stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהודה לייב גורדון
שירי עלילה מקורות ימים ראשונים > אהבת דוד ומיכל

לאחר שבנערותו החל לחבר אפוס הרואי על מלחמות דוד בפלשתים בעקבות האפוסים של טאסו ואריוסטו, הוציא יל"ג לאור בגיל עשרים ושבע את הפואמה הרומנטית, "אהבת דוד ומיכל" בהשפעת שירת מיכ"ל ושילר. האפוס מורכב משנים-עשר שירים, מעוטר במזמורי תהלים, ועוסק במאורעות שבספר שמואל מנקודת המבט של אהבת דוד ומיכל, שההשגחה העליונה, היא זו שנתנה בלבם למען עשות את כל המעללים. יחסית לאפוסים העבריים שקדמו לו, התוכן מקורי יותר, ויש שיפור בסגנון הבהיר והמצומצם, אלא שדרשות-מוסר דידקטיות והתפלספויות מופשטות, בנוסח אד"ם הכהן, מכבידות על הקריאה. ניכרת גם עדיין השפעת האפוסים האיטלקים בצורה הקבועה של בתי השירים, וברעיון שדוד הרחיק מאוהלו את מיכל העקרה מתוך החובה לארצו ולעמו. יוסף קלוזנר שיבח את הפואמה בצניעות פיוטית ובחגיגיות נעלה שיש בה.
אף על פי שהפואמה נתקבלה בתרועת ששון אצל משכילי הדור, יל"ג החשיבה בבגרותו כ"מעשה נערות". כתב יעקב פיכמן: " שירה זו היא בת זמנה כל כך, שאי אפשר שלא לצרף אותה אל יצירת התקופה. לעומת זה. ליצירת גורדון עצמו כמעט שאינה מצטרפת. כל מה שיצר המשורר בתקופות הבאות היה, בצורתו ובתכנו, כנגד יצירת-נוער זו".
שירי עלילה מקורות ימים ראשונים > אָסְנַת בַּת פּוֹטִיפֶרַע

השיר הרומנטי האפי "אסנת בת פוטיפרע" מיוסד על אגדת חז"ל שפוטיפר הוא פוטיפרע (מסכת סוטה י"ג, מדרש בראשית רבה פרשה פ"ט), ומתאר את קורות יוסף מעת הימכרו כעבד במצרים ועד עלייתו לגדולה. במרכזו אהבתם התמימה של יוסף ואסנת, וכנגדה התאווה הנואשת של זוליכה אשת פוטיפר. השיר מתאפיין ברוח שירית מיוחדת, בבינת אמן לבחור היטב מה להבליט ומה להבליע, בתיאורים ובשיחות מצומצמים הקולעים לעולמם הפנימי של הדמויות, בתמונות ססגוניות; ומשובץ במילים עבריות שמקורן מלשון גיפטית.
כתב יוסף חיים ברנר: " השיר הסיפורי רב-הערך הזה, שתכנו ידוע, חי כולו בשפתו הנפלאה, השוטפת, בציוריו הבולטים, הנאמנים, בפרקיו הקצרים המחוטבים, בו כבר למד גורדון הרבה גם אל דרכי משוררי-אירופה היותר מתוקנים. דעתו וידיעותיו מרובות והמכחול שבידו יינטה על הבד לכל אשר יחפוץ ובבטיחות מיוחדה".
שירי עלילה מקורות ימים ראשונים > דָּוִד וּבַרְזִלַּי

האידיליה "דוד וברזלי", שנכתבה בהפסקות גדולות בשנים תרי"א-תרי"ז, מפגישה שני רעים בערוב יומם: דוד מלך ישראל וברזלי רועה הצאן. המשורר חותם את השיר במוסר השכל: "כי יתרון לאיכר עבד שדהו מנסיכי אדם מעשירי קרת".
הנושא של יתרון חיי הרועים הפשוטים הצנועים והשוקטים על חיי הקרת הרועשים והעשירים, היה חביב על משוררים משנים קדמוניות. בישראל, קודם ליל"ג, עסקו בו הרמח"ל במחזותיו, שלום הכהן במחזה "עמל ותרצה", יוסף האפרתי במחזה "מלוכת שאול", ואברהם מאפו ברומן "אהבת ציון". ביחס לקודמיו יש בשירו של יל"ג תוספת פשטות, ושל ריכוז בביטוי, ושל רוך בניגון. אף על פי שיל"ג לא היה משורר טבע, יש בשירו ציורי טבע נאים, ונסוכה עליו מעין שלווה עליונה, כאילו חיברו רועה-צאן ישר-לבב ושבע ימים. לדעת יוסף קלוזנר, יל"ג הגיע ביצירתו זו לידי שלמות גמורה.
שירי עלילה מקורות ימים ראשונים > בֵּין שִׁנֵּי אֲרָיוֹת

האגדה הסאטירית החריפה "בין שני אריות" מתארת בפאתוס את חורבן ירושלים על ידי רומא, תוך קובלנה לאלוהי האומה שהסתיר פניו ממנה, ולמוריה ומדריכיה שהקשיחו את לב העם מחיי ארץ ולא הכינוהו לערוך מלחמה. גיבורי השיר האוהבים שמעון ומרתה נשבים על ידי הרומאים, מרתה העדינה נמכרת כאמה למטרונה רומאית, ושמעון נאלץ להילחם באריה כגלדיאטור בזירה הרומאית. שמעון מסמל את הגבורה היהודית הקדומה, מרתה את האמונה, והאריה את רומא. קריאתו של שמעון לאלוהי שמשון, שיהיה בעזרו, לא נענית, והוא מרוטש על ידי האריה. למראהו מתבוסס בדמו בין שיני אריות, יוצאת נפשה של מרתה.
יעקב פיכמן כתב על יצירה זו שהיא שירה דרמטית נשגבת כנגד אבדן הגבורה והתפארת. וברנר כתב על שתי הפואמות האחרונות שהן כאילו עולות מעמקי נפשו של המשורר ויוצרות מעין צווחה ישראלית בוטה והטחה כלפי ההשגחה, שלא הייתה כמותה בספרות העברית.
שירי עלילה מקורות ימים ראשונים > במצולות ים

אם בפואמה "בין שני אריות" הסיפור מאולץ-משהו כרישום של השקפת המשורר, הרי שבפואמה "במצולות ים" הסיפור מביע את קינת האומה בעומק גלותה. השיר פותח בתיאור מלא פאתוס של גירוש יהדות ספרד. אזי, מסופר על אניה השטה על פני הים התיכון, ובה המון יהודים מגורשים ונודדים, הנוסעים לבקש להם ארץ חדשה. ביניהם שתי נשים אבלות: אשת הרב מטורטונה, אבו שעם, שנשרף באש על ידי האינקוויזיציה, ובתה פנינה, נערה יפה וחכמה. רב החובל חושק בנערה ושולח את אחד המלחים להגיד לה, שאם לא תיאות להיות לו לסוכנת, יוריד את כל הגולים לאי שומם, שם ימותו ברעב. הנערה העברייה עונה לו, כי אם יביא את אחיה לחוף בטוח, אז תעשה כל אשר נפשו דורשת. רב החובל מביא את הנוסעים לחוף מבטחים, ולבו מלא תקווה שתאוותו תתמלא. בלילה פנינה ואמה מנדבות את נפשן כקרבן ומחליקות ממכסה הספינה המיימה. הפואמה נחתמת בקובלנה מרה של המשורר על "שופט תבל" המסתתר "בחושך סתרו" ואינו שם לב לדמעות העשוקים.
לדעת ראובן בריינין, השיר "במצולות ים" הוא היותר מצוין בין כל שירי יל"ג במה שנוגע לאופן ההרצאה הסיפורית, לשלימות התמונה בכלל ולעיבוד החלקים בפרט. גם יוסף קלוזנר וגם יעקב פיכמן התפעלו מהפואמה.
שירי עלילה מקורות ימים ראשונים > צִדְקֻיָּהוּ בְבֵית הַפְּקֻדֹּת

בסאטירה הזועמת "צדקיהו בבית הפקודות" יל"ג הגיע לפסגת כוחו. הפואמה מהווה מעין מונולוג ארוך, מלא יגון-עולם וייאוש-עולם, של המלך צדקיהו בבית מאסרו. היא נכתבה בשנת תרל"ט, כאשר יל"ג היה במאסר לאחר שהלשינו עליו לפני הרשות וטפלו עליו עלילת-שווא, ואף איש לא עמד לימינו, למעט בנו וחתנו. בפואמה צדקיהו מלמד סנגוריה על המלכות כנגד הנבואה, עושה חשבון היסטורי ארוך של מחלוקת מלכות דארעא עם מלכות דרקיעא, ורב עם אלו אשר ויתרו על המדינה, החירות וכבוד האומה כדי לקיים את תורתה.
שירים מקורות ימינו > קוצו של יוד

שירו המפורסם ביותר של יל"ג, "קוצו של יוד" פורסם לראשונה בשנת 1876. יל"ג מנציח בשיר את מאבקו בנוקדנות טרגית של רבנים שמחמת אות יו"ד אחת חסרה (הלל ולא הילל בכתיב מלא), הוא פסל את הגט, ובכך מנע את אושרה של אישה עברייה, והותירה עגונה. יל"ג חיבר את השיר כחלק ממאבקו הנוקב בממסד הרבני, וכמחאה כנגד מה שראה כעליבות חייה של האשה העברייה. במהלך הדורות השיר הפך לסמל של הביקורת בכפייה הדתית, ומילות הפתיחה של הפואמה: "אישה עברייה, מי ידע חייך?" שגורות עד היום גם כביטוי למאבק לשחרור האישה מכבלים חברתיים ודתיים שהוטלו עליה. "כאן נוסדה החילוניות היהודית" טוען אריאל הירשפלד.
שירים מקורות ימינו > הקיצה עמי

השיר היווה מעין מניפסט אידאולוגי של תנועת ההשכלה היהודית. יל"ג פונה לעמו בשיר, ותובע ממנו לקום ולהשתלב בחבורת העמים האחרים באירופה, לאור ההתפתחויות החברתיות וההגותיות של התקופה. המשפט, ”הֱיֵה אָדָם בְּצֵאתְךָ וִיהוּדִי בְּאָהֳלֶךָ“, שמופיע בבית העשירי של השיר, הפך למשפט מפתח של תנועת ההשכלה.
הערכת שירתו והשפעתה > פייטן ולוחם

יל"ג נחשב לגדול משוררי ההשכלה. כאיש-אמת הביע את דעותיו בעוז ובתקיפות; עסק בנושאים ללא פניות, נלחם את מלחמתם של העשוקים ותיאר את מצוקתם בפאתוס רב. בשלילת הגלות, מתוך הכרה פנימית של רוח הלאום הישראלי הקדום ושל חשיבות המאור הכלל-אנושי, שימש ככוח דוחף לתנועה ציבורית ודאגה לגורלה של האומה וברצון בתיקונה, כמו גם בפאתוס הפיוטי ובצורה השירית המשוכללת. השפעתו ניכרת במיוחד על שירת ביאליק, שהעריצו וראה בו את רבו ומורו כל ימיו. הרושם העז של שירתו הלוחמנית של יל"ג כמעט השכיח את שירתו הפיוטית מעשה ידי אמן. כישרונו הגדול של יל"ג לא היה רק בחיבור שירה לירית או דידקטית-סאטירית אלא גם בחיבור פואמות אפיות, כשרון בו עלה על קודמיו ועל עוקביו, ובא לידי ביטוי, לדוגמה, בפשטות של האידיליה "דוד וברזלי", בצלילות הביטוי ובציורים הנאים של "אסנת בת פוטיפרע", בעוז האפי ובאחדות ציור ודיבור של "בין שיני אריות". שירי העלילה של יל"ג השפיעו על האידיליות של טשרניחובסקי.
ישראל חיים טביוב התפעל מסגנונו המלא רגש, מכישרונו לתאר טיפוסים ותמונות שונות, יפות מצד אחד ונלעגות ומשעשעות מצד שני, מיכולתו ליצור עולם מלא במילים ספורות"
מאידך, סופרים כמו יהודה ליב לבנדה ומנשה מרגלית סברו שיל"ג בעל סגנון מצוין, אך כמשורר לא הגיע לדעתם, לרמתו של המשורר הרוסי נקראסוב, הם טענו שיצירות יל"ג הצטמצמו בעוגה הצרה של "מעיכת רבנים כפשפשים", בראיית הרבנות כעילת כל העילות של פגעיה וצרותיה של האומה הישראלית בגלות; בעוד הפייטן הרוסי הסתכל לתוך תוכם של חיי עמו, צופה ומביט לעמקי נשמתו.
הערכת שירתו והשפעתה > משורר ובלשן

יל"ג היה ראש המדברים של תנועת ההשכלה. בני דורו המשכילים העריצוהו, כינוהו "מלך המשוררים", ואמרו עליו: "מיהודה (הלוי) ועד יהודה (גורדון) לא קם כיהודה". בדור הבא עבר המרכז הספרותי העברי בהדרגה מווילנה ומאודסה לוורשה. משוררים חיברו בעיקר שירה לירית, ושירה לירית הייתה לאמת המידה שמבקרים העריכו שירה לפיה. לפיכך, לאחר שבשנת תרנ"ז (1897) מבקר הספרות ראובן בריינין קבע: "יל"ג הוא דברן, בעל לשון, מליץ, סופר נעלה, אשר למד ושנה הרבה, אבל איננו משורר", כלומר חסר רוח שיר לירית אמיתית (אם כי שיבח את שירי העלילה של יל"ג וכתב ש-״במצולות ים" אחת הפואמות היותר מצוינות בספרות העברית החדשה), אף על פי שבתחילה דבריו נחשבו כמעט כחילול הקודש, לא עברו אלא שנים ספורות ודעתו התקבלה כמעט על כל הלבבות, עד שבחוגי הקוראים והסופרים נהגו לומר שיל"ג לא היה משורר אלא בלשן, ושירתו נשתכחה. כעבור חמש-עשרה שנה התאוננו סופרים: "רק עשרים שנה עברו מיום מותו של גורדון, וכבר שכחו את גדול-משוררינו, שעמד בראש תקופה שלמה בספרותנו", אלא שקובלנתם לא הפיגה את השכחה. בתחילת שנות השלושים של המאה העשרים נשמע קול קורא של ביאליק, פיכמן, יצחק למדן, יהודא בורלא, שלמה צמח, ואחרים, לשוב אל שירת יל"ג, יום מאה שנה להולדתו הוכרז בעיתונים כיום יל"ג, ואלפי אנשים התכנסו בתל אביב לכבד את זכרו. מנגד, אנשי "כתובים", ובראשם שטיינמן ושלונסקי, הסתייגו מהחגיגות ומהזדהות עם יצירתו של יל"ג, בהתנגדם ל-"שירה בכיינית" או ל-"שירה המצמצמת עצמה לשירה לאומית-אקטואלית". אלא שהקריאות לשוב לשירת יל"ג נשאו פרי, והוראת שירתו של יל"ג הונהגה בתוכנית לימוד הספרות בכל המגמות בבתי ספר בישראל. משנות הששים ואילך ספרות ההשכלה כבר אינה בקדמת הבמה, ואין מלמדים יותר את יל"ג.
הערכת שירתו והשפעתה > סגנונו של יל"ג וצורת שירתו

כתב שמואל ליב ציטרון:
יל“ג היה הסופר העברי הראשון, שהתחיל להשתחרר מכבלי המליצה המקראית ולהשתמש בסגנון המשנה והתלמוד. בשעתו נחשב לרבים המעשה הזה אשר עשה יל”ג, כעין פריצת גדרי-ראשונים ומרידה במקובל מימות ר' משה חיים לוּצאטו ואילך.
במקצוע הלשון והסגנון העברי ברא יל"ג, ממש, יש מאין. הוא היה בזמנו האמן היותר גדול של הלשון העברית. הוא היה שליט ובקי במכמני השפה, כפי שהלכה והתפתחה מראשית צמיחתה ושאב מאוצרותיה במלוא חפניו, מה שנתן לו את היכולת להפרות ולהעשיר את הסגנון העברי ולהשפיע על מהלך התפתחותו ברוח המודרניות.
הבחין חיים נחמן ביאליק:
בבוא גורדון לשאת משא על חיי עמו ועלילותיו, עזב מן הטעם ההוא בסגנון את הגמגום של ערפלי סתר ומליצות-חידות, את הלשון של זהירות וסגי נהור, אלא הגיד כל מה שבלבו במלא פיו, בדבור ברור ומפֹרש, דבור מפוצץ כפטיש וחותך כאיזמל.
ובצורה – עזב את דרך-העקיפים של האליגוריה בעלת ההפשטות, זו שנתחבבה על הקודמים לו, ויט בשיריו הגדולים ובפואימותיו אל דרך הריאליות האמנותית, אל דרך התיאור של חיי העם, מראותיהם ועלילותיהם כעינם וכהויתם.
לשונו של יל"ג הלכה והתפתחה דרך כמה גלגולים, החל מהסגנון המקראי, דרך סגנון המשנה וכלה בסגנון מעורב בין מקרא ומשנה.
הערכת שירתו והשפעתה > השפעתו הלשונית

יל"ג הפך את השפה העברית משפה מליצית, שהתאבנה וקפאה על שמריה, ללשון שירית מוצקה ורעננה, כזו שאיפשרה למשוררי ולסופרי הדורות הבאים להביע בה בבהירות ובפשטות את מחשבותיהם והגיוני לבם.
חיים נחמן ביאליק אמר עליו באספת “חובבי שפת עבר” באודסה למלאת עשרים שנה למות יל"ג, שהוא התיך את הלשון העברית בכור אש, לש אותה והפך אותה לחמר, שכולנו עושים ממנו כלים ודמויות. הוא היה הלוחם הגדול והשליט היחידי בשפה העברית. "תנו כבוד לארי המת של השירה החדשה, שזכרו חי גם עתה בקרבנו!"
ראו גם

לשון הקודש
לקריאה נוספת

יעקב בן ישעיהו מזא"ה, רבי יהודה המשורר, ב-"המליץ" תרנ"ג (1893) גליונות 90, 98, 101, 109, 110, 113, 142, 145
יצחק יעקב וייסברג, יהודה ליב גארדאן, ותולדותיו, מקצת אגרותיו ודבריו האחרונים, נוסף עליהם משלו קונטרס כת"י ישן נושן, קייב: Бердичевъ‏ (Тип. Я.Г. Шефтеля), תרנ"ג 1892.
יצחק סובאלסקי, בקורת תהיה (ביקורת על הסיפורים של יל"ג), ב-"כנסת הגדולה", ורשה תר"נ, ע' 126–130.
ליובל יל"ג מאה שנים להולדתו, קובץ מאמרים ב-"מאזנים", כ"א כסלו תרצ"א (1931).
יעקב פיכמן, יהודה ליב גורדון (מאמר מקיף), ב-"כתבי יהודה ליב גורדון - שירה", דביר: תל אביב תשי"ט (1959).
יעקב פיכמן, גרדן, בספרו "בבואות", מוריה: אודסה, תרע"ט (1919).
פישל לחובר, יל"ג, בספרו "תולדות הספרות העברית החדשה", דביר 1936.
ראובן בריינין, כל כתבי ראובן בן מרדכי בריינין, כרך ראשון ע' 3–64, 288-281; ועד היובל: ניו-יורק תרפ"ג (1922).
שמעון ברנפלד, משורר ההשכלה: (למלאת עשרים שנה ליום מותו של יהודה ליב גורדון), אודסה: אחיאסף תרע"ג.
מרדכי צבי מאנה, מכתב מס' 119, ב-"כל כתבי מרדכי צבי מאנע", ורשה: תושיה תרנ"ז (1897).
מרדכי רבינזון, הסאטירה. יל"ג, בספרו "ספרותנו החדשה", וילנה תרפ"ג (1923).
שמואל ליב ציטרון, יהודה ליב גורדון, בספרו "יוצרי הספרות העברית החדשה", וילנה: צנטרל, תרפ"ב.
שמואל ליב ציטרון, גורדון וליוואנדה (לזכר מלאת עשרים שנה למות יל"ג), ב-"השילוח", 1 בדצמבר 1911
יוסף חיים ברנר, אזכרה ליל"ג, ״הפועל הצעיר״ אדר-סיון תרע״ג.
יוסף קלוזנר, היסטוריה של הספרות העברית החדשה, חלק ד, חברה להוצאת־ספרים על־יד האוניברסיטה העברית, 1930.
שלום שטרייט, י. ל. גורדון, בספרו "בעלות השחר", תל אביב: הדים, תרפ"ז.
יוסף ליכטנבוים, יהודה ליב גודרון, בספרו "סופרינו: ממאפו ועד ביאליק", ע' 65–111, ירושלים : אחיאסף, 1950
גדליה האלקושי, יהודה ליב גורדון: לחקר יצירתו, ירושלים תש"ד (1943).
אברהם אברונין, מחקרים בלשון ביאליק ויל״ג, תל אביב : הוצאת ועד הלשון העברית, תשי״ג.
חיים חמיאל, השפעת י. ל. גורדון על ביאליק, ב-"הצופה", ו' חשון תש"ח - 19 בדצמבר 1947.
"לאור" בקורת חדישה לדוגמה, ב-"הארץ", 2 במאי 1947.
אהרן זאב בן ישי, וי. ל. גורדון היכן הוא?, ב-"דבר", 18 ביולי 1958.
בן-עמי פיינגולד, יל"ג בפרספקטיבה היסטורית, ב-"מאזנים" שבט-אדר תשמ"ב.
דן מירון, בין תקדים למקרה: שירתו האפית של י״ל גורדון ומקומה בספרות ההשכלה העברית, מחקרי ירושלים בספרות עברית, כרך ב, תשמ״ג.
עוזי שביט, תימא, אפקט, צורה וז'אנר בשירי העלילה של י"ל גורדון, בדפים למחקר בספרות, כרך 3, אוניברסיטת חיפה 1986.
עוזי שביט, בעלות השחר: שירת ההשכלה, מפגש עם המודרניות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1996.
עוזי שביט, המהפכה הריתמית, ע' 22–30, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד תרמ"ג (1982).
שמואל ורסס, צלוחית של פלייטון "וסממניה" - על אמנות הפילייטון של יהודה ליב גורדון (יל"ג), מחקרי ירושלים בספרות עברית, כרך ב, תשמ"ג.
נורית גוברין, "י.ל. גורדון", קריאת הדורות: ספרות עברית במעגליה, כרך א, תל אביב: גוונים ואוניברסיטת תל אביב, תשס"ב 2002, עמ' 95–124.
אבנר הולצמן, המאבק על שימור הזיכרון התרבותי, ב-"מאזנים", אייר תשס"ב, אפריל 2002.
יהודה פרידלנדר, בין הלכה להשכלה: מקומן של סוגיות הלכתיות במרקם סוגות ספרותיות, יל"ג: ע' 179–322, רמת גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ד 2004.
זיוה שמיר, הכול בגלל קוצו של יוד: על שיר אחד של יל"ג בראי היצירה העברית, הוצאת ספרא והקיבוץ המאוחד, 2014. [מהדורת פרויקט בן-יהודה]
אליהו ציפר, קונקורדנציה לשירת יל"ג ומיכ"ל, הוצאת חצב, תשס"ד.
ביאורים

↑  כתב יד של שיר מהסוג הזה, פורסם על ידי מכון גנזים בבלוג שלו. שם השיר "אחזו לנו שועלים" (על פי לשיר השירים ב/ ט"ו). לעיון בכתב היד, ראו כאן.
הערות שוליים

↑  ראו בשירו המפורסם קוצו של יוד
1 2 3 4 5 6  שמואל ליב ציטרון, יוצרי הספרות העברית החדשה, וילנה: צנטרל, תרפ"ב
1 2 3 4 5 6 7 8  יל"ג, מבוא מאת יעקב פיכמן, כתבי יהודה ליב גורדון - שירה, תל אביב: דביר, תשי"ט
↑  ברבורים אבוסים, המליץ, 21 במרץ 1870.
↑  י. ע., משכיל לענות לבני קרח מזמור שיר, הלבנון, שנה שביעית, גליון ט"ז, 9 במאי 1870.
יעקב ליפשיץ משער כי כותב התגובה הרבנית היה הרב יהונתן אליאשברג, שכיהן מאוחר יותר כרבה של וילקובישק. ראו: יעקב ליפשיץ, זכרון יעקב, חלק ב' פרק מ, באתר היברובוקס.
1 2 3  שמואל ליב ציטרון, יהודה ליב גורדון וליוואנדה, השילוח⁩⁩, 1 דצמבר 1911
↑  אתר התאחדות בולאי ישראל, קטלוג בולי ישראל
↑  גורדון, יהודה ליב, מס. בעל ארכיון 457, באתר מכון גנזים ע"ש אשר ברש
↑  יוסף קלוזנר, הארז אשר בצפון, מאזנים, כ"א כסלו, תרצ"א
1 2 3 4  יוסף חיים ברנר, אזכרה ליל"ג, ״הפועל הצעיר״ אדר-סיון תרע״ג
↑  וראו אסף ברטוב, עדכון ספטמבר 2010 בפרוייקט בן-יהודה, "...השאלה הנצחית של הסופרים העבריים, מאז ימי י"ל גורדון: למי אני עמל..."
↑  "הלאומיות המזויפת" של יל"ג, קשר 53, סתיו 2019
↑  יעקב שטיינברג, יל"ג, מאזנים, כ"א כסלו תרצ"א
1 2  חיים נחמן ביאליק, יהודה ליב גודרון, "כנסת" המחודשת, תש"ך
↑  ראובן בריינין, כל כתבי ראובן בן מרדכי בריינין, כרך א, שירי העלילה של יהודה ליב גורדון, ניו-יורק: ועד היובל, תרפ"ג (1922)
↑  אריאל הירשפלד, "האשה ונקודת ארכימדס - על שירו של י"ל גורדון "קוצו של יוד"", הארץ, 28 בנובמבר 2008.
↑  יעקב פיכמן, שירת ביאליק, ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ו
↑  ישראל חיים טביוב, מבחר הספרות, חלק שני, פיעטרקוב, תרנ"ט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261944005171  PLWABN: 9810582711205606  BnF: cb11943575p (data)  GND: 128775114  ISNI: 0000 0001 1641 3780  LCCN: n81110526  NTA: 075134454  RERO: 02-A005707540  RSL: 000057514  SELIBR: 188464  SNAC: w6q54m2x  SUDOC: 191962759  VIAF: 27146030496435861598   WorldCat (עם VIAF): 27146030496435861598 
דמותו של י"ל גורדון בבול ישראלי
יל"ג, הזמיר והצרעה
שער ספרי כל שירי יל"ג, 1884
באליאן מאיבלין

| --- | --- |

חותמו של באליאן דה איבלין
 לידה:  1135 ארץ הקודש, ישראל 
 פטירה:  1193 (בגיל 58 בערך) 
 בן או בת זוג:  מריה קומננה 
 
כניעת העיר ירושלים. בליאן מאיבלין לפני צלאח א-דין, מתוך ציור מהמאה ה-15
באליאן מאיבלין (בצרפתית: Balian d'Ibelin;‏ 1143 לערך – 1193) היה אציל צלבני שלקח חלק באירועים היסטוריים הרי-גורל בממלכת ירושלים, בן למשפחת איבלין שהשפעתה במדינה הצלבנית הייתה מרחיקת לכת.
קורות חייו

לא ידוע הרבה על ילדותו של איבלין. הוא נולד למשפחת אצולה מקומית בממלכת ירושלים שצמחה - כמו רוב המשפחות המקומיות - מרקע של אצולה נמוכת דרגה, המשפחה קיבלה את איבלין - יבנה למשמרת - אז כחלק משרשרת המבצרים ששמרה על אשקלון הפטימית - מצרית לבל יצאו ממנה גדודי פשיטה מצריים אל עומק השטח הצלבני.
בשנת 1169 קיבל באליאן את האחוזה המשפחתית לידיו בעוד הסניורה של רמלה עברה לידי אחיו בלדווין. בשנת 1177 בעת קרב גזר נלחמו האחים שכם אל שכם בחוד החנית של ההתקפה הצלבנית שניפצה את שורות הצבא המצרי בפיקודו של צלאח א-דין. באותה שנה נישא בליאן למריה קומננה המלכה - אלמנה אשתו של המלך המנוח אמלריך הראשון, מלך ירושלים וכנדוניה קיבל את השליטה על העיר שכם. בליאן נפל בשבי המוסלמי במהלך קרב בנות יעקב בשנת 1179 ושנה לאחר מכן שוחרר בתמורה לתשלום דמי כופר ששולמו על ידי מנואל הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית - קרוב רחוק של מריה קומננה.
במהלך המאבק על ירושת בלדווין הרביעי, מלך ירושלים תמכו בליאן ובלדווין ד'איבלין ברמון השלישי מטריפולי במאבקו מול גי דה ליזיניאן. תחילה תמכו האחים לבית בליאן בהכתרת בלדווין החמישי, מלך ירושלים ובמהלך טקס ההכתרה אף נשא באליאן את המלך-ילד על ידיו.
באביב 1185 מת המלך בלדווין הרביעי, אחת הדמויות הטרגיות וההירואיות בהיסטוריה של ממלכת ירושלים וארץ ישראל ואת מקומו ירש בלדווין החמישי, בן השש. בעוד השלטון נמצא למעשה בידי ריימון מטריפולי. באביב 1185 נחתמה שביתת נשק בין הצלבנים למוסלמים לאחר ששני הצדדים הגיעו לאפיסת כוחות. בשנה לאחר מכן נפטר המלך בלדווין החמישי במפתיע. למרות החלטת מועצת האצילים שחייבה החלטה של ועדת שליטים אירופאים לגבי המלך החדש של ממלכת ירושלים פעלה מפלגת החצר - שהתנגדה להחלטה ובהפיכת בזק בוטלו כל סדרי הממשל שנקבעו בעבר. מפלגת החצר בראשות ז'וסלין דה קורטני אפוטרופוסו של המלך המנוח תפסה את ירושלים וניהלה בה מהלכים להכתרת גי דה ליזיניאן ומתנגדיהם בראשות ריימון מטריפולי שהתכנסו בשכם מתוך כוונה להכתיר את איזבל ובעלה. במהלך מפתיע, המכריע את הכף - ככל הנראה על מנת להימנע מעימות, או מחוסר עניין בכיסא המלך - חמק אונפרוא מטורון בלילה משכם והופיע למחרת בבוקר ה-20 ביולי 1186 בכנסיית הקבר שבירושלים ונשבע אמונים לסיבילה ובעלה - המלך החדש של ירושלים. מפלגת אצילי הממלכה בראשות ריימון מטריפולי התפרקה, והם הופיעו זה אחר זה בפני גי וסיבילה ונשבעו אמונים. בלדווין מאיבלין, אדון רמלה, העדיף לעזוב את ממלכת ירושלים מלשרת את גי דה ליזיניאן, באליאן נשאר כאדון הנחלות המשפחתיות ואפוטרופוס של בנו בכורו של בלדווין.
תקופת שלטונו של גי דה ליזיניאן, קצרה, נמהרת ועמדה באופן מוחלט בצל הטרגדיה של קרב קרני חיטין. בתקופה הקצרה בין הכתרתו לקרב מואצים כל התהליכים ההרסניים בממלכת ירושלים והמדינה חדלה מלתפקד.
קורות חייו > קרב קרני חיטין

בשנת 1187 החליט צלאח א-דין כי השעה כשרה להגשמת שאיפתו מזה זמן רב להחריב את ממלכת ירושלים ובאביב התחילה לשכתו בדמשק לשלוח מכתבים ואגרות לכל רחבי המזרח התיכון בקריאה לג'יהאד נגד הצלבנים. המוסלמים נענו וצבא גדול התקבץ תחת דגלו. כשנודע לצלבנים על ההיערכות המסיבית מצדו של צלאח א-דין, הסכים דה ליזיניאן לשלוח משלחת לריימון בסוף חודש מרץ 1187. המשלחת כללה את ראשי שני המסדרים הצבאיים ואישי ממשל ודת בכירים. בוועידה בין אבירי הממלכה שנערכה בשכם, קרא המלך לגיוס כללי של כוחות הממלכה. הצבאות הנוצריים התחילו להתקבץ במקום כינוסם הקבוע במעיינות בציפורי ושם ערכו מועצת מלחמה, בסיכומו של יום הדיונים הכריע גי דה ליזיניאן על תנועה אל כוון הצבא המוסלמי וכניסה לעימות מכריע. השכם בבוקר ב-3 ביולי יצא הצבא הצלבני ממעיינות ציפורי לכיוון טבריה. הצלבנים הצליחו, תוך לחימה בלתי פוסקת לעבור כ-18 ק"מ, כמחצית מהדרך עד טבריה. ונאלצו לעצור לחניית לילה במקום עומדם בין כפר לוביא לכפר מסכנה. למחרת בבוקר, הצליחו הצלבנים להתקדם כמה קילומטרים נוספים עד שנבלמו על ידי המוסלמים בשטח ההררי שלמרגלות הר חיטין.
בשעת צהריים פקד המלך על רמון להיערך להתקפת נגד בראש גדודיו על מנת לפרוץ דרך לצבא הנצור לעבר מעיינות חיטין ועל ידי כך להציל אותו. טאקי א-דין, שפיקד על הכוחות המוסלמים שהוצבו במקום, פקד לפתוח את השורות והפרשים עברו דרכם בלי לגרום לנזק ממשי למוסלמים. לאחר שעברו הפרשים של רמון, נסגרו השורות המוסלמיות. במקום להסתובב לאחור ולהכות באויב בעורפו, בחר רמון להציל את נפשו. המלך לא הצליח לשלוט בכוחותיו וצבאו התמוסס תחת מטר החצים המוסלמים והחום הכבד. הרגלים החלו לנוס לעבר הקרן הצפונית, נסיגה זו סתמה את הגולל על הצבא הנוצרי. הפקודות החוזרות ונשנות של המלך לרדת מהפסגה ולבוא לעזרת האבירים שנלחמו בעוז במוסלמים למרגלות ההר נענו בשלילה. האבירים נלחמו כגיבורים, אך לבסוף נאלצו לסגת אף הם לעבר הפסגה והתקבצו תחת אוהלו האדום של המלך שהיה בקרן הדרומית. בשלב זה, הצליח גדוד קטן, בראשותם של באליאן ד'אבליין, רז'ינאלד מצידון וז'וסלין מאדסה לפרוץ את טבעת ההסגר ולהימלט. שאר הצבא לא הצליח לפרוץ את הטבעת והושמד.
קורות חייו > סיבוב שני של מאבק על המלוכה

מסע הצלב השלישי הותיר את ממלכת הצלבנים מפולגת ונתונה לחסדי ההכרעה הפוליטית של פיליפ השני מלך צרפת וריצ'רד הראשון ("לב הארי"), מלך אנגליה. במהלך יולי 1190 נפטרו סיבילה ובנותיה במחנה הצלבני שלרגלי עכו. מותה שמט הלכה למעשה את הבסיס מתחת לתביעתו של גי דה ליזיניאן לכתר אך הוא נאחז בתואר על אף שהשפעתו במחנה הצלבני הייתה מזערית. את המצב ניצל בליאן מאיבלין ואשתו מריה קומננה שחברו לקונרד ממונפראטו במטרה לתפוס את הכתר - שוב. בליאן ואשתו החליטו להביא לגירושים בין יורשת העצר איזבל לבעלה חסר השאיפות.
בסתיו של שנת 1190 נחטפה איזבל מבית בעלה על ידי שליחים של האם ואיבלין, הובאה לשכם ושם בוטלו נישואיה בטענה כי היא נישאה בגיל צעיר מדי וכי הנישואים נערכו בכפייה תחת איום של המלך באלדווין הרביעי. ב-24 בנובמבר נישאו איזבל, אשה צעירה בת עשרים, וקונרד, שזכה בזכות ייחוס אשתו איזבל לתבוע את זכותו לכיסא ממלכת ירושלים. ב-28 באפריל, בעוד צור מתכוננת להכתרת קונראד כמלך ירושלים, נדקר קונראד בעודו הולך ברחוב על ידי שני מתנקשים שכירים מכת החשישיון.
איזבל נישאה בחטף לאנרי השני, רוזן שמפאן. אנרי, צלבן שהשתתף במסע הצלב השלישי מתחילתו היה פתרון אידיאלי מאחר שהיה מקורב הן למלך הצרפתי פיליפ השני והן לריצ'רד הראשון מלך אנגליה. על מנת לקבל את תמיכת אצילי הארץ להכתרת המועמד הזר הוחלט להשיא אותו לאלתר לאיזבל שהייתה בהריון מתקדם מקונארד ועתידה ללדת את בתם המשותפת מריה ממונפראטו. בליאן עצמו הפך לאציל המקורב לכיסא המלוכה ויועץ למלך.
בליאן נפטר בשנת 1193, אשתו מריה קומננה נפטרה בין השנים 1208 ל-1217. לבני הזוג נולדו 4 ילדים: הלביס מאיבלין, ז'אן מאיבלין, אדון ביירות, מרגרט מאיבלין ופיליפ מאיבלין.
דמותו בקולנוע

דמותו של באליאן, בגילומו של אורלנדו בלום, משמשת כדמות המרכזית בסרט "ממלכת גן עדן" משנת 2005. הסרט מציג תיאור אירועים שונה מזה שאירע במציאות. על פי הסרט באליאן הוא נפח ממזר (ככל הנראה בנו של גוטפריד מבויון) היוצא במסע הצלב לארץ הקודש, ולאחר הגעתו לארץ הקודש מתקיים רומן בינו לבין סיבילה, מלכת ירושלים, והוא עובר להתגורר באחוזה באיבלין. הסרט אכן מציג את באליאן כמגינה היחיד של ירושלים, אולם בניגוד למציאות בה הגן באליאן על העיר יחד עם הפטריארך, בסרט הם מוצגים כיריבים אשר חולקים זה על זה בשאלות דתיות-מוסריות.
הערות שוליים

↑  Bernard Hamilton. The Leper King and His Heirs: Baldwin IV and the Crusader Kingdom of Jerusalem. Cambridge University Press, 2005 page 194
↑  Marshall Whithed. Raymond III of Tripolis and the fall of Jerusalem. Prinston university press, 1936 p121
↑  Stanley Lane-Poole. Saladin; and the Fall of the Kingdom of Jerusalem. G. P. Putnam's sons. 1898 page 225
↑  יהושע פראוור, תולדות מלכת צלבנים בארץ ישראל. כרך א', עמוד 554
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012599767505171
נגה אראל

נגה אראל
נגה אראל (נולדה ב-4 בינואר 1936 - 20 במאי 2022), מחלוצות הטיפול בתנועה בישראל. ממייסדות יה"ת, האגודה לטיפול באמצעות אומנויות בישראל, וממפתחות התכנית הישראלית הראשונה להכשרת מטפלים בתנועה באוניברסיטת חיפה.
קורות חיים > חייה המוקדמים

נגה נולדה בקיבוץ אפיקים בעמק הירדן ב-1936, להוריה מוסי וקיפ קפלנסקי שעלו לארץ ישראל ב-1934 מטורונטו, קנדה. בשנת 1937, חזרו ההורים ונגה לטורונטו, שם גדלה והתחנכה. בגיל 7 התחילה ללמוד בלט. בהמשך הרחיבה לימודיה גם למחול מודרני ולריקודי עם.
נגה קיבלה חינוך ציוני סוציאליסטי והשתייכה לתנועת הנוער "הבונים" (מאוחר יותר, "הבונים דרור"), שם עוצבה השקפת עולמה החברתית והפוליטית. בגיל צעיר מאוד היא השתתפה בפעילויות מחנה הקיץ של "מחנה קבוצה" והחליטה שבבגרותה היא תעלה לארץ, תחיה בקיבוץ ותעבוד עם ילדים.
נגה הרבתה לכתוב ואף שימשה תקופת מה כעורכת של עיתון בית הספר התיכון שלה. ב-1954 סיימה את לימודיה ונרשמה ללימודי תואר ראשון במדעי החברה ופילוסופיה באוניברסיטת טורונטו. בין היתר לקחה קורסים בפסיכולוגיה אך חשה חוסר התאמה והפסיקה את הלימודים אחרי שנתיים. עם זאת, נגה נשארה מעורבת בפעילויות של הארגון הציוני של האוניברסיטה וב־1956 נשלחה דרך המכון למדריכי חו"ל של הארגון לשנת הכשרה בירושלים. עם חזרתה לקנדה, עבדה בארגון "הבונים" ובנוסף לימדה ריקודי עם ישראליים במחנות קיץ שונים.