stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ערוץ פאגודרומה
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  מידע גאוגרפי
| רכס אתוס |
| --- | --- | --- |
| קרחונים | סקילה |  |
| רכסים | ליאה • קוטרר |  |
| הרים | בול • גידינגס • מקנזי • פיטר |  |
| נונאטאקים | דוסון • האנט |  |
| רכס פורתוס |
| --- | --- | --- |
| קרחונים | כריבדיס • סקילה |  |
| רכסים | האלקומב • מרטין • קורי |  |
| הרים | גאסטון • גבאן • גרדנר • טאר • פולארד • קנהאם • קאצ'ליף • קירקבי • קרוהן • קרייטון |  |
| אתרים אחרים בהרי הנסיך צ'ארלס |
| --- | --- | --- |
| רכסים נוספים | אליסון • סאקסטון |  |
| הרים | בראון-קופר • פורקסט • קרטר |  |
| עמקים ומישורים | מדרון בנט |  |
| נונאטאקים | ארמוניני |  |
| מפרצים | ביינמדארט |  |
פטר וולבן

| --- | --- |

 לידה:  1964 (בן 60 בערך) בון, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 פרסים והוקרה:  Umweltmedienpreis (2016) 
 אתר רשמי
 
פטר וולבן (בגרמנית: Peter Wohlleben; נולד ב-1964) הוא יערן וסופר גרמני הכותב על נושאים אקולוגיים בשפה פופולרית. הוא המחבר של רב המכר של הניו יורק טיימס "The Hidden Life of Trees: What They Feel, How They Communicate", שתורגם מגרמנית לאנגלית בשנת 2016 ולעברית בשנת 2015.
רקע

לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר לייעור ברוטנבורג אם נקר (Rottenburg am Neckar), החל וולבן לעבוד כשומר עצים ממשלתי בריינלנד-פפאלץ ב-1987. ככל שהכיר יותר את היערות שעליהם פיקח, התאכזב בגלל הנזקים שנגרמו מהטכניקות והטכנולוגיות שבהן ציפו ממנו להשתמש, כולל כריתת עצים בוגרים ושימוש בקוטלי חרקים.
וולבן מפקח על יער אשור מטעם עיריית הימל (Hümmel), גרמניה. הוא מדריך סיורי יער קבועים באקדמיית היער שלו.
קריירת כתיבה

וולבן החל לפרסם ספרים על מחקר מדעי של אקולוגיה וניהול יערות בשנת 2007. ספרו Das geheime Leben der Bäume (החיים הנסתרים של העצים) הופיע ב-2015 בהוצאת לודוויג מבית רנדום האוס וזכה לסקירות בכל העיתונים הגרמניים הגדולים, כולל מאמרים סקפטיים בעיתונות העסקית. הספר הוצג כסיפור שער ב"דר שפיגל" והופיע ברשימת רבי המכר של העיתון.
ספרו משנת 2015 על יערות טבעיים מציג את עולם העצים, כולל Wood-Wide Web (רשת תקשורת בין עצים), שדרכה מחליפים העצים חומרי תזונה ואותות זה עם זה.
תרגום לאנגלית פורסם בספטמבר 2016 עם הקדמה מאת טים פלנרי בהוצאת Greystone Books בשיתוף עם מכון דייוויד סוזוקי. סרט תיעודי בשם "עצים אינטליגנטיים" מציג כמה מהתצפיות של וולבן. הוא מופיע לצד סוזן סימרד, פרופסורית לאקולוגיה של היערות באוניברסיטת קולומביה הבריטית, שעוסקת במחקר על אינטראקציות בין עצים דרך רשתות מיקוריזיות מאז 1997. סרט דוקומנטרי שני הופיע ב-2020 והוקרן בארצות הברית.
בשנת 2016 פרסם את ספרו Das Seelenleben der Tiere (החיים הפנימיים של החיות), שפורסם באנגלית בשנת 2017. ספרו מ-2012 Kranichflug und Blumenuhr (טיסת עגורים ושעון הפרחים), תורגם לאנגלית ב-2018. ספרו "החוכמה הסודית של הטבע: עצים, בעלי חיים והאיזון יוצא הדופן של כל היצורים החיים - סיפורי מדע ותצפית" פורסם ב-2019.
ספרו הראשון של וולבן לילדים, "האם אתה שומע את העצים מדברים?: גילוי החיים הנסתרים של יערות", מהדורה לצעירים של "החיים הנסתרים של העצים", פורסם באנגלית באוקטובר 2019.
יצירות מרכזיות

The Hidden Life of Trees: What They Feel, How They Communicate – Discoveries from a Secret World (Greystone Books, 2015)
The Inner Life of Animals: Love, Grief, and Compassion: Surprising Observations of a Hidden World (Greystone Books, 2016)
The Secret Wisdom of Nature: Trees, Animals, and the Extraordinary Balance of All Living Things ― Stories from Science and Observation (Greystone Books, 2017)
Can You Hear the Trees Talking?: Discovering The Hidden Life of the Forest (Greystone Kids, 2019)
Peter and the Tree Children (Greystone Kids, 2020)
The Heartbeat of Trees: Embracing Our Ancient Bond with Forests and Nature (Greystone Books, 2021)
הערות שוליים

↑  Wohlleben, Peter. "Peter Wohlleben – Bücher". Förster & Autor Peter Wohlleben (בגרמנית). אורכב מ-המקור ב-3 במרץ 2009. נבדק ב-15 באפריל 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  McGrane, Sally (2016-01-29). "German Forest Ranger Finds That Trees Have Social Networks, Too". The New York Times (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2021-11-25.
↑  פטר וולבן, החיים הנסתרים של העצים, ישראל: אסיה, 2015
↑  Mark Brown (2017-05-27). "Trees talk to each other, have sex and look after their young, says author | Environment". The Guardian. נבדק ב-2017-05-31.
↑  
Leslie, André; Taube, Friedel (19 בנובמבר 2013). "Protecting Germany's old forests". Deutsche Welle. נבדק ב-17 באפריל 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Do Trees Talk to Each Other?".
↑  Weinl, Volker (25 ביולי 2015). "Können Bäume wirklich miteinander reden?" [Can Trees really converse with each other?] (בגרמנית). Bild GmbH & Co. KG. נבדק ב-17 באפריל 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Heidtmann, Jan (20 בנובמבר 2015). "Der Baumflüsterer" [The Tree Whisperer]. Sueddeutsche Zeitung (בגרמנית). נבדק ב-17 באפריל 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Freund, Wielland (4 ביולי 2015). "Aus dem Bäumischen von Peter Wohlleben" (בגרמנית). WeltN24 GmbH. נבדק ב-17 באפריל 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  
zu Guttenberg, Philipp (23 בדצמבר 2015). "Sehnsuchtsort Wald" [The Woods: a place of yearning]. Handelsblatt (בגרמנית). נבדק ב-17 באפריל 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Mühl, Stephanie (29 בנובמבר 2015). "Bäume sind so tolle Lebewesen" [Trees are such fantastic creatures] (בגרמנית). Frankfurter Allgemeine. נבדק ב-17 באפריל 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Maus, Stephan (17 באוקטובר 2015). "Dieser Rebell mischt den deutschen Wald auf" [This rebel presents a new view of the German forest] (בגרמנית). stern.de GmbH. נבדק ב-15 באפריל 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Wohlleben, Peter (2015). Das geheime Leben der Bäume (בגרמנית). München: Ludwig. ISBN 978-3-453-28067-0.
↑  Anon, "Trees have sex, feel pain, says German forester", Deutsche Welle, June 6, 2017.
↑  
Wohlleben, Peter (בספטמבר 2016). The Hidden Life of Trees (באנגלית). Vancouver, Canada: Greystone. ISBN 978-1-771-64248-4. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Intelligent Trees – The Documentary. נבדק ב-9 בפברואר 2017. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Simard, Suzanne. "Faculty Profile - Publications". UBC Faculty of Forestry. נבדק ב-18 ביולי 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Simard, Suzanne. "The networked beauty of forests". TED-Ed (באנגלית). נבדק ב-2020-12-31.
↑  "The Hidden Life of Trees". IMDB.
↑  Girish, Devika (15 ביולי 2021). "'The Hidden Life of Trees' Review: Magic Kingdom". New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Can You Hear the Trees Talking?, reviewed | Books, et al". בדצמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007406814505171  PLWABN: 9810685827205606  BIBSYS: 1460961538784  BNE: XX5601619  BnF: cb171120480 (data)  CANTIC: a12387344  GND: 13378195X  ISNI: 0000 0001 1950 1022  LCCN: no2011070109  LNB: 000256952  MusicBrainz: c4f783e0-229b-4967-8e37-2579601bf6fc  NDL: 001265772  NKC: osa2016934230  NLK: KAC201606243  NSK: 000684820  NTA: 401958175  SUDOC: 199564655  VIAF: 55346472   WorldCat (עם VIAF): 55346472
פיליפ קלפל

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.[[קטגוריה:ערכים להחלפת תמונה בחופשית|גנרל פיליפ קלפל]]
גנרל פיליפ קלפל
 לידה:  9 בדצמבר 1887 פוזן, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 פטירה:  10 באוקטובר 1964 (בגיל 76) קובורג, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1905–1945 (כ־40 שנה)
 דרגה:   גנרל חיל הפרשים (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-1   מפקד הקורפוס ה-50   מפקד הקורפוס ה-1   מפקד הקורפוס ה-16   מפקד הקורפוס ה-30   מפקד הארמייה ה-25
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   עיטור בית הוהנצולרן עם חרבות
 
גנרל פיליפ קלפל (בגרמנית: Philipp Kleffel;‏ 9 בדצמבר 1887 – 10 באוקטובר 1964) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

קלפל נולד ב-9 בדצמבר 1887 בפוזן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1905 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט האולנים ה-4 (פומרניה ה-1 - פון שמידט). עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הועבר לרגימנט האולנים ה-4 (הדוכסות הגדולה מקלנבורג-שוורין ה-8 - הקיסר וילהלם), ולחם בשורותיו במהלך המלחמה. ב-24 בדצמבר 1914 הועלה לדרגת אובר לוטננט, וב-3 באפריל 1916 מונה לקצין מטה בחטיבת הפרשים ה-41. ב-5 באוקטובר 1916 הועלה לדרגת ריטמייסטר. באוגוסט 1917 מונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-19, וב-28 ביוני 1918 מונה לקצין מטה בקורפוס המילואים ה-41. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף קלפל לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 במאי 1922 מונה קלפל למפקד פלוגה 2 ברגימנט הפרשים ה-4, ובשנת 1924 מונה לקצין מטה בקבוצת הארמייה הראשונה. ב-1 באוקטובר 1926 מונה לקצין מטה במשרד המלחמה, וב-1 באוקטובר 1929 הועלה לדרגת מיור. באביב 1931 מונה לקצין מטה בפיקוד הרגלים ה-3, ובשנת 1932 מונה לראש מטה דיוויזיית הפרשים ה-2 של הרייכסווהר. ב-1 בדצמבר 1933 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באוקטובר 1935 הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 באפריל 1936 מונה למפקד רגימנט הפרשים ה-14, וב-15 בפברואר 1938 מונה למפקד פיקוד הפרשים ה-4 בהנובר. ב-1 ביוני 1939 הועלה קלפל לדרגת גנרל מיור, וב-26 באוגוסט 1939 לראש מטה המחוז הצבאי ה-11 בהנובר.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

ב-15 באפריל 1940 מונה קלפל למפקד הדיוויזיה ה-1, ופיקד עליה במהלך המערכה על צרפת כחלק מהקורפוס ה-1 במסגרת הארמייה הרביעית, ולאחר מכן במסגרת הארמייה ה-18. ב-1 ביוני 1941 הועלה קלפל לדרגת גנרל לוטננט, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-1 ולאחר מכן כחלק מהקורפוס ה-38, במסגרת הארמייה ה-18. ב-12 ביולי 1941 פרש קלפל מתפקידו עקב מחלה, וב-4 בספטמבר לאחר החלמתו חזר לפקד על הדיוויזיה, שהייתה חלק מהקורפוס ה-38, ולאחר מכן חלק מהקורפוסים ה-1 וה-28, במסגרת הארמייה ה-18.
ב-19 בינואר 1942 מונה קלפל למפקד הקורפוס ה-50, שהיה חלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, וב-19 בפברואר 1942 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 במרץ 1942 הועלה קלפל לדרגת גנרל חיל הפרשים, וב-3 במרץ פרש מתפקידו לחופשה קצרה. ב-20 ביולי 1942 חזר קלפל לפקד על הקורפוס ה-50, ולחם עמו בקרבות בלנינגרד. תוך שבמקביל פיקד מה-3 במרץ 1943 עד ה-31 במרץ, ומה-17 באוגוסט עד ה-17 בספטמבר 1943 גם על הקורפוס ה-1 (שהיה אף הוא חלק מהארמייה ה-18). ב-17 בספטמבר 1943 פרש קלפל מתפקידו, וב-15 בינואר 1944 מונה למפקד המחוז הצבאי התשיעי בקאסל. ב-16 באפריל 1944 פרש קלפל מתפקידו, וב-4 ביולי 1944 מונה למפקד הקורפוס ה-30, שהיה חלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות דרום אוקראינה. ב-16 ביולי 1944 מונה קלפל למפקד הקורפוס ה-16, שהיה חלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, וב-20 באוקטובר 1944 מונה למפקד פלגת הארמייה גרסר, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות צפון והפכה ב-29 באוקטובר לפלגת הארמייה קלפל. ב-21 בנובמבר 1944 מונה שוב למפקד הקורפוס ה-16, וב-16 בדצמבר מונה שוב למפקד הקורפוס ה-30, שהיה חלק מהארמייה ה-15, ולאחר מכן חלק מהארמייה ה-25 במסגרת קבוצת ארמיות H.
ב-30 במרץ 1945 מונה קלפל למפקד הארמייה ה-25, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות H, ובסוף המלחמה נפל בשבי הבריטי.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

קלפל שוחרר מהשבי ב-20 באוקטובר 1947. לאחר שחרורו התגורר בעיר קובורג, עד למותו ב-10 באוקטובר 1964, והוא בן 76 שנים.
עבדות ברומא העתיקה

שני עבדים נושאים כדי יין בלבוש אופייני לעבדים רומאים, ועל צווארם קמע נגד עין הרע. משמאל, עבד-נער נושא מים ומגבות, והעבד מימין מביא סל ובו פרחים; פסיפס רומאי מהמאה השנייה או שלישית שנמצא בדוגה, תוניסיה ומוצג במוזיאון בארדו
מוסד העבדות ברומא העתיקה מילא תפקיד בולט בחיי החברה והכלכלה הרומית. בנוסף לעבודת כפיים בחוות חקלאיות ובמכרות, עבדים מלאו תפקידים רבים ומגוונים במגוון שירותים, כך למשל בהנהלת חשבונות. אף שמעמדם של עבדים בחברה הרומית השתנה בין תקופת יסודה של רומא לבין שקיעתה של האימפריה, הם נחשבו רכוש בחוק הרומי וזכויותיהם היו מועטות משל אזרחים. לאורך שנותיה של האימפריה הרומית העבדים זכו בהדרגה להגנה משפטית רבה יותר, כולל הזכות להתלונן על אדוניהם. עם שחרורם נודעו העבדים בכינוי ליברטוס (בלטינית: libertus) וילדיהם נולדו כשהם אזרחים מן השורה. כאשר התדלדלה אספקת העבדים, לקראת שקיעתה של האימפריה הרומית, הוטלו הגבלות חוקיות על שחרור עבדים. עבדים נמלטים היו נתפסים ומוחזרים לאדוניהם, לעיתים קרובות תמורת פרס למוצא. לאורך תקופת העבדות ברומא העתיקה היו אף מקרי מרד עבדים, ואלה דוכאו בידי הצבא.
מקור העבדים

רוב העבדים ברומא העתיקה מקורם בשבויים שהביאו עימם למולדת צבאות רומא כשלל מלחמה. הפיכתם של חיילי האויב השבויים לעבדים הביאה הכנסה נאה למנצחים ואף שימשה חלופה נאותה להריגתם או להחזקתם במאסר.
בנוסף, אבות ברומא יכלו למכור את ילדיהם לעבדות ולנושים הייתה הזכות לקחת לעבדות חייבים שלא עמדו בהתחיבויותיהם. אולם היה זה לא חוקי לאזרחי רומא למכור את עצמם לעבדות בגלל החשש שבכך יפתח פתח למעשי מרמה. אף ילדים שננטשו בלידתם הפכו לעיתים קרובות לעבדים.
במאה ה-1 כתב דיוניסיוס מהליקרנסוס כי מוסד העבדות ברומא החל בכך שרומולוס העניק לאבות הרומאים את הזכות למכור את ילדיהם לעבדות, והוא המשיך לגדול עם צמיחתה של המדינה הרומאית. בעלות בעבדים הייתה נפוצה מאוד בין אזרחי רומא החל מן המלחמה הפונית השנייה (218 עד 201 לפנה"ס) ועד למאה ה-4. ההיסטוריון היווני סטראבון (63/64 לפנה"ס לערך - 24 לספירה לערך), תיעד את ממדיה הענקיים של תופעת הסחר בעבדים כתוצאה מהתמוטטות הממלכה הסלאוקית אשר הסתיימה ב-63 לפנה"ס. בדלוס שבאגן המזרחי של הים התיכון היה נמל חופשי החל משנת 166 לפנה"ס שבו פעל אחד משוקי העבדים הגדולים ביותר. רבים מבעלי האחוזות העשירים באיטליה הגיעו למקום ורכשו עבדים רבים לעיבוד אדמותיהם.
עבדים הובאו לרומא מכל רחבי אירופה ואגן הים התיכון, במיוחד מן העמים הקלטים, גרמאנים, בני תראקיה וקרתגו ועמים מזרח תיכוניים. עד למאה ה-1 לספירה התפתח מנהג שאסר על הפיכת אזרחי רומא לעבדים, או תושבי גאליה קיסאלפינה ממוצא איטלקי, אולם קודם לאותה תקופה רבים מבני דרום ומרכז איטליה הוצאו לעבדות לאחר תבוסה בקרב.
מכירת עבדים

עבדים חדשים נרכשו בדרך כלל במכירה המונית של סוחרי עבדים אשר עקבו אחר צבאות רומא לשדה הקרב. רבים מרוכשי העבדים חיפשו עבדים חזקים, בעיקר גברים. קיימת אי-בהירות היסטורית האם ילדים נמכרו לעבדות במחיר זול יותר מאשר מבוגרים, או להפך. יוליוס קיסר מכר בהזדמנות אחת את תושביו של אזור שלם שכבש בגאליה, לא פחות מ-53,000 נפש, לסוחרי עבדים מיד לאחר הכיבוש.
בתחומי האימפריה עבדים נמכרו במכירות פומביות, ולעיתים אף בחנויות, או במכירות פרטיות של עבדים שהיו בעלי ערך רב יותר. שוק העבדים היה בפיקוח אנשי ממשל רומי, קוואיסטורים. לעיתים עבדים עמדו ערומים על בימה מסתובבת, ולצידו של כל עבד שהועמד למכירה הוצב שלט ובו תיאור של מוצאו, בריאותו, אופיו, חוכמתו, השכלתו, ומידע נוסף הרלוונטי לרוכש. מחירי העבדים השתנו בהתאם לגיל העבד ואיכותו, ועבדים איכותיים עלו סכומי כסף נכבדים. סוחר העבדים התחייב לאפשר לקונה לבטל את העסקה בתוך חצי שנה, או לפצות את הקונה, אם התגלו פגמים בעבד שלא היו ידועים בעת העסקה. עבדים שנמכרו ללא אחריות חבשו כובע בעת המכירה.
אבות אזרחי רומא מכרו לעיתים את ילדיהם לעבדות, ואף ילדיהם של עבדים הפכו לרכוש אדוניהם וניתן היה למוכרם.
טיפול בעבדים

קיימות עדויות על התעללות בעבדים ברומא, אולם קשה לקבוע עד כמה נרחבת הייתה תופעה זו. נכתב על קאטו הזקן כי גרש עבדים זקנים או חולים מביתו. סנקה טען כי עבד שיזכה ליחס הוגן יעבוד טוב יותר ממי שיזכה ליחס רע. עבדים בעלי השכלה היו בעלי ערך רב ברומא ויכלו לשמש כמנהלי חשבונות, רופאים, מורים ומקצועות אחרים. עבדים משכילים אף יכלו לנהל את עסקיו של בעליהם בשעה שנעדר מעסקו. לכל אורך התקופה בה הייתה העבדות נפוצה ברומא הייתה קיימת סכנה של מרד עבדים אשר יכול היה לסכן את הרפובליקה.
העברת עבדים לעבודה במכרות פירושה היה לעיתים קרובות גזר דין מוות לעבד. עבדים שעבדו בחוות חקלאיות קיבלו בדרך כלל יחס טוב יותר, בעוד עבדים שעבדו בעבודות משק בית בבתי עשירים ברומא נהנו מתנאי המחיה הטובים ביותר בין מעמד העבדים, לצד עבדים שהיו רכוש ציבורי ואשר לא היו נתונים לגחמותיו של בעלים בודד. אף שעבדים בבתי עשירים גרו בתנאים צנועים מאלה של אדוניהם, תנאי מגוריהם היו דומים לאלה של עניי רומא. בעיר רומא ניתן היה למצוא עבדים עובדים כספרים, משרתים אישיים, טבחים, עוזרות בית, אנשי סיעוד, מורים, מזכירים, וחייטים. עבדים משכילים ונבונים יותר אף קיבלו משרות מקצועיות כגון מנהלי חשבונות, או רופאים.
בשלהי האימפריה הרומית כמחצית מן הגלדיאטורים שלחמו בזירות רומא היו עבדים. גלדיאטורים טובים זכו לעיתים בשחרור מעבדות. אולם, העובדה שלגלדיאטורים הייתה גישה קלה לכלי נשק הפכה אותם לעבדים המסוכנים ביותר. בתחילת מלחמות הגלדיאטורים, רבים מהם היו חיילים שנפלו בשבי. ספרטקוס אשר הנהיג את מלחמת העבדים השלישית היה בעברו שבוי, או עריק, של הצבא הרומי.
בתקופת גדילתה והתפשטותה של האימפריה הרומית, צמיחת העושר בין המעמד העליון הרומאי והגידול הניכר במספר עבדים, הביא לצמיחה מהירה בכלכלה. על פי הערכות מודרניות, בתחום איטליה היו 2–3 מיליון עבדים בשלהי המאה ה-1 לפנה"ס, אשר היוו 35-40% מאוכלוסיית חצי האי האיטלקי. רוב כוח העבדים באיטליה באותה עת הועסק בעבודות חקלאיות. ההיסטוריון היווני דיודורוס סיקולוס תיאר את שלוש מלחמות העבדים: מלחמת העבדים הראשונה (135–132 לפנה"ס), מלחמת העבדים השנייה (104–100 לפנה"ס) ומלחמת העבדים השלישית (73–71 לפנה"ס).
ככל שהאימפריה הרומית התבססה החלו קיסרי רומא להעניק זכויות נוספות לעבדיה. בשלהי המאה ה-2 היה זה מקובל להתיר לעבד להתלונן על יחס לא הוגן מצד אדוניו. קלאודיוס קבע כי אם עבד ננטש על ידי אדוניו, הרי שהפך לאדם חופשי. נירון העניק לעבדים את הזכות להתלונן נגד אדוניהם בבית המשפט. בתקופת אנטונינוס פיוס לא יכלו עוד בעלי עבדים להרוג את עבדיהם ללא סיבה מוצדקת, שאחרת היה בעל העבדים יכול לעמוד לדין על רצח.
עבד ציבורי

עבד ציבורי (בלטינית: Servus publicus) לא היה בבעלות אדם פרטי, אלא בבעלות הסנאט והעם של רומא
. עבדים ציבוריים עבדו במקדשים ובמבני ציבור אחרים ברומא ובערי איטליה. רוב העבדים הציבוריים ביצעו מטלות בסיסיות של שרתים. אלה מביניהם שהיו בעלי מיומנויות טובות עבדו במשרות פקידותיות, וכמנהלי חשבונות. לעבדים אלה הותר להרוויח כסף למחייתם. כיוון שלעבדים אלה ניתנה הזדמנות להוכיח את כישוריהם, חלקם קנו לעצמם שם טוב והשפעה ולעיתים אף זכו בחירותם. בתקופת הרפובליקה הרומית עבד ציבורי יכול היה לזכות בחירות בהכרזה של שופט, לאחר שניתנה לכך רשות מן הסנאט הרומי. בתקופת האימפריה, הקיסר הוא ששחרר עבדים לחופשי. עבדים ציבוריים של רשויות מקומיות שוחררו בהחלטת מועצת הרשות המקומית.
ממדי העבדות

קיימות הערכות שונות באשר לממדי תופעת העבדות באימפריה הרומית. יש היסטוריונים המעריכים כי כ-30% מכלל אוכלוסיית האימפריה הרומית במאה ה-1 היו עבדים. על פי אומדנים אחרים, הם היוו רק 20% מכלל האוכלוסייה. אך אין ספק כי כלכלת האימפריה הרומית הייתה תלויה במידה רבה בעבדים, אולם אין נכון, כפי שיש הטוענים, כי הייתה זו התרבות התלויה ביותר בעבדות בהיסטוריה האנושית. קרוב לוודאי שתרבות ספרטה הייתה תלויה יותר בעבדיה ומספר העבדים בתרבות זו עלה על מספר הספרטנים ביחס של כשבע לאחד.
שחרור עבדים

שחרור עבדים (בלטינית: manumissio) היה ברומא מעמד פומבי, אשר התקיים בדרך כלל בפני בעל משרה ציבורית, בדרך כלל שופט. בעל העבד היה נוגע בעבד בראשו בעזרת מטה ומאותו רגע העבד היה חופשי ללכת לדרכו. לעיתים הטקס היה פשוט יותר וכלל רק הכרזה פומבית מפי בעל העבד על חירותו של עבדו, זאת בפני קהל חברים ומשפחה, או רק הזמנה לעבד לשבת לארוחה עם בני משפחת האדון. לעבד המשוחרר ניתנה "מצנפת חרות" מחודדת, המכונה פילאוס (Pileus), כסמל לחרותו.
עבדים שוחררו לחופשי ברומא ממגוון סיבות, ביניהן: כאות הוקרה על מעשה יוצא דופן של עזרה לאדוניו, או מתוך יחס של חיבה או כבוד. לעיתים העבד חסך די ממון כדי לקנות את חרותו ואת חרותם של עבדים אחרים, לעיתים קרובות הייתה זו אשתו. אולם מעטים היו העבדים שחסכו די כסף לעשות זאת, ועל רבים מן העבדים נאסר לחסוך כסף. היו עבדים ששוחררו כחלק מהוראות צוואתו של אדוניהם לאחר מותו. אוגוסטוס קיסר הגביל את מספר העבדים אותם ניתן לשחרר על פי צוואה, למאה עבדים, ומספר קטן יותר במשק בית קטן.
עבדים משכילים ומנוסים היו אלה ששוחררו יותר מאחרים. מנהג זה של שחרורם הפך כה נפוץ עד שאוגוסטוס קיסר ציווה כי עבד לא ישוחרר בטרם הגיע לגיל 30. ילדים שנולדו לבעל עבדים משפחותיו זכו לעיתים לחינוך טוב ושוחררו כשהגיעו לגיל בגרות. לאחר ששוחרר היה העבד חופשי לבחור את דרכו בחיים. חלק מן העבדים המשוחררים אף הפכו במרוצת השנים לאנשים עשירים ובעלי כוח.
עבדים משוחררים כונו ליברטי (liberti) ברומא, והם יצרו מעמד נפרד בחברה הרומית. אף שמספרם של הליברטי לא היה גדול בחברה הרומית, הם זכו להכרה והיו לדמויות מעוררות תקווה. עבדים משוחררים לא נהנו ממלוא זכויות אזרחי רומא. נאסר עליהם להיות מועמדים בבחירות למשרות ציבוריות ולא יכלו להתקדם לדרגות גבוהות בצבא הרומי. על עבדים אף נאסר להתחתן עם בני משפחות סנאטורים. העבד המשוחרר היה אף חייב לעבוד למען אדונו לשעבר מספר ימים קבוע מדי שנה ולבקר את אדוניו בקביעות כדי להביע את תודתו. היו אף עבדים משוחררים שהמשיכו לעבוד עבור אדוניהם באותו אופן בו עבדו טרם שחרורם.
בין העבדים המשוחררים ברומא היו שהגיעו למשרות בכירות ולעמדות כוח בממשל. עבדים אשר שוחררו ממשפחות קיסרים המשיכו לעיתים לשמש בתפקידי מפתח בשלטון. חלקם התקדמו למשרות בעלות השפעה רבה, כך למשל טיבריוס קלאודיוס נרקיסוס (Tiberius Claudius Narcissus) אשר היה אחראי על התכתובת במזכירות הקיסר קלאודיוס ואשר היה בעברו עבדו של קלאודיוס. כמה מן העבדים המשוחררים הפכו לעשירים. בית וטי בפומפיי, אשר תחילתו בשני אחים שהיו ככל הנראה עבדים משוחררים, היה אחד הבתים העשירים ביותר בעיר. אבל גם עבדים משוחררים שעלו לגדולה עדיין זכו ליחס שונה על ידי האריסטוקרטיה הרומית המסורתית ונחשבו נובו רישים גסי רוח (כגון ודיוס פוליו). רק ילדיהם של העבדים המשוחררים זכו למעמד של אזרחי רומא שווי זכויות וללא הגבלות. כך למשל, המשורר הרומי הבולט הורציוס.
ראו גם

עבדות
עבדות ביוון העתיקה
מלחמת העבדים הראשונה
מלחמת העבדים השנייה
מלחמת העבדים השלישית
נקסום
הערות שוליים

↑  William S. Westermann, The slave systems of Greek and Roman antiquity. The American Philosophical Society, 1955
↑  Roman Society, Roman Life
↑  Johnston, Mary. Roman Life. Chicago: Scott, Foresman and Company, 1957, p. 158-177
↑  כתבי הירודוטוס, ספר תשיעי, 10
| עבדות |
| --- | --- | --- |
| עבדות מודרנית | סחר בבני אדם • שימוש צבאי בילדים ובנערים • גיוס חובה • סחר בילדים •  סחר במין • תיירות מין • עבדות מין • חטיפת נשים • עבדות חוב בדרום מזרח אסיה |  |
| היסטוריה | צמיתות • שוק עבדים • תמיכה בעבדות • עבדות בתנ"ך • עבד עברי • ביוון העתיקה • ברומא העתיקה • ספינת עבדים •  עבדות בסין • עבדות ברוסיה • עבדות באימפריה העות'מאנית • סחר העבדים הערבי • עבדות באסלאם • עבדות באפריקה • סחר העבדים האטלנטי • עבדות בברזיל • עבדות בקובה • עבדות בארצות הברית • מדינת קונגו החופשית |  |
| התנגדות לעבדות | התנועה לביטול העבדות • ציר זמן של ביטול העבדות והצמיתות• חוק סחר העבדים 1807 • מרד העבדים בהאיטי • מסילת הרכבת המחתרתית • חוק העבד הנמלט 1850 • מלחמת האזרחים האמריקנית • התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית • ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם |  |
| עבדות בתרבות | אוהל הדוד תום • שורשים • הרפתקאותיו של האקלברי פין • 12 שנים של עבדות |  |
תבליט המציג עבדים רומאים מובלים עם קולר לצווארם, תחילת המאה ה-3; נמצא בסמירנה, מוצג במוזיאון אשמוליאן, אוקספורד
פרסקו המתאר מכירת נערה מבית יוליה פליקס (אנ') בפומפיי; מוצג במוזיאון הלאומי לארכאולוגיה של נאפולי
טקס שחרור עבדים החובשים לראשיהם כובעי פיליאוס (אנ') שסימלו את חירותם; שבר תבליט רומי מהמאה הראשונה
על אודות האדריכלות

המהדורה האנגלית הראשונה
המהדורה העברית
"על אודות האדריכלות", בשמו המקורי בלטינית "De Architectura", הוא ספר עיון שכתב האדריכל הרומי ויטרוביוס במאה ה-1 לפנה"ס. ספר זה כולל מחקר מעמיק בנושא האדריכלות, שהיווה את הבסיס התאורטי הכתוב הראשון של התחום. הספר הוקדש לפטרונו של ויטרוביוס, אוגוסטוס קיסר.
הספר, המבוסס בעיקרו על מחקריו של ויטרוביוס על האדריכלות היוונית ועל הניסיון המצטבר של הבנאים הרומיים, היווה במשך שנים רבות מדריך מעשי לתכנון ובנייה, ודורות רבים של אדריכלים התחנכו עליו. הוא הניח את עקרונות הבסיס של תחום האדריכלות אשר כלל בתקופה ההיא גם תחומים רבים השייכים כיום לתחום ההנדסה האזרחית, הנדסת מכונות ותחומים טכנולוגיים ועיצוביים נוספים. הספר, המופץ ונמכר עד ימינו, הוא גם מסמך חשוב של ההיסטוריה של אדריכלות המערב.
תיארוך הספר

בחיבור מצויות מספר נקודות אחיזה כרונולוגיות לתיארוך זמן כתיבתו. מן ההקדמה לספר הראשון עולה כי ויטרוביוס פעל בימי שלטונם של יוליוס קיסר ושל אוגוסטוס, כלומר במחצית השנייה של המאה ה-1 לפנה"ס. בספר השלישי (פרק ב' 5) נזכר הסטיו של מטלוס (Porticus Metteli מבנה שהוחלף בשנת 33 לפנה"ס על ידי אוגוסטוס בסטיו אחר שנקרא על שם אחותו אוקטביה ((Porticus Octaviae. בהמשך (פרק ג' 5), נזכר מקדשה של האלה קרס, שידוע כי חרב בשרפה בשנת 31 לפסה"נ. מנתונים אלה ניתן להסיק שהספר השלישי של החיבור נכתב לפני שנה זו.
תוכן

הספר "על אודות האדריכלות" איננו ספר הוראות בנייה כלליות, או הוראות בנייה לבניין מסוים. לא נמצא עד היום בניין עתיק שכל פרטיו נבנו לפי המלצותיו של ויטרוביוס. ההוראות הן יותר בבחינת המלצות. בדרך כלל אין הספר מביא מידות אלא רק ערכים ליחסים הפרופורציוניים שבין אבריהם של מבנים. על-פי הנחיות אלה יכול האדריכל המבקש זאת לבנות מבנה גדול או קטן. עליו לקבוע את הגודל הרצוי, למשל לפי גודל האוכלוסייה העתידה להשתמש במבנה, ולהתאים את המידות לפרופורציות המוצעות לו על ידי המחבר.