הרפובליקה הנשיאותית בצ'ילה
שלטון האיחוד העממי (1970 - 1973)

ביום 3 בנובמבר 1970 נכנס סלבדור איינדה לתפקידו כנשיא צ'ילה וניסה לכונן חברה המבוססת בו בזמן הן על הסוציאליזם הן על עקרונות הדמוקרטיה, ניסיון ראשון מסוגו בעולם. בין הצעדים הראשונים בהם נקט היו המשך הרפורמה האגררית והלאמת מפעלים שנחשבו חיוניים לכלכלה הלאומית. בהתבססה על חור משפטי שמקורו בחוק משנת 1932 שקבע כי ניתן להלאים חברה המעכבת את הייצור, קבעה ממשלת האיחוד העממי כי עיכובי ייצור שנובעים משביתות הפועלים מאפשרות הלאמות של מפעלים כחוק.
אמצעים אלו נדחו בידי הימין, דבר שלא סייע לפרויקט הממשלתי המרכזי שזכה לתמיכה פוליטית רחבה: הלאמת תעשיית הנחושת. ב-15 ביולי 1971 אושרה הלאמת הנחושת פה אחד בשני הבתים הציליאניים (בית הנבחרים והסנאט). באמצעות התאגיד הלאומי לנחושת של צ'ילה, שנוסד ימים ספורים קודם לכן, הלאימה המדינה את כלל חברות הפקת הנחושת, תוך תשלום של פיצוי זעום שהתבסס על המיסים הנמוכים, אם בכלל, ששילמו החברות בשנים שקדמו להלאמה. כך, למשל, אנקונדה וקנקוט, מהחברות המרכזיות בענף הכרייה, לא קיבלו כלל פיצוי על המכרות של צ'וקיקאמאטה ואל טניינטה בהתאמה. כתוצאה הוכרז חרם כלכלי על משטרו של איינדה בהנהגת הנרי קיסינג'ר, ונשללו מצ'ילה הלוואות בינלאומיות. ההעלאה המשמעותית במשכורות הפועלים מחד, והקפאת המחירים מאידך, הביאו לעלייה של 8% בתוצר הלאומי הגולמי ולאינפלציה נמוכה. היו אלו רגעי השיא של האיחוד העממי, בהם זכה האיחוד ב-49.73% מהקולות בבחירות העירוניות. בנוסף, אחד מאנשיו, פאבלו נרודה, זכה בפרס נובל לספרות לשנת 1971.
החל מהשנה השנייה לשלטון האיחוד העממי החלו להופיע תופעות של אלימות, אשר הפריעו ליישומן של הרפורמות. החרמת האדמות במסגרת הרפורמה האגררית הביאו למותם של מספר חקלאים שניסו להגן על נחלותיהם. החברה הפכה מקוטבת יותר ויותר והתנגשויות בין תומכי איינדה ומתנגדיו הפכו תכופות והחלו להופיע הקסרולסוס, הפגנות עממיות בהן מרעישים המפגינים באמצעות הכאה על סירים וכלי מטבח אחרים. באווירה זו עורר ביקורו של נשיא קובה, פידל קסטרו את אנשי הימין להתחיל במהפכה עממית על בסיס חלוקה מעמדית של החברה, דבר שהיה הפוך לחלוטין מהדרך שבה ביקש איינדה לצעוד. מבחינה כלכלית נמוג הנס של השנה הראשונה לנוכח הופעת הסימנים הראשונים של מחסור כלכלי.
הייתה זו ההתנקשות באדמונדו פרס סוחוביק, שהואשם בידי השמאל ברצח של 10 בני אדם בטבח פוארטו מונט, אחד מאירועי האלימות הקשים שאירעו תחת שלטון הדמוקרטים הנוצריים שהתרחש בשנת 1969, שעוררה את הנוצרים הדמוקרטיים לפעולה, והם החליטו להתאגד עם המפלגה הלאומית כדי להתנגד למשטרו של איינדה. כתוצאה מההתנקשות הצליחה האופוזיציה, בחסות החוקה, להביא להדחתו של שר הפנים, חוסה טואה. איינדה, שחזר ומינה אותו לשר ההגנה, מינוי אשר עורר התנגדות עזה. ב-19 בפברואר 1972 הצליחה האופוזיציה לאשר בקונגרס רפורמה חוקתית שביקשה להסדיר את הרפורמות של האיחוד העממי. ב-21 בפברואר הכריז איינדה כי לנוכח הוטו המגביל שהועבר הוא יפתח בחקירה, שהגיעה לסיומה ב-6 באפריל.
בקרב מפלגות השלטון גבר הרצון להקצין את הרפורמות, בעיקר מצידו של מנהיג המפלגה הסוציאליסטית, קרלוס אלטאמיראנו ומצד תנועת השמאל המהפכני שהגבירה את התקפותיה, עליהן הגיבה תנועת הימין הקיצוני מולדת וחירות.
בזירה הכלכלית נכנסה צ'ילה למיתון והצמיחה דעכה. התל"ג ירד בכ-25% ואילו החוב החיצוני עלה לכדי 253 מיליון דולר. המחסור הביא להיווצרותו של שוק שחור ואילו הממשל נאלץ להקים חונטות לאספקה ולמחירים ניהול אספקת הסחורות לציבור. אמצעי התקשורת ליבו את האש בהתקפות מילוליות בהתאם לעמדתם הפוליטית. בארכיונים אמריקאים שנפתחו לציבור שנים לאחר מכן, נחשף כי סוכנות הביון המרכזית האמריקאית סייעה, באמצעות הזמנת שטחי פרסום, לעיתוני האופוזיציה, כגון אל מרקוריו, וכן במימון שביתת נהגי המשאיות ששיתקה את הכלכלה בחודש אוקטובר 1972. שביתה זו הביאה לכניסתם של אנשי צבא למשרדי הממשלה השונים, וליצירתו של "ממשלה אזרחית-צבאית" שבה מפקד הצבא, הגנרל קרלוס פראטס, מונה לשר הפנים.
בבחירות לפרלמנט של שנת 1973 זכה האיחוד העממי ב-43% מהקולות, ואילו האיחוד הדמוקרטי, קואליציה של מפלגות האופוזיציה שהוקמה בשנת 1972, זכה ב-55%. איינדה לא הצליח להבטיח את הרוב הדרוש על מנת להניע את הרפורמות ששאף לבצע, ואילו האיחוד הדמוקרטי לא הצליח לזכות בשני שלישים מהקונגרס על מנת להדיח את הנשיא. על אף שאיינדה ניסה להגיע להבנות עם פטריסיו איילווין, מנהיג הדמוקרטים הנוצריים, סירבה המפלגה הסוציאליסטית להתפשר והמגעים נעצרו.
מתנגדיו של איינדה החלו לראות בכוחות המזוינים את הפתרון היחיד למשבר שפקד את המדינה. תפיסתם של ראשי הצבא, רנה שניידר ("כל עוד מתקיים משטר חוקי הכוחות המזוינים אינם חלופה לשלטון") ושל קרלוס פראטס ("כל עוד מצייתת המדינה לחוק על כוחות השיטור לכבד את החוקה"), עמדה בניגוד לפרונונסיאמיינטו צבאי, כלומר לכניסתו של הצבא לפוליטיקה, מה שמנע מחלק גדול מהיחידות מלהתקומם. על אף שהמפלגה הקומוניסטית התעקשה על שמירת השלום והימנעות ממלחמת אזרחים, הכריז אלטאמיראנו, מנהיג הסוציאליסטים, כי "לא נלחמים בהפיכה בדיבורים, מוחצים אותה בכוחו של העם." בו בזמן התרחש משבר נוסף בין הנשיא לקונגרס על רקע סירובו של זה האחרון לאשר את הרפורמות, ואלו נעצרו. לפתרון המשבר הביא איינדה את הבעיה לפתחו של בית הדין החוקתי של צ'ילה, אולם זה הכריז על עצמו כבלתי כשיר, ותמך בבית הנבחרים ובסנאט. כדי להכריע בסוגיה הכריז איינדה על משאל עם, אולם זה לא עבר את ההליך המשפטי הדרוש ובשל כך נחשב בעיני האופוזיציה כבלתי חוקי.
ביום 22 באוגוסט אישר הקונגרס את "הסכם בית הנבחרים על השבר החריף בסדר החוקתי והחוקי ברפובליקה", שנגרם כתוצאה מכך שהקונגרס מנע מהרשות המבצעת להוציא לפועל את הרפורמה החוקתית בתחומי הכלכלה.
ב-22 ביוני, הותקף בעלבונות קרלו ספראטס במקום ציבורי, ובחששו מהתנקשות דומה לזו של שניידר קודם לכן, ירה בתוקף שהסתבר כנערה תמימה. כתוצאה מכך הציע את התפטרותו, אותה דחה איינדה. ב-29 ביוני התקומם רגימנט בלינדדו מספר 2 בפיקודו של הקולונל רוברטו סואופר והתקדם לעבר ארמון הנשיאות. ניסיון התקוממות זה, שנודע בשם טנקטאסו, נבלם בידי כוחות תחת פיקודו של פראטס, והמורדים נסו וביקשו מקלט בשגרירות אקוודור, בהשאירם אחריהם 20 הרוגים, רובם אזרחים.
איינדה הכיר במשבר שבו נמצאת ממשלתו והחליט לקיים משאל עם על מנת למנוע הפיכה צבאית, תוך שהוא נשען על קבוצות המרכז המתונות והפייסניות, ועל אף התנגדותם של החלקים הקיצוניים בממשלו. על מנת לשכנע את המפלגה הסוציאליסטית להצטרף ולתמוך בו, מינה איינדה את אורלנדו לטלייה לשר ההגנה ב-10 בספטמבר. למחרת היום, ב-11 בספטמבר 1973 התחוללה הפיכה צבאית שהביאה לסיום שלטונו של האיחוד העממי, למותו של איינדה, ולתחילתן של 16 שנים של דיקטטורה צבאית.