stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כלא מוליק

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית סוהר, place of national remembrance 
 מיקום:  הרובע השלישי של ליון 
 מדינה:  צרפת 
 קואורדינטות:  45°45′01″N 4°51′43″E﻿ / ﻿45.7504°N 4.86184°E﻿ / 45.7504; 4.86184
  (למפת ליון מוגדלת) כלא מוליק(למפת ליון רגילה) כלא מוליק he
 
כלא מוליק (בצרפתית: Montluc) הוא בית כלא לשעבר הממוקם ברחוב ז'אן השט (rue Jeanne Hachette) ברובע השלישי של ליון, צרפת. הוא היה ידוע כמקום כליאה, עינויים והרג על ידי הגסטפו במהלך התקופה בה הייתה צרפת כבושה על ידי הנאצים.
היסטוריה

המבנה נבנה בשנת 1921 לשימוש ככלא צבאי. לאחר הפלישה לאזור הלא כבוש של וישי בצרפת בנובמבר 1942, הגסטפו השתמש בו כבית סוהר, מרכז חקירות ומחנה מעצר עבור הממתינים להעברה למחנות ריכוז. ההערכה היא כי למעלה מ-15,000 בני אדם נכלאו במוליק, ומעל 900 מהם הוצאו להורג בו.
באמצע אוגוסט 1944 נלקחו אסירים ממוליק לשדה התעופה ברון שם נרצחו 109 מהם, כולל 72 יהודים.
ב-20 באוגוסט כ-120 אסירים נלקחו לפור דה קוט-לורט (Fort de Côte-Lorette) בסן-ז'ני-לבאל (Saint-Genis-Laval) ונורו. אירוע זה ידוע בשם הטבח בסן-ז'ני-לבאל.
מבנה מוליק שוחרר ב-24 באוגוסט 1944 על ידי חיילי ה-FFI (קיצור של Forces françaises de l'Intérieur, כוחות הפנים של צרפת, אחד מארגוני המחתרת הצרפתית). מנהיג ההתנגדות קולונל קניג, שניצל את הכאוס ששרר בליון באותה עת, נכנס לכלא במכונית גנובה של הצבא הגרמני מחופש לקצין גסטפו ושכנע את הקומנדנט לשחרר את השבויים. הוא אמר שהפקודה הגיעה ממפקד הגסטפו בליון, קלאוס ברבי.
ב-1947 מוליק הפך שוב לכלא אזרחי, ונסגר לבסוף ב-1997.  חדר המעצר נסגר במאי 2009.
כיום

בשנת 2009, רוב הכלא, כולל הקירות, המדרגות והחצר, סווגו כאנדרטה היסטורית. מאז ספטמבר 2010 הכלא פתוח לציבור לסיורים מודרכים המאורגנים על ידי המשרד הלאומי של חיילים משוחררים וקורבנות מלחמה (l'Office national des Anciens combattants et Victimes de guerre).
אסירים בולטים

רמון אוברק, מנהיג ההתנגדות (1943)
אנטואן אבינין, איש עסקים, קצין צבא ומנהיג התנגדות צרפתי, לימים סגן וסנאטור (1942)
פרנסס בזה (Francis Basin), צרפתי שפעל בשורות מנהלת המבצעים המיוחדים וסייע בהקמת רשת URCHIN (בשנת 1942)
אנתוני ברוקס, קצין בריטי במנהלת המבצעים המיוחדים (1944)
מארק בלוך, היסטוריון ומתנגד לנאצים (1944)
חביב בורגיבה, לאומן תוניסאי, לימים הנשיא הראשון של תוניסיה (1943)
אנדרה דוויני, חייל ומתנגד שנמלט (1943)
סלומון גלוק, רופא ומתנגד (1944)
מוריס ג'ויו (Joyeux), אנרכיסט (1940–1944)
ז'אן דה לאטר דה טסיני, מאוחר יותר מפקד הארמייה הצרפתית הראשונה במהלך הפלישה לדרום צרפת (1942–43)
ז'אן מולן, חייל ומנהיג התנגדות (1943)
רולאן דה פורי, שר קלוויניסטי ומנהיג התנגדות (1943)
אליז ריווה, נזירה ומתנגדת הנאצים (1944)
אנדרה פרוסאר (Frossard), עיתונאי ומסאי צרפתי, היה כלוא ב"ביתני היהודים" של פורט מוליק; אחד משבעת הניצולים מטבח ברון (1943–44)
אליס ונסטנברג (Vansteenberghe), רופאה ומתנגדת הנאצים (1944)
הערות שוליים

1 2  Cosgrove, Michael (24 באוגוסט 2009). "Lyon commemorates the liberation of its wartime Nazi prisoners". Digital Journal. נבדק ב-7 ביוני 2010. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Bron: le panneau en mémoire des charniers de l'aéroport dévoilé" [Bron: memorial unveiled to mass graves at the airport]. Le Progrès. 2 בספטמבר 2014. נבדק ב-26 ביוני 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Les prisons de Lyon". Prison.eu (בצרפתית). נבדק ב-7 ביוני 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Prison de Montluc : un nouveau lieu de mémoire". pointsdactu.org (בצרפתית). 2014. אורכב מ-המקור ב-22 ביוני 2011. נבדק ב-22 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
מאיה לוי נשיץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 בינואר 1927 טימישוארה, ממלכת רומניה 
 פטירה:  1 במאי 2012 (בגיל 85) קלוז'-נאפוקה, רומניה 
 מדינה:  רומניה 
 
מאיה לוי נשיץ (בהונגרית: Lőwy Naschitz Maya; טימישוארה, 26 בינואר 1927 – קלוז'-נאפוקה, 1 במאי 2012) הייתה מורה בגימנסיה לשפות אנגלית-צרפתית, מחנכת, סופרת סיפורי ילדים, כותבת זכרונות, אשתו של ד"ר קארוי לוי, אמו של ד"ר דניאל לוי (כימאי).
ביוגרפיה

מאיה לוי נשיץ נולדה במשפחה יהודית. היא הייתה תלמידה מצטיינת וראשונה בכיתה בגימנסיה כרמן סילווה בעיר הולדתה עד שנאלצה לעזוב את בית הספר עקב יישום חוק הנומרוס קלאוזוס גם ברומניה. היא סיימה את השנתיים האחרונות כתלמידה בבית הספר התיכון היהודי בטימישוארה, אך יכלה לגשת לבחינת הבגרות רק בתום מלחמת העולם השנייה. לאחר מכן סיימה את לימודיה בפקולטה לאמנויות באוניברסיטת ויקטור באבש (Victor Babeș Tudományegyetem) בקלוז' עם תואר בצרפתית ובאנגלית. מאחר שבתחילת שנות החמישים הוטל בספק אם השפות הזרות יישארו בתוכנית הלימודים בבתי הספר, היא נאלצה לכלול גם את הרומנית בלימודיה כסטודנטית בשנה האחרונה. פרופסור אמיל פטרוביץ' הבחין ברמה הגבוהה של עבודות הגמר שלה ותמך בה שתוכל לקבל תואר הוראה באנגלית, בצרפתית וברומנית בשלוש התמחויות, באופן יוצא דופן.
בתחילת דרכה מונתה למרצה באוניברסיטת באבש, שם צורפה למערכת העריכה של המילון האקדמי הרומני-הונגרי בהנהגת בלה קלמן (העבודה בת שני הכרכים פורסמה בשנת 1964; היא עדיין נחשבת למילון הרומני-הונגרי המשמעותי ביותר). בשל הקמפיין הפוליטי שהושק נגד הדוד שלה בטימישוארה, הקריירה האוניברסיטאית שלה נגדעה, ומאז, במשך כארבעה עשורים, היא לימדה את השפה והספרות הצרפתית והאנגלית וגידלה דורות של תלמידי תיכון בכך שהכירה להם את התרבות, את השפה ואת האזור של העמים דוברי שפות אלה.
המנהלת היינל סאבו הזמינה אותה ללמד בבית הספר הפדגוגי הממלכתי ההונגרי. מאיה לוי עברה את בחינת ההוראה ברמה 1. לדברי שאנדור פודור: "איזה מורה, איזה מחנכת הייתה מאיה לוי? מעל לכל כזו שרצתה לראות לא רק את הטוב בתלמידיה, את התכונות המתהוות או שכבר התהוו אצל תלמידיה ועמיתיה ולפתח תכונות אלה עד כמה שניתן. מעניין שטעויות התלמידים והמורים לא הטרידו אותה וענינו אותה פחות".
בנוסף לפעילות ההוראה המסורה שלה, עבדה גם ככותבת מקצועית; באופן קבוע התפרסמו מאמריה בשבועון החינוכי, הפדגוגי, הפסיכולוגי והתרבותי של "העיתון החינוכי" שהתפרסם בבוקרשט בין השנים 1950–1989.
אחרי לידת נכדתה אליס-אלטה, כתבה מספר סיפורי ילדים ומאז שנת 1990 אלה הופיעו בכמה כרכים:
ביגה ז'יגה והאחרים: סיפורי ערב (Biga Zsiga és a többiek: esti mesék) (1994; 2005),
פורה פרי והאחרים Fura Feri és a többiek) (2013)).
האחרון פורסם גם בגרמנית בשם (Funky Franky und die Anderen. מרכן, 2012).
ככותבת זכרונות פרסמה שני כרכים: "צלילים נשמעים: תמונות רגע מחיי משפחה" (קלוז'-נאפוקה, 1997) ו"אחרי הצלצול": גלריה של מורים ותלמידים בזמן (2011).
לקריאה נוספת

הונגרים ברומניה מיהו מי: 1997. אוראדיה, 1996. המאמר על מאיה לוי נשיץ ראו עמ' 426. ISBN 978-973-00725-6-3
הערות שוליים

↑  "Isten veled, Maya! - Művelődés - Szabadság". archivum2.szabadsag.ro (בהונגרית). נבדק ב-2018-08-20.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1035511800  VIAF: 303343834   WorldCat (עם VIAF): 303343834
נונוסוס (היסטוריון)

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־5 
 פטירה:  המאה ה־6 
 מדינה:  האימפריה הביזנטית 
 שפות היצירה:  יוונית עתיקה 
 יצירות בולטות:  History 
 
נונוסוס (ביוונית: Νόννοσος) היה שליח שנשלח על ידי הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון לשליט קינדה (Kinda) שבמרכז ערב ולאחר מכן לאקסומים והימיארים בשנת 530 לספירה.
נונוסוס כתב תיאור של שליחותו, שאבד כעת, אך נקרא וסוכם על ידי הפטריארך הביזנטי פוטיוס (המאה ה-9) ב"ביבליותקה" שלו. לדברי פוטיוס, התיאור הדגיש את אומץ ליבו של נונוסוס במצבים מסוכנים והכיל מידע על הדת והשפה של הערבים. נונוסוס נכנס לאתיופיה דרך עיר הנמל אדוליס (אנ') שבים האדום ונסע יבשתית לאקסום. הוא תיאר את אקסום כ"עיר גדולה מאוד" וכבירת אתיופיה. הוא כתב שראה עדר של 5000 פילים בסביבת אואה (Aua), בין אדוליס לאקסום. הוא גם מזכיר את המפגש עם פיגמים באיי פרסאן. אביו של נונוסוס, אברהם, היה שליח אל הערבים, ודודו, שנקרא גם הוא נונוסוס, נשלח במשלחת על ידי הקיסר אנסטסיוס הראשון.
ה"כרונוגרפיה" של יואנס מלאלס (אמצע המאה ה-6) וה"כרונוגרפיה" של תאופאנס המודה (תחילת המאה ה-9) כוללות, מבלי לצטט את מקורם, תיאור מפורט שמקורו כנראה בתיאורו של נונוסוס על פגישתו עם השליט האקסומי. מלאלס מכנה אותו בשם אלסבואס (Elesboas) וקורא לו מלך ההודים, בעוד תאופאנס מכנה אותו בשם ארתאס (Arethas) ומזהה אותו כמלך האתיופים. לדברי מלאלס, השליח הביזנטי ביצע פרוסקינסיס (אנ') (השתחוות) והתקבל בחום על ידי המלך, שהועלה על פלטפורמה מוזהבת מרהיבה על גבי ארבעה פילים שחוברו יחדיו. השליט האקסומי, להוט ליחסים טובים עם יוסטיניאנוס, נישק את החותם הקיסרי על המכתב שהציג נונוסוס, והסכים לצאת למלחמה נגד הפרסים בעבור יוסטיניאנוס. אולם בפועל, שליחותו של נונוסוס לא הצליחה לייצר שום תרומה צבאית משמעותית מצד האקסומים.
הערות שוליים

1 2  Sergei Mariev, “Nonnosos”, Encyclopedia of the Medieval Chronicle,  R.G. Dunphy ed., Brill, Leiden and Boston 2010, p. 2
↑  פוטיוס, ביבליותקה, קודקס 3: נונוסוס, "היסטוריה" (גם כאן).
↑  יואנס מלאלס, כרונוגרפיה, ספר 18, 457.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012278064405171  GND: 100955592  ICCU: UBOV447041  ISNI: 0000 0000 1078 2748  LCCN: no2022142337  NSK: 000133756  VIAF: 2823898   WorldCat (עם VIAF): 2823898 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "נונוסוס (היסטוריון)".
סיגברט השני

ערך זה עוסק במלך פרנקי של אוסטרזיה ובורגונדיה. אם התכוונתם למלך אסקס, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  602 
 פטירה:  10 באוקטובר 613 (בגיל 11 בערך) 
 מדינה:  האימפריה הפרנקית 
 
סיגברט השני (Sigebert II או סיגיסברט Sigisbert, בלטינית: Sigisbertus;‏ 601–613) היה בנו הבלתי חוקי של תיאודריך השני, ממנו ירש את ממלכות בורגונדיה (אנ') ואוסטרזיה בשנת 613. עם זאת, הוא נפל תחת השפעתה של הסבתא רבתא שלו, ברונהילדה.
וארנכאר השני (אנ'), המאיורדומוס (הממונה על הארמון) של אוסטרזיה, הביא את סיגברט בפני אספה לאומית, שם הוא הוכרז כמלך על ידי האצילים על שתי ממלכות אביו. עם זאת, כאשר כלותאר השני מלך נויסטריה פלש אל הממלכה, וארנכאר וראדו (אנ'), המאיורדומוס של בורגונדיה, בגדו בסיגברט ובברונהילדה והצטרפו לכלותאר, הכירו בו כיורש העצר והאפוטרופוס החוקי של סיגברט והורו לצבא לא להתנגד לנויסטרים. ברונהילדה וסיגברט פגשו את צבאו של כלותאר על נהר האן, אך אלתיאוס (Aletheus) הפטריקי, הדוכס רוקו והדוכס סיגוואלד נטשו את הצבא וברונהילדה וסיגברט נאלצו להימלט, לפני שנתפסו על ידי אנשיו של כלותאר באגם נשאטל (אנ').
ברונהילדה, סיגברט הקטן ואחיו הצעיר כורבו (Corbo) הוצאו להורג בפקודת כלותאר, ואוסטרזיה ונויסטריה אוחדו מחדש תחת שלטונו של כלותאר, ששלט כעת בכל ממלכת הפרנקים.
כתב יד מקראי

דף מקודקס חלב, דברים.
כתב יד מקראי הוא כל עותק בכתב יד של חלק מהטקסט של התנ"ך. כתבי יד תנ"כיים משתנים בגודלם ממגילות זעירות המכילות פסוקים בודדים מכתבי הקודש היהודיים (ראה תפילין) ועד קודקסים רב-לשוניים (ספרים רב-לשוניים) המכילים גם את התנ"ך העברי וגם את הברית החדשה, כמו גם יצירות חוץ-קנוניות.
לימוד כתבי יד מקראיים חשוב מכיוון שעותקים בכתב יד של ספרים יכולים להכיל שגיאות. ביקורת טקסטואלית (אנ') מנסה לשחזר את הטקסט המקורי של ספרים, במיוחד אלה שפורסמו לפני המצאת הדפוס.
כתבי יד של התנ"ך

קודקס חלב (בסביבות 920 לספירה) וקודקס לנינגרד (בסביבות 1008 לספירה) היו פעם כתבי היד העתיקים ביותר הידועים של התנ"ך העברי. בשנת 1947, מציאת מגילות ים המלח בקומראן דחק את היסטוריית כתבי היד של התנ"ך אלף שנים אחורה מקודסים כאלה. לפני גילוי זה, כתבי היד הקדומים ביותר של הברית הישנה היו ביוונית, בכתבי יד כמו קודקס ותיקנוס וקודקס סינאיטיקוס. מתוך כ-800 כתבי היד שנמצאו בקומראן, 220 הם מהתנ"ך. כל ספר התנ"ך מיוצג חוץ ממגילת אסתר; עם זאת, רובם מקוטעים. יש לציין כי ישנן שתי מגילות של ספר ישעיהו, אחת מלאה (1QIsa), ואחת שלמה בסביבות 75% (1QIsb). כתבי יד אלו מתוארכים בדרך כלל בין 150 לפני הספירה עד 70 לספירה.
ראו גם

תיארוך ספרי התנ"ך
ביקורת המקרא
ביבליוגרפיה

Bruce, F. F. (1964). "The Last Thirty Years". In Frederic G. Kenyon (ed.). Story of the Bible. Retrieved 19 June 2007.
הערות שוליים

↑  Bruce 1964.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007287194005171  BnF: cb17096484d (data)  LCCN: sh85013679  NKC: ph1091729
ועדת התיאום הגרמנית לשיתוף פעולה יהודי-נוצרי

| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה 
 מייסדים:  Gesellschaft für Christlich-Jüdische Zusammenarbeit e.V. Münster 
 תקופת הפעילות:  1949–הווה (כ־75 שנים) 
 
ועדת התיאום הגרמנית לשיתוף פעולה יהודי-נוצרי (בגרמנית: Deutscher Koordinierungsrat der Gesellschaften für Christlich-Jüdische Zusammenarbeit) היא גוף המפעיל רשת של ארגונים ללא כוונות רווח הפועלים לקידום הבנה ושיתוף פעולה בין נוצרים ליהודים. אגודות אלו הוקמו לאחר מלחמת העולם השנייה כחלק מתהליך השיקום והפיוס בחברה הגרמנית.
האגודות לשיתוף פעולה נוצרי-יהודי בגרמניה מהוות נדבך חשוב בתהליך ההתפייסות וההבנה ההדדית בין הקהילות לאחר השואה.
רקע והיסטוריה

לאחר השואה ומלחמת העולם השנייה, עלה הצורך בבניית גשרים בין הקהילות הנוצרית והיהודית בגרמניה. בשנת 1949, ארבע שנים לאחר תום מלחמת העולם השנייה ושחרור הניצולים ממחנות הריכוז וההשמדה, התכנסו גברים ונשים, יהודים ונוצרים, בערים מינכן, שטוטגרט וויסבאדן שבגרמניה, כדי להציג חזון חדש של שיתוף פעולה ופיוס.
הקמת האגודה הנוצרית-יהודית הראשונה בגרמניה נתמכה על ידי אגודות מקבילות שקמו בשווייץ, באנגליה, בצרפת ובארצות הברית. מהלך זה היה חלק ממאמץ רחב יותר של בעלות הברית, ובמיוחד ארצות הברית, לחזק את התפיסה הפלורליסטית וגיוון דעות ודתות בגרמניה שלאחר המלחמה.
שנה לאחר ההתכנסות הראשונית, בשנת 1950, נוסדו האגודות לשיתוף פעולה נוצרי-יהודי בברלין ובפרנקפורט. מאז, התרחבה הרשת והתפתחה ברחבי גרמניה.
מטרות ועקרונות

האגודות לשיתוף פעולה נוצרי-יהודי פועלות למען מספר מטרות מרכזיות. בתחום התרבותי וההיסטורי, הן מדגישות את חשיבות זכירת המקורות והקשרים המשותפים של היהדות והנצרות, תוך הכרה בתרומה היהודית לתרבות ולהיסטוריה האירופית. כחלק ממאמץ זה, האגודות פועלות לשימור העדויות המגוונות של ההיסטוריה היהודית שעדיין נשתמרו. בהקשר החברתי והפוליטי, האגודות מקדמות את חופש הקיום היהודי בגרמניה, ומביעות תמיכה במדינת ישראל. הן פועלות נגד אפליה על רקע דתי, אידאולוגי, פוליטי, חברתי ואתני, ומקדמות ערכים של סובלנות וכיבוד מיעוטים אתניים.
מבנה ופריסה ארצית

נכון לשנת 2024, פועלות בגרמניה כתשעים אגודות הפזורות ברחבי גרמניה, כולל במדינות הפדרליות שנוספו לאחר איחוד גרמניה ב-1990. מספר החברים הכולל באגודות אלו עומד על כ-20,000 איש ואישה המחויבים לקידום הבנה טובה יותר בין נוצרים ליהודים.
האגודות המקומיות מאוגדות תחת מסגרת על-ארצית - המועצה המתאמת הגרמנית של האגודות לשיתוף פעולה נוצרי-יהודי. מועצה זו מייצגת את האגודות ברמה הלאומית והבינלאומית ומסייעת בתיאום פעילויותיהן. הפטרון של האגודות הוא נשיא גרמניה, מה שמעיד על חשיבותן הציבורית.
פעילויות

האגודות לשיתוף פעולה נוצרי-יהודי מקיימות מגוון רחב של פעילויות ברחבי גרמניה.
אלה כוללות הרצאות וסמינרים בנושאי יהדות, נצרות ודו-קיום, וכן קונצרטים וערבי תרבות המציגים מוזיקה ואמנות יהודית ונוצרית. בנוסף מתקיימות קריאות ספרותיות ודיונים על יצירות הקשורות ליחסי יהודים-נוצרים והאגודות מקדמות פרסום ספרים ומאמרים העוסקים בנושאים רלוונטיים. כמו כן, האגודות מפעילות פרויקטים חינוכיים בבתי ספר ומוסדות חינוך, ומארגנות סיורים לימודיים לאתרים היסטוריים ודתיים.
בסך הכל, האגודות מקיימות מעל ל-1,000 אירועים בשנה ברחבי גרמניה, התורמים לקידום שיח פלורליסטי, מניעת אנטישמיות, והגברת המודעות לחשיבות מניעת אירועים דוגמת השואה.
האגודה בזיגן

האגודה לשיתוף פעולה נוצרי-יהודי בזיגן פועלת משנת 1959. היא מונה כ-300 חברים, פועלת לקידום הדיאלוג הנוצרי-יהודי, פועלת למען זכויות האדם, מאבק בדעות קדומות חברתיות, דתיות, גזעיות ופוליטיות, וארגון חילופי משלחות מבוגרים עם עמק חפר בישראל. כמו כן, בין עמק חפר ובין חבל זיגן ויטגנשטיין נכרתה ברית ערים תאומות.
האגודה בזיגן הובילה מספר פרויקטים משמעותיים, ביניהם מאבק להשגת הקרקע שעליה שכן בית הכנסת היהודי בעיר, שהוצת על ידי פורעים גרמנים יום לאחר ליל הבדולח. בנוסף, סייעה האגודה בהקמת המוזיאון האקטיבי של דרום וסטפאליה, המציג את חיי היהודים עד השואה ואת גורלם של אזרחים שהופלו ונרדפו בתקופת הנאצים.
השפעה והישגים

לאורך השנים, האגודות לשיתוף פעולה נוצרי-יהודי תרמו משמעותית לשיקום היחסים בין הקהילות בגרמניה ולהעמקת ההבנה ההדדית. הישגיהן כוללים העלאת המודעות לתרומתם של יהודים לתרבות ולחברה הגרמנית, סיוע בשיקום הקהילות היהודיות בגרמניה לאחר השואה, קידום חינוך נגד אנטישמיות וגזענות במערכת החינוך הגרמנית ותרומה לדיאלוג הבין-דתי ברמה הלאומית והבינלאומית.
עם זאת, האגודות ממשיכות להתמודד עם אתגרים כגון עלייה מחודשת באנטישמיות, וצורך מתמיד בחינוך הדורות הצעירים.
הערות שוליים

↑  Society for Christian-Jewish Cooperation Celle e.V. | NOA Networks Overcoming Antisemitism, www.noa-project.eu (באנגלית)
1 2  Der Deutsche Koordinierungsrat der Gesellschaften für Christlich-Jüdische Zusammenarbeit | Deutscher Koordinierungsrat, www-deutscher--koordinierungsrat-de.translate.goog
↑  ICCJ: Germany | Deutscher Koordinierungsrat der Gesellschaften für Christlich-Jüdische Zusammenarbeit, www.iccj.org
↑  Gesellschaft für Christlich-Jüdische Zusammenarbeit Siegerland (ב־)
↑  - Aktuelles, 59722827.swh.strato-hosting.eu (בגרמנית)
↑  ברית ערים תאומות - חבל זיגן ויטגנשטיין - גרמניה, באתר מועצה אזורית עמק חפר
↑  Die Synagoge Siegen - Virtuelle Rekonstruktion der Siegener Synagoge, ‏2021-06-07 (ב־)
↑  Aktives Museum Südwestfalen Home, www.aktives-museum-suedwestfalen.de (ב־)
↑  Aktuelles – Gesellschaft für Christlich-Jüdische Zusammenarbeit Siegerland (ב־)
↑  Aktives Museum Südwestfalen - Siegen - TracesOfWar.com, www.tracesofwar.com (באנגלית)
↑  סטודנט לכימיה ש"כעס על כולם". זה הרוצח מגרמניה, באתר ynet, 10 באוקטובר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260484105171  BnF: cb124829629 (data)  GND: 43086-9  ISNI: 0000 0001 0941 3475  LCCN: n78098143  SUDOC: 034032665  VIAF: 129601073   WorldCat (עם VIAF): 129601073 
תמונת בית הכנסת היהודי שנשרף בליל הבדולח בזיגן, על קיר המוזיאון האקטיבי שבעיר
מיכאל אליצור

מיכאל אליצור (26 באפריל 1921 – 27 בדצמבר 2003) היה דיפלומט ישראלי שכיהן כשגריר ישראל באוסטרליה ואוסטריה.
ביוגרפיה

אליצור נולד בלייפציג שבגרמניה ב-1921. כאשר עלתה המפלגה הנאצית לשלטון ב-1933, עלה אליצור לארץ ישראל המנדטורית, והחל ללמוד בגימנסיה הרצליה.
לאחר סיום לימודיו ב-1939 יצא להכשרה בקיבוץ אלונים, וב-1942 הצטרף לקיבוץ חמדיה. שירת במשטרת היישובים העבריים.
ב-1946 הצטרף אליצור לבית ספר לדיפלומטיים שהקימה המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, ולאחר סיום לימודיו יצא ללונדון כשליח "פאטווא", אגודה ציונית להעלאת בעלי מקצוע, עד 1949.
ב-1949 מונה למזכיר שני בצירות ישראל בלונדון, תפקיד בו החזיק עד ל-1952.
שירת במספר משרות במשרד החוץ מ-1952 ועד 1958, כיועץ בנציגות ישראל באו"ם (1958–1961) ובשגרירות ישראל ביאנגון (1961–1963).
ב-1963 ו-1964 למד במחזור הראשון של המכללה לביטחון לאומי.
ב-1974 מונה לשגריר ישראל באוסטרליה ושגריר לא-תושב בפיג'י, טונגה ופפואה גינאה החדשה, תפקיד בו החזיק עד ל-1979.
ב-1983 מונה לשגריר ישראל באוסטריה ולסבא"א. בעקבות מינוי קורט ולדהיים לנשיא אוסטריה ב-1986 החזירה ישראל אותו מווינה ולא מינתה שגריר אחר עד ל-1990.
חלה ומת במהלך ביקור באוסטרליה בדצמבר 2003.
לקריאה נוספת

משה יגר, ראשיתו של שירות החוץ, ירושלים: הוצאת כרמל, תשפ"א 2021, עמ' 382–383
מיכאל אליצור – הנצחה, באתר משרד החוץ
הערות שוליים

↑  מיכאל אליצור, שגריר ישראל, על המשמר, 8 במרץ 1974
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1309842507  VIAF: 452170101396112500003   WorldCat (עם VIAF): 452170101396112500003
יוזף קוהוט

| --- | --- |

 לידה:  25 בינואר 1915 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  15 במרץ 1994 (בגיל 79) וינה, אוסטריה 
 מדינה:  אוסטריה 
 
יוזף קוהוט (בגרמנית: Josef Kohout; ‏24 בינואר 1915 – 15 במרץ 1994) היה ניצול מחנה ריכוז אוסטרי, שנכלא בשל היותו הומוסקסואל. הוא ידוע ביותר בשל הספר שנכתב עליו ופורסם ב-1972, הגברים עם המשולש הורוד (Die Männer mit dem rosa Winkel). ספר זה נכתב על ידי ידידו האנס נוימן, תחת שם הבמה היינץ הגר, שלעיתים קרובות משויך באופן שגוי לקוהוט עצמו. ספר זה הוא מהעדויות הראשונות שנכתבו ממקור ראשון על היחס להומוסקסואלים תחת המשטר הנאצי. ספר זה נחשב לעדות המפורסמת ביותר בנושא זה, וסייע להאיר את תשומת הלב הציבורית לסבלם של האסירים ההומוסקסואלים תחת המשטר הנאצי, והיעדר ההכרה והפיצויים לכך, גם לאחר מלחמת העולם השנייה. על ספר זה התבסס המחזה עקומים מאת מרטין שרמן, שעובד אף לסרט בשם זהה.
קורות חיים

קוהוט נולד וחי בווינה. נולד למשפחה קתולית אמידה ואביו היה בכיר בשירות הציבורי האוסטרי. קוהוט נעצר ב-1939, כשהתגלה מכתב אהבה ששלח לכבוד חג המולד למאהב שלו בשם פרד. אולם, בניגוד לקוהוט, פרד, שאביו היה בכיר במשטר הנאצי, הוגדר כלא כשיר לעמוד למשפט בשל "מצב נפשי מעורער".
קורות חיים > מעצר

לאחר שישה חודשי מעצר, הועבר בינואר 1940 למחנה הריכוז זקסנהאוזן. במאי 1940 הועבר משם למחנה הריכוז פלוסנבירג, שם נשאר עד שחרור המחנה ב-1945.
בעדותו לאחר השחרור, סיפר כי האסירים ההומוסקסואלים היו השנואים ביותר מבין האסירים, ונאסר עליהם ליצור קשר אחד עם השני. אף על פי שאכן לא נוצר קשר בין האסירים הללו, בשל הפיקוח הכבד של ה-SS, דיווח כי חלק מהשומרים ההטרוסקסואלים לכאורה קיימו יחסי מין עם אסירים. קוהוט נבחר אף הוא לספק שירותים מיניים לקאפו, ובהמשך לאסיר אחר שהיה אחראי על האגף שלו. ישנו בסיס סביר להניח כי קשריו עימם סיפקו לו הגנה, מה שסייע לו לשרוד בתקופת המאסר במחנה.
ביומנו מאותה תקופה כתב שכמו אסירים רבים אחרים, נדרש לבצע מטלות סיזיפיות ללא תועלת, כמו שימוש במריצה על מנת להעביר שלג מערימה אחת לאחרת, ובהמשך להחזיר לערמה המקורית. קוהוט דיווח גם על הכאה ועינוי של אסירים, וטען כי הסאדיזם שהפגינו קציני ה-SS כלפי האסירים עשוי להיות תוצר של תשוקות הומוסקסואליות מודחקות.
קורות חיים > שחרור

מחנה פלוסנבירג שוחרר על ידי הדיוויזיה ה-90 והדיוויזיה ה-97 של הצבא האמריקאי ב-23 באפריל 1945.
לאחר שהתאחד עם אימו, גילה שאביו התאבד ב-1943. ב-1946 פגש את בן זוגו והחל להתגורר עימו, עד מותו.
קוהוט מת בווינה, ומספר מחפציו נתרמו על ידי בן זוגו למוזיאון ארצות הברית לזכר השואה. בין הפריטים ניתן למנות את יומניו של קוהוט מתקופת המחנה, מכתבים שנשלחו ממנו על ידי הוריו שמעולם לא הגיעו אליו בתקופה המחנה ואת המשולש הוורוד ביחד עם מספר האסיר שלו שנדרש ללבוש. משולש זה הוא המשולש הורוד הראשון שידוע מי האסיר שלבש אותו שנלקח למוזיאון.
קורות חיים > הגברים עם המשולש הורוד

האנס נוימן ערך חמישה עשר ראיונות עם קוהוט בין 1965–1967 וכתב את הספר על בסיסן, תחת שם העט היינץ הגר. הספר יצא לאור לראשונה ב-1972, ולצד תיאור האכזריות של החיים בתקופה המחנה, ביקר את היחס לשורדי המשטר הנאצי ההומוסקסואלים גם לאחר השחרור. לאחר שחרור המחנה, קוהוט כמו שאר האסירים ההומוסקסואלים, עדיין נתפס כפושע מכיוון שהומוסקסואליות נותרה עבירה על החוק גם לאחר נפילת המשטר הנאצי. אף על פי שהגיש מספר בקשות, מעולם לא קיבל פיצויים מממשלת מערב גרמניה.
הספר הוא עד היום מבין הבודדים שמתעדים את חוויותיהם של הומואים בתקופת המשטר הנאצי. הספר הוא חלק מחומר הלימוד של קורסים באוניברסיטאות, סמינרים ומכללות ברחבי העולם. פרסום הספר תרם במידה רבה להפיכת המשולש הורוד לסמל של הקהילה הגאה.
הספר עובד ב-1979 למחזה בשם עקומים על ידי מרטין שרמן, ובשנת 1977 לסרט באותו השם.
הערות שוליים

1 2 3  Personalizing Nazis' Homosexual Victims
1 2 3  Günter Grau, Lexikon zur Homosexuellenverfolgung 1933−1945, 2011
1 2 3  Marla Morris, Curriculum and the Holocaust, 2011
1 2 3  Florence Tamagne, A History of Homosexuality in Europe, 2006
↑  Andrea Reiter, Patrick Camiller, Narrating the Holocaust, 2004
↑  Memories of the chaplain to the US 97th Infantry Division at the online Museum of the division in WWII
↑  Nicholas Bamforth, Sexuality, Morals and Justice
↑  Erik Jensen, The Pink Triangle and Political Consciousness: Gays, Lesbians, and the memory of Nazi Persecution, Journal of the History of Sexuality, 2002
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007356673305171  PLWABN: 9810644704105606  GND: 1206840854  ISNI: 0000 0001 2360 6660  SELIBR: 365591  SUDOC: 275044920 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "יוזף קוהוט".
מילה (ניתוח)

ערך זה עוסק בהסרת העורלה, ניתוח הנהוג במספר תרבויות. אם התכוונתם למילה ביהדות, ראו .
במדינות כחולות יותר אחוז גבוה יותר של נימולים (זכרים).
מילה היא ניתוח להסרת העורלה, שהיא קפל דו-שכבתי ורב-תכליתי של עור מעוצבב, רקמה רירית, ושריר חלק, העוטף ומכסה את קצה איבר המין של הזכר. המילה מתבצעת לרוב כחלק מטקס דתי שמצווה ביהדות ובאסלאם ובזרמים מסוימים בנצרות, או מתוך סיבות רפואיות, כביכול לשם מניעת מחלות ושיפור ההיגיינה. הוערך שכ-30% מכלל הגברים ברחבי העולם נימולים.
ההיסטוריה של המילה > בעת העתיקה

המילה החלה להתבצע בתרבויות שונות באפריקה ובאסיה לפני האלף השלישי לפנה"ס. התיעוד ההיסטורי הראשון למילה נמצא במצרים, באיור שמציג מילת גבר מבוגר, שמתוארך ל-2400–2300 לפנה"ס. הרודוטוס, ההיסטוריון היווני בן המאה החמישית לפנה"ס, הזכיר את המילה בספרו:
הקולכים והמצרים והכושים המה היחידים המלים מימים קדמונים את ערותם. הפיניקים והסורים היושבים בפלשתינה, כפי שהם מודים, למדו מהמצרים, והסורים היושבים על יד הנהר תרמודון ופרתניוס והמקרונים שכניהם אומרים, כי זה כבר למדו זאת מהקולכים. הם לבדם מכל בני-אדם מלים את בשרם, וכנראה מחקים הם בזה את המצרים. אשר למצרים ולכושים, אינני יכול לאמר מי למד ממי, כי כפי הנראה המנהג הוא קדמון. אמנם כי למדו את המנהג הזה כאשר באו במשא ומתן עם מצרים, לזה יש לי ראיה גדולה: אלה הפיניקים הבאים במשא ומתן עם יון אינם מחקים את המצרים, כי הם אינם מלים את ערות הנולדים אחריהם.
הרודוטוס כותב שמטרת המילה הייתה ניקיון: ”את גיד הערוה הם מלים לשם נקיון, כי הם מבכרים להיות נקיים מלהראות יפה”, אך בין החוקרים ישנם דעות שונות בעניין טעם מנהג המילה בעת העתיקה.
גם המקרא מעיד על קיום המילה בקרב עמי הסביבה, כמו בין המצרים, בין יושבי עבר הירדן המזרחי ובין הצידונים.