stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב שרת
הערות שוליים

↑  תום שגב, תוכניות הזוועה של שר הביטחון לבון: טרור בסוריה ובעזה "כדי שיהיה שמח", באתר הארץ, 23 באוגוסט 2007
↑  ורד לי, וגם עמוד ענן, באתר הארץ, 4 בדצמבר 2012
↑  אתר הספרייה הלאומית, ערך: אלדמע גיל, "נמה יפו", 3 קולות, ארכיון, סדרה בי
↑  למה לרדת על המתרגם, באתר הארץ, 25 באפריל 2004
↑  יעקב שרת - יקיר העיר תל אביב news1, אלי אלון, 21 במאי 2019
↑   רועי צ'יקי ארד, בגין ובן צבי בפנים, גולדה ושרת בחוץ; מנהיגים מסוימים מונצחים, השאר לא, באתר הארץ, 6 באוקטובר 2013
 עופר אדרת, בניו של משה שרת מסתכלים בקנאה על גנדי, באתר הארץ, 22 באפריל 2016
↑   עופר אדרת, גם משה שרת שבר שתיקה - וצונזר, באתר הארץ, 22 בינואר 2016
↑  אורית שרת פורטר בפייסבוק
↑  https://www.facebook.com/msharett/
| משה שרת |
| --- | --- | --- |
| משפחתו | יעקב שרתוק (אב) • פניה שרתוק (אם)  • צפורה (רעיה) • יעקב (בן) • יעל (בת) • חיים (בן) • יהודה (אח)  • דב הוז (גיס) • אליהו גולומב (גיס) |  |
| הנצחתו | נווה שרת • רמת שרת • ארכיון מפלגת העבודה • אתר הזיכרון למשה שרת • קריית שרת • העמותה למורשת משה שרת |  |
| ראש ממשלת ישראל השני | ראש ממשלת ישראל השני |  |
| ממשלות | ממשלת ישראל החמישית (1954–1955) • ממשלת ישראל השישית (1955) |  |
| אירועים בכהונתו | העסק הביש • מסעו לאסיה (1956) • אסון מעגן (1954) • ביקור או נו בישראל (1955) • מבצע אלקיים (1955) |  |
| שונות | נאום הדגל • בית כהן-שרת |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297151005171  PLWABN: 9812485751105606  BnF: cb13743316j (data)  GND: 1089898312  ISNI: 0000 0000 6653 3521  LCCN: n84007109  MusicBrainz: 10ff047a-df00-4552-b619-9cfd9485ffe0  NKC: jo20191054643  RERO: 02-A020067764  SUDOC: 166950564  VIAF: 2649872   WorldCat (עם VIAF): 2649872
מרדכי אברמובסקי

הרב מרדכי אברמובסקי (נולד ב-י"ג בשבט ה'תש"ז, 3 בפברואר 1947) רבה של זכרון יעקב. לשעבר רב צבאי שמילא שורת תפקידים בצה"ל, בין השאר מפקד הישיבה הצבאית וראש ענף זיהוי חללים.
קורותיו

נולד בלודז' שבפולין להורים שנישאו לאחר מלחמת העולם השנייה. בשנת 1949 עלה עם הוריו לישראל. גדל בזכרון יעקב, למד במדרשית נעם, ולימים מונה לחבר הנהלת המדרשייה. לאחר מכן למד בישיבת חברון בירושלים, קיבל סמיכה לרבנות מראשי הישיבה הרב יחזקאל סרנא והרב משה חברוני. נישא לאסתר נויגרשל, אחותו של הרב מרדכי נויגרשל.
בשנת 1973 התגייס לצה"ל. לאחר קורס רבנים צבאיים מונה לרב של מרחב שלמה. זמן קצר לאחר מינויו פרצה מלחמת יום הכיפורים, והוא מונה לרב פיקודי. שימש כרב צבאי במשך כ-23 שנים. כרב הגדנ"ע ריכז את חידון התנ"ך העולמי לנוער יהודי בסוף שנות ה-70. בתקופת מלחמת שלום הגליל שימש כרב חיל הרגלים ושירת כרב אוגדתי בלבנון. במסגרת תפקידו כמפקד הישיבה הצבאית ייסד את לימוד הדף היומי בצה"ל. את תפקידיו בצבא סיים כראש ענף זיהוי חללים בתקופת ההכנה למלחמת המפרץ ובמהלכה.
בי"ג בטבת תשנ"ג (6 בינואר 1993) נפטר הרב יקותיאל עזריאלי, רבה של זכרון יעקב. בג' בטבת תשנ"ו (דצמבר 1995) נבחר תחתיו הרב אברמובסקי לתפקיד. מונה לכהן למשך תקופה גם כרבה של בנימינה. בשנת 2002 התמודד על חברות במועצת הרבנות הראשית, אך לא נבחר. הוא מפעילי מרכז רבני ארץ ישראל (נוסד ב-2008). כמו כן הוא מארח את כינוסי ימי עיון של רבני ישראל הנערכים אחת לתקופה בזכרון יעקב.
בשנת תשע"ב  התבקש על ידי הרבנים הראשיים ומועצת הרבנות הראשית למלא את תפקיד הרב האחראי על מערך הכשרות והנישואין בעיר חיפה.
בנו הרב נתן אברמובסקי הוא ראש חבורות ההלכה בישיבת מיר.
בנו הרב יוסף אברמובסקי הוא ראש ישיבת קניין דעת בבית שמש.
בנו הרב ישראל אברמובסקי הוא ראש ישיבת בית מדרש תורה והלכה ירושלים.
בנו הרב שמואל אברמובסקי מכהן כראש כולל מרכז לתורה והוראה בפתח תקווה.
ספרו

אבן ישראל - יסוד משנתו החינוכית בו מעמיד במרכז את הקשר בין אבות ובנים כבסיס ויסוד להמשך קיומו של עם ישראל.
ניצן דמארי

ניצן דמארי (נולד ב-13 בינואר 1987) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הבלם, וכיום מאמן קבוצת הנוער של הפועל רעננה. אחיו הוא הכדורגלן עומר דמארי.
קריירה

דמארי התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מכבי פתח תקווה. ב-19 באוגוסט 2006 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 0–1 לבית"ר ירושלים במסגרת גביע הטוטו. ב-4 בנובמבר 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-80 בהפסד 0–2 למ.ס. אשדוד. ב-3 במרץ 2007 פתח דמארי לראשונה בהרכב הקבוצה, בניצחון 4–2 נגד מכבי הרצליה. לזכותו של דמארי 10 הופעות במדי הנבחרת הצעירה, ובשנת 2007 הוא השתתף עמה באליפות אירופה לנבחרות צעירות בפעם הראשונה שהנבחרת העפילה לטורניר.
ב-19 בדצמבר 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בהפסד 2–3 נגד הפועל עכו. בעונת 2009/2010 הפך דמארי לשחקן הרכב קבוע בקבוצה, אך בעונה שלאחר מכן שותף רק ב-17 משחקי ליגה. בעונת 2011/2012 ירדה מכבי פתח תקווה לליגה הלאומית, ובעונה שלאחר מכן חזר דמארי להרכב הפותח וסייע לקבוצה להעפיל בחזרה לליגת העל. במרץ 2014 קיבל דמארי את סרט הקפטן במקומו של עומר גולן שפרש ממשחק פעיל.
בקיץ 2014 סיים דמארי את חוזהו במכבי פתח תקווה, וחתם במכבי הרצליה מהליגה הלאומית. לאחר עונה אחת בקבוצה פרש דמארי ממשחק פעיל.
בשנת 2016 מונה דמארי למאמן קבוצת נערים ג' של מכבי פתח תקווה, ובשנת 2017 החל לשמש כעוזרו של אורי אוזן, מאמן קבוצת הנוער של המועדון. בפברואר 2018, בעקבות התפטרותו של אוזן, מונה דמארי למאמן הראשי של קבוצת הנוער.
כיום דמארי משמש כאיש צוות בבית הספר מעוף שבפתח תקווה.
חתם בקבוצת הנוער של הפועל רעננה כמאמן ראשי לעונת 2024/25
עד האהבה

| --- | --- |

 סינגל בביצוע אביתר בנאי
 מתוך האלבום Live at TEDER
 יצא לאור:  23 באפריל 2018
 מקום הקלטה:  אולפן ההקלטות של אסף אמדורסקי
 שפה:  עברית
 אורך:  4:18
 כתיבה:  אביתר בנאי
 לחן:  אביתר בנאי
 הפקה:  אסף אמדורסקי
 עיבוד:  אסף אמדורסקי
"עד האהבה" הוא שיר של הזמר-יוצר הישראלי אביתר בנאי. השיר נכתב והולחן על ידי אביתר בנאי, עובד והופק בידי אסף אמדורסקי ויצא לאור ב-23 באפריל 2018.
יצירה ויציאה לאור

ב-23 באפריל 2018, כשנה לאחר שהזמר-יוצר הישראלי אביתר בנאי הוציא את אלבום האולפן השישי שלו, "לשונות של אש", יצא לאור שירו "עד האהבה" שכתב והלחין יחד עם עיבוד והפקה של אסף אמדורסקי. ביולי 2022 נכלל השיר באלבום ההופעה הראשון של הזמר, Live at TEDER.
וידאו קליפ

הווידאו קליפ של השיר בוים ונערך על ידי שי אשרי, צולם בידי דוד סטרז'מייסטר ושחר בארי ויצא לאור ביום צאת השיר. בשיר נראים בנאי ואמדורסקי כשהם מקליטים ועובדים על השיר באולפן ההקלטות של אמדורסקי. בסופו של הקליפ נשמע בנאי אומר כי הוא "לא בטוח שהמודולציה הזאת זה משהו שצריך להשאיר אותו".
ניתוח מוזיקלי

בן שלו מ"הארץ" כתב כי העובדה שגם המודולציה החריגה וגם ההערה המתלבטת של בנאי לגביה הושארו בפסקול - מעידה על האופי החריג של התמרון הזה בשפה המוזיקלית של הזמר. הוא הוסיף כי גם הפריצה הדרמטית מהבית לפזמון הינה דבר חריג בשפה המוזיקלית של בנאי, בה המעברים מהבית לפזמון נוטים להיות רכים מאוד.
על פי מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי השיר הוא עדות לבגרות מתוך תובנה, שבמקומות אחרים בארצות רחוקות לא נמצא פתרון למצוקת הפחדים וההתלבטויות. הוא עוצר את המרדף ומוכן לקחת אחריות מלאה על החיים והמשתמע מהם. ה"תבוסה" היא בעצם ההודאה ש"שם" לא נמצא הפתרון. את התשובות יש לחפש בנפש פנימה.
קבלה

בן שלו כתב כי הניסוי של בנאי בשיר, בו הוא יוצא מעורו הרגיל, הצליח ו"נשמע נכון", זאת בעיקר בזכות קולות הרקע של החצוצרן־קלידן רועי חרמון ונוכחותה המהדהדת של המילה ”מובס” דווקא בתוך ההקשר של הבעה קולית אינטנסיבית, ודווקא אחרי המלים ”חציתי יבשות, כבשתי ערים ומדינות”.
יוסי חרסונסקי ציין כי השיר מראה שאביתר נאמן לדרכו המוזיקלית גם כאדם מאמין, הוא עדיין שר על לבטים פנימיים, חושף את אשר מקנן בנפשו, ונשמע כמי שפיו וליבו שווים.
מיקומי שיא > מצעדים שבועיים

|   ‏‏‏  2018> מדינה |   ‏‏‏  2018> מצעד |   ‏‏‏  2018> מיקום שיא |   ‏‏‏  2018>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 6 |  |
הערות שוליים

↑  מאיה כהן, שיר חדש לאביתר בנאי, באתר ישראל היום, 24 באפריל 2018
↑  עד האהבה: אביתר בנאי בסינגל חדש ומפתיע•צפו, באתר "סרוגים", 23 באפריל 2018
1 2 3 4   אביתר בנאי - עד האהבה // Eviatar Banai - Ad HaAhava, סרטון בערוץ "אביתר בנאי", באתר יוטיוב (אורך: 04:18)
↑   עד האהבה (Live at TEDER), סרטון בערוץ "Eviatar Banai - Topic", באתר יוטיוב (אורך: 04:07)
1 2 3   בן שלו, אביתר בנאי יוצא סוף סוף מעורו, וזה מצליח, באתר הארץ, 29 באפריל 2018
1 2  יוסי חרסונסקי, אביתר בנאי, עד האהבה, באתר יוסמיוסיק, ‏11 בספטמבר 2024
↑  05-05-2018, מדיה פורסט
| אביתר בנאי |
| --- | --- | --- |
| דיסקוגרפיה | דיסקוגרפיה |  |
| אלבומי אולפן | "אביתר בנאי" (1997) • "שיר טיול" (1999) • "עומד על נייר" (2005) • "לילה כיום יאיר" (2009) • "יפה כלבנה" (2013) • "לשונות של אש" (2017) • "החיים מתחילים לנגן" (2021) • "עוגן במים" (2023) • שיחות שלום (2024) |  |
| אלבומי הופעה | "Live at TEDER" ‏(2022) • "בחזרה לאלבום הראשון" (2023) |  |
| שירים נבחרים | "מתי נתנשק" • "שמתי לי פודרה" • "תיאטרון רוסי" • "כלום לא עצוב" • "תחרות כלבים" • "אבא" • "אותיות פורחות באוויר" • "לילה כיום יאיר" • "עד מחר" • "יפה כלבנה" • "פרגולה" • "עד האהבה" |  |
יהודה ברד"ח

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 באפריל 1828 לודמיר, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1903 (בגיל 74 בערך) אודסה, האימפריה הרוסית 
 
יהודה ברד"ח (ברוסית: Юлий Меирович (Маркович) Бардах, קרי: יוליוס מאירוביץ' ברדח; י' באייר ה'תקפ"ח, 24 באפריל 1828 - חורף ה'תרס"ג, 1902 או 1903) היה חוקר מורה ופובליציסט יהודי רוסי, הצנזור על ספרים עבריים מטעם ממשלת האימפריה הרוסית.
קורות חיים

נולד בטוריסק שבווהלין למאיר ברד"ח. המשפחה מתייחסת לצאצאי רבי דוד הלוי סגל, הט"ז (ברד"ח = בני רבי דוד חריף, כינויו של הט"ז בימי חייו). בילדותו קיבל חינוך מסורתי, אחר כך השלים השכלה, קיבל הכשרה רשמית כמורה והתמנה בשנת 1851 כמורה בבית ספר ממשלתי בחוטין, בסרביה. שלוש שנים עשה שם, ושלוש שנים נוספות באיזמאיל.
ב-1857 עבר לאודסה והחל ללמד בחדר המתוקן שם, הוא שימש בתפקיד זה עשרים וחמש שנים, עד שקיבל בשנת 1871 מינוי כצנזור אחראי על הספרות העברית מטעם הממשלה. במקביל המשיך כמורה בכמה גימנסיות. באותה שנה זכה לתואר "אזרח נכבד", מטעם הממשלה, וכעבור כמה שנים נוסף התואר "אזרח נכבד לדורותיו".
משפחתו

בנו היה הבקטריולוג הרוסי יעקב ברד"ח (רו').
בניו של יעקב ברד"ח:
יוליוש ברד"ח - היה היסטוריון פולני שהתמחה בהיסטוריה של המשפט. קרוי על שם סבו.
יאנוש ברד"ח (אנ') - כירורג פלסטי פולני שהתפרסם בספרו על תקופת שהותו בגולאג.
חיבוריו

חקרי לשון ארמי, נדפס במאסף "עלה לתרופה", אודסה תרכ"ה
מזכיר לבני רש"ף, וינה תר"ל
תרגום רוסי לתורת לשון המשנה של גיגר עם הערות, אודסה 1871
מלבד חיבוריו אלו כתב חיבורים רבים ברוסית, חלקם נדפסו. ומאמרים בעיתונות: המגיד, ראזסווייט (בגלגולו הראשון), השחר ואחרים.
לקריאה נוספת

ר' יהודה (יוליוס) ברד"ח, בתוך: נחום סוקולוב וישראל חיים זגורודסקי (עורכים), ספר זיכרון לסופרי ישראל החיים אתנו כיום, מערכת "האסיף", ורשה תרמ"ט, עמ' 10–11.
הערות שוליים

↑  פריט Q1982897 בוויקינתונים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007500795205171  ISNI: 0000 0000 4549 3540  LCCN: no96011695  NTA: 302969594  VIAF: 14360483   WorldCat (עם VIAF): 14360483 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מבצע מרגרטה

מבצע מרגרטה (בגרמנית: Unternehmen Margarethe) היה מבצע צבאי שערכה גרמניה הנאצית בחודש מרץ 1944. במבצע זה נכנס הצבא הגרמני (הוורמכט) וכבש למעשה את ממלכת הונגריה, מחשש שזו תחליף צדדים במלחמת העולם השנייה. המבצע היה קצר, והסתיים ללא שפיכות דמים. מאוחר יותר תכננה גרמניה לצאת למבצע מרגרטה 2 כדי לכבוש את רומניה באותו אופן, אולם המבצע לא יצא לפועל.
המבצע

להיטלר נודע כי ראש ממשלת הונגריה מיקלוש קאלאי מנהל מגעים חשאיים עם בריטניה וארצות הברית על יציאתה של הונגריה ממלחמת העולם השנייה. המגעים נעשו באישור מצד שליט הונגריה מיקלוש הורטי, והיטלר הבין כי אין לסמוך על ההונגרים. היטלר חשש כי כניעתה של הונגריה תחשוף את אגפו הדרומי, ותנתק מיליון חיילים גרמניים שעדיין לחמו בבלקן כנגד הצבא האדום. ב-12 במרץ 1944, הורה היטלר למפקדי הוורמאכט להכין תוכנית לכיבוש יעדים אסטרטגיים בהונגריה.
ב-15 במרץ הזמין היטלר את הורטי לפגישה עמו בזלצבורג שבאוסטריה, ובכוונה תחילה משך את המשא ומתן כמה ימים. בעוד הורטי נמצא באוסטריה, הצבא ההונגרי נותר ללא מפקדו העליון, והממשלה נותרה ללא הנהגה. כוחות גרמניים עברו בחשאי את הגבול, והשתלטו במהירות על נקודות אסטרטגיות ברחבי הונגריה. המבצע היה מהיר מאוד, ולא נהרגו אנשים במהלכו. היטלר סיים את שיחותיו עם הורטי ב-18 במרץ, וזה האחרון עלה על רכבת שתיקח אותו מאוסטריה להונגריה. כשהגיע להונגריה, הופתע לגלות שהחיילים המברכים אותו לשלום הם גרמנים.
הגרמנים הבהירו להורטי כי אם ברצונו שהונגריה תשמור על אוטונומיה, עליו לפטר את קאלאי ולמנות את דמה סטויאי כראש ממשלה. במקור תכננו הגרמנים לפרק את הצבא ההונגרי, אולם בסופו של דבר הוחלט להשאירו על כנו. הורטי עצמו המשיך להחזיק בתפקידיו, אולם איבד בפועל את כל סמכויותיו לטובת מיופה הכוח הגרמני אדמונד וזנמאייר. התפתחות זו הייתה טראגית ליהדות הונגריה. יהודי הונגריה, סבלו מאוד תחת משטרו של הורטי, והיו כפופים לחקיקת חוקים אנטי-יהודיים ולמשלוח לעבודות כפייה, אך ברוב המקרים לא נרצחו בהמוניהם, נחשפו עתה למלוא מוראותיה של השואה. הגעתו להונגריה של אדולף אייכמן במרץ אותה שנה הביאה למשלוחם של למעלה מארבע מאות אלף יהודים הונגרים אל מחנה ההשמדה אושוויץ. ביולי הורה הורטי, תחת לחץ בינלאומי, על הפסקת המשלוחים. בשלב זה הייתה הונגריה כולה, פרט לבודפשט, "נקייה מיהודים". זמן קצר לאחר מכן יצאו הגרמנים למבצע פאנצרפאוסט, שלאחריו הודח הורטי ופרנץ סלשי מונה למחליפו.
מרגרטה 2

כמו הונגריה, רומניה לחמה לצד גרמניה במלחמה, אלם בהדרגה, בעיקר בשל קרב סטלינגרד וההוצאות הכלכליות הכבדות של המלחמה, נקעה נפשה של רומניה מהמלחמה. היה ברור שרומניה תפרוש מהמלחמה בהזדמנות הראשונה, ולנוכח הצלחתו של מבצע מרגרטה הראשון, החל היטלר לתכנן את "מבצע מרגרטה 2" לכיבוש רומניה, שבו ייקח חלק גם הצבא ההונגרי. אולם, בהפיכת 23 באוגוסט 1944, הדיח מיכאי הראשון, מלך רומניה את יון אנטונסקו הפרו-נאצי, והודיע על יציאתה של רומניה מהמלחמה. שבוע לאחר מכן נכנס הצבא האדום לבוקרשט. לפיכך בוטלה התוכנית.
ניקולס שבלייה

| --- | --- |

 לידה:  9 במאי 1828 סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  15 במרץ 1902 (בגיל 73) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 
ניקולס שבלייה (באנגלית: Nicholas Chevalier;‏ 9 במאי 1828 – 15 במרץ 1902) היה אמן יליד רוסיה שפעל באוסטרליה ובניו זילנד.
ראשית חייו

שבלייה נולד בסנט פטרסבורג, רוסיה, בנו של לואי שבלייה, שהגיע משווייץ, והיה משגיח על אחוזותיו של הנסיך דה ויטגנשטיין ברוסיה. אמו של ניקולס הייתה רוסייה. ניקולס עזב את רוסיה עם אביו ב-1845, ולמד ציור ואדריכלות בלוזאן, שווייץ ובמינכן.
קריירה

ב-1851 עבר שבלייה ללונדון ועבד כמאייר בליטוגרפיה ובצבעי מים. הוא גם עיצב מזרקה שהוקמה באזור המלכותי באוסבורן, ושניים מציוריו נתלו באקדמיה בשנת 1852. הוא למד ציור גם ברומא. בסוף 1854 הפליג שבלייה מלונדון לאוסטרליה כדי להצטרף לאביו ואחיו, והגיע למלבורן ב-25 בדצמבר. באוגוסט 1855 הוא השיג עבודה כקריקטוריסט בעיתון "מלבורן פאנץ' החדש". מאוחר יותר הוא עשה עבודת גרפיקה עבור ה-Illustrated Australian News ועבד גם בכרומוליטוגרפיה. הוא ליווה את החוקר/מטאורולוג גאורג פון נוימאייר בנסיעות לאזורים מרוחקים של ויקטוריה, והחומר שנאסף במסעות כאלה הביא לכמה מהיצירות המוכרות ביותר שלו בתקופה זו, לרבות ציורו את הר אראפילס במערב ויקטוריה.
בשנת 1864, כאשר נוסדה הגלריה הלאומית של ויקטוריה, נערכה תערוכה של יצירות של אמנים ויקטוריאנים. הממשלה הסכימה לקנות את התמונה הטובה ביותר שהוצגה תמורת 200 פאונד. ציור השמן שלו "חוות הבאפלו" נבחר, והיה הציור הראשון שצויר באוסטרליה ונכלל באוסף מלבורן. בשנת 1865 ביקר שבלייה בניו זילנד, נסע הרבה ועשה עבודת ציור מקיפה שהוצגה בשובו למלבורן.
ב-1869 הצטרף לספינה "גלאטאה" כאמן עם הדוכס מאדינבורו, במסע למזרח ובחזרה ללונדון. הספינה עגנה בטהיטי, הוואי, יפן, סין, ציילון (סרי לנקה) והודו. התמונות שצוירו במהלך המסע הוצגו בדרום קנזינגטון.
בינואר 1874 שבלייה הוזמן על ידי המלכה ויקטוריה לנסוע לסנט פטרסבורג ולצייר תמונה של נישואי הדוכס מאדינבורו.
שבלייה הפך את לונדון לבסיסו והציג באקדמיה ציורים מ-1871 עד 1887.
שבלייה מת בלונדון ב-15 במרץ 1902.
מורשת

שבלייה התחתן עם קרוליין וילקי ב-1855, קרובת משפחה של הצייר סר דייוויד וילקי. שבלייה היה אדם בעל קסם אישי רב ודיבר צרפתית, אנגלית, רוסית, גרמנית, איטלקית ופורטוגזית. הוא היה מוזיקאי חובב, בהיה כנר שני באגודה המלכותית לתזמורת חובבים, אשר הוקמה על ידי קצינים בגאלטאה ובה היה הדוכס כינור ראשון.
הגלריה לאמנות ציבורית דנידין (ניו זילנד), מוזיאון הונולולו לאמנות, הגלריה הלאומית של ויקטוריה, גלריה לאמנות יפה, הספרייה הלאומית של אוסטרליה ( קנברה) ועוד, נמנים עם האוספים הציבוריים המכילים יצירות של ניקולס שבלייה.
בשנת 2011 ניקולס שבלייה היה הנושא של תערוכה "אוסטרליאן אודיסיאה", בגלריה לאמנות גיפסלנד, ויקטוריה.
הערות שוליים

↑  Melvin Day, Nicholas Chevalier - Artist - His Life and Work with Special Reference to His Career in New Zealand and Australia. Wellington, New Zealand: Millwood Press, 1981
↑  Marjorie J. Tipping, 'Chevalier, Nicholas (1828 - 1902)', Australian Dictionary of Biography, Volume 3, MUP, 1969, pp 387–388.
↑  Neil Roberts, Nicholas Chevalier: an artist’s journey through Canterbury in 1866. Christchurch, New Zealand: Robert McDougall Art Gallery, 1992.
↑  Simon Gregg, Nicholas Chevalier: Australian Odyssey. Sale, Australia: Gippsland Art Gallery, 2011.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  AAG: 2643  ADB: chevalier-nicholas-3200  AGSA: 3071  DAAO: nicholas-chevalier  FNZA: 2784  GND: 1018013679  ISNI: 0000 0000 6707 0979  LCCN: no2006055884  NGV: 1419  NLA: 35027847  RKD: 16623  SIKART: 4024478  SNAC: w66x0j7r  TePapa: 434  Trove: 801278  ULAN: 500006556  VIAF: 53902707   WorldCat (עם VIAF): 53902707 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ניקולס שבלייה".
עיסאם סרטאווי

| --- | --- |

 לידה:  1935 עַכּוֹ, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  10 באפריל 1983 (בגיל 48 בערך) פורטוגל 
 מדינה:  מדינה פלסטינית 
 מפלגה:  פת"ח 
 פרסים והוקרה:  פרס ברונו קרייסקי 
 
עיסאם סרטאווי (בערבית: عصام السرطاوي; 1936 – 10 באפריל 1983) היה ממנהיגי הפת"ח. בתחילת דרכו הנהיג ארגון טרור קיצוני שפרש מהפת"ח וביצע פיגועים באירופה, אך בשנות השבעים פנה לדרך מתונה וניהל מגעים עם אנשי שמאל ישראלים, במטרה להגיע להסכם שלום עם ישראל על בסיס הכרה הדדית. נרצח בפורטוגל במהלך כנס של האינטרנציונל הסוציאליסטי, ככל הנראה בידי פלסטינים שראו בפעילותו ובעמדותיו בגידה.
ביוגרפיה

סרטאווי נולד בעכו ובשנת 1948 נמלטה משפחתו לעיראק. סרטאווי למד רפואה בבגדאד ובארצות הברית ובעת מלחמת ששת הימים היה מנתח לב בארצות הברית. בעקבות המלחמה נסע לירדן, הצטרף לפת"ח והשתתף בקרב כראמה (1968). ב-1969 פרש מהפת"ח והקים את הארגון "ועד הפעולה לשחרור פלסטין", שנחשב לקיצוני יותר וביצע פיגוע נגד נוסעי אוטובוס אל על בשדה התעופה במינכן ב-1970. סרטאווי ביקר את גרמניה המערבית על תמיכתה בישראל וטען שלא היה מבצע פעולת טרור על אדמת צרפת ויוון התומכות בפלסטינים. ביוני 1970 הצטרף למזכירות משותפת של שישה ארגוני טרור, בה היו חברים גם יאסר ערפאת, ג'ורג' חבש ונאיף חוואתמה.
לאחר מכן הפך מנץ ליונה. ב-1971 חזר להיות פעיל בפת"ח. בשנות השבעים נפגש עם שורה של פעילי שלום ישראלים ביניהם אורי אבנרי, מתי פלד ולובה אליאב. בדצמבר 1977 שיבח את השיחות בין ישראל למצרים והכיר בזכויות העם היהודי בארץ ישראל, דברים מהם התנער דובר אש"ף. בשנת 1979 נפגש באופן לא רשמי עם שגריר ארצות הברית באומות המאוחדות אנדרו יאנג בווינה ועם ועדת החוץ של הפרלמנט ההולנדי כיועצו האישי של ערפאת באירופה. באותה שנה גם קיבל בווינה, יחד עם לובה אליאב, את פרס ברונו קרייסקי.
בשנת 1980 נפגש בארמון האליזה עם יועץ נשיא צרפת ואלרי ז'יסקר ד'אסטן. באפריל 1981 התפטר מהמועצה הלאומית הפלסטינית בגלל סירובה לקבל ממנו דיווח על שיחות השלום שלו. בתחילת 1983 אמר שאש"ף טועה בכך שאינה מכירה בישראל ואמר שאש"ף מוכנה להסתפק במדינה פלסטינית ביהודה שומרון ורצועת עזה, תוך ויתור על דרישותיה לגבי שטחה של ישראל. בפברואר 1983 התפטר שוב מהמועצה הלאומית הפלסטינית על רקע עמדותיו המתונות. במרץ 1983 קרא למשא ומתן ישיר עם ישראל.
דעותיו המתונות עוררו עליו זעם בארגוני הטרור הפלסטיניים. באפריל 1983 הגיע לוועידת האינטרנציונל הסוציאליסטי באלבופיירה (אנ') שבפורטוגל, במעמד משקיף, לאחר ששמעון פרס הסכים לנוכחותו ללא מעמד רשמי. במהלך הכנס נפגש עם נציגים מישראל ונתן ריאיון לעיתונאית תמר גולן. סרטאווי נרצח ב-10 באפריל 1983, בידי מתנקש שהיה ככל הנראה מארגונו של אבו נידאל.
הערות שוליים

↑  עסאם סרטאווי באתר אנציקלופדיה בריטניקה
↑  התוקפים במינכן - חברי ארגון המקבל רוב הסיוע מעיראק, דבר, 13 בפברואר 1970
↑  א. דויטשקורן, מנהיג ארגון הפעולה: גרמניה שטח אויב, מעריב, 12 במרץ 1970
↑  הסעיקה וחבאש מגנים את בורגיבה, דבר, 12 ביולי 1973
↑  כיצד הפך מנתח הלב לטרוריסט, וכיצד הפך הטרוריסט ללוחם שהקריב את חייו למען השלום, "העולם הזה", גיליון 2381 מ-20 באפריל 1983, עמוד 6
↑  דני רובינשטיין, מדיניות החוץ של לובה אליאב, דבר, 4 במרץ 1977
↑  זאב בארט, סרטאווי מראשי אש"ף משבח שיחות קהיר, דבר, 13 בדצמבר 1977; המשך
↑  דני רובינשטיין, סרטאווי מוצע כנציג פלשתינאי, דבר, 14 בדצמבר 1977
↑  מרדכי ברקאי, יאנג התפטר, דבר, 16 באוגוסט 1979
↑  סרטאווי ייפגש עם ועדת החוץ של הפרלמנט ההולנדי, דבר, 4 באוקטובר 1979
↑  אש"ף רכש בניין מפואר ברובע ה-16 בפאריס, מעריב, 25 בנובמבר 1980
↑  אליהו אגרס, כשההיסטוריה חוזרת על עצמה, דבר, 29 בינואר 1982
↑  יוסף פריאל, סרטאווי: אש"ף שוגה קשות, דבר, 8 בפברואר 1983
↑  דן אבידן, סרטווי התפטר מהנהגת אש"ף, דבר, 21 בפברואר 1983
↑  שאול צדקיה, סרטאווי קורא לחתור למו"מ ישיר עם ישראל, דבר, 8 במרץ 1983
↑  מעמד נציגי אש"ף, דבר, 8 באפריל 1983
↑  איך הוזמן סרטאווי, דבר, 10 באפריל 1983
↑  יורם סבו, גולן: סרטאווי הוצא להורג, כותרת ראשית, 14 באפריל 1983
↑  מבקשים לקבור את סרטאווי בגדה, דבר, 11 באפריל 1983
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007429578605171  GND: 129587389  ISNI: 0000 0000 2701 8658  LCCN: n85360901  VIAF: 47845906   WorldCat (עם VIAF): 47845906
רומא (סרט, 1972)

| --- | --- |

 בימוי:  פדריקו פליני 
 הופק בידי:  Turi Vasile 
 תסריט:  ברנרדינו זאפוני, פדריקו פליני 
 עריכה:  רוג'רו מסטוריני 
 שחקנים ראשיים:  Elisa Mainardi Nino Terzo Alvaro Vitali Renato Zero Maria Tedeschi Guglielmo Spoletini Fides Stagni Mimmo Poli קסנדרה פטרסון פדריקו פליני אנה מניאני Marne Maitland Ennio Antonelli John Francis Lane גור וידאל מרצ'לו מסטרויאני אלברטו סורדי Aristide Caporale Elliott Murphy פוידור צ'אליפין Gianluigi Chirizzi דניס כריסטופר Ennio Antonelli Galliano Sbarra Alfredo Adami Franco Magno Franco Citti Rolando De Santis Lina Franchi Nella Gambini Ada Crostona Giovanna Di Vita Marcella Di Folco Francesco Di Giacomo Loredana Martinez בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מוזיקה:  נינו רוטה 
 צילום:  ג'וזפה רוטונו 
 מדינה:  צרפת, איטליה 
 חברת הפקה:  יונייטד ארטיסטס 
 חברה מפיצה:  נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  26 באוקטובר 1972 
 משך הקרנה:  128 דק' 
 שפת הסרט:  איטלקית, ספרדית, צרפתית, גרמנית, אנגלית 
 סוגה:  סרט קומדיה, סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
רומא (באיטלקית: Roma; ידוע גם כ"רומא של פליני" או "רומא של פדריקו פליני") הוא סרט דרמה-קומית אוטוביוגרפית למחצה משנת 1972, המתאר את המעבר של הבמאי פדריקו פליני ממולדתו רימיני לרומא בצעירותו. את הסרט ביים פליני מתסריט שלו ושל ברנרדינו זאפוני. זהו הומאז' לעיר, המוצג בסדרה של אפיזודות הקשורות באופן רופף זו לזו, המתרחשות בעבר ובהווה של רומא. העלילה מינימלית, וה"דמות" היחידה שמתפתחת בצורה משמעותית היא של העיר רומא עצמה. פיטר גונזלס מגלם בסרט את פליני הצעיר, ובסרט מופיעים בעיקר קאסט שחקנים לא מוכרים.
עלילה

פדריקו פליני מספר על נעוריו ברומא. הסרט נפתח בפקק תנועה ארוך לעיר, ואחריו מוצגות סצנות המתארות את רומא בתקופת המשטר הפשיסטי בשנות ה-30 וגם בשנות ה-70.
בהמשך, פליני הצעיר עובר לבית הארחה תוסס בו מתגוררים אנשים יוצאי דופן (כולל דמות הדומה לבניטו מוסוליני) ומנוהל על ידי אישה חולה עבת בשר. הוא מבקר בשני בתי בושת – האחד רעוע וצפוף והשני מסוגנן ומפואר יותר ולכאורה מתאהב בזונה שעובדת באחרון. אטרקציות נוספות ברומא מוצגות, כולל תיאטרון וודוויל זול, רחובות, מנהרות וקטקומבה עתיקה עם ציורי קיר עתיקים ומרהיבים, המושחתים מייד בהחשפם לאור ולאוויר הצח, לאחר שהמחפרים חושפים אותם.
הסצנה המפורסמת ביותר מתארת אצילה קשישה בודדה המקיימת תצוגת אופנה פולחנית ואקסטרווגנטית עבור קרדינל ואורחים אחרים עם כמרים ונזירות הצועדים בתלבושות מוזרות.
הסרט מסתיים בסופו של דבר בקבוצה של רוכבי אופנוע צעירים הרוכבים לעיר ובצילום מלנכולי של השחקנית אנה מניאני, שצוות הצילום פגש במקרה ברחוב במהלך הצילומים (ושתמות כמה חודשים לאחר מכן).
ניגודים היסטוריים וניכור מודרני

פליני מעמת שוב ושוב את החיים ברומא בתקופת המלחמה באיטליה הפשיסטית עם החיים בתחילת שנות ה-70. הסצנות בזמן המלחמה מדגישות את חיי הקהילה במקומות הציבוריים של רומא, כגון מסעדות רחוב, מופעי בידור ומקלט פצצות. ההקבלות לשנות ה-70 הן בין מכוניות ואופנועים. פליני עושה השוואה נוספת בין מצעד הזונות בבתי הבושת של ימי המלחמה לבין תצוגת אופנה דמיונית עם לבוש כמורה וקהל אפיפיורי.
כלים נרטיביים

העלילה מתמקדת בשני מסעות לרומא של הבמאי. הראשון הוא כגבר צעיר בסוף שנות ה-30 ותחילת שנות ה-40. השני הוא כבמאי של צוות צילום היוצר סרט על רומא. הסרט נע בין שני הנרטיבים הללו.
ביקורת

באתר Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בדירוג של 67% קבלת הסרט על סמך 19 ביקורות, עם ציון ממוצע של 6.6/10.
רוג'ר איברט מה"שיקגו סאן-טיימס" העניק לסרט ארבעה כוכבים מתוך ארבעה; שיבח את הבימוי של פליני בסרט וכתב, "פליני לא רק נותן לנו הרבה סצנות נוצצות, הוא בונה נרטיב שבו העיר היא "הגיבור הראשי". אברט דירג את הסרט במקום ה-9 ברשימת 10 הסרטים הטובים ביותר של 1972.
הערות שוליים

↑  "Fellini's Roma". Rotten Tomatoes. נבדק ב-5 בינואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ebert, Roger (1972). "Fellini's Roma". Chicago Sun-Times – via RogerEbert.com.
↑  "Ebert's 10 Best Lists: 1967–present". Chicago Sun-Times. אורכב מ-המקור ב-8 בספטמבר 2006. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4383843-1  LCCN: no2020137455   WorldCat (עם LCCN): no2020-137455