stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חבל הבלקן
דמוגרפיה

הלאומים העיקריים בחבל הם יוונים (10.8 מיליון), טורקים (9.2 מיליון בחלקה האירופאי של טורקיה), סרבים (8.5 מיליון), בולגרים (7 מיליון), אלבנים (6 מיליון, מתוכם 3.3 מיליון באלבניה), קרואטים (4.5 מיליון), בוסנים (2.4 מיליון), מקדונים סלאביים (1.4 מיליון) ומונטנגרים (265 אלף). מיעוטים אתניים בולטים נוספים כוללים גוראנים, צוענים ופומאקים.
רבים מהלאומים בבלקן אינם חיים בהכרח במדינה בה הם מהווים רוב: בסרביה ישנו מיעוט קרואטי גדול, ובקרואטיה – מיעוט סרבי גדול. בוסניה והרצגובינה מאוכלסת על ידי שלושה לאומים: בוסנים, סרבים וקרואטים. חבל קוסובו מאוכלס ברובו על ידי אלבנים מוסלמים, וגם ברפובליקת מקדוניה הצפונית קיים מיעוט אלבני גדול. בצפון יוון קיים מיעוט מקדוני סלבי, ובמזרח יוון קיים מיעוט מוסלמי בולט (בעקבות הגירה אלבנית בלתי חוקית בשנות ה־90). בחלק גדול מהמדינות שנשלטו בעבר על ידי האימפריה העות'מאנית נותר מיעוט טורקי, כך הדבר בבולגריה, ברומניה באזור קונסטנצה, במדינות יוגוסלביה לשעבר, ועוד.
להלן טבלת מדינות הבלקן לפי אוכלוסייה וצפיפות:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| מדינה | אוכלוסייה (2023) | צפיפות (אנשים לקמ"ר) |
| רומניה | 19,051,562 | 82 |
| טורקיה | 11,929,013 | 110 |
| יוון | 10,394,055 | 82 |
| סרביה | 6,664,449 | 90 |
| בולגריה | 6,447,710 | 64 |
| קרואטיה | 3,850,894 | 73 |
| בוסניה והרצגובינה | 3,502,550 | 69 |
| אלבניה | 2,761,785 | 100 |
| סלובניה | 2,116,792 | 102 |
| מקדוניה הצפונית | 1,829,954 | 81 |
| קוסובו | 1,798,188 | 165 |
| מונטנגרו | 616,695 | 45 |
| סה"כ / ממוצע | 70,963,647 | 88.58 |
דמוגרפיה > דתות

הדתות הבולטות מאז ימי הביניים שנפוצו בכל עבר בחבל הבלקן, הן הנצרות (בפרט זרמי הנצרות-האורתודוקסית והנצרות-הקתולית) והאסלאם.
נצרות-אורתודוקסית היא זרם הדת השלטת כיום במדינות הבאות:
אוקראינה אוקראינה
בולגריה בולגריה
יוון יוון
מולדובה מולדובה
מונטנגרו מונטנגרו
מקדוניה הצפונית מקדוניה הצפונית
סרביה סרביה
קפריסין קפריסין
רומניה רומניה
נצרות-קתולית היא זרם הדת השלטת כיום במדינות הבאות:
איטליה איטליה
הונגריה הונגריה
סלובניה סלובניה
קרואטיה קרואטיה
אסלאם היא הדת השלטת כיום במדינות הבאות:
אלבניה אלבניה
בוסניה והרצגובינה בוסניה והרצגובינה
טורקיה טורקיה
צפון קפריסין צפון קפריסין
קוסובו קוסובו
הערות: במקדוניה הצפונית ובמונטונגרו – המיעוטים האלבנים, הקוסוברים והבוסניאקים הם בפרט מוסלמיים – אם כי מרבית אוכלוסיותיהן של מקדוניה הצפונית וכן של מונטונגרו, הם הסלאבים, שהם בעיקרם נוצריים-אורתודוקסיים.
בקפריסין – המיעוטים הטורקים והטורקמנים הם בפרט מוסלמיים (ראו צפון קפריסין) – אם כי מרבית אוכלוסיותיהן של קפריסין וכן של צפון קפריסין, הם היוונים, שהם בעיקרם נוצריים-אורתודוקסיים.
ראו גם

יוגוסלביה
התפרקות יוגוסלביה
אירו-אסיה
אירואסיאניות
דרום אירופה
מזרח אירופה
דרום-מזרח אירופה
העולם הנוצרי
העולם המוסלמי
קבוצות ומוצאות אתניים
משפחת שפות
בלקניזציה
בלקניזציה של האינטרנט
הגדרה#במילונאות
חבל-ארץ
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13  "Balkans". Encyclopædia Britannica. נבדק ב-2019-08-21. The Balkans are usually characterized as comprising Albania, Bosnia and Herzegovina, Bulgaria, Croatia, Kosovo, Montenegro, North Macedonia, Romania, Serbia, and Slovenia—with all or part of each of those countries located within the peninsula. Portions of Greece and Turkey are also located within the geographic region generally defined as the Balkan Peninsula, and many descriptions of the Balkans include those countries too. Some define the region in cultural and historical terms and others geographically, though there are even different interpretations among historians and geographers... Generally, the Balkans are bordered on the northwest by Italy, on the north by Hungary, on the north and northeast by Moldova and Ukraine, and on the south by Greece and Turkey or the Aegean Sea (depending on how the region is defined)... For discussion of physical and human geography, along with the history of individual countries in the region, see Albania, Bosnia and Herzegovina, Bulgaria, Croatia, Greece, Kosovo, North Macedonia, Moldova, Montenegro, Romania, Serbia, Slovenia, and Turkey. Area 257,400 square miles (666,700 square km). Pop. (2002 est.) 59,297,000.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282303005171  BNE: XX453055  GND: 4004334-4  LCCN: sh85011191  NARA: 10045631  NDL: 00560534  NKC: ge134045  TDVİA: balkanlar  VcBA: 497/600  VIAF: 252087561   WorldCat (עם VIAF): 252087561
בית גויטיין

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית מגורים 
 על שם:  דוד גויטיין 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 בעלים:  דוד גויטיין 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1931
 תאריך פתיחה רשמי:  1931 
 אדריכל:  ריכרד קאופמן 
 סגנון אדריכלי:  הסגנון הבין-לאומי 
 מידות
 קומות:  3 
 
 קואורדינטות:  31°46′31″N 35°12′48″E﻿ / ﻿31.775151°N 35.21322°E﻿ / 31.775151; 35.21322
  (למפת ירושלים מוגדלת) בית גויטיין(למפת ירושלים רגילה) בית גויטיין(למפת הרי ירושלים רגילה) בית גויטיין(למפת הרי ירושלים מוגדלת) בית גויטיין
 
שלט בבית גויטיין
בית גויטיין הוא מבנה בשכונת רחביה שבירושלים בפינת הרחובות אוסישקין ואברבנאל, ברחוב אוסישקין 10.
המבנה נבנה בין השנים 1930–1931 עבור בני הזוג דוד ואורה גוייטין. את המבנה תכנן האדריכל ריכרד קאופמן בסגנון הבינלאומי. למבנה מרפסת פינתית בעלת קירוי בטון, האופיינית לסגנון הבינלאומי, וכן גרם מדרגות חיצוני - שאינו אופייני לסגנון זה.
המבנה דומה לבית השמשוני הנמצא בסמוך, שתוכנן אף הוא בידי קאופמן.
בביתם אירחו בני הזוג גויטיין את סולתה ושמנה של ירושלים המנדטורית. בשנות ה-90 נוספו למבנה שתי קומות.
לקריאה נוספת

אמנון רמון, "דוקטור מול דוקטור גר" שכונת רחביה בירושלים, הוצאת יד בן צבי, ירושלים 2006
דוד קרויאנקר, אדריכלות בירושלים: הבנייה בתקופת המנדט הבריטי, ירושלים, 1989
הערות שוליים

↑  הדרה לזר, המנדטורים: ארץ ישראל 1940 - 1948, ירושלים, 1990
משנה למלך

ערך זה עוסק בתפקיד. אם התכוונתם לפירוש לספר משנה תורה להרמב"ם, ראו .
מלכויות המשנה באימפריה הספרדית באמריקה במאה ה-18.
המשנה למלך (באנגלית: Viceroy; בספרדית: Virrey; בפורטוגזית: Vice-Rei) היה הפקיד בעל הדרגה הגבוהה ביותר במערכת בירוקרטית קולוניאלית בקולוניה מסוימת, המושל אזרחית וצבאית בשמו של המלך על היחידה המנהלית הקרויה "מלכות משנה".
באימפריה הספרדית כיהנו בו-זמנית מספר משנים למלך ברחבי האמריקות. ב-1525 יוסדה מלכות המשנה של ספרד החדשה; ב-1544 יוסדה מלכות המשנה של פרו; בשנת 1717 הוקמה מלכות המשנה של גרנדה החדשה (Virreinato de Nueva Granada), אשר התפרקה והוקמה בשנית בשנת 1739; ולבסוף בשנת 1776 הוקמה מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה (Virreinato del Río de la Plata).
בנוסף למשנים למלך שבאמריקות היו למלך הספרדי משנים למלך גם באירופה: בשנת 1503 יוסדה מלכות המשנה של נפולי (Virreinato de Nápoles), ואילו בין השנים 1580 ל-1642 התקיימה מלכות המשנה של פורטוגל (Virreinato de Portugal). לבסוף, היו גם מספר משנים למלך גם בספרד עצמה: באראגון, ולנסיה ובקטלוניה.
תפקידו של המשנה למלך איבד מחשיבותו עם החלפת השושלת ההבסבורגית בשושלת הבורבונית בספרד בשנת 1700.
התואר שימש גם באימפריות אחרות, אם כי לרוב באופן בלתי רשמי ומצומצם יותר מאשר בזו הספרדית, כגון מדינת ברזיל תחת האימפריה הפורטוגזית, הודו תחת האימפריה הבריטית, צרפת החדשה תחת האימפריה הצרפתית (כיום בקנדה). בנוסף, מספר בתי מלוכה אירופאיים השתמשו בתארים אלו לציון המושלים מטעמם בטריטוריות שונות בתחומי ממלכתן.
פיקוח באימפריה הספרדית

מועצת האינדיאס, אשר הוקמה בשנת 1524 כמוסד שניהל עבור המלך את האימפריה, הוסמכה לשלוח מפקח כללי (visitador general) על מנת לחקור האשמות או חשדות למנהל לא-תקין מצד גוף או בעל משרה שלטונית. מוסד זה היה יעיל, אולם לא נעשה בו שימוש דחוף.
אמצעי הפיקוח העיקרי על המתחולל במלכות המשנה היו ה"רסידנסיאס" (residencias) – הליך שגרתי של דיווח וביקורת משפטית של תקופת השלטון של בעל משרה בכירה. עם סיום שלטונו, דרך קבע, נערך הליך שבדק את הישגיו ובירר טענות שהועלו כנגדו.
אופייה של הבירוקרטיה ברחבי האימפריה, ושל הקבוצות המאורגנות בה, סייע גם הוא להליך הפיקוח והביקורת המתמיד על התנהלות מלכות המשנה. מצופה היה ממושל שיתייעץ עם חברי האודיינסייה שבתחום סמכותו ולדעתם היה משקל. גילדות ומועצות ערים, וכן קבוצות מאורגנות אחרות, כגון אנשי הכנסייה והצבא, שמרו בקנאות על זכויות היתר (fueros) שלהם ולא היססו לפנות לכתר על כל פגיעה במעמדם. מערכת משפטית היררכית קיבלה תלונות כנגד פקידים שהואשמו בשחיתות או בניצול סמכותם לרעה, וטיפלה בהם ביעילות משתנה בהתאם לזמן ולמקום.
ראו גם

מושל כללי
לורד לוטננט של אירלנד
מושל הודו (בריטי)
מושל הודו הפורטוגזית
המלחמות הסאמניטיות

המלחמות הסאמניטיות הן סדרה של שלוש מלחמות בין הרפובליקה הרומית לבין ברית העמים הסאמניטיים, שגרו באזור הרי האפנינים, ממזרח ומדרום לרומא.
המלחמה הסאמניטית הראשונה התרחשה בשנים 343–341 לפנה"ס כתוצאה של התערבות של רומא לטובת ערי קמפניה נגד התקפות סאמניטיות. המלחמה השנייה, בשנים 326–304 לפנה"ס, התרחשה בשל התערבות של רומא במדיניות של נאפולי, והתפתחה לתחרות על השליטה בדרום חצי-האי האיטלקי. המלחמה התאפיינה בהצלחות סאמניטיות בתחילתה, אך הסתיימה בניצחון רומי מוחץ בקרב בּוֹביאנום, ובשנת 304 לפנה"ס נחתם הסכם שלום. המלחמה השלישית, בשנים 298–290 לפנה"ס, הייתה המלחמה האחרונה בה התייצב מול רומא עם איטלקי שווה כוחות, הפעם תוך שיתוף פעולה עם כוחות אטרוסקים וגאלים. עם פלישתו של פירוס מלך אפירוס לדרום איטליה, ניסו הסאמינטים את כוחם נגד רומא, שוב לשווא. לאורך העימות כולו גילו הסאמניטים אומץ רב ושיתפו פעולה לא פעם עם אויביה האחרים של רומא. בעקבות ניצחונה הגורף בעימות, הפכה רומא למעצמה היחידה בחצי האי האפניני.
רקע היסטורי

העמים הסאמניטים מנו ארבעה שבטים: הקַריקינים (Carricini) בצפון, הקאודינים (Caudini) במערב, ההירפּינים (Hirpini) בדרום והפֵּנטרים (Pentri) במרכז. המסגרת המדינית שקיימו הסאמניטים היוותה כוח-נגד לעוצמה הפוליטית והצבאית של רומא עד סוף המאה הרביעית לפנה"ס.
הרקע לעימות הוא התרחבותה של רומא דרומה עד הנהר לירי, שנקבע כגבול בין לאטיום לקמפניה. קמפניה הייתה אזור חקלאי עשיר בחצי האי האפניני מדרום לרומא, שהיו בו גם נמלים מצוינים, ולפיכך הוא משך לאורך הדורות מתיישבים וכובשים, ובראשם היוונים והאטרוסקים. עם הזמן התמזגו הפולשים עם אוכלוסיית המקום, ויצרו תערובת תרבותית ייחודית. עד אמצע המאה הרביעית לפנה"ס נוספו גם הסאמניטים לתערובת.
לפי דיודורוס וליוויוס, בשנת 354 לפנה"ס נחתם הסכם בין רומא לסאמניטים. רוב סעיפי ההסכם לא שרדו עם הזמן. עם זאת, ההסכם הביא לחלוקת אזורי התפשטות, שלפיה היה נהר לירי קו הגבול בין האזורים השייכים לרומא והאזורים ששייכים לסאמניטים. מצד אחר בא ההסכם להגן על שני העמים מפני פלישות עתידיות מצד העמים הגאלים שבצפון חצי-האי, אך כמו במקרים אחרים בדברי-ימי רומא, הוא לא מנע התנגשות עתידית. התנגשות זו אירעה לראשונה בצפון קמפניה.
המלחמה הסאמניטית השנייה (326–304 לפנה"ס) > רקע

כשני עשׂורים לאחר ההסכם של 341 שוב החלו רומא וסאמניום להתנגש זו בזו, הפעם מעמדת שני העמים החזקים ביותר באיטליה. הסאמניטים מרובי האוכלוסין ביקשו מקום נרחב יותר מאדמת ההר, והרומאים, המפותחים כלכלית ועתירי הניצחונות הקודמים, ביקשו להתפשט לשטחים ולקבוע הישׂגים חדשים בחוץ. שני העמים חיפשו יתרונות אחד על חשבון השני, מה שעורר מתחים וחיכוכים רבים, שהביאו לפרוץ המלחמה השנייה. נקודת התנגשות אחת הייתה בקמפניה. בשנת 334 לפנה"ס ייסדה רומא קולוניה לטינית בקאלֶס, בכוונה לחסום את גישת הסאמניטים מאזור הסידיקינים בדרום. בשנת 328 ייסדו הרומאים קולוניה לטינית נוספת בפרגלאי (Fregellae), ממזרח לליריס, אזור שלפי ההסכם של 341 היה בתחום ההשפעה הסאמניטי. אחרי מותו של המלך אלכסנדר הראשון מאפירוס (Alexander I of Epirus), שהתערב מדינית וצבאית בדרום איטליה, הייתה לסאמיניטים ההזדמנות לתמוך בגורמים הפרו–סאמניטיים בנאפולי ולהכניס אליה חיילים. לפיכך פנו גורמים אנטי-סאמניטים בנאפולי לרומאים בבקשת עזרה, בקשה שנענתה ברומא בחיוב, והיוותה גורם מזרז נוסף לקראת המלחמה.
המלחמה הסאמיניטית השלישית (298–290 לפנה"ס) > רקע

הרומאים והסאמיניטים הסכימו על שלום אחרי המלחמה השנייה ביניהם שהסתיימה בשנת 304 לפנה"ס. ושניהם התחילו להכנה צבאית שאולי תתחדש המלחמה מנקודת מבט הסאמיניטים. רומא התחילה להרחיב את מערכת הברית שלהם, מקביל לזה גם הסאמיניטים התחילו לקיים יחסים עם שבטי גאלים ואטרוסקים. התוכנית של הסאמיניטים למלחמה הבא הייתה לפתוח חזית שנייה נגד רומא. ותוכנית הפעולה של רומא הייתה לחזק את השליטה שלהם במרכז איטליה.
בשנת 299 לפנה"ס הרומאים הציבו מחנה צבאי ליד נרניה האטרוסקים הכינו את עצמם למלחמה נגד רומא. למרות זאת הגאלים פלשו לאזור האטרוסקים למנוע לחימה הם הציעו על הגאלים כסף בהתחלה הסכימו ברם הגאלים הציעו על האטרוסקים ברית נגד הרומאים. הרומאי בשל הברית שהיית נגדם הם עשו ברית עם הפיסנטיס (שבט יווני). ועוד מעצמה נכנסת לברית עם הגאלים והאוטראסקים הם הסאמיניטים. בשנת 298 משלחת מלוקאנים לרומא שבקשו להיות תחת חסות של רומא אחרי שהסאמיניטים פלשו לאזור שלהם ונכשלו לעשות ברית. הרומאי ניסו לעשות שיחות וליגיעו להסכם לגבי הנושא והסאמיניטים לא הסכימו לצאת מלוקאניה והרומאים הכריזו מלחמה נגדם כיוון שהם איימו על ביטחונם וטענה נוספת היא שרומא הכריזה מלחמה בגלל הפחד מהתחזקות של הסאמיניטים.
המלחמה הסאמיניטית הרביעית (280–275 לפנה"ס) > רקע

ב-290 לפנה"ס, בסוף שלוש המלחמות הסאמנטיות, הקימה רומא את ההגמוניה שלה על חלקים מאיטליה המרכזית והדרומית, שהובאה באמצעות בריתות עם עמים איטלקים שונים במרכז איטליה. מדרום לשטח ההשפעה הרומי באיטליה היו מספר מדינות עירוניות שנוסדו על ידי מתיישבים יוונים מן המאה השמינית עד המאה השישית לפני הספירה (בעיקר בחופי קלבריה ובזיליקטה ובדרום מזרח וסיציליה). טרנטום הייתה העיר היוונית הגדולה והחזקה ביותר באיטליה. הטרנטינים תקפו צי רומי מול חופי הים שלהם, טובעים כמה ספינותיהם ולוקחים כמה שבויים. כתוצאה מכך הכריזה רומא מלחמה.
המלחמה הסאמיניטית הרביעית (280–275 לפנה"ס) > מהלך המלחמה

רומא בילתה את ה-280 לפנה"ס, שהביאה להפסקת התסיסה בצפון איטליה, אך תשומת לבה הופנתה גם לדרום הרחוק, על ידי מריבה בין העיר היוונית תורי לבין שבט סמניט. תורי קרא לעזרתה של רומא, שפעולותיה הימיות באזור עוררו מלחמה עם העיר טרנטום היוונית. כמו בקונפליקטים קודמים עם עמים איטלקים, זימן טרנטום סיוע צבאי מיוון, וקרא למלך פירוס מאפירוס, אחד הגנרלים המבריקים ביותר של העולם העתיק. פירוס הגיע לדרום איטליה ב-280 לפנה"ס עם 20 פילים ו-25,000 חיילים מאומנים. לאחר שהביס את הרומאים בהרקלה ועורר מרד בקרב הסאמניטים, לדברי פלוטארך, אחדים מהם ניצבו לצד הקרטאגים וחלקם קראו לשכירי החרב של ממראטין. בעוד פירוס עמד בפני התנגדות ומרד, הוא קיבל מכתב מן הטירנים והסאמניטים. הסאמניטים נדחפו ממקומותיהם הכפריים והתקשו להגן על הערים שלהם והתחננו בפניו שיבוא לעזרתם. זה נתן לפירוס תירוץ לעזוב את סיציליה, שם הוא איבד שליטה, בלי להיראות כאילו הוא בורח. הוא הציע תנאי שלום שיגבילו את השלטון הרומי למרכז איטליה. כאשר הסנאט התלבט, אפיוס קלאודיוס, סנאטור עיוור זקן, עורר את אומץ לבם ושכנע אותם להמשיך בלחימה. פירוס שוב הביס את הרומאים בשנת 279 לפנה"ס באסקולום. האבדות שלו בשתי הקרבות היו 7,500 (כמעט שליש מכלל כוחו). כשבירך על ניצחונו, פירוס, על פי פלוטארך, השיב כי אחד כזה יבטל אותו לחלוטין." סוג זה של ניצחון נקרא מאז ניצחון פירי. פירוס עזב את איטליה וסייע ליוונים של סיציליה נגד קרתגו. בסופו של דבר הוא חזר לאיטליה והובס על ידי הרומאים ב-275 לפנה"ס ב-Beneventum. לאחר מכן הוא חזר ליוון, ואילו רומא הניחה התנגדות באיטליה ולקחה את טרנטום עצמה במצור ב-272 לפנה"ס.
רומא הייתה עכשיו המאסטר הבלתי מעורער של איטליה. הטריטוריה הרומית הייתה חגורה רחבה ברחבי איטליה מרכזית, מים עד ים. מושבות רגילות היו מפוזרות ברחבי חץ האי. שאר עמי איטליה נכבלו רומא על ידי שורה של בריתות בין שתי המדינות, המצריכה אותם לספק רומא עם כוחות צבאיים בעת מלחמה. לפי מפקד האוכלוסין הרומי של 225 לפנה"ס, רומא יכלה לגייס 700,000 חי"ר 70,000 פרשים מאזרחים ובעלי ברית משלה. כיבוש איטליה הוליד האתוס צבאי חזק בקרב אצולת האזרחים הרומיות, ובלבד רומא עם כוח אדם רב, ואלץ אותו לפתח צבאי, פוליטי, ומוסדות משפטיים ושיטות לכיבוש סופגים עמים זרים. מלחמת פירוס הוכיחה כי הצבא האזרחי של רומא יכול לנהל מלחמה מוצלחת של תשה נגד שכירי חרב מיומנות של המזרח התיכון.
כרונולוגיה

343 לפנה"ס: התחלת המלחמה הסאמיניטית הראשונה.
341 לפנה"ס: הפסקת את המלחמה והרומאים והסאמיניטים נכנסו למלחמה הלטינית כבעלות ברית.
326 לפנה"ס: הסאמיניטים הכריזו מלחמה על רומא. התערבות רומא בנאפולי וכבוש אותה.
324 לפנה"ס: המבצע הראשון של רומא.
321 לפנה"ס: השפלה רומית במזלגות הקאודין.
320 לפנה"ס: הרס של פרגלה על ידי הסאמניטים.
320 לפנה"ס: הרומאים תפסו את לוצריה ושחררו את בני הערובה הרומאים.
319 לפנה"ס: הרומאים השתלטו על סאטריקום, שהמריד ואירח חיל מצב של סמניט.
318 לפנה"ס: סמני ביקש שלום. רומא שינתה את זה.
316 לפנה"ס: סמני מצור על פליסטיקה.
315 לפנה"ס: סמניטים תפסו את פליסטיקה.
315 לפנה"ס: קרב לאוטולות, תבוסה רומית
313 לפנה"ס: הרומאים תפסו את נולה.
314 לפנה"ס: הרומאים הרסו את ערי אוסוני של אונסונה, מינטורנה וושיה.
314 לפנה"ס: הרומאים הביסו את הסאמניטים ליד קפואה.
314 לפנה"ס: הרומאים תפסו את סורה.
313 לפנה"ס: הרומאים הקימו מושבות בסוסה אאורונקה, אינטרמנה סוקסינה והאי פונטיאיה.
313 לפנה"ס: סמניטים תפסו את חיל המצב הרומי בקלוביוס, הרומאים חזרו על כך שוב.
313 לפנה"ס: הרומאים פיטרו את בוביאנום.
311 לפנה"ס: הרומאים הביסו את סמניטס בסאניום.
311 לפנה"ס: תחילת המלחמה באטרוריה, אטרוסקאנים הנצורים על סאטריום, קרב חסר החלטיות עם הרומאים.
311 לפנה"ס: הרומאים הביסו את אטרוסקנס ליד סטריום.
311 לפנה"ס: משלחתו של מרקוס פאביוס דרך יער צ'ימיאן.
310 לפנה"ס: הרומאים להביס את אטרוסקנים.
310 לפנה"ס - הערים האטרוסקיות של פרוסיה וקורטונה ואריטיום תבעו שלום וקיבלו שלושים שנה הפסקת אש.
310 לפנה"ס: הקרב על אגם ואדימו - ניצחון רומי, הקרב נאמר כי יש שבר את העוצמה של האטרוסקים בפעם הראשונה.
310 לפנה"ס: נלחם הקונסול גיניוס מארקיוס בסאמיניטם, הרומאים איבדו כמה קצינים, פצוע הקונסול.
309 לפנה"ס: אטרוסקנס שבר את ההפוגה, הרומאים הביסו אותם ליד פרוסיה.
309 לפנה"ס: רומא סירבה הצעות שלום של נוצרייה אלפטרנה ותפסה אותו.
309 לפנה"ס: הרומאים הביסו את מרסי ופאליני, ששיתפו פעולה עם סמניטים בקרבות נפרדים במקומות לא מוגדרים.
309 לפנה"ס: אטרסקאנס תבע שלום, רומא העניקה רק שנה אחת להפסקת אש.
306 לפנה"ס: הרומאים נלחמו נגד סלנטיני בדרום אפוליה ותפסו כמה עיירות
306 לפנה"ס: סמניטים הובסו ליד אליפאה, כמה כוחות הרניצ'י שנמצאו בין שורות האויב, מרד הרניצ'י.
305 לפנה"ס: סמניטס והרניצ'י בודדו את אחד הקונסולים הרומיים כל אחד, הרניצ'י נכנע, סמניס הובס.
305 לפנה"ס - קרב בטיפנום בסאניום, על פי מקור אחד הרומאים הביס, על פי אחד, הם נסוגו.
305 לפנה"ס - הרומאים הביסו את סמניטס בסאניום.
304 לפנה"ס - סמני נתבע בשלום, סוף המלחמה.
298 לפנה"ס: התחלת המלחמה הסאמיניטית השלישית.
297 לפנה"ס: קווינטוס פאביוס מקסימוס רוליאנוס מביס את הסאמניטים ליד טיפרנום.
295 לפנה"ס: קרב סנטיום.
294 לפנה"ס: הסמינט כמעט השתלטו על מחנה רומי, אך דחו אותו
294 לפנה"ס: לוציוס פוסטומיוס תפס את מיליוניה ופריטרום.
293 לפנה"ס: לוציוס פאפיריוס תפס את אקווילוניה וסאפינום בסאניום.
293 לפנה"ס: ספוריוס קרוויליוס תפס את הקומיניום, וליה, פלומבינום והרקולניום בסאניום.
290 לפנה"ס: פעולות רומיות כדי לנגב את הכיסים האחרונים של התנגדות הסאמיניטית האחרונה, סוף המלחמה.
לקריאה נוספת

ישראל שצמן, תולדות הרפובליקה הרומית, האוניברסיטה העברית, 1989
Dionysus of Halicarnassus, Roman Antiquities
Livy, Rome's Italian Wars: Books 6–10 (Oxford's World's Classics). Oxford University Press, 2103
Oakley, SP (2008), A Commentary on Livy Books VI–X:, Volume IV: Book X, Oxford University Press
הערות שוליים

1 2  ישראל שצמן, תולדות הרפובליקה הרומית, האוניברסיטה העברית, 1989, עמ' 85
↑  דיודורוס 16. 45, 8
↑  ליוויוס 7. 19, 3–4
1 2  Gary Forsythe, A Critical History of Early Rome (University of California Press: 2005), pp. 285-287
↑  ליוויוס 7. 29, 4
1 2  ליוויוס 7. 29, 5–6
↑  ליוויוס 7. 30, 5
↑  Tim Cornelll, The Beginnings of Rome: Italy and Rome from the Bronze Age to the Punic Wars (RoutledgeL 1995), p. 347
↑  Titus Livius (Livy), The History of Rome, Book 7 Chapter 31, edited by Benjamin Oliver Foster
↑  Titus Livius (Livy), The History of Rome, Book 7 Chapter 32.1, edited by Benjamin Oliver Foster
↑  ליוויוס 7. 32, 2
↑  Gary Forsythe, A Critical History of Early Rome (University of California Press: 2005), p. 288
↑  ליוויוס 7. 33, 1 עד 37, 3
↑  ישראל שצמן, תולדות הרפובליקה הרומית, רומא משתלטת על איטליה, האוניברסיטה העברית, 1989, עמ' 87–88
↑  ליוויס 8. 25
↑  ליוויוס 8. 23, 4
↑  ליוויוס 8. 29, 13
↑  ליוויוס 8. 37, 2
↑  ליוויוס 9. 22
↑  ליוויוס 9. 29
↑  ליוויוס 9. 45, 2
↑  ליוויוס 10. 11
↑  דיוניסיוס 17\18, 1-2
↑  Oakley, 2008, p. 164
↑  ליוויוס 10. 13, 5
↑  ליוויוס 10. 18, 3
↑  ליוויוס 10. 18, 2
↑  ליוויוס 10. 19, 22
↑  ליוויוס 10. 21, 2
↑  ליוויוס. 10. 27
↑  ליוויוס 10. 28–29
↑  ליוויוס 10. 45–46
קמפניה

חיילים רומאים במאה ה4 לפנה"ס
הייתה הדרך הרומאית הראשונה שנסללה. ויה אפיה קישרה בין רומא לקמפניה ודרום איטליה
מרנפתח

ארון הקבורה של מרנפתח בעמק המלכים
מרנפתח (1274 לפנה"ס לערך – 1203 לפנה"ס) היה הפרעה הרביעי בשושלת ה-19 שבמצרים העתיקה. הוא שלט בין השנים 1213–1203 לפנה"ס.
אביו, רעמסס השני, מלך במשך 66 שנים כך שמרנפתח, שהיה בנו ה-13 מאשתו איסתנפרת, עלה לשלטון בגיל מאוחר מאוד - בסביבות גיל 60 ואף יותר. מרנפתח נלחם כנגד מרידות בכנען, אך פועלו החשוב ביותר היה מסע המלחמה לאזור לוב. גויי הים שהשתלטו על לוב פלשו ממנה למצרים וניסו לכובשה, אך מרנפתח הדף אותם, חדר ללוב והביס אותם גם שם.
מרנפתח העביר את המרכז השלטוני מפר-רעמסס בחזרה לממפיס, בה הוא בנה מקדש מלכותי. יורשו של מרנפתח היה סתי השני.
על פי הארכאולוג גרפטון אליוט סמית שהסיר את הכיסוי מעל פני המומיה של מרנפתח ב-7 ביולי 1907, המומיה (שגובהה 1.714 מטרים) מעידה כי פניו של מרנפתח היו דומים במבניהם לאלה של סבו, סתי הראשון, יותר מאשר לאלה של אביו, רעמסס השני.
בשנת 1940 התגלה הסרקופג של מרנפתח על ידי הארכאולוג הצרפתי פיר מונטה (Pierre Montet) בעת שחפר את קברו השלם של המלך פסוסנס הראשון בטאניס שהייתה בירת השושלת ה-21. באותה עת בתקופת הביניים השלישית במצרים העתיקה, היה מקובל לעשות שימוש משני בפסלים, מונומנטים, וגם סרקופגים מתקופות קדומות. כרטוש על צידו החיצוני האדום של הסרקופג הראה שבמקור היה זה סרקופג של מרנפתח.
מרנפתח וישראל

מצבת מרנפתח היא כתובת ארכאולוגית שנכתבה בשנתו החמישית של פרעה מרנפתח ולה משמעות חשובה להיסטוריה של עם ישראל ולארכאולוגיה המקראית, בהיותה המקור החיצוני הראשון המזכיר את עם ישראל. באסטלה המכונה אסטלת מרנפתח הוא מתפאר במלחמותיו וניצחונותיו. בין שאר המלחמות נכתב: ”ישראל הושם אין זרע לו”. מתיאור זה שההשמדות המתוארות בו הם לרוב מוגזמות, כהרגלם של מלכי מצרים ושליטים אחרים ברחבי הסהר הפורה, עולה כי כבר בסביבות אמצע המאה ה-13 לפנה"ס התקיימה קבוצה אתנית בשם "ישראל".
בעקבות אזכור זה, סברו חוקרים מסוימים כי בימיו התרחשה יציאת מצרים. אך כיוון שמתוארת כאן הימצאותם בכנען, הגיעו מרבית החוקרים למסקנה כי יציאת מצרים התרחשה דור או שניים קודם לכן, ייתכן שבתקופת מלכות אביו, רעמסס השני.
ישנה סברה שהיישוב המקראי מי נפתוח, המזוהה עם ליפתא, נקרא על שם מרנפתח.
הערות שוליים

↑  Grafton Elliot Smith, The Royal Mummies, Cairo (1912), pp. 65-70
↑  The Third Intermediate period The 21st dynasty, באנציקלופדיה בריטניקה
↑   יוסף ניצן וד"ר יהושפט נבו, כתובות ארכיאולוגיות מתקופת המקרא : מצבת מרנפתח, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: רעמסס השני | פרעוני מצרים | הבא: אמנ מסס |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007430035305171  GND: 118892274  ISNI: 0000 0000 9586 3132  LCCN: n94033132  SUDOC: 092891101  VIAF: 57412931   WorldCat (עם VIAF): 57412931
בית דב יוסף

בית דב יוסף. מבט מכיוון גן הכוזרי
בית דב יוסף הוא מבנה בשכונת רחביה בירושלים ברחוב אלחריזי 22. מבנה זה נודע בסגנונו הארכיטקטוני הייחודי - סגנון ספרדי מורי, והשונה מהסגנונות המקובלים בירושלים בכלל ומסגנון הבינלאומי המקובל בשכונת רחביה בפרט.
היסטוריה

מבנה זה נבנה עבור דב יוסף לאחר נישואיו בשנת 1922 לגולדי הופמן, ולאחר מאורעות 1929 שבעטיים החליט דב יוסף לעבור לשכונה יהודית חדשה.
המבנה נבנה על פי תכנונו של האדריכל היהודי - בריטי בנימין צייקין. המבנה עשוי בטון ומכוסה טיח לבן (ולא אבן, כמקובל בירושלים וכנדרש על פי חוק עזר עירוני). המבנה בנוי בסגנון ספרדי אקלקטי עם הדגשים מוריים (סגנון המכונה על ידי דוד קרויאנקר בספרו "סגנון פואבלו אספניול" בשל עירוב הסגנונות הספרדיים). למבנה מרפסת מסוגננת בחזית הבית האופיינית לבתים ספרדיים, סורגים מסולסלים (אלמנט ספרדי נפוץ אולם נדיר ביותר בירושלים), ועיטורי קשתות בסגנון רומנסקי.
המבנה הפך למוקד לשמנה וסלתה של ירושלים, ורעייתו של יוסף אירחה בו את ראשי המנדט הבריטי וראשי היישוב היהודי והמוסדות הלאומיים.
ב-30 ביוני 1946 ("השבת השחורה") הקיפה פלוגה בריטית את הבית וחיפשה בו מידע על ארגון ההגנה. דב יוסף, ששהה באותה עת בנתניה נעצר יחד עם מנהיגי יישוב רבים אחרים.
לאחר סיום מבצע נחשון ועם מינויו של דב יוסף למושל האזרחי של העיר ירושלים, נהג יוסף לארח בביתו את נציגי הצלב האדום והאומות המאוחדות, ובהם הרוזן ברנדוט. סגנו של ברנדוט, אגה לונסטרום מספר על האירוח:
"הוא קיבלנו בנדיבות בלתי רגילה בחווילתו היפה. הערצנו את אוסף התמונות הנפלא שלו."
בשנת 1975, לאחר מות רעייתו, מכר דב יוסף את הבית לחיים פז אשר הרחיב אותו בשנת 1985 על ידי בניית אגף נוסף בחלקו האחורי של המבנה.
לקריאה נוספת

אמנון רמון, "דוקטור מול דוקטור גר" שכונת רחביה בירושלים, הוצאת יד בן צבי, ירושלים 2006
דוד קרויאנקר, ירושלים - מבט ארכיטקטוני, כתר הוצאה לאור, 1996.
הרנסאנס הקרולינגי

משמאל לימין: רבנוס מאורוס, אלקווין ואודגר (אנ')
הרנסאנס הקרולינגי הוא מונח היסטוריוגרפי המתאר את תור הזהב האגדי שהתקיים באימפריה הקרולינגית החל מסוף המאה ה-8 ועד שלהי המאה ה-9, בתקופת שלטונם של קרל הגדול, לואי החסיד וקרל הקירח. הרנסאנס הקרולינגי השפיע במידה רבה על ההתנהלות הפוליטית של מערב אירופה לאורך ימי הביניים – ושינה את פניה המדיניים של אירופה. אבל תרומתו העיקרית באה לידי ביטוי בתרבות.
בהשראת הקיסרות הרומית הקדומה התבצעה עשייה אינטנסיבית בתחום הספרות, האמנות, האדריכלות והמשפט. כמו כן, העמיק חקר הטקסטים הקנוניים, אשר דרש לימוד מעמיק של השפה הלטינית, ואגב כך התבסס מעמדה של הלטינית כלינגווה פרנקה של מערבה של אירופה. בנוסף לכך, נעשו רפורמות כנסייתיות מרחיקות לכת, וההשכלה להמונים הפכה לעניין ממוסד שמעודדים את קיומו. הדמויות הפועלות העיקריות בעשייה תרבותית זו הם אלקווין, איינהרד, רבנוס מאורוס, וג'ון סקוטוס אריגנה.