stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אסטרטגיה צבאית
עקרונות האסטרטגיה הצבאית

אסטרטגים רבים ניסו לתמצת את האסטרטגיה המושלמת בסטים סגורים של עקרונות, במטרה להפוך את האסטרטגיה הצבאית למשהו שהוא קרוב יותר למדע מאשר לאמנות, ובכך להקל על המצביא בבואו לתכנן תוכניות ולהחליט החלטות. המצביא הסיני סון דזה הגדיר 13 עקרונות בעבודתו הידועה והמשפיעה אמנות המלחמה (The Art of War). בין העקרונות הוא מדבר על הכנה טובה לפני היציאה למלחמה תוך הבנה מעמיקה של היריב, והבנת התנאים לניצחון. הימנעות ממלחמה מול צבא עדיף או בשטח נחות, הטעיה ושימוש מושכל בתזמון ותנופה. נפוליאון המציא רשימה בת 115 כללים. לגנרל הקונפדרציה נייתן בדפורד פורסט היה רק עקרון אחד: "תגיע ראשון עם הרבים ביותר" ("Get there firstest with the mostest". ניתן לראות כי רבים מהעקרונות המופיעים בהמשך מגולמים בו).
ישנם אסטרטגים הדוגלים בדבקות בעקרונות מלחמה בסיסיים כתנאי מספיק להבטחת הניצחון, בעוד שאחרים טוענים שטבע המלחמה הוא בלתי-צפוי, ולכן המצביא חייב להיות גמיש בעת ניסוח האסטרטגיה שלו. הלמוט קרל ברנרד פון מולטקה (Moltke, הידוע כ"מולטקה הקשיש"), ראש המטה הכללי הפרוסי, תיאר את האסטרטגיה כמערכת אד-הוק (מאולתרת בהתאם לנסיבות) של אמצעים ותחבולות שבאמצעותם המצביא צריך לפעול כאשר הוא נתון תחת לחץ. עקרונות ואמצעים אלו נשארו כמעט כמו שהיו, למרות ההתפתחות בטכנולוגיות המלחמה.
מכל מקום, כמה מעקרונות המלחמה הבסיסיים המקובלים היום ברבים מצבאות העולם הם:
אחדות המטרה
התקפיות
שיתוף פעולה
ריכוז המאמץ
חיסכון בכוח
תמרון
הפתעה
אבטחה
פשטות
בצבא הבריטי בעשרת העקרונות שלו במקום תמרון ופשטות מועדפים עקרונות שימור מורל, גמישות ומנהלה. בצבא האמריקני בתשעת העקרונות נוסף אחדות הפיקוד על הקיים ברשימה ולאחרונה נוספו ריסון, התמדה ולגיטימיות. בצה"ל נקבעה רשימה של עשרה עקרונות מלחמה, ובהם תחבולה במקום הפתעה, רציפות והמשכיות וכן עומק ועתודה על חשבון עקרון שיתוף הפעולה.
אסטרטגיה צבאית בצה"ל

להלן עקרונות המלחמה של צה"ל:
אסטרטגיה צבאית בצה"ל > דבקות במשימה לאור המטרה

החייל יבצע את המשימה בדבקות, תוך התגברות על כל מכשול ואויב, חרף הסכנה והקושי הפיזי או המנטלי. מתוך הבנת, ובחינת חשיבותה ויעילותה, להשגת המטרה שהיא הערך העליון.
אסטרטגיה צבאית בצה"ל > מיצוי הכוח

שימוש מיטבי בכוח המוקצה
למשימה תוך שילוב נכון של היכולות
השונות.
אסטרטגיה צבאית בצה"ל > יוזמה והתקפיות

החייל ייזום פעולות באופן עקבי חרף כל מגבלה או קושי, שיקדמו את ביצוע המשימה לאור המטרה. ויחתור למגע התקפי עם האויב בכל הזדמנות.
אסטרטגיה צבאית בצה"ל > תחבולה

ההפתעה משמשת לה בסיס, אך עיקרה זיהוי התורפה ונקודת ההכרעה והפעלת המאמץ העיקרי לעברן.
אסטרטגיה צבאית בצה"ל > ריכוז המאמץ

השפעת כל המאמצים
והכוחות כפופה לצורך של המאמץ
העיקרי.
אסטרטגיה צבאית בצה"ל > רציפות והמשכיות

הפעלת לחץ בלתי פוסק לשם מניעת ההתארגנות של האויב וניצול ההצלחה כשחולשתו מתגלה.
אסטרטגיה צבאית בצה"ל > עומק ועתודה

נדרשים כדי להרחיק איומים וכדי לאפשר רציפות והמשכיות
מחד גיסא ועמידה במשברים מאידך גיסא.
אסטרטגיה צבאית בצה"ל > אבטחה

הימנעות מחולשה הנוצרת עקב ריכוז המאמץ וחשיפת אגפים.
אסטרטגיה צבאית בצה"ל > רוח לחימה

הנעת החייל להשגת המטרה מאפשרת לשמור על חיוניות היחידה בשעת משבר. רוח הלחימה הכרחית לצבא קטן ומהווה פיצוי על חולשה חומרית.
אסטרטגיה צבאית בצה"ל > פשטות

שיאה של המקצוענות; עיקרה
הימנעות מיצירת תוכנית ששלביה תלויים
זה בזה. תפקידו של הכוח פשוט וברור גם
כשהתוכנית הכללית מורכבת.
התפתחות האסטרטגיה הצבאית > ביוון העתיקה

רוב רובה של ההיסטוריה של יוון העתיקה הייתה מורכבת מערי מדינה (פוליס). לכל עיר מדינה היה צבא משלה והיא דאגה לציוד לחימה וענייני ביטחון בפני עצמה. עיר המדינה המתקדמת ביותר מבחינה צבאית וודאי הייתה ספרטה. הלוחמים מצוידי המגנים והקסדות הכבדות שימשו דוגמת מופת לכל אימפריה נוספת שתשלוט בעת העתיקה באזור יוון – ממוקדוניה ועד רומא. עיקר הצבא של ערי המדינה הורכב מהופליטים, פלטסטים ופרשים. המלחמה הראויה לציון ביותר בהיסטוריה של יוון העתיקה היא מלחמת פרס–יוון שבעוד ששאר המלחמות שקדמו לה התנהלו בין ערי מדינות, במלחמה זאת הן התנהלו בין איחוד של כמי ערי מדינה בהנהגת אתונה כנגד האימפריה הפרסית. במהלך מלחמה זאת הפגינה אתונה גאונות צבאית וטקטית מרובה.
התפתחות האסטרטגיה הצבאית > באירופה ובמערב (מהתקופה הקלאסית ועד סוף המאה ה-18)

התפתחות רבה בתחום האסטרטגיה הצבאית התרחשה במאה ה-4 לפנה"ס, במחשבה הספרטנית. במסעותיהם של מצביאים כמו אלכסנדר הגדול, חניבעל, סקיפיו אפריקנוס ויוליוס קיסר מדגימים תכנון ותמרונים אסטרטגיים קלאסיים, שנלמדו מחדש על ידי אסטרטגים של העת החדשה. בתקופה ההיא האסטרטגיה הבין-לאומית הייתה מרוכזת סביב השליטה על הימים, ובספרו "השפעת הכוח הימי על ההיסטוריה" מתאר האסטרטג אלפרד תייר מהן כיצד הרומאים השתמשו בכוחות הימיים שלהם כדי לחסום את קווי-התקשורת של חניבעל עם קרתגו, ואז באמצעות אסטרטגיה ימית הצליחו להוציא אותו מאיטליה, אף על פי שמעולם לא הצליחו להביסו על אדמת אירופה באמצעות הלגיונות שלהם.
ב-1520 פרסם ניקולו מקיאוולי את עבודתו אמנות המלחמה (Art of War), בה עסק בעיקר ביחסים בין הדרגים המדיניים והצבאיים, ובכך ניסח את מה שאנו מכנים "אסטרטגיה-רבתי". במלחמת שלושים השנים שהחלה ב-1618, ביצע גוסטבוס אדולפוס מלך שוודיה לוחמה אופרטיבית לדוגמה, כאשר הוביל את ארצו לניצחון על אדמת האימפריה הרומית הקדושה במרכז אירופה.
אולם רק במאה ה-18 הפכה האסטרטגיה הצבאית לנושא מחקר רציני. במלחמת שבע השנים שהחלה ב-1756, המציא פרידריך השני מלך פרוסיה אסטרטגיה של התשה כדי לבלום את אויביו ולחסוך בכוחות ארצו. כשפרוסיה מותקפת מכל צדדיה על ידי צרפת, אוסטריה, רוסיה, שוודיה וסקסוניה, פרידריך ניצל את עמדתו המרכזית שאפשרה לו להניע כוחות צבאיים לאורך קווים פנימיים ולהעביר מאמצים מחזית אחת לאחרת לפי ההתפתחויות המקומיות. לא היה ביכולתו להשיג הכרעה, אולם הוא הצליח לדחוק את התבוסה עד שהושג פתרון דיפלומטי. "ניצחונו" של פרידריך הביא לעליית קרנה של אסטרטגיה גאומטרית, ששמה דגש על קווי התקדמות ותמרון, טופוגרפיה ונקודות שולטות.
התפתחות האסטרטגיה הצבאית > ג'ינגיס חאן והאימפריה המונגולית

האימפריה המונגולית בהנהגתו של ג'ינגיס חאן מספקת דוגמה נגדית מאלפת לעומת ההתפתחויות האירופאיות באמנות האסטרטגית. הצלחותיו של ג'ינגיס חאן ושל יורשיו התבססו על תמרון והפחדה. למעשה, הנקודה אליה כיוון ג'ינגיס את התקפותיו האסטרטגיות הייתה לא יותר מאשר הדימוי הפסיכולוגי של כוחותיו בתודעתה של אוכלוסיית היריב. על ידי יישום שיטתי וקפדני של אסטרטגיה זו, כלומר אופרטיבה מגובה בלוחמה פסיכולוגית, הצליחו ג'ינגיס וצאצאיו לכבוש שטחים נרחבים ביותר באירואסיה.
אבני הבניין של הצבא והאסטרטגיה של ג'ינגיס היו הקשתים ועדרים עצומים של סוסים מונגוליים. ביחס של חמישה סוסים לכל לוחם, היה הצבא המונגולי נייד ביותר (עדרי הסוסים סיפקו גם את הבסיס הלוגיסטי לאספקת מזון, בעוד שאת כל המצרכים האחרים הדרושים לחייל במסעו בזזו המונגולים מסביבתם). בהשוואה לצבא המונגולי, כל הצבאות האחרים היו כבדים – וכתוצאה מכך בעלי כושר-ניידות נחות בהרבה. באמצעות ריכוז מאמץ, תמרון, הפתעת האויב והתקפה בלתי-פוסקת, הובאו צבאותיהם של סין, פרס, ארצות ערב וארצות אירופה תחת לחץ עד שבירתם, ואז נרדפו עד שהושמדו כליל. כשנדרש הצבא המונגולי לכבוש עיר מבוצרת, נדרשה מהאסטרטגיה הנ"ל הכרעה מהירה. כאן יצא לעזרתם של המונגולים שמם כלוחמים נוראים ואכזרים: טרבושה או סוג אחר של נשק בליסטרה הובא כדי להטיל פגרי חיות וגוויות לתוך העיר הנצורה, במטרה להפיץ מחלות ומוות בקרב התושבים. תושבי ערים שלמות נטבחו כשהחאן רצה להטיל מורא על ערים אחרות. מכאן שהמונגולים יישמו באופן אסטרטגי את מה שאנו מכנים היום בשם לוחמה פסיכולוגית, אם ניתן לכלול טרור ברוטלי וטבח במונח זה, והצלחותיהם הביאו לשליטה שלא נראתה כמוה בכל ארצות אירואסיה כמעט, במשך המאות ה-13 וה-14.
התפתחות האסטרטגיה הצבאית > בעת החדשה (המאה ה-19) > במלחמת האזרחים האמריקנית (1861–1865)

האבולוציה של האסטרטגיה הצבאית המשיכה במלחמת האזרחים האמריקנית (1861–1865), בעיקר הודות לגנרלים כמו רוברט אדוארד לי (Lee), יוליסס ס. גרנט (Grant) וויליאם שרמן (Sherman), שהושפעו כולם מעלילות קרבותיו של נפוליאון. עם זאת, תוצאותיה של הדבקות בעקרונות המלחמה הנפוליאוניים אל מול פניהן של ההתפתחויות הטכנולוגיות – כמו פיתוחו של רובה החי"ר לטווח ארוך – היו לרוב הרות-אסון. היקפי הזמן והמרחב בהם נערכה המלחמה השתנו גם כן: מסילות ברזל אפשרו תנועה מהירה של גייסות אדירים לאורכם של הקווים הפנימיים, אף על פי שהתמרון והקרבות עדיין נתחמו במסדרונים צרים ופגיעים. מנוע הקיטור והספינות הממוגנות בשריון הברזל שינו גם את אופן התובלה והלחימה בימים.
בתקופה ההיא עדיין לא נבצר מקומה של אסטרטגיית התמרון בניצחונות, כפי שהודגם במסעו של שרמן אל החוף ב-1864, אולם מקום זה היה מותנה ב"נכונותו" של האויב שלא להתבצר. לקראת סוף המלחמה, בעיקר במהלך קרבות ההגנה על מטרות סטטיות כמו קרב קולד הארבור (Cold Harbor) או קרב ויקסבורג (Vicksburg), ממדיהן של החפירות בשני הצדדים הגיעו עד סדרי-גודל של מלחמת העולם הראשונה. בקרב גטיסברג הגנרל רוברט לי מצבא הדרום התעקש בניגוד לשכל הישר להתקיף את צבא הצפון שהיה מבוצר היטב על רכס שוב ושוב, ובכך חתם את גורל המערכה להפסד צורב, וכנקודת מפנה במלחמה כולה.
התפתחות האסטרטגיה הצבאית > בעת החדשה (המאה ה-19) > בניין הכוח בפרוסיה וגרמניה (1870–1914)

לקחיה של מלחמת האזרחים בארצות הברית לא נלמדו עדיין במהלך המלחמות האוסטרו-פרוסית והפרנקו-פרוסית, אז לתמרון עדיין היה מקום בניצחון.
בתקופה המוליכה לקראת מלחמת העולם, שניים מהאסטרטגים המשפיעים ביותר היו גנרלים פרוסים, והם הלמוט קרל ברנרד פון מולטקה (Moltke) ואלפרד פון שליפן (Schlieffen). תחת פיקודו של מולטקה השיג הצבא הפרוסי את הניצחון במלחמות האוסטרו-פרוסית (1866) והפרנקו-פרוסית (1870–1871), כאשר לשנייה מתייחסים לרוב כדוגמה קלאסית של הגותה ויישומה של אסטרטגיה צבאית. בנוסף לניצול מסילות ברזל ודרכים סלולות לצורך התמרון, מולטקה רתם גם את שירותי הטלגרפיה לצורך שליטה בכוחות צבא גדולים. הוא הכיר בצורך הגובר להאציל סמכויות פיקוד למפקדים הכפופים לו, ועל-כן העדיף לרוב להוציא "הנחיות" במקום להוריד פקודות. עם זאת, מולטקה זכור יותר בתור אסטרטג מאשר מצביא, בשל אמונתו בצורך בגמישות במהלך תכנון נוהל הקרב וכן בשל טענתו כי שום תוכנית, אף לא זו המתוכננת היטב, לא מובטח לה כי תשרוד את מפגשה הראשון עם כוחות האויב.
פילדמרשל שליפן ירש את מקומו של מולטקה במטכ"ל הגרמני ב-1891, והוביל את התכנון הגרמני לקראת מלחמת העולם. הוא היה חסיד של "אסטרטגיית ההשמדה", אולם תוכניותיו נאלצו להתמודד עם מלחמה בשתי חזיתות מול יריבים בעלי עליונות כמותית. האסטרטגיה שהוא ניסח תוך-כך ידועה בשם "תוכנית שליפן", וביסודה מצוי עיקרון ריכוז המאמץ: הגנה במזרח (מול רוסיה) תוך ריכוז הכוחות במערב (מול צרפת), במטרה להשיג ניצחון מהיר ומכריע שיאפשר לרכז שוב את הכוחות, והפעם בתקיפה במזרח. בהשראת הצלחתו של חניבעל מול לגיונות רומא בקרב קאנאי (Cannae), שליפן תכנן קרב אחד אדיר של הקפה תוך השמדה מוחלטת של צבאות יריביו.
אסטרטג גרמני בולט אחר של התקופה היה הנס דלבריק, שהרחיב את הרעיון של קלאוזביץ בדבר לחימה מוגבלת לכדי תאוריה על "אסטרטגיה של התשה". התאוריה שלו התריסה כנגד המחשבה הצבאית של זמנו, שהעדיפה באופן מובהק את הניצחון המכריע בקרב, ואכן מלחמת העולם תדגים תוך זמן קצר את מגרעותיה של אותה "אסטרטגיית השמדה" פזיזה.
בזמן שהתיעוש הביא להתקדמות בטכנולוגיה הימית, אסטרטג אמריקאי יחיד – אלפרד תייר מהן – עדכן את התחום של האסטרטגיה הימית. הוא הושפע מעקרונותיו של ז'ומיני בנוגע לאסטרטגיה, ועל כן חזה שבעקבות עליית קרנה הצפויה של האסטרטגיה הכלכלית לצד האסטרטגיה הצבאית במלחמות הבאות, השליטה בימים היא שתביא את הכוח לשלוט בסחר ובמשאבים הדרושים כדי לנהל מלחמה. מהאן דחף ליצירת "צי גדול" וגרס שההגנה תבוא משליטה במבואות הימיים ולא על ידי ביצור החופים. התאוריות שלו הביאו למעשה לפתיחתו של מרוץ החימוש הימי בתחילתה של המאה ה-20, עד תחילת מלחמת העולם.
התפתחות האסטרטגיה הצבאית > במלחמת העולם הראשונה (1914–1918)

עם תחילתה של מלחמת העולם הראשונה (1914–1918), האסטרטגיה נשלטה בעיקר על ידי המחשבה ההתקפית שאפיינה את העימותים מאז 1870, ושהתבססה על מסעותיו של נפוליאון בתחילת המאה ה-19. כל זאת, למרות הלקחים שניתן היה ללמוד ממלחמת הבורים השנייה (1899–1902) ומלחמת רוסיה–יפן (1904–1905), בהן הפגין המקלע את יכולותיו ההגנתיות. כבר בסוף 1914 הגיעה החזית המערבית לנקודת קיפאון, והיכולת לתמרן ברמה האסטרטגית אבדה לחלוטין, משני צידי הקו. התוצאה הייתה מלחמת התשה: הגרמנים מול הצרפתים בקרב ורדן (1916, Verdun), והבריטים ומדינות ההסכמה מול הגרמנים בקרב על הסום (1916, Somme) ובקרב פשנדל (1917, Passchendaele) נקטו לראשונה בקרבות גדולים שמטרתם אינה אלא לשחוק את כוחות האויב. קרבות התשה, מטבעם, צורכים זמן רב, ולכן משכם של הקרבות במלחמת העולם נמתחו לעיתים קרובות עד-כדי שבועות ואף חודשים. הבעיה בלחימה נגד אסטרטגיה של התשה היא השימוש של המגנים בהגנה לעומק מבוצרת, שדורשת ככלל יחס של בערך 10 תוקפים לכל מגן, רק לשם קיומו של סיכוי קלוש לניצחון. היכולת של המגן לנוע לאורכם של קווים פנימיים מנעה לרוב את יכולתו של התוקף לרכז מאמץ ולחדור דרך קווי ההגנה.
בחזיתות האחרות עדיין היה מקום לתמרון ברמה האסטרטגית: הגרמנים ביצעו קרב השמדה לדוגמה מול הרוסים בקרב טננברג (1914, Tannenberg), והבריטים בשיתוף הצרפתים ביצעו את המתקפה נגד האימפריה העות'מאנית בגליפולי (1915–1916, Gallipoli), תוך שילוב עוצמת-אש מהים ולוחמה אמפיבית, במאמץ לסייע לרוסים לסלק את העות'מאנים מהמערכה. בארץ ישראל נשלטה המערכה בעיקר על ידי פרשים, והבריטים השיגו הבקעה מול העות'מאנים בעזה (1917) ובמגידו (1918). הקולונל תומאס אדוארד לורנס (Lawrence, ידוע יותר בכינויו "לורנס איש ערב") וקצינים בריטים אחרים הובילו לוחמים ערבים בלתי-סדירים בלוחמת גרילה מול העות'מאנים, תוך שימוש בטקטיקות ואסטרטגיה שפותחו במלחמות הבורים.
במלחמת העולם הראשונה השתתפו צבאות במספרים שכמותם לא נראו עדיין. הבריטים, שהסתמכו תמיד על צי חזק ומבוסס שלצידו צבא סדיר קטן, חוו התרחבות מהירה שהיוותה אתגר מתמיד להתמודדות בידי הגנרלים וקציני-המטה, שמעולם לא התנסו בתכנון אסטרטגי עבור כוחות אדירים שכאלה. התפתחויות טכנולוגיות נוספות היו בעלות השפעה על האסטרטגיה גם כן, ובהן ניתן למנות את הסיור האווירי, טכניקות ארטילריה חדשות, גזים רעילים, המיכון והטנק, הטלפוניה והטלגרף האלחוטי.
באופן בולט ביחס למלחמות קודמות, האסטרטגיה הצבאית של מלחמת העולם הראשונה הונחתה על ידי האסטרטגיה רבתי של קואליציית האומות: מדינות ההסכמה מצד אחד, מול מעצמות המרכז מהצד השני. החברה והמשאבים כולם גויסו לצורך המאמץ המלחמתי הכולל. התקיפות האסטרטגיות כוונו במידה רבה אל כלכלת האויב, כפי שעשתה בריטניה כשהפעילה את המצור הימי, וגרמניה שהפעילה לוחמת צוללות נגד ספינות מסחר. גם אחדות הפיקוד הציגה בעיה משלה, כשמדינות שונות החלו בביצוען של תקיפות ומגננות מתואמות. בסופו של דבר קיבלו על עצמן מדינות ההסכמה את הנהגתו של פילדמרשל פרדיננד פוש (Foch) הצרפתי, ומעצמות המרכז הונהגו לרוב על ידי הגרמנים.
מלחמת העולם הראשונה הסתיימה רק כשיכולת החיילים הגרמנים להילחם הגיעה לשפל שחייב את ממשלתם לבקש את תנאי השלום. הצבא הגרמני המותש הובס בקרב אמיין (אוגוסט 1918, Amiens), וקריסת המשק והכלכלה הגרמנית בהמשך הבטיחה את ניצחונן של מדינות ההסכמה. היה זה רק עניין של זמן עד שהטנק יחזיר לאסטרטגיה את יסוד התמרון שאבד לה.
התפתחות האסטרטגיה הצבאית > בין שתי מלחמות העולם (1918–1939)

בין מלחמות העולם הייתה התקדמות טכנולוגית מואצת, שגרמה לטנקים להיות מהירים וחזקים יותר מבעבר. בנוסף התקדמו המטוסים והומצא מושג חדש: המפציץ. ודבר שנראה שולי אבל הוא השפיע רבות על המלחמה, קשר אלחוטי מהיר וזול בין יחידות. הצבא הגרמני הבין זאת ויישם זאת באסטרטגיה שלו, בליצקריג. מתקפה מהירה וניידת מאוד מהקרקע, מלווה בהפצצה מהאוויר ותיאום בין היחידות. הגרמנים יכלו לתקוף מקום מסוים ופתאום לעבור למקום אחר, כמו האגפים והעורף. בעלות הברית לא יכלו לעצור את הבליצקריג שהכריע את פולין במהירות רבה. בנוסף הונאות והונאות קשר הפכו לחלק חשוב בלחימה. מבצעים חשובים כמו הפלישה לסיציליה הוכרעו באמצעות הונאה, במקרה הזה מבצע קציצה. הרוסים עשו שימוש רב בהונאות קשר שהטעו את הגרמנים שמקמו את כוחותיהם במקום לא נכון בשל ההטעיות.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
התפתחות האסטרטגיה הצבאית > במלחמת העולם השנייה (1939–1945)

במלחמת העולם השנייה התפתח מאוד הרעיון של הפצצת ריכוזי אוכלוסין בידי מטוסים וטילים שפותחו בידי הגרמנים בתקופת המלחמה.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
התפתחות האסטרטגיה הצבאית > במלחמה הקרה (1947–1991)

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
התפתחות האסטרטגיה הצבאית > בעולם שלאחר המלחמה הקרה (1991 עד ימינו)

בעולם שלאחר המלחמה הקרה, האסטרטגיה הצבאית עובדת על פי עקרונות דומים לאלו שנראו בעבר, אך בהיקפים גדולים הרבה יותר, ובשינויים נוספים, כמו תקיפה אווירית מסיבית או תקיפת טילי קרקע-קרקע ושיוט, כהכנה לקראת פלישה רגלית היכולה לבא מן הים או מן היבשה, כשצניחה קרבית נראתה לאחרונה, לפחות בצה"ל, ב-1956 במבצע קדש. כיום ניתן להבחין בשתי אסטרטגיות עיקריות של צבא: האחת היא הגנתית, ומיועדת לשמור על ובתוך גבולות המדינה בה הוא מוצב, ומוכוונת בעיקר כנגד טרור, כשבחלק ממדינות העולם, דוגמת ארצות הברית עושה זאת זרוע ביטחונית אחרת, ה-FBI ועוד, ואסטרטגיה נוספת היא האסטרטגיה ההתקפית, המבוססת על הפצצות במגוון גדול של חימוש מונחה מדויק כנגד מטרות איכות של היריב, איסוף מודיעין גלוי ומוסווה, ושליטה בשטח אם על ידי הימצאות בו ואם על ידי שליטה מרחוק. עימותים מודרניים יותר כוללים אספקטים של עימות בעצימות נמוכה ולוחמת רשת.
בסין פותחה אסטרטגיה של לוחמה בלתי מוגבלת המתיימרת לתת תשובה להתמוודת נגד מדינה בעלת פוטנציאל צבאי גדול בהרבה.
ראו גם

טקטיקה
דוקטרינה צבאית
עקרונות המלחמה
רשימת מצביאים ואסטרטגים: סון דזה, קארל פון קלאוזביץ, בזיל ה. לידל-הארט
תוכניות אסטרטגיות ידועות: תוכנית שליפן, בליצקריג, הלם ומורא (Shock and Awe), אסטרטגיית פביאן
מונחים אסטרטגיים: הפצצה אסטרטגית, עומק אסטרטגי, לוחמה א-סימטרית, אסטרטגיה רבתי, מכפיל כוח
מלחמה באמצעות שליח
לקריאה נוספת

יהושפט הרכבי, מלחמה ואסטרטגיה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור
אדוארד לוטוואק, אסטרטגיה של מלחמה ושלום, משהב"ט
יהודה ואלך, תורות צבאיות: התפתחותן במאות ה-19 וה-20, הוצאת מערכות – משרד הביטחון, 1977
עזר גת, מקורות המחשבה הצבאית המודרנית, משהב"ט
עזר גת, התפתחות המחשבה הצבאית במאה ה-20, משהב"ט
רוג'ר אשלי לאונרד, על המלחמה: מדריך קצר לקלאוזביץ, משהב"ט
חנן טל, אסטרטגיה: מהות, יעדים, אמצעים, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 1995
אלישיב שמשי, בכוח התחבולה, משהב"ט
תומאס שֶלינג, חימוש והשפעה, בהוצאת אוניברסיטת ייל, 1966 (תורגם לעברית על ידי אל"ם [מיל'] ברוך קורות)
עמית שיניאק הוא חוקר פוסט דוקטורנט ב, מבצע ״שומר החומות״ כביטוי לשינוי ההגנתי באסטרטגיה הצבאית הישראלית - פרופ׳ ברק, ד"ר שפירא וד"ר שיניאק, באתר צה"ל, 1 ביוני 2021
הערות שוליים

1 2  ד"ר צבי לניר, מאמנות אופרטיבית לחשיבה מערכתית, מערכות, 353-352 אוגוסט 1997 / 21.08.1997, אב תשנ"ז
↑  גל פרל, איפה התחבולה?, מערכות, גיליון 503, ספטמבר 2024, עמ' 27-22.
↑  Greek Warfare
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538844405171  BnF: cb133183858 (data)  GND: 4309237-8  LCCN: sh85128514  LNB: 000076342  NKC: ph164241
משתנה (תכנות)

בתכנות, משתנה (באנגלית: Variable) הוא חלק זיכרון בתוכנית המכיל נתון שיכול להשתנות בזמן הריצה, על פי הפקודות הניתנות לו, בניגוד לקבוע שמכיל ערך שנקבע בתחילת ההרצה ונשאר קבוע עד סופה. גודל המשתנה עצמו שונה לפי סוג הטיפוס שלו ויכול לנוע מסיבית אחת ועד טווח זיכרון גדול של מגהבייטים שלמים. בנוסף לפעולת ההשמה ניתן לבצע גם פעולה של שליפת המידע שבמשתנה.
שמות

לכל משתנה חייב להיות שם. שם משתנה יכול להכיל רצף מכל סוג שהוא של אותיות ומספרים. ישנם תווים בודדים שאסור שיהיו בשם משתנה או בתחילתו. לצורך קריאות הקוד ישנן שיטות שונות לקבוע את שמות המשתנים. אחת הידועות שבהן היא "השיטה ההונגרית", בה המקדמים בכל שם מצביעים על הטיפוס שלו. אחד הדברים החשובים בהבנת קוד תוכנית הוא נתינת שמות משתנים משמעותיים וארוכים, שמסבירים את תפקידו של המשתנה בעצם שמו. לעיתים ישנן מוסכמות לקידומת של משתנה בהתאם לסוגו, ולטווח הכרתו. הדבר נפוץ בעיקר בהגדרת פקדים בטפסים, ומאפשר לנווט ביניהם בקלות.
בשפות תכנות ישנות (למשל BASICA) היה מקובל להשתמש בשמות קצרים מאוד (לרוב אות אחת), כיום גישה זו איננה מקובלת. במרבית שפות התכנות המודרניות, שמות המשתנים חייבים להיות מזהים חוקיים, כלומר הם מוגבלים על פי אותם חוקים המגבילים את שמות הפונקציות, המחלקות, הקבועים וכדומה. מגבלות אלו משתנות משפת תכנות אחת לשנייה אולם הם לרוב כוללות מגבלת תווים אפשריים (תווים המשתמשים לאופרטורים כמו + או ? לרוב אסורים), איסור על שמות הזהים למילים שמורות וכן מספר תווים משמעותיים (למשל ב-Embedded SQL משתנים שהם בעלי 31 תווים ראשונים זהים נחשבים זהים).
בחלק משפות התכנות לכל שם משתנה מוצמד תג המציין את סוגו, כך למשל המשתנים ‎$Wikipedia, @Wikipedia, %Wikipedia הם משתנה סקלרי, מערך ו-Hash ב-Perl שאינם מושפעים אחד מהשני (הגם שניתן לגשת לכולם באמצעות Wikipedia*).
ישנן מספר שיטות מקובלות לשמות משתנים, התלויות בשפת התכנות (במיוחד בשאלה האם היא מבחינה בין אותיות קטנות לגדולות) ובספריות בהן משתמשים, כך ניתן למצוא שדה של אובייקט בעל השמות m_WikipedaCount, wikipediaCount, wikipediaCount_, wikipedia_count ועוד.
הכרזה מפורשת והכרזה מרומזת

בחלק משפות התכנות כמו שפת C ושפת Pascal, חובה להכריז על המשתנה לפני השימוש בו. שימוש במשתנה בלי הכרזה מפורשת שלו תגרום להודעת שגיאה. שפות אחרות, בעיקר שפות סקריפט כמו VBScript לא דורשות מן התוכניתן להכריז על המשתנה בטרם השימוש בו, והמערכת מגדירה אותו בפעם הראשונה שהיא נתקלת בו. אם כי על פי נוהלי התכנות המתוקנים, רצוי להכריז על כל המשתנים באופן מאורגן, והדבר תורם לסדר של הקוד, איתור שגיאות כתיב, ולניפוי יעיל של הקוד. ישנן שפות שיש בהן את שתי האפשרויות, לעבוד במוד של הכרזה מפורשת והכרזה מרומזת. לעיתים הדבר נאכף על ידי המהדר על פי סוג ההצהרה בתחילת המודול (למשל use strict ב-Perl).
סוג טיפוס

לכל משתנה יש טיפוס שקובע איזה סוג נתונים הוא יכול להכיל, ולמעשה, מהי קבוצת הערכים שאליה יהיה שייך כל ערך של המשתנה. גודל המשתנה שונה בהתאם לטיפוס ויכול להיות בטווח רחב. גודל קטן ביותר למשתנה מסוג בוליאני ותו ועד לגודל גדול למשתנה מסוג מערך או אובייקט.
סוגים טיפוסיים של משתנים הם: מספר שלם (בטווחים שונים), מספר ממשי - (נקודה צפה) (בטווחים שונים), תו, מחרוזת, מערך, מצביע, רשומה, אובייקט וערך בוליאני, ישנן שפות שמוסיפות טיפוסים ספציפיים נוספים כמו משתני אוסף, תאריך ומטבע. ברוב השפות ניתן גם להגדיר טיפוסים חדשים על ידי הרכבה (קומפוזיציה) של טיפוסים אחרים, או שימוש בבנאים (לא להתבלבל עם קונסטרקטורים בתכנות מונחה עצמים!) כגון תבניות בC++‎.
אורך חיים

אורך חיים הוא פרק הזמן בריצת התוכנית שבו המשתנה נשמר בזיכרון.
משתנה גלובלי יהיה קיים כל זמן שהתוכנית רצה. משתנה מקומי המוגדר בפונקציה יהיה קיים בזמן שהפונקציה מורצת, אך לפניה או אחריה הוא לא יהיה קיים כלל (למעט בשפות בהן ניתן להגדיר משתנה סטטי ששומר על ערכו) בפעם הבאה שבה תתבצע התייחסות אליו, זה כבר יהיה משתנה אחר לחלוטין. משתנה גלובלי במחלקה יהיה קיים כאשר נוצר מופע של המחלקה.
טווח הכרה

טווח ההכרה הוא הטווח שבו המשתנים חשופים בתוך התוכנית.
ישנם שלושה סוגים עיקריים של טווח הכרה במשתנים:
משתנים גלובליים - מוכרים בכל התוכנית.
משתנים לוקליים - מוכרים בבלוק או בשגרה שהגדירה אותן.
הכרה דינמית - למשל בזריקת חריגות, המשתנה "נזרק" באזור אחד בקוד, וניגשים אליו במקום אחר לחלוטין.
אתחול

בחלק מהשפות כמו C, ניתן לאתחל את המשתנה לערך מסוים, אחרת עלול להימצא בו "זבל" (שהוא ערך מספרי מקרי, שנמצא בזיכרון המחשב, עקב פעולות קודמות). בשפות אחרות נעשה אתחול אוטומטי בזמן היצירה של המשתנה, כך שמשתנה מספרי מאופס, משתנה מחרוזתי מאותחל למחרוזת ריקה, משתנה מצביע מאותחל למיקום לא קיים וכדומה. וישנן שפות, כגון פסקל בהן אין דרך לאתחל משתנה בעת ההצהרה עליו. בשפות בהן לא קיים אתחול אוטומטי, הדבר מאפשר גמישות ומניח למתכנת לבחור באתחול או לוותר עליו, מכיוון שלפעמים אין צורך באתחול והדבר מבזבז פעולות חישוב, במיוחד כאשר מדובר במשתנים רבים. החיסרון שבחוסר אתחול אוטומטי שתמיד המתכנת צריך לדאוג לערכים שבמשתנה, ולעיתים אי תשומת לב מספקת לעניין, עלולה לגרום לבאגים קשים לאיתור.
שימוש

על כל משתנה ניתן לבצע שתי פעולות: פעולת השמה של ערכים לתוכו, ופעולה של שליפת מידע הנתון בו. בדרך כלל ניתן לבצע פעולות השמה למשתנה, כאשר הנתונים המושמים בו, הם מסוג הטיפוס של המשתנה. פעולות על המשתנים יבוצעו בדרך כלל באמצעות אופרטורים שונים.
דוגמה שכוללת את שתי הפעולות היא למשל חישוב מתמטי של ערכים שנעשה בין משתנים שונים. בדוגמה הבאה:
A=B+C
התוכנה תשלוף את הנתון שקיים במשתנה C תחבר אותו לערך שקיים במשתנה B, ותבצע השמה של הערך החדש לתוך משתנה A. מכיוון שהפעולה המתמטית נעשית באופן הזה (מימין לשמאל), ערך התוצאה יהיה מוגבל לא רק לפי ערכו של משתנה A אלא גם לפי ערכו של משתנה B. במקרה שמשתנה B יהיה מטיפוס קטן יחסית למשתנה C, הערך יוגבל לפיו. למשל אם משתנים C ו־A הם מטיפוס נקודה צפה ומשתנה B הוא מספר שלם, התוצאה ב-A תמיד תהיה מספר שלם.
במקרה של השמת נתונים מטיפוס אחר מסוג המשתנה, לעיתים תתבצע שגיאת הידור ולעיתים תתבצע פעולת המרה באופן אוטומטי בהתאם לסוג הטיפוס, לשפת התכנות ולמהדר.
כאשר נעשה ניסיון לבצע השמת מחרוזת למשתנה מטיפוס מספרי לרוב הדבר יהיה כרוך בהודעת שגיאה. לעומת זאת כאשר תתבצע השמה של מספר נקודה צפה (שבר) למספר שלם, יתבצע חיתוך של השארית, והתוכנה תמשיך לרוץ כרגיל. גם במקרה של השמה של מספר גדול למשתנה קטן שלא יכול להכיל אותו לא תופיע שגיאה, ותתבצע גלישה של המספר. דברים הפותחים פתח לבאגים של טעויות ואי דיוק חישובי, שקשה לנפות אותם לעומת באגים אחרים.
באמצעות משתנים ניתן לבצע פעולות חישוב שונות, גם בלי השמה למשתנה אחר או שליפה מפורשת. משתנים יכולים להופיע בהתניה לוגית. למשל
If A+b > 5 then beep
שמשמעותה (ב-BASIC) להשמיע צפצוף במקרה שצירוף הערכים שבמשתנים A ו-B גדול מ-5. במקרה זה בזמן ביצוע התנאי מתבצעת פעולה של חיבור הערכים שבמשתנים A ו-B באופן זמני והשוואה לערך של הקבוע 5. משתנים אלו ישמרו על ערכם ללא כל שינוי.
האינטראקציה בפעולות חישוביות איננה חייבת להיות רק בין משתנים, והיא יכולה להיות בין משתנה לקבוע ואף בין משתנה לפונקציה. כך למשל ניתן לבצע השמה של ערך שמוחזר מפונקציה + ערך של משתנה למשתנה אחר. לדוגמה
A=B+MaxOf(C,D)
שמשמעותו השם למשתנה A את הערך שבמשתנה B + את הערך שמוחזר מהפונקציה MaxOf כאשר הפונקציה מקבלת שני ערכים ומחזירה את הגדול שבהם.
דוגמאות של הגדרת משתנים

דוגמאות להגדרת משתנה בשם A מסוג Integer ואתחול שלו בערך 5 בשפות תכנות שונות. ישנן שפות שחייבת להיות מילת קידומת מסוימת על מנת להכריז על משתנה כמו Var (קיצור של Variable) בפסקל ו-DIM (או Public או Private) ב-VB, וישנן שפות שבהן אין כתיבה של מילה קבועה, אלא כתיבת סוג הטיפוס עצמו לפני משתנה היא הוראה ליצירת משתנה.
דוגמאות של הגדרת משתנים > פסקל

Var a: Integer=5;