stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המגדל הלבן (סלוניקי)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  צריח, מוזיאון 
 כתובת:  סלוניקי 
 מיקום:  עיריית סלוניקי 
 מדינה:  יוון 
 מבקרים בשנה:  290,192 (נכון ל־2016)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – המאה ה־15
 תאריך פתיחה רשמי:  המאה ה־15 
 חומרי בנייה:  אבן 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות עות'מאנית 
 מידות
 גובה:  33.9 מ' 
 קואורדינטות:  40°37′35″N 22°56′54″E﻿ / ﻿40.626388888889°N 22.948333333333°E﻿ / 40.626388888889; 22.948333333333
 www.lpth.gr/indexeg.php
 he
 
המגדל הלבן בתצלום 1912
המגדל הלבן בסלוניקי
המגדל הלבן בסלוניקי (יוונית: Λευκός ΠύργοςO) הוקם בסלוניקי על ידי השלטון העותמאני במאה ה-13 כמבצר להגן על החזית הימית של האזור. עם הזמן הפך לכלא וב-1826 אף בוצע טבח ביניצ'רים כלואים בהוראת מחמוד השני, אז קיבל המגדל את הכינוי "מגדל הדמים".
לאחר הכרזת העצמאות של יוון סויד המגדל (על ידי אסיר יהודי, Nathan Guidili, תמורת שחרורו), כסמל למחיקת השלטון הטורקי. הסיד בינתיים הוסר, והמגדל הפך למוזיאון קטן לתרבות ביזנטית. לצד המגדל הלבן מוצב פסלו של אלכסנדר מוקדון רכוב על סוס.
בתרבות

יהודי סלוניקי שרו בלאדינו על המגדל הלבן שיר אהבה:
| תרגום לעברית | לאדינו |
| --- | --- |
בים יש מגדל,  ובמגדל חלון.  בחלון בחורה צעירה,  הקוראת למלחים.    תני לי ידך, יונתי  לטפס אל קינך.  קוללת לישון לבדך,  אבוא לשכב לצידך!    לו הים הפך לחלב,  הייתי הופך לדייג.  ודג את כאבי,  במילות של אהבה.  : En la mar hay una torre  en la torre una ventana  en la ventana una hija  ke a los marineros ama.    Dame la mano, paloma,  para subir a tu nido!  Maldicha ke duermes sola,  vengo a durmir kontigo!    Si la mar era de leche  yo m'haria un peskador  pescaria las mis dolores,  kon palabrikas d'amor.
הסופר הציוני יוסף בן פנחס עוזיאל כתב ספר בשם "המגדל הלבן: רשמים, זכרונות וספורים מחיי עיר עברית בגולה", על אודות עולמם של היהודים-הספרדים דוברי לאדינו מסאלוניקי.
הערות שוליים

↑  אטרקציות מרכזיות בסלוניקי באתר למטייל
↑  The History of the Jews of Salonika, Joseph Nechama - University Studio Press, 2000
↑  אלי, סלוניקי-חלום שהתגשם, מאתר קל לטייל
↑  In Search of Sephardic Music
↑  En la mar hay una torre
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007417307205171  GND: 1076934366  LCCN: sh2016000274  NLG: 61563  RERO: 02-A012887971  ULAN: 500309591  VIAF: 144823938   WorldCat (עם VIAF): 144823938 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יוון ובנושא מוזיאונים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הבחירה הדמוקרטית

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 מנהיגים:  רומן ברונפמן, אלכסנדר צינקר
 תקופת הפעילות:  20 ביולי 1999 – 17 באפריל 2006 (6 שנים)
 אפיון:  שמאל הפועלת בנושאים אזרחיים
 כנסות:  הכנסת החמש עשרה - הכנסת השש עשרה
 שיא כוחה:  2 מנדטים (כסיעת פורשים, הכנסת ה-15)
 שפל כוחה:  מנדט אחד (כחלק מסיעת מרצ-הבחירה הדמוקרטית-שח"ר, הכנסת ה-16)
 רשימה פוליטית:  מרצ-הבחירה הדמוקרטית-שח"ר ‏(2003-2006)‏
 נוצרה מתוך:  ישראל בעליה
 התמזגה לתוך:  מרצ-הבחירה הדמוקרטית-שח"ר
 מיקום במפה הפוליטית:  שמאל
 אתר רשמי
 
הבחירה הדמוקרטית היא מפלגה בישראל שהוקמה במהלך כהונת הכנסת ה-15 על ידי רומן ברונפמן לאחר שפרש מישראל בעליה ואשר התמזגה בהמשך עם מרצ. במצעה תמיכה בהסכם שלום עם הפלסטינים, סרבנות לשירות צבאי ולגליזציה של סמים קלים.
תולדות המפלגה

ביולי 1999 פרשו רומן ברונפמן ואלכסנדר צינקר מישראל בעליה, על רקע אי הסכמה עם עמדת המפלגה, במיוחד בנושאים חברתיים, והתנגדות להסכם הקואליציוני בין ישראל בעליה וממשלתו של אהוד ברק, שכללה גם את ש"ס והמפד"ל. לאחר הפרישה הקימו ברונפמן וצינקר סיעה עצמאית, תחילה הייתה הסיעה ללא שם, לאחר שישה ימים נבחר השם "מחר - מפלגת חברה ורפורמות", שם שהוחלף לאחר שלושה חודשים ל"בחירה דמוקרטית". במהלך הכנסת ה-15 דובר רבות על אפשרות צירופה של הבחירה הדמוקרטית למפלגות אחרות, כשהבולטת ביניהן הייתה שינוי, אך לבסוף נשארה הסיעה עצמאית.
ב-24 בנובמבר 2002, לקראת הבחירות לכנסת ה-16, החליט רומן ברונפמן לרוץ יחד עם מרצ ברשימה משותפת שכללה גם את תנועת שח"ר, שבה שוריין לו המקום החמישי. אלכסנדר צינקר, שלא היה שותף לאידאולוגיה הסוציאל-דמוקרטית של ברונפמן, פרש והקים את סיעת אזרח ומדינה, שרצה לכנסת ברשימה עצמאית, אך לא עברה את אחוז החסימה.
ברונפמן נבחר לכנסת ה-16 לאחר שהרשימה המאוחדת של מרצ ושותפותיה זכתה בשישה מנדטים. בתחילת 2004 התאחדה מרצ עם תנועת שח"ר. ברונפמן בחר שלא להצטרף לאיחוד ושמר על עצמאות מפלגתו, אם כי נשאר חבר בסיעה המשותפת. לקראת הבחירות לכנסת ה-17 הצהיר ברונפמן כי בכוונתו להוביל את מפלגתו בצורה עצמאית, אך התחרט כחודשיים לפני הבחירות והסיר את מועמדות מפלגתו.
מאז תום כהונתה של הכנסת ה-16 נותרה הבחירה הדמוקרטית "מפלגת מדף" שלא התמודדה בבחירות לכנסת. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש הסכים רומן ברונפמן כי המפלגה תשמש כפלטורמה לחבירתו של יאיר גולן למפלגת מרצ, כך שיאיר גולן, עד אותה עת חבר מפלגת ישראל דמוקרטית, יעבור למפלגה ויחתום בשמה על הסכם איחוד המפלגה עם מרצ. גולן לא השלים את המהלך מסיבות טכניות, הוצב במקום ה-7 ברשימת העבודה-גשר-מרצ על חשבון המכסה של מרצ ונבחר לכנסת.
נציגי המפלגה בכנסת

| כנסת | חברי כנסת | הערות |
| --- | --- | --- |
| הכנסת ה-15 (1999) | 2 מנדטים: רומן ברונפמן, אלכסנדר צינקר | הסיעה נוצרה ב-20 ביולי 1999 עם פרישת חבריה מישראל בעליה. ב-26 ביולי 1999 ניתן לה השם "מחר - מפלגת חברה ורפורמות". ב-18 באוקטובר 1999 שונה שמה ל"הבחירה הדמוקרטית". |
| הכנסת ה-16 (2003) במסגרת מרצ-הבחירה הדמוקרטית-שח"ר | מנדט אחד (מתוך 6 לרשימה כולה): רומן ברונפמן |  רשימת מועמדים מלאה, הכוללת את כלל מועמדי הרשימה המאוחדת, ראו כאן.  בתחילת 2004 התאחדו המפלגות מרצ ושח"ר בהקמת יחד. בעקבות כך שונה שם הסיעה בכנסת ב-15 ביוני 2004 ל"יחד (ישראל חברתית דמוקרטית) והבחירה הדמוקרטית". ב-27 ביולי 2005 שונה שם הסיעה שוב ל"מרצ-יחד והבחירה הדמוקרטית". |
הערות שוליים

↑  טל שלו‏, על רקע הקריאות לחיבור בשמאל: גנץ ייפגש מחר עם פרץ והורוביץ, באתר וואלה, 7 בינואר 2020
הזאהיר

ערך זה עוסק בספר מאת פאולו קואלו. אם התכוונתם לדמות בדיונית מהסדרה האגדה של קורה, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  פאולו קואלו
 שפת המקור:  פורטוגזית
 סוגה:  אוטוביוגרפיה
 מקום התרחשות:  צרפת 
 הוצאה
 הוצאה:  Harper Perennial 
 תאריך הוצאה:  2005
 מספר עמודים:  304
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת משכל
 תאריך:  2005
 תרגום:  יורם מלצר
 סדרה
 ספר קודם:  אחת עשרה דקות 
 הספר הבא:  המכשפה מפורטובלו 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002519054
 
הזאהיר (בפורטוגזית: O Zahir) הוא ספר מאת הסופר הברזילאי פאולו קואלו. ראה אור בשנת 2005 ותורגם ל-44 שפות, בהן הגרסה בעברית שתורגמה על ידי יורם מלצר. הספר נכתב במקור בפורטוגזית, אך מטעמי חוקי זכויות יוצרים, פורסם לראשונה באיראן בשפה הפרסית (מספר חודשים לאחר פרסום הספר באיראן, הוא הורד מהמדפים ומכירתו נאסרה).
"זאהיר" הוא מושג שמקורו בתרבות האסלאם. הסיפור סובב סביב המספר, סופר היוצא לחפש את אשתו שנעלמה.
האני רמזי

האני גודה רמזי (בערבית: هاني جودة رمزي, נולד ב-10 במרץ 1969 בקהיר שבמצרים) הוא כדורגלן עבר מצרי קופטי ששיחק בעמדת הבלם בעיקר בוורדר ברמן, קייזרסלאוטרן ונבחרת מצרים.
קריירת מועדונים

רמזי התגלה בגיל 10 על ידי סקאוט של מועדון ספורט טרסאנה מהעיר גיזה. אביו של רמזי, אוהד אל-אהלי מושבע, סירב שבנו ישחק בטרסאנה או בא-זמאלכ, יריבתה המושבעת של אל-אהלי, ולקח אותו להתאמן באל-אהלי, שם התלהבו מיכולותיו של רמזי, ובגיל 17 כבר החל לשחק בנבחרות הצעירות של מצרים. כבר בגיל 18 השתלב היטב בקבוצה הבוגרת של אל-אהלי, והפך לכדורגלן המקצוען הצעיר ביותר בתולדות נבחרת מצרים.
ב-1990, מיד לאחר מונדיאל 1990 בו השתתף רמזי עם נבחרת מצרים, החל רמזי לשחק בנשאטל גזמאקס. רמזי עד מהרה תפס מקום חשוב בהגנה של הקבוצה השווייצרית, וכינויו היה "הסלע". בשנת 1994 עזב את נשאטל גזמאקס, לאחר שצבר 85 הופעות ליגה בהן הבקיע תשעה שערים, וחתם בוורדר ברמן מהבונדסליגה תמורת 1.5 מיליון דולר אמריקאי, הסכום הגבוה ביותר ששולם אז על כדורגלן מצרי. בוורדר ברמן, רמזי שיתף פעולה בהגנה עם אולריך בורובקה ומיכאל שולץ, ושיחק במועדון ארבע עונות. בעונת 1994/95, סיימו רמזי וברמן במקום השני בבונדסליגה, והשתתפו בגביע אירופה למחזיקות גביע, שם הודחה הקבוצה על ידי פיינורד. שלוש העונות הבאות של רמזי בברמן היו סולידיות יותר, והקבוצה סיימה במרכז הטבלה. רמזי עזב את ברמן לאחר ארבע עונות בשנת 1998, בהן צבר 98 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים.
בקיץ 1998 עבר רמזי לקייזרלסאוטרן, שהייתה האלופה הטריה והמפתיעה של הבונדסליגה, והתכוננה לקמפיין בליגת האלופות, ולשם כך התחזקה בשחקנים כמו רמזי ואובה רוסלר, שהצטרפו לסגל החזק מעונת האליפות שכלל את מיכאל באלאק, אולף מארשל ויורגן רישה. את עונת 1998/99 סיימה קייזרסלאוטרן במקום החמישי בבונדסליגה. בליגת האלופות, קייזרסלאוטרן הגיעה לרבע הגמר, שם הודחה על ידי באיירן מינכן, כאשר רמזי הורחק בכרטיס אדום במשחק הראשון מבין השניים, בו באיירן מינכן ניצחה 0–2. בגומלין באיירן ניצחה 0–4 והדיחה את קייזרסלאוטרן. גם בעונות הבאות קייזרסלאוטרן ורמזי סיימו בחלק העליון של הטבלה. החל מעונת 2002/03 כמות ההופעות של רמזי ירדה משמעותית עקב פציעה חמורה, והוא אף שיחק לעיתים בקבוצת המילואים של קייזרסלאוטרן. בתום עונת 2004/05 עזב רמזי את קייזרסלאוטרן, לאחר שצבר 130 הופעות ליגה בהן הבקיע 12 שערים, ועבר לפ.צ. זארבריקן מהבונדסליגה השנייה. רמזי שיחק בזארבריקן ארבעה משחקים בלבד, כאשר במקביל הוא החל לקחת קורס מאמנים. במהלך עונת 2005/06 פרש רמזי מכדורגל.
קריירה בינלאומית

לרמזי 124 הופעות במדי נבחרת מצרים, בין השנים 1988 ו-2003. רמזי השתתף עם מצרים בטורנירים רבים, החשוב שבהם היה מונדיאל 1990, שם מצרים השיגה שתי נקודות בשלב הבתים מול נבחרת אירלנד ונבחרת הולנד, והציגה הגנת ברזל שספגה שני שערים בלבד. עם זאת, מצרים הודחה בתום שלב הבתים. רמזי השתתף גם בגביע אפריקה לאומות 1992, גביע אפריקה לאומות 1994, וגביע אפריקה לאומות 1996. בגביע אפריקה לאומות 1998 רמזי היה שותף לזכייה המצרית בתואר, לאחר ניצחון 0–2 בגמר על נבחרת דרום אפריקה. רמזי השתתף גם בגביע הקונפדרציות 1999, גביע אפריקה לאומות 2000 וגביע אפריקה לאומות 2002.
קריירת אימון

בשנת 2005 מונה רמזי לעוזרו של המאמן הגרמני ריינר צובל בקבוצת ENPPI, ובשנת 2007 הפך למאמן ראשי, לאחר פיטוריו של צובל. בשנת 2008 החל רמזי לאמן את נבחרות מצרים הצעירות, ואף אימן את נבחרת מצרים האולימפית באולימפיאדת לונדון (2012), בה הודחה הנבחרת לאחר הפסד 0–3 לנבחרת יפן האולימפית ברבע הגמר. בעונת 2012/13 אימן ראמזי בלירסה הבלגית, ואחר כך חזר למצרים, תחילה למועדון הספורט ואדי דג'לה, ואחר כך חזרה ל-ENPPI.
תארים

עם נבחרת מצרים:
גביע אפריקה לאומות: 1998
המפלגה הנוצרית-דמוקרטית (פלמים)

| --- | --- |

 מדינה:  בלגיה
 מנהיגים:  Sammy Mahdi 
 תקופת הפעילות:  1968–הווה (כ־56 שנים)
 אידאולוגיות:  דמוקרטיה נוצרית 
 מיקום במפה הפוליטית:  ימין
 ארגונים בינלאומיים:  מפלגת העם האירופית
 צבעים רשמיים:  כתום
 נציגויות בפרלמנטים
 הפרלמנט הפלמי:  27 / 124
 בית הנבחרים:  18 / 87
 הסנאט הבלגי:  8 / 35
 הפרלמנט האירופי:  2 / 12
 www.cdenv.be
 
המפלגה הנוצרית-דמוקרטית (בהולנדית: Christen-Democratisch en Vlaams) היא מפלגה שמרנית בפלנדריה, בלגיה.
לאורך ההיסטוריה המפלגה הייתה הגדולה והדומיננטית ביותר בפלנדריה, עד פריצתה של הברית הפלמית החדשה בשנת 2010. ה-SDV  השתתפה ברוב ממשלות בלגיה, ויצאו ממנה ראשי ממשלה ושרים רבים. היא לרוב מאוד דומיננטית בשלטון המוניציפלי. מבחינה בינלאומית, ה-SDV היא חלק ממפלגת העם האירופית.
היסטוריה

ההיסטוריה הפוליטית של המפלגה מגיעה עד למאה ה-19, בקיומן של מפלגות דתיות שמרניות. הפלטפורמה הנוכחית הוקמה בשנת 1968. מאז ועד שנת 1999, המפלגה הייתה כמעט תמיד בשלטון, למעט בשנים 1954-1958. בשנת 2004 המפלגה החלה להתחזק שוב ובשנת 2008 שבה לשלטון. הממשלה נפלה בשנת 2010 כתוצאה מסכסוכים קואליציוניים. הבחירות באותה השנה גרמו לאובדן כוח משמעותי מאוד עבור המפלגה. בשנת 2012 המפלגה ניצחה והתחזקה מאוד ברשויות המקומיות.
שיא כוחה של המפלגה היה בשנת 1995, כאשר השיגה 26% מקולות הבוחרים בבחירות לבית הנבחרים הארצי.
ראו גם

דמוקרטיה נוצרית (אידאולוגיה)
המפלגה המוסדית המהפכנית

| --- | --- |

 מדינה:  מקסיקו מקסיקו
 שם רשמי:  Partido Revolucionario Institucional 
 מייסד:  פלוטארקו אליאס קאייס
 מנהיגים:  Alejandro Moreno Cárdenas 
 תקופת הפעילות:  1929–הווה (כ־95 שנים)
 אידאולוגיות:  לאומיות  שמרנות חברתית  ליברליזם כלכלי
 שיא כוחה:  93.9% (1940)
 שפל כוחה:  16.41% (2018)
 מטה:  מקסיקו סיטי
 מיקום במפה הפוליטית:  ימין-מרכז
 ארגונים בינלאומיים:  האינטרנציונל הסוציאליסטי 
 pri.org.mx
 
המפלגה המוסדית המהפכנית (בספרדית: Partido Revolucionario Institucional; בראשי תיבות: PRI) היא מפלגה פוליטית במקסיקו, המיוחסת מבחינה פוליטית לימין-מרכז. המפלגה נוסדה בשנת 1929, ושלטה במקסיקו באופן סמכותני ללא הפרעה למשך 71 שנים רצופות, בין 1929 ל-2000. המפלגה דוגלת בלאומיות מהפכנית, שמרנות חברתית, וחוקתיות כגורמים מרכזיים במצע הבחירות שלה.
היסטוריה

המפלגה כאמור נוסדה בשנת 1929 על ידי הפוליטיקאי פלוטארקו אליאס קאייס, אישיות מרכזית בפוליטיקה המקסיקנית מאז המהפכה המקסיקנית, אשר ירד מנשיאות מקסיקו שנה קודם לכן  אך עקב תסיסה אזרחית ומאבקים שונים פעל בתור שליט סמכותני במדינה. במקור, המפלגה נועדה לכלול את כל הפוליטיקאים הנותרים מאז אירועי המהפכה המקסיקנית, כך שאלו יתגברו על קשיים אידאולוגים כדי להקים קואליציה יציבה. המצב הפוליטי במקסיקו היה תוסס במיוחד באותה העת, כאשר מאבקים פוליטיים הובילו להתנקשות בחייו של הנשיא הנבחר, אלווארו אוברגון. אף על פי שמעמדו של קאייס בפוליטיקה המקסיקנית התפורר עוד בשנת 1936, המפלגה המשיכה לכהן ונותרה בשלטון עשורי שנים למרות התנגדות עממית נרחבת אליה. עד שנת 2000 כל נשיאי מקסיקו היו חברי המפלגה. עד שנת 1976 כל הסנאטורים בבית העליון של הפרלמנט המקסיקני היו חברי המפלגה. המפלגה נותרה בשלטון במשך שבעה עשורים הודות לקורפורטיזם, קואופטציה נגד מפלגות יריבות, שחיתות שלטונית, הכללה של ספקטרום פוליטי נרחב בין חברי המפלגה עצמה ועוד. המצב הפוליטי הוביל עם הזמן לעלייה בהתנגדות העממית למפלגה עקב השחיתות השלטונית, מחסור בזכויות אדם, סמכותנות שלטונית ועוד.
בשנת 1968 הגיע שיא האלימות של הממשל במהלך טבח טלטלולקו נגד סטודנטים שהפגינו. עקב הספקטרום הפוליטי הרחב שנכלל בתוך המפלגה, נוצרו לעיתים קרובות משברים פנימיים, אך המפלגה הצליחה לשמור על השלטון. לדוגמה, הנשיא לאסרו קארדנאס (כיהן בין 1934–1940) היה סוציאליסט בדעותיו בעוד יורשו, מנואל אבילה קמאצ'ו (כיהן בין 1940–1946) הפך חלק מהרפורמות הסוציאליסטיות שלו והביא לפיתוח שוק קפיטליסטי. במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20, הנשיא גוסטבו דיאס אורדס פעל ללא הצלחה בניסיון להביא לדמוקרטיזציה של הממשל). במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 עברה המפלגה רפורמות שהקנו לה את דימוייה כיום. המפלגה נטתה אל ימין-מרכז פוליטי, הביאה להפיכת חברות מולאמות לבעלות פרטית, חיזקה את יחסיה עם הכנסייה הקתולית ותמכה בפיתוח של שוק מבוסס לסה פר במקסיקו. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20, הסופר הפרוויאני, מריו ורגס יוסה, הגדיר את שלטון ה-PRI במקסיקו בכינוי "הדיקטטורה המושלמת" הודות לעובדה שהייתה דיקטטורה מוסוות.
בשנות התשעים המאוחרות, זמן קצר לאחר עלייתו של ארנסטו סדייו לנשיאות, פרץ המשבר הכלכלי החריף ביותר בתולדותיה של מקסיקו. מעמדה של המפלגה נפגע קשה, ובשנת 2000, לאחר שנמנעה הונאת בחירות, המפלגה הפסידה בבחירות לנשיאות בפעם הראשונה מאז הקמתה. מאז שנת 2006 והלאה החלה המפלגה להתחזק מחדש מבחינת מעמד במערכת הפוליטית המקסיקנית (בבחירות בשנת 2006 הייתה המפלגה בשפל היסטורי כאשר לא הצליחה להשיג את קולות רוב הבוחרים אף לא באחת ממדינות מקסיקו). בשנת 2009 ניצחה המפלגה בבחירות לפרלמנט ובשנת 2012 מועמדה של המפלגה, אנריקה פניה נייטו, ניצח בבחירות לנשיאות והיה הנשיא הראשון של מקסיקו מטעם המפלגה מאז נפילתה מהשלטון בשנת 2000. התנגדות למדיניות הכלכלית של ה-PRI גברה במהרה לאחר שעלו לשלטון והמחאות נגד כהונתו של פניה נייטו רק התגברו לאחר חטיפת הסטודנטים המוחים באיגואלה ב-2014. במהלך הבחירות לנשיאות בשנת 2018 (בהן ניצח אנדרס מנואל לופס אוברדור) מטעם מפלגת המהפכה הדמוקרטית, ה-PRI נחלה הפסד חריף אף יותר מההפסד של שנת 2006 כאשר השיגה תמיכה של 16.41% בלבד מכלל קולות הבוחרים ולא זכתה ברוב באף מדינה.
נשיאים מטעם ה-PRI

פלוטארקו אליאס קאייס (דה יורה, שלט בין 1928–1936)
אמיליו פורטס חיל (כיהן בין 1928–1930)
פסקואל אורטיס רוביו (כיהן בין 1930–1932)
אבלרדו רודריגס (כיהן בין 1932–1934)
לאסרו קארדנאס (כיהן בין 1934–1940; שלט בפועל מאז 1936)
מנואל אבילה קמאצ'ו (כיהן בין 1940–1946)
מיגל אלמאן ולדס (כיהן בין 1946–1952)
אדולפו רואיס קורטינס (כיהן בין 1952–1958)
אדולפו לופס מטאוס (כיהן בין 1958–1964)
גוסטבו דיאס אורדס (כיהן בין 1964–1970)
לואיס אצ'ווריה אלברס (כיהן בין 1970–1976)
חוסה לופס פורטייו (כיהן בין 1976–1982)
מיגל דה לה מדריד (כיהן בין 1982–1988)
קרלוס סלינס (כיהן בין 1988–1994)
ארנסטו סדייו (כיהן בין 1994–2000)
אנריקה פניה נייטו (כיהן בין 2012–2018)
המגדל הגאה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ברברה טוכמן
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  היסטוריה
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1966
 מספר עמודים:  618
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת דביר
 תאריך:  1998
 תרגום:  עמי שמיר
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001808080
המגדל הגאה: דיוקן העולם לפני מלחמת העולם הראשונה, 1890–1914, הוא ספר מאת ההיסטוריונית ברברה טוכמן שראה אור בשנת 1966. בספר מנסה טוכמן להציג תמונה רחבה וכוללת של העולם המערבי בשני העשורים שקדמו למלחמת העולם הראשונה. תקופה זו זכתה לכינוי Fin de siècle (מצרפתית- "קץ המאה") והיא מייצגת את השקיעה שאליה נכנס העולם המערבי לאחר תקופת השגשוג של הבל אפוק. הספר הוא אוסף של מאמרים שפורסמו בכתבי עת שונים החל משנת 1960, וכל אחד מהם עוסק במדינה אחרת. שניים מפרקי הספר עוסקים בתופעות שחצו את הגבולות המדיניים - הסוציאליזם והאנרכיזם.
שמו של הספר לקוח מתוך קטע של אדגר אלן פו: ”בעוד מעל מגדל גאה בקרת, המוות בעוזו ישפיל עיניו”. כוונתה של טוכמן לרמוז בשורות אלו על מצבה של אירופה בשלהי המאה ה-19, שאותו היא מתארת כמגדל גאה ש"התפוצץ במשבר סופני" עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
רשימת הפרקים

בני האצולה, אנגליה 1895–1902 ו-העברת השלטון, אנגליה 1902–1911: שני פרקים אלו עוסקים בממשלת אנגליה ובמאבקים בין שתי מפלגות השלטון – המפלגה הוויגית והמפלגה הטורית.
ההלכה והמעשה, האנרכיסטים 1890–1914: מתאר את ההגות והמחאה של התנועות האנרכיסטיות שפעלו ברחבי אירופה וסוקר רצף של התנקשויות אנרכיסטיות במלכים, נשיאים ונסיכים שהתרחשו בשנים אלו.
סופו של חלום, ארצות הברית 1890–1902: עוסק במאבקים הפנימיים שהתחוללו בארצות הברית בנוגע למדיניות האימפריאליזם ולסיפוחה של הוואי, ועליית הצי האמריקאי.
הבו לי קרב, צרפת 1894–1899: מוקדש לפרשת דרייפוס שהסעירה את צרפת במשך חמש שנים.
המתופף העיקש, האג 1899 ו-1907: עוסק בניסיונות הבינלאומיים להאט את מרוץ החימוש ובוועידות הבינלאומיות שהתאספו בהאג ובהם נחתמו אמנות האג.
הנירוניזם הוא באויר, גרמניה 1890–1914: מתאר את חיי המוזיקה והתרבות השוקקים בגרמניה. מתמקד בדמותו של המלחין ריכרד שטראוס והפילוסופיה של פרידריך ניטשה.
מותו של ז'ורס, הסוציאליסטים 1890–1914: הפרק האחרון סוקר את פעילותו של האינטרנציונל השני של הפועלים שהוקם ב-1889 ושל האיגודים הסוציאליסטים שקמו בעקבותיו. מתמקד בדמותו של ז'אן ז'ורס והשפעת רציחתו.
ראו גם

"העולם של אתמול"
Fin de siècle
לקריאה נוספת

ברברה טוכמן, המגדל הגאה: דיוקן העולם לפני מלחמת העולם הראשונה, 1890–1914, תרגום: עמי שמיר, תל אביב: דביר, תשנ"ט, 1998.
ה'ק"ו

ה'ק"ו (5106)  היא שנה עברית  אשר  החלה ביום א' בתשרי, אור ל-29 באוגוסט 1345 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 17 בספטמבר 1346. שנה מסוג בשז, היא מעוברת, ואורכה 385 ימים. זו שנה שלישית לשמיטה.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג בשז, ובה 385 ימים.
שנה מעוברת ובה שני חודשי אדר - אדר א' ואדר ב'. חג הפורים נחוג בשנה כזו באדר ב'. בנוסף, בי"ד באדר א' מציינים פורים קטן, ובט"ו באדר א' מציינים שושן פורים קטן.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
י"ז בתמוז חל בשבת, ולכן צום שבעה עשר בתמוז נדחה ליום ראשון י"ח בתמוז
ט' באב חל בשבת, ולכן צום תשעה באב נדחה ליום ראשון י' באב
היסטוריה של עם ישראל
המאהב (מחזה)

| --- | --- |
 כתיבה:  הרולד פינטר 
 דמויות:  הבעל/מאהב האישה/פילגש
 מקום ההתרחשות:  לונדון, בבית ליד נהר
 תקופת ההתרחשות:  שנות ה-60
 הצגת בכורה:  28 במרץ 1963 
 מספר מערכות:  1
 משך ההצגה:  כשעה
 
המאהב הוא מחזה מאת הרולד פינטר, משנת 1962, שנכתב במקור לטלוויזיה, אך לאחר מכן הוצג על הבמה. המחזה משקף את הניגוד של הביתיות הבורגנית עם כמיהה מינית.
כמו בדרמות של אנטון צ'כוב, חלק ממחזותיו של פינטר תומכים בפרשנויות "רציניות" ו"קומיות"; המאהב הועלה בהצלחה הן כקומדיה אירונית מחד והן כדרמה מאידך. כפי שקורה לעיתים קרובות עם פינטר, המחזה כנראה מכיל את שניהם.
עלילה

פינטר מוביל את הקהל להאמין שיש שלוש דמויות במחזה: האישה, הבעל והמאהב. אבל המאהב שמגיע לבקר אחר הצהריים מתגלה כבעל שמאמץ את הדמות במשחק תפקידים מיני. הוא משחק עבורה את המאהב: היא משחקת עבורו את הזונה. תוך כדי ההצגה מביע הגבר (תחילה כמאהב ולאחר מכן כבעל) רצון להפסיק את משחק התפקידים, למורת רוחה של האישה. לבסוף, הבעל עובר לפתע בחזרה לתפקיד המאהב. הזוג מנסה לאזן בין הגינות בורגנית לבין פראות יצרית. למראית עין ההסדר מבוסס על הסכמה הדדית כשלמעשה, במאמציהם לגבור איש על רעותו נחשפים דרמה של קנאה.
הפקות > הפקת הטלוויזיה המקורית

המחזה הוקרן במקור בהפקת טלוויזיה בת 60 דקות, בבימויו של ג'ואן קמפ-וולש, ששודרה ברשת ITV ב-28 במרץ 1963. בתפקיד הבעל/מאהב שיחק אלן באדל ובתפקיד האישה/פילגש שיחקה ויוויאן מרצ'נט.
הפקות > הפקת התיאטרון הראשונה בלונדון

הפקת התיאטרון עלתה ב-18 בספטמבר 1963 בהפקה של המחבר, במסגרת הפקה שכלל גם את המחזה "הגמדים" של פינטר. ההפקה ירדה מהבמה ב-5 באוקטובר.
ה"פייננשל טיימס" כתב: "המחזה הקטן עובד פשוט יפה, כמו חתיכת מכונות מיניאטוריות מותאמת בצורה מושלמת, אלא שהמכונות מתות והמחזה הזה מנצנץ בחיים".
הפקות > הפקות בישראל

1964 - תיאטרון הבימה, בתרגום תרצה אתר, בבימויו של ראובן מורגן, ובביצוע של דליה פרידלנד ואלכס פלג.
1992 - התיאטרון הקאמרי, בכיכובם של מיכאיל קוזקוב ששיחק וביים ואירינה סלזניובה.
2012 - התיאטרון הקאמרי, בכיכובם של מנשה נוי וקרן מור.
הערות שוליים

↑  טל אימגור, עכבר העיר, חדשות במה: מי המאהב של קרן מור?, באתר הארץ, 12 במאי 2012
↑  שרגא הר-גיל, לקראת בכורה- ישן וחדש יפגשו, מעריב, 4 בדצמבר 1964
התיאטרון הלאומי הבימה - האולם הקטן - בקרוב, על המשמר, 16 בנובמבר 1964
↑  שוש אביגל, תיאטרון / ג'ינס אלגנט, חדשות, 13 בדצמבר 1992
↑  ביקורות:
מיכאל הנדלזלץ, משחקי מין ומגדר, באתר הארץ, 14 באוקטובר 2012
טל פרי, ‏"פרטנר כזה באמת עוד לא היה לי", באתר גלובס, 12 ביוני 2012
יאשה קריגר, עכבר העיר, המאהב: קרן מור ומנשה נוי לא ממצים את הפוטנציאל, באתר הארץ, 14 באוקטובר 2012
הביצים הגורליות

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  מיכאיל בולגקוב
 שפת המקור:  רוסית 
 סוגה:  רומן 
 מקום התרחשות:  ברית המועצות, מוסקבה 
 תקופת התרחשות:  1928 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1925
 מספר עמודים:  168
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  ידיעות ספרים
 תאריך:  2003
 תרגום:  פטר קריקסונוב
 
הביצים הגורליות (ברוסית: Роковые яйца) הוא ספר נובלה סאטירי מאת מיכאיל בולגקוב, סופר סובייטי ומחזאי. הספר נכתב בשנת 1924 ופורסם לראשונה בשנת 1925. הרומן היה פופולרי למדי, אך ספג ביקורת רבה מצד מרבית המבקרים הסובייטים משום שלעג למהפכה הרוסית של שנת 1917 ולהנהגה של ברית המועצות.
רקע

בשנת 1924 בולגקוב כבר היה סופר די ידוע. הוא פרסם כמה סיפורים קצרים, כולל "Dyavoliada", אשר מבחינה מסוימת היה מבשרו של ספרו המפורסם "האמן ומרגריטה", והחל לפרסם את הרומן הראשון שלו, "הגווארדיה הלבנה". בולגקוב סיים לכתוב את "הביצים הגורליות" בתחילת אוקטובר 1924, ופרסם אותו בכתב העת "Nedra" בפברואר 1925; מהדורה מקוצרת פורסמה גם בחודשים מאי-יוני 1925 בכתב העת "Krasnaya Panorama", תחת הכותרת "קרן החיים" (ברוסית: Луч жизни). בולגקוב הקריא את הרומן בכמה אסיפות חברתיות שונות, שם הוא זכה לקבלת פנים חיובית.
עלילת הספר

ניתן לתאר את הביצים הגורליות כרומן מדע בדיוני סאטירי. הגיבור הראשי שלה הוא זואולוג מזדקן, ולדימיר איפטיביץ' פרסיקוב, מומחה לדו-חיים. הקריין מתחיל את הסיפור במוסקבה של 1928, שנראה כי הצליחה להתגבר על ההשפעות ההרסניות של מלחמת האזרחים ברוסיה והפכה לעיר משגשגת. אחרי תקופה ארוכה של הזנחה, המחקרים במכון הזואולוגי התחדשו. לאחר שעזב את המיקרוסקופ שלו למשך מספר שעות, פרסיקוב לפתע הבחין כי המיקרוסקופ, אשר הושאר לא ממוקד, יצר קרן אור אדומה; אמבה שנותרה תחת אור זה הראתה שיעור מוגבר ובלתי אפשרי של ביקוע בינארי, מתרבה במהירות עצומה ומפגינה תוקפנות יוצאת דופן. ניסויים מאוחרים יותר עם מצלמות גדולות - בשביל ליצור קרן אור גדולה יותר – אישרו שאותה מהירות רבייה מוגברת חלה על אורגניזמים אחרים, כמו צפרדעים, אשר התפתחו ויצרו דור חדש של צפרדעים בתוך יומיים בלבד. המצאתו של פרסיקוב נודעה במהרה לעיתונאים, ובסופו של דבר למרגלים זרים ולג.פ.או., השירות החשאי הסובייטי. במקביל, במדינה מתפרצת מחלה לא ידועה אשר מדביקה את כל התרנגולות וגורמת להכחדתם המוחלטת ברוסיה הסובייטית, אבל באופן מסתורי נעצרת בגבולות האומה ואינה ממשיכה הלאה. מנהל סובחוז אלכסנדר סמנוביץ' רוק (ששמו מהווה משחק מילים על שם הספר, "רוק" פירושו גורל) מקבל הרשאה רשמית להחרים את הציוד של פרסיקוב, ולהשתמש בהמצאה כדי לנסות להחזיר את אוכלוסיית התרנגולות לקדמותה. עם זאת, ביצי התרנגולות המיובאות מחוץ למדינה נשלחות, בטעות, למעבדתו של פרסיקוב בעוד ביצי הזוחלים המיועדות לפרופסור מגיעות לידי החקלאים. כתוצאה מכך, רוק מגדל כמות עצומה של נחשים גדולים, יענים ותנינים גדולים ותוקפניים אשר מתחילים לתקוף בני אדם. בבהלה שבאה לאחר מכן, פרסיקוב נהרג על ידי האספסוף - המאשים אותו בהופעתם של הנחשים - ומצלמותיו מנופצות. הצבא האדום מנסה לעכב את הנחשים, אך רק בואו של מזג האוויר הקר של אוגוסט – שתואר כדאוס אקס מכינה – עוצר סופית את פלישתם של הנחשים. בטיוטה קודמת הרומן מסתיים בזירת ההרס המוחלט של מוסקבה בידי הנחשים.