stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הנרי אונייקורו
הערות שוליים

↑  ריאיון עם הנרי אונייקורו
↑  אברטון מחתימה את החלוץ הניגרי ומשאילה אותו לאנדרלכט
↑  אונייקורו מחוץ לפעילות למשך שמונה חודשים
↑  החלוץ של אברטון, הנרי אונייקורו, מצטרף בהשאלה לגלאטסראיי הטורקית
↑  אונייקורו אסיר תודה על הדאבל הטורקי בגלאטסראיי
↑  מונקו מחתימה את הנרי אונייקורו מאברטון לחמש שנים
| נבחרת ניגריה – גביע אפריקה לאומות 2019 (מקום שלישי) |
| --- | --- | --- |
|  1 אזנווה •  2 איינה •  3 קולניס •  4 אנדידי •  5 טרוסט-אקונג •  6 באולגון •  7 מוסא •  8 אטבו •  9 איגהלו •  10 אובי מיקל •   11 אונייקורו •  12 עבדולחי • 13 צ'וקווזה •  14 אונואצ'ו • 15 סימון • 16 אקפיי • 17 קלאו • 18 איוובי • 19 אוגו • 20 אווזיים • 21 אוסימן • 22 אומרואו • 23 אוזוהו • מאמן: רוהר |  1 אזנווה •  2 איינה •  3 קולניס •  4 אנדידי •  5 טרוסט-אקונג •  6 באולגון •  7 מוסא •  8 אטבו •  9 איגהלו •  10 אובי מיקל •   11 אונייקורו •  12 עבדולחי • 13 צ'וקווזה •  14 אונואצ'ו • 15 סימון • 16 אקפיי • 17 קלאו • 18 איוובי • 19 אוגו • 20 אווזיים • 21 אוסימן • 22 אומרואו • 23 אוזוהו • מאמן: רוהר | ניגריה |
| נבחרת ניגריה – גביע אפריקה לאומות 2021 |
| --- | --- | --- |
|  1 אוקויה •  2 איינה •  3 קולינס •  4 אנדידי •  5 טרוסט-אקונג •  6 אג'יי •  7 מוסא •  8 אוניקה •  9 איגהלו •  10 אריבו •   11 אונייקורו •  12 סאנוסי • 13 אג'וקה •  14 איהנאצ'ו • 15 סימון • 16 אקפיי • 17 צ'וקווזה • 18 איוובי • 19 אווניי • 20 אווזיים • 21 אבוהי • 22 אומרו • 23 אוזוהו • 24 סאדיק • 25 נווקאלי • 26 אנדה • 27 נובל • 28 אולאינקה • מאמן: אגואבון |  1 אוקויה •  2 איינה •  3 קולינס •  4 אנדידי •  5 טרוסט-אקונג •  6 אג'יי •  7 מוסא •  8 אוניקה •  9 איגהלו •  10 אריבו •   11 אונייקורו •  12 סאנוסי • 13 אג'וקה •  14 איהנאצ'ו • 15 סימון • 16 אקפיי • 17 צ'וקווזה • 18 איוובי • 19 אווניי • 20 אווזיים • 21 אבוהי • 22 אומרו • 23 אוזוהו • 24 סאדיק • 25 נווקאלי • 26 אנדה • 27 נובל • 28 אולאינקה • מאמן: אגואבון | ניגריה |
]
הנרי איאן קיוזיק

| --- | --- |

 לידה:  17 באפריל 1967 (בן 57) טרוחיו, פרו פרו
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, פרו 
 תקופת הפעילות:  מ-1993 
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון המלכותי של סקוטלנד  Presentation College, San Fernando 
 מספר צאצאים:  3
 http://www.henryiancusick.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
קיוזיק בסן דייגו קומיקון 2013
הנרי איאן קיוזיק (באנגלית: Henry Ian Cusick; נולד ב-17 באפריל 1967) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון סקוטי. הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידו כדזמונד בסדרת הטלוויזיה "אבודים" של ABC, עליה קיבל מועמדות לפרס אמי, שכן גם נבחר על ידי רוב צופי הסדרה לדמות הטובה ביותר. כמו כן גם כיכב בתור ישו ב"חייו של ישו", בתור סטיבן פינץ' בסדרת המותחן הפוליטי "סקנדל" של ABC, בתור מרקוס קיין בסדרת המדע הבדיוני "100", ובתור ד"ר ג'ונאס ליר ב"המעבר" ב-Fox.
ביוגרפיה

קיוזיק נולד בטרוחיו, פרו, לאם פרואנית, אספרנסה צ'אבס, ולאב סקוטי, הנרי ג'וזף קיסיק. כשהיה בן שנתיים עברה משפחתו למדריד, ספרד, ולאחר מכן לגלאזגו, סקוטלנד. בשל עבודתו של אביו, עבר עם משפחתו לטרינידד וטובגו, שם התגוררו במשך עשר שנים, שם אף הספיק ללמוד בבית הספר קתולי בסן פרננדו. בגיל 14 הוא שב עם משפחתו לעיירה ניוטון מירנס (אנ'), ממש מחוץ לגלאזגו שבסקוטלנד.
קיוזיק למד בקונסרבטוריון המלכותי של סקוטלנד (אנ'), אולם נאלץ לעזוב בשנתו השנייה.
קריירה

קיוזיק שיחק תחילה במספר מחזות תיאטרון, וקיבל תפקידים ראשיים במחזות כמו "תמונתו של דוריאן גריי" (לצד רופרט אוורט) ו"המלט". ב-1995 זכה ב"פרס איאן צ'ארלסון" הבריטי על תפקידו במחזה "אדיפוס המלך".
כשעבר לשחק בסדרות טלוויזיה, שיחק תחילה בתפקידי אורח בסדרות בריטיות. ב-1993 התארח בסדרת הטלוויזיה הבריטית הוותיקה "טגארט".
בשנת 2003 שיחק בעונתה השנייה של סדרת הטלוויזיה זוכת הפרסים "מועדון הספר", הפקת של ערוץ 4. ב-2003 גילם את ישו בסרט "הבשורה על-פי יוחנן". ב-2004 שיחק בסרט הטלוויזיה "רומנטיקה מושלמת" לצד דסטין מיליגן. ב-2005 זכה להכרה כאשר גילם את דמותו של דזמונד יוּם החל מהעונה השנייה של הסדרה הפופולרית "אבודים"; על תפקידו בעונה זו היה מועמד לפרס אמי.
ב-2006 שיחק קיוזיק בתפקיד אורח בשני פרקים בסדרה "24". ב-2007 שיחק בסרט "היטמן".
משנת 2014 משחק בסדרת הדרמה האמריקאית "המאה" ברשת The CW, שם מגלם את מרכוס קיין בתפקיד ראשי.
בשנת 2017 שיחק בדרמת המסתורין של הבמאי מארק פלנסקי, "זיכרון מחדש" בתפקיד לווטון, ובסדרה "הבלתי אנושיים" שם הוא מגלם את אוון דקלן בתור גנטיקאי .
בשנת 2019 גילם את אחת הדמויות הראשיות בסדרת המסתורין "המעבר" ברשת FOX ואף בוטלה לאחר עונה אחת.
בשנת 2020 החל לגלם את ראסל טרוי בעונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה "מקגייוור" ברשת CBS.
בשנת 2022 החל לגלם את אייברי בעונה השלישית של סדרת הדרמה "Big Sky" שיצר דייוויד אי קלי לרשת ABC.
חיים אישיים

קיוזיק ואשתו אנני קיוזיק ווד הם הורים לשלושה בנים, אלי (נולד ב-1994), לוקאס (נולד ב-1998), ועשיו (נולד ב-2000); הם מתגוררים באדינבורו.
קיוזיק דובר אנגלית וספרדית שוטפת.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2002 | מכתבי אהבה | טובי בינג |  |
| 2003 | חייו של ישו | ישו |  |
| 2006 | Half Light | בריאן |  |
| 2006 | 9/Tenths | ויליאם |  |
| 2007 | היטמן | אודרה בליקוף |  |
| 2009 | Dead like Me: Life After Death | קמרון קיין |  |
| 2013 | Not Another Happy Ending | ווילי סקוט |  |
| 2013 | The Girl on the Train | דני הארט |  |
| 2013 | Dress | בן גריינג'ר | סרט קצר; גם במאי, תסריטאי ומפיק |
| 2014 | Frank vs. God | דייוויד פרנק |  |
| 2014 | 10.0 Earthquake | ג'ק |  |
| 2015 | Pali Road | טים יאנג |  |
| 2015 | Just Let Go | כריסטופר "כריס" ויליאמס |  |
| 2017 | Rememory | לווטון |  |
| 2018 | Chimera | קווינט |  |
| 2022 | The Wind & the Reckoning | מקייב |  |
| 2023 | Jamojaya | מייקל |  |
| 2024 | Fluxx | קולבר |  |
| TBA | Horse | ג'סאפ | גם מפיק |
| TBA | 1 Million Followers | דניאל |  |
| TBA | Awaken | ויליאם |  |
| TBA | When We Were Pirates | טרוויס |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1993 | טגארט | איאן גווארי | פרק: "Fatal Inheritance" |
| 2001 | Murder Rooms: Mysteries of the Real Sherlock Holmes | סמל מייקל קלארק | פרק: "The White Knight Stratagem" |
| 2001–2002 | נפגעים | ג'ייסון | 9 פרקים |
| 2001–2003 | Two Thousand Acres of Sky | ד"ר איוון טלבוט | 9 פרקים |
| 2002 | The Dinosaur Hunters | גדעון מנטל | סרט טלוויזיה של ערוץ 4 |
| 2003 | Happiness | פיליפ | פרק: "A Nice Person" |
| 2003 | Adventure Inc. | גווין מריל | פרק: "Echoes of the Past" |
| 2003 | מועדון הספר | מיילס לונגמאייר | תפקיד ראשי (עונה 2); 6 פרקים |
| 2003 | Carla | מאט | סרט טלוויזיה של ITV |
| 2004 | Perfect Romance | פיטר קמפבל | סרט טלוויזיה של Lifetime |
| 2004 | רציחות במידסומר | גארט אדלמן | פרק: "The Fisher King" |
| 2005 | להעיר את המתים | ג'רמי אלן | פרק: "Towers of Silence: Part 1" |
| 2005–2010 | אבודים | דזמונד יום | תפקיד אורח (עונה 2) תפקיד ראשי (עונות 6-3); 77 פרקים מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן אורח בסדרת דרמה (2006) |
| 2006 | 24 | תאו סטולר | 2 פרקים |
| 2009 | NOVΛ | צ'ארלס דרווין | פרק: "Darwin's Darkest Hour" |
| 2010 | חוק וסדר: מדור מיוחד | אריק וובר | 2 פרקים |
| 2012, 2015 | סקנדל | סטיבן פינץ' | 8 פרקים |
| 2012 | פרינג' | סימון פוסטר | 2 פרקים |
| 2012 | המנטליסט | טומי וולקר | 3 פרקים |
| 2013 | הוואי חמש-אפס | ארנסטו | פרק: "Letters of Transit" |
| 2013 | CSI | ד"ר ג'ימי | פרק: "Last Woman Standing" |
| 2013 | בגוף ההוכחה | ד"ר טרנט מארש | 2 פרקים |
| 2014–2019 | המאה | מרקוס קיין | תפקיד ראשי (עונות 6-1); 80 פרקים גם ביים שני פרקים |
| 2016 | שעת שיא | תומאס | פרק: "Pilot" |
| 2017 | הבלתי אנושיים | ד"ר איוון דיקלן | 6 פרקים |
| 2019 | המעבר | ד"ר ג'ונאס ליר | תפקיד ראשי; 10פרקים |
| 2020–2021 | מקגייוור | ראסל טיילור | תפקיד ראשי (עונות 5-4); 28 פרקים |
| 2022–2023 | Big Sky | אייביר מק'אליסטר | 13 פרקים |
| 2022–2023 | The Wingfeather Saga | פיט | דיבוב; 5 פרקים |
| 2023 | NCIS: הוואי | ג'ון סוויפט | 2 פרקים |
הנרי קולייר

הנרי ווטקינס קולייר (באנגלית: Henry Watkins Collier;‏ 17 בינואר 1801 –  28 באוגוסט 1855) היה פוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית שכיהן כמושל אלבמה ה-14 בשנים 1849–1853.
ראשית חייו

הנרי קולייר נולד במחוז לוננבורג שבווירג'יניה כבנם של ג'ייס קולייר ואליזבת בולדין. ב-1823 הוא עבר מקרוליינה הדרומית לטסקלוסה, אלבמה. במשך 18 שנים הוא כיהן כשופט בבית המשפט העליון של אלבמה, מתוכם, בשנים 1837–1849, כנשיא בית המשפט. ב-1826 הוא נשא לאישה את מרי אן ויליאמס בייטל. הוא היה תומך נלהב בעבדות ובזכויות המדינות, וגילה חוסר סובלנות כלפי הדיונים על ביטול העבדות. קולייר היה מיודד עם דורותיאה דיקס וקידם את החינוך, הדאגה לבעלי צרכים מיוחדים ואת הרפורמה במערכת הכליאה של אלבמה.
מושל אלבמה

קולייר כיהן כמושל אלבמה בשנים 1849–1853. בעת כהונתו כמושל אלבמה, העליב קולייר קבוצה של דיפלומטים צרפתים שייצגו אינטרסים עסקיים בנמל מוביל. הוא דחה מספר הזמנות שלהם, וגרם להם למתוח עליו ביקורת בפומבי. הביקורת שלהם דווחה בעיתונים "אלבמה רפורטר" ו"אדוורטייזר אנד סטייט גאזט". בתגובה, הזמין אותם קולייר למעון המושל במונטגומרי, אך הפגישה הפכה לאסון. הדיפלומטים הצרפתים עזבו את הפגישה בתחושה של "עלבון עצום". מאוחר יותר אמר קולייר, "הצרפתים הם פחדנים וקלי דעת, ערכי המוסר שלהם פסולים באופן כללי", ולא היה אכפת לו לפגוע בהם. הדיפלומטים הצרפתים הגיבו בטיפוח מערכת היחסים עם הפוליטיקאי מאלבמה, ג'יימס שילדס, שהם האמינו שהוא ישרת יותר טוב את האינטרסים שלהם. שילדס הוכיח את עצמו כידידותי יותר כלפי הצרפתים, ולעיתים קרובות אירח אותם. בבחירות למשרת מושל אלבמה של 1851, זכה שילדס לגיבוי של הדיפלומטים הצרפתיים ושל הקהילה העסקית של הגולים הצרפתים במוביל.
במהלך שמאוחר יותר תואר כסיבה לעזיבתו את ארצות הברית, נקט שגריר צרפת בוושינגטון, גיום-טל דה לה ואלה פוסן, בצעד חסר תקדים כאשר תמך בשילדס בבחירות למשרת המושל ו"עודד את אנשי אלבמה להפוך אותו למושל". זמן קצר לפני הבחירות, דיבר איש עסקים צרפתי, איב דה לה טור ד'אוברן, שבסיס פעולתו היה במרטיניק ובגיאנה הצרפתית, עם חבר בית הנבחרים דייוויד האברד, באופן שנראה להאברד כמתנשא, והסביר לו עובדות בסיסיות על אלבמה שהוא כביכול לא הכיר אותן (כולל עובדות ברורות באופן מכוון כמו איזו עיר היא בירת המדינה, והעובדה שאלבמה לא הייתה מדינה במשך מאה שנים) וכן התייחס להאברד בגוף שלישי, באנגלית, בעוד שהאברד היה נוכח במקום ודיבר אתו "כאילו הוא היה שוטה". במהלך חילופי הדברים הללו, היה האברד אורחו של ד'אוברן והיה המום מיחסו. האברד נודע כתומך גלוי של קולייר, וד'אוברן הרים כוסית לכבודו של שילדס במהלך אותו אירוע. שילדס החשיב את היותו אורח הכבוד באירוע, ומאוחר יותר סיכם האברד שהזמנתו לאירוע הייתה עלבון.
לאחר הבחירות היה ברור הן לד'אוברן והן לשגריר דה לה ואלה פוסן, שהם טעו בשיקול הדעת על הלכי הרוח בקרב האישים המובילים באלבמה, ובעקבות כך עזב ד'אוברן את מוביל.
שנותיו האחרונות

לאחר תום כהונתו כמושל, הוצע לקולייר לכהן כסנאטור, אך הוא דחה את ההצעה ופרש מהחיים הפוליטיים.
הנרי קולייר נפטר בביילי ספרינגס שבאלבמה ב-28 באוגוסט 1855. הוא נטמן בבית הקברות אבר גרין שבטסקלוסה. ביתו בטסקולסה (Collier–Overby House), נרשם ב-1971 במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
השערת ביל

השערת ביל היא בעיה פתוחה בתורת המספרים, המכלילה את המשפט האחרון של פרמה.
ההשערה קובעת כי אם מתקיים השוויון  \ a^{x}+b^{y}=c^{z}, כאשר  \ a,b,c,x,y,z מספרים שלמים ו-  \ x,y,z>2, אזי למספרים  \ a,b,c יש מחלק משותף מקסימלי גדול מ-1. משפט פרמה הוא מקרה פרטי של השערה זו, בה  x=y=z.
את ההשערה ניסח ב-1993 הבנקאי ואיש העסקים אנדרו ביל (Andrew Beal). ב-1997 הקצה ביל פרס בסך $5,000, למי שיוכיח או יפריך את ההשערה. מאז העלה את סכום הפרס כמה פעמים, עד לסכום של מיליון דולרים. סמוך לזמן בו ניסח ביל את ההשערה, היא הוצעה באופן בלתי תלוי על ידי המתמטיקאי אנדרו גרנוויל (Andrew Granville).
ראו גם

המשפט האחרון של פרמה
הערות שוליים

↑  http://phys.org/news/2013-06-texas-banker-1m-tricky-math.html
ערך זה הוא קצרמרבנושא מתמטיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
השערת ארטין על שורשים פרימיטיביים

בתורת המספרים, השערת ארטין על שורשים פרימיטיביים גורסת כי כל מספר טבעי נתון a שאינו מספר ריבועי או 1- הוא שורש פרימיטיבי מודולו אינסוף מספרים ראשוניים p. ההשערה מייחסת גם צפיפות אסימפטוטית לראשוניים הללו. להשערה קשר ישיר להתנהגות השברים העשרוניים שמייצגים מספרים רציונליים מהצורה  {\frac {1}{p}}; כיוון שהמספר 10 אינו ריבוע שלם או 1-, ההשערה קובעת למעשה כי קיימים אינסוף מספרים ראשוניים p שעבורם אורך המחזור של השבר העשרוני שמייצג את  1/p הוא בדיוק  p-1.
את ההשערה שיער לראשונה אמיל ארטין בהתכתבות עם הלמוט הסה בספטמבר 27, 1927, לפי יומנו של האחרון.
ההשערה הוכחה בהנחה של השערת רימן. ב-1986 הראה Heath-Brown, בלי להניח את השערת רימן, שההשערה נכשלת עבור לכל היותר שני ראשוניים, ולכל היותר שלושה מספרים חופשיים מריבועים. עם זאת, ההשערה טרם הוכחה עבור אף ערך נתון של a.
ראו גם

איבר פרימיטיבי
היציאה מן החומות

פריסת השכונות היהודיות הראשונות מחוץ לחומות
כרם אברהם, חלוצת היציאה הנוצרית מהחומות
חלוצת הכנסיות מחוץ לחומות - כנסיית 'השילוש הקדוש' במגרש הרוסים
בית מחניים, דוגמה לבית אמידים נוצרים ברחוב הנביאים
בית טיכו, דוגמה לבית אמידים מוסלמים בשכונת הנשאשיבים שברחוב הנביאים
מלון אמריקן קולוני, דוגמה לבית אמידים מוסלמים בשכונת החוסיינים
מאה שערים. השכונה החמישית שנבנתה מחוץ לחומות
משכנות שאננים עם הקמתה
טחנת הרוח במשכנות שאננים
מדרגות ומעברים במחנה ישראל
שכונת מחנה ישראל (משמאל)
רחוב יוסף ריבלין בנחלת שבעה
מאה שערים בשנות ה-50
"היציאה מן החומות" הוא תהליך ההתפשטות העירונית של מבנים, דרכים ושכונות מגורים בירושלים אל מחוץ לחומות העיר העתיקה. תהליך זה החל במחצית המאה ה-19, וזאת לאחר אלפי שנים שבהן גרו תושבי ירושלים בתחום החומות, ואף נעלו את שעריהן בלילה. התהליך היה כה אינטנסיבי, עד כי בתוך פחות מחמישים שנה הוטה מרכז הכובד העירוני בירושלים אל "העיר החדשה" שמחוץ לחומות.
רקע

עד אמצע המאה ה-19 השתרעה ירושלים על השטח המתוחם שבין חומות העיר העתיקה בלבד. שהייה מחוץ לחומות, בייחוד בשעת לילה, נחשבה מסוכנת ביותר בשל כנופיות שודדים שהפילו חיתתן על האזור. בין החומות של ירושלים העות'מאנית הצטופפו מוסלמים, יהודים ונוצרים במספרים גדלים והולכים, בצד אנשי ממשל עות'מאניים, קבוצות אנשי דת, פילנתרופים ונציגים דיפלומטיים של מעצמות שונות שגילו עניין גובר והולך בירושלים. בשלהי התקופה העות'מאנית הגיעה הצפיפות בעיר שבין החומות לממדים בלתי נסבלים, דבר שהשפיע על תנאי המחיה, התברואה והכלכלה של העיר.
ניצנים ראשונים לתופעה ניכרו כבר בשנות ה-40 של המאה ה-19, כאשר תושבים מחוץ לעיר החלו לעבד אדמותיהם בשיטות מודרניות ולטעת עצים מחוץ לחומות.
גורמים שונים, בהם מעצמות זרות וכנסיות שנדרשו לשטח למפעליהן המתוכננים בירושלים, החלו לגלות עניין ברכישת קרקעות בשטחים הסובבים את העיר - בעיקר ממערבה ומצפונה. בין אלה היה הפילנתרופ היהודי-אנגלי משה מונטיפיורי, שבביקוריו בעיר הוטרד ממצוקת הדיור של יהודי ירושלים בין חומות העיר העתיקה, מהיעדרם של שרותי רווחה ובריאות הולמים, ומהיעדר אמצעי כלכלה שיאפשרו ליהודים להשתחרר מן התלות בנדבות לקיומם.
מיקום המבנים של בני הדתות השונות מחוץ לעיר העתיקה לא תאם את תבנית ההתפשטות הרדיאלית האופיינית ליציאה מהחומות בערים אחרות בעולם, והתרכז בעיקר לכיוון מערב על ציר הרחובות יפו והנביאים, וזאת מארבע סיבות עיקריות:
נטייתם הטבעית של "פורצי החומות" הייתה להתקרב אל הדרך הראשית ליפו, הן מסיבות ביטחוניות (הימנעות מבדידות) והן מסיבות כלכליות (מתן שירותי דרך ויכולת ליהנות מהמסחר שהתנהל על אם הדרך).
הר הזיתים מאגף את אגן העיר העתיקה מדרום-מזרח ועד צפון-מזרח, ובשל היותו גבוה ותלול לא היה אטרקטיבי למגורים. מסיבה זו בנו שם רק הנוצרים, שלהם היה אינטרס דתי מובהק בהר הזיתים.
שטח ניכר מהר הזיתים הוא בית קברות, המונע אפשרות של יישוב רצוף מהעיר והלאה. אמנם הנקרופוליס של ירושלים מקיף את העיר כולה, אך רק במזרח נמשכה הקבורה ברציפות, ולא ניתן היה להתעלם ממנה.
ירושלים שוכנת על סְפר המדבר, ולפיכך העדיפו היוצאים מהחומות להתיישב באזורים נוחים יותר מבחינה אקלימית שבמערב מאשר בשטחים היבשים שבמזרח.
השוני בין בני הדתות השונות בבחירת מיקום הבנייה בקשת ההתיישבות מדרום-מערב לצפון-מערב נעוץ במניעיהם השונים: רצונם של היהודים להקים שכונות מבוססות באזורים נוחים מבחינה טופוגרפית, אקלימית וכלכלית, הביא אותם לבנות ממערב לעיר העתיקה, בסמוך לצירי הדרך הראשיים ליפו. הנוצרים, שביקשו "לתקוע יתד" פוליטית ודתית, בנו בקרבת העיר העתיקה ובעיקר באתרים ה"קדושים" כמו הר ציון והר הזיתים, ואילו מרבית המוסלמים יצאו מהחומות למגורי קיץ או לשכונות התלויות כמעט לגמרי בעיר העתיקה, ולפיכך התיישבו קרוב אליה, ללא קשר לקרבתן לדרך הראשית או לאתרי פולחן.
היציאה המוסלמית מהחומות

הבנייה המוסלמית מחוץ לחומות העיר העתיקה הייתה בעיקרה למגורים פרטיים. מאפייניה העיקריים של בנייה זו עומדים ביחס ישיר למעמדו ולאמצעיו של בונה הבית: רוב הבנייה המוסלמית מחוץ לחומות היא בתי אחוזה של אמידים שנבנו על מגרש גדול וכללו מבנה מפואר בעל שתי קומות בדרך כלל, מרחב פנימי מרווח שממנו מתפצלים חדרים (ליוואן), וצמודה אליו חצר-בוסתן רחבה. במקרה של בית כפר, כמו בסילואן, היה הבית קטן ופשוט למדי, בעל גג שטוח וקמרונות חיזוק פנימיים (לרוב קמרונות צולבים). כך או כך, המאפיין את הבנייה המוסלמית הוא בנייה אינדיבידואלית, ללא קשר בין מבנה אחד למשנהו.
מיקום המבנים המוסלמיים הוא בעיקר בצפון ירושלים, באזור האמריקן קולוני, שכונת שייח' ג'ראח ושכונת החוסיינים של ימינו. שם בנו את ביתם בעיקר אפנדים מוסלמים, שביקשו להם בתי קיץ מרווחים. פשוטי העם בנו דווקא בדרום, באזור כפר סילוואן ומורדות הקדרון. יוצאת דופן היא שכונת הנשאשיבים, שנבנתה בקרבת רחוב הנביאים.
היציאה היהודית מהחומות

אף על פי שלא היו הראשונים, היו היהודים הגורם העיקרי שהטה את הכף לטובת העיר החדשה, וזאת בשל המבנים והשכונות הרבות שבנו מחוץ לחומות. הבנייה הייתה כמעט רק למטרות מגורים, וזאת בשל הלחץ והמצוקה בתוככי העיר העתיקה, שהתבטאו בצפיפות, מחלות, יוקר מחיה ושכירות. מעט מבני הציבור היהודיים שמחוץ לחומות היו בתי חולים, וזאת כתגובה למיסיון הנוצרי או בשל הצפיפות הגדולה שבתוך העיר העתיקה; או בתי ספר מודרניים (כמו "בית הספר למל" או "כי"ח"), ששימשו את יושבי השכונות החדשות, שבהן פשטה רוח מודרנית יותר. חלוצת השכונות הייתה "משכנות שאננים" שנבנתה ביוזמה חוץ-ארץ-ישראלית של משה מונטיפיורי, אך מיד אחריה, וביתר שאת לאחר מגפת הכולרה שפגעה בעיר העתיקה ב-1866 ופסחה על השכונה החדשה, החלו יהודי העיר עצמם "לפזול" אל מחוץ לחומות, וכך החלו להיבנות השכונות היהודיות החלוציות.
מניעיהם של הבונים היהודים שונים זה מזה, וניתן להצביע על כמה מאפיינים:
נדבנות – יוזמה של בעל אמצעים לטובת עניי ירושלים, דוגמת משכנות שאננים למונטיפיורי, בית דוד לדוד רייז, שכונות שונות שיזם יוסף ריבלין, כפר התימנים בשילוח שהוקם ביוזמת ארגון "עזרת נידחים" ועוד. כקבוצה נפרדת ניתן למנות את שכונות ההקדש, שההכנסות משכירות או רכישת הדירות בהן מממנות מוסדות צדקה וחסד. בדרך כלל מדובר בשכונות קטנות שהוקמו על ידי נדיב חשוך ילדים, כדרך להנצחת שמו. בין שכונות ההקדש בתי ויטנברג, בתי הורנשטיין, בתי ראנד ועוד.
יוזמה עסקית – יוזמה של אנשי עסקים שביקשו להרוויח כסף מן הבנייה, כמו שכונת סוכת שלום, מחנה יהודה ואחרות.
שכונות כולל או אגודה – יוזמה של קהילה מסוימת במטרה לשפר את מצב חבריה, ובמקרים נדירים אף לנסות להתקיים בכוחות עצמה ולא מ"כספי החלוקה": מחנה ישראל, מאה שערים, בתי ורשה.
בתים פרטיים – תופעה זעירה כמעט של וילות פרטיות, כמו ביתו של משה גראף או ביתו של אהרון ואלרו.
היציאה מן החומות בשנות השישים נבעה בעיקרה ממניעים כלכליים, ואילו בשנות השבעים נוספו מניעים אידאולוגיים ודתיים.
הבנייה הייתה, כאמור, פרוזאית למדי, אך מעניין לראות בכתביהם של כמה מן המייסדים (יוסף ריבלין בעיקר) ביטויים קבליים של "קירוב הגאולה" ו"הרחבת גבול ירושלים", כאידאולוגיה דתית חזקה שעמדה מאחורי הבנייה.
מאפייניה העיקריים של הבנייה היהודית השתנו בהתאם לנסיבות ולתקציב, אך באופן כללי ניתן להצביע על מבנים דלים ופונקציונליים, ועל קשר ברור בין הבתים, בין אם זה בשיתוף קיר אחד ויצירת "שרשרת דירות" כמו במשכנות שאננים, או בעיקר ביצירת "שכונת חצר", בה נהנו כל חברי השכונה מהגנה יחסית שיצרו הדירות הדבוקות זו לזו. גם בשכונות המאוחרות יותר, דוגמת שבת אחים או נווה שלום, ניתן לזהות דפוס משותף בדמות שכונת שתי וערב.
מיקום המבנים היהודיים הוא בקשת רחבה, הנעה ממערב העיר העתיקה (גוש דרך יפו) ועד צפון מערבה (גוש מאה שערים). שכונות בודדות נבנו במקומות אחרים, לרוב בשל אילוץ או סיבה ספציפית. כך היה בכפר התימנים בשילוח, שנבנה במקום בו גרו אחדים מיושביו לפני בניית הבתים.
היציאה היהודית מהחומות > השכונות היהודיות הראשונות > משכנות שאננים

השכונה היהודית הראשונה שנבנתה מחוץ לחומות הייתה משכנות שאננים, שהוקמה על ידי השר משה מונטיפיורי לאחר ביקורו הרביעי בארץ ישראל ב-1855. השטח שנקנה היה מגרש של 18 דונם, מעל לבריכת הסולטאן מול הר ציון. מאחר שרכישת קרקע באותם ימים על ידי נתין זר הייתה בלתי אפשרית, הוצא לשם כך צו מיוחד מטעם השלטונות, אשר התיר למונטיפיורי את רכישת הקרקע מפחת ירושלים תמורת 1,000 לי"ש. השכונה עצמה נחנכה בשנת 1860. מונטיפיורי החליט לייעד את השטח להקמת שכונת מגורים חדשה ומרווחת, שתעניק ליושביה אלטרנטיבה לחיים הצפופים והתלותיים שבין החומות. את השכונה הקים מונטיפיורי על שליש מהשטח שרכש. ה"שכונה" נבנתה למעשה כמבנה ארוך אחד של בתים טוריים, שנחנך בשנת 1860, ועוד מבנה קצר יותר מאחוריו. המבנים כללו 16 דירות מרווחות יחסית במושגי אותם ימים, שלכל אחת מהן חלקת אדמה קטנטנה. כמו כן הוקמו שני בתי כנסת - אשכנזי וספרדי - ומקווה טהרה.
היציאה היהודית מהחומות > השכונות היהודיות הראשונות > מחנה ישראל

השכונה היהודית השנייה מחוץ לחומות הייתה שכונת מחנה ישראל, שהייתה הראשונה שהוקמה על ידי תושבי העיר העתיקה עבור עצמם. "מחנה ישראל" היא "שכונת עדה" ונבנתה ב-1865 על ידי היהודים המוגרבים (המערביים). ב-1854 עלו לירושלים ממרוקו הרב דוד בן שמעון (המכונה צוף דב"ש) ורבים מתלמידיו. בין פעליו החשובים של ר' דב"ש היו מפעלי בנייה למען אנשי עדתו. הודות להשתדלותו נבנו בתי מחסה, מוסדות חינוך, דת ורווחה לקהילתו. בין היתר הצטרף כבר ב-1869 לפעילות בניית שכונת "מחנה ישראל". שכונה קטנה זו נבנתה ליד בריכת ממילא ושרידים ממנה נשארו באזור מלון המלך דוד עד היום. השכונה נבנתה במקום נמוך טופוגרפית, באזור שהוצף בחורף, בקרבת בית הקברות של ממילא. בחירת המיקום הלא אטרקטיבי הייתה בשל מחיר הקרקע הנמוך. בלב השכונה הוקם בית כנסת. מספר היושבים בשכונה היה מועט (כ-30 בתי אב בסוף המאה התשע עשרה) והיא נבנתה לאט בגלל מצבה הכלכלי הרעוע של העדה. השכונה נבנתה סביב חצר מרכזית ובה בור מים. בשכונה היו, כנראה, שערים שננעלו בלילות.
היציאה היהודית מהחומות > השכונות היהודיות הראשונות > נחלת שבעה

שכונת נחלת שבעה - השלישית שנבנתה מחוץ לחומות - נוסדה בשנת 1869 ביוזמת שבעה אשכנזים ירושלמים מהקהילה הפרושית, בני המשפחות הוותיקות ביישוב הישן בעיר העתיקה. הם שאפו לשפר את רמת חייהם ולצאת מהצפיפות והתנאים הירודים של הרובע היהודי. "השבעה" היו יוסף ריבלין, יואל משה סלומון, יהושע ילין, מיכל הכהן, בנימין (בייניש) סלנט - בנו של הרב שמואל סלנט, חיים הלוי (מראשי עסקני העדה האשכנזית), ואריה (לייב) הורוביץ (גדל כבן מאומץ במשפחת דוד ילין). הם שאבו עידוד מהצלחת ניסיונות ההתיישבות הקודמים מחוץ לחומות, אם כי עדיין נחשבה התיישבות זאת כמסוכנת ולא פופולרית. כדי להגביר את תחושת הביטחון, נקנה מגרש גדול בסמוך למגרש הרוסים, שנבנה שנים אחדות קודם לכן, ועל אם הדרך הראשית ירושלים-יפו (רחוב יפו של ימינו).
השבעה התארגנו בחברה, ואף רשמו תקנון מפורט שקבע את סדרי הבניה והמימון של השכונה (בהמשך, שימשה צורת התאגדות זו דגם להקמת שכונות נוספות מחוץ לחומות). על פי התקנון, נחלקה הקרקע שנקנתה לשבע רצועות אורך שוות בגודלן, והשכונה נועדה להיבנות בשלבים – בכל שלב שני בתים לשני חברים, שסדרם ייקבע על פי גורל. יוסף ריבלין היה הראשון להקים את ביתו בשכונה, על דרך יפו (במקום שבו עומד היום בניין המשרדים בית יואל). הבתים אכן נבנו על פי התוכנית, אך לא כולם אוכלסו על ידי בוניהם, או שאוכלסו באיחור רב.
ב-1872 פנה יוסף ריבלין בקריאה ליהודי העיר העתיקה ליישב את השכונה, וכדי לסייע בהתיישבות גייס כספים מגבירי העיר, כוללים וקרנות. כמה עשרות משפחות נענו לקריאתו, כולל משפחות ספרדיות שהצטרפו, וב-1875 כבר היו 50 דירות בשכונה, בתי כנסת ומוסדות ציבור.
היציאה היהודית מהחומות > השכונות היהודיות הראשונות > בית דוד

השכונה הרביעית מחוץ לחומות הייתה בית דוד, שהוקמה ב-1873 על ידי הנדבן היהודי דוד רייז. הלה ביקר בירושלים והתארח באחת השבתות בשכונת נחלת שבעה. במהלך השבת שמע את יוסף ריבלין דורש בבית הכנסת על חשיבות הרחבת גבולה של ירושלים, והחליט להירתם למשימה. הוא הפקיד סכום כסף גדול בידי ריבלין, וזה קנה מגרש סמוך לנחלת שבעה, ברחוב הרב קוק של ימינו. שכונת בית דוד נבנתה במתכונת של שכונת חצר קטנה, שלה בור מים מרכזי. בקומה התחתונה היו משרדי הוועד הכללי - כנסת ישראל (הגוף בעל סמכות הניהול העליונה של הישיבות והכוללים של היישוב הישן, וכן עסק בגמ"חים ובחלוקת מים ומזון). בקומה העליונה היו משנת תרפ"ג (1923) ביתו וישיבתו של הרב קוק, שנבנו עבורו לאחר שנענה להפצרות לשמש כרבה של ירושלים. חלק מביתו (חדר הלימוד שלו, חדר האורחים והספרייה) ואולם הישיבה שומרו ומשמשים כמוזיאון בית הרב.
היציאה היהודית מהחומות > השכונות היהודיות הראשונות > מאה שערים

השכונה החמישית מחוץ לחומות, מאה שערים, הוקמה בשנת 1874 על ידי "חברת בוני ירושלים". בין מייסדיה היו יוסף ריבלין ויואל משה סלומון, ששנים מספר קודם לכן התנסו בהקמת שכונת נחלת שבעה. הייתה זו "שכונת אגודה", אחת מכמה שכונות שנבנו באותה תקופה על ידי התאגדויות תושבים שביקשו לצאת מבין חומות העיר העתיקה ולהקים לעצמם בתי מגורים בתנאים נוחים. 100 חברי האגודה היו רחוקים מלהיות בעלי אמצעים, וברובם התפרנסו מכספי החלוקה. לכן, ככל הנראה, רכשו לעצמם מגרש מרוחק יחסית מדרך המלך של אותה תקופה – רחוב יפו - שבסביבתו הקרובה היו מחירי הקרקעות גבוהים יותר. הקרקע לשכונה נרכשה בשלושה שלבים מערביי הכפר ליפתא, סה"כ כ-32 דונם. מתכנן השכונה היה האדריכל והארכאולוג הגרמני תושב ירושלים קונרד שיק.
השכונה נבנתה מטעמי ביטחון כשכונת חצר, כך שהקירות החיצוניים של בתיה יוצרים מעין חומה רציפה המקיפה חצר פנימית גדולה, אליה ניתן להיכנס דרך שישה שערים (מעין "חומת סוגרים"). את השערים נהגו לסגור עם רדת הלילה ולפתוח שוב עם בוקר. בחצר מוקמו בורות המים המרכזיים של השכונה. ברבות השנים, עם גדול אוכלוסיית השכונה, נבנו בתים נוספים בתוך אותה חצר, כך שהיא איבדה במידה רבה את אופייה המקורי. בשנת 1890 כללה השכונה 200 בתים ו-800 תושבים, ושלוש שנים מאוחר יותר כבר עלה מניין הבתים ל-300 ומספר התושבים ל-1,500, עקב שיעור הילודה הגבוה וגלי העלייה ממזרח אירופה.
בתי אונגרין

השכונה הוקמה בשנת תרנ"א (1891) ביוזמת ר' יוסף חיים זוננפלד בתרומתו של הגביר ר' יצחק (הערש) צבי רטצרסדורפר מאנטוורפן.