stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דיוניסיוס אקסיגואוס
הערות שוליים

↑  יצחק חן, ראשיתה של אירופה, האוניברסיטה הפתוחה, כרך ב, יחידה 4, עמ' 145, וכן במבוא לתרגומו את הספר של איינהרד, חיי קרל הגדול, עמ' 18 (מהדורת 2021): "דיוניסיוס אקסיגואוס" ("הגוץ").
↑  יצחק חן, ראשיתה של אירופה, האוניברסיטה הפתוחה, כרך ב, יחידה 4, עמ' 145.
↑  יצחק חן, ראשיתה של אירופה, האוניברסיטה הפתוחה, כרך ג, יחידה 7, עמ' 171.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007281815205171  PLWABN: 9810653136505606  BIBSYS: 95001397  BNE: XX936988  BnF: cb11929838b (data)  CANTIC: a19994990  CiNii: DA04339395  GND: 118679724  ICCU: UBOV121938  ISNI: 0000 0004 5555 7922  LCCN: no93008668  NKC: js20020122070  NLA: 67259450  NLG: 88667  NTA: 070213550  RERO: 02-A000051742  SELIBR: 183855  SUDOC: 027206009  Trove: 1872778  VcBA: 495/25291  VIAF: 249536247   WorldCat (עם VIAF): 249536247 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חוק יסוד: הממשלה (בחירה ישירה)

חוק יסוד: הממשלה שנחקק ב-1992, שידוע גם בשם "חוק הבחירה הישירה", אמור היה להיות השלב הראשון ברפורמה שהוצעה בשנות ה-90 בשיטת הבחירות בישראל. בעקבות כישלונו היחסי של החוק, אי יכולתם של הרבה פוליטיקאים להסתגל לשיטה החדשה והביקורת הציבורית הרחבה מול הנבחרים הראשונים על פי חוק זה לא המשיכה הרפורמה. בשנת 2003 הוחזרה שיטת הבחירות לקדמותה בשינויים מינוריים. שלושה ראשי ממשלה נבחרו בבחירות ישירות על פי הוראת החוק (בנימין נתניהו, אהוד ברק ואריאל שרון בסדר זה), בטרם בוטל.
רקע

מאז הכריזה על עצמה האספה המכוננת כבית מחוקקים, הייתה נהוגה בישראל דמוקרטיה פרלמנטרית, המבוססת על הצבעה ארצית לכנסת (בית המחוקקים), והרכבת ממשלה מתוכה. הנשיא היה מטיל על אחד מחברי הכנסת (בדרך כלל, על יושב ראש הסיעה הגדולה ביותר) להרכיב ממשלה, שהייתה מכהנת מכוח אמון הכנסת.
הממשלות שהוקמו בצורה כזאת היו ממשלות קואליציה שהתבססו על רוב בכנסת. ריבוי המפלגות והתיקו הפוליטי הביאו לאי-יציבות במערכת, שהתבטא בניסיונות תכופים להרכיב מחדש קואליציות שיחליפו ממשלות מכהנות. בראשית שנות ה-90 הגיע לשיאו המיאוס בקרב הציבור מההתנהלות הפוליטית, שנתפסה בעיניו כמאופיינת בציניות, כלנתריזם וסחר-מכר. ב-1990 התרחש האירוע שכונה "התרגיל המסריח" - ניסיונו של ח"כ שמעון פרס להפיל את ממשלת האחדות הלאומית על ידי הצעת אי אמון, והרכבת ממשלת שמאל-חרדים. הניסיון כשל, וח"כ יצחק שמיר הקים ממשלת ימין-דתיים-חרדים. בעת הרכבת ממשלתו, נתקל בתביעות פוליטיות רבות (כדוגמת תביעתו של יצחק מודעי ל"ערבות עשרת מיליון הדולרים" והחוק של אגודת ישראל להגבלת פרסום תועבה בשלטי חוצות ובאוטובוסים). רבים ראו דרישות אלה כסחטנות, והססמה "מושחתים, נמאסתם!" הפכה לשגורה בפי העם. הועלו הצעות רבות לשינוי שיטת המשטר, ביניהן הצעות להנהגת בחירה ישירה של ראש הממשלה, ואף למעבר למשטר של דמוקרטיה נשיאותית כנהוג בארצות הברית.
מערכות הבחירות שכללו בחירה ישירה > הבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה

החוק יושם לראשונה בבחירות 1996, אז הצביעו אזרחי ישראל בשני פתקים נפרדים - קול אחד לרשימה לכנסת, וקול נפרד למועמד לראשות הממשלה. בבחירות ניצח בנימין נתניהו, על אף שמפלגתו הליכוד הייתה רק המפלגה השנייה בגודלה בכנסת, ומנתה רק 22 חברי כנסת (הרשימה המשותפת, ליכוד-גשר-צומת, קיבלה 32 מנדטים). בבחירות האלה ירד כוחן של המפלגות הגדולות, והופיעו רשימות רבות שהתעסקו בנושא אחד או במגזר מסוים.
להלן שש הרשימות שזכו במספר הקולות הרב ביותר:
מפלגת העבודה - 34 מנדטים
הליכוד-גשר-צומת - 32 מנדטים
ש"ס - 10 מנדטים
המפד"ל - 9 מנדטים
מרצ - 9 מנדטים
ישראל בעלייה - 7 מנדטים
תוצאות הבחירות לראשות הממשלה:
בנימין נתניהו - 50.5%
שמעון פרס - 49.5%
הבחירה הישירה הביאה להצבעה למפלגות מגזריות והקטינה את כוחן של המפלגות הגדולות. ש"ס החרדית, המפד"ל הדתית וישראל בעלייה מפלגת העולים קיבלו קולות רבים מבני המגזרים אליהם פנו, בעוד שהמפלגות הגדולות פנו לציבור כולו. בנימין נתניהו הקים לבסוף קואליציה שהסתמכה על הליכוד-גשר-צומת, ש"ס, המפד"ל, ישראל בעלייה, יהדות התורה, הדרך השלישית ומולדת (שבע סיעות שבסך הכול מהוות 68 ח"כים). ממשלת ישראל העשרים ושבע כיהנה כשלוש שנים בלבד.
מערכות הבחירות שכללו בחירה ישירה > הבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה

בבחירות הבאות, ב-1999, זכתה ישראל אחת (רשימתו של ראש הממשלה הנבחר, אהוד ברק, שהורכבה ממפלגות העבודה, גשר ומימד) ב-26 מנדטים בלבד, ותהליך הפיצול הפרלמנטרי והתחזקות המפלגות הקטנות העמיק.
שש הרשימות שזכו במספר הקולות הרב ביותר באותן בחירות:
ישראל אחת - 26 מנדטים
הליכוד - 19 מנדטים
ש"ס - 17 מנדטים
מרצ - 10 מנדטים
שינוי - 6 מנדטים
מפלגת המרכז - 6 מנדטים
הבחירות לראשות הממשלה:
אהוד ברק - 56.08%
בנימין נתניהו - 43.92%
לבסוף הרכיב ברק ממשלה שהשתתפו בה ישראל אחת, ש"ס, מרצ, מפלגת המרכז, ישראל בעלייה, המפד"ל ויהדות התורה. בתמיכת הסיעות הערביות, היה לברק רוב של 85 ח"כים (מ-10 סיעות שונות).
ממשלת ישראל העשרים ושמונה כיהנה רק שנה ו-8 חודשים. התפטרות ברק ב-7 בדצמבר 2000 הביאה לבחירות חדשות.
מערכות הבחירות שכללו בחירה ישירה > הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה - 2001

בפברואר 2001 נערכו הבחירות האחרונות לראשות הממשלה. בבחירות ניצח אריאל שרון מהליכוד. גודל סיעתו (19 ח"כים) גרם לו להרכיב קואליציה רחבה עוד יותר, שנשענה על בערך 9 סיעות ורוב של פחות מ-80 ח"כים.
ביטול החוק

חוק הבחירה הישירה הביא למצב בו רבים שקודם לחוק הצביעו למפלגתו של מי שרצו שיהיה ראש הממשלה (אחת המפלגות הגדולות), הצביעו בפתק הצהוב לראש הממשלה ובפתק השני הצביעו למפלגה אחרת ששיקפה יותר את השקפת עולמם או למפלגה שייצגה את המגזר שלהם. תוצאה זו גרמה להחלשת כוחו של ראש הממשלה הנבחר, שמצא את עצמו עומד בראש מפלגה קטנה יחסית. עובדה זו הייתה הגורם העיקרי להחזרת השיטה הקודמת של משטר פרלמנטרי טהור.
ב-27 במאי 1998, במהלך כהונת הכנסת הארבע עשרה, אושרה בקריאה טרומית (ברוב של 50 מול 45 חברי כנסת, וביוזמת חברי הכנסת עוזי לנדאו ויוסי ביילין) הצעת חוק לביטול הבחירה הישירה (למעשה, כמו חוק הבחירה הישירה עצמו, הייתה זו הצעה לחוק יסוד: הממשלה חדש שיחליף את חוק היסוד הקיים), למרות התנגדותם של מנהיגי המפלגות הגדולות, בנימין נתניהו (מנהיג הליכוד וראש הממשלה) ואהוד ברק (מנהיג מפלגת העבודה ויושב ראש האופוזיציה), ולמרות התנגדותה של הממשלה, אך בתמיכת חברי כנסת ממפלגות רבות (כולל הליכוד והעבודה). במקביל, התנהל מסע ציבורי שקרא לביטול החוק. המשך שלבי החקיקה דרש רוב של 61 חברי כנסת לפחות בכל אחת משלוש הקריאות. ההצעה אושרה לקריאה ראשונה למרות התנגדותו של יו"ר ועדת חוקה, חוק ומשפט, חנן פורת, וב-21 בדצמבר 1998 אושרה בקריאה ראשונה ברוב של 62 תומכים מול 57 מתנגדים. באותו יום החליטה הכנסת על פיזורה.
לאחר הבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה ניסו המציעים לחדש את הליכי החקיקה. לאחר היחלשות ממשלתו של אהוד ברק, שהיה מתומכי הבחירה הישירה, התחדש הדיון בוועדת חוקה, חוק ומשפט, וב-12 בדצמבר 2000 החליטה הוועדה להציע לכנסת להחיל דין רציפות על הצעת החוק. ההצעה אושרה על ידי מליאת הכנסת ב-1 בינואר 2001. הדיון בהצעה התחדש בוועדה לאחר הבחירות, שבהן נבחר אריאל שרון, ולבסוף אישרה הכנסת ב-7 במרץ 2001 (ביום הקמת הממשלה החדשה בראשות אריאל שרון, ובתמיכתו) בקריאה שנייה ושלישית את הצעת החוק לביטול הבחירה הישירה, ברוב של 72 תומכים מול 37 מתנגדים בקריאה השלישית, החל מהבחירות לכנסת השש עשרה שנערכו בשנת 2003.
החוק החדש לא חזר בדיוק לשיטה המקורית, אלא הוסיף לה תיקונים. 9 התיקונים שצוינו לעיל נותרו על כנם. נוסף על כך, נקבע "אי אמון קונסטרקטיבי" - בהצעת אי אמון חייבים לציין את שמו של חבר הכנסת המועמד להרכבת הממשלה, ואם ההצעה מתקבלת, הוא ירכיב את הממשלה (הכנסת תתפזר רק אם הוא לא יצליח בכך). גם החוק החדש היה משוריין כך שאפשר לשנותו רק ברוב של 61 חברי כנסת.
ראוי לציין כי עם ביטול חוק הבחירה הישירה, בטלה כנסת ישראל גם שני סעיפים חשובים אותם אפשר היה להימנע מלבטל: סעיף הקובע מגבלה של לא יותר מ-18 משרדי ממשלה, וסעיף חשוב על פיו נקבע כי ראש ממשלה יכהן רק שתי תקופות כהונה רצופות, אך לא יותר משבע שנים. ביטולו של סעיף אחרון זה הוא שאיפשר לימים את משך תקופת כהונתו הארוכה של בנימין נתניהו כראש ממשלת ישראל.
ראו גם

הצעות לשינוי שיטת הממשל בישראל
לקריאה נוספת

גדעון אלון, בחירה ישירה -  המאבקים והדרמה אשר הולידו בישראל את הבחירה הישירה של ראש הממשלה, הוצאת ביתן, 1995
גדעון דורון, המהפכה האלקטורלית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1996.
הערות שוליים

↑  בן כספית, נתניהו: ביוגרפיה, ראשון לציון: ידיעות ספרים, 2017, עמ' 79-77
↑  מאז החוק שונה, כך שהצעת אי-אמון היא למעשה אישור של ממשלה חדשה ולא רק הצעה למועמד להרכבת ממשלה. התיקון אושר במרץ 2014.
בנימין נתניהו
דוד האן

דוד האן (נולד ב-1965) הוא משפטן ישראלי, פרופסור בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בר-אילן המומחה בדיני תאגידים ובדיני חדלות פירעון. כיהן כאפוטרופוס הכללי והכונס הראשי במשרד המשפטים.
ביוגרפיה

האן, בנם של דינה ואריה האן, נולד בתל אביב וגדל בגבעתיים. אביו היה מזכיר סיעת המפד"ל ומזכיר הכנסת ואימו מרצה לסטטיסטיקה ולכלכלה. בילדותו שהה שלוש שנים בארצות הברית כאשר אביו היה שליח סוכנות היהודית. היה חניך בתנועת בני עקיבא ולמד בישיבת בני עקיבא נתיב מאיר בירושלים. בצה"ל שירת כקצין ביחידה 8200 של אגף המודיעין והשתחרר לאחר שמונה שנים.
ב-1993 סיים האן לימודי תואר ראשון במשפטים בהצטיינות יתרה באוניברסיטת בר-אילן. התמחה אצל שופט בית המשפט העליון גבריאל בך, ובמשרד עורכי הדין יגאל ארנון ושות'. בתום ההתמחות סיים תואר שני ושלישי במשפטים באוניברסיטת ניו יורק. בד בבד עם לימודי הדוקטורט עבד במחלקת דיני החברות בפירמת עורכי הדין Gordon, Altman, Butowsky בניו יורק ועסק במתן חוות דעת בנושאים פיננסיים – בפרט בתחום פשיטות הרגל. בשובו לישראל השתלב בסגל אוניברסיטת בר-אילן. ב-2002 מונה למנהל תוכנית הלימודים לתואר שני לרואי חשבון ועורכי דין באוניברסיטה.
כמו כן שימש מרצה מן החוץ בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב, ומרצה אורח באוניברסיטת פורדהם בניו יורק ובאוניברסיטת מונש במלבורן.
מחבר הספר "דיני חדלות פרעון" (התשס"ט). בשנת 2018 יצא הספר במהדורה שנייה ועדכנית.
שימש יועץ בתחום חדלות פירעון למחלקת ייעוץ וחקיקה במשרד המשפטים. ב-2011 מונה לאפוטרופוס הכללי וכונס הנכסים הרשמי. בתפקידו ככונס הרשמי היה ממונה על פירוקה של רשות השידור.
ב-2016 הופיע שמו ברשימת המועמדים לכהן בבית המשפט העליון. ב-2018 הוזכר שוב כמועמד לבית המשפט המחוזי בחיפה כשופט כלכלי, תוך ששרת המשפטים איילת שקד מנסה לקדם את מינויו. מינויו לא אושר בוועדה לבחירת שופטים.
ב-2017 חזר לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
האן מתגורר באורנית. הוא נשוי ואב לחמישה.
הערות שוליים

↑  חן מענית, ‏מ-28 ייבחרו 4: אלה המועמדים הסופיים לשיפוט בעליון, באתר גלובס, 6 בנובמבר 2016
↑  ענת רואה, הדיל הכושל של איילת שקד למינוי דוד האן לשיפוט, באתר כלכליסט, 13 במאי 2018
בנימין גרוס

| --- | --- |

 לידה:  19 בספטמבר 1925 שטרסבורג, צרפת 
 פטירה:  3 באוגוסט 2015 (בגיל 89) ירושלים 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ליון, האוניברסיטה של שטרסבורג 
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן 
 עיסוק:  פילוסוף, מתרגם, סופר, מרצה באוניברסיטה 
 מדינה:  צרפת, ישראל 
 
בנימין (בנו) גרוס (19 בספטמבר 1925 – י"ח באב תשע"ה, 3 באוגוסט 2015) היה הוגה יהודי. פרופסור באוניברסיטת בר-אילן שם היה דיקן הפקולטה למדעי הרוח. נחשב למומחה למשנתו של המהר"ל מפראג.
קורות חיים

נולד בשטרסבורג שבצרפת לאלימלך (אמיל) וחיה (אווה) גרוס. בצעירותו היה פעיל בתנועת הנוער ישורון.
למד פילוסופיה באוניברסיטת שטרסבורג אצל פרופ' אנדרה נהר, ועשה את הדוקטורט שלו על הספר "נצח ישראל" של המהר"ל מפראג. מאוחר יותר, השתלם באוניברסיטה העברית בירושלים, ולמד בישיבות.
ב-1948, בהיותו בן 23, ייסד את בית הספר היהודי "עקיבא" בשטרסבורג והיה מנהלו במשך 25 שנים. ב-1950 נישא למרים לבית מילר, לזוג נולדו חמישה ילדים. אחד מהם נפטר.
עלה לארץ ישראל בשנת 1969, והשתקע בירושלים. השתלב במערכת החינוך בתחום של פילוסופיה יהודית ומחשבת ישראל. לימד, בין היתר במכללה ירושלים. כיהן כמרצה בכיר באוניברסיטת בר-אילן, והגיע לדרגת דיקן בפקולטה למדעי הרוח שם. פרסם מאמרים רבים בענייני חינוך בכתבי עת.
לאחר יציאתו לגמלאות גרוס היה פעיל בענייני חינוך ומחשבת ישראל, והמשיך לכתוב ולתת הרצאות.
פרופ' בנימין בנו גרוס, נפטר בי"ח באב התשע"ה, 3 באוגוסט 2015.
מספריו

נצח ישראל (השקפתו המשיחית של המהר"ל מפראג על הגלות והגאולה), מצרפתית נ’ דויטש והמחבר, דביר, תשל"ד
יהי אור (נר מצווה למהר"ל מפראג), הוצאת ראובן מס, 1995
ברית הלשון (הרפתקת הדיבור במחשבת היהדות), מצרפתית מרים טבעון, הוצאת ראובן מס, 2004
עולם לא-מושלם (למען חירות אחראית), הוצאת ראובן מס, 2008
המשפחה במשנתם של הרמן כהן ופראנץ רוזנצוויג, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן תשל"ג.
איש ההלכה, תרגום של הספר "איש ההלכה" של הרב סולובייצ'יק לצרפתית עם הערות
עץ החיים (ביאור לספר נפש החיים)
סדרת ספרים בצרפתית בעקבות סדרת טלוויזיה עם ז'וזי אייזנברג בנושאי תנ"ך
האתגרים של הקיום היהודי, ביאור המאמר 'למהלך האידיאות בישראל' שבספר אורות של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, מוסד הרב קוק, ה'תשע"ג.
תשובה וגאלה, ("אורות התשובה" לרב אברהם יצחק הכהן קוק עם מבוא, פירוש והערות על התפתחות התשובה בהגות היהודית) הוצאת ראובן מס, 1999
מספריו > לכבודו

על התשובה והגאולה ("אורות התשובה" לראי"ה קוק - על התפתחות רעיון התשובה בהגות היהודית), הוצאת ראובן מס, 1999.
אלומינה

| --- | --- |

 שם סיסטמטי:  Aluminium oxide
 שמות נוספים:  קורונדום
 כתיב כימי:  Al₂O₃ 
 מסה מולרית:  101.96 גרם/מול
 מראה:  מוצק גבישי לבן
 מספר CAS:  1344-28-1
 צפיפות:  3.97 גרם/סמ"ק
 מצב צבירה:  מוצק
 מסיסות:  לא מסיס
 ממסים:  בסיסים וחומצות חזקים
 טמפרטורת היתוך:  2,054 °C   2327.15 K
 טמפרטורת רתיחה:  2,980 °C   3253.15 K
 אנתלפיית התהוות סטנדרטית:  −1,675.7 קילוג'ול למול
 LD50:  3,600±1 מיליגרם לקילוגרם
 
אלומינה הוא השם המקובל לתחמוצת האלומיניום (Al2O3). אלומינה היא תחמוצת יציבה וקשה, והיא בעלת מבנים גבישיים רבים. מינרלים נפוצים המבוססים על אלומינה כוללים בין השאר את הספיר, האודם ואת הקורונדום. קורונדום, המכונה גם α-Al2O3, היא הפאזה היציבה תרמודינמית של אלומינה, והיא גם הנפוצה ביותר. האלומינה היא מקור חשוב לייצור אלומיניום מתכתי.
גביש אלומינה (קורונדום)
אלומינה בטבע

קורונדום הוא הצורה הנפוצה ביותר של אלומינה גבישית בטבע. האודם והספיר הן צורות של קורונדום אשר מקבלות את צבען בזכות ריכוזים מזעריים של אטומים זרים. הצבע האדום של האודם מתקבל בזכות נוכחות של כמות קטנה של כרום, והספירים מקבלים צבעים שונים כתלות בנוכחות אטומים זרים, למשל ברזל וטיטניום.
תכונות

אלומינה היא מבודד חשמלי, אולם היא בעלת מוליכות תרמית גבוהה יחסית לחומר קרמי. האלומינה אינה מסיסה במים. הקושיות הגבוהה של אלומינה גבישית הופכת אותה למתאימה ליישומים של ליטוש וטחינה, וכמרכיב בכלי חיתוך.
אלומינה דקיקה (בעובי של ננומטרים בודדים) מצפה את פני השטח של אלומיניום מתכתי, והיא זו שמעניקה לו עמידות גבוהה לתנאי הסביבה ולקורוזיה, ולכן היא מכונה שכבת פסיבציה. שכבה זו, הנוצרת במהירות בכל פעם שפני השטח נחשפים או נשרטים, מגנה על המתכת מפני חמצון נוסף.
מבנה גבישי

הצורה הנפוצה ביותר של אלומינה היא פאזה α, המכונה על שם המינרל קורונדום. במבנה זה יוני האלומיניום נמצאים באוקטהדרון ומסביבם יוני החמצן יוצרים מבנה הקסגונלי חסר. קורונדום הוא בעל סריג Bravais טריגונלי של R-3c. תא היחידה הפרימיטיבי כולל ארבעה אטומי אלומיניום ושישה חמצניים.
מלבד הפאזה α היציבה תרמודינמית, לאלומינה צורות גבישיות מטא-סטביליות נוספות, ביניהן הפאזות הקוביות: γ ו- η, הפאזה המונוקלינית: θ, הפאזה האורתורומבית: κ, הפאזה ההקסגונלית: χ והפאזה δ שיכולה להיות אורתורומבית או טטרגונלית.
שימושים

השימוש העיקרי והחשוב ביותר של אלומינה הוא כחומר הגלם להפקת אלומיניום מתכתי.
בשל הקושי הרב של החומר וחוזקו הוא משמש כחומר שחיקה לליטוש והחלקה. חלק מניירות הלטש מכילים אלומינה. אלומינה משמשת לעיתים כתחליף זול ליהלום מלאכותי בליטוש.
פתיתי אלומינה משמשים כפיגמנט וכבסיס לצבעים שונים.
אלומינה היא מבודד חשמלי מצוין ולכן היא משמשת כמבודד ברכיבי מתח וזרם גבוהים.
טמפרטורת ההיתוך הגבוהה והעמידות לחימצון הופכת אותו מתאים כחומר בידוד לתנורים בטמפרטורה גבוהה.
באלקטרוניקה אלומינה יכולה לשמש כמצע למעגלים וכמבודד ברכיבים.
הערות שוליים

↑  I. Levin and D. Brandon (1998). "Metastable Alumina Polymorphs: Crystal Structures and Transition Sequnces". Journal of the American Ceramic Society. 81 (8): 1995–2012. doi:10.1111/j.1151-2916.1998.tb02581.x.{{cite journal}}:  תחזוקה - ציטוט: שימוש בפרמטר authors (link)
↑  Paglia, G. (2004). "Determination of the Structure of γ-Alumina using Empirical and First Principles Calculations Combined with Supporting Experiments" (free download). Curtin University of Technology, Perth. נבדק ב-2009-05-05.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294742905171  BnF: cb12117339c (data)  GND: 4001590-7  LCCN: sh85004029  NKC: ph321883 
מינרל קורונדום שנמצא בברזיל
בני גרבר

| --- | --- |

גרבר, 2016
 לידה:  יולי 1944 (בן 80) אשגבאט, ברית המועצות ברית המועצות 
 תאריך עלייה:  1948
 עיסוק:  כימאי תאורטי
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת אוקספורד
 מנחה לדוקטורט:  צ'ארלס קולסון
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת קליפורניה באירוויין
 תרומות עיקריות
 פיתוח שיטות ואלגוריתמים בכימיה תאורטית וחישובית
 
רוברט בני גֶרְבֶּר (Robert Benny Gerber; נולד ביולי 1944) הוא כימאי תאורטי ישראלי, פרופסור אמריטוס במכון לכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת קליפורניה באירוויין.
ביוגרפיה

בני גרבר נולד באשגבאט בירת טורקמניסטן הסובייטית, ברית המועצות (כיום בירת טורקמניסטן) במהלך מלחמת העולם השנייה. הוריו, שמוצאם בעיירה קטנה בפולין, הצליחו להימלט מאימי הנאצים ב-1941. מעט לאחר קום מדינת ישראל עלו הוא ומשפחתו והתיישבו בעיר תל אביב.
בשנת 1962 החל את לימודיו לתואר ראשון בכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים, והשלים אותם בהצטיינות בשנת 1965. אחד ממוריו של גרבר בתואר הראשון, פרופ' שאול פטאי, היה זה שעודד אותו לנסוע ללימודי תואר שלישי באוניברסיטת אוקספורד, בהנחייתו של פרופ' צ'ארלס קולסון (אנ'), ואכן כך היה. התזה שלו שעסקה בתורת הפיזור המולקולרית, הוגשה בשנת 1968. בהמשך שהה כעמית בתר-דוקטורי באוניברסיטת הרווארד, בהנחייתו של פרופ' מרטין קרפלוס (לימים חתן פרס נובל לכימיה לשנת 2013).
עם שובו לישראל בשנת 1969, הצטרף לסגל מכון ויצמן למדע, והוא בן 25 בלבד. בשנת 1976 עבר לאוניברסיטה העברית וקיבל דרגת פרופסור חבר, ובשנת 1980 קודם לפרופסור מן המניין.
בשנת 1989 הופקד על הקתדרה לכימיה ע"ש סארי ולואיס פידלר וכן החל לכהן כראש מרכז פריץ הבר לדינמיקה מולקולרית, בראשו עמד משך כשנתיים. בשנת 1990 הצטרף כחבר סגל גם לאוניברסיטת קליפורניה באירווין, שם שהה שלושה חודשים מדי שנה. נוסף על כך, בשנים 2011–2015 כיהן במשרה מיוחדת בשם Finland Distinguished Professor באוניברסיטת הלסינקי וכמו כן היה לפרופסור אורח באוניברסיטאות נורת'ווסטרן, פרינסטון ופריז-סאקלה.
בשנת 2012 פרש לגמלאות מהאוניברסיטה העברית ובשנת 2014 פרש מאוניברסיטת קליפורניה באירוויין. גם לאחר פרישתו, הוא עומד בראש קבוצת מחקר פעילה גם כיום (2022).
גרבר היה נשוי להלן (לבית גריגוריו) עד מותה והוא אב לבן. מתגורר בירושלים.
מחקר

מחקריו של גרבר נחלקים למספר תחומים עיקריים. האחד הוא חקר תהליכים בכימיה אטמוספירית, ובכלל זה: תגובות כימיות בצבירי מים, במים נוזליים ובמשטחי קרח; תגובות תרמיות ופוטוכימיות של מולקולות אורגניות בעלות חשיבות אטמוספירית; תגובות פוטוכימיות באגרגטים מולקולריים ובאירוסולים; היווצרות של קומפלקסים מולקולריים וגידול של פפטידים באטמוספירה.
תחום מחקר נוסף הוא ספקטרוסקופיה ויברציונית של מולקולות גדולות, כולל פיתוח של תורות שדות כוח חדשות עבור מולקולות אלה (לרבות מולקולות ביולוגיות). גרבר משתמש בספקטרוסקופיה זו לצורך חקר מצבים ויברציוניים ורמות אנרגיה בחומצות אמינו, פפטידים, חלבונים, חומצות גרעין ופחמימות.
כמו כן, עוסק גרבר בחיזויים חישוביים לגבי מולקולות חדשות וחומרים במצב מוצק – תרכובות גזיות, תרכובות של גזים אציליים בסביבות מולקולריות, אגרגרטים, גבישים וחומרים חדשים נוספים המבוססים על תרכובות גזים אציליים; חיזוי הגבישים החדשים עצמם והתכונות הדינמיות שלהם.
נוסף על אלה, קבוצתו של גרבר מפתחת שיטות ואלגוריתמים לחקר מבנה אלקטרוני המבוססות על דינמיקה מולקולרית, עקרונות ראשונים וחיזויים סמי-אמפיריים. באמצעות שיטות אלה ניתן לחשב את התכונות האלקטרוניות לאורך מסלולי תגובה מולקולריים.
לאורך השנים, מאמריו של גרבר זכו ללמעלה מ-20 אלף ציטוטים בכתבי עת מדעיים. כן שימש בתפקידי עריכה בכירים בשורה של כתבי עת בכימיה פיזיקלית, פיזיקה כימית ופיזיקה מולקולרית. עם תלמידיו נמנים פרופ' אנה קרילוב (אנ') ופרופ' דניאל לידר (אנ') מאוניברסיטת דרום קליפורניה, פרופ' ויקטוריה בוך ופרופ' מאשה ניב מהאוניברסיטה העברית, פרופ' יפעת מילר מאוניברסיטת-בן-גוריון בנגב, פרופ' רון אלבר מאוניברסיטת טקסס באוסטין, פרופ' מקס ברקוביץ' מאוניברסיטת צפון קרולינה וד"ר ברק הירשברג מאוניברסיטת תל אביב. רבים ממשתלמי הבתר-דוקטורט שלו הפכו לחברי סגל באוניברסיטאות ברחבי העולם, בהם פרופ' פאבל יונגווירת' מהמכון לכימיה אורגנית וביוכימיה של האקדמיה הצ'כית למדעים, פרופ' ג'רמי הארווי מהאוניברסיטה הקתולית בלוון, בלגיה, פרופ' בירגיטה וויילי מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, פרופ' אן מקוי מאוניברסיטת וושינגטון בסיאטל, פרופ' אדריאן רויטברג מאוניברסיטת פלורידה וזלטקו בצ'יץ' מאוניברסיטת ניו-יורק.
פרסים והוקרה

מלגת גרהאם לבכירים, מטעם קולג' פמברוק באוניברסיטת אוקספורד (1966)
פרס מתמטי בכיר עבור תזה מצטיינת, מטעם אוניברסיטת אוקספורד (1968)
עמית החברה האמריקאית לפיזיקה (1989)
מחזיק הקתדרה ע"ש סארי ולואיס פידלר בכימיה, האוניברסיטה העברית בירושלים (1989)
פרס מייקל מילקן להצטיינות מתמשכת בהוראה, מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים (1990, 2003)
פרס מקס פלאנק למחקר, מטעם קרן פון הומבולדט הגרמנית (1991)
פרס קולטהוף, מטעם הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל (1992)
מדליית אוניברסיטת הלסינקי (1993)
פרס החברה הישראלית לכימיה (2004)
מדליית המכון לכימיה אורגנית וביוכימיה, מטעם האקדמיה הצ'כית למדעים (2006)
חבר חוץ באקדמיה הפינית למדעים ולמאמרים (2007)
ספר יובל לכבוד יום הולדתו ה-65, מטעם כתב העת לכימיה פיזיקלית (2009)
משרת "פרופסור מכובד של פינלנד", מטעם אוניברסיטת הלסינקי (2011)
עמית החברה המלכותית לכימיה (2013)
סימפוזיון מיוחד של החברה האמריקאית לכימיה לרגל יום הולדתו ה-70 (2014)
סמינר מיוחד ע"ש בת שבע דה רוטשילד (2015)
חבר האיגוד האמריקאי למדעים (2016)
חבר חוץ באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (2016)
מדליית החברה הישראלית לכימיה (2020)
סימפוזיון מיוחד לרגל יום הולדתו ה-80 באוניברסיטה העברית בירושלים (2024)
לקריאה נוספת

Robert Benny Gerber Festschrift Special Issue, The Journal of Physical Chemistry A, 2009
Robert Benny Gerber, My Trajectory in Molecular Reaction Dynamics and Spectroscopy, Annual Review of Physical Chemistry, 2020
בית הקברות היהודי בטורק

| --- | --- |

שער הכניסה לבית הקברות.
 פרטי בית הקברות
 פעיל:  לא (החל מה'תש"א, 1941)
 דת:  יהודי
 שטח:  0.6 דונם
 
 קואורדינטות:  52°02′17″N 18°29′06″E﻿ / ﻿52.0381°N 18.485°E﻿ / 52.0381; 18.485
 he
 
בית הקברות היהודי בטורק הוא בית קברות יהודי בעיר טורק שבפולין, נוסד בתחילת המאה ה-19, וממוקם על גבעה באזור זדרויקי לווה (Zdrojki Lewe) (פול'), כ-300 מטר מערבית לרחוב שופן. בשטח של 0.6 דונם.
הקבורה האחרונה הידועה במקום הייתה בשנת 1939. במהלך מלחמת העולם השנייה (באביב 1943) הרסו הגרמנים לחלוטין את בית הקברות.
היסטוריה ותיאור

המצבות העתיקות ביותר מתוארכות לשנת 1806. באמצע המאה ה-19 נבנה במקום בית לוויות (שהוסב לאחר מלחמת העולם השנייה לבניין מגורים) ומבנים נוספים, ביניהם בית אכסניה לנזקקים. בשנת 1881, לאחר רכישת שתי חלקות נוספות, הורחב שטח בית הקברות.
ליאון לובומיר קרושינסקי כתב בשנת 1932 על בית הקברות:
יש הרבה מונומנטים יפים בבית הקברות הזה, שנקרא בשם העברי "בית עולם", שפירושו: בית נצחי. כאן אנו יכולים למצוא אנדרטאות למשפחות....
בית הקברות נסגר בפקודת ראש העיר והלנדראהט (אנ') של מחוז טורק, ב-24 במאי 1941. ומכאן ואילך נאלצו היהודים בגטו לקבור את מתיהם בבתי קברות קתוליים, שבהם הוקצה להם מקום, אך נאסר עליהם להציב סמלים ושלטים דתיים על הקברות.
בתקופה זו חוללו קברים בבית העלמין, והגרמנים השתמשו במצבות שנלקחו לסלילת מדרכות ושבילים באזור. מעט שברי מצבות נמצאים עד היום בסביבה. ההרס הסופי של בית הקברות בוצע באביב 1943.
לאחר המלחמה עבר שטח בית הקברות ייעור, והמקום שימש גם למרעה. בשנת 1986 האדריכלית אירנה בשקובסקה סימנה את שטח בית הקברות בתוכנית הפיתוח המרחבי של העיר, והמקום נוקה משברי המצבות שהיו בו, שרבות מהן נלקחו למוזיאון בקונין, ומשם לחלמנו. בספטמבר 1991 נרשם המקום ברישום המומנטים העירוני, כבית קברות יהודי מאז 1832. ובשנת 1993 החלו בפרויקט לשיקום המקום, וביוזמת המוזיאון בקונין נתלה שם שלט בו נכתב ”בית הקברות היהודי. האזור מוגן על פי חוק. כבדו את מקום מנוחתם של המתים.” זה היה הסימן היחיד לכך שבמקום זה יש בית קברות יהודי.
כיום

באוגוסט 2003, ביוזמת הרב יהודה וידבסקי, יליד העיר, ובסיוע העירייה המקומית, בוצעו עבודות ניקיון בבית העלמין. השטח גודר, ושרידי מצבות שולבו באנדרטה שהוקמה בשטח.
בנוסף, הוצב שם גל-עד, סלע גדול, ועליו לוח ברזל עם הכיתוב: ”בית הקברות היהודי בטורק, הוקם בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19. במהלך מלחמת העולם השנייה, על פי החלטת השלטונות הגרמניים ממאי 1941, הוא נסגר וחוסל”.
ראו גם

טורק
הערות שוליים

1 2 3  בית הקברות היהודי בזדרויקי לווה (בפולנית)
↑  תמונת מצבה משנת 1847, נמצאת כיום במוזיאון בחלמנו
↑  רישום המומנטים בפולין משנת 2024, עמוד 236 (בפולנית)
1 2  בית הקברות בטורק באתר השטעטל הווירטואלי (בפולנית)
↑  תמונות מהמקום
בית העלמין ההרוס, 1942
הגל-עד בבית הקברות
לאחר שיקום בית העלמין
המקצוען

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  "Death of a Thin-Skinned Animal" מאת פטריק אלכסנדר
 בימוי:  ז'ורז' לוטנה
 הופק בידי:  ז'אן-פול בלמונדו, אלכסנדר מנוצ'קין, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 תסריט:  ז'ורז' לוטנה   מישל אודיאר   ז'אק אודיאר
 עריכה:  Michelle David 
 שחקנים ראשיים:  ז'אן-פול בלמונדו  ז'אן דסאי  רובר חוסיין
 מוזיקה:  אניו מוריקונה 
 צילום:  אנרי דקאי 
 מדינה:  צרפת 
 חברת הפקה:  StudioCanal 
 חברה מפיצה:  גומון, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  21 אוקטובר 1981
 משך הקרנה:  109
 שפת הסרט:  צרפתית
 סוגה:  סרט פשע, סרט מתח, סרט פעולה, סרט דרמה, סרט ריגול, סרט בלשי 
 מקום התרחשות:  פריז 
 דף הסרט ב־IMDb
 
המקצוען (בצרפתית: Le Professionnel) הוא סרט פעולה צרפתי משנת 1981 בבימויו של ז'ורז' לוטנה (אנ'), בכיכובם של ז'אן-פול בלמונדו, ז'אן דסאי (אנ') ורובר חוסיין. הסרט מבוסס על הרומן זוכה הפרסים משנת 1976 ‏ Death of a Thin-Skinned Animal, אותו כתב פטריק אלכסנדר. את המוזיקה הלחין אניו מוריקונה.