הון עצמי
ההון העצמי ודיני התאגידים

ההון העצמי הוא מושג מבני ובעל חשיבות יסודית בתחום דיני התאגידים. כאמור, אם יש לישות הון עצמי חיובי, ההון העצמי שווה בערכו לאותו חלק מנכסי הישות שלא "עומדת כנגדו" שום התחייבות משפטית כלפי אדם אחר. עם זאת, כאשר הישות היא תאגיד (להבדיל מבן אדם), קיים בכל זאת אדם אחר בעולם, או קבוצה של אנשים, שיש להם זכות או טענה משפטית המתייחסת להון העצמי של התאגיד. טענה זו אינה מקבילה להתחייבות (liability), אך כן מקבילה לחיוב משפטי (obligation) החל על התאגיד. טענה זו היא הזכות שביושר (equitable right או equitable claim) של בעלי הזכות השיורית כלפי התאגיד (residual claimants), המכונים, לרוב, בעלי מניות (shareholders). זאת, להבדיל מההתחייבויות, המייצגות את הזכויות של כל בעלי הזכויות האחרים כלפי התאגיד (כלומר, הנושים במובנם הרחב), פרט לבעלי הזכות השיורית. מסיבה זו, נוסף על הכינויים השונים שהוזכרו לעיל (כגון net worth וכדומה), ההון העצמי מכונה גם shareholders' equity.
בניגוד לנושי התאגיד, לבעלי המניות אין כל נורמה משפטית קבועה מראש (ex ante) המיידעת אותם האם, מתי, באיזה אופן ובאיזה סכום יזכו לקבל טובת הנאה כלשהי מהתאגיד. עם זאת, התאגיד רשאי, על פי שיקול דעתו הפרטי שאינו קבוע מראש בדין (ex post), ובלי שלבעלי המניות יש אפשרות לכפות זאת עליו, לחלק את ההון העצמי או חלקו לבעלי המניות. התאגיד יכול לעשות זאת במספר דרכים, לרבות דיבידנד, רכישה עצמית, חלוקת נכסי התאגיד בעת פירוקו, ודרכים אחרות, כגון תשלום תמורה לבעלי מניות בעת אירוע של מיזוג חברות. ככל שתאגיד ממשיך להתקיים, כך גם המניות שהנפיק ממשיכות להתקיים ועמן הזכות שהן מייצגות המתייחסת להון העצמי. תאגיד עשוי גם לבחור שלא לבצע שום אירוע של חלוקה או מימוש זכויות במשך שנים רבות, או אף במשך כל תקופת קיומו - לא לחלק דיבידנד, לא לבצע רכישה עצמית, לא להתפרק, לא להתמזג, וכן הלאה - ודבר זה, ראשית, הינו חוקי לחלוטין, ושנית, אינו שולל את הזכות שביושר הגלומה במניה והעומדת בכל רגע נתון לבעלי המניות. בניגוד לנושים, זכותם של בעלי המניות אינה זכות ידועה מראש לקבל טובת הנאה מהתאגיד, אלא מייצגת הסתברות כלשהי (לכל הפחות, גדולה מאפס) שיקבלו טובה כזו בעתיד.
אף שלבעלי המניות יש זכות משפטית שונה מאוד מזו שעומדת לכל נושה של התאגיד, בכל זאת זכותם היא בעלת תוכן משפטי וניתן לאכוף אותה בבית המשפט. זכות זו מעוגנת במושגים של דיני היושר (equity), אשר קובעים בקווים כלליים שהתאגיד אמור להתנהל בתום לב כדי להשיג את תכליתו (במקרה של תאגיד למטרת רווח, השגת התכלית מגדילה את ההון העצמי וכך מיטיבה בעקיפין עם בעלי המניות), וכי לתאגיד אסור לקפח את בעלי מניותיו. מושגים אלו מתבטאים במספר דרכים בדיני התאגידים; כך, לדוגמה, סעיף 254 לחוק החברות, תשנ"ט-1999 קובע כי חובתם של נושאי המשרה של התאגיד היא "[לנהוג] בתום לב ו[לפעול] לטובת[] [החברה]", שפירושה לפעול לקידום תכלית החברה, אף שהדרך בה נושא המשרה יעשה זאת אינה ידועה מראש (לאור כלל שיקול הדעת העסקי ומושגים דומים). סעיף 191 לחוק החברות קובע כי "התנהל ענין מעניניה של חברה בדרך שיש בה משום קיפוח של בעלי המניות שלה, כולם או חלקם, או שיש חשש מהותי שיתנהל בדרך זו, רשאי בית המשפט, לפי בקשת בעל מניה, לתת הוראות הנראות לו לשם הסרתו של הקיפוח או מניעתו". ניסוחו הרחב של סעיף זה מכיר בכוחם ההכרחי של דיני היושר לתקן או למנוע מצבים בלתי-צפויים העשויים לגרום פגיעה שאינה לגיטימית לבעלי הזכות השיורית.
כעניין משני לכך, בעלי מניות עשויים ליהנות בעקיפין משוויו של ההון העצמי, גם שלא בעקבות חלוקה, פירוק או מיזוג, על ידי מכירת המניה או ביצוע פעולה אחרת עם המניה בשוק המשני. פעולה כזו אינה מתקיימת במישור היחסים שבין הישות לבעל המניות, אך היא נשענת על ההנחה שהמניה מייצגת את הזכות שביושר האמורה לעיל, ולכן יש לה ערך כלכלי.
ההבחנה בין ההתחייבויות להון העצמי, ובין הנושים לבעלי המניות, קשורה במישרין לנורמה נוספת הנמצאת במרכז דיני התאגידים: חובתו של התאגיד לציית לדין החוץ-תאגידי. תכלית התאגיד כוללת את החובה לציית לחוק (כלומר, לכלל הדינים החלים על התאגיד), וחובה זו תמיד קודמת להשאת רווחי התאגיד. הווה אומר, כעניין הגדרתי, הנושים של התאגיד תמיד נמצאים בדרגת עדיפות (seniority או priority) גבוהה יותר מבעלי המניות, ובעלי המניות תמיד נמצאים בדרגת העדיפות הנמוכה ביותר (junior או subordinated). דיני התאגידים מאפשרים לאכוף חובה זו דרך שורה של כלים משפטיים, כולם קוגנטיים (לא ניתן להתנות עליהם בתקנון התאגיד, בחוזה, או בדרך פרטית אחרת), בין הבולטים שבהם:
ההגבלות על ביצוע חלוקה לבעלי מניות, הקובעות איסור מוחלט על חלוקה כזו כאשר "קיים חשש סביר שהחלוקה תמנע מן החברה את היכולת לעמוד בחבויותיה הקיימות והצפויות, בהגיע מועד קיומן" (סעיף 302(א) לחוק החברות).
השינוי בתכלית התאגיד, מיזמית (entrepreneurial) למשמורנית (custodial), כאשר התאגיד מתקרב לחדלות פרעון או נמצא בה. "ידע דירקטור או מנהל כללי או היה עליו לדעת כי התאגיד נמצא בחדלות פירעון ולא נקט אמצעים סבירים לצמצום היקפה, רשאי בית המשפט, לבקשת הנאמן או הממונה, לאחר מתן הצו לפתיחת הליכים לגבי התאגיד, להורות כי הדירקטור או המנהל הכללי יישא באחריות כלפי התאגיד לנזקים שנגרמו לנושי התאגיד בשל מחדלו" (סעיף 288(א) לחוק חדלות פירעון ושיקום כלכלי, תשע"ח-2018).
חובת תום הלב כחלק מחובת האמון של נושאי המשרה של התאגיד, הדורשת מהם לפעול באופן הגורם לתאגיד לציית לחוק. "גם נושא משרה שמפר ביודעין את הדין כדי לקדם לכאורה את ענייניה של החברה . . . מפר הן את חובת הזהירות שלו והן את חובת האמון שלו לחברה" (תנ"ג 59581-06-18 כהן נ' בזק החברה הישראלית לתקשורת בע"מ (פסק דין 19.01.2020), סעיף 34).
נורמה נוספת, שאינה חלק מדיני התאגידים ככאלו אך קשורה ישירות לסדר העדיפות הקוגנטי האמור בין נושים לבעלי המניות, היא הקביעה בדיני חדלות הפרעון לפיה בעלי המניות נמצאים תמיד בתחתית רשימת העדיפות לקבלת ערך מקופת הליך חדלות הפרעון. "נותרו נכסים בקופת הנשייה לאחר פירעון מלוא החובות לנושים והוצאות הליכי חדלות הפירעון, תועבר היתרה . . . בהליכי חדלות פירעון של תאגיד – לחברי התאגיד" (סעיף 242 לחוק חדלות פירעון ושיקום כלכלי, תשע"ח-2018).
כתוצאה מכל האמור, הקו המפריד בין ההון העצמי להתחייבויות קשור באופן הדוק למספר גבולות מושגיים נוספים: בין דיני התאגידים לדין החוץ-תאגידי; בין דיני היושר לדין שמחוץ להם; בין בעלי מניות לנושים; בין נורמות ex post לנורמות ex ante; ובין שיקול הדעת העסקי של התאגיד (באמצעות מנהליו), המאפשר לו ליטול סיכונים תוך יציאה למיזמים בלתי צפויים מראש, לבין חובתו לציית לדינים החלים עליו.