stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב שריבום
הפעילות במסגרת משרד הפנים

בשנת 1950, לאחר סיום המבצע החל לעבוד במשרד הפנים כקצין מחוז ירושלים. בכל אותה תקופה, סירב בעקשנות להצעותיהן של מפלגות שונות, שרצו בו כחבר במפלגתן. הייתה לו ביקורת נוקבת על הנעשה בפוליטיקה, ובשל כך נבלמה במידה רבה התקדמותו לצמרת השלטונית הגבוהה. וכך, בעקבות כישוריו המוכחים, הוא המשיך לכהן בתפקידים שונים תחת שרים ממפלגות שונות. הוא הוזמן לנהל ולשקם ערים שונות, רשויות ומועצות מקומיות במקומות בהם העומדים בראשן נכשלו בתפקידם. בשנת 1959 קרסה עיריית נתניה והגיעה לפשיטת רגל כלכלית. שר הפנים מינה את יעקב לראש ועדה קרואה שהוקמה בעיר. שריבום עמד בראשה למשך ארבעה חודשים, הוביל תנפות פיתוח בעיר והביא את העירייה לקיומן של בחירות כשהיא במצב יציב. כך פתח בקריירה חדשה: יו"ר ועדות קרואות בערים שונות בארץ. במשך השנים התגורר לסירוגין בביתו בירושלים ובערים אחרות אותן נקרא לנהל. הין הערים היו גם הרצליה, בית שאן, קריית ארבע ואף ירושלים.
הפעילות במסגרת משרד הפנים > מבקר העירייה

בשנת 1965 הגה שריבום "מוסד" חדש בירושלים – מבקר העירייה ונציב התלונות, שם כיהן בתפקיד מבקר העירייה עד שנת 1977. במשך השנים מונו מבקרי עירייה בכל הערים בארץ, לפי חוק, לאחר שתפקידם נבנה לפי ה"מודל" שבנה שריבום בירושלים.
לקריאה נוספת

שושנת יעקב, הוצאת כותרות, 2005. סיפור חייהם של שושנה ויעקב שריבום.
הערות שוליים

↑  טלי פרקש, מחדל יהודי תימן: "אף עלייה לא שילמה מחיר כזה", באתר ynet, 15 במרץ 2016
↑  י. שריבום נתמנה ראש הועדה הקוראה בנתניה, דבר, 6 באוגוסט 1959
↑  דוד פוקס – ראש עירית נתניה, דבר, 7 בדצמבר 1959
↑  נ. שרוני, "הועדה הקרואה" דאגה לנתניה, מעריב, 3 בדצמבר 1959
תמונתו של שריבום, מתוך הספר "שושנת יעקב" שהוצא לאור על ידי משפחתו
ג'ו לואיס

| --- | --- |
 ג'ו לואיס וחגורת האליפות שלו (1941)
ג'ו לואיס וחגורת האליפות שלו (1941)
 לידה:  13 במאי 1914 לה-פאייט, ארצות הברית 
 פטירה:  12 באפריל 1981 (בגיל 66) לאס וגאס, ארצות הברית 
 מידע כללי
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 משקל:  99 ק"ג 
 גובה:  1.88 מטר, מוטה 1.90 מטר
 ספורט
 ענף ספורט:  איגרוף
 משקל:  משקל כבד
 תקופת הפעילות:  1934–1949 (כ־15 שנים)
 הישגים
 דירוג שיא:  אלוף העולם
 פרסים והוקרה:  אתלט השנה של AP (1935)  מדליית הזהב של הקונגרס  לגיון ההצטיינות של ארצות הברית בדרגת לגיונר 
 
ג'וזף לואיס בארו (באנגלית: Joseph Louis Barrow; ‏13 במאי 1914 - 12 באפריל 1981), הנודע גם בשמו המקוצר ג'ו לואיס (Joe Louis), ובכינויו המפציץ החום, היה מתאגרף אמריקאי, אלוף העולם באגרוף במשקל כבד, והוכר על ידי המגזין הזירה כגדול המתאגרפים בכל הזמנים.
לואיס החזיק ברציפות בתואר אלוף העולם הבלתי מעורער באגרוף במשקל כבד במשך 11 שנים שמונה חודשים ושמונה ימים. בתקופה זו הגן על תוארו 25 פעמים. שני ההישגים הללו הם יותר מכל הישג של מתאגרף אחר בהיסטוריה.
חייו

ג'ו לואיס נולד בארצות הברית בעיר לקסינגטון, שבמדינת אלבמה. אביו, מונרו בארו, הועסק כקוטף כותנה, ואימו לילי ריס הייתה עקרת בית. לואיס החל לעסוק באגרוף בשנת 1924 לאחר מעבר המשפחה לדטרויט.
בתחילת דרכו, זכה באליפות החובבים "כפפות הזהב" (Golden gloves) של מדינת מישיגן, ולאחריה, בשנת 1934, הפך למקצוען.
לואיס החזיק בתואר אלוף העולם במשך 11 שנים ועשרה חודשים, והגן על תוארו ב-25 קרבות שניהל בין-1937 ועד 1949. בשנה זו הודיע על פרישה ופינה את התואר. הוא קבע שיאים היסטוריים במספר קרבות ההגנה על התואר, ובאורך הזמן של שמירה ברציפות על התואר. שני השיאים הללו טרם נשברו עד עצם היום הזה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה גויס לואיס לשירות בצבא ארצות הברית. הוא שירת בצבא מ-1942 ועד 1945. בתקופה זו נסע ברחבי אירופה, מבקר יחידות לוחמות, ומתאגרף בקרבות ראווה. בתקופה זו, הפך לדובר לאומי של הצבא וקרא לגברים צעירים להתגייס ולעזור לארצם במלחמה. הוא אף שיחק בשני סרטים בהפקת הצבא.
בסך הכול ניהל לואיס בקריירה הספורטיבית שלו כמקצוען 68 קרבות, מהם ניצח ב-65. 51 מניצחונותיו השיג בנוקאאוט.
לאחר מותו העניק לו הקונגרס של ארצות הברית את מדליית הזהב של הקונגרס – אחד משני העיטורים האזרחיים הגבוהים ביותר במדינה.
קריירת האגרוף

הופעת הבכורה שלו כמקצוען הייתה בליל 4 ביולי 1934. בקרב שהתקיים בשיקגו, ניצח בנוקאאוט את ג'אק קראקן בסיבוב הראשון. באותה שנה המשיך וניצח 12 קרבות, כולם בשיקגו, כאשר ב-10 מתוכם הושג הניצחון בנוקאאוט.
ב-1935, הוא התאגרף עוד 13 פעמים, וערך סבב קרבות בארצות הברית וקנדה. הוא ניצח בכל קרב, כאשר בכל פעם התמודד מול מתאגרפים טובים יותר. הוא ניצח את אלופי העולם לשעבר במשקל כבד פרימו קרנרה ומקס בר, וגם את המתמודד כנגד קרנרה על אליפות העולם, פאולינו אוזקודון.
קריירת האגרוף > היריבות עם מקס שמלינג

בתחילת 1936 הביס לואיס בנוקאאוט את צ'ארלי רצלף בסיבוב הראשון, ובקרב שלאחריו, התמודד כנגד אלוף העולם לשעבר, הגרמני מקס שמלינג. שמלינג שנחשב כמי שנמצא בשלהי הקריירה שלו, ניצח את לואיס בנוקאאוט בסיבוב ה-12 בניו יורק. הגרמני למד את מהלכיו הטקטיים של לואיס, וגילה כי הוא נוהג לשמוט את ידו הימנית, כאשר הוא מכה בשמאלו. שמלינג הצליח לעמוד במכותיו של לואיס זמן מספיק על מנת לנצל את החולשה הזו ולהפיל את לואיס. ניצחון זה הקנה לשמלינג את הזכות להתמודד על תואר אלוף העולם, אך זכות זאת נמנעה ממנו, בעיקר בהשפעת קשריו עם המפלגה הנאצית.
באותה שנה ניהל לואיס עוד ארבעה קרבות, בהם ניצח בכולם, ועוד שלושה קרבות ראווה. בין היריבים המנוצחים היו אלוף העולם לשעבר ג'ק שרקי, ואדי סימס, שביקש משופט הזירה לטייל איתו על הגג, אחרי שספג מכה מלואיס. השופט הפסיק את הקרב בו במקום.
בשנת 1937, לאחר ניצחון בנקודות על בוב פסטור בקרב בן עשרה סיבובים, התמודד לואיס בשיקגו מול אלוף העולם ג'יימס ג'יי בראדוק. לואיס הופל בסיבוב הראשון, אולם הצליח לקום ולנצח את בראדוק בנוקאאוט בסיבוב השמיני ולזכות בתואר אלוף העולם. למרות זאת, אמר לאחר הקרב, כי לא יוכל להרגיש כאלוף עולם, עד שינצח אדם אחד: הגרמני מקס שמלינג. בתקופה שלאחר מכן הגן לואיס על תוארו עוד שלוש פעמים: הוא ניצח בנקודות את המתאגרף הוולשי המוכשר טומי פאר, ובנוקאאוט את המתאגרפים נתן מאן (בסיבוב השלישי) והארי תומאס (בסיבוב החמישי).
ב-22 ביוני 1938, התקיים קרב הגומלין של לואיס מול שמלינג, תוך שהוא זוכה ליחסי ציבור מקדימים משמעותיים משני צידי האוקיינוס האטלנטי. מעריצים רבים ראו את הקרב הזה כקרב סמלי בין לואיס המייצג את האינטרסים האמריקאים ושמלינג, שאליו התייחסו כנאצי, כמי שנלחם לטובת גרמניה וכמייצג של עליונות הגזע הלבן.
הקרב עצמו הסתיים במהירות. לואיס הגן על תוארו לאחר ניצחון בנוקאאוט בסיבוב הראשון, ובכך גמל לשמלינג על הפסדו היחיד עד לאותו הקרב. ניצחון זה הקנה ללואיס הישג שמעטים מקרב השחורים האמריקאים באותה תקופה חלמו להשיג אי פעם. הוא הפך לגיבור הלאומי, הן בעיני הלבנים והן בעיני שחורים. בניצחונו על מתאגרף גרמני, הצליח לזכות באהדתם של הלבנים, דבר שהיה בלתי מקובל בארצות הברית של שנות ה-30 וה-40.
קריירת האגרוף > קרבות מפורסמים נוספים

בנוסף על קרבות ההגנה על התואר מול שמלינג, פאר, מאן ותומאס, ניהל לואיס מספר קרבות נוספים מפורסמים אשר ביניהם:
הקרב כנגד אלוף העולם במשקל קל-כבד ג'ון הנרי לואיס בו ניצח בנוקאאוט בסיבוב הראשון.

הקרב כנגד טוני "שני טון" גלנטו, שהדאיג את עולם האגרוף, כאשר הפיל את לואיס בסיבוב הראשון. לואיס קם על רגליו, וניצח בנוקאאוט בסיבוב הרביעי.

שני הקרבות שלו כנגד ארטורו גודוי הצ'יליאני. לואיס ניצח בקרב הראשון בתוצאה צמודה, ובגומלין ניצח בנוקאאוט בסיבוב השמיני, כאשר בסיומו פרצה תגרה בין קהל הצופים במדיסון סקוור גארדן.

שני הקרבות שלו כנגד אלוף העולם במשקל תת-כבד בילי קון. הראשון שבהם נחשב אחד הקרבות הגדולים באגרוף במשקל כבד. קון, הקטן בהרבה מלואיס, אבל הזריז ממנו, סיפר שהתכוון להשתמש בטכניקה של "פגע וברח". לואיס הגיב לכך באמירה המפורסמת: "הוא יכול לברוח, אך הוא לא יכול להתחבא". במהלך 12 הסיבובים הראשונים של הקרב, נראה כי הצדק היה עם קון. עבודת הרגליים המהירה שלו, מהירות הידיים, ויכולתו להתחמק ממכותיו של לואיס, הכשילו את כוונותיו של לואיס. בסוף הסיבוב ה-12, פתח קון פער כה גדול בנקודות, עד שרק נוקאאוט יכול היה לזכות את לואיס בניצחון. אולם, בסוף אותו הסיבוב, בו פגע קון בלואיס באופן משמעותי, החליט לנסות ולנצח אותו בנוקאאוט בסיבוב הבא. החלטה זאת הביאה למפלתו, משום שבקרב הצמוד שנוצר, לואיס ניצח בנוקאאוט על ידי שטף אכזרי של מכות. בגומלין ניצח לואיס בנוקאאוט בסיבוב השמיני.

שני הקרבות שלו כנגד אלוף העולם העתידי ג'רסי ג'ו וולקוט, שהפיל את לואיס בסיבוב הרביעי של הקרב הראשון, אולם הפסיד בנקודות בקרב צמוד. בגומלין הפסיד וולקוט בנוקאאוט בסיבוב ה-11.
הערות שוליים

↑  כמקצוען
↑  Ring Magazine's 100 Greatest Punchers
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301310505171  PLWABN: 9810667883705606  BIBSYS: 7020882  BNC: 000381866  BNE: XX4889568  BnF: cb16907693q (data)  GND: 118869418  ISNI: 0000 0000 8150 3179  LCCN: n80024557  MusicBrainz: c4748cdf-54f2-4038-8b0a-f57a610df425  NARA: 10581376  NDL: 00621016  NLA: 35313572  NLG: 130079  NLK: KAC2020P6994  NTA: 074866702  SNAC: w6bq0s4g  SUDOC: 07653152X  VIAF: 70221278   WorldCat (עם VIAF): 70221278
שמואל אטינגר

| --- | --- |
שמואל אטינגר
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  24 ביוני 1919 קייב, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית 
 פטירה:  22 בספטמבר 1988 (בגיל 69) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 ענף מדעי:  היסטוריה, היסטוריה של עם ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תלמידי דוקטורט:  יוסף גולדשטיין, נתנאל לורך, אלחנן ריינר, אביתר פריזל, יעקב חסדאי, משה מישקינסקי, מתתיהו מינץ, אוטו דב קולקה 
 
שמואל אֶטינגֶר (כ"ו בסיוון תרע"ט, 24 ביוני 1919 – ליל י"ב בתשרי תשמ"ט, 22 בספטמבר 1988) היה היסטוריון ישראלי, פרופסור בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה

שמואל אטינגר נולד בקייב למשפחה מחסידי קרלין. הוא היה נינו של ר' ברוך מרדכי אטינגר - מראשוני החסידים של חסידות חב"ד, ורב העיר בוברויסק.
אטינגר ידע מינקות יידיש ועברית. הוא גדל בלנינגרד, ובה רכש את ידיעותיו ברוסית, במקביל למד בבית ספר יהודי כל יום. בשנת 1936 עלה עם משפחתו לארץ ישראל. הוא נרשם ללימודים באוניברסיטה העברית; תחילה למד פילוסופיה, כלכלה והיסטוריה כללית. במקביל היה תלמיד בישיבת חברון. בשנות הארבעים ייסד את "איגוד הקומוניסטים העבריים" ועמד בראשו. לאחר ביקור בפולין בשנת 1946 פנה עורף לקומוניזם. לאחר מלחמת העצמאות חזר לאוניברסיטה העברית ובחר להתמקד בהיסטוריה של עם ישראל כתחום התמחותו העיקרי.
מלבד עבודתו במחקר והוראה באוניברסיטה העברית ומחוצה לה, המשיך אטינגר את מעורבותו בענייני ציבור. בבית המשפחה הפרטי שלו התנהל חוג לעיון בשנות החמישים והשישים, בחוג זה הושמעו הרצאות בתחומי מדע, אך גם בתחומי מדינה ופוליטיקה; בין השאר הופיע בו דוד בן-גוריון בשנת 1967. בריאיון עם יעקב אגמון בגלי צה"ל ב-30 בינואר 1982 תיאר אטינגר את תפיסת עולמו, ככזו שהחובה לכלל היא בסיסה: "עדיין מצפוני מייסרני על שאיני מספיק עסוק בפוליטיקה ובענייני ציבור רבים יותר. משהו מייסרני גם על שאיני עוסק במידה מספקת בהיסטוריה. אני חושב שאחד האסונות של החברה שלנו הוא בכך שאנשים בעלי רצון טוב מקדישים פחות מדי זמן לחובתם האזרחית, ויוצאים ידי חובתם בהתמסרות לעיסוקם המקצועי". כחלק מעיסוקיו בענייני ציבור, אטינגר גילה עניין מיוחד ביהודי ברית המועצות. הוא ראה שליחות עילאית בהקניית התרבות היהודית תחת השלטון הסובייטי אשר עשה כמעט כל שביכולתו להכחידה, והשקיע מאמצים רבים גם בקליטת האינטליגנציה היהודית מבין עולי ברית המועצות. בינואר 1972 היה מחותמי מברק של פרופסורים לראש הממשלה, גולדה מאיר, בו נטען שהממשלה לא עשתה מספיק להשגת הסכם שלום עם מצרים.
אטינגר נפטר בפתאומיות בלילה שבין חמישי לשישי (22–23 בספטמבר 1988) בבביתו של ידידו שמעון אברמסקי בלונדון, שעתיים לאחר ששב מפגישה עם ישעיה ברלין. הוא נקבר ביום ראשון, 25 בספטמבר 1988 בהר המנוחות בירושלים.
דרכו באקדמיה

אטינגר למד לתואר שני בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית. מוריו היו ישראל היילפרין, יצחק בער ובן-ציון דינור, מייסדי האסכולה הירושלמית בחקר תולדות ישראל.
הוא השתלם במכון ללימודים סלביים באוניברסיטת לונדון בשנים 1951–1952; ורכש שליטה בשפה ובתרבות הפולנית. בשנת 1952 חזר והשתלב בהוראה באוניברסיטה העברית, ב-1956 הוענק לו תואר דוקטור וב-1965 התמנה בה לפרופסור. אטינגר היה עורך כתב העת "ציון", ושימש יושב ראש "החברה ההיסטורית הישראלית". הוא היה ממייסדי מרכז שזר, חבר הנהלת מוסד ביאליק. הוא חבר ספרי לימוד לבתי ספר תיכון, והיה חבר הוועדה לתוכניות לימודים בהיסטוריה במשרד החינוך ואף עמד בראשה. כמו כן, עמד בראש האגודה לחקר תפוצות ישראל אשר הוציאה אנציקלופדיה יהודית בשפה הרוסית, כאשר אטינגר היה יושב ראש מועצת המערכת והיועץ המדעי שלה מיום היווסדה ועד יומו האחרון.
מחקריו הראשונים עסקו בתולדות היהודים במזרח אירופה: התיישבות היהודים באוקראינה לאחר סיפוחה לממלכת פולין ב-1569 ועד ל"גזירות ת"ח-ת"ט (1648–1649); היחס ליהודים בממלכת מוסקבה; התפתחות שנאת ישראל בדעת הקהל הרוסית בעת החדשה. לאחר מכן, פנה לתיאור האינטגרטיבי של התהליכים ההיסטוריים הגדולים; למשל בספרו תולדות עם ישראל בעת החדשה (1969). נושאי חתך הדנים בתופעה מהותית לאורך תולדות עם ישראל, כמו "כהונה" ו"הזיקה לארץ ישראל", היו במרכז תשומת לבו בשנותיו האחרונות.
ידידו סר ישעיה ברלין אמר עליו: "הוא היה גדול ההיסטוריונים היהודיים של ימינו ותמיד ראיתי לעצמי זכות גדולה להיפגש איתו".
עמיתו פרופ' מנחם שטרן תיאר אותו: "מורה שההוראה הייתה חשובה לו, ושיקע את עצמו בה בכל ההתלהבות. גדול היה בכל שלבי ההוראה האקדמית. חשובים היו שיעוריו, והסמינרים שלו היו מפרים ומעניינים. הרבה זמן הקדיש להדרכה אישית, תוך משא ומתן עם התלמיד, והדו-שיח אתו היה לשם דבר. רבים מאוד היו תלמידי המחקר שהודרכו על ידו במשך השנים, והוא אחד מאלה שמחזיקים במספר השיא של תלמידים דוקטורים בכל הפקולטה למדעי הרוח". שטרן ראה בו "אחת הדמויות הגדולות והמשפיעות ביותר בהיסטוריוגראפיה הישראלית, במחקר ההיסטורי היהודי של התקופה החדשה ובהוראת תולדות ישראל באוניברסיטה העברית ומעבר לה. מלומד ואדם שרושם אישיותו ודעותיו חרגו בהדרגה גם מחוץ לחיים ולפעילות האקדמיים המצומצמים".
תלמידו פרופ' אוטו דב קולקה כתב: "שמואל אטינגר היה אחת מאותן דמויות מופלאות בהיסטוריוגראפיה היהודית, שבראייתן הרחבה היה בכוחן להקיף את תולדות ישראל על כל תקופותיהן. בו בזמן הוא ניחן ביכולת נדירה של בחינה ביקורתית ושחזור מדוקדק של פרטי מציאות היסטורית, בהקשרים שונים של עמי אירופה, במזרחה ובמערבה".
חיים אישיים

אשתו הייתה פרופ' רינה אטינגר (פאני דולז'נסקי), בתו של ד"ר ליאוניד דולז'נסקי, מחללי שיירת הדסה. פרופ' רינה אטינגר הייתה חוקרת בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית (נפטרה בדצמבר 2011). היו להם 4 ילדים. בנם לוני אטינגר נפטר בחייו, הוא היה נשוי לברכה ליכטנברג אטינגר, בתם היא לנה אטינגר. בן אחר הוא האנרכיסט ולימים עיתונאי 'מעריב' ואיש יחסי הציבור עמי אטינגר.
לדברי ברכה ליכטנברג אטינגר, התאבד לוני אטינגר ב-1988 (כשכבר לא היה נשוי לה) בעקבות פרסום פסיכונאליזה שעבר אצל כריסטופר בולאס (אנ') ופורסמה כתיאור מקרה בצורה גלויה בספרו של האחרון "צילו של האובייקט". טענותיה של ליכטנברג אטינגר נגד בולאס הושמעו על ידה בפומבי ביום עיון שערכה הוצאת תולעת ספרים בפברואר 2015 על ממשיכי ויניקוט - מסוד חאן (אנ') ובולאס, אך נטען כי דבריה הושתקו ולא התאפשר דיון בהם. לדברי אבשלום אליצור מסרה לו ליכטנברג-אטינגר כי אביו של לוני, שמואל, שנפטר בפתאומיות בנסיעה ללונדון ב-1988 זמן מה לאחר התאבדות בנו, נפגש עם בולאס במטרה לקבל הסברים לפרסום האנליזה, ערב לפני מותו הפתאומי.
ספריו

האנטישמיות בעת-החדשה: פרקי מחקר ועיון, תל אביב: הוצאת מורשת, 1979.
האנטישמיות הסובייטית לאחר מלחמת ששת הימים, הוצאת מרכז שזר, תשמ"ה-1985.
בין פולין לרוסיה: מחקרים בתולדות יהודי מזרח אירופה (עורכים: ישראל ברטל, יונתן פרנקל), הוצאת מרכז שזר, תשנ"ה-1994.
היסטוריה והיסטוריונים (עורכים: שמואל אלמוג, אוטו דב קולקה), ירושלים: הוצאת מרכז שזר, תשנ"ג.
תולדות עם ישראל, כרך ג (עורך: חיים הלל בן-ששון), תל אביב: דביר, תשכ"ט.
ההתעוררות היהודית בברית המועצות, הוצאת מרכז שזר, ירושלים תשמ"ג 1982.
הקיים והמשתנה באנטישמיות בדורנו, המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית, תש"ל 1970.
תולדות עם ישראל ממהפכות 1848 עד להקמת מדינת ישראל, הוצאת אקדמון, ירושלים תשכ"ו.
תולדות עם ישראל מימי האבסולוטיזם עד להקמת מדינת ישראל, הוצאת אקדמון, ירושלים תשכ"ט.
ישן מול חדש: פעולותיהם של ארגונים יהודיים עולמיים בארץ-ישראל, במאה הי"ט ובימי המנדט, ספריית שז"ר, ירושלים תש"ן.
אנטישמיות בברית המועצות: מבחר מאמרים ומסות, הקיבוץ המאוחד, תל אביב תשמ"ו.
המאבק הצבורי על שיווי זכויות של יהודי אירופה בראשית המאה הי"ט, הוצאת אקדמון, ירושלים תשכ"ז.
לקריאה נוספת

יעקב ברנאי, שמואל אטינגר: היסטוריון, מורה ואיש ציבור, ירושלים: מרכז שזר, תשע"ב. (ביוגרפיה)
ספר יובל לכבודו:
שמואל אלמוג [ואחרים] (עורכים), בין ישראל לאומות: קובץ מאמרים: שי לשמואל אטינגר , ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, החברה ההיסטורית הישראלית, תשמ"ח 1987.
ביבליוגרפיה של כתבי שמואל אטינגר, עמ' 361–375.
דב קולקה, 'למשמעותה ההיסטורית של האנטישמיות המודרנית: עיונים במשנתו של שמואל אטינגר', עמ' 245–262.
מאמרים מתוך: שמואל אטינגר, היסטוריה והיסטוריונים (ירושלים: מרכז זלמן שזר; מוסד ביאליק, תשנ"ג):
מנחם שטרן, 'שמואל אטינגר ותרומתו להיסטוריוגראפיה היהודית', עמ' 14–19.
יהושע אריאלי, 'שמואל אטינגר האדם והחבר', עמ' 19–22.
אוטו דב קולקה, 'שמואל אטינגר כחוקר האנטישמיות', עמ' 22–27.
ישראל ברטל, 'מזרח אירופה כמוקד של תולדות היהודים בעת החדשה; עיון ראשון במשנתו של פרופסור שמואל אטינגר ז"ל', עמ' 27–30.
אחרים:
שמואל אלמוג, 'שליחותו של היסטוריון: על שמואל אטינגר ז"ל', בתוך ספרו לאומיות, ציונות, אנטישמיות; מסות ומחקרים (ירושלים: הספרייה הציונית, תשנ"ב), עמ' 13–21 (פורסם גם בעיתון "דבר" (21.10.88) וב"היסטוריה והיסטוריונים" מאת שמואל אטינגר (תשנ"ג).)
דן חרוב, 'ספרא וסייפא – שמואל אטינגר ויהודי ברית-המועצות', מדעי היהדות 40 (תש"ס), עמ' 179–184.
ישראל ברטל, 'היסטוריה ושליחות: שמואל אטינגר חוקר יהדות מזרח אירופה', בתוך שמואל אטינגר, בין פולין לרוסיה (ירושלים: מרכז שזר, תשנ"ה), עמ' יא–כג.
דני גוטוויין, 'שמואל אטינגר, האנטישמיות ו'התיזה שמעבר לציונות': היסטוריוגרפיה, פוליטיקה ומעמד'
ישראל ברטל, "לאומיות והיסטוריה: שמואל אטינגר ז"ל", ידיעון - האיגוד העולמי למדעי היהדות 29, קיץ תשמ"ט. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
הערות שוליים

↑  נרי ליבנה, האיש שהקים את הקומוניסטים העבריים, כותרת ראשית, 29 בספטמבר 1988
↑  כרמית גיא, חלום ושבר: סיפורם של הקומוניסטים העברים 1943-1949, ירושלים: כתר, 2019
↑  היסטוריה והיסטוריונים, עמ' 51.
↑  יחיאל לימור, מלחמות של פרופסורים, מעריב, 11 בינואר 1972
1 2 3  אבשלום אליצור, ברכה אטינגר-ליכטנברג: פעמיים לא ייאמן, 5 בנובמבר 2021 באתר האישי של פרופ' אבשלום אליצור.
1 2  נרי לבנה, האיש שהקים את הקומוניסטים העבריים, כותרת ראשית, 29 בספטמבר 1988
↑  אריה בנדר, פרופ' שמואל אטיננר נפטר בלונדון, מעריב, 25 בספטמבר 1988
↑  מודעות אבל על פטירתו של שמואל אטינגר, מעריב, 25 בספטמבר 1988
↑  חולקו תעודות באוניברסיטה ל־485 בוגרים, מוסמכים ודוקטורים, הארץ, 8 במאי 1958
↑  היסטוריה והיסטוריונים, עמ' 13- 14)
↑  היסטוריה והיסטוריונים, עמ' 23.
↑  טוביה בסקינד, ילדי ספארטאקוס, כל העיר, 23 בינואר 1987
↑  עמי אטינגר מצטרף למשרד יחסי הציבור ניצה הולצמן & ענת בר-לב יוניצמן, באתר אולמרקטינג.
↑  צוות בטיפולנט, סקירת יום העיון ממשיכי ויניקוט - מסוד חאן וכריסטופר בולאס (בעיקר בקטע: בין המושבים - בעיקר שתיקות), 9 במרץ 2015, באתר בטיפולנט.
↑  נטעלי שלוסר, מכתב לג׳ונתן: תגובה ליום העיון אודות חאן ובולאס, 31 במרץ 2015, באתר בטיפולנט.
↑  ראו ביקורת: ישראל גוטמן, 'שמואל אטינגר, "האנטישמיות בעת החדשה: פרקי מחקר ועיון"', קריית ספר נג, ד (תשל"ח), 753–759.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260794605171  PLWABN: 9810655586005606  BIBSYS: 14055980  BnF: cb12979244s (data)  CiNii: DA00479701  GND: 103590870  ISNI: 0000 0001 0907 6958  LCCN: n83027044  LNB: 000089691  NDL: 00439038  NKC: ola20241231413  NTA: 072976144  RERO: 02-A003224025  SUDOC: 234191783  VIAF: 61679379   WorldCat (עם VIAF): 61679379
ספר ירמיהו

ערך זה עוסק בספר נבואות ירמיהו הנביא. אם התכוונתם לפירושים נוספים, ראו .
| --- | --- |
ירמיהו. ציור מעשה ידי איליה רפין גלריית טרטיאקוב, מוסקבה
ירמיהו. ציור מעשה ידי איליה רפין גלריית טרטיאקוב, מוסקבה
 
 שפה:  עברית 
 תקופת התרחשות:  סוף ימי בית המקדש הראשון
 סוגה:  ספרי נבואה 
 מספר פרקים:  52
 מספר פסוקים:  1,364
 סדרת ספרים:  נביאים
 הספר הקודם:  ספר ישעיהו
 הספר הבא:  ספר יחזקאל
 דמויות מרכזיות:  ירמיהו הנביא
 יצירות נגזרות:  מדרש אל יתהלל 
 
ספר ירמיהו בכתר ארם צובא
"ירמיהו מבכה את חורבן המקדש", ציור מעשה ידי רמברנדט משנת 1630 לערך
ספר יִרְמְיָהוּ הוא השני מבין ספרי נביאים אחרונים, והספר ה-11 בתנ"ך. ספר זה עוסק כמעט כולו בנבואות חורבן, ובחלקו מובאים סיפורים מחייו של ירמיהו. תקופת ההתרחשות של הספר היא סוף ימי בית ראשון. ירמיהו הנביא, על פי הכתוב בספר, סבל רבות בשל זעם העם והמלך על נבואותיו והעביר ימים רבים בבית סוהר, אף על פי שהוא עצמו נעצב ביותר בשל נבואותיו והרבה לבקש רחמים על העם.
כפי העולה מתוך הספר עצמו, נראה שכתבו ברוך בן נריה הסופר, מפיו של ירמיהו, ונראה כי הוא ערוך מגילות-מגילות. עם זאת, ייתכנו עריכות מאוחרות יותר, עד לתקופת חיתום המקרא.
מבנה הספר

ספר ירמיה בנוי מארבעה חלקים ראשיים:
פרקים א'–כ"ו: נבואות פורענות.
פרקים כ"ז–ל"ה: נבואות נחמה.
פרקים ל"ו–מ"ה: סיפורים מחיי הנביא ירמיהו.
פרקים מ"ו–נ"א: נבואות על עמים אחרים. פרק נ"ב מתאר את חורבן ירושלים, ובסיומו סיפור אחריתו של יהויכין המלך הגולה כדי לסיים את הספר בנחמה.
לשונו וסגנונו של ספר ירמיה

לשונו של ספר ירמיה היא עברית מקראית קלאסית. פסוק אחד בלבד כתוב בשפה הארמית, שהיא ממאפייני הכתיבה המקראית בתקופת שלטון פרס. בספר אין השפעות מהשפות פרסית ויוונית הידועות מספרים אחרים. כמו כן אין קרבה לשונית ללשון חז"ל, אשר מוכרת מספרי מקרא אחרים כקהלת. בספר לשונות המשותפים לשירה ולפרוזה ובין שני אלה יש הבחנה בספר. קיימת גם זיקה לספרות המזמורית ולסגנונו של ספרי דברים ונביאים ראשונים.
כותרתו של ספר ירמיה, ארוכה יותר משאר ספרי הנביאים, ובניגוד לרוב ספרי נביאי הכתב הוא כולל מידע ביוגרפי על הנביא.
סגנונו של ספר ירמיה הוא בסוגות הספרותיות השונות הבאות לידי ביטוי בספר. מצויות בו נבואות תוכחה ונבואות נחמה. פרקים רבים מהספר מנוסחים בנוסח סיפורי ולא כנבואה. הנבואה על החורבן היא עיקרו של ספר ירמיה והיא תמצית פעילותו של ירמיהו בשדה הפוליטי.
יסודות ביוגרפיים בספר ירמיה

בשאר ספרי הנבואה כורך מחבר הספר את פועלו של הנביא בימיו של מלך בו פעל. הקישור לפועלו של הנביא נמצא בדרך כלל בכותרת הספר. לא כך בספר ירמיהו.[דרושה הבהרה] הפרק האחרון, פרק נ"ב בספר ירמיהו מספר את הסיפור המוזכר בספר מלכים ב' פרק כ"ה. ייתכן כי המחבר המקראי היה מעוניין לקשור את שני הפרקים יחדיו ולענות על השאלה מדוע נעדר שמו של ירמיה מספר מלכים.
חיבור ספר ירמיה

על-פי מסורת חז"ל את הספר כתב ירמיהו בעצמו.
בספרות המחקרית קיימות כמה גישות לעניין חיבורו ועריכתו של ספר ירמיהו. את הגישה המדגישה את אחדותו של הספר הוביל חוקר המקרא יחזקאל קויפמן. לשיטתו לספר ירמיה יש שני מחברים, ירמיהו וברוך בן נריה סופרו. יוצא מן הכלל בספר הוא פרק נ"ב, אשר נכתב במכוון על ידי סופר אחר. חוקרים אחרים שוללים את אחדותו של הספר. לפי גישה זו, הספר חובר על ידי כמה מחברים ומהדורתו האחרונה נתגבשה לאחר מותו של הנביא. יש הסוברים כי החומר הכתוב הוא יצירתו של ברוך בן נריה בו מסופרים תולדותיו של הנביא ירמיה. כמו כן יש הסוברים כי ספר ירמיה סודר בידי תלמידי הנביא ואלה סידרו אותו בסידור המיוחד לו, ולאחר מכן אלה אשר קיבצו את ספרי הנבואה וסידרו את הספר לפי הדגם אחיד, אשר מיוחד גם לספרים אחרים. דעות החוקרים חלוקות אם נבואות הנחמה הן פרי יצירתו של ירמיה או של מחברים אחרים אשר כתבו ברוח מורשתו הרוחנית.
תרגום השבעים לספר ירמיה

התרגום היווני לספר ירמיה, הלא הוא תרגום השבעים שונה באופן מהותי מנוסח המסורה לספר ירמיה. תרגום השבעים לספר ירמיה קצר בששית מנוסח המסורה לספר ירמיה.
הוא קצר ממנו בכ-2,700 מילים, וכנראה תורגם מנוסח קצר יותר וקדום יותר של הספר העברי.
בנוסף, סידורו של תרגום השבעים לספר ירמיה שונה מסידורו בנוסח המסורה. הוויכוח העיקרי במחקר הוא מה הנוסח העברי המקורי או הקדום של ספר ירמיה: האם נוסח השבעים הוא נוסח קדום, ואילו נוסח המסורה הוסיף על נוסח השבעים הקדום, או שמא נוסח המסורה הוא הנוסח הקדום יותר, ואילו נוסח השבעים קיצר. יש הסוברים כי השוני בתרגום בין שני חלקיו הוא כי החלק הראשון מכיל את הנוסח הראשוני וחלקו השני תורגם ועובד מאוחר יותר. ייתכן כי שני חלקי המגילות אוחדו לספר אחד.
לדעת חוקר המקרא אלכסנדר רופא, תרגום השבעים מעיד על עריכה מאוחרת, שנעשתה בספר אך לא מופיעה בנוסח המסורה. לשיטתו מכאן נובע ההבדל בין נוסח המקרא לתרגום השבעים לספר ירמיה. אב הכנסייה אוריגנס, באיגרת אל אפריקנוס עומד על כמה הבדלים בכך שתרגום השבעים מחסיר פרטים מנוסח המסורה, סידורו של תרגום השבעים אחר מנוסח המסורה. לדוגמה, סדר הפסוקים בפרק י' שונה בשני הנוסחים. שינוי מהותי קיים גם בסופו של ספר ירמיה, נבואות על הגויים (פרקים מ"ו–נ"א) נמצאות בסוף הספר ואילו בנוסח תרגום השבעים הן נמצאות באמצעו. סיומות הפרקים כִּי-סָרָה דִבַּרְתָּ אֶל-ה' בפרק כ"ח ובפרק כ"ט כִּי-סָרָה דִבֶּר, עַל-ה', אינן נמצאות בתרגום ולכן יש הסוברים כי התרגום מייצג את מהדורתו העתיקה של הספר ונוסח המסורה הוא מהדורה מעודכנת יותר.