stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוק ביטוח בריאות ממלכתי
שירותי בריאות נוספים > ההבדל בין תוכנית שירותי בריאות נוספים לביטוח רפואי בחברת ביטוח

תקנון מול פוליסה: הזכויות והחובות של החברים בתוכנית לשירותי בריאות נוספים מעוגנים בתקנון אשר מתעדכן מעת לעת וכפוף לאישור הרגולטור. אין מדובר בפוליסה, ואין מדובר בביטוח כמשמעותו בחוק חוזה ביטוח. השב"ן כשמו, מציע שירותי בריאות נוספים המעוגנים בתקנון אשר אושר לפרטי פרטיו על ידי סמנכ"ל משרד הבריאות לפיקוח על קופות החולים במשרד הבריאות. לפיכך ובהתאם גם לא נהוג לראות את התקנון כחוזה אחיד.
שירות בעין מול פיצוי: הן ברובד הבסיס (רובד החוק) והן ברובד שירותי הבריאות הנוספים, קופות החולים מציעות שירות בעין. קרי, ספקי שירותים אשר מעניקים את השירותים מטעם קופת החולים, כאשר המבוטחים נדרשים לשלם השתתפות עצמית או לחלופין משלמים את מלוא הסכום וזכאים לשיפוי בהתאם לכללי כל תוכנית. בשב"ן כמו גם ברובד הבסיס ("הסל")אין אפשרות למתן פיצוי בגין אי שימוש, או כחלופה יותר זולה. המנדט של קופת החולים מוגבל למתן השירותים ואין בבחירת מבוטח אשר עוקפת את השירותים שמציעה קופת החולים משום "חיסכון לקופה" אשר בגינו מגיע פיצוי.
קבלה ללא תנאים מוקדמים: כל אחד, בכל מצב רפואי ובכל גיל מתקבל לתוכנית לשירותי בריאות נוספים. לקופת החולים אסור לשלול הצטרפות של חברים על בסיס מצב רפואי. לא נדרש כל תהליך של "חיתום" או קבלה בתנאים בגין מצב רפואי קודם.
תקופת המתנה מול תקופת אכשרה: בניגוד לפוליסות של חברות הביטוח אין בשירותי הבריאות הנוספים תקופת אכשרה או סייגים בגין מצב רפואי קודם הנכללים בפוליסות ביטוח רפואי. יש תקופת המתנה, שבה מבוטחים נדרשים להמתין מספר מסוים של חודשים בטרם תתגבש זכאותם ליהנות מן השירותים שמציעה התוכנית.
תרופות מצילות ומאריכות חיים: סעיפים מיוחדים בפוליסות ביטוח בריאות מתייחסים לתרופות אלה, בניגוד לתוכניות לשירותי בריאות נוספים של הקופות. בעבר היה ניסיון של קופות החולים לכלול תרופות אלה בתוכניות השב"ן השונות, אך מפני שרכיב חיוני זה נתפס כחותר תחת עקרון השוויון שבבסיס חוק ביטוח בריאות ממלכתי, נקבע שתוכניות השב"ן לא יכללו תרופות מצילות או מאריכות חיים. לדעת המחוקק לא יעלה על הדעת שאדם שנזקק לתרופה לשם הארכת או הצלת חייו יהיה זכאי לה רק אם הוא חבר ברובד ביטוחי נוסף. תרופות שכאלה צריכות להיות זמינות לכל המבוטחים ללא תלות ברובד ביטוחי מסוים או בשייכות לקופת חולים כזו או אחרת. ההרחבה השנתית של "סל התרופות" על ידי "ועדת הסל" נועדה להוסיף תרופות כאלה לסל הבריאות של קופות החולים ושירותי הבריאות הממלכתיים לשימוש כלל המבוטחים. חברות הביטוח יכולות להציע כיסוי על תרופות ושירותים שעדיין אינם כלולים ב"סל".
נציבות קבילות הציבור לחוק ביטוח בריאות ממלכתי

על פי החוק, פועלת במשרד הבריאות נציבות קבילות. כל מבוטח בקופת חולים הסבור שזכויותיו לפי החוק הופרו, זכאי לפנות בתלונה אל נציבות הקבילות, וזו, לאחר שהיא מקבלת את עמדת הקופה, פוסקת האם הקבילה מוצדקת אם לאו. בשנים הראשונות שלאחר חקיקתו של החוק לא הייתה לקביעות הנציבות משמעות משפטית מחייבת, וקופות החולים נטו לזלזל בקביעותיה. בעקבות תיקון שנעשה בחוק, ביוזמת עמותת רופאים לזכויות אדם וחה"כ חיים אורון, נקבע כי קופת-החולים חייבת לפעול בהתאם לפסיקת הנציבה (או לחלופין להשיג על קביעתה בפני בית-הדין לעבודה). אם אינה עושה כן, רשאי המבוטח לקבל החזר כספי ישירות ממשרד הבריאות. בנוסף לקביעות במקרים הפרטניים, הנציבות מפרסמת מדי שנה באתר האינטרנט שלה דו"חות שנתיים מפורטים. נציבת הקבילות הראשונה לפי החוק הייתה הפסיכיאטרית ד"ר קרני רובין, אחריה מילאה את התפקיד אתי סממה, אחות בהכשרתה.
בכל מקרה בו מבוטח חולק על קופת חולים עומדת לו הזכות לפנות לנציבות קבילות הציבור או לחלופין לפנות לערכאות משפטיות לבית הדין האזורי לעבודה וכשמדובר בנזיקין לבתי המשפט.
מה בין חוק זכויות החולה לחוק ביטוח בריאות ממלכתי

חוק זכויות החולה קובע כי "כל הנזקק לטיפול רפואי זכאי לקבלו", אלא שבסעיף 3 לחוק זכויות החולה נקבע כי הזכות הזו היא בהתאם לדין ולהסדרים הנהוגים במערכת הבריאות. בכך חוק זכויות החולה למעשה מכפיף את עצמו לכללי חוק ביטוח בריאות ממלכתי. בנוסף, סעיף זה מבהיר כי גם אם יש זכות לקבלת טיפול, היא אינה מבטלת כל דרישה לתשלום בגין הטיפול, אשר קיימת לפי חוק ביטוח בריאות. בנוסף חוק זכויות החולה קובע עבירה פלילית במקרה שנעשית אפליה במתן רפואי על רקע דת, מין, גזע, לאום, נטייה מינית וכיוצא באלה.
ביקורת על החוק

מאז חקיקתו החוק מותקף שוב ושוב על ידי קבוצות שונות. זאת, במיוחד לאור שורה של תיקונים שהוכנסו בחוק בחוקי ההסדרים במהלך השנים, שכרסמו באופן משמעותי בעקרונות השוויון והערבות ההדדית שעמדו בבסיס החוק. הטענות העיקריות הן:
החוק איננו מכסה את כל הטיפולים הנדרשים עבור קבוצות שונות, ובהיעדרו של מנגנון קבוע לפי החוק לעדכון הסל, עדכון הסל אינו מספק.
הסכומים הנגבים על פי החוק אינם מספיקים למימון מערכת הבריאות.
תשלומי ההשתתפות העצמית (Copayments) מכיסם של המבוטחים, ששיעורם עלה מאוד במהלך השנים, הפכו חלק גדול מן השירותים הכלולים בסל הבריאות לבלתי-נגישים, מבחינה כלכלית, לכל הזכאים להם.
הביטוחים המשלימים לפי החוק, להם זכאים רק מי שמשלמים תשלום נוסף מכיסם, ושהיקף הכיסוי שהם מעניקים התרחב מאוד במהלך השנים, יוצרים מציאות של "שני סלי בריאות בסיסיים", בניגוד לעקרון שעמד בבסיס חקיקת החוק.
החוק מטיל עומס מופרז על בעלי ההכנסות הגבוהות, שנאלצים לממן את ביטוח הבריאות של בעלי ההכנסות הנמוכות. מקור טענה זו היא בעובדה שהתקרה לדמי הביטוח גבוהה ביותר מכפליים יחסית לתקרה קודם לחקיקת החוק. מאידך יש הטוענים שעצם קיומה של תקרה מעניק פטור מסוים לעשירים ופוגע בפרוגרסיביות של דמי הביטוח.
מחקר דעת הציבור על רמת השירות ותפקוד מערכת הבריאות

מאז החלת חוק ביטוח בריאות ממלכתי בודק מכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל, בסדרת סקרים דו-שנתיים, באיזו מידה הושגו המטרות העיקריות של החוק – שיפור איכות שירותי הבריאות מבחינת זמינותם, נגישותם והיותם ברי-השגה ומידת צמצום אי-השוויון בין מגוון קבוצות אוכלוסייה. באמצעות הסקרים מעריכים חוקרי המכון כיצד משפיעים שינויי מדיניות במערכת הבריאות על חוויית השירות ושביעות הרצון של המבוטחים.
הסקרים מספקים מידע רחב, מפורט, עדכני וייחודי על דעת הציבור בנושא תפקוד מערכת הבריאות בישראל, על חוויית השירות של המבוטחים ועל כלל מערכת הבריאות בישראל. הסקרים נערכים בקרב מדגם מייצג של האוכלוסייה הבוגרת בישראל (בני 22 ומעלה) בשלוש שפות (עברית, ערבית, ורוסית) ביוזמת משרד הבריאות, והם מלווים בוועדת היגוי, בהשתתפות נציגים מכל קופות החולים, ממשרד הבריאות, ממשרד האוצר, מן המוסד לביטוח לאומי, מן האקדמיה ומארגוני צרכנים. בסקרים פּוּתחה סדרת מדדים קבועה המאפשרת לעקוב אחר מגמות לאורך זמן. כדי לאפשר ניתוח של המגמות לאורך זמן, ליבת הסקר נותרה קבועה לאורך השנים ויש בה אינדיקטורים מרכזיים לבחינת שביעות רצון המבוטחים ולבחינת זמינות השירותים, נגישותם והיכולת להשיגם. כמו כן, בכל אחד מן הסקרים מודגשים מגוון נושאים העומדים על סדר היום הציבורי, שבחרו צוות המחקר וועדת ההיגוי למחקר.
ראו גם

חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה
לקריאה נוספת

אבי שמול, "'הרגולטור צריך למנוע מצבים לא מוסריים'", עושים חשבון, פברואר 2005.
שרון אסיסקוביץ, לחיים יש מחיר: הכלכלה הפוליטית של רפורמת חוק ביטוח בריאות ממלכתי בישראל, הוצאת מאגנס, ירושלים, תשע"א 2011
דנה שוורץ-אילן, בין רווחה להפרטה, הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2011
ניסים כהן, "רגולציה במערכת הבריאות: השליטה על פעילותן של קופות החולים". בתוך: רגולציה בישראל. הוצאת מכון ון ליר בירושלים
איה בר עוז, גבי בן נון, שפרה שורץ, מערכת הבריאות על שולחן הניתוחים:  25 שנים לחוק ביטוח בריאות ממלכתי, המכון הלאומי לחקר שירותי בריאות, 2019
מנחם גולדברג ורות הורן, עוקדן הביטחון הסוציאלי, הוצאת סדן, 2020
חוק לימוד חובה

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  18 בספטמבר 1949
 תאריך חקיקה עברי:  כ"ד באלול תש"ט
 גוף מחוקק:  הכנסת הראשונה
 חוברת פרסום:  ספר החוקים 26, עמ' 287
 הצעת חוק:  ממשלתית
 משרד ממונה:  משרד החינוך
 מספר תיקונים:  36
 נוסח מלא:  חוק לימוד חובה, תש"ט-1949
 
חוק לימוד חובה, תש"ט-1949 הוא חוק שקובע כי בישראל מתקיים חינוך חובה – כל ילד בישראל חייב להיות במסגרת חינוך (גן ילדים או בית ספר).
חוק לימוד חובה חל על ילדים ונערים שבתחילת שנת הלימודים מלאו להם 3 עד 17 שנה. החוק מטיל חובה על הורי הילד לרשמו למוסד חינוכי ולדאוג להופעתו הסדירה של הילד ללימודים. החוק אוסר על בית הספר בו לומד הילד לסלקו מהמוסד מבלי לדאוג לו למסגרת לימודית חלופית עד הגעת התלמיד לגיל 18 בתחילת כיתה י"ב והלימוד במוסדות חינוך חובה יהיה חינם עד לסיום כיתה י"ב. חוק לימוד חובה קיים גם במדינות אחרות.
ניתן לבקש מהרשויות פטור מן החוק מסיבות רפואיות או למען חינוך ביתי.
עיקרי החוק

משמעותו המעשית של החוק היא שכל הילדים בגילאי גן (החל מגיל 3), חינוך יסודי, חטיבות ביניים ועד כיתה י"ב חייבים ללמוד במוסד חינוכי מוכר.
לשם כך החוק קובע שהוריו של כל תלמיד אחראים לשלוח את ילדיהם שבגיל המתאים ללמוד במסגרות חינוך מתאימות.
עוד קובע החוק כי אם ילד עד גיל 15, לא ילמד במוסד כזה דינם של הוריו (כל אחד בנפרד) מאסר או קנס. עיקרון נוסף שהוכנס בחוק הוא החובה של המדינה לספק את החינוך בחינם מן הגן ועד לסוף בית הספר העממי (דהיינו היסודי). במהלך השנים הורחב החוק כך שהזכות לחינוך חינם היא עד כתה י"ב.
התפתחות היסטורית של החוק

זהו אחד החוקים הראשונים שנחקקו בכנסת הראשונה, בספטמבר 1949 והראשון בחוקי החינוך במדינה. חקיקת החוק הייתה אחד הסעיפים המרכזיים במצעה של מפא"י לקראת הבחירות הראשונות והייתה משאלת לב של דוד בן-גוריון כבר שנים קודם לכן. החוק נחקק על אף המצב הכלכלי הקשה והדי מלחמת העצמאות שעוד לא לגמרי נמוגו, בשל החשיבות הרבה שהמדינה בכלל ובן-גוריון בראשה ראו בו.
במועד בו נחקק החוק נקבע תקופת לימוד חובה כלימוד בכיתות א'-ח' (בית ספר יסודי).
בשנת 1968 כאשר הוחלט על הנהגת רפורמה במערכת החינוך, והוקמו חטיבות הביניים, הוארכה תקופת לימוד החובה עד סיום כתה ט', ובשלב מאוחר יותר הוארכה תקופה זו עד לסיום כתה י'. ביולי 2007 אישרה הכנסת את הארכתה של תקופת לימוד חובה עד לסיום כיתה י"ב. לפיכך בתי ספר אינם רשאים "לנפות" תלמידים מבלי להציע להם מסגרת חלופית.
בשנת 1988 נחקק חוק החינוך המיוחד שהרחיב את החוק הקיים וקבע כי תלמידי החינוך המיוחד עד גיל 21 זכאים לחינוך מיוחד חינם.
בשנת 2001 עתרו מספר הורים לבג"ץ בטענה כי חוק לימוד חובה חינם אינן מיושם במזרח ירושלים, למרות שסופחה למדינת ישראל ב-28 ביוני 1967. עיריית ירושלים קיבלה את עמדת העותרים אך במשך השנים לא השקיע כספים בבניית מספיק כיתות לימוד במזרח העיר. בפברואר 2011 קיבל בג"ץ את עתירתה של האגודה לזכויות האזרח, וקבע כי זכותם החוקתית של תלמידי מזרח ירושלים לחינוך נפגעת בשל מחסור במספר כיתות במערכת החינוך הרשמית במזרח העיר. בית-המשפט דרש מעיריית ירושלים וממשרד החינוך להיערך בתוך חמש שנים, עד שנת 2016,
לקליטת כל תלמידי מזרח ירושלים המעוניינים בכך במערכת החינוך הרשמית.
בתחילת שנת 2010, יזמה תנועת "הכל חינוך", בראשות שי פירון, את הצעת "חוק אחריות המדינה לחינוך הציבורי". בין השאר ביקשה ההצעה לעגן את "זכותו של כל תלמיד לחינוך הולם, איכותי, נגיש, זמין ותואם, ואוסרת על סוגים שונים של אפליית תלמידים. בהצעה נכתב ש"המדינה תפעל למימוש הזכות לחינוך באמצעות פיקוח על בתי הספר, קביעת תוכנית לימודים ומימון "סל חינוך לתלמיד", המורכב מכלל שירותי החינוך להם זכאי כל תלמיד". למרות שיותר מ-30 חברי כנסת מכל הסיעות תמכו בהצעה, החוק עורר התנגדות רבה בטענה שהוא למעשה יביא לפירוק החינוך הממלכתי ולהפרטת החינוך. זאת מאחר שההצעה כללה אפשרות שמוסד חינוך לא יהיה מחויב יותר בתוכנית לימודי הליבה, תשלומי הורים ומימון מגופים פרטיים לבתי ספר יהיה מותר. הצעת החוק לבסוף לא קודמה.
אף על פי שאינו מוזכר בחוק, מקובל היום במדינת ישראל שהורה רשאי לבקש מהרשויות לחנך את ילדיו בביתו במסגרת חינוך ביתי[דרוש מקור].
מטרת החוק

לטענת התומכים בחוק, חוק זה נחקק על מנת לתת הזדמנות שווה לכל ילדי המדינה, ללא אפליה על פי רקע כלכלי או עדתי. כמו כן הוא בא לחייב את כלל ילדי ישראל לקבל השכלה מינימלית ולצמצם את הבערות ואף את האנאלפביתיות, שהייתה קיימת בימי חקיקת החוק, גם אם בחלק קטן מהציבור. המתנגדים טענו שהחוק מיותר ומאפשר כפייה פסולה ללא צורך, שכן ההורים דואגים לחינוך ילדיהם ואין צורך בחוק שיכפה עליהם לעשות זאת. המתנגדים מצביעים על סיבה אחרת לגמרי לחקיקת החוק, והיא הרצון להשתלט על החינוך של ילדי העולים ולכפות עליהם חינוך בניהול המפלגה השלטת, מפא"י. בעוד שסעיף 10 לחוק מאפשר לכל הורה לבחור את זרם החינוך שבו ילמד ילדו, ומחייב את המדינה לדאוג לכך שלתלמיד יהיה מוסד לימודים מהזרם הרצוי במקום מגוריו, החוק אינו מאפשר בחירה מעין זאת במחנות עולים ושם הונהג חינוך אחיד של המדינה, אשר לא תמיד התאים לרצונותיהם של ההורים. בעזרת חוק זה, חויבו העולים לשלוח את ילדיהם לבתי ספר אלו של המדינה ולא לבתי ספר פרטיים בהם הם היו מעוניינים. עיקר הביקורת בעניין זה היה על רקע דתי, דבר שאף הסתיים במשברים קואליציוניים.
חוקים משלימים

החוק נחקק בתקופת שיטת הזרמים בחינוך, כאשר כל הורה חויב על פיו לבחור עבור ילדיו את אחד מהזרמים האידאולוגיים: הזרם הכללי, זרם העובדים, זרם המזרחי וזרם אגודת ישראל. להשלמת חוק זה נחקק בשנת 1953 חוק חינוך ממלכתי שבא לבטל את הזרמים בחינוך, ויצר את מערכת החינוך הממלכתית. עם זאת, לימודים במוסדות של החינוך העצמאי מוכרים גם הם כלימודים במסגרת חוק לימוד חובה.
השימוש בחוק

במהלך השנים שימש החוק את המדינה במאבקה נגד הורים אשר בחרו לשלוח את ילדיהם לבית ספר אחר מזה שיועד להם על ידי מערכת החינוך ובעיקר כנגד הורים שסירבו לשלוח את ילדיהם לבית ספר מסוים. כך למשל, כאשר הוקמו בתי הספר של רשת דרכי נועם, נשלחו מכתבי איום להורים על כך שהם מפירים את חוק לימוד חובה, ובמקרים מסוימים אף זומנו הורים לחקירה על הפרת החוק, אף על פי שלכל היה ברור שהילדים אכן לומדים.
בקרה על החינוך הביתי

חוק לימוד חובה הוא גם הסמכות החוקית לבקרה על חינוך ביתי במדינת ישראל. חינוך ביתי הוא תהליך חינוכי אשר מנוהל מבית התלמיד וניתן בעיקר על ידי משפחתו ולא במוסדות פורמליים חיצוניים ממלכתיים או פרטיים דוגמת בתי ספר. חינוך ביתי יכול להיעשות גם דרך מורים פרטיים. בחוק חינוך חובה יש פיקוח על החינוך הביתי.
הרחבת החוק לגילאי 3–4

ביוני 1984 תוקן החוק ונקבע בו שחינוך החינם יחל מגיל שלוש ושההרחבה תבוצע בהדרגה על פני שש שנים. יישומו של התיקון התעכב במשך עשרות שנים, והוא נדחה שנה אחר שנה מסיבות תקציביות (הערכת משרד האוצר הייתה שעלות היישום היא כ-900 מיליון ש"ח לשנה).
בשנת 1999 הוכנס תיקון נוסף, לפיו תיושם הרחבת תחולת החוק באופן הדרגתי על פני תקופה של עשר שנים. גם תיקון נוסף זה מיושם באופן חלקי מאוד, בנימוק של חוסר תשתית מתאימה.
היישום מתבצע באמצעות צווים, המוצאים מעת לעת ומפרטים את היישובים בהם יוחל החוק. הוצאת הצווים נעשית לאחר היוועצות עם ועדת החינוך והתרבות של הכנסת. החל משנת 2015 חל חינוך חובה חינם מגיל 3 בכל הארץ, כחלק מיישום מסקנות ועדת טרכטנברג. עקב טענת הגננות לגבי חוסר התאמת המבנה הפיזי של הגנים ותקן הגננות לתיקון קם ב-2012 ארגון הגננות המחנכות.
ראו גם

החינוך האחיד
הערות שוליים

↑  סע' 4 (ב) (1) לחוק:

לא למד ילד או נער עד גיל 15 באופן סדיר במוסד חינוך מוכר, דינו של כל אחד מהוריו מאסר שני חדשים או קנס אלף לירות, זולת אם הוכיח מעל לכל ספק סביר שעשה כמיטב יכולתו כדי שהילד או הנער ילמד כאמור;
↑  גדליהו יעקובי, חוק לימוד חובה, תש"ת-1949, האנציקלופדיה העברית כרך שישי, תשנ"ג, עמ' 825
↑  ב-2.7.1969 קיבלה הכנסת פה אחד את חוק לימוד חובה חינם לבני 14–15. במעמד זה גם הודיע שר החינוך זלמן ארן על פרישתו מהכנסת
↑  אמנון מרנדה וורד לוביץ', חוק חינוך חובה - מעתה עד כיתות י"ב, באתר ynet, 18 ביולי 2007
↑   חוק לימוד חובה (תיקון מס' 29), התשס"ז-2007, במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת, י"א באב התשס"ז (2007)
↑  בג"ץ דן בחינוך חובה לתלמידים במזרח י-ם, באתר הארץ, 20 ביולי 2001
↑  יונתן קירשנבאום, ‏חוברה לה יחדיו?, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 2 ביוני 2019
↑  אור קשתי, הצעת חוק תדרוש מהמדינה לממן סל חינוך לכל תלמיד, באתר הארץ, 9 בינואר 2011
↑  אמנון פורטוגלי, האיום החדש על החינוך הציבורי, באתר "העוקץ", 30 בספטמבר 2013
↑  גיל גרטל, עשרות שנות הזנחה של בני שלוש בגנים גובות מכולנו מחיר חברתי, באתר "שיחה מקומית", 8 ביוני 2014
↑  ליאור דטל, מבוכה במשרד החינוך: שכח ליישם את חוק חינוך חובה על בני 3, באתר הארץ, 15 בינואר 2014
↑  אסף שטול-טראורינגו ערן אזרן, מסקנות ועדת טרכטנברג: הדו"ח המלא, באתר הארץ, 26 בספטמבר 2011
↑  אוסנת זיו, הגרעון הטיפולי וסייעות הגנים, באתר "העוקץ", 8 בפברואר 2020
הרחבת גלואה

הרחבת גלואה היא הרחבה נורמלית וספרבילית של שדות. הרחבות כאלו הן אבן הפינה של תורת גלואה, לא רק מכיוון שתכונה זו גוררת מספר תוצאות שונות, אלא גם מכיוון שהרחבות גלואה מקיימות את המשפט היסודי של תורת גלואה.
תוצאה של אמיל ארטין מאפשרת לבנות הרחבת גלואה בקלות: עבור שדה  L, נסמן ב- G חבורה כלשהי של אוטומורפיזמים של  L. עבור  K שדה השבת של  G, מתקיים ש- L/K הרחבת גלואה.
כל הרחבת שדות ספרבילית אפשר להמשיך להרחבת גלואה, הנקראת סְגור גלואה של ההרחבה המקורית.
הגדרות שקולות

להרחבות גלואה יש מספר הגדרות שקולות:
ההרחבה L/K נורמלית וספרבילית.
L הוא שדה הפיצול של פולינום ספרבילי כלשהו מעל  K.
K הוא שדה השבת של L תחת חבורת אוטומורפיזמים כלשהי.
הסדר של חבורת גלואה של ההרחבה שווה לממד ההרחבה.
דוגמאות.

1. כל הרחבה ריבועית ספרבילית היא נורמלית, ולכן גלואה.
2. נסמן ב-  \alpha ={\sqrt[{4}]{2}} את השורש הרביעי של 2. השדה  L=\mathbb {Q} [\alpha ] אינו הרחבת גלואה של  \mathbb {Q} , משום שההרחבה אינה נורמלית:  \alpha  הוא שורש של הפולינום  x^{4}-2, שהוא אי-פריק (לפי קריטריון אייזנשטיין) אבל השורש  i\alpha  אינו שייך ל- K. לעומת זאת,  L הוא הרחבת גלואה של שדה הביניים  L_{0}=\mathbb {Q} [{\sqrt {2}}]. סגור גלואה של ההרחבה  L/\mathbb {Q}  מתקבל מצירוף כל השורשים של הפולינום המינימלי ל- \mathbb {Q} , ושווה משום כך ל-  K=\mathbb {Q} [\alpha ,i\alpha ,-\alpha ,-i\alpha ]=\mathbb {Q} [\alpha ,i]. זוהי הרחבה מממד 8, שחבורת גלואה שלה היא החבורה הדיהדרלית מאותו סדר.
הכללה להרחבות של חוגים

בתורת החוגים הקומוטטיביים, הרחבה  S של חוג  R, יחד עם חבורה  G של אוטומורפיזמים של  S, נקראת הרחבת גלואה של  R אם  S מודול פרויקטיבי מעל  R, תת-החוג האינווריאנטי תחת  G הוא  R, ולכל אידמפוטנט  e של  S פעולת  G נאמנה על  Se (כלומר לכל  \sigma \neq 1 קיים  x\in S כך ש- (\sigma (x)-x)e\neq 0). כמו בהרחבה של שדות, אם S הרחבת גלואה של R אז  S\otimes _{R}S\cong S\oplus \cdots \oplus S. התאמת גלואה מתאימה את תת-החבורות של G להרחבות הביניים הספרביליות, שאפשר לזהות את הצמצום של איבר ב-G אליהן מצמצום הפעולה שלו לכל מחובר ישר.
הרחבת שדות  K/F היא הרחבת גלואה של חוגים אם ורק אם היא הרחבת גלואה של שדות. באופן כללי יותר, כל הרחבת גלואה של שדה F היא מהצורה  S=K\times \cdots \times K כאשר  K/F היא הרחבת גלואה; S הוא הרחבת גלואה ביחס לחבורת אוטומורפיזמים הנוצרת על ידי שיכון אלכסוני של  \operatorname {Gal} (K/F) ופעולה טרנזיטיבית רגולרית על העותקים של  K. לדוגמה, אם  R תחום שלמות, הרחבת גלואה הנוצרת על ידי איבר אחד היא תמיד מהצורה  R[x]/\langle f(x)\rangle  כאשר הפולינום  f הוא פולינום מתוקן והדיסקרימיננטה שלו היא איבר הפיך של  R. בפרט, ההרחבה היחידה מדרגה 2 של חוג השלמים  \mathbb {Z}  היא  \mathbb {Z} \oplus \mathbb {Z} .
כריסטיאן אוגוסט השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג

כריסטיאן אוגוסט השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג (בגרמנית: Christian August II von Schleswig-Holstein-Sonderburg-Augustenburg;‏ 19 ביולי 1798 - 11 במרץ 1869) היה סבה של אוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה.
ביוגרפיה

פרידריך נולד ב-19 ביולי 1798 בקופנהגן, לפרידריך כריסטיאן השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג וללואיזה אוגוסטה, נסיכת דנמרק, בתם של כריסטיאן השביעי, מלך דנמרק וקרוליין מתילדה, נסיכת בריטניה.
בשנת 1814 מת אביו פרידריך כריסטיאן השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג, וכריסטיאן אוגוסט ירש את תאריו ונחלותיו. ב-18 בספטמבר 1820 התחתן כריסטיאן אוגוסט עם לואיזה סופיה פון דנסקאולד-סמסו, בתם של כריסטיאן קונרד, רוזן דנסקאולד-סמסו ויוהנה קאס אף מור, ממנה נולדו לו 7 ילדים.
משפחתו של כריסטיאן אוגוסט הייתה מיוחסת למשפחת המלוכה הדנית, אולם הדנים העדיפו את כריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג בתור היורש הנבחר לכתר המלוכה. מאידך, בשלזוויג-הולשטיין הגרמנית הוכרה תביעתו של פרידריך, משום שנהג בהם החוק הסאלי. בשנת 1848 פרצה מלחמת שלזוויג הראשונה, שבה קיבל כריסטיאן אוגוסט תמיכה מפרוסיה וממדינות הקונפדרציה הגרמנית, אולם בשנת 1851 חתמה פרוסיה על הסכם שלום עם דנמרק, ומיד לאחר מכן כבשו הדנים את הדוכסויות.
ב-8 במאי 1852 נחתם חוזה לונדון, שעל פיו נבחר כריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג להיות היורש בכוח לכתר לאחר פרדריק השביעי, מלך דנמרק, ובנוסף נקבע פיצוי כספי לכריסטיאן אוגוסט, בתמורה לוויתור על תביעותיו לשליטה בדוכסויות. אולם, בנו פרידריך והלאומנים הגרמנים טענו שהוא לא היה יכול לוותר על טענתו לדוכסויות, ופרידריך הפך לסמל תנועת העצמאות הלאומית הגרמנית בשלזוויג-הולשטיין.
בנובמבר 1863 מת פרדריק השביעי, מלך דנמרק, ובנו פרידריך תבע את השלטון בדוכסויות שלזוויג-הולשטיין. טענתו של פרידריך התבססה על החוק הסאלי, אולם הדנים דחו אותה וכריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק חתם תחת לחץ על חוקה, שהשאירה את שלזוויג תחת שלטון דני.
אוטו פון ביסמרק השתמש בסיבוך הפוליטי שנוצר, ופתח במלחמה יחד עם האימפריה האוסטרית, על מנת לכבוש את שלזוויג-הולשטיין. עד מהרה נכבשו הדוכסויות מידי הדנים, ופרידריך התקבל בתשואות בכניסתו לקיל. בהסכם וינה (אוקטובר 1864), סופחו הדוכסויות לפרוסיה ולאוסטריה, ופרוסיה אשר לא נטתה לאפשר את הקמתה של מדינה גרמנית חדשה, הטילה על פרידריך תנאים שלא אפשרו לו לקבל את השלטון בדוכסות. עד מהרה התגלע סכסוך בין אוסטריה לפרוסיה, ובשנת 1866 פרצה מלחמת אוסטריה–פרוסיה שהסתיימה בניצחון פרוסי, ובשלום פראג, אשר סיים את המלחמה, סופחו הדוכסויות לממלכת פרוסיה.
ב-11 במרץ 1869 מת כריסטיאן אוגוסט, ובנו פרידריך השמיני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג ירש את תאריו.
משפחתו

ב-18 בספטמבר 1820 התחתן כריסטיאן אוגוסט עם לואיזה סופיה פון דנסקאולד-סמסו, בתם של כריסטיאן קונרד, רוזן דנסקאולד-סמסו ויוהנה קאס אף מור, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
אלכסנדר, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג (1821–1823)
לואיזה אוגוסטה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג (1823–1872)
קרולינה אמליה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג (1826–1901)
וילהלמינה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג (1828–1829)
פרידריך השמיני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג (1829–1880), התחתן עם אדלהייד, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג
כריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין (1831–1917), התחתן עם הלנה, נסיכת הממלכה המאוחדת
הנרייטה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג (1833–1917), התחתנה עם פרידריך פון אסמרך
לואיזה סופיה אף דנסקאולד-סמסו

לואיזה סופיה אף דנסקאולד-סמסו (בדנית: Louise Sophie af Danneskiold-Samsøe;‏ 22 בספטמבר 1796 - 11 במרץ 1867), הייתה סבתה של אוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה.
ביוגרפיה

לואיזה סופיה נולדה ב-22 בספטמבר 1796 בגיסלפלד, לכריסטיאן קונרד, רוזן דנסקאולד-סמסו וליוהנה קאס אף מור, בתם של האדמירל פרדריק כריסטיאן קאס ואדלה סופיה קאס אף שפארה. מצד אביה הייתה לואיזה סופיה נצר לכריסטיאן גילדלווה, בנו הלא חוקי של פרדריק החמישי, מלך דנמרק.
ב-18 בספטמבר 1820 התחתנה לואיזה סופיה עם כריסטיאן אוגוסט השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג, ממנו נולדו לה 7 ילדים.
בשנת 1848 פרצה מלחמת שלזוויג הראשונה, שבה תפס בעלה כריסטיאן אוגוסט את דוכסויות שלזוויג-הולשטיין, בתמיכה מפרוסיה וממדינות הקונפדרציה הגרמנית, אולם בשנת 1851 חתמה פרוסיה על הסכם שלום עם דנמרק, ומיד לאחר מכן כבשו הדנים את הדוכסויות.
ב-8 במאי 1852 נחתם חוזה לונדון, שעל פיו נבחר כריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג להיות היורש בכוח לכתר לאחר פרדריק השביעי, מלך דנמרק, ובנוסף נקבע פיצוי כספי לבעלה כריסטיאן אוגוסט, בתמורה לוויתור על תביעותיו לשליטה בדוכסויות. אולם, בנה פרידריך והלאומנים הגרמנים טענו שהוא לא היה יכול לוותר על טענתו לדוכסויות, ופרידריך הפך לסמל תנועת העצמאות הלאומית הגרמנית בשלזוויג-הולשטיין.
בנובמבר 1863 מת פרדריק השביעי, מלך דנמרק, ובנה פרידריך תבע את השלטון בדוכסויות שלזוויג-הולשטיין. טענתו של פרידריך התבססה על החוק הסאלי, אולם הדנים דחו אותה וכריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק חתם תחת לחץ על חוקה, שהשאירה את שלזוויג תחת שלטון דני.
אוטו פון ביסמרק השתמש בסיבוך הפוליטי שנוצר, ופתח במלחמה יחד עם האימפריה האוסטרית, על מנת לכבוש את שלזוויג-הולשטיין. עד מהרה נכבשו הדוכסויות מידי הדנים, ופרידריך התקבל בתשואות בכניסתו לקיל. בהסכם וינה (אוקטובר 1864), סופחו הדוכסויות לפרוסיה ולאוסטריה, ופרוסיה אשר לא נטתה לאפשר את הקמתה של מדינה גרמנית חדשה, הטילה על פרידריך תנאים שלא אפשרו לו לקבל את השלטון בדוכסות. עד מהרה התגלע סכסוך בין אוסטריה לפרוסיה, ובשנת 1866 פרצה מלחמת אוסטריה–פרוסיה שהסתיימה בניצחון פרוסי, ובשלום פראג, אשר סיים את המלחמה, סופחו הדוכסויות לממלכת פרוסיה.
ב-11 במרץ 1867 מתה לואיזה סופיה, והיא בת 70 שנים.
משפחתה

ב-18 בספטמבר 1820 התחתנה לואיזה סופיה עם כריסטיאן אוגוסט השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג, ממנו נולדו לה 7 ילדים:
אלכסנדר, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג (1821–1823)
לואיזה אוגוסטה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג (1823–1872)
קרולינה אמליה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג (1826–1901)
וילהלמינה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג (1828–1829)
פרידריך השמיני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג (1829–1880), התחתן עם אדלהייד, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג
כריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין (1831–1917), התחתן עם הלנה, נסיכת הממלכה המאוחדת
הנרייטה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג (1833–1917), התחתנה עם יוהאן פרידריך פון אזמארך
פרידריך השמיני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג

פרידריך השמיני כריסטיאן אוגוסט, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג (בגרמנית: Friedrich VIII Christian August von Schleswig-Holstein-Sonderburg-Augustenburg;‏ 6 ביולי 1829 – 14 בינואר 1880) היה דוכס שלזוויג-הולשטיין בין השנים 1863–1880 בחסות פרוסית, ואביה של אוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה.