הטבח בטיל
השלכות

שמאלד נתפס על ידי לוחמי ההתנגדות בבריב (Brive) ב-15 באוגוסט 1944 והוצא להורג על ידם ללא משפט ב-22 באוגוסט.
אוטו ויידינגר, המפקד האחרון של הגדוד דר פיהרר, נחקר בנושא הטבח במהלך מעצרו מ-1947 עד 1951. הוא הועמד לדין על תמיכתו בוואפן אס-אס, שנחשב לארגון פשע על פי משפטי נירנברג, וזוכה. לאחר שחרורו, כתב ספרים רבים על דיוויזיית הפאנצר האס אס השנייה, ספרים שנחשבים בצרפת לרוויזיוניסטיים.
החקירה הראשונה לגבי הריגתם של שמונה עשר השומרים בתחנת הרכבת נסגרה ב-25 במרץ 1948 ועליה התבסס משפט שנפתח בבורדו ב-29 במרץ 1949, שבו נמצאו עשרה חברים בגדוד ה-95 של משטרת הביטחון אשמים באותן רציחות לפי פקודות סרן פרנץ רייכמן, מפקד הגדוד השלישי. שלושת השוטרים הנאשמים נידונו ל-15 (פרנץ רייכמן, וילי שלבסקי) או 10 (ז'אן רצר) שנות עבודת פרך; 4 מהנאשמים נמצאו אשמים אך שוחררו לאחר מכן על רקע הקביעה שפעלו לפי פקודות, ו-3 זוכו. שלבסקי ורצר שוחררו ב-18 בספטמבר 1952 ורייכמן שוחרר ב-25 בינואר 1953.
חקירת התלייה בטיל נפתחה ב-18 ביוני 1947. היא הובילה לדו"ח זמני של מפכ"ל המשטרה פליקס הוגונו (Hugonnaud), שהגיע למסקנה שלאמרדינג ציווה על התלייה, וכתוצאה מכך הוצאו צווי מעצר. המשפט (תיק נגד קאהן ואח') נפתח בבורדו ב-4 ביולי 1951 ופסק הדין ניתן למחרת. חמישה אנשים הואשמו: ארבעה קציני דיוויזיית דאס רייך - לאמרדינג, אורל קובאץ', ראש מטה הדיוויזיה, אוטו הוף, מפקד מדור החלוצים ועובדת גרמנייה של מפעל הנשק בטיל, פאולה גייסלר. זו הואשמה בכך שלא הצילה מהנדס של המפעל שיכלה להציל בלי סיכון אישי. בית הדין סירב לשפוט מאות אנשים, כולל חברי חוליית ההוצאה להורג.
לאמרדינג וקובאץ', שמת במרץ 1945 בחזית המזרחית ליד הגבול ההונגרי, נידונו למוות שלא בפניהם; הוף וולף נדונו ל-10 שנים עבודת פרך וגייסלר נדונה ל-3 שנות מאסר. לאחר ערעור בפני בית הדין של מרסיי, עונשו של הוף הופחת ב-27 במאי 1952 ל-5 שנים כולל זמן ריצוי. הוף שוחרר בעקבות גזר הדין בערעור שלו. וולף קיבל חנינה מנשיא צרפת ונסן אוריו ושוחרר. לאמרדינג נידון למוות, אך ממשלת צרפת ביקשה את הסגרתו בסוף ינואר 1953 וצו מעצר הוצא על ידי הנציב העליון הבריטי ב-27 בפברואר 1953. אלה לא זכו לתגובה.
עד מותו, לאמרדינג הכחיש אחריות לטבח בטיל, והכריז במקום זאת כי היוזמה הייתה של קובאץ'. הוא הכחיש שנכח בטיל, אך שינה את סיפורו ואישר שהגיע לשם לאחר התלייה. ביומן המלחמה של הדיוויזיה ב-10 ביוני 1944 כתב שהיה שם מ-9 ביוני, שעה 12:15.
הליכים נגד לאמרדינג נפתחו על ידי המשרד המרכזי של נורדריין-וסטפאליה בדצמבר 1961, במסגרתו נחקר לאמרדינג בפברואר 1962. ב-9 באוקטובר 1962 הוציא מנהל המשרד המרכזי לחקירת פשעי הנאצים עיכוב הליכים על סמך גרסתו של לאמרדינג.
בהליך האזרחי, שנערך בדיסלדורף על ידי לאמרדינג נגד השבועון הקומוניסטי "די טאט", שהאשים אותו במהדורת 17 ביולי 1965 בכך שנידון למוות בצרפת בגין רצח בני ערובה, קבעו בתי המשפט הגרמניים, אם כי ללא השלכות, שלאמרדינג נשא באחריות לטבח בטיל. הממצאים המשפטיים דחו את טענותיו של לאמרדינג.
ניסיון אחרון להביא את לאמרדינג לדין נעשה בעקבות פרסום ספרו של ז'אק דלארו (Delarue) "סחר ופשעי הכיבוש" ("Trafics et crimes sous l'occupation") ב-1968. לאחר פרסום זה, ביקש סגן ראש העיר הסוציאליסטי של טיל, מונטלאט (Montalat), ב-11 באוקטובר 1968, שממשלת צרפת תדרוש מממשלת גרמניה לפתוח בהליכים בגרמניה נגד לאמרדינג. כמו קודמותיה, בקשה זו לא זכתה להתייחסות. בשנת 1971 נפטר לאמרדינג מסרטן בגיל 66.
בשנת 2008, הסנאט אימץ טיוטת חוק המגבילה את ההתיישנות על פשעי מלחמה לשלושים שנה (סעיף 10–462). חוק זה עורר את זעמה של קבוצת "Maquis de Corrèze", בראשות פייר פראנשר, כי אימוצו כלל חנינה לאחראים למעשי הטבח בטיל, אורדור סור גלאן ומאייה (Maillé) (אנ').