stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כנסת ישראל (אוניית מעפילים)
תולדותיה > רכש והכנה

האונייה נרכשה בארצות הברית על ידי שליחי המוסד לעלייה ב'. הפליגה מארצות הברית לנמל פיראוס ביוון, כשהיא עמוסה מזון עבור אונרר"א, ומשם שטה אל נמל ההכנה.
צוות ההכנה להפלגה, של המוסד לעלייה ב', כלל את אברהם גובסקי, בנימין ירושלמי, יואש צידון ואחרים. הבריטים גילו את ייעודה והוציאו נגדה צו תפיסה ביוון. ולכן, ב-1 באוקטובר האונייה הועברה ליוגוסלביה. ההכנות להפלגה נמשכו כחודשיים, וכללו ציודה במזון ומים, הכנת דרגשי עץ ללינה עבור המעפילים ושיפורים טכניים כדי להבטיח את הפלגתה.
מפקדי האונייה היו אנשי הפלי"ם יוסי ירושלמי ואחר כך יוסף המבורגר-הראל, ולצדם איש הפלי"ם גם הם ראובן יתיר. הגדעוני היה יואש צידון. לרשותם עמד מכשיר קשר שהרכיב יואש צידון. חלק מהמלווים הגיעו אליה ב-2 בנובמבר.
בחלקו הראשון של מסע ההפלגה היה רב החובל ימאי יווני, ולצדו צוות ימאים יוונים. ולאחר מכן החליף אותו איש הפלי"ם ראובן הירש-יתיר.
יחס היוגוסלבים היה אוהד ומשתף פעולה באופן רשמי. ממשלת יוגוסלביה סיפקה 300 עובדים, שבויי מלחמה גרמנים, לעבודת ההכנות להפלגה, והמרשל טיטו אף ביקר בנמל בעת ההכנות להפלגה של "כנסת ישראל" ושל אוניית המעפילים "אבא ברדיצ'ב" (שנקראה גם בשמות: "אנסטסיה" ו"הקדושה"), אשר הפליגה במקביל אליה.
שמה של האונייה שנקבע בתחילה היה "המרי העברי"; אולם הוחלף אחר כך ל"כנסת ישראל".
תולדותיה > המעפילים

3,836 מעפילים הפליגו באונייה. בנמל באקאר שביוגוסלביה (כיום בקרואטיה) לחוף הים האדריאטי עלו על סיפון האונייה כ-3,436 בני אדם, רובם ככולם היו ניצולי השואה; בהם 3,100 מרומניה, ו-800 מהונגריה; 1,500 בני נוער שהשתייכו לתנועות הנוער: השומר הצעיר, דרור, בית"ר, בני עקיבא, מכבי הצעיר והנוער הציוני וכן 160 ילדים, צעירים ומבוגרים. במהלך ההפלגה נולדו 11 תינוקות.
הם הגיעו ברכבות משא אל מחנה איסוף שארגן המוסד לעלייה ב' ליד זאגרב, שבו נערכו פעולות תרבות מטעם תנועות הנוער היהודיות; ובמקביל, נערכו ההכנות להפלגה: חלוקת מזון, ציוד וסידורים מנהליים. הם נעו ממחנות האיסוף לנמל באקאר ברכבות משא.
ב-7 בנובמבר בשעות אחר הצהרים החלו להגיע אליה המעפילים, וההעלאה הסתיימה בשעות הלילה המוקדמות. בין המעפילים היו שמואל כץ, לימים צייר ומאייר ידוע, יוסף גוברין, לימים איש מדע המדינה באוניברסיטה העברית ודיפלומט בשירות החוץ של ישראל, ויעקב קליין, לימים פרופסור לאשורולוגיה באוניברסיטת בר-אילן וחבר באקדמינה הלאומית הישראלית למדעים.
אחר כך, בלב ים עלו על סיפון "כנסת ישראל" כ-400 מעפילים מאוניית המעפילים "אבא ברדיצ'ב". לפי התוכנית המקורית, הם היו אמורים לעלות בלב ים לאונייה "רפיח". אולם התוכנית לא יצאה לפועל. שתי האוניות נקלעו לסערה, ומנועה של "אבא ברדיצ'ב" שותק, והיא נסחפה לעבר הסלעים והתרסקה, נוסעיה ניצלו והועברו באמצעות סירות דיג ל"כנסת ישראל".
תולדותיה > ההפלגה

האונייה הפליגה ב-8 בנובמבר 1946 בשעה 04:00 (על פי עדות יתיר ב-6 בנובמבר). היוגוסלבים ארגנו טקס פרידה לאונייה לפני ההפלגה, שבו השתתפה תזמורת, הונפו דגלים ותושבי המקום התאספו. גם האונייה קושטה בדגלים: דגל יוגוסלביה הונף לצד דגל עברי. המעפילים פצחו בשירה והתושבים המקומיים נפרדו מהם.
נתיב ההפלגה המתוכנן מנמל באקאר כלל את איי יוון, הים האדריאטי, הים האיוני, הים האגאי ומשם לחופי ארץ ישראל.
כאמור, "כנסת ישראל" יצאה במקביל לאונייה "אבא ברדיצ'ב". על פי התוכנית אמורים היו מעפילי "אבא ברדיצ'ב" לעבור לאונייה "רפיח". למחרת ההפלגה, כאשר עברה האונייה ליד האי זארה, התחוללה סערה קשה. עקב כך החליט רב החובל לעגון ליד האי. כעבור 24 שעות הפליגה הספינה מזרחה. כל אותה עת היה קשר עין עם "אבא ברדיצ'ב". למחרת נקלעה לשדה מוקשים מימי מלחמת העולם השנייה, מנועה השתתק, היא נסחפה לעבר הסלעים והתרסקה. נוסעיה הועברו ל"כנסת ישראל".
"כנסת ישראל" נכנסה לנמל דייגים קטן, ואחר כך, הצטיידה במזון ובמים נוספים. למחרת ב-16 בנובמבר, יצאה "כנסת ישראל" לדרך.
לסירוגין פקדו אותה סערות, ועברה צפונה לכרתים.
ב-21 בנובמבר הגיעה לנקודת המפגש ליד האי קמיליו ניסי (Kamillio Nisi) עם ספינת דיג יוונית, שהגיעה מפיראוס כדי לקחת את הצוות היווני שלה וכן את בנימין ירושלמי, שאמור היה לעבור לאונייה אחרת שתפליג מיוון ליוגוסלביה.
לאחר רדתו, קיבל יוסי הראל את הפיקוד וראובן יתיר (הירש), בעל הכשרה ימית, היה רב החובל.
התוכנית הייתה לעבור את קפריסין מצפון, ומשם דרומה לכיוון ביירות, וממנה בקו ישר לחיפה.
תולדותיה > עימות עם הבריטים

המעקב הבריטי אחרי האונייה החל ממערב לאי קסטלוריזו מזרחית לרודוס. ב-24 בנובמבר בשעה 10:00 חג מטוס בריטי מעל האונייה. לשאלתו על נתיב ההפלגה, ענו כי הם שטים מאלג'יר לאלכסנדריה שבמצרים.
החל מהשעה 19:00 החלה המשחתת "היידון" (HMS Haydon) ללוות את האונייה. הבריטים הציעו להפליג לפמגוסטה, וכן עזרה רפואית במידת הצורך. באונייה התנגדו להצעה.
ממפקדת ההגנה בארץ ישראל נשלחו ההוראות היו להניף דגל זר, להחליף את שם האונייה, ולהסוות את המעפילים מתחת לסיפון. על כן, האונייה הפליגה עם דגל פנמי.
המעפילים הורדו אל בטן הספינה וחלק מהם לחדר המכונות. נערכה תוכנית התנגדות להשתלטות הבריטית הצפויה, והמעפילים קיבלו תפקידים.
בהוראות שניתנו למעפילים נאמר, כי יש להתנגד באופן סביל לגירוש, לא להשמיד את מכשיר הקשר, עד שהצבא הבריטי ישתלט על האונייה. אין להשתמש בנשק חם אלא להשליכו, להסכים להורדה בנמל חיפה. יוסי הראל היה אחראי לביצוע התוכנית.
ב-25 בנובמבר עברה הספינה את טריפולי שבלבנון, והבריטים המשיכו ללוותה. בהיותה במרחק 25 מיל מערבית לחיפה, הקיפו את האונייה שלוש משחתות בריטיות: "אספיגל" - HMS Espiegle, "אוקטביה" (Octavia), ו"בריסנדן" (Brissenden). התנהל דו-שיח בין המפקד הבריטי למעפילים, שהתנגדו לכל הצעה.
האונייה הגיעה סמוך לנמל חיפה, ואז הקיפו אותה שלוש משחתות בריטיות. הוסכם לאפשר לבריטים לעלות על הספינה. הבריטים עלו ותפסו עמדות אסטרטגיות. המעפילים, שהיו מאורגנים עם אמצעי הגנה כמו מקלות וקופסאות שימורים, הסתירו אותם בינתיים.
ב-26 בנובמבר 1946 הוגשה בקשה לבית המשפט לעכב את גירוש המעפילים והוצא צו על תנאי המעכב את הגירוש עד לדיון.
בינתיים ניסו הבריטים להעביר בכוח את המעפילים לשלוש אוניות גירוש בנמל חיפה. פרץ מאבק אלים, שבמהלכו נהרגו שני מעפילים מירי בריטי, (אחד מהם נער בן 14, יצחק יהודה יחיאל אייזיק רוזנבוים בן רבי חיים מרדכי רוזנבוים האדמו"ר מנדבורנה שהתגורר בעת ההיא בסירט, רומניה. ההרוג השני לא זוהה.) והבריטים נסוגו.
זמן קצר אחר כך, הגיעו בריטים מצוידים במסכות גז והשליכו רימוני גז, והכו את המעפילים, עד שהצליחו להשתלט על הספינה ולהוריד את אנשיה. לאחר שרימוני הגז הגיעו גם לחדר הילדים, המפקד יוסי הראל נתן למעפילים פקודה להיכנע.
התקשורת עם מפקדת ההגנה בארץ ישראל נמשכה תוך כדי העימות עם הבריטים עד סופו. ואחר כך, מכשיר הקשר הורד לסליק בבטן האונייה.
ב-27 בנובמבר המעפילים הועברו למחנות המעצר בקפריסין. 2 חולים, בהם נעמי שדמי, לבית חולים ממשלתי, 11 פצועים קל הועברו לבית חולים, 5 חולים ו-50 ילדים הועברו למחנה המעצר בעתלית. בהיותם באונייה הם טופלו על ידי הד"ר בנימין ברזילי.
על פי ההוראות יוסי הראל הסתתר בספינה וחולץ אחר כך. יואש צידון וראובן הירש עברו עם המעפילים לקפריסין. משם חולץ ראובן הירש וחזר לתפקידו.
ייצוגיה בתרבות

המשורר נתן אלתרמן כתב על מאבקם של מעפילי "כנסת ישראל" את השיר "חלוקת תפקידים", שפורסם באותה תקופה בעיתון "דבר". השיר נכתב מנקודת המבט של ילדה נוסעת באונייה (להלן בית ממנו):
ראו גם

מבצע מבוכה
לקריאה נוספת

מאיר שפיר,	המאבק על "כנסת ישראל",	'מערכות ים' 102–103, מרץ 1971, עמ'	66.
נחום בוגנר, ממבצע "איגלו" עד "כנסת ישראל" – ההתנגדות בספינות מתמסדת, ספינות המרי: ההעפלה 1948-1945, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור; המרכז לתולדות כוח המגן ה"הגנה", תשנ"ג-1993, עמ' 113–126.
תהילה עופר, שמואל כץ, מול השער הנעול – האודיסאה של מעפילי כנסת ישראל, הוצאת "הספינות שבדרך", 2007
מרדכי סער מרמורשטיין, אונייה שונה מכולן : סיפורה המלא של אוניית המעפילים "כנסת ישראל", אוצאת אסתרליין, 2023
הערות שוליים

↑  על פי יוסי הראל 1,800.
↑  דף הנצחה לגוברין באתר יד ושם
↑  כנסת ישראל תובעת את העלאתם, דבר, 26 בנובמבר 1946
↑  הנציב מעיין באפשרות של העברת כלואי קפריסין למחנות בארץ, דבר, 28 בנובמבר 1946
↑  Oded, סיפורי ארץ-ישראל - מצבות מדברות 1950 – 1850: רוזנבאום יצחק - נהרג על קידוש השם על סף ארץ הקודש, באתר סיפורי ארץ-ישראל - מצבות מדברות 1950 – 1850, ‏יום חמישי, 27 במאי 2010
↑  בכוח ובשפך דם הועלו המעפילים, דבר, 27 בנובמבר 1946
↑  אתר הספר: מול השער הנעול – האודיסיאה של מעפילי כנסת ישראל.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007524119305171  LCCN: n2008005670  VIAF: 135096502   WorldCat (עם VIAF): 135096502 
מעפילים על סיפון "כנסת ישראל"
Hey Jude

ערך זה עוסק בבלדת רוק של הביטלס. אם התכוונתם לאלבום אוסף של הביטלס, ראו .
"Hey Jude" (בעברית: "היי ג'וד") הוא שיר רוק של להקת הביטלס שיצא בשנת 1968. את השיר כתב פול מקרטני (תחת הקרדיט הקבוע לנון/מקרטני) עבור האלבום הלבן, אבל בסופו של דבר יצא השיר רק כסינגל שאורכו 7:05 דקות. היה זה התקליטון הראשון שהופק בחברת אפל רקורדס. השיר שהה שבועיים ברציפות במקום הראשון במצעד הפזמונים של בריטניה ותשעה שבועות במקום הראשון במצעד הפזמונים של ארצות הברית (נכון לאז, היה זה השיר שהחזיק בזמן הארוך ביותר במקום הראשון).
"Hey Jude" הוא הסינגל של הביטלס שמכר את המספר הרב ביותר של עותקים יחד עם I Want to Hold Your Hand. הבי-סייד של הסינגל הוא Revolution (גרסה זו לשיר שונה מהגרסה המופיעה באלבום הלבן, שם הוא נקרא Revolution 1). המגזין רולינג סטון דירג את השיר במקום ה-8 ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים.
את השיר כתב פול מקרטני לבנו של ג'ון לנון, ג'וליאן (ג'ולס), לאחר שלנון התגרש מאמו של ג'וליאן (אשתו הראשונה), סינתיה.
הלחנה והשראה

בשנת 1968 נפרדו ג'ון לנון ואשתו הראשונה סינתיה, עקב הרומן של לנון עם יוקו אונו. זמן מה לאחר מכן, ביקר מקרטני את סינתיה ובנה ג'וליאן, בנו בכורו של לנון. "היינו חברים טובים מאוד במשך 'מיליוני שנים' וחשבתי שזה יהיה קצת יותר מדי לחתוך אותם מחיי", אמר מקרטני.
השם המקורי של השיר היה "היי ג'ולס", וכוונתו המקורית הייתה לנחם מעט את ג'וליאן בעקבות הגירושים של הוריו.
"התחלתי עם הרעיון לשיר, שהיה – 'ג'וליאן, אל תיקח את זה קשה, קח שיר עצוב והפוך אותו לטוב יותר. נסה להתמודד עם הדבר הנוראי הזה'.
ידעתי שזה לא הולך להיות קל בשבילו. תמיד הרגשתי חמלה לילדים שהוריהם התגרשו...
הרעיון לשיר היה לי כבר כשהגעתי אליהם הביתה. מאוחר יותר שיניתי את השם ל-"היי ג'וד" מפני שחשבתי שזה ישמע טוב יותר". אמר מקרטני.
מאוחר יותר התבטאה סינתיה:
"הייתי מופתעת לגמרי כאשר אחר-צהריים אחד, פול הגיע לבדו. התרגשתי מהדאגה העמוקה שלו לרווחתנו... הוא הלחין את השיר במכוניתו בדרך אלינו. לעולם לא אשכח את האמפתיה והדאגה של פול כאשר בא לבקר אותנו".
ג'וליאן גילה שהשיר נכתב בשבילו רק לאחר כ-12 שנים. לטענתו, הוא זוכר שהיה קרוב למקרטני יותר מאשר לאביו: "פול ואני נהגנו לבלות ביחד – יותר מאשר שביליתי עם אבא. הייתה לנו ידידות נפלאה, ונדמה שיש לי הרבה יותר תמונות שלי ושל פול משחקים יחד מהתקופה ההיא, מאשר תמונות שלי ושל אבא".
למרות העובדה שמקרטני כתב את השיר עבור ג'וליאן, התעקש ג'ון לנון בתחילה שהשיר נכתב בעצם עליו.
היו אנשים נוספים שחשבו שהשיר נכתב עליהם כמו כתבת העיתון דיילי אקספרס, ג'ודית סימונס.
כמו כן, הועלתה השערה שכתוצאה מקשיים במערכת היחסים של מקרטני עם בת זוגו באותה התקופה, ג'יין אשר, הוא כתב את השיר שהיה בעצם מסר "תת-מודע" לעצמו.
למעשה, כאשר לנון טען שהשיר נכתב עליו, מקרטני הכחיש את הטענה ואמר שכתב את השיר על עצמו.
ביקורות > רשימות כל הזמנים

| ארגון | רשימה | מיקום | מקור |
| --- | --- | --- | --- |
| בילבורד | 500 שירי הפופ של כל הזמנים | 288 |  |
קרדיטים

הביטלס
פול מקרטני -
זמר ראשי
פסנתר
גיטרה בס
ג'ון לנון -
ליווי
גיטרה אקוסטית
ג'ורג' האריסון -
ליווי
גיטרה חשמלית
רינגו סטאר -
ליווי
תופים
טמבורין
מוזיקאים נוספים
תזמורת 36 כלים -
10 כינורות
שלוש ויולות
שלוש צ'לו
שני קונטרבס
שני חלילים
שני קלרינטות
קלרינט בס אחד
בסון אחד
קונטרבסון אחד
ארבע חצוצרות
שתי קרניים
ארבע טרומבונים
מצעדים

| ארגון | שם | מיקום |
| --- | --- | --- |
| כאן 88 | מצעד שירי הביטלס של כאן 88 | 5 |
הקלטת השיר

הביטלס הקליטו את השיר 25 פעמים באולפני אבי רוד בשני הלילות בין 29–30 ביולי 1968. ההקלטות היו ברובן חזרות ולא יועדו להקלטה עצמה.
התכנון היה להקליט באולפני "טרידנט" כדי להשתמש במכונת הקלטה בעלת 8-ערוצים (באותה תקופה באולפני "אבי רוד" היה קיים רק מכשיר הקלטה בעל 4-ערוצים). הקלטה אחת מליל 29 ביולי מצויה בדיסק האנתולוגיה השלישי. הקלטת הקצב העיקרית הוקלטה ב-31 ביולי באולפני "טרידנט". לשם כך הקליטו 4 "טייקים" ולבסוף בחרו את הטייק הראשון. הקלטת השיר הסתיימה סופית ב-1 באוגוסט כאשר ג'ורג' מרטין (מפיק מוזיקלי) הוסיף תזמורת של 36 כלים לפזמון החוזר של השיר.
התזמורת הכילה: עשרה כינורות, שלוש ויולות, שלושה צ'לי, שני חלילים, קונטרבס, בסון, שתי קלרינטים, קונטרה-בס קלרינט, ארבע חצוצרות, ארבעה טרומבונים, שתי קרנות-יער, כלי הקשה ושתי בס מיתרים.
בזמן שהוסיפו קולות רקע, ביקשו הביטלס מחברי התזמורת שיעזרו להם על ידי מחיאת כפיים ושירה משותפת של הפזמון החוזר. רוב חברי התזמורת הסכימו (עבור תשלום כפול), אך חבר אחד התנגד לרעיון ולא שיתף פעולה – "אני לא מתכוון למחוא את הכפיים שלי עבור השיר הארור של פול מקרטני", אמר.
רינגו סטאר כמעט ופיספס את תזמון הכניסה שלו במהלך ההקלטה כאשר עזב לפתע להפסקת שירותים – בלי לידע את שאר חברי הלהקה – והביטלס התחילו להקליט בלעדיו. ב-1994 מקרטני אמר, ”רינגו יצא החוצה לשירותים ואני לא שמתי לב. השירותים היו קרובים יחסית לחדר התופים, הוא עבר מאחורי גבי ואני חשבתי שהוא עדיין בחדר. התחלתי את ההקלטה, כאשר בהתחלה לא אמורים להיות תופים בשיר, ופתאום הרגשתי את רינגו מדלג חזרה בשקט לעבר עמדת התופים, הוא הצליח להגיע לתופים בשניה האחרונה, בתזמון מושלם”.
במהלך ההקלטה הראשית, לנון צעק "או!" מלווה בצעקת "פאקינג הל" בדקות 2:56 ו-2:58 בהתאמה, לתוך השיר. זה קרה לאחר שהוא שר "תן לה להיכנס לתוך עורך" כאשר מקרטני שר "תן לה להיכנס מתחת עורך". מהנדס הקול קן סקוט אמר מאוחר יותר לכריס האנט, כתב העיתון MOJO, ”אמרו לי את זה אז, אבל לא שמתי לב לזה בשיר, עכשיו כשאני יודע איפה זה בדיוק אני לא יכול לפספס את זה. יש לי תחושה שהם ידעו על זה, השיר בכל מקרה היה סוג של מיקס. אני מדמיין לעצמי שזה מסוג הדברים שקורים – זאת הייתה טעות, הם הקשיבו לזה וחשבו, לא נורא, זה בסדר”.
לג'ורג' האריסון ופול מקרטני היו חילוקי דעות בזמן הקלטת השיר. בזמן אחת החזרות האריסון ניגן ריף בגיטרה בתשובה לכל שורת מילים. העניין לא התאים לארגון השיר לפי תפיסתו של מקרטני, והוא הטיל וטו. בראיון מ-1994 מקרטני אמר, ”התלוצצנו בזמן שעשינו את האנתולוגיה – אמרתי לו : 'הבנתי שהייתי אז קצת נודניק ושתלטן' והאריסון ענה בציניות : 'או לא, פול, מעולם לא עשית משהו כזה !'... אבל זה היה הכרחי בשבילי. כשאני מסתכל על זה אחורה, אני חושב, בסדר, הייתי קצת שתלטן, זה היה הטיפוס הקשוח שבי, היה קשה לא לקרוס תחת הלחץ.”
רון ריצ'רדס, שעבד עבור ג'ורג' מרטין באולפני "פארלפון" ו"אייר", ומי שגילה את להקת "ההוליס", היה נוכח בהקלטות ביטלס רבות. הוא אמר שמקרטני היה "חסר רגישות לכל האחרים בסטודיו", ושהוא היה "בטירוף" כדי להפיק את ההקלטה האפשרית הטובה ביותר, כמעט בכל מחיר.
גרסאות כיסוי

בשנת 1968 הפכה גרסת כיסוי של השיר בביצועו של וילסון פיקט ללהיט בארצות הברית.
חוה אלברשטיין הקליטה גרסה עברית של השיר בשם "היי רות". את המילים כתב יורם טהרלב, והשיר הופיע באלבום "משירי ארץ אהבתי".
השיר היה לאחד מהשירים השונים של הביטלס אשר בוצעו מחדש על ידי אלביס פרסלי.
הערות שוליים

↑  Miles, Barry (1997). Paul McCartney: Many Years From Now. New York: Henry Holt and Company עמ 465
↑  Miles, Paul עמ 465
↑  Cross, Craig (2005). The Beatles: Day-by-Day, Song-by-Song, Record-by-Record. Lincoln, NE: iUniverse. עמ 366
↑  Cross, The Beatles. עמ 367
↑  The 500 Best Pop Songs (Nos. 500-301): Staff List, בילבורד, ‏17 באוקטובר 2023 (באנגלית אמריקאית)
↑  מצעד שירי הביטלס של כאן 88
↑  Lewisohn, Mark (1988). The Beatles Recording Sessions. New York: Harmony Books. ISBN 0-517-57066-1. עמ 146
↑  Miles 1997, p. 466.
↑  Hunt, Chris, "The Story Of Hey Jude", ‏2003
↑  Miles 1997, p. 466
↑  Spitz, Bob (2005). The Beatles: The Biography. Boston: Little, Brown. ISBN 0-316-80352-9. עמ 783
| הביטלס |
| --- | --- | --- |
ג'ון לנון • פול מקרטני • ג'ורג' האריסון • רינגו סטאר
פיט בסט • סטיוארט סאטקליף • לנון-מקרטני
| אלבומי אולפן | Please Please Me‏ (1963) • With the beatles‏ (1963) • A Hard Day's Night‏ (1964) • Beatles for Sale‏ (1964) • !Help‏ (1965) • Rubber Soul‏ (1965) • Revolver‏ (1966) • Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band‏ (1967) • Magical Mystery Tour‏ (1967) • The Beatles‏ (1968) • Yellow Submarine‏ (1969) • Abbey Road‏ (1969) • Let It Be‏ (1970) |  |
| סרטים | ‏A Hard Day's Night‏ (1964) • !Help‏ (1965) • Magical Mystery Tour ‏(1967) • Yellow Submarine ‏ (1968) • Let It Be ‏(1970) • The Beatles: Get Back ‏(2021) |  |
| הנהלה | אלן ויליאמס • בריאן אפשטיין • אלן קליין • אפל רקורדס |  |
| הפקה | ג'ורג' מרטין • ג'ף אמריק • פיל ספקטור • נורמן סמית' • אלן פרסונס • אולפני אבי רוד |  |
| ערכים נוספים | ערכים נוספים |  |
|  | The Quarrymen • ביטלמניה • ריצ'רד לסטר • תאוריית הקשר על מותו של פול מקרטני • מסע הקסם המסתורי • קלאוס פורמן • יוקו אונו • אנתולוגיה • רצח ג'ון לנון • LOVE • פיליפ נורמן • סיד ברנשטיין • החיפושית החמישית • הופעת הביטלס על הגג • פירוק הביטלס |  |
דיסקוגרפיה של הביטלס • שירי הביטלס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1041771207  MusicBrainz work: eac0d507-46ed-3ed7-80d5-e4ac31719221  VIAF: 176606219   WorldCat (עם VIAF): 176606219
קטיושה (שיר)

ערך זה עוסק בשיר רוסי ידוע. אם התכוונתם למשגר רקטות, ראו .
"קַטְיוּשה" (ברוסית: "Катюша") הוא אחד מהשירים הרוסיים המפורסמים ביותר בתקופת מלחמת העולם השנייה והידועים ביותר בעולם. השיר הושמע לראשונה ב-1938 בידי הזמרת ולנטינה בטישצ'בה בליווי התזמורת של ויקטור קנושוויצקי, ולאחר מכן הפך לאחד השירים הקבועים ברפטואר של מקהלת הצבא האדום. השיר הולחן על ידי המלחין היהודי מרדכי מטוויי בְּלַנְטֶר והמילים נכתבו על ידי המשורר מיכאיל איסאקובסקי. השיר עוסק בקטיושה (שם חיבה הנגזר מיקטרינה או קטרינה: יקטרינה -> קטיה -> קטיושה) – שם נפוץ לנערות רוסיות. מילות השיר עוסקות באהוב נפשה של נערה, שיצא להגן על המולדת, ולו היא שומרת אמונים. בתקופת מלחמת העולם השנייה הפך השיר גם להמנון הפרטיזנים האיטלקיים.
השיר תורגם לעברית על ידי נח פניאל, יהודי יליד פולין שנמלט בתקופת מלחמת העולם השנייה לווילנה ועלה ארצה בשנת 1941 עם קבוצת חלוצים שהתפזרו בקיבוצים שונים והפיצו את השיר. בעברית מכונה השיר לעיתים "לבלבו אגס וגם תפוח".
| רוסית | גרסה רוסית בכתב לטיני | גרסת הפרטיזנים האיטלקים |
| --- | --- | --- |
|  Катюша Расцветали яблони и груши,  Поплыли туманы над рекой;  Выходила на берег Катюша,  На высокий берег, на крутой. Выходила, песню заводила  Про степного, сизого орла,  Про того, которого любила,  Про того, чьи письма берегла. Ой, ты песня, песенка девичья,  Ты лети за ясным солнцем вслед,  И бойцу на дальнем пограничье  От Катюши передай привет. Пусть он вспомнит девушку простую,  Пусть услышит, как она поёт,  Пусть он землю бережёт родную,  А любовь Катюша сбережёт. Расцветали яблони и груши,  Поплыли туманы над рекой;  Выходила на берег Катюша,  На высокий берег, на крутой. |  Katjuša Rascvetali jabloni i gruši,  Poplyli tumany nad rekoj;  Vychodila na bereg Katjuša,  Na vysokij bereg, na krutoj. Vychodila, pesnju zavodila  Pro stepnogo sizogo orla,  Pro togo, kotorogo ljubila,  Pro togo, č'i pis'ma beregla. Oj, ty pesnja, pesenka devič'ja,  Ty leti za jasnym solncem vsled,  I bojcu na dal'nem pogranič'e  Ot Katjuši peredaj privet. Pust' on vspomnit devušku prostuju,  Pust' uslyšit, kak ona poët,  Pust' on zemlju berežët rodnuju,  A ljubov' Katjuša sberežët. Rascvetali jabloni i gruši,   Poplyli tumany nad rekoj;  Vychodila na bereg Katjuša,  Na vysokij bereg, na krutoj. |  Fischia il vento Fischia il vento, infuria la bufera,  scarpe rotte eppur bisogna andar  a conquistare la rossa primavera,  dove splende il sol dell'avvenir.   Ogni contrada è patria del ribelle,  ogni donna a lui dona un sospir.  Nella notte lo guidano le stelle,  forte è il cuore e il braccio nel colpir.   Se ci coglie la crudele morte  dura vendetta verrà dal partigian,  sicura ormai è già la dura sorte  del fascista vile traditor.   Cessa il vento, calma è la bufera,  torna a casa il fiero partigian,  sventolando la rossa sua bandiera,  vittoriosi alfin liberi siam!   |
הבית הראשון של הגרסה העברית, בתרגום נח פניאל, שניסה לשמור על רוח המקור:
לִבְלְבוּ אַגָּס וְגַם תַּפּוּחַ,
עַרְפִלִים כִּסּוּ אֶת הַנָּהָר
וְקַטְיוּשָׁה אָז יָצְאָה לָשׂוּחַ
אֱלֵי חוֹף תָּלוּל וְנֶהְדָּר.
תרגומים מעברית

הזמרת ריקה זראי, שעברה מישראל לצרפת, ביצעה שם את תרגומו של השיר לצרפתית בשם "קאזאצ'וק" (Casatchok). מאוחר יותר לקחה הזמרת דלידה את הגרסה הזאת ושרה אותה בגרמנית ואיטלקית. הזמרת טובה פורת הקליטה אותו בטורקיה שרה אותו בטורקית (Yarın Yok (Orijinal Plak Kayıt) ב 1969.
אילו ציפורים

| --- | --- |
 שיר בביצוע להקת הנח"ל
 יצא לאור:  1967
 סוגה:  זמר עברי
 שפה:  עברית
 כתיבה:  ז'אן ברוסול, תרגמה: נעמי שמר
 לחן:  ז'אן-פייר קָאלְבֶה (צר')
 
"אִילוּ ציפורים" הוא פזמון שאת מילותיו בעברית תרגמה נעמי שמר לשיר הצרפתי "Si tous les oiseaux" של הקומפניון דה לה שנסון, וביצעה לראשונה ב-1967 להקת הנח"ל בעיבודו של יאיר רוזנבלום.
רקע

השיר "Si tous les oiseaux" נכתב על ידי חברי הקומפניון דה לה שנסון ז'אן בְּרוּסוֹל (מילים) וז'אן-פייר קָאלְבֶה (צר') (לחן) בשנת 1961 בצרפת ובוצע על ידי ההרכב.
נעמי שמר תרגמה אותו לעברית ויאיר רוזנבלום עיבד אותו. השיר בוצע על ידי להקת הנח"ל בתוכניתה "הנחלאים באים, הנחלאים באים", שעלתה בשנת 1967, זמן קצר לאחר מלחמת ששת הימים. בהופעות בוצע השיר בחושך, כאשר מבצעי השיר עוטים כפפות לבנות על הידיים עם חומר זרחני, כך שרק ידיהם ייראו בחשיכה.
השיר נכלל בפסקול הסרט "הלהקה" (1978).
בשנת 2012 ביצע שלומי שבת גרסת כיסוי לשיר במסגרת פרויקט "צה"ל בלאפה", שכלל חידוש לשירי הלהקות הצבאיות.
הערות שוליים

↑  אילו ציפורים באתר שירונט
↑  אילו ציפורים, באתר הספרייה הלאומית
↑  צה"ל בלאפה: החידושים של שרית חדד ושלומי שבת, באתר "בטריבונה", 26 באפריל 2012
פרק מתוך השיר ששולב במיצב אומנותי של הפארק הלאומי של רמת גן
העכבר ששאג

| --- | --- |

עטיפת קלטת DVD
 מבוסס על:  "העכבר ששאג" מאת לאונרד ויברליי
 בימוי:  ג'ק ארנולד
 הופק בידי:  וולטר שנסון   ג'ון פנינגטון
 תסריט:  רוג'ר מקדוגל   סטנלי מאן
 עריכה:  רימונד פולטון
 שחקנים ראשיים:  פיטר סלרס ג'ין סיברג ליאו מק'קרן
 מוזיקה:  אדווין אסטלי
 צילום:  ג'והן ווילקוקס
 מדינה:  בריטניה
 חברת הפקה:  סרטי קולומביה
 חברה מפיצה:  סרטי קולומביה
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  26 באוקטובר 1959
 משך הקרנה:  83 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט מדע בדיוני, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 דף הסרט ב־IMDb
 
העכבר ששאג (באנגלית: The Mouse That Roared) הוא סרט סאטירי, קלאסי בריטי משנת 1959, 
העוסק במלחמה הקרה בכיכובו של פיטר סלרס.
התסריט לסרט הוא עיבוד קולנועי לסדרת ספרים סאטיריים שנכתבו על ידי הסופר אמריקאי-אירי לאונרד ויברליי בשנת 1955, על קורותיה של דוכסות ארופית זעירה ודמיונית והתמודדותה בזירה הבין-מעצמתית.
הספרים והסרט מציגים את הפוליטיקה העולמית, מרוץ חימוש, נשק גרעיני והפוליטיקה האמריקאית באור סאטירי ומגוחך.
בסיפור, הדוכסות הנתונה במצב כספי קשה מכריזה מלחמה על ארצות הברית על מנת להפסיד בה ולהשיג סיוע כספי, אולם בטעות מנצחת אותה. 
לכן השם "העכבר ששאג" הפך למושג המבטא את ניצחונם המפתיע של החלשים, ניצחון שגם הם חוששים ממנו.
בסרט מגלם פיטר סלרס שלוש דמויות בו-זמנית: הדוכסית המבוגרת וטובת הלב, ראש הממשלה הממולח והמניפולטיבי ו"ראש הצבא" ה"לא יוצלח" אך המנצח. 
זאת, בדומה לתפקידיו בסרט הקומי דוקטור סטריינג'לאב משנת 1964, העוסק גם הוא במלחמה הקרה ובמירוץ החימוש הגרעיני.
עלילה

הסרט מספר על דוכסות אירופית זעירה ושלווה בשם "גרנד פינוויק" בהרי האלפים, בה מושלת בנועם הדוכסית גלוריאנה השביעית (פיטר סלרס).
הדוכסות נקלעה למשבר כלכלי חמור עקב אובדן מקור הפרנסה היחיד שלה, יצוא היין מתוצרתה לשוק האמריקאי. זאת, בגלל הופעתו של יין אמריקאי מתחרה בעל שם דומה.
ראש הממשלה, הרוזן רופרט מוניג'וי (פיטר סלרס) הציע פתרון מקורי למשבר: הכרזת מלחמה על ארצות הברית. 
זאת, בהנחה כי אחרי התקפת-דמה והפסד, האמריקאים יהיו סלחנים כהרגלם ויתמכו כלכלית באויביהם לשעבר (כפרודיה על תוכנית מרשל). 
ההצעה מתקבלת בהתלהבות על ידי הדוכסית, ראש האופוזיציה (ליאו מק'קרן) ושאר חברי הפרלמנט.
כיוון שהדוכסות חייה בשלום מאות בשנים, אין לה צבא. כוח המגן היחיד בה הוא חבורת איכרים נרפים המצוידים בקשתות וחצים, לבושים בבגדי לוחמים מימי הביניים ושריון שרשראות. 
על כוח זה מפקד טלי בסקומב (פיטר סלרס), יערן שלומיאל.
בעקבות המזימה נשלחת "הכרזת המלחמה" בדואר, ומפקד הצבא נשלח עם כעשרים מאנשיו באוניה, לביים התקפה על ארצות הברית. 
הכוח נשלח עם הנחיה של הדוכסית: "העיקר שאף אחד לא יפגע".
אולם מימוש המזימה מתפתח באופן בלתי צפוי.
"הכרזת המלחמה" נחשבת בעיני פקיד הממשל כבדיחה עיתונאית וזוכה להתעלמות. 
כוח המשימה נוחת בניו יורק בדיוק בזמן בו העיר מצויה בתרגיל התגוננות אזרחית ותושביה מצויים במקלטים.
הכוח מצליח לשבות פיזיקאי בשם ד"ר קוקינץ (דייוויד קוסוף), המפתח פצצה רבת-עוצמה ("Q-Bumb"), וכן את ביתו היפהפייה (ג'ין סיברג). הם לוקחים בשבי גם גנרל אמריקאי וחבורת שוטרים.
הפצצה המעוצבת בצורה ובגודל של כדור פוטבול יכולה "להשמיד את כל צפון אמריקה.. וגם חלק מדרומה". 
הכוח ואיתו החטופים והפצצה, הלא יציבה במיוחד, שב לדוכסות.
בדוכסות, הניצחון מתקבל ההלם מוחלט. 
הוא מצית התעניינות עולמית ומתח בין-מעצמתי סביב הדוכסות והפצצה.
כתוצאה מההסתבכות המדינית ראש הממשלה וראש האופוזיציה מתפטרים במחאה. 
בעקבות זאת, מתמנה טלי לראש הממשלה.
בת המדען, בה טלי מאוהב, נשלחת בניגוד לרצונה להשפיע עליו להחזיר את הפצצה לארצות הברית. 
היא נכשלת במשימתה אך מתאהבת בטלי.
לבסוף, ארצות הברית חותמת הסכם כניעה עם הדוכסות, כאשר הפצצה נשארת כערבון בדוכסות, למניעת מרוץ חימוש בין-מעצמתי.
בניסיון לנטרל את הפצצה, מתגלה למדען ולטלי כי היא איננה פעילה כלל, לאחר שעכבר נראה יוצא ממנה. 
עובדה זו נשמרת בסוד על מנת לקיים את מאזן האימה. אולם בתמונת הסיום של הסרט נראית הפצצה מתעוררת לחיים, וכותרת הסיום היא "הסוף... אנו מקווים".