stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה תרבותית
לקריאה נוספת

Arcangeli, Alessandro. (2011) Cultural History: A Concise Introduction (Routledge, 2011)
Burke, Peter. (2004). What is Cultural History?. Cambridge: Polity Press.
Munslow, Alun (1997). Deconstructing History. Routledge. ISBN 0-415-13192-8
Poirrier, Philippe (2004), Les Enjeux de l’histoire culturelle, Seuil.
Poster, M. (1997). Cultural history and postmodernity: disciplinary readings and challenges. New York: Columbia University Press.
Ritter, H. (1986). Dictionary of concepts in history. Reference sources for the social sciences and humanities, no. 3. Westport, Conn: Greenwood Press.
Salmi, H. (2011). "Cultural History, the Possible, and the Principle of Plenitude." History and Theory 50 (May 2011), 171-187.
Schlereth, T. J. (1990). Cultural history and material culture: everyday life, landscapes, museums. American material culture and folklife. Ann Arbor, Mich: UMI Research Press.
Schwarz, Georg, Kulturexperimente im Altertum, Berlin: SI Symposion, 2010.
Spang, Rebecca. (2008). "Paradigms and Paranoia: how modern is the French Revolution?" American Historical Review, in JSTOR
הערות שוליים

↑  "Historicising Historical Theory’s History of Cultural Historiography". Alison M. Moore, Cosmos & History: The Journal of Natural and Social Philosophy, 12 (1), February 2016, 257-291.
↑  Alison Moore, What Became of Cultural Historicism in the French Reclamation of Strasbourg After World War One?, French History and Civilization 5, 2014, 1-15
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb165529821 (data)  GND: 7503708-7  HDS: 047769  LNB: 000017609  NKC: ph122020
הישאם מטר

| --- | --- |

 לידה:  1970 (בן 54 בערך) ניו יורק, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית, לוב 
 השכלה:  גולדסמית'ס, אוניברסיטת לונדון 
 פרסים והוקרה:  Honorary doctorate from the Sorbonne University Paris (7 ביוני 2024)  פרס פוליצר לביוגרפיה  או אוטביוגרפיה (2017)  פרס האחים שול (2017)  עמית החברה המלכותית לספרות 
 
הישאם מטר (בערבית: هشام مطر, באנגלית: Hisham Matar; נולד ב-1970) הוא סופר בריטי-לובי. מטר כתב ספרים וחיבורים רבים בשפה האנגלית אשר תורגמו לשפות רבות, אחד החיבורים המפורסמים ביותר שלו הוא חיבור "השיבה", שסיפר בו את סיפור היעלמות אביו והחיפושים אחריו (Viking, 2016). הסיפור הזה זכה בפרסים רבים, בהם פרס פוליצר לביוגרפיה בשנת 2017 (The Pulitzer Prize).
מטר הוא בעל תואר באדריכלות, אך נטייתו ואהבתו לספרות גברו על אלו למקצועו, ולכן התמסר לכתיבת שירה ורומנים. הוא עמית באגודה המלכותית לספרות, ופרופסור לפרקטיקה המקצועית בספרות המשווה, בתרבויות אסיה ומזרח התיכון, בשפה האנגלית באוניברסיטת קולומביה (Wayback Machine).
ביוגרפיה

הישאם מטר נולד בניו יורק בשנת 1970, האח הצעיר מתוך שני ילדים. אביו, ג'אב-אללה מטר, שנחשב למתנגד משטר בשל דעותיו על ההפיכה של קולונל מועמר קדאפי ב-1969, נאלץ להרחיק את המשפחה מטריפולי. באותם ימים, בזמן הולדתו של מטר, במשלחת הלובית לאומות המאוחדות בניו יורק.
המשפחה חזרה לטריפולי, לוב, בשנת 1973, אך נמלטה שוב מהמדינה בשנת 1979. מטר היה בן תשע כשעברו לקהיר, שם התגוררה המשפחה בגלות. בתקופה זו, אביו של מטר הפך קולני יותר נגד משטר קדאפי. מטר המשיך את לימודיו בבית הספר האמריקאי של קהיר. בשנת 1982 עזב זיאד, אחיו של מטר, לפנימייה באלפים השווייצרים. אף על פי שמטר מאוד רצה להצטרף לאחיו, הוא נאלץ לחכות ארבע שנים נוספות עד שיהיה בן שש עשרה. בגלל המשך האיומים של הדיקטטורה הלובית על אביהם (כמו גם איום על שלומו של זיאד בזמן שלמד בשווייץ), הישאם לא היה יכול ללכת בעקבות אחיו לשווייץ. לבסוף, שני הבנים נאלצו ללמוד בבתי ספר בזהות בדויה. מטר בחר בית ספר באנגליה ונרשם ב-1986.
"הייתי אמור להעמיד פנים שאמא שלי מצרית ואבא שלי אמריקאי. חשבו שזה יסביר לערבים בבית הספר למה הערבית שלי היא מצרית ולמה האנגלית שלי אמריקאית. השם הפרטי שלי היה בוב. זיאד בחר אותו בגלל ששנינו היינו מעריצים של בוב מארלי וגם של בוב דילן, הייתי אמור להעמיד פנים שאני נוצרי, אבל לא דתי, הייתי אמור לנסות לשכוח את שמי. אם מישהו היה קורא בשם שלי לא הייתי מסתובב. — הישאם מטר, 2011. בתקופה שבה סיים מטר את לימודיו, היה זיאד סטודנט באוניברסיטה בלונדון. מטר החליט להמשיך את לימודיו באדריכלות, ולאחר מכן קיבל תואר שני בעיצוב עתידני בגולדסמית'ס, אוניברסיטת לונדון.
ב-1990, בעודו לומד בלונדון, נחטף אביו, ג'באלה מטר, בקהיר. מאז הוא דווח כנעדר. ב-1996 קיבלה המשפחה שני מכתבים בכתב ידו של אביו, לפיהם הוא נחטף על ידי המשטרה החשאית המצרית, הועבר לידי המשטר הלובי ונכלא בכלא אבו סלים הידוע לשמצה בלב טריפולי. המכתבים היו הסימן האחרון והדבר היחיד ששמעו ממנו על מקום הימצאו. בשנת 2009 דיווח מטר כי קיבל חדשות שאביו נראה בחיים בשנת 2002, מה שמעיד על כך שג'באלה שרד טבח ב-1996 של 1200 אסירים פוליטיים על ידי השלטונות הלוביים.
על חטיפת אביו כתב: "במרץ 1990, סוכני השירות החשאי המצרי חטפו את אבי מביתו בקהיר. בשנתיים הראשונות הביאו אותנו להאמין שהוא מוחזק במצרים, ואמרו לנו לשתוק אחרת לא יוכלו להבטיח את שלומו. ב-1992 הצליח אבי להבריח מכתב. כמה חודשים לאחר מכן אמא שלי החזיקה אותו ביד. כתב ידו הזהיר הסתלסל בתוך עצמו בצפיפות כדי להתאים כמה שיותר מילים על דף נייר A4. מילים אשר בקושי רווח ביניהם, מעליהם או מתחתיהם. ללא שוליים, הם רצים לקצה." —הישאם מטר, 2010.
יצירותיו

הישאם מטר כתב ספרים רבים, אחד מהם ספר לילדים שפורסם בשפה האיטלקית. בנוסף, הוא כתב מאמרים וסיפורים קצרים שפורסמו ברשתות ובעיתונות שונים.
יצירותיו > ספריו

"בארץ הגברים" – 2006
רומן זה הוא הרומן הראשון להישאם מטר, בו הציג את מציאות החיים והמצב הפוליטי בלוב בתקופת קדאפי. הרומן זכה בפרסים בינלאומיים רבים, תורגם ל-30 שפות, כולל לעברית (שפורסם על ידי הוצאת אחוזת בית ספרים). (Wayback Machine).
"אנטומיה של היעלמות" – 2011
ברומן זה, המתורגם גם לעברית, מסופר על דמות שאביה נעלם. אף על פי שהסיפור דומה לסיפורו של מטר עם אביו, הוא לא הגדיר אותו כספר אוטוביוגרפי (אחוזת בית ספרים).
"השיבה" – 2016
רומן זה מתמקד בחזרתו של מטר למולדתו לוב בשנת 2012, על מנת לחפש את האמת שעומדת מאחורי היעלמות אביו בשנת 1990 (Wayback Machine). רומן זה זכה בפרס פוליצר בשנת 2017 (Harvard Review Logo).
"דות" – 2017 (Il Libro di Dot)
ספר הילדים "דוט" הוא ספרו הראשון של הישאם מטר לילדים, שיצא לאור בשנת 2017 ואויר על ידי ג'אנלוקה בוטולו, המספר את סיפורה של נקודה קטנה במסע של גילוי עצמי וחיבור לעולם סביב.
"חודש בסיינה" – 2019
בספר הזה מטר מספר על מסעו לסיינה באיטליה, הוא מתאר בו את אומנות סינייה, הציורים בעלי המשמעויות הנפלאות, שבהם סבל משולב בנחמה וקבלת האמת המרה. הוא מקשר את ההתבוננות בהם לקושי להמשיך את חייו מבלי לדעת מה קרה לאביו (العين الإخبارية).
"חבריי" – 2024
רומן שבו מטר מספר על הידידות, המשפחה ומציאות הגלות.
יצירותיו > מאמריו

«נעימה», הניו יורקר, 24 ינואר 2011.
«עד שהכאב יעבור», דאר א-שורוק במצריים, 25 מאי 2011.
«הלך קדאפי .. תחיה הדמוקרטיה», דאר א-שורוק במצריים, 24 אוגוסט 2011.
«שתי מהפכות», דאר א-שורוק במצריים, 3 ספטמבר 2011.
«האור», הניו יורקר, 12 ספטמבר 2011.
«להתראות למוות ולהמתנה», דאר א-שורוק במצריים, 16 ינואר 2012.
«השיבה: היעלמות האב, מסע אל המולדת», הניו יורקר, 8 אפריל 2013.
«השלכות החלומות», דאר א-שורוק במצריים, 2 אוגוסט 2014.
«האנונימי: שתיקת וולף וירג'יניה», הניו יורקר, 10 נובמבר 2014.
«הספר», הניו יורקר, 10 נובמבר 2014.
«אני לא זוכר זמן שבו המילים לא היו מסוכנות», הגרדיאן, 25 יוני 2016.
«חגיגי היתום:Orphaned Solemnity», "המוסף הספרותי של טיימס", 28 ספטמבר 2016.
«מה שעיניך רואות», פייננשל טיימס, 21 אוקטובר 2016.
«יומן», כתב העת "לונדון לספרים", 18 מאי 2017.
«עיתונאי בחו"ל מתחבט בכוח האמריקאי», ניו יורק טיימס, 28 אוגוסט 2017.
פרסים

2024: פרס אורוול שקיבל עבור רומנו "חבריי".
2017: פרס פוליצר לביוגרפיה שקיבל עבור ספרו "השיבה".
2017: פרס ג'ין סתין עבור ספרו "השיבה".
2017: פרס Rathbones Folio שקיבל עבור ספרו "השיבה".
2017: פרס National Book Critics Circle עבור ספרו "השיבה".
2017: פרס ספר השנה מטעם איגוד הסופרים במדריד עבור ספרו "השיבה".
2017: "פרס האחים שול" עבור ספרו "השיבה".
2017: פרס הספר הזר הטוב ביותר (צרפת) עבור ספרו "השיבה".
2016: פרס ביילי גיפורד (Baillie Gifford Prize) עבור ספרו "השיבה".
2016: פרס קוסטה (Costa) עבור ספרו "השיבה".
2016: פרס פוקס לביוגרפיה הטובה ביותר עבור ספרו "השיבה".
2016: העפלה לגמר בפרס כריסטופר אישרווד לביוגרפיות (Christopher Ewart-Biggs Memorial Prize) עבור ספרו "השיבה".
2016: ספרו "השיבה" נבחר לאחד מעשרת הספרים הטובים ביותר בשנת 2016 בעיתון ניו יורק טיימס.
2013: פרס דבלין לספרות (Dublin Literary) עבור ספרו "היעלמות".
2012: הפרס הערבי האמריקאי עבור הספר "היעלמות".
2012: פרס הנרי לסיפורים הקצרים עבור "נעימה".
2011: פרס RSL עבור ספרו "היעלמות".
2011: "היעלמות" נבחר לאחד מהספרים הטובים על ידי פלטפורמת שיקגו, דה דיילי ביסט, אינדיפנדנט, גרדיאן, טלגרף, שמש טורונטו, והטיימס האירלנדי.
2008: פרס מבקרי הספרים הלאומי עבור ספרו "בארץ הגברים".
2007: פרס אונטאג'טי מטעם האגודה המלכותית לספרות עבור ספרו "בארץ הגברים".
2007: פרס ספר הקומנולת' לאירופה ודרום אסיה על "בארץ הגברים"
2007: "בארץ הגברים" נבחר לאחד מהספרים הטובים של השנה על ידי מגזין הספרייה
2007: פרס הספר הערבי האמריקאי על "בארץ הגברים"
2007: "בארץ הגברים" נבחר לאחד מ-100 הספרים הבולטים של השנה על ידי ניו יורק טיימס
2007: פרס גרגור פון ריזורי לרומנים שתורגמו לאיטלקית עבור "בארץ הגברים".
2007: פרס פליאנו הבינלאומי (בקטגוריית ספרות) עבור "בארץ הגברים".
2006: פרס מאן בוקר עבור "בארץ הגברים"
2006: פרס גרדיאן עבור הספר הראשון "בארץ הגברי"
הערות שוליים

1 2 3  Hisham Matar - Penguin UK Authors - Penguin UK, web.archive.org, ‏2007-09-27
↑  https://web.archive.org/web/20190304224612/http://www.hishammatar.com/the-return, Hisham Matar (באנגלית אמריקאית)
↑  أبجد: أسلوب جديد للقراءة العربية, Abjjad (בערבית)
1 2  https://web.archive.org/web/20190305074101/http://www.hishammatar.com/about, Hisham Matar (באנגלית אמריקאית)
1 2  Matar, Hisham (2011-02-26). "Hiding Out". Slate (באנגלית אמריקאית). ISSN 1091-2339. נבדק ב-2024-08-21.
↑  Matar, Hisham (2010-01-16). "Hisham Matar". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2024-08-21.
1 2  הישאם מטר, באתר אחוזת בית
↑  THE RETURN by Hisham Matar | Kirkus Reviews, web.archive.org, ‏2019-12-04
↑  The Return: Fathers, Sons and the Land in Between, Harvard Review (באנגלית אמריקאית)
↑  Il Libro di Dot, Goodreads (באנגלית)
↑  "شهر في سيينا".. رواية العودة إلى الماضي مع تقبل الحقيقة المرة, العين الإخبارية, ‏2019-11-13 (בערבית)
↑  My Friends, Goodreads (באנגלית)
↑  هشام مطر يفوز بجائزة الأخوين «شول» عن روايته «العودة» - بوابة الشروق, www.shorouknews.com (ב־)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307034105171  PLWABN: 9810648565005606  BIBSYS: 6075141  BNE: XX1797905  BnF: cb15123940w (data)  CANTIC: a11375449  CiNii: DA16218955  GND: 132610736  ICCU: UBOV050781  ISNI: 0000 0000 8398 8771  LCCN: n2006064193  NDL: 01099449  NKC: xx0054237  NLA: 41137001  NLG: 268503  NLK: KAC200908504  NSK: 000483419  NTA: 292600097  RERO: 02-A012731294  SELIBR: 290289  SUDOC: 112049273  Trove: 1452654  VIAF: 87596371   WorldCat (עם VIAF): 87596371
הלגיון הגרמני של המלך

| --- | --- |

דגל של אחד הגדודים עם סמל הלגיון.
 פרטים
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 שיוך:  הצבא הבריטי הצבא הבריטי
 סוג:  לגיון מעורב
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1803–1816 (כ־13 שנים)
 מלחמות:  המלחמות הנפוליאוניות
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  10 גדודים רגליים 5 רגימנטי פרשים כוחות ארטילריה והנדסה סך הכל כ-14,000 חיילים
 פיקוד
 מפקד נוכחי:  צ'ארלס אלטן 
 
הלגיון הגרמני של המלך (באנגלית: King's German Legion; בראשי תיבות: KGL) הייתה יחידה בצבא הבריטי במהלך המלחמות הנפוליאוניות, בה שירתו חיילים גרמנים ברובם המכריע מממלכת הנובר. הלגיון היה מעורב ממספר סוגים של יחידות והורכב מ-10 רגימנטים רגליים, 5 רגימנטי פרשים, 6 סוללות ארטילריית שדה ויחידת הנדסה.
היסטוריה

הלגיון הוקם בשנת 1803 עם נפילת נסיכות הנובר וכיבושה על ידי הצבא הצרפתי בראשותו של נפוליאון בונפרטה. הנובר נשלטה באוניה פרסונלית יחד עם הממלכה המאוחדת ובית הנובר אשר מלך על שניהם, כך שכיבוש הנובר היה מעשה של עוינות גם כלפי הממלכה המאוחדת. חיילי הלגיון היו למעשה נתיני המלך הבריטי והתגייסו ליחידה תחת שירות ישיר של הצבא הבריטי, כחלק מהמשך הלחימה כנגד צרפת ובעלות בריתה. בשנת 1814 שוחררה הנובר מהשלטון הצרפתי והפכה לממלכת הנובר, כאשר הלגיון המשיך לשרת את הצבא הבריטי עד תום הקרבות ותקופת השלום שבאה אחריהם בשנת 1816.
לאורך שנות קיומו של הלגיון, לחמו חייליו לצד החיילים הבריטים בקרבות והמערכות העיקריים של המלחמה, בהם המערכה בחצי האי האיבירי, קרב גורדה וקרב ווטרלו. חיילי הלגיון נחשבו לבעלי משמעת רבה ויכולות לחימה טובות, יחידות הפרשים נחשבו לחלק מיחידות הפרשים הטובות בצבא הבריטי. לאחר פירוק הלגיון עם שיקום הצבא ההנובריאני, יחידות שונות מוזגו ליחידות צבא הנובר ומורשתם המשיכה גם לתוך יחידות אשר מוזגו בהמשך לצבא הקיסרות הגרמנית.
תמונות

דרגונים מהלגיון.
חיל רגלים קל (קלעים).
חיילים רגליים, בהם גם גרנדיר (משמאל) וקצין (שוכב).
הוסרים מהלגיון.
דרגונים קלים מהלגיון.
ראו גם

הלגיון הגרמני הבריטי
לגיון דוכס בראונשווייג
לקריאה נוספת

Mike Chappell, The King's German Legion (1): 1803-1812, Oxford, UK, Osprey, 2000.
Mike Chappell, The King's German Legion (2): 1812-1816, Oxford, UK, Osprey, 2000.
הלגיון הבריטי המלכותי

| --- | --- |

פרג אדום מנייר, סמל הלגיון הבריטי המלכותי
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מטה הארגון:  לונדון 
 עובדים:  1,414 (נכון ל־2016), 1,708 (נכון ל־2019), 1,514 (נכון ל־2017), 1,586 (נכון ל־2018), 1,675 (נכון ל־2020) 
 תקופת הפעילות:  1921–הווה (כ־103 שנים) 
 www.britishlegion.org.uk
 
הלגיון הבריטי המלכותי הוא ארגון צדקה בריטי התומך בחיילים משוחררים של הכוחות המזוינים של בריטניה ובני משפחותיהם ופועל להנצחת חללי הכוחות המזוינים של בריטניה.
היסטוריה

הלגיון הבריטי המלכותי הוקם בשנת 1921, לאחר מלחמת העולם הראשונה, כאיחוד של ארבעה ארגונים שהוקמו לתמיכה בחיילים המשוחררים הרבים. דאגלס הייג שהיה מפקד חיל המשלוח הבריטי בקרב הסום ובקרבות נוספים, היה ממקימי הלגיון ושימש כנשיאו הראשון עד למותו בשנת 1928. המטרות של הארגון עם הקמתו היו לדאוג לחיילים המשוחררים, בייחוד לפצועים להשתלב בחזרה בחברה האזרחית. הארגון פעל גם לסייע לחיילים משוחררים למצוא עבודה ותמך במשפחות שאיבדו במלחמה את המפרנס שלהן. כמו כן, פעל הארגון להנצחת החללים. בהמשך התרחבה פעילות הארגון מטיפול בחיילים המשוחררים של מלחמת העולם הראשונה לטיפול בחיילים משוחררים באופן כללי.
בתחילה נקרא הארגון רק "הלגיון הבריטי", אך ב-21 במאי 1971 קיבל הארגון צ'רטר ממלכת הממלכה המאוחדת, אליזבת השנייה ומאז נוסף לשמו הכינוי "המלכותי". החברות בארגון הוגבלה בעבר לחיילים משוחררים, אך כיום היא פתוחה לכל אזרח בריטי. משרדי הארגון יושבים בלונדון.
בשנת 2004 הוקם סניף רוכבי הלגיון המלכותי הבריטי.
סמל הארגון

סמל הארגון הוא פרח הפרג האדום. זהו גם הסמל של יום הזיכרון בבריטניה. מקורו של סמל זה הוא במרבדי הפרגים שצמחו בשדות הקרב של פלנדריה שבבלגיה, שם לחמו מאות אלפי חיילים בריטים במלחמת העולם הראשונה ורבבות מתוכם נהרגו בהם. הפרגים נזכרים בפואמה המפורסמת בשדות פלנדריה, שחיבר ב-1915 הרופא הצבאי הקנדי לוטננט קולונל ג'ון מק'קרי. צבעם האדום של הפרחים מסמל את שפיכות הדמים שם. הפרג האדם הוא סימן מסחרי רשום של הלגיון ודרך עיקרית שלו לאיסוף תרומות היא מכירת פרחי נייר בצורת פרג אדום לקראת יום הזיכרון הבריטי.
פעילות

הלגיון הבריטי המלכותי תומך במשפחות של חיילים משוחררים ומחלק יותר מ-30,000 קצבאות חודשיות למשפחות של ותיקי מלחמה או של נופלים שנמצאות בקשיים כלכליים. כמו כן פעילי הארגון מקיימים כ-300,000 ביקורי רווחה בשנה בבתי חיילים משוחררים. הארגון משמש גם כלובי פוליטי למען החיילים. לדוגמה, בשנת 2007, בעקבות קמפיין של הלגיון ניתנה לחיילים עדיפות במסגרת שירות הבריאות הלאומי והם לא נדרשים לחכות בתורים כמו כל האוכלוסייה. כמו כן, הארגון פעל בשנת 2008 למען נתינת אפשרות לחיילי גורקה להתיישב בבריטניה.
הלגיון פועל גם להנצחת חללי צבא בריטניה. הוא מקיים מדי שנה את פסטיבל הזיכרון בערב לפני יום הזיכרון בממלכה המאוחדת. במקור בוצע בטקס זה רקוויאם העולם של המלחין ג'ון פולדס. כיום בפסטיבל הזיכרון יש הופעות של אמנים אורחים ושל להקות צבאיות, מסדר צבאי ושתי דקות דומיה ומשתתפת בו המלכה, בני משפחת המלוכה, ראש ממשלת בריטניה ושרים בממשלה.
ראו גם

אגודת החיילים והחיילות היהודים לשעבר
פסטיבל הזיכרון באלברט הול בשנת 2015
הפלישה הרומנית לבסרביה וסיפוחה לרומניה (1918)

הפלישה הרומנית לבסרביה, בוצעה על ידי צבא רומניה, בינואר 1918.
נציגים של מועצת הארץ של בסרביה פנו לממשל ממלכת רומניה, ששכנה ביאשי לאחר כיבוש בוקרשט על ידי הצבא הגרמני וביקשו ממנה לשלוח יחידות צבאיות רומניות, כדי להשליט סדר בבסרביה ולהגן על מצבורי המזון והאספקה.
הרקע

בסוף 1917 מלחמת העולם הראשונה הייתה בעיצומה, כשבזירה המסוימת רומניה והאימפריה הרוסית הן בנות ברית הנלחמות נגד גרמניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית ובולגריה. צרפת, בריטניה, ארצות הברית, איטליה ויפן היו בנות ברית נוספות, אך ללא גיבוי בזירה המקומית.
הצבא הגרמני חדר לרומניה מכיוון בולגריה ומכיוון טרנסילבניה וכבש חלק גדול מרומניה, כולל בירתה בוקרשט, וממשלת רומניה ובית המלוכה עברו ליאשי. לעזרת הרומנים שלח הצבא הרוסי גייסות רבים, ששהו על אדמת רומניה. עם פרוץ המהפכות ברוסיה החלה התפרקות של הצבא הרוסי, חיילים רבים ערקו מיחידותיהם והחלו לשוב לרוסיה דרך בסרביה, תוך בזיזת המקומיים, כדי לפרנס את עצמם.
בשארית רומניה, בעיקר בחבל מולדובה, התכנסו, בנוסף לאוכלוסייה המקומית, גם פליטים מרומניה הכבושה, חיילים רוסים רבים ונוצר מחסור במזון ובאספקה כללית. בבסרביה, שלא נפגעה במלחמה, היו מלאיים של מזון ואספקה, שהוכנו לצורכי המלחמה וכעת החלו החיילים העריקים לבזוז אותם.
רומניה, הכבושה למחצה, שבת בריתה המקומית, האימפריה הרוסית, התפרקה ויצאה למעשה מהמלחמה ובנות בריתה האחרות היו רחוקות ולא יכלו להושיט לה סיוע, החליטה לנהל משא ומתן לשלום נפרד עם הגרמנים, משא ומתן שהכין את הסכם בוקרשט (1918).
מפת האינטרסים

ממלכת רומניה הצטרפה ללוחמה במלחמת העולם הראשונה לאחר משאים ומתנים ממושכים, שנועדו להבטיח את האינטרס המרכזי שלה, צירוף טריטוריות שכנות ובהן אוכלוסיות רומניות. הצירוף היה אפשרי רק במקרה של ניצחון, על חשבון המדינות המנוצחות והמטרה של הרומנים היו חבלים באימפריה האוסטרו-הונגרית, בעיקר טרנסילבניה, בוקובינה ובאנאט. חבל נוסף, שהיווה מטרה לשאיפות הרומניות, היה בסרביה, אך בהיותו חבל של בת ברית, השאיפות לא היו ריאליות ובנות הברית הנוספות לא עודדו שאיפות אלה. לאחר שהגרמנים כבשו חלקים גדולים מרומניה, מפת המלחמה לא בישרה טובות לשאיפות הרומניות על חשבון אוסטרו-הונגריה, בת בריתה של גרמניה, אך לאחר המהפכות ברוסיה, התפרקות הצבא הרוסי ולבסוף השלום הרוסי-גרמני הנפרד, התעוררו מחדש השאיפות הרומניות לגבי חבל בסרביה, שאיפות שהתחילו לקבל עידוד מחלק מבנות בריתה הקודמות של רומניה ואף מגרמניה, שניהלה משא ומתן לשלום נפרד עם רומניה.
מפת האינטרסים > המתח הבין-מעמדי

בבסרביה עצמה התפרק השלטון הרוסי המרכזי ובמקומו צמחה מועצת הארץ, המורכבת בעיקר מתושבים יותר מבוססים ומשכילים, אנשי כמורה וקציני צבא ונגדה קמו ועדים בהשפעה מהפכנית בולשביקית, שעודדו את האיכרים לתפוס את הקרקעות ואת אחוזות בעלי הקרקע הגדולים. בין שתי קבוצות אלה גדל המתח, כשהוועד קיווה לקבל עזרה מממלכת רומניה האנטי-מהפכנית והוועדים קיוו לעזרה מהשלטון המרכזי המהפכני של ברית המועצות בהתהוותה.
מפת האינטרסים > המתחים האתניים

בגוברניה בסרביה התקיימו זה לצד זה מיעוטים רבים ושונים, כשהקבוצה הגדולה ביותר הם המולדבים, למעשה רומנים, שהיו מתוסכלים מדיכוי תרבותי התקופת האימפריה הרוסית. הרומני שאפו לקבלת השפה הרומנית כשפה רשמית, למעבר לאלפבית המשתמש באותיות לטיניות ולקבלת אוטונומיה לחבל. האינטרסים של המיעוטים האחרים היו שונים, האוקראינים שאפו להסתפחות לאוקראינה עצמאית וכל הסלאבים התנגדו לשינויים לכיוון הרומני.
היהודים, שהיוו 8% מהאוכלוסייה, היו מודאגים משאיפות האיחוד עם רומניה בגלל המדיניות האנטישמית המובהקת של ממלכת רומניה.
הפלישה > מגעים מקדמיים

המצב בבסרביה היה מתוח מאוד ותחת איום מתמיד של יחידות צבא רוסיות, שחנו בבסרביה או עברו דרכה. חיילים אלה לא הכירו במועצת הארץ ובסמכותה להשליט את הסדר. כנופיות של חיילים, לרוב שיכורים, שפרקו את משמעת מפקדיהם, שדדו מחסנים ובתים, הרסו מפעלים, הציתו אחוזות של בויארים והחרימו את אדמותיהם של בעלי הקרקעות הגדולים. מעט היחידות הצבאיות, שעמדו לרשות מועצת הארץ, היו נגועות בעצמן בבולשביזם ולא היו יכולות לעמוד מול כנופיות החיילים. לקראת סוף 1917 כבר נהרסו 95% מהאחוזות הגדולות. ב-22 בדצמבר 1917 השלטונות הבסרביים פנו לממשלת רומניה וביקשו סיוע צבאי. שר המלחמה הרומני, ינקולסקו, השיב שישלחו לעזרת הבסרבים אלף שבויי מלחמה רומנים, ששירתו בצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית ונתפסו על ידי האויב (רומניה ורוסיה) והביעו נכונות לשרת את רומניה וכעת שהו בקייב.
ממלכת רומניה הגדולה
הר אצ'ו

| --- | --- |
הר אצ'ו. בקדמת התמונה נראים בתיה ונמלה של סאוטה. על ההר נראית מצודת אצ'ו
הר אצ'ו. בקדמת התמונה נראים בתיה ונמלה של סאוטה. על ההר נראית מצודת אצ'ו
 מידע כללי
 על שם:  Atalaia de Barbaçote 
 גובה:  204 מטר
 מדינה:  ספרד ספרד
 מיקום:  סאוטה
 רכס הרים:  ריף (אזור) 
 קואורדינטות:  35°53′44″N 5°17′26″W﻿ / ﻿35.89556°N 5.29056°W﻿ / 35.89556; -5.29056
  (למפת מרוקו מוגדלת) רבאט קזבלנקה אגאדיר טנג'יר מקנס מרקש פאס אוג'דה סלא האוקיינוס האטלנטי הים התיכון אלג'יריה סהרה המערביתהר אצ'ו (למפת מרוקו רגילה) רבאט קזבלנקה אגאדיר טנג'יר מקנס מרקש פאס אוג'דה סלא האוקיינוס האטלנטי הים התיכון אלג'יריה סהרה המערביתהר אצ'ו  
 
הר אצ'ו (ספרדית Monte Hacho) הוא הר לא תלול, המתנשא לגובה של 204 מטר מעל פני הים. הוא שוכן בחצי האי אלמינה, ממזרח לעיר האוטונומית הספרדית סאוטה שבצפון אפריקה. ההר ניצב במרכזו של חצי האי וצופה אל מצר גיברלטר שמצפון לעיר.
בעת העתיקה סימנו שני צוקים משני צדדיו של מצר גיברלטר את גבולו של העולם הידוע. שני הצוקים נודעו בכינוי עמודי הרקולס. בעוד שהצוק הצפוני בצידו האירופי של המצר מזוהה בדרך כלל עם צוק גיברלטר שבגיברלטר, על תואר הצוק הדרומי ביבשת אפריקה מתחרים הר אצ'ו, שהיה ידוע באותה עת בשם "הר אבילה" (לטינית Mons Abila - "מונס אבילה"), וג'בל מוסא במרוקו.
על ראש ההר שוכנת מצודת אצ'ו (Fortaleza de Hacho) שהוקמה לראשונה בידי הביזנטים, והחליפה מספר שליטים, ובהם המורים, הפורטוגזים והספרדים. כיום היא מוחזקת על ידי צבא ספרד. על ההר שוכן גם מנזר אנטוניוס הקדוש (Ermita de San Antonio) ובו קפלה, וכן אנדרטה לזכר כוחותיו של פרנסיסקו פרנקו במלחמת האזרחים של ספרד.
הערות שוליים

↑  פיקבאגר
מצודת אצ'ו
השנה שהייתה

קטלוגים של תערוכות "השנה שהייתה"
"השנה שהייתה, התערוכה השנתית של מיטב הקריקטורה הישראלית" היא שמה של סדרת תערוכות קריקטורות ישראליות שהחלה בשנת 2003, כיוזמה של איגוד הקריקטוריסטים הישראלי ועיריית חולון. התערוכות מציגות תגובות של קריקטוריסטים של אירועים מרכזיים בישראל והן הוצגו לראשונה בגלריית קמפוס חנקין בחולון. משנת 2010, הפכה התצוגה לתערוכה דו-שנתית, המוצגת במוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס בחולון.
רשימת תערוכות

2004 גלריית קמפוס חנקין, חולון [קטלוג]
2005 גלריית קמפוס חנקין, חולון [קטלוג]
2006 גלריית קמפוס חנקין, חולון [קטלוג]
2006 מוזיאון סן פרנסיסקו לקריקטורה, סן פרנסיסקו, ארצות הברית [קטלוג]
2007 גלריית קמפוס חנקין, חולון [קטלוג]
2008 גלריית קמפוס חנקין, חולון [קטלוג]
2008 "קריקטורות בקונפליט", המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס (תערוכה בינלאומית בשיתוף "חוג ההורים - פורום המשפחות" [קטלוג]
2009 גלריית קמפוס חנקין, חולון [קטלוג]
2010 המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס, חולון [קטלוג]
2012 המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס, חולון
היסטוריה של תימן

פסל של גריפון בארמון המלכות בשבוה אשר יצירתו מתוארכת לסביבות 250 לספירה
ההיסטוריה של תימן מתארת את התרבות, האירועים והאנשים של אחד המרכזים העתיקים של הציוויליזציה במזרח הקרוב. אדמתה הפורה, כמות הגשמים הנאותה והאקלים הלח שלה אפשרו קיום של אוכלוסייה יציבה ועמידה. בזכות תכונה זאת תיאר אותה תלמי כ"ערב המאושרת". התימנים פיתחו את הכתב הדרום-ערבי העתיק בין המאות ה-12 ל-8 לפני הספירה, דבר שמסביר מדוע רוב ההיסטוריונים מתארכים את הממלכות התימניות הקדומות לתקופה הזו.
בין המאות ה-12 לפני הספירה וה-6 לספירה, נשלטה תימן על ידי שש ציוויליזציות מצליחות, אשר שלטו בסחר התבלינים המשתלם והיו ביניהן יחסי ידידות ושנאה לסירוגין: מעין, קתבאן (אנ'), חצרמוות (אנ'), אווסאן (אנ'), סבא וחמיר. האסלאם הגיע בשנת 630 לספירה, והפך את תימן לחלק מהממלכה המוסלמית.
ממלכת סבא

ממלכת סבא, שראשיתה לפני כארבעת אלפים שנה, התקיימה לאורך כאלפיים שנה עד לכיבושה בידי ממלכת חמייר, והתרכזה בעיקר בדרום-ערב ובשיאה שלטה על תימן, אריתריאה, צפון אתיופיה, צפון סומליה, ג'יבוטי, מזרח סודאן ומערב ערב הסעודית.
ממלכה זו מזוהה לרוב על ידי היסטוריונים כממלכת שבא המקראית. סבא הייתה ממלכה חשובה בתחום המסחר של אותה התקופה וייצאה תבלינים רבים בייחוד לבונה ומור.
ממלכת סבא נכבשה במאה הראשונה לפני הספירה על ידי ממלכת חמייר שראשיתה בשנת 115 לפנה"ס. בירתה הייתה העיר מאריב שנמצאת במזרח תימן של היום. בתקופה העתיקה הייתה תחרות רבה בין ביזנטיון לאימפריה הסאסאנית הפרסית, שחסמה לביזנטיון את הנתיב המסחרי היבשתי להודו. על פי המסורת המוסלמית, אַבּוּ כַּרִבּ אַסְעַד (390–420) הוא המלך החמיירי הראשון שקיבל עליו את היהדות. מאותו רגע החל מעמדה של היהדות בתימן התחזק והגיע לשיאה תחת שלטונו של אחרון מלכי חמייר – יוסף ד'ו נואס (517–525). ההצלחות של ד'ו נואס בכיבוש המרכז הנוצרי הגדול בנג'ראן עוררו את חמתו של הקיסר הביזנטי שפעל נגד המדיניות החמיירית האנטי נוצרית באמצעות חבש. הצבא החבשי כבש את תימן והכניע את ד'ו נואס, ומעתה נשלטה הארץ על ידי אברהה, איש צבא חבשי נוצרי שהיה בעל יומרות להקים ממלכה נוצרית גדולה בחצי האי ערב. סיף בן ד'ו יזן (אנ') שהיה מצאצאי ד'ו נואס מרד בכיבוש החבשי ושחרר את תימן מהשלטון הזר. לאחר מכן נכבשה הארץ בידי האימפריה הסאסאנית עד להגעתם של גייסות המוסלמים בשנת 629.
לקריאה נוספת

עוזי רבי, תימן - אנטומיה של מדינה כושלת, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2014.