stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משמר הלילה (ספר)
מבנה הספר והעלילה > חלק שלישי: לשייכים בלבד (Исключительно для своих)

החלק פותח בקרב בין קוסם אור המגיע מאוזבקיסטן לבין אליסה ושני מכשפים אחרים ממשמר היום. במהלך הקרב הורג קוסם האור את אחד מקוסמי האפלה, נהרג בעצמו ומאפשר לקוסם אור אחר להביא חפץ נדיר - "גיר הגורל", למשמר הלילה של מוסקבה.
סוכני משמר הלילה מגיעים לביתה של אחת הסוכנות לצורך בילוי, אך אנטון לא מצליח ליהנות כלל מפני שהוא שקוע במחשבות על כך שסבטלנה חזקה ממנו בהרבה וגם אם הם היו ביחד, בסופו של דבר הם היו חייבים להיפרד. הוא כועס על כך שבוריס איגנטייביץ' מנסה לזווג בינם לצורך התוכניות שלו ובכך מנצל אותו. בסופו של דבר מבקש אנטון לחזור לביתו ומגלה את זבולון יושב בדירתו ומחכה לו. זבולון מספר לאנטון על כך שמשמר הלילה קיבל כמשלוח את גיר הגורל, חפץ רב עוצמה שבעזרתו יכולה קוסמת אור חזקה לשנות את הגורל עצמו ואף ליצור סדר עולמי חדש. אנטון פונה לבוריס איגנטייביץ', שמאפר את הדבר ומספר שהוא מתכנן לתת לסבטלנה את הגיר בשביל לשכתב את הגורל.
אנטון יוצא לרחוב ומתחיל לקחת מעוברי אורח את שמחתם, דבר שפוגע בהם, אבל מגדיל באופן זמני את כוחו של אנטון. במהלך הליכתו, הוא פוגש באליסה המנסה להפעיל קסם אפל על אנשים ומעכב אותה. היא מזמנת את זבולון שעושה עמו הסכם, לפיו אנטון מוותר על עבירה זו, אך בהמשך יהיה לו זכות לעשות קסם חזק בהרבה. אנטון תוהה מדוע זבולון מסכים לתנאים כאלה, והאחרון מסביר לו שאליסה היא אהובתו ולכן אנטון מסכים. אנטון שממלא את כוחו מעל ומעבר מגיע לגג הבניין בו גר איגור, ופוגש שם את מקסים (שהפך לאינקזווזיטור), בוריס, סבטלנה, איגור וזבולון במהלך קסם שבו סבטלנה מקבלת את האפשרות להשתמש בגיר הגורל בשביל לכתוב בספר הגורל ולהפוך את איגור לקוסם אור. סערה חזקה משתוללת סביבם ובוריס מציע שאנטון ישתמש בזכות לקסם שהוא קיבל בשביל להרגיע את הסופה, אך במפתיע מפעיל אנטון קסם רמורליזציה על עצמו בשביל לא לעשות טעות. סבטלנה מבקשת מאנטון עצה לגבי איך לשנות את הגורל, אך אנטון משיב לה שעליה להחליט לבד. סבטלנה סוגרת את ספר הגורל בלי להוסיף דבר, אך מוחקת ממנו דבר-מה ואיגור הופך מקוסם אפלה פוטנציאלי למצב לא ידוע. זבולון עוזב את המקום מרוצה מכישלונו של בוריס לשנות את הגורל לטובתו. לאחר עזיבתו, מבחין אנטון שהגיר שבור ובוריס איגנטייביץ' מגלה לו שכל הטקס היה הצגה בלבד, על מנת לאפשר לאולגה להשתמש בחצי הגיר השני ולשנות את הגורל של אדם אחר לגמרי. הוא מגלה שמטרת המבצע כולו היה החזרת כוחותיה של אולגה ושמירה על האהבה בינה לבין בוריס.
דיאב אל-עלי

אין תמונה חופשית
דיאב אל-עלי (בערבית: ذياب العلي; מכונה גם אבו אל-פתח) היה מפקד מנגנון הביטחון הלאומי ובפועל הקצין הבכיר ביותר ברשות הפלסטינית.
אל-עלי נולד בכפר ליד צפת ובשנת 1948 נמלטה משפחתו ללבנון. הוא הצטרף לפתח ושירת במגוון תפקידים בארגון בלבנון. בשנת 1995 חזר לשטחים ושימש כמפקד אזורי בג'נין ובטול-כרם ובשנת 2007 מונה לתפקיד מפקד הביטחון הלאומי, בו שירת עד שנת 2011, אז היה ליועצו הצבאי של מחמוד עבאס. נפטר בשנת 2018.
הלשכה המדינית של חמאס

הלשכה המדינית של חמאס היא הזרוע הפוליטית של ארגון הטרור הפלסטיני חמאס. במרוצת השנים הפכה לגוף הדומיננטי המשפיע על קבלת ההחלטות בארגון. היא אמונה על יחסי החוץ שלו, בעיקר בעולם המוסלמי ובפזורה הפלסטינית, ומספקת מקורות מימון לפעילויות הטרור של הארגון.
היסטוריה

הלשכה המדינית של חמאס הוקמה בשנים 1992–1993 ובהדרגה נטלה את הבכורה בהנהגת הארגון. הלגיטימציה הבינלאומית של הלשכה והשפעתה גדלו בעקבות ניסיון ההתנקשות בח'אלד משעל, שנכשל. הלשכה המדינית הוקמה על ידי גולים פלסטינים שהתגוררו מחוץ לארץ ישראל, אך עם השנים גדל ייצוגם של נציגים מתוך יהודה ושומרון ורצועת עזה, עד שבשנת 2009 חלקם בלשכה המדינית הגיע לכ-50%. שמותיהם של הנציגים מיהודה ושומרון אינם מתפרסמים, מחשש למעצרם בידי ישראל. בשנת 2017 עברה הנהגתה של הלשכה המדינית מידי המזוהים עם האחים המוסלמים לידי המזוהים עם איראן, עם בחירתו של אסמאעיל הנייה ליושב ראש הלשכה. תהליך ההשתלטות של איראן על הלשכה הושלם בשנת 2021, עם צירופם ללשכה של חברים נוספים המזוהים עם איראן ודחיקתם של החברים המזוהים עם האחים המוסלמים. בשנה זו נותרו רק מוסא אבו מרזוק וח'אלד משעל מבין המזוהים עם האחים המוסלמים.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 היה מושבה של הלשכה המדינית בירדן, לאחר מכן בדמשק, והחל משנת 2012 בקטר עד שנת 2024. והחל משנת 2024 באנקרה.
במבצע צוק איתן נקטה הלשכה קו אגרסיבי כלפי ישראל, גם כשהנהגת חמאס בעזה חתרה להפסקת אש. המהלך גרר ביקורת כלפי ניתוק ההנהגה בקטר.
ראשי הלשכה המדינית

| מס' | שם | תקופת כהונה | תקופת כהונה | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | מוסא אבו מרזוק | 1992 | 1996 |  |
| 2 | ח'אלד משעל | 1996 | 6 במאי 2017 |  |
| 3 | אסמאעיל הנייה | 6 במאי 2017 | 31 ביולי 2024 | חוסל במלחמת חרבות ברזל |
| 4 | יחיא סינוואר | 6 באוגוסט 2024 | 16 באוקטובר 2024 | חוסל במלחמת חרבות ברזל |
| 5 | ח'אלד משעל, זאהר ג'בארין, ח'ליל אל-חיה, מוחמד אסמאעיל דרוויש וניזאר עוודאללה | 16 באוקטובר 2024 | מכהנים | הנהגה משותפת |
חברים

מדי ארבע שנים מתקיימות בחירות בתנועת חמאס, בארבע זירות פעולתה המרכזיות: רצועת עזה, הגדה המערבית, חו"ל (הפזורה) ובתי הכלא בישראל. בסיום התהליך נבחרים חברי וראשי הלשכה המדינית ומועצת השורא של חמאס. הלשכה המדינית מונה 15 חברים, הנבחרים על ידי מועצת השורא.
חלק מחברי הלשכה בעבר וכיום הם מוסא אבו מרזוק, ח'אלד משעל, עיזאת א-רישק (חבר הלשכה מאז ייסודה), מוחמד נזאל (משנת 1996), חוסאם בדראן, ח'ליל אל-חיה (משנת 2009), ניזאר עוודאללה מרצועת עזה (משנת 2009),, פתחי חמאד (משנת 2017), אבו ח'ליל אל-קודס (משנת 2021), זאהר ג'בארין (משנת 2021), סלאח אל-ברדוויל (משנת 2021), אבו אל-עבד סאלח (משנת 2021). סאלח אל-עארורי, אשר הצטרף ללשכה בשנת 2010, מונה לסגן יושב הראש באוקטובר 2017 ונהרג ברובע הדאחייה בלבנון ב-2 בינואר 2024. יחיא סינוואר אשר מונה בשנת 2024 ליו"ר הלשכה המדינית של חמאס ונהרג בתל א-סולטאן ברפיח ב-16 באוקטובר 2024.
באוקטובר 2024 מונו ח'אלד משעל, זאהר ג'בארין, ח'ליל אל-חיה, מוחמד אסמאעיל דרוויש וניזאר עוודאללה להנהיג במשותף את הלשכה המדינית של חמאס.
מחמוד א-זהאר היה חבר הלשכה משנת 2009 עד שהתפטר בשנת 2022.
חברים > הלשכה המדינית ברצועת עזה

הרכב הלשכה ברצועת עזה מנה 17 חברים מן המניין בבחירות שהתקיימו במרץ 2021, ועוד 3 חברים שלא מן המניין. ביניהם נבחרו שתי נשים.
| שם | הערה |
| --- | --- |
יחיא סנוואר - יו"ר: חוסל במלחמת חרבות ברזל
ח'ליל אל-חיה - סגן יו"ר: 
ניזאר עוודאללה: 
רווחי מושתהא: חוסל במלחמת חרבות ברזל
פתחי חמאד: 
סאמח א-סראג': חוסל במלחמת חרבות ברזל
מרואן עיסא - איש הקשר לזרוע הצבאית: חוסל במלחמת חרבות ברזל
סלאח אל-ברדוויל: 
ג'מילה עבדאללה טאהא א-שנטי: האישה הראשונה בהרכב. חוסלה במלחמת חרבות ברזל
פאטמה שראב אל-אח'רס: אינה מן המניין; אחראית מגזר הנשים בחמאס
ראזי חמד: 
אסמאעיל ברהום: 
סוהייל אל-הנדי: 
מחמוד מרדאווי: 
זכריא אבו מועמר: חוסל במלחמת חרבות ברזל
כמאל אבו עון: 
עיסאם א-דעאליס: חוסל במלחמת חרבות ברזל
ג'ואד אבו שמאלה: חוסל במלחמת חרבות ברזל
עז אל-דין כסאב: חוסל במלחמת חרבות ברזל
אסאמה מזיני: יו"ר מועצת השורא ברצועת עזה; אינו מן המניין. חוסל במלחמת חרבות ברזל
מאהר צברה: אינו מן המניין
הערות שוליים

1 2  NIMER, MOHAMED, Charting the Hamas Charter Changes, Insight Turkey. 2009, Vol. 11 Issue 4, pages 121-122
↑  אבי יששכרוף‏, מנהיג חדש לחמאס: הניה נבחר לראשות הלשכה המדינית במקום משעל, באתר וואלה, 6 במאי 2017
↑  יוני בן-מנחם,'"`UNIQ--nowiki-00000008-QINU`"'אירן השלימה את השתלטותה על הנהגת חמאס, באתר News1 מחלקה ראשונה, 3 באוגוסט 2021
↑  אהוד יערי וגלעד גמליאלי,'"`UNIQ--nowiki-0000000A-QINU`"'‏הפסקת האש: בניגוד לעמדת חאלד משעל, באתר ‏מאקו‏, 5 באוגוסט 2014
↑  מיכאל מילשטיין, בין תנועת מחתרת למפלגת שלטון: הבחירות הפנימיות להנהגת חמאס, 18 במרץ 2021
↑  Mapping Palestinian Politics, About Politburo, European Council on foreign relations
↑  עינב חלבי,'"`UNIQ--nowiki-0000000E-QINU`"'5 במקום אחד: "אלו חברי מועצת חמאס שיחליפו את סינוואר בהנהגה", באתר ynet, 22 באוקטובר 2024
↑  מיכאל מילשטיין, רשימת החברים, אוניברסיטת רייכמן
| חמאס חמאס |
| --- | --- | --- |
| מחלקות | הלשכה המדינית של החמאס • גדודי עז א-דין אל-קסאם |  |
| היסטוריה | אמנת חמאס • תמיכת איראן בחמאס • תמיכת טורקיה בחמאס |  |
| קרבות ומלחמות | האינתיפאדה הראשונה • האינתיפאדה השנייה • עימות חמאס–פת"ח ברצועת עזה • מבצע עופרת יצוקה • מבצע עמוד ענן • מבצע צוק איתן • מבצע שומר החומות • מבצע חגורה שחורה • טבח שבעה באוקטובר  • מלחמת חרבות ברזל |  |
| פיגועים בולטים | רצח אבי סספורטס ואילן סעדון • חטיפת נסים טולדנו ורציחתו • הפיגוע בקו 5 • הפיגועים באוטובוסים בקו 18 בירושלים • הפיגוע בדיזנגוף סנטר • הפיגוע בדולפינריום • הפיגוע במסעדת סבארו • הפיגוע במלון פארק • רצח משפחת גביש • הפיגוע במועדון השפילד קלאב בראשון לציון • הפיגוע בקו 37 • הפיגוע במסעדת מצה • הפיגוע בנמל אשדוד • רצח שלושת הנערים • רצח איתם ונעמה הנקין • הפיגוע בקו 12 • פיגוע הירי בחווארה • טבח שבעה באוקטובר |  |
| מנהיגים | אחמד יאסין • יחיא עיאש • אחמד ג'עברי • עבד אל-עזיז א-רנתיסי • ח'אלד משעל • יחיא סינוואר • אסמאעיל הנייה |  |
| תקשורת, תעמולה וחינוך | ערוץ אל-אקצא • האוניברסיטה האסלאמית בעזה • תקוף, תעשה פיגועים • חלוצי המחר • מערך ההסברה של חמאס • סוכנות הידיעות שהאב • מרכז המידע הפלסטיני |  |
האם אנדרואידים חולמים על כבשים חשמליות?

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  פיליפ ק. דיק
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  מדע בדיוני
 מקום התרחשות:  סן פרנסיסקו 
 תקופת התרחשות:  1992 
 הוצאה
 הוצאה:  Doubleday
 תאריך הוצאה:  1968
 מספר עמודים:  230
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  כתר
 תאריך:  1995 הוצאה מחודשת 2014
 תרגום:  עמנואל לוטם
 פרסים
 100 ספרי המדע הבדיוני והפנטזיה הטובים ביותר של NPR (2011) 
 סדרה
 הספר הבא:  Blade Runner 2: The Edge of Human 
 
האם אנדרואידים חולמים על כבשים חשמליות? (באנגלית: Do Androids Dream of Electric Sheep?‎) הוא ספר מדע בדיוני דיסטופי מאת הסופר פיליפ ק. דיק שיצא לאור ב-1968. עלילת הספר מתרחשת בסן פרנסיסקו עתידנית ופוסט-אפוקליפטית, בה חיי בני האדם ניזוקו בשל מלחמה גרעינית. רוב בעלי החיים נכחדו או נמצאים בסכנת היכחדות בשל ההרעלה הקשה בכל רחבי כדור הארץ - כך שאחזקת בעל חיים נחשבת לסמל סטטוס. בני האדם בעלי הממון או הכישורים המתאימים נשלחים ליישוב מחדש של האנושות במאדים. כדי לסייע למתיישבים, החלו לייצר אנדרואידים (שמיוצרים תחת שם הדגם "נקסוס"), דמויי אדם המתפקדים כעבדים במושבות מחוץ לכדור הארץ. חלק מהאנדרואידים מנסים לעיתים לברוח מגורלם, ולהסתתר בכדור הארץ. לשם כך, ישנן יחידות לתפיסתם. הסיפור עוקב אחר לוכד אנדרואידים בשם ריק דקארד, וניסיונו לתפוס קבוצה של שישה אנדרואידים שהסתננו לכדור הארץ.
הספר שימש כבסיס לסרט הפולחן של רידלי סקוט מ-1982, "בלייד ראנר", ולסרט ההמשך שלו, "בלייד ראנר 2049", משנת 2017.
העולם ורקע כללי לסיפור

בעולם של "האם אנדרואידים חולמים על כבשים חשמליות?" ישנה תורה הנקראת "תורת מרסר" או "מרסריזם" על שם המייסד המסתורי שלה. מרסריזם, מבוססת על הרעיון שאמפתיה היא התכונה הייחודית שמבדילה בין בני אדם לחיות. לשם כך, המאמינים של תורה זו מתחברים לחוויית צפייה משותפת באמצעות "קופסת אמפתיה" המאפשרת לכל מי שמתחבר אליה להרגיש את הרגשות והחוויות של שאר המשתמשים בו-זמנית. בעת החיבור לקופסאות האמפתיה, המאמינים רואים במעין חיזיון, את דמותו של מרסר כאדם מזוקן עם חלוק מלוכלך שמנסה לעלות על גבעה, בעוד כופרים זורקים עליו אבנים. זוהי מעין פלטפורמת מציאות מדומה, שניתן להתחבר אליה דרך "קופסאות אמפתיה". במידה והאבנים הנזרקות אל מרסר פוגעות, הצופה חש את הפגיעה ישירות על גופו, והן אף משאירות סימנים פיזיים עליו גם לאחר ההתנתקות מקופסת האמפתיה. התודעה של הצופה מתחברת לדמותו של מרסר, כך שהצופה שולט בתנועותיו של מרסר בזמן יידוי האבנים אליו. בזמן ההתחברות לקופסאות האמפתיה, הצופה מרגיש שהוא חלק ממשהו גדול. הוא מסוגל להרגיש את שאר האנשים שמחוברים לקופסאות האמפתיה שלהם. אף על פי שלא נאמר מפורשות שמרסר הוא אלוהים או דמות אלוהית - היחס אליו הוא של קדוש שאין לפקפק בו.
במקביל לצפייה האובססיבית במרסר, ישנו שדר טלוויזיוני בשם "ידידכם בסטר", שמוביל תוכנית אירוח בהגשתו שמראיינת סלבריטאים בשידורים רצופים של 24 שעות. במהלך עלילת היממה האחת של הספר, בסטר מבטיח לצופים הפתעה גדולה, ומוסיף רמזים שההפתעה קשורה איכשהו למרסריזם ומייסדה. שתי הדמויות של מרסר ו"ידידכם בסטר" מייצגות מאבק על התודעה של האנשים הצופים בהם, ומסמלות מעין הקצנה לרעיון שליטת הטכנולוגיה ונציגיה באדם.
כמו כן, יש בעולם זה מכשיר העונה לשם "עוגב הנפש", שניתן באמצעותו לשלוט ולכוון את הרגשות של המשתמש. עוגב זה נמצא לשירותו של האדם, ומסוגל להשפיע על תודעתו ותחושותיו מיידית. מגוון הרגשות שניתן לכוון בעוגב לא מוגבלים רק ל"כעס" או "שמחה", אלא גם ל"חשק לראות טלוויזיה לא משנה מה מוקרן" או "כעס המכוון לנצח בוויכוח", כפי שדקארד ואשתו תוהים אם ללחוץ עליו בזמן שהם מתווכחים בבוקר.
עיבודים > קולנוע

ב-1982 כתבו המפטון פנצ'ר ודייוויד פיפלס עיבוד קולנועי רופף שהפך לסרט "בלייד ראנר", שמציג חלק מהדמויות של הספר בכיכובם של האריסון פורד בתור צייד האנדרואידים ריק דקארד ורוטגר האוור בתור מנהיג חבורת האנדרואידים הסוררים, רוי באטי. הסרט בוים על ידי רידלי סקוט. בעקבות ההצלחה של הסרט בקרב הקהל הרחב, התווספה לכותרת הספר במהדורות הבאות הכותרת "בלייד ראנר: האם אנדרואידים חולמים על כבשים חשמליות?", אף על פי שהמושג מעולם לא היה בשימוש בספר עצמו. ב-2017 הופק סרט המשך בשם "בלייד ראנר 2049", בבימויו של דני וילנב, ובכיכובם של ראיין גוסלינג והאריסון פורד שחזר לתפקידו הקודם כריק דקארד המבוגר. בדומה לקודמו, גם סרט ההמשך זכה לשבחים וביקורות טובות, אך לא הצליח בקופות.
עיבודים > תסכית רדיו

במהלך תוכנית של ערוץ הרדיו BBC RADIO 4 בשם "חזיונות מסוכנים", הופק משדר בן שני חלקים של הספר. המשדר הופק ובוים בידי סשה יווטשנקו, והתבסס על עיבודו של ג'ונתן הולוויי. במשדר כיכבו ג'יימס פיורפוי בתור ריק דקארד וג'סיקה ריין בתפקיד של רייצ'ל רוזן. התסכית שודר במקור ביום ראשון ב-15 וב-22 ביוני 2014.
המשכים

שלושה ספרים נכתבו על מנת לשלב את קווי העלילה שהוצגו הן בספר והן בסרט:
בלייד ראנר 2: קצה האנושיות (1995) - Blade Runner 2: The Edge of Human
בלייד ראנר 3: לילה חליפי (1996) - Blade Runner 3: Replicant Night
בלייד ראנר 4: עינו של טלון (2000) - Blade Runner 4: Eye and Talon
אלו הם המשכים רשמיים ומאושרים שנכתבו על ידי ק. וו. ג'טר, חברו של דיק וסופר מוכר בזכות עצמו בתחום הסטימפאנק. הספרים עוקבים אחר המשך סיפורו של ריק דקארד ומנסים לגשר על הפערים העלילתיים בין הספר והסרט. הביקורות על הספרים ברובן אינן אוהדות, ובעיקר מצביעות על חוסר המקוריות, וההעדפה הברורה של ג'טר את הגרסה הקולנועית על פני הגרסה המקורית של דיק.
המשכים > ביקורות

Benesch, Klaus (1999). "Technology, Art, and the Cybernetic Body: The Cyborg As Cultural Other in Fritz Lang's Metropolis and Philip K. Dick's Do Androids Dream of Electric Sheep". Amerikastudien/American Studies. 44 (3): 379–392. JSTOR 41157479.
Butler, Andrew M. (1991). "Reality versus Transience: An Examination of Philip K. Dick's Do Androids Dream of Electric Sheep? and Ridley Scott's Blade Runner".  In Merrifield, Jeff (ed.). Philip K. Dick: A Celebration (Programme Book). Epping Forest College, Loughton: Connections.
Gallo, Domenico (2002). "Avvampando gli angeli caddero: Blade Runner, Philip K. Dick e il cyberpunk".  In Bertetti; Scolari (eds.). Lo sguardo degli angeli: Intorno e oltre Blade Runner (באיטלקית). Torino: Testo & Immagine. pp. 206–218. ISBN 88-8382-075-4.
Galvan, Jill (1997). "Entering the Posthuman Collective in Philip K. Dick's Do Androids Dream of Electric Sheep?". Science-Fiction Studies. 24 (3): 413–429. JSTOR 4240644.
McCarthy, Patrick A. (1999–2000). "Do Androids Dream of Magic Flutes?". Paradoxa. 5 (13–14): 344–352.
הערות שוליים

↑  Buster Friendly במקור
↑  Mood organ במקור
↑  Al Jarry/Wilbur Mercer - Character Analysis מתוך אתר litcharts.com ניתוח דמותו של וילבור מרסר (באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000003-QINU`"'
↑  Struggle between Mercer and Buster Friendly מתוך אתר dadoes.wikia.com ניתוח המאבק בין וילבור מרסר לבסטר פרינדלי (באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000003-QINU`"'
↑  Episode 1: Do Androids Dream of Electric Sheep? באתר הBBC
↑  Micheal Giltz,‏Blade Runner 2: The Edge of Human, ביקורת על הספר מעיתון אנטרטיינמנט ויקלי מ-17 בנובמבר 1995
↑  I Read the Blade Runner Sequel Novel, So You Don’t Have To סקירה של הספר השני, נסיבות כתיבתו והבעיות שעולות ממנו מתוך אתר Neon Dystopia, ה-18 בנובמבר 2017
↑  כותרתו נקראה מחדש כ-20 שנה לאחר הוצאתו המקורית בלייד ראנר: האם אנדרואידים חולמים על כבשים חשמליות?
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007352699905171  BnF: cb12466543g (data)  GND: 4375480-6  LCCN: no2007147733  MusicBrainz work: d601a56b-67f2-4469-a549-539a00adc2aa  NLA: 35448640  VIAF: 174459674   WorldCat (עם VIAF): 174459674
ט. כרמי

| --- | --- |

ט. כרמי ב-1984
 לידה:  31 בדצמבר 1925 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  20 בנובמבר 1994 (בגיל 68) ירושלים 
 שם לידה:  כרמי טשארני
 מדינה:  ארצות הברית, ישראל 
 לאום:  יהודי
 עיסוק:  משורר, מתרגם ועורך
 מקום לימודים:  ישיבה יוניברסיטי 
 שפות היצירה:  עברית
 סוגה:  שירה
 זרם ספרותי:  מודרניזם
 יצירות בולטות:  ספרי שירים: "הים האחרון", "דבר אחר", "שירים מן העזובה" ספר ילדים: שמוליקיפוד תרגומים: אנטיגונה, מחזות שייקספיר 
 תקופת הפעילות:  1947–1994 (כ־47 שנים)
 הושפע מ:  טי אס אליוט
 בן או בת זוג:  שושנה היימן 
 פרסים והוקרה:  פרס ביאליק, פרס ברנר, פרס שלונסקי, פרס ניומן, פרס ראש הממשלה ליצירה
 
ט. כרמי הוא שם העט של כרמי טשרני (צ'רני; 31 בדצמבר 1925; י"ד בטבת תרפ"ו – 20 בנובמבר 1994; כ"ט בכסלו תשנ"ה), שהיה משורר עברי, מתרגם ועורך ישראלי.
ביוגרפיה

כרמי טשרני נולד ב-1925 בברוקלין שבניו יורק למשפחה חרדית. אביו, הרב ברוך (ברנרד) טשרני, היה איש חינוך ושנים רבות שימש כמנהל בית ספר לעברית ומורה. בביתם דיבר האב עם הבנים רק בשפה העברית, בעוד שהאם, בוגרת אוניברסיטת הסורבון, דיברה עמם באנגלית. כדי שילמדו בעברית, שלח האב את שני בניו עם אשתו לתל אביב, ובין השנים 1931–1934 למד כרמי בבית הספר היסודי בלפור שבתל אביב. עם חזרתו לניו יורק למד בישיבת "עץ-חיים" ובבית המדרש למורים והקולג' של ישיבה יוניברסיטי. לאחר קבלת תואר ראשון בספרות אנגלית וצרפתית החל ללמוד לתואר שני באוניברסיטת קולומביה.
בעקבות ביקור בניו יורק של איש המחתרת הצרפתית (הרזיסטנס), עזב כרמי את לימודיו באוניברסיטת קולומביה והתגייס לעבודה הומניטרית בצרפת. בשנים 1946–1947 עבד שם במוסדות חינוך ליתומים ולילדי פליטי המלחמה היהודיים. כשחזר לניו יורק זכה במלגה ללימודים באוניברסיטה העברית מטעם הסתדרות ציוני אמריקה.
באוקטובר 1947 עלה לארץ ישראל והתחיל את לימודיו באוניברסיטה העברית בחוג לספרות עברית.  עם פרוץ מלחמת העצמאות, עזב כרמי את לימודיו והתגייס לההגנה. הוא שירת בחי"ש בזמן המצור הערבי על ירושלים. בעת פלישת הלגיון הירדני באמצע מאי 1948 שירת כמקלען בכיתת חי"ש שבלמה את טור הלגיון באזור שבין בית הספר לשוטרים ומעבר מנדלבאום. מפקד החזית, יוסף נבו, המליץ בפני מפקד המחוז, דוד שאלתיאל, להעניק לטשרני ציון לשבח על לחימתו בקרב בלימה זה. הוא המשיך ושירת בחטיבת הראל של הפלמ"ח בקרב לטרון, ולבסוף שירת כקצין בחיל האוויר. באוקטובר 1949 שוחרר בדרגת סרן וחזר ללמוד באוניברסיטה העברית.
כרמי ויתר על לימודי הדוקטורט ובחר להקדיש עצמו ליצירה הספרותית. עם פרסום ספרו הראשון, ולבקשת המוציא לאור ישראל זמורה כי יעברת את שמו, אימץ את שם העט "ט. כרמי".
כרמי לימד באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב, ומשנת 1978 ועד למותו היה פרופסור אורח לספרות עברית בהיברו יוניון קולג' בירושלים. כמו כן היה פרופסור אורח באוניברסיטאות ייל, סטנפורד, ברנדייס, ניו יורק ואוקספורד.
בשנת 1990 נבחר לחבר-יועץ באקדמיה ללשון העברית.
טשרני נפטר ממחלת הסרטן בכ"ט בכסלו ה'תשנ"ה, 20 בנובמבר 1994. הוא נקבר בקיבוץ גן שמואל. ארכיונו שמור במרכז קיפ לחקר הספרות והתרבות העברית שבאוניברסיטת תל אביב.
חיים אישיים

טשרני נישא שלוש פעמים.
אשתו הראשונה הייתה הפסלת והציירת שושנה היימן, ולהם בן אחד משותף, גד טשרני (אמן ומעצב).
בשנת 1955 כתב ט. כרמי את ספר הילדים "שמוליקיפוד". הספר לווה באיורים של אשתו. גיבור הסיפור, גדי, נקרא על שם בנם. המחבר "כוש" החתום על הספר הוא "כרמי ושושנה".
אשתו השנייה הייתה האמנית תמרה ריקמן, ולהם בן.
לאשתו השלישית, הצלמת לילך פלד צ'רני, נישא בשנות ה-80 של המאה העשרים, ולהם בן.
אחיו היה פרופסור ישראל טשרני, פסיכולוג, היסטוריון וחוקר רצח עם.
ט. כרמי התגורר ברמת גן ובשכונת אבו תור שבירושלים.
קבלה ומורשת

ט. כרמי השתתף במספר פסטיבלי שירה בינלאומיים וזכה לפרסים רבים על שירתו, בהם פרס שלונסקי, פרס ברנר ופרס ביאליק. למרות זאת, ולמרות עבודותיו כעורך, שירתו של ט. כרמי לא נכנסה עד היום לקנון השירה העברית. אף עורך או הוצאה לא העלו על נס את שירתו וטרם נכתבה ביקורת מעמיקה אודותיה.
ט. כרמי לא היה חבר באף חבורה ספרותית, וכן לא היה חבר באף מפלגה ומשך ידיו ממעורבות פוליטית. ככלל העדיף כרמי להימנע ממאבקי כוח, וייתכן כי הדבר שיחק לרעתו.
ט. כרמי לא עשה עלי רושם של אדם האוהב את זירת הקרבות והשש להתגרות באחרים. בשיחתי עמו לא חשתי את היהירות המאפיינת כמה מהמשוררים הצעירים, בני הדור הזה, המבטלים כעפרא דארעא את קודמיהם, וביחוד את הקאלסיקנים שבספרותנו.
שיריו של ט. כרמי תורגמו לשפות זרות, בעיקר לאנגלית, לצרפתית ולגרמנית. על אף שהיה דו-לשוני, נמנע ט. כרמי מכתיבת שירה באנגלית ומתרגום שיריו לאנגלית, ותרגומם נעשה בידי אחרים.
ט. כרמי זכור בעיקר בזכות תרגומיו למחזות שייקספיר ולטרגדיה "אנטיגונה", ובמיוחד בזכות ספר הילדים "שמוליקיפוד". זה האחרון זכה להצלחה רבה, הולחן בשנת 1964 בידי מל קלר ועובד לתקליט ילדים מצליח בביצועה של דליה פרידלנד, ובהמשך גם עובד להצגת ילדים מאת סמדר שיר. בשכונת קריית רבין בחולון הוקם גן סיפור של שמו.
שירים מספר משל ט. כרמי הולחנו בידי אבל ארליך, יחזקאל בראון וחוה אלברשטיין. השיר "תנאי" הולחן ובוצע בידי מתי כספי באלבומו הראשון (1974), אך נגנז לבקשת המשורר והושמט מהמהדורות המאוחרות של האלבום. השירים ״מום וחלום״, ״כל חיי״ ו"אנטומיה של מלחמה" הולחנו בידי חיים רחמני ובוצעו על ידי ההרכב קטב מרירי באלבומיהם "״על חורבות האביב״ (2010) ו"קסמים לסבל" (2011).
בשנת 2006 הציגה אלמנתו, לילך פלד צ'רני, תערוכה לזכרו בגלריה של כפר האמנים עין הוד תחת הכותרת: "ט. כרמי 1925–1994".
בשנת 2020 הוציאה עמותת מקום לשירה בשיתוף עם הוצאת עמדה ובעריכת המוזיקאי והסופר יובל יבנה את המהדורה הראשונה של כל שירי ט. כרמי, אשר זכתה בפרס שרת התרבות לעידוד היצירה העברית בקטגוריית ספרות מופת לשנת תשע"ט. יבנה גם הלחין מספר שירים של ט. כרמי, והקליט  עם מספר מוזיקאים ירושלמים 11 משיריו המולחנים באלבום מיוחד.
ספרי שירה

מום וחלום, תל אביב: מחברות לספרות, 1950.
אין פרחים שחורים (חיתוכי עץ: שושנה הימן), תל אביב: מחברות לספרות, 1953, 19582.
אין פרחים שחורים, מהדורה מחודשת עם אחרית דבר מאת רחל סטפק: חבל מודיעין: כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2017.
שלג בירושלים (חיתוכי עץ: שושנה הימן), מרחביה: ספרית פועלים, 1956.
הים האחרון (ליתוגרפיות צבעוניות: שושנה הימן), תל אביב: מחברות לספרות, 1958.
נחש הנחושת (רישומים: אביגדור אריכא), ירושלים ספרי תרשיש, 1961.
האוניקורן מסתכל במראה, ירושלים: ספרי תרשיש, 1967.
תביעה (תחריטים: תמרה ריקמן), ירושלים: ספרי תרשיש, 1967.
דבר אחר: שירים 1969-1951, תל אביב: עם עובד, 1970.
התנצלות המחבר, תל אביב: דביר, 1974.
אל ארץ אחרת, תל אביב: דביר, 1977.
ליד אבן הטועים, ירושלים: דביר, 1981.
בפנים (רישומים: תמרה ריקמן), ירושלים: מרכז ברסטון לגרפיקה ליד מוזיאון ישראל, 1981.
חצי תאוותי, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1984.
אחת היא לי, תל אביב: ספרית פועלים, 1985.
שירים מן העזובה, תל אביב: דביר, 1988.
אמת וחובה, תל אביב: דביר, 1993.
שירים: מבחר 1994-1951, תל אביב: דביר, 1994.
"שירים (והדמיות) בעל-כרחי". בתוך: "חדרים: כתב עת לשירה", ת"א: גלריה גורדון, גיליון 11, קיץ 1994. עמ' 6–11.
כל השירים, ירושלים: מקום לשירה, 2020. שני כרכים.
The Brass Serpent, London: André Deutsch, translated by Dom Moraes, 1964.
Athens, Ohio: The Ohio University Press, 1964.
Ann Arbor, Michigan: University Microfilms International, 1964.
Somebody like you, London: André Deutsch, translated by Stephen Mitchell, 1971.
At the Stone of the Losses, Philadelphia: Jewish Publication Society of America and University of California Press, translated by Grace Schulman, 1983.
Manchester: Carcanet Press, 1983.
T. Carmi, Dan Pagis, Selected Poems, Harmondsworth: Penguin Books, translated by Stephen Mitchell, 1976.
Le serpent d’airain / Die Kupferschlange, St. Gallen und Stuttgart: Tschudy-Verlag, herausgegeben von Hans Rudolf Hilty, traduction française par Yvette Szczupak-Thomas, deutscher Übersetzung von Tuvia Rübner, 1964.
An den Granatapfe, München: Carl Hanser, von dem Hebräischen von Gila Lustiger, 1991.
תרגומים > מאנגלית

ויליאם שייקספיר, אותלו, תל אביב: דביר, 1991.
שייקספיר, המלט, ירושלים: דביר, 1981. מהדורה שנייה - 1990.
שייקספיר, חלום ליל קיץ, מרחביה: ספרית פועלים, 1964.
שייקספיר, מידה כנגד מידה, תל אביב: ספרית פועלים, 1979.
שייקספיר, מהומה רבה על לא דבר, ירושלים: דביר, 1983.
ג'ורג' פרקהר, תעלולי אהבים [מאוחר יותר תחת השם: נוכלים ואוהבים], רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה, 1980.
אדגר לי מאסטרס, גבעת ספון ריבר. (עבור תיאטרון בימות, 1968).
ליליאן הלמן, שועלים קטנים, מרכז ישראלי לדרמה, 1960.
ג'ון פטריק, הלב הנמהר, תל אביב, 1955.
כריסטופר פריי, הבכור, תל אביב: הארץ, 1958.
פיטר שאפר, האוזן הפרטית והעין הציבורית. (עבור בית צבי, 1988).
אדוארד אלבי, סיפור גן החיות, תל אביב: איגוד בימות החובבים, 1970.
ג'ון אוסבורן, הבט אחורה בזעם. רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה, 1960.
ברנדן ביהן, בן ערובה. (עבור תיאטרון חיפה, 1963).
טום סטופארד, רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים, תל אביב: דביר, 1990.
ג'ק גילברט, "חמישה שירים", בתוך: מאזנים, כרך ס"ז, חוברת 9 (1993), עמ' 33.
סידני ולטר פינקלשטיין, מגמות האמנות: ספרות, ציור, מוזיקה, מרחביה: ספרית פועלים, הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1951.
תרגומים > מצרפתית

אדמון רוסטאן, סירנו דה ברז'רק, תל אביב: זמורה-ביתן, 1986.
ז'אן ז'ירודו, המשוגעת משאיו, תל אביב: דביר, 1977.
אנדריי אוביי, נח. (עבור תיאטרון החאן, 1968).
מישל דה גלדרוד, גיבור היום (פאנטאגליז), תל אביב: עמיקם, 1963.
פראנס דה האס, "יום אחד", בתוך: מאזנים, כרך ס"ט, חוברת 2 (1994), עמ' 42.
תרגומים > מגרמנית

ברטולט ברכט, אדון פונטילא ומאטי משרתו, ירושלים: תרשיש, 1962.
תרגומים > מיוונית עתיקה

סופוקלס, אנטיגונה [ע"פ תרגומם האנגלי של דודלי פיטס ורוברט פיצג'רלד], תל אביב: דביר, 1970.