stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בוכטלן
מאפיינים

הלחמניות המתוקות עשויות מבצק שמרים מועשר במילוי פובידל, או ריבה אחרת כלשהי, שוקולד, פרג טחון או גבינת קווארק, מוברשות בחמאה ואפויות בתבנית גדולה כך שייצמדו יחד וניתן יהיה לפרק אותן לאחר האפייה. הבוכטלן המסורתי מלא בפובידל. ניתן להוסיף עליו רוטב וניל, אבקת סוכר או לאכול רגיל וגם חם, על אף שבוכטלן מוגש פושר על פי רוב, בעיקר כמאפה ארוחת בוקר או עם תה. במאה ה-19 הבוכטלן הוכן לפעמים במים רותחים בדומה לכיסונים.
מקור

מוצאו של הבוכטלן הוא מאזור בוהמיה, אך הוא הוא ממלא תפקיד מרכזי במטבח ההונגרי האוסטרי, הסלובקי, הסלובני. בבוואריה בוכטלן נקרא Rohrnudeln, בסלובנית buhteljni, בסרבית бухтле / buhtle או бухтла / buhtla, בהונגרית bukta, בניב קייקווי buhtli, בקרואטית buhtle, בפולנית buchta, בצ'כית כאמור buchta או buchtička, ברומניה, בחבל באנאט, הוא נקרא bucte.
גלריה

בוכטלן תוצרת בית מוגש עם רוטב וניל
בוכטלן צ'כי, תוצרת בית
בוכטלן תוצרת בית עם קרם וניל בצד
ראו גם

גיבניצה
הערות שוליים

↑  "Unterflack : Unterhose | Das Österreichische Wörterbuch". Unterflack : Unterhose | Das Österreichische Wörterbuch (בגרמנית). ארכיון מ-2022-09-28. נבדק ב-2022-05-20.
↑  The Oxford Companion of Sugar and Sweets.
ערך זה הוא קצרמרבנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph114204
בוכו

| בוכו |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: סבוננאים
משפחה:: פיגמיים
סוג:: Agathosma
מין:: בוכו
מינים
 Agathosma crenulata  Agathosma betulina
שם מדעי
 Agathosma

חלקי הצמח Agathosma betulina
בוכו הוא כינויים של שני צמחים בשם Agathosma betulina ו-Agathosma crenulata הנמנים עם משפחת הפיגמיים. מעלי הצמחים הגדלים בדרום אפריקה מפיקים שמנים ותמציות המשמשים כחומרי טעם בתעשיית המזון וכתרופה עממית.
הצמחים גדלים כשיחים בגובה של שני מטר עד שנים וחצי מטר. עליו של A. betulina עגולים יותר מאלו של A. crenulata ועליהם של שני המינים עשירים בשמנים. פרחי הצמחים בצבע לבן-ורוד.
מרכיבים

המרכיבים הפעילים בצמח הם שמן אתרי מסוג דיאוספינל ולימונן.
ויטמינים: בטאקרוטן, ומעט ויטמינים מקבוצת ה-B (למעט 12).
הבוכו עשיר מאוד במינרלים, ביניהם נמנים כאלו החיוניים לגוף: סידן, כרומיום, מגנזיום, אשלגן, סלניום, אבץ ונתרן.
בנוסף מכיל הבוכו טאנינים ומוצילאז'.
שימושים ברפואה עממית

תושבי דרום אפריקה, בעיקר אלו הנמנים עם הקויסן (Khoisan) השתמשו בבוכו כצמח מרפא וממשיכים לעשות בו שימוש עד היום. בשנות החמישים של המאה ה-17 למדו מתיישבים אירופאים מתושבי דרום אפריקה על שימושיו הרפואיים והשימוש בצמח התפשט לאירופה ואמריקה.
באופן מסורתי משתמשים בבוכו לטיפול במגוון בעיות רפואיות, כגון מניעת התכווצויות, להורדת חום, לחיטוי, כתרופה לצינון, כמשתן ומרפא לבעיות בדרכי השתן, לבעיות עיכול, לדלקות מפרקים וכדוחה חרקים.
היום ממליצים מרפאים אלטרנטיביים על השימוש בבוכו כמשתן וכמחטא של דרכי השתן בעת דלקות של דרכי השתן ושל בלוטת הערמונית וכמרפא לדלקות פרקים, שלשול או גזים במעי ופצעים.
פעילות פרמקולוגית

למרות השימוש המסורתי והמודרני שנעשה בבוכו, תכונותיהם הפרמקולוגיות של תמציותיו ושמניו לא נחקרו היטב. מעט המחקרים הקיימים נערכו לרוב אין ויטרו והשפעותיו על בני אדם ומחלות לא נבדקו, למעט מקרים ספורים בהם נבדקו השפעות הצמח על אנשים אך לא באופן מקובל.
בתנאי מעבדה נמצא שלתמציות הצמח תכונות אנטי-בקטריאליות ובמידה פחותה יותר גם לשמניו. כן נמצא שלמרכיבי הצמחים תכונות נוגדות חמצון חלשות.
מחקרים נוספים שנערכו במעבדה הראו שלשמן הבוכו תכונות נוגדות דלקת, שכן למרכיביו אפיניות גבוהה למדיאטורים של דלקת. במחקר שפורסם ללא תהליך של ביקורת עמיתים, נמצא שטיפול בבוכו מפחית דלקת בשרירים שאומצו יתר על המידה.
בניסוי שנערך על קביות נמצא שבוכו גורם להתכווצות בשרירי המעי שלאחריה מגיעה הרפיה של השרירים.
לקריאה נוספת

Moolla A, Viljoen AM. 'Buchu' -Agathosma betulina and Agathosma crenulata (Rutaceae): A review. Journal of ethnopharmacology. 2008 Aug 3. PMID 18725278
הערות שוליים

↑  בוכו באתר אלטנט
↑  בוכו באתר "טבע הריפוי"
↑  Mathia Schwegler, Medicinal and other uses of Southern Overberg Fynbos Plants. (2003) Durban, South Africa. in Moolla & Viljoen, 2008
↑  Moolla & Viljoen, 2008
↑  M. l. Lambert, T. Burgess, T. D. Noakes. The efficacy of Buchu (Arathosarna Betulina) in treating symptoms of pain and swelling from exercise-induced muscle damage, Research Unit of Exercise Science and Sports Medicine,
Sports Science Institute-of South Africa.
↑  Lis-Balchin M.; Hart S.; Simpson E. Buchu (Agathosma betulina and A. crenulata, Rutaceae) essential oils: their pharmacological action on guinea-pig ileum and antimicrobial activity on microorganisms. Journal of Pharmacy and Pharmacology 2001;53:579-582 PMID 11341377
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
אריה מלכיאל קוטלר

| --- | --- |

הרב קוטלר (משמאל) בשיעור של הרב משה שטרנבוך בישיבת לייקווד (ה'תשע"ח)
 לידה:  אפריל 1951 (בן 73) 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  ישיבת לייקווד 
 מקום פעילות:  ארצות הברית
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבה 
 אב:  שניאור קוטלר 
 
הרב אריה מלכיאל קוטלר (נולד ה'תשי"א, 17 באפריל 1951) הוא ראש ישיבת לייקווד בניו ג'רזי וחבר במועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בארצות הברית.
קורות חייו

נולד לרישל ולרב שניאור (בנו של הרב אהרן קוטלר). בנם השני מתוך 9 ילדים. נקרא על שם אבי אמו, הרב אריה מלכיאל פרידמן. מצד אביו הוא נינו של רבי איסר זלמן מלצר.
למד בישיבת בית התלמוד בברוקלין ובישיבת בריסק בישראל. נישא להינדה, בתם של ליפשא (בת הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק) והרב יחיאל מיכל פיינשטיין. הם היו נשואים במשך עשר שנים והתגוררו בירושלים. לא נולדו להם ילדים. בתקופה זו למד בישיבת בריסק. לאחר פטירת אביו, בשנת 1982, מונה בגיל 32 לעמוד בראשות ישיבת "בית מדרש גבוה" בליקווד, הישיבה הגדולה בארצות הברית. הרב אלעזר מנחם מן שך הכריז על מינויו בהלוויה של אביו. אשתו הינדה סירבה להגר עמו לארצות הברית בשל איסור שהטיל סבה, הרב יצחק זאב, על צאצאיו שלא להגר למדינה זו. בלחצה של משפחתה סירבה גם להתגרש. הוא השאיר עבורה גט למקרה שתתרצה, בבית הדין של הרב ניסים קרליץ אך היא סירבה לקבלו. בסופו של דבר קיבל הרב קוטלר היתר מאה רבנים כדי להינשא בשנית, בשנת ה'תשמ"ה (1985) וכעבור מספר חודשים נישא לחנה לאה לבית טיקוצקי. בני הזוג מתגוררים בלייקווד ונולדו להם בת ובן. הינדא עברה להתגורר בבית הוריה בבני ברק וממשיכה בסירובה לקבל את הגט. הפרשה עוררה סערה גדולה בין המחנות במגזר החרדי-ליטאי ושימשה רקע למחזהו של אמנון לוי "שיינדלה".
הרב קוטלר משמש כראש הישיבה, לצד גיסו הרב דוד שוסטאל ובני דודיו הרב ירוחם אולשין והרב ישראל ניומאן.
ספריו

קונטרס הגות תשובה, על הלכות תשובה לרמב"ם, ה'תשס"א
הערות שוליים

↑  "הרב שניאור קוטלר, בן 64, ראש בית המדרש לרבנים בניו ג'רזי", הניו יורק טיימס, 27 ביוני 1982, (אנגלית)
↑  ראו דברי המתנגדים בקונטרס אמת קנה
↑  שיינדלה, באתר www.weilcenter.org.il
↑  טל לוין, שיינדלה: הצגה שלא החליטה מה היא רוצה להגיד, באתר הארץ, 21 בדצמבר 2010
↑  עמוס בונים, אירווינג מ' בונים, 1901-1980, האיש והשפעתו על היהדות האורתודוקסית האמריקנית, הוצאת פלדהיים, 1989, עמ' 244 (אנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310448605171  BnF: cb155264627 (data)  ISNI: 0000 0001 1098 1154  LCCN: nr2003022317  VIAF: 2412804   WorldCat (עם VIAF): 2412804
בד ג'רסי

ערך זה עוסק בסוג בד. אם התכוונתם לחולצה באותו שם, ראו .
בד ג'רסי אינטרלוק
קדמת בד ג'רסי סינגל תחת מיקרוסקופ
בד ג'רסי (או ג'רזי) הוא בד סרוג המשמש בעיקר לייצור ביגוד. במקור הוא היה עשוי צמר, אך כיום הוא עשוי גם מכותנה וסיבים סינתטיים.
היסטוריה

הבד הופק לראשונה בג'רסי שבאיי התעלה, שהיו יצואנים חשובים של בדים סרוגים מאז ימי הביניים.
בשנת 1916, גבריאל "קוקו" שאנל הרגיזה את תעשיית האופנה על ידי שימוש בג'רסי בתקופה שבה הבד היה מיועד אך ורק להכנת בגדים תחתונים. "המעצבת הזו עשתה את הג'רסי למה שהוא היום - אנחנו מקווים שהיא מרוצה", אמר ווג ב-1999. "זה חלק מהחיים שלנו כמעט כמו סרז' כחול."
מבנה הבד

ג'רסי הוא בד סרוג בסריגת ערב, על סט יחיד של מחטים, כאשר כל הלולאות משתלבות באותו כיוון. באופן כללי, הבד נסרג בתפר פשוט.
מאידך, הג'רסי הכפול נסרג באמצעות שני סטים של מחטים, אינו מתכרבל בקצוות (בעת הגזירה) ובעל מבנה בד יציב יותר.
סוגים

הבד יכול להיות עשוי סריג סינגל גמיש מאוד, ולרוב קל משקל, עם צד אחד חלק והצד השני בעל פלומה. כאשר הבד נעשה עם חוט דק, זהו הבד שנעשה בו השימוש נפוץ ביותר לייצור חולצות טריקו.
בנוסף, הבד יכול להיות ג'רסי סרוג כפול (או ג'רסי אינטרלוק), עם מידת גמישות נמוכה יותר. על ידי חיבור של שני סריגי סינגל יחד כך ששני הצדדים החלקים כלפי חוץ, ושני הצדדים בעלי הפלומה אחד כלפי השני, נוצר בד כבד יותר. ג'רסי אינטרלוק משמש לעיתים כסריג חלופי רשמי יותר לבד הפיקה בייצור חולצות פולו והוא בדרך כלל הסריג המועדף על אלו העשויות מכותנת פּימַה.
ג'רסי נחשב בתור בד מצוין ללבוש עטוי, כמו שמלות וחולצות נשים.
ניתן להבחין בין סוגי הג'רסי הבאים:
ג'רסי סינגל
ג'רסי כפול
ג'רסי אינטרלוק
ג'רסי ג'קארד
ג'רסי קלוק
ג'רסי סטרץ'
הערות שוליים

↑  John Lemprière, Portrait of the Channel Islands, London, 1970, ISBN 0-7091-1541-5
↑  Linda Watson, Vogue Twentieth Century Fashion, Carlton Books, 1999, עמ' 112, ISBN 1-85868-517-6
↑  Anstey, H. (Helen), The Anstey Weston guide to textile terms, Great Britain: Weston, 1997, עמ' 95, ISBN 978-0-9530130-0-5
1 2  Ann Ladbury, Fabrics, London: Sidgwick & Jackson, 1985, עמ' 60, ISBN 978-0-283-99196-7
1 2 3  Lesley resswell, Susanna Watkins, Textiles Technology Student Book, Oxford: Heinemann Educational Publishers, 2002, GCSE Design & Technology for Edexcel, עמ' 161, ISBN 978-0-435-41786-4
↑  לבוש עטוי הוא יריעת בד שנעטפת סביב הגוף ומוחזקת אך ורק בעזרת סיכות, פינים, קשרים וכדומה. דוגמה ללבוש עטוי היא טוגה.
ערך זה הוא קצרמרבנושא טקסטיל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בד"ץ מחזיקי הדת

חותמת הכשרות של בד"ץ מחזיקי הדת
השחיטה הראשונה של 'בד"ץ מחזיקי הדת'. בתמונה אב"ד נאראל, אב"ד פרעמיסלא והרב שמואל זאב רוט אב"ד איהל. מאחור הרב שובקס ומימין הרב חיים יחיאל רויטמן
ישיבה שבועית של הדיינים
בד"ץ מחזיקי הדת הוא בית דין וגוף כשרות של חסידות בעלז בישראל.
היסטוריה

בית הדין הוקם בשנת תש"מ (1980), בהרכב הדיינים הרב ישעיה שנייבאלג (רבו של בני ראם), הרב שמואל זאב ראטה (דומ"צ באויהעל ובהמשך רב החסידות באנטוורפן), הרב משה שובקס (ראש ישיבת בעלז) והרב חיים יחיאל רויטמן.
הקמתו לוותה בהתנגדות חריפה של העדה החרדית, בטענה שאין רשות לפתוח בית דין בירושלים ללא הסכמתם.
גוף כשרות

בהמשך הוקמה מערכת כשרות מטעם בית הדין. בראש המערכת עמדו הרב חיים יחיאל רויטמן, הרב יצחק צבי שפרינצלס, הרב יוסף אפרתי והרב חיים דוד שובקס. בין החברות שעליהן מפקח בית הדין הן טבעול ותנובה. לבד"ץ היו מערכות שחיטה עצמאיות. בשנת תש"ע התאחדו עם התאחדות קהילות החרדים בארץ הקודש ולאחר סגירתו הצטרפו למערכת השחיטה קהילות החרדים (של הרב ישראל פישביין מחסידות גור).
חברי הבד"ץ

בין חברי הבד"ץ:
הרב שמואל ישכר רוזנגרטן (כיהן גם כראש ישיבות בעלז, נפטר בתש"ף)
הרב חיים צבי שפירא (ראש בית הדין, ראש ישיבת בעלז בבני ברק ורב קהל חסידים רמת אהרן)
הרב חיים פסח הורוביץ (רב החסידות באשדוד)
הרב יעקב גרינוולד (רב בית הכנסת קהילות יעקב וראש כולל עיון של החסידות בבני ברק)
הרב אברהם צבי דירנפלד (רב החסידות בבית שמש וראש כולל עיון של החסידות בירושלים)
הרב מאיר צבי ברנד (ראש כולל שומרי החומות)
הרב שמאי קהת הכהן גרוס (דיין ופוסק החסידות)
הרב פינחס ליבוש פדווא (היה רב החסידות בציריך-שווייץ, באמסטרדם ובקריית גת. מאז 2022 רב החסידות באנטוורפן.)
הערות שוליים

↑  ידיעה על הקמת מערכת הכשרות בידיעון מחזיקי הדת תשמ"ט
↑  משה ויסברג, התרגשות באנטוורפן: רב חדש מונה בקהילה, בחדרי חרדים, 31 באוגוסט 2022
ערך זה הוא קצרמרבנושא יהדות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ארנסט פון ריכל

| --- | --- |

ארנסט פון ריכל
 לידה:  21 ביולי 1754 ציצנף, ממלכת פרוסיה ממלכת פרוסיה (1750-1801)
 פטירה:  14 בינואר 1823 (בגיל 68) הזלאו, ממלכת פרוסיה ממלכת פרוסיה (1803-1892)
 מדינה:  ממלכת פרוסיה 
 השתייכות:  ממלכת פרוסיה (1803-1892) הצבא הפרוסי
 תקופת הפעילות:  1770–1813 (כ־43 שנים)
 דרגה:  גנרל חיל הרגלים
 פעולות ומבצעים
 מלחמת הירושה הבווארית   מלחמות המהפכה הצרפתית   המלחמות הנפוליאוניות
 עיטורים
 מסדר העיט השחור 
 
ארנסט פון ריכל (בגרמנית:‏ Ernst von Rüchel;‏ 21 ביולי 1754 – 14 בינואר 1823), היה גנרל פרוסי שפיקד על כוחות פרוסיים במהלך המלחמות הנפוליאוניות, אולם נחל מפלה בולטת בקרב ינה-אאורשטדט.
ביוגרפיה

פון ריכל נולד ב-21 ביולי 1754 בציצנף, שהייתה חלק מממלכת פרוסיה, לאדם גאורג פון ריכל שהיה קצין פרוסי, ולאגנס אוגוסטה הדוויג לבית פון שנל.
בשנת 1770 הצטרף ארנסט לצבא הפרוסי, ובשנת 1774 הוסמך כלוטננט ברגימנט הרגלים ה-27. בשנת 1777 מונה פון ריכל לשליש הרגימנט, ובתפקיד זה שימש במהלך מלחמת הירושה הבווארית. בשנת 1782 הוצב פון ריכל תחת חסותו של גנרל פרידריך כריסטוף פון זאלדרן במטהו של פרידריך הגדול, ובתפקיד זה העביר כמה רפורמות חשובות בצבא.
בתקופת מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה איבטח פון ריכל את נסיגת הצבא בשנת 1792 בשמפאן, והוביל את ההסתערות לעבר פרנקפורט. במהלך המצור של מיינץ פיקד על כוח מעורב תחת פיקודם של היינריך פון קלייסט ופרידריך כריסטיאן לאוקהארד, ובמהלך המצור על לנדאו אף היה מפקד הכוח הפרוסי באופן זמני. לאחר מכן התקדם פון ריכל בסולם הדרגות בצבא, ויחד עם חבירו גבהרד לברכט פון בליכר נחשב לאחד הטובים ממפקדי הצבא הפרוסי. בהמשך מילא פון ריכל תפקידים דיפלומטיים במנהיים, קאסל ודרמשטאדט, ולאחר מכן אף שירת בסנקט פטרבורג בחצר אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה. לאחר שלום בזל בשנת 1795 הכין פון ריכלתוכניות להקמת צי מלחמתי, ובשנת 1797 מונה על ידי פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה למפקד האקדמיות הצבאיות בצבא הפרוסי.
בשנת 1806 מונה פון ריכל למפקד אחד הכוחות שיועדו להילחם בנפוליאון, והוצב עמו בין ינה לויימאר. ב-14 באוקטובר הותקף כוחו של פרידריך לודוויג, נסיך הוהנלוהה-אינגלפינגן בינה על ידי הצרפתים, אולם הנסיך הוהנלוהה פנה לפון ריכל בבקשת עזרה מאוחר מדי, ובשל כך לא הצליח פון ריכל לשנות את תמונת הקרב, והצבא הפרוסי נחל מפלה כבדה בקרב ינה-אאורשטדט. לאחר הקרב נמלט פון ריכל לשטטין ומשם לקניגסברג, שם מונה לתפקיד המושל הכללי. פון ריכל טיפח יחסים קרובים עם המלכה לואיזה, והיה ממונה על הקמת ה"פרייקור". בשנת 1813 עם פרוץ המערכה בגרמניה כחלק מהקואליציה האנטי-צרפתית השישית, ביקש פון ריכל מפרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה לקבל תפקיד פיקודי, אולם המלך סירב לתת לו כל תפקיד בצבא.
פון ריכל התגורר בפומרניה, ובשנת 1819 היה ממקימי המוזאון הלאומי בברלין, וב-14 בינואר 1823 מת בביתו בהזלאו.
משפחתו

בשנת 1786 התחתן פון ריכל עם קרולינה הנרייטה פון ארנשטדט, בתם של כריסטיאן היינריך וילהלם פון ארנשטדט, שהיה אוברסט פרוסי ושרתו של פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה, והברונית אלברטינה הנרייטה קרולינה פון גוידר לבית רבנשטיינר, אולם אשתו מתה רק שמונה ימים לאחר חתונתה. לאחר מותה ללא עת, התחתן פון ריכל בשנת 1788 עם פיליפינה יוהנה אליזבת פון ארנסטהאוזן, בתו של ויקטור טוביאס ארנסט פון ארנסטהאוזן ויוהנה אמליה ברייטשפראך. מנישואים אלו נולדו לו שתי בנות:
אליזבת (1789–1816), התחתנה עם יוליוס פרידריך גוטלוב פון פלמינג.
אלברטינה (1790–1831), התחתנה עם יקוב פרידריך פון רוחל-קלייסט.
בד דמשק

דמשק משי, איטליה המאה ה-14.
בד דמשק (בערבית: دمشق) הוא בד עם הדפס או עיצוב שנארג הפוך על הבד בתהליך האריגה.
תהליך האריגה

אריגת בד דמשק היא אחת מחמש טכניקות האריגה הבסיסיות של מרכזי האריגה הביזנטיים והמזרח תיכוניים של ימי הביניים הקדומים.
במאה ה-2 פותח בסין נול  המשיכה לאריגה של משי. נול המשיכה הותאם לאריגה של בד דמשק עם דפוסים או עיצובים שלעיתים היו מסובכים ביותר לאריגה. ייתכן שהסינים ייצרו בד דמשק כבר בשושלת טאנג במאה ה-6. הסינים השתמשו בעיקר בחוט משי.
בד דמשק ארוג מחוטי משי, צמר, פשתן, כותנה או סיבים סינתטיים. בדי דמשק שזורים בחוט שתי אחד ובחוט ערב אחד, בדרך כלל ההדפס או העיצוב מתקבל בצד של חוט השתי בגוון מבריק.
בתחילת המאה ה-19 הומצא הנול של ז'אקאר ונודע כמכונה הראשונה שפעלה בעזרת כרטיסי ניקוב. כיום רוב ייצור בדי דמשק ממוחשב, ומבוצע באירלנד ואיטליה.
היסטוריה

השם דמשק מקורו מהעיר דמשק בסוריה, חלק מדרך המשי, שהיה מרכז מסחר וייצור חשוב באותה תקופה. בדמשק ייצרו את הבד החל מימי הביניים. בדי הדמשק התמעטו לאחר המאה ה-9 מלבד בספרד האסלאמית. בדי דמשק הובאו לאירופה במאה ה-11 על ידי הצלבנים שעברו דרך העיר דמשק. במאה ה-13נעשה שימוש של בדי דמשק בבתי מלוכה ואצולה.
המילה "Damask" הופיעה לראשונה בשפה מערב אירופאית באמצע המאה ה-14 בצרפתית. במאה ה-13 נארגו בדי דמשק על נולים באיטליה, בעיר לוקה ובצפון צרפת בערים אמיין וקאין. הדוגמה הנפוצה שנארגה על הבד הייתה של מעוינים. סגנון זה נקרא “Venetian weave”.
מהמאה ה-14 עד ה–16, רוב בדי הדמשק נארגו בצבע לבן, עם הדפסי סאטן מבריק. בדי דמשק דו-צבעוניים היו בעלי חוטי שתי וערב בצבעים מנוגדים כשלפעמים הוספו חוטי זהב וחוטים מתכתיים אחרים.
בתחילת המאה ה-16היה המקור העיקרי של בדי דמשק מאזור פלנדריה (כיום, האזור הפלמי של בלגיה). במאה ה-16 האזור היה חלק מארצות השפלה הספרדיות, ומאוחר יותר הרפובליקה ההולנדית. רוב הייצור התקיים בעיר קורטרייק. החוטים היו חוטי פשתן אשר גודלו בשפע במדינות קרות בצפון אירופה. מלכים נהגו לתעד ניצחונות בקרבות באמצעות ציורים על גבי הבדים וכן סמלים ודמויות של בתי המלוכה השונים באירופה. בסוף המאה ה-16, עקב מלחמות דת באזור ושינויים תכופים בשליטת האזור, נדד יצור הדמשק לשוודיה, אירלנד, סקוטלנד והולנד. הצרפתים והאנגלים, שהיו הלקוחות הגדולים ביותר, המשיכו לרכוש את בד הדמשק מתוצרת קורטרייק, שנחשב לאיכותי.
עיצובי מפות השולחן הושפעו מאוד מתיעוד מסורת עריכת שולחנות של אצולה ומציירים פלמים. ציירי הארלם ההולנדים ציירו עבור בד דמשק. לכל דוגמת בד או פריט ניתן שם על פי העיצוב או הדפוס הארוג בו.
במאה ה-18 וה-19, התרחב הייצור לצרפת וצפון אירלנד. באירלנד תעשיית הדמשק התרחבה עם הקמת בתי אריגה על ידי וויליאם קולסון. בתי אריגה אלה עדיין פועלים.
חשיפה ומכירה לקהל הרחב של מפות שולחן מבד דמשק ברשתות גדולות התאפשרה עקב ירידה מחירי עלות הייצור בצפון אירלנד בה שכר הפועלים היה נמוך ביותר.
במאה ה-18, בין השנים 1785–1792 פיתח אדמונד קרטרייט, כומר אנגלי, את הנול המונע על ידי כוח מכני ולא בכוח אדם. נול זה חולל מהפכה בתחום הטקסטיל, וממנו התפתחו מאוחר יותר הנולים האוטומטיים והממוחשבים המשמשים כיום בתעשייה, ואשר באמצעותם ניתן לארוג דוגמאות בד סבוכות מאוד.
שימוש מודרני

עד תחילת המאה ה-20, בד דמשק נחשב הבד היחיד המתאים לפאר את שולחנם של בתי מלוכה ואצולה. על בדי הדמשק הוטבעו סיפורי בית המלוכה, ניצחונות במלחמות, סמלים משפחתיים, ראשי תיבות של מחותנים, אירועי משפחה מיוחדים ועוד. בתי מלוכה אירופיים מחזיקים עד היום מלאי של מפות אלו. ניתן למצוא כמה דוגמאות של אוספים אלה במוזיאונים באירופה.
במהלך המאה ה-20 יצר האמן ההולנדי כריס לבו מספר רב מאוד של עיצובים לבד דמשק עבור מפות שולחן. הוא נשלח למחנה הריכוז דכאו לאחר שסייע בהצלת יהודים, שם מת ב-1945. הוא הוכר כחסיד אומות העולם ושמו מופיע ביד ושם.
בדי דמשק שימושיים בעיקר במפות שולחן ובבדי ריפוד, לעיתים הם משמשים גם לבגדים בתעשיית האופנה, בשל הרבגוניות והגימור האיכותי בעל דימוי יוקרתי. בעזרת האור, ההדפסים המבריקים על הבד משתקפים באופן שונה על הבד לפי מיקום המתבונן. ההדפסים בולטים באור יום ופרטי ההדפס נראים במיטבם כאשר אור מוקרן עליהם בזווית חדה. כשהמפה נפרסת על השולחן, העין תופסת את המשחק בין חלקים מבריקים וחלקי המט.
בד דמשק נארג בנול ז'אקאר ממוחשב. בדרך כלל באריגים בצבע מונוכרומטי (בצבע יחיד) בסיבי משי, פשתן או בסיבים סינתטיים, עם הדפסים של פרחים, פירות, ציורים של אמנים, וראשי תיבות של הרוכשים'. ניתן למצוא בתי אריגה של בד הדמשק, רק באיטליה ובאירלנד.
הערות שוליים

↑  נול משיכה, באתר www.antiquities.org.il
↑  drawloom | weaving | Britannica, www.britannica.com (באנגלית)
1 2  Damask, Encyclopedia Britannica (באנגלית)
1 2  Francoise de Bonneville, foreword by Marc Porthault, The Book of Fine Linen, Paris, France: Flammarion, 2011, עמ' 181-189, ISBN 978-2080135575
↑  Venetian weave, www.seevenice.it
↑  A DAMASK LINEN HISTORICAL NAPKIN DEPICTING THE CAPTURE OF LILLE, www.christies.com (באנגלית)
↑  The Coulsons of Lisburn: Damask Manufacturers, www.lisburnmuseum.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007540965805171  BnF: cb121024397 (data)  GND: 4297913-4  LCCN: sh85035564 
דגם בד דמשק
בית אוברנוביץ'

| --- | --- |

 מדינה:  סרביה
 תארים:  נסיך סרביה מלך סרביה
 מייסד:  מילוש אוברנוביץ'
 השליט האחרון:  אלכסנדר הראשון, מלך סרביה
 תקופת השושלת:  1815–1903 (כ־88 שנים)
 אתניות:  סרבית
בית אוברנוביץ' (בסרבית: obernovići ,Обреновићи) היה בית אצולה אשר שלט בסרביה בין השנים 1815–1842, ושוב בין 1858–1903. ראש הבית שלט בתחילה כנסיך סרביה, ובהמשך כמלך סרביה.
היסטוריה

מילוש אוברנוביץ' הוביל באפריל 1815 את המרד הסרבי השני כנגד האימפריה העות'מאנית. העות'מאנים דיכאו את המרד אולם בסופו של דבר הסכים המושל עלי פאשה לשאת ולתת עם אוברנוביץ'. בהתאם להסכם, קיבלה סרביה אוטונומיה תחת השלטון העות'מאני בשם "נסיכות סרביה", ומילוש אוברנוביץ' הוכר כשליטה הבלתי מעורער, בעל תואר נסיך. צווי הסולטאן משנת 1830 ו-1833 הרחיבו זכויות אלה לשטח גדול יותר והפכו את סרביה לנסיכות שבראשה עמד אוברנוביץ' כנסיך בעל זכויות הניתנות להורשה.
מילוש היה שליט אוטוקרטי, ולא אהוד במיוחד על בני עמו. ב-1839 הוא נאלץ לוותר על הכתר לטובת בנו מילאן אוברנוביץ'. מילאן היה חולה עוד לפני כן, ונפטר שבועיים לאחר שעלה לשלטון. ייתכן שהוא כלל לא ידע שהוכתר. במקומו עלה לשלטון אחיו, מיכאילו אוברנוביץ'. ב-1842 סולק מיכאילו מהשלטון, ובית קאראג'ורג'ביץ' עלה לשלטון בסרביה. ב-1858 חזר מילוש אוברנוביץ' בגיל 78 לשנתיים נוספות בשלטון בסרביה עד יום מותו. לאחר מותו, שוב הוכתר במקומו בנו, מיכאילו. ב-1868 נרצח מיכאילו, ויורשו המאומץ, מילאן אוברנוביץ' בן ה-14 עלה לשלטון. ב-1882 הכריז מילאן על התנתקות סופית מהשלטון העות'מאני, על הקמת ממלכת סרביה, ועל עצמו כ"מילאן הראשון, מלך סרביה". ב-1889 מת מילאן, ובנו אלכסנדר הראשון עלה לשלטון.
ב-1903 נרצח אלכסנדר בארמונו יחד עם אשתו דראגה מאסין, במהלך הפיכה צבאית שהונהגה בידי קולונל דרגוטין דימטרייביץ' ("אפיס"). לא היו לו ילדים, והפרלמנט הסרבי הכתיר את פטר הראשון מבית קאראג'ורג'ביץ' כמלך החדש. בית אוברנוביץ' איבד את השליטה בסרביה לעד.
ביטיס פרינגיי

| ביטיס פרינגיי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: נחשים
משפחה:: צפעיים
סוג:: ביטיס
מין:: ביטיס פרינגיי
שם מדעי
 Bitis peringueyi ‏בולנז'ר, 1888
תחום תפוצה


ביטיס פרינגיי (שם מדעי: Bitis peringueyi) הוא מין נחש ארסי מהסוג ביטיס החי בדרום-מערב אפריקה. קרוי על שם החוקר לואי פרנגה (אנ')‏ (1855 – 1924).
מאפיינים

לביטיס זה גוף קטן ומסורבל המגיע לאורך 20–27 ס"מ ויכול להגיע עד 32 ס"מ, חי במדבר נמיב בנמיביה (שם הוא מצוי בעיקר בואלוויס ביי) ועד דרום אנגולה. כמו לרוב חברי הסוג הראש שלו גדול ומעוגל עם עיניים גדולות, כתומות בעלות קרום רגיש במקום עפעפיים ולשון ארוכה העוזר לו בהרחה. הקשקשים מגודלים והגוף מגושם ובעל קשקשים זהובים עם פסים דקיקים לבנים. הבטן לבנה או צהבהבה והזנב הקטן אפור או כהה יותר. כמו רוב הנחשים, גם נחש זה צריך את חום השמש כדי להתחמם והמדבר הוא מקום טוב לכך, אך בשלב מסוים הוא צריך להימלט ממנה ולהתחפר אל תוך החול.
הביטיס הוא נחש ארסי ההורג את טרפו במהירות באמצעות שיניו. הוא מסתתר מתחת לחול, מסתווה וממתין במארב לטרף קטן שיחלוף ומכיש במהירות. הטרף העיקרי הוא לטאות קטנות מהסוגים לטאה שטוחת-אף ו-Ptenopus. לטאות אלה עשירות בנוזלים והן מספקות לו נוזלים שמצויים במחסור במדבר. הוא מסוכן גם לאדם ישנם מעט אנשים בסביבתו כך שמספר המוכשים קטן וגם הארס שלו נמוך יחסית בהשוואה לבני סוגו.
הערות שוליים

↑  ביטיס פרינגיי באתר הרשימה האדומה של IUCN
ארנסט פהר

| --- | --- |

 לידה:  21 ביוני 1956 (בן 68) Hard, אוסטריה 
 ענף מדעי:  מיקרו-כלכלה, כלכלה ניסויית, כלכלה התנהגותית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וינה 
 מוסדות:  אוניברסיטת ציריך  האוניברסיטה הטכנית של וינה 
 תלמידי דוקטורט:  Johannes Haushofer, Frédéric Schneider, Laura Monika Buzdugan 
 פרסים והוקרה:  Clarivate Citation Laureates (2009)  עמית החברה האקונומטרית (2008)  פרס מרסל בנואה (2008)  העיטור האוסטרי למדע ואמנות (2012)  פרס גוסן (1999)  פרס הקרדינל איניצר  עמית האגודה למדעי הפסיכולוגיה  Gustav Stolper Prize  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  פרס גוטליב דאטוויילר 
 אתר רשמי
 
ארנסט פהר (גרמנית: Ernst Fehr; נולד ב-21 ביוני 1956) הוא כלכלן אוסטרי, ראש המכון למחקר אמפירי בכלכלה שבאוניברסיטת ציריך. פהר ידוע בשל מחקריו הבולטים בכלכלה התנהגותית ובתחום המתפתח של נוירו-כלכלה, בהם שיתף פעולה עם חוקרים מענפים אחרים כגון ביולוגיה ופסיכולוגיה.
קורות חייו

פהר נולד בעיר הרד וגדל בעיר הורברנץ שתיהן במדינת המחוז פורארלברג באוסטריה. את התואר הראשון עשה בקולג' למנהל עסקים שבברגנץ ואת לימודי התואר השני והדוקטורט בכלכלה, אותו סיים ב-1986, עשה באוניברסיטת וינה. במקביל ללימודי הדוקטורט עבד כעוזר מחקר במכון למימון ציבורי ומדיניות כלכלית ובאוניברסיטה לטכנולוגיה של וינה. לאחר שנה בה שימש כעמית מחקר בבית הספר לכלכלה של לונדון חזר פהר ב-1989 לאוניברסיטה לטכנולוגיה, סיים את ההביליטציה והתמנה ב-1991 לפרופסור משנה. מאז 1994 עומד פהר בראש המחלקה למיקרו-כלכלה ומחקר כלכלי ניסויי בפקולטה לכלכלה ומדעי המחשב של אוניברסיטת ציריך.
פהר הוא חבר באקדמיה הלאומית הגרמנית למדעים לאופודינה וחבר כבוד באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים והאקדמיה האמריקאית לפוליטיקה ומדעי החברה. ב-2008 כיהן כנשיא ההתאחדות האירופאית לכלכלה. ב-1999 זכה בפרס גוסן (Gossen Prize), פרס מטעם אגודת הכלכלה הגרמנית, המוענק לכלכלנים בולטים מתחת לגיל 45 וב-2008 זכה בפרס מרסל בנואה, הפרס הוותיק והיוקרתי ביותר למדעים שמוענק בשווייץ.
פהר חבר במועצת העורכים של מספר כתבי עת אקדמיים יוקרתיים, בהם Science וה-Quarterly Journal of Economics.
פהר נשוי ואב לשני ילדים.