stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רונלד רייגן
רייגן וישראל

באופן כללי נחשב רייגן לאחד מאוהדי ישראל הגדולים שישבו בבית הלבן ובתקופת שלטונו התרחב משמעותית הסיוע הצבאי והכלכלי של ארצות הברית לישראל. הנשיא רייגן תמך בגלוי במאבקם של אסירי ציון והתנה בפני גורבצ'וב את שיפור היחסים בין המדינות וחתימה על הסכמים כלכליים בשיפור יחסה של ברית המועצות ליהודיה, ובפרט הצליח להביא לשחרורו של אנטולי (נתן) שרנסקי, שהיה אחד מסמלי המאבק. בשל דימויו החיובי הזה, זכה רייגן לתמיכה רבה בקרב יהודי ארצות הברית, דבר יוצא דופן עבור נשיא מהמפלגה הרפובליקנית. למרות זאת, ביקורת הוטחה בו ב-1985, כאשר התעקש להניח זר בבית קברות גרמני שבו נקברו גם אנשי אס אס.
רייגן אירח את מדינת ישראל לשתי ארוחות ערב ממלכתיות: באפריל 1980, במהלך תקופת כהונתו הראשונה, אירח את ראש ממשלת ישראל מנחם בגין. לאחר שנבחר לכהונה נוספת, אירח את נשיא מדינת ישראל חיים הרצוג לארוחת ערב ממלכתית שנערכה בנובמבר 1987.
עם זאת, רייגן ביקר את ישראל בעקבות הפצצת הכור העיראקי ואחרי טבח סברה ושתילה. בתקופתו הכירה ארצות הברית באש"ף כנציג העם הפלסטיני. מזכיר המדינה בממשלו, ג'ורג' שולץ, עמל על תוכניות שיאפשרו לפלסטינים בשטחים אוטונומיה, למורת רוחה של ממשלת ישראל, אך סופן שלא יצא מהן דבר. ב-31 ביולי 1983 הכריז רייגן כי ”יותר לא יקומו התנחלויות ישראליות בשטחים”. יום לאחר ההכרזה הזו קמה היאחזות נח"ל חדשה בשומרון, ליד הר גריזים. כתגובה על הכרזת רייגן, קראו לה מייסדיה "רוגן". ההיאחזות התאזרחה כעבור כשנה והיא היישוב יצהר.
רייגן וישראל > "תוכנית רייגן"

בתחילת כהונתו של רייגן כנשיא נקט בעמדה ניצית כלפי הגוש המזרחי וראה את ישראל כשותפה האסטרטגית המרכזית של אמריקה במזרח התיכון במסגרת המלחמה הקרה השנייה, במיוחד לאחר המהפכה האסלאמית האיראנית שהתרחשה בתקופת קודמו, קרטר, וגנזה מאמריקה שותפה אסטרטגית אזורית גדולה. לכן, רייגן איחד בבחינת מדיניות החוץ שלו בין האינטרס האסטרטגי הלאומי לבין תבנית "היחסים המיוחדים" בין ארצות הברית לישראל. עיקר עניינו של הממשל במזרח התיכון נגע למפרץ הפרסי ולא לסכסוך הישראלי-ערבי. לצד עליית הערכת חשיבותה האסטרטגית של ישראל, הממשל גם פעל להכפיף אותה לדרישותיו דרך הטלת מעין "עונשים" בדמות עיצומים והגבלות על פעולות הנוגדות את עמדותיה של ארצות הברית במישור הבין-מדיני או הבין-לאומי הרחב. דוגמה לכך היא השעיית משלוח של ארבעה מטוסי ג'נרל דיינמיקס F-16 פייטינג פלקון לישראל בעקבות "מבצע אופרה" – תקיפת הכור הגרעיני בעיראק. בנובמבר 1981 פורסם מזכר הבנות שביסס מבצעית את משמעות ההעמקה האסטרטגית בין הממשל האמריקאי וישראל בהנהגת מנחם בגין.
בספטמבר 1982, במהלכו של מבצע שלום הגליל הישראלי בלבנון, פרסם הממשל האמריקאי את "תוכנית רייגן", שהייתה מתווה לפתרון סכסוכים וקשיים במזרח התיכון. התוכנית התבססה על ההערכה שישראל תסדיר, כמטרתה, ממשל לבנוני חדש ויציב ותיסוג באופן הדרגתי חזרה אל גבול ישראל–לבנון. בהתייחס לסכסוך הישראלי-פלסטיני, התוכנית נשענה על האופציה הירדנית שירדן תיקח חלק בהסדר רשויות שלטון סדירות ביהודה ושומרון וחבל עזה מהם ישראל אמורה כביכול לסגת בדרך להקמת ממשל פלסטיני עצמאי. ראש ממשלת ישראל מנחם בגין, שהתנגד באותה עת לנסיגה מיידית מלבנון, הכריז כי הוא דוחה את התוכנית על הסף, ואף אישר הקמת יישובים חדשים ביהודה ושומרון (בתגובה להצהרותיו של בגין החליט רייגן לעצור את אספקת המטוסים לישראל לתקופה של כ-3 חודשים). אם לא די בכך, מתנחלים התראיינו לתקשורת הישראלית ודרשו חרף הצעתו של רייגן שממשלת ישראל תחיל את הריבונות בשטחים. על אף התנגדותה הנחרצת של ממשלת ישראל לתוכנית, נוצר תקדים שאנשי ציבור יהודים-אמריקאים כגון תומאס דיין, מראשי איפא"ק, תמכו נחרצות בתוכנית.
רייגן וישראל > מלחמת לבנון הראשונה

טרם תחילת מבצע שלום הגליל ביוני 1982, מלחמת האזרחים בלבנון זלגה לשטחי ישראל דרך הפצצת מטרות אזרחיות בגליל בידי מאחזי אש"ף אשר בדרום לבנון (חבל פתחלנד). בחודשים שקדמו לפתיחת המבצע ותחילת מלחמת לבנון הראשונה, התקיים דיאלוג פנימי בתוך הממשל לגבי העמדה שיש לנקוט ביחס לפעולה ישראלית נרחבת נגד אש"ף בלבנון. הממשל שלח את פיליפ חביב כשליח מיוחד למזרח התיכון למניעת הסלמה בין ישראל לסוריה ולאש"ף בזירת המאבק בלבנון. אמריקה וישראל ראו עין בעין חשיבות אסטרטגית להחלשת אש"ף וניטרול ההשפעה הסורית על לבנון, אך בעוד מזכיר המדינה אלכסנדר הייג הביע עמדה של חפיפת מטרות, מזכיר ההגנה קספר ויינברגר טען שהמהלך יפגע במכלול האינטרסים האמריקאים במזרח התיכון, בפרט יחסיה עם מדינות המפרץ הפרסי הערביות, בעלות בריתה ומייבאות הנפט העיקריות שלה. למעשה, הממשל לא העניק אור ירוק לפתיחה הישראלית במבצע שלום הגליל, אלא נקט במדיניות של עמימות ביחס לעמדתו הרשמית, עמימות שחלק ממקבלי ההחלטות בישראל, כגון שר הביטחון אריאל שרון, ביטאו כתמיכה בישראל בעת פתיחת מבצע.
בתחילת המבצע תמך הממשל בישראל, אך מרגע שהובהר כי אין שלום הגליל מבצע מוגבל אלא מאבק חזיתי בין ישראל לאש"ף וסוריה העלול להגיע עד לביירות ולהצית חזית לוחמה נוספת ברמת הגולן, נמוגה התמיכה. ביום הרביעי למלחמה, שבמהלכו חיל האוויר הישראלי השמיד 19 סוללות טילים סוריות שהוצבו בלבנון, יצא הנשיא בדרישה להפסקת אש. למחרת הודיעה ממשלת ישראל כי תבצע במיידי הפסקת אש חד-צדדית. ביום שלמחרת נכנסה הפסקת האש לתוקף, אך היא הופרה במיידית. הפגיעה הישראלית בתשתיות אזרחיות לבנוניות, שנגרמה בין לבין עקב לקיחת המסתור של מחבלים מטעם אש"ף באזורים עירוניים, הובילה לעליית ההתנגדות של ממשל רייגן לפעולה הישראלית כמו גם שינוי בדעת הקהל האמריקאית נגד ישראל. באוגוסט, במהלך המצור על ביירות, נערכה בוושינגטון פגישה מתוחה בין רייגן ושר החוץ הישראלי יצחק שמיר במהלכה דיבר רייגן על כך שהוא רואה ”בטלוויזיה – תמונות מבתי חולים, תינוקות שזרועותיהם נקטעו בהפצצות.” רייגן זעם על הפרות של הפסקת האש מטעם ישראל וטען כי עם הזמן נהיה קשה יותר ויותר עבורו ועבור ארצות הברית להצדיק את הטענה כי השימוש בנשק אמריקאי בידי ישראל נעשה בעבור מטרות הגנה.
בספטמבר הגיעה ההוקעה של ישראל בידי הקהילה הבין-לאומית לשיאה בעקבות טבח סברה ושתילה, שבוצע נגד תושבים פלסטינים בביירות בידי אנשי הפלנגות הנוצריות שישראל מימנה. ההגבלות שהטילה ארצות הברית על ישראל בתחום הסחר במודיעין וטכנולוגיה לא פגעו בליבת היחסים ולא הספיקו לפגוע במערך הביטחון הישראלי, כך שבנוסף גם זכו לאהדת רוב בציבור האמריקאי. לאחר רצח נשיא לבנון הנבחר בשיר ג'ומאייל והטבח בסברה ושתילה בספטמבר 1982 יזם רייגן את הקמתו של כוח רב לאומי חדש. הכוח הגיע לביירות בשלהי ספטמבר במשימת שמירת שלום – לסייע לממשלה ולצבא הלבנונים לייצב את המדינה. באוקטובר 1983, ארגון הטרור חזבאללה, הפועל בחסות משמרות המהפכה האסלאמית באיראן, ביצע את הפיגועים בבסיסי הכוח הרב-לאומי בביירות. בעקבות הפיגועים, המאבקים בין מזכיר המדינה שולץ למזכיר ההגנה ויינברגר בקבינט והידלדלות התמיכה בקונגרס במעורבות האמריקאית בלבנון, בפברואר הורה רייגן על נסיגת עיקר הכוחות האמריקאים מן הבוץ הלבנוני. עם תחילת הנסיגה הישראלית והסדר רצועת הביטחון ב-1985, שבה תמיכת רוב נרחב בציבור האמריקאי בישראל.
רייגן וישראל > פרויקט הלביא ופרשת פולארד

בעקבות הפגיעה הישראלית במטרות אזרחיות בלבנון, בספטמבר 1982 הטיל רייגן וטו על העברת מידע מודיעיני וטכנולוגי לישראל שהיה קריטי עבור פיתוח פרויקט הלביא. הייתה זאת הפעם הראשונה מאז מלחמת סיני שארצות הברית ביצעה חפיפה מלאה בין הקשר הביטחוני עם ישראל לבין מדיניותה במזרח התיכון. בעקבות המאבק בלבנון, היציאה האמריקאית מהמדינה והנסיגה הישראלית לרצועת הביטחון, ולנוכח התמשכות מלחמת איראן–עיראק, החליט הממשל לבצע הערכה מחדש של ההתנהלות האסטרטגית עם ישראל, כאשר חשיבותה כבעלת ברית אזורית עלתה והוחלט להחשיב משברים שונים שעלולים לפרוץ כמינוריים ביחס לצורך בשימור השותפות האסטרטגית והיחסים המיוחדים. בשנים הבאות לכהונת רייגן ידעו היחסים סדרת קשיים, בהם הוויכוח סביב פיתוח מטוס הלביא ושערוריית פרשת פולארד. במהלך אותם משברים באה לידי ביטוי ההערכה מחדש שבוצעה בעקבות המאבק בלבנון, הממשל האמריקאי גם נמנע מלהכפיף את עמדתו על ישראל בתחום הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
במהלך פרסום פרשת איראן–קונטראס התברר עומק השותפות האסטרטגית בין ישראל לארצות הברית, וממשל רייגן נמנע מלבקר את ממשלת ישראל (באותה העת ממשלת האחדות בראשות יצחק שמיר ושמעון פרס), על אף הביקורת מבין ומחוץ שהופנתה כלפי רייגן וצמרת הממשל. במהלך פרשת פולארד התברר כי ישראל העסיקה מרגל מטעמה בשירות מודיעין הצי האמריקאי, מהלך שהוביל להתרעמות תקשורתית וציבורית נרחבת נגד ישראל בארצות הברית. לצד זאת, רייגן וממשלו לא יצאו בפומבי נגד ממשלת פרס ולא הוציאו לפועל הענשות נגד ישראל. הפרשה כן הובילה לסלידה מישראל בקרב הציבור האמריקאי ולטווח הארוך הובילה להתפתחותה של טינה ארוכת שנים לישראל בשדרת המודיעין האמריקאי, בעיקר בקרב סוכנויות כגון ה-CIA וה-FBI. ב-1987 נידון פולארד למאסר עולם.
כאשר התברר לממשל האמריקאי כי הפיתוח הישראלי של הלביא עלול לאיים על מעמדו של ה-F16, איים הממשל במניעת העברת תקציבים המיועדים לישראל. לבסוף, מחירו הגבוה של פרויקט הלביא הוא שהוביל לעצירת פיתוחו עוד ב-1983, ולגניזתו ב-1987 בהצבעה צמודה של שרי ממשלת האחדות בראשות שמיר. צוות מומחים אמריקאי שנשלח להעריך את מחירו של הלביא, הגיש את דו"חו בפברואר 1986. בדו"ח נטען כי ההערכה הישראלית נמוכה ב־40 אחוזים ממחירו של הפרויקט, מחירו של מטוס בשער המפעל הוערך ב־22.1 מיליון דולרים. בפברואר 1987 פורסם דו"ח אמריקאי נוסף שהעריך את עלותו של כל מטוס בשער המפעל ב־17.3 מיליון דולרים והטיל ספק ביכולת מדינת ישראל לעמוד בהוצאה בלי לפגוע בביטחון השוטף.
כך קרה שבאוגוסט 1987 החליטה הממשלה על ביטול הפרויקט, זאת לאחר דיונים סוערים והפגנות סוערות של עובדי התעשייה האווירית. שמיר עמד בלחצים חמורים, כאשר יורשו המיועד וחברו לדעה, משה ארנס, עמד בראש התומכים בפרויקט, ומולו עמד הלחץ האמריקאי, כאשר ממשל רייגן, לפי הערכת התעשייה הצבאית האמריקאית, חשש כי המטוס יתחרה בתוצרת האמריקנית, וכן העובדה כי צה"ל, משיקוליו הוא, הפחית בהרבה את כמות המטוסים שהיה בדעתו לרכוש. על אף שהדבר נגד כמה מגישותיו הבסיסיות של שמיר, הוא עמד אחרי החלטת הממשלה לבטל את תוכנית הלביא, החלטה שהתקבלה ברוב של קול אחד.
רייגן וישראל > "יוזמת שולץ"

במהלך 1987 התקיימו מגעים בין שר החוץ הישראלי שמעון פרס וחוסיין, מלך ירדן שהבשילו בדמות הסכם לונדון באפריל. התוכנית בין לבין נועדה להפוך את ירדן חזרה לנציגה הלגיטימית (בעיני הקהילה הבין-לאומית) של הפלסטינים במקום אש"ף שגורש לתוניסיה. ההסכם נועד לקדם את "האופציה הירדנית", כלומר את הרעיון שלפיו ממלכת ירדן תחזור לשלוט באוכלוסייה הפלסטינית בשטחים במתכונת כלשהי, ובמקביל תחתום על חוזה שלום עם ישראל. סוכם כי העניין הפלסטיני ייוצג במסגרת המשלחת הירדנית לוועידה הבין-לאומית, וכי נציגי אש"ף לא ישתתפו בוועידה. פרס, אשר יזם את הפגישה עם חוסיין, קיבל את אישורו של ראש הממשלה יצחק שמיר להוציאה אל הפועל. אולם לשניים היו מטרות שונות. בעוד פרס קידם בהתלהבות את "האופציה הירדנית", שמיר הסתייג ממנה ובעיקר חשש מן האפשרות שבמתווה של ועידה בין-לאומית האחרונה תכפה על ישראל פתרון המנוגד לאינטרסים שלה כפי שהוא ראה אותם, ולכן העדיף משא ומתן ישיר.
עם שובו לארץ, עדכן פרס את ראש הממשלה שמיר בדבר ההסכם אולם סירב, לפי עדותו של פרס, להעביר לראש הממשלה עותק של ההסכם "מחשש להדלפות". בעוד פרס קידם את ההסכם ופנה לממשל רייגן על מנת שיציג אותו כיוזמתם, כפי שסיכם עם חוסיין, שמיר החליט לטרפד את המהלך – בעיקר לנוכח הניסיון של פרס לקדם את ההסכם במתווה הוועידה הבין-לאומית על אף התנגדותו שלו. הוא שלח את איש אמונו משה ארנס לארצות הברית להיפגש עם מזכיר המדינה שולץ, על מנת להבהיר לו כי ישראל רואה בניסיונה של ארצות הברית ליזום ועידת שלום ניסיון פסול להתערבות בענייניה הפנימיים. בעוד ממשלת ישראל מדברת בשני קולות, העדיף ממשל רייגן שלא לקדם את היוזמה ונמנע מללחוץ על ישראל. ההסכם הוצג בפני הקבינט במאי, אולם לא הושג רוב לאישורו. פרס עוד ניסה לקדם את "האופציה הירדנית", אולם המלך חוסיין, מאוכזב מגוויעתו של ההסכם ומן הפגיעה במעמדו, נסוג מתמיכתו בה. בדצמבר 1987 פרצה האינתיפאדה הראשונה, וביולי 1988 הודיע חוסיין כי ירדן מוותרת על כל תביעה ריבונית בגדה המערבית.
בדומה למלחמת לבנון, האינתיפאדה הראשונה הובילה עם הזמן לשחיקת התמיכה הציבורית האמריקאית בישראל, כאשר גם בכירים יהודים אמריקאים נקטו עמדה נגד המדיניות הישראלית, וביניהם מזכ"ל הקונגרס היהודי האמריקאי הנרי זיגמן. לנוכח ההתקוממות בשטחים, מזכיר המדינה שולץ הציע באפריל 1988 הקמה של ועידה בין-לאומית שמטרתה להשגיח על הסדר אוטונומיה ביהודה ושומרון וחבל עזה בטווח של שלוש שנים. פעם נוספת עמדה הוועידה הבין-לאומית בלב המניעים להתנגדותו של ראש הממשלה שמיר, ולנוכח ההערכה האסטרטגית של ישראל, ממשל רייגן פעם נוספת נמנע מללחוץ על ישראל להשתתף ביוזמה. חמישה חודשים לאחר פרסום יוזמת שולץ הכריז המלך חוסיין על ניתוק הזיקה הירדנית מהגדה המערבית, מהלך שמוסס את "האופציה הירדנית".
לאחר נשיאותו > מחלתו, מותו והלווייתו

רונלד רייגן פרש מהבית הלבן לביתו הפרטי בשכונת בל אייר בלוס אנג'לס. במשך שש השנים הבאות, הוא בילה את זמנו בארגון זיכרונותיו ופיקוח על יצירת הספרייה הנשיאותית של רונלד רייגן בסימי ואלי, קליפורניה. הוא עלה לכותרות על קבלת תשלום של 2 מיליון דולר בעבור נאום ביפן, אך הגיב לביקורת על כך בכך שסירב לתזמן נאומים זרים אחרים. עד שחלה במחלת אלצהיימר, הוא נהנה מהפנסיה שלו, נסע פעם או פעמיים בשבוע לבניין המשרדים שלו במתחם מגדל סנצ'ורי סיטי הסמוך ורכב בחווה שלו צפונית-מערבית לסנטה ברברה בכל הזדמנות אפשרית.
ב-1992 אובחן רייגן כלוקה במחלת אלצהיימר. בנובמבר 1994 הוא פרסם לציבור הודעה, בכתב ידו, על מחלתו: "אני הולך אל שקיעת חיי", אמר במכתב, "אך יודע אני שלאמריקה צפוי תמיד שחר זוהר". בשנים שלאחר הכרזתו נעלם רייגן במידה רבה מעיני הציבור כאשר מחלת אלצהיימר גבתה ממנו את מחירה הכבד. עם זאת, הפרסום של התמודדותו והתמודדותה של משפחתו עם המחלה תרם במידה להעלאת המודעות הציבורית והוביל להגברת התרומות לארגונים ולמוסדות הפועלים לפיתוח של תרופה למחלה. ב-1998, קרן אמריקה הצעירה רכשה את החווה המשפחתית.
ב-5 ביוני 2004 נפטר רייגן בביתו. ב-11 ביוני נערכה לו הלוויה ממלכתית, בה נכחו הנשיא המכהן ג'ורג' ווקר בוש, ואביו נשיא ארצות הברית לשעבר וסגנו של רייגן במהלך כהונתו ג'ורג' הרברט ווקר בוש. גם שאר הנשיאים לשעבר שחיו באותה תקופה, ג'רלד פורד, ג'ימי קרטר וביל קלינטון הגיעו להלוויה. בין המנהיגים הבולטים שנכחו בהלוויה היו ראש ממשלת בריטניה לשעבר מרגרט תאצ'ר, ומנהיגה האחרון של ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב. את ישראל ייצגו בהלוויה שר הפנים לשעבר נתן שרנסקי ושגריר ישראל בארצות הברית דני אילון. הוא נקבר באתר הספרייה הנשיאותית שהוקמה על שמו, בסימי ואלי, קליפורניה.
לאחר נשיאותו > מורשתו

ב-1999 מצא סקר של גאלופ כי רונלד רייגן נחשב בציבור האמריקאי לאחד מ-18 האישים הפופולריים ביותר במאה העשרים. ב-2005 קבעו רשת הטלוויזיה CNN ועורכי הטיים מגזין, ביחד, כי רונלד רייגן היה האדם המרתק ביותר בעולם ב-25 השנים האחרונות ואילו טיים עצמו מצא כי הוא היה בין 100 המשפיעים ביותר בעולם במאה העשרים. ביוני 2005, במשאל שנערך בקרב צופי ערוץ דיסקברי הטלוויזיוני, נבחר רונלד רייגן לאמריקאי החשוב ביותר בהיסטוריה (לפני אברהם לינקולן, מרטין לותר קינג, ג'ורג' וושינגטון, בנג'מין פרנקלין ואחרים).
בכל מהלך כהונתו ניהל הנשיא רייגן יומן מפורט. ב-2007 פורסם יומן זה, כספר – "יומני רייגן", בהוצאת הרפר קולינס ובעריכת דאגלס ברינקלי. הספר הגיע למקום הראשון ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
גלריה

רייגן בחווה הפרטית שלו עם סוסו "ליטל מן", קליפורניה, 1977.
הנשיא רייגן ברכיבה עם אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, טירת וינדזור.
הנשיא רייגן עם ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, מרגרט תאצ'ר, 1981.
הנשיא רייגן נואם במיניאפוליס, מינסוטה, 1982.
הנשיא רייגן לצד הירוהיטו, קיסר יפן, בעת ביקור ממלכתי, 1983.
הנשיא רייגן עובד במהלך טיסה באייר פורס 1.
מייקל ג'קסון עם הזוג הנשיאותי, 1984.
הנשיא מעביר את נאום מצב האומה השנתי בפני הקונגרס האמריקאי, 1988.
פרסים והוקרה

רייגן קיבל בחייו מספר רב של פרסים ואותות כבוד. בין השאר הוא קיבל ב-1985 תואר דוקטור לשם כבוד לפילוסופיה ממכון ויצמן למדע. ב-1989 הוא קיבל את פרס סילבנוס ת'אייר של האקדמיה הצבאית האמריקאית בווסט פוינט, תואר אביר הצלב הגדול של מסדר האמבט הבריטי (GCB) ו"סרט גדול" של מסדר החרצית היפני. ב-1993 העניק לו סגנו לשעבר, הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש, את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית. ב-2002 קיבלה רעייתו ננסי בשמו וגם עבורה את מדליית הזהב של הקונגרס.
ב-2007, כשלוש שנים לאחר מותו קיבלה ננסי רייגן עבור בעלה את פרס "מסדר הנשר הלבן", שהוא אות הכבוד הגבוה ביותר שמעניקה פולין. נשיא פולין העניק לרייגן את הפרס בגין תמיכתו הבלתי נלאית בכל מהלך נשיאותו, בסולידריות ובתנועה האנטי קומוניסטית הפולנית. לדברי לך קצינסקי, בלי נחישותו של רייגן ועזרתו לא ניתן היה להשיג את שחרורה של פולין מהקומוניזם.
ב-1998 נחקק חוק מיוחד של הקונגרס ששינה את שם נמל התעופה המשמש את וושינגטון די. סי. (הנמצא בסמוך לה, על גדת נהר הפוטומק בווירג'יניה, להבדיל מנמל התעופה הבין-לאומי וושינגטון דאלס, שממערב לה ומנמל התעופה בולטימור וושינגטון) לנמל התעופה רונלד רייגן וושינגטון נשיונל. באותה שנה נחנך גם בניין רונלד רייגן ומרכז הסחר הבין-לאומי בשדרות פנסילבניה 1300 בוושינגטון. ב-2001 קרא הצי האמריקאי את אחת מנושאות המטוסים הגרעיניות שלו, מסדרת נימיץ, על שם רונלד רייגן. ב-2005 הנפיקה רשות הדואר האמריקאית בול לזכרו וב-2011 הונפק בול שני, לציון 100 שנה להולדתו.
ב-2008 הקימה העיר קובינגטון שבמדינת לואיזיאנה פסל ענק של רייגן, בגובה 3 מטר בערך, לזכרו. הפסל הזה נחשב לפסלו הגדול ביותר של רייגן עד היום. ב-2009 הוצב פסל ברונזה של רייגן ברוטונדה המרכזית בוושינגטון, מתחת לכיפת הקפיטול, שם הוא מייצג את מדינת קליפורניה. שנתיים אחר כך, כחלק מחגיגות 100 שנה להולדתו, הוצב פסל נוסף שלו בכיכר גרוונר, בלונדון, ליד השגרירות האמריקאית שם, לצידם של פסלי פרנקלין דלאנו רוזוולט ודווייט אייזנהאואר, כהכרה בפועלו של רייגן לסיום המלחמה הקרה. לצידו של הפסל הוצבה פיסה מחומת ברלין המנותצת. גם בוורשה בירת פולין הוקם ב-2011, ממול לשגרירות ארצות הברית, פסל של רייגן ובטביליסי, גאורגיה, ב-2011 הוצב פסלו ב"כיכר החירות בבודפשט", הונגריה, בנוסף, בבודפשט הוקדש לו גם רחוב. ב-2012 הוצב פסל של רייגן בבון בגרמניה, בכיכר הנקראת על-שמו. בגדנסק שבפולין, הוצב פסלו בפארק גדנסק, ב-2012.
בנוסף, מדינות וערים רבות בארצות הברית ומחוצה לה קראו על שמו בניינים שונים, בתי חולים, בתי ספר ופארקים. כיכרות על שם רונלד רייגן נקראו בקרקוב – פולין, טביליסי – גיאורגיה, ובקייב – אוקריאנה. רחובות רונלד רייגן נקראו בפראג, צ'כיה, דאר א-סלאם בטנזניה, טירנה באלבניה, סופיה בבולגריה, ניו דלהי בהודו, ירושלים ונתניה בישראל, פנמה סיטי בפנמה, מנילה בפיליפינים, ולטה במלטה, ירוואן בארמניה, ובמקומות נוספים בעולם. דרכים בינעירוניות נקראות על-שמו במדינות אחדות.
קפטן נבחרת פורטוגל בכדורגל ושחקן מנצ'סטר יונייטד, כריסטיאנו רונאלדו יליד 1985, קרוי על שם רונלד רייגן.
פרסים והוקרה > רשימת פרסים

הצלב הגדול דרגה ראשונה של מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (1990)
היכל התהילה של העבודה (2018)
פרס הורשיו אלג'ר (1969)
פרס דאבל ספיק (1980)
כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד (8 בפברואר 1960)
פרס דאבל ספיק (1983)
אזרח כבוד של וילנה (1995)
היכל התהילה של קליפורניה (2006)
פרס תאודור רוזוולט (1990)
פרס פרנסיס בויאר (1988)
מדליית החירות הנשיאותית (1993)
מסדר ההערכה של הרפובליקה של פולין
מדליית שירות ההגנה האמריקאי
מדליית המערכה האמריקנית
מדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה
מסדר פרו מריטו מליטנזי
מסדר החרצית
מסדר האריה הלבן
מדליית המילואים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית
אזרח כבוד של ברלין
דוקטור לשם כבוד ממכון ויצמן למדע
עיטור מסדר העיט הלבן של פולין
אביר הצלב הגדול של מסדר האמבט
השרשרת הגדולה של המסדר העליון של החרצית הביצנית
קולר של מסדר האריה הלבן
הצלב הגדול של מסדר ההערכה של הרפובליקה של פולין
מדליית הזהב של הקונגרס
אזרחות כבוד של גדנסק
ראו גם

הקבינט של ארצות הברית בממשל רונלד רייגן
יום רונלד רייגן
הדמוקרטים של רייגן
לקריאה נוספת

רונלד רייגן, חיים אמריקניים, אוטוביוגרפיה, בתרגום עמוס כרמל, הוצאת עידנים, 1991. (הספר בקטלוג ULI)
אברהם בן-צבי, מטרומן ועד אובמה: עלייתם וראשית שקיעתם של יחסי ארצות הברית–ישראל, ידיעות ספרים, 2011 (הספר בקטלוג ULI)
פגי נונאן, האיש שהפיל את מסך הברזל, תרגם מאנגלית אילן חזות, הוצאת סלע מאיר, 2021 (הספר בקטלוג ULI)
יגאל קיפניס, 1982: לבנון, הדרך למלחמה, דביר (הוצאת ספרים), 2022 (הספר בקטלוג ULI)
Stephen Vaughn, Ronald Reagan in Hollywood: Movies and Politics, Cambridge University Press, 1994 (הספר בקטלוג ULI)
Thomas W. Evans, The Education of Ronald Reagan: the General Electric Years and the Untold Story of his Conversion to Conservatism, Columbia University Press, 2006 (הספר בקטלוג ULI)
Karl Gerard Brandt, Ronald Reagan and the House Democrats: Gridlock, Partisanship, and the Fiscal Crisis, University of Missouri Press, 2009 (הספר בקטלוג ULI)
Craig Shirley, Rendezvous with Destiny: Ronald Reagan and the Campaign that Changed America, ISI Books, 2009 (הספר בקטלוג ULI)
Bernard von Bothmer, Framing the Sixties: the Use and Abuse of a Decade from Ronald Reagan to George W. Bush, University of Massachusetts Press, 2010 (הספר בקטלוג ULI)
Michael Schaller, Ronald Reagan, Oxford University Press, 2011 (הספר בקטלוג ULI)
Eric Robert Crouse, The Cross and Reaganomics: Conservative Christians Defending Ronald Reagan, Lexington Books, 2013 (הספר בקטלוג ULI)
Gil Troy, Morning in America: How Ronald Reagan Invented the 1980's, Princeton University Press, 2013 (הספר בקטלוג ULI)
John F. Freie, The Making of the Postmodern Presidency: from Ronald Reagan to Barack Obama, Routledge, 2016 (הספר בקטלוג ULI)
David T. Byrne, Ronald Reagan: An Intellectual Biography, Potomac Books, 2018 (הספר בקטלוג ULI)
Ralph Dietl, The Strategic Defense Initiative: Ronald Reagan, NATO Europe, and the Nuclear and Space Talks, 1981-1988, Lexingon Books, 2018 (הספר בקטלוג ULI)
Robert Mann, Becoming Ronald Reagan: the Rise of a Conservative Icon, Potomac Books, 2019 (הספר בקטלוג ULI)
John M. Logsdon, Ronald Reagan and the Space Frontier, Palgrave Macmillan, 2019 (הספר בקטלוג ULI)
פייר וידאל-נאקה

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  23 ביולי 1930 הרובע השביעי של פריז, צרפת 
 פטירה:  29 ביולי 2006 (בגיל 76) ניס, צרפת 
 שם לידה:  Pierre Emmanuel Vidal-Naquet 
 ענף מדעי:  העת העתיקה 
 מקום לימודים:  תיכון טייר  תיכון הנרי הרביעי  תיכון קארנו 
 מנחה לדוקטורט:  Édouard Will 
 מוסדות:  בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה 
 תלמידי דוקטורט:  אלן שנאפ, Charalampos Orfanos, Jean-Christophe Saladin, Serge Bardet, כריסטיאן ז'אקוב, סטפאני קורובל-שר, Saber Mansouri 
 פרסים והוקרה:  מפקד במסדר הפוניקס  Prix Mottart (1983)  קצין בלגיון הכבוד  אביר במסדר הדקל האקדמי  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 
פייר וידאל-נאקה (בצרפתית: Pierre Vidal-Naquet; ‏23 ביולי 1930 – 29 ביולי 2006) היה היסטוריון צרפתי-יהודי, מומחה לחקר יוון העתיקה, אך התעניין (והיה מעורב עמוקות) גם בהיסטוריה העכשווית, ובמיוחד במלחמת העצמאות של אלג'יריה, שבמהלכה התנגד לשימוש בעינויים על ידי הצבא הצרפתי, פעל נגד הדיקטטורה של משטר הקולונלים ביוון ותמך במאמצי השלום בסכסוך הערבי-ישראלי במזרח התיכון, וטען כבר בשנת 1967 בעד הצורך בהקמת מדינה פלסטינית לצד ישראל. מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 הקדיש חלק מפעילותו האינטלקטואלית למאבק נגד הזינוק בהכחשת השואה.
ביוגרפיה

משפחתו של וידאל-נאקה השתייכה לקהילה היהודית הספרדית השורשית בקרפנטרה שליד אביניון. הוא נולד בפריז וגדל בסביבה בורגנית, רפובליקנית וחילונית. אביו לוסיין היה עורך דין, שהצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית. ביוני 1940 עברה המשפחה למרסיי. אביו של וידאל-נאקה נעצר על ידי הגסטפו ב-15 במאי 1944, ונשלח יחד עם אמו ביוני 1944 לאושוויץ, שם נרצחו. בגיל 14 הסתתר וידאל-נאקה בבית סבתו בדרום צרפת. שם הוא קרא הרבה, כולל האיליאדה, והכיר את בן דודו, הפילוסוף ז'אק ברונשוויג.
לאחר לימודיו בבית הספר התיכון Lycée Carnot בפריז, התמחה בתולדות יוון העתיקה. הוא קרא את הספר "התבוסה המוזרה" של מארק בלוך, ספר שמנסה להסביר את הגורמים לתבוסה בעת המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה ב-1940, שהיה אחד ממקורות ההשראה שלו כהיסטוריון. וידאל-נאקה לימד תחילה היסטוריה בבית הספר התיכון באורליאן ב-1955, לפני שהלך לאוניברסיטה של קאן (1956–1960) ואז לליל (1961–1962). הוא הושפע מז'ורז' דומזיל וקלוד לוי-שטראוס והיה חבר בקבוצת ההיסטוריונים של "אסכולת פריס", שהורכבה במקור מז'אן-פייר ורנאן, ניקול לורו, מרסל דטיאן והוא עצמו. עבודתם תחדש את הגישות לחקר יוון העתיקה.
וידאל-נאקה כתב יחד עם חברו ז'אן-פייר ורנאן כמה ספרים. עם זאת, אף שוורנאן היה "חבר" המפלגה הקומוניסטית של צרפת (PCF), וידאל-נאקה מעולם לא היה שייך למפלגה פוליטית כלשהי, למעט לתקופה שהיה חבר המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת (PSU), אך ראה בה רק כמקום לדיונים פוליטיים כדברו.
בשנים 1962 עד 1964 עבד במרכז הלאומי למחקר מדעי, בשנים 1964 עד 1966 לימד באוניברסיטת ליון ואחר כך מונה לפרופסור באקול פראטיק דה אוטז אטיד.
חיים אישיים

פייר וידאל-נאקה היה אתאיסט, נשוי ואב לשלושה ילדים.