stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פוביה ספציפית
אבחנה

לפי ה-DSM 5, לקבלת אבחנה של הפרעת פוביה ספציפית צריך האדם לעמוד בקריטריונים הבאים:
א. פחד משמעותי ובולט מפני מצב, חפץ, או אובייקט (בעל חיים)
ב. המצב או האובייקט המדובר כמעט תמיד מעורר באדם חרדה או פחד חזקים.
ג. יש ניסיון של האדם עם הפוביה להימנע מהמצבים או האובייקט/ים המעוררים בו חרדה.
ד. החרדה והפחד מפני האובייקט או המצב נמשכים לאורך שישה חודשים לפחות.
ה. החרדה והפחד גורמים לאדם לפגיעה בתפקוד התעסוקתי החברתי.
ו. המצב לא ניתן להסבר טוב יותר על ידי הפרעה נפשית אחרת לרבות הפרעות הקשורות להתקפי פאניקה, חרדה וכדומה.
אבחנה > סוגי פוביות

רשימת הפוביות הספציפיות ארוכה ומגוונת מאוד. אפשר לחלק אותן לקבוצות הבאות:
פחד מאובייקטים: למעשה כל אובייקט שאדם בא איתו במגע יכול להפוך מושא לפוביה. לכן הרשימה היא אינסופית כמעט. האובייקטים השכיחים ביותר הם בעלי חיים שונים, כלי תחבורה (למשל טיסה), סכינים ומספריים, נכים בגופם ועוד.
פחד ממצבים: פחד גבהים (בתופוביה), נקרופוביה, תלסופוביה, פחד מהימצאות בקהל, פחד ממקומות סגורים (קלאוסטופוביה), פחד מפני הישארות לבד בבית, פחד ממקומות פתוחים (אגורפוביה), מהופעה בציבור, מדיבור בציבור, בחינות, ועוד.
פחד מתפקודים מסוימים: למשל אכילה בציבור, מעוררות מינית, מאובדן שליטה על הסוגרים, משיגעון (במובן של אובדן שליטה)
דרך אחרת להתייחס לפוביות היא לפי מידת פגיעתן: במובן זה יש להבחין בין שני סוגי פוביות:
פוביה ספציפית (פשוטה): למשל פחד מפני כלבים, כשבשאר תחומי החיים האדם מתפקד כרגיל. (הערך הנוכחי עוסק בסוג פוביה זה).
אגורפוביה - האדם פוחד מפני אפשרות של יציאה מהבית לבד, מה שגורם למגבלה, הקשה באותה מידה כמו עצם ההישארות בבית.
חלק מהפוביות שאובחנו (למשל טריפופוביה) לא קיבלו הכרה ולא קיבלו זיכוי ב-DSM.
אבחנה > סוגי פוביות מיוחדים

חיות – ספציפי לחיה מסוימת, מתרחש בעיקר בילדות. לפעמים אופייני לקבוצת חיות כמו חרקים, נחשים וכדומה.
גירויים מהסביבה הטבעית – כמו חושך, סערה, רעמים ומים. פוביות אלה עלולות לגרום למגבלה חמורה שכן הגירוי לעיתים שכיח.
פוביית דם-פצע – ייחודית יחסית לאחרות, כי בה לחץ הדם דווקא יורד בעת חשיפה לגירוי.
פוביה ספציפית בילדות - ראו התייחסות בהמשך.
שכיחות ואפידמיולוגיה

שכיחות הפוביה הספציפית תלויה בסוג הפוביה הספציפית בה מדובר. ככלל הפוביות נפוצות מאוד, בשכיחות הנעה בין 1% ל-10 (אם כוללים בהערכה גם פוביה חברתית). הערכה אפידמיולוגית מארצות הברית לאורך 12 חודשים העלתה שכיחות של שנעה בין 7% ל-9%. שיעור הפוביות במדינות אירופה דומה במידה רבה לזה של ארצות הברית. עם זאת השיעור נמוך יותר בקרב מדינות אסיה, אפריקה, ואמריקה הלטינית, שם מדובר על שיעור שנע בין 2% ל-4%. ההפרעה נפוצה יותר בקרב נשים מאשר בקרב גברים (יחס של 2:1).
שכיחות בגילאים שונים: הפוביה הספציפית שכיחה יותר בגילאי בגרות מאשר בילדים, וכן בקרב זקנים, שאצלם שכיחה בעיקר פוביה חברתית וכן פוביות הקשורות לסביבה (ראה לעיל).
שכיחות ואפידמיולוגיה > גורמי סיכון פרוגנוסטיים

אישיותיים: אפקט שלילי ועכבות חברתיות.
סביבתיים: הגנת יתר מצד ההורים, אובדן הורים או פרידה מהם, התעללות פיזית או מינית. כמו כן תורמים לסיכון: מפגשים טראומטיים (אחד או יותר) עם מושא הפוביה.
גנטיים: ייתכן שיש השפעה גנטית אך אין עדיין מספיק נתונים כדי לעמוד על טיבה.
שכיחות ואפידמיולוגיה > סוגיות בין תרבותיות

באוכלוסיית ארצות הברית, אמריקנים ממוצא אסייתי ואמריקנים ממוצא לטיני נוטים פחות לפתח פוביות מאשר קבוצות אחרות במדינה. שיעורים נמוכים יחסית של פוביה קיימים במדינות אסיה ואפריקה גם מחוץ לגבולות ארצות הברית.
מהלך ההפרעה

במקרים רבים פוביה מתחילה כתוצאה מאירוע טראומטי, כמו תקיפה של בעל חיים שגרמה לפוביה מפני אותו בעל חיים. לעיתים גם צפייה באירוע כזה שקרה לאדם אחר יכולה לעורר פוביה. עם זאת מרבית האנשים החיים עם פוביה ספציפית אינם יכולים להיזכר מהו האירוע שהצית את הפוביה. פוביה ספציפית מתפתחת לרוב בילדות, לרוב לפני גיל 10 (הגיל החציוני נע בין 7 ל-11, תלוי בסוג הספציפי של הפוביה). פוביות הקשורות למצב מסוים מתפתחות בגיל מאוחר יותר. פוביות שמתפתחות בילדות המוקדמת ובנעורים. אנשים עם פוביה ספציפית נמצאים בסיכון מוגבר (עד 60% יותר מהאוכלוסייה הכללית) לבצע ניסיון התאבדות.
מהלך ההפרעה > פוביה ספציפית בילדות

ייחודה של פוביה ספציפית כשמדובר בילדים הוא שתחילת הופעתה היא בתקופה שבה הפחד תואם לשלב ההתפתחותי והקוגניטיבי של הילד. לכן ייתכן שפוביה היא ביטוי להחמרת פחדים רגילים שיש לילדים בגילאים שונים, ולכן היא שונה במקצת מפוביות אחרות. למשל, בגיל צעיר נפוצים יותר פחדים מחושך, בהמשך יש מעבר לפחדים ממפלצות ורוחות, ואחר כך לפחד מסכנות מוחשיות יותר. כך גם בגיל בית הספר עולים פחדים שקשורים לתפקוד החברתי והלימודי. פחדים כאלו הם נפוצים יחסית בגילאי הילדות, ולכן גם השכיחות של פוביה ספציפית בקרב ילדים גבוהה יותר מאשר בקרב מבוגרים.
כאשר מדובר בפוביה בילדות חשוב לזכור שילדים, בעיקר ילדים שטרם פיתחו כישורי שפה עשירים המאפשרים להם לבטא עצמם בקלות, ישתמשו לעיתים קרובות בבכי כדי לבטא את המצוקה שהם חשים. כמו כן הם יכולים לבטא את פחדם בצורת התקפי זעם, קפיאה או בהיצמדות לאדם המבוגר כדי לשאוב ממנו ביטחון. שנית, ילדים צעירים אינם מסוגלים להבין את הקונספט של הימנעות. לכן ילדים כאלה ינסו לאסוף מידע נוסף מההורים שלהם מוריהם או אחרים שמכירים אותם היטב. משמעות הדבר היא שהתנהגויות כמו אלו שפורטו לעיל, יכולות להיות קשורות לפחד. משמעות נוספת היא שצרך לזכור שהביטוי החיצוני של הפוביה הספציפית משתנה עם הגיל, בעיקר כשמדובר בילדים בגילאים שונים.
מהלך ההפרעה > פוביות ספציפיות בזקנים

בקרב זקנים שכיחות יותר פוביה מפני סביבות שונות, וכן פוביות הקשורות למצבי חיים הקשורים לעולמם של זקנים (פחד ממוות, ממצבים רפואיים ומחלות שונות ועוד). אנשים זקנים עשויים לבטא את החרדה בצורות לא אופייניות כאשר הביטוי העיקרי של החרדה אצל זקנים הוא ביטוי גופני (עליה בקצב לב, הזעה וכדומה).
הסברים תאורטיים לפוביה ספציפית > הגישה הפסיכודינמית

על פי גישה זו, פוביות הן הגנה מפני חרדה שנוצרת בגלל דחפים מודחקים של האיד – קשה להכיר בדחפים אלו, לכן החרדה עוברת התקה מהדחף אל אובייקט או מצב חיצוני, בעל קשר סמלי כלשהו אל גורם החרדה האמיתי. למשל, במקרה המפורסם של הנְס הקטן, פרויד טען שהנס פיתח פוביה מסוסים בגלל חרדה סביב קונפליקט אדיפלי מודחק (אהב את אמו ורצה להרוג את אביו אך פחד שיסרס אותו) – החרדה מהסוס סימלה עבורו את החרדה מאביו.
ביקורות רבות הושמעו על הגישה הפסיכודינמית. ההסבר שלה לפוביה ספציפית נתפס כהשערה, שאינה מבוססת על מחקרים אמפיריים אלא על תיאורי מקרה בודדים, ואין דרך להוכיח או להפריך את הטענות. בנוסף, ידוע על הנְס הקטן שבגיל 4 הוא היה עד לתאונה בה סוס נפצע קשה, והוא היה נסער ממקרה זה, ובעקבותיו התחיל להימנע מלצאת לרחוב כדי לא לפגוש סוסים – כלומר הסבר זה של התניה קלאסית טראומטית הוא פשוט והגיוני הרבה יותר כהסבר לפוביה מסוסים ולפוביות בכלל.
הסברים תאורטיים לפוביה ספציפית > הגישה ההתנהגותית-קוגניטיבית

לפי גישה זו, ניתן להסביר פוביות ספציפיות על פי עקרונות ההתניה הקלאסית – גירוי נייטרלי שמקושר עם אירוע טראומטי במיוחד או כאב משמעותי, הופך לגירוי מותנה שמעורר תגובת פחד. אחרי רכישת הפוביה, תיווצר הכללה לגירויים או מצבים דומים אחרים. נמצאו תמיכות מחקריות לגישה זו, למשל כמעט 60% ממשתתפי סקר שסבלו מפוביה, שנשאלו מה לדעתם המקור לפחד שלהם, ענו כי חוויה טראומטית עם הגירוי היא זו שיצרה את הפוביה.
על פי הגישה ההתנהגותית, פוביה ניתנת לרכישה גם דרך התניה עקיפה – עצם הצפייה באדם אחר שמגיב בפחד מול גירוי או מצב מסוים, עשויה לגרום לצופה בו ללמוד לפחד מאותו מצב. במחקר הנ"ל, 17% מהמשתתפים תיארו התניות עקיפות שאירעו להם כמקור לפוביה שלהם. התניה עקיפה הודגמה גם במחקרים על בעלי חיים, למשל קופי מעבדה שרכשו פוביה מנחשים, בעקבות צפייה בסרט קולנוע ובו קופים שמגיבים בפחד לנחשים. מחקר זה מעיד אולי גם על התפקיד שעשוי להיות לאמצעי התקשורת ברכישת התניות עקיפות של פוביות אצל בני אדם.
מבקרי הגישה ההתנהגותית טוענים כי הגישה לא מסבירה למה רוב האנשים שעוברים חוויות טראומטיות דווקא לא מפתחים פוביות. בניסיון לענות על ביקורת זו, נטען כי תגובת האדם לחוויה טראומטית קשורה באירועי חיים שחווה תוך כדי או לפני ואחרי החוויה המפחידה, ואם אלו היו אירועים חיוביים ברובם, אז חוויית הפחד שתיווצר תהיה מתונה יחסית, ויש פחות סיכויים ליצירתה של פוביה. למשל, ילד שננשך על ידי כלב לא יפתח פוביה אם היו לו התנסויות חיוביות רבות עם כלבים בעבר, שבעצם "חיסנו" אותו מפיתוח פוביית כלבים. אם כך, חשוב להבין את ההבדלים הבינאישיים ולהכיר את חוויות החיים השונות של אנשים עם הגירוי מעורר הפוביה, כדי להבין את תגובותיהם השונות לגירוי זה. בנוסף, נראה כי מידת החשיפה של האדם לגירוי בעבר, באופן ישיר או עקיף, משפיעה על מידת הפחד המותנה שייווצר בעקבות אירוע טראומטי עם גירוי זה. למשל, במחקר נמצא שקופים שצפו בעבר בקופים שלא מפחדים מול נחשים, היו מחוסנים מפוביה כשהוצגו להם קופים שמפחדים מנחשים.
גם אירועים שמתרחשים במהלך החוויה הטראומטית עם הגירוי, יכולים להשפיע על היווצרות הפוביה. למשל, פוביה תיווצר בקלות רבה יותר אם האירוע הטראומטי היה בלתי נמנע, מאשר אם האדם חש שניתן היה למנוע אותו ולשלוט עליו במידה מסוימת. חשובים גם אירועים שעבר האדם אחרי החוויה – אם הוא נחשף להתנסות טראומטית עוד יותר, גם אם הגירוי המותנה המפחיד לא היה בסביבה, עלולה הפוביה להשתמר או להתגבר, תופעה שמכונה "אפקט הניפוח".
הגישה הקוגניטיבית מוסיפה לגישה ההתנהגותית, ומסבירה איך הקוגניציה תורמת לשימור פוביות. אנשים בעלי פוביה נמצאים בכוננות מתמדת לקראת הופעתו של הגירוי המפחיד, בעוד אנשים ללא פוביות כלל לא חושבים על זה או מפנים תשומת לב לגירוי כזה. בנוסף, בעלי פוביות מגזימים בהערכת הסיכוי שבעקבות הופעת הגירוי המפחיד יבואו אירועים שליליים, וכך משתמרת הפוביה.
הסברים תאורטיים לפוביה ספציפית > הגישה הביולוגית

לפי גישה זו, הסיכוי של אנשים לרכוש פוביות תלוי במשתנים גנטיים, במזג ובאישיות שלהם. למשל, במחקר נמצא כי 32% מהילדים שהוגדרו בגיל שנתיים כחששניים וביישנים (בעלי עכבות התנהגות), פיתחו פוביות ספציפיות עד גיל 8, לעומת 5% מהילדים שלא הוגדרו כך.
הגישה מדגישה גם את חשיבות האבולוציה בקביעת סוג הגירויים שאנשים נוטים לפחד מהם, למשל פוביות מנחשים, גבהים ומקומות סגורים, שנחשבו מסוכנים מאוד בעבר, נפוצות הרבה יותר מפוביות מסכינים או מכוניות, שנחשבים מסוכנים כיום, בתקופה המודרנית. ממצא זה הוא בניגוד לגישה ההתנהגותית, לפיה כל גירוי שקשור לטראומה יכול להפוך לגירוי פובי בהתניה קלאסית.
לכן טוענים כיום חוקרים רבים כי לקופים ובני אדם יש מוכנות ביולוגית ליצור התניות בין גירויים מסוג מסוים (נחשים, גבהים וכו') לבין אירועים שליליים, כי במהלך האבולוציה היה לכך יתרון של ברירה טבעית וזה עזר להישרדותם. כלומר, קיימים "פחדים מוכנים מראש", שאינם מולדים, אך נרכשים בקלות יותר מאחרים, ועמידים מאוד להכחדה. ממצאים מחקריים הראו כי פחד מוכן מראש התעורר גם כשהגירוי שכבר הותנה הוצג לנבדקים באופן תת-סיפי ולא מודע, וממצא זה מסייע בהבנת אי-הרציונליות שקיימת בפוביות (נראה שבעלי פוביה לא מסוגלים לשלוט בפחד הלא-הגיוני שלהם, כי הוא חזק יותר מהקוגניציה המודעת).
תחלואה נלווית

במרבית המקרים נלווית לפוביה הפרעות נפשיות נוספות. דיכאון שכיח במיוחד בקרב זקנים. ייתכנו גם הפרעות חרדה אחרות, הפרעות מצב רוח, הפרעות סומטופורמיות, הפרעות דיסוציאטיביות, והפרעות הקשורות לשימוש בסמים.
מחקר

אחד מכיווני המחקר העכשוויים בודק שינויים מבניים במוח המתרחשים בפוביה ובהפרעות חרדה אחרות, מתוך ניסיון לעמוד על המשותף והשונה בין הפרעות שונות מבחינה זו. מחקרים אחרים מנסים להתחקות אחר מאפייני פוביות באוכלוסיות שונות, כמו זקנים.
אבחנה מבדלת

תסמיני פוביה יכולים להופיע במגוון רחב של מצבים והפרעות נפשיות. כמו שלבים מוקדמים של סכיזופרניה והפרעות פסיכוטיות אחרות. מעבר לכך קיימים יחסי גומלין בין פוביה לבין דיכאון ולעיתים פוביה מכסה על תסמיני דיכאון.
טיפול > הטיפול הפסיכודינמי

הטיפול נקבע לפי ההנחה כי פוביה ספציפית ניתנת לריפוי אם בעל הפוביה יזכה בתובנה לגבי הקונפליקט ממנה נבעה. המטפל מסייע למטופל להעלות את הקונפליקט הלא מודע אל המודעות, ואז מעודד אותו לחוות מחדש את המצב המפחיד וללמד אותו שניתן להתמודד עם מצב זה. חסרונו של הטיפול הפסיכודינמי הוא שהוא עלול להיות כרוך בנשירה מהטיפול (כיוון שהוא ממושך יחסית). עם זאת הוא נמצא יעיל לטיפול בפוביות ספציפיות.
טיפול > הטיפול התרופתי

בחלק מהמקרים נעשה שימוש בתרופות הרגעה מקבוצת הבנזודיאזפינים, השימוש הוא סימפטומטי כשהמטופל חש צורך בכך.
טיפול > הטיפול ההתנהגותי-קוגניטיבי

ממצאי מחקרים מצביעים על כך שיעילות ה-CBT שווה פחות או יותר ליעילות של טיפול דינאמי בהתמודדות עם פוביה ספציפית. עם זאת לשיטות טיפול אלה יכול להיות יתרון ספציפי עבור האדם הספציפי כתלות באיזה אדם מדובר, גילו והפוביה שבה מדובר.
הקהיה שיטתית – תחילה יש אימון בהרפיה, אחר כך בונים היררכיה של מצבים מפחידים, מהקל (דמיוּן הגירוי המפחיד) אל הקשה (חשיפה מלאה לגירוי), ובהמשך מבצעים התניית נגד הדרגתית שבה מוכחד הפחד מהגירוי הפובי, בסיוע ההרפיה, בכל שלב בהיררכיה. נתפס כטיפול יעיל בכ־80% מהמקרים.
הצפה – מיועד לאנשים שלא מסוגלים ללמוד הכחדה, ומיד בורחים או נמנעים כשהגירוי מופיע. בהצפה המטופל מסכים לדמיין או לשהות ליד הגירוי בלי לנסות לברוח, למשך פרק זמן ממושך. כך כופים עליו לבדוק מה קורה במציאות כשנמצאים ליד הגירוי הפובי, ולהבין ששום דבר נורא לא קורה, ונוצרת הכחדה. גם טיפול זה נמצא יעיל.
מודלינג – המטופל צופה במודל של אדם שנחשף לגירוי הפובי, מבין שלא קורה לו כלום, ובהדרגה גם המטופל משולב בתהליך. הטיפול יעיל רק כשהמודל דומה למטופל וכשהמטופל לא מייחס לו כוחות מאגיים.
יצירת מתח – פעולה הפוכה מהרפיה, מתאים לבעלי פוביית דם-פצע. בעלי פוביה זו חווים דווקא ירידה חדה בלחץ הדם למראה גירוי הדם (בניגוד לעלייה במתח שקיימת אצל רוב בעלי הפוביות), ועלולים אף להתעלף. נראה שזוהי תגובה אבולוציונית הסתגלותית, כי היא מורידה את הסיכון לאיבוד דם. אם כך, הרפיה של מתח השרירים והורדת לחץ הדם היא לא הטיפול המתאים במקרה זה, אלא דווקא אימון במתיחת השרירים וכיווצם עד שמרגישים את חום הדם שמציף את הפנים. בהמשך נחשפים הדרגתית לדם תוך שימוש בשיטה זו, עד להכחדה. יעיל במרבית המקרים של פוביית דם-פצע.
שיקום

שיקום פסיכיאטרי או שיקום פסיכו-סוציאלי, הוא שיקום העוסק במתן עזרה לאנשים המתמודדים עם מוגבלויות הנובעות מהפרעה נפשית, במטרה לאפשר תפקוד רציף בחייהם ורווחה נפשית, למרות המוגבלויות.
במדינת ישראל, אדם בן 18 ומעלה שנקבעו לו 40% נכות רפואית על ידי המוסד לביטוח לאומי בעקבות הפרעה נפשית זכאי לקבל שירותי סל שיקום.
לקריאה נוספת

ברברה ג'. מרקווי... [ואחרים], למות מבושה : התמודדות עם חרדה חברתית ופוביה, הוצאת אח, 2013
אנתוני ומקקייב, להתגבר על פוביה מבעלי חיים וחרקים, הוצאת אח 2010
היטון-האריס, לחיות עם אמטופוביה: החיים עם הפחד הבלתי נשלט מהקאות. הוצאת אח. 2011
דיווין בראן, לטוס בלי פחד: אסטרטגיות יעילות שיביאו אתכם ליעדכם. הוצאת אח, 2013
צופי מרום, מיכל ניובורן, מרים לבין, איוה גלבוע-שכטמן. איך הביישן למד: מדריך לטיפול עצמי בחרדה חברתית וביישנות, דיונון 2016.
מיל ריבר, המתבודדת על הגבעה, קוראים 2015
קנת המבלי, התמודדות מוצלחת עם אגורפוביה, הוצאת אח
האימפריה התדמורית

האימפריה התדמורית בשנת 271 לספירה
האימפריה התדמורית היית אימפריה קצרת שנים שהתקיימה בין השנים 267–272 לספירה. שמרכזה היה בעיר תדמור בשטח סוריה של היום. הממלכה העצמאית נשלטה על ידי זנוביה שעלתה לשלטון לאחר שבעלה אודַינַת נרצח בשנת 267, ובנו וַהבַּלַת (אנ') היה בן שנה בלבד. גבולות האימפריה הגיעו עד להרי הטאורוס בצפון ולאוקיינוס ההודי בדרום וכללה בשטחה את סוריה, ערב, ארץ ישראל, חלקים מאסיה הקטנה ומצרים.
בשנת 271 החליט הקיסר אורליאנוס להשליט סדר באימפריה, כבש את תדמור ולקח את זנוביה בשבי. שנה לאחר מכן התדמוריים מרדו, מה שגרם לאורליאנוס הקיסר להשמיד את תדמור כליל ולהביא לסיום האימפריה התדמורית.
רקע

תדמור התהוותה סביב נווה מדבר בדרום מזרח סוריה. לתדמורים הייתה עליונות מסחרית ואסטרטגית משום שהיה להם מרכז מסחרי על נהר הפרת, דבר זה הקנה להם אפשרות להעביר סחורות מן המזרח התיכון אל מסופוטמיה. תדמור סופחה אל האימפריה הרומית, אך מועד הסיפוח אינו ידוע, ישנם אזכורים של כוח צבאי רומי המוצב בתדמור כבר מהמאה השניה.
עליית האימפריה

האימפריה הרומית הייתה יציבה עד לשנת 235 שבה נרצח אלכסנדר סוורוס והאימפריה נכנסה למשבר ואנרכיה, בתקופה שנודעה כמשבר המאה השלישית. המשבר התבטא במספר דברים כגון חוסר יציבות שלטונית, חילופים תכופים של קיסרים, משבר כלכלי אדיר שגרם לאינפלציה ולירידת היקף המסחר ופלישות זרות ממזרח וממערב. האמצעים שנקטה האימפריה הרומית כדי להתמודד עם המשבר גרמו להתרופפות תחושת הביטחון, הן ביטחון בנפש והן ביטחון ברכוש. המיסים הועלו, הוחרמו בגדים, בהמות ומזון לצורכי צבא ונלקחו תושבים ובהמות לעבודות כפייה מטעם המדינה. הממונים על אכיפת חוקים חדשים אלו היו בעלי משרות עירוניות, ביצוע התפקיד דרש מהם להיות אחראים לתשלום מלא של המיסים וביצוע הגזרות בעירם, הם החלו להתחמק ולברוח מתפקיד זה, בשל הקושי באחריות על הביצוע של הדרישות הקשות מבני עירם. על רקע משבר זה שנקרא גם "המשבר של המאה השלישית", עלתה זנוביה לשלטון.
אודינת בעלה של זנוביה היה נאמן לקיסרות הרומית, הוכר כשותף לה, והיה ממונה על החלק המזרחי של האימפריה. בשנת 267 נרצח אודינת, והשלטון עבר לאשתו זנוביה ולבנו בן השנה והבלת, עם כל הסמכויות שהיו לו. המלכה החדשה זנוביה רצתה לנצל את המשבר של הקיסרות כדי לכבוש את החלק המזרחי של האימפריה. בשנת 268/9 כבשו התדמוריים את אנטיוכיה שבסוריה ועם צבא של 70,000 איש מתדמור ומסוריה ועם בעלי ברית מקומיים של זנוביה, השתלטו על מצרים התחתונה והשאירו שם חיל מצב של 5,000 איש. במהלך הכיבוש הראשון, היה נציב מצרים פרובוס בחוץ לארץ ועסק בגירושם של הגותים מאסיה הקטנה וכאשר שב למצרים הצליח להתגבר על חיל המצב והם חזרו לסוריה, אך התדמורים שבו וכבשו את כל מצרים התחתונה למעט אלכסנדריה. פרובוס התאבד כדי לא ליפול בשבי התדמורים. התדמורים המשיכו בניסיונם להשתלט על כל מזרח האימפריה, פלשו לאסיה הקטנה והגיעו עד ים השיש.
נפילת האימפריה

זנוביה ובנה מרדו בשלטון המרכזי של הרומאים, ניהלו מלחמות נגדם, והשתלטו על שטחים נרחבים מהאימפריה, ואף על פי כן, לא הכריזו התדמוריים על ניתוק רשמי של ממלכתם מהאימפריה הרומית. הקיסרים קלאודיוס השני ואורליאנוס לא הגיבו בכוח על מרידתם של התדמורים שגרמה לפגיעה בכבוד האימפריה ובאחדותה. מדיניות מורכבת זאת מתבטאת במספר דברים, בין השאר, במטבעות שהן הנפיקו, מצד אחד מופיע והבלת ומצד שני דיוקן שליט רומא. בשנת 272 כאשר הקיסרות החלה להתייצב, החליט אורליאנוס להשליט סדר בקיסרות, ולשים קץ לאימפריית תדמור. התדמוריים ניסו להדפו בסוריה, וכיוון שריכזו את מרבית כוחותיהם שם, נכבשה מצרים ללא קושי. לאחר שכבש את אנטיוכיה שבסוריה, המשיך אורליאנוס דרומה שם במבואות העיר חומס, התנהל קרב אמסה. בהמשך צר על תדמור וכבשה. זנוביה נתפסה תוך כדי ניסיונה להגיע לפרס מסיבות שלא ידועות עד היום. אורליאנוס לקח אותה בשבי, אך חס על העיר וחנן את אנשיה: הוא הציב חיל מצב וחזר לרומא. לאחר עזיבתו מרדו התדמורים בהנהגת אנטיוכוס. אורליאנוס שב לסוריה, כבש שוב את העיר, והפעם הענישם: העיר נבזזה, חומותיה נהרסו, אוצרותיה נלקחו, ותדמור הפכה מאימפריה של מלכה חזקה לכפר קטן במדבר.
לקריאה נוספת

עזרא אוריון, ואבנר גורן, דרכי הבשמים: רצף מאמרים, מדרשת שדה בוקר: הוצאה לחינוך סביבתי, 2000.
לואיס ברנרד, המזרח התיכון: אלפיים שנות היסטוריה מעליית הנצרות ועד ימינו, רעננה, הוצאת ישראל משרד הביטחון עם עובד, 1955
בנימין לאו, חכמים - חכמים - כרך רביעי: ממשנה לתלמוד., משכל - הוצאת ידיעות ספרים, 2012
ליאו מילדנברג, מטבעות מורדים באימפריה הרומית קתדרה לתולדות ארץ ישראל וישוביה 90-99. יד יצחק בן צבי
משה עמית, תולדות הקיסרות הרומית, ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מגנס, האוניברסיטה העברית, תשס"ג.
גדעון פוקס, עיר רבת ימים: אשקלון בתקופה ההלניסטית והרומית, ירושלים: יד יצחק בן צבי, 2001
מנחם שטרן, שמואל ספראי, יורם צפריר, וצבי ברס, ארץ ישראל מחורבן בית שני ועד הכיבוש המוסלמי: היסטוריה מדינית, חברתית ותרבותית, כרך א, ירושלים, יצחק בן צבי, 1982
Bland, Roger, The Coinage of Vabalathus and Zenobia from Antioch and Alexandria, London: the royal numismatic society, 2011.
Cooney, John D, A Funerary Relief from Palmyra: The Bulletin of the Cleveland Museum of Art.vol no 2. Cleveland Museum of Art Stable.
אל למחצה

פרסאוס, אל למחצה יווני, בנה של דנאי, עם ראשה הכרות של הגורגונה מדוזה.
אל למחצה (הידוע גם כחצי אל) הוא מונח המשמש במיתולוגיות שונות (בעיקר במיתולוגיה היוונית ובמיתולוגיה הרומית), כדי לתאר אנשים שאחד מהוריהם הוא אל והשני אדם. בדרך כלל אל למחצה יתואר כאדם שביצע מעשי גבורה, הציל אנשים רבים, וזכה לכבוד רב - בעיקר לאחר מותו.
לעיתים המונח משמש גם בני תמותה שלימים הפכו לאלים או גיבורים בעלי כוח כביר.
הרקולס, אכילס, פרסאוס וגילגמש הן הדוגמאות הקלסיות לאלים למחצה.
בסדרת "פרסי ג'קסון והאולימפיים" מאת ריק ריירדן מתוארים חייהם של חצויים מודרניים בעולם שבו האלים והמפלצות מהמיתולוגיה היוונית אכן קיימים.
ראו גם

גארודה
נפיל
שד
זבוב הבית

| זבוב הבית |
| --- | --- |
זבוב הבית זבוב הבית
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: חרקים
סדרה:: זבובאים
תת־סדרה:: זבובים
משפחה:: זבוביים
סוג:: Musca
מין:: זבוב הבית
שם מדעי
 Musca domestica ‏לינאוס, 1758

תקריב של זבוב הבית
תקריב צדדי של זבוב הבית אוכל בשר.
זבוב הבית במנוחה.
זבוב הבית (שם מדעי: Musca domestica) הוא חרק מסדרת הזבובאים המשתייך למשפחת הזבוביים. אזור מחייתו קשור לבני אדם (בעלי חיים סיננתרופי) ובעלי חיים ובעיקר למזונם, והוא מהווה מטרד תברואתי ופסיכולוגי עבורם.
צבעו אפור, ארבעה פסים כהים נמשכים לאורך חזהו. אורך גופו 5–7 מ"מ. לזבוב שתי עיניים בלבד אך מספר העדשות וצרורות חיישני האור (שבתוך העין) יכול להגיע ל-2,000. העיניים מופרדות זו מזו, עיני הזכר קרובות יותר. הנקבה מטילה את ביציה הלבנות והמוארכות בקבוצות של 75–100 הישר אל מזונם של הזחלים, או סמוך מאוד לו. כן מוטלות ביצים בשולי זרימות ביוב ובמאגריהן. נקבה עשויה להטיל במהלך חייה 500 ביצים.
הרימות מתפתחות בעיקר במצבורי אשפה, בגללי סוסים ופרות, ובצואת בני אדם ובעלי חיים אחרים.
משך מחזור החיים תלוי בגורמים שונים, ובעיקר בטמפרטורה. בתנאים מיטביים, נמשך המחזור, מביצה לבוגר, שבעה ימים. אורך החיים הממוצע הוא בין שבוע לשלושה שבועות, תלוי בתנאי הסביבה. בתנאי מעבדה אורך חייו של הזבוב הזכר הוא 17 ימים, ושל הנקבות 29 ימים.
הזבובים ניזונים ממזון נוזלי או נוזלי-למחצה, אך מסוגלים גם לגרד ולהמס מזון מוצק, כגון גבישי סוכר.
אחד מסימני ההיכר הידועים של זבובי הבית הוא חיכוך הידיים והרגליים לעיתים קרובות. הסיבה לכך נעוצה בעובדה שידיהם ורגליהם משמשים גם כ-"לשונם", והם טועמים כל דבר שבא במגע עמם.
הזבובים הבוגרים מהווים מטרד קשה לבני אדם ובעלי חיים, בכך שהם חודרים לאזורי מחייתם ונוחתים על גופם. הם נמשכים למזונם, כליהם, ולחלקי גופם החשופים, ובכך מעבירים תולעים ופתוגנים שהם נושאים על גופם, בעיקר ברגליהם, בחדקם ובמעיהם. בין יתר המחלות המועברות דרך מגע הזבובים, הקאותיהם וצואתם נמנות מחלות מעיים כמו טיפוס, שיתוק ילדים, שחפת, ומחלות עיניים. במקומות רבים, המצאות של זיהומי מעיים ותחלואה אנטרית קשורה לשפע של זבובים, ובמקרים רבים הדברת הזבובים צמצמה משמעותית את התחלואה.
התפתחות ואסטרטגיית חיים
זבוב הבית נוטה לכיוון של אסטרטגיית חיים R (ברירת R) -חייו קצרים התפתחותו מהירה, והוא מעמיד כמות גדולה של צאצאים. בנוסף מחזור חיו מורכב משלבים פיזיולוגיים שונים.
התפתחות הזחל נעה בממוצע בין שבועיים, בתנאים אופטימליים, עד 30 יום והתפתחותו בתוך הגולם בממוצע נעה בין יומיים לשישה ימים. הצאצאים בוקעים מביצה, ממנה יוצאים כזחל (רימה), מהזחל מתפתח גולם ומהגולם יוצא זבוב בוגר.
אלו תהליכי המטמורפוזה הפיזיולוגיים של המין כאשר בין השלבים קיימת מטמורפוזה בבית הגידול- מבית גידול חמים ולח כביצה וכזחל לבית גידול יבש וקריר כגולם.
הם ממשיכים במאפייני אסטרטגיית R ומגיעים לבגרות מינית מספר שעות בלבד אחרי בקיעתם מהגולם. גודלם תלוי בטיב המזון שאכלו בצעירותם, למעשה זבוב שבקע מהגולם לא יצמח יותר.
זבובי הבית אינם מטפלים בצאצאיהם לאחר ההשרצה. לרוב הנקבה תעמיד דור צאצאים אחד ותדחה הצעות חיזור נוספות ואילו הזכר ימשיך ויוכל להרבות פעמים נוספות לאורך חייו. אורך חיי המין נע בממוצע בין שבוע לשלושה שבועות, בהתאם לתנאי הסביבה.
ראו גם

זבוב הגבינה
הערות שוליים

↑  חגית ארזי, זבובים והדברתם, משרד החקלאות
↑  Murvosh C, Fye R, LaBrecque G, 1964. "Studies on the mating behavior of the house fly, Musca domestica L.". Ohio Journal of Science. 64 (4): 264–271
↑  Sanchez-Arroyo H, Capinera J 2017. "House fly: Musca domestica". Robinson, W. 2005. Urban Insects and Arachnids: A Handbook of Urban Entomology. .Cambridge, UK: Cambridge University Press Marshall, S. 2006. Insects: Their Natural History and Diversity. Buffalo, New York: ..Firefly Books Ltd
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529381605171  GND: 4183816-6  LCCN: sh85062571
מיכל ינאי

| --- | --- |

מיכל ינאי ב-2023
 לידה:  18 ביוני 1972 (בת 52) רמת גן, ישראל 
 שם לידה:  מיכל ינאי 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  תלמה ילין  בית צבי  אוניברסיטת תל אביב 
 בן זוג:  בן מוסקל
 מספר צאצאים:  3 
 פרופיל ב-IMDb
 
מיכל ינאי-מוסקל (נולדה ב-18 ביוני 1972) היא זמרת, שחקנית, מדבבת, מנחת טלוויזיה וכוכבת ילדים ישראלית.
ינאי מכונה "מלכת הילדים" בשל הפופולריות הרבה שלה כמנחה בערוץ הילדים ובמחזות זמר לילדים בשנות התשעים.
ביוגרפיה

מיכל ינאי נולדה, גדלה והתחנכה ברמת גן, לעדנה ומשה ינאי ולה אח אחד צעיר ממנה. כבר בילדותה שיחקה בהצגות ילדים כמו "חנה'לה ושמלת השבת", "גוליבר בארץ הגמדים" ו"כנר על הגג".
ב-1983, כשהייתה בת 11, הופיעה בפסטיבל שירי הילדים בתור ילדת הפסטיבל ושרה את השיר "אתה לא לבד" שביצעה במקור בפסטיבל להקת "קסם". אחר כך פנתה לקהל הילדים, מעבר לשעות הלימודים התפרנסה מהנחיית מסיבות יום הולדת שבהם הפעילה את הילדים במשחקים, שרה וליוותה את עצמה בגיטרה ואף ערכה מופע קסמים.
ב-1989 בגיל 17 שיחקה בהצגה "האב" מאת יוהאן אוגוסט סטרינדברג ב"תיאטרון הבימה", שבה גילמה את דמותה של ברטה, עם הצגה זו גם נסעה להופיע בתיאטרון המלכותי השוודי. באותה השנה ביצעה ב״תחרות קולות וכלי זמר״ את השיר ״פשטות״. כמו כן השתתפה בתשדירי שירות: תשדיר של משרד החינוך לרישום בזמן לגני הילדים ולבתי הספר שבו גילמה ילדה כמורה בכיתה וההורים היו התלמידים, ותשדיר לבית הספר הטכני של חיל האוויר שבו גילמה תלמידה מצודדת (לצלילי השיר "המסלול שלך", גרסה עברית ל־Take my breath away, שיר הנושא של הסרט "אהבה בשחקים") לצד עודד מנשה.
בין השנים 1989–1990 הגישה לראשונה תוכנית טלוויזיה לילדים בשם "קשרים מצוירים" בערוץ הראשון לצד בובת דינוזאור ענקית בשם זאורוס (עמי ויינברג). ב-1990 שיחקה לראשונה בסרט קולנוע, "נשיקה במצ"ח", לצידם של יהודה ברקן, רמי דנון ואריה מוסקונה. ינאי גילמה בסרט חיילת, אף שבאותה העת הייתה עדיין תלמידת תיכון.
בתיכון למדה במגמת התיאטרון בבית הספר "תלמה ילין". את שירותה הצבאי עשתה בתיאטרון צה"ל, בנוסף גם השתתפה בתחרות "מיס קריית אונו".
ב-1991, במהלך השירות הצבאי, שיחקה בתפקיד-משנה בסרט הצרפתי שצולם בישראל בשם "אהבנו את לורה".
לאחר שירותה הצבאי למדה משחק בבית הספר "בית צבי".