stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ציד המכשפות
עלילת המחזה > מערכה שלישית

המערכה השלישית מתרחשת שלושים ושבעה ימים לאחר מכן בבית המשפט הכללי של סיילם, במהלך משפטה של מרתה קורי. פרנסיס וג'יילס דורשים להשמיע את קולם אך בית המשפט זורק אותם מהחדר הראשי. בחדר הסמוך מצטרף אליהם ג'ון פרוקטור שמגיע עם מרי וורן. ג'ון מודיע לסגן המושל דאנפורת והשופט הותורן על השקרים של הבנות. לאחר מכן דאנפורת מודיע לג'ון שלא היה מודע לכך שאליזבת בהיריון, ומבטיח לעכב את הוצאתה להורג עד שהילד ייוולד, בתקווה לשכנע את ג'ון לחזור בו מהטענה שלו. ג'ון מסרב לוותר ומגיש תצהיר חתום על ידי תשעים ואחד מתושבי העיירה המעידים על האופי הטוב של אליזבת, רבקה נרס ומרתה קורי. המזכיר הריק מעיד גם הוא על אמיתותו של ג'ון.
פאריס וצ'יבר מתנגדים לתצהיר של ג'ון. לאחר מכן דאנפורת מורה לעצור לחקירה את כל תשעים ואחד האנשים הנזכרים בתצהיר. ג'יילס מגיש תצהיר משלו, מאשים את תומאס פוטנם בכך שהכריח את בתו להאשים את ג'ורג' ג'ייקובס כדי לקנות את אדמתו (מכיוון שמכשפות מורשעות צריכות לוותר על כל רכושן). דאנפורת מעמת בין ג'יילס ופוטנם. כשהם מבקשים לחשוף את מקור המידע שלו, ג'יילס מסרב, מחשש שגם הוא או היא ייעצרו. דאנפורת מכריז על ישיבה רשמית של בית המשפט ועוצר את ג'יילס באשמת ביזוי בית המשפט.
דאנפורת מבקש להביא את הבנות ומתחיל לקרוא את התצהיר של מרי, המצהיר שהיא נאלצה להאשים אנשים על ידי אביגיל. אביגיל נכנסת ומכחישה את הצהרותיה של מרי שהן מעמידות פנים, ועומדת על הסיפור שלה על הבובה. פאריס ודאנפורת לוחצים את מרי וטוענים לסתירת גרסאות בעקבות התעלפותה של מרי בבית המשפט בגלל "רוח רעה", מרי מצידה מפחדת לענות. כשדאנפורת מתחיל לחקור את אביגיל, היא והבנות נתקפות טירוף וטוענות שמרי תוקפת אותן בכישוף. ג'ון מאבד את העשתונות, וקורא לאביגיל זונה. הוא מתוודה על הרומן שלהם, אומר שאביגיל פוטרה מביתו בגלל זה ושאביגיל מנסה לרצוח את אליזבת כדי שהיא "תרקוד איתו על קברה של אשתו".
דאנפורת מביא את אליזבת כדי לאשר את הסיפור הזה, אוסר מראש על אף אחד לספר לה על עדותו של ג'ון. אליזבת נכנסת, לא מודעת להודאה הפומבית של ג'ון, היא חוששת שאביגיל חשפה את הפרשה על מנת להכפיש את ג'ון ברבים. היא אומרת שלא היה שום רומן ביניהם, ושהיא פיטרה את אביגיל רק מתוך חשדות שמא ייווצר איזשהו קשר ביניהם. הייל, כעת מאמין שאביגיל משקרת, מתחנן בפני דאנפורת לשקול מחדש את שיקול דעתו, אך ללא הועיל. דאנפורת מבטל את טענתו של ג'ון על סמך קביעתו הקודמת שאשתו לעולם לא תשקר.
בלבול והיסטריה מתחילים להשתלט על החדר. אביגיל והבנות מתרוצצות בצרחות, בטענה שהרוח של מרי תפסה צורה של ציפור צהובה, שאף אחד אחר לא מסוגל לראות ותוקפת אותן. כשדאנפורת אומר למרי המבולבלת יותר ויותר שהוא ידון אותה לתלייה, היא מצטרפת לשאר הבנות וחוזרת בה מכל הטענות שלה נגדן, בטענה שג'ון פרוקטור אילץ אותה להפנות אותה נגד האחרים ושהוא משתף פעולה עם השטן. ג'ון, מיואש ואחרי שוויתר על כל תקווה, מכריז ש"אלוהים מת", ונעצר. כועס, הכומר הייל מגנה את ההליכים ועוזב את בית המשפט.
עלילת המחזה > מערכה רביעית

המערכה הרביעית מתרחשת שלושה חודשים לאחר מכן בכלא העיירה, מוקדם בבוקר. שומעים את טיטובה, איבדה את שפיותה, שומעת קולות וקוראת לשטן לקחת אותה. המזכיר הריק, מדוכא על מעצר כל כך הרבה משכניו, פנה לאלכוהוליזם. תושבים רבים הואשמו בכישוף, רובם הודו וקיבלו תקופות מאסר ממושכות ורכושם נתפס על ידי הממשלה, שנים עשר הוצאו להורג, שבעה נוספים אמורים להיתלות עם הזריחה בגלל סירובם להתוודות, כולל ג'ון פרוקטור, רבקה נרס ומרתה קורי. ג'יילס קורי עונה למוות ברמיסה כשבית המשפט ניסה לשווא לחלץ את וידויו, אם כי בכך ששמר על שתיקתו, ג'יילס הבטיח במותו שבניו יקבלו את אדמתו ורכושו. העיירה הפכה לבלתי מתפקדת עם כל כך הרבה אנשים בכלא או מתים, ועם הגעתן של חדשות על מרד נגד בתי המשפט באנדובר הסמוכה, יש הרבה שמועות על מרד בסיילם. אביגיל, חוששת מההשלכות, גונבת את חסכונותיו של פאריס ובורחת על ספינה לאנגליה עם מרסי לואיס.
דאנפורת וצ'יבר חזרו לסיילם כדי להיפגש עם פאריס, ומופתעים לגלות שהייל חזר ונפגש עם הנידונים. פאריס, שאיבד את כל רכושו, מדווח כי קיבל איומי מוות. הוא מתחנן בפני דאנפורת לדחות את ההוצאות להורג כדי להצליח להוציא עוד הודאות, בתקווה להימנע מלהוציא להורג כמה מהאזרחים המוערכים ביותר של סיילם. הייל, מתחרט עמוקות ומאשים את עצמו באירועים האחרונים, חוזר לייעץ לנידונים להודות שקר ולהימנע מהוצאה להורג. הוא לוחץ על דאנפורת לוותר לשבעה הנותרים ולשים את כל הפרשה מאחוריהם. דאנפורת מסרב, וקובע כי חנינה או דחייה יעוררו ספק באמיתות ההודאות וההוצאות להורג הקודמות.
דאנפורת והייל מזמנים את אליזבת ומבקשים ממנה לשכנע את ג'ון להתוודות. היא מרירה כלפי הייל, הן על כך שפקפק בה מוקדם יותר והן על כך שהיא רוצה שג'ון ייכנע ויהרוס את שמו הטוב, אך מסכימה לדבר עם בעלה, ולו רק כדי להיפרד. היא וג'ון מנהלים דיון ארוך, במהלכו היא משבחת אותו על שהחזיק מעמד ולא התוודה. ג'ון אומר שהוא מסרב להודות לא מתוך חשש דתי אלא מזלזול בבית המשפט ובמאשימיו. לבסוף, אליזבת סולחת לג'ון, מודה שמרוב ייסורים עצמיים לא נתנה לו לאהוב אותה ומאשימה את עצמה כסיבה לניאוף. כשהוא יודע בלבו שזה הדבר הלא נכון עבורו לעשות, ג'ון מסכים להתוודות בשקר על עיסוק בכישוף, תוך שהוא מחליט שאין לו רצון או זכות להיות קדוש מעונה.
דאנפורת, צ'יבר ופאריס מבקשים מג'ון להעיד על אשמתם של שאר הנידונים. ג'ון מסרב ואומר שהוא יכול להעיד רק על חטאיו שלו. דאנפורת מאוכזב מהסירוב, אך לעצת שותפיו, מאפשר לג'ון לחתום על וידוי כתוב, שייתלה על דלת הכנסייה. ג'ון נכנע וחותם בסופו של דבר, אך מסרב למסור את המסמך, וקובע שהודאתו בפני חברי בית המפשט מספיקה. הגברים מתווכחים עד שפרוקטור מוותר לחלוטין על הודאתו וקורע את המסמך החתום. דאנפורת קורא להביא אותו לתלייה. הייל, חש אשמה במותו של ג'ון, מתחנן בפני אליזבת שתדבר איתו שינסה לשנות את גורלו אך היא מסרבת, בטענה שג'ון עשה את המעשה הישר והנכון ואסור לה לקחת את זה ממנו.
העלאת המחזה בישראל

המחזה הועלה בישראל מספר פעמים:
ב-1954 בתיאטרון הבימה בתרגומו של אהרן אמיר ובבימויו של אברהם אסיאו.
ב-1968 בתיאטרון חיפה בתרגומו של אהרן אמיר ובבימויו של היי קיילוס.
ב-1991 בתיאטרון הבימה יחד עם תיאטרון חיפה בתרגומו ובבימויו של שמואל הספרי.
ב-2006 בחוג לאומנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב בתרגומו של אהוד מנור ובבימויו של ארתור קוגן.
ב-2009 בבית הספר למשחק ואומנויות הבמה בבאר שבע בתרגומו של שמואל הספרי ובבימויו של כפיר אזולאי.
ב-2017 בתיאטרון הקאמרי בתרגומם של גור קורן וגלעד קמחי ובבימויו של גלעד קמחי.
ב-2020 בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין בבימויה של אילנה ללצ'וק.
הערות שוליים

↑  חיים גמזו, צייד המכשפות בהבימה, הארץ, 23 ביולי 1954
↑  "ציד המכשפות" יפתח העונה בתיאטרון החיפני, על המשמר, 22 באוגוסט 1968
↑  ציפי שוחט, "ציד המכשפות" תועלה בסדנת האופרה, באתר הארץ, 26 ביולי 2006
↑  רון שוורץ, ‏תיאטרון | "ציד המכשפות" מטיפני, צעקני וחוזר על עצמו, באתר גלובס, 11 בפברואר 2018
↑  איתן בלום, "ציד המכשפות" בקאמרי: בעידן הפייק ניוז, אפשר להוריד את הכפפות, באתר הארץ, 7 בדצמבר 2017
| פרס טוני למחזה הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1975−1948 | מר רוברטס (1948) • מותו של סוכן (1949) • מסיבת הקוקטייל (1950) • השושנה המקועקעת (1951) • ‏The Fourposter‏ (1952) • ציד המכשפות (1953) • בית התה של ירח אוגוסט (1954) • שעות גורליות (1955) • יומנה של אנה פרנק (1956) • מסע ארוך אל תוך הלילה (1957) • זריחה בקמפובלו (1958) • ‏J.B.‏ (1959) • עושת הנפלאות (1960) • בקט (1961) • אדם לכל עת (1962) • מי מפחד מווירג'יניה וולף? (1963) • לותר (1964) • הנושא היה שושנים (1965) • מארה סאד (1966) • הביתה (1967) • רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים (1968) • התקווה הלבנה הגדולה (1969) • ‏Borstal Boy‏ (1970) • ‏Sleuth‏ (1971) • ‏Sticks and Bones‏ (1972) • שנת האליפות ההיא (1973) • ‏The River Niger‏ (1974) • אקווס (1975) |  |
| 2000−1976 | ‏Travesties‏ (1976) • תיבת הצללים (1977) • דה (1978) • איש הפיל (1979) • ילדים חורגים לאלוהים (1980) • אמדאוס (1981) • חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי (1982) • סיפור אהבה בשלושה פרקים (1983) • הדבר האמיתי (1984) • טירונות בלוז (1985) • אני לא רפפורט (1986) • גדרות (1987) • מ. באטרפליי (1988) • היידי, יומן חיים (1989) • ענבי זעם (1990) • אבודים ביונקרס (1991) • רוקדים בלונאסה (1992) • מלאכים באמריקה: המילניום מגיע (1993) • מלאכים באמריקה: פרסטרויקה (1994) • ‏אהבה! אומץ! חמלה!‏ (1995) • מאסטר קלאס (1996) • ‏The Last Night of Ballyhoo‏ (1997) • אמנות  (1998) • ‏Side Man‏ (1999) • קופנהגן (2000) |  |
| 2001 ואילך | הוכחה (2001) • העז, או מי זאת סילביה? (2002) • ‏Take Me Out‏ (2003) • אני אשתי של עצמי (2004) • ספק: משל (2005) • נערי ההיסטוריה (2006) • חוף אוטופיה (2007) • אוגוסט: מחוז אוסייג' (2008) • אלוהי הקטל (2009) • אדום (2010) • סוס מלחמה (2011) • קלייבורן פארק (2012) • וניה, סוניה, מאשה ושפיץ (2013) • לאורך כל הדרך (2014) • המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה (2015) • בני האדם (2016) • אוסלו (2017) • הארי פוטר והילד המקולל (2018) • ‏The Ferryman‏ (2019) • הירושה (2021) • טרילוגיית ליהמן (2022) • לאופולד-שטאט (2023) ‏•‏‏ Stereophonic ‏(2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007592593405171  BnF: cb123712486 (data)  LCCN: no2016098665  SUDOC: 032740514  VIAF: 186253548   WorldCat (עם VIAF): 186253548
סולם יחסי

במוזיקה, סולמות יחסיים או הומונימיים (באנגלית: parallel keys) הם זוגות של סולם מז'ורי וסולם מינורי טבעי בעלי אותה טוניקה, כלומר בנויים על אותו טון בסיס.
לדוגמה, דו מז'ור ודו מינור, רה במול מז'ור ורה במול מינור, וכדומה.
ניתוח ודוגמאות

הסולם המז'ורי והמינורי הטבעיים שונים זה מזה בדרגות השלישית, השישית והשביעית, ועל כן סימני ההיתק שלהם נבדלים זה מזה.
בסולם המז'ורי, המדיאנטה (הדרגה השלישית) היא במרווח של טרצה גדולה מהטוניקה, הסובמדיאנטה (הדרגה השישית) היא במרווח של סקסטה גדולה מהטוניקה, והדרגה השביעית היא טון מוביל, במרווח של ספטימה גדולה מהטוניקה.
בסולם המינורי, המדיאנטה היא טרצה קטנה, הסובמדיאנטה היא סקסטה קטנה, והדרגה השביעית (במינור טבעי) אינה טון מוביל אלא סובטוניקה ובמרווח של ספטימה קטנה מהטוניקה.
לכן, על מנת לעבור מסולם מז'ורי לסולם המינורי היחסי לו יש להנמיך את הדרגות השלישית, השישית והשביעית בחצי טון, ועל מנת לעבור מסולם מינורי למז'ורי היחסי לו יש להגביה אותן.
בסולם דו מינור למשל נמצא מי במול, לה במול וסי במול, בעוד שבסולם דו מז'ור שלושת תווים אלו יופיעו בצורתם הטבעית.
מעגל הקווינטות מספק מיפוי ויזואלי למעבר מסולם כלשהו לסולם היחסי לו והשינוי בסימני ההיתק. כל צעד ימינה הוא הגבהת דרגה (הרביעית בסולם הקודם והשביעית בחדש) וכל צעד שמאלה הוא הנמכת דרגה (השביעית בסולם הקודם והרביעית בחדש). שלושה צעדים ימינה הם על כן הגבהת שלוש הדרגות, שזה המעבר מהסולם המינורי למז'ורי היחסי לו, ושלושה צעדים שמאלה הם הנמכת שלוש הדרגות, שזה המעבר מהסולם המז'ורי למינורי היחסי לו.
בהקשר הרמוני

מכוון שסולמות יחסיים הם בעלי סימני היתק שונים, המעבר מאחד לשני מאוד בולט ועשוי לעורר תחושת הפתעה. שינוי כזה עשוי להוות מודולציה של ממש, או שינוי רגעי כחלק ממהלך הרמוני בלי שינוי ממשי של המרכז הטונאלי. במוזיקה המערבית, את התחושה של שינוי מסולם מז'ורי למקבילו המינורי מקובל לרוב לתאר בשימוש במטאפורות כמו "התעצבות", או "התקדרות". תיאור מקובל של המעבר בכיוון ההפוך, ממינור למז'ור, משתמש במטאפורות כמו "התרגשות" או "התבהרות".
דוגמה לתבנית של מודולציה העושה שימוש במעבר מסולם מינורי למז'ורי היחסי לו היא Picardy third (אנ').
במקרים מסוימים של אקורדים מושאלים כחלק ממהלך הרמוני, הניתוח המקובל הוא לייחס אותם לסולם היחסי. דוגמה לכך היא קדנצה אותנטית בסולם מינורי העושה שימוש באקורד הדומיננטה בצורתו המז'ורית, כלומר V7 - i (למשל: G7 - Cm בסולם דו מינור), זאת למרות שאקורד הדרגה הדומיננטית בסולם המינורי הטבעי הוא אקורד מינורי, כלומר v7 - i (למשל: Gm7 - Cm בסולם דו מינור). נהוג לראות בשימוש בצורה המז'ורית של אקורד הדומיננטה השאלה מהסולם היחסי המז'ורי.
עמימות בתרגום המונחים

באנגלית, המונח המתאים ל"סולם יחסי" הוא "Parallel key" שמשמעותו המילולית היא "מפתח (סולם) מקביל". זאת למרות שברב השפות הגרמאניות וכן בשפות הסלאביות ואף גם בעברית, המושג "מקביל" משמש עבור המונח סולם מקביל שמשמעותו שונה: זוג סולמות, מז'ורי ומינורי, שאינם מתחילים באותה טוניקה אלא חולקים באותם סימני היתק.
לעומת זאת, דווקא המונח המתאים ל"סולם מקביל" באנגלית הוא Relative key, שמשמעותו המילולית היא "מפתח (סולם) יחסי".
כך יוצא שמשמעות המונחים הפוכה בין האנגלית לעברית, מצב העלול להוביל לבלבול במושגים.
ראו גם

סולם מקביל
הערות שוליים

↑  מכוון שבכל צעד אנו מתקדמים בקווינטה, הדרגות המוגבהות הן השביעית (VII), מה שהשביעית היא החמישית עבורו, כלומר השלישית (III), ומה שהשלישית היא החמישית עבורו, כלומר השישית (VI).
↑  שימוש זה בצורה המז'ורית של אקורד הדומיננטה, אף על פי שמדובר באקורד מינורי בסולם המינורי הטבעי, היא רווחת משום שהצורה המז'ורית של אקורד הדומיננטה מכילה טון מוביל ולכן מייצרת "משיכה" חזקה יותר לטוניקה. זו עוד סיבה לכך שהמושג "אקורד דומיננטה" מזוהה לרוב בתור ספטאקורד מז'ורי.
במעגל הקווינטות ניתן לראות שכל שלושה צעדים ימינה או שמאלה מהווים מעבר מסולם לסולם היחסי לו, על פי כיוון ההתקדמות.
הסולם דו מז'ור (למעלה) ביחס לסולם דו מינור (למטה). התווים המשותפים לשני הסולמות מחוברים בקו אנכי.
גצל זליקוביץ

| --- | --- |

 לידה:  1863 רייטאווס, ליטא 
 פטירה:  1926 (בגיל 63 בערך) 
 שפות היצירה:  יידיש 
 
גצל זליקוביץ (נהגה זליקוביץ'; נכתב גם גציל; בכתיב יידי: געצל זעליקאָוויץ, גם זעליקאָוויטש; באנגלית: George (Getzel) Selikovitsch; חג השבועות, ו' בסיוון תרכ"ה, 23 במאי 1855 – כ"ב בכסלו תרפ"ז, 27 בנובמבר 1926) היה יהודי עילוי, אגיפטולוג, מתורגמן לערבית, מחבר רומנים רומנטיים ביידיש, כתב ועורך בעיתונות יידיש בארצות הברית.
קורות חיים > ילדותו בריטובה

גצל זליקוביץ נולד בשנת 1855 בעיירה ריטובה (בליטאית: Rietavas) שבפלך קובנה של האימפריה הרוסית, בתחום המושב (באזור ליטא). בעיירה חיו באותה תקופה כמאתים משפחות יהודיות. אמו נהלה חנות עורות ופרנסה את המשפחה, בעוד אביו היה "פרוש" בעיירות הסמוכות ואחר עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. את השכלתו התורנית רכש בתלמודי תורה ובישיבות, בגיל ארבע עשרה למד זמן אחד בישיבת הגבירה חיה לוריה בקרלין-פינסק וייתכן שלמד גם בישיבת מיר. את ראשית השכלתו הכללית רכש מאמו, שלימדה אותו את האלפבית בגרמנית וברוסית ואת הקריאה ביידיש. הוא המשיך לרכוש השכלה בעצמו בעזרת ספרים ומילונים שמצא.
קורות חיים > בצפון אפריקה

בשנים 1875–1878 שהה זליקוביץ באלג'יריה, תוניסיה ומרוקו, שם עבד כמזכיר בחברת מכרות ופקיד במשרד עורכי דין. בצפון אפריקה למד ערבית וכן לדבר עברית בהגייה ספרדית.
קורות חיים > סטודנט לאגיפטולוגיה בפריז

בשנת 1878 הגיע לפריז וגר בביתו של זקַן משכילי פריז דאז, בֵּר גולדברג. לפרנסתו עבד כמורה לעברית לילדיו של מיכאל ארלנגר, רב ומשכיל שהיה מהדמויות הדומיננטיות בקהילת פריז ושליחו של הברון רוטשילד למושבות בארץ ישראל. זליקוביץ החל להכין את עצמו ללימודים באוניברסיטה. בשנתו הראשונה בפריז סיים את מבחני הבגרות, ובמקביל שמע קורסים במדעי היהדות שהעביר פרופ' יוסף דרנבורג. בסורבון למד שפות שמיות עתיקות ואגיפטולוגיה. לאחר סיום לימודיו עבד כספרן המחלקה האוריינטלית של הספרייה הלאומית בפריז, וייתכן שגם לימד את כתב החרטומים באוניברסיטה.
קורות חיים > צעדים ראשונים בעיתונות בעברית ובצרפתית

בשנת 1879 החל זליקוביץ לשלוח מאמרים לעיתון העברי "המגיד". מאמריו הראשוניים הם מאמרים למדניים קצרים, הבאים להסביר מילה או ביטוי קשה במקורות. הם כתובים בסגנון מאמרי חכמת ישראל שהתפרסמו במדור 'מגיד משנה' בעיתון באותן שנים. במקביל פרסם ב"המגיד" כתבות שבהן תיאר את קשייו של המהגר היהודי, שלא למד מקצוע, להתפרנס ולמצוא את מקומו בערי המערב. לצד כתיבתו בעברית פרסם זליקוביץ מאמרים בירחון היהודי צרפתי L'Israelite Univers, שבהם הביע את דעותיו כנגד היהודים הרפורמים ומשבח את תרומתם של חכמי ימי הביניים היהודים להתפתחותה של השפה העברית. בבִטאונה של החברה האוריינטלית הצרפתית L'Athenee Oriental פרסם זליקוביץ שני מאמרים בנושאים מדעיים, האחד עוסק ב'מושג השאול אצל העברים' והשני 'תפיסת הזמן אצל המצרים הקדומים'.
קורות חיים > מחייה נשכח של השפה העברית

בשנת 1879 פגש אליעזר בן-יהודה את גצל זליקוביץ בפריז. לטענתו של בן-יהודה, שיחותיו עם זלקוביץ בעברית בהגייה ספרדית הביאו אותו להכרה שעברית יכולה להיות שפת דיבור. במאמרו "החלום ושברו" כותב בן-יהודה:
ושם נפגשתי כמו כן עם בחור מרוסיה, ג. זליקוביץ, שיד הזמן טלטלתהו מעיר מולדתו בליטה [ליטא] הרוסית לארץ אפריקה ושהה שם חודשים אחדים בין יהודי תוניס ומארוקו... מפיו של זה הבחור שמעתי בפעם הראשונה בחיי מלים עבריות בהברה ספרדית, שהוא למד בימי טלטוליו בין היהודים באפריקה.
ולא בלבד ההברה הספרדית שמעתי מפיו בפעם הראשונה, אלא גם שיחה טבעית, פשוטה, בעברית, שמעתי בפעם הראשונה כמו כן מפיו. [...] התחלתי אני לדבר אתו עברית בלשונם של אמנון ותמר בשעתם, ומה שמחתי כששמעתיו עונה במילים פשוטות, בדיבור טבעי! חשתי כמו אבן-מעמסה נפלה מעלי, ומאז סחנו [שׂחנו] תדיר בעברית ושאלת תחיית הלשון בדיבור-פה נפתרה אצלי בבת-אחת. האדון ג. זליקוביץ אולי איננו חולה ואינו מרגיש, כי יש לו חלק ברעיון תחיית הדיבור בעברית.
קורות חיים > מתורגמן בסודאן

בראשית שנות ה-80 של המאה ה-19 התחוללה מרידה בסודאן, שהייתה נתונה תחת שלטון מצרי ותחת השפעה של המעצמות האירופיות ובמיוחד בריטניה. המנהיג הכריזמטי מוחמד אחמד אבן סייד עבדאללה, שהכריז על עצמו "מהדי" (ערבית: "הגואל"), הצליח לאחד את השבטים בסודאן בלהט של קנאות אסלאמית, ובשנת 1884 שלט כמעט ברוב מחוזות המדינה.
הממלכה הבריטית שלחה בראשית 1884 את הגנרל עטור התהילה צ'ארלס גורדון, שכבר שירת בעברו בסודאן, כדי לעמוד בקרוב על המתרחש וכדי להסיג את הגייסות המצריים ששהו תחת התקפות המורדים בח'רטום. גורדון הגיע לחרטום והבין שלא יוכל לסגת. הוא פנה בבקשת עזרה לממשלה הבריטית. העזרה התמהמה לבוא, ורק בספטמבר 1884 החלה להתארגן משלחת הצלה בראשותו של הלורד וולסלי (Wolseley). לאחר עיכובים רבים בדרך הגיע כוח החלוץ של המשלחת לחרטום ב-28 בינואר 1885, יומיים לאחר נפילת העיר והירצחם של גורדון וחייליו. גצל זליקוביץ השתתף כמתורגמן לערבית במשלחת הבריטית שיצאה לחלץ את גנרל גורדון. זליקוביץ תיאר את חוויותיו מהמלחמה הקשה בסודאן בסדרת כתבות בעיתונים העבריים "המגיד" ו"המליץ". בשנת 1910 כינס כתבות אלו לספר בשם "ציורי מסע".
קורות חיים > פרשת אוליבייה פן

בראשית 1884 יצא העיתונאי הצרפתי אוליביה פן (Olivier Pain) לסודאן בניסיון להגיע למחנה המהדי. בעיתון הצרפתי L'Intransigeant שהוציא לאור אנרי רושפור, שהיה מקורב לחוגים הלאומיים הרדיקליים בצרפת, הופיעה בתחילת יולי ידיעה שהתקבלה ממצרים, ובא נמסר כי פן נרצח על ידי הבריטים במצרים בשעה שחזר ממחנה המהדי, וכי הצבא הבריטי חיסל אותו משום שהיו באמתחתו דיווחים על נפילת חרטום שסתרו את הדיווחים של הקצינים הבריטים. הידיעה הסעירה את החוגים הלאומניים בפריז, שדרשו לפתוח מיד בחקירה. בתחילת אוגוסט נרגעו מעט הרוחות, אך כשבועיים לאחר מכן הוצתה האש במלוא עוזה: ב-17 באוגוסט 1885 פרסם ה-L'Intransigeant מכתב שבו טען גצל זליקוביץ כי שהה במחנה הבריטי בזמן הירצחו של פן. במכתב הוא אישר כי הרצח נעשה בידיעתה של ממשלת בריטניה ובפיקוחו הישיר של הלורד קיצ'נר, שליש המשלחת (שלימים יתמנה לשר המלחמה הבריטי). מכתבו של זליקוביץ עורר מיד הדים נרחבים בצרפת; הלאומנים הצרפתים כנסו אסיפות מחאה בהשתתפות אלפים, והעניין הובא לבירור במשרדי החוץ של צרפת ואנגליה ובוועדה לבוררות בינלאומית. הקצונה הבריטית הכחישה מכל וכל את טענותיו של זליקוביץ, כשהיא מסתייעת במידע שמסר האב בונומי שהצליח לברוח ממחנה המהדי. בונומי סיפר כי פן אכן הצליח להגיע למחנה המהדי אך לא הצליח לשרוד בתנאי המדבר הקשים במסע לאומדורמן, ומת בסתיו 1884 מחום ומדיזנטריה. בראשית ספטמבר 1885 ירדה הפרשה מסדר היום הציבורי. בשנת 1892 השתחררו משבי המהדי הכומר הגרמני יוזף אורוולדר ואיתו רדולף סלטין, מי שהיה אחד ממושלי המחוזות בסודן. הללו אישרו את הידיעות על מותו של אוליביה פן במחנה המהדי בסתיו 1884. מהאמור לעיל עולה שהידיעות שמסר זליקוביץ על מותו של פן היו ידיעות שקריות.
קורות חיים > דרימון נגד זליקוביץ

בשנת 1886 הופיע בצרפת ספרו של העיתונאי והסופר האנטישמי אדואר דרימון "צרפת היהודית" (La France juive). הספר זכה לפופולריות עצומה, ובצרפת לבדהּ נמכרו בשנת 1886 למעלה ממאה אלף עותקים. בין האישים שבחר דרימון 'לטפל' בהם היה גם גצל זליקוביץ. טענותיו של דרימון נגד זליקוביץ נסובו סביב השאלה כיצד הצליח יהודי ארור אחד לדעת את סוד גורלו של אוליביה פן וכיצד הצליח לבדו לחולל בצרפת מהומה גדולה כל כך סביב הנושא.
קורות חיים > מסע בקהילות המזרח

זליקוביץ לא חש בנוח בפריז בעקבות פרשת אוליביה פן, וייתכן אף שנרמז לו מצד השלטונות הצרפתיים שיטיב לעשות אם יעזוב את המדינה. בסוף 1885 הוא עשה את דרכו לאיסטנבול, כאשר הוא התעכב בדרך לזמן קצר בווינה, בודפשט, בוקרשט ובעיר הנמל הבולגרית ורונה. לאחר מספר חודשים בטורקיה הוא שב לפריז, בבקרו בדרך בסלוניקי, איזמיר ואתונה. זליקוביץ דיווח ב"המגיד" על מצב היהודים בערים שבהן ביקר. נושא שהעסיק אותו במיוחד הוא מצבם המוסרי הירוד של האשכנזים בקהילות המזרח ופרנסתם מעסקי זנות.
קורות חיים > עורך וכתב בעיתונות יידיש בארצות הברית

בסוף נובמבר 1886 היגר זליקוביץ לארצות הברית, והתיישב בפילדלפיה. בארצות הברית הוא נקרא בדרך כלל פרופ' גצל זליקוביץ. ניסיונו לקבל משרת מרצה לאגיפטולוגיה באוניברסיטת פנסילבניה לא עלה יפה. משנת 1887 ועד מותו בשנת 1926 עבד זליקוביץ ככתב וכעורך בעיתונות היידיש בארצות הברית.
כשהחל זליקוביץ לעבוד בעיתונות היידית בארצות הברית נמצאה עיתונות זו רק בראשית דרכה. בכל ארצות הברית היה רק יומון יידי אחד ושלושה שבועונים. את צעדיו הראשונים בעיתונות היידיש באמריקה עשה זליקוביץ בשבועון הסוציאליסטי "די ניו יארקער יודישע פאלקס צייטונג". בשנת 1888 הוציא במשך כמה חודשים עם אברהם גולדפדן את העיתון "אילוסטרירטע צייטונג". בסוף אותה שנה היה זליקוביץ לעורך ושוּתף בעיתון "פאלקסאדוואקאט". עבודתו בעיתון הופסקה לאחר יותר משנה, ומשנת 1890 הוא ערך את היומון "אידישעס טאגעבלאט" ואת מוספו השבועי "יודישע גאזעטן" – עיתונים בעלי אוריינטציה אורתודוקסית שהוציא כתריאל צבי שרהזון ומשפחתו. במקביל השתתף בשנים 1890–1891 בעיתון הסוציאליסטי "ארבייטער צייטונג". בין השנים 1893–1898 ערך זליקוביץ עיתוני יידיש בבוסטון ובשיקגו. בשנת 1898 חזר לניו יורק והוציא את העיתון "נייע אידישע פרעסע". הוצאת העיתון הופסקה לאחר כמה חודשים, ובתחילת 1899 החל זליקוביץ לעבוד ב"אבענד פאסט" – עיתון יומי שהוציא יעקב ספירשטיין, שכלל גם הוצאה שבועית שנקראה "אידישער זשורנאל". בעיתון זה עבד זליקוביץ כשנתיים, ובראשית 1901 חזר לכתוב ב"אידישעס טאגעבלאט", שבו הוסיף לעבוד עד מותו בשנת 1926.
מפעלו העיתונאי והספרותי > עיתונות יידיש

כשהחל זליקוביץ לכתוב בעיתונות ביידיש הייתה עיתונות זו כתובה ביידיש מגורמנת. גצל זליקוביץ היה הראשון שהחל לכתוב בעיתונות יידיש בארצות הברית ביידיש "נקייה" ללא גרמניזמים. מראשית דרכו באמריקה הוא טען שאין מה להתבייש ביידיש ושהיא אינה נחותה משפות אחרות.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 לא הייתה כמעט עיתונות ביידיש בעולם. במזרח אירופה פעלה עיתונות דלילה בתנאי צנזורה חמורים. גל ההגירה היהודי לארצות הברית הביא לפריחת העיתונות ביידיש דווקא בארץ זו. גצל זליקוביץ הוא ממניחי היסוד לעיתונות ביידיש בארצות הברית. בראשית דרכה הייתה עיתונות יידיש עיתונות שבה יצרו מעט כותבים את כל החומר בעיתון. זליקוביץ כתב בעיתונים ביידיש את המאמרים הראשיים, עיבד ליידיש כתבות מעיתונות זרה, כתב מדורים סאטיריים-פיליטוניים, כתב את הרומן בהמשכים, מאמרי השכלה כללית, ביקורת לספרי יראים, כתבות סנסציוניות, מדורים לאישה ולגבר ועוד. בגיליונות רבים ניתן למצוא מספר מאמרים שלו בתחומים שונים.
מפעלו העיתונאי והספרותי > הרומן הרומנטי (שונד)

כרבים מהיוצרים ביידיש בארצות הברית, כתב גם זליקוביץ רומני "שוּנד" (בשם העט "ליטווישען פילאָזאָף" – 'פילוסוף ליטאי'). המניע לכתיבה היה בראש ובראשונה מניע כלכלי. בדרך כלל פורסמו הרומנים בהמשכים בעיתון, ורק אחר כך הופיעו במהדורת ספר. לימים ניסה זליקוביץ להתנער מספרים אלו, וטען שכתב אותם רק לבקשת המו"לים. עיון ברומנים אלו מלמד שזליקוביץ ניסה להחדיר באמצעותם גם ידע והשכלה.
מפעלו העיתונאי והספרותי > כתבים עבריים

זליקוביץ מיאן לעבור לכתוב בסגנון עברי חדש וללשון הנוסח המערבבת רבדים שונים של השפה העברית. לדעתו, ספרות בעברית – עליה להיכתב בלשון מקראית. סגנונו העברי התנ"כי זכה לשבחים מסופרים עבריים כמו מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, ראובן בריינין ואחרים. מלבד כתבות בעיתונות העברית פרסם זליקוביץ שני ספרים בעברית: ציורי מסע (1910), שבו כינס את תיאוריו מהמלחמה בסודאן, ותורת בודהא (1921), שבו תרגם (לטענתו מסנסקריט) את האפוס של חיי בודהה.
מפעלו העיתונאי והספרותי > לימוד שפות

ב-1918 פרסם זליקוביץ' ספר לימוד ערבית, ביידיש שמועד ל"ליגיונרים היהודיים בציון" (חיילי הגדודים העבריים).
כתביו

דיא נקמה פון א בר-מנן: א ראָמאן, ניו יורק: סאפירשטיין, 1893. (רומן שונד)
מאדאם יצר-הרע: א ראָמאן פון ליעבע, ליידענשאפט ראכע און מאָרד, ניו יורק: ווערבעלאָווסקי, 1900. (רומן שונד)
יאקים בעמבע, אָדער, געהיימניס פון א פערדישע אלמנה: אונד נאָך הומאָריסטישע ערצעהלונגען, ניו יורק: ווערבעלאָווסקי, תר"ס. (רומן שונד)
די ביטערע נקבה, אָדער, דיא פירסטין אָלגא אגינסקי: ... ראָמאָן, ניו יורק: [חמו"ל, תר"ס לערך]. (רומן שונד)
דער בערויבטער קבר, אָדער, איך ווייס ניט אויב איך בין איך: א וואהרע ערצעהלונג פון אידישען לעבען אין נויאָרק; פון ליטווישען פילאזאף [=גצל זליקוביץ]; מיט א ביילאגע פון געקליבענע ליטערארישע בריעפע פון פראפ’ ג’ זעליקאוויץ, ניו יורק: היברו פאבלישינג קאָמפאני, תרס"א. (רומן שונד)
ליטערארישע בריעף, ניו יורק: היברו פאבלישינג קאָמפאנ, 1909. ('מכתבים ספרותיים': ספר לימוד השפה באמצעות דוגמאות מכתבים)
ציורי מסע: רשימות מסע במדבר ארץ כוש; עם תמונות המחבר כתובות בידי עצמו ותמונתו, ורשה: תושיה ('ביבליותיקה גדולה'), תר"ע. (סיפור המסע לסודן ורשימות אוטוביוגרפיות)
געקליבענע שריפטען: מיט זיין ביאָגראפיע און בילד, ניוארק: זעליקאָוויץ יובילעאום קאָמיטע, 1913. (כתביו המקובצים, בהוצאת ועד היובל) (התוכן: 1: סקיצען און ערצעהלונגען; 2: פאָעזיען און דעקלאמאציען; 3: רעפעראטען)
אראביש-אידישער לעהרער: וועג ווייזער פאר די אידישע לעגיאָנערען אין ציון, ניו יורק: ש’ דרוקערמאן; אידישעס טאגעבלאט, 1918. (מדריך יידי ללימוד ערבית, עבור החיילים היהודים (הבריטיים) בארץ ישראל)
כתביו > עריכה

דער אידיש-אמעריקאנער רעדנער: א בוך פון 517 רעדעס אין אידיש, ענגליש און העברעאיש; פערפאסט פון די גרעסטע אידישע רעדנער און שריפטשטעללער; רעדאָקטירט פון ג. זעליקאוויץ, ניו יורק: היברו פאבלישינג קאָמפאני, 1907. (נאומים לכל אירוע) (שני הקבצים הופיעו במספר מהדורות נוספות)
בר מצווה רעדעס: ... א זאמלונג פון פערשיעדענע בר מצווה רעדעס אין אידיש און העברעאיש מיט ענגלישער איבערזעטצונג; פערפאסט פון ... אידישע רעדנער און שריפטשטעלער; רעדאקטירט פון ג. זעליקאוויץ, ניו יורק: היברו פאבלישינג קאָמפאני, 1908. (חלק ב: דרשות לבר מצווה)
אראבישער יידישער לעהרער: וועג ווייזער פאר די אידישע לעגיאַנערען אין ציון" (המורה הערבי יידישאי - מורה דרך לליגיונרים היהודיים בציון), ניו יורק, 1918