ג'ורג' מקרטני
המשלחת לסין

ב-1792 קיבל מקרטני משר הפנים הבריטי הנרי דונדס (Henry Dundas, 1st Viscount Melville‏; 1811-1742) מינוי כנציג מיוחד בראש משלחת לחצר קיסר סין, במטרה לשפר את יחסי המסחר בין שתי הארצות. כהכנה למשלחת קיבל מקרטני ביולי 1792 את תואר האצולה ויקונט במערכת תוארי האצולה של אירלנד.
המשלחת הוקמה בעקבות פנייה מהסוחרים הבריטים לממשלתם לשלוח משלחת שתקל על תנאי עבודתם בסין. המשלחת הראשונה הייתה אמורה לצאת לסין ב-1788 אלא שזו בוטלה עקב מותו הפתאומי של קאתקרט (Cathcart) שעמד בראשה. מקרטני, שהועמד בראש המשלחת החדשה, היה אמור לבקש מהקיסר לאפשר פתיחת שגרירות בריטית קבועה בבייג'ינג, להחכיר לבריטים אי קטן באזור ג'וֹאוּשָׁאן (כיום במחוז ג'ג'יאנג במזרח סין) אותו תוכל לבצר, שישמש מגורים לסוחרים בריטים, למחסני סחורות ולמספנות, ולהקטין את המכסים שהושתו על הסוחרים הבריטים בגואנגג'ואו (אז קנטון).
המשלחת כללה שלוש ספינות שבראשן אוניית הקו בת 64 התותחים HMS Lion. על סיפונן היו כ-700 איש: דיפלומטים, חוקרים, בוטנאים, מדענים, ציירים, מוזיקאים, חיילים, משרתים ומלחים. כמו כן היו במשלחת שני כמרים סיניים מנפאל, שהיו אמורים לשמש מתורגמנים. אף שלא דיברו אנגלית הם ידעו לטינית. המשלחת הפליגה מספיטהד (Spithead) שמול האי וייט ב-26 בספטמבר 1792 והגיעה לאחר מסע סביב כף התקווה הטובה לטיינג'ין ביולי 1793. האנגלים הודיעו מראש לסינים על כוונתם לשלוח משלחת, בתואנה שהאנגלים רוצים לכבד את צ'יינלונג קיסר סין משושלת צ'ינג לרגל יום הולדתו ה-83, ולהביא לו מתנות בהתאם. באותה תקופה האמינו הסינים בעליונותם התרבותית והמדעית על פני שאר העולם והתייחסו תחילה למשלחת הבריטית כפי שהתייחסו למשלחות שהגיעו מממלכות קרובות דוגמת בורמה, כמשלחת שנועדה להעלות מס לאימפריה הסינית. המשלחת נתקבלה לכן בקבלת פנים מכובדת, וחבריה הובלו לבייג'ינג והתאכסנו בארמון הקיץ.
הקיסר הסיני שהה באותה עת באתר הנופש ההררי בצ'נגדה, שהייתה מכונה אז ג'הול, כ-250 קילומטרים צפונית מזרחית לבייג'ינג. מקרטני יצא מבייג'ינג ב-2 בספטמבר 1793 ונפגש לראשונה עם הקיסר ב-14 בספטמבר 1793 ב"גן עשרת אלפי העצים" שבארמון בצ'נגדה. על פי הסיכום מראש כרע מקרטני ברך לפני הקיסר ולא ביצע השתחוות מלאה (קואוטאו) כנדרש מכל מי שמופיע בפני הקיסר, משום שבכך הוא היה מכיר בעליונותו של הקיסר על פני מלכו שלו. הקיסר והשליחים הבריטים החליפו מתנות ומקרטני מסר לקיסר את מכתבו של המלך ג'ורג' השלישי. מקרטני שהה בצ'נגדה כשבועיים וחזר לבייג'ינג ב-26 בספטמבר. מקרטני ניסה שוב ושוב לפנות אל השר הראשי בממשל צ'ינג לדון בנושאים שבגינם הגיעה המשלחת לסין, ונדחה בנימוס. שנים אחר-כך עלתה טענה כאילו השליחות נכשלה משום שמקרטני סירב להשתחוות בפני הקיסר, אך הסיבה העיקרית הייתה הפער הגדול בתפיסת העולם שבין הסינים לאנגלים. הסינים לא היו מוכנים לנהל משא ומתן דיפלומטי. מבחינתם מקרטני הגיע על מנת לברך את הקיסר ליום הולדתו ומשימתו הושלמה מהרגע שעשה זאת. לאחר שנרמז כי רצוי שיעזוב הוא יצא מבייג'ינג ב-7 באוקטובר ונסע דרך התעלה הגדולה והגיע לקנטון (כיום גואנגג'ואו) בדרך היבשה ב-19 בדצמבר, ושהה בה עד 10 בינואר 1794. משם הפליג למקאו שבה שהה עד 8 במרץ, ולבסוף חזר ללונדון ב-4 בספטמבר 1794. פיטר אובר (Peter Auber), מזכיר הדירקטוריון של חברת הודו המזרחית הבריטית סיכם את הצורה בה התנהלה המשלחת במילים: ”צויין כי השגריר התקבל בנימוס עילאי, התייחסו אליו תוך הכנסת אורחים עילאית, השגיחו עליו בערנות עילאית, וגרשו אותו באדיבות עילאית”
מקרטני הביא עמו מכתב תשובה מהקיסר צ'יינלונג למלך ג'ורג' השלישי שבו הסביר את סירובו לבקשות. המכתב הראה את חוסר ההבנה התהומי של הסינים למצב הגאופוליטי כשהביע את הערכת הסינים לכוונה האנגלית "להתכבד בתועלות" של התרבות הסינית בכך ששלחו את הנציגות לסין, ובנוגע למסחר, כיוון שיש לסינים הכול אין להם כוונה להרחיב אותו. אף על פי שהשליחות הסתיימה בכישלון דיפלומטי, מקרטני לא הואשם כי היה אחראי לכך, ובדיעבד הצליחה המשלחת להשיג מידע חשוב על סין: הפיגור בידע המדעי והרפואי, חולשת הצבא שעדיין השתמש בקשתות וחצים, והשחיתות שפשתה בממשל הסיני.
מקרטני עצמו סיכם את מצבה של סין במילים:
האימפריה הסינית היא ספינת מלחמה מהדרגה הראשונה מיושנת ומטורפת, שרצף של קצינים מוכשרים שעמדו על המשמר עמלו להחזיקה צפה במשך מאה וחמישים השנים האחרונות, וגם לגרום לשכניה להתייחס אליה ביראת כבוד מוגזמת רק בעצם הופעתה ונפחה הגדול. אך בכל פעם שאדם חסר כישרון נטל את הפיקוד על סיפונה, שלום למשמעת ולבטיחות של הספינה. ייתכן שהיא לא תטבע מיד, היא עשויה להיסחף במשך זמן מה כשבר כלי, ואז תתנפץ לרסיסים על החופים, אבל היא לעולם לא תוכל להיבנות מחדש מהיסוד.
משלחת מקרטני לסין חשובה מבחינה היסטורית משום שהיא מציינת הזדמנות שהוחמצה על ידי הסינים להתקדם לקראת סוג כלשהו של דו-קיום עם המערב. כישלון זה בלט אחר כך במאה ה-19 כשהמגעים עם המערב עברו מהמישור הדיפלומטי למישור הצבאי שהתבטאו בתבוסות של ממשל צ'ינג במלחמת האופיום הראשונה והשנייה.