stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לגיון העבודה

לגיון העבודה היה ארגון שהוקם על ידי ישראל שוחט בשנת 1909, ואשר התבסס על חברי השומר. הארגון שם לעצמו מטרה לארגן קבוצות עבודה עבריות שיהיו מלוכדות במשמעת חזקה. על יוזמיו נמנה גם יוסף זלצמן.
הארגון שאב השראה מהצלחת הקולקטיב בסג'רה, מרעיונותיה של מניה שוחט בדבר הקמת כוח גדול של פועלים שבעזרתם ניתן יהיה לעלות לאדמות החורן, ומהצעתו של מנחם אוסישקין לגייס נוער למען בניין ארץ ישראל למשך שלוש שנים. הצעת היסוד של הלגיון הובאה בפני האספה הכללית השנייה של השומר בשנת 1909. שוחט חיבר תקנון לפיו התחייב כל חבר בלגיון להקדיש שנתיים לעבודה ולשמירה, לקבל על עצמו כל תפקיד ולהישלח לכל מקום כאיש צבא. בנוסף נקבעו לחברים דרגות ומדים.
שתי קבוצות של לגיון העבודה הוקמו ב-1909 - האחת נשלחה לחוות סג'רה והשנייה לחדרה. בסג'רה עסקה הקבוצה בעיבוד שדות הפלחה. חברי הקבוצה סבלו מסכסוכים עם הפועלים האחרים ועם מנהל החווה - האגרונום אליהו קראוזה אשר טען שחלק מהפועלים מתרשל בעבודתם. הפועלים הכריזו על שביתה ובעקבותיה נפסקה עבודתם. בראש קבוצת הלגיון שנשלחה לחדרה עמד מנדל פורטוגלי (שהיה אחד משלושת חברי ועד השומר). הם הקימו במושבה מטבח פועלים, בית חולים מאולתר, והביאו בפעילותם לשיפור חיי החברה והתרבות במושבה כמו גם לעלייה במספר הפועלים העברים. חברי הלגיון עבדו בפרדסי המושבה במטעי בעטה הסמוכה לחדרה, ובשבתות התאמנו בנשק וברכיבה. הם גם השתתפו בפעולת כיבוש חלק מאדמות חדרה (פעולה של עלייה וחרישה של קרקע השייכת למושבה אך בעלותה לא מוכרת על ידי השכנים הבדואים). הצלחתה של הקבוצה בחדרה הביאה להתקשרות בין המושבה לבין ארגון 'השומר'.
בשיא פעילות הארגון הוא מנה לא יותר מ-40 חברים. ההתחייבות לשנתיים הרחיקה ממנו את הדור הצעיר במושבות, מפלגת 'הפועל הצעיר' אסרה על חבריה להצטרף לשורות הארגון והוא לא זכה ליחס חיובי מצד מפלגת הפועלים השנייה, מפלגת 'פועלי ציון'.
הארגון השתמש במשמעת לליכוד וארגון העבודה. חבריו לבשו לבוש מיוחד: על ראשם כובע קולפאק צ'רקסי. על מותניהם אבנט רחב בצבע אדום כשעליו חגור אשפת כדורים. תלבושת זאת אומצה  לאחר מכן על ידי חיל הספר העבר-ירדני.
בעקבות התגברות הצורך בשמירה בשנת 1911 ובעקבות הצלחת ארגון השומר, פוזרו חברי לגיון העבודה בין המושבות והארגון חדל להתקיים. אולם הרעיונות שעמדו בבסיסו של לגיון העבודה באו לידי ביטוי בהקמת גדוד העבודה על שם יוסף טרומפלדור בשנת 1920.
הערות שוליים

1 2  גרשון גרא, חצר כנרת ואנשיה, הוצאת גג לאור, תשנ"ו, עמ' 175
לי יואנהונג

זהו שם סיני; שם המשפחה הוא .
לִי יוּאַן-הוֹנְג (1864–1928, במנדרינית: 黎元洪) היה מצביא ופוליטיקאי סיני אשר שירת בתפקידי מפתח בימיה המוקדמים של הרפובליקה הסינית, ממשלת בייאנג ותקופת המצביאים.
ביוגרפיה

לי היה בנו של מפקד ותיק בצבא שושלת צ'ינג אשר לחם נגד מרד טאיפינג. בשנת 1889 הוסמך לי לצוער בצי הסיני של צבא הקיסרות לאחר הכשרה באקדמיה צבאית בטיינג'ין. במסגרת שירותו השתתף במערכה על ים בוהאי במלחמת סין–יפן הראשונה ומאוחר יותר צורף לצבא בייאנג המחודש.
ביוגרפיה > מהפכה

בשנת 1911 הושם לי כמפקד אוגדת חיל רגלים בווהאן, בירת מחוז חוביי בעת החלה מהפכת שינהאי תחת קריאתו של סון יאט-סן נגד שלטונו המלוכני של פויי, קיסר סין. כאשר הממשלה בווהאן התפטרה נוכח המהפכה חייליו דחקו בלי להתמנות למנהיג דה פקטו של העיר. מאוחר יותר הוקמה הממשלה הרפובליקנית וב-1 בינואר 1912 עם מינויו של סון יאט סן לנשיא הרפובליקה הסינית, לי התמנה לסגנו, תפקיד אשר ימשיך לשרתו גם לתוך ימי שלטונו של יואן שה-קאי.
ביוגרפיה > נשיא

עם מותו של יואן שה-קאי ביוני 1916, סין התפרקה לתקופת המצביאים ולי; במרכז שלטונו שבבייג'ינג מונה מעצם תפקידו (כסגן) לנשיא הרפובליקה הסינית החדש. שלטונו של לי נעצר בעת הרסטורציה של המאנצ'ו כאשר איל מלחמה כבש את בייג'ינג וניסה לשחזר את השלטון הריכוזי של קיסר סין, דבר אשר נכשל תוך זמן קצר.
בשנת 1922 הפך לי לנשיא מחדש תחת השפעת הקליקה של קאו קון ופעל בניסיון להביא לאיחוד סין בעזרת דיפלומטיה ולא כוח צבאי. ניסיונותיו כשלו וביוני 1923 הודח מתפקידו כנשיא סין ולבסוף נפטר בטיינג'ין בשנת 1928 בעת הייתה העיר תחת סמכויות מפלגת הקוומינטנג אשר איחדה את סין.
מאזדה CX-30

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  מאזדה
 שנות ייצור:  2019–הווה
 הרכבה:  יפן יפן הרפובליקה העממית של סין סין מקסיקו מקסיקו תאילנד תאילנד
 סיווג:  רכב שטח/פנאי
 מרכב:  קרוסאובר בעלת חמש דלתות
 אורך:  4,395 מ"מ
 רוחב:  1,795 מ"מ
 גובה:  1,540 מ"מ
 משקל:  1,380–1,530 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,655 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  מנוע בנזין I4 צילינדרים בנפח 2.0 ליטרים המספק כ-165 כוחות סוס
 הילוכים:  תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שישה הילוכים
 מהירות מרבית:  196 קמ"ש
 קשר:  מאזדה 3, מאזדה MX-30
מאזדה CX-30 (באנגלית: Mazda CX-30) היא קרוסאובר בעלת חמישה מקומות שמיוצרת על ידי מאזדה משנת 2019. היא הוצגה בשנת 2019 והגיעה לישראל בשנת 2019.
מפרט טכני

ה-CX-30 כוללת מנוע בנזין I4 צילינדרים בנפח 2.0 ליטרים המספק כ-165 כוחות סוס ב-6,000 סיבובים לדקה. תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שישה הילוכים. המכונית מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 9.7 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 196 קילומטרים לשעה.
בשנת 2020 הציגה מאזדה מנוע שונה המיועד לאמריקה. המנוע הוא מנוע טורבו בנזין בנפח 2.5 ליטרים המספק כ-230 כוחות סוס.
מכירות בישראל

נתוני מכירות בישראל על פי נתוני קארזון:
| שנה | יחידות שנמכרו |
| --- | --- |
2019: 26 יחידות
2020: 1,774 יחידות
2021: 1,165 יחידות
גלריה

מבט לקדימה
מבט לאחור
מבט למנוע
מבט לפנים הרכב
הערות שוליים

↑  קרוסאובר חדש למאזדה: מאזדה CX-30, באתר קארטיוב, ‏5 במרץ 2019
↑  מאזדה CX-30 בישראל - מחירון ומפרט טכני, באתר קארטיוב, ‏28 בנובמבר 2019
↑  מפרט טכני למאזדה CX-30, באתר קארטיוב
↑  מנוע 2.5 ליטר טורבו למאזדה CX-30, באתר קארטיוב, ‏17 בספטמבר 2020
↑  מאזדה CX-30, באתר קארזון
כתב געז

ערך זה עוסק בכתב המשמש לכתיבת שפות אתיופיות. אם התכוונתם לשפה אתיופית עתיקה, ראו .
כתב גְעֵז (מכונה גם: "כתב אתיופי", "כתב חבשי"; בגעז: ግዕዝ) הוא כתב אבוגידה המשמש כיום לכתיבת שפות אתיו-שמיות ולחלק מהשפות האומוטיות באתיופיה. בעבר שימש לכתיבת רוב השפות האתיופיות, אך רוב השפות שאינן שמיות – בעיקר כושיות, להוציא אגאוית – עברו ליטון (קרי, מעבר לכתיבה באותיות לטיניות). הכתב מכונה גם "פִידֶל" ("ፊደል"), על שם שלוש האותיות הראשונות בו. הוא נפוץ כיום באתיופיה ובאריתריאה, שטחיה המסורתיים של האימפריה החבשית.
מקור הכתב

הכתובות הראשונות בכתב געז, מהעיר מטרה שבאריתריאה, מתוארכות למאה החמישית לפנה"ס. מקובל להניח כי מקורו של כתב געז הוא בכתב הסבאי, כתב דרום-ערבי אשר שימש את הסבאים שחיו בדרום-מערב חצי האי-ערב. הסבאים חצו את ים סוף לצפון אתיופיה וכך נפוץ הכתב שלהם באזור אתיופיה ואריתריאה של היום. הכתב הסבאי היה כתב עיצורי (בדומה לעברית) בעל 29 סימנים, אשר נכתב מימין לשמאל או לעיתים בצורת חריש השור (כתיבה מימין לשמאל ומשמאל לימין לסירוגין בכל שורה). הכתב האתיופי המקורי (אשר שימש לכתיבת געז) שאל 24 סימנים בלבד מהכתב הסבאי (האותיות שנשרו: , , ,  ו-), אשר אליהם נוספו מאוחר יותר עוד 2 סימנים חדשים לכתיבת מילים שאולות מלטינית ומיוונית. להלן טבלה המציגה את הקשר בין הכתב הסבאי לכתב געז. לשם ההשוואה מוצג גם הכתב העברי הקדום יחד עם תעתיק לעברית של הכתב הסבאי:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | 22 | 23 | 24 | 25 | 26 | 27 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | ה | ל | ח | מ | ש | ר | ס | ק | ב | ת | ח' | נ | א | כ | ו | ע | ד' | י | ד | ג | ט | פּ' | צ | ז' | פ (רפה) | פּ (דגושה) |  |
| כתב שבאי |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |       |  |  |  |  |  |
כתב עברי קדום: 
| כתב הגעז האתיופי | ሀ | ለ | ሐ | መ | ሠ | ረ | ሰ | ቀ | በ | ተ | ኀ | ነ | አ | ከ | ወ | ዐ | ዘ | የ | ደ | ገ | ጠ | ጰ | ጸ | ፀ | ፈ | ፐ   |  |
שינוי משמעותי בכתב געז היה הוספת סימון לתנועות. התפתחות זו אירעה בסביבות שנת 350 לספירה, תחת שלטונו של אזנה קיסר אקסום. התנועות לא סומנו בסימנים נפרדים אלא שולבו באותיות. ייתכן כי מקור שיטה זו הוא במיסיונרים נוצרים שהגיעו מאזור הודו (שם קיימות שיטות דומות לסימון תנועות, כגון בכתבים הבראהמים) ולא בכתב היווני או הקופטי. בתקופה זו החל הכתב האתיופי להיכתב משמאל לימין.
גם עם דעיכת שפת הגעז כשפת דיבור, בתחילת האלף השני לספירה, המשיך הכתב לשמש לכתיבת השפה שנשארה שפתה הספרותית של האימפריה עד המאה ה-19, ובעת החדשה בנוסף לגעז גם לכתיבת האמהרית הטיגראינית ושפות אחרות באתיופיה ואריתריאה. לכתב המקורי נוספו עם השנים עוד תשעה סימני בסיס לציון עיצורים באמהרית ובשפות אחרות החסרים בגעז. רוב האותיות הללו נוצרו על ידי הוספת קו מעל לאות קיימת.
מבנה הכתב

כתב געז הוא אבוגידה: כל סימן מייצג הברה (בדרך כלל עיצור ותנועה) וסימני ההברות מבוססות על צורות בסיס המייצגת עיצורים. עובדה זו מוסברת בתהליך ההיסטורי של התפתחות הכתב: בראשיתו, היה זה כתב עיצורי, וכדי לסמן את התנועות נעשו שינויים קלים בסימני העיצורים. מקור המילה אבּוּגידה בגעז, ומשמשת לציון הסידור הדתי של הכתב על פי שמות ארבע האותיות הראשונות בסידור זה (ראו במקטע על סידור הכתב).
לכל עיצור בכתב געז ישנם שבעה ווריאנטים, המכונים "סדרים". כל סדר מציין שילוב של העיצור עם תנועה אחרת: ä, u, i, a, e, ə, o. הסדר הראשון (המציין שילוב עם תנועת ä) מהווה את הצורה המקורית של האות. הסדר השישי מציין מעין שווא נע, אשר לעיתים נהגה כתנועת ə ולעיתים כאפס תנועה. צורת הסימון של הסדרים השונים אינה עקבית לחלוטין, ומשתנה מאות לאות, אולם ניתן לקבץ את האותיות בקבוצות לפי המאפיינים הצורניים של צורת הבסיס ולקבל חוקיות מסוימת.
בשל מבנה הכתב, נוח לארגן את כלל הסימנים הבסיסים בטבלה, אשר שורותיה מציינות עיצורים וטוריה תנועות. בטבלה להלן נכתב לצד כל אות שמה, והיגויה הרווח כיום באמהרית. לצד כל סדר נכתב שם הסדר לפי הדקדוק האתיופי. כדאי לשים לב כי שמו של הסדר הראשון הוא "געז", ואילו שמות 5 הסדרים האחרונים דומים לשמות המספרים שלוש עד שבע בעברית.
כדי לראות את הסימנים, יש להתקין גופן געז כגון GF Zemen Unicode(הקישור אינו פעיל).
כפי שניתן לראות, חלק מהסימנים נהגים כיום באופן זהה באמהרית, כדוגמת הסימנים ሀ, ሐ, ኀ, אשר שלושתם נהגים באמהרית כ-ה' אף על פי שבגעז נהגו כשלושה עיצורים שונים (ה' ושתי צורות של ח'). בשל מצב זה, סימנים אלו מוחלפים לעיתים זה בזה בכתיבת האמהרית בת-ימינו ולמעשה אין כיום כתיב סטנדרטי לאמהרית. לעומת הטיגרית והתיגרינית ששימרו את העיצורים הגרוניים של 'ח' ו-'ע'.
בנוסף לסימוני ההברות הבסיסיות, קיימים סימנים המציינים הברות משופתתות, כלומר הברות שנוספת בהן מעין הגיית ו' (או w) בין העיצור לתנועה. רק חלק מהסימנים הללו משמשים בפועל בכתיבת האמהרית בת-ימינו.
סדר סימני הכתב

קיימים שני סידורים מסורתיים של כתב געז. הסידור הוא בראש ובראשונה של העיצורים, ואילו הסידור לפי תנועות הוא משני. הסידור המסורתי והעיקרי הוא הסידור המופיע בטבלה מעלה. מקורו אינו ידוע. מילונים מסוימים, ובעיקר מילוניו של הבלשן וולף לסלאו, שינו במקצת סדר זה כדי לאחד בין אותיות שהגייתן (באמהרית) זהה. שיטה זו מקלה על הקורא, שכן סימנים אלו מוחלפים זה בזה פעמים רבות בכתיבה האמהרית.
לצרכים דתיים (ואף במילונים מסוימים) משמש לעיתים סידור אחר, המכונה "אבּוּגידה", ואשר תואם את הסדר המקובל בשפות שמיות כגון עברית (א', ב', ג', ד' וכו'). סדר זה נוצר כנראה בעת התרגום לגעז של תהילים פרק קי"ט.
מספרים וסימני פיסוק

כתב געז מכיל אף סימוני מספרים, המשמשים עד היום (בעיקר לציון תאריכים, בשל העדר סימן למספר 0). מקור סימנים אלו הוא באותיות יווניות או קופטיות:
|  | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| × 1 | ፩ | ፪ | ፫ | ፬ | ፭ | ፮ | ፯ | ፰ | ፱ |
| × 10 | ፲ | ፳ | ፴ | ፵ | ፶ | ፷ | ፸ | ፹ | ፺ |
| × 100 | ፻ |  |  |  |  |  |  |  |  |
| × 10,000 | ፼ |  |  |  |  |  |  |  |  |
ישנם גם סימני פיסוק מסורתיים המשמשים בכתב געז, וחלקם משמשים עד היום:
፡ ። ፣ ፤ ፥ ፦ ፧
במקום רווח נעשה שימוש בסימן דמוי הנקודתיים, אולם שימוש זה רווח היום בעיקר בכתב יד ופחות בדפוס. הנקודתיים הכפולות מסמנות סיום משפט (במקום נקודה).
ראו גם

געז
לקריאה נוספת

כתב געז באתר אומינגלוט
הכתב הסבאי באתר אומניגלוט
מטבע הקיסר מנליק השני. תאריך – ፲፰፻፹፱ (לוח השנה האתיופי 1889)
לי יאנג

| --- | --- |
לי יאנג
לי יאנג
 לידה:  1986 (בת 38 בערך) תל אביב
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  סופרת ילדים, השקעות הון סיכון
 שפות היצירה:  עברית
 סוגה:  ספרי ילדים
 leeyoungbooks.co.il
 
לי יאנג (נולדה ב-1986) היא סופרת ילדים ישראלית.
ביוגרפיה

לי יאנג גדלה בתל אביב. היא צאצאית של המשוררת והסופרת אסתר ראב. אמה היא רואת חשבון שעבדה בחברות בינלאומיות ואביה היה דיפלומט. עקב הקריירות של הוריה התגוררה כעשור בלונדון ובברלין ושבה ארצה בשנת 2016. יאנג קיבלה תואר ראשון במוזיקה מהאקדמיה בלונדון בשנת 2007 ותואר שני בכלכלה וניהול מבית הספר לכלכלה של לונדון (LSE) בשנת 2009. היא ניהלה את האופרציה הבינלאומית של Airbnb מאירופה, והשיקה את פעילות החברה בישראל, ביוון ובטורקיה. כיום היא עוסקת בהשקעות בהון סיכון.
בינואר 2022 החלה יאנג להגיש פודקאסט ברדיו תל אביב על ספרות ילדים.
במאי 2023 החלה יאנג להגיש פינה שבועית על ספרות ילדים, "ההמלצה של לי", בתוכנית פותחים יום של רשת 13.
יאנג נשואה לאוליבר, אותו הכירה בעת שהותה בברלין, ולזוג שלושה ילדים.
יצירתה

יאנג כתבה למגירה עוד מנעוריה, בעיקר ספרי פנטזיה. ספרה הראשון, ממלכת השינה, יצא בהוצאת אוריון בשנת 2020 ועסק בנושא טקסי השינה של הילדים. בשנת 2021 יצא לאור ספרה השני, אור קטן, בהוצאת טפר. יאנג תרמה 400 עותקים מספרה השלישי, למר קו נתפס הגב, הוצאת אוריון 2021, לילדי ויצו העולמית. הספר למר קו נתפס הגב יצא לאור במאי 2022 בהוצאה מחודשת תחת הוצאת סטימצקי.
בפברואר 2022 ראה אור ספרה הרביעי, כוכב לעוגה, בהוצאת סטימצקי. ספרה החמישי, ״בעיה באמבטיה״, ראה אור בחודש יולי 2022 בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר. ספרה השישי, "נסיכה", ראה אור במרץ 2024 בהוצאת אגם.
הערות שוליים

1 2  אור קטן, באתר נוריתה, ‏2021
1 2 3   מאי פלטי, אשת העסקים שכותבת ספרי ילדים על חושך, באתר הארץ, 27 במאי 2021
↑  רדיו ת"א משיק פודקאסט ראשון מסוגו בעברית על ספרות ילדים – זצ
↑  פותחים יום, לי יאנג על אוכל ותזונה בספרות ילדים, באתר חדשות 13, 14 במאי 2023
↑  פותחים יום, הספרים שאתם חייבים לקרוא עם הילדים בחופש הגדול, באתר חדשות 13, 12 ביולי 2023
↑  פותחים יום, המלצות לספרים שחייבים לקרוא עם הילדים בחופש הגדול, באתר חדשות 13, 2 באוגוסט 2023
↑  ממלכת השינה, באתר www.orion-books.co.il
↑  טפר הוצאה לאור והפקת ספרים - אור קטן, באתר www.teper-p.co.il
↑  מיכל גלנטי‏, תובנות השלושים של עמיחי, באתר וואלה, 24 במאי 2021
↑  כוכב לעוגה | סטימצקי, באתר www.steimatzky.co.il
↑  בעיה באמבטיה - לי יאנג, באתר www.e-vrit.co.il
↑  נסיכה, באתר אגם הוצאה לאור
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009706663605171  VIAF: 18161935443739671743   WorldCat (עם VIAF): 18161935443739671743
לי ישראל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 בדצמבר 1939 ברוקלין, ארצות הברית 
 פטירה:  24 בדצמבר 2014 (בגיל 75) מנהטן, ארצות הברית 
 שם לידה:  Leonore Carol Israel 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  ברוקלין קולג', תיכון מידווד 
 
ליאונורה קרול לי ישראל (באנגלית: Leonore Carol "Lee" Israel; ‏3 בדצמבר 1939 – 24 בדצמבר 2014) הייתה סופרת יהודייה-אמריקאית. נודעה בעקבות פרשת זיופים שביצעה.
סרט על חייה בשם "האם אי פעם תסלחי לי?" (אנ') יצא לאקרנים בשנת 2018.
ביוגרפיה

ישראל נולדה בברוקלין, ניו יורק, למשפחה יהודית. הוריה היו ג'ק וסילביה ישראל. היה לה אח בשם אדוארד. בשנת 1961, סיימה את לימודיה ב"ברוקלין קולג'" בניו יורק.
ישראל החלה קריירה כסופרת עצמאית בשנות ה-60. הביוגרפיה הראשונה שפרסמה הייתה של קתרין הפבורן, שישראל ביקרה בקליפורניה זמן קצר לפני מותו של ספנסר טרייסי, בן זוגה של הפבורן. הביוגרפיה פורסמה במהדורת נובמבר 1967 של המגזין אסקווייר. ישראל המשיכה לכתוב למגזין עד אמצע שנות השבעים. בשנות ה-70 וה-80 פרסמה ביוגרפיות של השחקנית טאלולה בנקהד (אנ'), העיתונאית ואשת הטלוויזיה דורותי קילגלין (אנ'), וטייקונית הקוסמטיקה אסתי לאודר. הספר על קילגלין התקבל יפה והופיע ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
בשנת 2008 כתבה ספר זכרונות בשם "האם אי פעם תסלחי לי?". ישראל טענה כי ב-1983 היא קיבלה מקדמה מהוצאת מקמילן (אנ') כדי להתחיל בכתיבת ביוגרפיה על לאודר, וכי לאודר ניסתה שוב ושוב לשחד אותה להפיל את הפרויקט. בספר, הביכה את לאודר בטענות שונות. ב-1985 פרסמה לאודר אוטוביוגרפיה שהמו"ל שלה תיזמן את צאתה יחד עם ספרה של ישראל. ספרה של ישראל נקטל על ידי המבקרים והפך לכישלון מסחרי. לאחר כישלון זה, הקריירה של ישראל הדרדרה, והיא נכנסה לקשיים כלכליים ולהתמכרות לאלכוהול.
ביוגרפיה > פרשת הזיופים

ישראל זכורה במיוחד במעשיה הפליליים. ב-1992 הסתיימה הקריירה שלה ככותבת ספרים ומאמרים לכתבי עת. והיא חוותה קשיים כלכליים. כדי להרוויח כסף, היא החלה לזייף מכתבים (מספרם מוערך ביותר מ-400) של סופרים ושחקנים שנפטרו. מאוחר יותר, כשהחלו לחשוד בה, היא החלה לגנוב מכתבים אמיתיים ומסמכים חתומים של אנשים מפורסמים מספריות וארכיונים, והחליפה אותם בזיופים מעשה ידיה. היא מכרה הן מכתבים מזויפים והן מסמכי מקור גנובים. פעולותיה נמשכו יותר משנה עד ששני סוכני FBI סמויים עלו עליה וחקרו אותה.
לא ברור איך התגלו הזיופים שלה, אבל בזכרונותיה היא מציינת שיכולתה למכור מכתבים הסתיימה באופן פתאומי. היא הזכירה שמומחה בחיי היוצר נואל קאוורד עמד על כך שקאוורד לא היה מתאר את פעילותו ההומוסקסואלית בהתלהבות כזאת במכתבים, בשעה שהתנהגות כזאת הייתה יכולה להסתיים במאסר. הצעות נוספות הן כי שפע המכתבים שנמכרו על ידה עורר חשד וכן הלאה.
התביעה הפלילית החלה לפעול נגדה לא בשל הזיופים שהיא מכרה לאספנים, אלא בגין הזיופים שהיא החליפה בספריות וארכיונים כדי להסתיר את העותקים המקוריים אותם גנבה. כשנודע לסוחר עתיקות כי מכתב של ארנסט המינגוויי שרכש ממיופה הכוח של ישראל, ג'ק הוק, אמור היה להימצא בארכיון של אוניברסיטת קולומביה, התברר שהמכתב שנמצא באוניברסיטת קולומביה הוחלף בזיוף, והדבר הוביל לישראל שנרשמה כמי שעיינה בתיק. בשלב זה הוזעק שוב האף-בי-איי והחקירה הראתה שישראל גנבה מכתבים אותנטיים מכמה אוספים מוסדיים, והחליפה אותם בזיופים. ישראל והוק נעצרו יחד על ידי ה-FBI כאשר הם נפגשו בבנק כדי לפדות המחאה של סוחר עתיקות.
בזיכרונותיה, בהם היא מצטטת את המסמכים של האף-בי-איי מתיק החקירה שלה, אומרת ישראל כי הסוכנים עזבו מבלי לעצור אותה או לספר לה מה עומד לקרות בהמשך. היא חזרה מיד לדירתה והחלה להשמיד את כל הראיות לפשעיה. היא השליכה לפחי אשפה ציבוריים יותר מתריסר מכונות כתיבה בהן השתמשה כדי לזייף את מכתבי הסופרים המפורסמים. כאשר הוגש לה צו פדרלי שהורה לה לשמור על ראיות אלה, הראיות כבר הושמדו. עוד טענה ישראל כי מעולם לא נעצרה או נכפתה באזיקים, אלא קיבלה זימונים להתייצב בפני בתי משפט פדרליים. ביוני 1993 הודתה ישראל בעבירת מסחר ברכוש גנוב. כעונש היא קיבלה שישה חודשים במעצר בית וחמש שנות מאסר על תנאי. בנוסף על כך, כמעט כל הספריות והארכיונים אסרו עליה להיכנס לתחומם, ובזאת הסתיימה האפשרות שלה לחדש את הקריירה שלה כביוגרפית. בסופו של דבר היא התפרנסה מעריכת מאמרים לכתבי עת מדעיים. גם לאחר החשיפה שלה וגזר הדין שלה, חלק מזיופיה עדיין נמכרו על ידי סוחרים כאותנטיים - ובמחירים גבוהים בהרבה ממה ששולם עבורם. חלקם אפילו צוטטו בספרים שפורסמו כאילו היו אמיתיים. ישראל הביעה מאוחר יותר גאווה בהישגיה הפליליים, בייחוד בזיופים.
לי ישראל נפטרה בניו יורק ב-24 בדצמבר 2014 ממלנומה. היא חייתה לבדה ולא היו לה ילדים. על משפחתה כתבה בזכרונותיה: "היה לי אח שלא היה בינינו הרבה מהמשותף".
סרט

סיפור חייה של לי ישראל עובד לסרט בשם "האם אי פעם תסלחי לי?" בבימויה של מריאל הלר ובתפקיד לי ישראל, השחקנית מליסה מקארתי. הסרט הוצג בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים טלורייד בקולורדו ב-1 בספטמבר 2018, ויצא להקרנה בארצות הברית ב-19 באוקטובר 2018. על משחקה כלי ישראל, הייתה מקארתי מועמדת לפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
לאונטי מרובלי

| --- | --- |
 השקפה דתית:  נצרות אורתודוקסית 
 פטירה:  המאה ה־11 
 
לֶאוֹנְטִי מְרוֹבֵלי (בגאורגית: ლეონტი მროველი) היה כותב רשומות גאורגי מהמאה האחת עשרה, כפי הנראה כרוניקן כנסייתי, שכתב מספר חלקים של הרשומות הגאורגיות, בהן את כַּרתְּלִיס צחוֹברֶבָּה (ქართლის ცხოვრება). מרובלי איננו שם משפחה אלא שם תואר לבישוף הדיוקסיה של רוּאִיסִי (אנ'), שהיה כפי הנראה הבישוף שלו. תרגום נוסף לשמו הוא לאונטיוס מרואיסי.
מחוץ לפירושים מאוחרים לכתבי-היד המכונים בשם "הרשומות הגאורגיות" או "הכרוניקות הגאורגיות", אוזכר לאונטי בכתובים על ידי הארכיבישופים של רואיסי שלוש פעמים: בכתב-יד מן המאה האחת עשרה מהר אתוס; בתרגום הפירוש של יוחנן כריסוסטומוס לבשורה על-פי מתי שנעשה על ידי אֶכּוותִּימֶה מאתוס (אנ'); ובכתב-יד משנת 1066 ממערות תּרֵחווִי (גאו') שבמרכז גאורגיה, שבו התייחסות ספציפית אליו. כתב יד זה הפריך את ההשערה כי לאונטי היה בן המאה השמינית או תחילת המאה העשירית.
ידוע כי בשנת 1103 הוא כבר לא כיהן בתפקיד כנסייתי, כיוון שלא סיפר בכתביו על כינוס הסינוד הכנסייתי שכונס על ידי המלך דוד הבנאי ברואיסי ובקתדרלה הסמוכה אוּרבּנִיסִי (אנ'). חלק מההיסטוריונים זוקפים לזכותו של לאונטי את כתיבתם של חלקים מהרשומות הגאורגיות של ימי הביניים, ואילו היסטוריונים אחרים רואים בו רק מהדר של טקסטים מוקדמים יותר שאסף. מכל מקום, מרובלי ככותב רשומות התמקד בכתיבה ספרותית על חשבון כתיבה בסגנון כנסייתי.
מבין ההיסטוריונים המוקדמים רק לאונטי והיסטוריון אלמוני של תמר המלכה, הציגו רשימה מלאה של בני מעמד האצולה אריסתווי.
חיבורים

החיבורים המיוחסים ללאונטי מרובלי:
ההיסטוריה של המלכים והאבות הקדמונים של הגאורגים (גאו')
מות הקדושים של ארצ'יל הקדוש (גאו')
לקריאה נוספת

דונלד ראיפיילד (2000), הספרות של גאורגיה: היסטוריה, עמ' 59, 63, ISBN 0700711635, (באנגלית)
סטפן ראפ (2003), מחקרים בהיסטוריוגרפיה של גאורגיה בימי הביניים: טקסטים מוקדמים והקשרים אירואסיאתיים, עמ' 156–163, ISBN 9042913185, (באנגלית)
הערות שוליים

↑  ההיסטוריה של העם הגאורגי: במאה ה-19, עמ' 238, (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810684578405606  GND: 102416680  ISNI: 0000 0000 6257 7973  LCCN: n80069686  SUDOC: 23444939X  VIAF: 89265241   WorldCat (עם VIAF): 89265241
מגדל ספאסקאיה

ערך זה עוסק במגדל בקרמלין. אם התכוונתם לפסטיבל מוזיקה צבאית בשם זה, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מגדל שעון, אטרקציה תיירותית, מגדל שער, סימן נוף 
 על שם:  Image of Edessa 
 מיקום:  טברסקוי ראיון 
 מדינה:  רוסיה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1491
 תאריך פתיחה רשמי:  1491 
 אדריכל:  פייטרו אנטוניו סולארי 
 סגנון אדריכלי:  אמנות גותית 
 מידות
 גובה:  71 מ' 
 קואורדינטות:  55°45′09″N 37°37′17″E﻿ / ﻿55.7525°N 37.6214°E﻿ / 55.7525; 37.6214
 אתר רשמי
  (למפת מוסקבה מוגדלת) מגדל ספאסקאיה(למפת מוסקבה רגילה) מגדל ספאסקאיה he
 
מגדל ספאסקיה
איור של הקרמלין מכיוון הכיכר האדומה. מגדל ספאסקיה ניצב בקדמת התמונה משמאל
מגדל סְפַּאסְקַיַה (ברוסית: Спасская башня - "סְפַּאסְקַיַה בַּאשְנְיָה") הוא מגדל שעון בקרמלין במוסקבה, והוא ניצב בחומת הקרמלין בצמוד לכיכר האדומה.
בזכות קרבתו לכנסיית וסילי הקדוש ולמאוזוליאום של לנין זהו המגדל הידוע ביותר בקרמלין. השער שבו שימש לתהלוכות ממלכתיות ודתיות, וכן לקבלות פנים לשגרירים.
שמו של המגדל בא משמו של האיקונין "סְפַּאס נֵרוּקוֹטְבוֹרְנִי" (Спас Нерукотворный - "מושיע שנוצר לא בעמל כפיים") שהיה תלוי לפני כן מעל שער סּפַּאסְקִיֵה (Спасские ворота). האיקונין עצמו לא השתמר, אך המקום בו היה קבוע עדיין נראה בבירור. גובהו של המגדל עד הכוכב שהותקן בראשו בתקופה הסובייטית ב-1935 הוא 67.3 מטר, ויחד איתו הוא נישא לגובה של 71 מטר. קוטרו של הכוכב הוא 3.75 מטר. הוא מאיר בלילה וסב על צירו לפי כיוון הרוח, כמו שבשבת.
שמו הראשון של המגדל היה "מגדל פרולובסקיה" (Фроловская) והוא בא משמה של כנסיית "פרולה אי לאוורה" (Фрола и Лавра). זו הוצבה ברחוב מיסינצקאיה (Мясницкая) שהוביל מהקרמלין דרך השער אל הכיכר האדומה. המגדל נבנה בשנת 1491 במהלך תקופת שלטונו של נסיך מוסקבה ושליט רוסיה איוואן השלישי על ידי האדריכל פייטרו אנטוניו סולארי (Pietro Antonio Solari). פרטים אלו נלמדים מלוחות אבן לבנים עם כיתוב זיכרון שקבועים על המגדל עצמו מהצד של הקרמלין. בסוף המאה ה-16 נקבע סמל העיט הדו ראשי של רוסיה על המגדל. המגדל התנשא בתחילה למחצית מגובהו הנוכחי, אך בשנים 1625-1624 הוסיפו לו האדריכל הרוסי בַאזֶ'ן אוֹגוּרְצוֹב (Бажен Огурцов) והסקוטי כריסטופר גלווי (Christopher Galloway) גג ובו מספר מפלסים. ב-16 באפריל 1658 קבע צו רשמי את שמו הנוכחי של המגדל. העיטורים נוספו בזמן כהונתו של מייסד שושלת רומנוב, הצאר מיכאיל הראשון.
מגדל ספאסקיה ידוע בעיקר בזכות ארבעת השעונים המוזהבים הקבועים בו והפונים לארבעה כיוונים. השעון הראשון הותקן במגדל בשנת 1707, וב-1763 הותקן בו שעון מצלצל חדש, אשר תוקן בשנת 1851. החל ב-1920 ניגן השעון את נעימת האינטרנציונל. קוטרו של השעון הוא 6.12 מטר, וגובהן של הספרות הוא 72 ס"מ. אורכו של מחוג השעות הוא 2.97 מטר ומחוג הדקות מגיע לאורך של 3.28 מטר.
לפקח ולהעניש

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  מישל פוקו
 שפת המקור:  צרפתית
 סוגה:  פילוסופיה
 נושא:  בית סוהר, disciplinary institution 
 הוצאה
 הוצאה:  Ad Marginem, הוצאת גלימאר 
 הוצאה בשפת המקור:  הוצאת גלימאר
 מקום הוצאה:  פריז 
 תאריך הוצאה:  1975
 מספר עמודים:  383
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת רסלינג
 תאריך:  2015
 תרגום:  דניאלה יואל
 פרסים
 ספרי המאה של האגודה הסוציולוגית הבינלאומית 
 סדרה
 הספר הבא:  תולדות המיניות - הרצון לדעת 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003842296
 
לפקח ולהעניש: הולדת בית-הסוהר (צרפתית: Surveiller et Punir: Naissance de la Prison) הוא ספרו של הפילוסוף הצרפתי מישל פוקו, אשר פורסם בהוצאת גלימאר בשנת 1975, ובהוצאת רסלינג במהדורה העברית בשנת 2015. לפקח ולהעניש נחשב לאחת העבודות החשובות, אם לא החשובה ביותר, מבין מחקריו של פוקו.
סקירה כללית

בספר מתחקה פוקו אחר השינויים שחלו בדרך בה חברות מענישות את מי שהן מגדירות כפושע. המחקר בוחן את התהליכים החברתיים והתאורטיים שעומדים בבסיס השינויים הנרחבים שהתרחשו בשיטות הענישה ובמערכת הכליאה במדינות המערב בעידן המודרני. עיקר המאמץ של פוקו מופנה לניתוח מסמכים מגנזכים צרפתיים, ואולם הנושאים אשר מועלים לדיון נוגעים לכל חברה מערבית מודרנית.
בנוסף טען פוקו, מטרת הספר אינה נעוצה בעבר אלא בעיקר בהווה; כיצד נוצרו התנאים שאפשרו את טכנולוגיות הכוח שמופעלות בהווה? כיצד הגענו ממצב של עינויים גופניים מזוויעים בעבר למצב של כליאה שקטה בהווה? ממצב שבו החברה ביקשה להעניש את הפושעים למצב בו החברה מבקשת "לתקן" אותם?
פוקו מבקר ומאתגר בספר את הדעה הרווחת לפיה הפך בית הסוהר לצורה המקובלת של ענישה הודות לעניין ההומניטרי שגילו רפורמיסטים דואגים, אף כי אין הוא מבטל את השפעת דאגתם. פוקו עורך את ביקורתו דרך איתור דקדקני של השינויים התרבותיים אשר הובילו לעליונות בית הסוהר כמודל הענישה המערבי, תוך התרכזות בשיטות הענישה, בשכלול הפיקוח על גוף הפושע ודרך עיסוק בשאלות של כוח/ידע. הפעלת הכוח קיימת, טוען פוקו, גם בצורת בית הספר, בית החולים, מחנות הצבא וכדומה.
הספר מחולק לארבעה חלקים עיקריים: עינויים, ענישה, משמוע ובית כלא.