stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וישטיטיס

| --- | --- |
סמל וישטיטיססמל וישטיטיס

 מדינה:  ליטא ליטא
 מחוז:  מחוז מריאמפולה
 מחוז משנה:  וילקובישק
 תאריך ייסוד:  1538
 גובה:  830 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  566 (2001)
 קואורדינטות:  54°27′20″N 22°43′10″E﻿ / ﻿54.455555555556°N 22.719444444444°E﻿ / 54.455555555556; 22.719444444444 
 אזור זמן:  UTC+2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ליטא מוגדלת) וילנה קלייפדה שיאוליאי מריאמפולה קובנה פוניבז' אוטנה אליטא טלז טאורגה לטביה בלארוס פולין רוסיה מחוז קלינינגרד וישטיטיס(למפת ליטא רגילה) וילנה קלייפדה שיאוליאי מריאמפולה קובנה פוניבז' אוטנה אליטא טלז טאורגה לטביה בלארוס פולין רוסיה מחוז קלינינגרד וישטיטיס  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
וישטיטיס (בליטאית: Vištytis; בפולנית: Wisztyniec, וישטינייץ; בגרמנית: Wystiten, ויסטיטן; ביידיש: ווישטינעץ) היא עיירה בדרום מערב ליטא. העיירה ממוקמת במחוז משנה וילקובישק במחוז מריאמפולה ושוכנת בין גבעות מיוערות לחוף אגם על גבול פולין. כבר במאה ה-18 החלו להתיישב בעיירה יהודים אך כיום לא נותרו בעיירה יהודים בעקבות השואה.
תולדות העיירה

העיירה וישטיטיס הוזכרה לראשונה בשנת 1570 כאשר הוענקו לה זכויות מגדבורג והזכות לקיים במקום שוק מדי שבוע. בווישטיטיס היו אז שתי מבשלות כוהל, שני בתי מרזח ומספר בעלי מלאכה.
בין השנים 1795–1807 וישטיטיס הייתה תחת שלטונה של פרוסיה, ובמשך השנים 1807–1815 השתייכה לדוכסות ורשה. משנת 1815 השתייכה וישטיטיס וכלל האזור לתחום האימפריה הרוסית.
בשנת 1862 חדלה העיירה להתפתח בשל הנחת מסילת הברזל סנקט פטרבורג-ברלין. רב הפעילות המסחרית עם פרוסיה הועברה מווישטיטיס לעיירת הגבול קיברט ששכנה ליד מסילה זו. בעקבות כך היגרו רבים מתושבי וישטיטיס לאמריקה ופרוסיה ומספר התושבים בעיירה הלך וירד.
בתחילת המאה העשרים פרצה שרפה בעיירה אשר כילתה את רובה.
לאחר השרפה העיירה שוקמה, אך בקיץ 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, היא נהרסה בשנית על ידי צבא האימפריה הרוסית הנסוג. לאחר מכן, כבשו הגרמנים את וישטיטיס ושלטו בה עד הקמת מדינת ליטא בשנת 1918.
בתקופת ליטא העצמאית העיירה וישטיטיס הייתה מרכז נפה. בתקופת השלטון הסובייטי בשנים 1940–1941 הוגבלה מאוד תנועת התושבים שהתגוררו באזור הגבול.
הקהילה היהודית בעיירה

ראשית התיישבות היהודים בווישטיטיס הייתה בשנת 1589. בעל אחוזה הרשה ליהודים להתיישב בה, והם היו כפופים לשלטון בעלי האחוזה. שליטי העיירה השתדלו שלא להפריע לחיי הקהילה היהודית שהתפתחה. המועצה המקומית של העיירה טיפלה רק בעניינים פליליים בין היהודים ובנושאים שנגעו ישירות בעיירה. בשנת 1758 כבר הייתה בווישטיטיס קהילה יהודית מאורגנת. חיו בה יהודים שעסקו בבניית גשרים, בתיקון סכרי טחנות ובסלילת דרכים. היהודים הסוחרים התפרנסו בעיקר ממסחר ומרוכלות עם פרוסיה, וחלקם בעיבוד זיפי חזיר לייצור מברשות, ענף שהעסיק כ-200 פועלים יהודים, אחרים עסקו בדיג ועיבוד עורות.
בשנים 1893–1897 השתתפו פועלי וישטיטיס בשביתות פועלי הזיפים בליטא שנערכו ביוזמת הבונד, איגוד כללי של הפועלים היהודים ברוסיה, ליטא ופולין. בשנת 1909 הפועלים היהודים עשו זאת שוב בדרישה לשפר את תנאי עבודתם. בעקבות תקופת הריאקציה שבאה לאחר ניסיון ההפיכה בשנת 1905 ובעקבות השביתות שהתקיימו בשנים שלאחר מכן ירדה אוכלוסיית היהודים מכ-200 משפחות בשנת 1899 ל-50 משפחות בשנת 1913. רב היהודים היגרו לארצות הברית, לארגנטינה ולארץ ישראל.
בשנת 1884 התחייבו בעלי הבתים היהודים בווישטיטיס לתרום מדי שבוע סכום כסף למען יישוב ארץ ישראל. רעיון ציוני זה רכש תומכים רבים בווישטיטיס. בתחילת המאה העשרים פעלו בווישטיטיס אגודת "צעירי ציון" לנערים ואגודת "בנות ציון" לנערות. שתי האגודות ניהלו פעולה ציונית תרבותית ענפה, כמו כן פעלה בעיירה אגודת "דורשי ציון" למבוגרים ואגודת "דוברי עברית" שתקנותיה חייבו את חבריה לדבר ביניהם עברית בבית ובחוץ. מדי שבת נערכו ויכוחים בעברית על הכתבות שהתפרסמו בעיתונות העברית.
בתחילת המאה העשרים, בעקבות השרפה הגדולה שפרצה בעיירה, נשרפו רוב בתי היהודים. קיסר גרמניה, וילהלם השני, הזדמן למקום וכאשר ראה את העיירה בחורבנה תרם לקהילה היהודית סכום של 10,000 מארק כדי שישקמו את בתיהם. כשהתפרסם הדבר תרם גם הצאר ניקולאי השני סכום של 5,000 רובל לאותה מטרה. העיירה נבנתה מחדש, אך בשנת 1915 במהלך מלחמת העולם הראשונה, העלה צבא הרוסי בנסיגתו מפני צבא הקיסרות הגרמנית את העיירה באש כחלק מתוכנית אדמה חרוכה. רק בית הכנסת שבעיירה שרד. ב-1 באפריל 1915 גורשו יהודי וישטיטיס מהעיירה בפקודת שלטונות הצבא הרוסי ורק חלק מהם חזרו עם סיום מלחמת העולם הראשונה והקמת מדינת ליטא. בתקופת ליטא העצמאית חיו בווישטיטיס רק 40 משפחות יהודיות, שהמשיכו בפעילות ציונית.
בתקופה זו התמעטו מקורות הפרנסה העיקריים של היהודים, ולכן יהודים רבים, שלא מצאו פרנסתם במקום, היגרו לארצות הברית.
הקהילה היהודית בעיירה > בשואה

לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש פולין בידי הגרמנים, עברה ליטא לתחום השליטה הסובייטי וסופחה בסוף קיץ 1940 לברית המועצות. עם הסיפוח הולאמו בתי המלאכה ורוב החנויות של היהודים. אספקת הסחורה הצטמצמה, רמת החיים הלכה וירדה ונאסרה כל פעילות ציונית.
ב-22 ביוני 1941, היום הראשון למתקפה הגרמנית על ברית המועצות, חזרו לווישטיטיס יחד עם גייסות הנאצים גם מספר משפחות של גרמנים שנשלחו לגרמניה בימי השלטון הסובייטי. גרמנים אלה והליטאים הלאומנים הרבו להתעלל ביהודים. הם הפרידו את הגברים היהודים מהנשים ומהילדים והחזיקו אותם ללא מזון. בתחילת חודש יולי 1941, הוצאו הגברים לשדה שמאחורי העיירה, ליד טחנת הרוח, שם אולצו לחפור בורות. הרב זלמן סודלניצקי ועוד שני צעירים מתושבי העיירה סירבו לחפור את הבורות, ולכן הוכו למוות. ב-14 ביולי 1941 הובאו כל הגברים היהודים מהעיירה לאזור הבורות שם נרצחו ונקברו בקברי אחים. ב-9 בספטמבר 1941 נרצחו אף הנשים והילדים באותו אזור ונקברו בקבר אחים נוסף שנחפר במקום.
הקהילה היהודית בעיירה > חינוך

רוב הילדים היהודים בעיירה למדו ב"חדר".
בשנת 1878 נוסד בווישטיטיס בית ספר יהודי לנערים ונערות ביוזמת המשכילים המקומיים, מרדכי-מאיר לנדאו ורבי יצחק ברוין. בבית ספר זה למדו שפות ומקצועות שונים.
הקהילה היהודית בעיירה > בית עלמין היהודי

ב-23 במאי 1964 חזרו לווישטיטיס כמה מיוצאי העיירה במטרה לקבור מחדש את הגברים, הנשים והילדים היהודים שנרצחו במקום בשנת 1941. ביוזמתם הוצאו עצמותיהם של כ-150 נשים וילדים שנקברו בבור בסמוך לעיירה וישטיטיס והועברו לקבורת אחים. על קבר האחים הוקמה מצבה, ועליה נחרטה הכתובת "קורבנות הפשיזם". בקברי האחים קבורים כ-220 נפשות.
במהלך השנים 1977–1979 הפך בית העלמין לאתר זיכרון, ובו הוקמה מצבת זיכרון מאבן ועליה כתובת ביידיש ובליטאית:
"בית העולם הישן. קדוש זכרם של הנפטרים".
הקהילה היהודית בעיירה > בית כנסת

בשנת 1589, עם התיישבות היהודים בווישטיטיס, הוקצה ליהודים חלקת קרקע להקמת בית כנסת. בבית הכנסת היו ארון קודש ובמה מפוארים.
בשריפת העיירה בשנת 1915 על ידי הצבא הרוסי, מכל בנייני הקהילה שרד רק בית הכנסת.
הקהילה היהודית בעיירה > אישים יהודים בני העיירה

בין הרבנים שכיהנו בו היו:
רבי יעקב ב״ר חיים הכהן, מחבר פירוש לתהילים ״זרע יעקב״ (1788)
רבי נתן שטרן (אבי יוסף זכריה שטרן) (נפטר כ"ט באדר ה'תר"ד)
רבי משה ב״ר אהרון (נפטר בשנת 1865)
רבי חיים וסרצוג ב״ר שמשון (נפטר ח' באדר ה'תרכ"ה, 6 במרץ 1865)
רבי חיים ב״ר שמשון (נפטר 1875)
רבי אלחנן צבי לאפ (נפטר בשנת 1886)
רבי יצחק אלחנן הלוי נידרלנד (נפטר בשנת 1901)
רבי אברהם יהודה ב״ר חיים אליהו פולטינוב ורבי זלמן סודלניצקי (הרב האחרון של וישטיטיס) היו שניים מבין הרבנים ששירתו בווישטיטיס. שניהם נספו בשואה.
מבין ילידי העיירה היהודים התפרסמו:
הרב אפרים דב לאפ, פעיל ציוני
הסופר ליאון הולנדרסקי (פול')‏ (1808–1878), מחבר הספר "Les Israelites de Pologne" (בעברית: יהודי פולין).
המלמד רבי משה סוארסקי [דרושה הבהרה]
ד"ר מנדל סודרסקי, עורך העיתון "פאלקסבלאט" ומנכ"ל אורט בליטא.
ד״ר יעקב רובינסון - מגדולי עורכי הדין בליטא, פוליטיקאי ליטאי, דיפלומט, פעיל ציוני, מחנך ומרצה.
ד״ר נחמיה רובינסון - עורך דין, מנהל המכון לעניינים יהודיים בארצות-הברית, ויועץ ראשי לוועידת התביעות מגרמניה.
ד״ר נתן רובינסון - פרופסור לפיזיקה בטכניון בחיפה.
הערות שוליים

↑  העיירה וישטניץ בבית התפוצות
1 2  Pinkas Hakehillot Lita: Vistytis, www.jewishgen.org
↑  Uwe Seemann,'"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'Information Portal to European Sites of Remembrance, www.memorialmuseums.org
↑  חסיד עם אשתו – הדפס מאת לאון הולנדרסקי – פריז, 1846 | קדם בית מכירות פומביות, באתר www.kedem-auctions.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007509610005171  LNB: 000291885  VIAF: 309840932   WorldCat (עם VIAF): 309840932
חוק הסעד (טיפול באנשים עם מוגבלות שכלית-התפתחותית)

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  13 ביוני 1969
 תאריך חקיקה עברי:  תשכ"ט
 משרד ממונה:  משרד העבודה והרווחה
 מספר תיקונים:  7
 נוסח מלא:  חוק הסעד (טיפול באנשים עם מוגבלות שכלית-התפתחותית), תשכ"ט-1969
 
חוק הסעד (טיפול באנשים עם מוגבלות שכלית-התפתחותית), תשכ"ט-1969 הוא חוק במדינת ישראל, המגדיר מהי מוגבלות שכלית התפתחותית, את דרכי האבחון, סמכויות ועדת האבחון לצורך קביעת מוגבלות שכלית התפתחותית ואת דרכי הערעור על החלטת הוועדה. לאורך השנים בוצעו בחוק זה שבעה עדכונים. אחרון התיקונים, התשע"ז-2017, עסק בשינוי מהותי של מונחים דוגמת המילה 'מפגר' ובהתאמה, שמו של החוק שונה (בגרסתו הקודמת נקרא חוק הסעד טיפול במפגרים).
החוק עוסק גם בזכויות של אדם עם מוגבלות שכלית התפתחותית לשירותים חוץ ביתיים ויומיים, וכן, במטפליו ובמשפחתו. החוק קובע מה ההליך לטיפול באדם אשר נאשם בפלילים ואף דן בטיפול בכפייה. הכרה של אדם כבעל מוגבלות שכלית התפתחותית מאפשרת לו ולבני משפחתו לקבל הכרה ועזרה מהמוסדות השונים, מענה וטיפול לצרכיו, הגנה באם הוא נאשם בפלילים, זכויות חברתיות וכן, קבלת שירותים לשיקום במסגרת הקהילה, פעילות פנאי, תוכניות קידום אישי, ייעוץ מיני ופתרונות דיור.
חוק זה עולה בקנה אחד עם התפיסה במשפט העברי שכספו של אדם אינו אלא מאלוהים וכי כל בני האדם שווים ומגיעות להם זכויות שוות, ועל כן יש להשקיע מכספי הציבור למען הנזקקים. בהמשך לכך בדיוני הכנסת העלו כי יותר מתאים לקרוא למוסדות לשכות הצדקה ולא הסעד.
עיקרי החוק

החוק מגדיר אנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית כ"מי שמחמת חוסר התפתחות או התפתחות לקויה של כושרו השכלי, נפגמת יכולתו להתנהגות מסתגלת והוא זקוק לטיפול". הגדרה זו כוללת חמישה מרכיבים עיקריים: מרכיב התפתחותי, מרכיב שכלי, מרכיב הסתגלותי, מרכיב של צורך בתמיכה ובטיפול ומרכיב של הבחנה בין מוגבלות שכלית התפתחותית לבין מחלות נפש שונות.
עיקרי החוק > אבחון מוגבלות שכלית

על פי חוק הסעד, הגוף אשר מוסמך לקבוע ולאבחן מיהו אדם עם לקות שכלית התפתחותית הוא ועדת האבחון מטעם משרד הרווחה והשירותים החברתיים. בוועדה חברים כחמישה אנשי מקצוע ובהם: עובד סוציאלי, פסיכולוג ומחנך, שמינה שר הרווחה והשירותים החברתיים, וכן רופא פסיכיאטר ורופא מומחה למחלות ילדים או רופא אחר, שמינה שר הרווחה והשירותים החברתיים, בהתייעצות עם שר הבריאות.
אנשים שעולה לגביהם שאלה בדבר קיום מוגבלות שכלית מחויבים לעבור אבחון, אשר ניתן בחינם. האבחון מתקיים במרכזי אבחון בערים השונות, אשר זכו במכרזים המוצעים מעת לעת של משרד הרווחה.
ועדת האבחון אינה חלק ממכון האבחון וחבריה אינם שותפים באבחון עצמו. הוועדה מקבלת לידיה את מסקנות האבחון, נפגשת עם האדם שיש לו מוגבלות שכלית ועם בני משפחתו האחראים עליו, ומוסרת את המלצותיה השונות. למשל, בכוחה של הוועדה לקבוע על מתן יום לימודים ארוך לילד שיש לו מוגבלות שכלית. המלצותיה של הוועדה מחייבות את המדינה ואת הרשות המקומית.
קביעתה של ועדת האבחון אינה ניתנת באופן חד פעמי, אלא, לפחות פעם בשלוש שנים חייב עובד סוציאלי לשוב ולהביא את עניינו של האדם עם המוגבלות שכלית התפתחותית לפני ועדת אבחון. נציג מתוך ועדת האבחון מעביר לבני המשפחה את קביעתה של הוועדה. אם אלו אינם שבעי רצון ניתן לערער על ההחלטה שהתקבלה בוועדה. אם בני משפחתו של האדם עם מוגבלות שכלית-התפתחותית אינם שבעי רצון מן ההחלטה שהתקבלה בוועדה הם רשאים לערער עליה בפני ועדת ערר לפי סעיף 9 לחוק הסעד. ערעור על החלטות הוועדה מתקיים על ידי פניה לבית המשפט המחוזי.
עיקרי החוק > טיפול באנשים עם מוגבלות שכלית-התפתחותית

טיפול באנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית מכיל בתוכו מגוון נושאים, כולל גמלאות וקצבאות, חינוך, בריאות, תעסוקה, שירותים וזכויות בקהילה, מסגרות דיור, תמיכה ופנאי. במסגרת החוק, או חוקים הקשורים בו, ניתנים, בין היתר, השירותים הבאים:
חינוך: מעון יום שיקומי, סייעת לשילוב פעוטות במעונות יום ומשפחתונים, יום שהות ארוך, מטפח אישי לילדים הגרים בבית הוריהם, התאמות לשילוב תלמידים עם מוגבלות בטיולים ובפעילות מחוץ לבית הספר, וקורס חינוך פיננסי.
דיור חוץ ביתי הנחלק לשני סוגים: מסגרות דיור בקהילה, למשל, דירות והוסטלים, ומעונות פנימייה. לילדים שהוריהם מתקשים לטפל בהם, קיימת מסגרת המחליפה באופן זמני את המשפחה הביולוגית - משפחת אומנה.
בריאות: תחת אבחון התפתחותי ילדים זכאים לאבחון רפואי במגוון רחב של שירותי בריאות ובתוכם ריפוי בעיסוק, פיזיותרפיה, הפרעות תקשורת, אבחון פסיכולוגי, וזאת בהתאם לדעת הצוות המטפל.
ביקורת על החוק

בשנת 2000 תוקן החוק ונקבע בו כי שירותי הדיור הניתנים באמצעותו צריכים להינתן במידת האפשר במסגרת הקהילה. על אף שינוי זה, נכון לשנת 2017, כ-68% מכלל האנשים אשר קיבלו שירותי דיור, קיבלו זאת במסגרת של מעונות, ועוד כ-18% במסגרת של הוסטלים. ביקורת נוספת מתייחסת לסל השירותים הניתנים באמצעות החוק. למעשה, רובו של הסל לא מעוגן בחוק אלא בתקנות מנהלתיות. תקנות אלו נתונות לשינויים רבים ואינן מעניקות את השירותים כזכות מוכרת.
ראו גם

קצבת ילדים
קצבת נכות
אקים
עובד סוציאלי להגנה על אנשים עם מוגבלות שכלית
עיכוב התפתחותי
הערות שוליים

↑  נחום רקובר "המשפט העברי בחקיקת הכנסת – המקורות היהודיים בשילובם בדיוני הכנסת ובחוקי מדינת ישראל", בהוצאת ספרית המשפט העברי, משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל (תשמ"ט-1988), כרך ראשון עמ' 1194–1206: חוק שירותי הסעד, אתר דעת.
↑  מגורים בקהילה, באתר משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים
↑  מגורים במעון - פנימייה, באתר משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים
↑  מגורים במשפחת אומנה, באתר משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים
↑  Holler, R., Werner, S., Tolub, Y., & Pomerantz, M. (2020). Choice within the Israeli Welfare State: Lessons learned from legal capacity and housing services. In Choice, Preference, and Disability (pp. 87-110). Springer, Cham.
הארי אטלינגר

| --- | --- |

 לידה:  28 בינואר 1926 קרלסרוהה, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  21 באוקטובר 2018 (בגיל 92) 
 שם לידה:  Heinz Ludwig Ettlinger 
 מדינה:  גרמניה, ארצות הברית 
 השכלה:  East Side High School 
 
היינץ לודוויג חיים "הארי" אטלינגר (בגרמנית: Heinz Ludwig Chaim "Harry" Ettlinger ‏ נולד: 28 בינואר 1926 - 21 באוקטובר 2018) היה אחד מאנשי המונומנטים . ב-22 באוקטובר 2015, אטלינגר וריצ'רד בארנצ'יק, עמיתו למבצע החזרת יצירות האמנות, זכו במדליית הזהב של הקונגרס . אטלינגר גם עבד בשיתוף פעולה הדוק עם קרן אנשי המונומנטים לשימור האמנות ומייסדה רוברט מ. אדסל כדי להמשיך את המשימה של קרן אנשי המונומנטים לשמור על מורשתם.
ביוגרפיה

הארי לודוויג אטלינגר נולד בקרלסרוהה, גרמניה בשנת 1926 למשפחה יהודית. העסק של משפחת אטלינגר, "גבירדר אטלינגר", בית כלבו אופנתי בלב קרלסרוהה מאז 1850 בערך. עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, החנות הוחרמה ולאחר מכן נסגרה בשנת 1933. ב-25 בספטמבר 1938, למחרת בר המצווה של הארי, ברחה משפחת אטלינגר לארצות הברית. הארי, הוריו ושני אחיו הצעירים הגיעו לניו יורק ב-9 באוקטובר 1938.
אטלינגר גויס לצבא ארצות הברית באוגוסט 1944 ושירת ביחידת חי"ר. בינואר שלאחר מכן, יחידתו נשלחה מעבר לים לאירופה כדי להצטרף לדייויזית הרגלים 99 שנלחמה בחזית של מתקפת הנגד של בעלות הברית בעקבות קרב הבליטה, אולם ברגע האחרון, אטלינגר שוחרר. מכיוון ששלט בגרמנית, הוא קיבל הצעת עבודה כמתורגמן במשפטי נירנברג. עם זאת, חודש לאחר מכן, הוא עדיין חיכה למשימה רשמית כמתורגמן.
שירות ביחידת אנשי המונומנטים

במאי 1945, אטלינגר התנדב לשירות ביחידת אנשי המונומנטים. הוא הוצב במפקדה של הארמייה השביעית של ארצות הברית במינכן, גרמניה על ידי איש המונומנטים קפטן ג'יימס רורימר. שם הוא תרגם מסמכי מודיעין גרמני ועבד לצד איש המונומנטים, סגן צ'ארלס פארקהרסט. באמצע מאי 1945 שימש כמתרגם האישי של רורימר במהלך חקירתו של היינריך הופמן (אנ'), צלמו האישי של אדולף היטלר. עד מהרה לקח רורימר את אטלינגר תחת חסותו, והם נסעו לכמה מהמקומות הבולטים ביותר שנחקרו על ידי אנשי המונומנטים. אטלינגר ליווה את רורימר לברכטסגאדן, גרמניה, מקום המסתור של הרגע האחרון של אוסף יצירות האמנות שבזז הרמן גרינג, וביקר בבקתת ההרים הנטושה של היטלר, הברגהוף.
בטירת נוישוונשטיין באלפים הבווארים, רורימר ואטלינגר גילו אוסף עצום של יצירות מופת, תכשיטים, רהיטים וחפצי תרבות שנגנבו מיהודי צרפת על ידי כוח המשימה של הרייכסלייטר רוזנברג (מבצע שהוקדש להחרמת רכוש בעל ערך תרבותי במהלך מלחמת העולם השנייה. מוביל המבצע היה האידאולוג הראשי של המפלגה הנאצית, אלפרד רוזנברג, מתוך משרד החוץ של גרמניה הנאצית.) כדי להיות מוצגים במוזיאון הפיהרר שתוכנן להיבנות בלינץ, אוסטריה.
בספטמבר 1945 שלח רורימר את אטלינגר למכרות המלח קוכנדורף-היילברון בגרמניה. שם, הוא סייע לעמיתו, איש המונומנטים ולקצין הממונה סגן דייל ו' פורד בפינוי מהמכרה של כתשע מאות חפצים שהוחבאו בין מבוך המעברים ומערות המכרה. באמצעות רישומים שהתגלו של כוח המשימה של הרייכסלייטר רוזנברג, פורד ואטלינגר פעלו להפריד בין יצירות אמנות, שנבזזו על ידי הנאצים מאלה שפונו לבטיחות ממוזיאונים נחשבים בגרמניה, בהם מנהיים, שטוטגרט ועיר הולדתו של אטלינגר, קרלסרוהה.
בסך הכל, נדרשו עשרה חודשים וחמישה משלוחים לרוקן את המכרות מתכולתם. ההשבה הראשונה מהיילברון הכילה שבעים ושלושה ארגזים של ויטראז'ים מקתדרלת שטרסבורג בצרפת, אשר הוסרו לשמירה על ידי הכמרים לפני המלחמה ונבזזו לאחר מכן על ידי הנאצים. פקודות ישירות מהגנרל דווייט אייזנהאואר הפכו את החזרתם המתוזמרת לצרפת בקפידה של אוצרות התרבות בעדיפות ראשונה כמחווה בין ארצות הברית לצרפת.
לאחר המלחמה

אטלינגר שוחרר באוגוסט 1946 וחזר הביתה לניוארק, ניו ג'רזי. הוא למד במכללת ניוארק להנדסה (כיום המכון הטכנולוגי של ניו ג'רזי) וסיים תואר ראשון בהנדסת מכונות ב-1950. לאחר מכן הוא עשה תואר שני בהנדסת מכונות ומנהל עסקים. הוא היה למהנדס מכונות מיומן. הוא עבד על הכל, ממנועי מכונות תפירה של זינגר ועד למערכות מכ"ם. הוא שימש כסגן מנהל התוכנית של חברה המייצרת מערכות הדרכה לנשק גרעיני משוגר מצוללות. הוא פרש ב-1992.
בהמשך חייו, עסק אטלינג בחינוך והנצחת לשואה. הוא היה יו"ר משותף של קרן ולנברג מניו ג'רזי, שנקראה לכבודו של ראול ולנברג, יליד שוודיה שהציל כ-100,000 יהודים הונגרים במהלך השואה.
הוא התגורר בעיירה רוקאווי, ניו ג'רזי. הוא נפטר בשנת 2018 בגיל 92.
בתרבות

בסרט ציידי האוצרות שביים ג'ורג' קלוני, הדמות סם אפשטיין מבוססת על דמותו של אטלינגר. את אפשטיין מגלם דימיטרי לאונידס.
לקריאה נוספת

אנשי המונומנטים, רוברט מ. אדסל, תל אביב, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2014.
הערות שוליים

↑  "The Last of the Monuments Men". New Yorker. נבדק ב-2015-01-25.
↑  "Monuments Men Foundation for the Preservation of Art". National Endowment for the Humanities (NEH) (באנגלית).
1 2 3  "Ettlinger, T/4 Sgt. Harry L. | Monuments Men Foundation". MonumentsMenFdn (באנגלית).
1 2  DiIonno, Mark. "NJ life: 'Monuments Men' member tells his story", The Star-Ledger, March 4, 2014. Accessed October 23, 2018. "Harry Ettlinger is back home in his meticulous apartment in Rockaway Township, back from the movie premieres in Berlin, Milan, London, Paris and Washington.... The family settled in Newark, Ettlinger graduated from East Side High School, and when his draft notice came, the Navy was out of the question."
↑  "Harry Ettlinger". The Monuments Men. נבדק ב-2015-01-25.
↑  "Harry L. Ettlinger Obituary - Livingston, NJ". Dignity Memorial (באנגלית). נבדק ב-2018-10-23.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 5119 8281  LCCN: no2009005591  VIAF: 31830878   WorldCat (עם VIAF): 31830878
פאנאתנאיה

נשים בתהלוכת הפאנאתנאיה באפריז הפרתנון
הפאנאתנאיה (ביוונית: Παναθήναια, בלטינית: Panathenaica) היה הפסטיבל העתיק והחשוב ביותר באתונה העתיקה ואחד החגים החשובים ביותר ביוון כולה. הוא היה החג שבו הפגינה אתונה, ומאוחר יותר האימפריה האתונאית, את עוצמתה מול יוון כולה.
הפסטיבל התקיים כל שנה בחודש הראשון של השנה האטית אשר נקרא הקטומביון (Ἑκατομβαιών). אחת לארבע שנים הפסטיבל נחוג בצורה מפוארת יותר ונקרא הפאנאתנאיה הגדולה.
הפסטיבל נחוג בין ה-24 ל-29 בחודש הקטומביון (יוני-יולי). הוא נוסד לפי המסורת, על ידי ארכתאוס (Erechtheus), מלכה הקדום של אתונה, כחגיגות דתיות מלוות במרוץ מרכבות ותחרויות רכיבה, לכבודה של האלה אתנה פוליאס מגינת העיר. לפי פלוטרכוס, תסאוס שינה את שם הפסטיבל מאתנאיה לפאנאתנאיה, לאחר שאיחד את אתונה והיישובים סביב לה לפוליס אחת, וקבע את הפסטיבל כחג משותף לכולם.
הפסטיבל עבר שינוי משמעותי בתקופת שלטונו של פייסיסטראטוס (566 לפנה"ס). למרוץ המרכבות ותחרויות הרכיבה התווספו תחרויות ספורט - המשחקים הפאן-אתנאיים, כנראה בגלל רצונו של פיסיסטרטוס לייצר מקבילה איונית שתתחרה במשחקים האולימפיים הדורים.

הפאנאתנאיה במתכונתה הישנה נחגגה מדי שנה כפאנאתנאיה הקטנה והמקומית, ואחת לארבע שנים נחוגה הפאנאתנאיה הגדולה - ברוב עם והדר.
פריקלס הוסיף לפאנאתנאיה תחרויות מוזיקה והקים את האודיאון - מבנה קונצרטים, במיוחד למטרה זו. מתקופתו ואילך, כללו התחרויות בפאנאתנאיה תחרויות מוזיקה, תחרויות ספורט ותחרויות רכיבה לסוגיהן (שלא היו במשחקים האולימפיים). המנצח בתחרויות המוזיקה במקום הראשון זכה בכתר מזהב, והמנצחים בתחרויות הספורט עוטרו בזרים מעלי זית מהעצים המקודשים באתונה וכדי שמן מאותם עצים. כדים רבים כאלה נמצאו בחפירות, על צידם האחד תמונת אתנה ובצידם השני תמונת הספורט שבו זכו בפרס.
הטקס הדתי נחגג בפאר רב. האימפריה האתונאית כולה תרמה את חלקה לקורבן הגדול - הֶקָטוֹמְבֶּה (hekatómbē) קורבן מסורתי בטקס דתי חגיגי במיוחד, שבו זובחים לאלים 100 בני בקר. כל מושבה וכל עיר חסות שלחה משלחת ובהמות לקורבן. ביום הגדול של המשתה (ה-28 להקטומביון), התקיימה תהלוכה גדולה ובה השתתפו הכוהנים ועוזריהם, פרשים, נציגים מכל רחבי האימפריה, ותושבים מאתיקה כולה לרבות נשים (חריג בנוף האירועים הציבוריים ביוון העתיקה).

בתהלוכה נישא הפֶּפְּלוֹס (peplos), גלימת השרד החדשה של האלה, הגלימה המפוארת הייתה בצבע הזעפרן (כתום זהוב), והייתה מעוטרת בריקמת יד המתארת תמונות מהקרב בין האלים לענקים, בהשתתפות אתנה. היא נישאה על מתקן דמוי מפרש מתוח ברחובות העיר, אל מקדש הפרתנון באקרופוליס. הטקס הסתיים בהגשת הגלימה והקרבת הקורבן הגדול.
בפרתנון, מקדשה של אתנה, אשר נבנה מחדש בתקופת פריקלס אחרי שנהרס על ידי הפרסים, הוצגה באפריז הפנימי, תמונה מרהיבה וצבעונית של תהלוכת הפאנאתנאיה ומשתתפיה השונים - תהלוכת החגיגה לאחר הניצחון של אתונה מנהיגת האימפריה היוונית החדשה.
לקריאה נוספת

אריסטו, "מדינת האתונאים"
הערות שוליים

↑  אריסטו,'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'תרגום: דוד אשרי,'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'מדינת האתונאים, ירושלים:'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'י"ל מגנס, תשס"ו, עמ' 40
היפסטר

דוגמה למראה אופייני של היפסטרית מודרנית בארצות הברית
דוגמה למראה אופייני של היפסטר מודרני בארצות הברית
משקפי Nerd, המכונים גם לעיתים "משקפי גיק שיק" מזוהים במידה רבה עם דימוי ההיפסטר.
היפסטר (באנגלית: Hipster) הוא מושג גמיש המשמש לעיתים לתיאור תת-תרבות של צעירים מהמעמד הבינוני ותושבי מרכזי ערים גדולות הנוטים לאמץ באופן אקלקטי ומודע לעצמו אספקטים מודרניים של תרבות הנגד כגון הקשבה למוזיקת אינדי וחוש אופנה כביכול נון-קונפורמיסטי.
מקור הביטוי הוא בתרבות הג'אז של שנות ה-40 של המאה ה-20, אך הוא הופיע מחדש בשנות ה-90 של המאה ה-20 ומאז הוא נמצא בשימוש חדש עד היום. ישנה טענה לפיה המושג הוא מעין טיפוס שיצרה תקשורת ההמונים ואשר נועד לסווג ולמסחר את תרבות הצריכה האלטרנטיבית, ולא מצביע על קבוצה חברתית מובחנת.
היסטוריה > מקור המונח

מקור המונח "היפסטר" הוא מהמילה האנגלית "hip" (שמשמעותה "בָּעִנְיָנִים"). במהלך שנות ה-40 של המאה ה-20 המאוחרות המונח הפך פופולרי בארצות הברית כאשר רבים החלו להשתמש במילה "היפ" כדי לתאר את מעריצי מוזיקת הג'אז המודרנית ובעיקר את מעריצי הז'אנר המרכזי במוזיקת הג'אז בי בופ, (אשר הפך פופולרי במיוחד בתחילת העשור) אשר אימצו לעצמם את סגנון חייהם של מוזיקאי הג'אז – כגון סגנונות הלבוש שלהם, שימוש תדיר במינוחים ובסלנג של מוזיקאי ג'אז, שימוש במריחואנה וסמים אחרים, הומור סרקסטי, עוני מרצון, ועוד. עם הזמן למילה "היפ" התווספה הסיומת הנפוצה בשפה האנגלית '-סטר' (כמו למשל במילה 'גנגסטר'), וכך נוספה המילה "היפסטר" ללקסיקון.
ההיפסטרים הראשונים היו בדרך כלל צעירים לבנים מהמעמד הבינוני אשר ניסו לחקות את אורח חייהם של נגני הג'אז השחורים שאותם העריצו. בשלבים המוקדמים הם אף בחרו להשתמש בשפה משלהם, וזאת במטרה להבחינם מכל מי שמחוץ לקבוצה. אך במהרה התרבות ההיפסטרית התרחבה, כך שלאחר מלחמת העולם השנייה, התפתחה סצנה ספרותית שלמה סביב התרבות. ג'ק קרואק תיאר בשנות ה-40 של המאה ה-20 את ההיפסטרים כמי ש"משוטטים ברחבי אמריקה, מתבטלים ותופסים טרמפים בכל מקום, ככאלה שיש להם אישיות רוחנית". במאמרו "הכושים הלבנים", תיאר נורמן מיילר את ההיפסטרים כאקזיסטנציאליסטים אמריקאים, אשר חיים כשהם מוקפים במוות - אם זו הסכנה של מלחמה גרעינית או הקונפורמיזם החברתי - ולכן הם בוחרים במקום זאת "להתגרש מהחברה ולחיות ללא שורשים, לצאת אל המסע הבלתי מתוכנן אל תוך הציווי המרדני של העצמי".