גולדה מאיר
ביוגרפיה > בארץ ישראל המנדטורית > פעילותה בוועד הפועל ובהסתדרות

לאחר ששבה לארץ התגוררה בחדר זמני בתל אביב, וביקשה לעבור לקיבוץ. עד לקבלת ההחלטה בעניין החליטה לעבור לעין חרוד. היא גם נדדה עם ילדיה לביתה של בבה אידלסון, מזכירת מועצת הפועלות וממקורבותיה של גולדה, אך לבסוף בקשתה סורבה. גולדה שכרה דירה בתל אביב ושלחה את שני ילדיה ללימודים בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון, שבו למדו גם יצחק רבין ושולמית אלוני.
לאחר מכן טיפלה במספר נושאים מטעם הוועד הפועל לבקשת דוד רמז. רמז ביקש ממנה לעמוד על זכויותיהם של חברי ההסתדרות במספר מוסדות, כמו הצבא הבריטי, לדאוג לפיתוח יחסי החוץ של הארגון, לטפל באנשים שהגיעו לראות את הארגון מחוץ לארץ ולעסוק בבעיות שהיו קשורות למחפשי עבודה ביישוב.
מאיר תמכה בהסכמי בן-גוריון–ז'בוטינסקי, אם כי הסתייגה מהם מעט. היא אף הייתה מעורבת בדיונים לאישור ההסכמים. אולם לבסוף תמכה בכך שהוועד הפועל של ההסתדרות יכריע בעניין. בהמשך התנגדה לאישור החלק השני של ההסכם. לבסוף ההסכם נדחה לאחר משאל בין חברי הוועד במרץ 1935.
באוגוסט אותה שנה יצאה לשווייץ והשתתפה בקונגרס הציוני העולמי ה-19. חודש לפני כן הוצע לה לשמש באופן רשמי כשליחת ההסתדרות בארצות הברית אך היא התעקשה להישאר בארץ ישראל. לבסוף נאלצה להסכים ובשלהי דצמבר יצאה לארצות הברית לפרק זמן של שמונה חודשים כנציגת ההסתדרות, יחד עם זלמן שזר.
בעת שהותה בארצות הברית פרץ המרד הערבי הגדול. היא שמעה על כך במהלך שהותה שם אך לא ייחסה לו חשיבות רבה. בשלהי יולי 1936 חזרה לארץ. היא דחתה את טענות המנהיגים הערביים למרד וטענה כי מספר הערבים בארץ ישראל הוכפל מאז ראשית ההתיישבות העברית. היא התנגדה לדרישת המנהיגים להפסיק את העליות גם לאחר אלפי מאורעות הדמים שאירעו באותה השנה. כשנתבקשה להסביר את מניעיהם של המנהיגים הערביים טענה כי רצונם הוא "לגזול מאיתנו את ארצנו". אף על פי כן, היא תמכה במדיניות ההבלגה של ההגנה וטענה כי היא " הדרך היחידה, והדרך המוסרית היחידה". את תמיכתה במדיניות זו הסבירה בכך שעל אנשי היישוב להיות שומרי חוק בעיני הבריטים על מנת שלא יקצצו בעלייה ובהתיישבות.
ב-17 בדצמבר נבחרה, יחד עם דב הוז, להציג בפני חברי ועדת פיל את עמדת ההסתדרות בכל הנוגע לתביעות היישוב. אולם לבסוף קבעה הוועדה כי חששותיהם של הפלסטינים מוצדקים וכי יש לצמצם את העלייה ולחלק את ארץ ישראל לשתי מדינות: יהודית וערבית. הצעת הוועדה פורסמה ב-7 ביולי 1937 וגולדה התנגדה לה רבות. לימים חזרה בה מהתנגדותה לתוכנית אם כי דווקא ההתנגדות הערבית היא שגרמה לאי הוצאתה לפועל.
ב-28 בינואר 1937, חודשיים לאחר מותו של משה בילינסון, מונתה במקומו ליושבת ראש הוועד המפקח הארצי של "קופת חולים". הגוף פיקח, ניהל וכיוון את הארגון של ההסתדרות שהיה אמון על ביטוחם הרפואי של רבים מאנשי היישוב. באוקטובר אותה שנה ניהלה לראשונה את ישיבתו. במהלך כהונתה בתפקיד גדלו מספר החברים בארגון, מספר המרפאות שלו ומספר המיטות בבתי החולים בכל רחבי ארץ ישראל.
באותה שנה הוקמה חברת הדיג נחשון על ידי ההסתדרות, ורמז הציב לה למטרה לגייס כסף על מנת להרחיב את צי הספנות שלה. לשם כך יצאה לארצות הברית מספר פעמים. היא אומנם הצליחה למכור אלפי מניות לחברה, אך לא אספה מספיק כסף למען הרחבת הצי.
ב-1938 השתתפה כמשקיפה בוועידת אוויאן, מטעם הסוכנות היהודית, יחד עם ארתור רופין ונחום גולדמן. הנהלת הסוכנות הייתה ספקנית לגבי תוצאות הוועידה אולם החליטה לשלוח נציגות. החשש שהובע בהנהלה היה כי היא תפגע במאמץ הציוני להפוך את ארץ ישראל ליעד ההגירה העיקרי של יהודי העולם. עד אותה שנה שימשה מאיר כממלאת מקום במרכז מפלגת מפא"י, והחל משנה זו הייתה לחברת קבע בו ולחברת מזכירות המפלגה.
חודש לפני התכנסות הקונגרס הציוני העולמי ה-21 התקבלה הצעתה שלה ושל שז"ר ולפיה לא יוכלו יהודים להשתתף בוועידת השולחן העגול אלא אם יתקיים משא ומתן בדבר הקמת מדינה יהודית. היא גם הציעה לדחות את ההחלטות בנושא ההשתתפות ולהעביר את הכדור לידי הסוכנות. הפעם לא התקבלה הצעתה.
במאי 1939 פורסם הספר הלבן, שנועד להגביל באופן חמור את עליית היהודים ולהגביל משמעותית רכישת קרקעות בבעלות ערבית, בידי יהודים. יממה לאחר פרסומו, ב-18 במאי, הייתה גולדה ממנהיגי המחאה נגדו, יחד עם יוסף שפרינצק, לוי אשכול, זלמן ארן ואנשים נוספים. אולם עד מהרה התברר כי ההפגנות לא היו תכליתיות, והאיום הנאצי היווה סכנה גדולה יותר לעם היהודי מאשר הספר הלבן. ב-1 בספטמבר אותה שנה, בעת שהייתה על האונייה בדרך לארץ מהקונגרס הציוני העולמי ה-21, נתבשרה על פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ב-21 בספטמבר 1939 התפטרה מהוועד הפועל של ההסתדרות, לאחר שפרץ מאבק בינה לבין חברי סיעה ב' שאיימו לשבות ולהחרים את מוסדות הארגון אם יוכרחו להקצות כספים למפדה - הטלת מס על כל פועל למען סיוע למובטלים. חברי מפא"י השתמשו בהתפטרות כדי להשיג הישגים פוליטיים.
לאחר מותו של דב הוז בתאונת דרכים בדצמבר 1940, עמדה מאיר בראש המחלקה המדינית של ההסתדרות (שנקראה אז המחלקה ליחסים פוליטיים), ובמסגרת תפקיד זה טיפלה בקשריה של הסוכנות היהודית עם השלטון הבריטי. היא שימשה בתפקיד זה במשך שש שנים עד לתום מלחמת העולם השנייה. מלבד זאת, ניסתה מאיר לתווך בין ארגון ההגנה לארגון האצ"ל. היא הזמינה את דוד רזיאל ואליהו גולומב לביתה, על מנת שתניעם לשתף פעולה במהלך מלחמת העולם השנייה. הניסיון נקטע לאחר שבן-גוריון שמע על כך והורה לסיים זאת. בנוסף, הייתה מאיר אחראית, בין היתר, על התנדבות היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה. היא טענה כי יש לעזור לצבא הבריטי ולעודד את הגיוס אליו, זאת בעקבות הסכנה שגרמניה הנאצית תפלוש לארץ ישראל. היא גם תמכה בשיתוף פעולה צבאי בין היישוב לבריטניה כנגד גרמניה הנאצית, ובתוכנית א', שהורתה על הקמת הפלמ"ח.
מאיר חששה בתחילה מתוכנית בילטמור, עקב העובדה שלא נדרשה בה עצמאות מדינית גמורה. אולם מאחר שנדרשה לתאם את דרכה עם דרכיו של בן-גוריון, הפכה מאיר לתומכת נלהבת של התוכנית, אם כי עדיין התנגדה לחלק מחלקיה. היא אף מתחה ביקורת חריפה על ראשי הקיבוץ המאוחד, שהתנגדו נחרצות לתוכנית.
נוסף על כך, ניסתה מאיר, יחד עם שותפיה, לנהל משא ומתן עם הבריטים למען הגדלת מספר הסרטיפיקטים. היא אף נפגשה, יחד עם יצחק בן-צבי, יו"ר "הוועד הלאומי", עם הנציב העליון כדי להגיש לו עצומה בנושא בשמם של אנשי היישוב. היא גם ניסתה לעכב גירוש של מעפילים שהיו על האוניות "פאסיפיק" ו"מילוס", אך הניסיון נכשל גם כן. כמו כן, הוצע לה לשמש כשליחה ברחבי העולם על מנת להסב את תשומת ליבו לשואה, אך היא סירבה בתוקף.
מאיר הייתה תומכת נלהבת של בן-גוריון, ובעת שהוויכוח בינו לבין חיים ויצמן, ייעצה לו גולדה לשלוח לו מכתב ב-11 ביוני 1942, הכולל איום בהתפטרותו של בן-גוריון מהנהלת הסוכנות היהודית או בניתוק הקשר בין השניים. לאחר מכן הסלים המצב עד שב-11 ביולי הודיע בן-גוריון שאם ויצמן לא יגיע לשיחת בירור, יתפטר. ויצמן סירב, וב-26 באוקטובר מימש בן-גוריון את האיום והתפטר מתפקידו. לאחר מכן ניסו חבריו במפא"י לשכנעו לשוב לתפקידו, וברל כצנלסון אף איים בפירוק מפא"י אם בן-גוריון לא יעשה כן. המאבק הצליח, בן-גוריון וויצמן השלימו ביניהם והוא חזר לתפקידו ב-1944.
מספטמבר 1943 כיהנה כמזכירת מועצת פועלי תל אביב-יפו מטעם הוועד הפועל של ההסתדרות.
בשנת 1943 נתנה עדות מרשימה מטעם הסנגוריה במשפט סירקין-רייכלין שבו האשימו הבריטים את חברי ההגנה בהברחת נשק.
מאיר התנגדה ל"פורשים" מארגון ההגנה ואף קראה לנקוט צעדים קיצוניים נגדם גם אם הדבר יעלה במלחמת אזרחים. עם זאת, כשנתבקשה מהנציב העליון לפעול להפסקת פעולותיהם, אמרה לו גולדה כי מוסדות היישוב לא יכולים לבלומם בעת שהממשלה "נוקטת פעולות פרובוקטיביות".
בעת שירותה בארגון "ההגנה", היו למאיר ארבעה שמות קוד, שהידוע בהם הוא "פזית". שמות נוספים היו: "ג'ק" (בארצות הברית), "וינר" ו"זהבה".
בן-גוריון וחבריו לוועד הפועל הציוני ביקשה ממנה להעיד בוועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל. ואכן, ב-25 במרץ 1946, העידה בפני חברי הוועדה. לא ברור עד כמה התרשמו מעדותה אם בכלל, אך כן ברור שהם לא קיבלו את דרישתה העיקרית - הקמת מדינה יהודית. באותה העת נמשכו ההפגנות נגד השלטון הבריטי בארץ ישראל. באפריל הודיעו מנהיגי היישוב על שביתה כללית ועל שביתת רעב למשך יממה, בעקבות שביתת הרעב של המעפילים שנתפסו בנמל לה ספציה על האוניות "דב הוז" ו"אליהו גולומב". על אף עצות רופאיה, שבתה גולדה רעב למרות שקודם לכן החלימה ממחלה ברגלה השמאלית. עם זאת היא שתתה תה ללא סוכר ועישנה במהלך השביתה ואף הצליחה לנאום בפני האנשים שהזדהו עם השובתים.