stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שמואל בנימין בכר
קורות חיים > מלחמת העולם השנייה ולאחריה

בנרטיב ההיסטורי של יהודי פלובדיב זכור הרב בכר במיוחד בשל התפילה ההמונית שארגן בליל האקציה שנערכה בפלובדיב ב-10 במרץ 1943 לפנות בוקר. ב-9 במרץ פורסם צו גירוש לפי גרסה אחת ל-841 מיהודי פלובדיב ולפי גרסה אחרת ל-497. למרות הכתוב במכסה הרשמית, נעצרו ב-10 במרץ לפנות בוקר מרבית בני הקהילה ובכללם הרב בכר והובלו לחצר בית הספר היהודי. בני הקהילה היו משוכנעים במותם הקרב ונתונים באווירה קשה. הרב בכר ארגן תפילה המונית אשר בסיומה זעקו המתפללים את פסוק "שמע ישראל". בשעות לפני הצהריים של ה-10 במרץ שוחררו בני הקהילה לבתיהם לאחר שצו הגירוש הושעה.
ב-9 בספטמבר 1944 התחוללה ברחבי בולגריה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית ונתמכה על ידי הצבא האדום, אשר כוחותיו הגיעו לסופיה. קימון גאורגייב התמנה לראש הממשלה, עובדי הכפייה שוחררו ממחנות העבודה וחודשה הפעילות הקהילתית. בדצמבר 1944 ביקר דוד בן-גוריון בפלובדיב וזכה לקבלת פנים המונית. הרב בכר קיבל את פניו בבית הכנסת ציון, אשר היה צר מלהכיל את הקהל הרב שצבא עליו.
מפאת מצבו הרפואי, נבצר משמואל בנימין בכר לעלות למדינת ישראל, והוא הלך לעולמו ב-1949 והוא בן 74. הרב בכר נקבר בבית העלמין היהודי בפלובדיב. משפחתו עלתה לישראל.
על מצבתו כתוב על לוח האבן חקוק מגן דוד והמילים: "פ'[ה] ט'[מון] הרב החכם שמואל בכר בנימין, איש חכם ונבון, ירא שמים, רועה נאמן, אב יקר ורחמן, ניהל עדתו בנאמנות ויושר, בכבוד יכתירוהו תלמידיו הרבים, עלתה נשמתו לשמי מרומים יע"א, נאסף אל עמיו ביום כיפור תש"י בפלובדיב, 1875- 1949".
חיים אישיים ומשפחה

נשא לאישה את רעייתו פלומבה (לבית משפחת גרטי) ונולדו להם חמש בנות (ביניהן שרה אריה) ובן.
ראו גם

יהדות פלובדיב
הערות שוליים

↑  בוריס מקסימוב, תולדות בני ברית בבולגריה, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות - יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 717.
↑  דוד פיפאנו, שלשלת רבני סופיה ובולגריה, בתוך:אנציקלופדיה של גלויות - יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 140. לא לפני 1907.
↑  חיים קשלס, היהודים בבולגריה בעשרים השנים הראשונות לאחר שחרורה מעול העותומנים, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות - יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 76.
↑  אלברט רומנו, מאבק בין מתונים וקיצונים בהסתדרות הציונית, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות - יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 272.
↑  אלברט רומנו, מאבק בין מתונים וקיצונים בהסתדרות הציונית, עמוד 305.
↑  חיים קשלס, היהודים בבולגריה בעשרים השנים הראשונות לאחר שחרורה מעול העותומנים, עמוד 73.
↑  אלברט רומנו, עליה והתיישבות, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות - יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 416.
↑  אלברט רומנו, קרן היסוד, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות - יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 506.
↑  חיים קשלס, תעודות ומסמכים, בתוך:אנצקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמודים 831-866.
↑  צבי קרן, הקהילה היהודית בפלובדיב, באתר "כולנו בולגרים", אוחזר ב-15 באוקטובר 2012.
↑  פורום המטה הכללי של צה"ל ציין את יום הזיכרון לשואה ולגבורה ביום עיון מיוחד במוזיאון "יד ושם", באתר דובר צה"ל.
↑  Mama, yo no quiero Morrir! No quiero morrir, באתר "כולנו בולגרים", אוחזר ב-15 באוקטובר 2012.
אל-מקדאד אבן עמרו

| --- | --- |
 לידה:  590? תימן 
 פטירה:  652 (בגיל 62 בערך) אל-מדינה, חג'אז, ח'ליפות ראשידון 
 מדינה:  ח'ליפות ראשידון 
 מקום קבורה:  אל-בקיע 
 השקפה דתית:  אסלאם 
 
אלמִקְדַאד אִבְּן עמרו (בערבית: مقداد بن عمرو; 589–653) היה צחאבי.
הערות שוליים

1 2  Hamid, Abdul Wahid., Companions of the prophet, New rev. ed, Leicester, UK: Mels, 1998-
↑  Lings, Martin., Muhammad : his life based on the earliest sources, 2nd U.S. ed, Rochester, Vt.: Inner Traditions, 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 316746464   WorldCat (עם VIAF): 316746464
אל-עבאס

| --- | --- |

 לידה:  568? מכה, ערב הסעודית 
 פטירה:  15 בפברואר 653 (בגיל 85 בערך) אל-מדינה, חג'אז, ח'ליפות ראשידון 
 מדינה:  ח'ליפות ראשידון 
 מקום קבורה:  אל-בקיע 
 השקפה דתית:  אסלאם 
 בן או בת זוג:  לובאבה בנת אל-חארת' 
 מספר צאצאים:  11 
 
אל-עבאס בן עבד אל-מטלב (בערבית: العباس بن عبد المطّلب) בן האשִם בן עבד מַנאף בן קֻצַי בן כִלאב בן מֻרּה היה דודו של הנביא מוחמד ואחד מהצחאבה, חברי הנביא במסורת המוסלמית.
לפי המסופר במסורת, אל-עבאס נולד בשנת 566 לספירה והיה סוחר עשיר משבט קריש במכה. אף על פי שהתאסלם רק לאחר קרב בדר בשנת 624 לספירה, הוא הגן על מוחמד כבר מראשית דרכו כנביא מפני אויביו עובדי האלילים. צאצאיו של אל-עבאס ייסדו לימים את הח'ליפות העבאסית שזכתה להכרת מרבית העולם המוסלמי בין השנים 750 ו-1517.
שנותיו הראשונות

אל-עבאס היה בנו של עבד אל-מטלב, סבו של הנביא, ואחיו הצעיר של עבדאללה בן אל-מטלב, אביו של הנביא. אל-עבאס היה מבוגר ממוחמד אחיינו ב-4 שנים בלבד. אל-עבאס עשה הון במסחר והיה מעשירי העיר מכה. כאשר החל אחיינו להתנבא, הוא היה עוין אליו בתחילה, אך פרש עליו את חסותו. שנתיים לאחר ההגירה למדינה הוא אימץ את האסלאם.
משפחתו

לאל-עבאס היו לא מעט בנים. אשתו המועדפת הייתה לֻבַּאבַּה בִּנְת אל-חארת', המכונה גם אם אל-פצ'ל (קרי: פדל), בנם הבכור. לבאבה הייתה האישה השנייה שהתאסלמה, לאחר ח'דיג'ה. לבאבה מפורסמת בכך שהתקיפה את אויבו של מוחמד, אבו להב, עם עמוד מרכזי של אוהל. בנו השני של אל-עבאס מלבאבה היה עבדאללה בן עבאס, המוכר בספרות המוסלמית כאבן עבאס. בנוסף לאל-פצ'ל ועבדאללה, היו לו ילדים אחרים ובהם עֻבַיד אללה, מעבד, קֻתַם, עבד א-רחמאן ואֻם חבּיבּ.
התאסלמותו

אל-עבאס התאסלם לבסוף לאחר שנשבה בקרב בדר, עשרים שנה לאחר אשתו. אגדה אומרת שמלאך סייע למוסלמי ששבה אותו, אדם בשם אבו אל-יסאר. מוחמד נתן לאל-עבאס את התואר "אחרון המוהאג'רון" והעניק לו זכויות רבות, ובהן חלק משלל המלחמה והזכות לספק מים מבאר הזמזם לעולי הרגל לכעבה. זכות זו עברה בירושה ליורשיו.
פטירתו וצאצאיו

אל-עבאס נפטר בשנת 653, בימי ח'ליפותו של עת'מאן בן עפאן. הוא נקבר בג'נאת אל-בקיע, בית הקברות העתיק שלמרגלות מסגד הנביא בעיר. בנו אבן עבאס מוכר כגדול פרשני הקוראן הקדומים, וצאצאיו בדורות הבאים טענו לכס הח'ליפות. במחצית המאה השמינית לספירה ערכו מהפכה נגד האומיים, הביסום וייסדו שושלת שהחזיקה בכס זה במשך למעלה מ-750 שנים עד לשנת 1517.
ראו גם

פדל בן עבאס
פריאון

ערך זה עוסק בגז. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
|  פריאון |
| --- | --- |

 כללי
נוסחה כימית: CCl2F2
שמות אחרים: די-כלורו-די-פלואורו-מתאן
מסה מולרית: 120.91 גרם למול
מראה: גז שקוף
מספר CAS: 75-71-8
 פיזי
נקודת התכה: 157.7°C-
נקודת רתיחה: 29.8°C-
צפיפות: 
מסיסות: 
נקודת הבזק: 
נקודת התלקחות: 
פְֿרִיאוֹן הוא גז בעל הסימון הכימי CCl2F2, המוכר גם בשם דו-כלורו-דו-פלואורו-פחמן. בעבר עיקר השימוש בגז זה היה במערכות מיזוג אוויר (פריאון 12), תרסיסים ומקררים. עקב השפעתו המזיקה לשכבת האוזון, נאסר השימוש בגז הפריאון במדינות מפותחות והשימוש בו מופחת בהדרגה במדינות מתפתחות.
מולקולת הפריאון, המורכבת מאטום פחמן, שני אטומי כלור ושני אטומי פלואור, היא עמידה ביותר ומגיעה לכן עד לשכבת הסטרטוספירה. שכבה זו מצויה בגובה 10-50 ק"מ מעל פני כדור הארץ וכוללת את שכבת האוזון.
כאשר מולקולת הפריאון מגיעה לשכבת האוזון היא נחשפת לקרינת השמש בתחום העל-סגול. בגובה זה עצמת הקרינה חזקה ביותר מכיוון שהיא עדיין איננה נבלמת על ידי שכבות הגז האטמוספיריות. האינטראקציה בין הקרינה למולקולת הפריאון גורמת לשחרור אחד מאטומי הכלור, אשר נקשר למולקולת אוזון ומפרק אותה.
אטום כלור אחד יכול לגרום לפירוק מולקולות אוזון רבות, והשפעתו נמשכת עשרות שנים. משפחת גזי הפריאונים גם מהווה גז חממה, אף כי חלש יותר מהגז שמשתמשים כיום במערכות מיזוג: R410A או בשמו המסחרי "פיורון".
קרר R-410A היה בעבר בשימוש רחב במערכות קירור ביתיות.
שימוש בפריאון כסם

בתחילת שנות ה-2000 פשט בישראל השימוש בפריאון ("גז מזגנים") כסם הזייתי. שאיפת הגז בכמויות מתאימות מעוררת הזיות, אובדן שליטה על הגוף והרפיית שרירים, צחוק בלתי נשלט (בדומה לגז צחוק), אובדן תחושת המרחב ותופעות דומות. ההשפעה קצרה יחסית ונמשכת בין שניות בודדות לחצי דקה. השימוש בפריאון כסם נפוץ בעיקר בקרב בני נוער (משום קלות השגתו), ורבים מתו או נפצעו בעת השימוש בו, בדרך כלל כתוצאה מקפיצה או נפילה, אך לעיתים מדום לב או כוויות קור פנימיות. בנוסף לכך, שאיפת גז הפריאון עשויה לפגוע במיתרי הקול ואף להרוס אותם, בעקבות הקור הרב שנוצר בעת שחרור הגז ממכל לחץ.
הערות שוליים

↑  קפאי פינס, מטהרי אוויר ומרעילי אטמוספירה, באתר "סנונית"
↑  ד"ר איתן אוקסנברג, מה זה גז חממה?, במדור "שאל את המומחה" באתר של מכון דוידסון לחינוך מדעי, 22 בינואר 2018
אבו איוב אל-מסרי

אַבּוּ אַיּוּבּ אלְ-מַסְרִי (בערבית: أبو أيّوب المصري; נודע גם בשם אַבּוּ חַמְזַה אלְ-מֻהַאגִ'ר; 1968 – 18 באפריל 2010) היה טרוריסט ומי שנחשב למחליפו של אבו מוסעב א-זרקאווי בהנהגת סניף אל-קאעידה בעיראק.
אל-מסרי החל את דרכו בארגון האחים המוסלמים במצרים, ובשנת 1982 הצטרף לארגון הג'יהאד האסלאמי המצרי. הוא עבר למחנה של אוסאמה בן לאדן באפגניסטן בשנת 1999, שם התאמן והפך מומחה בחומרי נפץ, בייחוד בתחום משאיות נפץ. לאחר הפלישה האמריקאית לאפגניסטן עבר לעיראק, שם פיקד על פעולות אל-קאעידה בדרום המדינה. הוא טען לאחריות על הוצאתו להורג של שבוי טורקי בשנת 2004.
אל-מסרי היה מבוקש על ידי שלטונות עיראק ומחלקת המדינה של ארצות הברית, שהציעה עליו פרס כספי. בעבר היו מספר דיווחים כי נהרג, אך אף אחד מהם לא אומת.
ב-18 באפריל 2010 נהרג אל-מסרי בהתקפה משותפת של הכוחות העיראקיים וצבא ארצות הברית על בית המחסה שבו שהה. יחד עמו נהרג אבו עומר אל-בגדאדי, שהיה אף הוא מראשי סניף אל-קאעידה בעיראק. בבית המחסה שבו נהרג נמצאו מחשבים, ובהם תכתובות במייל לאיימן א-זוואהירי ולאוסאמה בן לאדן.
באדר אל-ג'מאלי

אבו אל נג'אם באדר איבן עבדאללה אל-ג'מאלי אל-מוסתנסירי, הידוע יותר בשם באדר אל-ג'מאלי (בערבית: بدر الجمالى; תעתיק מדויק: בדר אלג'מאלי) היה וזיר ומדינאי בולט בשושלת הפאטִמית תחת שלטונו של מעאד' אל-מסתנצר באללה (אנ'). הוא מונה לווזיר בשנת 1073 וסייע לשושלת להתגבר על המשבר הכלכלי שאליו נקלעה. אל-ג'מאלי יזם גל של הגירה ארמנית למצרים, והיה הראשון מבין סדרת וזירים ממוצא ארמני שמילאו תפקיד מרכזי בשושלת הפאטמית במאה ה-12.
חייו המוקדמים

באדר אל-ג'מאלי, ארמני במוצאו, נולד על פי הכתובים בין השנים 1005–1008. הוא נרכש כעבד ממלוכי על ידי ג'מאל אל-דאולה בן עמר, שליט טריפולי, ומכאן כינויו "אל-ג'אמאלי". לא קיים מידע על חייו עד שנת  1063.
באפריל 1063 מונה למושל הצבאי (ולי) של מחוז דמשק בשושלת הפאטמית, והתגורר בפרבר אל-מיזה הסמוך לדמשק. כוחות מיליציה מקומיים התנגדו לשלטון הפאטמי ונלחמו בצבאו של אל-ג'מאלי מספר פעמים. בשנת 1068 הם אף הצליחו להעלות את ארמונו באש, אך הובסו לאחר מכן.
בשנים אלה השושלת הפאטמית הייתה קרובה לקריסה. שלטונו של מעאד' אל-מסתנצר באללה התאפיין במאבקים פנימיים ובשחיתות שלטונית. בשנים 1062–1067 התרחשה בקהיר מלחמת אזרחים בין התושבים הטורקים לסודאנים, ורק לאחריה תפסו הטורקים את השלטון בקהיר ובמצרים התחתונה. המצב החמיר בגלל בצורת קשה בין השנים 1065–1072, ובתקופה זו לחמו הטורקים בפאטמים, בזזו את ארמונותיהם והרסו חלק ניכר מהעיר קהיר. האימפריה הפאטמית איבדה את השליטה גם במצרים עילית ובסוריה לבית עבאס.
בשנת 1069 לערך מונה אל-ג'מאלי למפקד הצבאי הראשי של השושלת ונשלח לסוריה בראש צבא שהורכב בעיקר מברברים וארמנים. הוא התגורר בעכו, נקודה אסטרטגית במערך השמירה על ערי החוף וכן מרכז תקשורת עם מצרים, דרך הים התיכון. לאחר מאבקים עם הטורקים ועם שבטי בדואים, הצליח אל-ג'מאלי לגייס לוחמים נאוויקים משבט האוע'וז, שנמלטו ממתקפת הסלג'וקים. לאחר זמן קצר מרדו הנאוויקים באל-ג'מאלי. חלקם הצטרפו לבדואים ואחרים השתלטו על שטחים בארץ ישראל ובדרום סוריה וקיבלו הכרה מבית עבאס. בשנת 1076 שלטו הנאוויקים בירושלים, רמלה ומספר ערים נוספות, והפאטמים בערי החוף.
עלייתו לשלטון

בשנת 1073 רצחו הטורקים את שליט דמשק, נאסיר אל-דאולה אבן-חמדאן, איש השושלת הפאטמית. באותה שנה הסתיימה גם הבצורת שפקדה את האזור. השושלת הפאטמית במצרים חששה מהפיכה טורקית בעיר, ושליט קהיר, מעאד' אל-מסתנצר באללה, קרא בחשאי לאל-ג’מאלי לעזרה. הוא הגיע לקהיר בינואר 1074 בליווי עוזרו הארמני, ובתוך זמן קצר הם חיסלו את כל מנהיגי הצבא הטורקי בקהיר. בזכות פעולה נועזת זו הוא מונה לווזיר וזכה בתוארי מלוכה רבים.
ממשל מקומי

לאחר כיבוש קהיר, השתלט בהדרגה צבאו של אל-ג’מאלי על אזור הדלתא של הנילוס, ממזרח למערב. הוא כבש את אלכסנדריה, ולאחר מכן את שטחי מצרים עילית. תחת שלטונו הונהג חופש דת יחסי, ובני דתות האסמאעיליה, הסונים והשיעים הורשו לקיים טקסים דתיים.
אל-ג’מאלי ביצע גם רפורמה מנהלתית גדולה במצרים, וחילק אותה ל-23 מחוזות, במקום 60 עד 96 שהיו נהוגים בה לפני כן. מחוזות אלה נהוגים עד ימינו, בשינויים קלים.
אל-ג’מאלי עודד הגירה של ארמנים, מוסלמים ונוצרים כאחד, למצרים. הוא פיתח במצרים את הכנסייה הארמנית, שהייתה יריבה של הכנסייה הקופטית.
פעילויות צבאיות

צבאו של אל-ג'מאלי השתתף במספר פעולות צבאיות. הבולטות שבהן היו כיבוש הערים הקדושות לאסלאם, מכה ומדינה, בידי השושלת הפאטמית, בשנת 1075. בשנת 1079 השתתף צבאו במלחמה נגד הסלג'וקים, בהנהגת תתש הראשון. הפאטמים הפסידו במלחמה זו, והסלג'וקים כבשו את רוב שטחי סוריה.
מותו ומורשתו

אל-ג’מאלי מת ב-21 ביוני 1094 וסמכויותיו עברו לבניו.
במורשתו שני מרכיבים עיקריים. הראשון הוא מוצאו הארמני. הוא, בניו ועוזריו מילאו תפקידים מרכזיים בשושלת הפאטמית, ותקופתו מכונה "התקופה הארמנית". המרכיב השני הוא ההסתמכות על כוח צבאי ככלי שלטוני. לאל-ג'מאלי היה צבא נאמן שסייע בידו במשימותיו.
מבנים וחפצי אמנות

החל משנת 1080 בנה אל-ג'מאלי חומת אבן סביב העיר העתיקה של קהיר (אנ'), כדי להגן על העיר מפני מתקפה אפשרית של סלג'וקים. שלושה שערים שבנה בחומת העיר העתיקה עומדים על תילם עד ימינו. כמו כן בנה את מסגד ג'ויושי (אנ') על גבעה בפאתי העיר, לזכר בנו עוואד, שמת בקרב באלכסנדריה בשנת 1085.
בין חפצי האמנות הבולטים ששרדו מהתקופה הפאטמית נמנה המינבר במסגד אל-ג'וואלי בחברון, שהוזמן על ידי אל-ג'מאלי.
מוחמד השישי, מלך מרוקו

המלך מוחמד השישי בפגישה עם נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש בבית הלבן, אפריל 2002
מוחמד השישי (בערבית: محمد السادس; נולד ב-21 באוגוסט 1963) הוא מלך מרוקו הנוכחי, מ-23 ביולי 1999.
ביוגרפיה

מוחמד נולד ב-21 באוגוסט 1963 בעיר רבאט בירת מרוקו, בן למלך מרוקו חסן השני. הוא קיבל חינוך דתי ושמרני בבית הספר המלכותי. סיים את לימודי התיכון בשנת 1981, ובשנת 1985 סיים לימודי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת רבאט. בשנת 1988 השלים לימודים מתקדמים במדע המדינה ובמשפט ציבורי. בשנת 1988 נשלח לבריסל, והתמחה אצל נשיא הנציבות האירופית (הרשות המבצעת של האיחוד האירופי). בשנת 1993 קיבל דוקטורט במשפטים מאוניברסיטת ניס הצרפתית. ביולי 1994 קודם לדרגת מייג'ור-גנרל בצבא המרוקני. הוא דובר ערבית, אנגלית, ספרדית וצרפתית.
ביוגרפיה > השבעתו כמלך מרוקו

מוחמד השישי הוא מלך מכוח המונרכיה החוקתית הנהוגה במרוקו. הוא הומלך ב-23 ביולי 1999 בעקבות מות אביו, המלך חסן השני. המלך ה-22 בשושלת העלאווית המולכת במרוקו משנת 1666. נחשב למנהיג מודרני ופתוח למערב.
ביוגרפיה > צעדים לכיוון הדמוקרטיה

מלכי מרוקו הקודמים השאירו לצאצאיהם את האפשרות להכניס שינויים מודרניים בחוקה של המונרכיה החוקתית הנהוגה במרוקו. כבר בנאום ההכתרה שלו, ששודר בטלוויזיה, הבטיח להילחם בעוני ובשחיתות, ולשפר את המצב הכלכלי ואת מצב זכויות האדם במרוקו. בפברואר 2004 נכנסה לתוקף תקנה חדשה הנותנת לנשים אפשרויות רחבות להשתלב בשלטון. כצעד של רצון טוב ושינוי במדיניות, הקים ועדה שתבדוק את זכויות האדם ותלונות של תושבים שנפגעו בעת שלטון אביו חסן השני כאשר שר הפנים דריס בסרי (אנ') היה יד ימינו והאיש החזק של המלך. כשלושה חודשים אחרי שעלה לשלטון, ב-9 בנובמבר 1999, בעקבות תלונות רבות של תושבים שנפגעו מהשלטון ומהשירותים החשאיים, פירק את הגוף שהיה ממונה על חקירות פנימיות בראשותו של בסרי, והדיח אותו מתפקידו, אותו מילא מ-1979. השינוי הזה התקבל על ידי העם כצעד חשוב לכיוון הדמוקרטיה.
בעקבות השינויים, בספטמבר 2000, התיר המלך בצו מיוחד את שובו של היהודי-המרוקאי אברהם צרפתי שהוגלה לצרפת.
ביוגרפיה > משפחתו

ב-21 במרץ 2002, מוחמד השישי נשא לאשה את סלמה בנאני שנקראה עם נישואיה הנסיכה לאלה סלמא, (נולדה ב-1978), מהנדסת מחשבים במקצועה. בנם הראשון ויורש העצר, הנסיך מולאי חסן, נולד ב-8 במאי 2003. בתם, הנסיכה לאלה ח'דיג'ה, נולדה ב-28 בפברואר 2007.
ב-2018 התגרשו מוחמד השישי וסאלמה.
עוביד אללה אל-מהדי

דינר זהב מתקופת עוביד אללה אל-מהדי; הוטבע בקירואן ב-912
אַבּוּ מֻחַמַּד עֻבֵּיד אַללָה אל-מַהְדִּי בִּאללָּה (ערבית: أبو محمد عبيد الله بن الحسين المهدي بالله) (873 עד 934 לספה"נ) היה מטיף דת מוסלמי, שיעי, האימאם ה-11 של הזרם האסמאעילי, מייסד השושלת הפאטִמית והח'ליפה הראשון שלה.
ראשיתו

עוביד אללה אל-מהדי נולד בחוזיסטן (איראן) בשם סָעִיד ב-31 ביולי 873 (או 874) כבכור בניו וכיורשו של חוסיין אבן אחמד, האימאם האיסמאעילי העשירי. במות אביו (בסביבות שנת 880) היה סעיד צעיר מכדי לרשת את האימאמיות, ודודו שימש כעוצר ואף חיתן אותו עם בתו.
אחרי מות דודו בשנת 899 נעשה סעיד לאימאם של הזרם האסמאעילי. הוא אימץ את השם אבו מוחמד עוביד אללה וצירף אליו את התואר הדתי "אל-מהדי" – הגואל. עוביד אללה התיימר להיות צאצא ישיר של ג'עפר א-צאדק דרך בנו הבכור אסמאעיל ומכאן תביעתו למעמד המהדי. תביעתו לכתר הח'ליפות נשענה על היותו צאצא של מוחמד דרך בתו פאטִמה (ומכאן שמה של השושלת שהקים) ובעלה עלי בן אבי טאלב, בן דודו של מוחמד והאימאם השיעי הראשון, בעוד הח'ליפים העבאסים התייחסו לאל-עבאס דודו של הנביא מוחמד.
התבססות בצפון אפריקה

ב-903 נאלץ עוביד אללה אל-מהדי להימלט ממטה התנועה האסמאעילית בסלמיה (אנ') שבמערב סוריה מפני רדיפת השלטון העבאסי. הוא הרחיק דרך הסהרה עד לסיג'ילמסה שבמגרב, שם נאסר בפקודת האמיר האע'לבי. ב-909 שוחרר בידי תומכיו. את מהלכי השתלטותו על האזור עשה בעזרת דעוה שהטיף הדַאעי (אנ') אבו עבדאללה אלחֻסֵין א-שיעי (ער') (אנ') בקרב הבֶּרבֶּרים, בעיקרם משבטי הכֻתאמה (كتامة) (אנ') שבגבול האמירות האע'לבית.
אנשי השבטים הללו היו גרעין צבאו של עוביד אללה, והודות להם הצליח לכבוש את קירואן ולהפיל את השושלת האע'לבית ששלטה באזור בשם בית עבאס. בהמשך הביא עוביד אללה להדחת האמירות האידריסית באזור מרוקו של היום והצליח להשתלט על כל צפון אפריקה, להוציא מצרים. תחילה התיישב ברקאדה, מושב השלטון של קודמיו, וב-921 חנך את עיר הנמל שבנה במזרח איפריקיה (תוניסיה של ימינו), קרא לה מהדיה על שם תוארו השלטוני והדתי – אל-מהדי וקבע בה את בירתו.
יורשו של עוביד אללה היה בנו היחיד, אל-קאים באמר אללה, והוא שניהל את מערכות המלחמה בח'ליפות העבאסית.
מלחמותיו

הפלישה הפאטמית הראשונה למצרים נערכה בשנים 914–915, זמן קצר לאחר הקמת הח'ליפות הפאטמית. הפאטמים פתחו במתקפות נגד בסיסי הח'ליפות העבאסית, תחילה בפיקוד המצביא הברברי חבסה בן יוסף. בדרכם מזרחה הצליחו להכניע את הערים לחופי הים התיכון וכבשו את אלכסנדריה. הניסיונות לכבוש את בירת מצרים, פוסטאט, נכשלו. תגבורת עבאסית מסוריה ועיראק בלמה את ניסיונות הפלישה, ואל-קאים ושרידי צבאו נטשו את אלכסנדריה וחזרו לאיפריקיה במאי 915. הכישלון לא מנע מהפאטמים לפתוח ארבע שנים אחרי כן בניסיון נוסף לכבוש את מצרים, אך הצי הפאטמי הוכה ברוזטה. רק בשנת 969 כבשו הפאטמים את מצרים והפכו אותה למרכז האימפריה שלהם.
במרוצת השנים 917–929 השלימו הפאטמים את כיבושה של מרוקו, ובשנים 932–934 פעלו לדיכוי ההתמרדות של המושל מטעמם במרוקו.
במסגרת המלחמות הביזנטיות-בולגריות של 913–927 השתתפה הח'ליפות הפאטמית במערכה ארוכה וכושלת לכיבוש בירת האימפריה הביזנטית, קונסטנטינופול, לצד צאר האימפריה הבולגרית הראשונה, סימאון הגדול.
עוביד אללה אל-מהדי מת ב-3 באפריל 934 בבירתו מהדיה. בנו אל-קאים באמר אללה ירש את כס הח'ליפות הפאטמית והמשיך במדיניות הכיבוש וההתפתחות של אביו.
ראו גם

השושלת הפאטמית
הערות שוליים

↑  רוב המידע על חייו הצעירים של עוביד אללה אל-מהדי מקורו בזיכרונותיו של סריס בחצר המלך שנודע בשם ג'עפר
↑  "דעוה" היא מונח בערבית ששימש את הנביא כדי לתאר את ההטפה שלו לאסלאם; ניתן לתרגם כ"הטפה" או, באופן פרוכרוניסטי, כ"תעמולה"; הדאווה האיסמאעילית כללה הטפה, הן בתוך אומת האסלאם והן ללא מוסלמים, ושילבה תאולוגיה ופוליטיקה
↑  ב-969 העבירו הפאטמים את בירתם לקהיר, העיר החדשה שהקימו המצרים לצד פוסטאט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007428834905171  LCCN: no92030766  VIAF: 48796107   WorldCat (עם VIAF): 48796107
אויגן, ארכידוכס אוסטריה

אויגן, ארכידוכס אוסטריה (בגרמנית: Eugen von Österreich-Teschen; 21 במאי 1863 – 30 בדצמבר 1954), היה מפקד בכיר בצבא אוסטרו-הונגריה במלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

אויגן נולד ליד ברנו במוראביה לקרל פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה ולאליזבת פרנציסקה, ארכידוכסית אוסטריה מבית הבסבורג. בשנים 1883–1885 למד באקדמיה הצבאית הטרזיאנית בוינר נוישטאדט. לאחר מכן הצטרף למטה הכללי והתקדם בהדרגה בדרגות ובתפקידים. ב-1896 מונה למפקד הדיוויזיה ה-25, וב-1900 התמנה למפקד הקורפוס ה-14 באינסברוק. ב-1901 הפך הקורפוס שבפיקודו בו זמנית גם פיקוד ההגנה בטירול. בשנת 1906 המליץ אויגן על קונרד פון הצנדורף לתפקיד ראש המטה הכללי, ובשנת 1909 מונה אויגן למפקח הצבא ולמפקד הכללי של הכוחות בטירול. בשנת 1911 פרש אויגן מהצבא עקב בעיות בריאות.
בנוסף שימש אויגן בין השנים 1894–1923 גם כראש המסדר הטבטוני בווינה.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה חזר אויגן לשירות פעיל, ובדצמבר 1914 נשלח לפקד על הארמייה החמישית שכללה את כל כוחות הצבא בבלקן, כשלצידו מונה לראש המטה אלפרד קראוס. ב-22 במאי 1915 הוא הועלה לדרגת גנרל-אוברסט ויומיים לאחר מכן הוא התמנה למפקד החזית הדרום-מערבית נגד איטליה.
במהלך המתקפה האוסטרו-הונגרית הגדולה ביוני 1916 (קרב אסיאגו) הוא פיקד על הארמיות השלישית וה-11. בתחילה הצליחה המתקפה, אך האיטלקים פתחו במתקפת נגד והוא נסוג לקו החזית הקודם.
ב-23 בנובמבר 1916 הוא הועלה לדרגת גנרל-פלדמרשל. הוא השתתף בקרב קפורטו אך ב-18 בדצמבר 1917 פיטר אותו קרל הראשון, קיסר אוסטריה שהיה המפקד העליון של הצבא.
ביוגרפיה > אחרית ימיו ומותו

לאחר המלחמה התיישב בלוצרן בשווייץ. ב-1934 התיישב בווינה והמשיך בתפקידו כראש המסדר הטבטוני עד שהמסדר פוזר על ידי הנאצים. לאחר האנשלוס התיישב בבית שניתן לו בהתערבות הרמן גרינג, ובו גר בשנות מלחמת העולם השנייה. ב-1945 ברח לטירול שם קיבל בית לגור בו מכוח הכיבוש הצרפתי.
אויגן נפטר במראנו, בדרום טירול, ב-30 בדצמבר 1954 בגיל 91 ונקבר באינסברוק.
רזיס

מדליון מאת מיכלאנג'לו, שלפי מספר פרשנויות מתאר את התאבדותו של רזיס, מצויר על תקרת הקפלה הסיסטינית
רזיס או ראזיס היה ממנהיגי היהודים בתקופת מרד החשמונאים. נודע בשל התאבדותו הקשה.
היסטוריה > מקור השם

השם רזיס לקוח כנראה מהמילה רז אשר מופיעה בספר ישעיהו. יש ששיערו שמקור השם הוא פרסי.
היסטוריה > תיאור המקרה

רזיס מוזכר רק בספר מקבים ב, הוא מתואר כאחד מזקני ירושלים, אהוב על הבריות, פופולרי, ואדם שמסכן את עצמו למען הכלל. על פי ספר מקבים, ניקנור שלח חמש מאות אנשים ללכוד אותו ולענות אותו. רזיס שהה באותה עת במצודה, כאשר חיילי ניקנור פרצו את החומות, הוא ניסה להתאבד ונפל על חרבו אך כשל בכך. כאשר לא הצליח, קפץ מגג המגדל, אך עדיין לא מת. לאחר מכן עלה על סלע וקרא לאל לקבל את נשמתו, הוא תלש את קרביו זרקם לקהל ומת.
יש חוקרים הסבורים כי תיאור ההתאבדות בספר מקבים ב לא מבקר את ההתאבדות ואף מעריץ את המוות.
היסטוריה > הרקע למקרה

יש מספר השערות בקשר לתפקידו המדויק של רזיס, ולסיבת רדיפתו בידי ניקנור: יש שכתבו שמכיוון שהיה מפורסם רצה ניקנור להורגו כדי להוריד את המורל של הציבור. יש שכתבו שהיה חבר של יהודה המכבי ומותו היה מאיים על יהודה. איה ברסקי אלישב כתבה על סמך זיהוי השם רזיס כשם פרסי שייתכן שרזיס שימש כמרגל של יהודה ועסק באיסוף מודיעין ליהודה, ועל כן לכידתו יכלה לסכן את יהודה.
לקריאה נוספת

איה ברסקי אלישב, קידוש השם בארץ ישראל בעת העתיקה מגזירות אנטיוכוס ועד גזירות הדריינוס, עבודה לשם קבלת תואר דוקטור, אוניברסיטת תל אביב 2007, עמ' 48 – 52.
Goldstein J A, II Maccabees The Anchor Bible 41a ניו יורק 1983, עמ' 490 - 493
הערות שוליים

↑  Panyard, Christine M. (2013). The Sistine Chapel: a Biblical tour, p. 10
↑  Zöllner, Frank; Thoenes, Christof (2022). Michelangelo, p. 162
↑  ספר ישעיהו, פרק כ"ד, פסוק ט"ז - יח
↑  Goldstein J A, II Maccabees The Anchor Bible 41a ניו יורק 1983, עמ' 491 – 492
↑  ר. צדוק, בתוך: דור לדור, החלק האנגלי, עמ' V
↑  מ. שטרן, התאבדותם של אלעזר בן יאיר ואנשיו במצדה, מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, ירושלים תשנ"א, עמ' 385 - 386 גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
↑  מובא אצל: איה ברסקי אלישב, קידוש השם בארץ ישראל בעת העתיקה מגזירות אנטיוכוס ועד גזירות הדריינוס, עבודה לשם קבלת תואר דוקטור, אוניברסיטת תל אביב 2007, עמ' 49
↑  איה ברסקי אלישב, קידוש השם בארץ ישראל בעת העתיקה מגזירות אנטיוכוס ועד גזירות הדריינוס, עבודה לשם קבלת תואר דוקטור, אוניברסיטת תל אביב 2007, עמ' 49
הקיטוב של הריק

בתורת השדות הקוונטית, ובפרט באלקטרודינמיקה קוונטית, הקיטוב של הריק (vacuum polarization) היא תופעה הנוצרת מכך שהריק הקוונטי איננו ריק, אלא מכיל אוסף של חלקיקים ואנטי-חלקיקים וירטואליים בעלי מטענים הפוכים; כאשר אין שדה חיצוני שמתקשר אל החלקיקים, לקיום הזוגות האלה אין משמעות בפועל, אולם כאשר קיים שדה חיצוני אליו החלקיקים מתקשרים, הקשר של החלקיקים והאנטי-חלקיקים לשדה הזה הוא הפוך, כך שאם החלקיקים ״נמשכים״ לשדה, האנטי חלקיקים ״נדחים״ ממנו. בכך נוצר מצב שבו פיזור המטענים של הזוגות אינו אחיד, והם משפיעים על השדה שמתקשר אליהם. תופעה זו היא הקיטוב של הריק.
הדגמה של הקיטוב של הריק על מדידת מטען האלקטרון. האלקטרון שבמרכז יוצר שדה אלקטרומגנטי שמקטב את הזוגות של החלקיקים הווירטואליים שנוצרים בריק. בגלל המיסוך שמבצעים הזוגות הווירטואליים, פוטון 1 שעובר קרוב לאלקטרון ימדוד מטען גבוה יותר מפוטון 2 שעובר רחוק מהאלקטרון.
הקיטוב מושפעת רק מהרנורמליזציה של שדה הכיול של נושאי הכוח, ולכן התופעה נקראת גם האנרגיה העצמית (self-energy) של בוזון הכיול, או במקרה של אלקטרודינמיקה קוונטית, האנרגיה-העצמית של הפוטון.
אחת התוצאות החשובות של הפולריזציה היא שהקשר בין חלקיקים לשדה כוח בוזוני מצומד להם עולה עם האנרגיה של נושא הכוח הבוזוני. בפרט, באלקטרודינמיקה קוונטית, המטען של האלקטרון (או כל חלקיק טעון אחר) כפי שהוא נמדד על ידי פוטונים בעלי אנרגיה גבוהה, גדול ממטען האלקטרון הנמדד שיימדד על ידי פוטונים עם אנרגיה נמוכה.