stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת העצמאות של ארגנטינה
שלטונו של פואירדון

קונגרס טוקומן שהתכנס בהוראת הדירקטור הזמני אלברס תומאס, מינה כדירקטור את אחד מחבריו - חואן מרטין דה פואירדון (Juan Martín de Pueyrredón) שעבר לבואנוס איירס, ובדרך עצר בקורדובה לפגוש את סן מרטין ולדון איתו לגבי התוכנית היבשתית.
כל המאמצים הצבאיים של ממשלו של פווירדון הופנו לשתי מטרות עיקריות:
מחיצת ההתנגדויות הפדרליות בליטורל ובקורדובה.
תגבור כוחותיו של סן מרטין לקראת המערכה שלו בצ'ילה.
החזית הצפונית (מול המלוכנים באלטו פרו) נזנחה, והצבא שם נשלח לדכא את המרידות בסנטיאגו דל אסטרו ובקורדובה.
למרות 13 משלחות שמנו 26,542 חיילים שנשלחו לכבוש מחדש את המושבות - לא היה לאיל ידן להתגבר על המורדים בפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה, וגם המשלחת הגדולה מביניהן השעתה את תוכניותיה עקב מגפה שהכתה בה.
כשהפורטוגלים פלשו לבנדה אוריינטל בתחילת 1816, פואירדון לא רק שסירב לשתף פעולה עם ארטיגס ולהגן עליו, אלא אף שאף לנצל אותה כדי להכות בפדרליים בליטורל.
לאחר כיבושה של צ'ילה בידי המלוכנים - פואירדון לחץ על בלגרנו (מפקד צבא הצפון) ועל סן מרטין (מפקד צבא האנדים בקוז'ו) שיעבירו את כוחותיהם לליטורל כדי לשים קץ להנגדות של הפדרליים, אך הם נעתרו רק באופן חלקי.
באמצע 1819 פואירדון התפטר והוחלף על ידי רונדו שהמשיך את מדיניותו, וחזר במשנה תוקף על הדרישה להפנות את כל העוצמה הצבאית לליטורל ולנטוש את המאבק לעצמאות השטחים שבידי המלוכנים.
בספרד, פרננדו ה-7 ששב לשלטון - שיקם אותו ונקט במדיניות אבסולוטיסטית, ולנוכח הגיבוי שהברית הקדושה העניקה לו, תחושת היציבות באירופה שלאחר מפלת נפוליאון וקונגרס וינה, ותמיכת האפיפיור פיוס ה-7 - הוא היה יכול להפנות את כל כוחותיו להשיב לעצמו את השטחים באמריקה הלטינית.
שלטונו של פואירדון > המערכה הפיראטית באוקיינוס השקט

פירוק הצי לאחר נפילת מונטווידאו לא הותיר את הפרובינציות בלתי מוגנות מכיוון הים: באישור השלטונות בבואנוס איירס התבצעו מעשי שוד ימי נרחבים נגד כ-100 אוניות ספרדיות במהלך השנים 1814–1823.
במאי 1815 הוחלט לארגן מערכה פיראטית באוקיינוס השקט כאמצעי הגנתי נגד התקפת הנגד הספרדית הממשמשת ובאה, במימונם ובעידודם של מהגרים רבים מצ'ילה שהגיעו במהלך המלחמה שהתחוללה שם.
השייטת בפיקודו של גיז'רמו בראון - מפקד הצי שצר בהצלחה על מונטווידאו - כללה 4 אוניות עם כ-150 תותחים ויותר מ-500 אנשי צוות, ואחת האוניות צוותה כולה בצ'ילאנים.
האוניות יצאו לדרכן באוקטובר 1815, עברו מהאוקיינוס האטלנטי לשקט מדרום לקייפ הורן, ואחת הספינות טבעה עקב סערה קשה שעמדה בדרכם.
לקראת סוף 1815 הם עגנו מול חופי צ'ילה, והשלטון המלוכני סגר את כל הנמלים ליציאה.
בינואר 1816 האוניות הטילו מצור על נמל קייאו - הנמל הראשי של פרו, והשתלטו על 9 ספינות שעשו דרכם אליו וצירפו אותן לכוח;
ובפברואר הטילו מצור על שפך נהר גואיאס (Guayas) שבאקוודור, ובראון תכנן התקפה על גואיאקיל, אך הובס ונפל בשבי.
בעקבות משא ומתן בין סגנו של בראון, היפוליטו בוצ'ארד (Hipólito Bouchard) שתפס זמנית פיקוד, לבין מושל גואיאקיל - הוחלט על חילופי שבויים, ובראון שוחרר.
השייטת הפליגה לאיי גלאפגוס ושם הם התפצלו: בוצ'ארד עם אונייה אחת חזר לבואנוס איירס, אליה הגיע ביוני; ובראון עם שתי אוניות ניסה ליצור קשר עם מנהיגי המורדים בבוגוטה שבקולומביה, אך העיר נפלה לידי המלוכנים.
לאחר שאחת משתי אוניותיו טבעה - הוא שב לאוקיינוס האטלנטי, הצליח להתחמק משייטת פורטוגלית שהייתה בדרכה למונטווידאו, ולבסוף עגן בברבדוס שבים הקריבי. השלטונות הבריטיים שם האשימו אותו בפיראטיות והחרימו את האונייה ומטענה, ובראון שב לבואנוס איירס במחצית 1818.
שלטונו של פואירדון > צבא האנדים והמערכה בצ'ילה

באוגוסט 1815 סן מרטין הוציא צו גיוס במנדוסה וסן חואן, בחודש הבא התגייסו יחידות פרשים שהתבססו על בעלי ניסיון מהקרבות בבנדה אוריינטל, ובדצמבר דיווח לממשל שגייס 3,887 איש - כולל כ-700 עבדים משוחררים.
במקביל הוא החל לצבור אבק שרפה, נשק, תחמושת ומדים - הכל מייצור עצמי.
חוסה אנטוניו אלברס קונדארקו (José Antonio Álvarez Condarco), מנהל בית החרושת לייצור אבק שרפה, נשלח לצ'ילה באצטלה של איגרת שעליו למסור, כדי שיתווה תוכנית לחציית האנדים.
ב-1 באוגוסט 1816, הדירקטור פואירדון, קבע את השם "צבא האנדים"; קונגרס טוקומן העניק לסן מרטין דרגת גנרל בכיר (Capitán General), את תפקיד מושל קוז'ו הוא העביר לטוריביו לוסוריאגה (Toribio Luzuriaga), וריכז את צבאו סמוך למנדוסה עם מיגל אסטניסלאו סולר (Miguel Estanislao Soler) בתור ראש המטה.
פואירדון שלח את כל העזרה שהיה לאיל ידו לשלוח, כולל תגבורות צבאיות, כסף, מזון, נשק, מדים ותחמושת. עם זאת, התעקשותו לדכא את התנגדות הפדרליים, בעיקר בסנטה פה, הגבילה את יכולתו לסייע.
קסימירו מרקו דל פונט (Casimiro Marcó del Pont), המושל המלוכני של צ'ילה - ובדיעבד האחרון, ידע על תוכניותיו של סן מרטין, אך לא האמין שהן בנות ביצוע, מה גם שסן מרטין גרם לו להאמין שהוא ינסה לפלוש מהדרום או מהצפון, אך לא ממנדוסה.
כך הוא פתח במשא ומתן ידידותי עם האינדיאנים בדרום מנדוסה בבקשת סרק שיאפשרו לו לעבור בשטחיהם, הם הסכימו, והידיעה שדלפה למרקו דל פורט חיזקה בקרבו את הביטחון שההתקפה תבוא מדרום; וכך הכוחות המלוכנים נותרו מפוצלים.
משתפי פעולה בצ'ילה הטרידו את הצבא ומנעו ממנו להיערך לקראת הבאות, ועסקו בריגול; במה שנחשב כמלחמת העצבים (או המלחמה הפסיכולוגית) שניהל סן מרטין טרם הגעתו בפועל.
שלטונו של פואירדון > צבא האנדים והמערכה בצ'ילה > חציית האנדים

צבא האנדים כלל 2,334 רגלים, 1,395 פרשים ו-258 תותחנים; או לפי דרגה - 14 מפקדים, 195 קצינים ו-3,778 חיילים.
הדגל תחתיו הם נלחמו לא היה הדגל של בלגרנו אלא בתור צבא האנדים תחת מגן על רקע כחול-לבן.
הצבא חצה את האנדים ב-6 טורים שכל אחד נסע במעבר אחר, כאשר טור אחד כלל את עיקר הכוח ואת סן מרטין ואו'היגינס, טור משני בן כ-800 חיילים בפיקוד לאס אראס, והשאר נועדו להטעות את מרקו דל פונט - המפקד המלוכני בצ'ילה.
הכוח יצא לדרכו ב-17 וב-18 בינואר 1817, לשני הכוחות העיקריים היו היתקלויות קטנות בדרך שהם התגברו עליהן בהצלחה, ב-8 בפברואר הם הגיעו לצד השני של רכס ההרים, ולמחרת התאחדו ליד העיר לוס אנדס (Los Andes).
כוחות סיור שנשלחו משם דיווחו על היערכותם של המלוכנים בחוות צ'קבוקו (Hacienda de Chacabuco).
שלטונו של פואירדון > צבא האנדים והמערכה בצ'ילה > צ'קבוקו

בשל פיזור כוחותיו - מרקו דל פונט התקשה לכנוס את צבאו, והכוח שניצב מול סן מרטין היה בן 1,500 חיילים בפיקוד רפאל מרוטו (Rafael Maroto).
הקרב החל ב-12 בפברואר עם עלות השחר בהתקפה של צבא האנדים על המלוכנים המתגוננים.
חרף המגננה היעילה של המלוכנים ותנאי השטח, הצליחו כוחותיו של סן מרטין לפרוץ את קווי ההגנה של מרוטו ולהביסם. 600 חיילים מלוכנים נהרגו מול 130 הרוגים ו-180 פצועים של המורדים. בנוסף איבדו המלוכנים את כל הארטילריה שברשותם.
בהודעה ששלח לדירקטור - פואירדון, כתב סן מרטין בין היתר את המשפט הבא שהפך לסמל:
"תוך 24 ימים השלמנו את המשימה: חצינו את רכס ההרים הגבוה בעולם, גברנו על העריצים, והענקנו חירות לצ'ילה."
ב-14 בפברואר צבא האנדים הגיע לסנטיאגו דה צ'ילה הבירה. או'היגינס התמנה על ידי הקבילדו המקומי בתור "הדירקטור של מדינת צ'ילה" וסן מרטין כמפקד "צבא השחרור המאוחד של צ'ילה" (Ejército Unido Libertador de Chile) שכלל את צבא האנדים ויחידות צ'ילאניות מקומיות שהסתפחו אליו.
או'היגינס הזדרז לשלוח אונייה שנתפסה בנמל ולפראיסו לשחרר את המורדים שהוחזקו על ידי הספרדים באיים הסמוכים לחופי צ'ילה, והצבא המאוחד החל בהתקדמות מהירה דרומה.
שלטונו של פואירדון > גואמס ומלחמת הגאוצ'וס

ההגנה של הפרובינציה של סלטה נותרה בידיו של המושל מרטין מיגל דה גואמס (Martín Miguel de Güemes), בשעה שצבאו של רונדו נסוג לטוקומן, ושם הוא התבשר על סיום תפקידו כדירקטור וקבלת תפקיד ההגנה על קונגרס טוקומן שזה עתה נוסד.
לאחר הכרזת העצמאות של קונגרס טוקומן ב-9 ביולי 1816 הוא הוחלף גם בתפקידו כמפקד צבא הצפון על ידי בלגרנו, שאף הוא לא היה מסוגל ליזום שום התקפה צפונה, ולו מפני שחלק ניכר מצבאו סופח לצבא האנדים.
הצבא המלוכני ניסה להגיע לחוחוי, אך הקרבות נגד הרפובליקטות - המורדים באלטו פרו - אילצו אותו לסגת.
בספטמבר 1816, עם מינויו של פסואלה כמשנה למלך של תת-ממלכת פרו, התמנה כמפקד הצבא המלוכני - חוסה דה לה סרנה (José de la Serna) שגייס קצינים רבים מוותיקי המלחמות נגד נפוליאון, ותכנן לפלוש לארגנטינה מצפון ומצ'ילה.
בסוף אוקטובר, דה לה סרנה התקדם לכיוון סלטה בראש כוח בן 5,500 חיילים. ב-6 בינואר 1817 הוא נכנס לחוחוי, אך לא הצליח להשתלט על הפרובינציה, והגאוצ'וס אילצו אותו להסתגר בעיר עצמה.
בנוסף, המורדים באלטו פרו שהביסו את המלוכנים בקרב אומוואקה - קטעו את נתיב האספקה שלו מצפון.
כל זה שיבש את תוכניותיו של לה סרנה, והוא הגיע לסלטה רק ב-15 באפריל 1817. גם כאן הוא הסתגר בעיר, וכוח שנשלח להשיג בהמות למשא ולמזון הותקף שוב ושוב על ידי כוחותיו של גואמס וחוסל בקרב בנייאדו (Bañado).
שלטונו של פואירדון > גואמס ומלחמת הגאוצ'וס > התקפת הנגד של למדריד

אף על פי שהיה מודע לאי יכולתו לפלוש לאלטו פרו - בלגרנו החליט לסייע לגואמס. הוא שלח כוח בן 350 חיילים ושתי יחידות ארטילריה בפיקודו של גרגוריו אראוס דלמדריד (Gregorio Aráoz de Lamadrid) במטרה לנתק את דה לה סרנה המלוכני מאלטו פרו באזור ז'אווי (Yaví).
בשל מחסור בבהמות משא למדריד ויתר על תוכניתו לנוע דרך מדבר אטקמה ונע לטריחה (Tarija) בדרום אלטו פרו שבה פעלו המורדים המקומיים, וניצח בקרב שנערך שם והכוחות המלוכניים נכנעו בפניו.
מעודד מהצלחתו הוא נע צפונה, אך הובס בציקיסקה (Chuquisaca) ומאוחר יותר שוב בסופצ'וי (Sopachuy) - חרף הכוחות המקומיים שניסה לגייס במהלך נסיגתו, והוא שב לטוקומן בסוף יולי 1817.
דה לה סרנה שנתקע בסלטה החליט לסגת כבר בחודש מאי לאחר שהגיעו אליו הידיעות על הצלחותיו של סן מרטין בצ'ילה.
שלטונו של פואירדון > גואמס ומלחמת הגאוצ'וס > פלישות חדשות לחוחוי וסלטה

באוגוסט 1817 החל ניסיון פלישה מלוכני חדש בפיקודו של אולנייטה עם כוח של כ-1,000 חיילים, אך הוא נסוג צפונה לאחר שלא הצליח להתגבר על המורדים המקומיים.
ניסיון מלוכני חמישי החל ב-14 בינואר 1818, שוב בפיקוד אולנייטה, הפעם בראש כוח בן כ-2,400 חיילים שהצליח לכבוש את חוחוי, אך נסוג צפונה יומיים מאוחר יותר.
בתחילת 1819, דה לה סרנה התפטר מהפיקוד על הצבא המלוכני באלטו פרו והעביר את השרביט לידי חוסה קנטראק (José Canterac) שלאחר מספר הצלחות באלטו פרו ניסה לפלוש בשלושה מקומות שונים בו זמנית, וגם הפעם נסוגו זמן קצר לאחר שכבשו את חוחוי מחשש שינותקו מעורפם, וחזרו צפונה.
שלטונו של פואירדון > סיום המערכה בצ'ילה

במסעו לכיוון קונספסיון (Concepción), הותקף לאס אראס על ידי כוח שנשלח מהעיר, ניצח אותם ואילץ את המלוכנים לסגת.
הוא שקל להטיל מצור על קונספסיון וטלקוואנו (Talcahuano), אך בהיותו מודע לנחיתותו המספרית ביחס למלוכנים בפיקודו של אורדונייס (Ordóñez) - ביקש תגבורת מאו'היגינס בראשית אפריל 1817, והוא נע לעזרתו בראש כוח בן 800 חיילים.
ב-5 במאי הותקף הכוח האחוד של לאס אראס ואו'היגינס על ידי אורדונייס המלוכני בהר גאווילן (Gavilán), התוקפים הובסו ופינו את קונספסיון והתבצרו בנמל טלקוואנו (Talcahuano).
לאחר מספר חודשי מצור או'היגינס ניסה לתקוף את המלוכנים בטלקוואנו, אך ההתקפה נכשלה לחלוטין והסבה לכוחותיו נפגעים רבים.
פסואלה - המשנה למלך - שלח 2,500 חיילים בפיקוד מריאנו אוסוריו לטלקוואנו, שהגיעו לאחר 9 חודשי מצור והתקפות של המורדים.
או'היגינס נסוג וחבר לסן מרטין, וכתוצאה מכך - כל האזרחים נטשו את קונספסיון.
לאחר מכן חתם על הכרזת העצמאות של צ'ילה ב-12 בפברואר 1818, יום השנה לקרב בצ'קבוקו.
אורדונייס שכנע את אוסוריו לתקוף את המחנה של המורדים בלילה של 19 במרץ, ובקרב קנצ'ה רייאדה (Cancha Rayada) ניצחו המלוכנים שהפיצו לכל עבר את כוחות המורדים, כשאו'היגינס נפצע .
הידיעות על התבוסה שהגיעו לסנטיאגו גרמו שם לדמורליזציה כללית ולתחושה שהמדינה שזה עתה קמה נכבשה מחדש; אלא שבדיעבד התברר שלמלוכנים היו נפגעים רבים משל המורדים, וכ-3,000 חיילים בפיקוד לאס אראס נסוגו בצורה מסודרת. סן מרטין, בעזרת בלטראן (Baltrán) - סגנו של לאס אראס, החל לארגן ולצייד מחדש את הצבא ותוך 15 ימים היה מוכן שוב לקרב.
שלטונו של פואירדון > סיום המערכה בצ'ילה > מאיפו

ב-5 באפריל 1818, במישורים של מאיפו (Maipú) כ-10 ק"מ דרומית לסנטיאגו, נערכו 5,300 מלוכנים עם 12 תותחים מול 4,900 מורדים עם 21 תותחים.
סן מרטין נערך לקראת מתקפה ספרדית, אך את האות הפתיחה נתנו תותחי המורדים, ובעקבותיהם סן מרטין תקף. בהתחלה נראה היה שההתקפה נכשלה, אך הודות לכוח העתודה הוכרע הקרב לטובת המורדים.
אוסוריו נמלט, ושרידי הצבא המלוכני בפיקוד אורדונייס מצאו מקלט באחת האחוזות באזור. לאס אראס רדף אחריו בראש כוח בן 1,000 איש יחד עם או'היגינס שהגיע מסנטיאגו חרף פציעתו. הארטילריה של המורדים טיווחה את המלוכנים ואורדונייס נכנע.
המלוכנים איבדו 2,000 חיילים ועוד 2,463 נפלו בשבי. מנגד נפגעו כ-1,000 מורדים - הרוגים ופצועים.
קרב זה היה העקוב מדם מבין כל קרבות מלחמות העצמאות של ארגנטינה וצ'ילה.
שלטונו של פואירדון > סיום המערכה בצ'ילה > המערכה בדרום צ'ילה

חרף תבוסתו, אוסוריו המלוכני החל לקבץ את מה שנותר מצבאו, מבלי שסן מרטין ימהר לנצל את הצלחתו ולחסלם, למעט מספר היתקלויות מקומיות.
במאי הפליגה מקדיס שייטת בת 11 מעבורות וספינת מלחמה אחת, ועליהן למעלה מ-2,000 חיילים. מלכתחילה זה היה מאוחר מדי עבור אוסוריו.
הימאים והחיילים של אחת המעבורות החליטו לערוק, עגנו בבואנוס איירס, ואיפשרו לשלטונות להכיר את מטרותיהם והקודים בהם השתמשו. מידע זה נשלח לצ'ילה יחד עם שתי ספינות מלחמה, וכל השייטת נלכדה בדרום צ'ילה.
אוסוריו שלא זכה לסיוע נסוג לפרו, מה גם שחלק גדול מצבאו המדולדל חוסל בקרב נוסף בינואר 1819, וכל מה שנותר בצ'ילה היה מספר מצומצם של יחידות לא סדירות שניהלו מלחמת גרילה.
את המאבק נגדם ניהלו הצ'ילאנים, והיחידות הארגנטינאיות בפיקודו של סן מרטין נערכו בצפון לקראת שחרור פרו.
מלחמת עצמאות ללא שלטון מרכזי

במהלך כל התקופה הקודמת (זו של פואירדון) - צבא הצפון נותר ללא תעסוקה בטוקומן, למעט המערכה הכושלת של למדריד באלטו פרו, והתגייסותן של מספר יחידות קטנות לצבא הגאוצ'וס של גואמס בסלטה. מנגד, נעשה בו שימוש חוזר ונשנה במאבק בפדרליים בקורדובה וסנטה פה.
בסוף 1819, בהוראת הדירקטור רונדו (שמשל מ-9 ביוני 1819 עד 1 בפברואר 1820), הוא היה אמור לצאת להילחם בסנטה פה, אך בשל מרד פנימי זה לא יצא אל הפועל. בהמשך הצבא התפזר באופן לא רשמי, החיילים שבו איש איש לפרובינציה שלו, וצבא הצפון לא שב להילחם במלחמת העצמאות.
רונדו גם פקד על סן מרטין לאחר שחרור צ'ילה להוביל את צבא האנדים לליטורל, אך הוא סירב והורה לחייליו להתכונן לכיבוש פרו. גם מבין יחידותיו של סן מרטין היו כאלה שהתקוממו ושבו לפרובינציות שלהם להילחם למענן במלחמות האזרחים.
המרד של צבא הצפון הותיר את רונדו עם צבא קטן מכדי להתמודד עם הפדרליים שהביסו אותו בקרב ספדה (Cepeda) ב-1 בפברואר 1820, והוא החליט על פיזור קונגרס טוקומן ושל כל הרשויות הלאומיות, ומשם ואילך כל פרובינציה ניהלה את ענייניה בעצמה.
כל המאמץ המלחמתי הוטל על סלטה - בכל מה שקשור לחזית הצפונית, ועל צ'ילה - בכל מה שקשור למערכה בפרו.
שום סיוע לא הגיע מהפרובינציות האחרות. בואנוס איירס הייתה היחידה שיכלה לסייע שכן היו לה הכנסות מהמכס עקב היותה הנמל היחידי, אך הממשל בראשות ברנדינו ריוודוויה (Bernardino Rivadavia) ומנואל חוסה גארסיה (Manuel José García), זה שניהל משא ומתן עם בריטניה לגבי קבלת מעמד של פרוטקטורט, ניער חוצנו מהמלחמה, והגיעו הדברים לידי כך שבקשת סיוע של סן מרטין נענתה בכך שלבואנוס איירס עדיף שהספרדים יישארו בפרו. בואנוס איירס אף חתמה על הסכם שלום מקדמי ב-1823 עם אחד הממשלים בספרד הלא יציבה לאחר שובו של פרדיננד ה-7 לשלטון, אך הוא התנער ממנו שנה לאחר מכן.
האנרכיה בשטחי הפרובינציות המאוחדות היוותה הזדמנות פז לספרד לשוב ולכבוש את האזור בתחילת 1820 אך בשל מאבקים ותככים פנים ספרדיים בין ליברלים לאבסולוטיסטים - הובילו להתקוממות של הכוחות בינואר אותה שנה ולביטול התוכניות.
השלטון הספרדי בתחילת העשור השני של המאה ה-19 גילה חוסר עניין במעורבות במאבקים בדרום אמריקה ובשיקום האימפריה, והוא הותיר זאת בידי המשנים למלך; ובמקרים מסוימים הוא גרם להם - למשנים למלך - למרוד בספרד, כפי שקרה למשל במקסיקו שקיבלה את עצמאותה בראשות הגנרל המלוכני אגוסטין דה איטורבידה.
ב-1823, משידם של האבסולוטיסטים בספרד הייתה על העליונה, כבר היה מאוחר מדי לנסות ולכבוש את אמריקה הלטינית: גם לו רצה - לפרננדו ה-7 לא היה נמל אליו היה יכול לשלוח את צבאו.
מלחמת עצמאות ללא שלטון מרכזי > סיום מלחמת הגאוצ'וס

ב-8 במאי 1820, ראמירס אורוסקו (Ramírez Orozco) שהחליף בפברואר את קנטראק כמפקד הכוחות המלוכניים באלטו פרו, יצא דרומה בראש כוח בן 4,000 חיילים. ב-28 במאי הוא לכד את חוחוי, ואת סלטה ב-31 במאי. היו לו מספר ניצחונות קטנים, ולצידם גם תבוסות, כולל אחת בה נפל בשבי אחד הקולונלים שלו, ושוב הפולשים הסתגרו בערים מפני הגאוצ'וס.
מכיוון שבאותה תקופה (1820) הלכי הרוח הליברלים שלטו בספרד והם לא התלהבו מהמשך הלחימה במושבות, ומכיוון שהידיעות על יציאת המשלחת של סן מרטין לכיוון פרו הגיע אליהם, אורוסקו הורה על נסיגה חזרה לאלטו פרו.
באוקטובר 1820, כשהמלוכנים באלטו פרו נשבעו לחוקה הספרדית הליברלית החדשה, הגיעו הידיעות על נחיתתו מהים של סן מרטין בחופי פרו (8 בספטמבר) ועל פלישתו היבשתית של ארנלס; ואורוסקו יצא במסע לכיוון פרו עם מרבית הכוח שברשותו, למעט 200 חיילים בפיקוד אולנייטה.
סן מרטין מינה את גואמס כמפקד צבא תצפית (Ejército de Observación) כדי שיעסיק את הצבא המלוכני שנותר בחזית הצפונית, ולאחר שהגיעו אליו הידיעות על נחיתתו של סן מרטין בפרו - הוא החל להתקדם לאלטו פרו.
מצבא הצפון המקורי נותרה אז רק יחידה קטנה בפיקוד אלחנדרו הרדיה (Alejandro Heredia) שהייתה כפופה לגואמס. המושל של טוקומן - ברנבה אראוס (Bernabé Aráoz) החזיק עדיין בחלק מהנשק של צבא הצפון מתוך כוונה להכפיף אליו בחזרה את סנטיאגו דל אסטרו שהתנתקה ממנו, וכתוצאה מכך גואמס הצטרף עוד קודם לכן למלחמת האזרחים ופלש לטוקומן.
אולנייטה ניצל זאת ובאפריל 1820, מספר חודשים לפני תחילת הערכה בפרו, שלח כוח פלישה לחוחוי בראשות גיסו גיז'רמו מרקיאגי (Guillermo Marquiegui). מקיאגי נסוג לאחר מספר ימים בציפייה להגעתו של אולנייטה עצמו, ותושבי חוחוי שהבינו שאולנייטה יגיע לפני התגבורות של גואמס החליטו לקחת את גורלם בידם וגייסו כוח בן 600 איש בפיקוד חוסה איגנסיו גוריטי (José Ignacio Gorriti) שהכה את המלוכנים ב-27 באפריל 1820, במה שמכונה "יומה הגדול של חוחוי" (Día Grande de Jujuy), גוריטי חיסל את המפקדים הבכירים והקצינים שנפלו לידיו, ואולנייטה שהבין שלא יוכל לשקם את צבאו - נמלט צפונה.
המעמדות העליונים מבין תושבי סלטה שמאסו בשלטון היחיד של גואמס, ניצלו את העדרו בשל המערכה בטוקומן והדיחו אותו בהיעדרו באפולנריו פיגרואה (Apolinario Figueroa) והזעיקו לעזרתו את אולנייטה המלוכני.
גואמס שהובס בטוקומן, החזיר לעצמו את השלטון ללא שפיכות דמים, אך אולנייטה נעתר לבקשה שהופנתה אליו ושלח בדרכים עוקפות את חוסה מריה ואלדס (José
María Valdez) שכבש את סלטה ב-6 ביוני בהפתעה. גואמס נפצע, ומת מפצעיו 11 ימים מאוחר יותר.
אולנייטה עבר לסלטה ומינה מושל מטעמו, אך מצא עצמו מוקף בכוחותיו של גואמס שלא הניחו את נשקם חרף מותו ופעלו כעת תחת פיקודו של חורחה אנריקה וידט (Jorge Enrique Vidt) שהתמנה לתפקידו על ידי גואמס עצמו שעות ספורות בטרם מת. אולנייטה חתם על הסכם הפסקת אש עם הקבילדו של סלטה, ונסוג לאלטו פרו.
הניסיון המלוכני האחרון לפלוש אירעה ביוני 1822, שוב בידי אולנייטה, אך הוא לא הצליח להגיע לחוחוי, ונסוג בדצמבר אותה שנה.
עד 1822 נרשמו 236 קרבות באדמת סלטה.
מלחמת עצמאות ללא שלטון מרכזי > המערכה של סן מרטין בפרו

במאי 1818 הצבא המאוחד החל באימון 5,000 חייליו, מספר שהצטמצם בהמשך עקב מחלות ועריקות.
באותה עת הגיעה הדרישה לשנע את הצבא לבואנוס איירס כדי להילחם בפדרליים שסן מרטין לא ציית לה.
בשל העדר תמיכה כלכלית מבואנוס איירס - היציאה נדחתה בחודשים רבים, והנטל נפל על ממשלת צ'ילה שנטלה לשם כך הלוואות מבריטניה וארצות הברית.
עקב התפוררותו של השלטון המרכזי בבואנוס איירס, הצבא נותר לכאורה מיותם. סן מרטין הציג את התפטרותו בפני מפקדי הצבא ב-26 במרץ 1820. המפקדים התכנסו ברנקאגווה (Rancagua) ב-2 באפריל, דחו את התפטרותו והפצירו בו להמשיך, והוא נעתר להם.
מלחמת עצמאות ללא שלטון מרכזי > המערכה של סן מרטין בפרו > המשלחות הימיות

עם שובו של בוצ'ארד מהמשלחת הימית לאוקיינוס השקט בפיקוד גיז'רמו בראון, הוא החל לארגן משלחת חדשה בסיועו של בעל ההון ויסנטה אנסטסיו אצ'ווריה (Vicente Anastasio de Echevarría) שצייד פריגטה ב-34 תותחים, וגייס צוות שרובו היה זר.
במהלך מסעו בן השנתיים ברחבי האוקיינוס השקט הוא עסק בפעילויות פיראטיות, ושדד ספינות וערי נמל, תוך שהוא מניף את דגל ארגנטינה; ויש סברה[דרושה הבהרה] שדגלי חלק ממדינות מרכז אמריקה דומים במידת מה לזה של ארגנטינה "בזכותו".
מלחמת עצמאות ללא שלטון מרכזי > המערכה של סן מרטין בפרו > משלחת שחרור פרו

צ'ילה השקיעה מאמץ רב בהקצאת צי בן 25 אוניות ובחימושו וציודו, וגייסה כ-1,000 צ'יליאנים ו-624 זרים - רובם אנגלים.
בצי בפיקודו של מנואל בלאנקו אנקלדה (Manuel Blanco Encalada) שלט אי סדר וחוסר משמעת.
אלברס קונדארקו (Álvarez Condarco) נשלח ללונדון וגייס את תומאס קוצ'רנה (Thomas Cochrane) שיפקד על השייטת הצ'ילאנית, והוא הגיע בנובמבר 1818.
נכון ל-15 ביולי - צבא היבשה מנה 4,642 חיילים, כש-40% מהקצינים הם ארגנטינאים; ולאחר הקצאה להשלמת תקנים באוניות ולהגנת נמל ולפראיסו נותרו 4,414 שמתוכם 296 קצינים.
ב-9 ביולי 1819 הגיע לוולפראיסו השייטת של בוצ'ארד. עם הגיעו - קוצ'רנה האשים אותו בפיראטיות, עצר את קציניו, ופתח במשפט ארוך שבמהלכו ספינותיו הוחרמו לטובת הצי הצ'ילאני.
בספטמבר 1819 הפליגו מוולפראיסו לקייאו (Callao)‏ 5 ספינות בפיקוד קוצ'רנה. הנמל היה מוגן מהיבשה בידי 3,000 איש ומספר רב של תותחים, ובנוסף - 5 ספינות קרב.
ניסיון תקיפה בעזרת רקטות פרימיטיביות מאותה תקופה נכשל, במקום זאת הוא השתלט על ספינת מלוכנית והפליג צפונה, וכבש את העיר פיסקו.
בהיעדרו של קוצ'רנה נשמעו טענותיו של בוצ'ארד שדחה את ההאשמות. לבסוף התאפשר לו לחזור לאחת מספינותיו, אך ללא כל המטען שהיה עליה.
עם שובו דרומה, קוצ'רנה תקף את ולדיוויה (Valdivia) שעדיין הייתה בידי המלוכנים ושימשה כמטה כללי שלהם בדרום. אף על פי שאחת מספינותיו טבעה הוא המשיך עם השאר, תקף את עמדות השמירה בזו אחר זו, ולבסוף כבש את העיר ב-4 בפברואר 1820.
לאחר מכן פנה קוצ'רנה לצ'ילואה (Chiloé), אך נכשל בניסיון כיבוש יבשתי ושב על עקביו.
מלחמת עצמאות ללא שלטון מרכזי > המערכה של סן מרטין בפרו > נחיתה ומערכות ראשונות בפרו

ב-20 באוגוסט 1820 הפליגה לפרו שייטת בת 25 כלי שיט: שמונה ספינות מלחמה ו-17 מעבורות מאוישות ב-1,740 ימאים, וביניהן הספינה של בוצ'ארד ששב לפקד עליה, ועל סיפונה 500 חיילים, כולל פרשים על סוסיהם. גם סן מרטין הצטרף לכוח הזה.
צבא היבשה מנה 4,118 חיילים ו-296 קצינים, מתוכם כ-750 מבואנוס איירס, וחולק לחטיבת האנדים וחטיבת צ'ילה; והיה מצויד ב-25 תותחים.
הדגל תחתיו הצבא נלחם היה דומה לדגל צ'ילה, אך עם שלושה כוכבים במקום אחד.
ב-8 בספטמבר נחת הכוח הימי לא הרחק מפיסקו (Pisco) וסן מרטין פרסם את הכרזתו לעם הפרואני.
לרשות פסואלה, המשנה למלך, עמדו 20,000 חיילים המפוזרים בכל רחבי תת-הממלכה, כשרובם הגנו על אלטו פרו ועל לימה.
סן מרטין נמנע מעימות חזיתי וניסה בעיקר להתיש את יריבו ולפגוע ביוקרתו, ולשם כך ניסה להראות שהוא יכול לעבור דרך פרו עם חלק מצבאו ואת השאר להותיר היכן שירצה.
לשם כך הוא שלח יחידה אחת בפיקודו של חואן אנטוניו אלברס דה ארנלס (Juan Antonio Álvarez de Arenales) לחדור לאזור הרי האנדים.
לאחר מכן הוא הפליג לאואורה (Huaura) שבצפון פרו ופתח משם במגעים דיפלומטיים עם המשנה למלך.
מנואל קימפר (Manuel Quimper), מפקד חופי פרו, נסוג דרומה נוכח הנחיתה של המורדים, והובס בשלושה קרבות במהלך אוקטובר שבאחרון מביניהם הוא נפל בשבי.
ארנלס שנשלח להרים חצה אותם וב-24 באוקטובר לכד ללא קרב את העיר אוומנגה (Huamanga); ולאחר מכן נחל שורת ניצחונות על כוחות שנקרו בדרכו ולקח שלל נשק, תחמושת וסוסים.
ב-8 בינואר 1821 הכוח של ארנלס חבר לכוח הראשי. לא היה לאיל ידם להשאיר משמרות ביישובים שכבשו, ולכן עודדו הקמת כוחות גרילה שיוכלו להתנגד לספרדים; ובמסעו הוא החליש צבאית את המשנה למלך ופגע במעמדו. כתוצאה מכך קצינים מלוכנים בעלי נטיות ליברליות שהתנגדו לדרכו האבסולוטיסטית של פסואלה - הדיחו אותו ב-29 בינואר 1821 ומינו במרומו את חוסה דה לה סרנה (José de la Serna).
מלחמת עצמאות ללא שלטון מרכזי > המערכה של סן מרטין בפרו > עצמאות פרו

בינתיים, גואייקיל (Guayaquil, אקוודור) וטרוחיו (Trujillo) הכריזו על עצמאותן וביצרו את מעמדו של סן מרטין בצפון פרו.
כדי להגביר את הלחץ על המשנה למלך החדש - ארנלס יצא למסע נוסף בהרים, והאנגלי גיז'רמו מילר (Guillermo Miller) נחת בדרום פרו, במקביל לסן מרטין שנחת סמוך יותר ללימה, החל לתור את סביבותיה ויזם מגעים מחודשים עם דה לה סרנה - המשנה למלך - בסוף אפריל 1821.
סן מרטין לא היה מוכן להתפשר על פחות מעצמאות מלאה לפרו, מה שהיה בלתי קביל מבחינת דה לה סרנה, והם הסתפקו בחילופי שבויים.
הכוח של מילר התאחד לאחר נחיתתו עם מתנדבים פרואנים, והביס את הכוח המלוכני שעמד בדרכו בקרב מיראווה (Mirave).
בינתיים התקומם כוח מלוכני מוונצואלה שתמך בעצמאות, וקוצ'רנה לכד את אוניית הדגל של המלוכנים. לאחר כיבוש לימה, דה לה סרנה נטש אותה ב-15 ביולי 1821 וברח להרים. ארנלס ניסה ללכוד אותו, אך לא מצא אותו.
סן מרטין כבש את לימה וכינס קבילדו פתוח ב-15 ביולי, וב-28 ביולי הכריז על עצמאות פרו כפרוטקטורט בו הוא ישמש כמושל אזרחי וצבאי החל מ-3 באוגוסט.
יד ימינו היה ברנרדו דה מונטאגודו מהצבא הצ'ילאני.
קייאו (Callao) נותרה עוד חודשים רבים בידי המלוכנים עד שנפלה בידי המורדים, ובינתיים רוב הכוחות הצ'ילאניים חזרו לארצם עם שוך הקרבות, כולל קוצ'רנה וחלק מהספינות (היתר נותרו בפיקודו של בוצ'רד).
באוקטובר 1821 סן מרטין יצר את דגל פרו שתחתיו ילחם בהמשך הצבא המאוחד של פרו הכולל פרואנים ולוחמים מבואנוס איירס.