stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אהרן מני
כתביו וספריו

אהרן מני היה כותב וחוקר פורה שעסק בכתביו בנושאים מגוונים, מדיני מקרקעין באסלאם לפרשנות המקרא. השילוב בין השכלתו היהודית המסורתית, המשפטית-חילונית וההיכרות עם התרבות הערבית והאסלאם באו לידי ביטוי בכל כתביו.
הוא כתב מספר מחקרים חלוציים וכן ספר בן שני כרכים באשר לדיני קרקעות באסלאם ובדין העות'מאני בארץ ישראל. הספר יצא לאור בשנת תש"א (1941) בשם "הקניין באישלם ובישראל", חלקו הראשון עסק בדיני הקניין ודיני אישות באסלאם (471 עמודים) והשני בדיני הקניין בארץ ישראל (382 עמודים).
בשנת תשי"ז (1957) הוא השלים ופרסם תרגום של מורה נבוכים של הרמב"ם לעברית. באותה שנה הוא השלים והוציא לאור שני ספרים נרחבים; הראשון על "העברית לאור הערבית (במקרא)", וכהמשך לו "העברית לאור הערבית (בתלמוד)".
בשנת תש"ך (1960) הוציא לאור ספר בשם "אישים מפי המסורת הערבית" המביא לקורא העברי מסיפורי הפולקלור הערבי. באותה שנה הוא תרגם לעברית את ספרו של החוקר הנוצרי-עיראקי יוסף רזקאללה ע'נימה על יהדות עיראק תחת הכותר "ספר היהודים בעִראק". בתחילת שנת 1961 יצא לאור תרגומו לעברית של "ספר הידע המרומם על ירושלים וחברון" מאת מטייל הארצות הערבי בן המאה ה-15 מוג'יר א-דין.
בנוסף לספרים אלה הוא פרסם לעיתים מאמרים בעיתונות העברית של ארץ ישראל ובכתבי עת שונים.
מני עסק גם בההדרה והוצאה לאור של ספרים וכתבים אשר נכתבו על ידי קרוביו. בשנת תרצ"ו הוציא לאור את ספר "זכרונות אליהו" אשר כולל אוסף חידושי הלכה ופסיקות של סבו ר' אליהו מני, וכנספח אליו את קונטרס "ברוך מבנים" - ספר שאלות ותשובות בענייני הלכה של דודו ר' אברהם ברון מני. בשנת תרצ"ו הוא הוציא לאור גם ספר בשם "אילן היתום" - הכולל אילן יוחסין של משפחת מני עד אותה שנה, המונה 239 נפשות כבני המשפחה.
ספריו

הקנין באשלאם ובישראל, שני כרכים, ירושלים: דפוס ש. וינפלד, תש"א.
העברית לאור הערבית (במקרא), ירושלים: דפוס ר"ח הכהן, תשי"ז.
העברית לאור הערבית (בתלמוד), ירושלים: דפוס "המערב", תשי"ז.
אישים מפי המסורת הערבית, ירושלים: חמו"ל, תש"ך.
ספריו > תרגומיו

ספר מורה הנבוכים / להנשר הגדול רבנו משה בן מימון, ובסופו אגרת הרמב"ם, ירושלים : (דפוס ש’ וינפלד), 1957.
יוסף רזקאללה ע'נימה, ספר היהודים בעראק, ירושלים: חמו"ל, 1960.
מוג'יר א-דין, ספר הידע המרומם על ירושלים וחברון, ירושלים: חמו"ל, 1961.
הערות שוליים

↑  אהרן מני באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311626405171  LCCN: nr98010465  NTA: 147239613  VIAF: 12218121   WorldCat (עם VIAF): 12218121 
"בית אהרן מני" בשכונת רוממה
אוגוסטן ז'אן פרנל

| --- | --- |

 לידה:  10 במאי 1788 Broglie, צרפת 
 פטירה:  14 ביולי 1827 (בגיל 39) Ville-d'Avray, צרפת 
 ענף מדעי:  פיזיקה
 מקום מגורים:  צרפת
 מקום קבורה:  פר לשז 
 מקום לימודים:  אקול פוליטקניק  Lycée Malherbe  École des Ponts ParisTech 
 פרסים והוקרה:  מדליית רמפורד (1824)  חבר זר של החברה המלכותית (9 ביוני 1825)  הפרס הגדול במדעים מתמטיים (1819)  72 השמות החרוטים על מגדל אייפל 
 תרומות עיקריות
 ביסוס התאוריה הגלית של האור. הגדרות של חוקי פרנל, קירוב פרנל, עדשת פרנל
 
אוגוסטן ז'אן פרנל (צרפתית: Augustin-Jean Fresnel‏; 10 במאי 1788 – 14 ביולי 1827) היה פיזיקאי צרפתי, מחלוצי האופטיקה, שתרם תרומה משמעותית לביסוס התאוריה הגלית של האור.
ביוגרפיה

פרנל נולד בברויי והיה בנו של אדריכל. התקדמותו בלימודים הייתה איטית, ועד גיל שמונה כלל לא ידע לקרוא. במלאת לו שלוש-עשרה החל ללמוד באקול סנטרל, ובגיל שש-עשרה באקול פוליטקניק, שם התבלט בכישרונותיו. משם המשיך ללימודים באקול דה פונטס. בשנים שלאחר מכן עבד כמהנדס, אך בשנת 1814, עם חזרתו של נפוליאון לשלטון, איבד את משרתו עקב תמיכתו בבית בורבון.
עם החזרת המונרכיה לצרפת, השיג פרנל משרת מהנדס בפריז, בה בילה את רוב חייו באותה תקופה. מחקריו בתחום האופטיקה שנמשכו עד למותו, החלו ככל הנראה בסביבות שנת 1814, בה כתב מאמר על סטיית קרני האור, שאותו לא פרסם. בשנת 1818 כתב מאמר על עקיפה, עליו קיבל פרס מהאקדמיה הצרפתית למדעים בפריז בשנה שלאחר מכן. בשנת 1823 נבחר פה אחד להיות חבר באקדמיה, ובשנת 1825 נבחר לחבר בחברה המלכותית של לונדון, שהעניקה לו בשנת 1827, בעת מחלתו האחרונה, את מדליית רמפורד. בשנת 1819 מונה לפקח על מגדלור, ובשבילו יצר סוג חדש של עדשות, הידועות בימינו כעדשות פרנל, המהוות תחליף למראות. שמו מוכר בעיקר כממציא של עדשות אלו, וכיום נעשה בהן שימוש ביישומים רבים.
נפטר משחפת בעיירה סמוכה לפריז.
עבודותיו בתחום האופטיקה זכו להכרה ציבורית מעטה במהלך חייו, וחלק ממאמריו לא פורסמו על ידי האקדמיה למדעים שנים רבות לאחר מותו. הוא כתב ליאנג בשנת 1824: "אותה רגישות, או גאווה, שאותה אנשים מכנים אהבת התהילה" דעכה לה. "כל המחמאות שקיבלתי מאראגו, לפלס וביו מעולם לא נתנו לי תענוג רב כמו התגלית של אמת תאורטית, או האישור של חישוב על ידי ניסוי".
מחקרים

פיתח את המתמטיקה המתארת התקדמות של קרני אור (אינטגרלי פרנל), ובכך הצליח גם לזכות בתחרות האקדמיה הצרפתית על עקיפה וגם לחזק משמעותית את התאוריה הגלית של האור אשר בימיו (תומאס יאנג היה דמות בולטת נוספת) הפכה לתאוריה המקובלת (בניגוד לתאוריה החלקיקית אשר הייתה מקובלת מאז ימי ניוטון ועד ימי פרנל).
פיתח את חוקי פרנל אשר מתארים כיצד אור נשבר ומוחזר כאשר הוא עובר מתווך אחד לתווך אחר.
השימוש שלו בשתי מראות שטוחות ממתכת, שהוצבו במקביל זו לזו, איפשר לו להימנע מאפקט העקיפה (על ידי הסדקים) שנוצר בניסוי של גרימלדי בהתאבכות. הדבר איפשר לו לחזות את התוצאה של ההתאבכות בהתאם לתאוריה הגלית של האור.
הוא למד יחד עם פרנסואה אראגו את חוקי ההתאבכות של קרניים מקוטבות וביחד עם יאנג היה הראשון שטען שאור הוא מקוטב רוחבית ולא אורכית כמו גלי קול.
בנוסף למחקרים בעלי האופי המתמטי והפיזיקלי היו לו מחקרים הנדסיים רבים אשר הובילו למוצר של ממש. להלן כמה דוגמאות:
עדשת פרנל
הוא הצליח ליצור אור מקוטב מעגלית בעזרת זכוכית בצורת מעוין, הידועה כמעוין פרנל, בעלת זווית קהה של 126 מעלות וזווית חדה של 54 מעלות.
הערות שוליים

↑  אוגוסטן ז'אן פרנל באתר www-history.mcs.st-andrews.ac.uk
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261475205171  PLWABN: 9810654955305606  BIBSYS: 3090793  BnF: cb12109886j (data)  CANTIC: a10832440  CiNii: DA08772619  GND: 119032902  ICCU: RMSV961196  ISNI: 0000 0001 1061 9374  LCCN: nr94024803  LNB: 000310227  NDL: 001218275  NKC: mzk2003202347  NLA: 35764448  NSK: 000415789  NTA: 135412846  PIC: 265254  RERO: 02-A023065966  SNAC: w6sj5hk6  SUDOC: 02948071X  Trove: 1076846  VIAF: 50026777   WorldCat (עם VIAF): 50026777
The Jews in Egypt and in Palestine under the Fatimid Caliphs

| --- | --- |
שער המהדורה הראשונה של הכרך הראשון
שער המהדורה הראשונה של הכרך הראשון
 מידע כללי
 מאת:  יעקב מאן
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  מונוגרפיה היסטורית
 הוצאה
 הוצאה בשפת המקור:  London: Oxford University Press; New York: Ktav Publishing House, Inc.
 תאריך הוצאה:  1920–1922 (מהדורה ראשונה); 1969 (הדפסה שנייה); 1970 (המהדורה האמריקנית, שני הכרכים בכרך אחד, עם הקדמה של ש. ד. גויטיין ותוספות אחרות)
 מספר עמודים:  מהדורה ראשונה: 280 עמודים (כרך ראשון); 430 עמודים (כרך שני); המהדורה האמריקנית: XXXVII + 280 (כרך ראשון); 484 עמודים (כרך שני)
 הוצאה בעברית
 תרגום:  הספר לא תורגם לעברית
 סדרה
 סדרת ספרים:  המהדורה האמריקנית: The Library of Jewish Classics, edited by Prof. Gershon D. Cohen
The Jews in Egypt and in Palestine under the Fatimid Caliphs (בעברית: "היהודים במצרים ובארץ ישראל תחת שלטון הח'ליפים הפאטימיים") הוא שם ספרו של חוקר הגניזה הקהירית יעקב מאן, שיצא לאור לראשונה בשני כרכים, בין השנים 1920–1922. הספר מתבסס על תעודות ומסמכים מהגניזה הקהירית כדי לתאר את תולדות הקהילות היהודיות במצרים, ארץ ישראל וסוריה ואת העומדים בראשן, בזמן שלטון השושלת הפאטמית, החל משנת 969 לספירה (כיבוש מצרים על ידי הפאטימים) ועד לשנת 1204 (מותו של הרמב"ם), והוא החיבור המקיף הראשון שעשה זאת.
פרטים כלליים על הספר > הרקע לספר והעבודה עליו

השם המלא של הספר הוא: The Jews in Egypt and in Palestine under the Fatimid caliphs, a contribution to their political and communal history based chiefly on genizah material hitherto unpublished (בעברית: "היהודים במצרים ובארץ ישראל תחת שלטון הח'ליפים הפאטימיים. פרקים בתולדותיהם הפוליטיות והציבוריות, המיוסדים  בעיקרם על חומר מתוך ה'גניזה' שלא נתפרסם עד הנה"). הוא הראשון משלושת פרסומיו הגדולים של מאן, המתבססים על תעודות הגניזה הקהירית, ונחשב למחקר יסוד בתחום.
את הספר הקדיש מאן לרב הראשי של בריטניה, הרב יוסף הרמן הרץ, אשר מאן שימש מזכירו העברי, ושסייע בהוצאה לאור של הספר. בזכות התערבותו של הרב גרץ (ושל פרופסור ביכלר) גם נמנע מעצרו של מאן בתחילת מלחמת העולם הראשונה, ושליחתו למחנה מעצר לנתיני מדינות אויב באי מאן, שכן היה אותה עת נתין הקיסרות האוסטרו-הונגרית. מאן אף הורשה להישאר בלונדון, בזכות הרץ, ובתנאי שיופיע בתחנת המשטרה במועדים קבועים מראש, וכך יכול היה להתחיל בעבודת הדוקטורט, שהיוותה את הבסיס לספר. מאוחר יותר בוטלו תנאי ההתייצבות, לאחר שנוכחו לדעת שמאן איננו מסוכן.
מאחר שסבר כי פענוח תעודות הגניזה יוכל להוביל לגילוי מידע חדש על התקופה אותה הוא ביקש לחקור, החל מאן לבקר באופן קבוע, משנת 1914 ואילך, במוסדות אקדמיים בריטיים, אשר נודעו בזכות אוספי תעודות הגניזה שבבעלותם. בין היתר הוא ביקר באוסף טיילור-שכטר שבאוניברסיטת קיימברידג', בספריית המוזיאון הבריטי, ובספרייה הבודליינית שבאוניברסיטת אוקספורד. כמו כן ביקר באוסף מסמכי הגניזה של אלקן נתן אדלר. במהלך ביקוריו הוא קרא, העתיק, מיין, תארך ופירש כחמש מאות תעודות וקטעי תעודות שמצא שם ושסבר שהן רלוונטיות למחקרו; והצליח ליצור מסגרת כרונולגית של התקופה אותה חקר. לצורך עבודתו, הועמדו לרשותו של מאן חדר עבודה ועוזר מיוחד שסייע לו בעניינים טכניים ואחרים.
על עבודתו בחקר תעודות הגניזה כתב מאן:
אבן מאסו הבונים היתה לראש פינה. רגש דומה לזה של נעים זמירות ישראל תוקף את האדם החוקר ובודק אותו חומר ספרותי חשוב שהוצא לאורה מאפלת 'הגניזה' הקהירית תעודות ומכתבים, שירים וחיבורים בעברית ובערבית ששמרו עליהם בעליהם זמן מסויים לאחר שימושם, ואחרי שלא מצאו בהם עוד חפץ הטילום לפינת ה'שמות' שבבית הכנסת, מפני קדושת האותיות בלבד – קטעים אלה הנם ראש פינה שעליו תבוססנה תולדות היהודים במצרים ובארץ ישראל משנת 950 לספירת הנוצרים ואילך.
הוא סיים לכתוב את עבודת הדוקטורט לאחר כחמש שנות מחקר, והגישהּ לאישור סנאט אוניברסיטת לונדון בשנת 1919. שנה אחר כך (בשנת 1920) הוענק לו בגינה תואר דוקטור.
פרטים כלליים על הספר > מהדורות הספר

לאחר אישור הדוקטורט עוּבּדה העבודה לספר בן שני כרכים. בשנת 1920 יצא לאור הכרך הראשון של הספר, ובשנת 1922 יצא לאור הכרך השני. במועד ההוצאה לאור של הכרך הראשון התגורר מאן בלונדון ואילו בעת ההוצאה לאור של הכרך השני היה מאן כבר בבולטימור, עם זאת שני הכרכים יצאו לאור לראשונה בלונדון, בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד (Oxford University Press).
בהוצאת הספר סייעו כאמור הרב הרץ, וכן יעקב מוסרי (בעל אוסף הגניזה הגדול) והקהילות היהודיות במצרים.
בשנת 1926 כתב מאן לספר תוספת שנייה.
הדפסה שנייה של הספר יצאה לאור בשנת 1969. גם מהדורה זו יצאה לאור בלונדון, בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
שנה לאחר מכן, בשנת 1970, יצאה לאור המהדורה האמריקנית, שאיגדה את שני החלקים בכרך אחד וכללה הקדמה של גויטיין וכן את התוספת השנייה שכתב מאן. המהדורה האמריקנית יצאה לאור בניו יורק, בבית ההוצאה לאור של "כתב" (.Ktav Publihing House Inc)‏.
פרטים כלליים על הספר > אחרית הדבר

בשנים 1931 ו-1935 יצאו לאור שני כרכי מחקרו הגדול השני של מאן, Texts and Studies‏ ("מקורות ומחקרים, בתולדות היהודים וספרותם"), המבוסס גם הוא על תעודות הגניזה. בין יתר הנושאים, עוסק הכרך הראשון בתיאור מצב הקהילות היהודית בארץ ישראל, במאה ה-11, ובמצרים, החל מהמאה העשירית עד המאה ה-15, ובאישים המרכזים שפעלו בזמנים אלה; ואילו הכרך השני עוסק בתולדות הקראים.
הספר מפנה את הקורא פעמים רבות למה שכתב מאן בשני כרכי ספרו על היהודים במצרים, וחוקר הגניזה שלמה דב גויטיין, רואה בו המשך ישיר של ספר זה.
תוכן הספר > הכרך הראשון

הכרך הראשון מכיל שישה פרקים, המתפרשים על פני 280 עמודים (ועוד XXXVII עמודים שנוספו לו במהדורה משנת 1970), כדלקמן:
הפרק הראשון עוסק בחמישים השנים הראשונות של שלטון הח'ליפות הפטימית במצרים והתבססותה; בתיאור הקהילות היהודיות במצרים, ארץ ישראל וסוריה בתקופת שלטונם של הח'ליפים השונים, החל מהח'ליף מעאד' אלמעז לדין אללה (953–975), ממשיכו הח'ליף אבו מנצור נזאר אלעזיז באללה (975–996) ובנו ויורשו ח'ליף אלחאכם באמר אללה (996–1021); בפירוט על האישים היהודים שעלו לגדולה בתקופה זו, פועלם וגורלם; וכן בזיהוי הגאונים ואישים נוספים הקשורים לגאונות הארץ ישראלית ותאור פועלם באותה התקופה.
המדובר בפרק קצר יחסית לתקופה בת חמישים שנה, בעיקר בשל הכמות הדלה יחסית של תעודות הגניזה, הקיימת לתקופה המדוברת.
הפרקים השני והשלישי מתארים את תקופתו של הגאון שלמה בן יהודה (1027–1051), מראשי ישיבת ארץ ישראל, על רקע תקופת שלטונם של הח'ליפים הפטימיים באותה העת; וכן את פועלם של אלופים וגאונים ארץ ישראלים נוספים.
על אף שמדובר בתקופה קצרה יחסית של 30 שנה, היא משופעת במקורות מן הגניזה ולפיכך מוקדשים לה שני פרקים ומעל לרבע מהכרך הראשון. בפרק זה הצליח מאן להעלות מתהום הנשיה של הגניזה תעודות על מפעלו של הגאון שלמה בן יהודה, שאך מעט היה ידוע עליו לפני פרסום חיבורו של מאן, ולחשוף – בפעם הראשונה – את התפקיד החשוב שהיה לגאונות הארץ-ישראלית בקרב הקהילות במצרים, ארץ ישראל וסוריה.
הפרק הרביעי עוסק בראשי ישיבת ארץ ישראל בתקופה שלאחר מותו של הגאון שלמה בן יהודה, ובמצב הקהילות היהודיות בארץ ישראל, בעיקר ברמלה, ירושלים, טבריה ואשקלון, וכן בסוריה. רוב הפרק מוקדש ליורשו של שלמה בן יהודה, הגאון דניאל בן עזריה (1051–1062) ולפועלו. בנוסף, מוזכרת תקופת גאונותו של יריבו וממשיכו הגאון אליהו בן שלמה הכהן (1062–1083) (שבזמנו עברה הישיבה מירושלים לצור, עקב כיבוש ירושלים על ידי הסלג'וקים), וכן נדונה תקופת גאונותו של בנו ויורשו, אביתר הגאון (1084–1109) (אשר בתקופתו הייתה ישיבת ארץ ישראל כבר בצור ומאוחר יותר בטריפולי).
בפרק החמישי יש בעיקר תיאור של הקהילות היהודיות במצרים, משנת 1050 עד לשנת 1204, שנת מותו של הרמב"ם, והאישים שהנהיגו קהילות אלו בתקופה זו. הפרק עוסק בעיקר בתיאור של שני האישים מהחשובים ביותר במהלך התקופה המדוברת, מבורך בן סעדיה (1075–1112) ושמואל בן חנניה (1140–1159). השניים היו ראשי הקהילות היהודית באזור, ונשאו בתואר "ראיס אליהוד" (נגיד היהודים, מוסד שחשף מאן לראשונה בספר זה), ובנוסף שימשו רופאי החצר של מספר ח'ליפים ששלטו בתקופת נשיאותם. הפרק עוסק גם בראשי ישיבת ארץ ישראל בתקופה שלאחר אביתר גאון, בעיקר במצליח בן שלמה, אשר ייסד את ישיבת ארץ הצבי במצרים, בשנת 1127, וכן ביורשיו. בחלק השלישי של הפרק ישנו דיון קצר על הרמב"ם ובנו אברהם, בעיקר על פי המקורות החדשים שנתגלו בגניזה בקשר אליהם.
הפרק הששי, האחרון, דן ומתאר את המבנה הארגוני של הקהילה היהודית, מסביר את התארים שנשאו אישים בתקופה זו ומפרט את סמכויות בעלי התפקידים בקהילה.
בסוף הפרק הששי ישנה תוספת קצרה (Addendum) בת מספר שורות.
תוכן הספר > הכרך השני

הכרך השני הוא למעשה נספח לכרך הראשון, הוא בן 484 עמודים, ומורכב מחמישה פרקים, הנלווים לחמשת הפרקים הראשונים של הכרך הראשון. חמשת הפרקים-נספחים כוללים בעיקר העתקה של תעודות הגניזה (רובן בעברית), עליהן נסמך מאן במחקרו בכרך הראשון, הערות וכן דיון קצר לגבי חלק מהתעודות.
כמו כן כולל הכרך תוספת (Supplement) לכרך השני (המכילה עדכונים ותעודות חדשות לששת פרקי הכרך הראשון); תוספת (Addenda) לשני הכרכים; קונקורדנציה של תעודות הגניזה, אותן פענח מאן או הסתמך עליהן; אינדקס כללי ואינדקס עברי לשני הכרכים; וכן לוח תיקוני טעויות דפוס.
למהדורה שיצאה בשנת 1970, נכתבה כאמור הקדמה מאת גוטיין וצורפה התוספת השנייה (A Second Supplement) שכתב מאן בשנת 1926, והיא כוללת תעודות חדשות שחשף מאז פורסם הספר לראשונה.
הביקורת על הספר > חשיבותו

שלמה דב גויטיין, מבכירי חוקרי הגניזה בדור שלאחר מאן, פתח את ההקדמה שכתב למהדורה החדשה של הספר בהצהרה:
ספרו של מאן, 'היהודים במצרים ובפלשתינה תחת שלטון הח'ליפים הפאטימיים', הפך לקלאסיקה כמעט מיד לאחר פרסומו. זהו אולי אחד הספרים המצוטטים ביותר במדעי היהדות.
בהמשך הוא גם כתב כי:
אף אחד לא יכול ללמוד באופן עצמאי חלק זה בתולדות עם ישראל, מבלי להסתייע כל הזמן בספרו של מאן, 'היהודים במצרים ובפלשתינה תחת שלטון הח'ליפים הפאטימיים'.
גם ההיסטוריון והחוקר אליהו אשתור סבר כי מדובר בספר חשוב ביותר, ובערך על מאן באנציקלופדיה יודאיקה הוא כתב כי:
ספרו של מאן, 'היהודים במצרים ובפלשתינה תחת שלטון הח'ליפים הפאטימיים', הוא יצירת מופת מיוחדת במינה.
חשיבות מחקרו של מאן נובעת ממספר סיבות: ראשית, העובדה שלאחר שנים רבות בהן היו מאות תעודות וקטעי תעודות מאוחסנים ללא סדר בעשרות ארגזים במספר מוסדות, הוא הצליח – בעבודה מאומצת ורבת שנים – לפענח ולמיין כחמש מאות מהתעודות שבאוספים הבריטיים הנזכרים לעיל; שנית, הוא תארך את התעודות וסידר אותן באופן כרונולוגי, ובאופן זה הצליח ליצור תמונה ברורה של תקופה היסטורית שלמה, שהשתרעה בעיקר בין השנים 1010–1240. תקופה היסטורית זו ידועה כאחת התקופות החשובות והמרכזיות ביותר בתולדות ישראל, בה חיו ענקי הרוח של העם היהודי ומנהיגיו, כגון רב סעדיה גאון, האי גאון, רבי יהודה הלוי, הרמב"ם ובנו אברהם. במהלכה של תקופה זו עוצבו רבים מעקרונות היסוד של היהדות בתחומים רבים, בין היתר, המקרא, התפילה ומחזור התפילה, המילונאות העברית, שירת החול והקודש העברית, פילוסופיה, אתיקה ומוסר, וכמובן בתחום ההלכה עצמה; ועם זאת עד למועד פרסומו של ספרו של מאן כמעט לא התפרסמו מקורות ישירים הקשורים אליה. עבודתו של מאן היא-היא העבודה הראשונה שהצליחה לסדר את המסגרת הכרונולוגית באופן כמעט רציף ולשפוך אור חדש עליה; ושלישית, גילוייו החדשים על חיי הקהילות היהודיות של אותה התקופה, בעיקר חשיבותה של ישיבת ארץ ישראל בקרב הקהילות היהודיות במצרים ומידת השפעתה עליהן, חשיפת פועלם של אישים ומנהיגים יהודים שכמעט ולא היה ידוע עליהם דבר לפני פרסום מחקרו, וכן גילוי מוסד הנגידות במצרים.
בשנת תשס"ב, הופיע מאמרה של החוקרת מרים פרנקל על המחקר ההיסטורי של יהודי ארצות האסלאם בימי הביניים. מאמר זה, שהתפרסם 80 שנה לאחר שיצא לאור הכרך השני של הספר של מאן, ולאחר שמחקר הגניזה התקדם באופן משמעותי וחלק גדול מהתעודות ההיסטוריות של הגניזה נחשף והתפרסם במאות מאמרים וספרים, בוחן את ספרו של מאן ופועלו בחקר הגניזה בכלל, בפרספקטיבה רחבה יותר. על אף חלוף הזמן, משבחת פרנקל כקודמיה את עבודתו של מאן, בפרט על היותו החלוץ ההולך לפני המחנה, ומציינת כי:
חשיבותם העיקרית של מחקריו היא שהם מיפו עבור דור החוקרים הבא חלק ניכר ממסמכי הגניזה ועשו אותם נגישים ומובנים יותר.
הביקורת על הספר > הביקורת עליו

לא כולם קיבלו את הספר באופן דומה. בשנת 1922, מספר חודשים לפני שפורסם הכרך השני של הספר, פרסם החוקר יעקב מרקוס מאמר הביקורת על הספר. במאמר זה הביע מרקוס את הדעה כי מחקרו של מאן לא חידש רבות בקשר למה שהיה ידוע עד אז על אותה תקופה. הוא אף סבר כי לא היו בידי מאן מספיק מקורות כדי ליצור רצף כרונולוגי שיאפשר כתיבת ההיסטוריה של התקופה המדוברת, ולפיכך טען כי חלק מקביעותיו של מאן מבוסס על השערות וספוקלציות בלבד. הוא הביע אומנם הערכה רבה להשקעה ולעבודת הנמלים שעשה מאן ולתרומתו הרבה לשרטוט המסגרת הכללית של תקופה זו, עם זאת ציין כי לא ניתן יהיה להסיק מסקנות חד משמעיות בקשר לתקופה, עד שלא יזוהו, ימוינו, יפורשו ויתפרסמו כל תעודות הגניזה הקיימות הקשורות לתקופה הנדונה. כדוגמה לדבריו, הביא מרקוס את ניסיונו של מאן לשחזר את שושלת ראשי ישיבת ארץ ישראל וטען כי יש להתייחס אליה בזהירות רבה. כמו כן, בניגוד לדעתו (המאוחרת) של גויטיין הוא דחה את התזה של מאן בקשר להשפעתה של ישיבת ארץ ישראל על הקהילות היהודיות במצרים וטען כי עד למאה האחת עשרה שלטו ישיבות בבל בעולם היהודי ללא עוררין.
חוקר אחר, בן ציון הלפר טען במאמר ביקורת נוסף על הספר, משנת 1923, כי מאן חסר "כישרונות בלשניים" של היסטוריונים גדולים, ובעיקר התכוון לצבי גרץ.
חוקר נוסף, רפאל מאהלר, כתב גם הוא מאמר ביקורת על הספר, שיצא לאור בסוף שנות השלושים. במאמר שיבח מאהלר את עבודתו של מאן ובפרט את יכולתו לפתור בעיות מתודלוגיות בהן נתקל במהלך כתיבת החיבור, אולם ביקר את הגישה האידיאליסטית בה נקט.
גם אליהו אשתור, בערך שכתב על יעקב מאן באנציקלופדיה העברית, הביע הערכה רבה למאן ולהישגו בספר זה, אם כי ביקר אותו אף הוא, על התעלמותו מתעודות ערביות והתמקדותו בתולדות הקהילה היהודיות בלבד.
גויטיין עצמו הודה, בהקדמה שכתב למהדורה האמריקנית של הספר משנת 1970, כי על אף חשיבותו הרבה של הספר וחידושיו, יש לזכור שמדובר באחד המחקרים הראשונים בתקופה זו ומאז הורחבו הנושאים בהם דן מאן לאין ערוך. אחת מהדוגמאות בהן הוא משתמש לביסוס לדבריו היא הפרק על הקהילה היהודית, לה הקדיש מאן 29 עמודים בכרך הראשון של ספרו, בעוד שגויטיין עצמו כתב על כך כרך שלם, בן 633 עמודים, בסדרת ספריו המבוססת על כתבי הגניזה, חברה ים-תיכונית.
אף החוקרת מרים פרנקל, שכאמור קבעה כי אכן מדובר בספר חשוב ביותר, סבורה שעבודתו של מאן היא רק:
הכנת תשתית מקדימה למחקר מסכם שייעשה בעתיד. מאן הצליח אמנם ליצור מסגרת כרונולוגית זמנית כלשהי, אך לבניית סיפר היסטורי רצוף לא הגיע. עבודתו היא יותר בבחינת 'מחרוזת של פנינים בודדות', כפי שדימה אותה ש"ד גויטיין, או 'מחסן של עובדות' על פי הדימוי הפחות מחמיא של ג"ד כהן.
יתירה מזאת, טוענת פרנקל:
אין בה (בכתיבתו של מאן) אלא דיווח ענייני על תוכנן של התעודות שאותן פיענח וחקר, ואין בה כל ניסיון להעניק משמעות לעובדות שהציג.
פרנקל תולה זאת בעובדה שחשיפת התעודות היוותה עבור מאן אתגר אינטלקטואלי גרידא, וטוענת כי לא היה מוּנע מתוך עניין אמיתי בקהילות היהודיות בארצות האסלאם. "גישה טכנית" זאת, מנעה מהגילויים המרעישים שפרסם או מחיי הקהילה התוססים כפי שהם עולים מתוך התעודות שחשף ופענח, לבוא לידי ביטוי בדרך הראויה והנכונה במחקר שהתבסס על התעודות, בכרך א' של ספרו.
ראו גם

תולדות היהודים במצרים ובסוריה תחת שלטון הממלוכים.
לקריאה נוספת

בן ציון הלפר, "היהודים תחת שלטון הכליפים הפטימידיים", התקופה כ', כרך י"ח, ורשא: הוצאת שטיבל, תרפ"ג, עמ' 175–215.
Rafael Mahler, Two Monumental Works of Yaakov Maan About Jewish History, Bleter fun Geschichte, Warsaw: 1938, pp. 150–174.
Shelomo D. Goitein, Preface and reader's guide, The Jews in Egypt and in Palestine under the Fatimid caliphs, New York: Ktav Publihing House Inc., 1970, pp. XIII–XXXVII.
Walter J. Fischel, The Jews in Egypt and in Palestine under the Fatimid Calpihs by Jacob Mann, Middle East Journal, Vol. 25, No. 3 (Summer, 1971), pp. 430–431.
Claude Cahen, The Jews in Egypt and Palestine under the Fatimids, 1922 by Jacob Mann, Journal of the Economic and Social History of the Orient, Vol. 15, No. 1/2 (Jun., 1972), Brill, pp. 222–223.
Ernst Ludwig Dietrich, The Jews in Egypt and in Palestine under the Fatimid Caliphs. A Contribution to Their Political and Communal History, Based Chiefly on Genizah Material Hitherto Unpublished: And a Second Supplement to "The Jews in Egypt and Palestine under the Fatimid Caliphs" by Jacob Mann, Oriens, Vol. 25/26, (1976), Brill, pp. 372–373.
אווה (רוסיה)

| --- | --- |

תחנת רכבת באווה
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 רפובליקה:  אודמורטיה אודמורטיה
 ראש העיר:  מיכאיל לוגינוב
 תאריך ייסוד:  1923
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב:  19,057 (2021)
 קואורדינטות:  56°58′42″N 52°11′28″E﻿ / ﻿56.9784°N 52.191°E﻿ / 56.9784; 52.191
 אזור זמן:  UTC +4
 http://uva.udmurt.ru/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת רוסיה מוגדלת) מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפוניאווה(למפת רוסיה רגילה) מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפוניאווה(למפת אודמורטיה רגילה) איז'בסק סרפול ווטקינסק גלזוב מוז'גה איגרה בלזינו קז קמברקה פרם בשקורטוסטן טטרסטן קירובאווה(למפת אודמורטיה מוגדלת) איז'בסק סרפול ווטקינסק גלזוב מוז'גה איגרה בלזינו קז קמברקה פרם בשקורטוסטן טטרסטן קירובאווה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
אוּוַה (ברוסית: Ува) היא עיירה ברפובליקת אודמורטיה ברוסיה.
היסטוריה

היישוב הוקם על ידי פועלי ענף העץ בשנת 1923 על הגדה של נהר אווה (רו'). הפועלים הגיעו מכפרים סמוכים. כשנה לאחר מכן נבנה מבנה ראשון אשר שימש כמשרד. ב-1927 נבנתה מסילת רכבת אשר חיברה את אווה עם איז'בסק.
אוכלוסייה

אוכלוסיית אווה לפי שנים:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | שנה | מספר תושבים |
| 1 | 1959 | 11,554 |
| 2 | 1989 | 18,249 |
| 3 | 2002 | 19,358 |
| 4 | 2010 | 19,984 |
| 5 | 2017 | 20,553 |
אווה אקבלד

| --- | --- |

 לידה:  10 ביולי 1724 סטוקהולם, שוודיה 
 פטירה:  15 במאי 1786 (בגיל 61) Lidköping, שוודיה 
 ענף מדעי:  אגרונומיה 
 מקום מגורים:  סטוקהולם 
 בן או בת זוג:  Claes Ekeblad the Younger 
 צאצאים:  Claes Julius Ekeblad, Hedvig Catharina Piper 
 
אווה אקבלד (בשוודית: Eva Ekeblad, לבית דה לה גארדי; 10 ביולי 1724 – 15 במאי 1786) הייתה מדענית ורוזנת שוודית, אגרונומית ואשת החברה הגבוהה. אקבלד הייתה ידועה כאחראית על גילוי שיטה חדשנית לייצור אלכוהול מתפוחי אדמה בשנת 1746, אשר איפשרה תפוקה יעילה ומסיבית, וצמצמה משמעותית את שכיחות הרעב ברחבי שוודיה, כיוון שהדגנים יוכלו לשמש למטרות מזון.
בשנת 1748 אקלבד הייתה האשה הראשונה שהתקבלה לאקדמיה המלכותית השוודית למדעים השוודית למדעים.