stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הר אתוס
היסטוריה > הקמת המדינה הנזירית

ממספר מסמכים ידוע על הקמת שני מנזרים קטנים בהר אתוס במאה ה-9, ובשנת 883 הוציא הקיסר בסיליוס הראשון צו חתום בבולה ובו קבע כי ההר הקדוש הוא "מדינה נזירית" ואסר על בעלי מלאכה אחרים להתיישב בו. בשנים 942–944 מופו גבולותיה של המדינה הנזירית – גבולות העומדים בעינם עד היום – והיישוב קארייס נחשב לבירתה ולמרכזה המנהלי כבר אז. בשנת 958 הגיע הנזיר אתנאסיוס הקדוש מאתוס (Άγιος Αθανάσιος ο Αθωνίτης) להר אתוס, והקים בסיועו של ידידו, הקיסר הביזנטי ניקופורוס השני, את מנזר מגיסטי לאוורה (Μεγίστη Λαύρα), כיום המנזר העתיק והגדול בחצי האי. הקמת המנזר הגדול נחשבה לצעד מהפכני ולוותה במחלוקת בין תומכיו לבין גורמים שמרניים אשר סברו כי שינוי זה יפגע באורחות החיים במקום.
צו חתום בבולה של הקיסר יוחנן הראשון צימיסקס קבע בשנת 972 כי הר אתוס הוא מדינה נזירית אוטונומית, ומעמד זה אושר ב-1095 גם על ידי הקיסר אלכסיוס הראשון. בנוסף, הוקמה ב-1045 "המועצה הקדושה" (ראו להלן) בצו של קונסטנטינוס התשיעי. רוב המנזרים הקיימים כיום נוסדו במאה ה-10 או במאה ה-11, ותקופה זו נחשבת לתחילת שגשוגו של הר אתוס, שהיה לישות הנזירית הגדולה בעולם באותה עת, ואוכלוסייתו הוערכה בכ-3,000 איש.
במשך מאות שנים חסו נזירי הר אתוס בצילה של האימפריה הביזנטית, עד שזו חדלה להתקיים לאחר מסע הצלב הרביעי במאה ה-13 והוחלפה באימפריה הלטינית.
היסטוריה > התקופה העות'מאנית

במאה ה-13 ידעה ההתיישבות הנזירית תקופה קשה ונפגעה מהתקפות שודדי ים קטלאנים ולטינים. סכסוך עם הקיסר הביזנטי מיכאל השמיני פלאולוגוס, על רקע התפייסותו עם הכנסייה המערבית ב-1277, עלה לנזירים בהר אתוס במחיר כבד. הקיסר שלח את צבאו אל חצי האי, העלה מנזרים באש וטבח בנזירים. התקפות שודדי הים נמשכו גם בתחילת המאה ה-14, והגיעו לשיאן בשנים 1307 ו-1308. מכה נוספת שניחתה כמעט על כל המנזרים היא מכת השריפות, אשר כילו ושבו וכילו את המנזרים או חלקים גדולים מהם. השריפות הכו במקום משך אלף שנים והמשיכו בכך גם במהלך המאה ה-20.
תקופה של שלטון עות'מאני באתוס החלה ב-1380. עד שנת 1403 התאפיין השלטון העות'מאני ברדיפת הנזירים, אך משכבש מורט השני את הר אתוס בשנית ב-1424, הצהירו לו הנזירים אמונים. בתמורה הכיר הסולטאן ברכושם של הנזירים, והדבר אושר גם על ידי מהמט השני "הכובש" לאחר כיבוש איסטנבול ב-1453. המנזרים שגשגו במהלך המאה ה-15 והמאה ה-16. בעקבות כיבוש סרביה בידי העות'מאנים הגיעו נזירים סרבים רבים לאתוס. הסולטאן סלים הראשון הטיב במיוחד עם מנזר קְסִירוֹפּוֹטָאמוּ, והוציא צו לפיו כל אימת שמקומות התפילה במנזר יפגעו באש או בדרך אחרת, הם ייבנו מחדש. עוד סייע הסולטאן למנזר במימון והעניק לו זכויות שונות.
מאידך הוטל על המנזרים מיסוי כבד, ולעיתים הוחרמו מהם חלקות אדמה, מה שגרם למשבר כלכלי במאה ה-17. משבר זה התפתח למרות סיוע כספי נדיב מצארי רוסיה ומנסיכים מוולאכיה, סרביה ומולדובה. כתוצאה מכך נאלצו המנזרים ללוות כספים, דבר שהעצים את הקשיים הכלכליים ואט אט החלו כל המנזרים לעבור ממבנה ארגוני קוינוביוני למבנה אידיוריתמי, המקורב יותר לאורח החיים ההרמיטי (ראו גם לאורה המהווה דרך ביניים נוספת). בשיטה האידיוריתמית הנזירים הם בעלי רכוש ואחראים לצרכיהם; הם סועדים בגפם ונפגשים עם עמיתיהם רק בשעת התפילה בכנסייה. אוכלוסיית הנזירים הלכה והצטמצמה, והר אתוס החל להתאושש כלכלית רק במאה ה-19.
היסטוריה > השלטון היווני

במלחמת הבלקן הראשונה ב-1912 נסוגו העות'מאנים מהר אתוס, והאזור, כמו כל מקדוניה היוונית, היה לחלק מיוון במסגרת הסכם בוקרשט מ-10 באוגוסט 1913. ב-3 באוקטובר 1913 הכריזה מועצת הר אתוס ("המועצה הקדושה") כי היא מכירה בריבונות היוונית בהר אתוס והצהירה על נאמנותה למלכי יוון, "יורשיהם של הקיסרים אשר בנו את המנזרים". ממשלת יוון מצידה הכירה במעמדו האוטונומי של ההר, וזה אושר בחוקת יוון אשר קבעה כי מושל מטעם המדינה שמקום מושבו בקארייס ייצג אותה בתחומי המדינה הנזירית.
בחודש יוני 1913 התגלע סכסוך בין שתי קבוצות נזירים במנזר איו פנטליימונוס הרוסי בהר אתוס. הרקע למאבק היה התמיכה שהפגינו חלק מהנזירים באימיאסלאוויה (רוסית Имяславие – "מילת השם"), זרם נוצרי אורתודוקסי שהחל להתפתח ברוסיה ב-1907 אך נאסר מכוח צו כנסייתי ב-1912. האימיאסלאוויה טענה כי שמו של האל קדם לו וכי הוא האל עצמו, וכן כי ידיעת השם המפורש מאפשרת לבעל המידע לעשות ניסים. יתר הנזירים במנזר סברו כי אמונה זו היא פנתאיזם ואינה עולה בקנה אחד עם הנצרות.
סכסוך על רקע בחירתו של נזיר שתמך באימיאסלאוויה כראש המנזר הוביל לתלונה בשגרירות רוסיה ביוון, וממשלת רוסיה הזדרזה ושלחה צי קטן של אוניות אל המנזר שהביא עמו את הארכיבישוף של העיר וולוגדה מלווה בכוח צבאי. הארכיבישוף ניסה לשכנע את תומכי האימיאסלאוויה לחזור בהם מאמונתם אך לשווא, וב-31 ביולי 1913 התקיפו החיילים הרוסים את המנזר, ונהגו באלימות בתושביו אף על פי שאלה לא גילו התנגדות של ממש. 4 נזירים נהרגו באירוע, 48 נפצעו, ו-840 נזירים נעצרו ונלקחו באמצע חודש יולי לאודסה. יתר הנזירים במנזר חתמו על הצהרה לפיה הם מתנערים מהאימיאסלאוויה. רק שמונה נזירים הורשו לשוב למנזר והיתר הוגלו או נאסרו.
אוכלוסיית הר אתוס הגיעה לשיא גודלה בשנת 1917, אז מנתה כ-10,000 נזירים ו-500 עד 600 בעלי מלאכה נוספים. בעשורים שלאחר מכן החל היישוב הנזירי בהר אתוס לשקוע. נזירים חדשים לא הצטרפו לקהילה וגילם הממוצע של הנזירים עמד בשנת 1963, עת המדינה הנזירית חגגה אלף שנות קיום, על 55 שנים. אף על פי שהר אתוס ידע תקופות קשות בעבר, סברו רבים כי זהו סופה של המדינה הנזירית ויש שטענו כי חגיגות האלף הן טקס האשכבה של ההר הקדוש.
בשנת 1972 נרשמה לראשונה מזה כמה עשורים עלייה במספר הנזירים: נמנו בהר אתוס 1146 נזירים, נזיר אחד יותר מאשר ב-1971. מאז ועד 1996 הצטרפו 1,036 נזירים חדשים לקהילה ושינו את חתך הגילאים במקום. הנזירים החדשים לא התחלקו באופן שווה בין עשרים המנזרים: בעוד שמספר הנזירים במנזר סימונופטרה גדל פי שלושה, במנזרים אחרים המשיכה מגמת הירידה במספרם. עם זאת הגירה פנימית איזנה את המצב במידה רבה. עוד התגלה כי למעלה מרבע מהנזירים החדשים הם בעלי תואר אקדמאי, וזאת בניגוד לבודדים בלבד בעבר, ובנוסף, נזירים חדשים רבים הגיעו ממדינות שאינן אורתודוקסיות, כמו מדינות מערב אירופה, אפריקה, סוריה, פרו וקנדה. בשנת 1990 נוסדה אגודת "ידידי הר אתוס" ובה חבר, בין היתר, הנסיך צ'ארלס ועד למותו היה גם אביו, פיליפ, דוכס אדינבורו חבר באגודה.
עם קבלת יוון לאיחוד האירופי ב-1981 נותר הר אתוס מחוץ לו, ומעמדו בעניין זה דומה לזה של גרינלנד בדנמרק.
משטר ומנהל

מעמדו של הר אתוס הוסדר בחוקת יוון, המקדישה לו את סעיף 105 מחוקת 1975. זה קובע בתחילתו כי:
חצי האי אתוס מעבר למגלי ויגלה, המהווה את אזור ההר הקדוש, יהיה אזור אוטונומי במדינה היוונית, בהתאם למעמדו העתיק המועדף, וריבונותו לא תיפגע. מבחינה רוחנית יהיה ההר הקדוש נתון בתחום שיפוטו הישיר של פטריארך קונסטנטינופול...
המקור ביוונית
Η χερσόνησος του Άθω, από τη Μεγάλη Βίγλα και πέρα, η οποία αποτελεί την περιοχή του Αγίου Όρους, είναι, σύμφωνα με το αρχαίο προνομιακό καθεστώς του, αυτοδιοίκητο τμήμα του Ελληνικού Κράτους, του οποίου η κυριαρχία πάνω σ' αυτό παραμένει άθικτη. Από πνευματική άποψη το Άγιο Όρος διατελεί υπό την άμεση δικαιοδοσία του Οικουμενικού Πατριαρχείου.
משטר ומנהל > מוסדות המדינה

המועצה הקדושה (Ιερά Κοινότητα), שבה חבר נציג מכל אחד מעשרים המנזרים, היא מעין גוף מחוקק בהר אתוס. כל מנזר רשאי לקבוע את זהות נציגו למועצה, והיא מתחילה לתפקד בכל שנה בחודש ינואר. "המינהל הקדוש" ובו ארבעה חברים שאחד מהם הוא ה"פרוטוס" (Πρώτος) אוחז בסמכויות הביצועיות. חברי המינהל הקדוש מתמנים ברוטציה על ידי כל המנזרים כך שאחת לחמש שנים יש לכל מנזר נציג במינהל הקדוש. המינהל מתחיל לפעול בכל שנה ב-1 ביוני ומסיים את תפקידו ב-31 במאי בשנה שלאחר מכן, וחבריו מתגוררים משך שנת כהונתם בבירה קארייס. בנוסף קיימת ועדה מיוחדת המתכנסת פעמיים בשנה – 15 יום אחרי הפסחא האורתודוקסי וב-20 באוגוסט – ובה משתתפים עשרים ראשי המנזרים. ועדה זו היא הגוף המשפטי והחקיקתי הבכיר ביותר בהר הקדוש.
מושל מטעם ממשלת יוון אוחז בסמכויות החילוניות האזרחיות ומייצג את הממשל המרכזי במדינה האוטונומית הנזירית. בתוקף תפקידו אחראי המושל באופן בלעדי על הסדר הציבורי ועל הביטחון בהר אתוס. חוקת יוון מעניקה אזרחות יוונית באופן אוטומטי לכל אדם המתחיל את תקופת הכשרתו באחד המנזרים.
לוח השנה הנוהג בהר אתוס הוא הלוח היוליאני ושעות היום נספרות בשתי סדרות של 12 שעות כל אחת, מהשקיעה ולא מחצות. לכן השעון הביזנטי "נע" עם עונות השנה; ההבדל בין השעה בהר אתוס לשעה "הרגילה" מגיע עד שש שעות בחורף.
משטר ומנהל > מנזרים, סקיטות ומקומות פרישה אחרים

בראש כל אחד מעשרים המנזרים האוטונומיים הראשיים, שללא יוצא מן הכלל מנהלים כיום אורח חיים קוינוביוני-קיבוצי, עומד אב מנזר (Ηγούμενος – "איגוּמֶנוֹס") הנבחר בידי חברי המנזר לכל חייו, ולצידו מכהנים מועצת נזירים וועד הבכירים. שני גופים אלה נבחרים לשנה אחת ומשמשים כמעין רשות חקיקתית במנזר. המנזרים מסודרים לפי היררכיה קבועה ובלתי ניתנת לשינוי מזה שנים רבות, ומנזר מגיסטי לאוורה הוא הבכיר שבהם מתוקף היותו העתיק והמאוכלס במנזרים. ההיררכיה שהשתנתה במשך מאות שנים קובעה באופן סופי במאה ה-20 מכוח חוקת יוון הקובעת כי:
שום שינוי מכל סוג אינו מותר במערכת המינהלתית או במספר המנזרים בהר הקדוש, בסדרם ההיררכי או ביחסם אל המקומות התלויים בהם. על הטרודוקסים (לא אורתודוקסים) או סכיזמטים (פורשים מהזרם האורתודוקסי) נאסר לגור במקום
המקור ביוונית
Δεν επιτρέπεται καμία απολύτως μεταβολή στο διοικητικό σύστημα ή στον αριθμό των Μονών του Αγίου Όρους, ούτε στην ιεραρχική τάξη και τη θέση τους προς τα υποτελή τους εξαρτήματα. Απαγορεύεται να εγκαταβιώνουν στο Άγιο Όρος ετερόδοξοι ή σχισματικοί.
לעניין פרישה מהנצרות האורתודוקסית ראו גם להלן בפרק אודות מנזר אספיגמנו.
מעבר לעשרים המנזרים יש בהר אתוס 12 קהילות קטנות יותר של נזירים המכונות "סקיטה", וכל אחת מאלה מסונפת לאחד מעשרים המנזרים הראשיים. אורח החיים בשמונה מהסקיטות הוא אידיוריתמי, והנזירים חיים בהן באופן אינדווידואלי ומכלכלים עצמם באורח עצמאי. הם נפגשים בחגים ובימי ראשון בכנסייה המכונה "קיריאקון" (מלשון Κυριακή – "קיריאקי", כלומר "של האדון"). יתר ארבע הסקיטות הן קוינובוניות. בסקיטות מוסדות ניהוליים הדומים לאלה של המנזרים, אם כי הם נושאים שמות אחרים, מספר חבריהם קטן יותר וחלים עליהם כללים שונים במקצת.
שלושה מעשרים המנזרים אינם יוונים – מנזר זוגראפו הבולגרי, מנזר כילנדריו הסרבי ומנזר איו פנטליימונוס (המכונה רוֹסִיקוֹן) הרוסי. מנזר איווריון הוקם על ידי נזירים גאורגים אך כיום מתגוררים בו בעיקר נזירים יוונים. מבין 12 הסקיטות שתיים הן רומניות – סקיטת טימיו פרודרומו (Prodromu, Sfântul Ioan Botezătorul) השייכת למנזר מגיסטי לאוורה, וסקיטת איו דימיטריוטו טו לאקו (Lacu, Sfântul Dumitru) השייכת למנזר פאולוס הקדוש, ואחת בולגרית – סקיטת בוגורודיצה (Bogoroditsa) השייכת למנזר איו פנטליימונוס.
מעבר למנזרים ולסקיטות יש בהר אתוס מספר סוגים נוספים של בקתות ומקומות פרישה. הקליון (Κελλιόν) הוא מעין חווה עם קפלה קטנה ומיועד לשלושה נזירים או יותר העוסקים בחקלאות או במלאכת יד. הקָלִיוֶוס (Καλυβές) קטן מהקליון ודייריו עוסקים בעיקר במלאכות יד. קתיסמה (Κάθισμα) ממוקמת סמוך למנזר ומיועדת לנזיר יחיד המבקש להתבודד, ואילו האיסיכסטיריו (Ησυχαστήριο) הוא המעון הסגפני ביותר – הוא מבודד מאוד ולעיתים מדובר במערה ותו לא.
משטר ומנהל > היישובים החילוניים

בהר אתוס שני יישובים חילוניים. בבירה קארייס אשר הייתה בעברה עיר שוק ומרכז מסחרי התגוררו בשנת 2001 233 איש. בבנין המועצה הקדושה בקארייס שוכנת הכנסייה העתיקה בהר אתוס, שתועדה לראשונה במחצית הראשונה של המאה ה-10 והמוקדשת לדורמיציון (שנת העולמים של מריה). מי שאינו נזיר או מסייע לנזירים, והמתגורר בהר אתוס בקביעות מחויב לגור בבירה קארייס. היישוב החילוני האחר בהר אתוס הוא דפני (Δάφνη) שבחופו המערבי של חצי האי. דפני משמשת כנמל הכניסה לאתוס ובשנת 2001 התגוררו בה 38 תושבים. הכביש היחיד בהר אתוס מחבר בין שני יישובים אלה, ושירות אוטובוס יומי כמו גם מוניות הנהוגות בידי נזירים פועלים לאורכו.
משטר ומנהל > הגעה וביקור בהר אתוס

אף שחצי האי מחובר ליבשת, ניתן להגיע אליו רק בדרך הים. מספר המבקרים בו מוגבל והכול חייבים להצטייד באישור כניסה מיוחד קודם הגעתם (דיאמוניטיריון – Διαμονητηριόν). מורשים לבקר בהר אתוס גברים בלבד, תוך העדפת נוצרים אורתודוקסים, ורק גברים שגילם מעל 18 שנים והם חברי הכנסייה היוונית-אורתודוקסית רשאים להתגורר בו בדרך קבע. תיירים כפופים להוראות אישור הכניסה שנופק להם, המוגבל בדרך כלל לשלושה לילות ומאפשר ביקור ולינה בכל רחבי המדינה. קיים אישור מיוחד המאפשר שהות בלתי מוגבלת ובלבד שהאוחז בו מתגורר במנזר בודד (או בסקיטה אחת) כל העת. השגת אישורי הכניסה להר קשה והביקוש רב מן ההיצע, במיוחד בעונת הקיץ ובחגים הנוצריים החשובים.
משטר ומנהל > נשים בהר אתוס

הר אתוס אסור לנשים ולכל בעל חיים ממין נקבה, אם כי יש האומרים שהאיסור אינו חל על תרנגולות מטילות שכן ביציהן משמשות בהכנת הצבע לאיקונות. עוד התגלע ויכוח בקרב הנזירים בשנות הארבעים של המאה ה-20 בדבר השאלה האם חתולות יכולות לשהות בתחומי המדינה. בעבר נתנו הנזירים מקלט לנשים בשתי הזדמנויות – האחת בעת מרד אורלוב ב-1770 והשנייה בעת מלחמת העצמאות היוונית ב-1821. מקרה ידוע נוסף של נוכחות אישה בהר אתוס הוא של אליס ביפלאקו, "מיס יוון" בשנת 1929, שהתחפשה לגבר והסתננה להר אתוס. המקרה התפרסם בכתבת טיים מגזין ב-13 ביולי 1953 תחת הכותרת "The Climax of Sin" ("פסגת החטא").
הפרלמנט האירופי פנה לממשלת יוון בשתי הזדמנויות והאיץ בה לשנות כלל זה. בנוסף פסק בית-משפט בהולנד כי איסור כניסת נשים להר אתוס מנוגד לזכויות האדם, וביקורת בעניין זה נשמעה גם מפי יוונים, כמו חברת הפרלמנט האירופי אנה קרמאנו שטענה כי מקורו בחשכת ימי הביניים. מאידך טוענת ממשלת יוון כי איסור כניסת נשים להר אתוס מוסדר בחוק היווני ובחיקוקים האירופיים שנחקקו עת התקבלה יוון כחברה בשוק האירופי המשותף, כי הר אתוס הוא קרקע פרטית וכי החלטות הפרלמנט האירופי בעניין אינן מחייבות. עוד טוענת ממשלת יוון לדמיון במצבו של הר אתוס בעניין זה למצב השורר בקריית הוותיקן, שבה מוסדות המדינה מאוישים על ידי גברים בלבד, וזכות הבחירה בראש המדינה, האפיפיור, מסורה רק לגברים.
אורח החיים הנזירי בהר אתוס > הצטרפות והסמכה

מסיבות ברורות איש אינו נולד בהר אתוס, והאוכלוסייה במקום גדלה ומתפתחת רק בדרך של הגירה. בנוסף, ההתיישבות בהר הקדוש פתוחה רק לגברים אורתודוקסים שגילם מעל 18, ולכן אין בהר אתוס ילדים או נערים (חוץ אולי מתיירים). המבקש להתקבל לאחד המנזרים, בא תחת פיקוחו והדרכתו של אב המנזר למשך שנה או יותר ובתקופה זו הוא רשאי ללבוש רק את הכובע הנזירי. כאשר תקופת החניכה מסתיימת קובע ועד הבכירים במנזר מועד לטקס ההצטרפות, שמתקיים בכנסיית המנזר. הטקס מנוהל על ידי נזיר-כומר, ואב המנזר משמש כסנדקו של הנזיר החדש. המועמד משתטח לעבר ארבע רוחות השמיים לפני איקונות של הצלוב, הבתולה והקדוש שלו מוקדשת הכנסייה וכן בפני אב המנזר שמעניק לו את ברכתו. בהמשך הטקס שואל הכומר את המועמד מספר שאלות שמטרתן לוודא את רצונו החופשי ואת כוונתו להיות נזיר ולהצטרף לקהילה. אם ענה המועמד על השאלות בחיוב, מתפלל הכומר לאל כי יעניק למועמד סיוע והכוונה, ולאחר מכן מוענק לנזיר שם חדש ופיסה משערותיו נגזזת במספריים. אב המנזר מלביש את הנזיר בבגדי הנזיר והכומר מעניק לו צלב, מחרוזת תפילה ונר דולק. בטקס שלאחר מכן, הנזיר החדש הוא הראשון שמקבל את לחם הקודש, ובארוחה שנערכת בהמשך הוא יושב לצידו של אב המנזר.
אורח החיים הנזירי בהר אתוס > סדר היום

בהר אתוס מתקיימים זה לצד זה מספר אורחות-חיים. בקיצוניות האחת ניצב אורח-חיים מתבודד (αναχωρειν) והבוחרים בו פורשים מחיי הקהילה לחלוטין, או כמעט לחלוטין, ומתגוררים בגפם בבקתות או מערות, וחלקם אף נודדים ממקום למקום. בתווך נמצאת השיטה האידיוריתמית הנוהגת בשמונה מהסקיטות. הנזירים האידיוריתמיים חיים באופן אינדיבידואלי, ונפגשים רק בחגים ובימי ראשון לשם תפילה משותפת וטקסים דתיים.
יתר ארבע הסקיטות וכל 20 המנזרים – כלומר, רובם המכריע של הנזירים בהר אתוס – מנהלים כיום אורח חיים קוינובוני-שיתופי המוכתב לפי סדר יום קבוע ונוקשה, התואם את הוראות הטיפיקון (τυπικόν), סידור התפילה והליטורגיקה האורתודוקסי. היום מתחלק לשלושה חלקים המוקדשים לתפילה, עבודה ומנוחה.
הנזירים מתעוררים חצי שעה לאחר חצות (07:30 לפי השעון הביזנטי) ומתפללים תחילה לבדם בתאיהם. לאחר חצי שעה הם נפגשים לתפילה בקתוליקון עד עלות השחר. לאחר מכן סועדים הנזירים בצוותא ברפקטוריום, מתפללים שוב ופורשים למלאכת יומם כפי שניתנה להם על ידי המנזר. עבודות אלה כוללות מלאכות יד שונות, עבודות ניקיון, הכנת מזון, טיפול בנזירים הזקנים ובבעלי החיים של המנזר ועוד. איש אינו פטור מעבודה, גם לא אב המנזר. בצהרי היום פורשים הנזירים למנוחה ולקראת ערב, בשעה 09:00 לפי השעון הביזנטי או 16:00 לפי השעה הרגילה, הם נפגשים לתפילות הערבית בקתוליקון. לאחר מכן הם סועדים יחדיו את ארוחת הערב, מתפללים שוב ופורשים לתאיהם לשם תפילה יחידנית ומנוחה.
אורח החיים הנזירי בהר אתוס > מוות

כשנזיר מת גופתו אינה נשטפת, אלא הנזיר המכין אותו לקבורה משרטט את צורת הצלב על מצחו, גופו וגפיו בעזרת ספוג הנטבל במים חמים. לאחר מכן מולבשת הגופה בבגדים נקיים וידיה נקשרות בדמות צלב. הגופה מונחת על מזרן משיער סוס או מתבן, ומוצבת בנרתקס (מבואת הכניסה לכנסייה) עד לטקס האשכבה. לאחר מכן נלקחת הגופה אל בית הקברות אגב מספר עצירות לאמירת תפילות שונות ונקברת ללא ארון קבורה. אב המנזר מספיד את המנוח, ונזירי המנזר מתפללים לעילוי נשמתו משך 40 ימים לאחר מכן, ואם היה אב המנזר משך פרק זמן ארוך יותר.
אמנות

ההר הקדוש עשיר ביצירות אמנות מסוגים רבים, אך החשובות שבהן הן האיקונות עושות-הניסים. יש למעלה מעשרים כאלו, בדרך כלל של הבתולה ובדרך כלל בציפוי כלשהו של מתכת יקרה כמו זהב, כסף או פלטינה, והן מפורסמות ביכולתן לחולל ניסים בעבר – וחלקן גם בהווה. איקונות עושות-ניסים נמצאות בחלק מעשרים המנזרים, ואחת נוספת הנמצאת בכנסייה בקארייס.
מעבר לאיקונות עושות-הניסים, יש בהר אתוס למעלה מ-20,000 איקונות נוספות וזהו אוסף האיקונות הגדול בעולם. האיקונות נמצאות בכל רחבי חצי האי – במנזרים, בסקיטות ובאתרים האחרים, ועבודות מחקר וחיפוש ממשיכות וחושפות איקונות חדשות כל העת. חלקן נעלמו בעבר וחלקן לא תועדו מעולם. האיקונות העתיקות בהר אתוס נמצאות במנזר מגיסטי לאוורה ומקורן במאה ה-11.
ברפקטוריום של המנזרים, בכנסיות ועל קירות מבנים אחרים בכל רחבי הר אתוס מצוירים פרסקאות רבים המכסים שטח כולל של אלפי מטרים מרובעים. הפרסקו העתיק ביותר, שצויר בסביבות שנת 1200, מעטר את קיר ספריית מנזר ואטופדי ומתאר את השליחים פטרוס ופאולוס. הכנסייה המרכזית בבירה קארייס ידועה גם היא בפרסקאות שבה, שמקורם במאה ה-14. פרסקאות אלה מכסים את כל קירותיה הפנימיים של הכנסייה, אם כי הם ניזוקו במהלך השנים כתוצאה מלחות.
אוסף כתבי היד בהר אתוס מונה כ-15,000 פריטים, שהם רבע מכלל כתבי היד היווניים בעולם. כתבי יד עוטרו פעמים רבות בציורים, אך אומנות זו גוועה במאה ה-18. חלק ניכר מכתבי היד הם יצירות מוזיקליות כנסייתיות שחוברו או הועתקו בהר אתוס, והאוסף הגדול ביותר של יצירות אלה בהר הקדוש נמצא במנזר איווירון שבו 348 פריטים. גם כיום ממשיכים נזירים בהר אתוס לכתוב, להלחין ולשיר מוזיקה כנסייתית על כל סוגיה, וחלקה אף הוקלט – בין בשירה על ידי מקהלות ובין על ידי נזירים בודדים.
הר אתוס והיהודים

יהודים לא נזכרו בדברי ימיו של הר אתוס לטובה. נטען כי[דרושה הבהרה] התקפות השודדים הקטלאנים בשנים 1307 עד 1308 הונהגו בידי "הנוכל היהודי" ארנאלדו מוויאנובה. מאוחר יותר נזכר שמם של היהודים בעיקר כמלווים בריבית קצוצה אשר גרמה בין היתר, כך נטען, למשבר הכלכלי שפקד את הר אתוס בתקופת השלטון העות'מאני. בין היתר מיוחסת האמירה הבאה לנזיר דיוניסיוס מהר אתוס, אשר הוכיח את הנזירים על כך שאף-על-פי שהיו להם נכסים רבים שאותם יכלו לנצל כדי להתמודד עם הגזירות הכלכליות העות'מאניות, הרי
...לא מכרתם אותם אלא נתתם אותם ליהודים, אויביו של האל, והם לקחו אותם רק לצרכיהם...
המקור ביוונית
και δεν τα επωλήσατε, αµέ τα εδώσατε εις τους εβραίους, τους εχθρούς του Θεού και τα εκέρδησαν µόνον δια τον τόκον...
ראו גם

מטאורה
הערות שוליים

↑  אתר מקדוניה ברשת(הקישור אינו פעיל, 15.04.2018)
↑  הרודוטוס, ספר ז', 22; סטראבון, ספר ז', 35
↑  הרודוטוס, ספר ו', 44 ו-95; ספר ז', 22
↑  הרודוטוס, ספר ז', 22.
↑  דיודורוס סיקולוס, ספר י"ג, 41, 1-3
↑  אתר Diathiki(הקישור אינו פעיל, 15.04.2018)
1 2  מתוך אתר http://www.diatheke.org/Athos/index.php של Dieter Mitternacht(הקישור אינו פעיל, 15.04.2018)
↑  סעיף 105(1) סיפא לחוקת יוון מ-1975
↑  זהו גם מקור המילה "כנסייה" בלשונות הגרמאניות: Church באנגלית, Kerk בהולנדית וכו'.
↑  אתר טיים מגזין
↑  לעניין מעמדן של נשים בהר אתוס ראו גם כתבה ביקורתית מאת אלקסיה אמווראזי(הקישור אינו פעיל, 15.04.2018)
↑  אתר הכנסייה האורתודוקסית הרוסית
↑  הכנסייה האורתודוקסית הרוסית
↑  כל נתונים אודות מספרי הנזירים במנזרים הם מהאתר הרשמי.
1 2  ההיסטוריה של הר אתוס
שלט המודיע במספר שפות על איסור הכניסה לנשים לשטח הר אתוס
פסגת הר אתוס מסקיטת פודרומוס
הדגל הביזנטי, המשמש – לצד דגל יוון – כדגל הר אתוס
המנזר והאקוודוקט של סימונופטרה; איור של רוברט קרזון שביקר במקום ב-1834
פעמון בסקיטת פודרומוס
מנזר איו פנטליימונוס
בניין המנהלה החילונית של הר אתוס בקארייס
אנדרטה באורנופולי המציינת את הכרזתו של הר אתוס כאתר מורשת עולמית. מאחור נראה "קו הגבול" בין הר אתוס למחוז מרכז מקדוניה
סקיטה בהר אתוס
נמל דפני בחופו המערבי של חצי האי
ספינת תיירים בהר אתוס
נזיר במנזר ואטופדי
גולגולת בגלוסקמא בסקיטת פודרומוס. הכיתוב ברומנית: "Ce sunt eu, vei fi şi tu. Ce eşti tu, am fost şi eu" אומר "מה שאני עכשיו – תהיה גם אתה, ומה שאתה עכשיו – הייתי גם אני" – וריאציה ידועה על נושא ממנטו מורי.
עמוד מתוך קודקס מנזר זוגראפו, הכולל טקסט מתוך הבשורה על-פי לוקס בסלאבית כנסייתית עתיקה
האיקונין עושה-הניסים של "קוקוזליסה", הבתולה הקדושה, הקשור לחיי ה"מלודוס" (מלחין) יואן קוקוזל, במנזר מגיסטי לאוורה
חצי האי אתוס מצפון-מערב. פסגת ההר אתוס נראית באופק
קפלת ההשתנות של האדון על פסגת הר אתוס
הר אתוס מכיוון צפון
יוזף פילסודסקי

יוּזֶף קְלֶמֶנְס פִּילְסוּדְסְקִי (פולנית: Józef Klemens Piłsudski ‏האזנהקובץ:Pl-Józef Piłsudski.ogg‏Ⓘ‏; 5 בדצמבר 1867 – 12 במאי 1935) היה מהפכן ומדינאי פולני, מנהיג האומה הפולנית בחידוש עצמאותה לאחר מלחמת העולם הראשונה, מפקד צבאה במלחמה נגד הסובייטים, ומנהיג הרפובליקה הפולנית השנייה, בין השנים 1926 עד מותו ב־1935.
תקופת ילדותו ונעוריו

פילסודסקי נולד בכפר זוּווֹבוֹ (Zułowo), בפלך וילנה של האימפריה הרוסית (כיום בליטא), למשפחה פולנית מן השלאכטה (מעמד האצולה הזעירה), שירדה מנכסיה. אירועי המרד הפולני נגד השלטון הרוסי בשנת 1863, אשר דוכאו ביד חזקה, והביאו לביטול האוטונומיה שניתנה לפולנים בחלקי ארץ שונים בפולין, ולסיפוח חלקי פולין אל האימפריה הרוסית, היו מאורע מעצב בילדותו[דרוש מקור].
משבגר למד בווילנה, וב־1885 החל בלימודי רפואה בחרקוב שבאוקראינה, אך הושעה מן הלימודים בשנת 1886 בשל פעילות פוליטית וקרבה אל הסוציאליזם. במרץ 1887 נעצר בידי השלטונות הרוסיים הצאריסטים באמתלה כוזבת כי ביקש להתנקש בחיי הצאר אלכסנדר השלישי והוגלה למערב סיביר למשך חמש שנים. אחיו הבכור, ברניסלב פילסודסקי (אנ'), אשר היה במעגל חברתי אשר כלל אף את אחיו של לנין, אלכסנדר אוליינוב (אנ'), נדון למאסר בן 15 שנים עם עבודת פרך במזרח סיביר.
לאחר שחרורו ב־1892 הצטרף פילסודסקי למפלגה הסוציאליסטית הפולנית(אנ'), והתחיל בפרסום עיתון מחתרתי בשם "רובוטניק" ("העובד"). בפברואר 1900 נעצר שוב במצודת ורשה (אנ'), אך העמיד פני חולה רוח, והצליח להימלט בשנת 1901 ממוסד לחולי נפש בסנקט פטרבורג.
עם פרוץ מלחמת רוסיה יפן ב־1904, נסע פילסודסקי ליפן, שם ניסה ללא הצלחה להשיג תמיכה במטרה הלאומית הפולנית. הוא הציע לספק ליפן מודיעין, וכן להקים לגיון פולני שיילחם לצד היפנים, ויורכב משבויי מלחמה פולנים מצבא הצאר שנפלו בידי היפנים. הוא הציע ליפנים תוכנית בשם "פרומתיזם"(אנ') (על שם הטיטאן היווני פרומתאוס) שמטרתה לפרק את האימפריה הרוסית למרכיביה האתניים, מטרה אותה ינסה להשיג כל חייו, ואשר תושג רק עם נפילת ברית המועצות בשנת 1991 (וגם אז בצורה חלקית בלבד - ויעידו על כך 21 הרפובליקות של רוסיה, בהן חיים מרכיבים אתניים שטרם זכו לעצמאות). התערבותו של יריבו הגדול רומן דמובסקי, אשר היה בעל אוריינטציה פרו-רוסית ואנטי-גרמנית, הביאה לסיכולם של כל מאמציו ביפן.
מלחמת העולם הראשונה והקמת פולין מחדש

פילסודסקי צפה את העימות האירופי המתקרב, ואת הצורך להקים גרעין שישמש כצבא פולין העתידי, ואשר יסייע בקידום עצמאותה של פולין משלוש האימפריות שחילקו אותה ביניהן בסוף המאה ה-18. בעזרת כספים ש"החרים" מרכבת דואר רוסית ליד וילנה ב־1908 הקים ארגון צבאי סודי. שנתיים לאחר מכן הפך את הארגון לאגודה לגיטימית בשם "אגודת הרובאים" אשר פעלה בהסכמתו ובעידודו של צבא האימפריה האוסטרו הונגרית. בפגישה בפריז ב־1914 הכריז פילסודסקי כי המלחמה היא בלתי נמנעת, וכי פולין תשיג את עצמאותה. רוסיה תובס על ידי מעצמות המרכז (אוסטריה הונגריה והאימפריה הגרמנית), ואלו יובסו על ידי צרפת, בריטניה וארצות הברית. היה זה תיאור מדויק למדי של מהלך האירועים כפי שאירע בפועל במהלך ארבע השנים הבאות.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ועד שנת 1917 הקים פילסודסקי את "הלגיון הפולני (אנ')" אשר נלחם בהצטיינות לצד צבאות מעצמות המרכז נגד רוסיה, אך נכשל בנסיונותיו לעורר התקוממות עממית נגד הרוסים. בשנת 1916 הוא פיקד על כוחות בקרב קוסטיוכנובקה, בין הרוסים לגדודים הפולניים שהשתייכו לצבא האוסטרו-הונגרי. ב־5 בנובמבר של אותה שנה הכריזו הגרמנים על "עצמאותה" של פולין, ועל הקמתה של "ממלכה פולנית".
בראשה של הממלכה עמדה "מועצת מדינה פולנית" בתקווה לגייס לצידם המוני פולנים שיוכלו להביא לשחרורם של כוחות גרמניים אל החזית המערבית. פילסודסקי, אשר שירת כ"שר לענייני צבא" ב"מועצת העוצרים" (גוף שלטוני שהוקם על ידי הגרמנים לצד "מועצת המדינה") התנגד לדרישה כי היחידות שיגויסו ישבעו אמונים לגרמניה ולאוסטריה. ויכוח זה הביא למעצרו ביולי 1917 והוא נשלח לכלא במגדבורג שבגרמניה.
עם כניעתה של גרמניה בנובמבר 1918 נשלטו חלקים שונים מפולין בידי גורמים מקומיים שונים. ב־7 באוקטובר 1918 הודיעה "מועצת העוצרים" על פירוק "מועצת המדינה" שהייתה הכלי שבאמצעותו שלטה גרמניה בפולין, ועל כוונה להשיב לפולין את עצמאותה. רוב המפלגות הפוליטיות (פרט לאנשי השמאל הקיצוני) תמכו בצעד זה, וב־23 באוקטובר מינתה המועצה ממשלה בראשות יוזף שביֶז'ינסקי, אשר החלה בגיוס ל"צבא פולין". ב־6 בנובמבר 1918 הכריזו הקומוניסטים בלובלין על הקמת רפובליקה, ובאותו היום הכריזו סוציאליסטים בראשות איגנצי דשינסקי (אנ') על הקמתה של רפובליקה נוספת.
ב־8 בנובמבר 1918 פילסודסקי וידידו קאזימיֶש סוסנובסקי שוחררו, ועד מהרה, בדומה ללנין לפניהם, הושמו על רכבת פרטית בדרכם אל בירת מדינתם, ורשה. ב־11 בנובמבר הצליח פילסודסקי לאחד את כל הפלגים, ולהתמנות למפקד עליון על הצבא הפולני. ב־14 בנובמבר פיזרה מועצת העוצרים את עצמה, והעבירה את סמכויותיה לפילסודסקי שהיה ל"ראש המדינה" (Naczelnik Państwa). גורמים שונים ברחבי המדינה, כגון "ועדות החיסול" שהוקמו בגליציה על מנת לחסל את שרידי השלטון האוסטרי, וועדה מקומית בשצ'צ'ין הודיעו על נאמנותם לשליט החדש. פילסודסקי מינה לראש הממשלה את אחד מחבריו בתקופת חברותו במפלגה הסוציאליסטית הפולנית, ידז'יי מורצ'בסקי. כך קמה "הרפובליקה הפולנית השנייה".