אגם מיד
בצורת וסוגיות השימוש במים

פני המים באגם מיד ירדו מתחת לרמה הנחשבת רמת בצורת (343 מטרים מעל פני הים) כמה פעמים. מ-1953 עד 1956, ירדו פני המים באגם מ-370 מטרים מעל פני הים עד 331 מטרים מעל פני הים. מ-1963 עד 1965 ירדו פני המים מ-367 עד 330 מטרים. בשנים 2000–2008 ירדו פני המים מ-370 מטרים עד 333 מטרים. ב-2009 עלו פני המים מעט בשל חורף קר וכמות גשמים מעל לממוצע. ביוני 2016 הגיע האגם לגובה של 326 מטרים מעל פני הים.
כאשר פני המים יורדים באגם מיד מתגלה על מדרונות האגם שכבה לבנה המכונה "טבעת האמבטיה". שכבה זו מסמנת השקעה של מינרלים על המשטחים שהיו קודם תחת המים וקרויה כך בשל דמיונה לטבעת המופיעה סביב דפנות אמבטיה שבו עמדו מים כמה זמן לאחר שמרוקנים את מימיה והמסמנת את גובה המים המקורי.
ביוני 2010 היה האגם ב-39% מהקיבולת וב-30 בנובמבר הגיעו פני המים לגובה 329.77 מטרים מעל פני הים, שיא חודשי שלילי. מאמצע מאי 2011 עד 22 בספטמבר 2011 עלו פני המים באגם מיד מ-333.9 מטרים עד 339.9 מטרים, וספיקת הנהרות המזינים את האגם הייתה 128.06% מהספיקה הממוצעת ל-22 בספטמבר.
אגם מיד מקבל את מרבית מימיו מהפשרת השלגים בהרי הרוקי במדינות קולורדו, ויומינג ויוטה. מאז שנת 2000 יורדים פני האגם בקצב קבוע פחות או יותר בשל כמות שלג קטנה מהממוצע הרב-שנתי. עקב כך נאלצו כמה מרינות ומזחי סירות לעבור למקומות אחרים באגם או שהם נסגרו לגמרי. המרינה "אוברטון" בקצה הצפוני של זרוע אוברטון נסגרה עקב ירידת פני המים באגם. גם מזחי הסירות גברנמנט וואש (Government Wash), מפרץ לאס וגאס (Las Vegas Bay) ומעבורת פירס (Pearce Ferry) נסגרו.
השינוי בדפוס ירידת הגשמים, האקלים המשתנה, רמות גבוהות של התאיידות, הפחתת כמות מי הנגר כתוצאה מהפשרת השלגים ודפוסי השימוש הנוכחיים במים, כול אלו יוצרים עומס על ניהול משאבי המים באגם מיד דווקא כאשר האוכלוסייה התלויה באגם לשם מי שתייה ובסכר הובר עבור חשמל ממשיכה לצמוח. מאמר שהתפרסם ב-2008 בכתב העת Water Resources Research טוען שבקצב הקצאת המים הנוכחית ובהתחשב במגמות השינויים באקלים, יש סיכוי של 50% שהמאגרים הניתנים לניצול באגם מיד ובאגם פאוול ייעלמו עד 2021, ושהמאגר יצנח מתחת לגובה המינימלי הנדרש להפקת חשמל (320 מטרים מעל פני הים) כבר ב-2017.
הנפח הנוכחי של מי האגם הוא תוצאה של פעילות גומלין בין כמה גורמים הכוללים את העובדה שכמעט שלא ייתכן שדפוס האקלים השולט של בצורת חריפה יכול להשתנות או עתיד להשתנות לאקלים עתיר משקעים במסגרת הזמן הקצרה מזו שבה פני המים באגם ירדו מתחת לפתחי הכניסה למנהרות ההסטה או לפתחי הצינורות המובילים מים לתחנת הכוח ההידרואלקטרית. מדי פעם מתרחשת שנה גשומה מהממוצעת, כדוגמת 2011 שבה עלו פני המים באגם בתשעה מטרים בשל מזג אוויר גשום ושלג רב בהרי הרוקי.
התחזית הקודרת, שהמאגרים הניתנים לניצול באגם מיד ובאגם פאוול ייעלמו עד 2021, ושהמאגר יצנח מתחת לגובה המינימלי הנדרש להפקת חשמל כבר ב-2017, לא התממשו לפי שעה. על אף ירידת המפלס בשני האגמים, נכון לחודש מאי 2022 עדיין מסוגל סכר הובר לייצר חשמל הידרואלקטרי כשגובה מפלס המים הוא כ-320 מטרים. תחזיות חדשות מצפות לירידה של כשבעה מטרים נוספים במהלך השנים 2023–2024.
מנהרות ההסטה, שבהם השתמשו להסיט את מי הנהר בזמן הבנייה מצויות בגובה שבו זרם המים בנהר יוכל להמשיך בלי סוף, אבל הן נאטמו באמצעות קיר בטון עבה, שהפריד בינם לבין החלקים האחרים של מנהרות הפליטה כאשר האגם החל להתמלא. אין זה סביר כיום שקירות בטון אלו יוסרו, כי פעולה זה תהא הודאה שמיזם סכר הובר הסתיים בכישלון. טרי פולפ (Terry Fulp), המנהל של לשכת הטיוב לאזור האגן התחתון של הקולורדו חולק על מסקנות המאמר בטוענו שהמודלים המנסים לחזות את מזג האוויר העולמי אינם מעודנים מספיק על מנת לנבא השפעות אלו.