הנס רייכנבאך
קריירה אקדמית

רייכנבאך קיבל תואר בפילוסופיה מאוניברסיטת ארלנגן (אנ') בשנת 1915 ועבודת הדוקטורט שלו על תורת ההסתברות, שכותרתה "Der Begriff der Wahrscheinlichkeit für die mathematische Darstellung der Wirklichkeit" ("מושג ההסתברות לייצוג מתמטי של המציאות") ובפיקוחם של פאול הנזל (אנ') ומקס נתר (אנ'), יצאה לאור בשנת 1916. רייכנבאך שירת במהלך מלחמת העולם הראשונה בחזית הרוסית, בחיל הקשר של הצבא הגרמני. בשנת 1917 הוצא משירות פעיל, עקב מחלה, וחזר לברלין. בזמן עבודתו כפיזיקאי ומהנדס, רייכנבאך השתתף בהרצאותיו של אלברט איינשטיין על תורת היחסות בברלין בין השנים 1917 ל-1920.
בשנת 1920 החל רייכנבאך ללמד באוניברסיטת שטוטגרט בתור פריבט-דוצנט. באותה שנה, הוא פרסם את ספרו הראשון (שהתקבל בתור ההביליטציה שלו בפיזיקה באוניברסיטת שטוטגרט) על ההשלכות הפילוסופיות של תורת היחסות, "תורת היחסות וידע אפריורי" ("Relativitätstheorie und Erkenntnis Apriori"), אשר מתח ביקורת על המושג הקנטיאני של "אפריורי סינתטי". לאחר מכן הוא פרסם את "אקסיומטיזציה של תורת היחסות" (1924), "מקופרניקוס לאיינשטיין" (1927) ו"הפילוסופיה של החלל והזמן" (1928), האחרון המציין את ההשקפה של הפוזיטיביזם הלוגי על תורת היחסות.
רייכנבאך מבחין בין אקסיומות של חיבור ושל קואורדינציה. אקסיומות של חיבור הן אותם חוקים מדעיים המציינים יחסים ספציפיים בין דברים פיזיקליים ספציפיים, כמו משוואות מקסוול. הם מתארים חוקים אמפיריים. אקסיומות של קואורדינציה הם אותם חוקים המתארים את כל הדברים והם אפריורי, כמו גאומטריה אוקלידית והם "כללים כלליים שלפיהם מתקיימים הקשרים". לדוגמה, אקסיומות החיבור של משוואות כבידה מבוססות על אקסיומות הקואורדינציה של אריתמטיקה.
הבחנה נוספת שלו הייתה בין 'הקשר הגילוי' ל'הקשר של הצדקה'. הדרך שבה מדענים מעלים רעיונות לא תמיד זהה לדרך שבה הם מצדיקים אותם, וכך כמושאי מחקר נפרדים רייכנבאך הבחין ביניהם.
ב-1926, בעזרתם של אלברט איינשטיין, מקס פלאנק ומקס פון לאואה, הפך רייכנבאך לעוזר פרופסור במחלקה לפיזיקה של אוניברסיטת ברלין. הוא זכה לתשומת לב בשיטות ההוראה שלו, מכיוון שהיה קל לפנות אליו והקורסים שלו היו פתוחים לדיון ולוויכוח. זה היה מאוד חריג בזמנו, אם כי הנוהג כיום הוא נוהג נפוץ.
ב-1928 ייסד רייכנבאך את מה שכונה "חוג ברלין (אנ')" (בגרמנית: Die Gesellschaft für empirische Philosophie; "חברה לפילוסופיה אמפירית"). בין חבריה היו קרל המפל, ריכרד פון מיזס, דויד הילברט וקורט גרלינג (אנ'). המניפסט של החוג הווינאי מפרט 30 מפרסומי רייכנבאך בביבליוגרפיה של מחברים קרובים. בשנת 1930 הוא ורודולף קרנפ החלו לערוך את כתב העת "Erkenntnis (אנ')".
כאשר אדולף היטלר הפך לקנצלר גרמניה בשנת 1933, רייכנבאך פוטר מיד ממינויו באוניברסיטת ברלין תחת מה שנקרא "חוקי הגזע" של הממשלה בשל מוצאו היהודי. אביו היהודי של רייכנבאך התנצר, ואימו הייתה פרוטסטנטית גרמנייה, אך בכל זאת סבל מבעיות. לאחר מכן היגר לטורקיה, שם עמד בראש המחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת איסטנבול. הוא יזם סמינרים וקורסים בין-תחומיים בנושאים מדעיים, ובשנת 1935 פרסם את "תורת ההסתברות".
בשנת 1938, בעזרתו של צ'ארלס ו. מוריס (אנ'), עבר רייכנבאך לארצות הברית כדי לקבל פרופסורה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA) במחלקה לפילוסופיה. רייכנבאך סייע למצב את המחלקה ב-UCLA כמחלקה מובילה לפילוסופיה בארצות הברית בתקופה שלאחר המלחמה. קרל המפל, הילרי פטנאם, ווסלי סלמון (אנ') היו אולי תלמידיו הבולטים ביותר. במהלך שהותו שם, הוא פרסם כמה מספריו הבולטים ביותר, כולל "יסודות פילוסופיים של מכניקת הקוונטים" ב-1944, "אלמנטים של היגיון סימבולי" ב-1947 ו"עלייתה של הפילוסופיה המדעית" (ספרו הפופולרי ביותר) ב-1951.
רייכנבאך מת במפתיע מהתקף לב ב-9 באפריל 1953. הוא התגורר באותה תקופה בלוס אנג'לס, ועבד על בעיות בפילוסופיה של הזמן ועל טבעם של חוקים מדעיים. כחלק מכך הוא הציע מודל בן שלושה חלקים של זמן בשפה, הכולל זמן דיבור, זמן אירוע וזמן התייחסות, המשמש את הבלשנים מאז לתיאור זמנים. עבודה זו הניבה שני ספרים שפורסמו לאחר מותו: "כיוון הזמן" ו"טענות נומולוגיות ופעולות קבילות".