stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מפלגת החירות האוסטרית
קשרים עם ישראל

בשנת 2000, הצטרפה מפלגת החירות בראשות ירג היידר לממשלה הקואליציונית האוסטרית. בעקבות הצטרפות זו ישראל החזירה את שגרירה באוסטריה לארץ. היחסים לבסוף שוקמו לאחר שיחות שהתנהלו בירושלים עם שר החוץ האוסטרי, בניטה פררו-ולדנר, בשנת 2003.
באפריל 2016 ביקר מנהיג המפלגה היינץ כריסטיאן שטראכה בישראל ונפגש עם ח״כ אבי דיכטר מהליכוד, חרף מדיניות משרד החוץ להחרים את המפלגה ואת שטראכה. ב-2018 קיימה ועדת החוץ והביטחון של הכנסת דיון בנושא מערכת היחסים של מדינת ישראל עם מפלגת החירות האוסטרית לבקשת חברי הכנסת יהודה גליק (הליכוד) וקסניה סבטלובה (המחנה הציוני). ח"כ סבטלובה קראה להמשיך במדיניות ה״אין קשר״ עם מפלגת החירות האוסטרית שנגועה באג'נדה אנטישמית. מנגד טען ח"כ גליק כי מדינת ישראל הנאבקת השכם וערב בחרמות אינה יכולה להחרים את המפלגה השנייה בגודלה באוסטריה. יו"ר אגודת הידידות ישראל אוסטריה ח"כ עמיר פרץ (המחנה הציוני) אמר כי יש לדבוק בעמדת משרד החוץ המגובה גם על ידי עמדת הקהילה היהודית בווינה.
בדצמבר 2023, הארלד וילמסקי, שעמד בראש רשימת מפלגת החירות האוסטרית בבחירות לפרלמנט האירופי, גינה את התמיכה של האיחוד האירופי בישראל עד אז, בעקבות מתקפת הטרור של חמאס ב-7 באוקטובר, ואת הסולידריות שהפגינו ראשיו עם ישראל והמלחמה שנכפתה עליה.
הערות שוליים

↑  מתיחות לקראת הבחירות לפארלמנט, מעריב, 24 בפברואר 1970
↑  האופוזיציה האוסטרית נגד חקירה פרלמנטרית בפרשת ויזנטל, דבר, 1 בדצמבר 1975
↑  שוש אביגל, "תוך שש שנים אני קנצלר", חדשות, 21 במאי 1993
↑  רענן ריין, הלן חזן (וינה), הניאו נאצי היידר זכה ב-10% מהקולות, חדשות, 24 בנובמבר 1986
רויטרס, אוסטריה: תיתכן קואליציה עם הימין הקיצוני, חדשות, 25 בנובמבר 1986
↑  הלן חזן, 18% לנאצים באוסטריה, חדשות, 8 באוקטובר 1990
↑  הלן חזן, "נכדו הרוחני של היטלר" קיבל 18 אחוזים מהקולות באוסטריה, חדשות, 8 באוקטובר 1990
"נכדו הרוחני של היטלר"; מי היה יורג היידר?, באתר ynet, 11 באוקטובר 2008
↑  הלן חזן (וינה), ישאל אבידן (ברלין), "אני לא שונא זרים", מסביר מנהיג הניאו־נאצים באוסטריה, חדשות, 12 בנובמבר 1991
↑  קרן צוריאל, ‏כן היידר, לא היידר - היתה שנה מצויינת, באתר גלובס, 27 בינואר 2000
פייננשל טיימס, ‏אוסטריה: היידר במו"מ קואליציוני, באתר גלובס, 27 בינואר 2000
↑  רועי דוידזון, ‏נשיא אוסטריה עיכב כינון הקואליציה בהשתתפות היידר על מנת לבחון תוכניותיה, באתר גלובס, 6 בפברואר 2000
↑  ירג היידר פורש מהפוליטיקה באוסטריה, באתר הארץ, 1 בספטמבר 2002
↑  שירות "הארץ", סיכוי לפיצול במפלגת החירות באוסטריה ולשובו של ירג היידר, באתר הארץ, 4 בספטמבר 2002
↑  התמוטטה קואליציית הימין באוסטריה, באתר הארץ, 10 בספטמבר 2002
↑  היידר מונה שוב להנהיג את מפלגת החירות באוסטריה, באתר הארץ, 12 בספטמבר 2002
↑  קלאוס פייפר, ממשלה חדשה באוסטריה - שוב עם מפלגת "החירות" הקיצונית, באתר הארץ, 1 במרץ 2003
↑   רויטרס ואיי.פי, מועמד מפלגת הירוקים באוסטריה זכה בבחירות לנשיאות, באתר הארץ, 23 במאי 2016
↑  אוסטריה: בית המשפט העליון הורה על בחירות חוזרות לנשיאות, באתר וואלה, 1 ביולי 2016
↑  איי.פי ורויטרס, מועמד השמאל ניצח בבחירות לנשיאות אוסטריה, מועמד הימין הקיצוני הודה בהפסדו, באתר הארץ, 4 בדצמבר 2016
↑  אסף אוני, ‏בגלל "אחיינית האוליגרך": אחרי "פרשת איביזה" והתפטרות סגן הקאנצלר - אוסטריה הולכת לבחירות, באתר גלובס, 18 במאי 2019
↑  אסף אוני, ‏אחרי "פרשת איביזה" שהפילה את הממשלה הקודמת, אוסטריה הולכת שוב לבחירות, באתר גלובס, 25 בספטמבר 2019
↑  הגרדיאן, סבסטיאן קורץ זכה שוב בבחירות באוסטריה, הימין הקיצוני איבד שליש מכוחו, באתר הארץ, 30 בספטמבר 2019
↑  Austria’s far-right lawmakers walk out of Zelenskyy speech, www.aljazeera.com (באנגלית)
↑  רויטרס, ‏בכיר בנציבות האירופית: "ז'יסקאר צודק, תורכיה אינה מדינה אירופית", באתר גלובס, 18 בנובמבר 2002
↑  כתב גלובס, ‏שגריר ישראל יוחזר מייד - אם היידר יכהן בממשלת אוסטריה, באתר גלובס, 4 בפברואר 2000
↑  דיאנה בחור-ניר, ישראל הודיעה על חידוש היחסים עם אוסטריה, באתר ynet, 29 ביולי 2003
↑   ברק רביד, דיכטר נפגש עם מנהיג מפלגת הימין הקיצוני האוסטרית: "גם חלק מהערבים שפגשתי לא היו כוס התה שלי", באתר הארץ, 14 באפריל 2016
↑  דיון סוער בוועדת החוץ והביטחון: האם יש להמשיך במדיניות "האין קשר" עם מפלגת החירות האוסטרית (FPO), באתר הכנסת, ‏16 באפריל 2018
↑  אסף אוני, ‏האם מפלגות הימין הקיצוני באירופה נוטשות את ישראל?, באתר גלובס, 7 בדצמבר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261480805171  PLWABN: 9810613671905606  BnF: cb13563293s (data)  GND: 2088858-2  ISNI: 0000 0001 2158 0372  LCCN: n81070682  NKC: kn20030901008  SUDOC: 052551857  VIAF: 130854222   WorldCat (עם VIAF): 130854222
מילרד פילמור

מילרד פילמור (באנגלית: Millard Fillmore;‏ 7 בינואר 1800 – 8 במרץ 1874) היה נשיאה ה-13 של ארצות הברית (1850–1853), הנשיא האחרון מטעם המפלגה הוויגית, והאחרון שלא כיהן מטעם המפלגה הרפובליקנית או הדמוקרטית. נבחר לכהן כסגן נשיא ארצות הברית השנים עשר ב-1848, והפך לנשיא לאחר מותו של זאכרי טיילור. הוא האחראי לפשרת 1850, שהובילה להפסקת אש קצרה בקרב על העבדות בארצות הברית. לא הצליח להיבחר להיות המועמד הוויגי ב-1852 ונכשל גם כעבור ארבע שנים, כמועמד המפלגה הנייטיביסטית.
פילמור היה עורך דין בולט באזור באפלו ונבחר לאספה הכללית של ניו יורק ב-1828, ולבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1832. טען שהעבדות היא רשע, אבל שהממשלה לא יכולה לטפל בה.
כסגן נשיא, ניהל עימותים כועסים בסנאט, למול אלה שניסו להתיר את העבדות באזורים שמקסיקו הפסידה לארצות הברית. פילמור תמך בחוק של הנרי קליי (הבסיס לפשרת 1850), בעוד הנשיא טיילור התנגד לו. לאחר מותו של טיילור ביולי 1850, הפעיל לחץ כדי להעביר את הפשרה הזמנית בין הצפון והדרום. חוק העבד הנמלט, שהורה על החזרת עבדים נמלטים אל בעליהם, היה החלק השנוי במחלוקת בפשרה, ופילמור הרגיש מחויב לאכיפתו, אף על פי שהדבר פגע בו במפלגה הוויגית.
במדיניות החוץ, הוא תמך בניסיונות להגיע להסכמי סחר חופשי עם יפן, התנגד להשפעות צרפתיות על הוואי, ונאלץ להתמודד עם פשיטות ימיות בקובה.
פילמור נחשב לנשיא אלמוני. הוא קיבל שבחים על מדיניות החוץ שלו, אולם ספג ביקורת על אכיפת חוק העבד הנמלט ועל קשריו לתנועת "שאינם יודעים דבר".
ראשית חייו וקריירה

מילרד פילמור נולד בבקתת עץ בחווה באזור מוראביה, ניו יורק, באזור אגמי פינגר של ניו יורק, ב-7 בינואר 1800. הוריו היו פיבי (מילרד) ונתנאל פילמור. הוא היה השני מתוך שמונה ילדים והבן הבכור.
נתנאל פילמור היה בנו של נתנאל פילמור האב (1739–1814), יליד קונטיקט שהפך לאחד מהמתיישבים הראשונים באזור ורמונט. הוא היה חבר במיליציה המקומית ושירת כלוטננט ראשון במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית. הוא התחתן ב-1767 עם חפציבה ווד (1747–1783), אמו של נתנאל פילמור וסבתו של מילרד פילמור. משפחת פילמור התגורהה באזור ניו אינגלנד במשך כמה דורות. נתנאל פילמור האב היה בנו של ג'ון פילמור (1702–1777) שגר במסצ'וסטס ובקונטיקט, ועבד כקפטן של ספינה. ג'ון פילמור היה בנם של ג'ון פילמור האב (1676–1712), יליד מנצ'סטר, אנגליה, שהיה גם ספן ומת כאסיר אצל הצרפתים באי מרטיניק.
נתנאל פילמור ופיבי מילרד עזבו את ורמונט ב-1799, ועברו קרוב לניו יורק, בה חכרו אדמה כצמיתים, כשנתנאל עובד לעיתים כמורה. ילדותו של פילמור הייתה מלאה בעבודה קשה וללא לימודים פורמליים.
ככל שעבר הזמן, החל נתנאל פילמור להצליח באזור, אולם המשפחה הייתה ענייה במהלך ילדותו של מילרד. נתנאל פילמור הצליח לבסוף לשרת בבתי משפט חשובים, כולל בית משפט השלום. כשמילרד היה בן ארבע עשרה, שכנע אותו אביו לא להתגייס למלחמת 1812, וסידר לו עבודה אצל עורך דין מקומי. פילמור עבד בעבודות שוליות יחסית, ולכן עזב את העבודה. לאחר מכן החל לקרוא ספרים בספרייה מקומית. ב-1819, השתמש במעט כסף שחסך כדי להירשם לאקדמיה החדשה בעיר, בה פגש באביגייל פאוורס.
לאחר מכן, העביר נתנאל את המשפחה אל אזור מונטוויל, כפר קטן ליד מוראביה. הוא שכנע את בעל הקרקעות, והאדם העשיר באזור, השופט וולטר ווד, להעסיק את בנו כרשם לתקופת ניסיון. ווד לימד את פילמור משפטים. פילמור לימד במשך שלושה חודשים כדי להרוויח כסף. לאחר שמונה עשר חודשים עזב את ווד, כיוון שפילמור ייעץ לחקלאי בתביעה קטנה. נתנאל פילמור העביר את משפחתו לאזור באפלו. החווה שנתנאל רכש שם שגשגה. נתנאל פילמור היה האבא הראשון של נשיא שביקר את בנו בבית הלבן.
ב-1821, היה פילמור בן עשרים ואחת ועצמאי. הוא לימד בבית ספר, וקיבל כמה תיקים בבתי משפט השלום, שלא דרשו רישיון לעריכת דין. הוא עבר לבאפלו כעבור שנה, המשיך ללמוד משפטים, בהתחלה כשהמשיך בעבודתו כמורה, ולאחר מכן במשרד עריכת דין. הוא התארס לאביגייל. ב-1823, הוסמך לעריכת דין ודחה הצעות ממשרדים כדי להפוך לעורך הדין היחיד בעירו. מאוחר יותר, טען שלא היה לו הביטחון לעבוד בבאפלו הגדולה. פילמור נהנה מהעצמאות שהשיג במשרדו. ב-5 בפברואר 1826, התחתן עם אביגייל. נולדו להם שני ילדים, מילרד פאוורס פילמור (1828–1889) ומרי אביגייל פילמור (1832–1854).
פוליטיקאי בבאפלו

בני משפחת פילמור היו פעילים בפוליטיקה ובממשלה. סבו של מילרד, נתנאל פילמור האב, שירת בתפקידים מקומיים באזור מגוריו. בנוסף לכך שאביו היה שופט בית משפט השלום, דודו של פילמור, קלווין, היה באספה הכללית של מדינת ניו יורק, ודודו השני, סיימון, היה מפקח העיר בקלארנס, ניו יורק. גם מילרד התעניין בפוליטיקה, ועליית המפלגה המתנגדת לתנועת הבונים החופשיים בסוף שנות העשרים הובילה לכניסתו לנושא.
המתנגדים לבונים החופשיים התנגדו למועמדותו של הגנרל אנדרו ג'קסון, בונה חופשי, לנשיאות. פילמור היה ציר בוועידה בניו יורק שתמכה בנשיא ג'ון קווינסי אדמס, וגם היה ציר בשתי ועידות של המפלגה בקיץ 1828. פילמור נבחר לאספה הכללית של ניו יורק במשך שלוש כהונות בנות שנה, בין 1829 ל-1831. הוא נבחר ב-1828, למרות ניצחונה של המפלגה הדמוקרטית של ג'קסון שניצחה ברוב מערכות הבחירות בשנה זאת, והיו הרוב באלבני, כך שפילמור היה במיעוט באספה. למרות זאת, הוא הצליח להעביר חקיקה שאפשרה לעדים בבתי משפט להישבע להגיד את האמת ולא להישבע שבועה דתית, וב-1830 ביטל חוק שאפשר מאסר בשל חוב. רוב עסקיו בעריכת דין היו בבאפלו והוא עבר לשם עם משפחתו. הוא לא ניסה להיבחר שוב ב-1831.
פילמור הצליח כעורך דין. באפלו התרחבה במהירות, והתאוששה מהשרפה הבריטית במלחמת 1812 בשל כריית תעלת אירי. פילמור ייצג נאשמים רבים, והתבלט כעורך דין בבאפלו. הוא שכר את ניית'ן הול כפקיד, והול הפך לידידו ולמזכיר הדואר שלו כשהפך לנשיא. באפלו הייתה כפר באופן חוקי כשפילמור הגיע לשם, לאחר שהחוק להפיכת באפלו לעיר עבר במועצה המחוקקת, הוא סייע לפיתוח העיר. הוא הקים את איגוד התיכונים של העיר, ונכח בכנסייה היוניטארית של העיר. הוא היה פעיל במיליציה של ניו יורק והשיג דרגת מייג'ור בבריגדה שלו.
חבר קונגרס > כהונה ראשונה; חזרה לבאפלו

אף על פי שפילמור פרש מהמועצה המחוקקת ב-1831, הוא לא נשאר מחוץ לפוליטיקה. ב-1832 נבחר לבית הנבחרים. התובע הכללי לשעבר ויליאם וירת', המועמד הנשיאותי שהתנגד לבונים החופשיים, ניצח רק בוורמונט והנשיא ג'קסון נבחר בקלות לכהונה שנייה. באותה התקופה, הקונגרס התכנס רק בדצמבר, ולכן נאלץ פילמור לחכות יותר משנה כדי להתחיל את כהונתו. פילמור ואחרים הבינו שהתנגדות לבונים החופשיים לא יכולה ליצור מפלגה לאומית, והחליטו לקבץ רפובליקנים לאומיים, מתנגדים לבונים החופשיים ודמוקרטים פורשים כנציגי המפלגה הוויגית. הוויגים התאחדו כנגד ג'קסון, אולם הפכו למפלגה מרכזית כשהחלו לתמוך בצמיחה כלכלית בעזרת מתן זיכיון לבנק השני של ארצות הברית, ומימון ממשלתי ל"שיפורים פנימיים" כולל כבישים, גשרים ותעלות. מתנגדי העבדות, כמו ויליאם סיוארד, שלטו במפלגה, בניגוד לפילמור, שלא ראה את הממשלה כיכולה להתערב בעבדות.
בוושינגטון, תמך פילמור בהרחבת מזח באפלו, ולחץ על הרחבת תעלת אירי. פילמור זכה לתשומת לבו של הסנאטור דניאל ובסטר, שהפך למורו. פילמור הפך לתומכו ומערכת יחסים קרובה בין השניים נמשכה עד למותו של ובסטר לקראת סוף כהונתו של פילמור. אף על פי שתמך בבנק השני, הוא לא נאם במהלך הדיונים לחידוש הזיכיון של הבנק. פילמור תמך בבניית תשתיות, כולל בניית גשר מעל נהר הפוטומק ושיפור התנועה בנהר הדסון.
ההתנגדות לבונים החופשיים הייתה חזקה במערב ניו יורק, וכשמתנגדי הבונים החופשיים סירבו לבחור בו לכהונה שנייה ב-1834, סירב פילמור להיות המועמד הוויגי, בטענה שפיצול יגרום להיבחרו של מועמד דמוקרטי. הוא החל להתעמת מול סיוארד במפלגה המקומית, לאחר שסיוארד נכשל בניסיונו להיות מושל המדינה. פילמור עסק בעריכת דין וחיזק את המפלגה, שספגה בהדרגה את רוב מתנגדי הבונים החופשיים. ב-1836, היה פילמור בטוח מספיק באחדות מתנגדיו של ג'קסון והסכים להתמודד מטעם הוויגים לקונגרס. הדמוקרטים, שהובלו בידי המועמד הנשיאותי, סגן הנשיא מרטין ואן ביורן, ניצחו ברחבי המדינה ובניו יורק, מדינתו של ואן ביורן, אולם ניו יורק המערבית בחרה בפילמור כנציגה בבית הנבחרים.
חבר קונגרס > כהונה שנייה, שלישית ורביעית

ואן ביורן, שנאלץ להתמודד עם בהלת 1837, שנגרמה בגלל חוסר ביטחון באיגרות חוב של בנקים לאחר שהנחה ג'קסון על הממשלה לקבל תשלום רק בזהב ובכסף, כינס מושב מיוחד של הקונגרס. הכסף הממשלתי הוחזק בבנקים מקומיים מאז שג'קסון הוציא אותו מהבנק השני. ואן ביורן הציע לשים חסכונות בקרנות של האוצר, שלא ילוו כספים. פילמור הרגיש שהמשאבים הממשלתיים צריכים לפתח את המדינה, והרגיש שאספקת הזהב המוגבלת של המדינה לא תהיה סחירה בשל כך. ואן ביורן הצליח להעביר את תוכניותיו הכלכליות, אולם המשבר המשיך, והוויגים זכו לתמיכה רחבה בבחירות של 1837, כשהשיגו רוב באספה הכללית של ניו יורק. הדבר הוביל למאבק על המועמדות לתפקיד מושל ניו יורק ב-1838. פילמור תמך בפרנסיס גריינג'ר, מועמד לתפקיד סגן הנשיא ב-1836. אחרים תמכו בסיוארד. פילמור כעס כשסיוארד ניצח אולם תמך בו, וסיוארד נבחר. פילמור נבחר לכהונה נוספת בבית הנבחרים.
היריבות בין פילמור וסיוארד הושפעה מצמיחת התנועה לביטול העבדות. פילמור לא תמך בעבדות, אולם לא ראה אותה כנושא פוליטי. סיוארד שנא את העבדות והבהיר בתור מושל שלא יחזיר לדרום עבדים שברחו אל המדינה. ב-1839, סירב סיוארד למנות את פילמור לתפקיד סגן שופט מחוזי בניו יורק.
פילמור היה פעיל בהחלטה על בחירת המועמד הוויגי בבחירות של 1840. הוא תמך בגנרל וינפילד סקוט, אולם רצה שהמפלגה תדחה את הסנאטור מקנטקי, הנרי קליי, בעל עבדים שהרגיש שלא יוכל לנצח בניו יורק. פילמור לא נכח בוועידה, אולם שמח כשהוועידה בחרה בגנרל ויליאם הנרי הריסון לנשיאות, כשסגנו הוא הסנאטור לשעבר מווירג'יניה, ג'ון טיילר. פילמור ארגן את המפלגה בניו יורק, הריסון ניצח שם, ופילמור נבחר בקלות לכהונה רביעית בבית הנבחרים.
בהוראת הסנאטור קליי, כינס הריסון מושב מיוחד של הקונגרס. הוויגים שלטו בבית הנבחרים בפעם הראשונה, ופילמור רצה להיות יושב הראש. קליי מנע זאת ממנו, אולם פילמור מונה ליושב ראש הוועדה לענייני מיסים. ציפו שהריסון יסכים להצעותיהם של קליי ומנהיגי המפלגה, אולם הוא מת ב-4 באפריל 1841, וסגן הנשיא טיילר הפך לנשיא. טיילר היה דמוקרט בעברו, והתנגד להצעות קליי להקמת בנק לאומי. הוא הוצא מהמפלגה הוויגית. פילמור תמך במפלגתו, והעביר את המכס של 1842. המכס הישן לא הגן על ייצור, וחלק מההכנסה בו הועברה למדינות, והייתה נחוצה לקופת המדינה הריקה. פילמור הכין חוק להעלאת שיעורי המכס. החוק זכה לאהדה במדינה, אולם העובדה שהעביר את הכסף לקופת המדינה הובילה את טיילר להטיל עליו וטו. ועדה בהנהגת ג'ון קווינסי אדמס גינתה אותו. פילמור הכין חוק שני, ללא העברת הכסף לקופת המדינה, והפעם טיילר חתם עליו, אולם בודד את עצמו מבעלי בריתו הדמוקרטים. כך הצליח פילמור להעביר את החוק ולבודד את טיילר מבחינה פוליטית.
המכס העלה את האהדה לפילמור, אולם ביולי 1842 החליט לא לנסות להתמודד שוב. הוויגים בחרו בו בכל מקרה, אולם הוא סירב, כשנמאסו עליו החיים בוושינגטון והעימות מול הנשיא טיילר. הוא חזר לעריכת דין בבאפלו לאחר סיום כהונתו באפריל 1843. הוא הפך לדמות פוליטית בולטת.
דמות לאומית

כשעזב את תפקידו, המשיך פילמור בעריכת דין ושיפץ את ביתו בבאפלו. הוא המשיך להיות דמות פוליטית מובילה, וערך את טקס קבלת הפנים לג'ון קווינסי אדמס בבאפלו, שם הנשיא לשעבר הביע את צערו על כך שפילמור כבר לא בקונגרס. רבים דרשו מפילמור להיות סגנו של קליי בבחירות של 1844 - הוראס גרילי תמך בו - ואחרים דרשו שינסה להיות המושל. פילמור רצה להיות סגן הנשיא.
הוא קיווה לזכות לתמיכת המפלגה בניו יורק, אולם תומכי סיוארד רצו שהוא יבחר, ושפילמור יהיה המושל. סיוארד פרש לפני כן. למרות זאת, ניסו תומכיו של סיוארד לשכנע את פילמור להפוך למושל. לאחר שקליי נבחר להיות המועמד הנשיאותי, נבחר תאודור פרלינגהויסן, סנאטור מניו ג'רזי, להיות סגנו.
פילמור תמך בקליי ובפרלינגהויסן וסירב להתמודד לתפקיד המושל. הוא נחשב למועמד וויגי מקובל כיוון שהתנגד לעבדות אולם התנגד למעורבות ממשלתית בנושא. למרות התנגדותו, טען פילמור שלוועדה הוויגית הלאומית יש זכות לבחור כל מועמד לשירות פוליטי, והוא נבחר להיות המועמד לתפקיד המושל.
הדמוקרטים בחרו בג'יימס פולק כמועמדם הנשיאותי ובסילאס רייט, סנאטור, כמועמדם לתפקיד המושל. פילמור הצליח להשיג תמיכה בקרב גרמנים-אמריקנים, אולם העובדה שהוויגים תמכו בראש עיר נייטיביסטי, והאשימו את הקתולים בתבוסתו, פגעה בו בקרב המהגרים. גם קליי נוצח.
ב-1846, עזר פילמור להקים את אוניברסיטת באפלו, והפך למנהלה הראשון. הוא שירת בה עד למותו ב-1874. הוא התנגד לסיפוחה של רפובליקת טקסס והתנגד למלחמת ארצות הברית–מקסיקו, בטענה שהמלחמה מנסה להרחיב את העבדות. פילמור כעס כשהנשיא פולק ביטל חוק נחלים ומזחים שהיה עוזר לבאפלו. מושלי ניו יורק שירתו כהונה של שנתיים, ורבים טענו שפילמור יוכל להיבחר להיות המועמד לתפקיד ב-1846. הוא הובס על חודו של קול בהתמודדות על המועמדות, והעדיף לנסות להיבחר לתפקיד מבקר המדינה של ניו יורק, לאחר שהחוקה קבעה שהמבקר יבחר בבחירות ישירות ולא בידי המועצה המחוקקת. הוא נחשב למועמד ראוי, והצליח להיבחר לתפקיד ב-1847, בפער של 38,000 קולות לטובתו.
לפני שעבר לאלבני למלא את התפקיד ב-1 בינואר 1848, הוא עזב את משרד עורכי הדין שלו והשכיר את ביתו. פילמור קיבל תגובות חיוביות על שירותו כמבקר המדינה. הוא היה חבר בוועדת התעלות של המדינה, ותמך בהרחבת התעלות באזור. הוא ייצב את המטבע ודרש מבנקים בבעלות המדינה לשמור על איגרות החוב צמודות לשטרות החוב.
בחירות 1848 > מועמדותו

הנשיא פולק התחייב לא לרוץ לכהונה שנייה, ולאחר שהוויגים הגבירו את כוחם בבחירות של 1846, הם קיוו לניצחון בבחירות של 1848. המועמדים הבולטים במפלגה, הנרי קליי ודניאל ובסטר, רצו את המועמדות וזכו לתמיכה מצד תומכיהם בקונגרס. וויגים אחרים תמכו בגיבור המלחמה במקסיקו, הגנרל זאכרי טיילור. אף על פי שטיילור היה אהוד, הצפוניים לא רצו לבחור בבעל עבדים מלואיזיאנה כנשיא בתקופה של עימות לגבי התרת העבדות בשטחים החדשים. טיילור גם נחשב למעורפל מבחינה פוליטית - הוא שירת בצבא כל ימיו, לא הצביע בבחירות נשיאותיות, ואף על פי שטען שתמך בוויגים, חלקם חששו שיבחרו בטיילר נוסף, או בהריסון נוסף.
הוחלט שניו יורק תשלח משלחת שלא תהיה מחויבת לאף מועמד ב-1848, בתקווה שסיוארד יוכל להיבחר לתפקיד מסוים. פילמור תמך בכך, ללא ידיעה שהכוונה היא לבחור בסיוארד.
למרות זאת, נבחר טיילור בסיבוב הרביעי, לכעסם של תומכי קליי ואנשי הצפון. לאחר מכן החליט תומך קליי, ג'ון קולייר, לנאום. הוא טען שתמיד תמך בקליי, והזהיר מפני פילוג במפלגה, שיימנע רק בעזרת דבר אחד: בחירתו של פילמור, שנחשב לתומך קליי, לסגנו של טיילור. הצירים החליטו לתמוך בפילמור, בתקופה בה המועמד הנשיאותי לא בחר בסגנו. למרות ניסיונם של תומכי טיילור לזכות במועמד משלהם, הפך פילמור לסגנו של טיילור בסיבוב השני.
כשפילמור היה סגנו של טיילור, היה ברור שאף אחד אחר ממדינת ניו יורק לא יתמנה לקבינט, כדי ליצור קבינט מגוון. רבים טענו שנבחר כדי שיהיה וויגי נאמן שיחליף את טיילור, אם הוויגים יזדקקו לכך. הצירים זכרו את תמיכתו במכס של 1842, ולכן תמכו בו. עמדתו המרוככת בנוגע לעבדות הפכה אותו למועמד מקובל בדרום.
בחירות 1848 > הבחירות הכלליות

המנהג באמצע המאה התשע-עשרה היה שמועמדים לתפקידים פוליטיים לא פעלו למען בחירתם. פילמור נשאר במשרד מבקר המדינה באלבני ולא נאם בנאומיו. תומכיו היו אלו שניהלו את מסע הבחירות. הדמוקרטים בחרו בסנאטור ממישיגן, לואיס קאס, כמועמדם לנשיאות, ומפלגת הארץ החופשית, שהתנגדה להפצת העבדות, תמכה בנשיא לשעבר ואן ביורן. התרחש משבר בקרב הוויגים כשדמוקרטים מקרוליינה הדרומית תמכו בטיילור. היה חשש שטיילור, כמו טיילר לפניו, יתנגד למדיניות המפלגתית.
המצביעים הניחו שפילמור, שהגיע ממדינה חופשית, התנגד להפצת העבדות. הדרומיים טענו שהתנגד לעבדות, והוא הכחיש זאת. במכתב מפורסם טען בתשובה לאזרח מאלבמה:”"אלוהים יודע שאני מתעב את העבדות, אבל זהו רשע קיים... ואנו חייבים לשאת זאת ולתת לכך את ההגנה
המובטחת בחוקה".” טיילור פילמור התכתבו פעמיים בספטמבר. פילמור הבטיח לו שהוא עובד קשה כדי לזכות לתמיכה בצפון מזרח המדינה.
טיילור ופילמור ניצחו בניצחון דחוק, כשהאלקטורים מניו יורק היו המפתח לניצחון. הוויגים זכו ל-1,361,393 קולות (47.3 אחוזים) לעומת 1,223,460 (42.5 אחוזים) והשיגו 163 אלקטורים לעומת 127. אף על פי שואן ביורן לא זכה באלקטורים, כוחם של מתנגדי העבדות גדלה, כש-291,501 אנשים הצביעו לו (10.1 אחוזים), והוא הגיע למקום השני בניו יורק, ורמונט ומסצ'וסטס.
סגן נשיא (1849–1850)

מילרד פילמור הושבע לתפקיד סגן הנשיא ב-5 במרץ 1849. 4 במרץ, יום ההשבעה המסורתי, נפל על יום ראשון, וההשבעה נדחתה ביום. את פילמור השביע רוג'ר טוני, נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, ולאחר מכן הוא השביע את הסנאטורים, כולל את סיוארד, שנבחר בידי המועצה המחוקקת של ניו יורק לסנאט (עד ל-1913 נבחרו הסנאטורים בידי המועצות המחוקקות). פילמור נכח בהשבעתו של טיילור וליווה את הנשיא לנשף הכניסה לתפקיד.
בארבעת החודשים מהיבחרו עד לכניסתו לתפקיד, סיים פילמור את ענייניו במשרד מבקר המדינה. טיילור הבטיח לו השפעה בממשל החדש, אולם לא ידע שסגן הנשיא לא היה חבר בקבינט באותה התקופה. פילמור וסיוארד החליטו לחלק את איוש התפקידים בניו יורק, אולם סיוארד כרת ברית עם כמה חברי קבינט כדי להשיג יותר מינויים פוליטיים ממה שהסכים עליהם עם פילמור. פילמור איבד את השפעתו על הפוליטיקה של ניו יורק. למרות זאת, היה מעורב בניהול הסמיתסוניאן.
ב-1849 נותר מעמד העבדות בטריטוריות מעורער. טיילור תמך בצירוף קליפורניה וניו מקסיקו (כולל חלק מאריזונה, פחות השטח של רכישת גדסדן) כמדינות, כששתיהן יאסרו על העבדות. הדרומיים הופתעו כשגילו שהנשיא, בעל העבדים הדרומי, לא תמך בהרחבת העבדות, כיוון שטען שהמוסד לא יוכל לשרוד בדרום מערב המדינה הצחיח. הוויגים הדרומיים כעסו, כיוון שביטול העבדות בטריטוריות נחשב לדבר שימנע מהדרומיים להיות חלק מהמורשת הלאומית. כשהקונגרס התכנס בדצמבר 1849, לקח שבועות לבחור יושב ראש, כשהצירים התפלגו לפי אזורים.
פילמור החליט לחזק את מעמדו בקרב הוויגים בניו יורק ובנה לעצמו רשת של תומכים.
פילמור ניהל כמה מהדיונים החשובים בהיסטוריה האמריקנית בנוגע לעבדות בטריטוריות. העימותים האזוריים כבר גרמו למתיחות, וב-21 בינואר 1850, שלח טיילור הודעה מיוחדת לקונגרס, ובה דרישה לצרף מיד את קליפורניה ולאחר מכן את ניו מקסיקו, ושבית המשפט העליון יישב את סכסוכי הגבול בין טקסס לניו מקסיקו. ב-29 בינואר, העביר הנרי קליי חוק כולל, שהיה אמור לפשר בין הצפון לדרום: קליפורניה תהיה מדינה חופשית, ניו מקסיקו ויוטה יקימו ממשלות בטריטוריה שלהן, וייאסר ייבוא עבדים אל מחוז קולומביה. בנוסף יחוזק חוק העבד הנמלט, כיוון שהצפון לא אכף את החוק. החוק של קליי יישב את סכסוך הגבולות בין ניו מקסיקו לטקסס, וקבע את עקרון "ריבונות העם" - המתיישבים בטריטוריות יחליטו על העבדות בתחומן. טיילור לא התלהב מהחוק, והחוק התעכב בקונגרס, אולם פילמור הודיע במאי 1850 שאם יתרחש פילוג אזורי בנוגע לחוק, הוא יתמוך בו. הוא ניסה לפייס בין הסנאטורים, אולם הואשם בכישלון כשעימותים פיזיים פרצו בין הסנאטורים ב-17 באפריל, כשסנאטור אחד כיוון אקדח לאחר.
נשיאותו > עלייתו לתפקיד

4 ביולי 1850 היה יום חם בוושינגטון, והנשיא טיילור, שחגג את יום העצמאות, שתה חלב קר ודובדבנים רבים, וחלה בדלקת מעיים ממנה מת ב-9 ביולי. מותו הדהים את האומה.
פילמור נקרא לנהל את הקבינט ב-8 ביולי, והוא ישב עם חברי הקבינט מחוץ לחדרו של טיילור בבית הלבן. הקבינט שלח אל ביתו הודעה שבישרה על מות הנשיא. לאחר מכן הלך אל בית הנבחרים, ובמושב משותף של הקונגרס, הושבע לנשיאות. חברי הקבינט, כנהוג אז, הגישו את התפטרותם, כשציפו שפילמור יסרב וירשה להם להמשיך לכהן. פילמור החליט לקבל את התפטרותם, אף על פי שביקש מהם להישאר עוד חודש, דבר שרובם סירבו לו. פילמור הוא הנשיא היחיד שעלה לשלטון בגלל מות הנשיא הקודם ולא שמר על הקבינט של קודמו. ב-20 ביולי, שלח לסנאט את מינויו החדשים, כולל מינויו של ובסטר לתפקיד מזכיר המדינה. ובסטר הכעיס את תומכיו במסצ'וסטס כשתמך בחוק של קליי, והיה ברור שעם סיום כהונתו בסנאט ב-1851, לא יצליח בפוליטיקה המקומית. את שותפו מימיו כעורך דין, ניית'ן הול, מינה למזכיר הדואר, משרה שטמנה בחובה מינויים פוליטיים רבים. ראשי המחלקות החדשים תמכו בפשרה.
המשבר לא נפסק לאחר האבל על טיילור. טקסס איימה להפעיל את סמכותה בטריטוריה של ניו מקסיקו, ומושל המדינה שלח מכתבים לטיילור. לאחר שכיהן כנשיא, הציב פילמור חיילים באזור והזהיר את מושל טקסס לשמור על השקט. ב-31 ביולי, החוק של קליי נכשל בסנאט, כשכל הצעותיו (פרט לארגון טריטוריית יוטה), נכשלו. הנרי קליי המותש עזב את וושינגטון על מנת לנוח, והשאיר את הובלת הדיונים לסנאטור סטיבן דאגלס. דאגלס החליט להפריד בין סעיפי החוק ולהגיש כל אחד מהם כחוק בפני עצמו. בנקודת זמן זו, הודיע פילמור בפומבי על תמיכתו בפשרה.
בנוסף, ב-6 באוגוסט 1850, הודיע פילמור לקונגרס שאל לטקסנים לפלוש לטריטוריית ניו מקסיקו. הוא דרש מהקונגרס לשכוח את המתיחות האזורית ולהעביר את הפשרה. צעדים אלו, בשילוב מנהיגותו היעילה של דאגלס בקונגרס, השפיעו על מספר רב של וויגים צפוניים בקונגרס לנטוש את התעקשותם על איסור מוחלט על עבדות בטריטוריות שהושגו במלחמת ארצות הברית מקסיקו, ובכך נתנו להצעת הפשרה את פריצת הדרך לה הייתה זקוקה.
דאגלס הציג לסנאט חמש הצעות חקיקה נפרדות:
לקבל את קליפורניה לאיחוד כמדינה חופשית.
ליישב את גבול טקסס ולפצות אותה.
להעניק מעמד של טריטוריה לניו מקסיקו.
להציב חיילים פדרליים לשירותם של בעלי עבדים המחפשים עבדים נמלטים.
לבטל את שוק העבדים (אולם לא את העבדות) שפעל במחוז קולומביה.
כל אחת מההצעות השיגה רוב בסנאט. בבית הנבחרים היה רוב לאנשי הצפון. חוק העבד הנמלט היה הנושא השנוי ביותר במחלוקת. פילמור לחץ על הוויגים הצפוניים להימנע בהצבעה, ואיים לפעול נגדם במוסדות המפלגה אם יתנגדו לחוק. נערכו כמה שינויים, ופילמור הציע לשלם לטקסס על מנת שזו תוותר על טענותיה לבעלות על ניו מקסיקו. ב-20 בספטמבר 1850 חתם הנשיא פילמור על הסעיפים והפך אותם לחוק, הידוע בשם פשרת 1850. קליפורניה צורפה לאיחוד כמדינה חופשית, סחר העבדים במחוז קולומביה בוטל, ושאלת מעמד העבדות בניו מקסיקו ויוטה נדחתה. פילמור השתהה בחתימה על חוק העבד הנמלט אולם הסכים לחתום עליו לבסוף. רק הקיצוניים התנגדו לפשרה, ונראה היה שהפילוג נמנע. אולם הוויגים התפלגו ונפגעו בצפון. רבים קיוו שהפשרה תיישב את שאלת העבדות.