אביבה חלמיש
מחקריה > אקסודוס – הסיפור האמיתי

ספרה זה של חלמיש ראה אור ב-1990, עובד ותורגם לאנגלית והתפרסם בו זמנית באנגליה ובארצות הברית תחת הכותרת "The Exodus Affair: Holocaust Survivors and the Struggle for Palestine", עוסק בפרשת אקסודוס, אניית הדגל של מפעל ההעפלה. הספר דן בכל ההיבטים של הפרשה ושם לראשונה את המעפילים במרכז הסיפור. הספר מגולל את השלבים האחרונים של המאבק להקמת המדינה בהקשרם הרחב על ציר הזמן של השנים 1945–1947 ומראה את ההשפעה ההדדית של כל האירועים המרכזיים בקיץ 1947:
פעולות ועדת האו"ם לשאלת ארץ-ישראל (אונסקו"פ).
פרשת אקסודוס.
פרשת חטיפתם של שני סרג'נטים בריטים על ידי האצ"ל כבני ערובה לחייהם של שלושת חברי האצ'"ל עליהם נגזר גזר דין מוות בשל חלקם בפריצת כלא עכו במאי 1947, ותלייתם בסוף יולי לאחר הוצאתם להורג של השלושה.
הספר מנסה להראות שפרשת אקסודוס לא השפיעה על המסקנות של אונסקו"פ, וכי פעילות הטרור של הארגונים הפורשים הפריעה לציונות לקטוף את הפירות המדיניים של פרשת אקסודוס. אבל פרשת הסרג'נטים לא השפיעה על גורלם של מעפילי אקסודוס עצמם ולא היא שהביאה להחלטה לגרשם לגרמניה.
לדעת חלמיש מאבקו של היישוב לא מילא תפקיד מרכזי בהחלטה של ממשלת בריטניה להעביר את שאלת ארץ-ישראל לאו"ם (פברואר 1947) ובהחלטתה להחזיר לו את המנדט על ארץ-ישראל. גם אלה שמייחסים משקל לצורות המאבק השונות של היישוב המאורגן וארגוני הפורשים בהחלטה הבריטית, הרי זה במובן של חיזוק ואולי זירוז ההכרעה בכיוון שאליו נטתה בריטניה ממילא, כתוצאה משיקולים כלכליים, אסטרטגיים ואימפריאליים.
בעניין החלטת האו"ם על חלוקת הארץ והקמת מדינה יהודית בחלק ממנה, מראה חלמיש שלהעפלה, ובכללה פרשת אקסודוס, לא היה תפקיד של ממש. היא מאששת טענה זו וממחישה אותה באמצעות התנהגותו של הנציג היוגוסלבי באונסקו"פ, ולדימיר סימיץ, שנכח בנמל חיפה בעת הורדת מעפילי "אקסודוס" ב-18 ביולי 1947, וציטוט שהביא אחד העיתונאים מפיו היה למשפט מפתח ולקו מנחה כמעט בכל הסקירות והפרשנויות שנכתבו על פרשת "אקסודוס" מאז ועד היום: "זוהי העדות הטובה ביותר שאפשר היה להביא בפנינו". אולם סימיץ תמך בסופו של דבר בתוכנית המיעוט של אונסקו"פ, כלומר - נגד הקמת מדינה יהודית בארץ-ישראל (ב-29 בנובמבר 1947 יוגוסלביה נמנעה). חלמיש מדגישה שחברי אונסקו"פ פעלו לפי קווי המדיניות של ממשלותיהם ובצמוד לסמכויות הוועדה כפי שהוגדרו בכתב המינוי שלה. שיקולים שברגש חיזקו, קרוב לוודאי, את עמדתם של אלה מבין חבריה שגישתם למפעל הציוני הייתה חיובית מלכתחילה, בלי שהדבר עמד בסתירה למדיניות ממשלתם, דוגמת נציג גואטמלה, גרסיה גרנאדוס. אונסקו"פ הורכבה על-פי חישובים זהירים של יחסי הכוחות בארגון הבינלאומי וחלוקה גאופוליטית דקדקנית, ושומה היה על 11 חבריה לנהוג על פי האינטרסים של ממשלותיהם.
אחד מחידושיו של הספר הוא שימת הדגש על המעפילים. בכתיבה שהייתה לפני כן על ההעפלה כתבו על המדיניות הבריטית, על ההנהגה הציונית, על המוסד לעלייה ב', על אנשי הפלי"ם אבל כמעט שלא התייחסו למעפילים עצמם. הספר מציג את התנהגותם של המעפילים לכל אורך הפרשה ובמיוחד את התארגנותם בשלוש אוניות הגירוש שלקחו אותם מחיפה לצרפת ואחר כך להמבורג שבגרמניה, ואת סירובם לרדת לחוף בצרפת על אף ההזמנה הנדיבה מצד ממשלתה. הוא מנתח ומשווה את מה שהתרחש בכל אחת מן האוניות ומגיע למסקנה שהמעפילים ראו עצמם שותפים מלאים למאבק הציוני.
מחקריה של חלמיש בנושא ההעפלה הצטרפו למגמה של החזרת המעפילים לסיפור ההעפלה, מחקרים המציגים את המעפילים - ושארית הפליטה בכלל - כסובייקט, כציבור בעל תודעה משלו, הראוי להתייחסות בזכות עצמו, וזאת בניגוד לכתיבה בעבר, שבה הם שימשו אובייקט שיש לבחון את יחס הציונות כלפיו ואת תרומתו למאבק הציוני; ובשונה מחיבורים פוסט-ציוניים שהתפרסמו מאוחר יותר על-פיהם ההנהגה הציונית עשתה שימוש אינסטרומנטלי ואף ציני במעפילים, בניגוד לרצונם, במאבק להקמת מדינה יהודית בארץ-ישראל.
במחקריה עושה חלמיש שימוש מועט ומבוקר בעדויות בעל פה ובזיכרונות ממרחק הזמן בשל החולשות האופייניות למקורות מעין אלה הנובעות ממגבלות הזיכרון האנושי והשפעותיו המתעתעות של הזמן שחלף בין האירועים למועד גביית העדויות או כתיבת הזיכרונות. במאמרה "אקסודוס: סרט ששינה את ההיסטוריה" מנסה חלמיש להראות כיצד הסרט "אקסודוס" של אוטו פרמינגר, המבוסס על ספרו של ליאון יוריס, השפיע על האופן שבו זכרו גיבורי הפרשה אירועים שהתרחשו במהלכה ועל פרשנותם המאוחרת של היסטוריונים לקשר הנסיבתי בין אירועים שהתחוללו לפני הפרשה ותוך כדי התרחשותה.