קרב אפומטוקס
9 באפריל > כניעה

לבוש במדים הלבנים הטקסיים שלו, לי חיכה שגרנט יגיע. גרנט, שכאב הראש שלו הסתיים כשקיבל את הפתק של לי, הגיע לבית מקלין במדים מנותזי בוץ - מעיל שק מטעם ממשלתי עם מכנסיים תחובים במגפיים בוציים, ללא זרועות צד, ורק רצועות הכתף המוכתמות שלו מציגות את דרגתו. זו הייתה הפעם הראשונה ששני הגברים התראו זה את זה פנים אל פנים מזה כמעט שני עשורים. לפתע מוצף בעצב, גרנט התקשה להגיע לנקודה של הפגישה, ובמקום זאת שני הגנרלים דנו בקצרה במפגש הקודם היחיד שלהם, במהלך מלחמת מקסיקו-אמריקאית. לי החזיר את תשומת הלב לנושא שעל הפרק, וגרנט הציע את אותם תנאים שהיו לו בעבר:
In accordance with the substance of my letter to you of the 8th inst., I propose to receive the surrender of the Army of N. Va. on the following terms, to wit: Rolls of all the officers and men to be made in duplicate. One copy to be given to an officer designated by me, the other to be retained by such officer or officers as you may designate. The officers to give their individual paroles not to take up arms against the Government of the United States until properly exchanged, and each company or regimental commander sign a like parole for the men of their commands. The arms, artillery and public property to be parked and stacked, and turned over to the officer appointed by me to receive them. This will not embrace the side-arms of the officers, nor their private horses or baggage. This done, each officer and man will be allowed to return to their homes, not to be disturbed by United States authority so long as they observe their paroles and the laws in force where they may reside.
התנאים היו נדיבים ככל שלי יכול היה לקוות להם; אנשיו לא ייכלאו או יועמדו לדין על בגידה. קמינים הורשו לשמור על נשק הצד, הסוסים והמטען האישי שלהם. בנוסף לתנאיו, גרנט גם התיר לגברים המובסים לקחת הביתה את סוסיהם ופרדותיהם כדי שיהיו להם לעזר בזמן נטיעת האביב, וסיפק ללי אספקה של מזון לצבאו המורעב; לי אמר שזה ישפיע מאוד על הגברים ויעשה הרבה למען פיוס המדינה. תנאי הכניעה נרשמו במסמך שנכתב בכתב ידו של עוזרו של גרנט אילי ס. פרקר, יליד אמריקאי משבט סנקה, והושלם בסביבות השעה 16:00, 9 באפריל. לי, כשגילה שפרקר הוא סנקה, העיר "טוב שיש כאן אמריקאי אמיתי אחד". פרקר ענה: "אדוני, כולנו אמריקאים". כשלי יצא מהבית ורכב משם, אנשיו של גרנט החלו לצהול בחגיגה, אבל גרנט הורה לעצור מיד. "עם זאת שלחתי מיד הודעה שיפסיקו את זה", אמר. "חיילי צבא הקונפדרציה היו עכשיו בני ארצנו, ולא רצינו להתמוגג על נפילתם", אמר. קסטר וקציני איגוד אחרים רכשו ממקלין את ריהוט החדר בו נפגשו לי וגרנט כמזכרות, ורוקנו את החדר מרהיטים. עד מהרה ביקר גרנט בצבא הקונפדרציה, ואז הוא ולי ישבו על המרפסת של בית מקלין ונפגשו עם מבקרים כמו לונגסטריט וג'ורג' פיקט לפני ששני האנשים יצאו לבירותיהם.
ב-10 באפריל נשא לי את נאום הפרידה שלו לצבאו. באותו יום התכנסה ועדה בת שישה אנשים כדי לדון בטקס רשמי של כניעה, למרות שאף קצין בקונפדרציה לא רצה לעבור אירוע כזה. הגנרל ג'ושוע ל. צ'מברלין היה קצין האיחוד שנבחר להוביל את הטקס. בזיכרונותיו בשם The Passing of the Armies, צ'מברלין הרהר במה שראה ב-12 באפריל 1865, כאשר צבא צפון וירג'יניה צעד פנימה כדי למסור את זרועותיהם ואת סרטיהם:
The momentous meaning of this occasion impressed me deeply. I resolved to mark it by some token of recognition, which could be no other than a salute of arms. Well aware of the responsibility assumed, and of the criticisms that would follow, as the sequel proved, nothing of that kind could move me in the least. The act could be defended, if needful, by the suggestion that such a salute was not to the cause for which the flag of the Confederacy stood, but to its going down before the flag of the Union. My main reason, however, was one for which I sought no authority nor asked forgiveness. Before us in proud humiliation stood the embodiment of manhood: men whom neither toils and sufferings, nor the fact of death, nor disaster, nor hopelessness could bend from their resolve; standing before us now, thin, worn, and famished, but erect, and with eyes looking level into ours, waking memories that bound us together as no other bond;—was not such manhood to be welcomed back into a Union so tested and assured? Instructions had been given; and when the head of each division column comes opposite our group, our bugle sounds the signal and instantly our whole line from right to left, regiment by regiment in succession, gives the soldier's salutation, from the "order arms" to the old "carry"—the marching salute. Gordon at the head of the column, riding with heavy spirit and downcast face, catches the sound of shifting arms, looks up, and, taking the meaning, wheels superbly, making with himself and his horse one uplifted figure, with profound salutation as he drops the point of his sword to the boot toe; then facing to his own command, gives word for his successive brigades to pass us with the same position of the manual,—honor answering honor. On our part not a sound of trumpet more, nor roll of drum; not a cheer, nor word nor whisper of vain-glorying, nor motion of man standing again at the order, but an awed stillness rather, and breath-holding, as if it were the passing of the dead!
התיאור של צ'מברלין הוטל בספק על ידי ההיסטוריון ויליאם מארוול, שטוען כי "מעטים קידמו את האגדות שלהם באופן פעיל ומוצלח יותר ממנו". מארוול מציין שצ'מברלין למעשה לא פיקד על פרטי הכניעה הפדרלית (אלא רק על אחת מהבריגדות בדיוויזיה של גנרל ג'וזף ג'יי ברטלט) ושהוא לא הזכיר שום "הצדעה" במכתביו העכשוויים, אלא רק בזיכרונות שנכתבו עשורים רבים לאחר מכן כאשר רוב עדי הראייה האחרים כבר מתו. גנרל הקונפדרציה ג'ון בראון גורדון, האחראי בפיקוד על החיל השני של ארמיית צפון וירג'יניה, אכן נזכר שהצדעה הייתה והוא הוקיר את מעשהו של צ'מברלין להצדיע לצבא הנכנע שלו, וכינה את צ'מברלין "אחד החיילים האבירים ביותר של הצבא הפדרלי". גורדון הצהיר כי צ'מברלין "קרא לכוחותיו בתור, וכשאנשיי צעדו לפניהם, הוותיקים בכחול העניקו הצדעה חייל לגיבורים המנוצחים". הצהרה זו של גורדון סותרת את תפיסת האירוע של מארוול.
בטקסי הכניעה עברו במקום כ-28,000 חיילי הקונפדרציה וערמו את זרועותיהם. החשבון של הגנרל לונגסטריט עמד על 28,356 קצינים וגברים "נכנעו ושוחררו על תנאי". רשימת ה-Appomattox מונה כ-26,300 גברים שנכנעו. התייחסות זו אינה כוללת את 7,700 שנלכדו בנחל סיילור שלושה ימים קודם לכן, אשר טופלו כשבויי מלחמה.