הרקע לשפל הגדול
מדיניות הבנק הפדרלי > שטרות הסכמה והלוואות חו"ל

בעיה חמורה נוספת בהתנהלות הבנק הפדרלי הייתה הסכמתו לקנות, בריבית נמוכה במיוחד, כמויות בלתי מוגבלות של שטרות הסכמה (Acceptances, שטרות הדומים לשטרות אוצר קצרי טווח). בשטרות מסוג זה, הלווה (לרוב, בנקים או סוחרים גדולים) מציע לסוחרי הסכמה (בנקים או סוחרים גדולים אחרים) לרכוש ממנו שטרות הסכמה. אלו דרושים, לרוב, כדי לממן את הוצאות הלווה בהקשר של מכירת סחורה, עד לקבלת התשלום עבורה במועד מאוחר יותר (הלוואת גישור). אחרי רכישת השטרות מלווה, נהגו סוחרי ההסכמה למכור את השטרות למשקיע ובמקרה זה, למערכת הבנק הפדרלי.
ככל שהריבית על שטרות הסכמה נמוכה יותר, כך גדל הפיתוי, מבחינת הלווים, להשתמש בשטרות אלו כשיטה לגיוס אשראי. מאחר שהשטרות נועדו רק למסחר בינלאומי או לעסקאות חוץ, הייתה הגישה אליו חסומה לרוב הציבור. השערים הנמוכים במיוחד ברכישה של הבנק הפדרלי הפכו אותו לערוץ אקסקלוסיבי (כלומר, לא פתוח לציבור הרחב) ומועדף על בנקים, שהעדיפו למכור לבנק הפדרלי בעקיפין במקום לרכוש דיסקונטים ישירות בעלות גבוהה יותר. לדוגמה: ביוני 1927, 46 אחוזים מכל שטרות ההסכמה של הבנקים היו בבעלות הבנק הפדרלי, כשחלק נכבד מהם נרכשו על ידי בנקים מרכזיים של מדינות זרות בריבית נמוכה עוד יותר. משמעות הדבר הייתה שהבנק הפדרלי מימן אשראי זול עבור מדינות אחרות.
התפתחות המסחר בשטרות הסכמה הייתה אופיינית ליעד המוגדר של הבנק הפדרלי כערוץ להזרמת אשראי זול לשוק. השימוש בשטרות הסכמה חדר לשוק האמריקני בהשפעת פאול מ. וארבורג, בנקאי גרמני שהיה ידידו של בנג'מין סטרונג (ראש הסניף הניו יורקי של הבנק הפדרלי). וארבורג, שכיהן בראש מועצת הייעוץ הפדרלית החשובה, עמד גם בראש כמה מהגופים המרכזיים ביותר בתחום מכירת שטרות הסכמה.
לפני כינון חוק הבנק הפדרלי נאסר על בנקים לאומיים לרכוש הסכמות. אחריו, הותר להם לרכוש הסכמות סחר זר עד גבול של 50 אחוז מההון והעודף של הבנק. תיקונים מאוחרים יותר העלו את הגבול הזה בהדרגה עד 150 אחוז והרחיבו את ההגדרה לשטרי הסכמות קבילים. לפי הנוהג האנגלי, הוגבלו אלו לחלופות מתועדות, המייצגות תנועה ממשית של טובין בין מוכר וקונה ידועים. ועד הבנק הפדרלי ניסה תחילה להגביל את ההסכמות לחליפין כאלה, אך התכופף בהדרגה וב-1923 התיר גם "שטרות מימון" לא ממוסמכים, והורחבה האפשרות של סניפי הבנק הפדרלי לרכוש הסכמות חוץ טהורות (כלומר, של ממשלות זרות) עם הבשלה מותרת שמשכה הועלה משלושה לשישה חודשים. משמעות שינויים אלו הייתה שהבנקים בארצות הברית קיבלו עידוד להלוות סכומי כסף נכבדים לטווח קצר לממשלות של מדינות אחרות, כשהבקרות הנדרשות לאמינות הלווים מופחתות.
במצב זה, בשנת 1928, תחת הלחץ הפוליטי להמשיך במדיניות הכסף הקל בשנת בחירות, והחשש הפוליטי מפגיעה באירופה אם מדיניות הריבית תשתנה, נכשל הניסיון של הבנק הפדרלי לשנות את המדיניות האינפלציונית שלו.
הפיתוי של כסף זול במימון הבנק הפדרלי משך רכישות נרחבות של שטרות הסכמה ממרכז אירופה ובמיוחד מגרמניה. שטרי ההסכמה היו פופולריים במיוחד אצל ראשי המדינות השונות בגרמניה, שהשתמשו בו ככלי זול ונוח להרחבת ההוצאות הממשלתיות באותה מדינה, כשהן מקטינות בכך את שיעור ההון המושקע במפעלים ובייצור לטובת הוצאות ממשלתיות. היו כמה כלכלנים, כמו היילמאר שאכט, ראש הרייכסבנק הגרמני, וסוכן ועדת הפיצויים האמריקנית, פרקר גילברט, שהבינו את האסון האפשרי הטמון במתן הלוואות לא מבוקרות כאלו. הם פנו לסניף הניו יורקי של הבנק הפדרלי כדי לבולמן, אך הפיתוי לרווח קל היה גדול מדי, ומאות סוכנים למכירת הסכמות המשיכו לפשוט על אירופה, ובמיוחד על גרמניה. התוצאה הייתה שמדינות גרמניה השונות, וכן הממשלה המרכזית, נטלו הלוואות רבות מגורמים בארצות הברית, שספק אם היה להן כיסוי.