כלא ניוגייט
החיים בכלא

מימיו הראשונים אכלס הכלא סוגים שונים של פושעים: חלקם ביצעו מעשי פשע קלים יחסית, כגון גנבה, פריצה לבתים או שוד, בעוד אחרים ביצעו פשעים חמורים כגון אונס ורצח. מספר האסירים בניוגייט עבור סוגים מסוימים של פשעים עלה וירד בהתאם לחששות הציבור בתקופות שונות. כך, למשל, לקראת סוף תקופת שלטונו של אדוארד הראשון (תחילת המאה ה-14), הייתה עלייה במקרי שוד ברחובות. כתוצאה מכך העונש על שליפת פגיון היה מאסר 15 ימים בניוגייט, ופציעתו של אדם גררה 40 ימים בכלא.
עם הגיעם לניוגייט נכבלו האסירים בשלשלאות והובלו אל הצינוק המתאים לפשע שביצעו. אלו שנידונו למוות מוקמו במרתף מתחת למגורי השומרים שהיה למעשה ביוב פתוח משובץ בשלשלאות. עבריינים אחרים הופרדו לאגפים שונים לפושעים ולבעלי חוב. תאי הצינוק היו מלוכלכים, חשוכים ובמצב כה גרוע עד כי רופאים נמנעו מלהיכנס אליהם. התנאים לא השתפרו במשך זמן רב. אסירים אשר היו יכולים להרשות לעצמם לרכוש משקאות אלכוהוליים נשארו שיכורים באופן קבוע. היו כינים בכל מקום והסוהרים השאירו את האסירים לרעוב כשהם כבולים אל הקיר. במקום התפתחה אגדה על "הכלב השחור", מעין רוח כחושה אשר סימלה את היחס האלים והאכזרי אל האסירים. בין השנים 1315 ו-1316 בדק חוקר מקרי המוות 62 מקרי מוות בניוגייט.
על פי חוק מימי הביניים נוהל הכלא על ידי שני שריפים שנבחרו מדי שנה. שני אלה השכירו את הניהול השוטף לסוהרים פרטיים תמורת תשלום. סוהרים אלו היו רשאים לגבות תשלום ישירות מן האסירים, מה שהפך את התפקיד לאחד הרווחיים ביותר בלונדון. באופן בלתי נמנע סיפקה מערכת זו תמריצים עבור השומרים להפגין אכזריות כלפי האסירים ולגבות מהם תשלום על כל דבר, החל מעל עצם הכניסה לכלא ועל כבילתם ושחרורם משלשלאות. לעיתים קרובות החלו הסוהרים להעניש אסירים עוד לפני שגזר דינם נכנס לתוקף. השומרים, אשר הכנסתם הייתה מבוססת חלקית על סחיטת האסירים, דרשו מהם כסף תמורת מזון, מצעים ושחרור מהאזיקים, ואף עינו אסירים תמורת כסף נוסף.
אפשר לקבל אינדיקציה לתנאים בכלא מרשימת הדברים אותם אסור היה לסוהרים לעשות: אסור היה להם לקחת נדבות המיועדות לאסירים, למנוע מכירת מזון, לגבות תשלום מופרז עבור מיטות, או לדרוש כסף עבור הבאת האסירים לבית המשפט הסמוך. בשנת 1393 נוספה תקנה חדשה, שנועדה למנוע מהסוהרים לגבות תשלום עבור מנורות או מיטות.
בשנת 1431 החלו נציגי העירייה לדון במספר הצעות רפורמה. ההצעות כללו הפרדת האסירים שאינם צמיתים למגורים נפרדים לגברים ולנשים, תוך השארת שאר האסירים בתאים תת-קרקעיים. אסירים שהפגינו התנהגות טובה ולא הואשמו בפשע חמור היו רשאים להשתמש בבית התפילה ובחדר פנאי ללא עלות נוספת. בנוסף, בעלי חוב אשר לא היו חייבים סכומים גדולים מדי לא נדרשו להיות אזוקים. על הסוהרים נאסר למכור מזון, פחם, ונרות. הכלא היה אמור לעבור ביקורת שנתית, אולם לא ידוע אם בדיקות אלו אכן התבצעו בפועל. רפורמות נוספות ניסו להפחית את זמן ההמתנה בכלא עד למשלוח אל בית המשפט, אך ללא תוצאות ממשיות.
בכלא שוכנו אסירים ואסירות שהורשעו בפשעים או שהיו בעלי חוב, והיו אגפים נפרדים לגברים ולנשים. על אף שהאסירים חיו במגורים נפרדים, הם היו יכולים להיפגש ולהתערב באופן חופשי אלו עם אלו וגם עם מבקרים בכלא.
בכלא היו מחלקות שונות: מחלקת המאסטר (Master's) הייתה עבור אלו שהיו יכולים לשלם בעצמם עבור המזון והמגורים, והתנאים בה היו נוחים למדי. מחלקת פשוטי העם (Common's) הייתה עבור אלו שהיו עניים, והתנאים בה תוארו כ"גיהנום". מחלקה נפרדת הייתה עבור אסירים "מיוחדים". המלך השתמש בניוגייט לעיתים קרובות כמקום להחזיק בו כופרים, בוגדים ונתינים מרדניים שהובאו ללונדון למשפט.
בתחילת המאה ה-19 משך הכלא את תשומת לבה של פעילת זכויות האדם אליזבת פריי. היא דאגה במיוחד באשר לתנאים בהם הוחזקו בכלא נשים וילדיהן. לאחר שהציגה ראיות בנושא לבית הנבחרים שופרו התנאים במקום. ב-1858 נבנה מחדש פנים הכלא, ונוספו בו תאים אישיים.