stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ממלכת נווארה
הממלכה > חלוקת נווארה > החלוקה השנייה

ב-1199 אלפונסו השביעי, מלך לאון, היה נחוש להיות בעליה של נווארה החופית, אזור אסטרטגי שיאפשר לקסטיליה גישה קלה יותר לשוקי הצמר האירופיים, וגם יבודד את נווארה. הוא שלח משלחת צבאית גדולה בזמן שסנצ'ו "החזק" היה במסע דיפלומטי בין-לאומי בתלמסאן (באלג'יריה של היום).
הערים ויטוריה וטרביניו התנגדו למתקפה הקסטיליאנית, אך הבישוף של פמפלונה נשלח אליהם להודיעם ששום תגבורת לא תגיע לעזרתם. ויטוריה נכנעה, אך טרביניו לא נכנעה ונכבשה בכוח הצבא הקסטיליאני.
עד 1200 הושלם הכיבוש הקסטיליאני של מערב נווארה. קסטיליה העניקה לשברירים מהטריטוריה (לא כולל טרביניו ואוניאטי, אשר נשלטו ישירות מקסטיליה) זכות לשלטון עצמי, בהתבסס על המנהגים המסורתיים (הזכות הנווארית) שנודעו בשם פוארוס (Fueros). אלאבה הפכה לרוזנות, ביסקאיה לאדנות (Lordship או Señorío), וגיפוסקואה חולקה למחוזות.
הממלכה > חלוקת נווארה > סוף ימי מלכותו של סנצ'ו החזק

תהילתו הגדולה של סנצ'ו החזק הייתה לאחר מה שכבש בקרב לאס נאוואס דה טולוסה (1212), כאשר בזכות גבורתו, ניצחון הנוצרים על הח'ליף מוחמד א-נאסיר הפך לנחרץ. הוא פרש ומת ב"אל אנסרדו" (El Encerredo). אחותו הגדולה ברנגאריה, מלכת אנגליה, מתה כמה שנים לפניו ללא ילדים. אחותו הצעירה בלאנקה, רוזנת שמפניה, הותירה אחריה בן, תאובלד הרביעי, רוזן שמפניה.
כך, אף שכתר ממלכת נווארה נתבע על ידי מלכי אראגון, הוא עבר – דרך נישואין – לבית שמפניה, ראשית ליורשיה של בלאנקה, שבמקביל היו רוזני שמפניה וברי בתמיכת הפרלמנט הנווארי (הקורטס).
הממלכה > נווארה באמצע ימי הביניים

תיבאולט כתאובלדו הראשון (מ-1234 עד 1253) הפך את חצרו למרכז שבו שירת הטרובאדורים, שהתפתחה בחצר רוזני שמפניה, הפכה למבורכת ומטופחת. ימי מלכותו היו ימי שלום; בנו, תאובלד השני, מלך נווארה (1253–1270), נשא לאישה את איזבל, בתו השנייה של לואי התשיעי, מלך צרפת וליווה את חותנו במסע הצלב לתוניס. במסע חזרה הביתה מת תאובלד השני בטראפאני שבסיציליה, והוא נורש על ידי אחיו אנריקה הראשון, מלך נווארה שלקח את מושכות השלטון כבר בעת היעדרות אחיו, אך מלך שלוש שנים בלבד (1271–1274). בתו חואנה הראשונה, מלכת נווארה טרם הגיעה לגיל בגרות, והממלכה עמדה בפני פלישה מכל עבר. המלכה האם בלאנקה חיפשה מקלט יחד עם בתה בחצרו של המלך פיליפ הנועז, מלך צרפת, שבנו פיליפ היפה התארס ונישא לחואנה ב-1284. ב-1276, בזמן המשא ומתן על הנישואין, נווארה נפלה למעשה תחת שלטון צרפתי.
ב-1305 עברה נווארה לאפוטרופסות המלך פיליפ הרביעי, מלך צרפת. היא נשארה תחת הכתר הצרפתי עד מותו של שארל הרביעי, מלך צרפת ב-1328. כיוון ששארל מת ללא יורשים זכרים, כשפיליפ מולואה היה למלך צרפת הכריזו הנווארים על עצמאותם, וקראו לכתר את חואנה השנייה, בתו של לואיס הוטין, אחייניתו הבכירה של שארל, ולבעלה פיליפ מאוורו (Philip of Evreux, שלט בשנים 1328–1343), אשר נקרא פיליפ החכם. חואנה מצידה ויתרה על כל תביעה לכתר הצרפתי וקיבלה את הפיצוי עבור רוזנות שמפניה וברי, וכן גם עבור רוזנויות אנגולם, לונגוויל, ומורטן.
המלך הבן-זוג פליפה השלישי, הקדיש עצמו לשיפור חוקי הממלכה והצטרף לאלפונסו האחד עשר, מלך קסטיליה במלחמתו נגד המורים ב-1343. אחרי מות אמו (1349) ירש קרלוס השני, מלך נווארה את מושכות השלטון (1349–1387). הוא שיחק תפקיד מרכזי במלחמת מאה השנים ובמתיחות החברתית בצרפת באותו הזמן. בשל התנהגותו במלחמה, שכללה רמייה ואכזריות, הוא כונה "האכזר". הוא השיג והפסיד נחלות בנורמנדיה, ומאוחר יותר בימי שלטונו, החברה הנווארית רכשה נחלות באיי יוון.
בנו הבכור, קרלוס השלישי, מלך נווארה, שכונה "האציל", הביא לארצו שוב תקופה של שקט וממשל טוב. קרלוס ניצל כוחו באופן מרבי לחילוץ ארצו מהמצב המדולדל שבו הייתה, ביצע רפורמות בממשל, בנה תעלות, והפך את יובלות נהר האברו שזורמים דרך נווארה לברי שיוט. כיוון שבניו מתו לפניו, הוא נורש על ידי בתו בלאנקה ובעלה חואן מפנאפייל (1397–1479), בנו של המלך פרננדו הראשון, מלך אראגון.
הממלכה > נווארה תחת בית טראסטמרה

כמלך בן-זוג, חואן השני מלך באראגון בשם אחיו, אלפונסו החמישי, מלך אראגון. הוא השאיר את בנו, דון קרלוס, בויאנה שבנווארה, עם דרגת מושל בלבד, בעוד שבלאנקה תכננה שקרלוס, נסיך ויאנה יהיה מלך. ב-1450 חזר חואן השני עצמו לשלוט ישירות על נווארה, וכן, בעידודה של אשתו השאפתנית חואנה אנריקס, מהשושלת הקסטיליאנית הבלתי לגיטימית, ביקשה להבטיח את הירושה לבנה פרננדו (שעתיד היה להיקרא פרננדו "הקתולי"). כתוצאה מכך פרצה מלחמת אזרחים שבה הצד החזק של האגראמונטים תמך במלך ובמלכה; הצד של הבומונטים, על שם מנהיגם חואן דה בומונט – תמך במועמדותו של דון קרלוס. תושבי ההרים תמכו בנסיך ויאנה, ואילו תושבי המישורים תמכו במלך. הנסיך דון קרלוס האומלל הובס על ידי אביו באייבר ב-1451, ונאסר לשנתיים, במהלכן כתב את ספרו המפורסם "קורות נווארה" שמהווה מקור עיקרי לידע על התקופה. עם שחרורו, הוא ביקש לשווא את עזרת שארל השביעי, מלך צרפת וכן גם של דודו אלפונסו החמישי, מלך אראגון (שגר אז בנאפולי). ב-1460 נאסר שוב אחרי התעקשות אימו החורגת, אך לשמע הדבר התמרדו הקטלונים והוא שוחרר והוצב כמושל קטלוניה. הוא מת ב-1461 ללא בנים יורשים שיוכלו לכבוש חזרה את ממלכת נווארה. בטרם מת מינה את אחותו בלאנקה כיורשת, אך היא נאסרה עם מותו, ומתה ב-1464.
זכותה של בלאנקה לכס הנווארי עברה לאחותה, לאונור, מלכת נווארה, רוזנת פואה ובארן, שהייתה בעלת ברית של אביה. אחרי מותה, סמוך אחרי מותו של אביה חואן השני, עברה הטענה לכתר לנכדה פרנסיסקו פבו דוכס פואה, שמלך בנווארה בין 1479–1483. אחותו, קטלינה, מלכת נווארה שהייתה קטינה כשהפכה למלכה, נשארה תחת אפוטרופסות אימה מדלן מצרפת, הייתה מבוקשת על ידי פרננדו הקתולי, שרצה בה ככלה לבנו. אך למרות החיזורים, קטלינה בסוף נישאה לז'אן ד'אלברה, רוזן פריגור שהיה אדם בעל נחלות רבות בדרום וצרפת וכן היה גיסו של צ'זארה בורג'ה.
הממלכה > נווארה תחת בית טראסטמרה > הכיבוש הקסטיליאני

אף על פי כן, פרננדו מאראגון לא ויתר על תוכניתו לגבי נווארה. הוא נשא לאישה את ז'רמיין, מלכת נווארה, בתו של דודה של קטלינה אשר ניסה לתבוע את נווארה במקום שאר קרובי המשפחה, אך לזוג לא נולדו ילדים וכך הוחמצה ההזדמנות להשיג את נווארה.
כאשר סירבה נווארה להצטרף לליגה הקדושה נגד צרפת והכריזה על עצמה נייטרלית, ביקש פרננדו מהאפיפיור לנדות את ז'אן ד'אלברה, בידיעה שנידוי שכזה היה הופך את ההתקפה האראגונית על נווארה ללגיטימית. כשהאפיפיור סירב, זייף פרננדו את הנידוי האפיפיורי ושלח את הגנרל שלו דון פבריקה דה טולדו לתקוף את נווארה כחלק מהשלב השני במלחמת ליגת קמבריי.
כאשר ראה ד'אלברה כי אינו מסוגל לעמוד בפני הצבא הקסטיליאני-אראגונזי החזק, ברח לפאו, ומיד לאחר מכן נפלו הערים פמפלונה, אסטלה, אוליטה, וטודלה. מספר חודשים לאחר מכן חזר ד'אלברה בראש צבא שגייס מצפון לפירנאים, וניסה לכבוש מחדש את פמפלונה, ללא הצלחה.
לאחר כישלונו נאלץ הקורטס הנווארי לקבל את הסיפוח לקסטיליה, שהבטיחה מצידה לשמור על האוטונומיה והזהות של נווארה. ב-1513 נשבע המשנה-למלך הקסטיליאני בנווארה לשמור ולכבד את כתב הזכויות (Fuero) של נווארה. למרות זאת, האינקוויזיציה הספרדית הרחיבה את תחום סמכותה לתוך נווארה. היהודים בשאר חלקי ספרד הוכרחו לצאת מספרד או להתנצר כבר ב-1492, בעקבות פרסום צו גירוש ספרד, וב-1514 הורחב תוקף הצו גם ליהודי נווארה, שסבלו כבר קודם לכן מרדיפות.
בשטחה של נווארה היו עוד שני ניסיונות להשתחרר מהשלטון הספרדי (ב-1516 וב-1521). הניסיון ב-1521 היה הקרוב ביותר להשגת העצמאות. כשהתקרב לפמפלונה צבא השחרור, תחת פיקודו של גנרל אספארוס, התמרדו האזרחים בעיר וצרו על מבצרו החדש של המושל הצבאי איגנסיו דה לויולה. טודלה וערים אחרות הצהירו אף הן על נאמנותן לבית אלברה. הצבא הנווארי-בֶּאַרְנֶזִי (מבארן שמצפון לפירנאים) אכן הצליח לשחרר את כל הממלכה, וקסטיליה הייתה עסוקה בלפתור את הבעיה שנוצרה כתוצאה ממרד הקומונרוס. אך המרד הקסטיליאני הובס כשהחלה פלישת הצבא שבא מצפון לפירנאים. כתוצאה מכך, גנרל אספארוס עמד מול צבא קסטיליאני ענק ומאוחד שהביס את המרד הנווארי בקרב נואיין ב-30 ביוני 1521.
נווארה הפכה תחת שלטון ספרד למדינה ימית, והיא הייתה מעורבת בציד לווייתנים, בדיג וכן בציד בונים בניופאונדלנד ובסביבתה. היא הייתה מעורבת בגילוי החופים האטלנטיים הצפוניים של אמריקה הצפונית בצורה נרחבת, ומוצבים החלו לקום לאורך חופי ניופאונדלנד בערך בזמן שבו גילה כריסטופר קולומבוס את העולם החדש ב-1492. הנווארים המשיכו לפעול שם כסוכנים של ממלכות ספרד וצרפת אחרי אובדן עצמאותם, עד שצרפת הפסידה את ניופאונדלנד ב-1762, כתוצאה מתבוסתם במלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
הממלכה > נווארה תחת בית טראסטמרה > נווארה העצמאית מצפון לפירנאים

חלק קטן מנווארה שמצפון לפירנאים, נווארה התחתית, יחד עם הנסיכות השכנה של בֵּאַרן (Béarn) שרד כממלכה עצמאית שעברה בירושה. נווארה קיבלה מאנרי השני, מלך נווארה, בעלה של ז'אן ד'אלברה, אספת נציגים שבה הכמורה הייתה מיוצגת על ידי הבישופים של באיון ודאקס, הכמרים שלהם, כומר הקהילה של סן ז'אן פייה דה פור (St Jean Pied de Port), וראשי המנזרים של סן פאלה, ד'אוציאט, ואראמפלה. האזור שמצפון לפירנאים (נווארה התחתית) המשיך להיות ממלכה עצמאית, בתוספת אחוזות צרפתיות גדולות עד ל-1620.
המלכה ז'אן ד'אלברה המירה את דתה לנצרות הקלוויניסטית ב-1556, וכתוצאה מכך, היא עודדה את תרגום התנ"ך לבסקית, שהיה לאחד הספרים הראשונים שנכתבו בשפה זו. היא, ובמיוחד בנה, אנרי השלישי, מלך נווארה, הנהיגו את הצד ההוגנוטי במלחמות הדת בצרפת. ב-1589 הפך אנרי ליורש היחיד לכתר הצרפתי, כאנרי הרביעי מלך צרפת, אך הוא לא התקבל על רבים מנתיניו, עד שהמיר דתו לקתוליות, ארבע שנים לאחר מכן.
כאשר לאבורד ונווארה העלית טולטלו בעקבות ציד המכשפות הבסקי בין 1609–1610, רבים חיפשו מקלט בנווארה התחתית. היה זה רק ב-1620 כאשר נווארה אוחדה במלואה עם צרפת.
היסטוריה מאוחרת

המלך העצמאי האחרון של נווארה, אנרי השלישי (שלט בין 1572–1610), ירש את כתר צרפת כאנרי הרביעי ב-1589, והיה ראשון מלכי בית בורבון. ב-1620 שולבו נווארה התחתית ובארן לתוך צרפת עצמה, על ידי בנו של אנרי, לואי השלושה עשר, מלך צרפת. התואר "מלך נווארה" המשיך להיות בשימוש עד ימי המהפכה הצרפתית ב-1792, וחזר לשימוש לתקופה קצרה בתקופת הרסטורציה בין 1814 ל-1830.
במקור, ממלכת נווארה חולקה למרינדאדס, מחוזות שנשלטו על ידי "מרינו" (Merino/Mayorino), נציג המלך במחוז. מחוזות אלה היו: ה"אולטראפוארטוס" (נווארה התחתית), פמפלונה, אסטלה, טודלה, וסנגואסה. ב-1407 נוספה המרינדאד של אוליטה. ה"קורטס" (פרלמנט) של נווארה היה בתחילה מועצת-המלך המורכבת מנציגי הכמורה והאצולה, אך במאה ה-14 נוספו גם נציגי הערים. צירופם לוועדה נבע מכך שהמלך נזקק לשיתוף פעולה איתם כדי לגייס כספים בצורה יעילה יותר, בדמות מענקים וסיוע למלך. הקורטס מעתה ואילך הורכב מנציגי הכמורה, האצולה, ונציגי עשרים ושבע (לאחר מכן גדל המספר לשלושים ושמונה) "הערים הטובות" – ערים שהיו חופשיות מאדון פאודלי ולכן היו כפופות ישירות למלך. עצמאותם של נציגי הערים הייתה מובטחת בנווארה יותר מאשר במקומות אחרים בספרד באותה עת, בשל ההליך החוקתי שחייב רוב בכל שדרה בקורטס (כמורה, אצולה וערים) כדי להפוך הצעת חוק לחוק. כך, נציגי הערים לא סבלו מאפליה ומהתעלמות על ידי הכמורה והאצולה, כפי שהיה בשאר חלקי אירופה. אפילו במאה ה-18 הנווארים יכלו להתנגד בהצלחה לניסיון מלכי צרפת מבית בורבון להקמת בתי מכס על הגבול הצרפתי בין נווארה הספרדית לנווארה הצרפתית. אך עם זאת, הנווארים (באזור הספרדי של נווארה) היו נאמנים למלכם הספרדי, ושום אזור אחר במדינה לא הראה נחישות והתנגדות כה חזקה לכיבוש הנפוליאוני כמו שהיה באזור נווארה.
נווארה הייתה אזור קתולי אדוק, תחת השפעה נרחבת של הכמרים. עובדה זו, וכן הטינה על אובדן עצמאותם ואובדן האוטונומיה שלהם ב-1833, היו מהגורמים הראשיים לתמיכה שזכתה לה התנועה הקרליסטית בתוך נווארה. עד למהפכה הצרפתית נשאו מלכי צרפת גם בתואר "מלכי נווארה"; ומכיוון שחלק נכבד מנווארה נמצא בתוך תחומה של ספרד, נשאו גם מלכי ספרד (עד 1833) בתואר "מלכי נווארה". באותה תקופה נהנתה נווארה ממעמד מיוחד תחת המונרכיה הספרדית: היו לה – קורטס שלה, מערכת גביית מיסים משלה, ומערכת נפרדת של חוקי מכס. ב-1833 הפכה נווארה למעוז התנועה הקרליסטית, אך הכירה באיזבלה השנייה כמלכת ספרד ב-1839. כהוקרה על נאמנותם במלחמת האזרחים הספרדית, התיר פרנקו לנווארים את השימוש בפוארוס, כתבי זכויות שניתנו להם מהכתר ושהתווה להם קווי יסוד למערכת של שלטון-עצמי.
היסטוריה מאוחרת > מוסדות

המוסדות בנווארה אשר שמרו על אוטונומיה עד למאה ה-19 היו הקורטס, המועצה המלכותית, בית המשפט העליון וה"דיפוטאסיון דל ריינו" (Diputacion del Reino). מוסדות דומים התקיימו גם תחת כתר אראגון (באראגון, בקטלוניה ובוולנסיה) עד למאה ה-18. המלך הספרדי היה מיוצג על ידי משנה למלך.
הטריטוריה כיום

הטריטוריה שבעבר הוכרה כנווארה שייכת היום לשתי מדינות – צרפת וספרד, בכפוף לשאלה אם האזור נמצא מצפון, או מדרום לפירנאים המערביים. השפה הבסקית עדיין מדוברת ברוב המחוזות. כיום, נווארה היא קהילה אוטונומית של ספרד ונווארה התחתית היא חלק ממחוז הפירנאים האטלנטיים. אזורים אחרים שהיו חלק מממלכת נווארה שייכים כיום למספר קהילות אוטונומיות של ספרד: חבל הבסקים, לה ריוחה, אראגון, וקסטיליה ולאון.
ראו גם

ממלכת לאון
ממלכת קסטיליה
כתר קסטיליה
כתר אראגון
אל-אנדלוס
רקונקיסטה
הערות שוליים

1 2  Bernardo Estornés Lasa's Spanish article on Navarra in the Auñamendi Entziklopedia (click on "NAVARRA – NAFARROA (NOMBRE Y EMBLEMAS)")
↑  קורות אלבלדה (CSIC)
↑  Melvin Baker and Robert H. Cuff, Down North": A Historiographical Overview of Newfoundland Labrador, www.ucs.mun.ca, ‏1993
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559633705171  BNE: XX451507  LCCN: n80123151  VIAF: 147353898   WorldCat (עם VIAF): 147353898 
נחלותיו של סנצ'ו השלישי "הגדול":

  אדום – ממלכת פמפלונה
  כתום – נחלות אחרות
  ורוד – השפעה ישירה
ממלכת נווארה (בכתום כהה) ב-1030 תחת סאנצ'ו השלישי
הנס של מלכי נווארה מאז 1212 (גרסה עתיקה שהייתה בשימוש בימי הביניים)
נס מלכי נווארה מאז 1212, משמש כיום גם כדגל נווארה התחתית.
המלכה ז'אן ד'אלברה
משפט הרקורסיה

משפט הרקורסיה (גם: משפט נקודת השבת, או משפט הרקורסיה של קליני) הוא משפט בתורת החישוביות הנוגע לקשר בין פונקציות בנות־חישוב לתיאור שלהן. המשפט הוכח על ידי סטיבן קליני בשנת 1938. 
המשפט מדגים כי לכל פונקציה בת־חישוב ניתן לבנות פונקציה "דומה" בעלת נקודת שבת מסוימת. השלכות המשפט מאפשרות הוכחת אי־כריעות של שפות מסוימות (למשל, אי־כריעות בעיית העצירה), וכן הוכחת משפטי האי-שלמות של גדל.
מריה ריטה

| --- | --- |

מריה ריטה, 2009
 לידה:  9 בספטמבר 1977 (בת 47) סאו פאולו, ברזיל
 שם לידה:  Maria Rita Camargo Mariano 
 שם במה:  Maria Rita 
 מוקד פעילות:  ברזיל 
 תקופת הפעילות:  מ-2001 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ניו יורק 
 עיסוק:  זמרת
 סוגה:  מוזיקה פופולרית ברזילאית, ג'אז, סמבה
 סוג קול:  מצו-סופרן 
 שפה מועדפת:  פורטוגזית ברזילאית, אנגלית 
 כלי נגינה:  זמרה
 חברת תקליטים:  וורנר מיוזיק גרופ, Universal Music, Som Livre 
 בן או בת זוג:  Marcus Baldini (2003–2004) Davi Moraes (2011–2019) 
 פרסים והוקרה:  Latin Grammy Award for Best New Artist (2004) 
 maria-rita.com
 פרופיל ב-IMDb
 
מריה ריטה (בפורטוגזית: Maria Rita; נולדה ב-9 בספטמבר 1977) היא זמרת ברזילאית.
ביוגרפיה > ראשית חייה

נולדה בסאו פאולו בשם מריה ריטה קמרגו מריאנו (Maria Rita Camargo Mariano), בתם של הפסנתרן והמעבד סזאר קמרגו מריאנו והזמרת הברזילאית המנוחה אליס רז'ינה, ואחותם של המוזיקאי פדרו מריאנו ומפיק המוזיקה ז'ואו מרסלו בוסקולי. היא נקראה על שם חברת המשפחה וזמרת הרוק הברזילאית ריטה לי.
היא למדה באוניברסיטת ניו יורק ועבדה כעיתונאית במגזין למתבגרים.
ביוגרפיה > קריירה

מריה ריטה החלה לשיר בצורה מקצועית בגיל 24, אף על פי שרצתה לשיר מאז שהייתה בת 14. האלבום הראשון שלה, "Maria Rita", השיק את הקריירה שלה. השיר הראשון מתוכו, "A festa" (המסיבה), נכתב על ידי מילטון נסקימנטו, שהקריירה שלו קודמה על ידי אמה של מריה ריטה, אליס רז'ינה, כשהחלה לשיר את שיריו לקהל הברזילאי. האלבום הגיע לפלטינה, והביא את מריה ריטה להכרה בינלאומית. היא פיתחה את הסגנון הקולי הייחודי שלה, בהשפעת זמרי הג'אז אלה פיצג'רלד ונאט קינג קול והזמר והמלחין הברזילאי דז'וואן . באלבומה "Redescobrir" משנת 2013 היא ביצעה והקליטה שירים שאמה המנוחה שרה, וביניהם את השיר "Aguas de marco", שמוכר בישראל בזכות הגרסה העברית שלו.
היא זכתה בפרס גראמי הלטיני בשנת 2004 בקטגוריות: האמנית החדשה הטובה ביותר בתחום הכללי, השיר הטוב בפורטוגזית ("A festa") ואלבום ה- MPB (מוזיקה פופולרית ברזילאית) הטוב ביותר לאותה השנה, עבור אלבום הבכורה שלה "Maria Rita". האלבום השני שלה "Segundo" העניק לה בשנת 2006 שני פרסי גראמי לטיניים נוספים - אלבום ה- MPB הטוב ביותר והשיר הברזילאי הטוב ביותר עבור "Caminho das Águas", שכתב Rodrigo Maranhão . מריה ריטה הייתה מועמדת לפרס של ה - BBC Radio 3 Awards for World Music בשנת 2008 בקטגוריה של אמנים מהיבשת האמריקאית.
דיסקוגרפיה

(Maria Rita (2003
(Segundo (2005
(Samba Meu (2007
(Elo (2011
(Redescobrir (2012
(Coraçao a batucar (2014
(2018) Amor e Música
הערות שוליים

↑  Maria Rita's musical journey comes full circle, Los Angeles Times, ‏2014-02-14 (באנגלית)
↑  Clique Music - 2003 - Baú da Maria Rita, sites.google.com
↑  Brazilian Singer Comes Out From Her Mother's Shadow, Honors Her Legacy, NPR.org (באנגלית)
↑  Brazil's Maria Rita Gets Two Grammys at Madison Square Garden, brazzil, ‏0001-11-30 (באנגלית)
↑  BBC - Awards for World Music 2008, www.bbc.co.uk
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb13809614g (data)  GND: 135374995  ISNI: 0000 0000 5514 2568  LCCN: no2004085792  MusicBrainz: 3c12ecf2-91da-4d4a-8462-e4d5d9e273e7  VIAF: 44483460   WorldCat (עם VIAF): 44483460
מרידה (ספרד)

מרידה (בספרדית: Mérida) היא עיר הבירה של הקהילה האוטונומית אקסטרמדורה שבספרד. העיר שוכנת על גדות נהר הגוודיאנה. אוכלוסיית העיר מונה 59,461 תושבים (אומדן 2023), גידול לעומת 37,000 באומדן 1966. מרידה משמשת צומת מסילת רכבת חשובה, אך עיקר חשיבותה היא היסטורית. מרידה שומרה יותר מכל עיר אחרת בספרד, ולכן האתר הארכאולוגי של מרידה הפך לאתר מורשת עולמית.
היסטוריה

מרידה נוסדה בשנת 25 לפנה"ס על ידי הקיסר אוגוסטוס כמושבת חיילים משוחררים תחת השם אמריטה אוגוסטה (Emerita Augusta). המושבה נבנתה במטרה להגן על העוברים בגשר פונטה רומנו (Puente Romano) החוצה את נהר הגוודיאנה. העיר יושבה על ידי חיילים משוחררים של שני לגיונות, הלגיון החמישי אלאודה והלגיון העשירי גמינה.
במהירות רבה הפכה מרידה לאחת מעשר הערים הגדולות באימפריה, ונקראה "רומי של ספרד". מלבד זאת, היא נהפכה להיות גם עיר הבירה של הפרובינקיה לוסיטניה, ואחת הערים החשובות ביותר של האימפריה הרומית.
בתקופת הויזיגותים הייתה מרידה למושב הארכיהגמון. עם כיבוש העיר על ידי המוסלמים ב-713 החלה ירידה במעמדה של מרידה. מרידה נפגעה במלחמות הרקונקיסטה, ונכבשה על ידי אלפונסו התשיעי, מלך לאון בשנת 1230, אך הוא לא המשיך בשליטתו עליה ומסר אותה למסדר סנטיאגו. מרידה לא רק ירדה מגדולתה, אלא גם ניכרה בה ירידה משמעותית במספר התושבים שחיו שם, ולכן, כאמור, חשיבותה כיום היא בעיקר היסטורית.
היהודים החלו להתגורר במרידה רק מן התקופה הרומית המאוחרת ולאחר מכן בתקופת הוויזיגותים.
היישוב היהודי במרידה התקיים גם בתקופה המוסלמית, ואף לאחר מכן, כאשר הנוצרים כבשו את המקום. באותו הזמן הקהילה היהודית חיה בקרבת הכנסייה המקומית, ששימשה להם כבית כנסת לפני שגורשו מספרד (ואז בעצם הפך בית הכנסת לכנסייה). למרות הכול, גם לאחר הגירוש ישבו שם יהודים, אמנם אנוסים, שהיוו קהילה, והעיר שימשה גם כתחנת מעבר לאנוסים מהארצות השכנות.
דמוגרפיה

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
ההתפתחות הדמוגרפית של מרידה (ספרד) בין השנים 1991 ו-2004 
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004  |
| 49,284 | 51,830 | 50,271 | 52,200 |
אתרים במרידה

הגשר פונטה רומנו, החוצה את נהר הגוודיאנה, עדיין קיים, והוא מנוצל עכשיו בעיקר להולכי רגל שבאים לראות את האתר ההיסטורי הזה. למעשה, קיים גשר נוסף בקרבת מקום - גשר פונטה לוסיטניה (Puente Lusitania). ניתן לראות שם מבצר, ששימש את הרומאים ומאוחר יותר גם את המורים. מקדשים, כמו בכל עיר קדומה אחרת, אינם חסרים במרידה; ניתן לראות שם גם מקדש לאלת הציד (במיתולוגיה היוונית) דיאנה. שרידים רומיים במקום הם: פורום (כולל גם קשת), אמת מים (המכונה: Acueducto de los Milagros), בריכת מים, ותיאטרון רומי להצגות קיץ שגרתיות, בעיקר לפי המחזות החדשים של אותם הזמנים. שרידים נוספים, כוללים קירקוס.
בשנת 1993 הכריז ארגון אונסק"ו על השרידים הארכאולוגיים במרידה כעל אתר מורשת עולמית.
ערים תאומות

מקסיקו מרידה, מקסיקו
ונצואלה מרידה, ונצואלה
מרידה (מקסיקו)

מרידה (בספרדית: Mérida ‏האזנהקובץ:MeridaPronunciation.ogg‏Ⓘ‏) היא בירת מדינת יוקטן במקסיקו.
היסטוריה

מרידה נוסדה בידי פרנסיסקו דה מונטחו אי לאון וכמה מאות ספרדים נוספים ב-6 בינואר 1542 על חורבותיו של יישוב של בני המאיה בשם "ט'חו" (T'hó), שהיה המרכז של בני המאיה באזור יוקטן. היא נקראה על שם העיר מרידה בספרד, שהייתה מקום מוצאם של חלק מהמייסדים. מרידה הפכה תוך זמן קצר למרכז המנהלי הקולוניאלי של אזור יוקטן.
העיר צמחה במאה ה-19 הודות לתעשייה מפותחת סביב גידול הצמח אנקן (henequen), שהוא מין של אגבה שמעליו מפיקים סיבים להכנת חבלים, מה שהפך אותה לאחת הערים העשירות במקסיקו.
ארצות הברית מקיימת קונסוליה כללית בעיר, בנוסף לשגרירות ארצות הברית במקסיקו סיטי
חינוך

בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה האוטונומית של יוקטן, אוניברסיטת אנאוואק מאיאב והאוניברסיטה הטכנולוגית המטרופוליטנית.
תחבורה

את מרידה משרת נמל התעופה הבינלאומי מנואל קרסנסיו רחון, המציע טיסות לערים מרכזיות במקסיקו ולמספר יעדים נוספים באמריקה הצפונית.
ערים תאומות

ספרד מרידה, ספרד
קוריאה הדרומית אינצ'ון, קוריאה הדרומית
ארצות הברית אירי, פנסילבניה, ארצות הברית
ארצות הברית ניו אורלינס, לואיזיאנה, ארצות הברית
ארצות הברית גלנדורה, קליפורניה, ארצות הברית
ארצות הברית סרסוטה, פלורידה, ארצות הברית
מקסיקו מונטריי, נואבו לאון, מקסיקו
הערות שוליים

↑  קונסוליות ארצות הברית במקסיקו Locations". U.S. Department of State, United States Diplomatic Mission to Italy. Archived from the original on 18 June 2015. Retrieved 20 June 2015.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007552517505171  GND: 4297598-0  LCCN: n79121364  MusicBrainz: 729607b1-ba53-47e4-8f46-0e658a4aaa82  NARA: 10045226  VIAF: 147737500   WorldCat (עם VIAF): 147737500
משטרת הבונדסטאג

| --- | --- |
סמל משטרת הבונדסטאג
 מידע כללי
 מדינה:  גרמניה 
 תחום שיפוט:   מתחם הבונדסטאג
 סוכנות אם:  יושב ראש הבונדסטאג 
 תאריך הקמה:  אפריל 1950
 חוק:  חוקת גרמניה 
 ראש:  נשיא הבונדסטאג
 מטה מרכזי:  ברלין
 עובדים:  210
 www.bundestag.de/polizei
 
משטרת הבונדסטאג הגרמני (בגרמנית: Polizei beim Deutschen Bundestag) הידוע גם בכינוי "משטרת הפרלמנט" (Parlamentspolizei), הוא כוח משטרה גרמני האחראי על אכיפת החוק ושמירת הסדר במתחם הבונדסטאג - הבית התחתון של הפרלמנט הגרמני. הכוח כפוף לנשיא הבונדסטאג באופן אישי.
היסטוריה

מיד עם הקמת מתחם הבונדסטאג בבון ב-1949, הופעלו מספר בלשים אשר היו כפופים לנשיא הבונדסטאג במטרה לשמור על הסדר בדיוני הבית. באפריל 1950 הוחלט להקים כוח גדול יותר בעל סמכויות רשמיות, ולשם כך הוקם "שירות אבטחת הבית" (Hausordnungsdienst). אנשי השירות לבשו בגדים רגילים עם סרט ירוק שעליו נכתב "שירות אבטחת הבית". אנשי השירות היו אחראים על משימות אבטחה ושימשו גם כסדרנים בדיוני הבונדסטאג, אולם שאר הפעולות המשטרתיות בתחומי הבונדסטאג היו באחריותה של המשטרה הפדרלית. ב-31 בדצמבר 1960 עוגנו סמכויותיו של שירות אבטחת הבית ב"חוק השוטרים הפדרליים", וסמכויותיו הורחבו. ב-1969 שונה שמו ל"פיקוח הבית" (Hausinspektion). סמכויות הכוח הורחבו בשנות ה-70 לנוכח פעולות הטרור של סיעת הצבא האדום. ב-1975 הוענקו לו סמכויות לעצור אנשים ולהחרים ראיות.
ב-1989 שינתה נשיאת הבונדסטאג ריטה זיסמוט את שם הכוח באופן רשמי ל"שירות המשטרה וביטחון בבונדסטאג הגרמני". במסגרת שינוי זה, גם הוענקו לכוח כל הסמכויות והזכויות מהן נהנים כוחות המשטרה הרגילים בגרמניה. ב-1994 הועבר הבונדסטאג מבון לברלין ומאז פועלת היחידה שם.
סמכויות

היחידה פועלת מתוקף סעיף 40, 2 של חוקת גרמניה, אשר מכפיפה אותה ישירות לנשיא הבונדסטאג. עם זאת, סמכויות היחידה, דרגותיה והמבנה שלה אינם מעוגנים בחוק ונתונים לשיקול דעתו של הנשיא. המשטרה אחראית על הגנת מתחם הבונדסטאג מפני סכנות לשלום הציבור והפרעה לעובדי המתחם במילוי תפקידם. הם אחראים גם על הסדר במהלך דיוני הבונדסטאג. אנשי היחידה אינם לובשים מדים, אולם עונדים תג המזהה אותם כאנשי משטרה.
בניגוד לשאר כוחות המשטרה בגרמניה, לאנשי משטרת הבונדסטאג נאסר להשתתף בחקירות פליליות של הפרקליטות, אלא באישור מפורש מנשיא הבונדסטאג.
ראו גם

משטרת ברלין
משמר הכנסת
מרצ'לה (סדרה)

| --- | --- |

 סוגה:  פשע, נואר סקנדינבי
 יוצרים:  הנס רוזנפלדט 
 שחקנים:  אנה פריל   ניקולס פינוק
 ארץ מקור:  הממלכה המאוחדת 
 שפות:  אנגלית 
 מספר עונות:  3 
 מספר פרקים:  24 
 הפקה
 הפצה:  Cineflix
 מוזיקה:  לורן באלף 
 שידור
 רשת שידור:  ITV 
 תקופת שידור מקורית:  4 באפריל 2016 – הווה 
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
מרצ'לה (באנגלית: Marcella) היא סדרה בלשית בריטית מסוגת "נואר נורדי", שנכתבה, בוימה והופקה על ידי התסריטאי השוודי הנס רוזנפלד, יוצר "הגשר". הסדרה שודרה לראשונה ב-ITV ב-4 באפריל 2016, בשמונה פרקים שבועיים בעונה הראשונה.
בסדרה מככבת אנה פריל כמרצ'לה באקלנד, בלשית לשעבר שחוזרת לעבודה כדי לחקור מקרה פתוח מלפני 11 שנים, שבו מעורב רוצח סדרתי בלתי מזוהה שכפי הנראה חזר לפעולה. מרצ'לה נאלצת גם להתמודד עם משברים בחיי המשפחה, משום שבעלה, ג'ייסון (ניקולס פינוק), עזב אותה. שני ילדיהם לומדים בפנימייה. נינה סוסניה, ריי פנתאקי וג'יימי באמבר משחקים אף הם בתפקידים ראשיים בעונה הראשונה.
הסדרה הוזמנה ביוני 2015, והצילומים בחוץ נערכו בלונדון ונמל דובר. לאחר השידור ב-ITV, הפרקים היו זמינים להזרמה בנטפליקס מחוץ לבריטניה. העונה הראשונה יצאה ב-DVD ב-20 ביוני 2016. בשנת 2017 זכתה פריל בפרס אמי בינלאומי לשחקנית הטובה ביותר.
עונה שנייה לסדרה שודרה החל מ-19 בפברואר 2018, ויצאה ב-DVD ב-16 באפריל 2018. ב-3 באוקטובר 2018 הוכרז כי מרצ'לה תחזור ל-ITV לעונה שלישית אשר תשודר ב-2019.
תקציר > עונה 1

מרצ'לה באקלנד (אנה פריל), לשעבר בלשית במשטרת המטרופולין של לונדון, מחליטה לחזור לעבודה אחרי שבעלה מזה 15 שנים, ג'ייסון (ניקולס פינוק), מודיע בפתאומיות שהוא עוזב אותה, לאחר שפרשה מעבודתה לבקשתו. מרצ'לה מחדשת את החקירה שלה לגבי שלושה מעשי רצח משנת 2005, כאשר נראה שהרוצח הסדרתי האחראי להם חזר. ללא ידיעתו של ג'ייסון, מרצ'לה חווה אפיזודות דיסאסוציאטיביות. מרצ'לה מתחילה לחשוש שהיא עצמה אולי מעורבת כאשר גרייס, האישה עמה מנהל ג'ייסון רומן, נרצחת.
תקציר > עונה 2

מרצ'לה חוקרת רוצח סדרתי של ילדים, ובמהלך חקירתה נתקלת בפדופיל, מיליונר יהיר, כוכב רוק משנות ה-1970, וסמלים מוזרים הקשורים לכישוף. בעלה המנוכר ג'ייסון מודיע על אירוסיו לאחות השיקום שלו, אף על פי שהגירושים שלהם עדיין לא סופיים, ומעמיד את ילדיהם באמצע מאבק משמורת שמסלים במהרה. האפיזודות של מרצ'לה ממשיכות, והיא מתייעצת עם פסיכולוגית המתמחה בהיפנוזה, כדי שתעזור לה לזכור מה קרה בתקופות השיכחה שלה.