חרם אחד באפריל 1933
יום החרם

הדיווח על ההתקפות האנטישמיות בגרמניה ותגובות היהודים בעולם על כך, כונו על ידי הנאצים "תעמולת הזוועה".
ב-25 במרץ 1933 זימן אליו הרמן גרינג מספר אישים מראשי יהדות גרמניה וביקש מהם שישלחו משלחת שתשכנע מנהיגים יהודים בלונדון ובארצות הברית להפסיק את ה"תעמולה" האנטי גרמנית בנוגע למעשי הזוועה שנעשים ביהודים בגרמניה, אחרת לא יוכל לערוב לביטחונם של היהודים בגרמניה.
המנהיגים היהודים בגרמניה קיוו למנוע את החרם על ידי פיוס הנאצים. ב-26 במרץ שלחו קורט בלומנפלד, נשיא ההסתדרות הציונית של גרמניה, ויוליוס ברודניץ, נשיא "האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית", מברק לוועד היהודי-האמריקאי בניו יורק, בו מחו "נחרצות" נגד קיום אספה שתוכננה ליום שני (27 במרץ), שידורי רדיו והפגנות, ודרשו "חד-משמעית מאמצים נמרצים לשים קץ להפגנות עוינות נגד גרמניה".
על פי בקשת היהודים בגרמניה, שלחה הנהלת הסוכנות היהודית בירושלים מברק ללשכתו של היטלר, בו הבטיחה לו שהיהודים בארץ ישראל לא הכריזו ולא התכוונו להכריז חרם על גרמניה.
על אף בקשת המנהיגים היהודים בגרמניה, הקונגרס היהודי האמריקאי החליט לקיים את פעולות המחאה. ב-27 במרץ התקיימו עצרות מחאה המוניות של הארגונים היהודים באמריקה, באצטדיון בכיכר מדיסון בניו יורק, ובמקומות אחרים. אספות המחאה התקיימו בכמה ערים, בהשתתפות ראשי כנסיות ואיגודים מקצועיים.
ב-26 במרץ נפגש היטלר עם יוזף גבלס וככל הנראה בפגישה זו התקבלה ההחלטה על הטלת חרם נגד היהודים. שותפיו הפוליטיים של היטלר מהימין השמרני, ובראשם הנשיא הינדנבורג, התנגדו לחרם באופן עקרוני. הם חששו בעיקר מתגובת דעת הקהל הבינלאומית ומהטלת חרם נגדי על סחורות גרמניות, וגם ידעו כי צעד כזה רק יפגע בכלכלה הגרמנית. לכן הם לחצו להגביל את משכו והיקפו. החרם היה אמור להיות בלתי מוגבל בזמן, אולם בעקבות לחצים שונים הוא הוגבל ליום אחד בלבד.
ב-27 במרץ כתב גבלס ביומנו: "הכתבתי מאמר חריף נגד תעמולת הזוועה של היהודים. רק נודע על כך, וכל המשפוחה (mischpoke) התמוטטה. צריך להשתמש בשיטות כאלה".
ב-28 במרץ התכנסו ראשי המפלגה הנאציונל-סוציאליסטית בביתו של שר התעמולה וההשכלה העממית גבלס, והחליטו על פעולת חרם נגד היהודים, בטענה כי זו תגובה להפגנות של היהודים בעולם נגד הנאצים. בראש הפעולה הועמד יוליוס שטרייכר, העורך של העיתון הנאצי דר שטירמר.
באותו יום, ה-28 במרץ, הוצא צו שקרא להקמת ועדות לתכנון וביצוע של "חרם מאורגן נגד עסקים יהודיים, סחורות יהודיות, רופאים יהודים, ועורכי דין יהודים", שתהיינה אחראיות "להבטיח שלא ייגרם כל נזק לחפים מפשע אבל לחלופין יגרום נזק רב ככל האפשר לאשמים". סעיף 11 אף ציווה על חברי הוועדות "להימנע מלפגוע בשערה משערות ראשו של יהודי". החרם נקבע ליום שבת, ה-1 באפריל 1933. ב-31 במרץ, הציע היטלר לדחות אותו עד 4 באפריל, אם ממשלות בריטניה וארצות הברית יצהירו מיד על התנגדותן ל"הסתה" נגד גרמניה בתחומן. באותו ערב הסכימו שתי הממשלות להצהיר זאת, אולם שר החוץ קונסטנטין פון נויראט הודיע שכבר מאוחר מדי לשנות את ההחלטה.
יום החרם נקבע ל-1 באפריל, אולם ביישובים הקטנים יותר שבפריפריה, החלו ההתקפות נגד היהודים כבר יום או יומיים לפני כן, גם בכפרים שהיו בהם יהודים ספורים.
שעת החרם נקבעה לשעה 10:00 בבוקר. החרם התקיים ביום שבת אך בעקבות חילון האוכלוסייה היהודית ותנועת ההשכלה הרבה יהודים עבדו למעשה בשבת כרגיל, אך חלק מן היהודים לא פתח את עסקיו ולכן נפגע פחות עקב חרם זה.
מבחינה מעשית, הוצבו שני אנשי אס אה ושני אנשי אס אס בחזית כל עסק שהוגדר יהודי, והודיעו לכל לקוח שביקש להיכנס כי זהו עסק יהודי, אולם ההחלטה אם להיכנס נותרה בידי הלקוח, וכך היה החרם מבחינה רשמית בגדר המלצה.
לובשי המדים הציבו בפתחי חנויות, מרפאות ומשרדי עורכי דין, שלטים שהודפסו בנוסח אחיד וכרוזים עם סיסמאות מוכנות מראש. משאיות מלאות אנשי אס אה וחיילים משוחררים של אגודת "קסדת הפלדה" הלאומנית עברו ברחובות ודרשו לא לקנות אצל יהודים.
בנוסף, ברבעים היהודיים הכו אנשי האס אה כמה עוברי אורח שניסו לעזור ליהודים. באותו זמן פרצו בריוני האס אה לאולמות בתי המשפט וסילקו מהם את עורכי הדין והשופטים היהודים. יום קודם לכן שלחו שרי המשפטים של מדינות בוואריה ופרוסיה הודעה לשופטים ולעורכי הדין היהודים כי עליהם לצאת לחופשה לזמן בלתי מוגבל מחשש לחייהם.