stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כתוב בעיפרון בקרון החתום
מבנה וסקירה כללית

השיר בנוי מכותרת בת ארבע מילים ומגוף של תשע-עשרה מילים המסודרות בשישה טורים, תוך פסיחה והיעדר כל סימני פיסוק. כותרת השיר ארוכה מכל טורי השיר הן מבחינת מספר הברות והן מבחינת מספר אותיות. מבחינה תחבירית, הוא בנוי משני משפטים, שהשני מביניהם הוא משפט תנאי חסר (אליפטי), קטוע – הפסוקית שהוא מסתיים בה חסרת נשוא. השיר נכתב ללא חריזה (מאפיין של שירה מודרנית ושל שירת השואה בפרט).
השיר הוא כביכול ציטוט של כתובת מקוטעת שנכתבה בקרון של רכבת מוות ואשר כוּונה לקרובי הקורבנות; הכתובת היא כביכול ניסיון אחרון ומיואש להעביר ידיעה, ליצור תקשורת אנושית, בתוך החוויה המסויטת של קרון רכבת מוות. פגיס עצמו סיפר כי שירו הראשון על השואה, השיר 'דכאו' "מבוסס על כתיבה, שִרטוט [שִרבוט] של המוסעים בקרונות המוות באושוויץ על דפנות הקרונות כדי להודיע לקרוביהם ולידידיהם שהם חיים".
תוכן, מוטיבים ודרכי עיצוב

השיר עושה שימוש בסיפור על משפחת האדם הראשונה, מנקודת המבט של חוה הדוברת – אך זה מועתק מהקשרו המקראי המיתולוגי, מועבר אל הֶקשר אחר, היסטורי מאוחר, ונטמע בתוכו.
לדברי מלכה שקד, בשיר מתגלה אפוא הענקה של תוקף מיוחד לחוויה חברתית מאוחרת באמצעות שימוש מטפורי סמוי בדמותה של אישה מקראית; "באמצעות השימוש המטפורי הסמוי בדמות הנשית המקראית על רגישותה ופגיעותה, מוענק עומק לא רק לחוויותיו האישיות של המשורר אלא גם לחוויות החברתיות המאוחרות של זמנו".
רבקה מעוז הציעה שאופיו הייחודי של השיר נובע בעיקר מבחירתם של הטקסטים המאוזכרים בו ומהדינמיקה שנוצרת תוך כדי העימות ביניהם. טקסטים אלה הם הסיפור המקראי על קין והבל – ולמולו כתובת על קיר רכבת-מוות. אף שקריאה זהירה של השיר מגלה שאין אלה שני הטקסטים היחידים המאוזכרים בו, הרי אין ספק שהעימות ביניהם הוא שיוצר את האפקט החשוב ביותר הבונה את משמעות השיר.
נראה שאף פגיס עצמו ייחס מעמד דומה לשני הטקסטים המאוזכרים בשיר. בראיון שנערך איתו בשנת 1983 עם צאת ספרו "מלים נרדפות", ציין: "בספרים קודמים היה הכתוב מסוגנן כמעט ממרחקים מיתולוגיים של אדם וחוה, קין והבל. הכתיבה הרחוקה, המלוטשת, המסוגננת על קין והבל [...] מעין הערות שוליים מיתולוגיות כתובות בעיפרון על קרון חתום".
בשיחה רדיופונית עם אילנה צוקרמן לרגל צאת ספרו "מלים נרדפות" (1983) תיאר פגיס כיצד נולד השיר:
לפעמים מקורות שונים שפתאום רואים אותם באור חדש; אפילו ידיעה בעיתון, אפילו שורה מספר הדקדוק או שורה גם משיר, אבל שיר קדמון ממש. הציטוט נותק לגמרי מן הקונטקסט שלו ומקבל כיוון חדש – גם הוא יכול להיות מניע ואז פתאום מצטרפים שני קטעים, כאילו מתאחים, כאילו הם קטבים מנוגדים של מגנט שבבת אחת הם נדבקים ואז הם יכולים לבוא במגע.
ואומנם, אף-על-פי שמופיעים כאן ארבעת השמות של בני משפחתה של חוה והדמות הדוברת אומרת על עצמה שהיא חוה, ואף-על-פי שהקורא יכול להבין את הסיטואציה השירית כאילו היא משקפת את עמידתה של חוה המקראית מול עובדת מותו של בנה הבל – שלא תוארה במקרא – בכל זאת השיר אינו עוסק כלל בסיפור המקראי ואין הוא בא לפרשו ולזכותו בהארה חדשה לשמו. הצירופים "אני חוה" ו"הבל בני" מתפרשים לקורא כמבע מטאפורי, שבו "חוה" ו"הבל" הם דימויים סמויים (מטאפורות) של דוברת, שאינה חוה, ושל בנה, שאינו הבל. לפי כותרת השיר, הדוברת נתונה בסיטואציה של עמידה מול חוויית המוות הקרב שלה ושל בנה.
עם זאת, כתוצאה מההשלטה של מרכיבים מסוימים מהסיפור המקראי על השיר – מובלע או מוסתר גם הסיפור המאוחר של אותה דמות הרואה עצמה דומה לחוה והמציגה עצמה כחוה. הסיפור על המוות המתקרב שלה ושל בנה האחד, על סיבת היעדרו של בנה השני (הגדול) מזירת ההתרחשות ועל מה שהיא מבקשת שיוגד לו – נשאר למעשה סיפור מוסתר או מרומז בלבד. העובדה שהשואה רק נרמזת לתוך השיר ולא נכתבת מפורשות מאפשרת לקורא למלא את השיר בידיעותיו ובזיכרונותיו שלו על אודות השואה; השלמת החללים הפעורים בשיר רק מעצימה את השפעתו של השיר על הקורא, כיוון שהוא "מכניס" עצמו לתוך הוויית השיר.
תוכן, מוטיבים ודרכי עיצוב > כותרת השיר והמילים הטעונות: עיצוב מרומז של הסיטואציה השוֹאתית

הסתרתו של הסיפור העיקרי, המאוחר, והפיכתו לסיפור מינימליסטי ביותר מושגות לא רק הודות להבלעתו בסיפור המקראי השליט בשיר, אלא בעיקר הודות להפקעת מרכיביו הגלויים (דהיינו, השואה) מגוף השיר ודחיסתם אל הכותרת ואל מילה אחת בלבד מגוף השיר. הכותרת והמילה "בַּמשלוח" הן מילים טעונות המקפיצות את הקורא היישר אל תקופת השואה, באופן שבהשפעתן אין הוא רואה לנגד עיניו את חוה המקראית אלא אישה אחרת, השייכת ל"משלוח" מסוים, כלומר, למה שידוע בתקופת השואה כ"טרנספורט" – אישה שנמצאת דחוסה עם קבוצת נשלחים הכוללת גם את בנה "בקרון החתום" של רכבות המוות.
מן הכותרת גם מתברר שאותה אישה האומרת על עצמה בגוף השיר שהיא חוה, למעשה אינה מדברת אלא כותבת, וכן שכל אמירתה (כתיבתה), שהיא השיר כולו, היא בחזקת משהו (מעין פתק המופנה אל אנשים כלשהם) שנכתב בעיפרון ובחיפזון, ומן הסתם בחושך, שכן הכותבת נמצאת בתוך הקרון ה"חתום". הציון שהכותבת משתמשת בעיפרון עשוי אולי גם לומר שהמילים הכתובות הן מילים חלשות, הניתנות למחיקה, או שהכתוב כולו מעיד, כמטונימיה, על מצבה הרופף של הכותבת. תמונת הסיטואציה שנוצרת מן הכותרת, שהיא של מסע אל המוות, גם כמו "מנמקת" מראש מדוע הכתוב קצר כל כך ובלתי גמור. אלא שמימוש מידי זה של הסיטואציה השוֹאָתית מקופל כולו, כאמור, בכותרת ובמילה אחת בלבד מגוף השיר ולא עוד.
פגיס העיד כי החרדות שאותן הדחיק במשך שנים רבות פרצו אצלו בעקבות משפט אייכמן, וייתכן כי בשם השיר רמז גם לאייכמן, אשר כנאשם במשפטו שהה במעין "קרון חתום" (תא זכוכית) והוזכר בכלי התקשורת פעמים רבות ככותב בעיפרון בהיותו בתוכו.
תוכן, מוטיבים ודרכי עיצוב > שתיקה, פערי מידע וסיום השיר

תיאור הסיטואציה השוֹאתית הקונקרטית ותיאור הסיפור המקראי, האנלוגי לה, מינימליים ביותר בשיר זה, עד כדי כך שחנן חבר הציע שפגיס "הפך את עצם שאלת האפשרות לייצג את השואה לנושאו של השיר". השיר עתיר פערים ב"עלילתו", וכתוצאה מכך הוא מזמין מילוי פערים. הפער הבולט ביותר הוא בסיום השיר, במילה "שֶׁאֲנִי", שאין לה כל המשך; את קטיעת המסר ניתן להבין באופן ריאליסטי על רקע הסיטואציה של כתיבתו בקרון של רכבת-המוות: העיפרון נגמר; הכותבת התעלפה או מתה; הרכבת הגיעה ליעדה; ואולי לכתובת, הכתובה בעיפרון, היה המשך, שנמחק. כך או כך, הסיום הזה מעורר בקורא את השאלה: מהו הדבר שאותו רוצה הכותבת שיגידו לבנה הגדול, לכשיראוהו? האפשרויות למילוי פער זה שבסיום רבות. ייתכן שהכותבת רוצה שיגידו לבנה קין את מה שכתבה (בפתק שלה) בשלוש השורות הראשונות – שהיא עם בנה הבל הובלו ב"משלוח" וכו' (כלומר להבין את השיר כשיר מעגלי, באופן שניתן לקרוא אותו כך: "אם תראו את בני הגדול קין בן אדם תגידו לו שאני [...] כאן במשלוח הזה"); ייתכן שהכותבת מבקשת להעביר לידיעת הבן שבחוץ כי באותו "משלוח" היא חשה עצמה כמו חוה עם בנה, ושמשום שבן זה עומד להירצח (ואולי כבר נרצח) הוא לדידה כמו הבל, כשם שהוא, הבן שלא נרצח, הוא בעיניה כמו קין האחראי לרצח; ייתכן שהיא אף רוצה להוכיח את הבן שבחוץ ולרמוז לו בדרך האירוניה, שעל אף שבמקרא הוא אכן בנו של אדם – במציאות האנלוגית שבהווה השואתי, הוא רחוק מלנהוג כ"בן אדם" (ויש לזכור שבדיבור העברי וגם היידי-גרמני להיות "בן אדם" או "מֶענְטְש" פירושו לנהוג באופן חיובי, כראוי לאדם); אך לא מן הנמנע הוא שאין היא רוצה כלל להוכיח אותו אלא לומר לו שלמרות שהיא ובנה הקטן עומדים למות, הוא עדיין בנה ובנו של אדם ושעליו לנהוג כבן-אדם.
כל הניסיונות האלה למלא את פער הסיום ניזונים למעשה מחומרי השיר, כשהם נאחזים במילה זו או אחרת שבו. לפי זה השיר לכאורה אינו פתוח עד תום אלא סיומו מחזיר אל תחילתו או אל מילים אחרות שנמצאות בתוכו והוא מעין מעגל סגור שהכול כבר נאמר בו. ברם, מאחר שמילויים אלה של פער הסיום לעיתים משלימים זה את זה ולעיתים סותרים זה את זה בלא שניתן לומר בביטחון שאחד מהם הוא אכן המילוי הנכון, ומאחר שייתכן שאף אחד מהם אינו המילוי הנכון ושבאמת אין לדעת מה מבקשת הדוברת שיגידו לבנה – הרושם הנותר בקורא הוא, שהסיום בכל זאת אכן פתוח, ושבפתיחותו הוא אף מיטיב לייצג את עקרון הפערים, שהוא העיקרון הספרותי הבונה את השיר כולו.
הלל ברזל קבע כי "השיר [...] לובש מרצון את הצביון של הקטע הבלתי-גמור, מעין פיסת נייר דלה, שנותרה במקרה. [...] הדברים [נאמרים] בלא סיום, כדי לציין כי עניין לנו בסיפור שאין לו גמר.
ולדברי רפי וייכרט,
דן פגיס בוחר ללכת על גבול השתיקה. משפט אחד, שש שורות צרות שמסתיימות בשתיקה. [...] המשורר יודע ששום מילה לא תהיה חזקה כשתיקתה של חווה. על מעשה רצח שכזה אין אפשרות להגיב בדרך מילולית. לכן הוא לא שם דברים בעפרונה הרפה או בפיה, שנחנק למוות בקרון החתום. כל קורא יכול "להיכנס" לתוך המשפט עם תגובה משלו, אבל שום צירוף לשוני לא יזעזע כמו היעדרו, הזועק לשמים.
מעמד השיר, ביקורת והערכה

השיר נחשב ל"'שיר שואה" קאנוני, אחד מ"שירי השואה" הנודעים ביותר, והוא מושמע תדיר בהקשר לזיכרון השואה בישראל (טקסי יום הזיכרון לשואה, מסעות בני נוער לפולין) מזה מספר עשורים. הוא נלמד במסגרת תוכנית הלימודים בספרות עברית בבתי הספר התיכוניים בישראל.
המשורר והמבקר אריה זקס כתב: "איני חושב שנכתב על מה שקרוי בפינו 'השואה' משהו יותר חזק מן השיר 'כתוב בעיפרון בקרון החתום'".
גם לדעת הסופר וחוקר הספרות מתי מגד השיר הוא "אחד השירים העזים ביותר שנכתבו אי פעם בידי מי על השואה".
והמשורר וחוקר הספרות טוביה ריבנר הגדיר את השיר כ"השיר שתיאר את הבלתי-אפשרי" והעיד כי הוא מחשיב אותו כאחד השירים המרכזיים של המאה ה-20.
לדברי חוקרת הספרות סדרה דיקובן אזרחי, השיר "הוא אחד השירים הקצרים ביותר בעברית המודרנית: זהו אולי גם השיר המהדהד ביותר, השווה במעמדו הקאנוני בקהיליית דוברי העברית ל"פוגת מוות" [של פאול צלאן] בקהיליית דוברי הגרמנית".
גם חוקרי הספרות דוד רוסקיס ונעמי דיאמנט החשיבו את השיר, לצד "פוגת מוות" של צלאן, לשיר קאנוני.
חוקר הספרות דן לאור כתב באמצע שנות ה-90 כי יש לו הרושם שדן פגיס ממלא כיום את התפקיד של 'משורר שואה' קאנוני, וציין כי השיר, "המציג בפשטות רבה ובתחכום מופלא את זעקת הקורבן, מושמע בזמן האחרון לעיתים תכופות באירועים או בטקסים הקשורים בשואה".
תרגומים

השיר ראה אור בתרגומים למספר שפות, בהן אנגלית, גרמנית, ספרדית וצרפתית.
לחנים וביצועים

השיר הולחן ובוצע בשנת 2006 על ידי להקת "רווח כפול", המבצעת שירי משוררים בסגנון רוק מתקדם והשפעות אתנו-ג'אז, באלבומם "פיתולים".
בשנת 2011 הולחן על ידי אילן דמרי ועובד על ידי הוד דיין, חברי להקת "המדרגות", במסגרת מיזם "הקול עוד נשאר" בשיתוף רשת ג' ומשרד ההסברה והתפוצות.
ב-2012 הלחין ושר הזמר עמיר בניון גרסה משלו לשיר, במסגרת אותו מיזם.
לקריאה נוספת

נורית תמיר-סמילנסקי, "עיון בשיר 'כתוב בעיפרון בקרון החתום' מאת דן פגיס", עלון למורה לספרות 9 (תשמ"ח), עמ' 92–97.
מרים שכטר, "'לא פלנטה אחרת': הוראת השואה דרך יצירה ספרותית', ספר "בר-אילן", ג; בעריכת שלמה בן-יוסף חן, נתניה: בית הספר התיכון הדתי "בר-אילן", תשנ"ח, עמ' 128–134.
סדרה דיקובן אזרחי, "קברים באוויר: כינון הזיכרון בשירותיהם של פאול צלאן ודן פגיס", זמנים 53 (1995), עמ' 18–33. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
John Felstiner, "Written in Pencil in the Sealed Boxcar," in: Stanley Burnshaw, T. Carmi, Susan Glassman, Ariel Hirschfeld, and Ezra Spicehandler (eds.), The Modern Hebrew Poem Itself Detroit, MI: Wayne State University Press, 2003, 221–224.
Naomi Sokoloff, "Transformations: Holocaust Poems in Dan Pagis’ Gilgul," Hebrew Annual Review 8 (1984), 215–240.
ג'סטין ואדל

| --- | --- |

ג'סטין ואדל, 2011
 לידה:  4 בנובמבר 1976 (בת 48) יוהנסבורג, דרום אפריקה 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1997 
 מקום לימודים:  קולג' עמנואל 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'סטין ואדל (באנגלית: Justine Waddell; נולדה ב-4 בנובמבר 1976) היא שחקנית סקוטית ילידת דרום אפריקה. היא ידועה מהופעותיה בסרטי הקולנוע "מעבר לכל חלום" (2006) ו"תאוריית הכאוס" (2005), ומתפקידיה בדרמות הטלוויזיה כטס בעיבוד של LWT לרומן "טס לבית דרברוויל" (1998) וכאסטלה ב"תקוות גדולות" עיבוד לרומן מאת דיקנס.
ביוגרפיה

ואדל נולדה ביוהנסבורג, דרום אפריקה. אביה, גורדון ואדל (1937–2012) היה שחקן רוגבי סקוטי בקבוצת רוגבי יוניון, קפטן הנבחרת הלאומית הסקוטית ושחקן בקבוצת "British and Irish Lions". מאוחר יותר היה חבר הפרלמנט הדרום-אפריקאי מטעם המפלגה הפרוגרסיבית, ודירקטור בחברת "Anglo American plc". כשהייתה בת 11 עברה ואדל עם משפחתה להתגורר בסקוטלנד, וארבע שנים אחר כך הם עברו ללונדון. ואדל היא היחידה במשפחתה שבחרה בקריירת משחק. היא למדה מדעי החברה ומדע המדינה ב"עמנואל קולג'" שבאוניברסיטת קיימברידג'.
ואדל חילקה את זמנה בין הופעות בתיאטרון ובין קולנוע וטלוויזיה. בין הדמויות שגילמה היו סאשה במחזה "איוואנוב" שהועלה בתיאטרון אלמיידה לצידם של רייף פיינס וביל פטרסון; הרוזנת נורדסטון בסרט "אנה קארנינה" משנת 1997; טס במיני-סדרה "טס לבית דרברוויל" עיבוד לרומן באותו שם (1998); ג'וליה ברטרם בסרט "מנספילד פארק" (1999); אסטלה בעיבוד הטלוויזיוני "תקוות גדולות" לרומן באותו שם; נינה בהפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית" למחזה "השחף" מאת אנטון צ'כוב (2000), עליו הייתה מועמדת לפרס איאן צ'ארלסון; וכן שיחקה בתפקיד מולי גיבסון במיני סדרה "רעיות ובנות". על תפקיד זה זכתה בפרס "Broadcasting Press Guild" כשחקנית הטובה ביותר. בסרט האמריקאי "דרקולה 2000" שיחקה בתפקיד מרי הלר.
ב-2002 כיכבה בסרט "The One and Only". על גילום דמותה של השחקנית נטלי ווד בסרט הטלוויזיה "The Mystery of Natalie Wood" משנת 2004, זכתה ואדל בפרס פריזם (Prism Award) כשחקנית הטובה ביותר. ב-2006 שיחקה בסרט "תאוריית הכאוס" לצידם של ג'ייסון סטיית'האם וראיין פיליפה. באותה שנה כיכבה לצידו של לי פייס בסרטו של טרסם סינג "מעבר לכל חלום".
ב-2011 שיחקה ואדל בתפקיד ראשי בסרט "Mishen" סרט מדע בדיוני רוסי שכתב ולדימיר סורוקין וביים אלכסנדר זלדוביץ'. כדי למלא את התפקיד למדה ואדל רוסית. הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ולאחר מכן בבכורה חגיגית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1997 | אנה קארנינה | Anna Karenina | הרוזנת נורדסטון |  |
| 1999 | מנספילד פארק | Mansfield Park | ג'וליה ברטרם |  |
| 2000 | דרקולה 2000 | Dracula 2000 | מרי ואן הלסינג |  |
| 2002 |  | The One and Only | סטיבי |  |
| 2006 | תאוריית הכאוס | Chaos | הבלש טדי גאלוויי |  |
| 2006 | מעבר לכל חלום | The Fall | האחות אוולין |  |
| 2007 |  | Thr3e | ג'ניפר פיטרס |  |
| 2011 | להרוג את בונו | Killing Bono | דניאל |  |
| 2011 |  | Target (Mishen) | זואי (זויה) |  |
| 2011 |  | The Enemy Within | ג'ין קר | שם מקורי: The Real American - Joe McCarthy |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1997 | האישה בלבן | The Woman in White | לורה פיירלי |  |
| 1997 |  | The Moth | מילי תורמן |  |
| 1998 | טס לבית דרברוויל | Tess of the D'Urbervilles | טס דרביפילד |  |
| 1999 | תקוות גדולות | Great Expectations | אסטלה |  |
| 1999 | רעיות ובנות | Wives and Daughters | מולי גיבסון | זכייה בפרס "Broadcasting Press Guild" |
| 2004 |  | The Mystery of Natalie Wood | נטלי ווד | זכייה בפרס " Prism Award" |
הערות שוליים

↑  "Strange Energies from the East". Sight and Sound. אורכב מ-המקור ב-2012-08-03. נבדק ב-2011-02-15.
↑  "Personality/Justine Waddell". New-Style. אורכב מ-המקור ב-2012-03-02. נבדק ב-2012-01-10.
↑  "English actress cracks Russian language to star in arthouse film". Rt.com. נבדק ב-2011-07-01.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810551408405606  BIBSYS: 8023897  BNE: XX1357165  BnF: cb14237358h (data)  GND: 1013689917  ISNI: 0000 0001 2283 7379  LCCN: no2001074510  SUDOC: 09619913X  VIAF: 103658488   WorldCat (עם VIAF): 103658488
מרים גלזר-תעסה

מרים גלזר-תעסה בצעירותה
מרים גלָזֶר-תעסה (נולדה ב-11 באוגוסט 1929) היא מחנכת ואשת ציבור ישראלית, שכיהנה כחברת הכנסת מטעם הליכוד, וכסגנית שר החינוך והתרבות.
ביוגרפיה

נולדה בשם מרים תעסה בשנת 1929 בחוביש שבתימן, למשפחה שומרת מסורת, בתם של שרה ויששכר תעסה. בשנת 1934 עלתה לארץ ישראל עם משפחתה וגדלה בשכונת נווה צדק בתל אביב. למדה בבית הספר לבנות ולאחר מכן בגימנסיה הדתית "תלפיות". בשנת 1945, בעודה תלמידת תיכון, החלה לפעול בהגנה, אולם עברה לאצ"ל לאחר חצי שנה. תחילה פעלה בחת"ם (חיל תעמולה מהפכני) ועסקה בתעמולה וגיוס חברים חדשים לארגון ולאחר מכן צורפה לח"ק (חיל הקרב) ובמסגרתו השתתפה בניסיון להחרים כסף מבנק ברקליס ברחוב אלנבי בתל אביב. שימשה גם כמפקדת בארגון. עם סיום לימודיה החלה ללמוד בסמינר לוינסקי, אך כעבור שנה, ב-1948, נשלחה להשתתף במערכה על ירושלים במלחמת העצמאות. עם שובה ב-1949 הייתה למדריכה וחברת הנציבות הארצית של בית"ר (1950–1955) וכן בארגון בני אצ"ל עד שהתאחד עם בית"ר. ב-1955 שירתה רק תקופה קצרה בצה"ל מפאת נישואיה.
משנת 1950 ועד בחירתה לכנסת ב-1981 הקדישה את זמנה לחינוך. היא החלה לעבוד כמורה בבתי ספר בסביבות תל אביב, ובמשך כשלושים שנה (1980-1951) פעלה כמחנכת בכפר הנוער יוענה ז'בוטינסקי בבאר יעקב, שאותו גם ניהלה לסירוגין.
בשנת 1973 השלימה תואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים וב-1975 תואר שני בבית המדרש לרבנים באמריקה (הסמינר התאולוגי היהודי).
מ-1976 עבדה במקביל כמרצה למקרא בסמינר לוינסקי. כיהנה כיו"ר נשי חרות.
ביוגרפיה > כחברת כנסת

בשנת 1981 נבחרה לכנסת העשירית מטעם הליכוד. היא מונתה לסגנית שר החינוך והתרבות. במסגרת תפקידה פעלה להנחת הוראת השואה בתוכניות הלימוד, בתגבור לימודי היהדות בבתי הספר ובהנחת מורשת יהדות תימן וצפון אפריקה ותרומתם לציונות וליישוב ארץ-ישראל. במהלך כהונתה עוררה דיונים ציבוריים בנוגע לחופש הביטוי והיצירה. בשנת 1984 נבחרה בשנית לכנסת ה-11 וכיהנה כיו"ר ועדת העלייה והקליטה, מטעמה לקחה חלק בקליטת העלייה מאתיופיה. בשנים 1982–1987 עמדה בראשות הוועדה הבין משרדית לבדיקת נושא ה'כתות' ('קבוצות חדשות') בישראל,  ועדת בדיקה ממשלתית אשר מונתה על ידי שר החינוך דאז, זבולון המר, לבדיקת נושא הכתות בישראל. כמו כן הייתה יו"ר קרן לב"י.
נודעה בביקורתה השמרנית, בזמן כהונתה כסגנית שר החינוך והתרבות, על יצירות אמנות שחרגו לדעתה מהמקובל לתקופתן. לאחר פרסום שירהּ של יונה וולך "תפילין", ביקרה גלזר-תעסה את וולך בחריפות וכינתה אותה "בהמה מיוחמת". לאחר הצגתו של חנוך לוין, "יסורי איוב", עלתה על הבמה, טענה בנאומה בכנסת כי המדינה אינה צריכה לממן תיאטרון "בו גבר עירום תלוי עשרים דקות וכל ערוותו מתנדנדת".
חיים אישיים

נישאה לחיים גלזר בשנת 1955, אותו פגשה לראשונה בראיון לאצ"ל. היו נשואים עד לפטירתו ב-2009, ולהם שלושה בנים.
ב-1968 השתקעה עם משפחתה בחולון. בשנת ה'תשס"ג-2003 קיבלה את אות יקירת העיר חולון.
הערות שוליים

1 2  מרים – חיים, חרות, הזמנה לנישואים, 17 באוגוסט 1955.
↑  יזהר באר, מדינת ישראל נגד הכיתות - ועדת תעסה־גלזר לחקר הכיתות בישראל מגבשת את מסקנותיה. השבוע כבר ניסחו טיוטה, כל העיר, 10 בדצמבר 1982
↑  שביט בן-אריה, חברות הכנסת: נשים מובילות בישראל, ע' 146-145.
| יושבי ראש ועדת הקליטה, העלייה והתפוצות של הכנסת |
| --- | --- | --- |
| יושבי ראש ועדת העלייה והקליטה (1977–1999) | גאולה כהן • רוני מילוא • עוזי ברעם • מרים גלזר-תעסה • מיכאל קליינר • עמנואל זיסמן • נעמי בלומנטל |  |
| יושבי ראש ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות (החל מ-1999) | נעמי בלומנטל • צבי הנדל • קולט אביטל • מיכאל נודלמן • ליה שמטוב • דני דנון • יואל רזבוזוב • אברהם נגוסה • דוד ביטן • עודד פורר • גלעד קריב |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307953505171  VIAF: 4757161696247916120004   WorldCat (עם VIAF): 4757161696247916120004
פרס אינדפנדנט ספיריט

| --- | --- |

 תיאור:  מצוינות בקולנוע עצמאי
 מיקום הטקס:  סנטה מוניקה, פלורידה
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 הגוף המעניק:  "Film Independent"
 תקופת הפרס:  1984–הווה (כ־41 שנים)
 spiritawards.com
פרס אינדפנדנט ספיריט (באנגלית: Independent Spirit Award) הוא פרס המוענק מדי שנה החל משנת 1987 לסרטים ויוצרים בתעשיית הקולנוע העצמאי. הפרס מוענק על ידי Film Independent, ארגון ללא מטרות רווח הפועל לקידום הקולנוע העצמאי.
טקס הענקת הפרס מתרחש באוהל על חופה של סנטה מוניקה, קליפורניה. החל משנת 1999 מוענק הפרס ביום שלפני הענקת פרסי האוסקר.
מאורעות תרפ"ט בירושלים

| חלק ממאורעות תרפ"ט |
| --- | --- |

יהודים בורחים מהעיר העתיקה בירושלים, דרך שער יפו, אוגוסט 1929
 תאריך:  23 -29 באוגוסט 1929
 תאריך עברי:  י"ז - כ"ג באב ה'תרפ"ט
 מקום:  ירושלים
 מטרה:  יהודים
 סוג:  פוגרום 
 הרוגים:  30
 פצועים:  מאות
 
מאורעות תרפ"ט בירושלים כללו פוגרומים, מעשי רצח, שוד והצתה מצד פורעים ערבים נגד יהודים בירושלים ובמוצא במהלך מאורעות תרפ"ט באוגוסט 1929. במהומות נרצחו 30 יהודים, מתוך כ-133 הרוגים יהודים בכל ארץ ישראל. זהו מספר הנרצחים הגבוה ביותר במאורעות תרפ"ט לאחר הטבח בחברון בו נרצחו 67 יהודים. ירושלים הייתה במוקד המתקפות הערביות עם אלפי פורעים מתוך העיר ומכפרי הסביבה שהתקיפו שכונות רבות בעיר והצליחו לרצוח יהודים בעיקר בשכונות חסרות הגנה. אולם בירושלים, בניגוד לחברון, היו גם כוחות מאורגנים וחמושים (כולל בריטים, יהודים ואף שוטרים ערבים) שהדפו את רוב המתקפות בקרבות ירי ממושכים וכך נמנע טבח גדול בהרבה.
רקע

בליל יום כיפור, 23 בספטמבר 1928, התכנסו מאות יהודים להתפלל ברחבת הכותל וקבעו מחיצה בין נשים וגברים, בניגוד לסטטוס-קוו בימי המנדט שהתבסס על גזירת השלטון העות'מאני על היהודים שלא להציב ברחבת הכותל שום דבר קבוע מספסל ועד ארון. למחרת, בשעה 6:30 בבוקר יום כיפור, יצא קצין המשטרה דאגלס דאף עם כעשרה מאנשיו, כדי להסיר את הפרגוד ששימש כמחיצה. בעודם יורדים ברחוב דוד, ליוו אותם השכנים הערבים בצעקות "מוות לכלבים היהודים". דאף טלטל את שמש הכותל הישיש בכתפיו והורה לאחד הסמלים להרוס את הפרגוד.
המופתי של ירושלים, חג' אמין אל-חוסייני החל במסע תעמולה נגד היהודים. הערבים ראו במעשה היהודים ניסיון השתלטות על הר הבית, וטענו כי הכותל הוא חלק מחומת החרם א-שריף, אחד המקומות הקדושים לאסלאם, והחלו בהתגרויות ביהודים. בקרב ההמון הופץ ציור ובו תמונת מסגד "כיפת הסלע" כשהדגל הציוני מתנוסס עליו, בטענה כי מדובר בציור מן התעמולה הציונית, המעיד על שאיפות היהודים להשתלט על הר הבית. לדברי המזרחן יהושע פורת, פרשת הכותל אפשרה לאל-חוסייני והמועצה המוסלמית העליונה, לספק ממד דתי למאבק הלאומי נגד היהודים ובדרך זו לגייס את תמיכת השכבות העממיות, "שהסיסמאות הלאומיות לא דיברו אל ליבם עד אז". מיד לאחר התקרית הם פתחו במסע תעמולה נמרץ להגנת מסגד אל-אקצא ושמירת זכויות המוסלמים בכותל, שהוחשב כקדוש למוסלמים בהיותו חלק מחומת המסגד.
ב-1 בנובמבר 1928 כינס המופתי אמין אל-חוסייני ועידה אסלאמית המונית בירושלים, לדיון במשבר הכותל. הגיעו כ-500 משתתפים, חלקם אנשי דת מוסלמים מסוריה, לבנון, עבר הירדן, המגרב, הודו ומצרים. משתתפי הכנס הציגו את הספסלים והמחיצות של היהודים כמזימה ציונית להשתלט על הר הבית כולו, ותבעו להגביל את הפעילות היהודית בכותל.
ב-17 בדצמבר פרסמו השלטונות הבריטיים נייר מדיניות המאשר את הבעלות המוסלמית על סמטת הכותל, אך גם את זכותם של היהודים להתפלל בה.
בתגובה להתגרויות המוסלמים, בתשעה באב ה'תרפ"ט, 15 באוגוסט 1929, קיימו צעירי בית"ר תהלוכת הפגנה גדולה לעבר הכותל המערבי דרך שער שכם. ברחבת הכותל נישאו נאומים, הונף דגל הלאום והקהל שר את "התקוה". המפגינים קראו: "הכותל - כותלנו, ובוז לממשלה".
למחרת, 16 באוגוסט, חגגו המוסלמים את יום הולדתו של הנביא מוחמד ברחבת מסגד אל-אקצא ויצאו להפגנת תגובה להפגנה היהודית. בהנהגת השיח' אבו סעוד, ירדו חלקם אל הכותל ושרפו ספרי קודש יהודיים ופתקאות שהוטמנו בין אבני הכותל. הארי לוק, ממלא מקום הנציב העליון, הכריז כי "לא נשרפו ספרי תפילה, אלא רק דפים של ספרי תפילה". למחרת, ב-17 באוגוסט, פרצה תגרה בשכונת הבוכרים לאחר שצעיר יהודי גנב ירקות מחלקה של ערבי. בתגרה נהרג יהודי. בהמשך התנפל המון יהודי על צריפי אנשי ליפתא שליד שכונת הבוכרים ואחד מהם נפגע קשה. לוויית ההרוג שהתקיימה ב-20 באוגוסט הפכה להפגנה שכללה קריאות נקם של היהודים כלפי הערבים.
ביום חמישי 22 באוגוסט החלו להגיע כפריים ערבים רבים, חלקם חמושים, למתחם הר הבית, לקראת תפילות יום שישי. אחר הצהריים נפגשו שלושה נציגי ההסתדרות הציונית ובהם יצחק בן-צבי, עם נציגי המופתי ובהם ג'מאל אל-חוסייני ועווני עבד אל-האדי, בביתו של המזכיר הראשי לממשלת המנדט, הארי לוק, אולם הצדדים לא הצליחו להגיע להסכם על הודעת הרגעה משותפת לקראת תפילות יום שישי. לוק לחץ עליהם להודיע לפחות שנפגשו. היהודים הסכימו, אולם הערבים סירבו.
התפרעויות

ביום שישי, 23 באוגוסט 1929, החל מהבוקר המוקדם נהרו לירושלים אלפי כפריים מהסביבה, כדי להשתתף בתפילה בהר הבית. רבים מהם היו חמושים במקלות ובסכינים, ובעיר שררה אווירה מתוחה של אלימות. לקראת השעה 9:30, החלו הסוחרים היהודים לנעול את חנויותיהם. ברבע ל-11 בבוקר לערך, הסביר המופתי חג' אמין אל-חוסייני לממלא מקום מפקד משטרת ירושלים, כי המתפללים נושאים מקלות וסכינים, רק כי הם חוששים מניסיון לפרובוקציה מצד יהודים. אחד הדרשנים במסגד נשא נאום לאומני, בו הסביר שהמוסלמים צריכים להילחם עד טיפת דמם האחרונה נגד היהודים. בשעה 11:00 בערך נשמעו על הר הבית כ-20–30 יריות, שנועדו ככל הנראה לשלהב את המתפללים. כמה מאות מהם פרצו אל השוק והחלו לתקוף עוברי אורח יהודים. ממלא מקום הנציב, הארי לוק, התקשר למופתי ודרש ממנו להרגיע את הרוחות. אל-חוסייני הגיע למקום, אך לא הוביל לרגיעה, ולוק סבר כי נוכחותו רק מגבירה את התסיסה.
ההמון הסתער על השכונות היהודיות הנמצאות מחוץ לשער שכם, משני צידי רחוב הנביאים - שכונת הגורג'ים ("אשל אברהם") וקריה נאמנה ("בתי ניסן ב"ק"). 19 יהודים (בהם מרדכי וינר) נרצחו בשכונות אלה, בית כנסת ובתים נוספים נהרסו ונשרפו.
המוסלמים תקפו גם שכונות נוספות בירושלים, כגון מאה שערים, בית וגן ושכונת הבוכרים. ביריות על בית החולים משגב לדך נפצע קשה הרופא ד"ר נחום קורקידי. הפורעים תקפו גם את בית הכרם, הרסו בתים בתלפיות והשתלטו על רמת רחל. בזמן המאורעות ניסו תושבי הכפר דיר יאסין שוב ושוב לנתק את הכביש המוליך מירושלים לתל אביב.