stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביאטריס ווד
דאדא והאוונגרד > רושה, דושאן ו"ז'יל וג'ים"

אף על פי שווד הייתה מעורבת יותר עם רושה, הם נהגו להיפגש גם עם דושאן, מה שיצר ביניהם משולש אהבה. ביוגרפיות שנכתבו על ווד בסוף המאה ה-20 קישרו בין הרומן של רושה מ-1956 ז'יל וג'ים (והגרסה הקולנועית מ-1962) למערכת היחסים שהייתה לה עמו ועם דושאן. מקורות אחרים קישרו בין משולש האהבה שלהם לרומן הלא גמור של רושה ויקטור.
באוטוביוגרפיה שלה מ-1985, אני בהלם עצמי (I Shock Myself), הכחישה ווד כל קשר בין משולש האהבה שלה עם רושה ודושאן לבין דמויות הרומן ז'יל וג'ים:
רושה חי בזמנו עם אשתו דניס בפריז, וכבר סיים לכתוב את ז'יל וג'ים ... מכיוון שהסיפור עוסק בשני גברים צעירים שנהפכו לחברים קרובים של אישה שאוהבת את שניהם, אנשים תהו האם זה מבוסס על רושה, מרסל ועלי. קשה לי להגיד איזה זכרונות או מאורעות השפיעו על רושה, אבל יש לדמויות רק דמיון קטן אלינו בחיים האמיתיים!
ז'יל וג'ים נקשר בסופו של דבר למשולש האהבה בין רושה, הסופר הגרמני פרנץ האסל והלן גרונד, שהייתה נשואה להסל.
דאדא והאוונגרד > הזוג ארנסברג והחוגים החברתיים שלהם

ווד הכירה את הפטרונים וולטר ולואיז ארנסברג, והם נהפכו לחברים לחיים. הם ערכו מפגשים קבועים בדירתם ב-33 ווסט רחוב 67 במנהטן בין השנים 1915–1920. אמנים, סופרים ומשוררים הוזמנו לשם וערכו דיונים אינטלקטואליים. מלבד דושאן, רושה וווד, הקבוצה כללה אמנים רבים מתנועת האוונגרד כגון אדגר וארז, צ'ארלס שילר, ג'וזף סטלה, מאן ריי ופרנסיס פיקבייה. בזכות מערכת היחסים של ווד עימם ועם יוצרים נוספים מתנועת האוונגרד של תחילת המאה ה-20, ווד זכתה לכינוי "המאמא של הדאדא".
אמנות > ציור

מרסל דושאן עודד את ווד לצייר ונתן לה להשתמש בסטודיו שלו. בהמשך הקריירה היא איירה את האוטוביוגרפיה שלה "אני בהלם עצמי". היא חתמה על ציוריה המוקדמים עם שמה בצרפתית "באה" (Bea), אך לאחר שהחלה לעסוק בקדרות היא חתמה על רוב עבודותיה עם כינויה "באטו" (Beato). סדרת ציורים שלה הוצגה ב-2014 כחלק מהאוסף הקבוע של המוזיאון לאמנות בסנטה ברברה, קליפורניה
אמנות > פיסול

ווד נהגה לפסל בעיקר פיגורות בשנות השלושים והארבעים של המאה ה-20, אך היא עסקה גם בצורות פיסול נוספות לאורך הקריירה שלה. אף על פי שכישוריה גדלו, ווד שמרה באופן מודע על סגנון נאיבי ואיורי שעזר לה להביע את הפרשנות שלה לגבי החיים והאהבה. הגישה שלה הדגישה את חיבתה לפולק ואמנות פרמיטיבית שנעשתה מחוץ לעולם המערבי.
אמנות > קרמיקה

בזמן שנסעה לשמוע הרצאה של ג'. קרישנמורטי בהולנד, ווד קנתה צמד של צלחות בארוק בעלות זיגוג מבריק. היא חיפשה קנקנן תה מתאים, וכשלא מצאה אותו החליטה ליצור אחד בעצמה ונרשמה לחוג לקרמיקה בתיכון הוליווד. למרות הקריירה הארוכה שלה בתחום הקרמיקה, ווד מעולם לא יצרה בסופו של דבר את קנקן התה, אך התחביב שלה נהפך לתשוקה שהעסיקה אותה מעל לשישים שנה, בהן למדה ווד אצל קדרים מובילים כולל הזוג גרטרוד ואוטו נאצלר. בסופו של דבר, ווד פיתחה סימן הכר משלה שכלל זיגוג מבריק ומקיף שגרם למלחים מתכתיים לצאת לפני השטח של הציפוי על ידי צמצום החמצן בכבשן.
אוהיי ואריכות ימים

ב-1947 הרגישה ביאטריס ווד שהקריירה שלה כבר מבוססת דיו בשביל לבנות לעצמה בית. היא התמקמה באוהיי, קליפורניה ב-1948 כד להיות בקרבת הפילוסוף ההודי ג'. קרישנמורטי. ווד הצטרפה לחברה התאוסופית – אדייאר (Adyar) שהושפעה רבות מהפילוסופיה האמנותית שלה. היא גם חיה ולימדה בשטח בית הספר האפי ואלי (Happy Valley), שידוע היום בתור בית הספר בסאנט היל (Besant Hill).
בגיל 90 נהייתה ווד לסופרת לאחר שקיבלה עידוד מחברתה והסופרת הצרפתייה אנאיס נין. ספרה הכי מוכר הוא האוטוביוגרפיה אני בהלם עצמי (1985). כשנשאלה לגבי סוד אריכות ימיה, ווד הגיבה כי "הכל בזכות שוקולד וגברים צעירים".
מורשת ופרסים

ב-1994, הסמית'סוניאן הכריז על ווד כ-"אמנית אמריקאית מוערכת".
ווד עזבה את ביתה והסטודיו שלה לטובת קרן האפי ואלי. ב-2005 הקרן שינתה את שמה ונפתחה מחדש בתור מרכז ביאטריס ווד לאמניות.
סרטים בהשראת ווד

ביאטריס ווד: המאמא של הדאדא: הסרט הדוקומנטרי יצא ב-16 מ"מ בלוס אנג'לס, קליפורניה ב-3 במרץ 1993, באותו הזמן של יום הולדתה ה-100 של ווד.
ווד היוותה השראה לדמותה בת ה-101 של רוז בסרט טיטאניק של ג'יימס קמרון מ-1997. לדברי קמרון, אשתו של ביל פקסטון השאילה לו את האוטוביוגרפיה של ווד אני בהלם בעצמי, וכשקמרון קרא אותה, הוא הבין כי יש קשר בין ווד לדמותה של רוז מהתסריט:
"הפרק הראשון מתאר כמעט מילה במילה את הדמות שכבר כתבתי עבור 'רוז המבוגרת'...כשפגשתי אותה [ביאטריס ווד] היא הייתה מקסימה, יצירתית והורסת מצחוק....כמובן, דמותה של רוז בסרט ייצגה רק חלק מביאטריס, בשילוב עם אלמנטים בדיוניים רבים."
לפי ההספד של ווד בחדשות עמק אוהיי, שישה ימים לפני מותה היא העניקה לקמרון את פרס ביאטריס ווד לקולנוע החמישי.
יומנים

ביאטריס ווד כתבה יומנים במשך 85 שנים. נכון למרץ 2010, פרנסיס נאומן, היסטוריון מוביל של דאדא וחבר קרוב של האמנית, עבד על מהדורה מבוארת של יומניה.
לקריאה נוספת

Wood, Beatrice (1985). I Shock Myself: The Autobiography of Beatrice Wood. San Francisco: Chronicle Books.
Clark, Garth (2001). Gilded Vessel: The Lustrous Life and Art of Beatrice Wood. Guild Publishing.
Wallace, Marlene (1994). Playing Chess With the Heart: Beatrice Wood at 100. San Francisco: Chronicle Books.
"Beatrice Wood". New Mexico Museum of Art. נבדק ב-9 בדצמבר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
Cameron, James. Titanic: James Cameron's Illustrated Screenplay. New York, Harper: 1998.
Laskas, Jeanne Marie. "Beatrice Wood: Breaking the Mold," In We Remember: Women Born at the Turn of the Century Tell the Stories of Their Lives in Words and Pictures. New York: William Morrow and Co., 1999.7
הערות שוליים

↑  Smith, Roberta (14 במרץ 1998). "Beatrice Wood, 105, Potter and Mama of Dada is dead". New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Karlstrom, Paul. "Oral history interview with Beatrice Wood, 1976 August 26". נבדק ב-11 באוקטובר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Internet Broadway Database: Beatrice Wood Credits on Broadway
↑  Bobbye, Tigerman (2013). Handbook of California Design. Cambridge, Massachusetts, London, England: The Los Angeles Country Museum of Art and The MIT Press. pp. 302–303. ISBN 0262518384.
↑  Spencer Jon Helfen Fine Arts
↑  Bright Lights Film Journal | Jules and Jim
↑  Garth Clark, Gilded Vessel: The Lustrous Art and Life of Beatrice Wood,Guild Publishing, 2001
↑  Gilded Vessel: The Lustrous Art and Life of Beatrice Wood, Garth Clark, Guild Publishing, 2001
↑  Wood, Beatrice (1985). I Shock Myself: The Autobiography of Beatrice Wood. San Francisco: Chronicle Books.
↑  Titanic: James Cameron's Illustrated Screenplay, overleaf for page 7, Harper, 1998
↑  , LA Weekly
↑  “Unearthing Lost Treasures in California”, New York Times, 13 March 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007513580805171  BnF: cb14058128b (data)  GND: 119204592  ISNI: 0000 0001 1478 0376  LCCN: n84014830  NTA: 186438036  RKD: 103110  ULAN: 500009062  VIAF: 95736362   WorldCat (עם VIAF): 95736362 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ביאטריס ווד".
מרסל דושאן, פרנסיס פיקבייה וביאטריס ווד, 1917
גביע מבריק (Luster Chalice) מאת ביאטריס ווד, האוסף הקבוע, מרכז ביאטריס ווד לאמנויות וקרן האפי ואלי (Happy Valley)
ברטראן בונלו

| --- | --- |

בונלו ב-2019
 לידה:  11 בספטמבר 1968 (בן 56) פריז, צרפת
 מדינה:  צרפת צרפת
 תקופת הפעילות:  מ-1996
 עיסוק:  במאי קולנוע, תסריטאי, שחקן, ו-מלחין
 פרסים והוקרה:  אביר מסדר האמנויות והספרות (17 ביולי 2015) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ברטראן בונלו (בצרפתית: Bertrand Bonello; נולד ב-11 בספטמבר 1968) הוא במאי קולנוע, תסריטאי, מפיק ומלחין צרפתי. הוא ידוע במיוחד בזכות הסרטים הפורנוגרף, בית הפגישות, סאן לורן ו-נוקטורמה. בונלו ידוע בכך שהוא בוחן בסרטיו הלא שגרתיים את המבנים החברתיים שכולאים את דמויותיו ורבים מהם הפכו מזוהים עם "הקיצוניות הצרפתית החדשה״
ביוגרפיה

בונלו נולד בניס שבצרפת, אבא שלו היה עורך דין ואמא שלו עבדה בבית האופרה של ניס. אימו שלחה אותו ללמוד לנגן בפסנתר כשהיה בן 5 ובהכשרתו בונלו נהיה מלחין ומוזיקאי שליווה מספר אמנים צרפתים כמו פרנסואז ארדי ואליוט מרפי, עד שלטענתו השתעמם מכך.
בשנת 1996 התחיל להתנסות במספר סרטים קצרים, כולל ״מי אני״ (Qui je suis), שהתבסס על ספרו האוטוביוגרפי של פייר פאולו פאזוליני.
סרטו הארוך הראשון, ״משהו אורגני" (1998) הוקרן בפסטיבל ברלין במסגרת הפנורמה.
סרטו השני "הפורנוגרף" (2001) זכה בפרס FIPRESCI (פרסי המבקרים) בפסטיבל קאן.
סרטיו ״טירזיה״ (2003), ״בית הפגישות״ (2011) ו-״סאן לורן״ (2014) התמודדו בתחרות הרשמית של פסטיבל קאן ועליהם היה מועמד לפרס דקל הזהב. ״סן לורן״ גם היה מועמד ל־10 פרסי סזאר ונבחר להיות הסרט המועמד של צרפת לפרס האוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-87.
ב-2016 יצא סרטו הטעון פוליטית "נוקטורמה" שעורר סערה רבה בצרפת הוקרן בפסטיבל טורונטו ובפסטיבל סן סבסטיאן. סרטו האחרון, "נערת זומבי" (2019), הוקרן בפסטיבל קאן.
ב-2023 סרטו "החיה״ בכיכובה של לאה סדו הוצג בבכורה בפסטיבל הסרטים של ונציה. השחקן גספר אוליאל, ששיחק בסרט ״סאן לורן״ היה אמור לשוב לעבוד עם בונלו ולשחק בתפקיד ראשי בסרט, אך אוליאל נהרג ב-19 בינואר 2022, בתאונת סקי בצרפת.
חיים אישיים

בונלו היה נשוי לצלמת הקנדית ז'וסי דייה שאיתה עבד ברוב סרטיו. בשנת 2003 במהלך פסטיבל קאן נולדה בתם אנה מושט בונלו, ובשנת 2010 נפרדו אך המשיכו לעבוד יחד.
פילמוגרפיה

| שנה | שם הסרט | תפקיד |
| --- | --- | --- |
| 1996 | מי אני (Qui je suis) | במאי, שחקן, מלחין ותסריטאי |
| 1998 | משהו אורגני | במאי, מלחין ותסריטאי |
| 2001 | הפורנוגרף | במאי, מלחין ותסריטאי |
| 2003 | טירזיה | במאי ותסריטאי |
| 2008 | On War | במאי, מלחין, מפיק ותסריטאי |
| 2011 | בית הפגישות | במאי, מלחין, מפיק ותסריטאי |
| 2014 | סן לורן | במאי, שחקן, מלחין ותסריטאי |
| 2016 | נוקטרמה | במאי ותסריטאי |
| 2019 | נערת זומבי | במאי ותסריטאי |
| 2022 | Coma | במאי ותסריטאי |
| 2023 | החיה | במאי ותסריטאי |
פילמוגרפיה > שיחק גם בסרטים

2003 - ״Lapin intégral״ - סרט קצר של ססיליה רואו (Cécilia Rouaud)
2006 - ״On ne devrait pas exister״ של הרווה פייר-גוסטב (Hervé Pierre-Gustave)
2012 - ״יד ביד״ (Hand in Hand) של ולרי דונזילי (Valérie Donzelli)
2014 - ״דיוקנו של האמן״ (Portrait of the Artist) של אנטואן בארו (Antoine Barraud)
2021 - ״טיטאן״ (Titane) של ז׳וליה דוקורנו, שהייתה גם תלמידתו ב-La Fémis.
עיטורים

אביר מסדר האמנויות והספרות (2015)
הערות שוליים

↑  Quandt, James, "Flesh & Blood: Sex and violence in recent French cinema", ArtForum, February 2004 Access date: July 10, 2008.
↑  BERTRAND BONELLO ON CINEMA - CRASH Magazine, www.crash.fr
↑  Bruno Deruisseau, Bertrand Bonello: "Mon prochain film suivra des jeunes qui posent des bombes à Paris" - Les Inrocks, https://www.lesinrocks.com/ (ב־)
↑  AlloCine, La Bête : Léa Seydoux et Gaspard Ulliel dans un mélodrame d'anticipation pour Bertrand Bonello, AlloCiné (בצרפתית)
↑  Lim, Dennis (2011-11-18). "What Do Courtesans Do by Day?". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2022-01-22.
↑  Anna Mouchette - תקצירים ביוגרפיים של אנשים בולטים, באתר MyHeritage (בעברית)
↑  Madame Figaro, Julia Ducournau, un premier film délicieusement gore, Madame Figaro, ‏2017-02-26
↑  "Archived copy". אורכב מ-המקור ב-2016-04-24. נבדק ב-2016-01-14. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007325637405171  PLWABN: 9810697951205606  BnF: cb137566138 (data)  GND: 134133749  ISNI: 0000 0001 1439 7940  LCCN: no2007052689  MusicBrainz: 61f74815-942c-424b-90f6-423b15be43b0  NKC: xx0165113  NLK: KAC201311940  NTA: 252342135  SNAC: w68j304r  SUDOC: 05940020X  VIAF: 24783285   WorldCat (עם VIAF): 24783285
מגנוס הרביעי, מלך שוודיה

מגנוס אריקסון (בשוודית: Magnus Eriksson; אפריל או מאי 1316 – 1 בדצמבר 1374) היה מלך שוודיה (כולל פינלנד) מ-1319 ועד 1364 תחת השם מגנוס הרביעי, מלך נורווגיה (כולל איסלנד וגרינלנד) מ-1319 ועד 1343 תחת השם מגנוס השביעי ושליט סקונה מ-1332 ועד 1360. בפי יריביו הוא כונה "מגנוס המלטף" (בשוודית: Magnus Smek).
חייו

מגנוס נולד בנורווגיה כבנם של אריק, דוכס סדרמנלנד, בנו של מגנוס השלישי, מלך שוודיה ושל אינגבורג, בתו של הוקון החמישי, מלך נורווגיה. מגנוס נבחר להיות מלך שוודיה ב-8 באוגוסט 1319 והוכרז כמלך נורווגיה באספת האצילים שהתקיימה בטונסברג באוגוסט אותה שנה. כשסבתו, הלוויג מהולשטיין, ואמו, אינגבורג, משמשות כעוצרות, נמשלו שתי הממלכות על ידי קנוט יונסון וארלינג וידקונסון.
מגנוס הוכרז כבגיר ב-1331. מהלך זה עורר התנגדות בנורווגיה, שם על פי חוק משנת 1302 הוגדר גיל הבגרות של המלך כגיל 20 ובעקבות כך פרצה התקוממות של ארלינג וידקונסון ושל אצילים אחרים. ב-1332 נשבעו המורדים אמונים למגנוס.
ב-1332 מת כריסטופר השני, מלך דנמרק, שכונה "המלך ללא ארץ" לאחר שהוא ואחיו הבכור שמלך לפניו משכנו את חלקיה של דנמרק בזה אחר זה. מגנוס ניצל את מצוקתו של שכנו, פדה את המשכון על המחוזות המזרחיים של דנמרק תמורת סכום עצום של כסף וכך היה לשליט של סקונהלנד.
ב-21 ביולי 1336 הוכתר מגנוס בסטוקהולם כמלך נורווגיה וכמלך שוודיה. אירוע זה גרם לתרעומת נוספת בנורווגיה, שם חפצו האצילים שיתקיים טקס הכתרה נפרד. ב-1338 פרץ מרד נוסף של חברי חוג האצולה הנורווגים.
ב-1335 נשא מגנוס לאישה את בלאנש, בתם של ז'אן הראשון, רוזן נאמור ושל מרי ארטואה, צאצאית של לואי השמיני, מלך צרפת. טקס הנישואים התקיים באוקטובר או בראשית נובמבר 1335, ככל הנראה בטירת בוהוס. כמתנת חתונה קיבלה בלאנש את מחוז טונסברג בנורווגיה ואת העיר לודוס שבשוודיה. לזוג נולדו שני בנים, אריק והוקון ולפחות שלוש בנות שמתו בינקותן.
ההתנגדות לשלטונו של מגנוס בנורווגיה הובילה להסדר בין המלך לבין האצולה הנורווגית שעליו הוסכם בורברג ב-15 באוגוסט 1343. תוך הפרה של חוקי הירושה הנורווגיים, הוכרז בנו הצעיר של מגנוס, הוקון, כמלך נורווגיה, כשמגנוס עצמו משמש כעוצר עד הגיעו לבגרות. מאוחר יותר באותה שנה הוכרז שבנו הבכור של מגנוס, אריק יהיה מלך שוודיה לאחר מות אביו. כך פורק האיחוד בין שתי הממלכות. הסכם זה מומש כאשר הוקון הגיע לבגרות ב-1355.
בשל העלאת המיסים שהוצרכה למימון רכישתה של סקונה, כמה אצילים שוודים ניסו להדיח את מגנוס מכסאו בתמיכת הכנסייה ולהמליך את אריק, אך זה האחרון מת ב-1359, ככל הנראה מדבר, יחד עם אשתו, ביאטריס מבוואריה ושני בניהם.
שלום נטבורג

ב-12 באוגוסט 1323 סיכם מגנוס את ההסכם הראשון בין שוודיה לבין רפובליקת נובגורוד, שיוצגה על ידי הנסיך יורי ממוסקבה. הסכם זה נחתם במבצר שליסלבורג (בשוודית: נטבורג) שעל האי אורחוביי אשר בימת לדוגה, בקרבת מוצאו של הנהר נייבה. ההסכם התווה את תחומי ההשפעה בין הפינים לבין הקרלים והיה אמור להיות "שלום נצחי", אך יחסיו של מגנוס עם רוסיה לא היו כה שלווים. ב-1337, גרם סכסוך על רקע דתי בין הקרלים האורתודוקסים לבין השוודים למתקפה שוודית על הערים קורלה וויבורג, שבה נטבחו סוחרים נובגורודים ולדוגים. בפיקודו של קצין שוודי בשם סטן נכבש מבצר שליסלבורג. המשא ומתן עם פדור, ראש העיר של נובגורוד לא הגיע לידי סיכום והשוודים תקפו את הקרלים סביב לימת לדוגה וימת אונגה, עד אשר הושג ב-1339 שלום על פי התנאים המקוריים של ההסכם משנת 1323. במסגרת הסכם זה טענו השוודים שסטן ואחרים פעלו על דעת עצמם ללא הסכמת המלך.
מסע הצלב נגד נובגורוד

היחסים בין שוודיה לבין נובגורוד התנהלו על מי מנוחות עד 1348, כאשר הוביל מגנוס מסע צלב נגד נובגורוד, כשהוא צועד במעל נהר הנייבה, כופה בכוח על השבטים לאורך הנהר להמיר את דתם לנצרות ולזמן קצר הוא כבש את מבצר שליסלבורג בפעם השנייה. ב-1349 כבשו הנובגורודים מחדש את המבצר לאחר מצור שארך שבעה חודשים ומגנוס נסוג, בין השאר עקב מגפת המוות השחור שהשתוללה ממערב. אף על פי שהוא בילה את רוב שנת 1351 בניסיון לגייס תמיכה בקרב הערים הגרמניות באזור הבלטי למסע צלב נוסף, הוא מעולם לא שב לתקוף את נובגורוד.
גרינלנד

ב-1355 שלח מגנוס ספינה (או ספינות) לגרינלנד כדי לפקח על היישובים במזרח ובמערב האי. הימאים מצאו את היישובים מאוכלסים בתושבים נורדים ונוצרים בלבד. הספינה המשיכה לבצע את הפיקוח לסירוגין עד 1369, כאשר היא טבעה ולא הוחלפה באחרת.
שנותיו האחרונות

ב-1360 כבש ולדמר הרביעי, מלך דנמרק את סקונה. ב-1361 הוא המשיך וכבש את גוטלנד. ב-27 ביולי 1361 התקיים הקרב האחרון מחוץ לעיר ויסבי, בירת גוטלנד. הקרב הסתיים בניצחון מוחלט של ולדמר. מגנוס הזהיר את תושבי ויסבי במכתב והחל לקבץ כוחות כדי לכבוש מחדש את סקונה. ולדמר חזר לדנמרק באוגוסט ולקח איתו שלל רב. בסוף 1361 או בראשית 1362, התקוממו תושבי ויסבי כנגד הכוח המצומצם שהשאיר שם ולדמר והרגו אותם.
ב-1363 הגיעו חברי מועצת האצולה השוודית, בהנהגת בו יונסון, אל החצר במקלנבורג. הם גורשו משוודיה לאחר המרד כנגד מגנוס. על פי בקשת האצילים, שיגר אלברכט ממקלנבורג פלישה לשוודיה שנתמכה על ידי כמה דוכסים ורוזנים גרמנים. כמה מהערים ההנזאיות ודוכסים מצפון גרמניה הביעו תמיכה במלך החדש. סטוקהולם וקאלמאר, עם אוכלוסייה הנזאית גדולה, קידמו גם הן את הפלישה בברכה. אלברכט הוכרז כמלך שוודיה וב-18 בפברואר 1364 הוא הוכתר. מגנוס מצא מקלט אצל בנו הצעיר בנורווגיה, שם הוא טבע בספינה ששטה בבולמפיורד ב-1374. הוא החזיק בריבונותו על איסלנד עד למותו.
מורשתו

למרות פעילויות ההתרחבות הרבות שלו, נחשבת תקופת מלכותו כתקופת שקיעה למלוכה השוודית בפרט ולשוודיה בכלל. מדינות זרות כמו דנמרק (לאחר התאוששותה ב-1340) ומקלנברוג, התערבו בנעשה בשוודיה ולא נראה שמגנוס היה מסוגל לעמוד מול ההתנגדות מבית שהתעוררה. הוא נחשב מלך חלש וזכה לביקורת על כך שהעניק למקורביו כוח רב מדי.
איש החצר הצעיר המועדף עליו היה בנגט אלגוטסון, שאותו הוא העלה לדרכת דוכס פינלנד והלנד, וכן לתפקיד המשנה למלך בסקונה. מאחר שהומוסקסואליות הייתה אז פשע שעונש מוות בצדו ותופעה שזכתה לבוז מוחלט, השמועות על יחסי האהבה לכאורה של המלך עם אלגוטסון ועל הרפתקאות ארוטיות אחרות, הופצו על ידי אויביו של מגנוס, במיוחד על ידי כמה מאנשי האצולה שהתייחסו לחזיונות מיסטיים של בריגיטה הקדושה משוודיה. החשדות לכאורה הקנו למגנוס את הכינוי "מגנוס המלטף" וגרמו לו נזק רב, אך לא קיים כל בסיס עובדתי להאשמות אלו במקורות ההיסטוריים.
הרוסים חיבור דיווחים אוטוביוגרפיים לכאורה שהיו ידועים בשם "העדות של מגנוס" שהפכו להיות חלק מ"הכרוניקה הראשונה של סופיה" שחוברה בנובגורוד. על פי הכרוניקה הזאת מגנוס לא באמת טבע בים, אלא הכיר בשגיאות שעשה והמיר את אמונתו לנצרות האורתודוקסית והפך להיות נזיר במנזר נובגורודי בקרליה.
ברכה לבטלה

בהלכה, בְּרָכָה לְבַטָּלָה היא ברכה הנאמרת כאשר אין חיוב או צורך לומר אותה.
משמעות ההלכה ומקורה

לפי ההלכה אסור לברך ברכה לבטלה. מקור האיסור הוא בתלמוד הבבלי: ”כל המברך ברכה שאינה צריכה - עובר משום לא תשא”, (הכוונה היא לפסוק: "לֹא תִשָּׂא אֶת שֵׁם ה' אֱלֹהֶיךָ לַשָּׁוְא"). ומכאן שהאיסור נובע מכך שהאדם אומר את שם ה' ללא צורך, ויש בכך משום פגיעה בכבוד ה'.
דרגת האיסור

יש הסוברים כי דברי הגמרא הם כפשוטם, ואיסור זה הוא מהתורה אולם לפי מפרשים אחרים אין איסור מן התורה בברכה לבטלה, שכן האדם אינו אומר את שם ה' סתם, אלא כדי לברך את ה'. לדעתם, איסור ברכה לבטלה הוא איסור מדרבנן, והפסוק שהביאה הגמרא כמקור לאיסור זה - אינו אלא אסמכתא.
טעה וברך לבטלה

אדם שבירך בטעות ברכה לבטלה, יש לו לומר מיד לאחר הברכה 'ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד' כפי שכותב הרמב"ם:
"הכתוב מצווה ואומר ליראה את השם הנכבד והנורא, ובכלל יראתו שלא יזכירו לבטלה, לפיכך אם טעה הלשון והוציא שם לבטלה ימהר מיד וישבח ויפאר ויהדר לו כדי שלא יזכר לבטלה. כיצד? אמר ה' - אומר ברוך הוא לעולם ועד או גדול הוא ומהולל מאוד וכיוצא בזה כדי שלא יהא לבטלה
מקורו של הרמב"ם הוא בדברי התלמוד הירושלמי, שם הוזכר לראשונה שיש לומר 'ברוך שם', במקרה שבירך ברכה לבטלה. וכן פסק בשולחן ערוך. האשכנזים ההולכים אחרי פסק הרמ"א נהגו לומר זאת לאחר הנחת תפילין של ראש מחשש שמא ברכו ברכה זו לבטלה.
מקומות שחששו לברכה לבטלה

מחמת חשש איסור ברכה לבטלה, יש שנהגו שקודם בדיקת חמץ מפזרים בבית פירורים, מחשש שמא בשעת הבדיקה לא ימצא כלל חמץ, ויתברר שברך ברכה לבטלה, ויש שהתנגדו למנהג שמא ישכחו היכן שמו את הפירורים.
מקום נוסף שחששו לברכה לבטלה, הוא לאותן הדעות שיש לברך ברכת המצוות אף על תפילין של ראש, ומאחר וחששו לדעות שאין לברך ברכה נוספת, נהגו לומר לאחר הברכה "ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד" (אפילו שבעיקרון זה לא מועיל כי אסור מלכתחילה לברך על ספק, הרמ"א כותב שזה לא נקרא ספק ועדיין עדיף להגיד ברוך שם).
השאלת הביטוי

בהשאלה משמש הביטוי "ברכה לבטלה" לציון מאמץ שנעשה לריק, ללא שיש בו תועלת או סיכוי להצלחה.
הערות שוליים

↑  ברכות לג א; יומא ע א; סוטה מא א.
↑  ברכות לג א.
↑  .שמות, כ', ו'
↑  רמב"ם הלכות ברכות א טו; שולחן ערוך אורח חיים רטו ד.
↑  תוספות, ראש השנה לג א ד"ה הא; רא"ש מסכת קידושין פרק א סימן מט.
| ברכות |
| --- | --- | --- |
| ברכות הנהנין | המוציא לחם מן הארץ • בורא מיני מזונות • בורא פרי הגפן • בורא פרי העץ • בורא פרי האדמה • שהכל נהיה בדברו  • ברכות הריח |  |
| ברכות השבח | אשר יצר • אלוהי נשמה • ברכות השחר • ברכת החמה • ברכת הלבנה • משנה הבריות • ברכת האילנות • ברכת הגומל • הטוב והמיטיב • ברכת הנסים • שהחיינו |  |
| ברכות הראייה | ברכת המלכים • ברכת הים הגדול • חכם הרזים • שחלק מחכמתו ליראיו • שנתן מחכמתו לבשר ודם • שככה לו בעולמו  • עושה מעשה בראשית • שכוחו וגבורתו מלא עולם • זוכר הברית • ברכת מחיה המתים •  אשר יצר אתכם בדין • מציב גבול אלמנה |  |
| ברכות המצוות | ברכות התורה • ברכת השחיטה • ברכת אירוסין • ברכת לשמור חוקיו • ברכת לישב בסוכה |  |
| ברכה אחרונה | ברכת המזון • מעין שלוש • בורא נפשות |  |
| ברכות שונות | ברכת בתולים • ברכת חתנים  • ברכת מעין שבע • ברוך דיין האמת • ברכת הגשמים • ברוך שפטרני מעונשו של זה • בורא מאורי האש • ברכת השיר • ברכת ברוך ה' לעולם • ברכת אבלים • ברכת רופא חולים |  |
| דינים כלליים | מאה ברכות • ברכה שאינה צריכה • ברכה לבטלה • הפסק • תוך כדי דיבור • שם ומלכות • שומע כעונה • ספק ברכות להקל • תדיר ושאינו  תדיר • עובר לעשייתן • ברכה הסמוכה לחברתה • עניית אמן • ברוך הוא וברוך שמו • סדר קדימה בברכות |  |
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
ברוק אליוט

| --- | --- |

 לידה:  16 בנובמבר 1974 (בת 50) פרידלי, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1999 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מערב מישיגן  התיכון הקתולי גבריאל ריצ'ארד 
 פרופיל ב-IMDb
 
ברוק אליוט (באנגלית: Brooke Elliott; נולדה ב-16 באוקטובר 1974) היא שחקנית וזמרת אמריקאית. ידועה בעיקר בשל תפקידה כג'יין בינגהם בסדרת הקומדיה גדולה מהחיים.
ילדות ונערות

ברוק אליוט נולדה בפרידלי, מינסוטה, ארצות הברית, לרוברט וקייטלין אליוט, ולה אח ואחות. בילדותה, משפחתה עברה לבליין, מינסוטה ולאחר מכן למיזורי ולאוקלהומה. כאשר אליוט הייתה בבית ספר תיכון, השתקעה משפחתה בריברוויו, מישיגן. ב-1993 סיימה אליוט את לימודיה בבית הספר התיכון הקתולי גבריאל ריצ'רד. בזמן לימודיה בתיכון, היא השתתפה במספר מחזות והפקות בית ספריות, כגון ריצ'רד השלישי ויוסף וכותונת הפסים המשגעת. היא למדה לתואר ראשון באמנויות (בהתמחות במחזות מוזיקליים) באוניברסיטת מישיגן המערבית, שם סיימה בהצלחה את לימודיה ב-1998.
לאחר לימודיה עבדה כמלצרית. באחת המסעדות בהן עבדה, נאלצה לרקוד על השולחנות כל שעה. היא השתתפה בשיעורי משחק בהנחייתו של השחקן בוב קראקוור, ובשיעורי פיתוח קול בהנחייתה של ג'יין גרייס קנדי.
קריירה

במשך עשרה שבועות בשנת 1999, אליוט הייתה שותפה בלהקת התיאטרון חתיכות עם חרבות של הבמה הלוחמת בשיקגו. במסגרת הלהקה, היא השתתפה בסצנות במחזות: רובין הוד-מלך הגנבים, מחוללת הניסים והת'ר. אליוט עזבה את הלהקה עבור תפקיד התיאטרון המקצועי הראשון שלה, בתור קערת סוכר, במסגרת סיבוב ההופעות של המחזה היפה והחיה. בנוסף לכך, היא השתתפה בסיבוב ההופעות של המחזה מרשעת, שם הופיעה לצידו של אדם למברט, ולימים תמכה בו כשהשתתף בתוכנית אמריקן איידול.
את תפקידה הראשון בברודוויי, לצידו של בוי ג'ורג' במופע טאבו, היא זוקפת לזכותה של רוזי אודונל. אליוט נבחנה לתפקיד במופע טאבו, אך לא עברה את האודישן. רוזי אודונל הסכימה לתת לה הזדמנות שנייה והזמינה אותה להיבחן שוב. על מנת להתאים עצמה יותר לתפקיד ולהצליח באודישן השני, אליוט הוצאה 117 דולר על מוצרי איפור וביגוד. לאחר האודישן השני, אודונל החליטה להעניק לאליוט תפקיד במופע. המופע נסגר לאחר מאה הופעות בלבד, אבל אודונל אהבה את תשוקת המשחק של אליוט, ואליוט לוהקה לתפקיד מג'לה במחזה המלכה הפירטית, מחזה שבשנת 2007 החל להיות מוצג בברודוויי.
התפקיד הקולנועי הראשון של אליוט היה בשנת 2000, בסרטו של מל גיבסון, מה נשים רוצות. התפקיד הטלוויזיוני הראשון שלה היה בסדרה חוק וסדר בפרק הנקרא: משפט על ידי חבר המושבעים. בשנת 2009 אליוט נבחרה לשחק את הדמות הראשית בסדרה גדולה מהחיים בערוץ הטלוויזיה Lifetime. אליוט משחקת את ג'ין בינגהם, עורכת דין מבריקה שנשמתה מתחלפת עם נשמה של דוגמנית בלונדינית. המפיק קרייג זאדן, סיפר על ליהוקה של אליוט "היינו חייבים למצוא אישה חזקה שיכולה להוביל את הסדרה, אישה שמסוגלת לבצע גם קומדיה וגם דרמה, וברוק עשתה זאת נפלא". לאחר פרסומו של פרק הפיילוט לסדרה, הניו יורק טיימס תיאר את אליוט כ"אישיות משכנעת ובעלת השפעה". הלוס אנג'לס טיימס כתב שהיא "שחקנית במה עם תזמון קומי מופלא וגמישות דרמטית עצומה". אליוט שרה במספר פרקים בסדרה. לסדרה יש שש עונות, העונה השישית והארונה של הסדרה שודרה ב-2015.
בשנת 2016, אליוט כיכבה לצד קייטי סגל בפיילוט הקומדיה Upper Middle Bogan של CBS בהשראת הסדרה האוסטרלית. אך הסדרה לא שודרה. ב-2018 היא כיכבה בפיילוט של קומדיה שיצר בובי באומן על משפחה לא מתפקדת שנאבקת במחלת נפש.
בשנת 2020 החלה לככב בתפקיד הראשי של הדרמה הרומנטית "מגנוליות מופלאות" מבית נטפליקס, שמבוססת על הספר "מגנוליות מופלאות" מאת שריל וודס. הסדרה זכתה לביקורות חיוביות לרוב וחודשה לעונה השנייה שעלתה בפברואר 2022. העונה השלישית עלתה לשידור ביולי 2023.
בשנת 2022, היא הפיקה וכיכבה בתפקיד כוכבת על של מוזיקת קאנטרי בסרט החגים של לייפטיים A Country Christmas Harmony .
חיים אישיים

אליוט הביעה את דעתה החיובית בנוגע להופעתן של שחקניות מלאות בטלוויזיה, ותיארה את גופה כגוף נורמלי, "רוב הנשים בארצות הברית נראות כמוני, זה אחד הדברים שאני אוהבת בסדרה".
פרסים

|  | פרס | עבור | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| 2009 | פרס סטלייט לשחקנית הטובה ביותר - סדרת טלוויזיה מחזמר או קומדיה | גדולה מהחיים | מועמדות |
| 2010 | פרס גרייסי לכוכבת עולה בסדרה קומית | גדולה מהחיים | זכייה |
| 2011 | פרס פריזמה לשחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית | גדולה מהחיים | מועמדות |
| 2011 | פרסי Women's Image Network עבור סדרת הקומדיה הטובה ביותר לשחקנית | גדולה מהחיים | זכייה |
| 2014 | פרס פריזמה לשחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית | גדולה מהחיים | מועמדות |