stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הר בן זמרה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 על שם:  רבי יוסי בן זמרה 
 גובה:  820 מטר
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  הגליל העליון
 רכס הרים:  הגליל העליון 
 קואורדינטות:  33°02′21″N 35°28′54″E﻿ / ﻿33.0391667°N 35.4816667°E﻿ / 33.0391667; 35.4816667
  (למפת אצבע הגליל מוגדלת) הר בן זמרה(למפת אצבע הגליל רגילה) הר בן זמרה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הר בן זמרה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הר בן זמרה
 
הר בן זמרה הוא הר בגובה 820 מטרים מעל פני הים הממוקם כקילומטר מזרחית למושב כרם בן זמרה בגליל העליון.
ההר ממוקם בין כביש 886 לנחל חצור, כקילומטר מדרום־מערב לריחאניה וכ־9 קילומטרים צפונית לצפת. ההר אינו מתנשא לגובה רב מפני הקרקע באזור.
מערת עלמה ממוקמת כשני קילומטרים מזרחית להר.
צומח

באזור ההר צומחים צמחים מגוונים. בחודש נובמבר צומחים למרגלות ההר כרכום מסוג כרכום נאה וחלמוניות. בינואר צומח בו אירוס הלבנון.
ערך זה הוא קצרמרבנושא הרים ובנושא גאוגרפיה של ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הקהילה המסורתית הקריות

הקהילה המסורתית הקריות היא קהילה דתית- קונסרבטיבית וחברתית שבסיסה הוא בית כנסת בקריית ביאליק. הקהילה שייכת לתנועה המסורתית ומאוגדת כמלכ"ר.
חברי הקהילה בפעילות התשליך בים
רב הקהילה במחסן הציוד והבגדים לנזקקים
שיעור עם הרב לילדי בי"ס יסודי
היסטוריה

הקהילה המסורתית בקריות נוסדה בשנות ה-70 של המאה ה-20 על ידי גרעין של תושבי האזור יוצאי ארצות אנגלו- סקסיות, והתפתחה לקהילה משמעותית. הקהילה, שמרכזה בקריית ביאליק מונה חברים יוצאי 29 ארצות, וכוללת כ-250 משפחות, בהנהגת הרב מאוריסיו בלטר, אשר עמד בראשה מ-1995 עד 2010.
הקהילה עורכת תפילות פתוחות לציבור בכל שבת וחג, בערבית ושחרית וכן בכל ראש חודש. מעמד התפילה, כפי שמקובל בקהילות המסורתיות הוא שוויוני בין שני המינים.
בית הכנסת של הקהילה נמצא בבניין הקונסרבטוריון בקריית ביאליק. במהלך יום הכיפורים מתקיימות התפילות במבנה ציבורי סמוך בשל גודלו של בית הכנסת, שאינו יכול להכיל את כמות המתפללים הגדולה.
היסטוריה > פעילות חברתית-חינוכית

ליבה של הקהילה המסורתית הקריות הוא פעילותה החברתית-חינוכית ברוח של "תיקון עולם" לרווחת חבריה ולמען תושבי הקריות בכלל: החל מסיוע למשפחות חד הוריות, וכלה באולפנים ללימוד השפה העברית, ליווי חיילים במהלך שירותם הצבאי ואימוץ כפר הילדים והנוער "אהבה". דיאלוג בין-דתי של נשות הקהילה עם נשים ערביות מוסלמיות ונוצריות, חוגים וקורסים קבועים לילדים ולמבוגרים – המשלבים יצירה ולימוד מהמקורות בעברית, ספרדית וברוסית, פעילות לנוער של נוע"ם, סיוע בהיערכות למשפחות לפני פתיחת שנת הלימודים, פעילות אקולוגית עם בתי ספר תל"י ועוד. הקהילה מפעילה מחסן בגדים וציוד יד שנייה למען תושבים נזקקים בתשלום סמלי.
היסטוריה > פרויקט העלייה

אחת מגולות הכותרת בעשייתה הציונית של הקהילה, היא פרויקט העלייה והקליטה, בראשות הרב מאוריסיו בלטר ובשיתוף עם הסוכנות היהודית ומשרד הקליטה. במסגרתו עלו ארצה ממדינות אמריקה הלטינית למעלה מ-1,500 יהודים. מרביתם נקלטו ונותרו עד היום תושבי קריית ביאליק והאזור.
הקהילה פועלת בשיתוף פעולה הדוק עם הרשויות המקומיות באזור וראשי הערים של קריית מוצקין, קריית ים וקריית ביאליק. כמו כן, לקהילה קשרים ענפים בחו"ל והיא קהילה תאומה של קהילות קונסרבטיביות רבות בצפון אמריקה ובדרומה. קשריה ופעילותה המיוחדת, הפכו אותה לאתר ביקור למשלחות מחוץ לארץ.
המכון למידע מדעי

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 מייסדים:  יוג'ין גרפילד 
 תקופת הפעילות:  1960–1992 (כ־32 שנים) 
 מיקום המטה:  פילדלפיה 
 ענפי תעשייה:  מחקר ופיתוח 
 מוצרים עיקריים:  Web of Science 
  
 אתר רשמי
 
המכון למידע מדעי (באנגלית: The Institute for Scientific Information; בראשי תיבות: ISI) הוא שירות פרסום אקדמי, שנוסד על ידי יוג'ין גארפילד בפילדלפיה בשנת 1956. המכון מספק שירותי מסדי נתונים סיינסטומטרים (אנ') וביבליוגרפיים. ומתמחה בתחום מדד הציטוטים (אנ'), תחום שגארפילד היה אחד החלוצים בו.
היסטוריה

בתחילה דרכו נקרא המכון Documation. בשנת 1992 נרכש המכון על ידי מחלקת מדעי הבריאות בתאגיד תומסון (אנ')  והתפרסמה בשם תומסון ISI, כחלק מעסקי הקניין הרוחני והמדעי של תומסון-רויטרס. ב-2016 נמכר תאגיד תומסון לחברת קריאייטיב אנליטיקס (אנ'). בפברואר 2018, הודיעה קריאייטיב כי תקים מחדש את ISI כחלק מקבוצת המחקר המדעי והאקדמי שלה והחל מנובמבר 2018 המכון מהווה מחלקה בתוך חברת קריאייטיב אנליטיקס.
שירותים

המכון מחזיק מאגר מידע של ציטוטים המכסה אלפי כתבי-עת אקדמיים. הכולל את מדד הציטוטים המבוסס על דפוס ארוך-שנים, ומשכלל את מדד הציטוט המדעי (SCI), מדד הציטוטים למדעי החברה (SSCI) ומדד הציטוטים לאמנויות ומדעי הרוח (AHCI). בסיס נתונים זה מאפשר לזהות אילו מאמרים צוטטו בתדירות הגבוהה ביותר ומי ציטט אותם.
המכון מפרסם גם את "דו"חות הציטוטים בכתבי העת" (JCR) השנתיים, המבוססים על רשימה של כ-14,000 כתבי עת מדעיים ומפרטים את האימפקט פקטור לכל אחד מכתבי העת . בתוך הקהילה המדעית, האימפקט פקטור של כתב העת ממשיך למלא תפקיד חשוב אך שנוי במחלוקת בקביעת היוקרה המלווה מחקר שפורסם על ידי מדען. [דרוש מקור]
המכון מפרסם עלון דו חודשי שבו מתפרסמים מאמרים שעשו פריצת דרך מבחינת מדד הציטוטים ב-21 תחומים מדעיים כגון: מתמטיקה (כולל סטטיסטיקה), הנדסה, ביולוגיה, כימיה, ופיזיקה. המדד בעלון הדו חודשי מתבסס על הגידול במספר הציטוטים של מאמר ברווחי זמן של חודשיים.
המכון מפרסם גם את "רשימת המצוטטים ביותר של ה-ISI", אחד הגורמים הכלולים בדירוג האקדמי של אוניברסיטאות העולם שמתפרסם מדי שנה על ידי  אוניברסיטת ג'יאו טונג שאנגחאי.
רשימת המצוטטים ביותר של ה-ISI

"רשימת המצוטטים ביותר של ה-ISI" הוא מאגר נתונים שמכיל מידע על "החוקרים המצוטטים ביותר", כלומר חוקרים שפרסומיהם מצוטטים פעמים רבות בכתבי עת אקדמיים (במהלך העשור האחרון). ההכללה ברשימה זו מהווה מדד לא רשמי להערכה של אקדמאים. והיא משמשת להערכה והשוואה בין השאר בדירוג האקדמי של האוניברסיטאות בעולם .
המתודולוגיה למדד היא לבחון כמה פעמים מצוטט מאמר בתוך כל המאמרים שבמאגר הציטוטים המדעיים שפורסמו בשנה קבועה אחת. מאמרים שנמצאים באחוזון העליון הראשון ביחס לשנת הפרסום שלהם נקראים "מאמרים מצוטטים ביותר". כל מאמר במאגר הנתונים מוקצה לאחת או יותר מ-21 קטגוריות, על סמך סיווג ISI של כתב העת בו פורסם המאמר. רשימת החוקרים המצוטטים ביותר מורכבת מבחירה, בכל תחום, של אותם חוקרים עם המספר הגבוה ביותר של המאמרים המצוטטים ביותר, בתקופה של 10 שנים. מספר החוקרים המצוטטים ביותר משתנה מתחום לתחום והוא נקבע בהתאם למספר החוקרים הכולל התורם לתחום.
הקטגוריות הן כדלקמן:
מדעי החקלאות
כימיה
רפואה קלינית
מדעי המחשב
מדעי הסביבה/ אקולוגיה
כלכלה/ עסקים
הנדסה
מדעי כדור הארץ
אימנולוגיה
מדע החומרים
מתמטיקה
מיקרובילוגיה
ביולגיה מולקולרית וגנטיקה
מדעי המח
פרמקולוגיה
פיזיקה
מדעי החי והצומח
פסיכולוגיה ופסיכיאטריה
מדעי החברה
מדעי החלל
הערות שוליים

1 2  Wouters, Paul (2017-03-01). "Eugene Garfield (1925–2017)". Nature (באנגלית). 543 (7646): 492–492. doi:10.1038/543492a. ISSN 1476-4687free{{cite journal}}:  תחזוקה - ציטוט: postscript (link)
↑  "Thomson Corporation acquired ISI". Online. ביולי 1992. אורכב מ-המקור ב-2013-05-15. נבדק ב-2012-02-26. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "PR Newswire". ipscience.thomsonreuters.com. אורכב מ-המקור ב-5 בדצמבר 2016. נבדק ב-23 במרץ 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Global Highly Cited Researchers 2018 List Reveals Influential Scientific Researchers and their Institutions". Clarivate. 27 בנובמבר 2018. נבדק ב-7 בינואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Master Journal List". Clarivate Analytics. נבדק ב-2 בפברואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263174705171  BnF: cb118832923 (data)  GND: 10086554-9  ISNI: 0000 0001 2195 3394  LCCN: n50073441  NKC: ko2003163673  NLG: 115521  SUDOC: 026620391  VIAF: 150874625   WorldCat (עם VIAF): 150874625
ויקטוריה דה לאס טונאס

| --- | --- |

 מדינה:  קובה קובה
 מחוז:  לאס טונאס
 תאריך ייסוד:  1759
 שטח:  891 קמ"ר
 גובה:  90 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  202,105 (2012)
  ‑ צפיפות:  210.40 נפש לקמ"ר (2004)
 קואורדינטות:  20°57′35″N 76°57′16″W﻿ / ﻿20.9597222222222°N 76.9544444444444°W﻿ / 20.9597222222222; -76.9544444444444
 אזור זמן:  UTC -5
 http://www.guije.com/pueblo/aoriente/victoria/index.htm
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת קובה מוגדלת) הוואנה סנטיאגו קמגואיי אולגין סנטה קלרה גואנטנמו ביאמו סיינפואגוס פינאר דל ריו  איי בהאמה הים הקריבי מפרץ מקסיקוויקטוריה דה לאס טונאס(למפת קובה רגילה) הוואנה סנטיאגו קמגואיי אולגין סנטה קלרה גואנטנמו ביאמו סיינפואגוס פינאר דל ריו  איי בהאמה הים הקריבי מפרץ מקסיקוויקטוריה דה לאס טונאס  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ויקטוריה דה לאס טונאס (בספרדית: Victoria de las Tunas) היא עיר הבירה של מחוז לאס טונאס בקובה.
ויקטוריה דה לאס טונאס הוקמה בשנת 1759, אך בשנת 1895, במלחמת העצמאות הקובנית נשרפה לחלוטין ונשארה עיירה קטנה עד שנת 1975.
העיר משתרעת על פני 891 קילומטרים רבועים ונכון ל-2004, מנתה 187,438 תושבים.
בעיר ישנה תחנה רכבת בקו המרכזי הוואנה - סנטיגאו דה קובה.
הקהילה היהודית בטאלהיים

ליד קיר המצודה עמדה מקווה טהרה, מאפייה, ומאוחר יותר גם בית כנסת
הקהילה היהודית בטאלהיים שבמחוז היילברון בבאדן-וירטמברג בדרום גרמניה התגבשה בשנת 1778, לאחר שנים רבות בהם חיו רק יהודים בודדים בחלק המערבי של טירה שכונתה "טירת היהודים". יהודי טאלהיים יצרו קהילה עצמאית עם מוסדות בשנת 1849, והעמידו בית כנסת (1857) ובית ספר פרטי שהתקיים עד מלחמת העולם הראשונה. הקהילה הושמדה במהלך רדיפות היהודים בתקופה הנאצית. בית הכנסת המוזנח התמוטט בשנת 1952 ונהרס מיד לאחר מכן.
תולדות הקהילה

יהודי טאלהיים מוזכרים לראשונה בסוף שנות המאה ה-15, בתלונה שהגישו נציגי טאלהיים לשלטונות היילברון על הכאת שני יהודים וגזילת רכושם. ראשוני היהודים התיישבו בה ככל הנראה באופן זמני במאות ה-15 וה-16 לאחר שגורשו מהיילברון הסמוכה, אך רובם נטשו אותה כשהתברר להם שלא יורשו לשוב לעיר מוצאם. יהודי העיר מוזכרים גם במועד מאוחר יותר, באיסור שחל על תושבי העיר ללוות משהו מיהודים. למרות האיסור, אין כל ראיות להימצאות של יהודים בעיר בתקופה זו, ועד לאחר מלחמת שלושים השנים חיו ככל הנראה רק יהודים בודדים בטאלהיים.
בתחילת המאה ה-18 מופיע שוב אזכור של יהודים בודדים. ב-1792 הותר ליהודים להקים בשטחי הטירה מבנה שישמש למאפייה ולמקווה טהרה, ובשנת 1793 נוסף בו גם חדר תפילה ללא רשות משליטי הכפר. הדבר עורר את זעמם והם הרסו את חדר התפילה מיד לאחר הקמתו, ואת תשמישי הקדושה שהוחרמו מהמקום השיבו רק לאחר משא ומתן שנמשך כ-10 שנים.
מעמדם המשפטי של יהודי טאלהיים התבסס רק לאחר שהכפר סופח לווירטמברג בשנת 1806. הודות להסרת ההגבלות המשפטיות, רכשו רבים מיהודי המקום נכסי מקרקעין, מעמדם החברתי השתפר, והקהילה גדלה עד 1860 ל-122 נפשות. אולם מיד לאחר מכן התמעטו מספר חברי הקהילה בהדרגה, עקב מעבר לערים או הגירה (בעיקר לארצות הברית), ובמקום נותרו בעיקר הקשישים והפחות אמידים.
לקהילה הקטנה לא היה די כסף למימון רב קהילה עצמאי, והיא סופחה למספר רבנויות באזור: פרוידנטאל; זונטהיים (1832); הרנשטיינספלד; עד שהייתה לקהילה עצמאית בשנת 1849. אולם התפילה שבבניין המאפייה הורחב לכדי בניין בית-כנסת, נפתח בית ספר פרטי בבניין (1914-1836), ונבחרה ועד קהילה, אך מחוסר בית עלמין נקברו המתים באפאלטראך, ומ-1843 בזונטהיים.
יהודי טאלהיים השתתפו באגודות מקומיות ובאירועים וחגיגות רשמיים בכפר, אך נשמרו מפני היטמעות מוחלטת. המורה לדת יצחק שטראוס (יליד 1884), שלקח על עצמו את ארגון חיי התרבות והדת ועדכון וכינוס של מסמכי קורות הקהילה, נהג לנאום בכל עצרות הזיכרון לחללי מלחמת העולם הראשונה, שבה נפלו גם 2 מתוך 19 המגויסים מבני הקהילה - מוריץ הירשפלד וגוסטב מנשה. 14 מהמגויסים זכו באותות-הצטיינות. בתקופת ויימאר כיהן כראש הקהילה מקס ורטהיימר (1865 - 1932). התעשיין העשיר וחבר הקהילה זיגפריד לוי, סייע רבות לקהילה בתמיכה כספית, ואף שיפץ את בית-הכנסת.
מלחמת העולם השנייה

בשנת 1933 מנתה הקהילה 82 נפשות. בתקופה זו נמשכו עדיין היחסים הלבביים בין היהודים ושכניהם הגרמנים; כך למשל המשיכו היהודים בחלוקת שי מצות בפסח לשכניהם כמנהגם. במרוצת הזמן החלו ההסתה הנאצית ולחץ המפלגה לתת את אותותיהם ולהביא לבידוד חברתי וכלכלי של היהודים. בשנת 1936 פורסמו על לוח מודעות בכפר שמותיהם של תושבים שסחרו עם יהודים. ביום הכיפורים אותה שנה הופיעה בכפר קבוצת נערי היטלר יוגנד שסיירו בכפר עם פרה תוך הטחת חרפות וגידופים נגד היהודים. בשנת 1937 אולץ חבר מועצת הכפר להתפטר לאחר שהואשם בקניית בהמות מיהודי. הנידוי הכלכל שרק הלך והחריף, רושש את רוב היהודים, וחלקם נזקקו לתמיכות סעד.
יהודי טאלהיים ניצלו מפגיעה בליל הבדולח, אך בשעות הבוקר  שלמחרת היום נעצרו רוב הגברים על ידי הגסטאפו, ששחרר את רובם כעבור זמן קצר. בליל 11 בנובמבר הגיעו לטאלהיים אנשי האס אה שבעזרת גרזנים הרסו כליל את פנים בית-הכנסת על ציודו. משם הם עברו לתקיפת בתי היהודים, תוך ביצוע הרס וגזילת רכוש והכאת הדיירים, ביניהם יצחק מנשה הקשיש, שהואשם על ידם כי שנים מבניו שהיגרו לארצות הברית מנהלים שם תעמולה אנטי גרמנית. הפורעים איימו לירות בכומר הכפר ובתושבים אחרים שצפו במתרחש מבעד לבתיהם, ואיש מהם לא ההין להתערב. למחרת הפיץ ראש הכפר כרוזים האוסרים על היהודים להיראות ברחובות, ותושבים שיסחרו עמם יוקעו ברבים.
שרידי הקהילה, רובם קשישים וחסרי אמצעים, אולצו לכסות בשארית רכושם את הוצאות תיקון נזקי הפרעות, על ידי מכירת בית הכנסת למועצה. היהודים רוכזו בדירות ספורות ביוני 1939, ובשנים 1940-1941 גויסו כל הגברים לסלילת כביש, שנקרא בפי הגרמנים "כביש היהודים". מבין 83 יהודי טאלהיים, שרדו את השואה 38 אנשים שהצליחו להגר (26 לארצות הברית, 4 לישראל), כאשר כל היתר גורשו או מתו בכפר.
בית הספר היהודי לשעבר בטאלהיים
בית הקברות היהודי באפאלטראך, ששימש גם כמקום קבורה של יהודי טאלהיים עד 1843
הערות שוליים

↑  3 לאנגליה, 3 לבלגיה, 1 לצרפת, ו- 1 לדרום-אפריקה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007470779605171
ויליאם ביינברידג'

| --- | --- |

 לידה:  7 במאי 1774 פרינסטון, ארצות הברית 
 פטירה:  27 ביולי 1833 (בגיל 59) פילדלפיה, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Christ Church Burial Ground 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השתייכות:  צי ארצות הברית 
 דרגה:  קומודור 
 פעולות ומבצעים
 המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת 
 עיטורים
 מדליית הזהב של הקונגרס 
 
קומודור ויליאם ביינברידג' (באנגלית: William Bainbridge;‏ 7 במאי 1774 – 27 ביולי 1833) היה קצין בצי האמריקני. הוא השתתף במלחמה הבלתי רשמית עם צרפת (1798-1800) ובשתי המלחמות נגד הקוֹרסארים הַבֶּרְבֶּרִים של צפון אפריקה (1801-1805 ו־1815). את עיקר פרסומו רכש במלחמת 1812 כמפקד הפריגטה "קונסטיטושן", כאשר ניצח בקרב אונייה־מול־אונייה את הפריגטה הבריטית אה"מ "ג'אווה".
הקלטת טקס הכרזת העצמאות

דוד בן-גוריון בטקס הכרזת העצמאות, ולפניו המיקרופונים של חברת "צליל"
טקס הכרזת העצמאות של מדינת ישראל שנערך ביום שישי, ה' באייר תש"ח, 14 במאי 1948, בבניין המוזיאון שבשדרות רוטשילד 16 בתל אביב, הוקלט במלואו באמצעות חריטה ישירה של תקליטים על גבי מכונות הקלטה מיוחדות. התקליטים המקוריים לא נדרשו על ידי רשויות המדינה ועם חלוף הזמן נעלמו ומקומם אינו ידוע. העתקים של הקלטת הכרזת העצמאות בגרסאות שונות ובאיכות שונה שרדו על אמצעי הקלטה אחרים.
חברת "צליל"

חברת "צליל - חברה ארץ-ישראלית להקלטה בע"מ" הוקמה בתחילת 1947 בתל אביב ועסקה בהקלטתם ובשיווקם של תקליטים מסחריים של מוזיקה ישראלית, שירים עבריים ומוזיקה קלאסית. תקליטיה של חברת "צליל" הושמעו גם מעל גלי האתר, בתחנת השידור של "קול ירושלים" המנדטורית, בכינוס הארצי השני לריקודי-עם בקיבוץ דליה ביוני 1947 כמו גם באירועי תרבות אחרים. באפריל 1948, כשבועיים לפני הכרזת העצמאות, הקליט לוסיאן זלצמן מחברת "צליל" את התזמורת הפילהרמונית הארץ ישראלית מבצעת את המנון "התקווה" באולם "אהל שם" בתל אביב, הקלטה ששימשה במשך שנים רבות את "קול ישראל", במיוחד כאות סיום יום השידורים בחצות, ואת שגרירויות ישראל ברחבי העולם.
הקלטת הטקס

ההקלטה בוצעה על ידי לוסיאן זלצמן מחברת "צליל - חברה ארץ-ישראלית להקלטה בע"מ". ההזמנה הרשמית (ראו בתמונה) לביצוע הקלטת הטקס נשלחה מטעמו של קרל סלומון מ"קול ישראל" ובשמו של מנדל מהלר-קלקשטיין, המזכיר הכללי של התזמורת הפילהרמונית, אשר הרכב מצומצם של כ־30 מנגניה הוזמן לנגינת המנון "התקווה". לוסיאן זלצמן, שהיה מצויד ברישיון כניסה (ראו בתמונה) מטעם מנהלת העם לבניין המוזיאון, התקין בסיועם של שני עוזרים, אחיינו גיורא חנוך ופדור שנון, את שתי מכונות ההקלטה והציב על שולחן הנשיאות שני מיקרופונים זהים אשר על אחד מהם כרוכה רצועת בד לבנה ועליה שם החברה "צליל". ההקלטה בוצעה באמצעות חריטה ישירה של תקליטים דו-צדדיים בקוטר 30 סנטימטר אשר סובבו במהירות של 78 סיבובים לדקה כך שעל כל צד ניתן היה להקליט כארבע דקות בלבד. לקראת סיום ההקלטה על תקליט שעל אחת המכונות עברו להקלטה על תקליט אחר שעל המכונה השנייה, וחוזר חלילה. לפיכך הקלטת הטקס כולו, שארך כ-33 דקות, בוצעה על שישה תקליטים ובסה"כ אחד-עשר צדדים מוקלטים. ההקלטה מסתיימת במילותיו של דוד בן-גוריון: "קמה מדינת ישראל, תמה הישיבה הזאת!".
הבדלים בין הנוסח המוקלט לבין הנוסח הכתוב של ההכרזה

בהקלטה המקורית של "צליל" נשמעים במלואם דברי הפתיחה של דוד בן-גוריון טרם הקראת המגילה עצמה: "חברי מועצת העם, שליחי היישוב והעם היהודי, אקריא לפניכם את מגילת היסוד של מדינת ישראל, אשר אושרה בקריאה ראשונה על ידי מועצת העם."
בפסקה ה-12, המתחילה במילים "מדינת ישראל תהא פתוחה לעליה יהודית...", נכתב בהמשך: "תבטיח חופש דת, מצפון, לשון, חינוך ותרבות", אך השוואה עם הנוסח המוקלט מגלה כי בן-גוריון אומר: "תבטיח חופש דת, מצפון, חינוך, תרבות ולשון".
בפסקה ה-13, המתחילה במילים "מדינת ישראל תהא מוכנה לשתף פעולה...", נכתב בהמשך: "מיום 29 בנובמבר 1947", אך השוואה עם הנוסח המוקלט מגלה כי בן-גוריון אומר: "מיום 29 בנובמבר 1927 [אלף תשע מאות עשרים ושבע]".
בפסקה ה-16, המתחילה במילים "אנו מושיטים יד שלום ושכנות טובה..." נכתב בהמשך: "לשיתוף פעולה ועזרה הדדית עם העם העברי העצמאי בארצו", אך השוואה עם הנוסח המוקלט מגלה כי בן-גוריון אומר: "העם היהודי", ולא "העם העברי".
המקור והסיבה לשני הבדלים אלו אינם ידועים. גם שלושת הדפים מהם הקריא בן-גוריון את ההכרזה, דפים הנראים היטב בתמונות הרבות מהטקס והעשויים לשפוך אור על מקור ההבדלים, טרם נמצאו.
מכונות ההקלטה

הטכנולוגיה של ההקלטה בארץ ישראל בזמן הכרזת העצמאות הייתה מבוססת על הקלטה ישירה על תקליטים דו-צדדיים שנחרטו במכונות הקלטה מיוחדות. התקליטים הריקים היו עשויים מדיסקה עגולה מאלומיניום מצופה בשכבת לכה של ניטרוצלולוזה שכונתה אז "אצטט", בצבע שחור או צהוב. בארץ הקליטו (חרטו) תקליטים כאלה בקוטר 25, 30, 35 ו-40 סנטימטר. בירושלים היו החל מסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 מכונות הקלטה מתוצרת חברת .PRESTO RECORDING CORP מארצות הברית באולפני קול ירושלים, באוניברסיטה העברית וכן בביתם של ד"ר הלנה כגן ואמיל האוזר, אשר ייסד בשנת 1933 את "הקונסרבטוריון הארץ-ישראלי למוזיקה" בירושלים. שתי מכונות ההקלטה של חברת "צליל" בתל אביב היו מתוצרת חברת SAREG מצרפת.
גלגולי ההקלטה

לוסיאן זלצמן העביר לתזמורת הפילהרמונית את התקליטים המקוריים והעתקים נוספים, למעט סט תקליטים אחד שהותיר בידיו. בנוסף, במאי 1949 העניק לוסיאן זלצמן אלבום עם תקליטי ההכרזה לראש הממשלה דוד בן-גוריון לרגל יום העצמאות הראשון. מקומם של תקליטים אלו אינו ידוע. רק באפריל 1981, במהלך תחקיר שביצעו יוצרי סדרת הטלוויזיה "עמוד האש", נחשף שוב דבר קיומו של סט התקליטים המקוריים שנותר בידיו של לוסיאן זלצמן. הקלטת הטקס שעליהם הועברה אז במלואה באולפני "קול ישראל" לסרטי הקלטה מגנטיים ברוחב 1/4 אינץ' הנמצאים היום בידי רשות השידור, ובסדרה "עמוד האש" שולבו קטעים רבים מהקלטה זו. בסוף שנות ה-80 תרם לוסיאן זלצמן גם את התקליטים שנותרו בידיו לרשות השידור, אך גם מקומם של תקליטים אלו אינו ידוע. בארכיון התזמורת הפילהרמונית נותר תקליט אחד בלבד מתוך ששת התקליטים המקוריים (ראו בתמונה).
שידור הרדיו של הטקס

השידור החי של טקס הכרזת העצמאות מבניין המוזיאון היה למעשה השידור הראשון של "קול ישראל" כתחנת הרדיו הממלכתית של מדינת ישראל. המשדר בו השתמשו לשידור זה הותקן בחשאי במבנה תת-קרקעי בפרדס נטוש בשכונת תל חיים בתל אביב אשר על גבול גבעתיים. משדר זה שידר בגלים קצרים (באורך גל 43 מטר בערך) בהספק של 2.5 קילוואט ואותותיו נקלטו היטב בכל רחבי הארץ ואף במקומות שונים בעולם.
הקלטת שידור הרדיו של טקס הכרזת העצמאות

בנוסף להקלטת טקס הכרזת העצמאות של לוסיאן זלצמן קיימת גם הקלטה של שידור הרדיו של הטקס ששודר ב"קול ישראל", הקלטה שבוצעה ללא הזמנה רשמית או אישור כלשהו ולכן ניתן לראות אותה כהקלטה פיראטית. הקלטה זו מתחילה במילים: "האזינו לקול ישראל! האזינו לקול ישראל!" בקולו של מרדכי זלוטניק (לימים אבידע) שיחד עם עמיתתו ריטה פרסיץ הנחו את השידור החי של הטקס. קולם של שני הקריינים נשמע עוד מספר פעמים במהלך הקלטה זו. בארכיון המדינה מצויים שני תקליטים אריכי נגן (במהירות של 33 ו-1/3 סיבובים לדקה) דו-צדדיים בהם ההקלטה של שידור הרדיו. אורכה הכולל של הקלטה זו הוא 32 דקות, אך המקליט ומקור ההקלטה של שידור הרדיו אינם ידועים.
שי דרורי, מומחה הקלטות שעבד ביחד עם מומחה ההקלטות של ארכיון הצליל הלאומי (הפונותיקה) אבי נחמיאס, קובע כי על פי בדיקת תקליטים אלו המקליטה הייתה פרופ' אסתר גרזון-קיוי או העוזר שלה. התקליטים הם מסוג זהה לתקליטים בהם השתמשה פרופ' גרזון-קיוי, וגם מבחינת המספר הסידורי של התקליטים יש התאמה ל"חור" ברשומות שלה הנמצאות בארכיון הצליל הלאומי. בארכיון הצליל הלאומי נמצאות גם שתי מכונות ההקלטה של פרופ' גרזון-קיוי. בארכיון המדינה מצוי תקליטור שעליו נמצאת אותה הקלטה בדיוק של שידור הרדיו של הטקס ותקליטור זה מיוחס להנס ורלף הלינגר מחברת "רדיו דוקטור" מתל אביב.
במשך השנים מאז הכרזת העצמאות פורסמו הקלטות של הטקס בגרסאות מקוצרות של 24, 18, 14 דקות ועוד. לדוגמה, לספרו של מרדכי נאור ארץ נולדת: ה"א באייר תש"ח, צורפה קלטת שמע ועליה 24 דקות מתוך הטקס. גם מרכז ההסברה, משרד החינוך וגורמים פרטיים פרסמו גרסאות שונות, אשר כולן נערכו וקוצרו מתוך הקלטת שידור הרדיו והמיוחסות בדרך כלל לרלף הלינגר וחברת "רדיו דוקטור", אך כאמור לעיל המקליט ומקור ההקלטה של שידור הרדיו הזה אינם ידועים.
הלינגר נגד רשות השידור ונגד זלצמן

רלף הלינגר, הבעלים של אחד מאולפני ההקלטות הראשונים בארץ ישראל המנדטורית ("רדיו דוקטור"), טען שבידיו הזכויות הבלעדיות להקלטה של הטקס. עם זאת, כשניסה הלינגר לתבוע את זכויות ההקלטה מרשות השידור בשנת 1981, יעץ לו שופט בית משפט השלום בתל אביב, על סמך עדותו של לוסיאן זלצמן, למשוך את תביעתו והלינגר אכן עשה זאת. בשנת 1985 תבע הלינגר ישירות את לוסיאן זלצמן על הפרה כביכול של זכויות היוצרים "שלו" על ההקלטה. התביעה נדחתה על הסף, בעקבות טיעונו של לוסיאן זלצמן כי מדובר באותו עניין כמו בתביעה נגד רשות השידור ומכיוון שהלינגר משך שם את תביעתו הרי שאין הוא יכול עוד לטעון בפני בית משפט אחר את אותן טענות. ערעוריו של הלינגר לבית המשפט המחוזי ולבית המשפט העליון נדחו על הסף. ב-21 בינואר 2010 העניקה שרת התרבות והספורט, לימור לבנת, לרלף הלינגר ולברוך זלצמן, בנו של לוסיאן זלצמן, תעודות הוקרה רשמיות על "תרומה להנצחת רגעיה ההיסטוריים של מדינת ישראל", אך זאת מבלי לציין במפורש את הקלטות טקס הכרזת העצמאות.
לקריאה נוספת

איזי מן, קול ישראל מירושלים...1948 - 2008 /// מדינה מאחורי המיקרופון, המו"ל דפוס פרינטיב, ירושלים 2008
הערות שוליים

↑  איזי מן, קול ישראל מירושלים...1948 - 2008 /// מדינה מאחורי המיקרופון, המו"ל דפוס פרינטיב, ירושלים 2008 עמ' 106 - 110, "קול ישראל" נכתב במירכאות מאחר שזה היה "קול ישראל שבדרך" ממש לפני הקמתו ולא קול ישראל של היום.
↑  שני מיקרופונים מתוצרת חברת "שור" (ארצות הברית) - Shure "Ultra" Model 701D
↑  זאת לאחר הגברה מתאימה של האותות החשמליים המייצגים את הצליל
↑  ארכיון המדינה, תיק ג-9035/2, לשונית ז'
↑  "עמוד האש" פרק 19
↑   אברהם בלבן, ברחוב משה דיין 114 מסתתר הבור שממנו שודר נאומו של בן גוריון על הכרזת המדינה, באתר הארץ, 17 באוגוסט 2022
↑  מ.א. ברמן (מנהל שרותי ההנדסה-רדיו במשרד הדואר), במאמר: "הנדסת רדיו כובשת את גלי האתר", החובב הצעיר אלקטרוניקה פופולרית לנוער ולחובב,  עורך ע. שרמר, הוצאת י. מרכוס ושות' בע"מ, ירושלים, הדפסה שנייה 1973, כרך ג' עמ' 13-15
↑  כתבה על הקלטות טקס ההכרזה בקישורים חיצוניים לעיל
↑  אוספי התקליטים של פרופ' אסתר גרזון-קיוי וכן של ד"ר רוברט לכמן נמצאים בארכיון הצליל הלאומי שבספרייה הלאומית
↑  הוצאת כנרת, 1988
↑  משה פרל, נעמה  כהן, משפט טקס הכרזת המדינה הסתיים בניצחון רשות השידור: רלף הלינגר תבע את רשות השידור על שימוש ללא רשות בהקלטת טקס הכרזת המדינה. במשפט הופיע עד שטען: "אני הקלטתי. הלינגר בכלל לא היה שם"."חדשות" 13 בדצמבר 1984
↑  א (ת"א) 15846/85 הלינגר נגד זלצמן, החלטת  השופט נתן עמית :"דוחה את התביעה על הסף... התובע ישלם לנתבע הוצאות ושכ"ט עו"ד בסך 800 ש"ח..."  ניתנה ביום 6 באפריל 1986
↑  ע"א (ת"א) 478/86 הלינגר נגד זלצמן, בפני שלושה שופטים בבית המשפט המחוזי בת"א,  בפסק הדין נדחה הערעור על הסף, והמערער חויב בהוצאות בסך 4000 ש"ח, ניתן ביום 1 בנובמבר 1987
↑  בקשת רשות ערעור בפני בית המשפט העליון רע"א 364/87 רלף הלינגר נגד לוסיאן זלצמן, החלטת הנשיא מאיר שמגר: "מסקנותיהם של שתי הערכאות שקדמו לנו בדין יסודן, אין גם מקום לערעור נוסף ברשות לערכאת ערעור נוספת", ניתנה ב-9 בדצמבר 1987
↑  זלצמן נגד הלינגר: מי הקליט את בן-גוריון מכריז על הקמת מדינת ישראל באתר חדשות 13
המכתב ללוסיאן זלצמן ובו ההזמנה לביצוע ההקלטה
רישיון הכניסה של לוסיאן זלצמן
התקליט המקורי היחידי שנותר מתוך ששת התקליטים המקוריים של חברת "צליל"
המחלוקות סביב סיבוב ההופעות The MDNA Tour

מדונה במהלך סיבוב ההופעות The MDNA Tour
ערך זה מתייחס למחלוקות שסבבו את סיבוב ההופעות של הזמרת מדונה, "The MDNA Tour". סיבוב הופעות זה עורר סערה גדולה וסוקר רבות בכלי התקשורת לאור העובדה כי השתמשה במהלך המופע באקדחים, עשתה שימוש בעירום, נגעה בסוגיות פוליטיות וכו'.
בעקבות סיבוב ההופעות מדונה אוימה בתביעה על ידי מדינת צרפת בגין שימוש בדימוי של הפוליטיקאית הימנית הקיצונית הצרפתית מארין לה פן עם צלב קרס על מצחה במהלך סרטון וידאו שהוקרן במופע וגם ברוסיה בגין קידום זכויותיה של קהילת הלהט"ב על ידי מתן צמיד ורודים בחינם לאנשים שבאו להופעתה במדינה.