stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קניון דימונה
היסטוריה > הקמת קניון דימונה

לאחר סגירת המפעל החלה בעלת הקרקע חברת "עץ ערמונים" בקידום תוכנית לבניית מכרז מסחרי על קרקע המפעל
תבנית:הערה
. באפריל 2003, רכשה את המתחם חברת "פרץ בוני הנגב"
תבנית:הערה
, החברה תיכנה להקים במבני המפעל וסביבתו פארק שעשועים, מרכז מסחרי ומוזיאון לאטום
תבנית:הערה
. במאי 2003 הכריז דודו טופז שהוא נכנס כשותף להקמת פארק שעשועים במתחם יחד עם "פרץ בוני הנגב"
תבנית:הערה
. ביולי 2003 קיבלה החברה אישור לבנות במקום מרכז מסחרי
תבנית:הערה
. על פי התכנון שם המרכז המסחרי היה אמור להיות "מרכז טופז" ופארק השעשועים "דודולנד"
תבנית:הערה
. בנובמבר 2006 הגיש טופז תביעה נגד "פרץ בוני הנגב" בסך של 5 מיליון שקל, בטענה להפרת הסכם להקמת המבנה המסחרי ופארק השעשועים. לבסוף הגיעו הצדדים להסכם פשרה. טופז למעשה לא השקיע בפרויקט אלא קיבל תשלום עבור יחסי ציבור
תבנית:הערה
.

הקניון נחנך בינואר 2007
תבנית:הערה
.
הערות שוליים

תבנית:הערות שוליים
↑  ארנון בן-יאיר, סיפורה העצוב של דודולנד: דודו טופז תובע את חברת פרץ בוני הנגב על סך 5 מיליון שקל, באתר TheMarker‏, 7 בנובמבר 2006
↑  עבודות הכנה למטויה בדימונה, דבר, 17 בנובמבר 1959
↑  אבן פינה בדימונה למפעל שני לטכסטיל, דבר, 3 בינואר 1960
↑  בית חרושת בתוך ארגזים, דבר, 29 בדצמבר 1960
↑  נחנך מפעל "סיבי דימונה", למרחב, 9 באוגוסט 1961
↑  מו"מ ליישוב סכסוך העבודה ב"סיבי־דימונה", קול העם, 25 ביולי 1965
↑  "סיבי דימונה" מפעל רב תנופה, על המשמר, 13 באפריל 1965
↑  "סיבי דימונה"  תרכוש את מפעל צ'ורלי בב"ש, דבר, 1 בפברואר 1967
סיבי דימונה, 1969
יגאל אונא

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1971 (בן 53 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 השתייכות:   שירות הביטחון הכללי
 תפקידים בשירות
 ראש אגף סייבר וטכנולוגיות
 תפקידים אזרחיים
 ראש היחידה לטכנולוגיות סייבר במטה הסייבר הלאומי ראש מערך הסייבר הלאומי
 
יגאל אונא (נולד ב-1971) הוא איש שירות הביטחון הכללי (שב"כ) לשעבר, שכיהן בשנים 2018–2022 כראש מערך הסייבר הלאומי של ישראל.
ביוגרפיה

יגאל אונא נולד בשנת 1971, בן למלכה לבית גבירץ ולפיזיקאי פרופ' יששכר אונא.
שירת כקצין בדרגת סרן ביחידה 8200 באגף המודיעין. לאחר שחרורו עבר לשרת ב-1995 בשירות הביטחון הכללי. תחילה שירת באגף המבצעים והיה שותף במבצע המעקב אחר יחיא עיאש שהביא לחיסולו. בהמשך שירותו שימש ראש מחלקת תשתיות סייבר–סיגינט, ראש מחלקת מחקר תקשורת וכריית מידע וראש יחידת לוחמת סייבר. ב-2014 מונה לראש אגף סייבר וטכנולוגיות. ביוני 2017 מונה לראש היחידה לטכנולוגיות סייבר במטה הסייבר הלאומי.
בינואר 2018 אישרה הממשלה את מינויו לראש מערך הסייבר, מערך שיכלול את מטה הסייבר הלאומי והרשות הלאומית להגנת הסייבר.
בינואר 2022 לאחר 4 שנים סיים את תפקידו
חיים אישיים והשכלה

אונא בעל תואר ראשון בניהול והיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב. הוא נשוי ואב לשלושה.
הערות שוליים

↑  יובל מן, ראש מערך הסייבר הלאומי, יגאל אונא, פורש אחרי ארבע שנים, באתר ynet, 5 בינואר 2022
ראש מערך הסייבר הלאומי יגאל אונא מסיים כהונתו לאחר ארבע שנים באתר מערך הסייבר הלאומי
דאיגו פוקוריו מארו

| --- | --- |

האוניה ב-1950
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  כלי שיט לדיג 
 ציוני דרך עיקריים
 תקופת הפעילות:  ?–1967
 מיקום:  35°39′04″N 139°49′35″E﻿ / ﻿35.651°N 139.8263°E﻿ / 35.651; 139.8263 
 מידות
 אורך:  28.56 מ' 
 רוחב:  5.9 מ' 
 נתונים טכניים
 מהירות:  5 קשר 
 
דאיגו פוקוריו מארו במוזיאון בטוקיו
דאיגוֹ פוּקוּריוּ מארוּ (ביפנית 第五福龍丸; מלילות: דרקון בר-מזל מספר חמש) הייתה ספינת דיג טונה יפנית שהזדהמה בקרינה רדיואקטיבית בשל חשיפה לקרינה מניסוי שערכה ארצות הברית בפצצת מימן באטול ביקיני ב-1 במרץ 1954.
האלחוטן הראשי של הספינה, קוּבּוֹיאמה איקיצ'י, מת ב-23 בספטמבר 1954, חצי שנה אחרי שפוצצה פצצת המימן הניסיונית, כשהוא סובל ממחלת קרינה חריפה.
לפני התקרית

ספינת הדיג הושקה ב-1947 במספנות קוֹזה שבמחוז וקאיאמה באי הונשו כדאינאנה קוֹטוֹשירוֹ מארוּ (第七事代丸, קוטושירו מארו מס' 7). מאוחר יותר הוסבה הספינה לדיג טונה בעיר יאיזוּ במחוז שיזוּאוֹקה שבאי הונשו ושמה שונה לדאיגוֹ פוּקוּריוּ מארוּ.
זיהום רדיואקטיבי בלתי צפוי

בזמן שנערך הניסוי בפצצה הגרעינית ב-1 במרץ 1954, הייתה דאיגוֹ פוּקוּריוּ מארוּ באזור האטול ביקיני שבאיי מרשל. הספינה, 23 אנשי ציוותה והדגים שנלכדו על ידיהם הזדהמו מהנשורת הרדיואקטיבית שנבעה מהפיצוץ. הספינה חזרה ליאיזו ביפן ב-14 בספטמבר.
כשנערך הניסוי עסקה הדאיגוֹ פוּקוּריוּ מארוּ בדיג מחוץ לאזור שהוכרז מראש על ידי ממשלת ארצות הברית כאזור מסוכן. הדייגים חשו בסכנה וניסו להימלט מהאזור, אך הם השתהו בשל הצורך לשלות את מערך החכות מהים, דבר שגרם להם להיחשף לנשורת רדיואקטיבית במשך כמה שעות. מאוחר יותר הרחיבה ארצות הברית את גודלו של האזור המסוכן, ואז נתגלה כי ספינות דיג רבות היו באזור פרט לדאיגוֹ פוּקוּריוּ מארוּ. הערכה כיום היא שכמאה ספינות דיג הזדהמו מקרינה בניסוי זה.
הטרגדיה של הדאיגוֹ פוּקוּריוּ מארוּ גרמה להתעוררות התנועה לפירוק נשק גרעיני ביפן. ממשלת ארצות הברית חששה שתנועה זו תגרום לרגשות אנטי־אמריקניים וניסתה להחיש משא ומתן על פיצויים עם ממשלת יפן בראשותו של יושידה שיגרו, שנחשב פוליטיקאי פרו־אמריקני. ממשלת ארצות הברית שלמה 2,000,000 דולר לקורבנות. הממשלה היפנית אף הודיעה כי היא לא תדרוש פיצויים נוספים מממשלת ארצות הברית.
הדאיגוֹ פוּקוּריוּ מארוּ מצויה כיום בתצוגה בטוקיו.
ההשפעה התרבותית

חמש שנים לאחר התאונה הסריט במאי הסרטים היפני שינדו קנטו את הסיפור בשם "דאיגוֹ פוּקוּריוּ מארוּ". השחקן אונו ג'וקיצ'י שיחק את תפקידו של קובויאמה איקיצ'י.
התקרית שימשה השראה לסרטים אחרים כדוגמת גודזילה, בהם מסופר על מפלצת שנוצרה כתוצאה ממוטציה עקב קרינה רדיואקטיבית, המחפשת לנקום באנושות.
הבולים של סינד

הבול הראשון של חבל סינד הונפק בשנת 1852. ההנפקה בוצעה ביוזמת המושל הבריטי כחלק משורה של פעולות לשיפור השירותים האזרחיים באזור החדש שצורף זמן קצר קודם לכן אל האימפריה הבריטית. הבולים של סינד היו הראשונים שהונפקו ביבשת אסיה, והם שימשו את הדואר בגבולות המחוז עד שהוחלפו בשנת 1854 בבולים החדשים של הודו הבריטית.
הבול הראשון שהונפק בחבל סינד בשנת 1852
הרקע להנפקת הבולים

במהלך המאה ה-18 נשלט מחוז סינד על ידי מספר ראשי שבטים בלוצ'ים שהתחרו ביניהם על התואר "האמיר של סינד". הבלוצ'ים הדפו בהצלחה התקפות רבות מצד חייליו הסיקים של רנג'יט סינג, המהראג'ה של פנג'אב. השליטים הבלוצ'ים קיימו קשרים טובים וידידותיים עם המושלים הבריטים שישבו באזור בומבי, אולם שמרו בקנאות על עצמאותם מפני הניסיונות הבריטים להשתלט על סינד.
הרקע להנפקת הבולים > האינטרסים הבריטים באזור סינד

הבריטים חששו מאוד מפני ניסיונותיה של האימפריה הרוסית להשתלט על מרכז אסיה ולהגיע אל חופי האוקיינוס ההודי. הם ראו בכך איום על שלטונם בהודו וניסו לחסום את הרוסים באמצעות חיזוק אחיזתם באזור הצפון מערבי של תת-היבשת ההודית. בשנת 1758 ייסדה חברת הודו המזרחית הבריטית תחנת מסחר בעיר טהאטה, אולם עקב התנכלויות חוזרות ונשנות מצד השליטים המקומיים ננטשה תחנת המסחר בשנת 1775.
בתחילת המאה ה-19 נוסף על השיקול האסטרטגי גם שיקול מסחרי. הבריטים, שהרוויחו הון עתק ממכירת אופיום בסין, הביטו בכעס על אובדן ההכנסות שנגרם להם עקב היצוא המתחרה לסין של יבול האופיום ממחוזות קשמיר ומאלווה דרך נמלי סינד. כיבוש סינד נועד לחסום את הנתיב הזה ולהסיט את כל יצוא האופיום, ואת כל ההכנסות ממיסוי יצוא האופיום, אל נמל בומבי שבשליטת בריטית.
הרקע להנפקת הבולים > כיבוש מחוז סינד על ידי הבריטים

בשנת 1841 פרץ בעיר קאבול מרד כנגד הבריטים שכבשו את העיר כשנתיים קודם לכן. הנציג הבריטי נרצח והצבא הבריטי נסוג מן האזור. כשנה לאחר מכן נשלח מייג'ור ג'נרל צ'ארלס ג'יימס נייפייר (אנ') למסע עונשין כנגד השבטים המוסלמים במרכז אסיה שהיו מעורבים במרד ונותרו עוינים לבריטניה.
נייפייר יצא מבומבי בראש כוח צבאי שכלל כ-2,800 חיילים (מהם כ-500 חיילים בריטים והיתר חיילים הודיים) ועשה את דרכו לעבר מחוז סינד. ביום 17 בפברואר 1843 הוא הותקף על ידי כוח אויב שמנה כ-22 אלף איש, ולמרות הפער הגדול במספר החיילים הצליח נייפייר, בזכות העדיפות המוחלטת של הנשק המודרני שהיה בידו, להביס את התוקפים. בקרב, הידוע בשם קרב מיאני (אנ'), איבד נייפייר כ-270 חיילים וקצינים והרג כ-6,000 מן התוקפים.
כחודש לאחר מכן, ביום 24 במרץ 1843, נערך קרב היידראבאד (אנ') במסגרתו הושלם ניצחונו של נייפייר על השבטים שעמדו מולו. הכוחות הבריטיים שתוגברו ומנו כ-5,000 לוחמים תקפו את כוחות האויב שמנו כ-26,000 לוחמים והרגו בהם כ-5,000 איש. מהלך זה השלים את השתלטות הבריטים על חבל סינד, האזור צורף אל השטחים שבשליטת האימפריה הבריטית, ונייפייר מונה למושל סינד.
מן הדברים שכתב נייפייר ביומנו האישי מתברר כי חש רגשי אשמה על התפקיד שמילא בכיבוש סינד:
אין לנו זכות להחזיק בסינד, אך נעשה זאת בכל זאת, וזה יהיה מעשה נבלה. המצב בו אני נמצא אינו לטעמי.
הרקע להנפקת הבולים > כיבוש מחוז סינד על ידי הבריטים > "חטאתי"

הידיעות על מסע המלחמה המוצלח וחסר המעצורים שניהל נייפייר בחבל סינד הגיעו לבריטניה והפכו לשיחת היום ברחבי הממלכה. כך שמעה קתרין ווינקוורת' (אנ'), שהייתה באותה עת תלמידת בית ספר בת 16, את הסיפור הזה ממורתה. היא העירה בהומור כי לדעתה היה על נייפייר לשלוח לממונים עליו מברק ובו המילה הלטינית Peccavi (אנ'), שמשמעותה המילולית היא "חטאתי". באנגלית המדובר במשחק מילים בין הביטוי "I have sinned" (חטאתי) ובין הביטוי "I have scinde" (סינד בידי).
קתרין ווינקוורת' שלחה את הבדיחה השנונה שחיברה אל מערכת שבועון הסאטירה פאנץ', אולם שם החליטו להתייחס אל הבדיחה כאל ידיעה אמיתית. הידיעה פורסמה ביום 18 במאי 1844 במדור המדיני של העיתון, ומשחק המילים יוחס לנייפייר עצמו.
מיסוד שירותי הדואר במחוז סינד

בשנת 1850 התמנה סר הנרי ברטל פריר למשרת הנציב העליון של חבל סינד, ובהיותו איש מנהל מוכשר החל בביצוע שורה ארוכה של תיקונים לשיפור חיי התושבים. הוא ביטל את העבדות שהייתה נהוגה בסינד, סלל דרכים, חצב תעלות מים וקידם את השימוש בשפה המקומית.
הפעילות החשובה ביותר אותה קידם פריר התמקדה בשיפור מערכת הדואר של מחוז סינד. לאורך עמק האינדוס פעל מזה שנים רבות שירות דואר שנקרא בשפה ההינדית בשם "דאק" (Dak), או "דאוק" (Dawk), שפירושו "דואר", אשר התבסס על שליחים שעשו את דרכם ברגל ויעילותו הייתה נמוכה מאוד.
שכרם של שליחי הדואר חושב על פי המרחק אותו עברו, דבר שסיבך מאוד את תהליך חישוב תעריף המשלוח של המכתב. פריר, שהושפע ממהפכת הדואר שהנהיג רולנד היל בבריטניה, הנהיג מיד עם כניסתו לתפקיד בשנת 1851 תעריף אחיד וזול של ½ אנה עבור משלוח מכתב לכל רחבי מחוז סינד. שליחי הדואר הרגליים הוחלפו על ידי פרשים רכובים על סוסים או על גמלים, פעולה שתרמה מאוד להגברת מהירות ההעברה של המשלוח ליעדו.
פריר סלל דרך דואר ראשית אשר קישרה את בית הדואר של קראצ'י שבדרום, עבור דרך בתי הדואר של קוטרי (אנ') והיידראבאד וכלה בבתי הדואר של סוקור (אנ') ושיקרפור (אנ') שבצפון האזור. נתיב זה נועד להבטיח את השליטה המנהלתית של בריטניה על סינד.
בשלב מסוים פנה פריר אל המושל הבריטי שישב בבומבי וביקש תוספת תקציב על מנת שיוכל להמשיך ולפתח את רשת הדואר. לצערו, בקשתו נדחתה, והוא התבקש לאתר מקורות כספיים משלו על מנת לממן את המשך קיומה של רשת הדואר "היקרה והמפוארת", כהגדרת הפקידות הבריטית.
בעקבות דרישה הזו החליט המושל פריר, על דעת עצמו, לנסות ולממן את פעילות הדואר על ידי הנפקת בול בעל ערך נקוב של חצי אנה.
הבולים של סינד

פריר עיצב את הבול בסיועו של אדוארד ליס קופי, קצין צבא בדרגת רב-סרן (Major) ששימש בתפקיד מנהל הדואר של סינד. הם תכננו את הבול בצורת עיגול, שהייתה ייחודית ושונה מכל יתר הבולים שהונפקו באותה עת. יחלפו למעלה מעשר שנים עד אשר תנפיק גם קשמיר בשנת 1866 בולים בצורת עיגול.
במרכז הבול שולב הסמל של חברת הודו המזרחית הבריטית וסביבו הכיתוב "דואר מחוז סינד" (Scinde District Dawk). מתחת לסמל החברה נרשם הערך הנקוב ½ אנה.
מעט מאוד ידוע על האופן בו הודפסו הבולים של סינד, וקיימת מחלוקת בין החוקרים לגבי פרטים רבים בתהליך. פריר כתב בזיכרונותיו כי הבולים הודפסו בלונדון, בחברת דה לה רו, אולם מבדיקות שנעשו בארכיון החברה לא נמצאה לכך כל עדות. בנוסף, צורת הבולים ואופן ההדפסה שונים באופן מובהק מכל מה שייצרה החברה באותה עת. מרבית החוקרים מסכימים כי הגלופה ששימשה להטבעת הבולים אכן נוצרה על ידי חברת דה לה רו, אולם בעוד שהדעה המקובלת היא שהבולים הודפסו ככל הנראה על ידי יצרן מקומי בסינד, מחקרים חדשים חוזרים וטוענים כי ההדפסה בוצעה באנגליה על ידי גורם לא ידוע.
הבולים של סינד > הבול האדום

הבול האדום הונפק ביום 1 ביולי 1852. הוא הוטבע על גבי יריעה דקה של שעווה בצבע אדום, וכל אחד מן הבולים הוטבע בנפרד.
זמן קצר לאחר תחילת השימוש התברר כי יריעת השעווה ממנה נוצר הבול עדינה מאוד, ורבים מן הבולים נסדקו והתפוררו. ניסיון להנפיק בולים העשויים שכבה עבה יותר של שעווה לא שיפר את המצב, והוחלט להפסיק את הנפקת בולי השעווה ולהנפיק בולים שהוטבעו על נייר.
הבולים של סינד > הבול הלבן

כתחליף לבולי השעווה השבירים והמתפוררים הוחלט להטביע את הבולים, ללא צבע, על נייר בצבע לבן. הבול הלבן הוטבע בגיליונות כאשר בין הבולים הודפס פס בצבע כחול דהוי אשר נועד ככל הנראה לציין את המקום בו יש לחתוך את הבול.
הבולים החדשים לא התפוררו כמו בולי השעווה האדומים, אולם צבעם הלבן התגלה כבעייתי מאוד. פקידי הדואר התקשו מאוד להבחין בבול הלבן שהודבק על מעטפה לבנה, במיוחד לאור הנרות הקלוש שהאיר את בתי הדואר בשעות החשיכה, ותהליך ההחתמה של הבולים ארך זמן רב. אנשי הדואר בסינד החליטו לשנות שוב את שיטת ההדפסה ולהוסיף צבע לבולים.
הבולים של סינד > הבול הכחול

בניסיון השלישי הוחלט להדפיס את הבולים בשיטה המשלבת גם הטבעה של תבליט על נייר וגם הדפסה של צבע כחול. גם בהנפקה זו הודפסו הבולים בגיליונות ובין הבולים הודפסו פסים בצבע כחול דהוי. הבולים הכחולים ידועים במספר גוונים, דבר המעיד כי בוצעו מספר הדפסות שונות של הבולים.
הבולים הכחולים התבררו כמתאימים לתפקידם, אולם הם הונפקו חודשים ספורים לפני הוצאתם של בולי סינד משימוש ולכן גם הם לא קיימים בכמות גדולה.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

| הבול האדום | הבול הלבן | הבול הכחול |
הפסקת השימוש בבולי סינד

בולי סינד הוצאו משימוש באופן רשמי ביום 30 בספטמבר 1854, והוחלפו על ידי הבולים שהונפקו בחודש אפריל 1854 ונועדו לשימוש בכל רחבי הודו הבריטית.
מלאי הבולים שנותר במחסני הדואר הושמד, אולם בידי הציבור נותרו בולים מעטים ומעת לעת נעשה בהם שימוש. המועד הידוע המאוחר ביותר לשימוש בבולי סינד הוא חודש יוני 1856.
המאבק על מורשת בולי סינד

בשנת 1852, בתקופה בה הונפקו הבולים, מחוז סינד היה חלק מהודו הבריטית, ובשנת 1947, בעת חלוקת תת-היבשת ההודית, הפך מחוז סינד לחלק ממדינת פקיסטן. הבולאים ההודים, בתמיכת הקטלוגים הבינלאומיים, מתייחסים אל בולי סינד כאל הבולים הראשונים של הודו, בעוד הבולאים מפקיסטן מתייחסים אל בולי סינד כאל הבולים הראשונים של פקיסטן.
המאבק על מורשת בולי סינד > הנפקת בולי זיכרון על ידי פקיסטן

ביום 14 באוגוסט 1952 הנפיק דואר פקיסטן סדרה בת שני בולי זיכרון לרגל מלאת חמש שנים לעצמאות פקיסטן ולרגל מלאת מאה שנים להנפקת בולי סינד. בשני בולי הסדרה שולב בול סינד לצד שיירת גמלים וקבוצת מטוסים, שנועדו לסמל את התפתחות שירותי הדואר במדינה.
ערך נקוב 3 אנה.
ערך נקוב 12 אנה.
המאבק על מורשת בולי סינד > הנפקת בול זיכרון על ידי הודו

ביום 19 באוקטובר 1977 הנפיק דואר הודו סדרה בת שני בולי זיכרון לרגל פתיחתה של תערוכת הבולים הבינלאומית "אסיאנה 77".  על אחד מבולי הסדרה (בערך נקוב של 1 רופי) הופיע בול סינד האדום. הכיתוב על הבול הדגיש כי זה היה "הבול הראשון באסיה".
מעמד הבולים של סינד בקרב האספנים

שלושת הבולים שהונפקו בסינד נחשבים לפריטי אספנות מבוקשים, וזוכים למחירים גבוהים במכירות פומביות. הבול האדום, הבול הראשון שהונפק, נחשב לנדיר במיוחד, מוצע למכירה לעיתים נדירות, ומוערך בסדר גודל של עשרות אלפי דולרים.
הבול האדום, שהוטבע על יריעת שעווה דקה, רגיש מאוד לפגיעה, ומרבית הבולים הקיימים בידי האספנים הם פגומים. העותקים הבודדים שהם במצב מושלם זוכים לביקוש גבוה במיוחד.
בעבר מקובל היה להניח כי קיימים שני עותקים של הבול האדום שהם לא חתומים. לאחרונה טוענים המומחים כי גם עותקים אלו היו חתומים וסימני הדיו הוסרו מהם כדי ליצור מצג שווא של בול לא משומש, אולם אין אחידות דעים בנושא זה.
נדירותם של בולי סינד הובילה ליצירת זיופים רבים, והשוק הבולאי מוצף בעותקים מזויפים.
לקריאה נוספת

Kenneth A. Wood, Scinde District Post, This is Philately, p. 676
Mackay Robin(Ed), Scinde, International Encyclopedia of Stamps, IPC, 1970, pp. 1711-1712
Mackay Robin(Ed), Sind Dawks, International Encyclopedia of Stamps, IPC, 1970, p. 1734
James Mackay, The first stamps in Asia, The Guinness Book of Stamps, 1988, pp. 77-78.
סטיוארט רוסיטר וג'ון פלואר, אטלס בולי העולם, כרטא, 1989, עמ' 242
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  Krutika Haraniya, Asia’s First Stamp from Sindh.
1 2 3  International Encyclopedia of Stamps, p. 1711
↑  J. Y. Wong, ‘British Annexation of Sind in 1843: An Economic Perspective, Modern Asian Studies 
Vol. 31, No. 2 (May, 1997), pp. 225-244
↑  The Scinde Dawk.
1 2  General Charles Napier and the Conquest of Sind.
↑  ENCYCLOPEDIA OF BRITAIN .
1 2 3 4  The Guinness Book of Stamps, p. 78
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  Indian Philately UK.
↑  The Scinde Dawk, Asia’s first stamp.
1 2  A Study of the First Issues of India.
1 2 3  The Guinness Book of Stamps, p. 77
↑  Edward Lees Coffey
↑  Scott Standard Postage Stamp Catalogue, 2019, Volume 3B, p. 349
1 2 3  International Encyclopedia of Stamps, p. 1712
↑  Scott Standard Postage Stamp Catalogue, 2013, Volume 3, p. 939
↑  Stanley Gibbons Simplified Catalogue, 2001, Volume 2, p. 364
↑  MICHEL Südasien 2016, Übersee-Katalog, Band 8.1, p. 258
1 2  Pakistan Philately
1 2  Scott Standard Postage Stamp Catalogue, 2013, Volume 5, p. 434
↑  Scott Standard Postage Stamp Catalogue, 2013, Volume 3, p. 959
↑  "ASIANA-77", First Asian International Philatelic Exhibition
אליהו יצחק פריסמן

הרב אליהו יצחק פריסמן
הרב אליהו יצחק פריסמן (תרס"ב, 1902 – י"ג באדר ב' תשל"ו, 13 במרץ 1976) היה מקבוצת המייסדים של מכון הרי פישל לדרישת התלמוד ומשפט התורה והשתתף בכתיבת ובעריכת חיבורים תורניים.
תולדותיו

נולד בריטובה שבליטא לאליעזר זאב פריסמן, תלמיד ישיבות סלבודקה וטלז ופעיל למען יישוב ארץ ישראל.
למד בישיבת טלז. כשעזב את הישיבה ליווהו ראש הישיבה, הרב יוסף יהודה לייב בלוך[דרוש מקור]. בשנת תרפ"ה (1925) עלה לארץ ישראל ולמד בישיבת מרכז הרב. הראי"ה קוק והרב יעקב משה חרל"פ למדו איתו לעיתים בחברותא. הרב אברהם אהרן בורשטיין מטבריג, שהכיר את משפחתו מהשנים שבהן כיהן כאב"ד ריטובה ולימד כתשעה חודשים בישיבת מרכז הרב, אמר עליו שהוא היחיד שמבין את כל דבריו בשיעור[דרוש מקור].
היה מעשרת התלמידים שנבחרו בידי הרב קוק כדי להקים את "מכון הרי פישל לדרישת התלמוד", ובהמשך במערכת "הלכה פסוקה" על חלק חושן משפט של שולחן ערוך ב"מכון למשפט התורה" שהקים הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג. עבודתו נכללה בכרך הראשון של המפעל שיצא לאור בתשכ"ב.
השתתף בכתיבת תיקונים והערות לחלק ב' של "שיטה למועד קטן" לתלמיד רבי יחיאל מפאריש (עם הרב מרדכי ליב זק"ש, ירושלים תרצ"ז) ובכתיבת הגהות וביאורים לכרך ד' של 'ראבי"ה' (עם הרב שאר ישוב כהן, שם תשכ"ה). כתב חומר לערכים עבור "האנציקלופדיה התלמודית". עם פטירתו של חברו הרב שמעון סטרליץ בשנת תשט"ו ערך עם הרב יוסף כהן את ספר כתביו "שם משמעון". היה מבאי ביתו של הרב צבי פסח פרנק והיה שותף בעריכת כתביו. הרב פרנק מזכירו כמה פעמים בספריו.
נפטר בירושלים ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
בנו הוא אליעזר זאב אפרסמון, מרבני מכון הלכה ברורה.
לקריאה נוספת

חנוך (זונדל) פריסמן, 'הרה"ג אליהו יצחק פריסמן ז"ל', בתוך חוברת ריטובה: תוספת לספר הזיכרון, תשל"ז, עמ' 10-11
הרב משה צבי נריה, 'לדמותו התורנית של הרב הגאון ר' אליהו יצחק בריסמן: שנה לפטירתו', בתוך שנה בשנה, תשל"ח, עמ' 463-477
הנ"ל, בשדה הראי"ה, כפר הרואה תשנ"א, 'מבני העלייה', עמ' 459–464.
הערות שוליים

↑  חנוך (זונדל) פריסמן, 'אבי מורי', בתוך ספר ריטובה, ירושלים תשל"ה, עמ' 93-94.
↑  תולדות חייהם של המשתתפים בחיבור האנציקלופדיה התלמודית שהלכו לעולמם. נדפס בסוף כרך כ"ט של אנציקלופדיה תלמודית, חשוון תשע"א.
↑  תמונת מצבתו בבית העלמין בהר הזיתים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297317105171  ISNI: 0000 0003 6956 8086  VIAF: 97348857   WorldCat (עם VIAF): 97348857
מגזין (להקה)

| --- | --- |

מגזין בפסטיבל הופ פארם, 2011
 מקום הקמה:  מנצ'סטר, אנגליה
 תקופת הפעילות:  1977–1981, 2009–2011
 סוגה:  פוסט-פאנק, גל חדש, ארט רוק
 חברת תקליטים:  EMI רקורדס, וירג'ין רקורדס, I.R.S. רקורדס
 חברים
 Howard Devoto בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 חברים לשעבר
 הווארד דווטו  ג'ון מק'גיוק  בארי אדמסון  מרטין ג'קסון  בוב דיקינסון  דייב פורמולה  פול ספנסר  ג'ון דויל  רובין סיימון  בן מנדלסון  נוקו  ג'ונתן "סטן" וייט 
 
מגזין (באנגלית: Magazine) הייתה להקת רוק בריטית שהוקמה בשנת 1977 במנצ'סטר שבאנגליה על ידי הזמר הווארד דווטו והגיטריסט ג'ון מק'גיוק. לאחר שעזב את להקת הפאנק באזקוקס בתחילת 1977, החליט דווטו להקים להקת רוק מתקדמת יותר ופחות "מסורתית". ההרכב המקורי של מגזין הורכב מדווטו, מק'גיוק', בארי אדמסון על הבס, בוב דיקינסון על הקלידים ומרטין ג'קסון על התופים.
אלבום הבכורה שלהם, Real Life מ-1978, זכה לשבחי המבקרים והיה אחד מאלבומי הפוסט-פאנק הראשונים. לאחר שהוציאו שני אלבומים נוספים, Secondhand Daylight ו-The Correct Use of Soap, עזב מק'גיוק את הלהקה ב-1980 והצטרף ללהקת סוזי והבנשיז. מגזין הוציאו אלבום אולפן נוסף ופורקו בשנת 1981. כל ארבעת אלבומיהם הגיעו ל-40 המובילים במצעד האלבומים הבריטי.
הם התאחדו בשנת 2009 לסיבוב הופעות בבריטניה עם נוקו בגיטרה. באוקטובר 2011 הוציאו אלבום של חומרים חדשים, No Thyself, ואחריו יצאו לסיבוב הופעות קצר בבריטניה.
המגזין צוטטו כמושפעים על ידי להקות ומוזיקאים כמו סימפל מיינדס, הסמית'ס, רדיוהד, פאלפ וג'ון פרושיאנטה.
חברי להקה

הרכב קלאסי
הווארד דווטו - שירה (1977–1981, 2009–2011)
ג'ון מק'גיוק - גיטרה, סקסופון, קולות רקע, קלידים (1977–1980)
בארי אדמסון - גיטרה בס, קולות רקע (1977–1981, 2009–2010)
דייב פורמולה - קלידים (1977–1981, 2009–2011)
ג'ון דויל - תופים (1978–1981, 2009–2011)
חברים אחרים
מרטין ג'קסון - תופים (1977–1978)
בוב דיקינסון - קלידים (1977)
ג'ון סקוט - גיטרה (1977)
פול ספנסר - תופים (1978)
רובין סיימון - גיטרה (1980)
בן מנדלסון - גיטרה, כינור (1981)
נוקו - גיטרה, קולות רקע (2009–2011)
ג'ונתן "סטן" וייט - גיטרה בס, קולות רקע (2010–2011)
הערות שוליים

↑  Real Life CD album reissue booklet (2007).
↑  Howard Devoto makes a comeback with his inspirational band, Magazine. - Telegraph, web.archive.org, ‏2014-05-18
↑  MAGAZINE, Official Charts, ‏1978-02-11 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX231405  GND: 10276345-8  ISNI: 0000 0001 2342 5990  LCCN: n94063260  MusicBrainz: 043324ca-100d-48ce-8c7c-fd015afc103b  NKC: xx0158790  SUDOC: 15836581X  VIAF: 143856398   WorldCat (עם VIAF): 143856398
איב (ראפרית)

| --- | --- |

איב בשנת 2011
 לידה:  10 בנובמבר 1978 (בת 46) פילדלפיה, ארצות הברית 
 שם לידה:  איב ג'האן ג'פרס
 שם במה:  Eve 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1996
 מקום לימודים:  תיכון מרטין לותר קינג 
 סוגה:  היפ הופ • R&B
 שפה מועדפת:  אנגלית אמריקאית, אנגלית 
 חברת תקליטים:  Aftermath,Geffen,Interscope,Full Surface,Ruff Ryders
 פרסים והוקרה:  פרס גראמי לביצוע הראפ/שירה הטוב ביותר (2002)  פרס אמי לבידור בשעות היום למנחה תוכנית האירוח הטוב ביותר (2019)  פרס אמי לבידור בשעות היום למנחה תוכנית האירוח הטוב ביותר (2020) 
 www.evefans.com
 פרופיל ב-IMDb
 
איב ג'האן ג'פרס קופר (באנגלית: Eve Jihan Jeffers Cooper; נולדה ב-10 בנובמבר 1978) היא ראפרית, פזמונאית, שחקנית ומנחת טלוויזיה אמריקאית, זוכת פרס גראמי ושני פרסי האקדמיה למוזיקה. היא ידועה בשמות הבמה שלה: איב (באנגלית: Eve) ואי-וי-אי (באנגלית: E-V-E).
חייה המוקדמים

איב נולדה בפילדלפיה, פנסילבניה, בתם של ג'ולי וילצ'ר, מנהלת בחברת הוצאה לאור וג'רי ג'פרס, מפקח במפעל כימיקלים. איב התגוררה בפילדלפיה המערבית עד גיל 13, עד שמשפחתה עברה לשכונת ג'רמנטאון בצפון מערב פילדלפיה. היא סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון ע"ש מרטין לותר קינג בפילדלפיה.
בגיל 18 עבדה כחשפנית עד שהראפר מייז שכנע אותה להפסיק. בשנת 1999, איב דיברה על כך בראיון למגזין רולינג סטון ואמרה "זה היה עמוס; יש שיר על זה באלבום שלי "Heaven Only Knows". אבל אני לא מצטערת על זה - הייתי בת שמונה עשרה ומבולבלת, עברתי בעיות אישיות. עשיתי את זה בערך חודש, ושמחתי שעשיתי את זה. זה עזר לי למצוא את איב, עזר לי להיות רצינית. זה היה מדכא - להרבה מהנערות האלה יש שלושה או ארבעה ילדים. הייתי יושבת שם ואומרת: 'איב, את לא שייכת לכאן, זה לא העולם שלך". את אהבתה למוזיקה היא גילתה לאחר מכן, כאשר שרה במקהלות רבות ואף הקימה להקת בנות (Dope Girl Posse או EDGP) עם אמרגן. הלהקה ביצעה קאברים לשירים של להקות כמו אן ווג ולהקת ה-R&B העכשווית Color Me Badd.  האמרגן שלהן הציע להם להתחיל לעשות ראפ, ואיב דבקה בזה. לאחר שהקבוצה התפרקה, איב החלה לעבוד על קריירת סולו.
קריירה מוזיקלית

איב מכרה מיליוני עותקים מאלבומיה במהלך הקריירה שלה. האלבום השני שלה, "Scorpion", זיכה אותה בפרס גראמי. האלבום השלישי שלה, "Eve-Olution", היה המצליח ביותר מבין אלבומיה ומכר 4.8 מיליון עותקים רק בארצות הברית. במהלך שלושת אלבומיה הראשונים שיתפה פעולה עם אומנים שונים כגון מיסי אליוט, DMX, סנופ דוג ונייט דוג, אלישה קיז ופיית' אוונס.
כמו כן, שיתפה איב פעולה עם הזמרת גוון סטפאני בלהיט "Let Me Blow Ya Mind" שזיכה את השתיים בפרס גראמי לשיר הראפ הטוב ביותר לשנת 2002 ופרס MTV Music Awards עבור הקליפ הנשי הטוב ביותר לשנת 2001. מאוחר יותר, בשנת 2005, החזירה איב טובה לגוון סטפאני והתארחה בשיר "Rich Girl" שנכלל באלבומה של סטפאני "Love. Angel. Music. Baby.‎". השיר הפך במהרה ללהיט גדול והיה מועמד לפרס גראמי עבור שיר הראפ הטוב ביותר.
באלבומה הרביעי, שיצא לאור בשנת 2013, משתפת איב פעולה עם אומנים מובילים במוזיקת ההיפ הופ. העבודה על האלבום נערכה כשלוש שנים ובין מפיקיו ניתן למצוא את סוויז ביטז, ד"ר דרה, טימבלנד, צמד הנפטונז ועוד רבים. באלבום מתארחים אומנים מובילים כמו שון פול, מרי ג'יי בלייג', ניו-יו, טי. איי., פארל ויליאמס ועוד. גם שני המפיקים הראשיים באלבום, טימבלנד וסוויז ביטז, מתארחים באלבום.