stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי ארמניה–צרפת
ייצוג

ארמניה מיוצגת בצרפת בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בפריז, בירת המדינה. ארמניה מיוצגת בצרפת גם בדרג הקונסולרי באמצעות 2 קונסוליות בערים: מרסיי וליון.
צרפת מיוצגת בארמניה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בירוואן, בירת המדינה.
ב-2 באוקטובר 2009 מונה ויגן צ'יטצ'יאן לשגריר מיופה כוח של הרפובליקה של ארמניה בצרפת.
ב-5 בנובמבר 2010, אנרי רינו, שגרירה מיופה הכוח של צרפת לארמניה, הציג את כתב האמנתו לנשיא סרז' סרקזיאן. ב-1 בדצמבר 2011 מונה ורדן סירמקס לקונסול הכללי של הרפובליקה של ארמניה במרסיי, העיר השנייה בגודלה בצרפת.
רצח העם הארמני

צרפת הכירה רשמית ברצח העם הארמני בשנת 1998 יחד עם בלגיה.
ב-6 באוקטובר 2011, במהלך ביקור רשמי בבירת ארמניה, ירוואן, קרא נשיא צרפת ניקולא סרקוזי לטורקיה להכיר בטבח שביצעה בארמנים ב-1915 כרצח עם. הוא אמר כי "טורקיה היא מדינה גדולה, ועליה לבקר את ההיסטוריה שלה, בדיוק כמו שעושות מדינות אחרות בעולם, דוגמת גרמניה וצרפת. רצח העם הארמני הוא עובדה היסטורית וצרפת מכירה בה. הכחשה קולקטיבית גרועה אף יותר מהכחשה של בודדים, והיא אינה מקובלת. עלינו להיות חזקים ולהישיר מבט אל ההיסטוריה".
ארמנים בצרפת

הארמנים בצרפת, המונים (נכון לעשור השני של המאה העשרים ואחת) בין 250,000 ל-750,000 איש, נשארו קרובים למוצאם התרבותי, אך בעת ובעונה אחת; הם השתלבו בצרפת ותרמו רבות לתרבות הפרנקופונית. דוגמאות לארמנים צרפתים מפורסמים הם: שארל אזנבור, אנרי ורנוויל ומישל לגראן.
אלרואי כהן

אלרואי כהן (נולד ב-7 בינואר 1989) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
קריירה

כהן התחיל את דרכו בכדורגל בקבוצת הילדים של קצרין, המועצה בה נולד. לאחר מכן עלה לקבוצת הנוער של מכבי תל אביב, ושיחק גם בקבוצות הנוער של הכח רמת גן ובית"ר טוברוק. לאחר מכן חזר כהן לצפון ועבר לשחק בקבוצת הנוער של עירוני קריית שמונה, עמה עלה לליגת העל לנוער. בעונת 2009/2010 עלה לקבוצה הבוגרת ששיחק בליגה הלאומית, והיה שחקן מרכזי מאוד בהתקפת הקבוצה, ואף עלה איתה לליגת העל.
בתחילת עונתו הראשונה בליגת העל, 2010/2011, התפרסם כהן בעיקר בזכות הניצחון של קבוצתו על הפועל תל אביב באצטדיון בלומפילד במחזור הרביעי, בו בישל שני שערים. לאחר המשחק זומן לנבחרת ישראל על ידי המאמן לואיס פרננדז. ב-9 באוקטובר 2010 ערך כהן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, כשפתח בהרכב נגד נבחרת קרואטיה במסגרת מוקדמות יורו 2012, ובסך הכל ערך ארבע הופעות במדי הנבחרת.
לאחר שכבש 7 שערים עד לאמצע עונתו הראשונה בליגת העל, בסוף חלון העברות של ינואר 2011 רכשה הפועל תל אביב את כהן תמורת 800 אלף אירו ו-20% מסכום המכירה העתידית של איתי שכטר, וכהן חתם במועדון לארבע וחצי עונות. ב-14 בפברואר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בפתיחת המחצית השנייה בניצחון 2–0 על מכבי פתח תקווה. שלושה חודשים לאחר שעבר לתל אביב, זכה עם הקבוצה בגביע המדינה.
את שערו הראשון בהפועל תל אביב כבש ביולי 2011, בניצחון 4–0 על ואדוץ מליכטנשטיין במסגרת מוקדמות הליגה האירופית. בעונת 2011/2012, לאחר עזיבתם של מרבית כוכבי הקבוצה שעברו לקבוצות באירופה, קיבל כהן מקום קבוע בהרכב הקבוצה וזכה עמה בגביע שני ברציפות. כהן פתח בהרכב בניצחון 2–1 על מכבי חיפה במשחק הגמר. הוא סיים את העונה עם שישה שערי ליגה ושישה בישולים, כשהקבוצה סיימה כסגניתה של קבוצתו הקודמת מקריית שמונה. בעונת 2012/2013 חל פיחות במעמדו של כהן בהרכב הקבוצה. הוא לא כבש שערים בעונה זו, ובחודשיים האחרונים של העונה לא שותף כלל במשחקי הקבוצה.
ב-1 באוגוסט 2013 שוחרר כהן מהפועל תל אביב, לאחר שנתיים וחצי במועדון, וב-15 בספטמבר חתם לעונה אחת במכבי פתח תקווה. כהן לא הצליח להשתלב במכבי פתח תקווה, ולאחר עונת 2013/2014, בה שותף בשבעה משחקי ליגה בלבד, שוחרר מהמועדון.
לאחר יותר משנה שלא שיחק, ב-30 ביוני 2015 הודיע כהן על פרישה ממשחק פעיל בגיל 26.
חיים אישיים

ב-23 במאי 2013 נישא לדוגמנית שיר אלמליח. ב-20 בדצמבר 2016 השניים התגרשו.
תארים

גביע הטוטו (ליגה לאומית): 2009/2010
גביע המדינה: 2010/2011, 2011/2012
הערות שוליים

↑  רון עמיקם, אלרואי כהן חתם בהפועל תל אביב, באתר nrg מעריב, ‏ 8 בפברואר 2011
↑  עמית גולדשטיין ואופיר סער‏, הפועל תל אביב: אלרואי כהן שוחרר רשמית, באתר וואלה, 1 באוגוסט 2013
↑  חן ששון, ‏אלרואי כהן חתם במכבי פ"ת: לא איבדתי את זה, באתר ONE‏, 15 בספטמבר 2013
↑  אלרואי כהן פורש בגיל 26: "שלם עם ההחלטה", באתר ynet, 30 ביוני 2015
↑  רון עמיקם, ‏אלרואי כהן בראיון פרישה מכדורגל: "אתמקד בקריירה של שיר אלמליח", באתר גלובס, 30 ביוני 2015
שון בראדלי

| --- | --- |

 לידה:  22 במרץ 1972 (בן 52) לנדשטול שבגרמניה המערבית
 עמדה:  סנטר
 גובה:  2.29 מטר (7.6 רגל)
 מכללה:  אוניברסיטת בריגהאם יאנג
 דראפט:  בחירה מספר 2, 1993 פילדלפיה 76'
 קבוצות כשחקן
 1993–1995   1995–1997   1997–2005:  פילדלפיה 76'   ניו ג'רזי נטס   דאלאס מאבריקס
 הישגים כשחקן
 חמישיית הרוקיז השנייה (1994)
שון פול בראדלי (באנגלית: Shawn Paul Bradley; נולד ב-22 במרץ 1972 בלנדשטול, גרמניה המערבית) הוא כדורסלן עבר אמריקאי-גרמני אשר שיחק בליגת ה-NBA. בראדלי, המיתמר לגובה של 2.29 מטרים (7.6 רגל), שיחק בליגה בשלוש קבוצות במשך 12 עונות.
שנותיו הראשונות

בראדלי למד באוניברסיטת בריגהאם יאנג שם שיחק במדי קבוצת הכדורסל. בעונת ה"פרשמן" שלו רשם בראדלי ממוצעים של 14.8 נקודות ו-7.7 ריבאונדים למשחק, והיה החוסם המצטיין של ליגת המכללות הבכירה עם 177 חסימות. הוא הוליך את קבוצתו לטורניר אליפות המכללות בכדורסל ורשם שם שיא של 14 חסימות (אשר נשבר בעונה העוקבת בידי שאקיל אוניל) בסיבוב הראשון מול אוניברסיטת וירג'יניה.
לאחר עונת הפרשמן שלו, בילה בראדלי בשליחות מיסיונרית מטעם הכנסייה המורמונית באוסטרליה במשך שנתיים בטרם העמיד את עצמו לבחירה בדראפט.
קריירה מקצוענית

בראדלי התמודד בדראפט 1993, ונבחר על ידי קבוצת פילדלפיה 76' בבחירה השנייה של הסיבוב הראשון. בעונת הרוקי שלו רשם בראדלי ממוצעים של 10.3 נקודות, 6.2 ריבאונדים ו-3.0 חסימות, אשר הקנו לו מקום בחמישיית הרוקיז השנייה. הוא שיחק בפילדלפיה במשך שתי עונות וחצי בטרם עבר לניו ג'רזי נטס בה שיחק במשך שנתיים נוספות. בפברואר 1997 עבר בראדלי לדאלאס מאבריקס בה שיחק בשארית הקריירה שלו, עד שנת 2005.
בראדלי ביסס את עצמו במהלך הקריירה כאחד מחוסמי הזריקות הטובים בליגה, עם 2,119 חסימות במהלך 12 שנותיו ב-NBA. הוא רשם בעונת 2001/2002 ממוצע חריג לשחקן המשחק בעמדת הסנטר של 92.2% מקו העונשין, ובשנת 1998 רשם משחק שיא של 22 נקודות, 22 ריבאונדים, 13 חסימות ועשר קליעות מעשרה ניסיונות מהקו.
קריירה מקצוענית > נבחרת גרמניה

בראדלי שיחק גם בנבחרת גרמניה, וביחד עם חברו לקבוצה בדאלאס, דירק נוביצקי, עזר לנבחרת הלאומית לסיים במקום הרביעי באליפות אירופה בכדורסל לשנת 2001, שנערכה בטורקיה. על מנת שיוכל לשחק במדיה של נבחרת גרמניה, ניצל בראדלי את היותו יליד גרמניה על מנת שיוכל לקבל אזרחות במדינה.
הערות שוליים

↑  Shawn Bradley באתר basketball-reference.com
↑  מילווקי פיטרה את פורטר, שון בראדלי פורש באתר nrg
↑  Center Bradley eingebürgert berlinonline.de (בגרמנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n94048640  VIAF: 55842511   WorldCat (עם VIAF): 55842511
פולוניום

פּוֹלוֹנְיוּם (Polonium) הוא יסוד כימי רדיואקטיבי שסמלו הכימי Po ומספרו האטומי 84. שייך למשפחת המתכות למחצה כגון טלור או ביסמוט ומצוי בעפרות אורניום. נמצא בטבע במצב מוצק וצבעו כסוף. רעיל ביותר ומסוכן מאוד לטיפול - מיליגרם או אף מיקרוגרם מהחומר מסוגלים לפלוט קרינה קטלנית. היסוד נדיר מאוד בטבע ונמצא בעפרות אורניום בכמות של 100 מיקרוגרם לטון עפרה.
היסטוריה

פולוניום זוהה על ידי מארי ופייר קירי בשנת 1898 בשעה שזיקקו את עפרת האורניום "זיו הזפת" (pitchblende). הם הכריזו על גילויו ב-18 ביולי וקראו לו על שם מולדתה של מארי קירי, פולין. בתם של בני הזוג, הכימאית אירן ז'וליו-קירי, נחשפה בטעות לפולוניום בעת עבודתה במעבדה, ומתה מסרטן כעבור כעשר שנים.
על־פי הספר "פצצה במרתף", באו פרופ' דרור שדה ומספר אנשים נוספים במגע עם פולוניום, עקב תקלה שאירעה ב-1957 במעבדה למחקר גרעיני במכון ויצמן למדע.
יישומים

סגסוגת של פולוניום ובריליום מהווה מקור לנייטרונים.
מכיוון שלאיזוטופ 210Po זמן מחצית חיים קצר של 138 יום, הוא מהווה מקור אנרגיה משמעותי והוצע כמקור לחימום לוויינים.
יישומים > שימוש כרעל

אלכסנדר ליטוויננקו, סוכן רוסי בעבר ומתנגד למשטרו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, מת בעקבות הרעלת פולוניום-210 ב-23 בנובמבר 2006.
מומחים ממכון שווייצרי, שבדק שרידים מגופתו של יאסר ערפאת - יו"ר הרשות הפלסטינית בעבר, טוענים כי מת בעקבות הרעלת פולוניום-210[דרוש מקור].
ב-20 באוגוסט 2020 אושפז הפוליטיקאי והפעיל החברתי הרוסי אלכסיי נבלני, בבית חולים באומסק, ושם נטען כי הורעל באמצעות פולוניום. נבלני, הידוע בהתנגדותו למשטרו של הנשיא פוטין, הורעל באמצעות תה ששתה במהלך טיסה. אחרי כמה ימים הוא הוברח לגרמניה, שבה הוא היה מאושפז עד חזרתו לרוסיה ומאסרו.
יישומים > בטבק

מסיבות שאינן ידועות עד תומן למדע, לעלי הטבק יש נטייה לספוח כמויות גדולות מהאיזוטופ 210Po וכתוצאה מכך שרידים שלו מצויים בסיגריות ובמוצרי טבק. הפולוניום הוא תוצר ביקוע רדיואקטיבי של רדון הנמצא בדשן המשמש להגברת קצב הצמיחה של הטבק.
הערות שוליים

↑  זיו הזפת, באתר המרכז לטכנולוגיה חינוכית
↑  חן קוטס-בר הדליפה המסתורית באתר  nrg 17.2.2006
↑  OAR US EPA, Radioactivity in Tobacco, www.epa.gov, ‏2018-11-27 (באנגלית)
↑  פגיעתו הרעה של היסוד הרדיואקטיבי פולוניום-210, באתר האגודה למלחמה בסרטן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563151805171  BnF: cb12276890p (data)  GND: 4175077-9  LCCN: sh85104579  NDL: 00569159  NKC: ph273316
הנרי קיסינג'ר

קיסינג'ר במהלך ביקור בישראל, 1961
הנרי אלפרד קיסינג'ר (באנגלית: Henry Alfred Kissinger;‏ 27 במאי 1923 – 29 בנובמבר 2023) היה מדינאי יהודי-אמריקאי, שכיהן כיועץ לביטחון לאומי ובהמשך כמזכיר המדינה של ארצות הברית, בממשלים שכיהנו מטעם המפלגה הרפובליקנית. הוא היה ליהודי הראשון שכיהן כמזכיר המדינה, וכן לראשון שכיהן במקביל בשני התפקידים, יועץ לביטחון לאומי ומזכיר המדינה.
על מעורבותו במשא ומתן להסכם הפסקת האש בווייטנאם זכה בפרס נובל לשלום בשנת 1973. שנה קודם לכן זכה בתואר איש השנה של המגזין טיים.
במסגרת תפקידו כיועץ לביטחון לאומי ומזכיר המדינה בתקופת הנשיאים ריצ'רד ניקסון וג'רלד פורד, ניהל קיסינג'ר את מדיניות החוץ של ארצות הברית לפי תפיסת הריאל-פוליטיק בין השנים 1969–1977, וכחלק מתפיסה זו השתתף באופן משמעותי בתהליך הדטאנט, שעיקרו הפשרת היחסים שבין הגוש המערבי לגוש המזרחי. כחלק מתהליך זה פעל למיסוד היחסים הדיפלומטים עם סין העממית ולחתימה על הסכם פריז בשנת 1973, במטרה להביא לסיומה של מלחמת וייטנאם שהייתה שנויה במחלוקת בארצות הברית.
גישת הריאליזם הפוליטי הקר של קיסינג'ר הובילה להתנהלות אמריקאית שנויה במחלוקת, דוגמת התמיכה שהעניקה לפקיסטן במהלך מלחמת העצמאות של בנגלדש על רקע רצח העם הבנגלי שבוצע על ידי ממשלת פקיסטן, ללא כל ניסיון התערבות אמריקאי.
לצד השפעתו הרבה בזירה המדינית נותר קיסינג'ר דמות שנויה במחלוקת. חוקרים ואנשי אקדמיה רבים רואים בו כאחד ממזכירי המדינה האפקטיביים ביותר במחצית השנייה של המאה ה-20, אך ישנם פעילי זכויות אדם ואקטיביסטים המגנים חלק מפועלו ורואים בו כאחראי לפשעי מלחמה.
בנוסף לעבודתו המדינית כתב קיסינג'ר ספרים רבים העוסקים במדיניות חוץ ובדיפלומטיה. הוא היה המייסד והנשיא של חברת הייעוץ קיסינג'ר ושות' (אנ'), אשר הוקמה בשנת 1982 ועוסקת במכירת שירותי ייעוץ מדיני ודיפלומטי לראשי מדינות וראשי תאגידים רב-לאומיים.
ראשית חייו

נולד בשם היינץ אלפרד (אברהם) קיסינגר (בגרמנית: Heinz Alfred Kissinger) בפירט במדינת בוואריה שבגרמניה למשפחה יהודית מסורתית, בתקופת רפובליקת ויימאר. אביו, אליעזר לודוויג (לואיס) קיזינגר, עסק בהוראה, ואמו פולה (לבית שטרן) הייתה עקרת בית. לקיסינג'ר היה אח קטן בשם וולטר. אחד מתחביביו העיקריים של קיסינג'ר בתקופת ילדותו היה כדורגל, והוא שיחק תקופה מסוימת בקבוצת הילדים של גרויטר פירט, אשר הייתה אחד מהמועדונים הבולטים באותה תקופה. בנעוריו בפירט שבגרמניה היה חבר פעיל בצעירי אגודת ישראל. ב-20 באוגוסט 1938, בשל רדיפות המשטר הנאצי, נמלטה משפחתו ללונדון ומשם הגיעה לניו יורק ב-5 בספטמבר 1938. לאחר הגעתו לארצות הברית, שינה היינץ קיסינגר את שמו ל"הנרי קיסינג'ר".
הוא למד בתיכון בשכונת וושינגטון הייטס שבמנהטן, והשתלב במסגרת קהילת המהגרים היהודים מגרמניה, שרבים מתוכה התגוררו בשכונה. על אף העובדה שקיסינג'ר השתלב בארצות הברית, הצטיין בלימודיו ולמד במהירות את השפה האנגלית, הוא לא הצליח להיפטר לחלוטין מהמבטא הגרמני שלו (המשויך לאזור מזרח פרנקוניה שבבוואריה). אחת מהסברות לכך היא ביישנותו של קיסינג'ר בצעירותו אשר הקשתה על הסרת המבטא.
לאחר שנתו הראשונה בתיכון ג'ורג' וושינגטון, ובשל מצבה הכלכלי הרעוע של משפחתו, החל קיסינג'ר לקחת שיעורי ערב, כאשר במהלך היום עבד במפעל לייצור מברשות גילוח. עם סיום לימודיו התיכוניים בשנת 1940, נרשם ללימודי חשבונאות בסיטי קולג' של ניו יורק, אך נאלץ להפסיק את לימודיו בשנת 1943 עם גיוסו לצבא האמריקאי.
ראשית חייו > שירות צבאי

לאחר גיוסו, ב-19 ביוני 1943, קיבל קיסינג'ר אזרחות אמריקאית. במסגרת שירותו, נשלח ללימודי הנדסה בקולג' לאפייט שבפנסילבניה, אך התוכנית בוטלה והוא הוצב מחדש באוגדה 84. בשל שליטתו בגרמנית, הוצב קיסינג'ר במחלקת המודיעין. במסגרת תפקידו, השתתף במבצעים שונים בהם השתתפה האוגדה, בהם הקרב על הבליטה.
עם התקדמות הצבא האמריקאי בגרמניה, בעודו בדרגת טוראי בלבד, מונה למושל העיר הגרמנית קרפלד, עיר בינונית בגודלה, הסמוכה לדיסלדורף. בעקבות הצלחתו זו הועלה לדרגת סרג'נט (אנ') (מקבילה לסמל) והוצב בגייס המודיעין הנגדי, במאמץ לתפוס פושעי מלחמה נאצים שנמלטו מכוחות הברית. על תפקודו ואומץ ליבו בתפקיד זה קיבל את כוכב הארד, העיטור הרביעי בחשיבותו בצבא ארצות הברית.
במהלך המלחמה גמלה בליבו ההחלטה לנטוש את לימודי החשבונאות אותם התחיל ולפנות לעולם האקדמי, תוך התמקדות בהיסטוריה פוליטית.
ראשית חייו > השכלה אקדמית

בשנת 1950 סיים קיסינג'ר לימודי תואר ראשון במדעי המדינה באוניברסיטת הרווארד. בשנת 1952, השלים את לימודי התואר השני ובשנת 1954 הגיש את עבודת הדוקטורט, אשר עסקה בנושא המדיניות הפוליטית של לורד קאסלריי וקלמנס ונצל פון מטרניך, אשר השפיעה רבות על תפיסת העולם של קיסינג'ר, בין היתר בצורך של מדינאי ליצור סדר מדיני המבוסס על מאזן כוחות כבסיס ליציבות בעולם.
לאחר קבלת תואר דוקטור, נבחר קיסינג'ר לסגל המרצים בפקולטה לממשל באוניברסיטה. בשנת 1957, זכה לתהילה אקדמית לאחר שבמסגרת ספרו "נשק גרעיני ומדיניות חוץ" ביקר את מדיניותו של הנשיא דווייט אייזנהאואר בנושא השפעת האיום הגרעיני על יחסי הכוחות עם ברית המועצות.
על אף פיתוח הקריירה האקדמית, החל קיסינג'ר למלא תפקידים שונים במסגרת הממשל האמריקאי. בשנים 1961–1968, במקביל לעבודתו בהרווארד, שימש, בין היתר, כיועץ מיוחד לנשיאים ג'ון קנדי ולינדון ג'ונסון בנושאים של מדיניות חוץ.
בשנת 1969 עזב קיסינג'ר את עבודתו באוניברסיטה לאחר שמונה על ידי נשיא ארצות הברית הנבחר ריצ'רד ניקסון לתפקיד היועץ לביטחון לאומי. הוא נכנס לתפקידו זה ב-20 בינואר 1969.
קריירה פוליטית > יועץ לביטחון לאומי (1969–1973) > מעורבות ביחסים עם ברית המועצות

במסגרת תפקידו כיועץ לביטחון לאומי תחת הנשיא ניקסון, וכחלק ממדיניות הריאל-פוליטיק בה דגל, פעל קיסינג'ר למימוש תהליך הדטאנט ולהפשרת היחסים עם מדינות הגוש המזרחי. במסגרת הליך זה תרם קיסינג'ר להורדת המתיחות בין ברית המועצות לארצות הברית. כחלק ממאמץ זה היה מעורב קיסינג'ר בשיחות סאל"ט שהתקיימו בין המדינות בנוגע לסוגיית הגבלת נשק. השיחות, שהחלו כבר בשנת 1967, הובילו לחתימת שני הסכמים בנושא (הראשון בשנת 1972 והשני בשנת 1979). אמנה נוספת, שעסקה בהגבלת השימוש בטילים נגד טילים ונקראה "ABMT", נחתמה בשנת 1972, לאחר משא ומתן שניהלה ארצות הברית עם מנהיג ברית המועצות ליאוניד ברז'נייב.
כחלק מתהליך הדטאנט, השתתף קיסינג'ר במשא ומתן שהוביל לחתימה על הסכמי הלסינקי בסוף יולי ותחילת אוגוסט 1975.
קריירה פוליטית > יועץ לביטחון לאומי (1969–1973) > קידום היחסים עם סין

כחלק מניסיון להפעלת לחץ דיפלומטי על ברית המועצות, פעל קיסינג'ר לקידום היחסים עם סין הקומוניסטית. ביולי 1971 נסע קיסינג'ר בחשאי לסין ונפגש עם ראש הממשלה ג'ואו אנלאי, אשר כיהן במקביל גם כשר החוץ. כעבור שלושה חודשים ביקר בה פעם נוספת. המאמצים הדיפלומטים נשאו פרי והובילו למפגש פסגה היסטורי שנערך בשנת 1972 בו השתתפו הנשיא ניקסון, ראש הממשלה אנלאי ושליט סין מאו דזה-דונג, ואשר סיים תקופה של 23 שנים בה לא התקיימו בין המדינות יחסים דיפלומטים.
במהלך ההתקרבות לסין ניצל קיסינג'ר את הבנתו לפיה קיימים חילוקי דעות בין המאואיזם הסיני ללניניזם הסובייטי, הבנה שונה במדיניות החוץ האמריקאית, שנטתה לראות עד אותו זמן את כל המדינות הקומוניסטיות כמקשה אחת. התקרבות ארצות הברית לסין, שכללה את הכנסתה כחברה באו"ם ובמועצת הביטחון במקום טאיוואן (שייצגה את סין בעיני ארצות הברית עד אז), הרחיבה את הטריז בין סין לברית המועצות, עצרה את ההתערבות הסינית בווייטנאם, והכניסה את ברית המועצות ללחץ שאפשר סחיטת ויתורים והגעה להסכמים בהמשך.
קריירה פוליטית > יועץ לביטחון לאומי (1969–1973) > מלחמת וייטנאם והסכם פריז

עוד בטרם התמנה לתפקיד היועץ לביטחון לאומי, בעודו בהרווארד, קיבל קיסנג'ר הזמנה משגריר ארצות הברית בסייגון לבקר בווייטנאם. לאחר מספר ביקורים במדינה בשנים 1966 ו-1967, הגיע קיסינג'ר למסקנה כי הסיכוי של הצבא האמריקאי להביא להכרעה צבאית במדינה (כחלק ממלחמת וייטנאם, שהחלה ב-1959) הוא אפסי, ועל כן יש לבסס מציאות פוליטית חדשה שתלווה בהסכם הפסקת אש יציב ושתשרוד גם לאחר יציאת ארצות הברית וצבאה מהמדינה.
לאחר היבחרו לנשיאות בשנת 1969, הודיע הנשיא ניקסון על כוונתו לסיים את המעורבות האמריקאית במלחמה בווייטנאם באופן הדרגתי. בסיועו של קיסינג'ר, גיבש ניקסון את מדיניות ה"Vietnamization", לפיה תעביר ארצות הברית באופן הדרגתי את סמכויותיה לדרום וייטנאם, שתאפשר לה ולצבאה שליטה ולחימה עצמאית נגד צבא צפון וייטנאם והוויטקונג, אשר פעלו יחדיו במטרה לאחד את וייטנאם תחת שלטון קומוניסטי. לקיסינג'ר היה תפקיד מפתח בתוכנית להפצצות בקמבודיה, שבוצעו ממרץ 1969 ועד ליולי 1970, במטרה לסכל התקפות של כוחות הצפון מתוך המדינה, וכן כדי לקטוע את קו ההספקה דרך נתיב הו צ'י מין.
ההתקפות האמריקאיות המסיביות בקמבודיה גבו מחיר כבד מהאוכלוסייה הקמבודית ועוררו ביקורת רבה, שהופנתה בין היתר גם כלפי קיסינג'ר. לפי ההערכות, בין 4,000–150,000 אזרחים קמבודיים נהרגו כתוצאה מהתקפות אמריקאיות בשנים 1969–1973, ומאות אלפי בני אדם הפכו לפליטים לאחר שנסוגו מאזורי הקרבות אל עבר הערים.
בשנת 1969 החלו בפריז שיחות לקידום הפסקת אש ותהליך שלום בין ארצות הברית, שיוצגה על ידי קיסינג'ר, לצפון וייטנאם, שיוצגה על ידי לה דק טהו. לאחר מספר שנים של סבבי שיחות, חלקן גלויות וחלקן חשאיות, נחתם הסכם להפסקת אש בין הצדדים ב-27 בינואר 1973. ההסכם קבע כי ארצות הברית תפנה את כל כוחותיה מווייטנאם. מאוחר יותר באותה שנה, נאסרה כל פעילות צבאית אמריקנית בהודו-סין על ידי הקונגרס האמריקאי. עם זאת, נמשכה הלחימה בין הצדדים, והיא פסקה באופן רשמי רק ביולי 1976, עם איחוד דרום וייטנאם וצפון וייטנאם, ולאחר נפילת הבירה הדרומית סייגון לידי כוחות הצפון.
קריירה פוליטית > יועץ לביטחון לאומי (1969–1973) > מלחמת העצמאות של בנגלדש

בבחירות דמוקרטיות שנערכו ב-1969 במזרח פקיסטן, נבחרה מפלגת הליגה האוואמית שתמכה בהתנתקות של מערב פקיסטן, בה ישב השלטון המרכזי, ממזרחה, שלימים תהפוך לבנגלדש. בתגובה, החליט ראש הצבא הגנרל יחיא ח'אן (ששלטונו הצבאי הופל ב-1969) על טיהור נרחב במזרח המדינה בניסיון למנוע את שאיפות העצמאות של תושבי מזרח פקיסטן. ב-25 במרץ 1971, פלש הצבא הפקיסטני למזרח המדינה והחל בטיהור אתני שהוביל, לפי נתונים של הממשל האמריקאי, ל-200 אלף הרוגים ול-10 מיליון פליטים שנסו מאזורי הקרבות מערבה לתוך הודו.
ביקורת רבה הופנתה כלפי הממשל האמריקאי, בעיקר כלפי הנשיא ניקסון וכלפי קיסינג'ר, שלטענת מבקריהם לא עשו דבר כדי למנוע את רצח העם הבנגלי, וזאת על רקע העובדה שפקיסטן הייתה בת ברית של ארצות הברית. בהקשר זה מתייחסים המבקרים לשני מברקים אותם שלח הקונסול האמריקאי במזרח פקיסטן ארצ'ר בלאד לוושינגטון בהם הוא מפרט על אודות הטבח שמבוצע באזרחים הבנגלים שלא הובילו לנקיטת עמדה אקטיבית מצד הממשל, ואף זכו לפקפוק בנוגע לאמיתות המצב מצידו של קיסינג'ר, שאף לחץ להעברתו של בלאד מתפקידו כקונסול. המלחמה הסתיימה לבסוף ב-16 בדצמבר 1971, לאחר פלישת הודו למזרח פקיסטן.
קריירה פוליטית > יועץ לביטחון לאומי (1969–1973) > מעורבות בצ'ילה

בשנת 1970 נבחר ראש המפלגה הסוציאליסטית סלבדור איינדה לנשיא צ'ילה. בחירה זו עוררה דאגה בקרב הממשל האמריקאי וזאת בשל דעותיו הסוציאליסטיות ותמיכתו בקובה. בשל כך, הורה הנשיא ניקסון ל-CIA, בתמיכתו של קיסינג'ר, לפעול להפלתו של איינדה על ידי עידוד גורמי האופוזיציה במדינה להביא להפיכה צבאית ולסיום שלטונו. ב־11 בספטמבר 1973 בוצעה כנגד איינדה הפיכה צבאית אלימה בהנהגת חונטה בראשותו של הגנרל אוגוסטו פינושה ובתמיכתה של ארצות הברית. הצבא כיתר את ארמון הנשיאות, הפציץ אותו והרג את איינדה. בעקבות ההפיכה תפס פינושה את השלטון. ההפיכה הפאשיסטית דרדרה את צ'ילה לתקופה אפלה של דיכוי דמים. כ-50 אלף מבני העם הצ'יליאני נרצחו על ידי שליחי הכת הצבאית בראשות פינושה. רבבות עונו ואלפים "נעלמו".
מלבד ביקורת רבה שהופנתה כלפיו בשל מעורבותו בהפיכה הצבאית בצ'ילה, זכה קיסינג'ר לקיתונות של ביקורת לאחר ההתנקשות בדיפלומט הצ'יליאני הגולה אורלנדו לטלייה, שבוצעה בוושינגטון בשנת 1976. לדעת המבקרים, על אף העובדה כי קיסינג'ר ידע על כוונותיה של צ'ילה לפעול לחיסול מתנגדיה ברחבי העולם, כחלק ממבצע קונדור, הוא לא פעל להעברת מסר תקיף לממשל הצ'יליאני על מנת למנוע פעולות אלה.
קריירה פוליטית > יועץ לביטחון לאומי (1969–1973) > שערורייה סביב הזכייה בפרס נובל

על המאמץ הדיפלומטי שהוביל להסכם הפסקת האש בווייטנאם, זכו קיסינג'ר ולה דק טהו בפרס נובל לשלום ב-10 בדצמבר 1973. לפי ההיסטוריון האמריקאי ארווין אברהמס, הייתה זו הזכייה המעוררת מחלוקת ביותר בהיסטוריה של פרסי נובל עד לאותה תקופה. בפעם הראשונה אי פעם עזבו במחאה את הוועדה שני נציגים ואילו דק טהו סירב לקבל את הפרס כל עוד המלחמה בווייטנאם עדיין מתחוללת. קיסינג'ר ציין כי הסכים לקבל את הפרס "בהכנעה ובענווה".
קריירה פוליטית > מזכיר המדינה (1973–1977)

ב-21 בספטמבר 1973 מונה קיסינג'ר על ידי הנשיא ניקסון לתפקיד מזכיר המדינה והיה היהודי הראשון שכיהן בתפקיד זה בארצות הברית. הוא נכנס לתפקידו כשבועיים בלבד לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים.
קריירה פוליטית > מזכיר המדינה (1973–1977) > מלחמת יום הכיפורים

ב-6 באוקטובר 1973, בשעה 14:00, פרצה מלחמת יום הכיפורים, עם פלישת צבאות סוריה ומצרים לישראל. בראיון שנערך עמו בנובמבר 2013, אמר קיסינג'ר כי קיבל דיווח על המלחמה המתוכננת בשעה 12:30 של אותו יום. עוד הוסיף כי שיחות טלפון דחופות שביצע עם הסובייטים והמצרים לא הועילו וכי ההחלטה של ראש הממשלה גולדה מאיר להימנע מתקיפה מקדימה הייתה נכונה משום שמנעה מישראל להצטייר בפני הקהילה הבין-לאומית כמחרחרת מלחמה, והתחשבה באפקטיביות הנמוכה יחסית של מתקפה מקדימה בסמיכות לתחילת המלחמה.
ב-9 באוקטובר 1973 הגיעו לארצות הברית שגריר ישראל בוושינגטון שמחה דיניץ והאלוף מוטה גור כדי להיפגש עם קיסינג'ר. במהלך הפגישה סקרו השניים את מצבה הקשה של ישראל בחזית המצרית וציינו כי ראש הממשלה גולדה מאיר מעוניינת להגיע לוושינגטון לשם בקשת סיוע דחוף מהנשיא ניקסון. קיסינג'ר התנגד לבואה של מאיר בטענה כי הדבר יתפרש כחולשה מצד ישראל, אך פעל לזירוז הזרמת אספקת תחמושת ומטוסים לישראל, בהתאם לדרישותיה.
לאורך המלחמה, ועל רקע העובדה כי הנשיא ניקסון היה שקוע וטרוד בפרשת ווטרגייט, ניהל קיסינג'ר את מדיניות החוץ האמריקאית כמעט לבדו. דוגמאות לחוסר המעורבות היחסית של ניקסון במלחמה הובאו בספרו של ההיסטוריון רוברט דאלק, שציין, בין היתר, כי קיסינג'ר המתין כ-3 שעות לאחר שנודע לו אודות הפלישה המתקרבת ובטרם יידע את ניקסון אודותיה. בראיון שנערך עמו ציין קיסינג'ר כי "הקושי הבסיסי במרוצת כל פרשת ווטרגייט היה בשימור האמינות האמריקאית בעוד הסמכות הנשיאותית נמצאת במתקפה מתמדת. אבל עזרה לנו העובדה שהמנהיגים הסובייטים לא העלו בדעתם עד כמה באמת התפוררה הסמכות בתוככי המערכת (האמריקאית)".
הדיונים עם השגריר הסובייטי אנטולי דוברינין ברגעים הקשים ביותר של המלחמה, כמו גם השיחות עם ישראל ומדינות ערב, התנהלו כולן דרך קיסינג'ר, שמספר על כך בספרו "משבר: מדיניות החוץ במלחמת יום כיפור וביציאה מווייטנאם". במהלך המלחמה נקט בדיפלומטיה בדילוגים ויצא ל"מסע דילוגים" בין ברית המועצות וישראל כדי להביא להפסקת אש בין ישראל ומצרים, והיה מהארכיטקטים של הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים ובין ישראל לסוריה. בהמשך היה אחראי קיסינג'ר למסע דילוגים נוסף בין ישראל ומצרים שבסופו נחתם הסכם הביניים בין ישראל למצרים.
קריירה פוליטית > מזכיר המדינה (1973–1977) > התפטרות ניקסון וביקורת בעקבות פלישת טורקיה לקפריסין

לאחר התפטרותו של הנשיא ניקסון ב-9 באוגוסט 1974 בעקבות "פרשת ווטרגייט", המשיך קיסינג'ר בתפקיד מזכיר המדינה בקבינט של הנשיא ג'רלד פורד בעודו ממשיך לכהן כיועץ לביטחון לאומי, עד לעזיבתו את התפקיד ב-3 בנובמבר 1975.
עוד בטרם ההתפטרות, הועלתה ביקורת כנגד קיסינג'ר והממשל האמריקאי אשר, לפי הנטען, קיבלו התראה מוקדמת בתחילת יולי 1974 על כוונת הטורקים לפלוש לקפריסין אך לא מנעו זאת.
קריירה פוליטית > מזכיר המדינה (1973–1977) > איום בפלישה לקובה

ממסמכים מסווגים שנחשפו בשנת 2014 בארצות הברית עולה כי קיסינג'ר החל בפברואר 1976 בהכנת תוכנית מגירה לתקיפת קובה, כתגובה לשליחת חיילים קובנים לאנגולה במהלך מלחמת האזרחים שהתחוללה שם, החל מנובמבר 1975. מהמסמכים עלה כי לאורך מספר פגישות שנערכו בבית הלבן תמך קיסינג'ר בפעולה חזקה לעצירת מנהיג קובה פידל קסטרו מחשש שהתערבותו באפריקה תגרום לארצות הברית להיראות חלשה. לטענת קיסינג'ר, פעולות קובה עוררו חשש בעולם ממלחמת גזע רחבה יותר שעלולה להתפשט לאמריקה הלטינית וגם לערער את היציבות במזרח התיכון. בתוכניות המגירה שהוכנו, הוצגו כמה אפשרויות פעולה דוגמת סגר צבאי, תקיפות אוויריות ומיקוש נמלים קובניים. לצד האפשרויות לתקיפה, הוצגו גם הסיכונים הגדולים מתקיפה אמריקנית בקובה, דוגמת העמקת הסכסוך עם ברית המועצות ומלחמה קרקעית לשם הגנה על בסיס הצי האמריקני במפרץ גואנטנמו.
קריירה פוליטית > מזכיר המדינה (1973–1977) > תמיכה בסיפוח מזרח טימור

בשנת 1974 החלו לצמוח במזרח טימור תנועות פוליטיות סוציאליסטיות אשר קראו לעצמאות חלקו המזרחי של האי, אשר נשלט באותה העת על ידי פורטוגל (כשחציו השני נשלט על ידי אינדונזיה). קריאה זו לעצמאות נתמכה על יד הממשל הפורטוגלי בראשותו של הנשיא הסוציאליסטי מריו סוארש. מנגד, אינדונזיה, אשר ראתה בחומרה את שאיפות העצמאות של אזרחי מזרח טימור, פלשה לטריטוריה המזרחית ב-7 בדצמבר 1975 באצטלה של איום קומוניסטי. הפלישה האינדונזית נדחתה ב-24 שעות על מנת לא להביך את הנשיא פורד ואת קיסינג'ר שביקרו בג'קרטה בביקור רשמי ב-5 וב-6 בדצמבר. צמידות זו של הביקור לפלישה תרמה לחשד שהמבצע זכה לאישור סופי של ארצות הברית ועוררה ביקורת רבה, בין היתר כלפי קיסינג'ר על כך שלא עשה דבר על מנת למנוע את הפלישה ואף תמך בה כחלק ממאבק אמריקאי נגד התפשטות קומוניסטית אפשרית במדינות מזרח אסיה.
הכיבוש האינדונזי של מזרח טימור נמשך עד 1999, במהלכו נהרגו בין רבע לשליש מהאוכלוסייה שמנתה כ-700,000 תושבים טרם פרוץ הקרבות.