stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קורבן מנחה
הבאת המנחה > הנחה בכלי שרת לאחר הקמיצה

נחלקו החכמים אודות השלב האחרון, של הנחת הקמיצה בכלי שרת, שכן לפי רבי שמעון אין שלב זה מעכב בהקטרת המנחה, והמנחה כשרה בלעדיו, ובפירוש דעתו נחלקו ראשוני אמוראי ארץ ישראל:
לפי רבי יהודה בריה דרבי חייא, סבר רבי שמעון שהפסוק ”קודש קדשים היא כחטאת וכאשם” אומר כי כמו שזריקת הדם של דם החטאת, נעשה ביד ימין ולא על ידי כלי, כך גם ניתן להקטיר קורבן זה ללא כלי כקורבן חטאת אלא בהקטרה הנעשית על ידי יד ימין, וכמו זריקת דם החטאת, אף אין כל צורך לקדשה בכלי. או לחלופין להקריבה כדם קורבן אשם בכלי שרת.
לפי שיטת רבי ינאי, חותנו של רבי יהודה בריה דרבי חייא, המקיל ביותר בנושא זה, אין כלל דין באופן ההקטרה של קורבן מנחה, אלא מיד לאחר שנקמצה, אין צורך לקדשה בכלי שרת, ואין הגבלות בנוגע לדיני ההקטרה על המזבח, אם ביד ימין או שמאל, ובכך הוא חלוק על רבי יהודה בריה דרבי חייא, הסבור שיש להקטיר דווקא ביד ימין.
בביאור שורש המחלוקת, הסביר הגרי"ז מבריסק שהמחלוקת בדין בחובת יד ימין בעבודה משקפת מחלוקת יסודית יותר: לפי רבי יהודה בריה דרבי חייא, קיימים שני מיני עבודות, עבודת כלי שרת - הכלי שרת מכשיר את העבודה, ועבודת יד - התורה ייעדה והכשירה את ידי הכוהן כמקום מיועד לזריקת הדם, ובכך אמרה התורה, שהמקום המיועד הוא דווקא בימין. נמצא שחובת ה"ימין" היא דין דווקא בעבודת יד, אבל לפי רבי ינאי, אין כלל דין של עבודת יד, שהרי יכול להקטירו אפילו בשרוולו, ולכן סבר גם שאין צורך שהעבודה תעשה דווקא ביד ימין.
רב נחמן בר יצחק, חלק על רבי ינאי ורבי יהודה בריה דרבי חייא, וסבור שהכול מודים שהקומץ צריך קידוש לאחר קמיצתו, ולכן יש להניחו שוב בכלי שרת, המקדשו כדי להקטירו למזבח.
הבאת המנחה > התנופה

בקורבנות מסוימים, וביניהם בחלק מקורבנות המנחה (למשל, מנחת סוטה), יש לבצע תנופה בחלק המוקרב, לפני ההקרבה. הכוהן מניח את הקורבן על ידיו של מי שמחויב בקורבן והביאו, אוחז בידי מביא הקרבן כשהם מעל ידיו, ומניף את הקורבן לארבעת צדדים: מוליך ומביא לארבע רוחות השמים, מעלה לכיוון מעלה, ומוריד לכיוון מטה.
הבאת המנחה > הגשה

לפני הקטרת המנחה על גבי המערכה שעל המזבח, יש להגישה אל המזבח, על ידי נגיעה בקרנה הדרומית מערבית של המזבח החיצון. אין צורך שהמנחה עצמה תגע במזבח, ודי בכך שהוא מונח בכלי השרת הנוגע במזבח.
הבאת המנחה > הקטרת הקמיצה

לאחר שלבים אלו, יש להקטיר את הקורבן על המזבח. נחלקו החכמים, האם ההקטרה צריכה להיות דווקא בשיעור כזית, או לא. לפי שיטת רבי יהושע בן לוי, כל הקטרה צריכה להכיל כזית מהקמיצה, ולכן, ניתן להקטיר את הקמיצה בפעמיים בלבד (כמובא במשנה) - שכן הכמות הנכנסת בכף היד כתוצאה מהקמיצה היא כשני זיתים, וניתן לחלק את הכמות לפעמיים. לעומת זאת סבור רבי יוחנן שלפעמים הקמיצה היא גם בפחות מכשני זיתים, ולמרות זאת מתירה המשנה לחלק את הכמות של הקמיצה לפעמיים, ומכאן שאין נחוץ שיעור כזית כדי להקטיר את המנחה.
פיגול

ככל קורבן הקרב בבית המקדש, אם הקרבן הוקרב במטרה לעשות בו אחת מהעבודות חוץ לזמנו, הוא נעשה פיגול, וחייבים על אכילתו כרת.
השלבים הנחשבים לעבודות הקורבן, כך שאם הכוהן חשב בהם מחשבת פיגול נעשה הקרבן כ"פיגול", הם קמיצה, נתינת הקומץ בכלי, הולכת הקומץ בכלי השרת למזבח, והקטרת הקומץ על המזבח.
בכללי הפיגול נחלקו חכמי המשנה: לפי שיטת רבי מאיר, מפגלין בחצי "מתיר" (לעניין זה, "מתיר" הוא עבודה אשר מתירה את המנחה לאכילה). כך שאם אדם חישב בשעת הקטרת הקומץ (שהוא הסולת והשמן) אך לא בהקטרת הלבונה - שמוקטרת בנפרד, סובר רבי מאיר שהקורבן נחשב לפיגול, אך שאר החכמים סוברים שאין מפגלין בחצי מתיר, והמנחה נחשבת לפיגול רק אם חישב מחשבות פיגול בשעת הקטרת כל המנחה. רק במנחת חוטא ומנחת סוטה המוקטרות ללא לבונה, נחשבת מחשבת הפיגול בעת הקטרת הקומץ למחשבת פיגול, שכן אין שלב נוסף בהקטרת המנחה, מלבד הקטרת הקומץ.
רבי יוחנן וריש לקיש נחלקו בפרטי מחלוקת זו ובהסברה. לפי רבי יוחנן, כלל זה האומר כי אין מפגלין בחצי מתיר, הוא רק כאשר שני חלקי העבודה (כמו הקטרת הקומץ והלבונה) הם שלבים שיש לעשותם כדי להתיר את המנחה באכילה ולרצות אותה, ואז יש להחשיב את שני השלבים כ"מתיר", אך עבודה כדוגמת הולכת הקומץ למזבח, שאין מן ההכרח לעשותה (שהרי ניתן לקמוץ את המנחה בסמוך למזבח ולהקריבה בהושטה), אין להחשיב את העבודה ל"מתיר" כלל, שהרי היא אינה נחוצה להקרבת הקורבן. ריש לקיש חלוק על הכלל, והוא סבור שהכלל "אין מפגלין בחצי מתיר" לא אמור דווקא בעבודה נחשבת ל"מתיר", אלא גם בעבודה שאינה נחשבת לעבודה המתרת, אך היא נעשית בחלק מהקורבן שהקטרתו מכשרת את הקורבן ומתירתו, אם פיגל בחציה של העבודה ולא בחצי השני, מכיוון שלא פיגל בעבודה שנעשית בכל החלק המוקטר על המזבח ומתיר את הקורבן, אין הקורבן נחשב לפיגול. ובתלמוד אף הובאו ראיות לשיטתו.
אכילת המנחה

לאחר שנקמצה המנחה, הוקטרה ומשלה האש שעל המזבח במקצתו או ברובו שיירי המנחה (הנשאר מן המנחה) נילושים ונאכלים על ידי הכהנים בעזרה תוך זהירות שלא לעבור על איסור החמצת שיירי המנחות.
עם זאת, מנחה המובאת על ידי כהן (ובכלל זה המנחה הקבועה של הכהן הגדול - מנחת חביתין) אינה נאכלת, אלא מוקטרת בשלמותה על גבי המזבח, ככתוב: "וכל מנחת כהן כליל תהיה לא תאכל". כך גם דינה של מנחת נסכים.
מנחת העני

מנחת סולת נקראת גם מנחת העני, שכן גם העני רוצה לזכות במצוות קרבן נדבה, ולעיתים מימון המנחה שמרכיביה זולים על ידי העני כרוך בקשיים העולים על אלו שבמימון פר ואיל על ידי העשיר.
בעוד שבשאר הקורבנות נאמר: "אָדָם כִּי יַקְרִיב מִכֶּם קָרְבָּן לַה', מִן-הַבְּהֵמָה, מִן הַבָּקָר וּמִן הַצֹּאן תַּקְרִיבוּ אֶת קָרְבַּנְכֶם", בקורבן מנחה נאמר: "וְנֶפֶשׁ כִּי תַקְרִיב קָרְבַּן מִנְחָה לַה' סֹלֶת יִהְיֶה קָרְבָּנוֹ, וְיָצַק עָלֶיהָ שֶׁמֶן וְנָתַן עָלֶיהָ לְבֹנָה". רש"י שם מביא את דברי חז"ל המסבירים את ההבדל כך: "לא נאמר נפש בכל קורבנות נדבה, אלא במנחה. מי דרכו להתנדב מנחה? - עני. אמר הקדוש ברוך הוא: מעלה אני עליו כאילו הקריב נפשו". כלומר: לא רק שאלוהים רוצה את מתנת העני הצנועה - הוא אף מקבל אותה ביתר חפץ מאשר את מתנת העשיר.
מנחת העני > מנחת העני בספרות > במדרש

נאמר בספר קהלת: "טוֹב מְלֹא כַף נָחַת מִמְּלֹא חָפְנַיִם עָמָל וּרְעוּת רוּחַ". פסוק זה נדרש בקהלת רבה:
ואף הקדוש ברוך הוא אמר: חביב עלי מלא קמצו של עני, מנחת נדבה, ממלא חפנים של כהן גדול, קטרת הסמים. למה? שזו באה כפרה וזו אינה באה כפרה. שנאמר: "ונפש כי תקריב קרבן מנחה לה'
מנחת העני > מנחת העני בספרות > בפיוט

בסליחה "תְּמוּר עבודת" שכתב רבי מאיר ש"ץ, העוסקת בייסוריו, פרנסתו וכפרתו של העני נאמר:
חֲשׁוֹב בכיו ואנחתו / זכר נסכו ומנחתו
וְדַי תאמר לייסוריו / העביטנו די מחסוריו.
ביאורים

↑  על פי הפסוק: "זֶה קָרְבַּן אַהֲרֹן וּבָנָיו אֲשֶׁר יַקְרִיבוּ לַה' בְּיוֹם הִמָּשַׁח אֹתוֹ.
↑  שתי הלחם ניתרים באכילה על ידי זריקת דם שני כבשי העצרת.
↑  לחם הפנים ניתר באכילה על ידי הקטרת שני בזיכי הלבונה.
↑  לפי הכלל הקובע כי פוסקים כרבי יוחנן במחלוקותיו עם ריש לקיש.
הערות שוליים

↑  ספר ויקרא, פרק ו', פסוק י"ג
↑  ספר במדבר, פרק ט"ו, פסוקים ד'–י"א.
↑  תלמוד בבלי, מסכת מנחות, דף ט', עמוד א'.
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר עבודה, הלכות פסולי המוקדשין, פרק י"א, הלכה ו'
↑  תלמוד בבלי, מסכת מנחות, דף כ"ו, עמוד א'.
↑  חדושי מרן רי"ז הלוי הלכות פסולי המקדשים עמ' מ"ו; חדושי רבינו הגרי"ז הלוי על מסכת מנחות דף מ"ו ע"א, במהדורת סטנסיל.
↑  רש"י במדבר, ה', כ"ה.
↑  תלמוד בבלי, מסכת מנחות, דף כ"ו, עמוד ב'.
1 2  תלמוד בבלי, מסכת מנחות, דף י"ב, עמוד א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת מנחות, דף ט"ז, עמוד א'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת מנחות, דף ט"ז, עמוד ב'
↑  דעתו של רבי חנינא.
↑  דעת רבי יוחנן.
↑  ספר ויקרא, פרק ו', פסוק ט"ז
↑  משנה, מסכת מנחות, פרק ו', משניות א'–ב'.
↑  ספר ויקרא, פרק א', פסוק ב'
↑  ספר ויקרא, פרק ב', פסוק א'.
↑  מדרש תנחומא, פרשת ויקרא סימן ה'.
↑  מגילת קהלת, פרק ד', פסוק ו'.
| כ"ד מתנות כהונה |
| --- | --- | --- |
| עשר מתנות במקדש | בשר חטאת • בשר אשם ודאי • בשר אשם תלוי • בשר זבחי שלמי ציבור • חטאת העוף • לוג שמן של מצורע • שתי הלחם • לחם הפנים • שירי מנחות • שיירי מנחת העומר |  |
| ארבע מתנות בירושלים | בכור בהמה טהורה • המורם מתודה ואיל נזיר • ביכורים • עורות קדשי קדשים |  |
| עשר מתנות בגבולים | תרומה גדולה • תרומת מעשר • חלה • ראשית הגז • זרוע, לחיים וקיבה • פדיון הבן • פטר חמור • חרמים • שדה אחוזה • גזל הגר |  |
| ספר ויקרא |
| --- | --- | --- |
| פרשת ויקרא | קורבן עולה • קורבן מנחה • קורבן שלמים • קורבן חטאת • קורבן עולה ויורד • קורבן אשם |  |
| פרשת צו | תרומת הדשן • מנחת חינוך • איסור אכילת חלב • שבעת ימי המילואים |  |
| פרשת שמיני | חנוכת המשכן • נדב ואביהוא • קטורת • איסור עבודה במקדש פרוע ראש • מאכלות אסורות • טומאה וטהרה |  |
| פרשת תזריע | טומאת יולדת • קורבן יולדת • נגע הצרעת • נגעי אדם • צרעת הבגד |  |
| פרשת מצורע | צרעת • היטהרות מטומאה • קרבן מצורע • צרעת הבתים • נידה • זב • זבה • טומאת קרי |  |
| פרשת אחרי מות  | יום הכיפורים בבית המקדש • שחוטי חוץ • כיסוי הדם • איסור עריות |  |
| פרשת קדושים | מצוות שבין אדם למקום: עבודת אלילים • שבת •שבועת שקר • כלאיים שעטנז   מצוות שבין אדם לחברו: ואהבת לרעך כמוך • כיבוד אב ואם • גנבה • שקר • רכילות • לא תשנא את אחיך בלבבך • תוכחה • לא תקום ולא תטור • והדרת פני זקן • איסור קללה איסור קללת אב ואם   צדק חברתי: הלנת שכר • לפני עיוור לא תיתן מכשול • לקיחת שוחד • אהבת הגר • איסור אונאה במשקולות • מורא מקדש • פיגול  מצוות התלויות בארץ: עורלה • נטע רבעי • מתנות עניים • לקט שכחה ופאה  חוקות הגויים: לא תאכלו על הדם • לא תנחשו ולא תעוננו • הקפת הראש • השחתת הזקן • כתובת קעקע • העלאה באוב • ידעוני • עבודת המולך   מיתת בית דין • כרת • איסור עריות |  |
| פרשת אמור | כהן • איסורי נישואים לכהן • איסור טומאה למת • דיני כהן גדול • כהן בעל מום • איסור עבודה לכהן טמא או לישראל • בעל מום • אותו ואת בנו • המועדים • הדלקת הנרות במקדש • לחם הפנים • פרשת המקלל • חובל |  |
| פרשת בהר | שמיטה • שנת יובל • גאולת קרקע • איסור ריבית • עבד עברי • איסור עשיית פסל • אבן משכית |  |
| פרשת בחוקותי | פרשת התוכחה • ערכין (יהדות) • תמורה (קורבנות) • פדיון (הלכה) |  |
ספר בראשית • ספר שמות • ספר ויקרא • ספר במדבר • ספר דברים
קין מקריב מהצומח (ימין) והבל מקריב מהחי (שמאל)
הקמיצה
תיאור הנפת קורבן מנחה בכלי שרת בבית המקדש (לפי שיטת רש"י), כשידיו של הכוהן מתחת לידי הבעלים
תיאור הגשת הקומץ המונח בתוך כלי השרת, לקרנה הדרומית מערבית של מזבח החיצון
תיאור מקום ההגשה בקרנה הדרומית מערבית של המזבח
אטד אירופי

| אטד אירופי |
| --- | --- |
 פרח של אטד אירופי
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: סולנאים
משפחה:: סולניים
סוג:: אטד
מין:: אטד אירופי
שם מדעי
 Lycium europaeum ‏לינאוס, 1753

אָטָד אֵירוֹפִּי (שם מדעי: Lycium europaeum) הוא מין שיח שכיח סבוך, נשיר וקוצני עם ענפים קשתיים הגדל בחבל הים תיכוני ממשפחת הסולניים. הוא משיר את עליו בקיץ ופורח, לעיתים ללא עלים, לפני בוא הגשמים, בפרחים דמויי צינור סגולים חיוורים. הוא אחד מחמשת מיני האטד הגדלים בארץ ישראל. האבחנה בין המינים האלה בישראל קשה ואולי אף בלתי אפשרית בשדה. ניתן להסתייע בצבע הפרי ובאזור התפוצה: בנגב גדל אטד ערבי שפריו אדום. במישור החוף גדל אטד החוף, שפריו שחור. בחבל הים-תיכוני גדל אטד אירופי שפריו סגול כהה.
בית גידול ותפוצה

טיפוס תפוצתו של האטד האירופי הוא ים-תיכוני, ותפוצתו הטבעית בעולם היא סביב אגן הים-התיכון. האטד גדל באזורי ערבה ובאזורי חורש ים תיכוני. בארץ ישראל מצוי האטד האירופי בחבל הים-תיכוני: בעמק יזרעאל, בבקעת בית שאן, בדרום מישור החוף, בערבות הירדן, בשפלה, בהרי יהודה (הוא שכיח בשולי גדרות אבן בתוך העיר ירושלים וליד חורבות), במואב ובצפון הנגב. הוא שולט בנגב הצפוני בערוצים שבאדמות לס. בשאר חבלי הארץ הוא נדיר עד נדיר מאוד. הוא מאכלס בעיקר גדרות של שדות, שטחי ישוב נטושים וגדות נחלים.
מורפולוגיה

שיח זקוף, סבוך, נשיר, קוצני (אך ורק בענפיו בדומה לעוזרר קוצני ואשחר ארץ-ישראלי) וקירח בגובה 1 עד 4 מ'.
הגזעים והענפים מסועפים, סבוכים וקוצניים. הענפים החיצוניים קשתיים.
אין לוואים.
העלים מסורגים, לעיתים קרובות במקבצים, פשוטים, תמימים, מוארכים, רחבים בקודקודם (נראים קטומים) מצטמצמים לקראת בבסיסם, מעט בשרניים.
במשטר מים טוב מוציא הצמח ענפים חדשים קשתיים, שעליהם מוארכים, בשרניים מעט ומעוגלים בראשם. מחיקם של חלק מן העלים יוצאים ענפים קצרים ומעוצים המסתיימים בחוד. לעיתים קרובות מכוסים העלים בעפצים.
הפרחים ערוכים בתפרחות סיומיות, דו-קרניות. הפרחים סדורים בקבוצות בנות 1 או 2 לעיתים רחוקות של 3. הפרחים מלבלבים על הענפים הקצרים המסתיימים בחוד, או בבסיסיהם.
הפרחים דו-מיניים, בעלי עטיף כפול ונכונים, בעלי עוקץ קצר וריחם עדין.
הגביע ירוק, קירח, מאוחה עלים, דמויי ספל, אורכו 2 מ"מ ורוחבו 2.5 מ"מ, בעל 5 אונות קצרות ולא שוות, לעיתים קרובות דו-שפתני. הגביע משתייר אבל אין הוא מתפרה (גדל עם הבשלת הפרי) ואינו סוגר את הענבה.
הכותרת מאוחת עלים, דמוית משפך או מסמר, אורכה מעל 13 מ"מ, בעלת צינור כותרת גלילי צר וארוך, הנפתח לאוגן מורחב בעל-5 אונות מפושקות, מעוגלות וריסנייות. אורך צינור הכותרת גדול פי 2 עד 2.5 מהאונות. צבע הכותרת סגול בהיר.
האבקנים 5, קבועים באמצע צינור הכותרת, ובולטים מתוך הכותרת (לפחות חלקם), ולא שווים. הם אינם הדוקים אל עמוד השחלה ואינם יוצרים סביבו קונוס אלא הם מפושקים פחות או יותר.
הזירים דקים, דמויי חוט, ואינם קצרים מהמאבקים. הזירים קירחים, לפעמים יש שערות מעוטות פזורות לאורך הזירים, רק לא בבסיסם. באטד אדומי חלקם התחתון של הזירים שעיר ובעלי ציצית שערות צפופה.
השחלה עילית קבועה על דיסקוס, בעל 2 מגורות.
השליות זוויתיות, מספר הביציות גדול.
עמוד השחלה דק, הצלקת דמוית גולה או מחולקת ל-2 אונות קצרות.
הפרי ענבה מעוגלת וצבעה אדום. עסיסית ודביקה שמכילה מספר זרעים. הצמח נושא פירות רק לעיתים רחוקות.
העלווה מצויה כל השנה. הפריחה מסוף מאי עד תחילת ספטמבר ועיקרה בקיץ.
ראו גם

אטד אדומי
אטד החוף
אטד ערבי
אטד רב פרחים
הערות שוליים

1 2  Lycium europaeum, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
1 2 3  עזריה אלון, מיכה לבנה, דוד הלר (ע), החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 11, רמת גן: משרד הבטחון - ההוצאה לאור, החברה להגנת הטבע, 1983, עמ' 83-85
↑  אטד, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
↑  אטד אירופי, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
↑  נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל, ירושלים: כנה, 1998, עמ' 588
1 2  מיכאל זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה חדשה מתוקנת ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1989, עמ' 397-9
↑  א. פאהן, ד. הלר, מ. אבישי, מגדיר לצמחי התרבות בישראל, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998, עמ' 387
אירוס ענף

| אירוס ענף |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: חד פסיגיים
סדרה:: אספרגאים
משפחה:: אירוסיים
סוג:: אירוס
תת־סוג::  לומנאירוס 
סקציה:: לומנאירוס
מין:: אירוס ענף
שם מדעי
 Iris pseudacorus ‏לינאוס, 1753
אירוס עָנֵף (שם מדעי: Iris pseudacorus) הוא מין בסוג אירוס בתת-הסוג לומנאירוס (Limniris), בסקציה לומנאירוס (Limniris).
אירוס ענף הוא גאופיט עשבוני רב שנתי ירוק עד, גובהו הכללי עד כ-1.5 מטר. קנה שורשו רחב ומסועף. העלים צומחים במניפות בנות כ-6 עלים ירוקים בהירים ארוכים מאוד. העלים עולים זקופים מתוך המים, והם ירוקים כל השנה. הפרחים צומחים על עמודי תפרחת ארוכים ומסתעפים. צבע הפרחים צהוב בולט, עלי העטיף החיצוניים ארוכים וכפופים אחורנית. במרכז עלי העטיף כתם צהוב כהה מעוטר בקווים שחורים עדינים. עמודי העלי קצרים.
הפריחה באביב ובתחילת הקיץ, בחודשים אפריל ומאי. ההבשלה בתחילת החורף. הפרי הוא הלקט קטן, המכיל מספר זרעים.
הרבייה וגטטיבית בעיקרה - מתבצעת בעיקר על ידי חלוקת קנה השורש, אך הצמח מתרבה גם על ידי הפצה איטית של הזרעים.
בעולם צומח האיריס הענף באירופה ובמרכז אסיה. בארץ ישראל הוא צומח בצפון עמק הירדן, על מורדות הגולן ובנחלי מישור החוף. בית גידולו העיקרי הוא ביצות של מים מתוקים וגדות נחלים איטיים. את האירוס הענף ניתן למצוא בעין תינה על מורדות הגולן ובאגם בית ינאי.
תאר המין המדעי נקרא על שם דמיון עליו לעלי הצמח אקורוס (Acorus) - צמח ביצות ששויך בעבר למשפחת הלופיים. תיאר המין העברי מתייחס להסתעפותו של עמוד הפריחה.
כל חלקי הצמח הירוקים מכילים מיץ רעיל המכיל ריכוזים גבוהים של הרב סוכר הרעיל אירוסין וחומרים טאניניים. בעבר שימש מיץ זה ברפואה העממית. זרעי הצמח שימשו בעבר כתחליף לקפה.
עם העלמות הביצות בארץ ישראל הפך האירוס הענף לנדיר, והוא מוגן בה על פי חוק.
גלריה

משפחת אווזים אפורים ברקע אירוס ענף
הזרעים והפירות
הזרעים והפירות
איור בוטני של אירוס ענף
הערות שוליים

↑  אירוס ענף באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  אכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), התשס"ה-2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560420805171
אטד

ערך זה עוסק בשיח בר קוצני. אם התכוונתם לתוכנית צה"לית משנת 1992 לחיסול נשיא עיראק, ראו .
| אטד |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: סולנאים
משפחה:: סולניים
סוג:: אטד
שם מדעי
 Lycium ‏לינאוס, 1753

אָטָד (שם מדעי: Lycium) הוא סוג שיחים קוצניים וסבוכים ממשפחת הסולניים ובו 101 מינים, מהם 5 בישראל וסביבתה. תפוצתם העולמית משתרעת באזורים ממוזגים והסובטרופיים. בישראל הם משירים את עליהם בקיץ ופורחים, לעיתים ללא עלים, לפני בוא הגשמים.
מיני הבר בישראל וסביבתה

בארץ ישראל גדלים חמישה מיני בר:
אטד אדומי (נדיר)
אטד אירופי
אטד החוף
אטד ערבי
אטד רב פרחים - ערך טבע מוגן בישראל.
האטד הוא שיח תרמופילי (אוהב חום) הגדל באזורים יבשים.
בארץ ישראל נפוץ המין אטד אירופי, הגדל בעיקר באזור השפלה בצורת שיח משוכות, והנמצא גם באזורים נוספים.
פרי האטד הוא ענבה אשר ברוב המינים ראויה למאכל, אם כי ישנם מספר מינים שפריים רעיל. הסינים משתמשים בפרי האטד הן למאכל - פרי הגוג'י, והן להכנת תה צמחים.
מוצא השם

השם המדעי Lycium ניתן לו על שם האזור ליקיה שבטורקיה.
השם העברי אטד מוזכר במשל יותם - משל תוכחה שנשא יותם בן גדעון על הר גריזים לאנשי שכם, ובו המשיל את אבימלך לאטד. האטד המקראי איננו מזוהה בוודאות. מתכונות האטד במשל, מקובל כיום לזהותו עם נושא הערך.
מורפולוגיה

שיחים זקופים, קוצניים, מכוסים בשערות פשוטות. הענפים קוצניים. אין לוואים.
העלים מסורגים, תמימים, רוחבם אינו עולה כרגיל על ס"מ אחד.
הפרחים בודדים או ערוכים בתפרחות סיומיות, דו-קרניות. והם דו-מיניים, בעלי עטיף כפול ונכונים.
הגביע מאוחה עלים, דמוי-פעמון או צינור או ספל בעל 5 שיניים שאינן ברורות, בלתי שוות או דו-שפתני כמעט בעל 2 או 3 שיניים. הגביע משתייר אבל אין הוא מתפרה (גדל עם הבשלת הפרי) ואינו סוגר את הענבה.
הכותרת מאוחת עלים, דמוית משפך או מסמר, בעלת 5 אונות מפושקות, צבעה סגול חיוור או לבנבן ואורכה אינו עולה על 2 ס"מ.
האבקנים קבועים באמצע צינור הכותרת, מספרם 5. הם אינם הדוקים אל עמוד השחלה ואינם יוצרים סביבו קונוס אלא הם מפושקים פחות או יותר. הזירים דקים, דמויי חוט, ארוכים (אינם קצרים כבסולנום) מהמאבקים. הזירים קירחים, לפעמים יש שערות מעוטות פזורות לאורך הזירים, רק לא בבסיסם או חלקם התחתון של הזירים שעיר ובעלי ציצית שערות צפופה (אטד אדומי).
השחלה עילית קבועה על דיסקוס ובעלת 2 מגורות. השליות זוויתיות, מספר הביציות גדול.
עמוד השחלה דק, הצלקת דמוית גולה או מחולקת ל-2 אונות קצרות.
הפרי ענבה רב-זרעית.
לקריאה נוספת

מיכה לבנה, לקסיקון החי והצומח של ארץ-ישראל, כרך א', עורך: עזריה אלון, מדינת ישראל - משרד הביטחון, תשנ"ד - 1994 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  Lycium, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  Lycium, WFO: World Flora Online. Published on the Internet, ‏18-7-2023
↑  אטד, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
↑  עזריה אלון, מיכה לבנה, דוד הלר (ע), החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 11, רמת גן: משרד הבטחון - ההוצאה לאור, החברה להגנת הטבע, 1983, עמ' 83-85
↑  אכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), ה'תשס"ה-2005, ק"ת 6369, ה'תשס"ה, 15 בפברואר 2005 (תוקן ב־17 בדצמבר 2019), בספר החוקים הפתוח
1 2 3  מיכאל זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה חדשה מתוקנת ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1989, עמ' 397-9
↑  נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל, ירושלים: כנה, 1998, עמ' 588
↑  א. פאהן, ד. הלר, מ. אבישי, מגדיר לצמחי התרבות בישראל, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998, עמ' 387
אלווי

| אלוויי |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: חד פסיגיים
סדרה:: אספרגאים
משפחה:: עיריתיים
סוג:: אלווי
שם מדעי
 Aloe ‏לינאוס, 1753
אַלְוַוי (שם מדעי: Aloe) הוא סוג צמחים פרחוניים ובשרניים הנמנה עם משפחת העיריתיים (.Asphodelaceae Juss). הסוג מונה כ-594 מינים ו-41 תת-מינים. המין הנפוץ והידוע שבהם הוא האלוורה. אלוויי הוא צמח טרופי שמופק מן העלים שלו חומר המשמש לתכשירי יופי וריפוי ועוד.
מאפיינים

מוצא הסוג אלוויי הוא ביבשת אפריקה, והוא נפוץ בדרום אפריקה, בהרים הטרופיים של אפריקה, באיים הסמוכים לאפריקה (כדוגמת מדגסקר) ובחצי האי ערב.
על פי שיטת המיון APG II (מ-2003) מסווג סוג זה כשייך למשפחת העירתיים. בעבר שויך סוג זה למשפחות השושניים או השומיים.
לרוב הזנים מסוג זה יש שושנת עלים מורכבת מעלים ארוכים, בשרניים ודקים. לחלק מהעלים צורת רומח, עם קצה דוקרני ושוליים חדים. לפעמים נראה כאילו לצמח אין גבעול מכיוון שהעלים מתחילים לצמוח מגובה האדמה. הגבעולים עשויים להיות פשוטים או מסועפים וצבעם ירוק בהיר, אפור או מנומר. פרחי האלוויים הם צינוריים, לרוב צהובים, ורודים או אדומים. הפרחים צפופים על גבעולים חסרי עלים.
המין אלווי עצי נפוץ בגינות רבות בארץ.
הערות שוליים

↑  .Aloe L, 'WFO (2022): Aloe L. Published on the Internet;, ‏12-7-2022
↑  Aloe vera (L.) Burm.f., 'WFO (2022): Aloe vera (L.) Burm.f. Published on the Internet;
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294760005171  BnF: cb12255351r (data)  LCCN: sh85003788  NDL: 00569639  NKC: ph691741 
ערך זה הוא קצרמרבנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
Aloe vera
איילית

| איילית |
| --- | --- |
איילית זכר איילית זכר
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: חרקים
תת־מחלקה:: Pterygota
סדרה:: חיפושיות
תת־סדרה:: Polyphaga
אינפרא־סדרה:: Scarabaeiformia
משפחה:: איליתיים
תת־משפחה:: Lucaninae
סוג:: Lucanus
מין:: איילית
שם מדעי
 Lucanus cervus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה

חיפושית האייל הזכר
איילית נקבה
איילית (שם מדעי: Lucanus cervus) הוא חרק ממשפחת האיליתיים (Lucanidae).
האיילית נמנית עם החרקים הכי גדולים ובולטים באירופה. הזכר מתאפיין בצבתות גדולות ואדמדמות, הדומות לקרניי אייל ושתנועותיהן מזכירות צבת.
אצל היחידים הגדולים יותר אורך ה"קרניים" עשוי להגיע למחצית מן סך אורכו של החרק, שהוא 25–75 מילימטר. הנקבות הן קצת קטנות יותר מהזכרים ואין להן "קרניים". לעומת זאת יש להן "צבת" קטן המשמש להן גם להשגת מזון.
האיילית יכולה לעוף. אצל הזכר, בעת מעוף הציר האורכי הוא משופע וה"קרניים" מורמות לעיל. כשאינו עף, כנפיו מכוסות.
תת-מינים

תת-המינים הידועים ביותר הם:
Lucanus cervus cervus - זכרים: 35–92 מילימטר, נקבות: 35–45 מילימטר, תפוצה: מזרח אירופה, מרכז אירופה ומערב אירופה
Lucanus cervus akbesianus - זכרים: 50–100 מילימטר, נקבות: 40–45 מילימטר, תפוצה: סוריה, טורקיה
Lucanus cervus judaicus (איילית סורית) - זכרים: 50–100 מילימטר, נקבות: 40–50 מילימטר, תפוצה: סוריה, טורקיה
Lucanus cervus turcicus - זכרים: 75 מילימטר, נקבות: 35–40 מילימטר, תפוצה: בולגריה, יוון, טורקיה
סכנה והגנה

במרכז אירופה ובדרומה האיילית הפכה לנדירה מאוד. זאת בעיקר בגלל היעלמות כמה מבתי הגידול, במיוחד יערות האלון.
האיילית Lucanus cervus נרשמה בדירקטיבת בתי הגידול (Habitats Directive) של האיחוד האירופי משנת 1992 שבהן נדרשות המדינות החברות לציין אזורי שימור מיוחדים להגנה על המינים הרשומים.
הערות שוליים

↑  דרך הניצול התעשייתי של היערות והרחקת "העץ המת"
↑  Council Directive 92/43/EEC of 21 May 1992 on the conservation of natural habitats and of wild fauna and flora
אלבטרוס נודד

| אלבטרוס נודד |
| --- | --- |
 אלבטרוס נודד
מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: יסעוראים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: אלבטרוסיים
סוג:: אלבטרוס גדול
מין:: אלבטרוס נודד
שם מדעי
 Diomedea exulans ‏ליניאוס, 1758
תחום תפוצה


אלבטרוס נודד (שם מדעי: Diomedea exulans) הוא עוף ימי גדול ממדים ממשפחת האלבטרוסיים. הוא נפוץ באוקיינוס הדרומי מסביב לקוטב הדרומי. הוא היה האלבטרוס הראשון שתואר, ועד תחילת המאה ה-21 הסברה הייתה כי האלבטרוס האנטיפודי והאלבטרוס הטריסטני הם תת-מינים שלו. הוא דומה מאוד לאלבטרוס אמסטרדם, וקשה מאוד להבחין ביניהם על סמך הבדלים מורפולוגיים בלבד.
מוטת כנפיו של האלבטרוס הנודד היא הגדולה בעולם העופות בעומדה על כ-310 סנטימטרים (10.2 רגל) בממוצע כאשר נצפו גם פרטים עם מוטת כנפיים של 370 סנטימטרים (12.1 רגל). כאשר הוא דואה, יחס הגלישה שלו עומד על 1:22, כלומר הוא מתקדם 22 מטרים אופקית בזמן שהוא מנמיך את גובהו במטר. נתונים אלו מאפשרים לו להישאר באוויר במשך שעות רבות ללא מנוחה, תוך נפנוף מועט בכנפיו. אורך גופו 1.35 מטרים, ומשקלו נע בין שישה לתריסר קילוגרמים. הנקבות קטנות במעט מן הזכרים. ניצוי העוף משתנה עם גילו. נוצות גוף הבוגרים לבנות, והכנפיים - שחורות ולבנות. מקורם גדול, וצבעו ורוד, כצבע כפות רגליהם.
האלבטרוסים הנודדים ניזונים בעיקר מדיונונים, מדגים קטנים ומשאריות בעלי חיים אחרים שצפות על הים. הם נוהגים למלא את קיבתם לשובע בכל ארוחה, עד הגעה למצב שהם אינם מסוגלים לעוף, ואז הם משייטים על פני המים. הנקבה מטילה ביצה אחת, לבנה ומנוקדת, ואורכה כעשרה סנטימטרים. הם מתרבים במושבות על איים מבודדים באוקיינוס הדרומי, כמו איי קרוזה, איי ג'ורג'יה הדרומית, איי קמפבל, איי אוקלנד, איי הנסיך אדוארד, איי קרגלן, האי מקווארי וכן בניו זילנד. קניהם בנויים בצורת חרוט גדול, לרוב מחומרים צמחיים.
בעבר נהגו מלחים ללכוד את האלבטרוסים הנודדים ולהורגם לצורך שימוש בעצמות כנפיהם הארוכות, בהן השתמשו לייצור מקטרות. אוכלוסייתו מוערכת בכ-25,000 פרטים, כאשר מגמת האוכלוסייה הכללית היא כפי הנראה ירידה. ירידה זו מיוחסת בעיקרה לפעילות הדיג באזור חייהם של האלבטרוסים, שמביאה ללכידתם כשלל לוואי במספרים גדולים. איום זה על האלבטרוסים הביא להידלדלות משמעותית בחלק מאוכלוסיות האלבטרוס הנודד. מצב השימור שלו מוגדר "בסיכון" לפי איגוד השימור העולמי (IUCN).
גלריה

אלבטרוס נודד בתעופה. האלבטרוס הנודד הוא העוף בעל מוטת הכנפיים הגדולה ביותר בעולם.
אלבטרוס גולש מעל הים
זוג של אלבטרוסים בג'ורג'יה הדרומית
ביצת אלבטרוס נודד