stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הרלד צור האוזן
קריירה מחקרית

צור האוזן התלבט אם ללמוד באוניברסיטה ביולוגיה או רפואה, בחר ברפואה והתחיל את לימודיו באוניברסיטת בון. השנתיים הראשונות היו קשות במיוחד, מפני שהוא החליט לשלב בלימודי הרפואה גם הרצאות וקורסים בביולוגיה. הוא המשיך את לימודיו שנה באוניברסיטת המבורג ובאוניברסיטת דיסלדורף, שם גם סיים את לימודיי הרפואה וקיבל תואר דוקטור לרפואה (MD).
בשנת 1964 התחתן עם אשתו הראשונה ולהם שלושה ילדים. אחרי סיום הדוקטורט, עבד במשך 3.5 שנים במכון למיקרוביולוגיה רפואית של אוניברסיטת דיסלדורף, עד שקיבל הצעה מהזוג ורנר וגרטרוד הנלה (Werner and Gertrude Henle) לעבוד בבית החולים לילדים בפילדלפיה, שם התחיל לעבוד בתחילת 1966.
ב-1969 חזר לגרמניה, ועבד באוניברסיטת וירצבורג, בה קיבל הכרה במומחיותו. בשנת 1972 התמנה ליושב ראש מכון הוירולוגיה הקלינית שהוקם באוניברסיטת ארלנגן-נירנברג. יחד עם קבוצת חוקרים, ביניהם פרופ' לוץ גיסמן ואתל-מישל דה ויליארס (אשר גם נישאה לצור האוזן לאחר גירושיו), ביצעו מחקרים על נגיף הפפילומה האנושי. ב-1977 התמנה ליושב ראש המכון לווירולוגיה באוניברסיטת פרייבורג ורוב החוקרים בקבוצה שהייתה איתו בארלנגן הצטרפו אליו בפרייבורג, בה המשיכו באינטנסיביות את מחקריהם בנושא נגיף הפפילומה. משנת 1983 עד לשנת 2003 היה צור האוזן יו"ר וחבר במועצת המנהלים של המרכז לחקר הסרטן בהיידלברג שבגרמניה. הוא המשיך לעבוד במעבדה בתחום נגיפים במרכז לסרטן ומשנת 2000 היה לעורך הראשי של כתב העת " International Journal of Cancer". בשנת 2006 כתב את ספרו "Infections Causing Human Cancer" ומשנת 2010 הפך לנשיא ארגון סיוע הסרטן הגרמני.
גילוי הקשר בין נגיף הפפילומה לסרטן צוואר הרחם

בשנות השבעים, כשהחל לחקור בנושא, חוקרים לא האמינו שישנו קשר בין נגיפים לסרטן, אבל צור האוזן המשיך במחקרו. הוא הבין שה-DNA של נגיף הפפילומה יכול להתקיים במצב לא פעיל בגידול סרטני וניתן למצוא אותו באמצעות חיפוש ספציפי אחר DNA ויראלי. בנוסף, גילה כי נגיף הפפילומה מהווה משפחה הטרוגנית של נגיפים. באמצעות דגימות ביופסיה של חולות סרטן צוואר הרחם גילה שבעיקר זנים 16 ו-18 ממשפחת נגיף הפפילומה, הם הגורמים לסרטן צוואר הרחם. בשנים 1983–1984 הוא שיבט את הנגיף מסוגים 16 ו-18 והסתבר ששני הזנים הללו נמצאו בכ-70% מהביופסיות של חולות סרטן צוואר הרחם מכל העולם. ב-2008 זכה צור האוזן בפרס נובל על גילויו שנגיף הפפילומה גורם לסרטן צוואר הרחם. גילוי זה היוה כעבור שנים את הבסיס לפיתוח חיסון כנגד זני נגיף הפפילומה, שנמצא יעיל במניעת התפתחות סרטן צוואר הרחם.
פרסים ואותות כבוד

פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (2008)
פרס קרן וורן אלפרט (2007)
ASTDA Distinguished Career Award
Loeffler-Frosch medal (2007)
פרס יוהאן גוטליב פיכטה (2006)
Johann Georg Zimmermann Medal (2006)
פרס רוברט קוך (1975)
פרס הנסיך מחידול (2005)
פרס צ'ארלס מוט (1986)
עמית באגודה האמריקאית לקידום המדע (2017)
מסדר ההצטיינות של נורדריין-וסטפאליה (1 ביולי 2020)
AACR Award for Lifetime Achievement in Cancer Research (2008)
פרס ארנסט יונג לרפואה (1996)
מדליית יעקב הנלה (1996)
M. W. Beijerinck Prize for Virology (1992)
פרס קרן גיירדנר הבינלאומי (2008)
עיטור  מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בדרגת מפקד בכיר (2009)
מסדר ההצטיינות של באדן-וירטמברג (2006)
German Cancer Award (1986)
פרס ויליאם ב' קולי (2006)
פרס פאול ארליך ולודוויג דרמשטדטר (1994)
German Cancer Aid Award (2006)
Tsungming Tu Award (2011)
אות המסדר מקסימיליאן של בוואריה למדעים ואמנויות (2010)
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בורדו (7 בספטמבר 2011)
פרס מחקר קליני של פדרציית אגודות הסרטן האירופיות (Federation of the European Cancer Societies Clinical Research Award)
פרס צ'ארלס רודולף ברופבכר Prize) Charles Rudolphe Brupbacher)
פרס הנסיך מהידול (Prince Mahidol Award)
פרס ריימונד בורגין (Raymond Bourgine Award)
פרס הישג במדעי החיים של האגודה האמריקאית לחקר הסרטן (Life Science Achievement Award of the American Association for Cancer Research)
דוקטור לשם כבוד מ-30 אוניברסיטאות ברחבי העולם
לקריאה נוספת

הערך "נגיף הפפילומה", באתר ויקירפואה
סרטן צוואר הרחם
ריאיון עם הרלד צור האוזן, PEERJ STAFF, 4 בפברואר 2014, אתר PeerJblog
ריאיון עם הרלד צור האוזן, פיטר בייקר, 15 ביוני 2015, אתר hpvaction (אורכב 03.03.2016 בארכיון Wayback Machine)
רנה ירושלמי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 במרץ 1939 (בת 85) עפולה, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה 
 מעסיק:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרסים והוקרה:  פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה (2001)  פרס ישראל (2008) 
 
"מאלון הולך למות" בבימוי רנה ירושלמי, תיאטרון חיפה, 1987
סרט התעודה של טל אלה "חזרה עם רנה" משנת 2018
רִנָּה ירושלמי (נולדה ב-1 במרץ 1939 בעפולה) היא במאית תיאטרון  ישראלית, זוכת פרס ישראל בתחום התיאטרון לשנת תשס"ח (2008).
ביוגרפיה

ירושלמי נולדה בעפולה לשאול, מהנדס, וחיה (לבית אנגילוביץ'), אחות. את ילדותה בילתה בחיפה. היא למדה מחול אצל ולנטינה ארכיפובה-גרוסמן, ותיאטרון והשתלמה בנושאים אלה בלונדון, בגרמניה וביפן. ירושלמי היא פרופסור אמריטה בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב.
רקדה בהצגת התיאטרון הקאמרי - שלמה המלך ושלמי הסנדלר, והייתה עוזרת לבמאי ומנהלת הצגה בתיאטרון גיורא גודיק.
בשנות ה-70 לימדה ירושלמי בחוג לאמנות התיאטרון של אוניברסיטת תל אביב, שם ביימה הצגות כמו "הכלל והיוצא מהכלל" מאת ברטולט ברכט,"המשימה" מאת נגיב מחפוז, ו"קימרה" מחזה קצר של פדריקו גארסיה לורקה. ב-1977 יצרה את הכוריאוגרפיה לריקוד "הדיבוק" ללהקת המחול "בת שבע". לאחר מכן הצטרפה כבמאית ללהקת תיאטרון לה מאמא בניו יורק, ושבה לישראל בשנות ה-80.
ירושלמי ביימה בתיאטראות השונים בישראל: תיאטרון הבימה, תיאטרון חיפה, האופרה הישראלית החדשה, תיאטרון הקאמרי, להקת המחול בת-שבע ועוד. ביימה את המחזות רומיאו ויוליה ומקבת' מאת ויליאם שייקספיר, "הדה גאבלר" מאת הנריק איבסן, שש נפשות מחפשות מחבר מאת לואיג'י פיראנדלו, הכיסאות מאת יונסקו, הגולם מאת ליוויק, וכן את המחזות "מאלון הולך למות", "הנזל וגרטל", וגם מאת סמואל בקט.
בשנת 1989 הקימה ירושלמי (יחד עם מעצב הבמה והתפאורן משה שטרנפלד) את אנסמבל עיתים במסגרתו עיבדה, ערכה וביימה בין השאר את ההצגות: המלט (1989), וויצק (1991) רומיאו ויוליה (1993), ויאמר וילך (1996), וישתחו. וירא (1998), מיתוס (2002), שלוש אחיות (2005), חלום ליל קיץ, הדיבוק (2008), "הרצל" (2010), "המלך הולך למות" (2013) פר גינט (2015), סוף משחק (2017).
ירושלמי ביימה עבור האופרה הישראלית את הפקת "הנזל וגרטל" (אופרה מאת אנגלברט הומפרדינק) ו"אלקטרה" (אופרה מאת ריכרד שטראוס).
פרסים והוקרה

פרס מרגלית לבמאית הטובה ביותר ולהפקה הטובה ביותר ("המלט") בשנת 1990
פרס משה הלוי להפקה הטובה ביותר ופרס משה הלוי לתרומתה של ירושלמי לתיאטרון הישראלי בשנת 1992
פרס היצירה של האקדמיה הישראלית לתיאטרון בשנת 1998
פרס יוסף מילוא לבמאי המצטיין בשנת 1999
פרס רוזנבלום על ייחודו של סגנון הבימוי של ירושלמי בשנת 2001
תואר דוקטור של כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 2001
פרס לנדאו בתחום התיאטרון, מפעל הפיס בשנת 2004
פרס ישראל לתיאטרון לשנת תשס"ח-2008
יקירת העיר תל אביב-יפו בשנת 2012
פרס קיפוד הזהב על בימוי "המלך הולך למות" בשנת 2013
פרס קיפוד הזהב על מפעל חיים בשנת 2014
פרס מפעל חיים היה נבון 2022
הערות שוליים

↑  ציפי שוחט, הממסד נותן יד, באתר הארץ, 16 בפברואר 2008
↑  ליאורה בינג-היידקר, ולה – במלאת חצי יובל לפטירתה של ולנטינה ארכיפובה גרוסמן, מחול עכשיו 8, חבצלת מוסדות חינוך ותרבות של השומר הצעיר, 2002, עמ' 30-31
↑  מדריך 100 שנים לתיאטרון העברי, מאת ד"ר שמעון לב-ארי.
↑  ורדה צ'צ'יק, פנים במראה - רינה ירושלמי, על המשמר, 31 ביולי 1974
↑  גיורא מנור, בחיפוש אחרי מה?, על המשמר, 30 במאי 1973
↑  שרית פוקס, דיבוק האהבה, השטן והמוות, מעריב, 3 ביוני 1977, המשך
↑  תום שגב, תיאטרון - מקבת בתיאטרון חיפה, כותרת ראשית, 25 ביוני 1986
↑  שוש אביגל, תיאטרון - חיים כפול שניים, כותרת ראשית, 25 בדצמבר 1985
↑  אליקים ירון, רנה ירושלמי: שעור בתיאטרון ניסויי, מעריב, 23 בדצמבר 1988
↑  בתיה גור, סדק במיתוס, באתר הארץ, 10 באוקטובר 2002
נילי ברקן, ‏המיתוס לא נשבר, באתר גלובס, 22 באוקטובר 2002
↑  מיכאל הנדלזלץ, לאן נעלמה המנצחת, באתר הארץ, 27 ביוני 2005
↑  ציפי שוחט, עכבר העיר, הדיבוק של רנה ירושלמי, באתר הארץ, 18 ביולי 2008
קובי ניב, ‏לדפוק חתונה, באתר גלובס, 15 ביולי 2008
↑  איתן בר-יוסף, עכבר העיר, הרצל של רינה ירושלמי: בלי זקן ועם הרבה סגנון, באתר הארץ, 26 במאי 2010
טל פרי, ‏הרצל יאמר, באתר גלובס, 30 ביולי 2009
↑  רון שוורץ, ‏מתים רק פעם אחת, באתר גלובס, 11 ביולי 2013
 מיכאל הנדלזלץ, "המלך הולך למות": יחי המלך דורון, באתר הארץ, 14 ביוני 2013
↑  מרט פרחומובסקי, עכבר העיר, פר גינט: חוויה תובענית, אך משתלמת, באתר הארץ, 17 באוגוסט 2015
↑   ננו שבתאי, בקט היה מאשר את "סוף משחק" של רנה ירושלמי, באתר הארץ, 4 ביוני 2017
↑  יואב בירנברג, העזה, מקוריות ופייטנות, חדשות, 10 בספטמבר 1992
↑  תמר רותם, "המלך הולך למות" בבימויה של רינה ירושלמי היא זוכת "קיפוד הזהב" ל-2013, באתר הארץ, 25 באוקטובר 2013
↑  תמר רותם, רות זיו אייל ורנה ירושלמי יקבלו פרס מפעל חיים בקיפוד הזהב, באתר הארץ, 19 באוקטובר 2014
↑  דוברות, הזוכים והזוכות בפרס שר התרבות לשימור וטיפוח תרבויות ישראל ע"ש יצחק נבון לשנת 2022, באתר משרד התרבות והספורט, ‏8/5/2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007435389205171  PLWABN: 9810632316105606  BIBSYS: 7031696  GND: 126326657  ISNI: 0000 0000 1863 7641  LCCN: n97869176  VIAF: 28060005   WorldCat (עם VIAF): 28060005
יאסין חאמד

יאסין חאמד (בערבית: ياسين حامد; נולד ב-12 בספטמבר 1999) הוא כדורגלן סודאני המשחק בעמדת הקשר באל-איתיחאד טריפולי.
קריירת מועדונים

חאמד, התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים ליברטי סאלונטה, ממנה עבר לבירהול ומשם לטרגו מורש. ב-23 ביולי 2016, חאמד ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 2-1 לגז מתאן מדיאש, בטרם מלאו לו 17 שנים.
ב-13 בינואר 2017, חאמד חתם בטרגו מורש. ב-15 במאי 2017, חאמד הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 2-3 נגד קונקורדיה קיאז'נה. בסיום העונה, ירדה טרגו מורש לליגה השנייה וחאמד חתם בק.פ.ר קלוז', במדיה לא רשם דקות משחק.
ב-11 בינואר 2018, חאמד חתם לשנה וחצי בספסי ספאנטו ג'ורג'.
ב-1 בפברואר 2020, חאמד הושאל למירצורטה סיוק, מהליגה הרומנית השנייה.
ב-28 ביולי 2020, חאמד חתם בנירג'האזה ספרטקוס מליגת העל ההונגרית.
ביולי 2022 הושאל חאמד לבקשצ'בה מהליגה ההונגרית השנייה.
קריירה בינלאומית

חאמד, נולד ברומניה לאמא מקומית ולאב ממוצא סודאני ולכן היה זכאי לייצג את שני הלאומים. ב-13 בנובמבר 2019, חאמד ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סודאן בניצחון 0-4 נגד סאו טומה ופרינסיפה.
מערכת העצבים המרכזית

| --- | --- |

תיאור סכמטי של מערכת העצבים בגוף האדם. מערכת העצבים המרכזית הצבועה בצהוב, ומערכת העצבים ההיקפית הצבועה בכתום.
 שיוך:  מערכת העצבים 
 תיאור ב:  המילון האנציקלופדי ברוקהאוס ואפרון 
 מזהים
 לטינית (TA98):  systema nervosum centrale 
 טרמינולוגיה אנטומיקה:  A14.1.00.001 
 TA2 (2019):  5364 
 FMA:  55675 
 קוד MeSH:  A08.186 
 מזהה MeSH:  D002490 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C3714787 
 
מערכת העצבים המרכזית (TA: Pars centralis systemae nervosi; Systema nervosum centrale) היא חלק ממערכת העצבים. המערכת כוללת את המוח ואת חוט השדרה.
מערכת העצבים המרכזית היא מערכת תקשורת בעלת מורכבות עצומה, אשר משלבת בין כל תפקודי הגוף ומתאמת ביניהם. התפקיד העיקרי שלה הוא לעבד את כל המידע שמגיע אליה. לאחר עיבוד המידע היא משדרת הוראות לחלקי הגוף השונים. בדרך זו מערכת העצבים המרכזית מנתחת ומארגנת את המידע המגיע אליה מכל קצוות הגוף, ושולטת בכל הפעולות הרצוניות של האדם וברוב הפעולות האוטומטיות. נוסף לכך המערכת מהווה את הבסיס הביולוגי לתפקודים הקוגניטיביים של האורגניזם ואת הבסיס הביולוגי לחוויה המודעת. מערכת עצבים מרכזית קיימת בכל בעלי החיים שהם בעלי סימטריה דו-צדדית.
מערכת העצבים המרכזית מבודדת מכל מגע ישיר עם העולם החיצון ומקבלת אותות חשמליים ממערכת העצבים ההיקפית. כלומר, היא מקושרת לאיברי חישה ולשרירים ברחבי הגוף באמצעות העצבים וצבירי התאים (גנגליונים) שמרכיבים את מערכת העצבים ההיקפית.
בנוסף למוח ולחוט השדרה, לרוב משייכים למערכת העצבים המרכזית גם את הרשתית ואת חלק מעצבי הגולגולת כמו עצבי הראייה ועצבי הריח, כיוון שהם מקושרים למוח באופן ישיר וללא כל צבירי תאים המהווים תחנת ממסר בדרכם למרכזי העיבוד המוחיים.
התחום הרפואי העוסק בהפרעות ובמחלות של מערכת העצבים המרכזית וההיקפית הוא הנוירולוגיה. פסיכיאטריה עוסקת בהפרעות נפשיות ובהתערבות טיפולית מבוססת ידע פסיכולוגי וביולוגי, ונוירופסיכולוגיה עוסקת בצורת הביטוי של תופעות פסיכולוגיות במערכת העצבים, כאשר אחד מכליה המרכזיים הוא התאמה בין פגיעות מוחיות לבין תפקוד האזורים במצבם התקין.
מבנה > קרומי המוח והשדרה

מערכת העצבים המרכזית מתאפיינת ברמה האנטומית בארבע שכבות המקיפות אותה, אשר שומרות על איזון לחצים, ומגינות מפני פגיעות טראומה.
שכבת עצם - את המוח מקיפה הגולגולת, ואילו את חוט השדרה מקיפות חוליות עמוד השדרה.
הדורה - קרום קשיח השומר על הפרשי לחצים בין החלל בו נמצא חוט השדרה והמוח לשכבה החיצונית.
הארכנואיד - שכבה ספוגית הנמצאת תחת הדורה. בשכבה זו נמצאים תאים במוח האחראים על ייצור נוזל המוח והשדרה (CSF). בין שכבת הארכנואיד לשכבת הפיה נמצא חלל הנקרא החלל התת-ארכנואידי, ובו זורם נוזל המוח והשדרה.
הפיה - שכבה דקיקה העוקבת אחר המוח על כל קפליו.
מבנה > רקמות תאים

מערכת העצבים המרכזית בנויה משני סוגים עיקריים של רקמות, אשר נראים בעין בלתי מזוינת. רקמות אלו מכונות "חומר אפור" ו"חומר לבן" על שם צבען.
חומר אפור - מורכב בעיקר מגופי תאי עצב והשלוחות הקרובות אליהם.
חומר לבן - מכיל בעיקר את האקסונים של תאי העצב. רוב האקסונים עטופים בשכבה הקרויה מיאלין, אשר מגבירה את הבידוד החשמלי שלהם. ריכוז גבוה של החומר הלבן ניתן למצוא בשכבה החיצונית של חוט השדרה ובכפיס המוח.
מלבד תאי העצב, רקמת מערכת העצבים המרכזית מכילה גם קבוצת תאים הנקראים תאי גלייה. בין היתר נמצא כי תאים אלה מעניקים יציבות לרקמת המוח, מספקים אנרגיה לנוירונים, שומרים על איזון כימי בסביבה הבין-תאית, ומעורבים בתהליכי שיקום פגיעות טראומה. כמו כן, אחד מסוגי התאים הללו הוא אוליגודנדרוציטים, אשר אחראים על ייצור המיאלין סביב האקסונים במערכת העצבים המרכזית, זאת באמצעות ליפוף זרועות מיאלין סביב גוף האקסון.
מבנה > חוט השדרה

חוט השדרה הוא המשכו הישיר של המוח, ומהווה את נקודת הממשק בין מערכת העצבים ההיקפית למערכת העצבים המרכזית. חוט השדרה מקבל את הקלט החושי מהגוף וכן מקשר בין המוח לאיברי הגוף כשנדרשת הפעלתם. לחוט השדרה תפקיד חשוב בתנועות רפלקסיביות שמאפשרות את איזון הגוף תחת תנאי שיווי משקל משתנים, וכן תנועות שמטרתן למנוע נזק אפשרי לגוף. חתך רוחבי של חוט השדרה חושף מבנה חומר אפור דמוי פרפר, כאשר הפעולות המוטוריות מתאפשרות באמצעות נוירונים היוצאים מהחלק הבטני (ונטרלי) של החוט, ואילו המידע הסנסורי זורם דרך נוירונים המגיעים מגבו של חוט השדרה, דרך צבר נוירונים הנקרא גנגליון השדרה (אנ').
מבנה > חוט השדרה > עצבי הגולגולת

עצבי הגולגולת הם עצבים שיוצאים מגרעינים בגזע המוח ומעצבבים את שרירי הפנים והשרירים החלקים של הגוף. נהוג להתייחס רק לחלקם כחלק ממערכת העצבים המרכזית, כאשר לרוב ההתייחסות מכלילה את עצב הראייה, עצב הריח והעצב המשולש.
מבנה > המוח

המוח הוא הרשת העצבית הגדולה והמרכזית של האורגניזם, בו מעובד המידע וממנו ניתנת הפקודה האלקטרו-כימית לכל ההפעלות הרצוניות של הגוף, ולרוב הפעולות האוטונומיות שלו. כמו כן הבסיס הביולוגי של החוויה המודעת נמצא באזורים מסוימים במוח. מבחינה אנטומית נהוג לחלק את המוח לשלוש חלוקות ראשיות אשר מסווגות לפי מרחקם מחוט השדרה והתעלה העצבית: המוח האחורי, המוח האמצעי והמוח הקדמי.
מבנה > המוח > המוח האחורי

המוח האחורי הוא המשכו הישיר של חוט השדרה והתעלה העצבית. מבחינה אנטומית הוא מורכב משלושה חלקים מרכזיים: הפונס, המדולה והמוחון. בעוד השניים הראשונים אחראים על הפעלת תפקודי הגוף הבסיסיים הכוללים נשימה, דופק וכדומה המוחון אחראי על החלקת תנועות מוטוריות, ומעורב בהטמעת תנועות נלמדות לתנועות אוטומטיות.
מבנה > המוח > המוח האמצעי

המוח האמצעי מורכב משני חלקים עיקריים - הטקטום והטגמנטום. הראשון אחראי בין היתר על תנועות אוטומטיות כתגובה לקלט סנסורי, כגון הסבת הראש לכיוון קול נפץ חזק. השני מהווה בסיס חשוב ביצירת תנועות רצוניות וכן לוקח חלק מרכזי במערכת התגמול.
מבנה > המוח > המוח הקדמי

המוח הקדמי הוא הרקמה המוחית שהתפתחה הכי מאוחר מבחינה פילוגנטית. למוח הקדמי שלל תפקידים קוגניטיביים ובכללם התפקודים הקוגניטיביים הגבוהים הכוללים: חשיבה, רגש, קבלת החלטות וזיכרון עבודה. כמו כן חקר הבסיס הביולוגי של החוויה המודעת מתמקד באזור זה. מבחינה אנטומית את המוח הקדמי נהוג לחלק לשתי תתי חלוקות: המוח הגדול, הכולל את המערכת הלימבית, הגרעינים הבזליים וקליפת המוח, ומוח הביניים הכולל את התלמוס, ההיפותלמוס והאפיתלמוס.
מבנה > מחסום הדם מוח

מחסום הדם-מוח הוא מבנה קרומי המשמש כמחסום סלקטיבי עבור מולקולות בין מערכת הדם לנוזל המוחי השדרתי. מטרתו היא הגנה על רקמות המוח מפני מזהמים או נוגדנים ושמירה על הרכב הנוזל שבו נמצאים הנוירונים.
מבחינה רפואית מחסום זה מונע מתרופות מסוימות להגיע אל המוח דרך מחזור הדם.
דבר זה יכול להיות בעייתי משום שאם התרופה לא תוכל להגיע לאזור ההשפעה שלה היא לא תהיה יעילה.
מסיבה זו, אם קיים במוח מחסור בחומר מסוים אשר אינו מסוגל לעבור את המחסום, לא תהיה תועלת במתן זריקות או כדורים המכילים חומר זה. באופן דומה לא תהיה השפעה גם לשינוי בתזונה.
תפקוד > מעגל תפיסה פעולה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
תפקוד > רשתות עצביות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
תפקוד > מוליכים עצביים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
תפקוד > פלסטיסיות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
התפתחות מערכת העצבים המרכזית > התפתחות עוברית

המערכת המרכזית הראשונה שמתפתחת בעובר היא מערכת העצבים המרכזית, היא מתחילה להתפתח שלושה שבועות לאחר ההפריה. העובר בימים הראשונים כולל שלוש שכבות של תאים, הנקראים שכבות נבט. שכבות אלו הן רקמות תאים ממויינים, אשר יהוו את הבסיס לכל מערכות הגוף המפותחות. במהלך השבועות הראשונים של חיי העובר החלק המרכזי של השכבה החיצונית (דורסלית) מתקפל ויוצר מעין תעלה מאורכת הנקראת התעלה העצבית (neural tube) אשר תהווה את הבסיס לחוט השדרה. החלק הקדמי של התעלה מתחיל להתרחב ויוצר שלושה חלקים מובחנים בצורת שקים בקצה התעלה. בשבוע החמישי כבר ניתן לזהות בהתרחבויות עצמן חלוקות פנימיות. התאים בדפנות של שלושת השקים ייצרו בהמשך את שלושת החלקים של המוח - המוח האחורי שמכיל את הצרבלום ואת גזע המוח, המוח האמצעי הכולל את הטקטום והטגמנטום והמוח הגדול שמתפתח לתלמוס, להיפותלמוס ולקליפת המוח.
התפתחות מערכת העצבים המרכזית > התפתחות במהלך הילדות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
התפתחות מערכת העצבים המרכזית > התפתחות אבולוציונית

היחידה הקטנה ביותר של מערכת העצבים היא הנוירון. תא זה קולט ומעבד מידע באמצעות העברת אותות אלקטרוכימיים. יחידה זו היא עתיקה מבחינה פילוגנטית וגרסה מקבילה לו המשתמשת באותות אלקטרוכימיים כבר נמצאת אצל אורגניזמים חד-תאיים כגון אמבות. עם התקדמות החץ האבולוציוני החלו היצורים לפתח מערכות יותר ויותר מתקדמות להעברה ושימור מידע מה שנתן להם יתרון הישרדותי. עם הזמן נוצרו יותר ויותר יחידות יסוד קרי נוירונים, בד בבד עם התעצמות ביכולת הנוירונים ליצור קשרים מרובים. אצל חלק מהיצורים המערכת התפזרה בכל הגוף כאשר כל יחידה ויחידה מתפקדת כמערכת בפני עצמה כמו אצל מדוזות, ומתוך פיצול בעץ הפילוגנטי נוצר לחץ אבולוציוני לריכוז צברי נוירונים אשר ניתן לראות כבר אצל תולעים שטוחות. במורד העץ הפילוגנטי ניתן לראות התקדמות של צברי הנוירונים לכיוון ראש האורגניזם תוך יצירת חוט המקשר בינם לבין שאר מערכות הגוף. כמו כן משוער כי איבר הניתן לסיווג כמדולה הופיע לפני כחצי מיליארד שנים, איבר זה היווה תחנת שליטה המרכזת את כל תפקודי החיים הבסיסיים. עם התקדמות האבולוציה התפתחו הסתעפויות רבות כמו התפתחות מערכות לימביות המקושרות לרגש. משערים כי בשלב מאוחר לאחר הימצאות הקורטקס התפתחה גם תחושת המודעות, אך אין עדיין הסבר לתהליך ההתפתחות הזה.
תופעה נוספת שהעסיקה חוקרים רבים היא ההתפתחות המואצת של מערכת העצבים האנושית. חוקרים גילו שהמוח האנושי גדל יותר מהר ביחס לקצב האבולוציה במינים אחרים, וההשערה היא שמעורבים בתהליך גנים אשר עושים מוטציות במוח באופן יזום. נגזרת מהשערה זו היא שהמוח האנושי עדיין ממשיך להתפתח בתהליך אבולוציוני מואץ.
הערות שוליים

1 2  V. S. Ramachandran, ed. (2012) Encyclopedia of Human Behavior, 2nd ed. Academic Press.
↑  Molenaar, Peter C. M. (Ed); Newell, Karl M. (Ed), (2010). Individual pathways of change: Statistical models for analyzing learning and development., (pp. 23-35). Washington, DC, US: American Psychological Association, xv, 227 pp.
1 2 3  גריג ר. ג. וזימברדו פ.ג. (2010). מבוא לפסיכולוגיה. הוצאת האוניברסיטה הפתוחה.
↑  Purves, Dale (2000). Neuroscience, Second Edition. Sunderland, MA: Sinauer Associates. ISBN 9780878937424. Archived from the original on 11 March 2014.
↑  "Medical Subject Headings (MeSH): Optic Nerve". National Library of Medicine. Archived from the original on 2 October 2013. Retrieved 28 September 2013.
↑  Estomih Mtui, M.J. Turlough FitzGerald, Gregory Gruener. Clinical neuroanatomy and neuroscience (6th ed.). Edinburgh: Saunders. p. 38. ISBN 978-0-7020-3738-2.
↑  Gizurarson S (2012). "Anatomical and histologica\ ]=\ factors affecting intranasal drug and vaccine delivery". Current Drug Delivery. 9 (6): 566–582. doi:10.2174/156720112803529828. PMC 3480721. PMID 22788696.
1 2 3 4 5  רמי רחמימוב (2004). מהפכת המוח: תקשורת, מחלות נפש וסמים. רעננה: מכון ון ליר בירושלים הקיבוץ המאוחד.
↑  Neil R. Carlson, (2013). Physiology of Behavior. Boston: Pearson.
1 2 3  Schacter, D. L., Gilbert, D. T., & Nock, M. K., & Wegner, D. M. (2016). Psychology. 4th Edition. New York, NY: Worth Publishers, chapter 3.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284968205171  BnF: cb119326149 (data)  GND: 4067637-7  LCCN: sh85021906  NDL: 00989651  NKC: ph119102  TA98: A14.1.00.001 
בתמונה רואים את עור הקרקפת, הגולגולת וקרומי המוח.
מבט תיכון על חתך במישור החיצי של המוח. בתמונה ניכרים הבדלי הצבעים בין החומר האפור בשוליים לחומר הלבן במרבית החתך.
תרשים חתך רוחבי של חוט השדרה, בו מסומנים אזורי החומר האפור והחומר הלבן. המידע החושי נכנס דרך גנגליון השדרה (13) והשורש הדורסלי (כחול) אל הקרן הדורסלית (2), והמידע המוטורי יוצא מהקרן הונטרלית (1) אל השורש הונטרלי (אדום).
שלוש התרחבויות בתעלה המרכזית מהוות את הבסיס לשלושת חלקי המוח היוצאים מחוט השדרה. בצד ימין מופיעות ההתרחבויות לאחר שניתן לזהות בהן חלוקות פנימיות יותר.
שיר ההד

| --- | --- |
 סינגל בביצוע אריק לביא
 יצא לאור:  1957 
 שפה:  עברית 
 כתיבה:  יעקב שבתאי 
 לחן:  יוחנן זראי 
 
אריק לביא
"שיר ההד" הוא שיר שחובר על-ידי יעקב שבתאי ב-1957 לבקשתו של הזמר אריק לביא והולחן על-ידי יוחנן זראי. לביא הקליט אותו והשיר הפך ללהיט וסייע להזניק את הקריירה שלו.  בשנת 1975 לביא הקליט אותו שוב לאלבומו "דיוקן", בעיבוד חדש ומוצלח וזכה להשמעות רבות באמצעי התקשורת. מאז זכה השיר לביצועים רבים. בין מבצעי השיר נמנים: רונית אופיר, איה כורם, מיכה שטרית ומנחי תוכנית הטלוויזיה זהו זה!.
רקע, כתיבת השיר והלחנתו

במהלך שנות ה-50 היה אריק לביא חבר בהרכב שלושת המיתרים (שלאחר מכן שינה את שמו ל"טריו ערבה") ביחד עם חבריו לתיאטרון הקאמרי צבי בורדו ושמעון ישראלי. ההרכב הוציא תקליט אחד והופיע בצרפת בהצלחה רבה. לאחר פירוק ההרכב פנה לביא לקריירת סולו והחל להופיע במועדון התיאטרון בתל אביב. בחיפושיו אחר חומרים פנה לביא למשורר יעקב שבתאי, בהמלצת חברי ההרכב הדודאים. לביא נסע לקיבוץ מרחביה, שם התגורר שבתאי וביקש ממנו לכתוב שיר המתאר טיול. עדנה שבתאי, אשתו של יעקב שבתאי, סיפרה כי לביא ביקש שיר על איש "שמטייל בנופים של הארץ, ומכל מקום עונה לו הד." שבתאי נעתר לבקשתו ולביא נתן את הטקסט למלחין יוחנן זראי שהלחין להיטים רבים באותה תקופה, כולל להיטיו של לביא, שיר הקטר והסלע האדום.
בתחילת שנות ה-60 נסע לביא להופיע בארצות הברית והשתלב בהפקת המחזמר אירמה לה דוס. ב-1963 הוציא לביא תקליט, עדיין תחת השם אריה לביא, בו הופיע שיר ההד לצד להיטיו של לביא מהתקופה, הסלע האדום ושיר הקטר. השיר נכלל גם באלבום "דיוקן" שיצא ב-1975. גיא פרחי טוען כי שיר ההד "הפך לנקודת מפנה בקריירה של לביא" ו"סלל את דרכו ללב תעשיית הזמר הישראלית."
ניתוח ופרשנות

תמר סוברן טוענת כי מהמקומות המצוינים בשיר עולה תחושה של עצב וגעגועים. הרי הבשן והר סיני לא היו מקומות נגישים ואת הרי גוש עציון היה ניתן אז רק לראות מרחוק ו"להתגעגע ולהתעצב על הקרב הקשה שהתנהל שם." הר נבו איננו נמצא כלל בתחומי הארץ ורק יכול לשלוח הד וגם מוסיף נופך של אגדה לשיר שכן כלל לא ברור היכן נמצאים צוקי הר נבו. עוד טוענת סוברן כי בעוד התבנית הסיפורית של השיר פשוטה למדי, השימוש בעצם קניין חבור כמו "שירי" ו"קולי" יחד עם צירופי סמיכויות כמו "ראשי הגבעות" ו"מדבר וחולו" מגביהים במעט את לשון השיר ל"כדי סיפור בלדיסטי שיש בו רמז של געגוע, בדידות ועצבות." סוברן מזהה בשיר מוטיבים שחוזרים על עצמם בשירי מטיילים נוספים שחיבר שבתאי כמו "אל הגבים" ו"אור נם".
גיא פרחי מזהה בשיר תחושה של ספק. הספק מקונן באותו מטייל וגורם להרעיד את ההרים בזעקות משוללות נמען, כמו "הו מה בודד!". ההרים אינם מיישבים את הספק שמקונן אצל המטייל ורק מהדהדים את קולו בחזרה אליו, כפי שכותב פרחי: "אדנותו השרירה של האדם יוצאת אל הנוף בבת קול בטוחה, ושבה אליו בחזרה כהד מתריס". פרחי טוען כי המטייל בשיר דומה לגיבור השבתאי המופיעה בפרוזה של יעקב שבתאי. הגיבור השבתאי הוא חירש המסוגל לשמוע רק את עצמו. גולדמן ברומן "זיכרון דברים" איננו מקשיב לדודו ברצינות הנדרשת ומאיר ברומן "סוף דבר" יוצא לנפוש באמסטרדם אך רואה בה "שומקום מובהק, שעליו יוכל להקרין את מצוקתו שוב ושוב."עוד טוען פרחי כי שבתאי לא נהג לכתוב שירי זמר עליזים ושגורים אלא "שירי זמר המשתמשים במשקל ובחריזה פזמונאית עליזה לתיאור סבל אנושי." שבתאי חיבר את שיר ההד "כשיר זמר המגולל את עלילת כישלונו של שיר הזמר".
לדעתו של פרחי הטיול בשיר הוא למעשה טיול בשומקום, אנטי-טיול. "הרים כחולים" ו"שבילים עתיקים" הם תיאורים כוללניים ואינם ברורים. המקומות המוזכרים בשיר כמו הר נבו והר סיני הם "תיאוריים תנ״כיים דוממים, מדומיינים בשיממון ובקיבעון היסטורי." שיר הזמר הוא למעשה בן לווייתו של המטייל, מעין שלוחה תודעתית שלו. בכל בית השיר נשלח אל העולם, אך בהיעדר נמען המעוניין לקבלו, חוזר אל המטייל כהד. החזרה המשולשת של ההד בסוף כל בית מעצימה את תחושת הייאוש והבדידות. שיר הזמר נכשל לדעתו של פרחי, היות שכדי להצליח שיר הזמר חייב להפוך לקולקטיבי, הוא חייב למצוא קהל שיהיה מוכן להאזין לו. שירו של המטייל איננו נשמע על-ידי איש, אלא חוזר אליו כהד מההרים. המטייל הוא היחיד המסוגל לשמוע את השיר, כפי שכותב פרחי: "בעוד שהפזמון תובע את הקשב, 'שיר ההד' נכתב בצלמה של אי האפשרות להקשיב".