stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ממלכת ארל
ממלכה אימפריאלית

בשנת 1032 מת רודולף השלישי ללא יורשים שנותרו בחיים, ובהתאם להסכם משנת 1006 עברה הממלכה ליורשו של היינריך, הקיסר קונרד השני מהשושלת הסליאנית, וארל התאגדה באימפריה הרומית הקדושה, למרות ששטחי הממלכה פעלו. עם אוטונומיה ניכרת. אף על פי שמאותה תקופה החזיקו הקיסרים בתואר "מלך ארל", מעטים הלכו להכתרה בקתדרלה של ארל. יוצא דופן היה פרידריך ברברוסה, אשר בשנת 1157 ערך דיאטה בבזאנסון ובשנת 1178 הוכתר למלך בורגונדי על ידי הארכיבישוף של ארל.
אזור ויווארה של ויויאר היה הראשון מבין השטחים של הממלכה שסופחו לממלכת צרפת, בהדרגה במהלך המאה ה-13 עם הכרה רשמית ב-1306. ליונה היה כמעט מחוץ להישג ידה של האימפריה מאז סוף המאה ה-12. שילובו בצרפת היה תוצאה של סכסוכים פנימיים בין הארכיבישוף של ליון, מועצת הקתדרלה ומועצת העיר. הוא נעשה בתחילת המאה ה-14 ונקבע בהסכם משנת 1312 בין הארכיבישוף פייטרו מסבויה ופיליפ הרביעי, מלך צרפת. הקיסר היינריך השביעי מחה על כך אך לא ערער על זה ברצינות. דופינה סופחה למעשה על ידי צרפת באמצעות סדרה של התפתחויות מקריות בעיקר בין 1343 ל-1349, אך השאלה אם למלך או לקיסר הייתה ריבונות סופית עליו נותרה לא ברורה עד למאה ה-15. מחוז פרובאנס נשלט על ידי ענפים זוטרים של בית קאפה מ-1246 ואילך, אך הפך רשמית לחלק מממלכת צרפת רק עם מותו של שארל דו מיין ב-11 בדצמבר 1481.
ניסיון להחיות את ממלכת בורגונדי/ארל נעשה על ידי שארל מאנז'ו בתיאום עם האפיפיור ניקולאוס השלישי. בין השנים 1277 ל-1279, שארל, שאז כבר היה מלך סיציליה, רודולף מהבסבורג, מלך הרומאים והשואף לכתר הקיסרי, ומרגרט מפרובאנס, המלכה האלמנה של צרפת, הכריעו את המחלוקת ביניהם על מחוז פרובאנס, וכן גם על ההצעה של רודולף להפוך למועמד האימפריאלי היחיד. רודולף הסכים שבתו קלמנס מאוסטריה תתחתן עם נכדו של שארל שארל מרטל מאנז'ו, עם כל ממלכת ארל כנדוניה. בתמורה, שארל יתמוך בהפיכת הכתר הקיסרי לתורשתי בבית הבסבורג. ניקולאוס השלישי ציפה שצפון איטליה תהפוך לממלכה שתקום על חלק מהטריטוריה הקיסרית, שתימסר למשפחתו, בית אורסיני. בשנת 1282, שארל היה מוכן לשלוח את זוג הילדים לתבוע בחזרה את התואר המלכותי הישן של מלכי ארל, אך מלחמת הווספרס הסיציליאנית סיכלה את תוכניותיו.
ב-4 ביוני 1365, קרל הרביעי היה הקיסר האחרון שהוכתר למלך בארל, לאחר פער של כמעט מאתיים שנה לאחר ההכתרה הקודמת של פרידריך הראשון בארל בשנת 1178. אולם ניסיון זה להחיות את האחיזה האימפריאלית בממלכה לא צלח, וכתוצאה מכך סיפח קרל את רוזנות סבויה לממלכת גרמניה. במהלך ביקורו בפריז בתחילת שנת 1378, העניק קרל הרביעי את התואר כומר קיסרי על ממלכת ארל לדופין שארל בן התשע מצרפת, לימים המלך שארל השישי, אך רק למשך חייו (כלומר לא ניתנת להורשה). התואר "מלך ארל" נשאר אחד מתארי הבת של קיסר האימפריה הרומית הקדושה עד לפירוק האימפריה ב-1806. הארכיבישוף של טריר המשיך לפעול כארכיקנצלר של בורגונדי/ארל, כפי שנקבע על ידי בולת הזהב של 1356.
הערות שוליים

↑  Jean-Marie Moeglin (2011). L'Empire et le Royaume : Entre indifférence et fascination 1214-1500. Presses Universitaires du Septentrion.
↑  Rolf Grosse (2014). Du royaume franc aux origines de la France et de l'Allemagne 800-1214. Presses Universitaires du Septentrion.
1 2  The New Columbia Encyclopedia 1975, 150
↑  Runciman, Steven. "The Sicilian Vespers, p. 282. 1958: Cambridge University Press
↑  Stephanie Crowley (2011). "Charles IV: Religious Propaganda and Imperial Expansion". Florida State University.
↑  Jana Fantysová-Matějková (2012), "The Holy Roman Emperor in the Toils of the French Protocol: The Visit of Charles IV to France", Imago Temporis: Medium Aevum, 6: 223–248 [229]
שלושת הישויות הבורגונדיות, בערך 900:   בורגונדי העליונה   בורגונדי התחתונה   דוכסות בורגונדי תחת רישאר, דוכס בורגונדי
בית הסוהר המרכזי בירושלים

| --- | --- |

בית הסוהר המרכזי בירושלים, לאחר הפיכתו למוזיאון
 מידע כללי
 סוג:  בית סוהר, מבנה אדריכלי, incarceration facility 
 כתובת:  מגרש הרוסים, מערב ירושלים 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ירדן 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – העשור של 1860
 תאריך פתיחה רשמי:  שנות ה־60 של המאה ה־19 
 
 קואורדינטות:  31°46′55″N 35°13′26″E﻿ / ﻿31.782083333333°N 35.224025°E﻿ / 31.782083333333; 35.224025
 he
 
בית הסוהר המרכזי בירושלים פעל בתקופת המנדט בירושלים ושימש לכליאתם של אסירים יהודים וערבים, ובהם רבים מחברי המחתרות העבריות שפעלו נגד שלטונות המנדט, ובכלל זה אחדים מעולי הגרדום. כיום שוכן במקום מוזיאון אסירי המחתרות - ירושלים.
המבנה עד להפיכתו לבית הסוהר

מבנה בית הסוהר הוקם בשנות ה-60 של המאה ה-19 כחלק ממתחם מגרש הרוסים מחוץ לירושלים העתיקה. המתחם נבנה כמחנה לצליינים, וכלל כמה מבני אכסניה, בית חולים וכנסייה מרכזית. המבנה בו שכן בית הסוהר בתקופת המנדט שימש עד מלחמת העולם הראשונה כאכסניה לנשים על שם מריה פיודרובנה, אמו של הצאר ניקולאי השני. האכסניה נבנתה במתכונת של מבנה מלבני, הסוגר על שתי חצרות פנימיות. קירות המבנה היו כה עבים, עד כי קרירות תמידית שכנה בחדרים.
במלחמת העולם הראשונה התחוללה המהפכה הקומוניסטית ברוסיה, בה הוצאו הצאר ומשפחתו להורג, ואת השלטון תפסו הקומוניסטים. דבר זה קטע באחת את זרם הצליינים המתעצם לירושלים, ומגרש הרוסים הפך שומם. במקביל, כבשו הבריטים את הארץ, ועם כניסתו לתוקף של שלטון המנדט בשנת 1920, החליטו על העתקת מרכז העיר בירושלים מהעיר העתיקה לעיר החדשה. הם בחרו לשם כך במקטע על דרך יפו, בין העיר העתיקה ובין גוש השכונות היהודיות בנחלאות, צמוד למגרש הרוסים.
בשנת 1922 סללו הבריטים בָּאזור כביש חדש, לו קראו על שם אליעזר בן-יהודה (הוא מדרחוב בן-יהודה של ימינו), וב-1924 סללו את רחוב המלך ג'ורג'. עם יצירת משולש הרחובות והגדרת מרכז העיר החדש של ירושלים, הפך גם מגרש הרוסים לחלק מהיוזמה החדשה, על ידי הסבת מבניו הנטושים למבני ציבור ושלטון: אכסניית הגברים הפכה לתחנת משטרה מרכזית; אכסניית הכמרים והנזירים הפכה לבית משפט; אכסניית האצילים (חצר סרגיי) הפכה למשרד ממשלתי, אכסניית הנשים הפכה לבית הסוהר המרכזי וכך הלאה.
סיום פעולת בית הסוהר והפיכתו למוזיאון

במאי 1948, לקראת תום תקופת המנדט, פונה בית הסוהר המרכזי מיושביו, והאסירים הועברו לבתי כלא אחרים. ב-14 במאי 1948, במהלך מלחמת העצמאות, נכבש מגרש הרוסים על ידי ה'הגנה' בסיוע 'אצ"ל' ולח"י במבצע קלשון. לאחר קום מדינת ישראל שימש הבניין לצרכים אזרחיים שונים, ובהם מחסנים של הסוכנות היהודית. בשנות ה-60 של המאה ה-20, רכשה מדינת ישראל את מגרש הרוסים ב"עסקת התפוזים".
בשנות ה-70 וה-80 שכן במבנה אתר הנצחה לאסירי אצ"ל ולח"י, שנקרא "היכל הגבורה". במהלך שנות ה-80 ניהלה הנהלת "היכל הגבורה" מאבק נגד הכוונה להרוס את הבניין כחלק מתוכנית בניית כיכר ספרא. בשנת 1991 עבר המבנה לידי משרד הביטחון, ששיפץ את המבנה הישן, שחזר את בית הסוהר והפך אותו למוזיאון אסירי המחתרות. המוזיאון מציג שחזור של מגוון חדרי אסירים בבית הסוהר, וכן בתי מלאכה בהם הם הועסקו. כמה מחדרי השירות שוחזרו במלואם, כמו המטבחים והמרפאה, כן שוחזר חדר מנהל הכלא.
לפני מספר שנים ויתר משרד הביטחון על כל שטח חזית בית הסוהר לטובת בנייתו של קמפוס "בצלאל" החדש. השטח שנמסר שימש במקור כחצר הביקורים, שנחצתה בגדר אבן ותלתליות שהפרידה בין האסירים לבין מבקריהם, בני משפחות ואף עורכי דין. בשטח זה הוצבו בעבר המצבות המקוריות שהונחו על קברי ברזני ופיינשטיין בהר הזיתים. מצבות אלה הועברו למחסני המוזיאון.
ב-2017 פורסם כי יש תוכנית להעביר את גלי צה"ל מיפו לשטח המוזיאון. בתום פעולת התנגדות ציבורית, בהובלת שוחרי האתר, אסירים ובני משפחות וכן ציבור וחברי כנסת, נסוג שר הביטחון מכוונתו המקורית ונענה לקריאה להותיר המתחם על כנו. בעקבות זאת הוחל בקידום יוזמה להפוך המתחם לאתר למורשת המאבק בדרך למדינה: הארגונים; האסירים והעצורים; עולי הגרדום ויתר חללי המאבק.
ראו גם

מוזיאון אסירי המחתרות - ירושלים
לקריאה נוספת

חיה ברנס, עולי הגרדום - תעודות ועדויות על חייהם, הוצאת המדרשה הלאומית ע"ש אריה בן אליעזר, 1978
גאולה כהן, התפוז שבער והצית לבבות (סיפור חייהם ומותם של פיינשטיין וברזני), הוצאת המדרשה הלאומית ע"ש אריה בן אליעזר, 1979
יהושע ישראלי, בבגדים אדומים (זיכרונות אישיים של נידון למוות), הוצאת שמחה ברמץ, 1974
אנשיל שפילמן (עורך), כך ברחנו לחזית (36 סיפורי בריחות מבתי הכלא הבריטיים), הוצאת יאיר, 1973
מתתיהו שמואלביץ', בימים אדומים - זכרונות איש לח"י, הוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1978
חגי אבריאל, "חגי אבריאל פרקי חיים", הוצאת קיבוץ משאבי שדה והמרכז לתרבות וחינוך של ההסתדרות, 1973.
הערות שוליים

↑  ההתקפה על בית-הסוהר המרכזי, מתוך: יהודה לפידות, בלהב המרד (מהדורה מחודשת), הוצאת המחבר, 2015 (מהדורה ראשונה: משרד הביטחון 1996).
↑  הנידונים למות הועברו לסוהר עכו, דבר, 15 באפריל 1947
↑  התקפה על בית הסוהר המרכזי בירושלים, דבר, 4 בפברואר 1948
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007526560605171  VIAF: 315203895   WorldCat (עם VIAF): 315203895 
מוצג במוזיאון: חדר אסירים "פשוטים"
מפרץ סארוס

| --- | --- |

 מידע כללי
 מיקום:  הים האגאי 
 סוג:  מפרץ
 מידע נוסף
 מדינות באגן הניקוז:  טורקיה טורקיה
 קואורדינטות:  40°30′00″N 26°20′00″E﻿ / ﻿40.5°N 26.333333333333°E﻿ / 40.5; 26.333333333333
  (למפת מחוז מרמרה מוגדלת) איסטנבול בורסה איזמיט אדירנה טקירדא צ'נקלה בולגריה יוון הים האגאי מרכז אנטוליה  י. ש. הים השחור ים מרמרה הים האגאי מפרץ סארוס(למפת מחוז מרמרה רגילה) איסטנבול בורסה איזמיט אדירנה טקירדא צ'נקלה בולגריה יוון הים האגאי מרכז אנטוליה  י. ש. הים השחור ים מרמרה הים האגאי מפרץ סארוס
 
מפרץ סארוס
מפה היסטורית של מפרץ סרוס מאת פירי ראיס
מפרץ סרוס (בטורקית: Saros Körfezi) הוא מפרץ בצפון הים האגאי שנמצא צפונית לחצי האי גליפולי בצפון-מערב טורקיה. ארכיפלג סארוס נמצא במפרץ.
אורכו של המפרץ הוא 75 קילומטרים ורוחבו 35 קילומטרים בגלל המרחק מאזורי התעשייה ובזכות זרמים מתחת למים, המקום הפך לאתר נופש פופולרי בקיץ.
על החוף הדרומי של המפרץ שכנה טרויה האגדית.
המפרץ שימש תקופה ארוכה כמקום לתרגילים האמפיביים של נאט"ו. בסתיו 1992 נפגעה המשחתת הטורקית מואוונט משני טילי AIM-7 ספארו שנורו על ידי נושאת המטוסים האמריקאית USS סרטוגה במהלך תרגיל נאט"ו "קביעת תצוגה" שנערך במפרץ. האירוע עלה בחייהם של כמה קצינים טורקים, בעוד רבים אחרים על סיפונה נפצעו קשה.
הערות שוליים

↑  Saros Adaları - National Geospatial-Intelligence Agency, United States Department of Defense (DoD) Combat Support Agency.
↑  "North Anatolian Fault Zone". אורכב מ-המקור ב-2006-09-05. נבדק ב-2006-08-04.
↑  "United States Court of Appeals, Eleventh Circuit No. 96-2167" (PDF). US Courts. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2012-07-11.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NARA: 10038205
מרידות היעקוביטים

מרידות היעקוביטים (Jacobite risings) הידועה גם בשם המרד היעקוביטי או מלחמת הירושה הבריטית, היו סדרה של התקוממויות, מרידות ומלחמות בבריטניה הגדולה ובאירלנד שהתרחשו בשנים 1688–1746.
מטרת ההתקוממות הייתה להחזיר את ג'יימס השני, המלך הבריטי הקתולי האחרון ומאוחר יותר את צאצאיו של בית סטיוארט, לכס המלוכה של בריטניה לאחר שהודחו על ידי הפרלמנט במהלך המהפכה המהוללת. סדרת העימותים נקראה יעקוביטים, מן Jacobus (יעקובוס), הצורה הלטינית של ג'יימס.
מרד היעקוביטים יכול להתייחס לכל אחד מהעימותים הבאים:
המרד היעקוביטי של 1689
מלחמת ויליאם באירלנד, ניסיונותיו של ג'יימס להחזיר את כס המלוכה באירלנד
מזימת ההתנקשות היעקוביטית 1696
הפלישה הצרפתית המתוכננת לבריטניה (1708), כללה תמיכה של היעקוביטים.
המרד היעקוביטי של 1715
המרד היעקוביטי של 1719
מזימת אטרברי, שתוכננה לשנת 1722
הפלישה הצרפתית המתוכננת לבריטניה (1744), כללה תמיכה של היעקוביטים.
המרד היעקוביטי של 1745
הפלישה הצרפתית המתוכננת לבריטניה (1759), כללה תמיכה יעקוביטית.
הערות שוליים

↑  Black, Jeremy (2015). A Short History of Britain. London: Bloomsbury Publishing. pp. 49–50. ISBN 9781472586681. נבדק ב-23 בדצמבר 2016. {{cite book}}:  (עזרה)
מלחמת הברית המרובעת

מלחמת הברית המרובעת (1717–1720) פרצה כתוצאה משאיפותיהם של פליפה החמישי, מלך ספרד, אשתו, אליזבטה פארנזה, וראש הממשלה ג'וליו אלברוני לכבוש מחדש את השטחים שאבדו באיטליה לטובת בית הבסבורג האוסטרי, ואולי אפילו לתבוע את הכס בצרפת. ספרד הובסה במלחמה על ידי ברית של בריטניה, צרפת, אוסטריה (אז מדינה של האימפריה הרומית הקדושה), והרפובליקה ההולנדית. מאוחר יותר אף דוכסות סבויה הצטרפה לקואליציה נגד ספרד. אף על פי שהלחימה החלה כבר בשנת 1717, המלחמה לא הוכרזה באופן רשמי עד דצמבר 1718, והיא הסתיימה באמנת האג ב-1720.
גורמי המלחמה

קרלוס השני, מלך ספרד מת בשנת 1700 ללא יורשים, ועל פי צוואתו הוכתר פיליפ, דוכס אנז'ו, נכדו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, בתור יורשו, ובעקבות כך פרצה מלחמת הירושה הספרדית (1701–1714), אשר בסיומה הוכתר פיליפ, דוכס אנז'ו, כפליפה החמישי, מלך ספרד, בתנאי שיוסר מסדר הירושה לכתר הצרפתי, וזאת כדי להבטיח שהכתרים הצרפתי והספרדי לא יאוחדו.
לפי חוזה אוטרכט (1713), ספרד איבדה את כל נחלותיה באיטליה ובארצות השפלה. ארצות השפלה הספרדיות, דוכסות מילאנו, נאפולי וסרדיניה ניתנו לקרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בעוד שסיציליה נמסרה לויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה ופרוסיה קיבלה את חלרה הספרדית. הנחלות האלו היו תחת שליטת ספרד ההבסבורגית במשך מאתיים שנה, וההפסד שלהם נתפס כמכה גדולה למדינה הן מבחינה מעשית והן מבחינת יוקרה.
עם זאת, העדיפות הראשונה של ספרד הייתה שיקום של המדינה לאחר 13 שנים של מלחמה, אשר בחלקה התנהלה על טריטוריה ספרדית. האדריכל הראשי של מבצע השיקום היה ג'וליו אלברוני. אלברוני היה חשמן איטלקי, אשר כיהן כארכיבישוף פיאצ'נצה. בשנת 1714 אלברוני ארגן את נישואיו של פליפה לאליזבטה פארנזה, והפך ליועץ האישי של המלכה החדשה. בשנת 1715 מונה אלברוני לראש הממשלה, וערך רפורמה פיננסית במדינה. בנוסף, הוא גם יזם את שיקום הצי הספרדי (50 אניות קו נבנו בשנת 1718 לבדה) והקים מחדש את הצבא.
בשנת 1715 מת לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ונינו לואי החמישה עשר, מלך צרפת, עלה לשלטון במקומו, בעוד שפליפה החמישי, היחיד ששרד מבין נכדיו של לואי הארבעה עשר, ובניו לא נכללו בסדר הירושה של הכתר הצרפתי מכוח חוזה אוטרכט.
למרות זאת, פליפה החמישי טען לכתר הצרפתי במקרה של מותו של לואי החמישה עשר. ההתנגדות לשאיפותיו של פליפה הובילה את צרפת (בהנהגת אחיינו של לואי הארבעה עשר דוכס אורליאן, אשר שימש כעוצר), בריטניה, והרפובליקה ההולנדית, להצטרף יחד לברית המשולשת ב-4 בינואר 1717.
בריטניה, בפרט, הייתה מאוד מודאגת מפני שאיפות הספרדים בים התיכון וההתפשטות הרוסית באזור הים הבלטי, בעקבות כך שלחה את הצי המלכותי נגדם כאמצעי הגנה, אולם הצי הצרפתי היה חלש ביותר כתוצאה מהמלחמה האחרונה, והוא לא היה יכול להציע לבריטים הרבה תמיכה.
פרוץ המלחמה

מאוחר יותר באותה השנה, על מנת לחזק את הסכם אוטרכט, בריטניה, צרפת, ואוסטריה שקלו למסור את סיציליה לקיסר קרל השישי, אולם הסדר זה לא היה מקובל על ספרד, אשר רצתה להחזיר לידיה את סיציליה.
באוגוסט 1717 פליפה תקף את אוסטריה, אשר הייתה מעורבת במלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1716–1718). ספרד פלשה לסרדיניה, וכבשה אותה עד נובמבר 1717.
התגובה האוסטרית הראשונית לפלישה הייתה מוגבלת, מכיוון שהמפקד העליון האוסטרי, הנסיך אויגן מסבויה, רצה למנוע מלחמה גדולה באיטליה כל עוד נמשך הסכסוך בבלקן. לבסוף, ב-21 ביולי 1718, נחתם שלום פוז'ארוואץ, אשר סיים את המלחמה עם האימפריה העות'מאנית. ב-2 באוגוסט, הקיסר הצטרף לברית המשולשת, ובעקבות כך היא הפכה לברית המרובעת.
התפשטות המלחמה

ביולי 1718 הספרדים בכוח של 30,000 חיילים, בפיקודו של המרקיז דה לדה, פלשו גם לסיציליה, אשר הייתה בשליטת דוכס סבויה. הם כבשו את פאלרמו ב-7 ביולי, ולאחר מכן פיצלו את הצבא שלהם לשניים. דה ליד התקדם על החוף והטיל מצור על מסינה בין 18 ביולי ל-30 בספטמבר, בעוד שדוכס מונטמאר כבש את שאר האי.
בעקבות כך, הצרפתים, האוסטרים, והבריטים דרשו כעת נסיגה ספרדית מסיציליה וסרדיניה. הגישה של ויטוריו אמדאו השני מסבויה הייתה שנויה במחלוקת, משום שהוא הסכים לנהל משא ומתן עם החשמן אלברוני כדי ליצור ברית אנטי-אוסטרית.
ב-2 באוגוסט 1718, חתמו בריטניה, צרפת, אוסטריה והרפובליקה ההולנדית על הברית המרובעת בחוזה לונדון.
ב-11 באוגוסט, נערך קרב קייפ פסארו, שבו הצי הבריטי, בראשות סר ג'ורג' בינג, השמיד ביעילות את הצי הספרדי שהיה מוצב מחוץ לסיציליה. בסתיו לאחר מכן התאסף כוח קטן של הצבא האוסטרי בנאפולי, בפיקודו של המשנה למלך האוסטרי ויריך פיליפ פון דאון, במטרה להסיר את המצור על מסינה של הכוחות ספרדיים. האוסטרים הובסו בקרב מילאצו הראשון ב-15 באוקטובר, ורק כוח קטן נשאר בראש הגשר על יד מילאצו.
בשנת 1718 החשמן אלברוני החל זומם להחליף את פיליפ השני, דוכס אורליאן, העוצר של לואי החמישה עשר, מלך צרפת, בפליפה החמישי, ולאחר שנתגלתה המזימה גורש אלברוני מצרפת, אשר הכריזה מלחמה על ספרד ב-17 בדצמבר 1718, ובאוגוסט 1719 הצטרפה גם הרפובליקה ההולנדית לברית הבריטית-צרפתית-אוסטרית.
1719

באפריל 1719 הורה הדוכס אורליאן לצבא הצרפתי בפיקודו של הדוכס ברוויק לפלוש למחוזות הבסקים המערביים של ספרד, בעת שפליפה החמישי עוד היה המום מההתערבות הצבאית הצרפתית נגדו. הדוכס ברוויק וצבאו נתקלו במעט מאוד התנגדות, אולם נאלצו לסגת בשל אבדות כבדות בעקבות מחלות. המתקפה השנייה בקטלוניה סבלה מאותו גורל. באמריקה לעומת זאת, הצרפתים הצליחו יותר וכבשו את פנסאקולה, פלורידה.
בסיציליה, האוסטרים פתחו במתקפה חדשה תחת פיקודו של קלוד פלורימונד דה מרסי, וספגו תבוסה בקרב פרנקאווילה (20 ביוני 1719), אולם הספרדים היו מנותקים מן המולדת שלהם על ידי הצי הבריטי, ומשום כך זה היה רק עניין של זמן עד שההתנגדות שלהם תתפורר. עד מהרה ניצח דה מרסי בקרב מילאצו השני, ובאוקטובר כבש את מסינה והטיל מצור על פלרמו.
בשנת 1719 הגולה האירי דוכס אורמונד, ארגן משלחת ספרדית נרחבת על מנת לפלוש לבריטניה ולהחליף את ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה בג'יימס סטיוארט, הטוען לכתר היעקוביטטי. עם זאת, הצי שלו פוזר על ידי סערה ליד גליסיה, ולא הגיע לבריטניה. כוח קטן של 300 נחתים ספרדים בפיקודו של ג'ורג' קית', רוזן מארישאל העשירי נחת ליד טירת איילין דונאן, אולם הם וה"היילנדרס" שתמכו בהם הובסו בקרב איילין דונאן במאי 1719, ובקרב גלן שיל חודש מאוחר יותר, מה שהביא לדעיכת המרד.
כנקמה על המתקפה הזו, הצי הבריטי לכד את העיר ויגו וכוחותיו צעדו אל תוך היבשה לעבר פונטבדרה באוקטובר 1719. הפעולה גרמה להלם בצד הספרדי, לאחר שהבינו עד כמה הם פגיעים להתקפות אמפיביות של בעלות הברית, ולאפשרות של פריצת חזית חדשה רחוקה מהגבול הצרפתי.
במאי 1719 הצרפתים כבשו את היישוב הספרדי בפנסקולה, פלורידה, על מנת למנוע מתקפה ספרדית על דרום קרוליינה. באוגוסט 1719 כוחות ספרדיים כבשו את העיר מחדש, אולם היא שוב נפלה בידי הצרפתים לקראת סוף השנה, והם הרסו את העיר לפני נסיגתם.
כוח חזק של 1,200 ספרדים יצא מקובה לעבר ההתיישבות הבריטית בנסאו באיי בהאמה, ולאחר ששדדו את היישוב נהדפו בידי המיליציה המקומית.
שלום

פליפה החמישי אשר לא היה מרוצה מביצועי הצבא הספרדי, פיטר את אלברוני בדצמבר 1719, וב-17 בפברואר 1720 חתם על אמנת האג עם בעלות הברית. באמנה, נאלץ פליפה לוותר על כל השטח שתפס במלחמה, עם זאת, בנו השלישי, האינפנטה קרלוס קיבל את דוכסות פארמה לאחר מותו של אנטוניו פארנזה, דוכס פארמה בשנת 1731. כמו כן, צרפת החזירה את פנסאקולה ואת שאר כיבושיה בצפון ספרד תמורת הטבות מסחריות. וכן, על פי תנאי חוזה זה, נדרש ויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה להחליף את כסאו בסיציליה בממלכת סרדיניה.
המורשת

המלחמה היוותה דוגמה ייחודית במהלך המאה ה-18, כאשר בריטניה וצרפת היו באותו צד, כתוצאה מהברית האנגלו-צרפתית (1716–1731). מאוחר יותר שוב ספרד הצטרפה לברית עם צרפת, והשתיים הפכו בחזרה לאויבות הבריטים.
הערות שוליים

↑  Rhea Marsh Smith, Spain: A Modern History (University of Michigan Press: Ann Arbor, 1965) p. 235.
↑  Rhea Marsh Smith, Spain: A Modern History, p. 236.
↑  Smith, Spain: A Modern History, p. 237.
↑  https://en.wikisource.org/wiki/Peace_and_Friendship_Treaty_of_Utrecht_between_France_and_Great_Britain
↑  Penfield Roberts, The quest for security, 1715-1740 (1947). pp 13-18, 240-44.
↑  Simms p.135
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007286516105171  LCCN: sh85109424
מפלגת העם למען חופש ודמוקרטיה

| --- | --- |

 מדינה:  הולנד 
 שם רשמי:  Volkspartij voor Vrijheid en Democratie 
 מנהיגים:  מארק רוטה, אריק וצלס (יושב ראש), סופי הרמנס (ראש סיעה בפרלמנט), אדית סחיפרס (ראש סיעה בסנאט)
 תקופת הפעילות:  24 בינואר 1948 – הווה (77 שנים) 
 אידאולוגיות:  שוק חופשי וממשלה קטנה, פרו-אירופאית, ליברליזם חברתי
 מטה:  האג, האג 
 מיקום במפה הפוליטית:  מרכז-ימין
 ארגונים בינלאומיים:  התחדשות באירופה, מפלגת הברית של ליברלים ודמוקרטים באירופה, האינטרנציונל הליברלי 
 נציגויות בפרלמנטים
 חברי פרלמנט:  34 (בית הנבחרים של הולנד) 
 
 www.vvd.nl
 
מפלגת העם למען חופש ודמוקרטיה או VVD (ראשי תיבות בהולנדית של: Volkspartij voor Vrijheid en Democratie) היא מפלגה שמרנית-ליברלית הממוקמת במרכז-ימין בהולנד.
VVD, שהיא ממשיכת דרכה של מפלגת החופש PvdV שהתפרקה בשנת 1948, דוגלת בשוק חופשי, קידום עסקים פרטיים וליברליזם כלכלי, מצדדת בזכויות להט"ב ונשים, ותומכת באיחוד האירופי ובברית נאט"ו.
מארק רוטה הנהיג את המפלגה מאז 31 מאי 2006 וב-14 באוקטובר 2010 הפך לראש הממשלה הראשון מטעם המפלגה. הקבינט הראשון של רוטה הושג בעזרת רוב המורכב מהמפלגה הנוצרית-דמוקרטית והמפלגה למען החירות, אבל רוב זה הפך לא יציב, כאשר האחרונה סירבה לתמוך בצעדי הצנע שהוצעו לטיפול במשבר החוב האירופי. כתוצאה מכך נערכו בחירות בספטמבר 2012, בהן VVD נשארה המפלגה הגדולה ביותר, עם 41 מושבים. מנובמבר 2012 עד מרץ 2017 הייתה VVD שותף בכיר ב"קבינט רוטה השני", קואליציה "סגולה" (ביטוי פוליטי המשמש בעיקר בהולנד, בבלגיה ובארצות הברית לשילוב של כוחות פוליטיים אשר הצבעים המייצגים שלהם הם אדום וכחול) עם מפלגת העבודה. VVD נשארה המפלגה הגדולה גם בבחירות של 2017, אך ירדה ל-33 מנדטים.
בבחירות 2021 זכתה המפלגה ב-34 מנדטים.
בבחירות 2023 ירדה המפלגה ל-24 מנדטים.
הפוליטיקאי היהודי-הולנדי אורי רוזנטל חבר ב-VVD ושימש כשר החוץ של הולנד מ-14 באוקטובר 2010 עד 5 בנובמבר 2012.
חברי קבינט

| שרים | שרים | תפקיד / תחום | תפקיד / תחום | כניסה לתפקיד |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | מארק רוטה   (נולד 1967) | ראש ממשלת הולנד | כללי | 14 באוקטובר 2010 |
|  | סטף בלוק   (נולד 1964) | שר | ביטחון וצדק | 27 בינואר 2017 |
|  | הנק קאמפ   (נולד 1952) | שר | כלכלה | 5 בנובמבר 2012 |
|  | ז'נין הניס-פלאסחארט   (נולדה 1973) | שר | הגנה | 5 בנובמבר 2012 |
|  | אדית סכיפרס   (נולדה 1964) | שר | בריאות רווחה וספורט | 14 באוקטובר 2010 |
|  | מלאני שולץ ואן האגן   (נולדה 1970) | שר | תשתיות וסביבה | 14 באוקטובר 2010 |
| סגני שרים | סגני שרים | תפקיד / משרד | תפקיד / משרד | כניסה לתפקיד |
|  | אריק ויבס   (נולד 1963) | סגן-שר |   (במשרד האוצר) | 4 בפברואר 2014 |
|  | קלאאס דיג'קהוף   (נולד 1981) | בנובמבר | חוקי משפחה, הגנת הפרט וזכויות יוצרים   אינטגרציה והגירה   (במשרד הביטחון והצדק) | 20 במרץ 2015 |
|  | סנדר דקר   (נולד 1975) | סגן-שר | השכלה גבוהה, הוראה   תרבות, מדע   (במשרד החינוך התרבות והמדע) | 5 בנובמבר 2012 |
הערות שוליים

↑  Rudy W Andeweg; Lieven De Winter; Patrick Dumont (5 באפריל 2011). Government Formation. Taylor & Francis. p. 147. ISBN 978-1-134-23972-6. נבדק ב-17 באוגוסט 2012. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Jochen Clasen; Daniel Clegg (27 באוקטובר 2011). Regulating the Risk of Unemployment: National Adaptations to Post-Industrial Labour Markets in Europe. Oxford University Press. p. 76. ISBN 978-0-19-959229-6. נבדק ב-17 באוגוסט 2012. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  David Broughton (4 בינואר 1999). Changing Party Systems in Western Europe. Continuum International Publishing Group. p. 178. ISBN 978-1-85567-328-1. נבדק ב-20 באוגוסט 2012. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Thomas Poguntke; Paul Webb (21 ביוני 2007). The Presidentialization of Politics: A Comparative Study of Modern Democracies. Oxford University Press. p. 158. ISBN 978-0-19-921849-3. נבדק ב-24 באוגוסט 2012. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  T. Banchoff (28 ביוני 1999). Legitimacy and the European Union. Taylor & Francis. p. 123. ISBN 978-0-415-18188-4. נבדק ב-26 באוגוסט 2012. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Andeweg R.B. and G.A. Irwin Government & Politics in the Netherlands 2002 Palgrave p. 48
↑    Bruno Waterfield, ‏Dutch prime minister Mark Rutte resigns over austerity measures, The Telegraph, 23 April 2012
↑  http://www.houseofrepresentatives.nl/dossiers/2012-elections
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 5119868-X  LCCN: n86132456  SUDOC: 163742871  VIAF: 235649736   WorldCat (עם VIAF): 235649736
ממשלת ויילס

| --- | --- |


 מידע כללי
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 תחום שיפוט:  ויילס ויילס
 סוכנות אם:  הפרלמנט הוולשי
 תאריך הקמה:  12 במאי 1999
 ראש:  השר הראשון של ויילס
 מטה מרכזי:  קארדיף 
 עובדים:  5,100 
 תקציב:  23 מיליארד ליש"ט (2024/25)
 gov.wales
 
ממשלת ויילס (בוולשית: Llywodraeth Cymru) היא הרשות המבצעת בויילס.
חברי הממשלה ממונים על ידי השר הראשון של ויילס, אך באופן רשמי מאושרים על ידי חברי הפרלמנט הוולשי (Senedd). הממשלה מורכבת לרוב בסביבות 10-15 חברי ממשלה (כולל השר הראשון והיועץ המשפטי לממשלה), הנקראים גם "שרים", וכל אחד מהם עומד בראש משרד ממשלתי. השר הראשון בעצמו נבחר על ידי הפרלמנט ומקבל את המינוי באופן טקסי מידי המונרך הבריטי, לרוב הוא עומד בראש המפלגה בעלת מספר הקולות - וכן המושבים - הרב ביותר בפרלמנט. מאז הקמת הפרלמנט ונכון ל-2024, כל השרים הראשונים (וכן הממשלות שהרכיבו) היו ממפלגת הלייבור הוולשית.
הרכב הממשלה > ממשלת אלינד מורגן

הרכב הקואליציה נבחר על ידי השרה הראשונה אלינד מורגן לאחר שזו נבחרה לתפקיד ב-6 באוגוסט 2024. ממשלת אלינד מורגן החליפה את ממשלתו של וון גטינג שהתקיימה לתקופת כהונה קצרה במיוחד של כארבע וחצי חודשים.
| תפקיד | שם | מחוז בחירה | מפלגה | מפלגה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| השרה הראשונה של ויילס | אלינד מורגן | מרכז ומערב ויילס |  | לייבור |
| סגן השרה הראשונה של ויילס ושר האקלים והסביבה | היו אירנקה-דייוויס | אוגמור |  | לייבור |
| שרת האוצר והחוקה | רבקה אוונס | גובר |  | לייבור |
| שרת התכנון האירוני, השלטון המקומי והדיור | ג'יין בריאנט | מערב ניופורט |  | לייבור |
| שר הבריאות והתמיכה הסוציאלית | מארק דרייקפורד | מערב קארדיף |  | לייבור |
| שר הכלכלה, התחבורה וצפון ויילס | קן סקייטס | דרום קלוויד |  | לייבור |
| שרת התרבות והצדק החברתי מצליפה ראשית ומנהיגת הבית | ג'יין הט | עמק גלמורגן |  | לייבור |
| שרת החינוך | לין נייגל | טורוון |  | לייבור |
| שרת הבריאות הנפשית והשנים המוקדמות | שרה מרפי | ברידג'אנד |  | לייבור |
| שרת התמיכה הסוציאלית | דון בודן | מרת'ר טידוויל ורימני |  | לייבור |
| השר לשיתוף פעולה חברתי | ג'ק סרג'נט | אלין ודיסייד |  | לייבור |
| קונסול הכללי (יועץ משפטי לממשלה) | אליזבת' גונס |  |  | ללא שיוך |