מלחמת העצמאות
שלבי המלחמה

מקובל לחלק את מלחמת העצמאות למספר שלבים עיקריים:
30 בנובמבר 1947 – 3 באפריל 1948 (4 חודשים ו-4 ימים): השלב הראשון של מלחמת העצמאות. התאפיין במאבק על השליטה בדרכים ובערים המעורבות. העימות הצבאי בין היישוב היהודי והערבים היה מוגבל בהיקפו והשתתפו בו כוחות קטנים יחסית, המצוידים בעיקר בנשק קל. הערבים ריכזו את התקפותיהם בעיקר על צירי התנועה שהובילו ליישובים יהודיים מבודדים (כולל ירושלים המערבית) במידה רבה של הצלחה, ואילו כוחות ההגנה נקטו בדרך כלל באסטרטגיה הגנתית, והסתפקו בפעולות תגמול נקודתיות.
3 באפריל 1948 – 14 במאי 1948 (חודש 1, שבוע 1 ו-4 ימים): בשלב זה היוזמה עברה לידי הכוח הצבאי של "היישוב", שפתח בשורת מתקפות בכוחות גדולים יחסית (סדר כוחות חטיבתי) במספר אזורים בארץ ישראל, בהתאם לקווי המתאר של תוכנית ד'. הכוחות הצבאיים של ערביי ארץ ישראל וכוחות המתנדבים הערביים שסייעו בידם הובסו ברובם. כוחות "ההגנה" השתלטו על שטחים נרחבים באזור שפלת החוף, בגליל המזרחי והמערבי ובפרוזדור ירושלים וכבשו את מרבית הערים המעורבות ומספר ערים ערביות. כתוצאה מכך גם החלה מנוסה המונית של האוכלוסייה הערבית מהאזורים שנכבשו על ידי הצד היהודי.
15 במאי 1948 – 10 ביוני 1948 (3 שבועות ו-5 ימים): פלישת צבאות ערב הסדירים. בשבועיים הראשונים של הפלישה היוזמה הייתה בידי הצבאות הפולשים והכוחות הישראלים התמקדו בבלימת התקדמותם. החל מסוף מאי החלו כוחות צה"ל לבצע שורת התקפות נגד (שרובן הסתיימו בכישלון) על הכוחות הפולשים.
11 ביוני 1948 – 7 ביולי 1948 (3 שבועות ו-5 ימים): ההפוגה הראשונה. פסק הזמן נוצל על ידי שני הצדדים להתארגנות מחדש לקראת חידוש הלחימה ולהתעצמות צבאית. בתקופה זו התרחשה פרשת אלטלנה.
8 ביולי 1948 – 18 ביולי 1948 (שבוע 1 ו-3 ימים): קרבות עשרת הימים. בשלב זה היוזמה עברה לידי צה"ל, שביצע מספר מתקפות נגד חיילות המשלוח הערביים וכוחות צבא ההצלה, במהלכן השתלט על שטחים נרחבים בגליל התחתון, בשפלה ובפרוזדור ירושלים.
19 ביולי 1948 – 20 ביולי 1949 (שנה 1 ויום 1), מהכרזת ההפוגה השנייה עד חתימת הסכם שביתת הנשק עם סוריה. בתקופה זו יזם צה"ל מספר מבצעים צבאיים גדולים, שנמשכו מספר ימים כל אחד (ביניהם מבצע יואב, מבצע חירם, מבצע חורב ומבצע עובדה), השתלט על שטחים נרחבים בגליל, בנגב ובערבה, הביס את הצבא המצרי ומוטט את "צבא ההצלה". שלב זה של המלחמה התאפיין בפסקי זמן ארוכים בין פרקי הלחימה הקצרים, ובקיום קשר הדוק בין המבצעים הצבאיים של הצבא הישראלי, למאבקים שניהלה ישראל בזירה המדינית. החל מסיום מבצע חורב ב-8 בינואר 1949, ועד להשלמת החתימה על הסכמי שביתת הנשק עם המדינות הערביות השכנות, לא התנהלה לחימה בהיקף נרחב בין הצדדים היריבים בארץ ישראל.
מהחלטת עצרת האו"ם ועד להפעלת תוכנית ד'

עם החלטת העצרת הכללית של האו"ם על תוכנית החלוקה, תקפו כוחות ערביים בלתי סדירים, המורכבים בעיקר מערביי ארץ-ישראל וכוחות ערביים סדירים-למחצה שבאו ממדינות סמוכות, את היישוב היהודי. כיריית הפתיחה במלחמה זו נחשבת ההתקפה על אוטובוס 2094 של אגד, ב-30 בנובמבר 1947, שבה נהרגו חמישה יהודים מנוסעיו.
שלב זה במלחמה התנהל במקביל לפינוי הצבא הבריטי מארץ ישראל. בחודשים הראשונים של מהלך הפינוי הבריטי פיקוד "ההגנה" אימץ גישה הגנתית בעיקרה, והסתפק בדרך כלל בפעולות תגמול נקודתיות כנגד הערבים הפלסטינים, ללא ניסיון להשתלט על שטחים. פעולות תגמול אלה כללו, למשל, מארבים לפגיעה בתחבורה הערבית, או פשיטות לשכונות (בלד א-שייח', למשל) או כפרים ערביים (אל-ח'יסאס שבאצבע הגליל, או סעסע למשל). לעומת האיפוק בלחימה, הנהגת "היישוב" ניצלה את אותם חודשים ראשונים למלחמה לצבירת כוח: מכ-10,000 מגויסים בינואר 1948, לכ-16,000 ב-1 במרץ, וכן לארגונם ולאימונם. כן לבשה "ההגנה", יותר ויותר, צורה של צבא סדיר. כך, החל מפברואר החל "היישוב" לגייס חיילים גיוס מלא (כלומר, מגורים במחנה צבאי). כן החל תהליך התמקצעות: באותו חודש הוקם "שירות המשוריינים", קמו מחלקה משפטית, שירותי דת, משטרה צבאית, "שירות התותחנים", "השירות הימי", "שירות המהנדסים", וחלק מאלה הפכו בחודשים הבאים לחילות של ממש.
אנדרטה ליד מושב נחלים, המציינת את היריות הראשונות במלחמת העצמאות, אשר נורו אל שני אוטובוסים, והרגו 7 נוסעים בבוקר שלמחרת כ"ט בנובמבר
עמדות ההגנה בחזית יפו צופות אל שטח ההפקר בעיר, 1947
פברואר 1948, עוברים ושבים בשוק הכרמל בתל אביב, תופסים מחסה מאש צלפים הנורית ממסגד חסן בק
מחסום ערבי בשער הגיא נגד שיירות יהודיות
לוחמים ערבים ליד משאית אספקה משוריינת של ה"הגנה" כשהיא בוערת, בדרך לירושלים, 1948
משאית אספקה משוריינת שנפגעה בדרך לירושלים הנצורה, 1948
שיירת אספקה מהשפלה פורצת את המצור ונכנסת לירושלים, 1948
במהלך הלחימה הבלתי סדירה התמקדו הקרבות בשלושה סוגי אזורים עיקריים:
לחימה בערים המעורבות: לחימה בערים כדוגמת ירושלים, טבריה, צפת, חיפה וגבול תל אביב-יפו, שבהן חייתה אוכלוסייה יהודית וערבית. הלחימה הייתה סטטית בעיקרה: לצד התקפות ערביות מעטות יחסית (למשל, על ימין משה ומקור חיים בירושלים, או שכונת התקווה בתל אביב). עיקר הלחימה התבטא בעיקר בצליפות ולעיתים בהחדרת מטעני נפץ. לחימה זו שיבשה, במידה זו או אחרת, את המסחר, החינוך והחיים התקינים בערים אלו. השיבוש ניכר יותר בצד הערבי, והגיע לעיתים לכדי התפוררות.
לחימה ביישובים היהודיים: מן הצד הערבי, הלחימה התבטאה בהטרדות שונות, כגון ירי וחבלות, ולעיתים, גם בהתקפות לצורך כיבוש. מנקודת המבט היהודית, לחימה זו נועדה בעיקר להגן על היישובים היהודיים באזורים שבשליטה ערבית, כדוגמת גוש עציון, יחיעם, בן שמן ויישובים בנגב. עם זאת, הותקפו גם יישובים שאינם מבודדים, כמו טירת צבי, קיבוץ אפעל, דן או כפר יעבץ. יישובים יהודיים הפכו עד מהרה למוצבים צבאיים, והושקעו מאמצים ואמצעים רבים בהגנתם ובהובלת שיירות ציוד ואספקה אליהם. הנהגת היישוב החליטה שלא לפנות אף יישוב, על מנת שכל שטח שיוחזק יישאר בתחומי המדינה היהודית כשתקום, ואכן, עד אמצע מאי, עת נפל גוש עציון בידי הלגיון הערבי, עמד היישוב בהחלטה זו, ושום יישוב יהודי לא נפל, פרט למספר בתים שפונו בשכונת שמעון הצדיק בירושלים ומספר קטן של מקרים נקודתיים נוספים.
לחימה על צירי התנועה: כמעט כל הדרכים שמחוץ ליישובים היהודיים, ואף חלק מצירי התנועה בתוך אותם יישובים, עברו בקרבת, ולעיתים בתוך, יישובים ערביים, עד כדי טווח של נשק קל. היישוב היהודי, העירוני יותר והמתקדם יותר, היה תלוי יותר מן הערבי בתקינות התחבורה, ולכן השקיעו הכוחות הערבים מאמצים רבים בלחימה מסוג זה, שאף התאימה מאוד לאופי הכוחות שברשותם, עת רבים מהם לא היו מגויסים גיוס מלא. באזורים בהם שלטו הערבים באופן מוחלט על קטעים נרחבים מן הדרך, כמו הכבישים מירושלים לשפלה ולגוש עציון, הדרכים לנגב ועוד, הלחימה על הדרכים הייתה קשה ורבת קורבנות. כך למשל, הדרך לירושלים נפרצה ונחסמה לסירוגין ונשלחו שיירות אל העיר. מספר שיירות, כשיירת הדסה, שיירת הל"ה, שיירת חולדה, שיירת נבי דניאל, ושיירת יחיעם, הושמדו כולן או חלקן (השלוש האחרונות הותקפו בשבוע אחד בסוף מרץ).
בשלב זה של המלחמה ספג הצד היהודי כישלון מדיני, כאשר נציג ארצות הברית באו"ם, וורן אוסטין, העלה הצעה ב-17 במרץ 1948 במועצת הביטחון, להקפיא את תוכנית החלוקה ולכונן בארץ ישראל משטר נאמנות של האו"ם.