stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צבי קרלינר
ביוגרפיה

נולד בשנת 1905 בעיר ביטום שבאזור שלזיה עילית, גרמניה (כיום בפולין). הוריו, ברטה ושלמה קרלינר, היו סוחרים. בנעוריו הצטרף לתנועת הנוער היהודית "בלאו וייס". התנועה הכשירה את חבריה לעבודת כפיים, כהכנה לעלייה לארץ ישראל. בגיל 17 סיים את לימודיו בבית הספר, ופנה לעבוד ככורה פחם. לאחר מכן עבר לבירה ברלין, שם עבד בבית מלאכה ולמד את מקצוע המסגרות.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל עם קבוצת חברים מברלין, והתיישב בתל אביב. בשל חוסר בתעסוקה התפזרה הקבוצה בכל רחבי הארץ. לאחר מכן עבר לחיפה ועבד עם חבריו בעבודות מזדמנות. בשנת 1931 חזר לגרמניה במטרה לשכנע את הוריו לחסל את עסקיהם ולעלות ארצה. ב-1938 נרצח אחיו על ידי הנאצים, אביו נפטר ואמו של קרלינר הצליחה לעלות לארץ ישראל.
ב-1934 חזר לארץ ישראל. עם חזרתו לישראל שב קרלינר לחיפה, ובשנת 1936 התיישב בקריית ביאליק, שנקראה אז "שכונת עולי גרמניה". היה פעיל בארגון ההגנה בשמירה על היישוב מפני התקפות ערביי האזור. בשנת 1938 נבחר לוועד האגודה החקלאית השיתופית של השכונה, ושנה לאחר מכן נבחר לוועד הפועל של האגודה. לפרנסתו עבד כמורה מקצועי למסגרות בבית הספר למקצועות המלאכה ע"ש לודוויג טיץ ביגור.
בשנת 1945 נבחר כיו"ר ועד הקריה, תפקיד שאותו מילא בהתנדבות, ובמקביל עבד כמורה למסגרות בבית הספר בסמ"ת בחיפה, מ-1947 עד לשנת 1964.
בשנת 1950 קיבלה קריית ביאליק מעמד של מועצה מקומית, ובשנת 1976, לאחר קבלת מעמד עיר, היה לראש העיר הראשון של קריית ביאליק. קרלינר כיהן בתפקידו כראש סיעת ל', סיעה מקומית על מפלגתית, עניין לא שגרתי בתקופה בה ראשי ערים היו מזוהים עם אחת המפלגות שבכנסת.
ב-1966 כרת ברית ערים תאומות עם שטגליץ (ברלין) שבגרמניה המערבית.
בתקופתו התפתחה קריית ביאליק וגדלה במספר תושביה, נקלטו עולים רבים והישוב החל לשאת אופי עירוני עד הפיכתו לעיר.
בחודש נובמבר 1985 הלך לעולמו בעת שכיהן בתפקידו והיה לזקן ראשי הערים במדינת ישראל באותה עת. בן 80 במותו. הובא לקבורות בבית העלמין צור שלום. הותיר אחריו את אשתו רות (לבית לנגה), בת ונכדים.
הנצחה

עיריית קריית ביאליק מחלקת בכל שנה מלגות לסטודנטים תושבי העיר ע"ש צבי קרלינר. כמו כן מרכז הספורט אפק בעיר נקרא על שמו.
לקריאה נוספת

עיריית קריית ביאליק, צבי קרלינר - אבי העיר קריית ביאליק, 1986.
דני שדה ויוסי ליבוביץ, מת צבי קרלינר זקן ראשי הערים, ידיעות אחרונות, 17 בנובמבר 1985, עמ' 8 (כולל תמונתו)
הערות שוליים

1 2  רמי רוזן, הֶר קרלינר, כותרת ראשית, 23 בנובמבר 1983
↑  מורי בסמ"ת באתר הטכניון.
1 2  יהודה גורן, נפטר צבי קרלינר - זקן ראשי הערים, מעריב, 17 בנובמבר 1985
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284507505171  ISNI: 0000 0004 0215 2956  VIAF: 297341174   WorldCat (עם VIAF): 297341174
פרסקבה קלארק

| --- | --- |

 לידה:  1898 סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1986 (בגיל 88 בערך) טורונטו, קנדה 
 בן או בת זוג:  Philip Clark 
 
פרסקבה קלארק, באנגלית: Paraskeva Clark ‏ ( 28 באוקטובר 1898 - 10 באוגוסט 1986) הייתה ציירת קנדית. עבודתה היא לעיתים קרובות פוליטית מכיוון שהיא האמינה ש"אמן חייב לשמש עד למאבק מעמדות ולסוגיות חברתיות אחרות." חלק גדול מהאמנות שלה נמצא כעת בגלריה הלאומית של קנדה ובגלריה לאמנות של אונטריו
ביוגרפיה

קלארק נולדה בסנט פטרסבורג, רוסיה, בתם הראשונה של אבדיי פליסטיק ואולגה פדורובנה. היא הייתה הבכורה מבין שלושת ילדיהם של בני הזוג וקיבלה ארבע שנות לימוד יותר מרוב הבנות באותה תקופה. ניתן לייחס את השכלתה המורחבת הן לאביה שהנחיל לה את הנאתו מספרים ולימוד והן לאמה שהכינה פרחים מלאכותיים כדי להשלים את הכנסת המשפחה.  לאחר שסיימה את בית הספר בשנת 1914, קלארק עבדה כפקידה במפעל לנעליים בו הועסק אביה בעבר לפני שהיה בעל מכולת משלו. אמה של קלארק מתה מדלקת ריאות כאשר קלארק הייתה בת 17, שנה לאחר שסיימה את לימודיה.
קלארק התעניינה בתחילה במשחק אך נרתעה מההוצאה הכספית של ההכשרה. לאחר עידוד מחברתה לעבודה אלזה ברהמין, קלארק השתתפה בשיעורי ערב באקדמיה לאמנויות יפות בפטרוגרד משנת 1916 עד 1918, שאז בית הספר נסגר בזמן שבוצעו שינויים בתוכנית לחינוך לאמנות לאחר מהפכת אוקטובר 1917. בית הספר נפתח מחדש ללא שכר לימוד, קלארק התקבלה עם מלגה. היא עזבה ב-1921 וגויסה עם סטודנטים אחרים לצייר תפאורות לתיאטראות. בעבודה זו היא פגשה את אורסטה אלגרי הבן, ואיתו התחתנה ב-1922. במרץ של השנה שלאחר מכן נולד להם בן, בנדיקט, והם תכננו להגר לצרפת. בעלה אורסטה טבע בקיץ 1923 לפני שתוכניותיהם יצאו לפועל, וקלארק ובנה בנדיקט עזבו בעצמם בסתיו לבית משפחת אלגרי בפריז. בני הזוג אלגרי היו מחוברים היטב בעולם האמנות, וקלארק פגשה דרכם אמנים רבים - כולל פבלו פיקאסו. הייתה לה הזדמנויות מועטות לאמנות משלה, בזמן שדאגה לבנה ועשתה עבודות בית עבור חמיה; למרות זאת היא יצרה את "זכרונות לנינגרד" ב-1923: "אם וילד ב-1924",  ודיוקן עצמי בשנת 1925.
ב-1929, בנדיקט בן השש נשלח לפנימייה במהלך ימי חול וקלארק לקחה עבודה מחוץ לבית חמותה, בחנות לעיצוב פנים. כאן היא הכירה את בעלה השני, רואה החשבון הקנדי פיליפ קלארק. קלארק ביקר אז באירופה במשך שלושה חודשים, והשניים שמרו על קשר עד שביקר אותה שוב ב-1931, ואז הם החליטו להינשא - ועשו זאת בלונדון ב-9 ביוני 1931. לאחר החתונה, קלארק ובנדיקט נסעו לביתם החדש בטורונטו, שם קיבלה המשפחה את פניו של בן חדש, קלייב, ביוני 1933.
ביוגרפיה > השפעות אמנותיות

ב-1916 גילתה קלארק שהסטודיו של ציירת הנוף סאבלי זיידנברג נמצא באותו קו חשמלית כמו מפעל הנעליים שבו עבדה; היא התחילה ללמוד שם שיעורי ליל באמנות. זיידנברג לימד ציור דמויות כמו גם טבע דומם ובמשך חודשים, קלארק, כסטודנטית מתחילה, ציירה בפחם ראשי גבס, בעוד שהמתקדמים עבדו לציור מודל. היא שקעה בשיחות עם בני גילה על סגנונות אמנות, כולל אימפרסיוניזם, פוסט אימפרסיוניזם, קוביזם והאמנים שהיו מרכזיים באותן תנועות.
קלארק הכירה את האמנים הבולטים הרבים של אותה תקופה, כולל ולדימיר טאטלין, שהאמין שהם יוצרים אמנות מהפכנית - קוביזם ופוטוריזם - עבור המשטר החדש.
קוזמה פטרוב-וודקין היה צייר ששילב את ההשפעות של מאטיס וסזאן, עם ניסיונו הרוסי האישי. הוא היה הוגה דעות, אינטלקטואל, וממנו צברה קלארק תחושת עומק של חיים אינטלקטואלים. קלארק התעניינה בצבע ובטבע דומם, אליהם הביא פטרוב-וודקין את תיאוריות החלל שלו, וחקר את דרכו לתאר פרספקטיבה חזותית שאינה בנייה אדריכלית מלאכותית. מפטרוב-וודקין למדה קלארק את הטכניקה של פרספקטיבה כדורית שבה דמויות ואובייקטים מעוותים מהציר הניצב שלהם כדי לייצר מומנט דינמי.
בעבודתה של קלארק, המבקרים ציינו שתי השפעות: סזאן ובמידה פחותה פיקאסו; סזאן כי קלארק השתמשה בצבע כדי להגדיר צורה; פיקאסו, על הדרך שבה ארגנה את דיוקנאותיה וטבע דומם. הטיית המשטחים ומיקום החפצים מראים שהיא הבינה את פיקאסו כשהיא חיברה אותו יחד עם פטרוב-וודקין כדי ליצור טבע דומם משלה.
ביוגרפיה > פטרושקה

בפטרושקה, קלארק יוצרת סצנה תמימה לכאורה של בדרני רחוב; הוא צויר כתגובה לדיווחים בעיתונים על הרג חמישה מעובדי פלדה שובתים על ידי משטרת שיקגו בקיץ 1937.  היא בחרה להתאים את סיפורה של פטרושקה (בובת פיטר וסמלה של האנושות הסובלת בתוך המסורת הרוסית) להקשר צפון אמריקאי.
היא אמרה: "למי שמוסר את חייהם, את הידע שלהם ואת זמנם למאבק חברתי יש את הזכות לצפות לעזרה רבה מהאמן. ואני לא יכול לדמיין תפקיד מעורר השראה יותר מזה שהאמן מתבקש לבוא להגנה ולקידום הציוויליזציה. ".
ביוגרפיה > השפעות פוליטיות

האתגרים הפיננסיים המוקדמים של קלארק בעיסוקה באמנויות, בגלל הוריה הרוסים ממעמד הפועלים והמהפכה בארץ הולדתה, תרמו לאמונתה באחריותם של אמנים לתאר בעבודתם את מאבק המעמדות וסוגיות חברתיות אחרות. היא מתחה ביקורת על עבודתם של אלה כמו קבוצת השבעה שחסרה התייחסות לסוגיות בעולם האמיתי; היא הפגינה כבוד רב יותר לבני גילה שהיו מסורים ליצירת "אמנות קנדית בעלת מודעות חברתית", כולל פגי ניקול מקלאוד, עורכת הפורום הקנדי בין השנים 1935–1936, שהכירה לקלארק את האנטי-פשיסט הידוע ד"ר נורמן בת'ון. בשנת 1936. קלארק הפכה בשלב זה פעילה בוועדה לסיוע לדמוקרטיה הספרדית. מלחמת העולם השנייה הותירה את האמנית מודאגת למולדתה, והיא הייתה די פעילה בתמיכה ברוסיה נגד האיום הנאצי.
בשנת 1942, היא מכרה כמה יצירות מאמנותה כדי לתרום את ההכנסות לקרן הסיוע הקנדי לרוסיה. היא גם מונתה על ידי הגלריה הלאומית של קנדה לתעד את פעילותן של מחלקות הנשים של הכוחות המזוינים במהלך מלחמת העולם השנייה. "המצנחים" (1947), למשל, הוא תיאור דרמטי של נשים מייצרות מצנחים במפעל ליד בסיס האוויר בטרנטון, אונטריו.  האמנות של קלארק מתקופות אלה שיקפה את גישתה הפוליטית החזקה.
ביוגרפיה > חיים מאוחרים

בנה הבכור של פארסקבה קלארק, בנדיקט, אושפז ואובחן כחולה בסכיזופרניה לאחר התקף ב-1943, והיא עצרה את הקריירה האמנותית שלה; אף שגם כשחזרה לצייר שנה לאחר מכן היא נאבקה לאזן בין האחריות לחיי המשפחה שלה לבין שאיפותיה האמנותיות. מ-1951 עד 1956, קלארק הציגה כמה תערוכות יחיד גדולות שהתקבלו בחיוב. בנה קלייב התחתן בשנת 1959 והביא לה שלושה נכדים, שהיו "מקור לעונג רב" עבור האמנית. בשנת 1965, לאחר דחיות מרובות של עבודתה, פרשה קלארק מאגודת האמנים של אונטריו. ואז, בשנת 1974, אמא ובנה חלקו יחד תערוכה במהלכה רכשה הגלריה הלאומית של קנדה את היצירה שלה .
תערוכות רבות של יצירותיה ופרויקטים חדשים המציגים את אמנותה נערכו בשנים מאוחרות יותר בחייה, כולל סרט משנת 1982 של מועצת הסרטים הלאומית של קנדה, דיוקן האמנית כגברת זקנה. כשדיברה על האמנות שלה ב-1974, קלארק אמרה "אני לא יכול להתלונן, הייתה לי קריירה טובה מאוד, בהתחשב שחלק גדול מהזמן שלי הושקע בלהיות אישה ואם."
פיליפ קלארק מת ב-1980, ולאחר זמן מה שגרה בבית אבות, פרסקבה קלארק לקתה באירוע מוחי ונפטרה ב-10 באוגוסט 1986, בגיל 87.
הערות שוליים

1 2  McDougall, Anne. "Paraskeva Clark". The Canadian Encyclopedia.
1 2  Boyanoski, Christine. "Paraskeva Clark: Life & Work". Art Canada Institute.
↑  "Celebrating Women's Achievements". Library and Archives Canada.
↑  Daubs, Katie. "Our City, Our Art". Toronto Star, January 5, 2019, pages GT1 and GT4.
↑  Boyanoski, Christine. "Paraskeva Clark: Life & Work". Art Canada Institute.
↑  Boyanoski, Christine; Fischer, Barbara (2014). A story of Canadian art: as told by the Hart House collection. Toronto, ON: Justina M. Barnicke Gallery University of Toronto.
↑  Reid, Dennis (1988). A Concise History of Canadian Painting. Toronto: Oxford University press. pp. 184–186
↑  Newlands, Anne (2000). Canadian Art: From Its Beginnings To 2000. Firefly Books Ltd. pp. 74
↑  Brandon, Laura (2021). War Art in Canada: A Critical History. Toronto: Art Canada Institute
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0001 2144 3415  LCCN: n84093926  RKD: 17057  ULAN: 500002874  VIAF: 95698245   WorldCat (עם VIAF): 95698245 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "פרסקבה קלארק".
פטרושקה, 1937
צבי רוטברג

| --- | --- |

 לידה:  1943 (בן 81 בערך) פתח תקווה, פלשתינה (א"י) 
 השכלה:  ישיבת פוניבז' 
 מעסיק:  ישיבת בית מאיר 
 אב:  זלמן רוטברג 
 
הרב צבי רוטברג (נולד בשנת ה'תש"ג, 1943) הוא רב חרדי-ליטאי, ראש ישיבת בית מאיר בבני ברק ולשעבר חבר מועצת גדולי עולם התורה של הפלג הירושלמי.
ביוגרפיה

נולד בפתח תקווה לרב זלמן רוטברג ולשרה, בת הרב מאיר קרליץ. למד בתלמוד תורה יבנה, בישיבת חפץ חיים בכפר סבא ובישיבת תפארת ציון בבני ברק. בגיל 13 החל ללמוד בישיבת פוניבז'. לאחר שפתח אביו את ישיבת בית מאיר עבר ללמוד בה.
בשנות ה-60 נשא את חיה, בתו של הרב שמחה בונים לייזרזון ואחותו של אברהם יוסף לייזרזון.
לאחר נישואיו החל לכהן כר"מ בישיבת בית מאיר, ולאחר פטירת אביו, בשנת תשס"ב, התמנה לראש הישיבה. בנוסף על שיחותיו ושיעוריו בישיבה (המסכתות הישיבתיות), נוהג למסור שיעורים מחוץ לישיבה בענייני קדשים, זרעים וטהרות.
משך עשרות שנים למד בחברותא עם הרב חיים קניבסקי, ויחד למדו בעיון את כל התלמוד בבלי והתלמוד ירושלמי. במסגרת הלימוד, איירו השניים ציורים השייכים להלכות קידוש החודש במשנה תורה לרמב"ם, והם הודפסו במשנה תורה מהדורת פרנקל.
לאחר פטירת רעייתו, נשא את שרה, בת הרב שמואל רוזובסקי.
משפחתו > בניו

בנו, הרב שמחה, ר"מ בישיבתו
בנו, הרב טוביה (חתנו של הרב יצחק הקר), ר"מ בישיבתו
משפחתו > חתניו

הרב ישראל אדלשטיין, בנו של הרב גרשון אדלשטיין, ראש ישיבה בישיבת בית מדרש עליון בישראל.
הרב יצחק זאב זקס, ראש ישיבת כנסת הגדולה
הרב רפאל פרוכטר ראש ישיבת "בית מאיר לצעירים"
מספריו

למסבר קראי - בראשית, באתר אוצר החכמה, וכן כרכים על שמות, ויקרא ובמדבר
למסבר קראי - דברים, באתר אוצר החכמה
מודע לבינה - פורים וארבע פרשיות, באתר אוצר החכמה
מודע לבינה - פסח וספירת העומר, באתר אוצר החכמה
מודע לבינה - שבעה כרכים על שבת ועל מועדי ישראל
ביד נביאך - שלשה כרכים על נביאים ראשונים
הערות שוליים

↑  חנני ברייטקופף, ‏כשהחברותא של הגר"ח עשרות שנים - עשה 'קריעה' • צפו, באתר כיכר השבת, 22 במרץ 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300429205171  LCCN: n85045470  VIAF: 247444987   WorldCat (עם VIAF): 247444987
קבורה באורנאן

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  גוסטב קורבה
 תאריך יצירה:  1849-1850
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  6.68 מ' 
 גובה:  315.45 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  ספרות ריאליסטית 
 מספר יצירה:  RF 325 (מוזיאון ד'אורסה) 
 מיקום:  מוזיאון ד'אורסה, צרפת
 
"קבורה באורנאן" או "לוויה באורנאן" (1849–1850) הוא ציור מאת הצייר הצרפתי גוסטב קורבה. היצירה, הנחשבת לאחת מן העבודות החשובות של הציור הריאליסטי הצרפתי, מציגה תיאור של לוויה כפרית באמצעים מונומנטליים. הציור מוצג כיום במוזיאון ד'אורסה בפריז.
הציור מתאר סצנה של לוויה כפרית מרובת משתתפים. הדמויות הרבות ממלאות את המישור הקדמי של הציור. טור של אבלים, הלבושים שחורים, נע מצידו האחד של הבד אל עברו השני כבמעין אפריז. לפניהם ניצבת קבוצה של אנשי דת, הניצבים מאחורי בור הקבורה ומנהלים טקס דתי. אחד מהם אוחז בנס ועליו פסל של ישו הצלוב. מעברו השני של הבור נמצאת דמות של גבר בחליפה אפורה או חומה ולצידו כלב. ברקע הציור מצויר נוף פתוח ובו צוקים ושדות. הוא מתואר בצבעים ירוקים וחומים כהים ועשירים, המעניקים לתיאור אווירה מסתורית או דרמאטית.
חשיבותו הרבה של הציור היה השימוש - החדשני לתקופה - שעשה קורבה בצורת ביטוי המזוהה עם תיאורים היסטוריים, לשם תיאור סצנה כפרית ופרובינציאלית.
קאבוסי

קאבוסי
נער מלגשי, מצולם בפור-דופן, מנגן ב"מנדוליני" או קאבוסי של שיחים
קאבוסי (באנגלית: Kabosy) הוא כלי פריטה הדומה לגיטרה קטנה, כפרית ועתיקת ימים, אופיינית למוזיקה העממית במדגסקר.
מבנה

כעת אורך הכלי הוא בדרך כלל של 70 ס"מ. תיבת התהודה שלה היא בצורת קופסה מלבנית (לפעמים בצורת סגלגל) עשויה מעץ או מג'ריקן. יש לה פתח תהודה גדול במרכז. במקור ייצרו אותה משריון של צב שעליו נמתח עור של זבו.
לצוואר הקאבוסי יש ארבעה עד שישה מיתרים שנקבעים על ידי מפחתות כיוון מן הסוג הישן.
הפסקיים (פרֶטים) הם מיוחדים - חלק גדול מהם הם חלקיים ואינם מכסים את כל רוחב הפינגרבורד. הכלי מכוונן בדרך כלל למיתר פתוח.
נחשבת לצאצאת של העוד הערבי.
ה"קאבוסי" מיוצר עבודת יד, לעיתים קרובות מחומרים טריוויאליים וצורתם תלויה בבונה ובחומרים הזמינים לו. המיתרים יכולים להיות מניילון (תכופות - חוטים של חכה) או מפלדה
(לעיתים קרובות מחוטי גרוטאות ממתכת או כבלים - כמו כבלים לבלמים של אופניים). 
הקאבוסי אופייני במיוחד לאוכלוסיית בטסימיסאראקה Betsimisaraka ממזרח האי.
סוג אחר, דומה לקאבוסי, אבל עם פסקים או "פרטים" סטנדרטים, ונפוץ אצל האוכלוסייה אנטאנדרוי Antandroy בחלק הדרום-מערבי של מדגסקר הוא המנדוליני mandôliny או מנדולינה mandôlina
שימוש

אחרי "ואליחי", הקאבוסי הוא הכלי השני בחשיבותו בליווי המוזיקה האתנית המלגשית. 
בסמטאות בכפרים או בפינות רחוב בערים ניתן לפעמים לראות להקות קטנות של נערים המנגנים בקאבוסי או במנדוליני.
במחצית השנייה של המאה ה-20 -21 היו מפורסמים נגני קאבוסי באבאטה (מהחוף המערבי) וז'אן אמיליין, הנעזר בנגינה גם מפוחית פה.
הערות שוליים

↑  The Stringed Instrument Database
↑  Ron Emoff (2002) p.90
↑  Ron Emoff (2002) p.90
↑  בראיון ברשת עם חניטרה ראסואנאיבו.
↑  Ian Anderson,Rough Guide 1999
קבורה בחיים

ציור של אנטואן וירץ' בו נראה אדם נקבר בחיים
קבורה בחיים (או קבורה צ'צ'נית) היא שיטת רצח ודרך להוצאה להורג. הנקבר צפוי למות מחנק (שאיפת עפר או לחץ משניק על בית החזה), או במקרים אחרים - מרעב, מצמא או מאובדן חום גוף באקלים קר או מחום יתר בתוך האדמה.
קבורה בחיים הייתה עונשן של הבתולות הווסטליות אשר הפרו את נדר ההתנזרות. במצרים העתיקה ובסין קברו יחד עם המלך את משרתיו, כדי שיוכלו לשרת אותו גם בעולם הבא.
הערבים בתקופה הקדם אסלאמית נהגו לקבור את בנותיהן בעודן חיות (וואד אל-בנאת), כשאלו היוו מעמסה כלכלית גדולה מידי.
במהלך מלחמת העולם השנייה נהגו הנאצים לקבור חיים עשרות ומאות גברים, נשים וטף, בהם יהודים. השיטה שימשה כאמצעי זול לרצח המוני, ואף כשעשוע עבור החיילים והיא התבצעה בדרך כלל בכפרים נידחים.
לעיתים קבורה בחיים היא תוצאה של טעות - הכרזה על אדם כמת בעוד הוא חי ומחוסר הכרה. במהלך המאה ה-18 חייבו מדינות מסוימות באירופה המתנת מספר ימים בטרם הבאתו של אדם מת לקבורה, כדי לוודא את מותו ולהבטיח שלא ייקבר חי. כמו כן, בחלק מהמדינות הותקנו פעמונים בבתי הקברות, וחוט היה נקשר אל ענבל הפעמון, ומגיע עד לידו של המת, והיה מוצב שומר לילה על מנת שבמקרה שהפעמון יצלצל, יזעיק השומר את אנשי העיר והם יחלצו את הנקבר. מכאן מגיעים הביטויים האנגליים saved by the bell ו- graveyard shift, שכן אם אדם אמנם היה נקבר חי אזי הציפייה הייתה שהוא יזיז את ידו ויגרום לפעמון לצלצל ולהציל את חייו. שנית, אותו אדם שהיה אמור להישאר ליד הקבר ולשמוע את הפעמון במקרה הצורך, עשה זאת לרוב במשך הלילה ולכן כיום משמרת לילה מכונה בסלנג באנגלית graveyard shift.
צרת ערווה

צרת ערווה (מכונה גם צרת הבת) היא כינוי להלכה יסודית בהלכות יבום, לפיה כאשר שתי נשים שהיו נשואות לאיש אחד נצטרכות ליבום, ואחת מהן אסורה ליבם בגלל איסור עריות, אזי גם האשה השנייה, הנקראת "צרה" ואינה אסורה ליבם מצד עצמה, אסורה להתייבם לו מכח האיסור לאשה הראשונה, ולכן היא מותרת מיד להנשא לזר ללא צורך בחליצה, אם אין יבמים נוספים.
הכינוי "צרת הבת" לסוגיה נוצר שכן נוהג מסורתי של נישואי אחיינית לדוד יצר מקרה שכיח של הזדקקות לסוגיה בסיטואציה מאוד מסוימת. אם בת נצרכה לכאורה ליבום מאביה, אחי הבעל הנפטר, ונפטרת מצורך זה כיוון שהיא ערווה על אביה, מתעוררת השאלה כיצד יש להתיר את נישואיה של צרתה של הבת, הלא היא האישה האחרת של הבעל (שהוא גם דודה של הבת) אשר נפטר.
במשנה מובאת מחלוקת יסודית בין בית שמאי ובית הלל לגבי תוקפה של הלכה זו, כאשר בית שמאי מתירים לצרת הערווה להתייבם וכן מחייבים אותה בחליצה על מנת להנשא לאדם זר, בעוד בית הלל אוסרים עליה להתייבם ופוטרים אותה מחליצה. למחלוקת זו היו משמעויות חמורות לגבי ממזרות ואיסורי נישואים לכהן:
אם צרת הערווה מתייבמת כפי הוראת בית שמאי, ילדיה ממזרים לפי בית הלל עקב נישואי האב לאשת אח שלא במקום מצווה (כלומר שלא במקום בו יש היתר לייבום).
אם צרת הערווה מקבלת חליצה, לפי בית הלל מותר לה להנשא לכהן היות שלא היה צורך הלכתי בחליצה, בעוד לפי בית שמאי אסור לה להנשא לכהן, היות שכן היה צורך הלכתי בחליצה, ואשה שנחלצה אסורה בנישואין לכהן מדרבנן.
מימרא מפורסמת של רבי דוסא בן הרכינס בעניין צרת הבת הוא:
מקור הדין

מקור הדין הוא מהפסוק ”ואשה אל אחותה לא תקח לצרור לגלות ערוותה עליה בחייה”. חכמים מקישים את הפסוק בו נאמר "לצרור" בפרשת העריות, לפסוק האומר את דין היבום ”יבמה יבוא עליה”, ומכיוון שבשניהם נאמרה המילה "עליה", על פי כלל הגזירה שווה, נדרש כי הכוונה במילה "לצרור" היא לאסור צרת ערווה במקום יבום.
לפי דעתו של רבי יהודה הנשיא, הלימוד נלמד האות ה' המיותרת לכאורה במילה "ולקחה", הכתובה בפרשת יבום. מכיוון שהיה ניתן ליכתב בפסוק "ולקח" וכתוב "ולקחה", דורש רבי יהודה הנשיא שמותר לו ליקח את האשה ולייבמה דווקא אם הוא יכול ליקח ולייבם עם צרתה, אך במקרה שצרתה אסורה, גם היא אסורה עליו לייבמה.
גדר האיסור

נחלקו הראשונים בגדר איסור זה. יש שסוברים כי האיסור הוא כאשת אח שיש לה בנים, מכיוון שההיתר לאשת אח להנשא לבם - שהוא אח המת, הוא רק כאשר ישנה מצוות יבום, ומכיוון שכאן הפקיעה התורה את דין היבום, חוזר האיסור על היבמה ככל אשת אח, שאסורה באיסור חמור לינשא לאח ויש המסבירים כי האיסור הוא איסור חדש של צרת ערווה, ואינו כלול באיסור אשת אח לדיעה זו סמוכין בלשון הגמרא, השואלת לאחר שנלמדת הגזירה שווה מצמד המילים "עליה", "אזהרה שמענו עונש מנין", שאלה מפתיעה לפי שיטת רש"י, שסובר שמדובר באיסור הרגיל של אשת אח, ולפי דעה זו של הראשונים מובן כי אכן אין מדובר באיסור הרגיל של אשת אח, אלא באיסור מיוחד של צרת ערווה, שעליה שואלת הגמרא "עונש מנין", והלימוד הוא מהכרת המובא בסוף פרשת העריות.
גדר האיסור > צרת ערווה כערווה

רבי יצחק זאב סולובייצ'יק, במהלך שנחשב ליחיד מסוגו בקרב שיטות האחרונים, סובר כי האיסור של צרת ערווה מחיל על הצרה את האיסור הקיים על הערווה; אם הערווה היא למשל בתו של היבם, חל על הצרה אותו איסור של הערווה.
”יסוד הדין של צרת ערווה אינו רק דין פטור בלבד, דערווה פוטרת עצמה ואת צרתה מן החליצה ומן היבום, רק יסוד ועיקר דינו הוא דין איסור, דהערווה אוסרת להצרה במקום מצווה ומשויא לה לערווה דכוותה, וכדילפינן לה לעיקר הדין דצרת ערווה מקרא דלצרור דכתיב בפרשת עריות, אם כן יסוד הדין בזה הוא דין איסור, אם כן יסוד הדין בזה הוא דין איסור דצרת ערווה כערווה.”
לפי חידוש זה, מחדש הגרי"ז כי אין די בכך שהערווה אסורה ליבום כדי לאסור את צרתה, אלא צריך שיהא עליה את דיני הערווה ממש כדי שתחשב צרת ערווה; אילו האיסור לייבם היה עובר על צרתה, די היה בכך שהוא אסורה להתייבם מחמת איסור מסוים, גם אם עדיין לא חל עליה האיסור. החילוק למעשה הוא כגון באשת אח שנהייתה אחות אשתו שאין האיסור השני חל עליה במציאות מכיוון שאין איסור חל על איסור, אך מכיוון שאם יפקע ממנה איסור אשת אח יחול עליה איסור אחות אשה ולא תוכל להתייבם, אין איסור האשת אח נפקע. נמצא שהדבר האוסר אותה להתייבם הוא איסור אחות אשה אבל למעשה אין עליה דיני אחות אשה, ולפי חידושו של הגרי"ז שצרת ערווה כערווה, אין בכוחה לאסור את צרתה.
דין זה של צרת ערווה כערווה, תקף דווקא אם מקור הדין הוא מ"לצרור" ו"עליה", אך לפי השיטה של רבי יהודה הנשיא שהלימוד הוא מ"ולקחה", אין גדר האיסור שצרת הערווה היא כמו הערווה עצמה, אלא כאשר אסור לו לקחת ולישא אשה מסוימת מפאת איסור מסוים, גם אם היא לא נחשבת עדיין לערווה, אסור לו לקחת את צרתה.
העונש

האיסור על עבירה זו היא כרת, מכיוון שהפסוק נאמר בפרשת עריות, שם יש עונש כללי ”כי כל אשר יעשה מכל התועבות האל ונכרתה הנפש ההיא מקרב עמיה”.
צרת ערווה בזיקה

לפי הדעה כי יש זיקה, האיסור של צרה הוא גם על אשה שהיא צרת ערווה בזיקה, ולמשל כאשר אשה נופלת ליבום לפני יבם הנשוי עם אשה אחרת שהיא ערווה לאח שלישי, במקרה כזה, מכיוון שיש זיקה נחשבת היבמה לאשתו של היבם - עוד לפני שייבם אותה, ולכן גם אם יגרש היבם את האשה שהיא ערווה לאח השלישי, תאסר היבמה לייבום לפני האח השלישי - במקרה שהיא תפול לפניו לייבום בפעם אחרת.
עם זאת, במקרה שאח זה הנשוי עם הערוה, לא ייבם אותה, אלא האח השלישי, אין אסורה לו הצרה לייבום, ולמרות שהיא נפלה לייבום לפני האח השני שנשוי עם הערווה - אין היא נחשבת לצרת ערווה. לפי הסברו של תוספות ההסבר הוא מכיוון שדווקא אם הצרה היא צרת הערווה מאותו בית ומנפילה לייבום משותפת, דווקא אז נאמר עליה איסור התורה לייבם, ובשונה מנידון זה שהצרה נופלת לייבום מזיקת אישות מחמת הראשון ואילו הערווה אין לה כל שייכות לנפילה זו, אין היא נחשבת לצרת ערווה.
ראו גם

אין איסור חל על איסור
הערות שוליים

↑  דף ח' ע"ב.
↑  רש"י דף ב' ע"ב ד"ה שאין צרה אלא מאח.
↑  רבי מנחם המאירי, מונה את הצרת ערווה בנפרד משאר הערוות, ומכאן מוכיחים האחרונים כי כוונתו היא כי צרת ערווה היא איסור נפרד.
↑  חידושי מרן רי"ז הלוי דף ט"ו ע"ב (מהדורת תשל"ט), הקטע הראשון בהלכות יבום וחליצה.
↑  ל"ב ע"א.
↑  כמובא בתוספות שם.
↑  כן מוכיח הגרי"ז בדעת תוספות בדף י' ע"א ד"ה לעולם.
↑  למשל כאשר הייבם ייבם אותה וימות ותזקק לייבום מחמתו.
↑  ד"ה זאת אומרת, ועל פי ביאור "תוספות הרא"ש".
פסק דין פילרטיגה נגד פנייה-איראלה

פסק דין פילרטיגה נגד פנייה איראלה (באנגלית: Filártiga v. Peña-Irala) הוא פסק דין שניתן בשנת 1980 בבית המשפט לערעורים בארצות הברית. פסק הדין עוסק בסמכות השיפוט הפדרלית של ארצות הברית בתביעה בגין האיסור על עינויים בנסיבות שבהן לא הייתה זיקה ישירה בין המעשה לבין ארצות הברית, שכן המעשה שבגינו התביעה בוצע מחוץ לשטח ארצות הברית, לא על ידי אזרחיה ולא נגד אזרחיה. בית המשפט קבע שיש לו סמכות שיפוט מכוח חוק נזקי זרים (ה-Alien Torts Statute) כיוון שהאיסור על עינויים מעוגן במשפט הבינלאומי המנהגי.
העובדות בבסיס פסק הדין בבית המשפט לערעורים

המקרה בבסיס פסק הדין הוא גרם מוות בעינויים של אזרח פרגוואי, חואליטו פילרטיגה על ידי קצין משטרה של משטרת פרגוואי, פנייה איראלה.
ד"ר יואל פילרטיגה, אביו של הנרצח, היה רופא מוכר בפרגוואי בשנות ה-70. הוא היה ידוע בדעותיו נגד השלטון של הנשיא אלפרדו סטרסנר, ששלט בין השנים 1954–1989. כתוצאה מדעותיו הפוליטיות סבלה משפחתו מרדיפות וחקירות על ידי המשטרה. רדיפה זו הובילה לחטיפתו והירצחו של הבן, חואליטו פילרטיגה בן ה-17, תוך כדי עינויים קשים, ב-29 במרץ 1976.
דולי פלרטיגה, אחותו של הנרצח, הובאה לביתו של פנייה-איראלה, המפקח הכללי של משטרת אסונסיון, בירת פרגוואי, על מנת לזהות את גופת אחיה, כשעליה סימני עינויים קשים. כאשר דולי פילרטיגה נסה מזירת הרצח קרא לעברה פנייה: "הנה לך מה שחיפשתם במשך כל כך הרבה זמן ומה שהגיע לכם, עכשיו תשמרו על הפה שלכם". לפיכך טענה משפחת פילרטיגה שהעילה לרצח הן האמונות והדעות הפוליטיות של האב, יואל פילרטיגה.
זמן קצר לאחר מכן הגישה משפחת פילרטיגה תביעה פלילית בגין רצח בבית המשפט של פרגוואי נגד פנייה והמשטרה בפרגוואי. תביעה זו הוקפאה בעקבות מעצרו ושלילת רישיונו של עורך דינם של משפחת פלרטיגה, מבלי שניתן לשלילה הסבר מוצדק. במהלך מעצרו, סבל עורך הדין מאיומים ואלימות על ידי פנייה-איראלה עצמו.
בשנת 1978 נכנסה דולי פילרטיגה לארצות הברית וקבלה מקלט מדיני. במהלך שהותה בארצות הברית גילתה האחות על הימצאותו של פנייה-איראלה ובת זוגו בארצות הברית. פילרטיגה פנתה לשירותי ההגירה ודווחה שפנייה-איראלה שוהה בארצות הברית באופן בלתי חוקי. הוא וזוגתו נעצרו ועמדו בפני גירוש. פילרטיגה הגישה תלונה נגדו בגין גרימת מוות ברשלנות ועינויים, ודרשה פיצויים בסך 10,000,000 דולר. הדיווח של פילרטיגה לרשויות ההגירה נועד להחזיק את הנתבע נוכח וזמין למשפט בארצות הברית.
תביעתה של משפחת פילרטיגה בבית המשפט המחוזי במדינת ניו-יורק נדחתה על ידי השופט ניקרסון נוכח קביעתו שלבית המשפט אין סמכות שיפוט, נוכח העובדה שלאירוע שבגינו הוגשה התביעה לא היה כל קשר לארצות הברית. פילרטיגה הגישה ערעור לבית המשפט לערעורים.