.
הרגישות האינטואיטיבית של לרטיג הצעיר לקו, קונטרסט חזק, ערפול מרחבי, מדגישה במיוחד את שאננותם של האירופאים בני המעמד הגבוה טרם מלחמת העולם הראשונה. (בדומה לתצלומים רבים אחרים שצולמו באותה תקופה עבור תעשיית הדפוס וצלמיהם אלמוניים.) 
לרטיג נהג לביים את המצולמים שלו אך בדרך עקיפה מאוד, מתוך אימפולס, הוא הפעיל אותם, הניע אותם על ידי מניפולציות שונות, שיחק איתם. הצילומים שלו ממשיים כל כך, הם מרמזים על התרחשות שקרתה לפני ואחרי שהצילום נלקח ומעל הכל תמיד שורה בהם אותה רוח של ספונטניות, של ילדות, של תשוקה אדירה לחיים דבר שידע לשמר היטב גם בגיל מבוגר הרבה יותר.
הקווים הגרפיים, העיצוב וקווי המתאר המבליחים המאפיינים כל כך את תצלומיו, נראים כנובעים מתוך הנושא על מנת לבטא אותו באופן בהיר יותר.
לרטיג בנה חזון, אך גם אתיקה: יופי הוא החוויה של החיים עצמם.
צילומים מהתקופה המוקדמת:
שעשועים - לחצו על הקישור לצפייה
"דֶדֶה, רוּזאט, 1911"
"בת דודי בּישוֹנָד, פריז, רחוב קורטמבר 40"
נשים אופנתיות
צילומים בתנועה -
מונומנט ביוגרפי של המאה ה-20

בגיל 8 החל לרטיג לאסוף אלבומים המשלבים את תצלומיו שלו ורשמים בכתב ידו, הוא לא פסק מלמלא אותם עד מותו ב 1986.
הרחק מהתאוריות המזהירות או מהרצון העז ליצירה, לרטיג היה יותר מכל מיומן לתפוס את האירועים הקטנים של חיי היומיום בתוך המעגל שלו עצמו דרך צביון התקופה והשנויים הדינאמיים שבה, ולכן אוסף נדיר זה של אלבומים מהווה עדות שאין לה תחליף בתקופה שבה הכל היה במצב של השתנות מתמדת. 
חלק נכבד מן הצילומים מצולם בתקופה שבין שתי מלחמות עולם. תקופה שאותה הרבה לחקור ולתעד מתוך עניין אישי.
לצד האלבומים כתב לרטיג יומן אישי. 
בראש כל דף צייר סמלים המתארים את מזג-האוויר והגדיר אותם בראשי-תיבות.
חלקו העליון של הדף הוקדש לתיאור הדברים שעשה, ראה, חווה באותו היום. האנשים בהם פגש וכו'...
חלקו התחתון של הדף הוקדש לציור של מה שצילם באותו יום.
מאחר שבתהליך הפיתוח היה סיכון תמידי לתקלות שעלולות להשמיד את הצילום, פחד לרטיג שלא יישאר לו זיכרון מאותם פריימים שצילם ולכן הוא צייר אותם, מתוך הזיכרון שלו.
ניתן ליראות בבירור כי הציורים הקטנים ביומן היו העתק מדויק של אותם צילומים שצילם, דבר המראה על זיכרון פנומנלי ועל כך שהיה שם תכנון מדויק במלוא מובן המילה של מה שרצה לצלם.
כך זה נימשך כל ימי חייו.
האלבומים והיומנים נשמרו היטב, שלמים וברורים, ומסודרים בסדר מופתי.
לרטיג השאיר אחריו 250,000 צילומים, אלפי דפים כתובים, ומאות ציורים.
היקף הפרויקט הייחודי הזה הוא ללא ספק מונומנט ביוגרפי של המאה ה-20.
חיים אישיים

ב 17 בדצמבר 1919 נישא לרטיג לביבי מסז'ה (Bibi Messager) ביתו של אנדרה מסז'ה (Andre Messager) דירקטור האופרה של פריז ומלחין ידוע ונערץ (גם על ידי לרטיג עצמו). הם התחברו עם מכריו של אנדרה אביה של ביבי – אנשי תיאטרון וספרות, שחקנים, ואינטלקטואלים.
ב-23 באוגוסט 1921 נולד ללרטיג בנו הראשון, דני. מספר שנים לאחר מכן נולדה ורוניקה שנפטרה זמן קצר לאחר לידתה.
ללרטיג היו בחייו שלוש נשים ופילגש, ארבעתן היוו עבורו מושא צילום. 
הוא התפרנס בחייו מציור מקצועי אך היה צלם חובב מושבע וגם כותב.
תצלומי נשותיו של לרטיג:
רנה
פלורט, 1944
תמונה של לרטיג בבגרותו
לרטיג היה איש של ניגודים: איש בעל אמונה חזקה וזיקה לדת אך גם אוהב נשים מושבע בעל קסם משגע, איש אמיד ביותר ממשפחה מכובדת אך חסר רכוש בפועל, ארצי ופשוט אך חברם ומקורבם של בני המעמד העליון, אינטלקטואלים, אמנים, ואישים חשובים.
לרטיג לא היה פשוט להגדרה. הוא היה צייר מחונן שהתפרנס מציור, צלם חובב מושבע, וגם כותב. 
באותו אופן של ניגוד, למרות שאימץ באופן נלהב פילוסופיה של אושר ואופטימיזם (ועל כך הרבה לכתוב ביומניו) והביא אותם לכדי ביטוי, הוא הצליח להימנע מתחושה של רוגע ושיכוך או שיטתיות בעבודותיו.
הוא כתב באחד הדפים ביומניו:
"Happiness is an element, which like air is everywhere..." 
[1]Jacques Henri Lartigue: Diary of a Century. Penguin Books, 1970
הכרה

לרטיג מעולם לא החשיב את עצמו כצלם אבל הוא צילם כמעט כל יום מימי חייו מתוך אהבה גדולה לצילום עצמו. הוא מעולם לא הוטרד על ידי אמביציות שאפתניות בצילום או על ידי הצורך להיות פרסונה מכובדת בתחום ולזכות בהכרה.
ואף על פי כן לרטיג זכה להכרה על ידי המדיה בגיל מבוגר – 69. הוא התגלה על ידי צ'ארלס ראדו וראדו הציג אותו לג'ון זרקובסקי האוצר המחלקה לצילום של המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
עבודותיו הוצגו ב-MoMA ב-1963. באותה שנה התפרסמה עבודתו ב'לייף מגזין', בגיליון לזכרו של ג'ון קנדי. החשיפה לצילומים שלו הייתה אדירה, מיד לאחר מכן הוציא את סיפרו הראשון בשיתוף עם ריצ'רד אוודון, DIARY OF A CENTURY.
לאחר מכן החל להשתתף בתערוכות רבות ולפרסם ספרים. 
צילומיו זכו להצלחה מסחרית.
ביבליוגרפיה

Rosenblum Naomi: A World History of Photography. New-York: Abbeville Press, 1997
Michel Frizot: A New History of Photography. Italy: Konemann, 1998.
Jacques Henri Lartigue: Diary of a Century. Penguin Books, 1970.
לקריאה נוספת

Jacques Henri Lartigue: Diary of a Century, Penguin Books, 1970.
ז'אנרולוגיה

ז'אנרולוגיה היא תחום בתורת הספרות או בלימודי קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה שעוסק בחקר ז'אנרים. כבר אריסטו בפואטיקה שלו עסק בז'אנרולוגיה, כאשר הבדיל את הטרגדיה מן הקומדיה ואת אלו מן הפרודיה. מאז הפואטיקה ועד ימינו ניתן להבחין בשני כיווני מחקר שונים בתחום זה: חקר ז'אנרים מבחינה מבנית (עיסוק סינכרוני) וחקר ז'אנרים מבחינה היסטורית (עיסוק דיאכרוני).
הגדרה ז'אנרית

ז'אנר אינו דבר מה הקיים בעולם, אלא קטגוריה אנושית. ז'אנר הוא הכללה מופשטת של אלמנטים (נרטיביים, סגנוניים, העולם המיוצג ביצירה וכדומה) החוזרים בשתי יצירות או יותר. האלמנטים החוזרים בז'אנר מסוים הם חוק ז'אנרי. ניתן, אם כן, לראות ז'אנר כסוג של אינטרטקסטואליות, מערכת קונוונציות ו"כללים" הקודמת ליצירה, והיצירה שומרת עליהן במידה כזו או אחרת.
בסיפור הבלשי, למשל, אחד מהחוקים הז'אנריים הוא שהרוצח מתגלה בסוף הסיפור. עם זאת, לא כל הסיפורים הבלשיים מקפידים לשמור על חוק זה, והם עדיין נחשבים לסיפורים בלשיים. מסתבר, אם כן, שחוקים ז'אנריים, במרבית המקרים, הם חוקים גמישים. יצירה יכולה שלא לקיים כמה מהחוקים הז'אנריים ועדיין להיות מסווגת בתוך ז'אנר.
בעיה נוספת, שעומדת בפני מי שמנסה להגדיר ז'אנר, היא שז'אנר הוא הכללה אנושית, מילה, שיכולה לשנות את משמעותה בתקופות היסטוריות שונות. המילה רומן, לדוגמה, שימשה במאה ה-18 במשמעות מסוימת (רומן ריאליסטי), ואילו כיום היא מתארת, כדברי איין פורסטר, כל יצירת סיפורת ארוכה. משמעות הדבר היא שלעיתים קרובות לא ניתן למצוא הגדרה ז'אנרית שתכסה את כל היצירות, שסווגו תחת ז'אנר מסוים לאורך ההיסטוריה, ורק אותן. מי שמנסה להגדיר מהו "רומן", אם כן, יאלץ להתאים את הגדרתו לאופן בו נתפס רומן בתקופה מסוימת, כלומר הגדרתו תהיה הגדרה סינכרונית.
בשל בעיות אלו ואחרות ניתן לספק הגדרות שונות לאותו הז'אנר עצמו. ההבדל בהגדרות נעוץ, בדרך כלל, במטרת המחקר. הגדרה ז'אנרית היסטורית תהיה שונה מהגדרה ז'אנרית סטרוקטורלית.
ציפיות ז'אנריות - הגדרה סינכרונית

בקריאת ספר (או בצפייה בסרט, מחזה וכו') מפתח הקורא ציפיות מסוימות, הן עלילתיות והן סגנוניות. ציפיות אלה אינן נשלטות רק על ידי התוכן של היצירה עצמה, אלא גם על ידי ההקשר החיצוני לה. אחד מההקשרים בהם נקראת יצירה הוא ההקשר הז'אנרי. הקורא או הצופה של יצירה מסוימת מפתח ציפיות ז'אנריות, ציפיות שנובעות מחוקי הז'אנר שבו נכתבה היצירה. רוב הקומדיות הרומנטיות, לדוגמה, מסתיימות בנישואים, ולכן צופה בקומדיה רומנטית, שמודע לחוק ז'אנרי זה, לא יחשוש לגורל הדמויות כצופה שאינו מודע לקונוונציה הז'אנרית.
מנחם פרי ומאיר שטרנברג, במאמרם "המלך במבט אירוני", מדגימים את כוחן של ציפיות ז'אנריות לקבוע את הבנת הקורא. נניח לדוגמה, הם אומרים, סיפור, שבו מתוארת נסיעה במרכבה של גבר ואישה. הגבר מתבונן באישה ושם לב שעיניה עצומות. אם סיפור זה הוא רומן בלשי, יניח הקורא כי יש סיכוי סביר שהאישה נרצחה. אם, לעומת זאת, הרומן הוא רומן ריאליסטי מהמאה ה-19, יניח הקורא כי האישה פשוט נרדמה. אותו קטע, גם אם הוא מתואר באותה צורה, יכול לשנות את משמעותו, ואת הציפיות שהוא מעורר, בהתאם לז'אנר בו הוא נכתב.
כאשר יצירה שומרת על כללי הז'אנר בו היא נכתבת היא מסמלת לקורא/צופה את הז'אנר דרכו יש לקרוא אותה. ישנם מעין יחסי גומלין בין היצירה לבין הקורא. הקורא נתקל בקונוונציות ז'אנריות כלשהן במהלך הקריאה (אם אינו יודע לפני הקריאה לאיזה ז'אנר שייכת היצירה), מתאים את היצירה להקשר ז'אנרי כזה או אחר, ואחר כך קורא את היצירה וממשמע אותה דרך אותו הקשר ז'אנרי עצמו.
לעיתים קרובות ז'אנרים מסייעים לא רק לבניית ציפיות, אלא גם להבנת היצירה עצמה. יצירה קוביסטית, לדוגמה, עלולה להיות בלתי מובנת לצופה בה, אם הוא לא מכיר את הז'אנר של היצירה, ואת הסיבות להיווצרותו. כך הדבר גם בשירה דדאיסטית או סוריאליסטית. הכרת הז'אנר של היצירה, והבנת הסיבות לקונוונציות שלו, יכולים לשמש כעוגן פרשני. זאת ועוד, לחלק מהז'אנרים יש קונוונציות קריאה מסוימות. קשה להבין הייקו, למשל, מבלי לדעת כיצד יש לקרוא שירה זו. מאחר שההייקו התפתח ביפן, והיה מנותק מהשפעה אמנותית מערבית, קוראים אותו באופן אחר מעט מאשר שירה מערבית. עם זאת, אין צורך להדרש להייקו. יש חוקרים הטוענים ששירה ככלל נבדלת מז'אנרים אחרים לא במבנה שלה דווקא, אלא בקונוונציות הקריאה שלה.
בשל חשיבות הקונבנציות הז'אנריות לפיתוח ציפיות הקורא/צופה ולשם משמוע היצירה (הגדרת היררכיית החשיבויות ביצירה נתונה, למשל) יש חשיבות להגדרה ז'אנרית מבחינה מבנית. הגדרת חוקי הז'אנר באופן סינכרוני, כפי שהם נתפשים בנקודת זמן מסוימת, יכולה לעזור להבין כיצד מתבצעת קריאה והבנה של יצירות. הגדרה מסוג זה, מן הסתם, תהא קשובה לאופן בו מרבית האנשים מגדירים ז'אנר באופן אינסטינקטיבי, מכיוון שמטרתה היא הבנת האופן בו מרבית האנשים חווים יצירה בז'אנר מסוים.
ציפיות ז'אנריות - הגדרה סינכרונית > המניפסטים של המודרניזם כמקרה מבחן

את כוחם של ז'אנרים בהקניית משמעות וקוהרנטיות ליצירות אמנות ניתן ללמוד מהמניפסטים של המודרניזם. השירה המודרנית פנתה לעיתים קרובות כנגד קונוונציות רבות שנים. היא מרדה במשקל השירי, בחריזה ואף בתמטיקה של השירה שקדמה לה. מרידה מודרניסטית זו במוסכמות לא הגיעה רק בכתיבת יצירות חדשות. לשירה המודרנית, על שלל ענפיה, קדמו בדרך כלל מניפסטים, שהצהירו על כוונות קבוצת האמנים, ועל האופן בו ראוי, לדעתם, לכתוב שירה. כך, לדוגמה, טענו הפוטוריסטים האיטלקים במניפסט שלהם, כי הם מעלים על נס "את הסגידה למהירות ואת הבוז לנשים", ופירטו כיצד צריך להראות התחביר של השירה החדשה, ובאלו נושאים עליה לעסוק.
ייתכן כי יש במניפסטים המודרניסטים מעין ניסיון "להכין את השטח" לכתיבה המודרנית, ניסיון לגרום לקוראים להבין את המניעים למרד של המודרנה כנגד שירה "קונבנציונלית" יותר, ואולי אף ניסיון להקנות לקוראים כלים להתמודד עם השירה החדשה. במקרה זה הדיווח על הז'אנר בו היצירה נכתבת משמש כדי לבאר את היצירה, ואת האופן בו יש לקרוא אותה. הכלים הז'אנריים יכולים לשמש, אם כן, כמעין "מדריך למשתמש" בקריאת ז'אנר חדש.
ז'אנרים והיסטוריה של האמנות - הגדרה דיאכרונית

אפשרות נוספת להגדיר ז'אנרים היא בהגדרה דיאכרונית, שמתארת כיצד ז'אנרים משתנים ומתפתחים על רצף היסטורי. תולדות האמנות והספרות מלאים בעלייה של ז'אנרים חדשים, תוך העלמות או שינוי של ז'אנרים אחרים. ז'אנרולוגים רבים מנסים להבין מדוע ז'אנרים מסוימים מופיעים בתקופה כזו ולא אחרת, ומדוע הם עוברים שינוי או מתפוגגים כעבור זמן.
אם לחזור לדוגמת הרומן הריאליסטי, ניתן לראות כי צמיחתו במאה ה-18 מעלה שורת שאלות, שחשוב לענות עליהן כדי להבין את ההיסטוריה של הספרות. מדוע צמח הרומן דווקא בתקופה זו? אילו יצירות בישרו את עלייתו? האם קיים קשר בין עליית הרומן הריאליסטי לבין הגידול שחל בקהל הקוראים?
מחקר ז'אנרולוגי היסטורי ניתן למקם על סקאלה, ששני ציריה מנוגדים זה לזה: הטענה שאמנות מתפתחת מתוך עצמה בלבד, והטענה שאמנות מתפתחת אך ורק בגלל שינויים חברתיים.
את הטענה הראשונה, כי האמנות מתפתחת מתוך עצמה, ניסחו באופן המובהק ביותר אנשי הפורמליזם הרוסי המוקדם בנוגע לספרות (אם כי ניתן למצוא רמזים לכך עוד אצל אריסטו ומושג האנטילכאה שלו). לטענתם טכניקות ספרותיות מסוימות הופכות בהדרגה לקונבנציונליות, ומאבדות את אפקט ההזרה שלהן. הן הופכות למוכרות ונדושות. במצב זה מגיעות יצירות חדשות, שמשנות את הטכניקות הקיימות (ולרוב מפנות לעצמן דרך על ידי פרודיות על הטכניקות הספרותיות הקודמות), במטרה להשיג שוב את אפקט ההזרה. תולדות הספרות, לדעתם, הן תוצר של התיישנות תחבולות ספרותיות והחלפתן באחרות. כלומר, הספרות משתנה מבפנים.
את הקצה השני של הסקאלה – הטענה כי האמנות מתפתחת כתוצאה משינויים חברתיים בלבד – ניסח באופן התקיף ביותר המרקסיזם. האמנות היא חלק מבניין העל החברתי, על פי המרקסיזם, שמשתנה בהתאם לשינויים כלכליים ושינויים באמצעי הצריכה. האמנות אך משקפת את המצב החברתי בו היא נוצרת, וכל שינוי במצב החברתי פירושו שינוי באמנות של החברה הנתונה.
האמת, ככל הנראה, אינה נמצאת באף אחת מהקצוות של סקאלה זו. האמנות משתנה הן בשל שינויים חברתיים והן בגלל תהליכים פנים אמנותיים. ניסיון לענות על שאלות הקשורות להתפתחות ז'אנרים, יאלץ, ככל הנראה, להתחשב הן במערכת החברתית והן במערכת האמנותית.
ז'אנרים והיסטוריה של האמנות - הגדרה דיאכרונית > פוסטמודרניזם כמקרה מבחן

הניסיון להגדיר מהי אמנות פוסטמודרנית יכול להדגים כיצד שינויים ז'אנריים נתפסים אחרת בעיני חוקרים בעלי אוריינטציה תאורטית שונה.
בריאן מק'הייל, למשל, טוען כי הספרות הפוסטמודרנית התפתחה מתוך הספרות המודרנית. לטענתו הדומיננטה של הספרות המודרנית הייתה דומיננטה אפיסטמולוגית. ספרות זו עסקה בעיקר בנפש האדם, ובאופן בו הוא קולט את העולם שסביבו. הספרות הפוסטמודרנית, לטענתו, עוסקת בשאלות אונטולוגיות, כלומר שאלות לגבי מה קיים בעולם. המעבר מספרות מודרנית לפוסטמודרנית הוא מעבר בדומיננטה. מאחר שהאפיסטמולוגיה כרוכה באונטולוגיה בקשר בל ינתק (כל ניסיון לענות על "מה אפשר לדעת על העולם" דורש תשובה לשאלה "מהו העולם"), הייתה זו רק שאלה של זמן עד שהספרות המודרנית תשתנה לספרות פוסטמודרנית.
לעומת מק'הייל, טוען פרדריק ג'יימסון, הקרוב למרקסיזם בדעותיו, כי האמנות הפוסטמודרנית התפתחה בעיקר כתוצאה משינויים כלכליים. הכלכלה הפכה לכלכלה גלובלית, והייצור השתנה מייצור ממוכן של מנועי חשמל ובעירה לייצור של מכשירים אלקטרונים וגרעיניים. עם השינוי הזה השתנתה גם האמנות, מתוך ניסיון להתאים עצמה לעולם ולחברה החדשים. האמנות הפוסטמודרניסטית מנסה לדעתו לתפוס את השינוי החריף שחל באופן בו אנו תופסים את המרחב, ואת האופן בו קיימים בתקשורת מאפיינים של תרבות "גבוהה" לצד תרבות "נמוכה".
כפי שניתן לראות, הניסיון לסווג ולהבין ז'אנר מסוים באופן היסטורי כרוך במידה רבה בניסיון להבין את החברה והתרבות בה הז'אנר נוצר.
ראו גם

סוגה
ז'אנר ספרותי
תולדות האמנות
תורת הספרות
הערות שוליים

↑   מנחם פרי ומאיר שטרנברג, המלך במבט אירוני; על תחבולותיו של המספר בסיפור דוד ובת-שבע ושתי הפלגות לתאוריה של הפרוזה, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח, מתוך הספרות 1, 1968–1969, עמ' 263–292
ולנטינה אלגרה דה לה פונטיין
הערות שוליים

↑  Union Jack #1-4, 2006
↑  Civil War: Battle Damage Report #1, 2007
↑  Secret Invasion #8
↑  Secret Warriors #1, 2010
↑  Secret Warriors #11-28, 2011
ויקטור סובורוב

| --- | --- |

 לידה:  20 באפריל 1947 (בן 77) בראבאש, רוסיה 
 שם לידה:  Владимир Богданович Резун 
 מדינה:  ברית המועצות, הממלכה המאוחדת 
 אירועים משמעותיים:  nevozvrashchentsy 
 שם עט:  Viktor Suvorov, Виктор Суворов, Віктор Суворов 
 מקום לימודים:  Military Diplomatic Academy of Moscow, Kyiv Military College of Frunze, Tver Military College 
 שפות היצירה:  רוסית, אוקראינית, אנגלית, גרמנית 
 סוגה:  פובליציסטיקה 
 יצירות בולטות:  Aquarium, Icebreaker, M-Day 
 תקופת הפעילות:  מ-1981 
 suvorovrezun.com
 
ויקטור סובורוב הוא שם העט וכינויו של ולדימיר רזון (Ви́ктор Суво́ров, Влади́мир Богда́нович Резу́н), קצין מודיעין סובייטי לשעבר ממוצא אוקראיני. סוברוב עבד ב-GRU וערק לבריטניה בשנת 1978, שם עבד כמנתח מודיעין וכמרצה. הוא ידוע בעיקר כמקדם הטענה שסטלין תכנן לתקוף את גרמניה הנאצית בטרם מבצע ברברוסה, ושהפלישה הגרמנית לברית המועצות הייתה מתקפת-מנע. סברתו נדחתה על ידי רוב גדול של ההיסטוריונים העוסקים בתחום, והוא אף הואשם בזיוף ובהטעיה במקורות שהביא.
ביוגרפיה

ויקטור רזון נולד בעיירה ברבש שבחבל פרימוריה, בעת שאביו שירת שם כקצין בחיל התותחנים של הצבא האדום. אביו של רזון - אוקראיני ואימו - רוסיה. מגיל 11 למד בפנימייה צבאית. לאחר סיום הפנימיה התקבל ללימודים בבית הספר לקצינים בעיר קייב. סיים את הלימודים ביוני 1968 והוסמך לקצונה. באוגוסט 1968, כמפקד מחלקת טנקים, נטל חלק בפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה. בהמשך שירת ביחידת שריון שהוצבה בעיר צ'רנוביץ'. ב-1970 עבר לשרת באגף המודיעין. ב-1971 - 1974 למד באקדמיה צבאית-דיפלומטית (מוסד שמכשיר את קציני המודיעין הצבאי לפעול מחוץ לגבולות ברית המועצות כמרגלים וכמפעילי סוכנים). בתום הלימודים נשלח לז'נבה, שם פעל תחת המעטה הדיפלומטי בנציגות ברית המועצות לארגון האומות המאוחדות. ב-1978 ערק עם משפחתו לבריטניה - לדבריו הסיבה לעריקה היא כי מפקדיו ניסו להפוך אותו ל"שעיר לעזאזל" כדי לחפות על כישלונותיהם. מנגד, טוענים הרוסים כי בעת עבודתו בז'נבה ויקטור רזון גויס על ידי שירות הביון הבריטי והיה למעשה מרגל בריטי. והסיבה לבריחתו - חשד שדבר גיוסו התגלה למפקדיו. 
לפי מקורות מסוימים ברוסיה נטען, כי לאחר שערק, נשפט רזון (שלא בפניו) בברית המועצות ונידון למוות (העונש לא בוטל עד היום).
רזון נשוי ואב לשניים (בן ובת).
כתיבתו

לאחר עריקתו לבריטניה, החל סוברוב לפרסם ספרים על עברו בצבא הסובייטי, והצטרף לצוות בראשות הגנרל הבריטי סר ג'ון האקט. יחד כתבו את הספר "מלחמת העולם השלישית: הסיפור שלא סופר", שפורסם בשנת 1982. ספר זה היה המשך לספר "מלחמת העולם השלישית", שבו האקט וצוותו העריכו כיצד ייראה עימות אפשרי בין נאט"ו לסובייטים על אדמת גרמניה.
לדברי סובורוב, שם העט שלו היה כינויו בפנימייה צבאית, שמשמעותו אמורה לשקף את היותו "מתחכם". (אלכסנדר סובורוב היה מצביא רוסי מפורסם מהמאה ה-18). סובורוב גם חיבר מספר ספרים על תקופתו של סטלין; חלקם בדיוניים, אך האחרים היסטוריים במודע, אולם כתובים באופן פולמוסי ובסגנון מדעי-פופולרי, דבר המעורר את כעסם של היסטוריונים מקצועיים. ספריו מלאים שנאה יוקדת לקומוניזם ומתארים בלשון ציורית את פשעיהם של מנהיגי ברית המועצות נגד עמם. הספר הראשון בסדרה היה "בוקע הקרח" (Ледокол). הספרים דנים בהיסטוריה של מלחמת העולם השנייה, ומבוססים על זכרונות רשמיים ומסמכים סובייטים שונים. טענתו המרכזית של סובורוב היא שמנהיגי ברית המועצות, החל מלנין דרך לאון טרוצקי ועד סטלין, תכננו פלישה לאירופה לשם כיבוש השטחים שבשליטת הנאצים. הפלישה אמורה הייתה להתחיל ביולי 1941 (ככל הנראה ב-6 ביולי), אך לא יצאה לפועל, כי שבועיים לפני כן, ב-22 ביוני 1941, פלשו הנאצים לרוסיה במבצע ברברוסה. כראיה לסברותיו, סובורוב טוען שבידי הסובייטים היה צבא עצום מחומש בנשק חדיש. סובורוב איננו מקבל את הקביעה שהציוד הסובייטי היה נחות יחסית לציוד הגרמני.
סברתו של סובורוב לגבי אופיו המניעתי של ברברוסה, הממשיכה טיעונים דומים לאלו שהופיעו בתעמולה הנאצית בימי המלחמה ובכתבי אנשי ימין קיצוני גרמניים בשנות ה-60 (גר'), לא התקבלה בקונצנזוס האקדמי. בין המתנגדים העזים ביותר לסובורוב מצויים ההיסטוריון הישראלי גבריאל גורודצקי וההיסטוריון האמריקני דייוויד מ. גלנץ (שבמחקרו המקיף אודות הצבא האדום ב-1941, תיאר גוף שהיה מצוי במשבר עמוק), ששניהם סיווגו את עבודתו כמרושלת וחסרת בסיס. מתנגדים נוספים הם הגנרלים הרוסים מחמוט גארייב ודמיטרי וולקוגונוב, וההיסטוריון הצבאי הגרמני מנפרד מסרשמידט. ויגברט בנץ איתר מספר מקרים בהם סובורוב הציג מקורות באופן מוטה ומטעה.
בספרים נוספים הוא חושף את מה שלטענתו היה פרצופו האמיתי של גיאורגי ז'וקוב וכן אישים מפורסמים נוספים מהעידן הסובייטי. הוא חוזר ומדגיש את שנאתו לרצח חסר הרחמים של האיכרים בעת הקולקטיביזציה הכפויה. למרות שהתאוריה המרכזית שלו אינה מקובלת כל כך במחקר, דעותיו לגבי אישים ואירועים שלא קשורים ישירות לפריצת המלחמה, כמו פרשות השחיתות של ז'וקוב וקצינים בכירים אחרים, מקבלות תמיכה מהמקורות.
ראו גם

מבצע ברברוסה
הערות שוליים

↑  P. M. H. Bell, The Origins of the Second World War in Europe, Routledge, 2014. עמ' 344.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007450860605171  PLWABN: 9810566613005606  BIBSYS: 90057174  BnF: cb12137558m (data)  CiNii: DA01803689  GND: 120803674  ISNI: 0000 0003 6847 9516  LCCN: n81143609  LNB: 000071995  NDL: 00458139  NKC: jn19981002174  NSK: 000399387  NTA: 071812245  RERO: 02-A000158519  SELIBR: 238718  SUDOC: 02983192X  VIAF: 46302   WorldCat (עם VIAF): 46302
ולנטין קוראבלניקוב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 בינואר 1946 (בן 78) רסקאזובו, רוסיה 
 מדינה:  רוסיה 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית של המטכ"ל של צבא רוסיה 
 השתייכות:  הכוחות המזוינים של ברית המועצות 
 דרגה:  גנרל הצבא, גנרל הצבא, reservist 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת אפגניסטן  מלחמת צ'צ'ניה הראשונה  מלחמת צ'צ'ניה השנייה 
 עיטורים
 Medal "Participant of the March-Shot Bosnia-Kosovo 12 June 1999" (1999)  גיבור הפדרציה הרוסית  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין  Medal «For diligence in performing engineering tasks»  מדליית הגבורה הצבאית  מדליה להנצחת 20 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 70 שנה לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה לציון 60 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  Badge "To a Warrior-Internationalist"  מדליית השירות המצוין  Order of the Red Banner  מדליית השירות המצוין, דרגה 2  Medal "To a Warrior-Internationalist from the Grateful Afghan People"  עיטור הכוכב האדום  עיטור ההצטיינות למען המולדת דרגה רביעית  עיטור מסדר המולדת דרגה שלישית  מדליית השירות המצוין, דרגה 3  עיטור האומץ  מדליית המרשל בגרמיאן  מדליה להנצחת 850 שנים לייסוד מוסקבה  מדליה על הישגים צבאיים  מדליית וטרן הכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליית השירות המצוין, דרגה 1 
 
ולנטין ולדימירוביץ' קוראבלניקוב (ברוסית: Валентин Владимирович Корабельников; נולד ב-4 בינואר 1946) היה סגן שר ההגנה הרוסי ויועצו לענייני מודיעין וביטחון מידע, תחום שנחשב למומחיותו. כיהן כראש הגה-אר-או במשך 12 שנה, מ-1997 ועד שפוטר באפריל 2009 על ידי הנשיא דמיטרי מדבדב.
ביוגרפיה

קוראבלניקוב הוא יליד מחוז טמבוב ובוגר האקדמיה הצבאית על שם מיכאיל פרונזה והאקדמיה הדיפלומטית הצבאית של משרד ההגנה. ב-1988 סיים את לימודיו באקדמיה של המטה הכללי.
את שרותו הצבאי הוא עשה בשורות המודיעין הצבאי וקודם לראש מחלקת ביטחון מידע בגה-אר-או בשנת 1989. בין השנים 1992–1997 היה סגן ראש הגה-אר-או. במהלך מלחמת צ'צ'ניה הראשונה עמד בראש יחידה של המודיעין הצבאי שרדפה אחר מחבלים צ'צ'נים. השתתף אישית במבצעי שטח ובתקופה ההיא נקלע למארב הצ'צ'נים ונפצע קשה.
במאי 1997 התמנה לראש גה-אר-או ופעל לחידוש מבצעי הביון החשאיים. במקביל לעבודתו כראש הגה-אר-או מילא שורת תפקידים שונים: ב-20 באוגוסט 1997 הוא היה לחבר במועצת תאום שיתוף פעולה צבאי בין רוסיה למדינות זרות, הוא היה חבר המועצה המפקחת על ייצוא נשק רוסי, ב-1999 היה לחבר הוועדה הנשיאותית לענייני שיתוף פעולה צבאי טכני בין רוסיה למדינות זרות. בינואר 2001 היה לחבר במטה המבצעי לניהול מבצעי לוחמה בטרור בצפון הקווקז.
קוראבלניקוב זכה להוקרה רבה בקרב נשיאי רוסיה בוריס ילצין וולדימיר פוטין. ב-1999 הוא הניח דו"ח מודיעיני בפני הנשיא אודות המצב בקוסובו ואפשרות לפרוץ המלחמה שם. באותה שנה הוענק לו תואר גיבור הפדרציה הרוסית.
בשנת 2003 הוא קודם לדרגת גנרל הצבא (דרגה צבאית שנייה בסדר הדרגות).
כאשר מונה דמיטרי מדבדב לנשיא, הוא הביע את רצונו להחליף את ראשי ארגוני הביון, ובד בבד עם מינויו של אלכסנדר בורטניקוב לראש הפס"ב הוא החליט לפטר את קוראבלניקוב, ומינה במקומו את אלכסנדר שליאחטורוב ב-14 באפריל 2009. בין הסיבות העיקריות לצעד זה הייתה התנגדותו של קוראבלניקוב לרפורמה נרחבת בכוחות הביטחון, שהוביל שר ההגנה של רוסיה.
ז'ני וארנאי

| --- | --- |

 לידה:  25 במאי 1890 נאג'וואז'ון, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  16 באוקטובר 1981 (בגיל 91) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 מעסיק:  ניוגט 
 בן או בת זוג:  אנדור פטרדי 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  פרס אטילה יוז'ף (1956)  פרס SZOT (1969) 
 חתימה:   
 
ז'ני וארנאי (במקור אֶאּוגֶנִיָה וייס, בהונגרית: Várnai Zseni; נג'וואז'ון, 25 במאי 1890 – בודפשט, 16 באוקטובר 1981) הייתה משוררת וסופרת עטורת פרס אטילה יוז'ף (1956) יהודייה-הונגרייה, אשתו של הסופר אנדור פטרדי (1881–1958), היא אמם של הסופרת מריה פטרדי (1919–1970) ושל הצייר גאבור פטרדי (1915–2001).
ביוגרפיה

אאוגניה וייס נולדה במשפחה יהודית בכפר קטן על גדות אגם בלטון במחוז וספרם שבמרכז הונגריה (שגם טדי קולק נולד שם כ-20 שנה מאוחר יותר), כבתם של החייט ז'יגמונד וייס ושל יאנקה וייס. היא סיימה את לימודיה בבית הספר לדרמה של "איגוד השחקנים הלאומי" ב-1908, אך מעולם לא עלתה לבמה. היא החלה את דרכה כעובדת מדינה, והצטרפה לתנועת הפועלים ב-1909 באמצעות בעלה. שירה הראשון והידוע ביותר, "לבני החייל!", פורסם ביומון נפסבה ב-1911, עותקים שלו הוחרמו על ידי המשטרה והוגש נגדה כתב אישום. השיר הודפס מחדש בצורת עלון בסוף אוקטובר 1918 על ידי תועמלני השמאל שהתכוננו למהפכת החרציות. השיר הודפס בבית הדפוס של העיתון "האור" (Világosság) והפיצו אותו ברחובות בודפשט. בין שתי מלחמות העולם פרסמה את שיריה כתב העת זידו יבה. עם פרסום החוקים היהודיים ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי לא יכלה להתפרנס, אלא באומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך בפני קהל יהודי. מ-1943 עד 1944, הייתה מנהיגת קבוצה אנטי-פשיסטית ושרדה את השואה. במשך זמן קצר לאחר מלחמת העולם השנייה, עבדה במשרדי המערכת של "העם של קושוט" (Kossuth Népe) וב"זמנים חדשים" (Új Idők).
בנוסף למסר הפוליטי הופיעו בשירתה גם נושאים ליריים, כמו תחושת האימהות. הנושאים העיקריים של שיריה המאוחרים הם הזדקנות, כאב המוות, אמון בחיבה וחדוות העבודה.