stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המשלחת הצבאית לאתיופיה (1868)
המהלך הצבאי

המשימה הופקדה בידי כוח צבאי מהודו בפיקודו של רוברט נפיר, אשר מנה 13,000 חיילים, 26,000 אנשי שירות וכ-40,000 בהמות משא לשינוע הציוד. בנוסף הובאו מהודו 44 פילים לנשיאת התותחים. כוח מקדים הפליג מבומביי, ובאוקטובר 1867 הכשיר נמל בזולה שלחופי ים סוף, כ-48 ק"מ מדרום למאסאווה (כיום באריתריאה). במקום נבנו שני מזחים, והחלה סלילת מסילת רכבת באורך של 48 ק"מ, מזולה לפנים הארץ, ודרך בהמשכה. הכוח העיקרי הגיע לזולה בינואר 1868 ב-280 ספינות. הצבא הבריטי עשה את 640 הק"מ מחוף הים למקדלה בשלושה חודשים, ונפיר יצר קשר עם הקיסר לעתיד יוהנס הרביעי וזכה בסיועו. בשלב זה כבר איבד תוודרוס את שליטתו במדינה ורוב חייליו ערקו משירות. צבאו שמנה 4,000 חיילים בלבד הגיע למקדלה עשרה ימים לפני הבריטים, לאחר מסע בן שלושה חודשים דרך שטח עוין שכבר לא סר למרות הקיסר.
ב-10 באפריל 1868 נערך הקרב למרגלות מקדלה השוכנת על אמב, ובתוך שעתיים הובס הכוח האתיופי. הבריטים ספגו שתי אבדות בנפש ו-18 פצועים, בעוד ש-700 מחייליו של תוודרוס נהרגו ו-1,400 נפצעו. הקיסר שחרר את השבויים ושלח יד בנפשו ב-13 באפריל, בעת שהצבא הבריטי החל בהתקפה על מקדלה עצמה.
לאחר הקרב

הבריטים בזזו את מקדלה והעלו אותה באש. בין היתר לקחו עימם הבריטים את כתרו של הקיסר האתיופי, וזה הוחזר באופן אישי לקיסר היילה סלאסי ב-1925, בעת שביקר בבריטניה ופגש במלך ג'ורג' החמישי. עוד לקחו עימם החיילים תבותים רבים ואת אוצרותיה הכתובים של השושלת הגונדרית. חלקים מאלה שמורים כיום במוזיאון הבריטי בלונדון, ואחרים מפוזרים בספריות שונות ברחבי אירופה. ממקדלה לא שרד כמעט דבר, למעט התותח "סבסטופול", תותחו הענק של הקיסר האתיופי במשקל 6.7 טון. בתמורה לסיוע שהעניק להם, מסרו הבריטים ליוהנס הרביעי ציוד ששוויו נאמד בכחצי מיליון ליש"ט, וזה סייע לו, מקץ ארבע שנים, לתפוס את השלטון בקיסרות. ביוני הגיע הכוח הבריטי לזולה ועזב את אתיופיה. לנפיר הוענק תואר אצולה - ברון מקדלה, ולכוחות שהשתתפו במבצע הוענק אות המערכה "אביסיניה" (Abyssinia - "חבש"). עלותה של המשלחת הבריטית לאתיופיה מוערכת בסכום עתק של 9 מיליון ליש"ט, והרולד מרכוס קבע כי הייתה זו:
"One of the most expensive affairs of honour in history".
"אחת מפרשיות הכבוד היקרות בהיסטוריה".
לקריאה נוספת

הורמוזד רסאם Narrative of the British mission to Theodore, king of Abyssinia, 1869
הערות שוליים

↑  Harold G. Marcus, The Life and Times of Menelik II: Ethiopia 1844–1913, 1975 (Lawrenceville: Red Sea Press, 1995), p. 32.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2005079935  VIAF: 140931386   WorldCat (עם VIAF): 140931386
Welcome to the Machine

| --- | --- |

 שיר בביצוע פינק פלויד
 מתוך האלבום Wish You Were Here
 יצא לאור:  13 בספטמבר 1975
 תאריך הקלטה:  25 בפברואר-28 ביולי 1975
 סוגה:  רוק מתקדם, מוזיקה אלקטרונית
 שפה:  אנגלית 
 אורך:  7:25
 חברת תקליטים:  הרווסט רקורדס (בריטניה)  קולומביה רקורדס (ארצות הברית)
 כתיבה:  רוג'ר ווטרס
 לחן:  רוג'ר ווטרס 
 הפקה:  פינק פלויד
 
"Welcome to the Machine" הוא השיר השני מהאלבום של פינק פלויד מ-1975 Wish You Were Here. השיר נכתב על ידי הבסיסט רוג'ר ווטרס, הוא כולל סינתיסייזרים מעובדים וגיטרות אקוסטיות, כמו גם מגוון רחב של אפקטים קוליים.
הקלטה

הרצועה נבנית על צליל פעימה בסיסי שבוצע על ידי EMS VCS 3 ואחריו הד אחד שחוזר על עצמו אשר ווטרס ניגן במקור על גיטרה בס (אשר הוא עשה אובר-דאבינג לחלק הבס שנמצא בפועל בשיר שיותר שומעים בגרסת הסטריאו). בתקליט המקורי, השיר היה המשך ישיר של 5 החלקים הראשונים של "Shine On You Crazy Diamond" וסגר את הצד הראשון. כשיצא בפורמט של דיסק, במיוחד במהדורות המחודשות של 1997 ו-2000, "Have a Cigar" היווה המשך ישיר (אם כי חלש מאוד) לשיר. ההמשך הזה היה כמה שניות יותר בגרסה האמריקאית מאשר בגרסה הבריטית. דייוויד גילמור הודה כי התקשה לשיר שורה אחת של השיר, ואמר: "זו הייתה שורה שפשוט לא יכולתי לעשות, אז הורדנו את ההקלטה בחצי טון." הוא שר את החלק מעט נמוך יותר, ואז מהירות טייפ ההקלטה הועלתה בחזרה לנורמלי.
הצלחה

נכון לפברואר 2023, מונה ההשמעות של השיר ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי עומד על כ-75 מיליון.
משתתפים

מילים ולחן: רוג'ר ווטרס.
דייוויד גילמור - גיטרה אקוסטית בעלת שישה ו-12 מיתרים, שירה כפולה
ניק מייסון - טימפני, מצלתיים
רוג'ר ווטרס - גיטרה בס, EMS VCS 3
ריצ'רד רייט - EMS VCS 3, אורגן האמונד, אנסמבל כלי קשת ARP, מינימוג
מדי אחות

אחות במדים מסורתיים הכוללים שמלה בהירה, סינר וכובע לבנים, 1943.
מדי האחות הם בגדי עבודה הנהוגים בבתי חולים ומרפאות ונילבשים על ידי אחיות במהלך עבודתן. מטרתם של מדים אלה היא לשמור על היגיינה ולמנוע הפצתם של חיידקים וזיהומים, וכך גם להעניק לאחיות מראה ייצוגי ולהבדילן מאנשי צוות רפואי אחרים. פרטי הלבוש העיקריים שכלולים במדי האחות המסורתיים הם שמלה, סינר וכובע. עם זאת, מדי האחות המודרניים כוללים סקראבס או חלוק מעבדה וחליפת מכנסיים.
היסטוריה > מדי האחות עד המאה ה-19

החל מימי הביניים ועד למאה ה-19, הנזירות שימשו כאחיות וטיפלו בחולים ופצועים. בזמן עבודתן לבשו את בגדי הנזירות שלהן שכללו גלימות מסורתיות וכיסויי ראש שהסתירו את שיערן. הגלימות היו ארוכות ורחבות, עיצובן פשוט וצבען לרוב היה כהה. צבעו של כיסוי הראש היה ברובו לבן. מראה זה וערכי הצניעות, הפשטות והפונקציונליות שקידם השפיעו על עיצובם של מדי האחות בתקופות מאוחרות יותר.
היסטוריה > מדי האחות במאה ה-19

במהלך המאה ה-19, הפך הסיעוד למקצוע ממוסד, והאחיות נדרשו לעבור הכשרה כדי לעסוק בו. עקב כך, הופיע בקרב האחיות הרצון לעצב מדים ייחודיים שיעניקו להן הכרה וכבוד מקצועי, ויעזרו להבחין בינן לבין נשים אחרות העובדות למחייתן: משרתות, טבחיות וכובסות. ב-1851, עוצבו מדי האחות הרשמיים הראשונים על ידי פלורנס נייטינגייל, חלוצת הסיעוד המודרני בבריטניה. מדים אלה שימשו את האחיות שטיפלו בפצועים במהלך מלחמת קרים. הם כללו שמלה ארוכת שרוולים שנתפרה מבד טוויד אפור, קרדיגן צמר ושכמייה. נוסף לכך, לבשו האחיות סינרים ארוכים ורחבים, מגני שרוולים וצווארונים הניתנים להסרה. על ראשן חבשו כובעי בד לבנים מעומלנים. פרטי לבוש אלה תרמו לשמירה על ההיגיינה בשדה הקרב, ויצרו מראה אחיד שנתפס כמנחם בעיני החיילים.
ב-1861, עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, החל השימוש במדי האחות הראשונים באמריקה הצפונית. דורותיאה דיקס, ראש האחיות של צבא האיחוד, הנחילה מראה אחיד בקרב האחיות שהיו תחת פיקוחה. מראה זה כלל שמלה פשוטה בצבע שחור, חום או אפור, וכך גם סינר וכובע מעומלנים שצבעם לבן. כמו כן, האחיות נדרשו לא לענוד תכשיטים או להתאפר. עקב תרומתן של האחיות לטיפול בפצועי המלחמות, צמחה יוקרתו של מקצוע הסיעוד ונשים רבות יותר הצטרפו לשורותיו. כתוצאה מכך, החל משנות ה-70 של המאה ה-19, גדל מספרם של בתי הספר לסיעוד. כל בית ספר הנהיג מדים משלו עבור תלמידותיו. עיצובה וצבעה של השמלה שלבשה כל אחות ייצגו את בית הספר בו למדה, בעוד שעיצובו של כובע האחות או תוספת של סרט צבעוני לשוליו סמלו את שנת לימודיה והבחינו בין המתלמדות לבין האחיות המוסמכות.
היסטוריה > מדי האחות במאות ה-20 וה-21

בראשית המאה ה-20, השתנה מראם של מדי האחיות באופן משמעותי. עם הפיכתו של הצבע הלבן לסמל הסטריליות והניקיון, החלו האחיות ללבוש מדים לבנים. למדים אלה נוספו כיסים בתוכם נשאו האחיות את הכלים ששימשו אותן בעבודתן. כמו כן, קישוטי תחרה ומלמלה, שעיטרו את מדי האחות במאה ה-19, נעלמו כליל.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הפכו מדי האחות לפשוטים ופונקציונליים יותר. האחיות שפעלו בשדה הקרב לבשו לרוב חולצה מכופתרת, חצאית וסינר לבן. על ראשיהן חבשו כובעים או כיסויי ראש דמויי מטפחות בצבע לבן. סמל בצורת צלב אדום שנתפר או נרקם על כובע האחות או בקדמת הסינר סימל את השתייכותן של האחיות לצלב האדום. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, חל שינוי נוסף בגזרת המדים ובאורכם כתוצאה ממחסור חמור בבדים. המדים הפכו לצרים יותר, ואורכם של השרוולים והחצאיות התקצר. חלק מן האחיות שפעלו בשדה הקרב החליפו את מדי האחות המסורתיים בחליפות מכנסיים הדומות בעיצובן למדי החיילים, וחבשו על ראשיהן כובעי ברט או כומתות צבאיות. צבעם של מדים אלה היה לבן, כחול כהה או חאקי.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20, החל שימוש בבדים סינתטיים בייצור של מדי האחות. מדים אלה התקמטו פחות והיו נוחים יותר לכביסה וייבוש. בשנות ה-60, בהשפעת התנועה הפמיניסטית, הופיעה בקרב האחיות דרישה למדי עבודה נוחים יותר. כתוצאה מכך, במהלך שנות ה-70, התמעט השימוש בשמלות מעומלנות, ואחיות רבות החלו ללבוש חליפות מכנסיים במסגרת עבודתן. אחיות להן התמחות ספציפית החלו ללבוש מעל מדי האחות חלוק מעבדה לבן. בשלהי שנות ה-70, בארצות הברית וחלק מארצות אירופה, כובעי האחות הפסיקו להוות חלק מן המדים.בשנות ה-80, אחיות העובדות בבתי חולים החלו ללבוש סקראבס, שהיו במקורם מדי מנתחים. הסקראבס כוללים חולצה קצרת שרוול, בעלת צווארון "V", ומכנס עם קשירת שרוך. תחילה הסקראבס היו בשימוש בקרב אחיות שעבדו בחדרי הניתוח ובמחלקות לטיפול נמרץ, אך עד 1995, הפכו למדים הנפוצים ביותר בבתי החולים בכל המחלקות. הפופולריות של הסקראבס נבעה מהיותם פונקציונליים, נוחים וקלים לניקוי. בראשית המאה ה-21, צבעם של הסקראבס הפסיק להיות אחיד. מדים אלה מיוצרים כעת במגוון צבעים והדפסים המאפשרים להבחין בין אחיות העובדות במחלקות שונות, ובין האחיות לאנשי צוות אחרים בבית החולים. עם זאת, במדינות אחדות, בהן סיעוד עודנו מקצוע בעל רוב נשי, אחיות ממשיכות ללבוש מדים מסורתיים הכוללים שמלה וכובע לבנים.
אביזרים

כובעים: כובעי בד לבנים ומעומלנים החלו להוות חלק ממדי האחות החל משנות ה-70 של המאה ה-19. לכובעים אלה הייתה פונקציה מעשית. הם נחבשו כדי לכסות את שיערן הארוך של האחיות ולהרחיק אותו מפניהן בעת עבודתן. כמו כן, מאחר שבמאה ה-19, כובעים ומצנפות נחשבו לאביזר אופנתי, הכובע שימש גם כאביזר קישוט לשיער. עם הקמתם של בתי הספר לסיעוד, נכנסו לשימוש כובעי אחות אחידים בכל בית ספר. סרטים צבעוניים שנוספו לכובעים ציינו את דרגת האחות. השימוש בסרטים אלה הופסק בשנות ה-20 של המאה ה-20. בשנות ה-30 של המאה ה-20, עם כניסתן של התסרוקות הקצרות לאופנה הנשית, הפך כובע האחות לאלמנט קישוטי וסמלי בלבד. בשנות ה-50, החל השימוש בכובעי נייר לבנים במקום כובעי הבד. בשנות ה-70, הכובעים הפסיקו להוות חלק הכרחי ממדי האחות במדינות רבות במערב.
הנעלה: נעלי האחות הראשונות היו נעלי עור שחורות, בעלות עקב נמוך מאוד או חסרות עקב כלל. סוליית הנעל הייתה עשויה מגומי כדי למנוע מהנעליים להרעיש בזמן ההליכה. בראשית המאה ה-20, עם המצאת משחת הנעליים הלבנה, החלו האחיות לנעול נעליים לבנות.
תכשיטים: מאחר שתכשיטים עלולים להוביל להפצה של זיהומים ובקטריות ולגרום לפציעות של המטופלים, כגון שריטות וגירוי עור, אחיות ממעטות לענוד תכשיטים בעת עבודתן. עם זאת, האחיות משתמשות בשעונים עם תופסן סיכה לתלייה על דש הבגד. שעון זה נתלה במהופך, כך שניתן לראות בו את השעה כאשר מתבוננים בו מלמעלה.
תגים מזהים: כל האחיות העובדות בבתי החולים ובמרפאות, בדומה ליתר אנשי הצוות הרפואי, עונדות תג מזהה. התג מציין את שמן המלא ואת תפקידן ולרוב כולל תמונה לזיהוי.
מדים של אחים

החל משנות ה-60 של המאה ה-20, חל גידול משמעותי במספר הגברים העוסקים בסיעוד. לכן, הופיע הצורך לעצב מדים ייחודיים עבור האחים הסיעודיים. מדים אלה היו שונים ממדי האחיות בתקופה זו, וכללו מכנסיים וחולצה שצבעם לבן. לחולצתם של האחים נוספו כותפות או תלאי בד צבעוניים שציינו את דרגתם. החל משנות ה-80, בדומה לאחיות החלו האחים הסיעודיים ללבוש סקראבס. המדים הזהים תרמו ליצירתו של שוויון מגדרי בין אחים לאחיות, מאחר שטשטשו את ההבדלים המגדריים והראו כי השניים משתייכים לאותו המקצוע.
מדי אחיות בישראל

לאחר קום המדינה, מדי האחות בישראל כללו שמלה לבנה מכופתרת וכובע לבן. לעיתים, בקדמת הכובע הופיע סמלו של מגן דוד אדום. הכובע לא כיסה את שיערה של האחות ושימש כסממן מקצועי בלבד. החל משנות ה-80 של המאה ה-20, הוחלפו השמלות בחליפות מכנסיים וסקראבס.
בראשית המאה ה-21, הלבוש של האחיות בישראל משתנה בין בתי החולים וקופות החולים השונות. במרבית בתי החולים האחיות לובשות מכנסיים וחולצה לבנים. בחלק מבתי החולים המכנסיים נשארים לבנים, אך חולצת אחות חדר המיון או הטיפול הנמרץ היא ירוקה, כחולה או ורודה. כמו כן, כל האחיות נושאות תג זיהוי וחלקן נושאות גם מסכת. בקופות החולים אחיות לובשות לרוב חלוק מעבדה או טוניקה לבנה מעל בגדיהן.
ראו גם

אח (מקצוע)
מדים
לקריאה נוספת

Houweling, L. (2004). Image, function, and style: A history of the nursing uniform. AJN The American Journal of Nursing, 104(4), 40-48
Catalano, J. T. (2012). Nursing now!: Today's issues, tomorrow's trends (6th ed.). Philadelphia, PA: F.A. Davis. pp. 29–30
הערות שוליים

1 2 3 4 5  .The history of nursing uniforms." NursingUniforms.net, 12 Jul. 2011. Web. 1 Jun. 2015"
1 2  .Rodgers, K. "From nuns to fun – the history of nurses uniforms." Fibre2fashion, n.d. Web. 5 Jun. 2015
1 2 3  .Nursing uniform history." Tafford, n.d. Web. 1 Jun. 2015"
1 2 3  .Nursing uniform: history and evolution." South Australian Medical Heritage Society, n.d. Web. 5 Jun. 2015"
1 2 3 4 5 6 7 8  Houweling, L. (2004). Image, function, and style: A history of the nursing uniform. AJN The American Journal of Nursing, 104(4), 40-48
1 2  .Nursing uniform of the past and present." Pulseuniform, n.d. Web. 5 Jun. 2015"
↑  .Why nurses wear scrubs?" Jacksonville University, n.d. Web. 5 Jun. 2015"
↑  Catalano, J. T. (2012). Nursing now!: Today's issues, tomorrow's trends (6th ed.). Philadelphia, PA: F.A. Davis. pp. 29–30
↑  Spragley, F., & Francis, K. (2006). Nursing uniforms: professional symbol or outdated relic?. Nursing management, 37(10), 55-58.
1 2  איתי גל, מדריך: כך תזהו מי מטפל בכם בביה"ח לפי המדים, באתר ynet, 11 בינואר 2013
אחות בסקראבס כחולים.
אחיות מחלקת עיניים בבית חולים תל השומר, 1948.
דקל נור

| דקל נור |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: צמחים וסקולריים
סדרה:: דקלאים
משפחה:: דקליים
סוג:: תמר
מין:: תמר מצוי

דקל נור (בערבית: دقلة نور) אשר מוכר גם בשמות תמר מלכותי ומלכת כל התמרים הוא זן של תמר מצוי ממשפחת הדקליים ועיקר גידולו באזורים ביסקרה (אנ'), א-ג'ריד שבתוניסיה ואל-ואד שבצפון מזרח אלג'יריה.
גידול ושיווק

דקל נור גדל בעיקר במזרח אלג'יריה, בלוב ובתוניסיה באזורים חמים ויבשים וכמו כן בארצות הברית באריזונה, קליפורניה ובטקסס, בישראל גדל הפרי בעיקר בדרום הערבה אם כי יש מספר גידולים בשטח שבין יריחו לבין הערבה התיכונה למעט אזור ים המלח.
הפרי פופולרי במדינות המקור ובמרוקו, גרמניה וצרפת.
הפרי

צורת הפרי היא מלבנית, הוא באורך של ארבעה עד שישה סנטימטרים, ובעל חריץ לכל אורכו המזכיר וריד. מרקם הפרי הוא בשרני, הוא רך ומתוק, וטעמו דומה לטעמו של דבש.
הרכבו התזונתי הוא 295 קלוריות, גרם חלבון, 34 גרם פחמימות, 0.1 גרם שומן ו-320 מ"ג אשלגן וכמו כן הוא מכיל ויטמין C וויטמין A.
בישראל, נכון ל-2016, כ-27,336 עצי דקל נור המהווים כ-4% מעצי התמרים במדינה. כמות עצי הדקל נור מצטמצמת מדי שנה בעקבות עקירות שנועדו על מנת להחליף את מטעי הדקל נור במטעי מג'הול הנחשבים רווחיים יותר, כיוון שהרווח משוק היצוא שלהם גדול יותר. לשם השוואה, ב-2014, היו עצי הדקל נור כ-4.7% מעצי התמרים בישראל.
שיטת הגדיד של הדקל נור שונה משיטת הגדיד של המג'הול (שאותו קוטפים פרי-פרי לתוך שק), אך זהה לשיטת הגדיד של הברהי (תמר צהוב): את הסנסן (שרביט התמרים) חותכים בעזרת סכין מצ'טה בשלמות ומשליכים אותו מן העץ אל מכל האיסוף שבקרקע או אל כלי התמרים. את הסנסנים חובטים במקל על גבי משטח המיון, עד אשר הפרי מתפזר ומתנתק מן הסנסן.
הערות שוליים

↑  ענף התמרים במשרד החקלאות, מחקר על שוק התמרים העולמי
↑  גדיד מג'הול
↑  כיצד מורידים סנסן דקל נור
פרי דקל נור
דקל נור חתוך
רפאל בנימין לוין

| --- | --- |

 לידה:  1924 י"א בכסלו תרפ"ה ירושלים 
 פטירה:  2002 (בגיל 78 בערך) ו' באייר תשס"ב 
 מקום קבורה:  בית הקברות סנהדריה
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  ?–2002 
 
הרב רפאל בנימין לוין (י"א בכסלו תרפ"ה, 8 בדצמבר 1924 - ו' באייר תשס"ב, 18 באפריל 2002) היה רב מרכז ירושלים ודיין בבית דין צדק אשכנזים פרושים בירושלים, מנהל רוחני של ישיבת בית אריה, ורב בית הכנסת זהרי חמה בירושלים.
קורותיו

נולד בירושלים, לרב אריה לוין, ולרבנית צפורה (נכדתו של הרב חיים יעקב שפירא). למד בישיבת עץ חיים, והיה מקורב לראש הישיבה הרב איסר זלמן מלצר. לאחר מכן למד בישיבת חברון, ומשם עבר לישיבת לומז'ה בפתח תקווה. נישא להענא ליבא (אהובה), בתו של הרב חיים שרגא פייבל פרנק, רבה של שכונת ימין משה. לאחר נישואיו למד בישיבת מיר בירושלים.
לאחר חתונתו היה מגיד שיעור בישיבת עץ חיים. כאשר ייסד אביו את ישיבת בית אריה התמנה כמנהל רוחני ושימש בתפקידו עד פטירתו. לאחר פטירת חמיו נתמנה לרשת את מקומו כדיין בבית דין צדק אשכנזים פרושים בירושלים.
נפטר בשנת תשס"ב, ונקבר בבית הקברות סנהדריה. הרב מרדכי אליהו ספד לו באמרו "משמת - הסתלקה ענווה מישראל"[דרוש מקור]. לאחר פטירתו יצא לזכרו ספר הזיכרון "תפארת רפאל".
פועלו

מצעירותו היה יד ימינו של אביו וסייע לו בפעילויות החסד השונות. נהג להתלוות אל אביו בביקוריו התכופים בבתי חולים ובבתי סוהר, אצל אסירים, חולים ואלמנות. לאחר מות אביו המשיך במנהגו לבקר חולים ולעודד מוכי גורל. מדי ראש השנה נהג לתקוע בשופר בבית החולים למצורעים בשכונת טלביה.
הרב לוין נמנה עם הקבוצה, בראשות אביו, שערכה את גורל הגר"א לזיהוים של חללי מחלקת הל"ה. הוא ערך את הגורל גם בעצמו מספר פעמים.
היה רב בית הכנסת "זהרי חמה" בירושלים, ובמשך שנים מסר בו את השיעור היומי, שירש מאביו.
נחשב בעל כוח ברכה ועסק בסגולות וקמעות. ברשותו היה קמע שקיבל בירושה מאביו, שאותו נתן ליולדות כסגולה ללידה קלה. כמו כן היה מעניק מטבעות כדי שהמתברכים על ידו יחלקו אותן לצדקה. קיבל מאביו נוסח של תפילה קבלית נגד עין הרע.
משפחתו

היה אב לחמישה בנים וחמש בנות.
מבניו:
הרב דוד, מרבני העיר נתניה ומבכירי הרבנים בצה"ל.
הרב יוסף אליהו, ראש ישיבת פרמישלאן, מתגורר בשכונת רמת שלמה בירושלים. חותנו של הרב חיים אידלס.
הרב זאב וולף, מראשי ישיבת קהילות יעקב (בני ברק) המשיך את מורשתו של אביו ב'הוצאת עין הרע' ושאר סגולות.
הרב יצחק שמואל, שימש כבעל תפילה במשך עשרות שנים אצל הרב אלישיב, מתגורר בשכונת מאה שערים בירושלים.
מחתניו:
הרב יוסף קרויזר, בנו של הרב זונדל קרויזר, מחבר 'זמנים כהלכתם'.
הרב דוד יהודה בורשטיין, בנו של הרב שלמה בורשטין.
נכדו, הרב אריה לוין מכהן כרבה של צפון תל אביב.
לקריאה נוספת

ספר הזיכרון תפארת רפאל, תשס"ו
הערות שוליים

↑  משה אליהו ולדנברג, ביוגרפיה לחיי סבי הרב דוד לוין זצ"ל, נתניה, תשפ"ב
↑  חיים גפן, במלאת 55 שנים לפטירתו של הצדיק הירושלמי רבי אריה לוין זצ"ל, נינו הרב אריה לוין מספר על "סבא" מהזווית האישית שלו וחושף כיצד דמותו משפיעה עליו בתפקידו הציבורי, באתר הידברות, ‏17.4.24
↑  חנני ברייטקופף, ‏בנו של הצדיק הירושלמי ורב האסירים - וצדיק נסתר | מי היה הגאון רבי רפאל לוין זצ"ל?, באתר כיכר השבת, 14 במאי 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310045905171  ISNI: 0000 0000 4277 6086  LCCN: no2006108611  VIAF: 298041554   WorldCat (עם VIAF): 298041554
שרית סגל

| --- | --- |

 לידה:  1954 (בת 70 בערך) 
 ענף מדעי:  פסיכולוגיה קלינית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 מוסדות:  מכללת לוינסקי לחינוך 
 מספר צאצאים:  3 
 אתר רשמי
 
ד"ר שרית סגל
שרית סגל (נולדה ב-1954) היא פסיכולוגית קלינית ישראלית, חוקרת תרבויות ומדריכת טיולים. היא עוסקת בטיפול ובחקר חרדה, בחינוך לחשיבה, ובחקר גורמי הלחץ והרווחה ומאפייניהם בקרב סטודנטים בעולם.
ביוגרפיה

שרית סגל (קליש) נולדה לאסתר (לבית זילבר) ולישראל מכטינגר שנפל בשנת 1956 במבצע קדש. גדלה בגבעתיים,למדה בבית הספר התיכון קלעי בגבעתיים וסיימה לימודים להוראת חינוך גופני במכללת וינגייט. לאחר שירותה הצבאי קיבלה מלגה מטעם ממשלת נורווגיה ללימודי תרבות ופולקלור בבית חינוך עממי גבוה (Folkehøgskole) בנורווגיה. היא סיימה לימודים לתואר ראשון ושני בפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת בר-אילן, ולימודי דוקטורט בפסיכולוגיה באוניברסיטת בודפשט שבהונגריה. נושא עבודת הדוקטור היה "השפעת אימוני כושר גופני אירובי וסמכות אפיסטמיות על מבנים פסיכולוגיים" בהנחיית מרתה פילפ (Fülöp Márta).
ד"ר שרית סגל היא מומחית בטיפול בהיפנוזה ובטיפול קוגניטיבי בחרדות. בשנת 2004 הקימה את המרכז לחקר הפסיכולוגיה ויישומיה במכללת לוינסקי לחינוך, ועמדה בראשו עד 2013. תחומי המחקר שלה הם חשיבה בהכשרת מורים, וסוגיות הקשורות בהשפעות רגשיות כמו לחץ, חרדה ורווחה על הלמידה. מחקריה בוצעו בשיתוף עם חוקרים בארץ ובעולם. יחד עם ריימו ראיילה מפינלנד עמדה בראש צוות מחקר בינלאומי של האיחוד האירופאי לבדיקת גורמי הלחץ והרווחה הנפשית ומאפייניהם בקרב סטודנטים במדינות שונות, והשפעתם על הלמידה.
שרית סגל קיבלה מלגה ללימודי זן ובודהיזם ושילובם בפסיכותרפיה ביפן, ולמדה אצל עדנה פואה את שיטת הטיפול בתסמונת פוסט טראומטית. אחרי מתקפות הדמים בנורווגיה ב-22 ביולי 2011 הוזמנה לנורווגיה כדי לטפל במעגל השני של הנפגעים.
היא נשואה ואם לשלושה ילדים.
פעילות מחקרית

שרית סגל עוסקת בטיפול פסיכולוגי ובחינוך, ומחקריה משלבים תחומים אלה. מטרת המחקרים היא לבחון את השפעתם של גורמים רגשיים על הלמידה, ולבחון דרכים לשיפור הלמידה ואיכות החיים של הלומד.
פעילות מחקרית > לחץ בהכשרה להוראה

במטרה לספק המלצות לשיפור איכות חייהם ולהעלאת ההישגים האקדמיים של סטודנטים, עמדה שרית סגל בראש צוותי מחקר עם חנה עזר, יצחק גילת, נביל סעדא וריימו ראיילה שערכו סדרת מחקרים בקרב סטודנטים להוראה במכללה יהודית ובמכללה ערבית בישראל, ואוניברסיטה בפינלנד, שנחשבת למעצמת חינוך בעולם. נבדקו תחושת הלחץ ודפוסי התמודדות עם הלחצים ומידת המוטיבציה שחשים הסטודנטים לקראת עתידם כמורים ומחנכים. זוהו ארבעה תחומי לחץ: לחצים אקדמיים, פחד קהל, לחצים חיצוניים ותחושת בדידות. מידרג תחומי הלחץ נמצא שונה בכל אחת מהתרבויות. למשל: סטודנטים ערבים מדווחים על רמות גבוהות יותר של פחד קהל ושל לחצים אקדמיים מאשר סטודנטים יהודים ופינים. זוהו גם אופני התמודדות שונים עם מצבי הלחץ: הסטודנטים מפינלנד נוטים להתעמת עם מקור הלחץ יותר מאשר עמיתיהם הישראלים, הן היהודים והן הערבים. הסטודנטים מישראל תופסים את עצמת הבדידות ועוצמת הלחצים האקדמיים ברמה גבוהה יותר מעמיתיהם מפינלנד. עוד נמצא שהסטודנט הישראלי תופס את הישגיו ואת מידת המסוגלות שלו ללמד כגבוהה יותר מזו של עמיתו בפינלנד.
כהמשך למחקר זה קיבלו שרית סגל וריימו ראייאלה מפינלנד, מענק מחקר מהמחלקה לחינוך ותרבות של האיחוד האירופי
כדי לבצע סדרת מחקרים שהשוותה בין מאפייני לחצים ואופני התמודדות של סטודנטים ממדינות שונות באירופה, וכן גורמי אושר וחוזקות שלהם. נמצאו הבדלים בולטים בין הסטודנטים במדינות השונות באשר לשביעות רצון כללית, מסוגלות אישית ומוטיבציה להוראה. הסטודנטים מפינלנד נמצאו כמובילים בשביעות הרצון בעוד עמיתיהם מפורטוגל נמצאו נמוכים ביותר במדד זה. הסטודנטים מישראל נמצאו גבוהים ביותר בתחושת המסוגלות העצמית שלהם להוראה, ואילו הסטודנטים מסקוטלנד היו בעלי המוטיבציה הגבוהה ביותר ללמד .
פעילות מחקרית > רווחה נפשית ואושר בקרב סטודנטים להוראה

מחקרים מתחומי פסיכולוגיה חיובית, אשר ערכה שרית סגל יחד עם יצחק גילת, גילה צימט וגלית כרמלי, בדקו את תחושת האושר של סטודנטים להוראה וחוזקותיהם. זאת כדי לספק המלצות לשיפור רווחתם הרגשית, האישית והמקצועית. נמצא שוני בולט בין הסטודנטים בתפיסתם את האושר, ועם זאת כשבעים אחוזים מן הסטודנטים בישראל מעריכים את האושר האישי שלהם כגבוה. רוב המרכיבים בהכשרה תורמים במידה בינונית- גבוהה לשלושת היבטים של רווחה שנבחנו במחקר: לאושר האישי, לרצון להיות מורה ולהצלחה כמורה. במחקר עם ריימו ראיילה, מריה פלורה, ופאולה כוהן, הושוו משתנים אלה עם אלה של סטודנטים באירופה, ונמצא שהסטודנטים הפינים הם בעלי הרווחה הנפשית הגבוהה ביותר באשר לסיפוק מחייהם. הסטודנטים מישראל נמצאו כמאושרים ביותר במדד האושר הסובייקטיבי ותחושת המסוגלות העצמית שלהם, בעוד המוטיבציה להוראה הייתה גבוהה ביותר אצל הסטודנטים מסקוטלנד. הסטודנטים מפורטוגל נמצאו נמוכים ביותר בכל מדדי הרווחה הרגשית. עוד נמצא שאין די בזיהוי החוזקות כדי ליצור מוטיבציה וסיפוק.
פעילות מחקרית > תפיסת אימהות כתלוית תרבות

אחת המשימות המרכזיות של אימהות היא לגרום לילדיהן להרגיש נאהבים, מקובלים ומוערכים, וזאת ללא תלות בהקשר התרבותי. אולם הדרכים הספציפיות של אימהות לעשות זאת, שונות בין תרבויות. במחקר נמצא שתפישת תפקידה של האם בישראל, נורווגיה ויפן שונה. בנורווגיה קיימת תפישה שוויונית יותר מאשר בישראל וביפן של תפקיד ההורות ושל האפשרות לקידום מקצועי אישי ולמימוש אישי מחוץ לבית. בישראל וביפן, בשונה מנורווגיה, תפקיד האישה בבית מרכזי חשוב, אף כי בישראל התפקיד אינו מרכזי בחיי האישה, ובחלק גדול מהאוכלוסייה אינו ייעודה ואינו נתפס כמרכזי בהגדרת זהותה.
ביפן, החל מילדותן עוברות הנשים מסלול המיועד להכשירן כאמהות ורעיות. נשים העובדות מחוץ לבית ורוכשות ידע נתפסו מסורתית באופן שלילי, ונשים שרצו לקבל הכשרה מקצועית נתפסו כמביישות את המשפחה. ההיסטוריה הארוכה של חינוך המבוסס על הכנת האישה לתפקיד הביתי של " אישה טובה ואם חכמה" מתחילה להשתנות ביפן, לכיוון גישה השואפת לקדם שוויון מגדרי אולם השינוי עדיין איננו משמעותי. מאחר שאישה נמדדת מבחינה חברתית ביכולתה להיות "אם חכמה" נמצא במחקר שאמהות ביפן מנסות לצפות את צורכיהם של ילדיהם, עוד לפני שהללו רומזים על אי נחת. אם טובה ביפן היא יוזמת, מנסה לחזות את הצרכים של התינוק שלה ולהתייחס אליהם לפני שהוא בוכה.
בישראל, אמא טובה היא תגובתית: היא מגיבה לצרכיו של הילד, מאכילה אותו או משנה משהו בסביבתו כשהוא בוכה. האם בישראל ממתינה לאותות מצוקה של התינוק ומתייחסת אליהם במהירות.
בנורווגיה, אמהות מעודדות את ילדיהן להיות עצמאים, ונמצא שהן מאפשרות גם לתינוק הזדמנויות רבות יותר מאשר בישראל וביפן לקבל החלטות ולהתגבר על קשיים.
אף כי המחקר עושה הכללות תרבותיות, ולכן יש להיזהר מפני מסקנות גורפות, נמצא שניתן להבחין בשונות בתגובות הטיפוליות של אימהות כלפי ילדיהן, כחלק משונות תרבותית ומציפיות שנגזרות מכך. כשהורים מתייחסים לילדים בדרך שנתפסת כנורמטיבית בהקשר תרבותי, הם מסייעים לילדים בהתאמתם לסביבה התרבותית בה הם חיים.