מלחמת פוקלנד
מהלך המלחמה > הלוחמה היבשתית באיים > ההתקדמות הבריטית בציר הדרומי

ב-1 ביוני נחתה בסאן קרלוס חטיבת חי"ר 5, ובה כ-5,000 חיילים בשלושה גדודים: הגדוד הראשון של המשמר הסקוטי, הגדוד הראשון של המשמר הוולשי, והגדוד הראשון מרגימנט הגורקה ה-7 של הדוכס מאדינבורו. שני הגדודים האחרונים שימשו במשימות טקסיות שונות בחודשים שלפני המלחמה, ורמתם הצבאית הייתה נמוכה מזו של הגדודים האחרים. יחד עם חטיבה 5 הגיע לאי מייג'ור גנרל ג'רמי מוּר, והוא היה מעתה מפקד כוחות היבשה הבריטיים, שהתארגנו כעת כדיוויזיה. עם הארגון מחדש, הועברו גדודי הצנחנים 2 ו-3 לחטיבה 5 (שלה היו שייכים במקור). גדוד הנחתים 40 נותר להגנת אזור סן קרלוס.
במקביל לתנועה בחלקו הצפוני של האי המזרחי, שתוארה בפסקה הקודמת, החלו הכוחות הבריטיים לנוע מזרחה, לכיוון סטנלי, גם בציר דרומי. תחילת התנועה בציר זה החלה ביוזמה מקומית של גדוד צנחנים 2. יחידות של הגדוד נעה למפרץ סוואן (Swan Inlet), באמצעות מסוקים. הכוח רצה להמשיך לכיוון היישוב פיצרוי, אך לא היה ידוע אם נמצאים שם כוחות ארגנטינאיים. התשובה לספק זה הגיעה בדרך פשוטה: החיילים התקשרו לפיצרוי בטלפון קווי רגיל, ויצרו קשר עם התושבים במקום. אלה דיווחו שהארגנטינאים נסוגו ליישוב מפרץ בלאף, מזרחה משם. ללא קבלת אישור מהדרגים שמעליו, החרים מפקד חטיבה 5 את מסוק הצ'ינוק היחיד שנותר, והטיס באמצעותו כוח של הגדוד שהשתלט על פיצרוי.
ההשתלטות על פיצרוי יצרה קושי חמור לפיקוד הכולל הבריטי: הכוח בפיצרוי היה במרחק 48 ק"מ מן הכוח הבריטי הקרוב ביותר (בעיירה דרווין), ללא תמיכה וללא סיוע. לא ניתן היה לתספק את הכוח מן האוויר, מכיוון שעומס הדרישות מכוח המסוקים היה גדול מדי גם כך. ניתן היה לתגבר את הכוח בחיילים נוספים על ידי שליחתם במסע רגלי, אך את הציוד הכבד והאספקה היה צורך להעביר בדרך הים. מפקדת הדיוויזיה הורתה למחצית מגדוד המשמר הולשי לצעוד רגלית לפיצרוי בליל 2 ביוני. המחצית השנייה של הגדוד, יחד עם גדוד המשמר הסקוטי, היו אמורים להגיע לפיצרוי בדרך הים, על אוניית הלוחמה האמפיבית "אינטרפיד" ועל אונית העזר "סיר טריסטרם". הצי חשש שתקיפה אווירית עלולה להטביע את "אינטרפיד", דבר שיהווה פגיעה חמורה בצי; הפשרה הייתה ש"אינטרפיד" תשהה במקום יום אחד ותפרוק ככל שניתן, ואז תעזוב. "סיר טריסטרם" תישאר במקום ותפרוק את מטענה על ידי דוברות מונעות.
ואולם, גם תוכנית זו לא יצאה אל הפועל. צמרת הצי וההנהגה הפוליטית בבריטניה חששו לסכן את "אינטרפיד" ואת אחותה, "פירלס". הוחלט לשלוח רק את אוניות העזר, יחד עם הנחתות של "אינטרפיד" ו"פירלס"; שתי אוניות הנחיתה הגדולות הפליגו במשך כמה לילות עד למחצית הדרך, שם העבירו את מטענן לנחתות. במקביל, נכשל הניסיון להעביר את מחצית גדוד המשמר הולשי בדרך היבשה, מכיוון שהחיילים לא הצליחו לעמוד בצעידה הקשה. הכוח הוחזר לסן קרלוס ומשם הפליג על "פירלס", והגיע למפרץ בלאף על גבי הנחתות שלה. ב-6 ביוני הגיעה אוניית העזר "סר טריסטרם" אל חוף הנחיתה, סמוך לפיצרוי, ולמחרת הצטרפה אליה אוניית האחות "סר גאלהאד".
בשל חוסר תיאום וחוסר תכנון של הבריטים, התעכבה הנחיתה. מפקדי הכוח התלבטו בין נחיתה בפיצרוי, שתחייב את החיילים במסע של כ-10 ק"מ אל מפרץ בלאף (וזאת, מכיוון שהגשר בין שני היישובים פוצץ על ידי הארגנטינאים הנסוגים), ובין המתנה ללילה ואז הנחתה במפרץ בלאף עצמו. קציני גדוד המשמר לא היו עדים למתקפות האוויר הארגנטינאיות בסן קרלוס כשבוע לפני כן, ולא היו מודעים לפגיעוּת הרבה של אוניותיהם; אף על פי שניתן היה להנחית את החיילים בתוך כעשרים דקות, הם סירבו להפצרות קציני חטיבה 3, והתעקשו להמתין ללילה. סביב אוניות הנחיתה לא היו אוניות מלחמה שיספקו הגנת נ"מ; תצפיות ארגנטינאיות גילו את שתי האוניות, שהיוו כעת מטרה נוחה. בשעה 14:00 תקפו חמישה מטוסי סקייהוק את "סר טריסטרם" ו"סר גאלאהד". 48 מלחים וחיילים בריטיים נהרגו, ו-115 אחרים נפצעו. "סר גאלהאד" ואחת מהנחתות של "אה"מ פירלס" טובעו. הייתה זו המכה הקשה ביותר שספגו הבריטים במהלך המלחמה בהיבט של אובדן חיי אדם, וההכנות למתקפה על סטנלי התעכבו ביומיים. מאידך, הארגנטינאים האמינו שהבריטים ספגו הרבה יותר אבדות – כ-900 נפגעים, להערכתם – ולפיכך הוטעו לחשוב שהמתקפה הבריטית תתעכב ואולי אף תתבטל