stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דמעות תנין
המקור לביטוי

לתנינים, כמו לכמה מיני זוחלים, ציפורים ויונקים אחרים יש קרום מתחת לעפעף התחתון, מעין עפעף שלישי שקוף שמגן על הקרנית בעת ציד מתחת למים. מתחת לקרום הזה, הנקרא "קרום מצמוץ" (Nictitating membrane), יש בלוטת דמע שתפקידה לסוך את תנועתו.
ההפרשה של הבלוטה הזו ניגרת החוצה כאשר התנין על היבשה וקרום המצמוץ פתוח (זה המצב בו פוגשים בדרך כלל בני אדם בתנינים).
במאה ה-13 יוחסו ה"דמעות" הללו לבכי אמיתי. הנזיר ברתולומאוס אנגליקוס כתב באנציקלופדיה על הטבע שפרסם ב-1225 כי "כאשר תנין פוגש אדם במים או על החוף, הוא הורג אותו אם הוא יכול, ואז בוכה עליו ובולע אותו לבסוף": "weepeth upon him and swalloweth him at last". במאה ה-16 דיווח ההרפתקן וסוחר העבדים ג'ון הוקינז כי תנינים באיים הקריביים מזילים דמעות כדי לפתות את קרבנותיהם להתקרב לטווח הלסתות.
לאחר שהדעה הקדומה הזואולוגית התבססה, השתמש שייקספיר בדימוי זה לציין צער מזויף. כך, למשל, עשה במערכה השלישית של המחזה "הנרי השישי":
Too full of foolish pity, and Gloucester's show 

Beguiles him as the mournful crocodile 

With sorrow snares relenting passengers
בתרגום חופשי: מוליך אותו שולל כתנין מתאבל, בצער המטעה עוברי אורח רחמנים.
גם ב"אותלו" נקשר בכי מזויף לדמעות התנין, כאשר אותלו המאמין שדסדמונה אשתו בגדה בו זועם על בכיה:
O devil, devil! 

If that the earth could teem with woman's tears, 

Each drop she falls would prove a crocodile. 

Out of my sight!
ובתרגומו של נתן אלתרמן:
בדידו ואניאס של פרסל (ליברטו מאת נחום טייט) מ-1689 מספר אניאס לדידו שהוא נאלץ לעזוב אותה אף על פי שהדבר שובר את ליבו. בתגובה מטיחה דידו בפניו:
Thus on the fatal banks of Nile
Weeps the deceitful Crocodile!
בעברית: כך, על גדות הנילוס המסוכנות, בוכה התנין הרמאי.
אחד המקורות המוקדמים לביטוי זה מצוי כבר בקינתו של רבי אלעזר הקליר, "אז בהלוך ירמיהו" (מתוך סדר הקינות לתשעה באב): "סָח יֻלּד בְּתֶלֶף, דְּמָעוֹת כְּתַנִּין זוֹלֵף". קינה זו חוברה לכל המאוחר במאה השביעית לספירה, אלא שלא ברור אם ה"תנין" המוזכר בה הוא בעל החיים הידוע כיום כתנין. מקורות אפשריים נוספים הם הפסוקים "אח הייתי לתנים" (איוב ל, כט) ו"אעשה מספד כתנים" (מיכה א, ב), הממשילים קינה ומספד לתנים שבוכים ומייללים בקול נהי; המפרשים הרלב"ג והרד"ק גורסים תנין במקום תנים, כלומר שימוש מוקדם במטאפורה זו.
תל תלפיות

תל תלפיות היה כתב עת תורני שיצא לאור בואץ' שבהונגריה בין השנים 1892–1938, על ידי הרב דוד צבי קצבורג (בכתיב מסורתי: קאטצבורג). נכתבו בו מאמרים, הלכות ודברי תורה בידי תלמידי חכמים ורבנים, מהונגריה, ומאירופה כולה, ואף מהעולם כולו. הוא נועד להיות במה לדיונים תורניים במיוחד עבור רבנים שכיהנו באזורים מבודדים ומרוחקים, ופעמים רבות רבנים העלו בו שאלות ובעיות שנתקלו בהן וביקשו את עזרת הקוראים בפתרונן.
כתב העת הופץ במדינות רבות בעולם בהן ארצות הברית, צרפת, בריטניה, הולנד ורומניה. לצד העורך, הרב קצבורג, שהרבה לכתוב ולהגיב לכותבים, היה גם רבה של ואץ' הרב ישעיהו זילברשטיין רב הקהילה האורתודוקסית בואץ' מעורב מאוד בכתב העת וגם הוא הרבה להגיב לכותבים. שיתוף הפעולה ביניהם היה הדוק.
כותרת המשנה שלו היה "מכתב אשר ההוגים בתורת ה' אליו פונים, וקוראים דרור איש לרעהו לבקר באמרים, עד אשר יצא כנגה צדקם להעלות פנינים"
פולמוסים מרכזיים

כתב העת תפקד כבמה מרכזית לדיונים תורניים, במיוחד עבור רבני הונגריה, ומשכך היה במה גם לכמה פולמוסים מרכזיים:
בשנת תרנ"ד התקיים בכתב העת פולמוס נרחב אודות תוקפם ההלכתי של נישואים אזרחיים. הרקע לדיון היה שינוי חוק הנישואין בהונגריה, המחייב מעתה כל זוג להרשם לנישואים מטעם המדינה.
גיור של נכריות הנשואות ליהודים בנישואים אזרחיים - פולמוס חשוב שהתעורר בכרך ט' (שנת תרס"א) בעקבות קונטרס 'חקור דבר' אותו פרסם הרב משה שמואל גלזנר, רבה של קלויזנבורג, ומכתב תגובה שכתב לו הרב ישעיהו זילברשטיין העונה לשם 'משיב דבר'. רבנים רבים השתתפו בפולמוס, שהתמקד בסוגיית 'הנטען על הנכרית ונתגיירה' ובעמדתה של ההלכה כלפי 'גיור לשם אישות', כלומר גיור שנועד להכשיר נישואין בין דתיים.
בשנת תרס"א התעורר פולמוס נרחב אודות יחסה של ההלכה כלפי שריפת גופות, והאם יש לקבור את האפר בבית קברות יהודי.
שאלת היחס לציונות - בכרך י"ב הרב קצבורג פרסם סדרה של שלושה מאמרים בהם קרא לתמיכה נלהבת בתנועה הציונית ובפעולות מעשיות לעידוד ישוב ארץ ישראל. הרב זילברשטיין הגיב לדברים בחריפות ופרסם סדרת מאמרים התוקפים בחריפות את שיתוף הפעולה עם הציונות, וטוענים כי הציונות היא מזימה ללכוד נפשות של יהודים חרדים. כפי הנראה, בהוראת הרב זילברשטיין, הרב קצבורג נאלץ לחדול מכתיבה בעד הציונות.
ביטול קידושין על ידי תנאי מקדים - בשנת תרס"ז התעורר דיון בתל תלפיות אודות רעיון שהעלו רבני צרפת הקובע כי יקבע תנאי שכל מי שיתגרש בגירושין אזרחיים קידושיו יתבטלו מעיקרא, וכך תימנע בעיית העגינות והממזרות הנובעת ממנה. ככלל, רבני הונגריה פרסמו בתל תלפיות את התנגדותם הנחרצת להצעה והביאו לביטולה.
בשנת תרע"ד הוקדש חלק מהגיליון לדיונים הלכתיים סביב שאלות הלכתיות של יהודים חרדים שהתגייסו לצבא הונגריה למלחמת העולם הראשונה, ונתקלו בשורת בעיות הלכתיות, בהם ענייני כשרות דיני תפילה, שמירת שבת ועוד. העורך, הרב קצבורג, הסביר את העיסוק של העיתון בנושא, ויצא בהצהרה נחרצת אודות שותפותה של היהדות החרדית ההונגרית במלחמה: ”"הפאטריטיסמוס (=הפטריוטיות) של איש היהודי השומר דתו וחרד על דבר ה' הוא עצום מאד, כי הוא מקיים בזה מצוה שהרי נשבענו להיות אוהב ארצו ולדרוש בשלום המדינה אשר הגלנו ה' שם ובכלל זה גם כן להיות מהעומדים בצבא, וללחום מלחמת ארצנו, ומעולם לא מנע עצמו איש הירא וחרד על דבר ה' מזה, ואדרבה, מצד אחד הלך בשמחה עצומה להציל ארצו החביב לו מיד צר אויב כמו שמקיים כל שאר מצות בשמחה ובטוב לב"” (תל תלפיות כרך כג, סי' צא). חלק מהמאמרים נדפסו על ידי רבנים ששירתו כקצינים בצבא וכתבו מן החזית.
סופו של כתב העת

לאחר פטירתו של העורך, הרב קצבורג, בשנת תרצ"ו, עבר כתב העת לידיו של הרב ישראל וועלץ, ראש בית דין בבודפשט. הכוונה הייתה להמשיך להוציאו לפחות עד הכרך החמישים, אולם האנטישמיות באותה תקופה גאתה ונאסר על היהודים להוציא עיתונים במדינה. השלטונות ביקרו בבית הדפוס כדי לוודא שאכן הופסקה ההדפסה. כך, סופו של 'תל תלפיות' כרוך בסופה הטראגי של יהדות הונגריה.
ראו גם

וילקט יוסף
לקריאה נוספת

כתב העת תל תלפיות, באתר Hebrewbooks
יואב שורק, הרב משה שמואל גלאזנר: המורד מבפנים באורתודוקסיה ההונגרית, עמוד 17
הערות שוליים

↑  לתקציר הפולמוס ראה בלבושי מרדכי, מהדורת ניו יורק תשע"א, עמוד 305
↑  יהושע דייטש ומנחם קצבורג, תל תלפיות מפתח א, עמ' י
גואנפצין

| --- | --- |

 
 נתונים כימיים
 כתיב כימי:  C9H9N3Cl2O 
 מסה מולרית:  245.012267268 יחידת מסה אטומית מאוחדת 
 בטיחות
 מעמד חוקי:  בארצות הברית מאושרת על ידי ה-FDA כתרופת מרשם
 קטגוריית סיכון בהריון:  קטגוריית סיכון B 
 מזהים
 קוד ATC:  C02AC02 
 מספר CAS:  29110-47-2
 PubChem:  3519
 ChemSpider:  3399
 
גואנפצין (באנגלית: Guanfacine, נמכרת בשם המסחרי "Intuniv") היא תרופה המשמשת לטיפול בהפרעת קשב והיפראקטיביות (ADHD) וביתר לחץ דם. התרופה משמשת כאגוניסט אדרנגי מסוג אלפא-2 (אנ') על ידי השפעתו של הקולטן אלפא-2 אשר תפקידו לווסת את שחרורו של המעביר העצבי נוראדרנלין בתא הקדם סינפטי. גואנפצין עובד בדומה לקלונידין.
ביוני 2015 הודיעה טבע על השקת הגרסה הגנרית של INTUNIV Guanfacine במינון 1 מ"ג, 2 מ"ג, 3 מ"ג ו-4 מ"ג בארצות הברית - טבליות Guanfacine בשחרור מושהה.
שימושים רפואיים

Guanfacine משמש כטיפול לא ממריץ לבד או עם ממריצים לטיפול בילדים ובני נוער עם הפרעת קשב והיפראקטיביות. כמו כן הוא משמש לטיפול בלחץ דם גבוה.
גואנפצין ידוע כתרופת קו-שני לטיפול בהפרעת קשב וריכוז כשקיים ברקע חרדות או הפרעות נפשיות אחרות, או כשהמטופל סובל מלחץ דם גבוה.
התרופה אושרה על ידי ה-FDA ב-2010 אך לא רשומה בישראל, וניתן לקנות אותו רק ביבוא אישי עם טופס 29, בישראל ניתן לייבא; מ"ג Guanfacine ER 1,2,3,4 וכן מ"ג Guanfacine Hydrochloride 1,2. בשנת 2023 התרופה נרשמה במשרד הבריאות עם טופס 29 מוסדי וחלק מהקופ"ח החלו למכור אתו בישראל
מינון

כטיפול התחלתי, התרופה ניתנת בכדור של 1 מ"ג מיליגרם ליום, את המינון ניתן להעלות בכל שבוע, בכ-1 מיליגרם ליום, כאשר המנה היומית אינה חורגת מה-4 מ"ג ליום אצל ילדים ו-7 מ"ג אצל מבוגרים.
תופעות לוואי

תופעות לוואי של גונאצפין תלויות מינון.
בשכיחות של 10%: ישנוניות, עייפות, כאבי ראש, כאב בטן.
בשכיחות של פחות מ-10%: סיוטים, סחרחורת, חוסר אנרגיה, האטה בקצב הלב, לחץ דם נמוך, תחושת חולשה כאשר עומדים במהירות, בחילות, שלשולים, עצירות, יובש בפה, בריחת שתן ופריחה.
תופעות לוואי אופייניות כגון עייפות, עצבנות, כאבי בטן, יכולות להימשך שבוע או שבועיים. כשמגדילים את המינון, עלולה להיות אותה תקופת הסתגלות.
הערות שוליים

↑  קורנפלד, ווטסון, היגאשי, קונטי , גארפילד, דורסי (אפריל 2013). "השפעת ה-FDA על תרופות לקשב וריכוז
↑  https://www.meuhedet.co.il/media/3163/guanfacine-hcl-heb-1115.pdf
↑  https://www.drugs.com/mtm/guanfacine.html
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
גזרת נלי"ה

גזרת נלי"ה (נחי ל' הפועל י'/ה') היא גזרת פעלים השייכת לשפות השמיות.
גזרה זאת היא מגזרות הנחים, הכוללות שורשים שבחלק מהטיותיהם, אחת מאותיות השורש "נחה" (כלומר כתובה אך לא נהגית), או אינן נכתבות כלל. בגזרה נלי"ה נמצאים הפעלים אשר ל' הפועל שלהם היא י' או ה' המתפקדות כאם קריאה.
בעברית, הגזרה באה לידי ביטוי במקרים הבאים:
בבניין קל: עבר – רָצָה, הווה – רוֹצֶה, עתיד – יִרְצֶה, ציווי – רְצֵה, שם פועל – לִרְצוֹת.
בבניין נפעל: עבר – נִכְפָּה, הווה – נִכְפֶּה, עתיד – יִכָּפֶה, ציווי – הִכָּפֵה, שם פועל – לְהִכָּפוֹת.
בבניין הפעיל: עבר – הִפְנָה, הווה – מַפְנֶה, עתיד – יַפְנֶה, ציווי – הַפְנֵה, שם פועל – לְהַפְנוֹת.
בבניין הופעל: עבר – הֻפְנָה, הווה – מֻפְנֶה, עתיד – יֻפְנֶה.
בבניין פיעל: עבר – שִׁנָּה, הווה – מְשַׁנֶּה, עתיד – יְשַׁנֶּה, ציווי – שַׁנֵּה, שם פועל – לְשַׁנּוֹת.
בבניין פוּעל: עבר – שֻׁנָּה, הווה – מְשֻׁנֶּה, עתיד – יְשֻׁנֶּה.
בבניין התפעל: עבר – הִשְׁתַּנָּה, הווה – מִשְׁתַּנֶּה, עתיד – יִשְׁתַּנֶּה, ציווי – הִשְׁתַּנֵּה, שם פועל – לְהִשְׁתַּנוֹת.
באוגריתית ובפיניקית, ל' הפועל בגזרת נלי"ה הופיעה לעיתים כ־י' עיצורית. הגזרה קיימת גם בארמית, בשורשים כמו ח־ז־י, ח־מ־י, ר־מ־י, ד־מ־י ועוד.
יוצאי דופן

שורשים עם ה' עם מפיק בל' הפועל, כגון גבהּ, נגהּ, כמהּ, תמהּ ומהמהּ, נכללים בגזרת השלמים ולא בגזרת נלי"ה.
ראו גם

גזרה (דקדוק)
הערות שוליים

↑  מניית אותיות השורש מתבססת על השורש פ.ע.ל., כלומר האות הראשונה בשורש נקראת פ' הפועל, האות השנייה נקראת ע' הפועל והאות השלישית נקראת ל' הפועל.
↑  למשל באחד משמות האשרה "קנית אלמ" (UT 51 I), מהשורש ק־נ־י/ה ומשמעותו "קונת (בוראת, יוצרת) האלים"; או בפועל "ישתחוי" (UT 129) הזהה לפועל המקראי "ישתחוה" מהשורש ח־ו־י/ה (ראו צבי ושפרה רין, עלילות האלים, ענבל, 1996, עמ' 49).
↑  למשל בכתובת יחמלך, "האת חוי כל מפלת הבתם" כלומר "הוא חִיָּה (את) כל מפולות הבתים" בחילופי ה<->י בל' הפועל ו-ו<->י בע' הפועל (גזרת נעו"י).
גילברט רייל

| --- | --- |

 לידה:  19 באוגוסט 1900 ברייטון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  6 באוקטובר 1976 (בגיל 76) אוקספורד, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  קווינ'ס קולג' 
 מוסדות:  מודלין קולג' 
 מונחה לדוקטורט:  דניאל דנט 
 תחומי עניין:  פילוסופיה של השפה הטבעית 
 עיסוק:  פילוסוף 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 
גילברט רייל (באנגלית: Gilbert Ryle;‏ 19 באוגוסט 1900 – 6 באוקטובר 1976) היה פילוסוף בריטי. הוא נציג הדור של הפילוסופים של השפה היומיומת (ordinary language philosophers) שהיו שותפים לגישתו של לודוויג ויטגנשטיין כלפי בעיות פילוסופיות. רייל ידוע בעיקר בזכות ביקורתו על הדואליזם הקרטזאני, שעבורו טבע את המונח "רוח הרפאים במכונה" (The Ghost in the Machine). חלק מהרעיונותיו בתחום הפילוסופיה של הנפש כונו ביהביוריסטים ("behaviourist"). רייל מוכר בין היתר בשל ההבחנה האפיסטמולוגית שערך בין "לדעת איך" לבין "לדעת ש" (Knowing-how and knowing-that).
ספרו הידוע ביותר של רייל הוא מושג הנפש (The Concept of Mind) משנת 1949, שבו הוא כותב כי "מגמה כללית של הספר זה תהיה ללא ספק וללא היזק, להיות מסווגת כביהביוריסטית". רייל, שעסק במחקרו בעבודותיהם ברנרד בולזאנו, פרנץ ברנטנו, אלכסיוס מיינונג, אדמונד הוסרל ומרטין היידגר, הציע במקום זאת שאת הספר ניתן לתאר כמאמר בפנומנולוגיה, אם "מרגישים בבית" עם התווית הזאת.
ביבליוגרפיה > בעברית

"המיתוס של דקארט", בתוך: שפה, מחשבה, עולם: מאמרים קלאסיים בפילוסופיה אנליטית, הוצאת "למדא - האוניברסיטה הפתוחה", 2021
ביבליוגרפיה > באנגלית > ספרים

The Concept of Mind (1949)
Dilemmas. The Tarner Lectures 1953 (1954), a collection of shorter pieces
Plato's Progress (1966)
Contemporary Aspects of Philosophy (1977), editor
On Thinking (1979)
הערות שוליים

↑  גילברט רייל, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
↑  A. C. Grayling (Wittgenstein, Oxford University Press, (Oxford), 1988, p.114) is certain that, despite the fact that Wittgenstein's work might have possibly played some "second or third-hand [part in the promotion of] the philosophical concern for language which was dominant in the mid-century", neither Gilbert Ryle nor any of those in the so-called "Ordinary language philosophy" school that is chiefly associated with J. L. Austin (and, according to Grayling, G. E. Moore, C. D. Broad, Bertrand Russell and A. J. Ayer) were Wittgensteinians. Grayling asserts that "most of them were largely unaffected by Wittgenstein's later ideas, and some were actively hostile to them"
↑  Ryle, Gilbert.The Concept of Mind. Chicago: University of Chicago Press, 2002. Pp. 327.
↑  Gilbert Ryle, "Phenomenology versus The Concept of Mind," in Collected Papers, London: Hutchinson, 1971, p. 188.
↑  "Gilbert Ryle Collection | Linacre College". www.linacre.ox.ac.uk (באנגלית). נבדק ב-2018-09-03.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267439605171  PLWABN: 9810684569105606  BNE: XX1724089  BnF: cb11923174t (data)  CiNii: DA01118414  GND: 118793845  ISNI: 0000 0001 0866 5160  LCCN: n50022046  LNB: 000052738  NDL: 00474251  NKC: mzk2002148213  NLG: 153936  NLK: KAC201502587  NTA: 068684401  SELIBR: 308603  SNAC: w6m33fpx  SUDOC: 027116050  Trove: 964703  VIAF: 7396707   WorldCat (עם VIAF): 7396707 
ערך זה הוא קצרמרבנושא פילוסופים ובנושא אנגליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בעיית גוף-נפש

על פי רנה דקארט המוח קולט את רשמי החושים והופך אותם לנפש לא-חומרית. עמדה זו מכונה דואליזם.
בעיית גוף-נפש (אנגלית: mind-body problem) או הבעיה הפסיכופיזית היא קושי פילוסופי בשאלת יחסי הגוף והנפש. הקושי נוצר עקב הסתירה בין אירועים כפי שתופס אותם הסובייקט הפרטי הנפשי ובין האירועים כפי שהם נתפסים במרחב הפיזי. כפי שמציינים חוקרים של הבעיה, התהליכים הנפשיים הם פרטיים לחלוטין. איש אינו יכול לחוש בהם, מלבד הנפש החווה אותם בעצמה. לעומתם, התהליכים הפיזיים שייכים ל"רשות הרבים" מבחינה הכרתית – נקודת מבט של גוף שלישי. ניתן לכמת אותם, למדוד אותם ולהשוות ביניהם.
לדוגמה, כאשר אדם אומר שהוא גבוה יותר מחברו, זהו דבר שניתן להשוות אותו מבחינה כמותית באמצעות מדידה אמפירית, למשל בסרט מדידה. כאשר הוא אומר שהוא יותר שמח ממנו, זוהי תכונה שאין דרך ברורה למדוד אותה. פסיכיאטר יכול לאבחן "הפרעה נפשית" אצל הפרט, אך האבחנה תהיה סטטיסטית ולא ודאית.
מספר תורות מנסות לענות על השאלה כיצד תהליכים נפשיים משפיעים (או יכולים להשפיע) על מצבים או על תהליכים פיזיולוגיים. הדואליזם טוען שהגוף והנפש הם שני דברים שונים, ואילו המוניזם טוען שבעצם מדובר באותו דבר. מוניזם מטריאלי (פיזיקליזם) טוען כי מדובר באותו חומר ואילו מוניזם אידיאליסטי טוען ששניהם נמצאים בנפש. מוניזם נייטרלי (אנ') טוען ששניהם ניתנים לרדוקציה לדבר שלישי שהוא חומר נייטרלי. הסטרוקטורליזם הצרפתי דוחה את ההבחנה בין גוף ונפש.
הבעיה נוסחה לראשונה באופן זה על ידי רנה דקארט, אולם גם הפילוסופיה הפרה-סוקראטית וגם הפילוסופיה המזרחית עסקו בכך. המדע המודרני לא זיהה נקודת מפגש בין נפש לא פיזיקלית ומימוש פיזיקלי שלה – גילוי שיכול לאשש את העמדה הדואליסטית – ועל כן פילוסופים מודרניים רבים מחזיקים בעמדה שהנפש איננה דבר נפרד מהגוף. גישה זו רווחת כיום במדעי המוח.
בפילוסופיה היוונית

הפילוסוף היווני אפלטון טען כי הגוף הוא חלק מעולם ההתהוות והכליון החומרי, ואילו הנפש היא בעלת מציאות לא חומרית, ולפיכך בת אלמוות. במהלך החיים מאוחדת הנשמה עם הגוף והיא נפרדת ממנו עם המוות. או אז היא עורכת מסע אל עולם האידאות כדי להתבונן בהן בהתבוננות שכלית, ולהכין עצמה קודם שתשוב ותתחבר עם גוף חדש. המסע הזה של הנפש אל עולם האידאות וחזרה לעולם החומרי משמש לאפלטון אמצעי לחיבור בין שני העולמות, עולם האידאות שהוא עולם היש ועולם ההתהוות והכליון החומרי המנוגדים זה לזה.
פילוסופיה מכניסטית של הנפש

ההוגה הראשון שהכניס את הנפש אל תוך העולם החומרי וביצע לה מכניזציה מוחלטת הוא הפילוסוף האנגלי תומאס הובס. אחרי הובס ניתן לייחס עמדה זו לפילוסוף בן המאה השמונה עשרה ז'וליין אופריי דה לה מטרי (אנ') שכתב את הספר "אדם הוא מכונה" (אנ'). אולם, השוואה בין עמדות אלו לבין עמדות מכניסטיות בנות זמננו של הנפש אינה מדויקת, שכן הובס ומטרי לא ייחסו עמדה זו לקשר שאנו מכירים כיום בין פעילות נוירונית לפעילות מנטלית.
הפילוסופים המכניסטים הראשונים שטענו כי התופעות המנטאליות אינן אלא תופעות לוואי של הפעילות הנוירונית הופיעו עם התפתחות חקר המוח במאה העשרים. על פי פילוסופים אלו, אם רק יהיו לנו הכלים לחקור את תנועת הנוירונים העצומה שיש במוח – נוכל לדעת על פי מצב פנימי נוירוני נתון ומצב גירויים חיצוני נתון את כל מה שעומד להתרחש. בין הפילוסופים השייכים לאסכולה זו נהוג למנות את דניאל דנט, נורמן מלקולם (אנ'), ופול צ'רצ'לנד (אנ').
הוויכוח לגבי עמדות אלו נסוב בעיקר סביב שאלת חופש הרצון. המתנגדים למכניזציה של הנפש טוענים כי עמדה זו סותרת את האינטואיציה היומיומית שלנו לגבי עצמנו כבעלי רצון חופשי, בעוד שהתומכים בעמדה זו טוענים, כמו פילוסופים מכניסטים קלאסיים, כי כל הסבר פנימי הוא עלום ולא ברור באמת, ועל כן אין להשתמש בהסברים מסוג זה כלל.
הבעיה הפסיכופיזית

ישעיהו ליבוביץ כינה את בעיית הגוף והנפש "הבעיה הפסיכופיזית" (באנגלית: psycho-physical problem). שם זה, הייחודי לו, הוא פועל יוצא של עמדתו ביחס לבעיה ומושפע מעיסוקו כמדען בפסיכופיזיקה. לייבוביץ טען כי הבעיה עצמה בלתי ניתנת לפתרון מטבעה. הוא אחז בעמדה שמרנית נוקשה לפיה אין לערבב את הדיון על הרקע הפיזי להתנהגות בדיון על הנפש עצמה. זאת בניגוד לגישות בפילוסופיה של הנפש שמנסות ליישב את הדיכוטומיה.
ליבוביץ לא העמיד משנה פילוסופית סדורה וכוללת. הוא כפר במושג "השקפת עולם", וטען כי השקפה כוללת על המציאות יכולה להיות אך ורק לאלוהים ולא לבן אנוש. לאדם יכולה להיות רק השקפה על היבטים מסוימים של המציאות, וכי "כל שאלה על מהותו של העולם בכללותו בהכרח שתביא לאנטינומיות ולפאראלוגיזמים". בהשפעת הגותו של עמנואל קאנט נקט ליבוביץ בהבחנה קטגורית-דיכוטומית קיצונית בין האני ובין הטבע (לטענתו "האדם נמצא מחוץ לטבע"). מן ההבחנה הראשונית הזו נגזרת, כמקרה פרטי, הבחנתו הקטגורית הדיכוטומית בין נפש וגוף. הבחנה זו נדרשה לו לשם הצגת בעיית גוף-נפש.
ליבוביץ נקט בגישה רדיקלית, לפיה בעיה זו היא בלתי פתירה על ידי בני אדם. לדעתו לא נוכל להבין קשר בין תהליכים פיזיים שהם אובייקטיביים ושייכים ל"רשות הרבים של ההכרה", לבין תהליכים נפשיים שהם סובייקטיביים ושייכים ל"רשות היחיד של ההכרה". ובלשונו של ליבוביץ: "אנו מבינים שלא נוכל להבין" רציונלית את עצם קיומו של הקשר שבו אירוע נפשי מחולל אירוע פיזי – ולהפך, וכן לא ניתן להבין הצמדה סינכרונית מתמדת בין אירועים נפשיים לאירועים פיזיים ללא הבנת הסיבה הראשונה שחוללה הצמדה זו. מכאן שכל חשיבה על קשר שכזה מובילה לאנטינומיה ולפאראלוגיזם. לדעתו אי ההבנה של הקשר הפסיכופיזי היא מהותית לשכל ולהכרה האנושיים, ושום תוספת ידע על העולם הפסיכי או תוספת ידע מדעי נוירופיזיולוגי לא יכולים לקרב אותנו להבנת קשר זה.
ראו גם

פילוסופיה של הנפש
דעת
דואליזם
מוניזם
אפיפנומנליזם
פיזיקליזם
דקארט
תודעה
לקריאה נוספת

ישעיהו ליבוביץ, גוף ונפש – הבעיה הפסיכו-פיזית, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, בסדרת "אוניברסיטה משודרת", 1982.
ישעיהו ליבוביץ, נפש ומוח – יסודות הבעיה הפסיכופיזית, בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005.
קיית קמפבל, גוף ונפש, עריכה, פתח דבר והשלמות מאת ישעיהו ליבוביץ (תרגום: יורם נבון), ירושלים: הוצאת מאגנס, 1983.
ריצ'רד טיילור, מטאפיזיקה, (תרגום: יעל כהן), ירושלים: הוצאת אדם, 1983.
אנטוניו דמסיו, השגיאה של דקארט: רגשות, היגיון והמוח האנושי (תרגום: דפנה בנאי), חולון: הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, 1998.
אנטוניו דמסיו, ההרגשה של מה שקורה: גוף ורגש ביצירת התודעה (תרגום: עמוס כרמל), ירושלים: מכון ברנקו וייס לטיפוח החשיבה, 2003.
אנטוניו דמסיו, בחיפוש אחר שפינוזה (תרגום: ורד טוכטרמן), תל אביב: הוצאת אופוס, 2005.
Karl Poper, Knowledge and the Body-Mind Problem: In Defence of Interaction, Routledge, 1994
הערות שוליים

↑  ישעיהו ליבוביץ, דת ומדע במחשבת הדור, באתר leibowitz.co.il, פורסם בעיתון הארץ, ‏14 ביולי 1972
↑  צבי יוליאן רובין, בעיית גוף-נפש או הבעיה הפסיכופיזית, באתר Rik, ציטוט מתוך מכתב שכתב ליבוביץ לרובין, ‏יולי 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536131205171  GND: 4035151-8  LCCN: sh85085488
אסלאם סוני

| --- | --- |

האסלאם הסוני
 שורשים, סיווג והנהגה
 דת:  אסלאם
 זרם:  אסלאם 
 תאריך ייסוד:  המאה ה־7 
 שפות:  ערבית 
 תאולוגיה, טקסטים וטקסים
 תאולוגיה:  כלאם
 טקסט מכונן:  הקוראן, list of hadith books 
 ארגונים ופעילות
 מוסדות:  האסכולה המאלכית, האסכולה החנבלית, האסכולה החנפית, האסכולה השאפעית, מועתזילה, אתרי, אשעריה, סופיות, האסכולה המאתורידית, מורג'יאה 
  
 
האסלאם הסוני הוא הזרם המרכזי באסלאם. מקור השם 'סונים' (בערבית: "أهل السنة والجماعة"; תעתיק מדויק: אהל א (ל)סֻנה ואלג'מאעה, ובקיצור: أهل السنة – אהל א (ל)סֻנה) לקוח מהמילה הערבית "סונה" ("سنة") שפירושו נוהג, דרך חיים.
האסלאם הסוני מחולק לארבע אסכולות הלכתיות, אך כולן נחשבות לגיטימיות באורתודוקסיה הסונית. מקובל לראות באסלאם הסוני זרם מאוחד שלאורך ההיסטוריה שמר על בסיס פוליטי ודתי יציב, ועל כן הוא לא התפצל לכתות שונות מראשיתו ועד ימינו. בניגוד לאסלאם הסוני, האסלאם השיעי, הזרם השני בגודלו באסלאם, מפולג לכתות רבות.
היסטוריה > התהוות האסלאם הסוני

עם מותו של הנביא מוחמד, התעוררה בקרב הקהילה המוסלמית דילמה אודות ה'ח'ליף' (ממלא מקום) שינהיג את המוסלמים ויכנס לנעליו של הנביא. כיוון שהנביא עצמו לא קבע בימי חייו מי יהיה יורשו, וכיוון שבשעת מותו לא היו לו בנים, התקשתה קהילת המאמינים לקבוע מי יהיה המנהיג הבא.
מיעוט מאמינים טען שעל הח'ליף להיות ממשפחת הנביא, ועל כן הם ראו בעלי אבן אבו טאלב, בן דודו וחתנו של הנביא, כיורשו הטבעי. אולם רוב המאמינים ראו בזקני השבטים, שהיו קרובים לנביא בימי חייו, כממשיכים הראויים. לאחר מאבק כוחות קצר נתמנה אבו בכר, לאחריו עומר אבן אלח'טאב ועות'מן אבן עפאן, ורק לאחר רצח האחרון התמנה עלי לח'ליף.
מינויו של עלי לא היה מקובל על כלל המאמינים ולאחר מספר קרבות בתוך הקהילה המוסלמית בין תומכיו ומתנגדיו, נרצח עלי. תומכיו של עלי תבעו את עלבונו ופרשו מהקהילה המוסלמית. לטענתם, הנביא מוחמד ביקש מפורשות מעלי, שחי איתו בביתו של הנביא מספר שנים, שיהיה היורש שלו. טענות אלו נדחו על ידי הקהילה המוסלמית, ומעתה תומכיו של עלי החלו לבסס את מעמדם כאופוזיציה מקופחת בדת המוסלמית השואפת להחזרת המנהיגות לאחד מצאצאיו של הנביא. לימים נקראו אותם פורשים "שיעים" ("שיעה" בעברית: סיעה - סיעת עלי) ואילו שאר המאמינים, הזרם המרכזי באסלאם- 'סונים'.
מעתה, היו הסונים לזרם המרכזי באסלאם. במרבית ארצות האסלאם קיבל השלטון את האסלאם הסוני כתפיסה המקובלת, בעוד שהשיעים התבססו כמיעוט דתי אופוזיציוני ומרדני. למעשה, מלבד השנים 945–1055 בהן שלטה בארצות האסלאם השושלת הבויהית אשר נודעה ביחסה האוהד לשיעה, האסלאם הסוני שלט ברובן המוחלט של ארצות האסלאם הן מבחינה פוליטית והן מבחינה דתית.
תפוצה

ישנן מחלוקות רבות בנוגע לאומדן המדויק של המוסלמים בעולם ומוסלמים סונים בפרט. מחקר דמוגרפי מקיף קבע כי בשנת 2009 חיו בעולם 1.57 מיליארד מוסלמים, המהווים כ-23% מאוכלוסיית העולם כולו. המחקר מעלה כי האסלאם הסוני מהווה 87-90% ואילו האסלאם השיעי מהווה 10-13%. בנוסף, מהמחקר עולה כי ישנן 54 מדינות וטריטוריות בהן חיים מוסלמים, כאשר מלבד המדינות איראן, אזרבייג'ן, בחריין ועיראק, בהן רוב המוסלמים הם שיעים, ביתר המקומות מהווים הסונים רוב בקרב האוכלוסייה המוסלמית. בדומה לתפרוסת האוכלוסייה המוסלמית הכללית, רוב הסונים בעולם מתגוררים באסיה, ורק כ-20% חיים במזרח התיכון.
תאולוגיה

התאולוגיה האסלאמית בכלל, וזו הסונית בפרט, התפתחה במשך מאות שנים ועברה תהליכים רבים עד להתגבשותה. כיבושי המוסלמים חשפו את המוסלמים לפילוסופיה היוונית, וכך צמחה ה'מועתזילה'- התנועה התאולוגית הרציונליסטית ששמה לה למטרה לגשר בין עיקרי האמונה המוסלמית לבין השכל. מולם, עמדו אנשי 'אהל אל-חדית' אשר דבקו במסורת האורתודוקסית והתנגדו בכל תוקף להכנסת דיאלקטיקה רציונליסטית.
עיקרי המחלוקות נסבו סביב דרכי הבנת הקוראן, קיומה או אי קיומה של בחירה חופשית, האנשת האל ונצחיות הקוראן או היותו נברא. בראשית המאה העשירית ייסד אבו אלחסן אלאשערי אסכולה שגיבשה דרך ביניים אשר מהווה עד היום את עיקרי התאולוגיה הסונית.
תאולוגיה > משיחיות באסלאם הסוני

אחת התופעות הייחודיות באסלאם הסוני, היא העדר מוטיב משיחי של ציפייה לגאולה. בניגוד לאסלאם השיעי ולדתות המונותאסיטיות האחרות, הסונים לא מייחלים למשיח שיגאל אותם או למציאות האידיאלית שתופיע בעתיד. על פי התפיסה הסונית, כל עוד החברה הסונית מקיימת סדר חברתי ודתי תקין, כל עוד יש אחדות במחנה - אין צורך בשינוי, וההווה נחשב לאידיאלי.
כבר מראשיתו היה האסלאם הסוני בעמדה חזקה, הן במאבקים פנים אסלאמיים והן במאבקים חיצוניים. על פי התאולוגיה הסונית המאורעות ההיסטוריים משקפים נאמנה את רצון האל, והצלחת השלטון הסוני מבטאת את שביעות רצון האל מהמציאות הקיימת. לפיכך, החברה הסונית עשתה רבות כדי לשמור על אחדות יחסית, ועל פי רוב היא גם הצליחה.
ההלכה הסונית

ההלכה המוסלמית (שריעה; شريعة), מקיפה את כל תחומי החיים והיא אינה עושה הבחנה בין חוקי משפט אזרחיים לבין מצוות דתיות. תוקפם של כלל החוקים הוא אלוהי והם נועדו להסדיר את חייו של המוסלמי באופן המיטבי.
החל מאמצע המאה השמינית ועד לסוף המאה התשיעית לספירה, התפתחו ונקבעו ארבעת המקורות המרכיבים את ההלכה המוסלמית:
הקוראן.
ה"חדית'" - אורחות חייו של הנביא מוחמד שנמסרו על ידי בני דורו והועברו במסורת.
"קיאס"- ניתוח שכלי של הטקסטים, השוואה והסקת מסקנות עצמאיות.
"איג'מאע"- מנהגים שהוסכמו על הכלל והושרשו בקרב המוסלמים במהלך השנים.
מידת החשיבות של שני המקורות הראשונים לא הוטלה בספק, אך בנוגע למידת השימוש בשניים האחרונים התעוררה מחלוקת גדולה באסלאם הסוני. "בעלי הדעה" (אהל אל-ראי) השאירו פתח רחב לשימוש בשיקול הדעת העצמאי ועשו שימוש נרחב ב"קיאס", ואילו "בעלי המסורת" (אהל אל-חדית') העדיפו את הדבקות בטקסטים המקוריים, הקוראן והחדית'.