דגסטן
היסטוריה

הרישום העתיק ביותר הנוגע לאזור הקרוי כיום דגסטן, מתייחס למדינה שנקראה "אלבניה הקווקזית", שנוסדה במהלך המאה ה-2 לפנה"ס. שטחה של אלבניה הקווקזית השתרע על צפון אזרבייג'ן של היום ודרום דגסטן, והעיר דרבנט. החלקים הצפוניים של דגסטן הוחזקו בידי קונפדרציה של שבטים פגאניים. במהלך המאות הראשונות לספירת הנוצרים שלטה מדינת אלבניה הקווקזית באופן אפקטיבי בשטחים נרחבים בקווקז. היא נלחמה מספר פעמים נגד רומא ונגד האימפריה הפרסית והסאסאנים, שכבשו את שטח הממלכה. תושבי אלבניה הקווקזית המירו דתם לנצרות במהלך המאות הראשונות לספירה.
במאה ה-5 גברו הסאסאנים, והקימו מצודה חזקה בדרבנט, שנודעה לאחר מכן כ"השער הכספי", בעוד שחלקה הצפוני של דגסטן נכבש על ידי ההונים, ובעקבותיהם האווארים הקווקזים. האווארים הקווקזים מילאו חלק חשוב בצמיחת המדינה הנוצרית במרכז רמת דגסטן, ששמה סאריר. מדינה זו, בה שלטו האווארים בין המאה ה-5 למאה ה-13, ניסתה לשמור על קיומה בצילם של הכוזרים, ולאחר מכן בצל הח'ליפות, ובמהלך המאה ה-9 הפכה לגורם החשוב באזור.
בשנת 664 החליפו הערבים את הפרסים ששלטו בדרבנט. הערבים נלחמו בכוזרים על השליטה בדגסטן. על אף שהאוכלוסייה המקומית יצאה נגד השליטה הערבית בדרבנט ב-905 וב-913, החלו התושבים לאמץ את דת האסלאם, ולבסוף היה האסלאם לדת הרווחת במרכזים העירוניים כסמנדר וכקובאצ'י. האסלאם המשיך בחדירתו לאזורי הרמה. עד המאה ה-15 היה האסלאם לדת השלטת בדגסטן, כאשר השריד היחיד לקיומה של הממלכה הנוצרית סאריר הוא כנסייה בכפר דאטונה. את סאריר החליפה הח'אנות של אוואריסטן.
בשל הלחץ המוסלמי וחוסר האחדות הפנימית, התפרקה הממלכה הנוצרית של סאריר בתחילת המאה ה-12, ואת מקומה תפסה הח'אנות של אוואריסטן, ממלכה מוסלמית ארוכת ימים, שהתבססה על ברית עם האימפריה המונגולית, ושרדה את גל הפלישות המונגוליות של 1222 ו-1239, ואת פשיטות טימור לנג בשנת 1389.
עם דעיכת האימפריה המונגולית החלו לצמוח באזור מוקדי כוח חדשים בקאיטגי וטארקי. במהלך המאה ה-16 והמאה ה-17 החל תהליך קודיפיקציה של המשפט המקומי, וקהילות הרריות מקומיות, המכונות "ג'מעאת", השיגו דרגה גבוהה של עצמאות, בעוד שהשליטים הקומיקים המקומיים, המכונים "שאמאלים", ביקשו את חסותו של הצאר. הרוסים החלו להגביר את אחיזתם באזור במהלך המאה ה-18, כאשר פטר הגדול סיפח את נמלי דגסטן במהלך המלחמה הרוסית-פרסית הראשונה. פטר השיב את הטריטוריות שכבש לממלכת פרס בשנת 1735. הרוסים כבשו מחדש את דרבנט במלחמתם הבאה נגד הפרסים ב-1796.
במהלך המאה ה-18 צברה הח'אנות של אוואריסטן כוח ועוצמה, והצליחה להדוף את התקפות המנהיג הפרסי נאדיר שאה, ולגבות מס עובד משירוואן ומגאורגיה. ב-1803 הח'אנות של אוואריסטן הכפיפה עצמה מרצונה לסמכות האימפריה הרוסית, אך רק בהסכם גוליסטן, ב-1813, הכירה פרס בתביעותיה של רוסיה על דגסטן כולה.
הממשל הרוסי היווה אכזבה לתושבי דגסטן. המיסים הכבדים, הפקעת האחוזות ובניית מצודות על אדמת דגסטן (לרבות מצודה במחצ'קלה) היו בין הגורמים לסדרת מרידות בהשראה דתית, שיזמו האימאמים של דגסטן - גאזי מוחמד (1828–1832), גזמת בק (1832–1834) והאימאם שאמיל (1834–1859). גם לאחר כניעתו של שאמיל, המשיכה המלחמה, עד שבשנת 1864 ניצחו הרוסים וחיסלו את שאריות הח'אנות של אוואריסטן.
מבחינה מנהלית הייתה דגסטן תחת אובלסט דגסטן (נקראה לפני כן אובלסט דרבנט) במסגרת מלכות המשנה של הקווקז.
הדגסטנים והצ'צ'נים ניסו לנצל את המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) על מנת למרוד בשלטון הצאר פעם נוספת, אך גם ניסיון זה כשל. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה הייתה דגסטן לתקופה קצרה חלק מ"הרפובליקה ההררית של צפון הקווקז". לאחר למעלה משלוש שנות לחימה, בה לחמו נאמני הצאר לצידם של הלאומנים הקווקזים כנגד ברית המועצות, הוכרזה ב-20 בינואר 1921 הרפובליקה הסובייטית האוטונומית של דגסטן.
תוכניות התיעוש הנרחבות של סטלין פסחו על דגסטן, וכלכלתה נותרה בפיגור לעומת שאר ברית המועצות. במשך שנים נחשב אזור דגסטן לאזור העני ביותר בברית המועצות. עם התפרקות ברית המועצות הוכרזה הרפובליקה של דגסטן ב-17 בספטמבר 1991, וב-1994 קיבלה דגסטן חוקה עצמאית. בראש המדינה הועמדה מועצת מדינה בת 14 חברים שתיפקדה כקולקטיב, ובראשו עמד מגומדלי מגומדוב.
מגומדוב הוביל את רפובליקת דגסטן דרך משברים רבים, לרבות מלחמת צ'צ'ניה הראשונה. בעקבות מלחמת צ'צ'ניה הראשונה הפכה דגסטן למטרה לגורמים אסלאמיים ובדלנים קיצוניים, ותקריות גבול רבות אירעו בתחומה, על מנת לערער את המשטר הדגסטני ולהעמיד בראש המדינה בדלנים אסלאמיים קיצוניים.
ב-7 באוגוסט 1999 פלשו לדגסטן קיצונים אסלאמיים צ'צ'נים, בראשות הטרוריסט שאמיל באסייב, על מנת לתמוך במורדים אסלאמיים בדגסטן עצמה, ולהביא לפרישתה של הרפובליקה מהפדרציה הרוסית, ולהעמדה של שלטון אסלאמי קיצוני בראשה. כוחות דגסטנים הנאמנים לממשלה, וכוחות צבא הפדרציה הרוסית, שהושפלו בעימות הצ'צ'ני הקודם, הביסו את המורדים וגירשו אותם בחזרה לצ'צ'ניה בתוך כחודשיים. הפלישה לדגסטן הייתה אך ההקדמה למלחמת צ'צ'ניה השנייה. בעקבותיה באה הפצצה נמרצת של בסיסי המורדים בדרום צ'צ'ניה. על אף שאסלאן מסחאדוב, מנהיג הרפובליקה הצ'צ'נית גינה את הפלישה, והציע להילחם במורדים, השתמש הקרמלין בפלישה לדגסטן כאמתלה לשוב בכוח גדול לצ'צ'ניה ולפתוח במלחמת צ'צ'ניה השנייה.
לאחר מלחמת צ'צ'ניה השנייה, ולאור התמשכותו של הקונפליקט בצ'צ'ניה, הייתה דגסטן לזירה ללוחמה בעצימות נמוכה הקשורה לעימות בצ'צ'ניה. בפעולות הטרור נהרגו מאות חיילי הפדרציה הרוסית, לוחמים מקומיים ואזרחים. בשנת 1999 התרחשה פלישה משמעותית של כוחות צ'צ'נים לרפובליקה.
בשנת 2006 תמה כהונתו של מגומדוב כיושב ראש מועצת המדינה הדגסטנית. בעקבות תיקון לחוקה שהתקבל בשנת 2003 היה על המועצה להתפזר, ובמקומה ימונה נשיא שייבחר על ידי הפרלמנט בהמלצת נשיא הפדרציה הרוסית. ולדימיר פוטין המליץ על מוחו אלייב, והלה נבחר ברוב גדול לנשיאה הראשון של דגסטן.
בפברואר 2010 הוא הוחלף במגומדסלאם מגומדוב. בשנים האחרונות דגסטן סובלת מאי-יציבות שלטונית ומפעולות טרור בלתי פוסקות.
בשנים 2011 ו-2013 חלקים באזור הגבול הועברו על ידי ממשלת רוסיה לאזרבייג'ן ביחד עם התושבים.