תסמונת אספרגר
דרכי טיפול והתמודדות

ניתן לעזור לילד הלוקה בתסמונת אספרגר להתמודד עם התסמונת, אך התסמונת אינה ניתנת לריפוי (אלו"ט), כך שבדומה לאוטיזם, טיפול בתסמונת אספרגר נועד בעיקר לספק תמיכה ולהקל על התסמינים. במידה רבה מאוד הוא חופף לטיפול באוטיסטים נטולי פיגור שכלי (HFA). בני משפחה של אנשים עם התסמונת נאלצים להיאבק כדי להשיג זכאות לסיוע מהרשויות, משום שרבים מהאנשים עם התסמונת מציגים יכולות אקדמיות סבירות, מה שיוצר את הרושם שאין להם תסמונת כלשהי.
מוקדי הטיפול העיקריים הם חברתיים ותקשורתיים. ניתן ללמד אסטרטגיות למידה, מיומנויות, תפיסות, אסטרטגיות קוגניטיביות ונורמות התנהגותיות, כך שישנו מגוון רחב של דרכים ואמצעים באמצעותם ניתן להקל ולתמוך בלוקה בתסמונת (מהפרופיל הנוירופסיכולוגי של הפרט ניתן לגזור דרכי טיפול נוספות):
טיפול בעזרת בעלי חיים. באמצעותם, ניתן ליצור יחסי גומלין ותקשורת בין המטופלים (גילשטרום, 2003).
טיפול בנוירופידבק. טיפול זה מבוסס על עקרון ההתניה, בטיפול זה המטופל מחובר לחיישנים המודדים את הפעילות החשמלית של המוח, המטופל מקבל חיזוק חזותי או תחושתי בכל פעם שנרשמת פעילות תקינה של המוח, באמצעות חיזוקים אלו, ניתן לאמן את גלי המוח לפעול באופן תקין (תודר, 2011).
עיצוב התנהגות – בשיטה זו מפרקים את ההתנהגות האנושית המורכבת לחלקים קטנים ומלמדים את הילדים לבצע כל חלק בפני עצמו. הלימוד נעשה דרך חיקוי, תרגול וכן הרבה חיזוקים שיוצרים התניה אצל הילד (תודר, 2011).
אינטגרציה חושית – לילדים רבים מהקשת האוטיסטית ישנם קשיים בוויסות החושי. הטיפול מבוסס על כך שילד לומד לחוות מגוון גדול של חומרים ותחושות בסביבה בטוחה. הטיפול בנוי בצורה מדורגת כך שאט אט הילד נחשף ליותר ויותר גירויים ולומד להתמודד איתם (תודר, 2011).
טיפול תרופתי העשוי לעזור בהתמודדות עם רגשות ייאוש, תסכול וחרדה.
טיפול CBT יכול לסייע לבני נוער ומבוגרים אוטיסטים עם מטא-קוגניציה ובעלי תסמונת אספרגר/"אוטיזם בתפקוד גבוה", לעבוד על התיאוריה של התודעה שלהם דרך תרגול סיטואציות חברתיות מחיי היום יום. טיפול זה יכול להינתן למעשה על ידי כל איש מקצוע רלוונטי שעבר הכשרה לטיפול CBT, כולל אפילו מורים לחינוך מיוחד, עובדים סוציאליים, וכו'. הטיפול עובד כמו לופ, על פי מודל אפר"ת – האוטיסט מספר על אירוע שקרה לו (שכלל תקשורת מסוימת), איך הוא פירש את התקשורת, ומה זה גרם לו להרגיש – ואז המטפל יכול לתת לאוטיסט כל מיני כלים (למשל: פרשנויות חלופיות, שיטות הרגעה כמו מיינדפולנס) כדי לשנות את כל התגובות של האוטיסט החל מרגע הפרשנות שלו לסיטואציה, ועד להתנהגות שלו המהווה התגובה לסיטואציה. כך שזהו למעשה טיפול המשפר את המיומנויות החברתיות של האוטיסט בחייו הבוגרים.
מודל PEERS (בשמו המלא: Program for the Education and Enrichment of Relational Skills – טיפול העובד על המיומנויות החברתיות של בעלי האספרגר, נמשך 14 או 16 שבועות ומיועד לבני נוער על הספקטרום. בין היתר, המודל מתיימר ללמד איך לשוחח, למצוא תחומי עניין משותפים, להבין חוש הומור, להתחיל ולסיים שיחות, להתמודד עם בריונות ודחיינות, לארח, לשוחח בטלפון, לבחור חברים טובים, להתמודד עם ויכוחים, ולפעול לפי המוסכמות בתחום החיזור. לצורך הטיפול משתמשים באמצעים כגון: משחק תפקידים, הדגמות, אימון עם משוב, עירוב ההורים, תרגול "כללי נימוס חברתיים". בנוסף, בוצע מחקר (ניסוי קליני) שבו המודל יושם על 58 אוטיסטים בגילאים 11-16. המחקר מצא כי בנוסף לשיפור במיומנויות חברתיות מסוימות, הטיפול הוביל גם לירידה במדידת החרדה החברתית של האוטיסטים שהשתתפו בו. כמו כן, בוצע מחקר אחר שבו השתתפו 22 אספרגרים בגילאים 18–24, וגם בו ניסו את מודל PEERS עליהם. במסגרת הטיפול קוימו 16 מפגשים באורך של שעה וחצי לכל מפגש. הניסוי היה אף הוא ניסוי קליני, שהשתמש בדיאלוג סוקרטי לצורך הטיפול. המטופלים היו מקבלים "שיעורי בית" לתרגול המיומנויות שלמדו במפגשים, וגם חזרו עליהם ב-10 דקות האחרונות של כל מפגש. תוצאות המחקר מצא אצל המשתתפים עליה במיומנויות חברתיות, ירידה בדפוסי התנהגות חזרתיים, ועלייה באמפתיה. ניסוי קליני שלישי שנעשה בנושא על כמה מבוגרים אספרגרים, גם הוא מצא עלייה במיומנויות החברתיות שלהם לאחר הטיפול. בישראל, ניתן טיפול המבוסס על מודל PEERS למתבגרים בני 12–17 על הספקטרום האוטיסטי במרכז "בית אחד".
מודל SSGRIN (השם המלא: social skills group intervention) – גם טיפול העובד על מיומנויות חברתיות. מצהיר על עצמו שהוא נועד לילדים עם אוטיזם בתפקוד גבוה, וכבר נעשה עליו לפחות מחקר אחד, שהיווה ניסוי קליני, שבחן את יעילות הטיפול על 55 ילדים שהוגדרו על ידי החוקרים כאוטיסטים בתפקוד גבוה, ומצא יעילות רבה.
הנטייה של אנשים עם התסמונת להסתמך על כללים נוקשים ועל רוטינות יכולה לשמש את המטפלים לגרום להם לרכישת הרגלים חיוביים ולשפר את איכות חייהם.
ישנן מסגרות השמה בקהילה המיועדות לבוגרים עם תסמונת אספרגר. דוגמה למסגרת כזו היא "בית אקשטיין", אשר במסגרתו מוכשרים החברים בו לחיים עצמאיים, ככל שביכולתם, בתוך הקהילה. מסגרת זו מנצלת את העבודה בשוק החופשי כמנוף להקניית כלים לביסוס חיים עצמאיים. הרעיון הוא שעצם היות האדם עובד, מסייע לו לבניית הביטחון העצמי ולחיזוקו, לפיתוח קשרים חברתיים, לביסוס עצמאות אישית וכלכלית, לפיתוח היצירתיות ולביסוס האמון בסביבה ובחברה (צ'נסקי ושבח, 2005).
עם זאת, התסמונת עצמה נחשבת ככרונית — כלומר, גם לימוד מיומנויות וטכניקות שונות, אף במקרים בהם הללו מקלים מאוד על סימפטומים שונים, לא יפתרו את הבעיה הבסיסית של מאפיינים נוירוביולוגיים (נוטים להאמין, כי גורמי הבעיה הם נוירוביולוגיים מולדים), הגורמים לחוסר היכולת להתנהג באופן נורמטיבי בכל המצבים החברתיים הנקרים בדרכם של אנשים עם התסמונת (מעשית, אין זה אפשרי להכין מראש אדם לגבי הדרך בה עליו להתנהג באינסוף אפשרויות של נסיבות חברתיות מורכבות ודינמיות).