stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סיפאקה לבנה
מאפיינים גופניים

כמו שנרמז משמה באנגלית – "Silky sifaka" (סיפאקה משיית/רכה כמשי) – לסיפאקה הלבנה יש פרווה ארוכה ולבנה המזכירה משי (הן בעדינותה, הן ברכותה והן בבוהק שלה), אם כי לא כל הפרטים לבנים לחלוטין: אחדים הם בעלי גוונים כסופים-אפורים או שחורים על ראשם, גבם וגפיהם; בסיס הזנב יכול להיות צהוב. עור הפנים והאוזניים חסר שיער, וצבעו משתנה בשחור, שילוב של שחור וורוד או ורוד מוחלט. קצות אוזניה בולטים במעט מחוץ לפרווה שעל ראשה, ולעיניה צבע כתום-אדום עמוק. הסיפאקה הלבנה בעלת מראה ייחודי, ומכיוון שאין היא חופפת בשטחה עם מיני סיפאקות אחרות, לא קל לבלבל בינה לבין מיני וסוגי קיפופים (טרום קופים) אחרים.
כמו כן, בשונה מסיפאקות אחרות המתגוררות ביערות גשם מזרחיים, אצל הסיפאקה הלבנה קל להבחין בשוני בין הזכר לנקבה הודות לצבע הפרווה השונה (דו-צורתיות זוויגית) בחזה העליון: לנקבה יש פרווה לבנה, בעוד שלזכר יש טלאי חום גדול שנוצר כתוצאה מסימון טריטוריה ("ריסוס") על ידי בלוטת ריח על החזה והצוואר (sternal gular gland). במהלך עונת הרבייה, הטלאי מתרחב ומכסה את הצוואר והבטן כתוצאה משימוש יתר בבלוטה.
הסיפאקה הלבנה היא אחת ממיני הסיפאקות הגדולים ביותר:
אורך הגוף (ראש עד תחילת הזנב): 48–54 סנטימטר.
אורך זנב: 45–51 סנטימטר.
אורך כולל: 93–105 סנטימטר.
משקל: 5–6.5 ק"ג.
תפוצה ובית גידול > תפוצה

הסיפאקה הלבנה מוגבלת לאזור קטן, בו גם האוכלוסיות דלילות ונפוצות באופן לא סדיר על פני השטח, בצפון-מזרח מדגסקר בתוך רצועת יער לח המשתרעת מעיר-השוק מרואנטסאטרה ("Maroantsetra", משמשת גם כנמל מקומי) בדרום ועד אגן אנדפה (Andapa Basin) ומסיב מרוג'ג'י (Marojejy) בצפון, אולם התחום המדויק אינו ידוע. הפארק הלאומי מרוג'ג'י משמש כגבול הצפוני ביותר של תפוצתה הנוכחית הידועה, ונהר אנטיינאמבלנה (Antainambalana River) והיערות של האזור המוגן מקירה (Makira Conservation Site) נחשבים כגבול הדרומי ביותר.
עם זאת, מפות תפוצה היסטוריות ששורטטו על ידי הטקסונומים Alfred Grandidier ו-Henri Milne-Edwards בשלהיי המאה ה-19 מראות כי תפוצתה של הסיפאקה הלבנה אף השתרעה צפונה עד נהר במריבו (Bemarivo River) באזור צפון סמבווה (Sambava), אך אין זה ידוע אם אי פעם המין הרחיק לכת דרומה עד חצי האי מאסואלה (Masoala Peninsula).
תצפיות שנערכו בשנת 2009 דיווחו על קבוצות אחדות של סיפאקות לבנות במקטעי יערות לא מוגנים בסמוך לצפון-מזרח האזור המוגן מקירה, מה שיכול לשפר קמעה את המידע וההבנה על תחומו הגאוגרפי של המין. בכל מקרה, נוכחותה של הסיפאקה הלבנה תועדה בפארק הלאומי מרוג'ג'י, בשמורת הטבע "Anjanaharibe-Sud Reserve", באזור המוגן מקירה, באזור שנקרא "Betaolana Corridor" (נמצא ממערב לפארק הלאומי מרוג'ג'י) ובאזור שנקרא "Tsaratanana Corridor". ב-2008, 16 קבוצות התגלו במערב מרוג'ג'י ליד Antsahaberoaka.
בשמורת הטבע "Anjanaharibe-Sud Reserve", המין חופף בשטחו (sympatric) עם הלמור החום לבן-הראש (Eulemur albifrons), ועם אוכלוסיות אינדרי שפרוותן שחורה כולה (נמצאות בעיקר בצפון תחום המחיה של האינדרי). גם בפארק הלאומי מרוג'ג'י היא חופפת בשטחה עם הלמור החום לבן-הראש.
תפוצה ובית גידול > בית גידול

הסיפאקה הלבנה מצויה בשלושה סוגי בתי גידול מיוערים/בעלי צמחייה בטווח גבהים מסוים מאד: ביערות עננים ראשוניים, באזורי צמחייה קשת עלים וקצרת גבעולים (Sclerophyll) ובחלקים הגבוהים ביותר של ה-"Madagascar ericoid thickets". לא ידוע כמה רגישה הסיפאקה הלבנה להפרעות בשגרת חייה ובית גידולה, האם היא נמנעת מלשוטט בגבולות תחומי המחיה השלה או שמא היא סבלנית כלפי אלו (כמו קרובתה הסיפאקה המעוטרת – Propithecus diadema). כמו מיני סיפאקות אחרים החיים ביערות הגשם, היא תחצה אזורים לא מיוערים בין מקטעי יער רק לעיתים רחוקות.

היא חיה במקומות הגבוהים מבין מיני הסיפאקות. לדוגמה, בפארק הלאומי מרוג'ג'י ובשמורת הטבע "Anjanaharibe-Sud Reserve", היכן ששוכנות רוב הסיפאקות הלבנות, המין נמצא בטווח גבהים בין 700 ל-1,875 מטר. למרות זאת, בשטחה הדרומי ביותר במקירה, מספר קבוצות מאכלסות מקטעי יערות הנמצאים בגבהים נמוכים במיוחד של 300 מטר.
התנהגות

לפי מחקרים אחדים, היא מבלה את רוב זמנה במנוחה ואכילה (בערך 44.4% ו-25%, בהתאמה), בעוד ש-16.8% מיומה מוקדש להתנהגות חברתית, כמו
טיפוח עצמי/הדדי (פליית כינים ולכלוך וכו') ומשחק, ושאר היום מועבר בטיול ושינה. מקורות אחרים מדווחים כי היא מבלה חצי מיומה בשוטטות וחיפוש אחר מזון, בעוד שבשאר היום היא נחה. החיפוש אחר מזון מתחיל בדרך כלל עם שחר (אלא אם יורד גשם). אף על פי שהסיפאקה הלבנה היא יצור החי על העצים, היא משחקת לפעמים על פני הקרקע (גם מבוגרים) במשך חצי שעה ויותר. כמו מיני סיפאקות אחרות, היא נעה על גבי העצים וביניהם באמצעות אחיזה אנכית וניתור.

לסיפאקה הלבנה יש מבנה חברתי משתנה: נצפו זוגות זכר-נקבה, זכרים מתבודדים, וקבוצות של זכרים/נקבות ביחד. גודל הקבוצה משתנה משניים עד תשעה פרטים, וטווח הטריטוריה משתנה מ-340,000 עד 470,000 מ"ר (תלוי במיקום). היררכיות חברתיות לא נצפו אצל נקבות הסיפאקה, אך ידוע כי היררכיות עונתיות מתרחשות לפעמים. תוקפנות, שהיא בדרך כלל נדירה, תתרחש לפעמים בזמן האכילה, כאשר נקבות מפגינות שליטה על הגברים, אך סימני כניעה אינם מתרחשים לעיתים קרובות. נדידת הקבוצות מונהגת על ידי הנקבות, בדרך כלל מרחק של כ-700 מטר ליום ו-500 מטר במעלה המדרונות.
התנהגות > תזונה

היא אוכלת בעיקר עלים, זרעים ופירות, ותפריטה מגוון. מחקר שארך כחודשיים באמצע שנות ה-2000 הראה כי הסיפאקה הלבנה ניזונה מכ-76 מיני צמחים מ-42 משפחות. המזונות המועדפים עליו מיני עצים וליאנות: תותיים (20.30%), קטניות (12.87%), הדסיים (12.65%), משפחת ה-Clusiaceae מסדרת המלפיגאים (10.13%) והרדופיים (9.49%). אכילת פרחים ואדמה נצפתה לעיתים רחוקות.
התנהגות > רבייה

כמו קיפופים אחרים, לסיפאקה הלבנה עונת רבייה, ומשוער כי היא מזדווגת רק ביום אחד בשנה עם תחילת עונת הגשמים בדצמבר או ינואר. לרוב הנקבה תוליד גור אחד בכל שנה או שנתיים; הוא נולד כשישה חודשים אחר יוני או יולי. עם לידתם, הגורים מטפסים אל חזה אמם ונאחזים בפרוותה במשך ארבעה חודשים, ולאחר מכן הם עוברים לרכוב על גבה. הגור מתפתח במהירות, כנראה בגלל הסיוע הרב מצד חברי הקבוצה (הסיוע מצד אחרים הוא תכונה נפוצה אצל הסיפאקות). אף הזכר עוזר לנקבה בגידול הילד באמצעות טיפוח, משחק ונשיאה, ובמקרים נדירים אף בטיפולו השוטף. משוער כי עזיבת הגורים את הקבוצה מתרחשת עם הגעתם לבגרות מינית, בדומה למיני סיפאקות אחרות החיות ביערות הגשם המזרחיים של מדגסקר. אולם, רק עזיבה אחת תועדה, בה זכר עזב את בית אבותיו, וגירש זכר מבוגר ממנו מאותה קבוצה בה היה חבר במשך שבע שנים.
קולות ותקשורת

כמו סיפאקות מזרחיות אחרות, לסיפאקה הלבנה שבעה סוגי קולות עיקריים:
"יללה": יכולה להיחשב כקריאת ה"נאבדתי" של המין. כאשר פרט מאבד את דרכו ולא מוצא את קבוצתו, הוא משמיע את הקריאה, ובתגובה עונים לו מידית חברי קבוצתו עם "קריאת אזעקה כללית"
"קריאת אזעקה כללית": קריאה זו רמה ודומה לעיטוש, הנשמעת כ"זְצוּס". היא נפלטת במצבי לחץ כמו: נוכחות אדם, הפרעות יבשתיות, כתגובה ליללות מחברי קבוצה שאבדו, תוקפנות מחברי קבוצה אחרים, נפילת עצים וכו'. ניתוח אקוסטי של הקריאה הראה כי המבנה האקוסטי של הקריאה משתנה בין פרטים שונים ולפי מגדר.
"המהום ארוך" ו"המהום קצר": שניים מהקריאות הנפוצות ביותר של המין. הן משמשות לתקשורת חברתית, בעיקר ממש לפני ובמהלך תזוזות קבוצתיות. הקריאה מושמעת גם בזמנים אחרים כמו חיפוש אוכל ומנוחה.
"קריאת כניעה": היכולה להיחשב כקריאת הכניעה של המין נשמעת כמין "פטפוטים-ציוצים" מהירים שמופקים אחרי כניעה לתוקפנות.
"קריאת אזהרה מאיום אווירי": אף על פי שלא ידוע על קיומם של טורפים אוויריים של הסיפאקה הלבנה, זאת "שומרת" על השמיים לעיתים קרובות, ומפיקה שאגות רמות כאשר מבחינה היא ב"איום", כמו עקב מדגסקר גדול (Buteo brachypterus)) ואף ציפורים קטנות.
"גרגור": קריאה לא נפוצה ונשמעת מעט כגרגור החתול. היא מושמעת בעיקר כפרט בוגר מתקרב לאדם ומביט ישירות עליו. שוער כי קריאה זו משמשת כקריאת אזהרה לאיום בדרגה נמוכה.
קולות ותקשורת > שימוש בריח

הסיפאקה הלבנה משתמשת בתקשורת מפותחת המבוססת-ריח, כמו כל טרום-הקופים האחרים. למין יש מספר בלוטות-ריח מותאמות לסימון-ריח, כולל בלוטת חלב הייחודית לזכר, ובלוטת חלב-זיעה מעורבת ב שנמצאת אצל שני המגדרים. שני המגדרים מסמנים בדרכים שונות (לרוב הסיפאקה משתינה בעת הסימון): הנקבות
משפשפות ומחככות את בלוטות אברי מין שלהן כנגד עצים תוך כדי תנועה עולה ויורדת, בעוד שהזכרים משתמשים הן בשיטה זו והן בבלוטות החזה שלהם. הזכרים משתמשים לפעמים בשן מיוחדת שנמצאת אצלם כדי לחרוט על גבי העצים לפני הסימון, פעולה שמשאירה סימון ארוך-טווח.
איומים ושימור

חוץ מהאדם, הפוסה היא הטורף היחיד הידוע של הסיפאקה הלבנה.
הסיפאקה הלבנה היא אחת ממיני הקיפופים הנדירים בעולם, ונכון לשנת 2008, על פי "הרשימה האדומה של מינים מאוימים" שמתפרסמת על ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN) היא מוגדרת כ"בסכנת הכחדה חמורה".
כמו כן, היא אחת מחמשת הקיפופים המוכללים ברשימת "25 הפרימטים שנמצאים בסכנת ההכחדה החמורה ביותר בעולם" (רשימה שמתפרסמת על ידי IUCN, "International Primatological Society" ו-"Conservation International"); היא נכללת ברשימה זו בפעם החמישית, מראשיתה של הרשימה. גודל האוכלוסייה הכללית מוערך בכ-100–1,000 פרטים, בעוד שמספר הבוגרים משוער למספר הנמוך מ-250. כפי שצוין בפסקה "בית גידול ותחום גאוגרפי", הסיפקאה הלבנה מוגבלת לאזור מצומצם של שטחים מוגנים בגודל 900 קמ"ר, על אף שזאת כנראה הערכה מוגזמת, משום שהיא לא מצויה מתחת לגובה של 700 מטר (ככל הנראה כתוצאה מהאיומים שהוזכרו לעיל או מהעדפתה את האזור). היא "מין הדגל" (סמל, כמו במונח "אוניית הדגל") באזורים המוגנים בהם היא חיה, במיוחד בפארק הלאומי מרוג'ג'י, שנחנך כחלק מאתר המורשת העולמי "יערות הגשם של אטסינאנאנה". אין סיפאקות לבנות בשבי.
האיומים העיקריים של המין הם: המרת שטחים לחקלאות ובנייה (השיטה הנפוצה והידועה נקראת "חתוך ושרוף" [או בשפת המקום – Tavy]. בשיטה זו כורתים יערות ומבראים אותם מאמצעות שריפות.), כריתת עצים תעשייתית וציד למטרות שונות. איומים אלו מתרחשים גם בשטחים המוגנים, חרף האיסורים.

כריתת יערות בלתי חוקית היא ככל הנראה איום הגדול ביותר שלה, במיוחד מאז המשבר הפוליטי המלאגסי שהתרחש בשנת 2009. שני האזורים המגונים ביותר שלה, הפארקים הלאומיים מרוג'ג'י ומאסואלה, ספגו פגיעה קשה בתקופה זה על ידי כריתה נרחבת, מה שהוביל לתופעות לוואי כגון: שריפות, פלישת מינים, דלדול המגוון הגנטי, קיטוע בתי-גידול והריסתם.

הציד הוא בעיה מוכרת, שבשונה מהטאבו המקומי (או בשפת המקום – Fady) על ציד הסיפאקה זהובת-הכתר (Propithecus tattersalli), את הסיפאקה הלבנה "מותר" לאכול ולצוד. היא ניצודה בעיקר בחלקים הצפוניים והמערביים של הפארק הלאומי מרוג'ג'י, כמו גם באזורים נוספים בקרבת אגן אנדפה.
איומים ושימור > מאמצי השימור

כפרים הסמוכים לאזוריה המוגנים הנותרים של הסיפאקה הלבנה אימצו אסטרטגיה (מדעי החברה) שימור בעלת שני מרכיבים: ההכרתי והרגשי.
המרכיב ההכרתי מתייחס ליישום מודעות והרחבת ידע בנושא השימור, תוך שימוש באמצעים שונים כמו ראיונות ברדיו, מצגות, עידוד ספרות בנושא בקרב תלמידים וכו'. המרכיב הרגשי מתייחס ליצירת קשר רגשי אצל התלמידים בין שימור הסיפאקה הלבנה לבין חוויה חיובית, במטרה לבסס קשר פסיכולוגי בין התלמידים והקופיף. כדי לעשות זאת, קבוצות תלמידים נלקחות לטיולי שדה חינוכיים בנושא אקולוגיה בני שלושה ימים לפארק הלאומי מרוג'ג'י (הן התלמידים והן המורים הראו התעניינות בנושא ודאגה אמיתית לשלום הסיפאקה הלבנה).

בנוסף, נעשות תוכניות להרחבת שמורת הטבע "Anjanaharibe-Sud Reserve", ולקשר בין אזורים מוגנים באמצעות "פרוזדורים אקולוגיים" (מין מעברים מוגנים בין מקטעי בתי גידול, כך שהאוכלוסיות יוכלו לנוע בין המקטעים.). לדוגמה, ה"פרוזדור" בטאולנה (Betaolana Corridor) מקשר בין הפארק הלאומי מרוג'ג'י, שמורת הטבע "Anjanaharibe-Sud Reserve" והאזור המוגן "מקירה", ומתוכנן לקשר בעתיד את שמורת הטבע "Anjanaharibe-Sud Reserve" עם הפארק הלאומי מאסואלה. שיטה מסוג זה תקדם התרבות בין אוכלוסיות מבודדות ותתרום למגוון הגנטי.
מקורות עיקריים

Borror, D.J. (1960). Dictionary of Word Roots and Combining Forms. Mayfield Publishing Company. ISBN 978-0-87484-053-7.
Garbutt, N. (2007). Mammals of Madagascar, A Complete Guide. A&C Black Publishers. ISBN 978-0-300-12550-4.
Harcourt, C. (1990), "Introduction". In Thornback, J. "Lemurs of Madagascar and the Comoros: The IUCN Red Data Book", World Conservation Union. ISBN 978-2-88032-957-0.
Irwin, M.T. (2006). "Chapter 14: Ecologically Enigmatic Lemurs: The Sifakas of the Eastern Forests (Propithecus candidus, P. diadema, P. edwardsi, P. perrieri, and P. tattersalli)". In Gould, L.; Sauther, M.L., "Lemurs: Ecology and Adaptation". Springer. ISBN 978-0-387-34585-7.
Milne-Edwards, A. & Grandidier, A. "Histoire naturelle des mammifères, Tome 1, Texte i (The natural history of mammals, Book 1, Part i)". Histoire physique, naturelle et politique de Madagascar: Volume VI. Paris: Imprimerie Nationale, 1875. (צרפתית)
Mittermeier Russell Alan et al, "Lemurs of Madagascar", Conservation International, 2nd edition, 2006, ISBN 1-881173-88-7
Schilling, A. (1979). "Olfactory communication in prosimians". In Doyle, G.A.; Martin, R.D.. The Study of Prosimian Behavior. Academic Press. ISBN 0-12-222150-8.
Tattersall, I. "The Living Species of Malagasy Primates", The Primates of Madagascar, Columbia University Press, 1982, ISBN 0-231-04704-5.
פ-ענח'י

פִּ-עָנְחִ'י (לקח על עצמו את שמות הכס יוּסִימָארֵה וסְנֶהָפְאֶרֵה) היה מגדולי פרעוני מצרים ואחד מכובשיה האדירים של מצרים העתיקה. הוא הקים את השושלת הכושית הידועה גם בתור השושלת ה-25 של מצרים והחזיר את מצרים למעמד של אימפריה לאחר שנים של חוסר בממשל ריכוזי מאוחד. מבין פועליו ידוע כי פעל להעצמתו של האל המצרי אמון. המידע אודותיו מקורו באַסְטֵלָה של פִּ-עָנְחִ'י.
כיבוש מצרים

עם השליטה בנוביה ובמצרים העליונה, פ-ענח'י השתמש במלחמה הפנימית של מצרים אשר התקיימה בין השושלות ה-22, 23 ו-24 לצורכיו, להגדלת השפעתו אל מעבר לתבאי ואל מצרים התחתונה. ברואה הוא את המתרחש, הפרעון תפנ אח'ת מהשושלת ה-24 יצר קואליציה של שליטי אזור הדלתא נגד פ-ענח'י ואף פיתה את בן בריתו של האחרון, נימלוט להצטרף אל הקואליציה. תפנ אח'ת שלח את צבא הקואליציה דרומה לעבר הרקליאופוליס מגנה אשר הייתה תחת חסות נובית. מלך העיר ואנשיו קראו לעזרתו של פ-ענח'י אשר מיהר. בשנה ה-20 למלכותו יצא בראש צבאו לכבוש את מרכז וצפון מצרים. פעולותיו הצבאיות מתוארות באסטלה של הניצחון שממוקמת בג'בל ברקל ואתרי אזור נפאטה בצפון סודאן של היום:
"שמע מה עשיתי בהעלאת האבות הקדמונים. אני המלך, ייצוג האל, דמותו החיה של אטום, שהוצא מהרחם המסומן כשליט, שמפחיד הגדולים ממנו שהוריו ידעו עוד מהרחם כי יהיה שליט, האל הטוב, אהוב האלים, בן רע, הפועל בשתי זרועותיו, פ-ענח'י, אהוב אמון ..."
פיענח'י ראה במלחמתו מלחמת קודש. הוא הורה לחייליו לטהר עצמם נפשית לפני כל קרב ואף הציע קורבנות למען האל אמון. לאחר הניצחון בהרקליאופוליס מגנה ההתקדמות צפונה הייתה קלה לצבא של פ-ענח'י, שכן רוב כוחות הקואליציה נפגשו בקרב זה. צבאו של פ-ענח'י לקח ערים כממפיס עד אשר מלכי הקואליציה, וביניהם גם בן בריתו לשעבר נימלוט נכנעו לעליונותו והכירו בו בתור הפרעה החדש ושליט כל מצרים.
מנקודה זאת ואליך פ-ענח'י יאדיר את ממלכתו לעבר מדבר הסהרה, קרן אפריקה, ים סוף וחצי האי סיני עד לפטירתו בשנת 714 לפנה"ס.
פייר-אנרי דה ואלנסיין

| --- | --- |

 לידה:  6 בדצמבר 1750 טולוז, צרפת 
 פטירה:  16 בפברואר 1819 (בגיל 68) former 11th arrondissement of Paris, צרפת 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 מקום לימודים:  Institut supérieur des arts de Toulouse 
 הושפע על ידי:  Gabriel François Doyen 
 יצירות ידועות:  A Wooded Landscape with a Bacchic Scene 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד 
 
פייר-אנרי דה ואלנסיין (בצרפתית: Pierre-Henri de Valenciennes; 6 בדצמבר 1750 –  16 בפברואר 1819) היה צייר צרפתי.
ביוגרפיה

דה ואלנסיין נולד בטולוז ולמד באקדמיה לציור שבעיר אצל צייר בשם ז'אן-בטיסט דספאקס. באמצעותו הכיר את העיטורים הקלאסיים המסורתיים של נושאי התנ"ך. ב-1769 מאתיו דובורג, פרקליט וסוחר מטולוז, הזמין את דה ואלנסיין למסע לרומא. ב-1771 שב לצרפת ובסוף אותה שנה הגיע לפריז, שם התגורר אצל אחיו של דובורג. הוא למד באקדמיה המלכותית לציור ולפיסול אצל תלמידו של פרנסואה בושה, גבריאל-פרנסואה דויין שהתמחה בציורים היסטוריים, מה שגרם לדה ואלנסיין להרחיב את שליטתו בנושאים המסורתיים של הציור.
ב-1777 שב לרומא ונשאר באיטליה עד 1781. הוא ערך מסעות בקמפניה ובאזורים שהשתייכו לממלכת נאפולי וסיציליה. חוברת בשם "מסע לנאפולי ולסיציליה, 1779" מעידה על מסעותיו אלה שבהם התנסה בציור נוף כפרי בחיק הטבע. הוא הקדיש את מרבית זמנו ללימוד הציור של גופים תלת-ממדיים אצל פרופסור ידוע למתמטיקה ברומא. מאוחר יותר הודה דה ואלנסיין כי הייתה זו הכרותו עם הצייר קלוד ז'וזף ורנה, במסעו בחזרה לפריז דרך שווייץ ב-1781, שאפשרה לו להפוך את התאוריה שלמד ברומא למיומנות מעשית כצייר.
ב-1785 שב לרומא, אך כעבור שנתיים חזר לפריז וב-28 ביולי 1787 התקבל כחבר האקדמיה לאמנויות היפות שבעיר. הוא הציג שם את ציורו "קיקרו מגלה את קברו של ארכימדס" (כיום במוזיאון דז אוגוסטין בטולוז). ציור זה הוצג גם בסאלון (תערוכת הציורים מיסודה של האקדמיה לאמנויות היפות) של 1787 יחד עם ציוריו "העיר העתיקה אגריגנטום" (כיום במוזיאון הלובר בפריז) ו- "נוף ביוון העתיקה" (כיום במוזיאון לאמנות בדטרויט).
ב-1796 פתח סטודיו והחל בשנה זו עד 1800 שימש כפרופסור לציור תלת-ממדי של בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז. בין תלמידיו נמנו ז'אן-ויקטור ברטן, ואשיל-אטנה מישאלון שמאוחר יותר היו מוריו של ז'אן-בטיסט קאמי קורו. הוא פיתח את התנסותו כצייר במסה "יסודות הציור התלת-ממדי לשימושם של ציירים" שפורסמה ב-1800. מסה זו של דה ואלנסיין, שנחשב לאבי ציור הנוף ההיסטורי, שימשה כמדריך לשני דורות רצופים של ציירי נוף.
דה ואלנסיין הציג את ציוריו גם בסאלונים של 1804, 1806, 1808, שני ציורים בסאלון של 1810 וציור אחד בזה של 1814. פרס רומא מיוחד לציור נוף היסטורי שנקרא על שמו, הוענק לראשונה לתלמידו מישאלון ב-1817. פרס זה בוטל ב-1863.
פייר-אנרי דה ואלנסיין מת בפריז ב-1819 נקבר בבית הקברות פר לשז.
קיקרו מגלה את קברו של ארכימדס, 1787
פרנץ פון פירסטנברג

| --- | --- |

 לידה:  7 באוגוסט 1729 טירת הרדרינגן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  16 בספטמבר 1810 (בגיל 81) מינסטר, הדוכסות הגדולה של ברג 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום קבורה:  Domherrenfriedhof St.-Paulus-Dom 
 השכלה:  ספיינצה – אוניברסיטת רומא 
 תפקיד:  capitular vicar  ויקאר כללי 
 
פון פירסטנברג
פרנץ פרידריך וילהלם, פרייהר פון פירסטנברג (גרמנית: Franz Friedrich Wilhelm von Fürstenberg; ‏ 7 באוגוסט 1792 - 16 בספטמבר 1810) היה האישיות הבכירה ביותר בדיוקסיה הנסיכותית של מינסטר במחצית השנייה של המאה ה-18.
חייו > תחילת דרכו

פירסטנברג נולד למשפחת אצולה וסטפאלית. בשנת 1746, כשהיה בן 17, הוא נשלח ללימודים בבית הספר של הישועים בקלן, שם הוא נשאר שנתיים. לאחר מכן הוא למד במשך שנה באוניברסיטת זלצבורג ובין השנים 1751 ו-1753 הוא למד ברומא. בשנת 1748 הוא צורף למועצת הקתדרלה (Domkapitel, ועד אנשי כמורה שאמור לעזור להגמון בניהול הדיוקסיה) של מינסטר ופאדרבורן. במועצת הקתדרלה של מינסטר ישבו כמרים ממשפחות האצולה של האזור. בשנת 1762 הכתיר אותו הקורפירסט של קלן ובישוף מינסטר כשר לענייני הנסיכות ההגמונית מינסטר, ובשנת 1770 כסגנו בניהול הדיוקסיה (Generalvikar).
חייו > פירסטנברג המדינאי

העיר אותה קיבל פירסטנברג הייתה מוכת קרבות ועוני. בסופו של דבר הצליח המדינאי הממולח להוציא את העיר מהגרעון המצטבר. הוא קידם את החקלאות ואת בתי המלאכה. שיפר את מערכת המשפט ואת מבנה המשטרה. הוא העביר רפורמות בכנסייה עצמה; למשל, הקבלה למנזר הפסיקה להיות תלויה במעמד הכלכלי, אלא רק במוטיבציה הדתית של המועמד. הוא חיזק את הצבא ובנה אקדמיה צבאית בעיר. הוא החליט על הקמת מערכת הבריאות במינסטרלנד, שנחשבה למודרנית ביותר בימיו. עקב סכסוך על מיקום כוחות צבא הודח פירסטנברג בשנת 1780 מתפקידו כשר, אך הוא נשאר בתפקיד סגן הבישוף עד שנת 1807.
חייו > פירסטנברג הרפורמאטור

בתור סגן ההגמון, נשאר פירסטנברג אחראי על מערכת החינוך, בה הוא העביר רפורמות רבות. הוא שינה את מערכת החינוך מיסודה כך שהלימודים התבססו יותר על ידע מתמטי ומדעי מאשר על לימודי הדת. הוא הרחיב את חוק לימוד החובה. הוא יסד סמינר חדש לפרחי כמורה והיה מראשוני המייסדים של אוניברסיטת מינסטר.
ראו גם

היסטוריה של מינסטר
אוניברסיטת מינסטר
פייג' קונרס

| --- | --- |

קונרס עם קרסנופולסקי באליפות אירופה 2018
 לידה:  9 באפריל 2000 (בת 24) פיטספורד (אנ'), ניו יורק, ארצות הברית
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 גובה:  1.54 מטר
 בן זוג:  להחלקה: יבגני קרסנופולסקי
 ספורט
 ענף ספורט:  החלקה אמנותית 
 תקופת הפעילות:  מ-2003
 מועדון:  Ice Holon Israel
 מאמן:  גלית חייט, אנטון נימנקו
 
פייג' קונרס (נולדה ב-9 באפריל 2000) היא מחליקה אמנותית אמריקאית-ישראלית בקטגוריית הזוגות. יחד עם בן זוגה להחלקה, יבגני קרסנופולסקי, היא זכתה במדליית הארד בתחרות CS Minsk-Arena Ice Star בשנת 2017. היא ייצגה את ישראל באולימפיאדת החורף 2018 בהחלקה אמנותית בקטגוריית הזוגות ובתחרות הקבוצתית בפיונגצ'אנג, קוריאה הדרומית.
ביוגרפיה

קונרס נולדה ב-9 באפריל 2000 בפיטספורד (אנ'), ניו יורק, ארצות הברית, בתם של קארן (מורה לקריאה) ומרק קונרס (רופא שיניים). אמה, שמוצאה מבאפלו, היא בעלת אזרחות ישראלית. מאוחר יותר עברה המשפחה לאדג'ווטר, ניו ג'רזי. לקונרס יש אזרחות כפולה אמריקאית-ישראלית.
ביוגרפיה > קריירה

קונרס החלה ללמוד החלקה על הקרח בשנת 2003. היא ייצגה את ישראל בקטגוריית היחידות לנשים, ודורגה במקום ה-27 באליפות העולם לג'וניורים בשנת 2017 בטייפה, טייוואן. היא אומנה על ידי גלית חייט, ג'ילברטו ויאדנה, ומיכאלה בושטו.
במעבר לקטגוריית הזוגות, קונרס חברה ליבגני קרסנופולסקי הישראלי במרץ 2017. הזוג החליט להתאמן בהקנסאק, ניו ג'רזי, בהדרכתם של גלית חייט ואנטון נימנקו.
בהופעת הבכורה הבינלאומית שלהם, קונרס/קרסנופולסקי דורגו במקום החמישי בתחרות CS U.S. Classic בספטמבר 2017. מאוחר יותר באותו חודש, הם דורגו במקום השמיני בתחרות CS Nebelhorn Trophy, שהייתה ההזדמנות האחרונה להשיג כרטיס לאולימפיאדת החורף 2018. כתוצאה מהישג זה, ישראל קיבלה מקום בתחרות הזוגות האולימפית. באוקטובר, השניים זכו במדליית הארד בתחרות CS Minsk-Arena Ice Star.
בנובמבר 2017, קונרס/קרסנופולסקי נבחרו לנבחרת האולימפית של ישראל. בינואר 2018, הם סיימו במקום התשיעי באליפות אירופה 2018 במוסקבה, רוסיה.
היא התחרתה עבור ישראל באולימפיאדת החורף 2018 בהחלקה אמנותית בקטגוריית הזוגות (בה סיימה במקום ה-19) ובתחרות הקבוצתית בפיונגצ'אנג, דרום קוריאה.
תוכניות > זוגות

| עונה | תוכנית קצרה | החלקה חופשית |
| --- | --- | --- |
| 2017–2018 |  Ghost the Musical |  רשימת שינדלר |
תוכניות > יחידים

| עונה | תוכנית קצרה | החלקה חופשית |
| --- | --- | --- |
| 2016–2017 |  נושא האהבה |  Now We Are Free |
הישגים תחרותיים > זוגות עם קרסנופולסקי

| בינלאומי> אירוע | בינלאומי> 2017–18 |
| --- | --- |
אולימפיאדה: 19
אליפות עולם: 19
אליפות אירופה: 9
Ice Star: 3
Nebelhorn Trophy: 8
U.S. Classic: 5
תחרויות קבוצתיות
אולימפיאדה: 8 ק 9 ז
הישגים תחרותיים > יחידים נשים

| בינלאומי> אירוע | בינלאומי> 2016–17 |
| --- | --- |
אליפות עולם לג'וניורים: 27
Bavarian Open: 4 ג'
Santa Claus Cup: 3 ג'
Tallinn Trophy: 5 ג'
הערות שוליים

↑  יניב טוכמן‏, המחליקים פייג' קונרס וייבגני קרסנופולסקי עלו לאולימפיאדת החורף ב-2018, באתר וואלה, 30 בספטמבר 2017
|  משלחת ישראל לאולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018)  |
| --- | --- | --- |
|  החלקה אומנותית | אלכסיי ביצ'נקו • איימי ביוקנן • רוני זילברברג • אדל טנקובה • דניאל סמוכין • פייג' קונרס • יבגני קרסנופולסקי |  |
|  החלקה מהירה במסלול קצר | ולדיסלב ביקנוב |  |
|  מזחלות | אדם אדלמן |  |
|  סקי אלפיני | איתמר בירן |  |
פוקשאן

| --- | --- |
סמל פוקשאןסמל פוקשאן
התיאטרון בפוקשאן
התיאטרון בפוקשאן
 מדינה:  רומניה רומניה
 מחוז:  מחוז ורנצ'אה
 חבל ארץ:  מולדובה
 ראש העיר:  Cristi Valentin Misăilă
 בירת העיר:  פוקשאן 
 שטח:  48.10 קמ"ר
 גובה:  46 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  66,648 (1 בדצמבר 2021)
  ‑ צפיפות:  2,115 נפש לקמ"ר (2002)
 קואורדינטות:  45°41′59″N 27°10′47″E﻿ / ﻿45.699722222222°N 27.179722222222°E﻿ / 45.699722222222; 27.179722222222 
 אזור זמן:  UTC +2
 http://www.focsani.info
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת רומניה מוגדלת) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור פוקשאן(למפת רומניה רגילה) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור פוקשאן  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
פוקשאן (רומנית: Focşani, אלפבית פונטי בינלאומי: /fok'ʃanʲ/ ‏האזנהקובץ:Ro-Focşani.oga‏Ⓘ‏) היא עיר בחבל מולדובה שברומניה המשמשת כבירת מחוז ורנצ'אה, על גבול חבל מונטניה (חלקה מעבר לגבול זה).
נכון לשנת 2002 מנתה אוכלוסיית פוקשאן 103,219 תושבים.
העיר שימשה בעבר כשדה הקרב לניצחונו של אלכסנדר סובורוב נגד האימפריה העות'מאנית.
אטימולוגיה

במסמכים היסטוריים על היישוב מוזכר שבמקום הייתה אחוזה של קשיש בשם Focşa (פוקשה). ברומנית מקובל להוסיף את האות i בסיום מילה כדי לציין השתייכות או ריבוי; במקרה שהמילה מסתיימת בתנועה, יש צורך להוסיף עיצור חוצץ, ורק אחר כך את האות i – וכך נוצר השם Focşani, "פוקשאנ(י)", קרי, המקום של פוקשה.
היהודים בפוקשאן

הדיווחים הראשונים על הקהילה היהודית של פוקשאן מתועדים למאה ה-17. רב העיר של אותה תקופה, הרב נתן נטע הנובר, הוא מחבר הספרים "יון מצולה" ו"שערי ציון". בחלקה של פוקשאן שבשטח החבל היסטורי מולדובה הוקם בית עלמין יהודי בשנת 1691 ובית כנסת בשנת 1698. בשנת 1797 נבנה בית הכנסת המקומי בצד שבשטח החבל ההיסטורי ולאכיה.
בשנת 1821, בתקופת המרד של טודור ולדימירסקו ומעבר הצבא היווני דרך פוקשאן, נשרפה העיר ונערכו מהומות אנטי־יהודיות, שתבעו קורבנות בנפש. בשנת 1859 היו בפוקשאן 1855 יהודים, שהיוו כ־20% מאוכלוסיית המקום.
בסוף שנת 1881 נערך בעיר הכנס הציוני הראשון, קונגרס פוקשאן.
בתחילת המאה ה-20 היו בפוקשאן 6 בתי כנסת והיהודים היוו כ־25% מאוכלוסיית העיר.
בין ילידי המקום המפורסמים נמנו הרב שניאור זלמן שכטר, חוקר יהדות ומייסד היהדות הקונסרבטיבית באמריקה והסופר קאמיל בלטאזאר.
ערים תאומות

איטליה פוטנצה, איטליה
לקריאה נוספת

"במעוף השנים" מאת צבי בן דב.
"פוקשאני - סיפורה של קהילה" מאת צבי בן דב.