stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'וזואה פשקיירה
הערות שוליים

↑  איציק כלפי, ‏על סף חתימה: ז'וסוואה יגיע לבדיקות ביום ראשון, באתר ONE‏, 13 בספטמבר 2019
↑  איציק כלפי, ‏רשמית: ז'וסוואה פשקיירה חתם לשנתיים בב"ש, באתר ONE‏, 16 בספטמבר 2019
↑  איציק כלפי, ‏ז'וסוואה חתם לעוד עונה בהפועל באר שבע, באתר ONE‏, 18 במרץ 2021
↑  איציק כלפי, אחרי הסערה: ז'וסוואה נקנס ועזב את ישראל, באתר ONE, ‏30 במאי 2021
↑  איציק כלפי, הפועל ב"ש הודיעה: ז'וסוואה עוזב ללגיה ורשה, באתר ONE, ‏18 ביוני 2021
↑  ynet ספורט, אקס הפועל באר-שבע נעצר ועורר תקרית דיפלומטית: "התנהלות שערורייתית", באתר ynet, 6 באוקטובר 2023
↑  מערכת וואלה! ספורט‏, הפועל באר שבע מתגעגעת? ז'וזואה נבחר לזר השנה בפולין, באתר וואלה, 6 בפברואר 2024
אנדרטת נר הזיכרון (ירושלים)

ערך זה עוסק באנדרטה בירושלים. אם התכוונתם לאנדרטה בשם זה בקייב, ראו .
| --- | --- |

האנדרטה
 מידע כללי
 סוג:  אנדרטה 
 על שם:  קורבנות המצור על לנינגרד
 מיקום:  גן סאקר, ירושלים
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2019
 מידות
 גובה:  8.5 מטר מטר
 קואורדינטות:  31.781733°, 35.2063°
  (למפת ירושלים מוגדלת) אנדרטת נר הזיכרון(למפת ירושלים רגילה) אנדרטת נר הזיכרון(למפת הרי ירושלים רגילה) אנדרטת נר הזיכרון(למפת הרי ירושלים מוגדלת) אנדרטת נר הזיכרון
 
אנדרטת נר הזיכרון (ברוסית: Мемориал «Свеча памяти») היא אנדרטה לזכר מגיני לנינגרד במהלך המצור על לנינגרד, שמוצבת בגן סאקר שבירושלים
עיצוב והקמת האנדרטה

האנדרטה עשויה מברונזה ועל דפנותיה סמלי מדינת ישראל וסמל לנינגרד וכן כיתובים אודות גבורת הנצורים וההרוגים. בחלקה המרכזי "נר הזיכרון" עשוי מברונזה.
האנדרטה היא אבן פלדה בצורת נר, במשקל 680 ק"ג ובגובה 8.5 מטר, עשויה נחושת יצוקה, שהפכה להאנשה של סמל החיים השלווים שנהרסו במלחמה. העיצוב עשוי בצורת נר, שמשני צידיו נראות שתי דמויות - סמל מדינת ישראל וסמל סנקט פטרבורג. אחד מהם הוא עותק של מלאך מצריח קתדרלת פטרופבלובסקיה בסנקט פטרבורג, שנמצא תחת איומי אקדח. סמל נוסף המזכיר את אובדן העם היהודי בשואה הוא מגן דוד ובמרכזו חנוכייה, המסובכת בתיל דוקרני כסמל למחנות הריכוז. האנדרטה מוארת על ידי תנועת הלהבה ומושגת באמצעות ספירלה המוארת בשעות הלילה ליצירת אפקט מיוחד של נר תמיד בוער.
בתוך המבנה יש חיישנים, שעם קרבה של מישהו מופעלת הקלטת מטרונום לנינגרד, שנשמע במהלך פשיטות מטוסי האויב והזהיר את תושבי לנינגרד מפני ההפצצה. האנדרטה מכילה את סמלי העיר סנקט פטרבורג וישראל וכן כתובת בשלוש שפות: "זכרו את החיים והנופלים אשר רמסו מוות במוות".
ב-12 בנובמבר 2019 קפסולה עם אדמה מבית הקברות לזכר פיסקרבסקויה, מקום הקבורה הגדול ביותר לחללי המלחמה הפטריוטית הגדולה, הונחה מתחת לאנדרטה במסגרת פרויקט "ימי סנקט פטרבורג בישראל".
העבודה על האנדרטה נמשכה שלוש שנים. שמות הנדיבים, שבזכותם נוצרה האנדרטה, מגולפים על הלוחות הממוקמים למרגלות ה"נר".
טקס החניכה

טקס הנחת אבן הפינה נערך ב-12 בנובמבר 2019. האנדרטה נחנכה ב-23 בינואר 2020, במלאת 76 שנה להסרת המצור ובמסגרת אירועי פורום השואה העולמי החמישי. בטקס החניכה השתתפו ראש עיריית ירושלים משה ליאון, ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, יו"ר מועצת יד ושם הרב ישראל מאיר לאו, נשיא המדינה ראובן ריבלין, יורי קנר יו"ר הקרן הקיימת לישראל.
בטקס פתיחת האנדרטה שנערכה השתתפו נשיאים ובכירי שתי המדינות, ותיקי מלחמה ונציגי הקונגרס היהודי העולמי, הקונגרס היהודי הרוסי והקונגרס היהודי האירו-אסיאתי, וכן מאות אורחים שהגיעו במיוחד לטקס מרוסיה וממדינות אחרות. ראש עיריית ירושלים משה ליאון הודה לרוסיה בשם כל מי ששרד באושוויץ בזכות הצבא הסובייטי: "תודה שעצרתם את מכונת המוות הנוראה הזו". הקונגרס היהודי האירו-אסיאתי השיק תוכנית מיוחדת שמטרתה לשמר את הזיכרון ההיסטורי ולהעמיק את ההבנה ההדדית בין העמים. בטקס השתתפו סולן תיאטרון מרינסקי ואסילי גרלו ומקהלת יוצאי ישראל. הם שרו את "יום הניצחון" כשכל הקהל שר איתם. סולנית תיאטרון מרינסקי והזמרת מרינה מקסימיליאן שרו את "מנופים" והשיר "צעיף כחול".
ביקורת

האנדרטה הוקמה על שטח גינת כלבים שהייתה במקום, ועקב כך הקמתה גררה מחאות מצד התושבים. בסופו של דבר נחנכה גינה חלופית ב-2021.
ראו גם

אנדרטת הניצחון בנתניה
הערות שוליים

↑  אורלי הררי, החלה בניית האנדרטה לזכר מגיני לנינגרד, באתר ערוץ 7
↑  Памятник защитникам и жителям блокадного Ленинграда «Свеча памяти» заложат сегодня в Иерусалиме
↑  В Иерусалиме заложили памятник «Свеча памяти»
↑  איתמר אייכנר, פוטין יגיע לי-ם לחנוך אנדרטה לזכר הרוגי המצור על לנינגרד, באתר ynet, 28 בפברואר 2019
↑  ניסן צור, פוטין בדרך לישראל?, באתר ערוץ 7
↑  ספי בן חמו, גן סאקר: נחנכה גינת הכלבים החדשה – הוקמה בעלות של כ-800 אלף שקלים, באתר כל העיר, 11 במרץ 2021

נשיא רוסיה ולדימיר פוטין נואם בטקס חנוכת האנדרטה, 23 בינואר 2020
סרז'יו אוליביירה

סרז'יו מיגל רלבאס דה אוליביירה (בפורטוגזית: Sérgio Miguel Relvas de Oliveira; נולד ב-2 ביוני 1992 בפאסוש די ברנדאו שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת גלאטסראיי ובנבחרת פורטוגל.
קריירת מועדונים > תחילת הקריירה

אוליביירה נולד בפאסוש די ברנדאו שבפורטוגל. הוא החל לשחק במחלקת הנוער של הקבוצה המקומית, ובגיל 10 עבר למחלקת הנוער של פורטו. בעונת 2007/2008 הושאל למחלקת הנוער של פדרואנסה. ב-17 באוקטובר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של פורטו, בניצחון 0–4 על סרטננסה במסגרת הגביע הפורטוגלי בו גם בישל שער להאלק, והפך לשחקן הצעיר ביותר שמשחק במדי הקבוצה הבוגרת, כשהוא בן 17 שנים, 4 חודשים ו-15 ימים. בחודש נובמבר 2015 חתם על החוזה המקצועני הראשון שלו, חוזה עד לחודש יוני 2012 עם סעיף שחרור של 30 מיליון אירו.
קריירת מועדונים > ההשאלה לביירה מאר

לקראת עונת 2010/2011 הושאל אוליביירה לביירה מאר, גם היא מליגת העל הפורטוגלית. ב-23 באוקטובר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון ובליגת העל הפורטוגלית, כשנכנס כמחליף בדקה ה-89 בתיקו 1-1 נגד פאסוש די פריירה במסגרת המחזור השמיני. הוא ערך 6 הופעות בלבד במועדון.
קריירת מועדונים > ההשאלה למכלן

במחצית הראשונה של עונת 2011/2012 הושאל אוליביירה למכלן מליגת העל הבלגית. ב-24 בספטמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 64 דקות בהפסד 0–2 ללוקרן במסגרת המחזור השמיני בליגה. ב-25 בנובמבר 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון ובקבוצה בוגרת, שער בדקה ה-78 בהפסד 2–3 לסטנדרד לייז' במסגרת המחזור ה-15 בליגה. בחצי העונה בה שיחק במכלן ערך אוליביירה 6 הופעות, בכולן הקבוצה לא ניצחה, והבקיע שער אחד.
קריירת מועדונים > ההשאלה לפנאפייל

במחצית השנייה של עונת 2011/2012 הושאל אוליביירה לפנאפייל מהליגה הפורטוגלית השנייה. ב-29 בינואר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-78 בהפסד 0–2 לבלננסש במסגרת המחזור ה-17 בליגה. ב-12 בפברואר 2012, בהופעתו השנייה, הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-72 בניצחון 1–3 על אוניאו דה מדיירה במסגרת המחזור ה-18 בליגה. בחצי העונה בה שיחק בפנאפייל ערך אוליביירה 12 הופעות, בהן הבקיע שני שערים.
קריירת מועדונים > פורטו ב'

בעונת 2012/2013 שיחק אוליביירה בפורטו ב', קבוצת המילואים של פורטו, המשחקת גם היא בליגה הפורטוגלית השנייה. ב-12 באוגוסט 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כששיחק 65 דקות בתיקו 2-2 נגד טונדלה במסגרת המחזור הראשון בליגה. ב-30 בספטמבר 2012, הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה, שער בדקה ה-76 בניצחון 1-1 נגד פנאפייל במסגרת המחזור השמיני בליגה. אוליביירה ערך 36 הופעות בפורטו ב' והבקיע 6 שערים.
קריירת מועדונים > ההשאלה לפאסוש די פריירה

לקראת עונת 2013/2014 הושאל אוליביירה לפאסוש די פריירה מליגת העל הפורטוגלית לשתי עונות. ב-16 באוגוסט 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשהוחלף בתוספת הזמן של המחצית הראשונה בהפסד 0–2 לספורטינג בראגה במסגרת המחזור הראשון בליגה. ב-28 באוקטובר, הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-9 בהפסד 1–3 לויטוריה דה גימארייש במסגרת המחזור השמיני בליגה. בשתי העונות בהן הושאל לפאסוש די פריירה ערך אוליביירה 56 הופעות, ובכל אחת מהעונות הבקיע שני שערים.
קריירת מועדונים > החזרה לפורטו

בעונת 2015/2016 חזר אוליביירה לפורטו. ב-17 בינואר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון במסגרת הליגה, כשנכנס כמחליף בדקה ה-86 בהפסד 0–1 לויטוריה דה גימארייש במסגרת המחזור ה-18.
קריירת מועדונים > השאלה לרומא

ב-12 בינואר 2022 הושאל אוליביירה לרומא מהסרייה א', תמורת מיליון אירו ואופצייה לרכישה. ב-16 בינואר ערך הופעת בכורה וכבש את שער הניצחון ב-0–1 של רומא על קליארי.
קריירת מועדונים > גלאטסראיי

ב-10 ביולי 2022 חתם בגלאטסראיי תמורת שלושה מיליון אירו.
תארים > קבוצתיים

אליפות פורטוגל (3): 2018, 2020, 2022
הגביע הפורטוגלי : 2010, 2020, 2022
הסופר קאפ הפורטוגזיז: 2018, 2020
קונפרנס ליג (1): 2021/22
אליפות יוון: 2019
הגביע היווני: 2019
אליפות טורקיה: 2023
הערות שוליים

↑  סרג'יו אוליביירה משלים את מעברו לרומא
↑  אוליביירה הוא מכריע מיידיǃ מבקיע בפנדל אשר העניק לרומא ניצחון 0–1 על קליארי (באיטלקית)
| נבחרת פורטוגל – אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) |
| --- | --- | --- |
|  1 וארלה •  2 אסגאיו •  3 אילורי •  4 פיגיירדו •  5 יה •  6 פודסטבסקי •  7 מרטינס •  8 אוליביירה •  9 פאסיינסיה •  10 פרננדש •   11 אגרה •  12 פריירה • 13 פיטה •  14 הנריקה • 15 פונסקה • 16 ראמוס • 17 מאנה • 18 סילבה • מאמן: רוי ז'ורז' |  1 וארלה •  2 אסגאיו •  3 אילורי •  4 פיגיירדו •  5 יה •  6 פודסטבסקי •  7 מרטינס •  8 אוליביירה •  9 פאסיינסיה •  10 פרננדש •   11 אגרה •  12 פריירה • 13 פיטה •  14 הנריקה • 15 פונסקה • 16 ראמוס • 17 מאנה • 18 סילבה • מאמן: רוי ז'ורז' | פורטוגל |
| נבחרת פורטוגל – יורו 2020 |
| --- | --- | --- |
|  1 פטריסיו •  2 סמדו •  3 פפה •  4 דיאש •  5 גריירו •  6 פונטה •  7 רונאלדו •  8 מאוטיניו •  9 א. סילבה •  10 ב. סילבה •   11 פרננדש •  12 לופש • 13 דנילו •  14 ויליאם • 15 רפא • 16 סאנצ'ס • 17 גדש • 18 נבש • 19 גונסלבש • 20 דאלו • 21 ז'וטה • 22 ר. סילבה • 23 פליקס • 24 אוליביירה • 25 מנדש • 26 פלהיניה • מאמן: סנטוש |  1 פטריסיו •  2 סמדו •  3 פפה •  4 דיאש •  5 גריירו •  6 פונטה •  7 רונאלדו •  8 מאוטיניו •  9 א. סילבה •  10 ב. סילבה •   11 פרננדש •  12 לופש • 13 דנילו •  14 ויליאם • 15 רפא • 16 סאנצ'ס • 17 גדש • 18 נבש • 19 גונסלבש • 20 דאלו • 21 ז'וטה • 22 ר. סילבה • 23 פליקס • 24 אוליביירה • 25 מנדש • 26 פלהיניה • מאמן: סנטוש | פורטוגל |
פאייטוויל (ניו יורק)

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  ניו יורק (מדינה) ניו יורק
 מחוז:  מחוז אונודאגה
 שפה רשמית:  אנגלית
 שטח:  4.522914 קמ"ר
 גובה:  163 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  4,225 (1 באפריל 2020)
 קואורדינטות:  43°01′43″N 76°00′15″W﻿ / ﻿43.0286°N 76.0042°W﻿ / 43.0286; -76.0042 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה פאייטוויל(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה פאייטוויל(למפת ניו יורק רגילה) אולבני ניו יורק באפלו רוצ'סטר יונקרס סירקיוז יוטיקה ורמונט מסצ'וסטס קונטיקט האוק. האטל. ניו ג'רזי  פנסילבניה אירי ימת אונטריו קנדהפאייטוויל(למפת ניו יורק מוגדלת) אולבני ניו יורק באפלו רוצ'סטר יונקרס סירקיוז יוטיקה ורמונט מסצ'וסטס קונטיקט האוק. האטל. ניו ג'רזי  פנסילבניה אירי ימת אונטריו קנדהפאייטוויל  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
פאייטוויל (באנגלית: Fayetteville) הוא כפר במחוז אונודאגה (אנ') שבמדינת ניו יורק בארצות הברית. נכון ל-2020 מונה אוכלוסייתו 4,225 איש. הכפר נקרא על שם המרקיז דה לה פאייט.
פאייטוויל יושבה לראשונה ב-1792 ואוגדה רשמית בשנת 1844.
נשיא ארצות הברית ה-22 וה-24 גרובר קליבלנד, אחותו רוז ומטילדה ג'וסלין גייג' היו מתושבי הכפר.
הערות שוליים

↑  About, Fayetteville
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007552532705171  LCCN: n79006535  MusicBrainz: bba3e88a-2364-422e-b8ff-0f9c282b85ba  VIAF: 4155919358739730006   WorldCat (עם VIAF): 4155919358739730006
ניו יורק סאן

| --- | --- |
 פורמט:  ברודשיט 
 מו"ל:  Dovid Efune 
 בעלים:  Dovid Efune 
 תאריכי הופעה:  16 באפריל 2002 – 30 בספטמבר 2008 (6 שנים)
 שפה:  אנגלית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 ISSN:  1542-5762
 www.nysun.com
 
ניו יורק סאן (באנגלית: The New York Sun) היה עיתון יומי שנדפס בניו יורק בשנים 2002–2008. העיתון שכן ברחוב צ'יימברס 105, לא רחוק מהרחוב בו שכן מרכז הסחר העולמי.
היסטוריה

העיתון הופיע לראשונה ב-16 באפריל 2002 ואימץ לעצמו את הלוגו של היומון "השמש" (The Sun), שנוסד ב-3 בספטמבר 1833 בניו יורק והופיע עד ב-4 בינואר 1950. העיתון הוקם כדי להציע אלטרנטיבה שמרנית לעיתונות הליברלית של ניו יורק, ולהיות משקל נגד ל"ניו יורק טיימס".
בגיליון הראשון שלו הופיע פתרון של התשבץ שהופיע בגיליון הסגירה של העיתון הישן מ-4 בינואר 1950.
העיתון היה בבעלות קבוצה של 12 אילי הון, ביניהם קונרד בלק, שהיה איל עיתונות ששלט באימפריית תקשורת שכללה גם את ג'רוזלם פוסט, שיקגו סאן טיימס ודיילי טלגרף הלונדוני.
בספטמבר 2008 נתפרסם כי העיתון עומד על סף סגירה.
החל מ-30 בספטמבר 2008 העיתון הפך לאתר אינטרנט בלבד, בו מתפרסמים בעיקר מאמרי דעה שבועיים.
הערות שוליים

↑  עיתון אמריקאי חדש: "ניו יורק סאן", באתר הארץ, 18 באפריל 2002
↑  רן דגוני, ‏עיתון חדש-ישן יופיע בניו יורק: ה"סאן", בשליטת קונרד בלק ומייקל שטיינהארט, באתר גלובס, 29 בנובמבר 2001
↑  שלמה שמיר, ה"ניו-יורק סאן" על סף סגירה, באתר הארץ, 4 בספטמבר 2008
↑  ארה"ב: העיתון "ניו יורק סאן" נסגר, באתר ynet, 30 בספטמבר 2008
משרד הפנים (אסטוניה)

| --- | --- |
סמל

בניין משרד הפנים בטאלין
 מידע כללי
 מדינה:  אסטוניה 
 תחום שיפוט:  אסטוניה 
 תאריך הקמה:  24 בפברואר 1918 
 מטה מרכזי:  טאלין 
 www.siseministeerium.ee
 
משרד הפנים האסטוני (באסטונית: Siseministeerium) הוא משרד ממשלתי באסטוניה, הנחשב למשרד הממשלתי הגדול ביותר, המעסיק כ-14,000 איש ואחראי על אכיפת חוק, שמירת הסדר הציבורי, הגנת גבולות, מתן אזרחות ופיקוח על הגירה ותפעול כוחות חילוץ בעת חירום. בעבודתו היומיומית המשרד מפתח ומכוון שני תחומים: ביטחון פנים ועניינים אזוריים.
בתחום הביטחון הפנימי, מטלות משרד הפנים ומחלקותיו הן להבטיח את ביטחון הפנים של המדינה ולהגן על הסדר הציבורי, לשמור ולהגן על גבולות המדינה ולהבטיח את בקרת הגבולות. במקביל, משימה נוספת של משרד הפנים ומחלקותיו היא פעולות לניהול משברים וחילוץ, כמו גם פיקוח על הגירה. עובדי המשרד עוברים הכשרה באקדמיה להגנת הפנים של המשרד.
בתחום העניינים האזוריים, תפקידו של משרד הפנים הוא פיתוח ממשלות מקומיות, ניהול אזורי, כמו גם תכנון ותיאום של פיתוח אזורי, ניהול המדינה ופיקוח על פעילויות תכנון מרחביות, סוגיות של מצב המשפחה וארגון העניינים הקשורים לכנסיות וקהילות.
ארגון

מועצת המשטרה ומשמר הגבול
משטרת אסטוניה
משמר הגבול האסטוני
מועצת ההגירה והאזרחות
משטרת הביטחון
מועצת החילוץ
מרכז ההתרעה
ממשל מקומי
המרכז לפיתוח טכנולוגיית מידע
האקדמיה להגנת הפנים
ראו גם

משטרת הביטחון של אסטוניה
לג'ון

| --- | --- |

עמודים רומיים או ביזנטיים בין בתי העיירה לג'ון, 1924 (מאוסף מוזיאון רוקפלר)
 מדינה / טריטוריה:  פלשתינה (א"י) פלשתינה
 גובה:  155 מטרים
 סיבת נטישה:  מלחמת העצמאות
 תאריך נטישה:  30 במאי 1948
 יישובים יורשים:  מגידו
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  1,280 (1948)
 קואורדינטות:  32°34′29″N 35°10′40″E﻿ / ﻿32.57472222°N 35.17777778°E﻿ / 32.57472222; 35.17777778 
 he
לָג'וּן הייתה עיירה גדולה שהתקיימה מהתקופה הרומית עד לכיבושה בידי ההגנה וצה"ל במלחמת העצמאות. מאז הכיבוש הערבי של ארץ ישראל היו רוב תושביה מוסלמים. נקראה גם אַל-לָג'וּן או אַללָג'וּן (בערבית: اللجون).
העיירה נקראה על שמו של האתר הקדום לגיו, שהיה מחנה של הלגיון השישי פראטה של הצבא הרומי בפרובינקיה סוריה פלשתינה. העיירה הייתה מיושבת במשך כ-2,000 שנה, ושימשה כיישוב מרכזי בארץ ישראל בתקופת בית עבאס, בתקופת הסולטנות הממלוכית ובזמן שלטון האימפריה העות'מאנית, שקראה למחוז לג'ון על שמה.
במלחמת העצמאות נכבשה העיירה על ידי חטיבת גולני. רוב תושביה ברחו לאום אל-פחם, ובתי העיירה נהרסו. בשנת 1949 הוקם הקיבוץ מגידו על קרקעות היישוב.
שם המקום

העיירה לג'ון נקראה על שמו של האתר הקדום לגיו, שבו היה מוצב של הלגיון השישי פראטה. במאה ה-3 שונה שמה של העיירה למקסימיאנופוליס ("עיר מקסימיאנוס") על ידי הקיסר דיוקלטיאנוס לכבוד מקסימיאנוס, שותפו לקיסרות, אך התושבים המשיכו להשתמש בשם הישן. בתקופת הח'ליפות העבאסית נקראה העיירה אל-ליג'וב. לאחר כיבוש ארץ ישראל במסע הצלב הראשון, בשנת 1099, הצלבנים החזירו את השם הרומאי. בשנת 1187 העיירה נכבשה מחדש על ידי המוסלמים ומאז נקראה שוב לג'ון או אל-לג'ון.
גאוגרפיה

העיירה לג'ון נבנתה על מדרונותיהן של שלוש גבעות בשולי עמק יזרעאל, בגובה של כ-135 עד 175 מטר מעל פני הים. לג'ון היא נקודת תצפית טובה על נופי עמק יזרעאל, הרי הגלבוע, גבעת המורה, הר תבור, רכס הרי נצרת וג'נין.
העיירה נבנתה על שתי גדות נחל הקרוי בערבית ואדי א-סיט ("נחל הגברת") שהוא יובל של נחל קישון. הנחל זורם צפונה ואז מזרחה לאורך 6 ק"מ לפני שהוא מגיע ללג'ון, ומקטע זה והלאה הנחל נקרא בערבית ואדי אל-לג'ון. בשנת 1958 החליטה ועדת השמות הממשלתית להשתמש בשם נחל קיני לכל אורכו של הנחל.
הרובע הצפוני של לג'ון נבנה ליד מספר מעיינות, בהם עין אל-ח'ליל, עין נאסיר, עין סיט לילה, ועין ג'ומעא, הקרוי גם עין סיל-לג'ון. הרובע המזרחי נבנה ליד עין אל-חג'ה. הכביש הראשי של העיירה היה מקושר לכביש ג'נין-חיפה מצד אחד, ומהצד השני לאום אל-פחם. מסביב לעיירה שכנו מספר כפרים, בהם זלפה וזובובא.
היסטוריה > תקופת הברונזה והברזל

לג'ון נמצאת כקילומטר דרומית לתל מגידו, המזוהה עם מגידו העתיקה. נחל קיני, הסמוך ללג'ון, מוזכר בכתבים מצריים של תחותמס השלישי המתארים את קרב מגידו.
היסטוריה > התקופה הרומית

העיירה לג'ון נבנתה בסמוך לאתר לגיו שבתל מגידו, שבתקופה הרומית הוצב בו הלגיון השישי פראטה של הצבא הרומי לאחר דיכוי מרד בר כוכבא בשנת 130 לספירה. תל מגידו מזוהה במחקר עם העיירה "כפר עותנאי" או "כפר עותני" הנזכרת רבות במקורות חז"ל. במאה ה-3 עזבו כוחות הלגיון את המקום והחלה בניית בתי מגורים. הקיסר דיוקלטיאנוס קבע ששם היישוב יהיה מקסימיאנופוליס ("עיר מקסימיאנוס") לכבודו של מקסימיאנוס, שותפו לקיסרות, אך התושבים המשיכו להשתמש בשם הישן.
היסטוריה > התקופה המוסלמית הקדומה

קרב אג'נדיין התחולל בסביבות שנת 634 בין צבא האימפריה הביזנטית לצבא האימפריה המוסלמית. מיקומו המדויק של שדה הקרב איננו ברור, אך ישנם היסטוריונים מוסלמים הסבורים שהקרב נערך בלג'ון, ובעקבות הניצחון המוסלמי שולבו אזורי ארץ ישראל ודרום סוריה בח'ליפות ראשידון, ולאחר מכן היו חלק מהפרובינציה האומיית והעבאסית של בלאד א-שאם. לג'ון סימנה את הגבול הצפוני של ג'ונד פלסטין.
בשנת 940 התחולל בלג'ון קרב בין צבא בית עבאס לבין השושלת האיח'שידית. לאחר הקרב השיא מוחמד בן טוגג' אל-איחשיד את בתו לבנו של מושל העיירה.
לג'ון מתוארת בכתביו של הגאוגרף מוקדסי משנת 985 כחלק ממחוז ג'ונד אל-אורדון, בו היו גם נצרת וג'נין.
היסטוריה > התקופה הצלבנית, האיובית והממלוכית

בשנת 1099 הצלבנים פלשו וכבשו את הלבנט מידי השושלת הפאטמית. הם שבו וקראו לעיירה בשמה הרומי "לגיו" והיא הייתה חלק ממחוז קיסריה. נוצרים רבים התיישבו בעיירה ובסביבתה, והיא התרחבה עד תיעניכ. על פי ז'אן ד'איבלין פעלו בעיר 100 אנשי צבא שדאגו לסדר הציבורי, וכן נבנו בה מנזר וכנסייה, מכספי מעשר של כנסיות בנצרת. בנוסף פעלו בה שווקים, תנור אפייה גדול ומרכזי מסחר.
בשנת 1182 פשטו האיובים על לגיו, ובשנת 1187 היא נכבשה על ידם בהנהגת אחיינו של צלאח א-דין, חוסאם א-דין עמר, שהחזיר לעיירה את שמה הערבי לג'ון.
בשנת 1226 כתב הגאוגרף יאקות אל-חמאווי על המסגד בלג'ון ועל "נחל שופע" הזורם לצד העיירה. הסולטן אל-מלכ אל-כאמל השיא את בתו בעיירה בשנת 1231. בשנת 1241 נכבשה לג'ון על ידי צלבנים, ובשנת 1263 נכבשה שוב על ידי הסולטנות הממלוכית בראשות ביברס. בשנת 1264 פשטו על העיירה אנשי מסדר אבירי היכל שלמה וההוספיטלרים, ולקחו 300 שבויים לעכו. בהסכם בין קלאוון לצלבנים משנת 1283 רשומה העיירה כחלק מהסולטנות הממלוכית.
לאחר מכן לג'ון מוזכרת בכתבים היסטוריים רבים כעיירה מרכזית במחוז וכחלק ממסלול חלוקת הדואר בין קהיר לדמשק. במאה ה-15 היו בעיירה ח'אן, גשר, שווקים, מסגד וטחנות קמח.
היסטוריה > התקופה העות'מאנית

| --- | --- |
 :  ראו גם – טורבאי
בקרב מרג' דאבק, שנערך ב-24 באוגוסט 1516, הכו כוחות האימפריה העות'מאנית את צבא הסולטנות הממלוכית ולאחריו החל שלטון האימפריה העות'מאנית בארץ ישראל.
בלג'ון שלט שבט טורבאי, ובני השבט מונו למושלי העיירה במהלך השנים. מושלי העיירה שיתפו פעולה, בין השאר, עם שושלת רדואן ועם פח'ר א-דין השני. במאה ה-16 לג'ון הייתה אחת מהבירות המחוזיות של הארץ והמרכז הראשון של אמירות טורבאי שהשתרעה על עמק יזרעאל, עמק בית שאן, צפון השומרון, רמות מנשה, הכרמל, רמת סירין וצפון השרון.
התבססה כלכלת העיירה על גידולי חיטה ושעורה, וכן על משקי עיזים וכוורות דבורים. במפקד אוכלוסין משנת 1596 מנתה לג'ון 226 נפשות.
בני שבט טורבאי היו מושלי העיירה עד שנת 1677, אך בתקופה זו נדדו רבים מבני השבט לעבר הירדן המזרחי, ועקב כך מינה השלטון העות'מאני קצין מטעמו לתפקיד מושל העיירה. לקראת סוף המאה ה-17 מונה מושל עראבה למושל מחוז לג'ון. בשנת 1697 ביקר בעיירה הנרי מונדרל.
במהלך המאה ה-18 חלה בלג'ון התדרדרות כלכלית ונטישת תושבים. ייתכן שזו הושפעה ממספר תקיפות צבאיות של דאהר אל-עומר שהתרחשו בקרבת מקום. בתקופה זו עלה כוחה הפוליטי של עכו, ושכם הפכה למרכז כלכלי. בעיירה לג'ון המשיך לפעול חאן גדול ששימש עוברי אורח, המוזכר בכתביהם של אדוארד רובינסון (1838), צ'ארלס וילסון, ג'יימס פין (סוף המאה ה-19) וגוטליב שומאכר (תחילת המאה ה-20).
בסוף המאה ה-19 החלו ארבע חמולות ערביות מאום אל-פחם (אל-מחג'ינה, אל-ע'בריה, אל-ג'בארין ואל-מחמיד) להשתמש באדמות החקלאיות של לג'ון, ובהדרגה עברו לגור בעיירה ובנו בה בתים חדשים. בתחילת המאה ה-20 ארבע החמולות חילקו ביניהן את השטח.
היסטוריה > המנדט הבריטי

לג'ון התפתחה בתקופת המנדט הבריטי, במיוחד בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20, אז עברו אליה רבים מערביי ארץ ישראל שנרדפו על ידי הבריטים בשל השתתפותם במרד הערבי הגדול. באותן שנים נבנו בעיירה בתי ספר, מסגדים, תחנה מרכזית לאוטובוסים, טחנות קמח ושטחי מסחר.
בשנת 1941 בנתה ממשלת המנדט הבריטי ליד לג'ון תחנת משטרה השייכת למערכת מצודות טיגארט. בשנת 1943 נבנה בעיירה מסגד אבן לבן.
במפקד האוכלוסין בארץ ישראל (1922) נמנו בלג'ון 417 תושבים. במפקד של 1931 האוכלוסייה הוכפלה, ובעיירה התגוררו 857 איש, מתוכם 829 מוסלמים, 26 נוצרים ושני יהודים. בשנת 1940 חיו בלג'ון 1,103 תושבים, וב-1948 היו בה 1,280 תושבים.
באפריל 1947 ביקשו יהודים לרכוש קרקעות של ערבים, בין השאר בשטחי לג'ון. הוועד הערבי העליון התכנס מספר פעמים כדי לדון בנושא זה. במסקנות הדיונים נכתב: "שמירת האדמות מפני ההשתלטות הציונית הינה חובה חשובה ביותר", ונאסרה מכירת אדמות ליהודים באזורי ירושלים, שכם, חברון ואזורים נוספים. עם זאת הותרה מכירת קרקעות במישור החוף. באזור לג'ון נאסרה מכירת הקרקעות, והוחלט על צעדי חיזוק חיוביים, בהם הלוואות לבעלי הקרקע, רכישת ציוד חקלאי מודרני והסדרת ההשקיה.
היסטוריה > מלחמת העצמאות

בתוכנית החלוקה של האו"ם משנת 1947 לג'ון יועדה למדינה הערבית. במלחמת העצמאות פעלו בה כוחות צבא ההצלה וצבא עיראק. באפריל 1948 נכבשה העיירה על ידי כוחות ההגנה כחלק מקרב משמר העמק. יחידות פלמ"ח פשטו ופוצצו חלק מבתי לג'ון בלילה שבין 15 ל-16 באפריל.
רוב תושבי העיירה ברחו ממנה, ונותרו בה בעיקר כוחות צבא. הלחימה התחדשה ב-6 במאי, ונמשכה עד סוף מאי. מ-27 במאי עד 30 במאי נערך קרב לג'ון שבו נכבשה העיירה על ידי חטיבת גולני, כחלק ממבצע ארז. לאחר מכן חלה הפוגה, בתיווך האו"ם, במהלכה הורשו חקלאים ערבים ויהודים לקצור את יבוליהם. כמו כן שוכנו בלג'ון 1,400 נשים, ילדים וקשישים שגורשו מהכפר איג'זים, ולאחר מכן נשלחו ברגל לג'נין.
רוב תושבי לג'ון ברחו לאום אל-פחם, והם וצאצאיהם מתגוררים בה כיום. תושבי לג'ון הם ערבים ישראלים וכן נפקדים נוכחים.
שרידי העיירה

בשנת 1949 נבנה קיבוץ מגידו על חלק מאדמות לג'ון. בתי העיירה הוחרבו לאחר מכן, ועל השטח נטעו עצי יער. בשנת 1953 נחקק חוק רכישת מקרקעים (אישור פעולות ופיצויים) שהכשיר את הפקעת שטחי היישוב על ידי ממשלת ישראל.
בשנת 1978 הגיש חבר הכנסת תופיק טובי שאילתא בכנסת לשר הדתות בה כתב שתושבי קיבוץ מגידו חפרו בור אשפה גדול ליד בית הקברות של לג'ון, שהיה מגודר אבל מוזנח. בשנת 1984 מועצת אום אל-פחם התכוונה לבצע עבודות ניקיון וגידור בבית הקברות, אך נאסר עליה לעשות זאת כי המקום נמצא מחוץ לתחום שיפוטה. בשנת 1999 בית הקברות גודר מחדש על ידי מינהל מקרקעי ישראל.
בשנת 1984 התלוננה מועצת אום אל-פחם על כך שמבנה המסגד בלג'ון משמש כנגריה, וביקשה לפנות את המבנה, לשפץ אותו ולהשתמש בו כמסגד. התביעה נדחתה על ידי קיבוץ מגידו.
בשנת 1992 תיאר וליד ח'אלדי את שרידי העיירה: "נותרו רק מסגד האבן הלבן, טחנת קמח אחת, מרכז שירותי הבריאות של העיירה, וכמה בתים הרוסים. המסגד משמש כנגריה ובאחד הבתים נבנה לול תרנגולות. מרכז הבריאות וטחנת הקמח שוממים, ובית הספר איננו. בית הקברות נותר, אך הוא מוזנח. קברו של יוסף אל-חמדאן, פעיל ערבי בולט שנפל במרד הערבי הגדול ב-1936, נראה בבירור. האדמות סביב העיירה נטועות בעצי שקד, חיטה ושעורה. יש בהן גם סככות לבעלי חיים, צמחי מספוא ומשאבת מים. האתר מגודר היטב והכניסה אליו חסומה." בשנת 2000 הוזכר המסגד בספר "Sacred Landscape" של מירון בנבנישתי. בשנת 2005 עדיין פעלה נגריה במבנה המסגד, ובשנת 2007 הוא נאטם.
חלק ניכר מהעיירה מצוי כיום בתוך יער מגידו של קק"ל.
מורשת לג'ון

באזור החאן של לג'ון נערכות מפעם לפעם חפירות ארכאולוגיות.
בשנות ה-2000 עתרו באמצעות ארגון עדאלה 486 משפחות שברחו מלג'ון לאום אל-פחם, וביקשו להשיב להן את הבעלות על שטחי הקרקע בעיירה. העתירה נדחתה על ידי בית המשפט המחוזי בשנת 2007, והערעור נדחה על ידי בית המשפט העליון בשנת 2010.
משנת 2000 בערך מתקיימת באזור לג'ון תהלוכה למען זכות השיבה, בסמוך ליום הנכבה, בה משתתפים אלפי אנשים. בתהלוכה מונף הדגל הפלסטיני והיא עוברת דרך מספר יישובים פלסטיניים שנחרבו ב-1948. בתהלוכה משתתפים גם ארגוני שלום, בהם זוכרות, נשים בשחור, אשה לאשה ובת צפון.
באום אל-פחם הוקם מוזיאון מורשת אל-לג'ון.
בשנת 2013, עמותת הנוער בלדנא, במסגרת פרויקט "עודנא" ("שבנו"), שכרה את שירותיו של האדריכל שאדי חביב אללה, והוא הכין תוכנית אדריכלית, רעיונית, להקמה מחדש של היישוב, הפעם כעיר, בצמוד לקיבוץ מגידו, על אותן אדמות שהמדינה הפקיעה. שאדי (38), תושב הכפר עין מאהל שליד נצרת, מספר שלעבודה שלו קדם דיון נוקב בין בני הנוער שיזמו את הפרויקט - האם להסתפק בחזרה למרחב, או לאדמות המופקעות עצמן. "המסקנה הייתה שהם רוצים לחזור לאותה נקודה. החזון הוא לבצע זאת ליד הקיבוץ, באזור שכיום הוא אזור פתוח, שאין בו בנייה".