stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ולס (עיר)
היסטוריה

אזור ולס היה מיושב כבר בתקופה הנאוליתית, וחשיבותו עלתה בזמן השלטון הרומי בעקבות מיקומו המרכזי בפרובינציית נוריכום. בסביבות שנת 120 קיבלה העיר זכויות של עיר רומית בשם "מוניקיפיום אובילאבה". בסביבות שנת 225 שם העיר שונה ל"קולוניה אורליה אנטוניאנה אובילאביס" בידי הקיסר קרקלה. באותו הזמן, מספר התושבים בעיר היה כ-18,000 תושבים. מכל מקום, ולס איבדה את חשיבותה עם קץ השלטון הרומי.
בשנת 1222 תחת שלטון בית באבנברג ולס זכתה שוב במעמד של עיר. מסמך משנת 1328 מוכיח את חשיבותה של העיר כמקום שוק. התרומות הכלכליות של העיר, ומיקומה החשוב על כמה נהרות, אפשרו לעיר לזכות במעמד באזור. הקיסר מקסימיליאן הראשון מת בעיר ב-12 בינואר 1519.
חינוך

בעיר נמצאים כמה גימנסיות, בתי ספר מקצועיים ומכללה מקצועית.
דמוגרפיה > יהודי ולס

בוולס חיו יהודים מעטים. בתחילת שנת 1938 נספרו 32 יהודים, מתוכם 7 ילידי העיר.
בעשור האחרון של המאה ה-19 תנופת התיעוש, כולל הקמת מפעלי טריומף בשנת 1898 תרמה להתיישבות יהודית בעיר. אחרי מלחמת העולם הראשונה התיישבו כאן מספר פליטים יהודים. לא קמו קהילה ובית כנסת. היהודים היו תחת חסותה של קהילת יהודי לינץ. היהודים האורתודוקסים קברו את מתיהם בבית העלמין היהודי בלינץ. יהודים וצ'כים כבני מיעוטים נתקלו במכשולים בגלל דעות קדומות שאותן קידמו במיוחד הזרמים הפוליטיים הלאומנים-גרמנים. בשנת 1924 "המפלגה הנציונל-סוציאליסטית של פועלי אוסטריה הגרמנית" (נאצית) זכתה ב-4 מושבים במועצת העיר. בבחירות ללנדטג זכו המפלגות הלאומניות-הגרמניות ב-30.3% והמפלגה הנאצית - 8.1%.
העיתונים "ולסר אנצייגר" ו"ולסר צייטונג" פרסמו מסרים אנטישמיים.
בשנת 1938 מחצית היהודים ה"טהורים" עבדו בתעשייה, בכמה חנויות (אופנה, אופנים, מכוניות, טבר) ובמסחר, 6 היו בעלי בתים, 3 היו סטודנטים או תלמידים, 6 במעמד חברתי לא ברור. בית החרושת לנייר היה בבעלות יהודים שלא גרו בוולס, לעומת זאת המנכ"ל היהודי של המפעל טריומף התגורר בעיר.
אחרי ההצקות והרדיפות שלאחרי האנשלוס בנובמבר 1938 הופעלה "אריזציה" של עסקי היהודים. רוב יהודי ולס עזבו לווינה.
בוולס פעלו שני תת-מחנות שלוחות של מחנה הריכוז מאוטהאוזן.
בפארק פולהיימר בעיר הוצב מאוחר יותר יד זיכרון ל-15 קרבנות יהודים ידועים של השואה. ב-22 ביוני 2012 בחסות שגריר ישראל באוסטריה, אביב שיר-און, נחנך בעיר מסלול זיכרון בעל 11 תחנות המנציחות את נוכחותם של יהודי ולס בעבר, את תקופת השואה,  גורל היהודים ומקרי ההתנגדות למשטר הנאצי.
ערים תאומות

1973 -  גרמניה שטראובינג, גרמניה
1988 - ניקרגואה צ'יצ'יגלפה, ניקרגואה
2005 - צ'כיה טאבור, צ'כיה
2014 - רומניה ביסטריצה, רומניה
לקריאה נוספת

Hannelore Hoerhann, Claudia Mallinger Der welser Erinnerungsweg 2012-2013
מדריך למורים - דרך העיר ולס אל זיכרון - פרטים על יהודי ולס
השושלת הדנישמנדית

| --- | --- |

אנטוליה 1097
 ממשל
 משטר:  ביי ולאחר 1134 מליק
 שפה נפוצה:  טורקית, פרסית
 עיר בירה:  אמסיה, ניקסר, סיוואס, מלטיה
 גאוגרפיה
 יבשת:  אסיה
 היסטוריה
 הקמה:   
 תאריך:  1075 לערך
 פירוק:   
 תאריך:  1178
 ישות קודמת:  השושלת הסלג'וקית
 ישות יורשת:  סולטנות רום
 
קבר דנישמנד גאזי בניקסר
השושלת הדָנִישְׁמֵנְדִית (בטורקית: Dânişmendliler; בפרסית: دودمان دانشمند) הייתה שושלת טורקית ששלטה במרכז אנטוליה בשנים 1075–1178, לצד השושלת הסלג'וקית ותוך מאבקים עמה. בירת אזור השליטה שלה הייתה תחילה בעיר אמסיה ולאחר מכן הועברה לעיר ניקסר (אנ') ולאחר מכן לסיוואס. בשיאה, בראשית המאה ה-12, השתרע אזור השליטה של השושלת מאנקרה בצפון-מערב ועד מלטיה בדרום-מזרח. לאורך קיומה בלמה השושלת הדנישמנדית את התקדמות מסעי הצלב. מייסד השושלת היה דנישמנד גאזי (אנ') (בפרסית: دانشمند غازی), שמשמעות שמו או כינויו "דנישמנד" היא "מדען". עד 1134 נשאו ראשי השושלת בתואר ביי ולאחר מכן נטלו את התואר "מליק" (מלך).
היסטוריה

לאחר קרב מנזיקרט (1071) השתלטה השושלת הסלג'וקית על מרכז אנטוליה, כאשר היא יורשת את שלטי האימפריה הביזנטית. לאחר מותו של השליט הסלג'וקי סולימאן בן קוטלמיש ב-1086, פרצה מלחמת-אחים בין יורשיו, אותה ניצל דנישמנד גאזי על מנת להרחיב את בסיס השליטה שלו ולייסד שושלת עצמאית. עלילותיו מסופרות באפוס מן המאה ה-13 (בטורקית: Danişmendname), שקשה לקבלו כמקור היסטורי אמין. מקורו ומקורו כוחו של גאזי נתונים במחלוקת בין חוקרי התקופה. החל ממסע הצלב הראשון ב-1096 החלו כוחות אירופאים לחדור לאנטוליה במסגרת מסעי הצלב, על מנת להגיע לארץ הקודש. חלק ניכר מנתיבי התנועה ההכרחיים של הצלבנים עברו דרך אזורי שליטה דנישמנדים, אשר ביקשו למנוע חדירה לשטחיהם.
ב-1100 לכד גאזי גומושטיגין (אנ'), שליטהּ השני של השושלת, את בוהמון הראשון, נסיך אנטיוכיה, אשר שהה בשבי הדנישמנדים שלוש שנים עד שנפדה. בהמשך שיתף גאזי פעולה עם הסלג'וקים על מנת להכשיל את מסע הצלב של 1101.
בנו, אמיר גאזי (אנ'), פלש לממלכת קיליקיה הארמנית, שגבלה בשטחי הדנישמנדים בדרום-מזרח. נסיך אנטיוכיה הצלבנית, בוהמון השני (אנ'), שיצא לעזרת הארמנים מקיליקיה, כמו גם על מנת להבטיח את הציר בין אנטוליה לבין ארץ הקודש, נהרג בקרב עם הדנישמנדים ב-1130. זמן קצר לפני מותו ב-1134 נטל לעצמו אמיר גאזי את התואר מליק.
בנו, מליק מהמד גאזי (אנ') לא היה איש קרבות באביו וסבו, ועסק במפעלי בניה בעיר קייסרי אותה הקים למעשה מחדש. לאחר מותו התפצלו שטחי הדנישמנדים לצפון, שמרכזו בסיווס, בשליטת אחיו יאגיבסן (אנ') ולדרום, בשמרכזו במלטיה, בשליטת אחיו אי אל-דלב. עם זאת, בנו של מהמד גאזי, מליק זונון (אנ'), ביקש אף הוא לשלוט בממלכה מקייסרי. שני דודיו התנגדו למהלך, פלשו לעיר וגירשו את זונון, שמצא מפלט אצל השליט הסלג'וקי. ב-1172 הצליח זונון לכבוש את סיווס בסיוע צבא ששלח לו נור א-דין. עם זאת, לאחר מותו של נור א-דין ב-1174 חזר צבאו לסוריה וזונון לא הצליח להחזיק בשאריות הממלכה הצפונית, שסופחה לסולטנות רום. זונון מצא מפלט בחצר הביזנטית. עד 1178 כבשו הסלג'וקים את כל שטחי הדנישמנדים, כולל מלטיה בדרום, וסיפחו את כל שטחיה לסולטנות.
לקריאה נוספת

Clifford Edmund Bosworth, The New Islamic Dynasties: A Chronological and Genealogical Manual, Edinburgh University Press (2004). ISBN 978-0-7486-2137-8
המצור על ניקאה (1097)

המצור על ניקאה; איור בכתב יד מהמאה ה-13
המצור על ניקאה היה עימות צבאי, שהתרחש מ־14 במאי עד 19 ביוני 1097, במהלך מסע הצלב הראשון. העיר המבוצרת ניקאה (איזניק שבטורקיה המודרנית) הייתה בתקופת המצור תחת שליטת האימפריה הסלג'וקית. בתום המצור בחר המפקד הסלג'וקי להיכנע לביזנטים מחשש לפריצת הצלבנים לעיר. הצלחת המצור הביאה את הצלבנים לעימות חזותי עם הצבא הסלג'וקי בקרב דוריליאום ובסיכומו של דבר אל תוך סוריה בדרך לכיבוש אנטיוכיה.
רקע

אלפ ארסלאן (1029 – 15 בדצמבר 1072) היה הסולטאן השני בשושלת הסלג'וקית וירש את דודו טוע'ריל בכ ב-27 באפריל 1064. הוא התיר לבעלי הברית הטורקים שלו להגר לכיוון ארמניה ואסיה הקטנה, שם הם הקימו ערים וחוות. ב-1068 פלש ארסלן למזרח האימפריה הביזנטית והתעמת עם צבאה, אך הקרב המכריע נערך שלוש שנים לאחר מכן, ב-26 באוגוסט 1071 סמוך לעיר מנזיקרט, בנפת מוש במזרח טורקיה. בקרב מנזיקרט ניגף הצבא הביזנטי והיסטוריונים מייחסים לו כמעט פה אחד את תחילת שקיעת האימפריה הביזנטית. בתוך שש שנים בלבד לאחר הקרב, פלשו הטורקים והשתלטו כמעט על כל אסיה הקטנה. מנהיג סלג'וקי מקומי, סולימאן בן קוטלמיש, כבש ב-1075 את ניקאה (איזניק) ואת ניקומדיה (איזמיט), שתיהן סמוכות לים השיש במערב אנטוליה, 80 ק"מ בלבד מקונסטנטינופול. שנתיים לאחר מכן התמרד סולימאן כנגד מלכשאה, סולטאן האימפריה הסלג'וקית. הוא הקים את סולטנות רום, הכריז על עצמו סולטאן וקבע את בירתו באיזניק, ממש מתחת לאפם של הביזנטים.
רקע > מסע הצלב העממי

מסע הצלב העממי קדם למסע הצלב הראשון, אך בשל אופיו העממי, הספונטני והבלתי מאורגן, הוא אינו נמנה עם תשעת מסעי הצלב הגדולים.
אספסוף נוצרי גדול, מורכב מפשוטי העם, נענה לקריאתו של האפיפיור אורבנוס השני לצאת ולשחרר את ארץ הקודש מידי המוסלמים. צלבנים אלה היו חסרי הכשרה, לא ידעו את הדרך, או מהו אורכה והסכנות הכרוכות בה. המסע יצא לדרכו בחודש אפריל 1096 בהנהגתו של פטרוס הנזיר. בתחילה הגרמנים לא נענו לו ואף לעגו להטפותיו, אך כעת אלפים רבים הצטרפו אליו, עד שהגיע מספר האנשים בצבאו לכ-20,000 גברים ונשים כאחד.
לאחר תלאות ובעיקר עימותים קשים עם קהילות נוצריות בדרך וקרבות עם כוחות של ממלכת הונגריה הגיע הצבא בתחילת אוגוסט לגבולות האימפריה הביזנטית. אלכסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית שרצה להרחיק את אנשי המסע הפרועים משטחו, העביר אותם דרך מעבר הבוספורוס לאסיה הקטנה כדי שילחמו בסלג'וקים. הם המשיכו את התקדמותם לאורך חופי ים המרמרה, אל עבר מחנה צבאי רחב, שם אלכסיוס הפציר בהם שעליהם לחכות לכוח העיקרי של מסע הצלב שמגיע מאירופה. פטרוס הנזיר הסכים לעצתו של אלכסיוס אבל החיילים שלו היו חסרי סבלנות ולא הסכימו להיות כפופים ללוח הזמנים של האפיפיור באירופה. הם התעקשו להמשיך קדימה, לעבר הטריטוריה של הסולטאן הסלג'וקי. ב-21 באוקטובר, כשפטרוס הנזיר עוד היה בקונסטנטינופול אנשי הצבא העממי צעדו לניקאה מהמחנה שלהם, אבל נפלו למארב שתוכנן על ידי הטורקים. רבים מהאבירים והאיכרים נהרגו, ורק 3,000 אנשים הצליחו לברוח לעבר מבצר נטוש בחוף הים.
רקע > מסע הצלב של האבירים

במקביל לגל הספונטני של ההמונים, התארגן כוח צבאי של אבירים, שהחל כ-4 צבאות נפרדים שיצא גם הוא מזרחה. המחנה הראשון יצא לדרכו ב-15 באוגוסט 1096. האבירים מהארצות השונות הגיעו לקונסטנטינופול בנפרד, ושם אלכסיוס עזר להם לחצות את הבוספורוס. ההתקלות הראשונה של הצבא הצלבני הייתה מול חומות ניקאה. הסולטן הסלג'וקי שהיה מודע לתנועת הצבא הצלבני לא חשש מיכולתם הצבאית ועל בסיס העימות הקודם עם האספסוף של מסע הצלב העממי פטר אותם כאיום משני. הוא החליט לרכז את מירב תשומת הלב שלו באיום חמור יותר - סכסוך בתוך האימפריה הסלג'וקית מול אויביו מהשושלת הדנישמנדית.
רקע > שדה הקרב

העיר ניקאה שוכנת באגן מוקף גבעות לחופו המזרחי של אגם איזניק (İznik gölü). מרכז העיר מוקף מכל עבריו בחומה באורך של 5 ק"מ, ובצידו המערבי נושקת החומה לאגם. גובהה של החומה שנבנתה לראשונה בתקופה הרומית, מגיע ל-10 מטר ומצידה היבשתי עוברת לאורכה תעלה כפולה. לאורך החומה ניצבים 114 מגדלי שמירה, ובעבר היו קבועים בה ארבעה שערים בלבד, אחד בכל אחת מרוחות השמיים.
רקע > הצבא הצלבני

מספרם של הלוחמים בצבא הצלבני אינו ידוע, ההיסטוריון ג'ונתן ריילי-סמית (Jonathan Riley-Smith) מעלה השערה כי בעת המצור על ניקאה מנה הצבא הצלבני כ-43,000 אנשים ובהם לוחמים (פרשים וחיילים רגלים), אזרחים חמושים ואזרחים לא לוחמים ובהם נשים וילדים. הצבא הצלבני לא היה מצויד ללוחמת מצור וחסר את כלי הארטילריה שיכלו לשתק את חיל המצב ולפגוע במערך ההגנה של העיר וחסר את הידע והאמצעים לבנות כלי מצור שיאפשרו טיפוס על החומות או פריצה דרכן.
עמוד השדרה של הצבא הצלבני היו האבירים שהרכיבו את חיל הפרשים הכבד. בדומה לאבירים באירופה, חימושם כלל רומח פרשים כבד לדקירה, חרב, גרזן, אלה וכלי נשק נוספים לקרב פנים אל פנים. להגנתם לבשו שריון שרשראות, קסדה ופרטי שריון נוספים. בנוסף לשריון היה להם מגן שבתקופה זו היה בצורת מחומש עם קצה הפונה כלפי מטה. המגן כיסה את גופו של הפרש בעת ישיבתו על הסוס. טקטיקת הלחימה של האבירים הסתמכה על כוח ההלם של הסתערות גוש הפרשים הכבדים, כדי לשבור את מערך האויב. אם ההסתערות הצליחה, השפעתה הייתה הרסנית ודי היה בהסתערות מוצלחת אחת של הפרשים הכבדים על מנת להביס את הצבא המוסלמי. חולשתם של האבירים הייתה במספרם הקטן יחסית ובניידות המוגבלת שלהם. בגלל החימוש הכבד אותו נשאו, האבירים היו איטיים יחסית לקשתים הרכובים ופרשים קלים אחרים של המוסלמים, ולכן היו תלויים בהגנת הקשתים הרגליים, כדי להרחיק מהם את הקשתים הרכובים של האויב. במקרה שהאבירים בודדו מהגוף העיקרי של הצבא הצלבני, הם היו נתונים לחסדי הקשתים של הצבא המוסלמי.
המצור

הצלבנים החלו לעזוב את קונסטנטינופול בסוף אפריל 1097. גודפרואה מבויון היה הראשון שהגיע לניקאה ב־6 במאי, עם בוהמון מטרנטו, טנקרד, רמון מסן-ז'יל ובעקבותיהם רובר השני, רוזן פלנדריה (אנ') עם כוח צבאי מניצולי מסע הצלב העממי בהנהגת פטרוס הנזיר וכוח ביזנטי קטן בפיקוד מנואל בוטומיטס (Boutoumites), נציגו של הקיסר הביזנטי. הצבא החל במצור החל מ-14 במאי. הצלבנים הציבו את צבאם במחנות מול חלקים שונים של החומות, שבוצרו היטב ב-200 מגדלים. בוהמון חנה בצידה הצפוני של העיר, גודפרואה בדרום ורמון מול השער המזרחי.
ב־16 במאי יצא גדוד של חיל המצב בעיר לתקוף את הצלבנים, תקיפה שנהדפה בקלות על ידי הצבא הצלבני וגרמה לאבידות משמעותיות בקרב הסלג'וקים. כישלון ההתקפה הביא את מגיני העיר לכלל הכרה כי מול העיר עומד צבא של ממש וכי לא ניתן יהיה להדוף את המצור בכוחות חיל המצב בלבד. שליטי העיר שלחו הודעות לקיליג' ארסלן (אנ') תוך פירוט המצב מול חומות העיר. הצבא הסלג'וקי החל בתנועה לכיוון ניקאה. גדודים ראשונים של הסלג'וקים נכנסו לקרב עם הצלבנים לפני הגעת הגוף המרכזי של הצבא ב-20 במאי ובסיכומו של דבר הובסו על ידי כוחות בפיקודו של רמון מסן-ז'יל. ב־21 במאי הופיע עיקר הצבא הסלג'וקי בפיקודו של קיליג' ארסלן ונכנס לקרב מול הצבא הצלבני שנמשך עד הלילה. האבידות היו כבדות משני הצדדים, אך בסופו של דבר הסולטאן נסוג מבלי שהצליח לגרום לצלבנים להסיר את המצור והותיר את מגיני העיר להתמודד לבדם. שאר הצלבנים הגיעו לאורך כל חודש מאי והצרים החלו בבניית מגדל מצור והתקפות על חומות העיר.
הקיסר הביזנטי אלכסיוס הראשון בחר שלא להתלוות לצלבנים, אך גדודי צבא ביזנטי צעדו מאחוריהם במקביל. הביזנטים הביאו איתם סירות אותן הם הסיעו ביבשה כדי לעזור לצלבנים לחסום את אגם אסקניוס, ששימש הסלג'וקים לספק מזון לעיר הנצורה. הסירות הגיעו ב-17 ביוני בפיקודו של הגנרל הביזנטי טטיקיוס (Tatikios) שפיקד גם על 2,000 חיילים רגלים. אלקסיוס הורה לנציגו לנהל משא ומתן בחשאי על כניעת העיר ללא ידיעת הצלבנים, וב-19 ביוני הטורקים נכנעו ומסרו את העיר לידי הביזנטים.
מול העובדות המוגמרות היו הצלבנים חסרי אונים. נאסר עליהם מלהיכנס לעיר אלא בקבוצות קטנות ונאסר עליהם לבזוז את אוצרות העיר. אנשי הצבא הסלג'וקים הורשו לעזוב את ניקאה ובני משפחתו של ארסלן הובאו לקונסטנטינופול ולאחר מכן שוחררו. הצלבנים נאלצו להסתפק במתנות מידי הקיסר הביזנטי ובתמורה נאלצו לחזור על שבועת האמונים לקיסר.
המצור על ניקאה;  כתב יד מהמאה ה-14
המצור על ניקאה; הצלבנים יורים ראשים כרותים אל מעבר לחומות העיר; כתב יד מהמאה ה-13
המצור על ניקאה; כתב יד מהמאה ה-13
המצור על ניקאה; שחזור של חלון מצויר מבזיליקת סן-דני בפריז
לאחר המצור

הצלבנים עזבו את ניקאה ב-26 ביוני מלווים בגנרל הביזנטי טטיקיוס שהונחה להבטיח את חזרתן של ערים שנתפסו לאימפריה. הצלבנים החליטו לפצל את כוחם לשניים. כוח ראשון התקדם בפיקודם של בוהמון מטרנטו, טנקרד דה אוטוויל, רובר השני, דוכס נורמנדיה ורובר השני, רוזן פלנדריה (אנ'). התלווה אליהם גם כוח ביזנטי בפיקודו של הגנרל טאטיקיוס. עיקר הכוח נע במאסף בפיקודם של האחים גוטפריד ובלדווין מבולון, ואליהם התלוו כוחות בפיקודם של רמון מסן-ז'יל, אטיין השני, רוזן בלואה ואיג דה ורמנדואה. ביום 1 ביולי נפגשו הסלג'וקים עם הצלבנים בסמוך לעיר דוריאלאום שבאנטוליה (ככל הנראה בסמוך לאסקישהיר). הכוח הסלג'וקי כלל טורקים וקפדוקים בפיקודו של קיליג' ארסלן, ופרסים, אלבנים וקווקזים בפיקוד גאזי גומושטיגין (אנ'). בסיכומו של דבר ידם של הצלבנים הייתה על העליונה והדרך לכיבוש סוריה נפתחה בפניהם.
לקריאה נוספת

יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, א–ב, ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, 1963, 1973. המחבר זכה בפרס ישראל; במהדורתו בצרפתית זכה הספר בפרס "האקדמיה הצרפתית".
יהושע פראוור, הצלבנים - דיוקנה של חברה פיאודלית, ירושלים: מוסד ביאליק, 1975, 1985
Steven Runciman, A History of the Crusades, Cambridge university press, 1952 ISBN 0521061628
Christopher Tyerman, God's war: a new history of the Crusades, Harvard University Press, 2006
Thomas S. Asbridge, The Creation of the Principality of Antioch, 1098–1130, The Boydell Press, 2000
Kenneth M. Setton (ed.), A History of the Crusades, Vols. II and V, Madison, 1969–1989
הערות שוליים

↑  ,Jonathan Riley-Smith The First Crusade and the Idea of Crusading, University of Pennsylvania, 1986, pp. 60–63  ISBN 9780485112917
גוטפריד מבויון

גוטפריד רוזן בויון (בצרפתית: Godefroy de Bouillon, גודפרוא דה בויון; נולד ככל הנראה בשנת 1060, מת ב-18 ביולי 1100, ירושלים) היה ממנהיגי מסע הצלב הראשון ושליטה הראשון של ממלכת ירושלים הצלבנית.
חייו > נעוריו ותחילת דרכו

גוטפריד היה בנם השני של אוסטס השני רוזן בולון ושל אידה, בתו של גוטפריד השלישי דוכס לורן התחתית. הוריו של גוטפריד היו נצר למשפחות אצולה מאזור ארצות השפלה (בלגיה של ימינו).
בצעירותו סומן גוטפריד כיורש החוקי של דודו, גוטפריד "הגיבן", בלותרינגיה התחתית, אולם בשנת 1076 ביטל היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את צוואתו של גוטפריד הגיבן והעניק לגוטפריד הצעיר תחת זאת את השליטה במחוז אנטוורפן. את החלטתו זו נימק הקיסר בכך שלדודו של גוטפריד אין כל יורש חוקי. למרות "הדחה" זו ופגיעה בכבודו ובמעמדו, המשיך גוטפריד להיות נאמן לקיסר, ואף לחם למענו בקרבות שונים, בהם המצור על רומא. בשנת 1082 השתלמו לבסוף מאמציו של גוטפריד לזכות באמון הקיסר והאחרון העניק לו את דוכסות לורן התחתית.
בעת היותו דוכס לורן החלה באירופה התעוררות דתית שקראה לטיהור מוסדותיה המושחתים של הכנסייה הקתולית. גוטפריד, שתמך במהלך ויותר מכך, תמך בקיסר האימפריה הרומית הקדושה שהיה ממוביליו ואף נלחם בשבילו כנגד האפיפיור, הכריז על דוכסותו כמדינה פאודלית של האימפריה. למרות כל זאת, בשנת 1095 מיד לאחר הכרזתו של האפיפיור אורבנוס השני בוועידת קלרמון על הצורך במסע צלב, מכר גוטפריד את כל רכושו, זנח את פטרונו הקיסר והצטרף לכוחות הצלבנים.
חייו > מסע הצלב הראשון

יחד עם שני אחיו, אוסטס השלישי ובלדווין מבולון (לימים בלדווין הראשון, מלך ירושלים) החל גוטפריד בשנת 1096 להוביל את חייליו לכיוון ירושלים.
הוא הנהיג חיל אבירים גדול מצפון צרפת ולוריין, ובדרכו לארץ ישראל סחט סכומי כסף מיהודי קלן, מיינץ וטריר, לכאורה בעבור הבטחת ביטחונם.
בעוברם בתחומי הונגריה העניק גוטפריד את אחיו הצעיר בלדווין כבן ערובה שיבטיח את המעבר השקט של הצלבנים בתחומי הממלכה. בהגיע הכוחות לקונסטנטינופול התפתח סכסוך בין הצלבנים לקיסר ביזנטיון אלכסיוס הראשון, שדרש ממנהיגי המסע לשאת שבועה לפיה כל פיסת אדמה שתיפול לידיהם תועבר רשמית לידיו. הסכסוך, שלא פעם התדרדר לידי קרבות קטנים של ממש, הסתיים בשנת 1097 בשבועתם של מרבית ממנהיגי הצלבנים, על אף שהייתה זו שבועת סרק שלא היה בכוונתם לקיימה כלל ועיקר.
עד לתחילת שנת 1099 לא התבלט גוטפריד כמנהיג המסע, אשר הונהג בידי בלדווין, אחיו של גוטפריד, יחד עם בוהמון מטרנטו, רמון הרביעי, רוזן טולוז, וטנקרד. במהלך חלקו הראשון של המסע הוא הוביל את צבאו במספר קרבות, אולם לא העניק תרומה משמעותית למערכה הצלבנית הכוללת, ואף נכנע פעם אחת עם כל צבאו בפני המוסלמים הסלג'וקים.
בשנת 1099 לאחר נפילתה של אנטיוכיה בידי הצלבנים, נחלקו הדעות לגבי הצורך בהמשך המסע לירושלים. מרבית ממנהיגי המסע ובראשם רמון, שהונעו ממניעים פוליטיים יותר מאשר ממניעים דתיים, ושאפו לכבוש לעצמם נחלה עצמאית יותר מאשר לשחרר את ירושלים, טענו כי הכיבושים שנערכו עד אותו זמן מספקים בהחלט.
גוטפריד, שהונע, ככל הידוע, ממניעים דתיים עמוקים, שכנע לבסוף את רמון להוביל את הצבא אל עבר ירושלים. הוא היה ממובילי המצור על העיר וב-15 ביולי של שנת 1099 היה מבין הראשונים שפרצו את חומותיה. לאחר כיבוש העיר הוצע כתר ממלכת ירושלים לרמון, אך לאחר סרובו נבחר גוטפריד לתפקיד.
חייו > שליט ממלכת ירושלים

עם בחירתו לתפקיד סירב גוטפריד לקבל את התואר "מלך" בטענה כי "לא יחבוש כתר זהב בעיר בה המושיע חבש כתר קוצים". תחת זאת לקח לעצמו את התואר "מגן הקבר הקדוש" (Advocatus Sancti Sepulchri). במהלך תקופת כהונתו בת השנה נאלץ גוטפריד להגן על ממלכתו הצעירה מפני צבאות השושלת הפאטימית ממצרים.
חייו > שליט ממלכת ירושלים > קרב אשקלון

ב-4 באוגוסט 1099 הגיע לאשקלון צבא מצרי שיצא לעזרת ירושלים הנצורה והגיע באיחור של תשעה עשר ימים. למחרת היום, הגיעו לירושלים שליחים של המצביא המצרי ובידם דרישה כי הצלבנים ייסוגו מירושלים. בואם של השליחים אישר שמועה שנפוצה בירושלים על הופעת הצבא המצרי. לצלבנים לא הייתה כוונה - או יכולת להסתגר מאחורי חומות ירושלים ולהסתכן במצור וגוטפריד מבויון החליט לקחת את היוזמה ולתקוף את הצבא המצרי. הצבא המצרי חנה מחוץ לחומות העיר אשקלון מבלי לגלות סימנים של הכנה לתנועה צפונה וחיכה שם לבוא תגבורות נוספות ממצרים באמצעות אוניות הצי המצרי. תוכניותיו של המפקד המצרי לא היו ברורות: מחד הוא לא היה מודע לתנועות או לתוכניות הצבא הצלבני ובוודאי לא היה מוכן להתקפת הפתע ולא הציב צופים ושומרים על המחנה ובאזור אשקלון, מאידך, למרות המטרה שלשמה נאספו הכוחות - כיבוש מחדש של ירושלים - לא הביא הצבא המצרי מכונות מצור.
ביום 12 באוגוסט בשעות הבוקר המוקדמות החל הצבא הצלבני במתקפה. חיל הרגלים והקשתים צעדו לפני הכוח העיקרי - הפרשים הצלבניים. משניתן היה לראות את המחנה המצרי שחנה במרחק מה מהחומה הצפונית של אשקלון בשטח של עצי פרי - פרצו הפרשים בהסתערות קדימה כשהם מפתיעים לחלוטין את אויביהם שחלקם היו עדיין ישנים באוהליהם. תוך זמן קצר חדל הצבא המצרי מלהוות כוח מסודר והקרב - למעשה - הוכרע.
חייו > שליט ממלכת ירושלים > התגבשות מבנה ממלכת ירושלים

מלבד מלחמתו במוסלמים נאלץ גוטפריד להתמודד גם עם בעיות מבית, בהן ברית שנרקמה בין הפטריארך הלטיני של ירושלים דאימברט לבין רמון הרביעי מטולוז, להדחתו של גוטפריד ולהפיכת הממלכה למדינה דתית שבראשה האפיפיור ושליטה בפועל הוא הפטריארך. גוטפריד עצמו, שהיה אדם דתי ומאמין וכן שאף להסיר מעליו את עול הפטריארך הטורדני, הבטיח לדאימברט כי מיד לאחר ביסוס הממלכה הוא יצא בראש צבאו לכבוש את מצרים, שם יקים ממלכה נוצרית חילונית, בעוד ירושלים ויפו ימסרו לידיו של האפיפיור. תוכנית זו לא מומשה מעולם, מאחר שגוטפריד מת זמן קצר מאוד לאחר עלייתו לשלטון.
בשנת 1100 הכריז גוטפריד על הערים עכו, אשקלון, ארסוף, יפו וקיסריה כערים השייכות לממלכתו, על אף שאף אחת מערים אלו לא נכבשה בפועל אלא לאחר מותו של גוטפריד (אשקלון נכבשה רק בשנת 1153, יותר מחצי מאה לאחר מכן).
לאחר מותו של גוטפריד בחודש יולי, נשארה הממלכה ללא יורש מוסכם, והוויכוח בין תומכי כינון ממלכה דתית לבין תומכי הממלכה החילונית הלך והתעצם. לבסוף יצאו החילונים כשידם על העליונה ובחרו באחיו של גוטפריד, בלדווין מבולון, כממשיכו בתפקיד. דאימברט מצידו הכיר בחוסר הברירה שעמד בפניו, והמליך את בלדווין בחג המולד של שנת 1100 בכנסיית המולד שבבית לחם.
חייו > מותו של גוטפריד

ההיסטוריון המוסלמי איבן אל קלאניסי דיווח בכתביו כי "בעודו מטיל מצור על העיר עכו, נפגע גוטפריד, שליט ירושלים, מיריית חץ, אשר הרגו". ההיסטוריונים הנוצרים אינם מזכירים כל פגיעה שכזו, תחת זאת הם מציינים כי גוטפריד נפל למשכב בעודו מבקר בקיסריה בחודשי הקיץ, אולי מטיפוס הבטן. שמועה שנפוצה מספר שנים לאחר מותו של גוטפריד מספרת כי הוא הורעל בידי האמיר המקומי, אולם ככל הנראה שמועה זו היא חסרת כל בסיס עובדתי. ויליאם מצור, אשר כתב במאה ה-12 אינו מתאר מקרה של הרעלה בכתביו.
לאחר מותו נקבר גוטפריד בכנסיית הקבר בירושלים.
במאה ה-16 תועדה מצבת קברו של גוטפריד מבויון בכנסיית הקבר. על המצבה נכתב: "פה נח הדוכס המפורסם גודפרידוס מבויון, אשר כבש את כל הארץ הזאת לפולחן הנוצרי. תמלוך נשמתו עם המשיח, אמן". המצבה השתמרה שם עד לשרפה שהתחוללה במקום בשנת 1808, אז הוסר הקבר במסגרת עבודות שיקום שערכה במקום הכנסייה היוונית-אורתודוקסית.
בחירתו של גודפריד לשליט בכנסיית הקבר
גודפריד מוכתר בכנסיית הקבר, ציור מהמאה ה-13
גודפריד חוצה את נהר הירדן ושוחט גמל; איור בכתב יד מהמאה ה-14
גודפריד מוביל את הצבא הצלבני
מותו של גודפריד; ציור רומנטי מהמאה ה-19
גוטפריד באמנות ובאגדה

היותו של גוטפריד שליטה הראשון של הממלכה הצלבנית בירושלים יצרה בשנים שלאחר מותו האדרה עצומה לדמותו. הוא תואר כמנהיג מסע הצלב הראשון, כשליטה החזק של ירושלים וכמחוקק שחיבר את פסקי הדין של ירושלים. בקרב האמנות בימי הביניים נחשב גוטפריד לאחד מתשעת המכובדים, תשע דמויות אבירים ומלכים שסימנו את אידיאל האבירות של התקופה.
במציאות לא היה גוטפריד קרוב לאופן שבו הוצג לאחר מותו. מנהיגי מסע הצלב היו רמון ובוהמון יחד עם המנהיג הדתי אדהמר בישוף לה פוי. מלכה האמיתי הראשון של הממלכה היה בלדווין ולא גוטפריד, ופסקי הדין של ירושלים היו תוצאה של עבודה ממושכת שהחלה רק עשרות שנים לאחר מותו.
תפקידו של גוטפריד במסע הצלב הראשון תואר על ידי מחברה האלמוני של המסה "עלילות הפרנקים" (Gesta Francorum) וכן על ידי רמון מאגילר, היסטוריון שליווה את המחנה הפרובנסיאלי בעת מסע הצלב. בספרות העלילתית של התקופה היה גוטפריד גיבורן של שתי פואמות צרפתיות שעסקו במסע הצלב. משפחתו וצעירותו הפכו מושא לאגדות רבות, בהן האגדה על "אביר הברבור" המוכרת מהאופרה לוהנגרין לוואגנר, שחוברה אודות סבו של גוטפריד.
בזמנו של ויליאם מצור, שכתב בסוף המאה ה-12, היה גוטפריד לאגדה בקרב צאצאיהם של הצלבנים הראשונים. נאמר עליו כי הוא היה בעל כוח אדיר, שבעת שהותו בקיליקיה הוא התגושש עם דוב וניצחו ושהוא ערף את ראשו של גמל בהנפת חרב אחת.
ויליאם מצור מביא לידיעתנו גם את תיאור מראהו של גוטפריד:
"הוא היה גבה קומה, לא יתר על המידה, אך גבוה מהאדם הממוצע. היה חזק מכל אדם, בעל זרועות עבותות וחזה חסון. תכונותיו מניחות את הדעת וזקנו ושיער ראשו זהובים למחצה".
במאה ה-19, בעקבות גל הלאומיות ששטף את אירופה, בחרו פרנסי העיר בריסל, בירת המדינה הצעירה בלגיה, להעמיד במרכז כיכר הארמון המלכותי את פסלו של גוטפריד רכוב על סוס. הפסל נחנך רשמית ב-24 באוגוסט 1848.
גוטפריד באמנות ובאגדה > גוטפריד מבויון באגדה היהודית

אחת האגדות המפורסמות שנכרכו בשמו של גוטפריד היא אגדה יהודית, שמקורה בספר "שלשלת הקבלה" של גדליה אבן יחיא, אודות פגישתו עם רש"י. האגדה מספרת כי קודם יציאתו אל ארץ ישראל ב-1096 סר גוטפריד אל רש"י, שהיה המנהיג היהודי החשוב ביותר בצרפת, על מנת לקבל את ברכתו למסע ולהתייעץ עמו. האגדה מספרת כי רש"י חזה את כישלון המסע והזהיר את גוטפריד כי הוא ישוב לבדו לעירו מלווה בשלושה פרשים בלבד שישרדו עמו. חמתו של גוטפריד מבויון בערה בו והוא נשבע כי אם ישוב מהמסע עם פרש אחד יותר מאשר חזה רש"י, ינקום בו ובכל היהודים.
האגדה היהודית מוסיפה ומספרת כי גוטפריד אכן נכשל בקרבותיו ושב לצרפת עם ארבעה מלווים, ושם את פעמיו להתנקם ברש"י, מאחר שארבעה מלווים שרדו ולא שלושה. אולם בהיכנסם בשער העיר נעתקה אחת מאבני השער ומחצה את ראשו של המלווה הרביעי. לפי מקורות נוספים, גוטפריד בא לבקש מרש"י סליחה, אבל הספיק להגיע רק ללווייתו.
האגדה במקור סופרה על אביר בשם גוטפריד, ללא ציון שם מקומו, ומקורות קדומים אחרים כרכו את האגדה בשמו של גוטפריד דוכס לוריין. אולם ספר "סדר הדורות" ייחס את האגדה לגוטפריד מבויון וכך היא התקבעה והתפרסמה.
ראו גם

היסטוריה של ממלכת ירושלים
לקריאה נוספת

יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, כרך ב, מוסד ביאליק, מהדורה ראשונה, 1963, מהדורה שלישית מורחבת ומתוקנת, 1973, הדפסה שישית, 2005; הספר זכה בפרס ישראל בתרגומו לצרפתית בפרס האקדמיה הצרפתית.
יהושע פראוור, הצלבנים - דיוקנה של חברה פיאודלית, מוסד ביאליק, מהדורה ראשונה 1975, מהדורה שנייה מורחבת ומתוקנת 1985
Steven Runciman, A History of the Crusades, Cambridge university press, 1952 ISBN 0521061628
Christopher Tyerman, God's war: a new history of the Crusades, Harvard University Press, 2006