stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב אוסן
רקע > כוח משימה סמית'

כאשר אתה מגיע לפוסן, התקדם אל טאג'ין. ברצונינו לעצור את הצפון-קוריאנים הרחק ככל האפשר מפוסן. חסום את הדרך הראשית הרחק צפונה ככל הניתן. צור קשר עם גנרל צ'רץ' [שימש כקצין הקישור עם צבא קוריאה הדרומית]. אם אינך יכול למצאו, התקדם אל טאג'ין או צפונית ממנה ככל שתוכל. צר לי שאינני יכול לתת לך מידע נוסף - זה כל מה שמצוי ברשותי. דרך צלחה, ושהאל יברך אותך ואת אנשיך!
היחידות הראשונות של הדיוויזיה ה-24 עזבו את בסיס האוויר איטזוקה (בימינו שדה התעופה של פוקואוקה) ב-30 ביוני. כוח המשימה סמית', שנקרא כך על שם מפקדו, הורכב מ-440 חיילי הגדוד ה-1 מהרגימנט ה-21, בתוספת 108 חיילים מסוללה A של גדוד ארטילריית השדה ה-52, בפיקודו של לוטננט קולונל מילר או. פרי. לכוחות היה ציוד גרוע ובנוסף סבלו גם ממחסור בכוח אדם: הגדוד ה-1 היה מורכב רק משתי פלוגות חיל רגלים (B ו-C) לעומת שלוש, כפי שנקבע בתקנות צבא ארצות הברית. לגדוד היו מחצית ממצבת החיילים הדרושה בפלוגת המפקדה, מחצית ממחלקת הקשר ומחצית ממחלקת הנשק המסייע, אשר אנשיה היו חמושים בשישה מטולי רקטות נגד טנקים מיושנים מדגם בזוקה M9A1, זוג תותחים ללא רתע מסוג M-20, זוג מרגמות מסוג M2 בקוטר 4.2 אינץ', וארבע מרגמות M2 בקוטר 60 מ"מ. מרבית הציוד נלקח מיחידות הרגימנט האחרות. סוללה A, אשר היוותה את הסיוע הארטילרי היחיד של הכוח, הייתה מצוידת בשישה הוביצרים בקוטר 105 מ"מ. הוביצרים אלה היו מצוידים ב-1,200 פגזים נפיצים, אשר לא היו מסוגלים לחדור את שריון הטנקים. לסוללה סופקו רק שישה פגזים בעלי ראש קרב של מטען חלול בעלי יכולת חדירת שריון, וכולם הועברו להוביצר מספר 6 שנועד להתמקם בקדמת הסוללה. בנוסף הייתה הסוללה מצוידת בארבעה מקלעים כבדים מסוג M2 בראונינג.
מרבית חיילי כוח המשימה היו צעירים ללא ניסיון קרבי ולאחר שמונה שבועות של אימון בסיסי בלבד. רק שליש מהקצינים היו בעלי ניסיון קרבי מימי מלחמת העולם השנייה ורק לאחד מתוך שישה מש"קים היה ניסיון קרבי. אף על פי כן, בחרו רבים להתנדב לכוח המשימה. לחיילים סופקו רק 120 כדורים לכל אחד ומנות קרב לתקופה של יומיים.
עד ה-1 ביולי הגיע כוח המשימה בשלמותו לקוריאה הדרומית והקים מפקדה זמנית בטאג'ין, שם נפגש סמית' עם צ'רץ', שהורה לו לנוע לעבר הכפר אוסן. זמן קצר לאחר מכן החל הכוח בתנועה צפונה באמצעות רכבות ומשאיות על מנת להתעמת עם כוח הפלישה הצפון-קוריאני. כוח משימה סמית' היה הראשון מתוך מספר יחידות אמריקאיות קטנות שנשלחו על מנת לספוג את ה"הלם" הראשוני של המתקפה הצפון-קוריאנית, לעכב ככל האפשר יחידות גדולות בהרבה ובכך להרוויח זמן ולאפשר ליחידות נוספות להגיע לקוריאה. משימתו של כוח המשימה הייתה לנוע צפונה ככל הניתן ולהתעמת עם כוח הפלישה עד שיתר יחידות הדיוויזיה ה-24 יוכלו להגיע לקוריאה ולתגברו. מפקד הדיוויזיה ה-24, ויליאם פ. דין, פקד אישית על סמית' לעצור את הכוח הצפון-קוריאני לאורך הכביש מלנוע צפונה ככל האפשר עד סוואן ו"הרחק ככל האפשר מפוסן".
שלושה ימים לאחר מכן, ב-4 ביולי, התחפרו חיילי כוח המשימה על גבי שתי גבעות שחלשו על הדרך הראשית צפונית לכפר אוסן, כ-10 ק"מ דרומית לסוואן וכ-40 ק"מ דרומית לסיאול. קווי הרכס של גבעות אלה הגיעו לגובה של כ-91 מטרים מעל הכביש, אפשרו תצפית ישירה כמעט לכל אורך הדרך לסוואן וחיילי הגדוד הקימו לאורכם קו הגנה באורך כ-1.5 ק"מ והמתינו לכוחות הצפון-קוריאניים הקרבים. הכוח התמקם כאשר הרגלים ערוכים על שתי הגבעות, חמישה הוביצרים נפרשו כ-1.5 ק"מ מאחור וההוביצר השישי, המצויד בפגזים בעלי המטען החלול כנגד טנקים, מוקם בין חיל הרגלים לשאר כלי הארטילריה. גשם כבד הפך את הסיוע האווירי לבלתי אפשרי, וסמית' ומילר ערכו את סוללת הארטילריה בתקווה שתהיה יעילה באותה מידה.
הקרב > טורי הטנקים

בבוקר ה-5 ביולי, בסביבות השעה 07:30, איתר כוח המשימה טור משוריין של שמונה טנקי T-34/85, שהשתייכו לרגימנט ה-107 של הדיוויזיה המשוריינת ה-105 של צבא קוריאה הצפונית, בתנועה דרומה. ב-08:16 פתחה סוללת ההוביצרים באש על טור הטנקים הקרב. הטנקים, אשר היו במרחק של כ-2 ק"מ מעמדות ההגנה האמריקאיות, ספגו מספר גדול של פגזי 105 מ"מ אך לא נפגעו. במרחק של כ-700 מטרים מהעמדות פתחו באש בתותחים ללא רתע והשיגו פגיעות ישירות בטנקים המובילים, אך כשלו בגרימת נזק כלשהו. הטנקים השיבו אש, אך לא הצליחו לאתר את העמדות האמריקאיות והירי שלהם היה בלתי יעיל.
ברגע שהגיעו הטנקים לעמדות הרגלים, פתחו שניים ממפקדי המחלקות, לוטננט משנה קארל ברנרד ואולי או'קונור, באש מבזוקות מטווח של כ-14 מטרים, אך חלק מהרקטות היו נפלים והיתר, על אף שהצליחו לפגוע בחלקם האחורי של הטנקים, במקום בו היה השריון דק ביותר, כשלו בגרימת נזק. הטנקים הצפון-קוריאניים המשיכו בהתקדמותם, התעלמו מהמתרס שהוקם לרוחב הכביש ונעו דרומה. מפעלי הטנקים העריכו כי המחסום היה מאויש בכוחות דרום-קוריאניים והמשיכו להתקדם לאחר שלא נתקלו באיום רציני. כאשר הגיעו הטנקים לשיא מעלה הדרך ירה לעברם צוות ההוביצר החמוש בפגזים חודרי השריון והצליח לשתק את שני הטנקים המובילים ולהעלות את השלישי באש. אחד מאנשי הצוות של הטנק הבוער הצליח להחלץ ממנו, ובירי של תת-מקלע מסוג פפ"ש הרג את אחד מאנשי צוות מקלע שהיו בסמוך לפני שנורה ונהרג בעצמו; האמריקאי ההרוג היה החלל הראשון בקרב קרקעי במלחמת קוריאה, ומאוחר יותר זוהה בטעות כקנת' ר. שאדריק (Kenneth R. Shadrick). ההוביצר, שתחמושתו חודרת השריון אזלה, החל לירות פגזים נפיצים לפני שהושמד על ידי טנק צפון-קוריאני. הטנקים התקדמו לאחר מכן, כשהם מתעלמים מאש ההוביצרים והבזוקות של האמריקאים. האמריקאים הצליחו לעצור טנק נוסף, לאחר שפגז 105 מ"מ פגע במזקו"ם שלו. זחלי הטנקים ניתקו את קווי התקשורת בין הרגלים לסוללת ההוביצרים והגבירו את הבלבול בקרב האמריקאים. פרי נפצע ברגלו מאש מנשק קל לאחר שניסה לגרום לאנשי הצוות מאחד הטנקים הפגועים להיכנע. הסוללה שלו המשיכה לירות לעבר הטנקים ללא השפעה.
טור שני של 25 טנקי T-34 התקרב אל כוח המשימה בתוך כשעה. הטנקים בטור זה נעו קרוב זה לזה, בצמדים או בשלשות, ללא מבנה או ארגון מסודר והסוללה הצליחה לפגוע במזקו"ם של טנק נוסף ולעוצרו, ולגרום נזק לשלושה נוספים. הטנקים הצפון-קוריאניים השמידו את ההוביצר הקדמי (מס' 6) ופצעו את אחד מאנשי צוותו, הרגו ופצעו כעשרים חיילי רגלים והשמידו את כל כלי הרכב של הגדוד שחנו מאחורי קו ההגנה. אחד ההוביצרים נפגע מנפילת פגז קרוב וחלק מאנשי הסוללה החלו לנטוש אותה, אם כי פרי הצליח לשכנע את רובם לשוב לעמדותיהם. אף על פי שסמית' טען שהאמין שמצבם של הרקטות התדרדר בשל גילם, הוגם חוסר היעילות של הבזוקות בקוטר 2.36 אינץ' שוב ושוב כבר כנגד השריון הגרמני בתקופת מלחמת העולם השנייה. בשל קיצוצי התקציב בתקופה שלאחר המלחמה לא סופק לאנשי הדיוויזיה ה-24 גרסת הבזוקה המשופרת בקוטר 3.5 אינץ' מדגם M20, אשר הייתה מצוידת בפגזי מטען חלול בעלי יכולת של חדירת שריון מתוצרת סובייטית. לאחר שחצו אחרוני הטנקים את קו ההגנה האמריקאי, לא נראו כוחות צפון-קוריאניים נוספים במשך כשעה.
הקרב > טור הרגלים

בסביבות השעה 11:00 נצפו שלושה טנקים נוספים שקרבו מצפון. מאחוריהם נעה שיירת משאיות באורך של כ-10 ק"מ אשר נשאה שני רגימנטים מלאים שהתקדמו מסיאול: הרגימנט ה-16 והרגימנט ה-18, שהשתייכו לדיוויזיית הרגלים ה-4 של צבא קוריאה הצפונית ומנו כ-5,000 איש בפיקודו של מייג'ור גנרל לי קון-מו. כפי הנראה, לא קיימה השיירה קשר עם טורי הטנקים שהקדימו אותה, ואנשיה לא היו מודעים לנוכחות האמריקאים באזור.
ב-11:45, כאשר הגיעה קדמת השיירה למרחק של כ-900 מטרים מעמדותיהם, נתן סמית' את הפקודה וכוח המשימה פתח באש מכל כלי הנשק שברשותו. המרגמות, המקלעים ואש הרובים השמידו מספר משאיות ופיזרו את הטור. שלושת הטנקים התקרבו למרחק של כ-300 מטרים מעמדות האמריקאים ופתחו באש, כאשר מאחוריהם נערכו כ-1,000 רגלים בשטחי גידול האורז שממזרח לדרך וניסו לאגף את האמריקאים אך נהדפו. סמית' ניסה להנחית על הכוח הצפון-קוריאני מכת-אש באמצעות ההוביצרים, אך השליחים לא הצליחו להגיע אל מקום הסוללה, והוא הניח שכליה הושמדו על ידי הטנקים. בתוך 45 דקות נערך כוח מאגף נוסף ממערב לדרך, ואילץ את סמית' להסיג מחלקה אחת לצידה המזרחי. זמן קצר לאחר מכן החלו עמדות האמריקאים לספוג אש ארטילרית מצד הצפון-קוריאנים.
הקרב > נסיגה אמריקאית

כוח המשימה סמית' הצליח להחזיק בקו ההגנה שלו במשך שלוש שעות, אך ב-14:30 הורה סמית' לכוחותיו לסגת, תוך שהם סובלים ממחסור בתחמושת ומניתוק של קווי התקשורת. בשלב זה נעו הצפון-קוריאנים משני אגפי הכוח האמריקאי ולכיוון עורפו. סמית' ארגן נסיגה מסודרת, כך שכל יחידה נסוגה בתורה וזכתה לחיפוי מיחידות אחרות. פלוגה C נסוגה לאחור ובעקבותיה החובשים, פלוגת המפקדה ובמאסף פלוגה B. עם זאת, לא קיבלה מחלקה 2 של פלוגה B את ההוראה לסגת, וכשגילו זאת אנשיה כבר נותרה היחידה מבודדת ונסיגה מסודרת לא הייתה עוד אפשרית. המחלקה נטשה את רוב ציודה בעמדותיה, שם הם נפלו כשלל בידי הצפון-קוריאנים. מרבית הנסוגים הצליחו להימלט מנפילה בשבי, אך מספר פצועים אשר שכבו באלונקות נותרו מאחור, יחד עם החובש שטיפל בהם. הפצועים האמריקאיים נמצאו מאוחר יותר כאשר הם נורו בעודם שוכבים באלונקותיהם, והחובש לא נראה שנית. קצין צפון-קוריאני סיפר מאוחר יותר להיסטוריון ג'ון טולנד (John Toland) ש"האמריקאים נראו מפוחדים מכדי להילחם".
הנסיגה האמריקאית המסודרת התמוטטה עד מהרה והפכה לבריחה מבוהלת וחסרת ארגון. מרבית האבדות אותן ספג כוח המשימה נגרמו בשלב זה, בו היו החיילים החשופים ביותר לאש האויב. השורדים מכוח המשימה הגיעו לעמדותיה של סוללה A, והתותחנים נטרלו את ההוביצרים באמצעות הסרת הכוונות והסדנים ונסוגו בצורה מסודרת עם שאר חיילי הכוח עד לפאתיה הצפוניים של אוסן, שם הוסתרו מרבית כלי הרכב של הכוח ומשום כך נותרו ללא פגע. הכוח נע על גבי כלי הרכב לעבר פיונגטהאק (Pyongtaek) וצ'אונאן (Cheonan) תוך איסוף חיילים שפיגרו מאחור, וחברו לבסוף אל יחידות נוספות של הדיוויזיה ה-24, אשר הקימו קו הגנה שני.
250 חיילים מכוח משימה סמית' שבו לקווי האמריקאים לפני רדת החשיכה, כאשר כ-150 חיילים נוספים נהרגו, נפצעו או הוכרזו כנעדרים. מרבית החיילים החסרים, אשר פיגרו מאחור, הגיעו במהלך הימים הבאים אל קו ההגנה שהקימו האמריקאים. החיילים האחרונים, אשר השתייכו למחלקה ה-2 מפלוגה B, הגיעו לצ'אונן לאחר חמישה ימים, כ-30 דקות בלבד לפני הצבא הצפון-קוריאני. על פי ספירה ראשונית, ספג כוח משימה סמית' 20 הרוגים בלחימה, 130 פצועים או נעדרים ו-36 שבויים. לאחר המלחמה תוקן שיעור האבדות ל-60 הרוגים, 21 פצועים ו-82 שבויים, כאשר 32 מתוכם מתו בשבי. שיעור האבדות הגיע ל-40% מכלל אנשי כוח משימה סמית'. כוחות אמריקאיים שהתקדמו צפונה לאחר מתקפת הנגד המוצלחת מפוסן, גילו מאוחר יותר סדרה של קברים רדודים אשר הכילו גופות של חיילי הדיוויזיה ה-24. כולם נורו בעורפם, כאשר ידיהם היו כבולות בחוט טלפון. אבדות הצפון-קוריאנים היו 42 הרוגים, 85 פצועים ו-4 טנקים מנוטרלים או מושמדים. ההתקדמות הצפון-קוריאנית עוכבה למשך כשבע שעות.
תוצאות הקרב

קרב אוסן היה הפעולה היבשתית הראשונה של ארצות הברית במלחמה. הקרב הבליט את העובדה שהכוחות האמריקאיים היו חלשים ובלתי מוכנים ללחימה; הציוד המיושן לא הספיק כדי לעמוד בפני השריון, והיחידות חסרות הניסיון ובעלות האימון הלוקה לא היוו יריב ראוי לכוחות הצפון-קוריאנים, אם כי לנחיתות המספרית המשמעותית הייתה בוודאות השפעה עמוקה על תוצאות קרב זה והקרבות העתידיים לבוא. כוחות אמריקאיים בלתי-ממושמעים נטשו את עמדותיהם לפני הזמן, והותירו מאחור ציוד ופצועים שנפלו לידי הצפון-קוריאנים. סמית' סיפר מאוחר יותר, כי הרגיש שנשאר בעמדתו זמן רב מדי ואפשר בכך לצפון-קוריאנים לאגף את כוחותיו ולהסב אבדות כבדות במהלך הנסיגה של אנשיו. חולשות אלו יחזרו שוב גם ביחידות אמריקאיות אחרות במהלך החודש שלאחר הקרב באוסן, כאשר הדף אותן הצבא הצפון-קוריאני לאחור.
אף על פי שנפגע קשות, עמד כוח סמית' במשימתו כאשר הצליח לעכב את התקדמות הצפון-קוריאנים למשך מספר שעות. במהלך הקרב הצליח רגימנט הרגלים ה-34 מהדיוויזיה ה-24 להקים קו הגנה שני בפיונגטהאק, כ-24 ק"מ דרומית משם, אך בדומה לקרב באוסן הובס גם כן. במהלך החודש שלאחר מכן, הייתה הדיוויזיה ה-24 מעורבת במספר גדול של עימותים במטרה להשהות את התקדמות הצפון-קוריאניים, כאשר התוצאה של קרבות אלה נותרה זהה; בתוך שבוע נהדפה הדיוויזיה לעבר טאיג'ונג, שם הובסה שוב בקרב שנערך במקום. הצפון-קוריאנים הצליחו שוב ושוב להכריע את עמדות ההגנה האמריקאיות והדפו את האחרונים לעבר פוסן, שם נערך הקרב אשר הסתיים בתבוסתו של כוח הפלישה הצפון-קוריאני.
שלושה חודשים מאוחר יותר, ב-19 בספטמבר, הייתה אוסן לנקודת המפגש בין יחידות האו"ם תחת פיקוד הארמייה השמינית, אשר נעו מדרום, לבין כוחות הקורפוס העשירי שהתקדמו מצפון לאחר הנחיתה באינצ'ון. היה זה שיאו של מאמץ התקפי, אשר הסתיים בתבוסתו המלאה של הצבא הצפון-קוריאני בקוריאה הדרומית.
בשנים שלאחר מלחמת קוריאה השתמש צבא ארצות הברית באזור בו התאמן כוח משימה סמית' ביפן כאתר זיכרון. אנדרטה לזכר חללי כוח משימה סמית' הוקמה גם בשדה הקרב באוסן, בו נערך טקס זיכרון שנתי על ידי אנשי הארמייה השמינית, אשר עדיין מוצבת בקוריאה הדרומית.
לקריאה נוספת

Hastings, Max. The Korean War. Pan Macmillan, 2012. ISBN 0330528971
Malkasian, Carter. The Korean War 1950-1953. Taylor & Francis, 2001. ISBN 1579583644
Sloan, Bill. The Darkest Summer: Pusan and Inchon 1950: The Battles That Saved South Korea--and the Marines--from Extinction. Simon and Schuster, 2009. ISBN 1416575936
הערות שוליים

↑  Sloan, עמוד 51
↑  Malkasian, עמודים 20-23
↑  Malkasian, עמודים 23-24
↑  Sloan, עמודים 48-49
↑  Sloan, עמודים 47–48, 50-51
↑  Sloan, עמוד 53
↑  Sloan, עמודים 49-50
↑  Sloan, עמוד 54
↑  Sloan, עמוד 56
↑  Sloan, עמודים 55-56
1 2  Hastings, עמוד 6
↑  Sloan, עמוד 57
↑  Sloan, עמודים 57-58
↑  Hastings, עמוד 5
↑  Hastings, עמודים 6-7
↑  Hastings, עמודים 7-9
↑  Sloan, עמודים 59-65
↑  Sloan, עמודים 59-61
↑  Malkasian, עמוד 27
קרב אז'נקור

קרב אז'נקור נערך ב-25 באוקטובר 1415 בצפון צרפת, כחלק ממלחמת מאה השנים בין הצבא האנגלי (תחת פיקודו של המלך הנרי החמישי) לבין הצבא הצרפתי (תחת פיקודו של הקונסטבל - ראש הצבא הצרפתי בימי הביניים - שארל ד'אַלְבֶּרֶה). הקרב הביא ליצירת עליונות אנגלית במלחמה ולשליטה אנגלית בצרפת במידה שלא הייתה כמותה לפני הקרב או אחריו. הייתה זו נקודת השפל הנמוכה ביותר שאליה הגיעו הצרפתים במלחמת מאה השנים, אך יורשיו של הנרי החמישי לא השכילו לשמור על היתרונות, שהקנה להם הניצחון, ובשנים שלאחריו שב העם הצרפתי והשיג את עצמאותו ואת איחודו הפנימי הודות לז'אן ד'ארק.
כיום נלמד קרב אז'נקור באקדמיות צבאיות וכן בצה"ל. הקרב מכיל אלמנטים טקטיים כמיצוי הכוח, תחבולה ועוד.
רקע היסטורי

התביעה האנגלית לריבונות בשטח צרפת החלה עוד בימיו של הנרי השני ששלט בממלכה אדירה, אשר ממלכת אנגליה היוותה אך חלק ממנה. המחוזות אנז'ו, מאן וטורן נחשבו לנחלת המלך האנגלי במשך עשרות בשנים. הסחר האנגלי בצמר, שהיווה עמוד תווך בכלכלת אנגליה, שיווע לשוקי חוץ, ואלו נמצאו בצרפת ובשטחי השפעתה בארצות השפלה. צרפת, כנועה ומושפלת, היוותה ערובה להצלחתו של הסחר האנגלי ללא תחרות של ממש. הוויכוח עתיק היומין, מי כפוף מבחינה פיאודלית למי, מלך צרפת או מלך אנגליה, הפך במרוצת השנים לעילה לפלישות אנגליות חוזרות ונשנות אל שטח צרפת. היה זה ניצחונו המזהיר של אדוארד השלישי בקרב קרסי בשנת 1346, אשר הראה כי צבא ממושמע, אשר פועל תוך שיתוף פעולה בין החיילים הפשוטים והאבירים, מסוגל להביס צבאות גדולים ממנו.
הנרי החמישי עלה לשלטון בנסיבות שאינן מאירות פנים. אביו, הנרי הרביעי, היה למלך לאחר שהדיח את המלך החוקי, ריצ'רד השני, והמית אותו בסתר. תקופת מלכותו של הנרי הרביעי הייתה נגועה במאבק מתמיד אל מול גורמים שונים, שאיימו על מעמדו, כאשר בסוף ימיו התעמת עם בנו, הנרי החמישי. מורשתם של הנרי הרביעי, וקודמו ריצ'רד השני, הייתה אי שקט מדיני וחברתי עמוק וערעור על מוסד המלוכה. הנרי החמישי עלה לשלטון ללא עוררין של ממש, אך ברור כי לו היה מדובר באישיות חלשה יותר היו מגיעות עד מהרה תביעות לכס, מהסוג שהביאו על בנו חסר המזל הנרי השישי את האסון של מלחמות השושנים. ואכן, קשר בראשותו של בן דודו של הנרי החמישי, אדמונד מורטימר, דוכא מספר חודשים לאחר עלותו לכס המלוכה.
לכל אלו היה פתרון בדוק - מסע כיבושים בחוץ לארץ, מסוג זה שהביא לאבי סבו של הנרי, אדוארד השלישי, את תהילתו. מבחינה כלכלית קיווה הנרי להשתלט על שטחים בצרפת על מנת להגדיל את הרווח מגביית המסים וכן לנסות לשבות אצילים צרפתים רמי מעלה בתקווה לקבל כופר נפש גבוה תמורת שחרורם (מנהג נפוץ באותה תקופה). הנרי קיווה גם לחקות את מנהג הוויקינגים אשר סחטו כסף רב מאנגליה בתמורה להפסקת הפלישות היבשתיות. העילה המיידית למלחמה הייתה סכסוך בין דוכסי אורליאן ודוכסי בורגונדי, אשר רבו על השליטה במלך צרפת חסר הדעת, שארל השישי. בסמוך לפלישת הנרי לצרפת נראה היה כי הבורגונדים עלולים להפסיד במאבק, ולפיכך פנו אל הנרי, שהכירו בו כמלכם, והפצירו בו להגיע לצרפת ולבסס את "זכויותיו החוקיות". הנרי נענה לבקשה.
פנייתם של הבורגונדים לא הייתה בגידה, כי לפי האתיקה של הימים ההם, המושג "מדינה" היה נזיל וברוב המקרים האצילים הבכירים דרשו עצמאות מלאה מהמלך ואף מרדו נגדו כאוות נפשם.
מסעו של הנרי לקאלה

הנרי נחת עם צבאו בצפון צרפת ב-13 באוגוסט 1415 והחל במצור על עיר הנמל ארפלור. המצור נמשך זמן רב מן הצפוי, העיר נכנעה ב-22 בספטמבר והצבא האנגלי נשאר במקום עד 8 באוקטובר. היות שהחורף עמד בפתח החליט הנרי לנוע לכיוון קאלה, עיר הנמל היחידה שהייתה אז בשליטת האנגלים, על מנת לתגבר את צבאו, שנפגע ממחלות במהלך המצור ולהתכונן לעונת הקרבות של 1416.
במהלך המצור על ארפלר הצליחו הצרפתים לאסוף צבא גדול תחת פיקודו של ד'אלברה. הצבא הצרפתי נפרש בפיקחות בין ארפלר וקאלה ובכך חייב את הנרי להתעמת מולו חזיתית כאשר צבאו נמצא בנחיתות מספרית, מוראלית ולוגיסטית.
ערב הקרב מנה הצבא האנגלי כ-5,900 לוחמים כאשר מולם ניצבים 25,000 חיילים צרפתים. לצבא האנגלי, המצוי עמוק בתוך שטח האויב, לאחר חודשים של מצור, שגבו את מחירם בהרוגים, פצועים וחולים, לא הייתה כל ברירה. חייבים היו לפרוץ את הדרך לקאלה בכח.
ההקדמה לקרב

שדה הקרב היה מעבר צר באזור מיוער בין הכפרים א'זנקור וטראמקור, הצבא הצרפתי נערך במורד הדרך ובכך ניתק את הנתיב לקאלה. שני הצבאות חנו במרחק של פחות מקילומטר האחד מהשני, כאשר בתווך נמצא שדה, שנחרש בסמוך לקרב. המרחב בין העצים במקום בו חנה הצבא הצרפתי היה כ-1,200 מטרים כאשר הוא הולך ומצטמצם במעלה הדרך לכדי 900 מטרים. לנתוני שטח אלה הייתה משמעות טקטית בכך שבדיעבד הסתבר שהמרחב המוגבל מנע מהצבא הצרפתי לנצל את עדיפותו המספרית בנקיטת תמרוני איגוף ולפיתה.
את הלילה של 24 באוקטובר בילו שני הצבאות בהמתנה זה מול זה. לצבא האנגלי מחוסר האמצעים לא היו אמצעים להסתתר מהגשם העז, שירד לאורך כל הלילה. אותו גשם, שמן הסתם דכדך את החיילים האנגלים, היווה ביום הקרב גורם מכריע שיוביל לניצחונם.
הצבא האנגלי נפרש לאורך קו אחד ללא כוחות עתודה. האגף הימני הופקד תחת פיקודו של אדוארד מנוריץ', דוכס יורק, המרכז הונהג על ידי המלך בכבודו ובעצמו והאגף השמאלי הופקד בידי לורד קמויס. הכח האנגלי הועמד בעומק של ארבע שורות כאשר הקשתים האנגלים בעלי הקשתות הארוכות ניצבים באגפי גדודי חיל הרגלים. האבירים ירדו מסוסיהם ותגברו את המערך הרגלי, פרט לכמה פלוגות של אבירים שנשארו רכובים על סוסיהם והגנו על האגפים. ישנה סברה כי חלק קטן מהקשתים נשלח לשולי היער, לצד הכפר טראמקור, לאחורי הצבא הצרפתי על מנת לזרוע בלבול ולגרום לריתוק כוחות צרפתיים. הרשומות האנגליות תומכות בקיומו של כח זה.
הצרפתים נערכו בשלושה קווים כאשר השניים הקדמיים הורכבו מחיילים רגלים והשלישי מפרשים כבדים עטויי שריון לוחות חדיש. פרשים כבדים הוצבו גם באגפי הקו הראשון, 1,600 מהם תחת פיקודו של הרוזן ונדום מימין וכ-800 משמאל תחת פיקודו של קלינט דה בראבנט. בין השורה הראשונה לשנייה הוצב כח קשתים החמוש בקשתות אופקיות וקשתות ערב[דרושה הבהרה]. באגף מאחורי הכח הצרפתי הוצב תותח שלא היה אפקטיבי במהלך הקרב.
היות שהצבא הצרפתי הורכב ברובו מאצילים תאבי תהילה, נוצרה מהומה כאשר כל אחד מהם ביקש לקדם את כוחו לקו הראשון ולהניף בו את דגל המשפחה. תחרות הכבוד גרמה לעומס רב על הקו הראשון, אשר הפך, בסופו של דבר, את הקו הראשון והשני לאנדרלמוסיה של כוחות לא מתואמים הנלחמים על מיקומם.
הצבאות שהו בהמתנה ארוכה החל משעות הבוקר המוקדמות עד לשעה אחת עשרה בצהרים. כשהצבא הצרפתי מחכה לכוחות תגבור רבים, ומצפה מהאנגלים לנוע ראשונים ולסכן את הכוחות הדלים ממילא (או, כדברי אציל צרפתי, לא להילחם ולמות ברעב), הנרי החליט לתקוף.
החלטה זו, לנוע אל מול כח שגודלו פי ארבעה לערך אשר נמצא במצב לוגיסטי עדיף בהרבה, היא שהופכת את קרב אז'נקור לתופעה ייחודית בתולדות הצבא האנגלי, ולאבן פינה במורשת הקרב האנגלית. החלטתו של הנרי הייתה לסכן הכול - אותו אישית ואת כל אנשיו - בהימור של "הכל או לא כלום". על פי מחזהו של ויליאם שייקספיר הנרי החמישי, משהביע אחד מהמפקדים את משאלתו כי הלוואי והיו עמם עוד עשרת אלפים איש מאלו היושבים בטל באנגליה, ענה לו הנרי באלו המילים:
| --- | --- |
 אם למות נגזרנו, די למולדת בהפסד הזה.  ואם חיים נצא - ככל אשר נמעט כבודנו יירב   ("הנרי החמישי" מאת שייקספיר, תרגום אהרן אמיר).:  If we are mark'd to die, we are enow, To do our country loss  and if to live - The fewer men, the greater share of honour
מהלך הקרב

האנגלים התקרבו בזהירות עד למרחק של כ-250 מטרים מהכח הצרפתי. הצרפתים לא הגיבו במהלך פרק הזמן של תנועת האנגלים, שנמשך כעשר דקות, ובכך עשו את המשגה הראשון בקרב. הקשתים האנגלים הציבו כלונסאות מחודדים, שהכינו מראש, בצורה שתמנע מפרשים להסתער על הכח הבלתי מוגן. הכלונסאות שימשו גם נקודת משען לקשתות, ובכך הגבירו את דיוקן.
הקשתים ירו את המטח הראשון של כ-5000 חיצים בקצב של עשרה מטחים בדקה, אולם הוא לא חדר את השריון הצרפתי הכבד.
לאחר מספר דקות של תוהו ובוהו במחנה הצרפתי, יצא הקו הראשון להסתערות בלתי-מתואמת. הפרשים פרצו קדימה תוך כדי שהם משאירים את החיילים הרגלים מאחור. הפרשים הכבדים, שנעו במהירות של כ-25 קילומטר לשעה, נדרשו לארבעים שניות לכסות את המרחק בינם לקשתים, פרק זמן בו ספגו מטח נוסף. השטח ההולך והופך צר ככל שהצרפתים התקדמו כלפי האנגלים גרם לפרשים להתנגש האחד בשני, מה שהוסיף לחוסר הסדר, ששרר בין כה וכה. הפרשים, שהגיעו לקו הקשתים, התנפצו על הכלונסאות המחודדים ולא הצליחו לפגוע באנגלים.
עתה החלו הפרשים לסגת אך נתקלו בקו החיילים הרגלים. נוצר שטח הריגה קלאסי, בו הכוחות הצרפתיים התבוססו בבוץ השדה החרוש, בהפריעם זה לזה להתקדם או לסגת, וכשהם תחת מטחי חיצים ללא הפסקה. הקרקע רוויית הגשם הפכה לעיסת בוץ תחת פרסות הסוסים. כאשר הגיעו לבסוף הרגלים לקו הקשתים, רבים מהם היו פצועים ולא צייתו לפקודות.
הרגלים התשושים לא הצליחו לשבור את הקו האנגלי. ההתקפה התמוססה. במקביל, הארטילריה הצרפתית לא הופעלה בצורה יעילה ולא הצליחה לפגוע בכוח האנגלי.
עכשיו נתקל הכח הצרפתי בבעיה נוספת: החיילים הצרפתיים המשיכו לדחוף את חבריהם מאחור כאשר מקדימה מעדו הצרפתים בין גופות האדם והסוסים שהחלו להיערם בבוץ הסמיך. הקשתים האנגלים נהנו ממצב שבו יכלו בנחת לשחרר את חיציהם לתוך המהומה שלפניהם.
לאחר ההשמדה של הקו הראשון הגיע תורו של הקו הצרפתי השני לצאת להסתערות. כאשר התקרבו החיילים הצרפתים לזירת הטבח רבים מהם פשוט פנו לתוך היער ונסו על נפשם. אלו שהמשיכו בהסתערות חלקו את גורלם של חבריהם מהקו הראשון.
בינתיים התברר כי כוח רגלים צרפתי, בסיוע מספר אבירים, תקף את שיירת המטען בעורף הצבא האנגלי ולקח שלל את אחד מכתריו של המלך הנרי. הנרי היה מצוי במצב בעייתי, שכן ההתקפות הצרפתיות על חזיתו עדיין נמשכו, הקו השלישי של הפרשים הכבדים הצרפתים עדיין נותר ללא פגע, וכוח צרפתי נוסף פעל בעורף צבאו. בנוסף, הצבא האנגלי החזיק במספר רב של חיילים צרפתיים, שנפלו בשבי במהלך הקרב, ושמספרם עלה על כלל הכוח האנגלי, והיה חשש שהם יקומו כנגדו.
הנרי פקד על הוצאתם להורג של כל השבויים. לאחר שחלק מהחיילים מחו על כך (מטעמי אבירות, אך ככל הנראה בעיקר מטעמי כופר), ביצעו זאת הקשתים שלא היו כבולים בשבועות אבירות. כ-200 קשתים רצחו אלפי צרפתים בזמן קצר. הטבח הופסק כאשר התברר שהקו השלישי הצרפתי נסוג ונוטש את המערכה.
סיום הקרב

הצרפתים איבדו כ-8,000 חיילים בקרב, וזאת מול כ-400 אבדות לאנגלים אשר כללו גם את אדוארד דוכס יורק. מעבר לכך, כמחצית האצולה הצרפתית הושמדה בקרב, דבר ששבר את חוט השדרה של הצבא הצרפתי למשך זמן רב. הנרי לא יכול היה לנצל את הצלחתו ולהמשיך את מסע הכיבוש מול צרפת נטולת ההגנה מפאת מצבו הרע של צבאו שלו. האנגלים הגיעו לקאלה ב-29 באוקטובר וחזרו לאנגליה ועמם כאלף אצילים צרפתים שבויים. מאחר שלא נשאר בצרפת מי שישלם כופר בעבור אותם שבויים, הם מעולם לא חזרו לצרפת.
מעבר לכיבוש עיר הנמל ארפלאר, לא יכול היה הנרי להציג הישגים מידיים, אך שבירת הצבא הצרפתי החלישה את צרפת באופן שאפשר לו לפלוש לצרפת בעתיד ולנחול ניצחונות. בין 1417 ו-1420 ערך הנרי מספר מסעות מלחמה באזורי קן ונורמנדי.
חוזה טרואה, אשר נחתם ב-1420, היה תוצאה ישירה של ההפסד המוחץ שנחלו הצרפתים בקרב אז'נקור. בהסכם זה הכיר מלך צרפת שארל השישי במלך הנרי כיורש לכתרו, וכעוצר בימי חייו. כן נתן לו לאישה את בתו קאתרין. היה זה שיא שאליו לא הגיע עוד אף מלך אנגלי. שתי הממלכות הגדולות באירופה אוחדו תחת שלטונו, ונראה כי האיחוד שבין הנרי וקאתרין ייצור שושלת שתמלוך על הממלכה המאוחדת, וכתוצאה מכך תהיה לכוח החזק באירופה במשך זמן רב.
בשנת 1422 נפטר הנרי ממחלה פתאומית, כשהוא משאיר על הכס המאוחד את בנו הנרי השישי, שהיה אז תינוק. על אף תהילת אז'נקור יהיה זה גורלה של אנגליה לאבד את כל נחלותיה בצרפת, ולהסתבך במלחמת שושלות רצחנית, שתכלה את כוחותיה, בעוד שגורלה של צרפת יהיה להתאחד תחת הנהגתה של ז'אן ד'ארק, ולפתוח בפרק חדש ומזהיר בתולדותיה.
כיום נלמד קרב אז'נקור באקדמיות צבאיות בעולם וכן בצה"ל. הקרב מכיל אלמנטים טקטיים כמיצוי הכוח, תחבולה ועוד. מעבר לכך, ההשפעה של מנהיג כריזמטי על חייליו ועל תוצאות קרב הנראה אבוד מראש מובאת בצורה מובהקת בקרב זה.
הקרב בתרבות ובאמנות

קרב אז'נקור הוא נושאו של מחזהו של ויליאם שייקספיר "הנרי החמישי", שנתן השראה ללוחמים האנגלים מאז נכתב. מחזה זה זכה לשלושה עיבודים קולנועיים מרשימים.
הראשון, בכיכובו של לורנס אוליבייה בשנת 1946 היה עדיין תחת רושמה של מלחמת העולם השנייה.
השני, בבימויו ובכיכובו של קנת בראנה בשנת 1989 (כמו כן שיחקה בו אמה תומפסון בתפקיד קאתרין, מלכת צרפת), נחשב לאחד העיבודים המוצלחים של מחזה שייקספירי לקולנוע מאז ומעולם.
העיבוד השלישי בוצע בשנת 2019 בסרט "המלך", בכיכובו של טימותי שאלאמה.
ראו גם

הטקטיקה והאסטרטגיה האירופאית בימי הביניים
צבאות התקופה הפאודלית
לקריאה נוספת

ג'ון קיגן, פני הקרב, הוצאת מערכות, 1981.
בבוקר הקרב, ציור של סר ג'והן גילברט
סידור הכוחות בקרב
ראש שירות הביטחון הפדרלי הרוסי

| --- | --- |


 איוש נוכחי:  אלכסנדר בורטניקוב
 תאריך כניסה לתפקיד:  12 במאי 2008
 תחום שיפוט:  רוסיה רוסיה
 מעון:  לוביאנקה 
 מושב המשרה:  לוביאנקה, מוסקבה
 ייסוד המשרה:  12 באפריל 1995 
 http://www.fsb.ru
 
ראש שירות הביטחון הפדרלי הרוסי (ברוסית: Директор ФСБ России מילולית מנהל שירות הביטחון הפדרלי) הוא העומד בראש שירות הביטחון הפדרלי הרוסי, שהיא חוד החנית במערכת הביטחון הרוסית ומהווה גוף חשוב בקהילת המודיעין הרוסית. החל משנת 2008 ראש השירות מנהל גם את הוועדה הלאומית למלחמה בטרור. ראש השירות וגם סגנו ממונים ישירות על ידי הנשיא.