stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארון קבורת תבנת
הערות שוליים

↑  עורך: בנימין מזר, ערך "תבני", אנציקלופדיה מקראית: אוצר הידיעות של המקרא ותקופתו כרך ח, הוצאת מוסד ביאליק, 1981, עמ' 414
↑  נחום סלושץ, אוצר הכתובות הפניקיות, דביר, 1942, עמ' 29
↑  Jessup, Henry Harris, Fifty-Three Years In Syria (עמ' 506-507), Fleming H. Revell Company, ‏1910
↑  גופנים:, Google Noto, Culmus
↑  HAELEWYCK, Jean-Claude (2011). "L'inscription phénicienne de Tabnit (KAI 13) Essai de vocalisation". Res Antiquae, Safran Publishers. VIII.
↑  נחום סלושץ, אוצר הכתובות הפניקיות, דביר, 1942, עמ' 15–17
חתך של הנקרופוליס של אייאה. ארון הקבורה של תבנת משורטט מצד שמאל למטה.
שלד תבנת לאחר הוצאתו מארון הקבורה
הכתובת הפיניקית
הגולגולת של תבנת
ארון הקבורה של הורחבית מסקארה, הדומה בסגנונו לארון הקבורה של תבנת
שפך נהר

.
שפך הנהר ריו דה לה פלטה לאוקיינוס האטלנטי באמריקה הדרומית. המים חומים בשל הסחף הרב הנישא מהנהרות אורוגוואי ופרנה.
שפך נהר, או "אסטואר" (באנגלית: Estuary), מציין את מקום המפגש של מי הנהר עם קו הסיום שלו בים או באגם. אם שפך הנהר פתוח לרווחה, נוצר במקום נמל טבעי ונוח. בשפכי נהר כאלה הוקמו נמלי הערים רוטרדם, ניו יורק, בואנוס איירס, לונדון, מומבאי, המבורג ואנטוורפן ועוד. בשפך נהר שצורתו משולשת דוגמת דלתה, נערמים משקעי חול ובוץ שהנהר סחף בדרכו מן ההרים אל החוף. מצבורים אלה יהפכו לשטח יבשתי נוסף, ההולך וגדל וממלא בעפר את הדלתה.
נהר גדול הנשפך לים "ממתיק" את המים המלוחים מרחק רב אל תוך הים, ואילו בנחל קטן משתנה מליחות המים סמוך לשפכו ככל שזה קרוב אליו. יצורים רבים הסתגלו לחיים בשפך הנחל והם עמידים לטווח מליחויות רחב. לעומת זאת, ישנם יצורים שהסתגלו לקיום בדרגת מליחות מסוימת שבין מים מתוקים למי ים, וחוקר מיומן יוכל להבחין בחיגור הנוצר ממקום השפך אל מעלה הנחל. בחיגור שכזה אפשר למצוא יצורים המצויים בתחום מחיה מצומצם ולא עוזבים אותו ואף אינם מתערבבים עם יצורים בתחום מחיה אחר, הסמוך אליהם.
ישנם סוגים שונים של שפכי נהר, בהם המים מתוקים ומלוחים לסירוגין, בדרך כלל בהשפעת הגאות והשפל, בהם המליחות גבוהה יותר אף מהמליחות בים, עקב התאדות מרובה – סוג זה נמצא באזורים מדבריים, וסוגים נוספים.
צורות השפכים

שפך נהר שצורתו כמשפך – מין משולש שבסיסו כלפי הים וקודקודו במעלה נהר, נפוץ בעולם. צורת נוף זו נוצרת מפעילותם של מי הנהר וגלי הים אשר שוחקים את גדות הנהר הקרובות אל אזור השפך ובמהלך הזמן מרחיבות אותו מעת לעת. התרחבות של שפך הנהר והפיכתו לצורה של משפך מתרחשת באזורים בהם הגאות והשפל חזקים והנהר אינו מסיע די סחף ליצירת דלתה. בנוסף לכך נוצר גבול בתוך הים כתוצאה מהשפך הבנוי מאיים וגבעות תת-ימיות. מפרץ סנט לורנס הוא האסטואר הגדול בעולם וריו דה לה פלטה הוא האסטואר הרחב ביותר בעולם, כ-300 ק"מ.
ישנן צורות נוספות של שפכי נהר כמו פיורדים – הנוצרים כתוצאה מתנועת קרחונים קדומה, תעלות – הנוצרות כתוצאה מתנועות טקטוניות ומבנה הקרקע וכן צורות אחרות.
שפכי הנחלים בישראל

שפך נחל נעמן
שפך נחל חדרה
שפך נחל הירקון
שפך נחל אלכסנדר
שפך נחל קישון
שפך נחל לכיש
בעלי חיים אופייניים לשפכי נהרות בישראל

חברת בעלי החיים בשפך הנהר והנחל:
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  בגוף המים אמנון מצוי  הידרה  כולכיתיים  סרטן הנחלים  עלוקות  צב ביצות מצוי  צלופח הנהרות  צפרדע הנחלים  שחריר הנחלים  שפירית  שפמנון |  בגדת הנהר אנפה גמדית  דנאית  זמיר  חתול ביצות  רפרף ההרדוף  שלדג  שפירית |  אזור המים המלוחים בלוט הים  חופמי הצווארון הגדול  חופמי הצווארון הקטן  חופמי אלכסנדרוני  נרתיקית הנחל  סרטן כחול אמריקאי |  בחוף חולי אבובית ישרה  בצנית  ברווזון הים  גיטרן מצוי  ונוס מצויה  חופמי  טבורית  כייסן  ליביה נאכלת  נתרן  סירת ים  ערבה  שחפית  שחף כפי |
שפרירית
סרטן נחלים
נאווית
שחף אגמים
שקנאי
תנין אמריקני
ראו גם

דלתה
יוסף הרמלין

יוסף הַרְמְלִין (19 באפריל 1922 – 12 בספטמבר 1994) היה ראש שירות הביטחון הכללי (שב"כ) בשנים 1964–1974 ובשנים 1986–1988, ושגריר ישראל באיראן ובדרום אפריקה.
תחילת חייו

הרמלין נולד ב-19 באפריל 1922 בווינה שבאוסטריה והיה חבר בתנועת הנוער המכבי הצעיר ובאגודת הכח וינה. הוא עלה לארץ ישראל ב-17 באפריל 1939 במסגרת עליית הנוער, חצי שנה לאחר ליל הבדולח. היה חניך כפר הנוער בן שמן וחבר בגרעין גורדוניה מעפילים שהקים את קיבוץ נוה ים.
קריירה

הרמלין הצטרף לארגון ההגנה וסיים קורס מפקדי כיתות. ב-1942 התנדב לצבא הבריטי ושירת בשורותיו במשך חמש שנים. עם שובו לארץ ישראל גויס שוב להגנה על ידי חיים לסקוב ועסק בהדרכה והכשרה צבאית. במלחמת העצמאות השתתף במבצע נחשון ופיקד על הפלוגה המסייעת של גדוד 58 בחטיבת גבעתי.
בפברואר 1949 גויס הרמלין לשב"כ על ידי איסר הראל. הוא התקדם בשירות, מונה לסגן ראש השב"כ ב-1960, ועמד בראשו בשנים 1964–1974. לאחר פרישתו היה שגריר ישראל באיראן (1978–1979), אך לא הספיק להגיש את כתב האמנתו לפני סגירת שגרירות ישראל בטהראן בעקבות המהפכה האיראנית. בשנים 1979–1981 שימש כשגריר ישראל בדרום אפריקה. כמו כן כיהן כממונה על ביקורת מערכת הביטחון במשרד מבקר המדינה.
עם התפטרותו של אברהם שלום מראשות השב"כ, בעקבות פרשת קו 300, נקרא הרמלין לעמוד בשנית בראש הארגון, בשנים 1986–1988. לאחר פרישתו מהשב"כ עבד בעיריית ירושלים כממונה על קליטת עלייה בעיר.
שימש כיו"ר חברת תשתיות נפט ואנרגיה.
משפחה ומורשת

מאשתו הראשונה נולדו לו שתי בנות. אשתו השנייה, שרה (שריקה) גרבר, אחותו של השחקן יוסי גרבר, הייתה יקירת תל אביב ואלמנתו של סא"ל אשר דרומי (פופובסקי), שנהרג יחד עם אלוף אסף שמחוני בהתרסקות מטוס.
הרמלין אימץ את בנם של שריקה ואשר, אלון, ששינה את שם משפחתו להרמלין. אלון הרמלין הוא פרופסור לביולוגיה במכון ויצמן למדע, ומכהן נכון ל-2023 כסגן נשיא המכון למנהל וכספים. רעייתו של אלון, מיכל, היא בתו של אברהם ארנן.
לזכרו של יוסף הרמלין הוקמה קרן מלגות לאנשי שב"כ. בניין ההנהלה של חברת תשתיות נפט ואנרגיה בהרצליה קרוי על שמו.
ראו גם

חילוץ הישראלים מאיראן (1979)
לקריאה נוספת

אפרים לפיד, לוחמי הסתר - המודיעין הישראלי מבט מבפנים, ידיעות ספרים, 2017.
הערות שוליים

1 2  Harmelin Josef, ארכיון המדינה
↑  גדעון צור, הנציגות הישראלית, מעריב, 23 בפברואר 1979
1 2  שלום ירושלמי, הרמלין קולט עלייה מרוסיה, כל העיר, 9 בפברואר 1990
↑  פרופ' אלון הרמלין, באתר מכון ויצמן למדע
↑  חתונה מודיעינית, באתר העולם הזה, ‏21 בספטמבר 1977
ניסוי מילר-יורי

ניסוי מילר-יורי נחשב לניסוי פורץ דרך בחקר ראשית החיים. הניסוי שאף לדמות את הסביבה על כדור הארץ הקדמון והדגים יצירה ספונטנית (שעשויה מחומרי מוצא פשוטים) של מולקולות היסוד המאפיינות יצורים חיים. את הניסוי ערך סטנלי מילר בהנחייתו של הרולד יורי באוניברסיטת שיקגו בשנת 1953.
הניסוי ותוצאותיו > רקע ומטרת הניסוי

מטרת הניסוי הייתה לדמות את הסביבה ששררה על כדור הארץ הקדמון, על פי ההשערות, במטרה לבחון האם מולקולות יסוד, המרכיבות את כל היצורים החיים על פני כדור הארץ, יכלו להיווצר באופן ספונטני בסביבה זו.
יורי העלה את התאוריה כי האטמוספירה על כדור הארץ הקדמון הייתה אטמוספירה מחזרת, המורכבת ממימן, ממתאן, מאמוניה וממים, בדומה לאטמוספירה בענקי הגז, דוגמת צדק. אף על פי שהשערה זו התגלתה כמוטעית מאוחר יותר וכיום מקובל כי האטמוספירה על כדור הארץ הקדמון הייתה אטמוספירה חצי-מחזרת, על סמך השערתו זו ביצע יורי יחד עם הסטודנט שלו, סטנלי מילר, את סדרת הניסויים תחת התנאים המשוערים ששררו לדעתם על כדור הארץ הקדמון.
הניסוי ותוצאותיו > מהלך הניסוי

הניסוי בוצע במערכת צינורות זכוכית סגורה ומעגלית (ראו תרשים) ובה תערובת גזים בהרכב המשוער של אטמוספירת כדור הארץ הקדמון (מתאן, אמוניה, מימן ואדי מים). למערכת חובר מכל מלא בתמיסה המדמה בהרכבה מי-ים. תמיסה זו חוממה ליצירת אדי מים שנחשפו לניצוצות חשמליים, שנוצרו על ידי אלקטרודות טונגסטן כדי לדמות ברקים. לאחר מכן קוררו אדי המים וחזרו למכל המקורי. באופן זה עברה התמיסה מחזורי אידוי ועיבוי, כפי שקורה למי ים ההופכים לאדי מים, עננים, ובסופו של דבר גשם. הניסוי נמשך כשבוע ובסופו נמדדו כמויות התרכובות שנוצרו מחומרי המוצא הבסיסיים. התמיסה שנוצרה בניסוי זכתה לכינוי "המרק הקדמון".
הניסוי ותוצאותיו > תוצאות הניסוי

בסופו של הניסוי נמדדו כמויות החומרים שנוצרו במערכת. נתגלה כי מכ-10%-15% מתכולת הפחמן במערכת הניסוי (שמקורו במתאן) נוצרו תרכובות אורגניות. 2% מתכולת הפחמן בניסוי הפכו לחומצות אמינו - 3 מתוך 20 חומצות האמינו המופיעות ביצורים חיים. חומצת האמינו שנוצרה בשכיחות הגדולה ביותר הייתה גליצין, חומצת האמינו הקצרה והפשוטה ביותר. לא הייתה העדפה לכיראליות מסוימת של התוצרים - התערובת שהתקבלה הייתה רצמית.
הניסוי הדגים היווצרות ספונטנית של תרכובות אורגניות מורכבות, מחומרי מוצא פשוטים. מילר הראה לראשונה כי חומצות אמינו, חומר המוצא של חלבונים, יכולות בתנאים מסוימים להיווצר באופן ספונטני ממולקולות פשוטות ביותר.
פרשנות על הניסוי

סדרת הניסויים עוררה עניין רב בקהיליה המדעית בעולם כולו והיא נחשבת לאחד מהניסויים הקלאסיים של חקר ראשית החיים. זאת למרות שכיום מקובל כי התנאים שבהם בוצע הניסוי אינם משקפים את ההרכב האטמוספירי ששרר על כדור הארץ הקדמון.
ניסוי זה היווה מקור השראה לניסויים דומים רבים אחריו, שהראו מנגנונים שונים ומגוונים ליצירת תרכובות אורגניות מורכבות מחומרי מוצא פשוטים יותר, תחת מגוון תנאים שייתכן ששררו על כדור הארץ הקדמון.
ראו גם

המרק הקדמון
מוצא החיים
בריאה ספונטנית
עולם הרנ"א
אטמוספירת כדור הארץ
לקריאה נוספת

המאמר המקורי מאת סטנלי מילר בארכיון האינטרנט כפי שהתפרסם בכתב העת המדעי science.
הערות שוליים

↑  ז. שמואלי, היוכל המדע ליצור חיים?, חרות, 9 באוגוסט 1956
תרשים המתאר את מערכת הניסוי
המרכז הלאומי למלחמה בטרור

| --- | --- |

 מידע כללי
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 סוכנות אם:  משרד מנהל המודיעין הלאומי
 תאריך הקמה:  27 באוגוסט 2004 
 מנהל:  Christine Abizaid 
 מטה מרכזי:  מקלין 
 www.nctc.gov
 
המרכז הלאומי למלחמה בטרור (באנגלית: National Counterterrorism Center, בקיצור: NCTC) הוא ארגון ממשלתי של ארצות הברית האחראי לתיאום מאמצי הלחימה בטרור הלאומית והבינלאומית. מטהו ממוקם ב־Liberty Crossing, מתחם מודרני ליד פינת טייסון במקלין, וירג'יניה. המרכז מייעץ בנושא טרור.
מהווה חלק ממשרד מנהל המודיעין הלאומי, כשהיא מאגדת מומחים מסוכנויות פדרליות אחרות, כולל CIA ,FBI, מחלקת ההגנה והמחלקה לביטחון המולדת.
בשנת 2012 העניק התובע הכללי של ארצות הברית אריק הולדר לסוכנות את הסמכות לאסוף, לאחסן ולנתח אוספי נתונים נרחבים על אזרחי ארצות הברית שהורכבו ממקורות ממשלתיים ולא ממשלתיים בגין התנהגות חשודה באמצעות ניתוח תבניות ושיתוף מסדי הנתונים עם מדינות זרות. המאמץ עורר מחלוקת על מאמציו למניעת פשע, שהושוו למשרד למודעות מידע והצעתו לביצוע מעקב המוני.
היסטוריה

הארגון שקדם ל־NCTC, המרכז לשילוב איומי טרור (Terrorist Threat Integration Center, TTIC), הוקם ב־1 במאי 2003 ידי הנשיא ג'ורג' וו. בוש. הנשיא בוש הודיע על הקמת TTIC בנאום מצב האומה בשנת 2003. TTIC הוקמה בתגובה להמלצות הוועדה הלאומית להתקפות טרור על ארצות הברית (ועדת 9/11) שחקרה את פיגועי הטרור ב-11 בספטמבר 2001. בין היתר, ועדת 11 בספטמבר הגיעה למסקנה ש"אף אחד מהצעדים שננקטו על ידי ממשל ארצות הברית לפני 11 בספטמבר לא הטריד ואף עיכב את התקדמות מזימת אל-קאעידה".
החוק לרפורמת מודיעין ומניעת טרור משנת 2004 שינה את שמו של המרכז מ־TTIC ל־NCTC והציב אותו תחת משרד מנהל המודיעין הלאומי של ארצות הברית. יש לו גישה למאגרי מידע שונים, כולל אלה של NSA ו־CIA, ואחראי על מסד הנתונים של סביבת נתונים לזיהוי מחבלים (Terrorist Identities Datamart Environment ,TIDE). כמו כן, הוא מפעיל את מאגר הנתונים למעקב אחר אירועים עולמיים הנגישים לציבור.
פעילויות

המרכז מנתח מודיעין טרור כולל מודיעין על איומים מקומיים פוטנציאלים; עוקב אחר תקשורת בינלאומית ופנימית לאיתור איומים פוטנציאליים; מייצר מידע הניתן להפעיל כדי למנוע מעשים פליליים מבית; מאחסן מידע על טרור; תומך בפעילות נגד טרור באמצעות טכנולוגיית מידע ומתכנן פעילויות נגד הטרור בהנחיית נשיא ארצות הברית, המועצה לביטחון לאומי והמועצה לביטחון המולדת.
באוגוסט 2019 דיווח The Daily Beast כי המרכז החל לעבוד על סיכול ריגול למאבק בטרור פנים.
יעדים

מטרותיה כוללות מתן מידע על טרור לקהילת המודיעין; לספק רשימות מפורטות של מחבלים, קבוצות ואירועי טרור ברחבי העולם; לתמוך בתגובה לאירועי טרור בארצות הברית ובעולם; לכתוב הערכות ותדרוכים עבור קובעי המדיניות.
לאחר ניסיון לבצע פיגוע טרור בחג המולד 2009 בטיסה 253 של נורת'ווסט איירליינס, הוטל על NCTC ליצור תהליך "לתעדף באופן יסודי וממצה" את קשרי האיום בטרור; לזהות פעולות מעקב על ידי מודיעין, אכיפת חוק וביטחון פנים; והגביר את מסד הנתונים של "סביבת נתונים לזיהוי מחבלים." כדי להוסיף שמות לרשימות המעקב.
סביבת נתונים לזיהוי מחבלים

סביבת נתונים לזיהוי מחבלים (Terrorist Identities Datamart Environment, TIDE) היא מאגר שמורכב על ידי NCTC ובו למעלה מ-1,200,000 זהויות של אנשים החשודים בקשרי טרור וגורמים מקומיים בעלי עניין, כולל שמות של מחבלים ידועים או חשודים וכן שלוחות טרור.
ראשי המרכז > מנהלים

ג'ון א. ברנן (זמני) (2004–2005)
ג'ון סקוט רד (2005–2007)
מייקל א. לייטר (ממלא מקום) (2007–2008)
מייקל א. לייטר (2008–2011)
מתיו ג 'אולסן (2011–2014)
ניקולס ראסמוסן (2014–2017)
ראסל טרוורס (ממלא מקום) (24 בדצמבר 2017–27 בדצמבר 2018)
ג'וזף מגווייר (27 בדצמבר 2018–15 באוגוסט 2019)
ראסל טרוורס (ממלא מקום) (16 באוגוסט 2019–18 במרץ 2020)
לורה שיאו (ממלאת מקום) (3 באפריל–10 באוגוסט 2020)
כריסטופר ס. מילר (10 באוגוסט–10 בנובמבר 2020)
סטיב ואנץ' (10 בנובמבר 2020–הווה)
ראו גם

המטה לביטחון לאומי
הוועדה הלאומית למלחמה בטרור (רוסיה)
המרכז המשולב לניתוח טרור
המרכז המשותף למלחמה בטרור
Nel blu dipinto di blu

"Nel blu dipinto di blu" (בעברית: "כחול צבוע בכחול"), ידוע גם בשם "Volare", הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר האיטלקי, דומניקו מודוניו. השיר הולחן ונכתב על ידי מודוניו ופרנקו מיליאצ'י. השיר יצא לאור כסינגל ב-1 בפברואר 1958. בין החודשים אוגוסט–ספטמבר 1958, השיר הגיע חמש פעמים לראש מצעד הבילבורד הוט 100 האמריקאי, ובסוף שנת 1958, זכה במקום הראשון במצעד הבילבורד השנתי. ב-4 במאי 1959, זכה השיר בטקס פרסי גראמי ה-1 בפרס הקלטת השנה ושיר השנה.
בשנת 1958, השיר ניצח בפסטיבל הסן רמו, ונבחר לייצג את איטליה באירוויזיון 1958, שם זכה במקום השלישי עם 13 נקודות. לאחר התחרות, השיר נמכר בכ-22 מיליון עותקים ברחבי העולם, ובכך הפך לאחד מהשירים המוכרים ביותר מתחרות האירוויזיון ומפסטיבל הסן רמו.
רקע > כתיבה

פרנקו מיליאצ'י התחיל לעבוד על מילות השיר ביוני 1957, בהשראת שני ציורים של הצייר היהודי מארק שאגאל. הוא תכנן ללכת לים עם מודוניו, אבל כשחיכה לו, הוא החליט לשתות כוס יין ונרדם. כשהוא התעורר הוא בהה בציורים של שאגאל. בציור "Le coq rouge", מיליאצ'י ראה אדם צבוע בצבע צהוב, ובציור "Le peintre et la modelle", ראה את חצי פרצופו של שאגאל צבוע בכחול. לכן, מיליאצ'י החל לכתוב שיר על אדם כחול שמסוגל להתעופף. מיליאצ'י התייעץ עם מודוניו, וביחד הם כתבו את השיר.
רקע > סוגה מוזיקלית

השיר הוא בלדת שאנסון דרמטית. במרכז מילות השיר עומד מודוניו ששר על התחושות שלו כשהוא עם אהובתו, תחושות הדומות לתעופה. השיר נפתח בפרלוד, שלא נמצא ברוב גרסאות הכיסוי של השיר.
| תרגום לעברית | המקור האיטלקי |
| --- | --- |
  אני חושב שחלום כזה לעולם לא יחזור.  צבעתי את ידיי ופניי בצבע כחול;  ופתאום רוח סוערת העיפה אותי לאוויר,  והתחלתי לעוף בשמיים האינסופיים.  :   Penso che un sogno così non ritorni mai più. Mi dipingevo le mani e la faccia di blu;  poi d'improvviso venivo dal vento rapito,  e incominciavo a volare nel cielo infinito
תחרות הזמר של האירוויזיון > פסטיבל סן רמו

בשנת 1958, השיר השתתף בקדם האיטלקי לאירוויזיון 1958, "פסטיבל סן רמו ה-8". השיר נרשם לתחרות דקות ספורות לפני סגירת ההרשמה. חבר השופטים כמעט פסל את השיר, אך לבסוף השיר התקבל לתחרות. ב-31 בינואר 1958, השיר ניצח בחצי הגמר השני של התחרות והעפיל לגמר הגדול. ב-1 בפברואר באותה השנה, השיר ניצח במקום הראשון, ונבחר לייצג את איטליה באירוויזיון. אל המקום השני הגיעו הזמרות נילה פיצי וטונינה טוריאלי עם השיר "L'edera".
תחרות הזמר של האירוויזיון > באירוויזיון

מודוניו הופיע ראשון בסדר ההופעות, לפני קורי ברוקן ההולנדית. מודוניו ביצע פעם נוספת את השיר בתום כל עשרת הביצועים עקב תקלה טכנית בשידור במהלך הביצוע שלו. בתום ההצבעה השיר זכה במקום השלישי, עם 13 נקודות.
מודוניו ייצג שוב את איטליה באירוויזיון 1959 עם השיר "Piove (Ciao, ciao, bambina)".
הצלחה מסחרית

השיר זכה להצלחה מיד עם צאתו באיטליה, ונמכר בכ-20,000 עותקים ב-12 הימים הראשונים מצאתו. בפברואר 2013, הוערך כי השיר נמכר ב-800,000 עותקים באיטליה. בשל הצלחתו באיטליה, יצא השיר גם בארצות הברית ובשאר יבשת אירופה. ב-4 באוגוסט 1958, הגיע השיר למקום ה-54 במצעד הבילבורד הוט 100, ושבוע לאחר מכן, עלה למקום ה-2, וזכה בקפיצה הגדולה בהיסטוריה למקום השני במצעד. ב-18 באוגוסט, עלה השיר למקום הראשון במצעד. לאחר מכן, השיר הגיע למקום הראשון חמש פעמים נוספות, מכר 2 מיליון עותקים בארצות הברית וזכה בשיר השנה של מצעד הבילבורד. "Nel blu dipinto di blu" הפך לשיר הראשון שלא בשפה האנגלית שזכה בתואר "שיר השנה של הבילבורד". השיר החזיק בתואר עד שנת 1994, כשהשיר "The Sign" של הלהקה השוודית, אייס אוף בייס, זכה במקום הראשון. ב-6 בספטמבר 1958, השיר הגיע למקום ה-15 במצעד הסינגלים הבריטי, ולאחר שבוע, עלה למקום העשירי. השיר הגיע למקום השני במצעד הסינגלים הנורווגי ובמצעד הסינגלים ההולנדי. בשנת 2004, השיר הוכתר לשיר המושמע ביותר באיטליה לאותה השנה על ידי אגודת הסופרים האיטלקיים.
פרסים

ב-4 במאי 1959, השיר זכה בפרס הקלטת השנה ושיר השנה בטקס פרסי גראמי הראשון. השיר הפך לשיר היחידי שלא באנגלית ולשיר האירוויזיוני היחידי שזכה בפרס גראמי. בשנת 2005, השיר זכה במקום השני בשיר היובל באירוויזיון. בשנת 2008, ביום השנה ה-50 לשיר, הופק באיטליה בול דואר מיוחד, המציג אדם שעף על רקע כחול.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1958)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1958)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1958)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1958)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ארצות הברית | בילבורד הוט 100 | 1 |  |
|  ארצות הברית | מצעד שירי ה-R&B | 2 |  |
|  הולנד | מצעד 40 הסינגלים ההולנדיים | 2 |  |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד הסינגלים הבריטי | 10 |  |
|  ולוניה | אולטראטופ 40 | 6 |  |
|  נורווגיה | VG-lista | 2 |  |
|  פלנדריה | אולטראטופ 50 | 5 |  |
|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2013)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2013)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2013)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2013)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  איטליה | מצעד הסינגלים האיטלקי | 55 |  |
|   ‏‏‏  מצעדי כל הזמנים (1958–2018)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי כל הזמנים (1958–2018)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי כל הזמנים (1958–2018)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדי כל הזמנים (1958–2018)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ארצות הברית | בילבורד הוט 100 | 167 |  |
מיקומי שיא > גרסה בעברית

גרסה בעברית נכתבה בידי עליזה שכטר,בעיבודו המוזיקלי של אדי הלפרן, ובוצעה בידי הזמר בן שרון בשנת 1959.
אליעזר שביד

| --- | --- |

 לידה:  7 בספטמבר 1929 ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  18 בינואר 2022 (בגיל 92) ירושלים, ישראל 
 ענף מדעי:  היסטוריה, היסטוריה של עם ישראל, פילוסופיה יהודית 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מנחה לדוקטורט:  שלמה פינס 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1994) 
 
אליעזר שְבַיְד (ב' באלול תרפ"ט, 7 בספטמבר 1929 – ט"ז בשבט תשפ"ב, 18 בינואר 2022) היה פרופסור למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית. מחשובי חוקרי מחשבת ישראל, הוגה דעות ומחנך, חתן פרס ישראל בחקר מחשבת ישראל לשנת ה'תשנ"ד 1994.
ביוגרפיה > ראשית חייו

אליעזר שביד נולד וגדל בירושלים והתחנך בבית ציוני-סוציאליסטי להורים אנשי העלייה השלישית. אביו, צבי ישראל שביד, יליד גליציה, היה משורר עברי, סופר ומתרגם, שעלה לארץ ישראל מברלין, שבה קנה את השכלתו האוניברסיטאית. אמו, אסנת רוזין, הייתה מחנכת ועלתה כחלוצה מרוסיה במסגרת תנועת "פועלי ציון". בעממי למד בבית הספר לילדי עובדים על שם חיים ארלוזורוב. בגיל עשר הצטרף לתנועת הנוער החלוצית "המחנות העולים". הוא המשיך את לימודיו בבית הספר התיכון של "זרם העובדים" בירושלים (בית חינוך - תיכון עירוני ג' (ירושלים)).
בשנת 1947 סיים את לימודיו בהצטיינות ויצא, במסגרת "התנועה המאוחדת" (איחוד פלג של "המחנות העולים" עם תנועת "גורדוניה"), להכשרה חקלאית בקיבוץ כפר בלום שבצפון עמק החולה, ולשירות בפלמ"ח (פלוגה ב' של הגדוד השלישי, חטיבת יפתח). כאשר פרצה מלחמת העצמאות לחם במסגרת מחלקתו וגדודו בגליל העליון (הגנה על השיירות, קרבות נבי-יושע, ליל הגשרים, שחרור צפת), אחר-כך בחזית המרכז (כיבוש לוד ורמלה, פרוזדור ירושלים ולטרון) ולבסוף בקרבות על משלטי הנגב.
ביוגרפיה > עבודה חינוכית בקיבוץ ובצה"ל

עם סיום המלחמה נמנה שביד עם מייסדי קיבוץ צרעה שבפרוזדור ירושלים. כחבר הקיבוץ היה פעיל ב"מרכז" של "איחוד הקבוצות והקיבוצים" ובוועדת התרבות המרכזית של תנועה זו ועמד בראשות מחלקת ההדרכה של "התנועה המאוחדת". בתפקיד זה חיבר חלק ניכר מתוכניות החינוך לשכבות הבוגרות של התנועה.
בשנת 1951 התחיל לפרסם מאמרים על לקחי מלחמת השחרור, על עתיד התנועה הקיבוצית לאחר הקמת המדינה ועל החינוך היהודי בישראל, וכן מאמרי ביקורת על הספרות העברית החדשה ועל סופרי ומשוררי דור הפלמ"ח. הבמות שבהן פרסם את מאמריו היו כתבי העת "שדמות", "ניב הקבוצה", "הפועל הצעיר" ו"מולד". בהמשך דרכו, עם התחלת לימודיו באוניברסיטה העברית, פרסם מאמרים בנושאי חינוך וחברה, יהדות וציונות וביקורת הספרות בכמה כתבי-עת חדשים: "מבואות", "משא" (המוסף הספרותי של העיתון "למרחב"), "בטרם", "כיוונים", "כיוונים חדשים" ו"גשר". היה חבר המערכת של כתבי העת: "שדמות", "מבואות", "בטרם" ו"גשר". אחרי מלחמת ששת הימים הצטרף למערכת כתב העת לענייני יהדות "פתחים" ופרסם בו מאמרים רבים, כן השתתף במחלקת החינוך של ההסתדרות הציונית, בסמינרים למדריכים ובהוצאת סדרת חוברות של "מקורות הציונות" בצירוף מבואות. רבים ממאמריו תורגמו ליידיש ולאנגלית בכתבי העת של ההסתדרות הציונית.
שירת במילואים, תחילה בחיל הקשר ואחר כך במסגרת הפעילות של קצין חינוך ראשי עד 1980. הרצה במוסדות החינוך של צה"ל וביחידות, שימש יועץ לחינוך יהודי וציוני לקצין חינוך ראשי ופרסם מאמרים בנושאים אלה בכתב העת של צה"ל "סקירה חודשית".
ביוגרפיה > האוניברסיטה העברית

בשנת 1953 התחיל ללמוד באוניברסיטה העברית בחוגים: פילוסופיה עברית, קבלה ותולדות עם ישראל (תקופת בית שני וימי הביניים). מוריו העיקריים היו הפרופסורים שלמה פינס, גרשום שלום ויצחק בער. למד גם שעורים בתלמוד אצל פרופסור אפרים אלימלך אורבך, שיעורים בפילוסופיה אצל פרופסור נתן רוטנשטרייך ובספרות יידיש אצל פרופסור דב סדן.
סיים את לימודי המאסטר בהצטיינות יתרה בשנת 1961. עבודת הדוקטור שלו נכתבה בהדרכת פרופסור שלמה פינס. הנושא: "הביקורת המושכלת על האריסטוטליות אצל פילוסופים יהודים בימי הביניים". היא אושרה על ידי סנט האוניברסיטה בשנת 1963 ומאז התחיל ללמד במסגרת החוג לפילוסופיה עברית וקבלה כמדריך. בשנת 1967 עלה לדרגת מרצה בכיר, בשנת 1972 התמנה לפרופסור חבר, בשנת 1976 הופקד על הקתדרה על שם ג'ון וגולדה כהן לפילוסופיה יהודית חדשה, ומאז התרכזה עבודת המחקר וההוראה שלו בתחום הפילוסופיה היהודית החדשה. תחום זה לא נלמד עד אז במסגרת החוג באוניברסיטה העברית ולא בשום מוסד יהודי להשכלה גבוהה בישראל ומחוצה לה, והמחקר בו היה מצומצם למדי.
לאחר מיזוג החוג לפילוסופיה עברית וקבלה עם המדור של ספרות המוסר היהודית והקמת החוג הרחב למחשבת ישראל, עמד בראש החוג בשנותיו הראשונות וניהל את עיצוב הדיסציפלינה ותוכנית הלימודים. בשנת 1984 התמנה לפרופסור מן המניין. במשך תקופה זו שהה כמה שנים בשבתונים באוניברסיטאות סטנפורד, ייל והמכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטת אוקספורד, וכיהן בהם כמרצה אורח. השתתף בהקמת מכון שכטר ללימודי היהדות בראשית שנות התשעים ולימד בו עד שנת 2007.
ביוגרפיה > הוראה ופיתוח תוכניות לימודים במשרד החינוך

במקביל למשרתו באוניברסיטה העברית לימד בכמה בתי ספר, מוסדות להשכלה גבוהה ואוניברסיטאות ישראליות, בכל אחד מהם במשך 4–6 שנים. להלן רשימת מוסדות אלה כסדר עבודתו בהם: "בית הספר התיכון של זרם העובדים" בירושלים, סמינר עליית הנוער" בירושלים, "המכון להשכלה ומחקר" בבית ברל, "סמינר המורים הקיבוצי" בבית ברל, אוניברסיטת חיפה בארבע שנות ייסודה, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב בחמש השנים הראשונות לייסודה, בית הספר התיכון ליד האוניברסיטה בירושלים. בשנת 1980 עשה שנת שבתון בקריית שמונה ולימד במסגרת מכללת תל חי ובית-ספר תיכון ממלכתי. בתחילת שנות השמונים, עם פרוץ הוויכוח סביב רפורמת ההפרטה והאקדמיזציה, השתתף בתכנון, ייסוד, הקמה והוראה של "מכון כרם" להכשרת מורים במגמה הומניסטית-יהודית, שבה יוכלו ללמוד יחד דתיים לאומיים וחילוניים. הוא לימד במוסד זה במשך עשר שנים.
במקביל לפעילות ההוראתית-חינוכית השתתף במסגרת הייעוץ של משרד החינוך: הוועדה לתכנון הלימודים לקראת הרפורמה בראשית שנות השמונים, יושב ראש הוועדה לחינוך יהודי-ציוני באמצע שנות השמונים. במשך כעשר שנים כיהן כראש "ועדת המקצוע" של "מחשבת ישראל" במשרד החינוך לגיבוש תוכניות הלימודים והכשרת המורים במקצוע, יזם את הקמת "ועדת שנהר" שפעלה בשנים 1991–1994 והשתתף בה באורח פעיל. הוועדה הציעה תוכנית מקפת לרפורמה בהוראת לימודי היהדות כתרבות בבתי הספר הממלכתיים הכלליים, תוכנית שאומצה על ידי משרד החינוך אבל לא יושמה. במסגרת פעילות זו פרסם מאמרים רבים בנושאי חינוך בכתבי העת ובקובצי המאמרים של הסתדרות המורים.
בשנת 1998 פרש לגמלאות, אך המשיך ללמד שנים רבות לאחר פרישתו. את מאמריו-מסותיו האחרונים פרסם ברבעון "האומה" של המסדר על שם זאב ז'בוטינסקי, שבו ראה אכסניה מתאימה להגותו בענייני השעה, כגון: מגפת הקורונה, השפה האנגלית באוניברסיטה העברית, הדתה וכפייה חילונית, "מדינת כל אזרחיה" והאקטיביזם השיפוטי.
שביד זכה בפרס ישראל בחקר מחשבת ישראל לשנת התשנ"ד-1994, וקיבל תואר דוקטור לשם כבוד במדעי היהדות מטעם הסמינר התאולוגי היהודי בניו יורק (1996), דוקטור לשם כבוד מההיברו יוניון קולג' (2007) ויקיר ירושלים לשנת 2015.
בשנת תשס"ה חצא לכבודו ספר יובל בשם "דרך הרוח - ספר היובל לאליעזר שביד", בשני כרכים של כתב העת "מחקרי ירושלים במחשבת ישראל".
לאחר מותו נתרמה ספרייתו למדרשה למנהיגות "עין פרת", בה הוקם חדר זיכרון ללימוד המכיל את ספרייתו המקורית. המדרשה הצהירה על כוונתה להוציא מחדש את חלק מכתביו.
ביוגרפיה > משפחתו

אליעזר שביד היה נשוי עד לפטירתו לסבינה לבית פוקס, מדריכה לחינוך בתולדות האמנות בחוג לחינוך של האוניברסיטה העברית ובבית הספר לעובדי הוראה בכירים של משרד החינוך. נולדו להם שתי בנות ובן, ועשרה נכדים ונכדות.