stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חייקה קלינגר
הערות שוליים

↑  חייקה קלינגר, יומני 1943, מחברת I, עמוד 8, ארכיון מורשת D.2.211;  חיה קלינגר, דברים בוועד הפועל של ההסתדרות, 15.3.1944,  ארכיון מורשת C.53.1.24
↑  חייקה קלינגר, יומני 1943, מחברת III, עמ' 73.
↑  עדות קולקטיבית של חברי המחתרת ההונגרית, ארכיון מורשת A.655
↑  חייקה קלינגר, דברים בישיבה, ארכיון מורשת  D.1.1051
↑  יומני 1943, מחברת I, עמ' 7
↑  יומני 1943, מחברת I, עמ' 7
↑  טלי פרקש, הצדק נעשה: יומני גיבורת המרד מתפרסמים - בלי הצנזורה, באתר ynet, 24 באפריל 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311494705171  PLWABN: 9810624692105606  BnF: cb16686014t (data)  GND: 1026778948  ISNI: 0000 0003 8225 0136  LCCN: n2012017639  NKC: jo20221161802  VIAF: 264666894   WorldCat (עם VIAF): 264666894
ועדת הייקראפט

ועדת הייקראפט (באנגלית: Haycraft Commission of Inquiry) הייתה ועדת חקירה שהוקמה ביוזמת הבריטים ב-1921, בעקבות מאורעות תרפ"א, ומטרתה לחקור את הסיבות שהובילו למאורעות. בראש הוועדה עמד השופט סר תומאס הייקראפט, שעמד בראש בית המשפט העליון של ארץ ישראל שתוארו Chief Justice (במינוח העברי של אותם ימים "זקן השופטים").
מסקנות

בתום שמיעת העדויות של כל הצדדים פורסמו מסקנות הוועדה. הוועדה טענה כי ההתפרצות האלימה נגרמה מחשש אמיתי בקרב הערבים לפגיעה בפרנסתם וב"אופי הערבי" של ארץ ישראל, במיוחד לנוכח עליית היהודים וה"השתלטות" על האדמות. הוועדה ציינה כי הערבים חששו גם מהשפעתם של צעירים קומוניסטיים. המסקנות העיקריות היו שהאלימות הערבית תימשך כל עוד הבריטים ימשיכו לעודד עלייה יהודית ויישוב יהודי באמצעות אישורי עלייה. מסקנות אלו חיזקו את הקיצוניים הערבים, ובמקביל פורסמו מאמרים בעיתונות הערבית נגד העלייה היהודית, במיוחד הקומוניסטית, שמסכנים את האינטרסים הבריטיים באזור. הדו"ח גם מתח ביקורת על מנהיגי "ועד הצירים" שנתנו פרשנות קיצונית לכתב המנדט, בניגוד לפרשנות הממשלה הבריטית. בסיום הדו"ח נאמר כי יש להסביר למהגרים, כולל היהודים, על הצורך בעמדה מתונה כלפי הערבים, ואילו נכבדי הערבים צריכים להבהיר את הצורך להפסיק את מעשי הרצח, שוד, כפייה וביזה. מסקנות הוועדה הובילו לפרסום הספר הלבן הראשון, ושם הציע הרברט סמואל להקים "מועצה מחוקקת" שבה ישבו יהודים, ערבים ובריטים. היהודים  הסכימו אולם הרעיון נדחה על ידי הערבים.
אוסף ועדת החקירה לעניין מאורעות תרפ"א שמור במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
הערות שוליים

↑  אוסף ועדת החקירה לעניין מאורעות תרפ"א בספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007387985805171
צעירי מזרחי

צעירי מזרחי היה ארגון של צעירים חברי המזרחי שנוסד בפולין בשנת 1918.
ארגון צעירי מזרחי קם בלודז' ביוזמת יצחק רבקינדר עבור צעירים-דתיים שלא מצאו מקום במסגרות התנועה הציונית, וחשו התמרמרות כלפי מנהיגות "המזרחי", שפעילותה התרכזה בשדה הפוליטי, בעוד שהם שאפו לעלייה לארץ ישראל.
כינוס היסוד של צעירי מזרחי התקיים בלודז' בי"ח-י"ט אייר תרע"ח (1918). בכינוס השתתפו בין השאר, הרב יהודה ליב זלוטניק, אברהם מברך, חיים וולנר ולוי יונגסטר. בכינוס הוחלט למנות שנים עשר "נציבים" אשר כל אחד מהם ינהל בהתנדבות במשך חודש בשנה את העבודה הארגונית של צעירי מזרחי בלודז'. אגודות מקומיות של צעירי מזרחי הוקמו ברחבי פולין. הראשון שבהם הוקם בשדליץ עוד לפני הכינוס בלודז', על ידי הרב קלמן אליעזר פרנקל. בהמשך הוקמו אגודות בקרקוב, זוויירצ'ה, סוסנוביץ, בנדין, צ'נסטוחובה וורשה. כן הצטרפו אגודות "תבונה" לצעירי המזרחי. צעירי מזרחי היו לארגון ארצי בוועידת אנשי אמונים בוורשה בי"ז טבת תרפ"א, בה הוחלט על ייסוד ועד מרכזי זמני של צעירי מזרחי בפולין, שמושבו בוורשה. בוועד היו חברים: אברהם מברך, כתריאל פישל טכורש, לוי יונסטר, שמואל חיים לנדוי, פנחס נייהויז, אלימלך נייפלד, יעקב לסלוי, אריה פריד ויחזקאל בנט
הוחלט אז לייסד בכל עיירה קבוצת חלוצים של צעירי מזרחי כהכנה לעלייה, להשקיע בעידוד לימוד תורה וכן לפרסם קבצים ספרותיים שיעסקו בענייני צעירי המזרחי, ולכן הקימו הוצאת ספרים עצמאית. יהושע חנא רבניצקי
פרסם ספרון בהוצאה זו.
הערות שוליים

↑  הרב קלמן אליעזר פרנקל, צעירי מזרחי בפולין, בתוך ספר הציונות הדתית, כרך ב', עמודים 260-261
↑  בריעף דו א שוועסטער : < צעהן בריעף איבער דערציהונג > י"ח רבניצקי : איבערגעזצט אויף יודיש פון הרב יהודה ליב זלאטניק, מוציא לאור : קופת רבי עקיבא ביי דער ארגאניזאציע מזרחי אין פוילען, תרע"?, (22 עמודים).
ערך זה הוא קצרמרבנושא ציונות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
עימאד

| --- | --- |

 מידע בסיסי
 ייעוד:  טיל קרקע קרקע לטווח בינוני
 ארץ ייצור:  איראן איראן
 יצרן:  משמרות המהפכה האסלאמית
 משתמשים:  חיל האוויר והחלל של משמרות המהפכה האסלאמית
 מאפיינים כלליים
 הנעה:  דלק נוזלי
 ממדים
 קוטר:  1.25 מטר
 ביצועים
 טווח:  1,700–2,500 ק"מ
 דיוק:  50 מטר CEP
 ראש קרב והנחיה
 ראש קרבי:  750 ק"ג
עימאד (בפרסית: عماد, משמעות: עמוד) הוא טיל בליסטי לטווח בינוני המונע בדלק נוזלי, תוצרת משרד ההגנה האיראני. לטיל טווח הנאמד בכ-2,500 ק"מ. הטיל הוצג לראשונה ב-11 באוקטובר 2015 על ידי שר ההגנה האיראני חוסיין דהקאן. הטיל נכנס לשירות מבצעי בשנת 2016[דרוש מקור] ומשמש את יחידת הטילים של חיל האוויר של משמרות המהפכה.
טיל העימאד מסוגל לשאת ראש קרב של 750 ק"ג ואף ראש קרב גרעיני. מכיל אמצעי ניווט והנחיה משופרים ההופכים אותו לטיל לטווח הבינוני הראשון באיראן בעל יכולת פגיעה מדויקת של כ-50 מטר. זאת בניגוד לטילי השיהאב בעלי טווח דומה אך לעומתו דיוק של כ-2,000 מטרים. הוא עושה זאת באמצעות יכולת תמרון הנמצאת בקצהו הקוני. יכולת תמרון זו גם מהווה מנגנון להתמודדות מול מערכות הגנה אוויריות ונגד טילים.
אנטוני קורדסמן, חוקר במרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים בוושינגטון, כתב מאמר הנוגע לטיל, בו ציין כי הוא מעריך שהטיל הוא גרסה של טיל השיהאב-3.
בדצמבר 2015, פורסם בעיתון וול סטריט ג'ורנל כי ארצות הברית צפוי להטיל סנקציות על איראן בטענה שהפרה את החלטה 1929 של מועצת הביטחון של האו"ם משנת 2010, כשביצעה ניסוי בטיל הבליסטי. מדובר בסנקציות הראשונות שיוטלו על איראן לאחר הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית.
שימוש מבצעי

איראן ביצעה שימוש בטיל זה במהלך המתקפה על ישראל באפריל 2024.
שרידים של טילים מסוג זה נמצאו לאחר המתקפה, בשטחים פתוחים באזור העיר ערד.[דרוש מקור][מפני ש...]
ראו גם

סג'יל (טיל)
שיהאב-3
הערות שוליים

↑  Iran tests new precision-guided ballistic missile, רויטרס 11 באוקטובר 2015
↑  "The latest intermediate-range ballistic missiles Iran called "Emad" was tested", farsnews.ir
↑  "Successful test of the Emad missile", www.seratnews.ir
↑  Center For Strategic & International Studies
↑  הסכם הגרעין בסכנה: ארה"ב מתכננת סנקציות חדשות על איראן, באתר ynet, 31 בדצמבר 2015
↑  ניצן סדן, טילים גרועים, פוליטיקה רעה: כך כשלה המתקפה האיראנית, באתר כלכליסט, 20 באפריל 2024
↑  אילנה קוריאל, המטיילים נדהמו: טיל ענק מהמתקפה האיראנית אותר באזור ערד | התיעוד, גם מרחפן, באתר ynet, 24 באפריל 2024
ישראל ברוך

ישראל ברוך
ישראל ברוך (נולד ב-13 באוגוסט 1960) הוא מאמן כדורסל ישראלי המאמן כיום במחלקות הנוער של הפועל עומר הפועל באר שבע. עלה עם קבוצתו לליגות בכירות יותר, שלוש פעמים ברציפות. כיום מאמן את קבוצת מכבי דימונה מליגה א'.
ביוגרפיה

בשנת 1995 שימש כעוזר מאמן של פיני גרשון בנבחרת צה"ל בכדורסל, ובמקביל שימש כעוזר מאמן של אלי קנטי במכבי רמת גן. בעונת 1995/1996 שימש כעוזר מאמן של קנטי בגבעת שמואל. בעונת 1996/1997 אימן במכבי אשדוד.
בין השנים 1994–1996 אימן את קבוצת הנוער של הפועל אשכול איתה עלה לליגת הנוער הבכירה דאז (ליגה לאומית), שמה של הקבוצה יצא למרחוק ושחקנים מכל רחבי הדרום הגיעו לשחק בקבוצה.
בין השנים 1998–2001 אימן את הפועל בארי, ובמקביל את קבוצות הנוער של ביתר באר שבע. בין הישגיו בהפועל בארי – העפלה לליגה הארצית, ובאותן שנים העפיל עם קבוצת הנוער של ביתר באר שבע לליגה הלאומית. בעונת 2001/2002 אימן את קבוצת הבוגרים של ביתר באר שבע.
בעונת 2002/2003 היה שותף להקמתה של מחדש הפועל באר שבע, ואימן אותה עד שנת 2007, כשפשטה רגל פעם נוספת. בעונת 2012/2013 שוב היה שותף להקמתה של הקבוצה מחדש, יחד עם כפיר ארזי (א.א. ארזי), ואימן אותה. מאז הוקמה עלתה הקבוצה שלוש ליגות ברציפות, עונה אחר עונה, באימונו של ברוך.
משנת 1995 משמש כמאמן נבחרות ישראל הצעירות.
בשנת 1998 יזם והתחיל את פרויקט הכדורסל בבית הספר מקיף ג' בבאר שבע, ומשמש כמנהל הפרויקט. בין הישגיו עם נבחרת הנוער של המקיף - העפלה לרבע הגמר ולליגת העל לתיכונים.
בעונת 2020/2021 אימן ברוך את קבוצת הנוער המחוזית של הפועל עומר, תחת חסות של הפועל באר שבע, איתה עלה בסופו של דבר לליגת הנוער ארצית, אך ויתר על המשכת אימונה עקב עומס נסיעות.
נכון לעונת 2021/2022 מאמן ברוך את קבוצת הנוער מחוזית של הפועל באר שבע.
הערות שוליים

↑  חוזרים למקום הראשון, אתר הפועל באר שבע, 2 בפברואר 2015
↑  ישראל ברוך, באתר "מנהלת הליגה"
↑  שלומי פרי, ישראל ברוך חוזר לאמן נוער, באתר "ספסל", 24 ביולי 2008
יעקב תלמוד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 בדצמבר 1885 י' בטבת ה'תרמ"ו ורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  7 באוקטובר 1963 (בגיל 77) י"ט בתשרי ה'תשכ"ד תל אביב-יפו, ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 
יעקב דב תלמוד (י' בטבת ה'תרמ"ו, 18 בדצמבר 1885[דרוש מקור: במקורות אחרים מופיע בהפרש של שנה] – י"ט בתשרי ה'תשכ"ד, 7 באוקטובר 1963[דרוש מקור: במקורות אחרים מופיע בהפרש של כמה שנים]) היה מלחין חסידי פולני-ישראלי, חסיד גור ומלחין החצר של חסידות זו.
ביוגרפיה

נולד בוורשה לעקיבא בן חיים תלמוד, וליענטא (יטה) לבית שפרן, משפחה של חסידי גור. אביו היה סוחר עצים ותלמיד חכם שנפטר כשהיה צעיר. משיכתו לנגינה הביאה אותו להקשיב בחשאי למקהלת בית הכנסת שבעירו, וכשנתפס מקשיב להם מאחורי הקיר צורף למקהלה ושם התגלה כישרונו המוזיקלי.[דרוש מקור]
התחתן עם דבורה בת שמואל יצחק הלוי פרום בשנת תרע"א בוורשה. לפרנסתו הוא עסק במסחר והיה מעורב גם בעסקנות ציבורית ביהדות החרדית של פולין. במסגרת פעילותו התמנה לציר פולין בוועידה הראשונה של אגודת ישראל שהתקיימה בפרנקפורט, וביקר מספר פעמים בישראל. בשנת תרצ"ג עלה עם משפחתו לישראל. בישראל החליף משרות ועבודות שונות. תחילה ניסה לפתוח מסעדה (שנקראה "אגודת ישראל"), מכבסה, ולבסוף התקבל לעבודה כמשגיח כשרות בבית החולים אסף הרופא.
תלמוד היה במשך שנים רבות מלחין ונגן החצר של חסידות גור, והלחין למעלה מ-1,000 ניגונים מסוגים שונים (נספרו 387 ניגונים לשמיעה בדיסקים)[דרוש מקור]. ניגונים אלו הם רובם ללא מילים, והם בנויים לפי כללים קבועים. את יצירותיו היה מחבר בעיקר פעמיים בשנה, לפני חג השבועות ולפני הימים הנוראים לטקסטים קבועים. במשך השנה היו הלחנים מותאמים לטקסטים נוספים מהתפילה ומזמירות שבת. יצירותיו זכו לפרסום גם מעבר לגבולות החסידות והן מוכרות כיום בקרב חלקים ניכרים מהציבור הדתי והחרדי.[דרוש מקור] החשיב עצמו כתלמידו של יעקב פראגר, מלחין החצר של חסידות אלכסנדר בשנים תרמ"ה–תר"ע, והתבטא ביידיש: 'איך בין יענקל'ס תלמיד'.
תלמוד התגורר בתל אביב. בימי חוליו הגיע האדמו"ר מגור לבקרו בבית החולים. נפטר בליל ד' של חול המועד סוכות תשכ"ד בגיל 78. בלווייתו השתתפו אלפים.
מיצירותיו שהתפרסמו מחוץ לחסידות: ישמחו במלכותך המושר בחסידות ויז'ניץ ("היום תאמצנו" תשי"ט), לא תבושי ("היום תאמצנו" תשכ"א), ניגון שמחה לאופרוף, מארש שיר המעלות ("לכה דודי" תשכ"א), כל מקדש, אני מאמין (קטע שלישי של "במוצאי מנוחה" תשט"ז), אמר ה' ליעקב.
משפחתו

ליעקב בער ודבורה תלמוד, היו ארבעה ילדים ששניים מהם נפטרו בצעירותם:
סָבְקָה (כשעלתה לארץ החליפו לה את השם לשפרה) אשת מנחם גרוספלד בן שלמה זלמן גרוספלד, ולהם שני ילדים גדעון ונעמי.
ד"ר חיים יצחק, היה כותב את התווים ליצירות אביו (אשתו צפורה קנר), ולהם שני ילדים דוד תלמוד ופרופ' אילן תלמוד מרצה באוניברסיטת חיפה.
שרה ציפה (נפטרה בילדותה בשנת 1914).
עקיבא (נפטר בצעירותו 1914).
לקריאה נוספת

יעקב תלמוד, רִקודי חסידים ישראליים, תל אביב: [הוצאה עצמית], 1956.
חיים תלמוד (עורך), מלחין לבית גור: הרב יעקב תלמוד ז"ל, קו ותו לדמותו, תל אביב: הוצאת ידידים, 1964. (אלבום במהדורה בת 300 עותקים שערך בנו)
ר' יעקב תלמוד: אמן הנגינה החסידית, רשימה (עם תמונתו), בתוך: חיים אדלר : החזן הראשי – אוטוביוגרפיה, עורך ראשי: נתן פלדמן, ירושלים: הוצאת צוף, 2022, עמ' 33
הערות שוליים

↑  יעקב מזור, השושלות החסידיות, הטקסטים שבפיהן וזמרתן, עמ' 24, באתר הפיוט והתפילה.
↑  משחק מילים ביידיש על פי ההגייה הפולנית שבה אין מבחינים בהגייה בין 'תלמוד' ל'תלמיד'
↑  על פי דיווחי העיתונות מאותם ימים
↑  יצא באלבום "כיסופים" של מרדכי בן-דוד.
↑  יצא בדיסק "מלוה מלכה" של דוד ורדיגר.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297046805171  ISNI: 0000 0003 9977 5617  LCCN: no2013002999  MusicBrainz: e7866426-60e0-4dae-8955-d5c186caa9d4  VIAF: 239703814   WorldCat (עם VIAF): 239703814
תהל קליין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1980 (בת 44 בערך) 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 עיסוק:  זמרת
 סוגה:  מוזיקה אלקטרונית, טריפ הופ
 כלי נגינה:  פסנתר
 
תהל קליין (נולדה ב-1980) היא זמרת-יוצרת, פסנתרנית ומוזיקאית ישראלית.
ביוגרפיה

קליין נולדה וגדלה בכרמיאל. היא נחשפה למוזיקה כבר בגיל צעיר, וחלומה בגיל בית ספר היה להיות זמרת אופרה. היא למדה כינור ואחר כך פסנתר ופיתוח קול קלאסי. עם מעבר משפחתה לכפר סבא הצטרפה ללהקת הנוער העירונית, "פידבק", ומאוחר יותר גם למקהלת, "לירון", בעיר. אחרי פרק זמן קצר של שנתיים, שבה המשפחה לכרמיאל וקליין, שהשלימה בגרות באופרה, מצאה את עצמה נמשכת יותר למוזיקה אלקטרונית וסגנון הטריפ הופ, ולאמנים מהז'אנר כמו ביורק ופורטיסהד.
בגיל 18 ניגשה קליין לבחינות ללהקה צבאית אך נכשלה, ועשתה שירות צבאי רגיל. לאחר השירות היא התקבלה לבית ספר למוזיקה רימון וניסתה להקים שם עם תלמידים נוספים הרכב בסגנון הטריפ הופ. לאחר שלא קיבלה תמיכה מסגל המורים בבית ספר היא עזבה וניסתה למצוא את דרכה המוזיקלית בתל אביב. שנתיים לאחר מכן, בגיל 26, פנה אליה מפיק שחיפש זמרת להרכב שלו והיא הצטרפה להרכב האלקטרוני, False Positive. ההרכב, שכלל מלבד קליין עוד 3 מוזיקאים, הוציא בשנת 2011 אלבום EP. קצר בן 6 קטעים. למרות שזכו להשמעות בתחנות ותוכניות שמשדרות מוזיקה אלטרנטיבית ואינדי, ההרכב לא החזיק מעמד זמן רב והתפרק. במקביל להתפרקות ההרכב חוותה קליין משבר אישי ואובדן של שני הוריה בפרק זמן של 4 שנים.
בתקופה של כמעט 6 שנים, מגיל 32 עד 38, עבדה קליין על אלבום הבכורה שלה, "Unfold", תוך שהיא מגייסת את התקציב למימון ההפקה באמצעות קמפיין מימון המונים ובעזרת השקעה של מפעל הפיס. האלבום שיצא בשנת 2018, כולל 11 שירים, עליו עבדו חמישה מפיקים שונים: מתן ספנסר, אורי רוסו, רועי אביטל, נועם הלפר וקליין עצמה. באלבום, שמוקדש להוריה, יש גם קטע, בו קליין הקליטה את אמה שלושה שבועות לפני שנפטרה - שיר ערש בספרדית שאמה נהגה לשיר לה בילדות - Blanca Ovejita La. את מופע השקת האלבום ערכה קליין בתיאטרון "תמונע", תוך שהיא עוטה על עצמה שמלת אוריגמי המוארת עם כמאה נורות לד בתוכה.
פעילות מוזיקלית נוספת

החל משנת 2017 קליין מנהלת את "יחצינו לאן", קהילת המוזיקאים העצמאיים בישראל - קהילה לשיתוף ידע בנושא קידום הקריירה המוזיקלית, המונה אלפי מוזיקאים ואנשי תעשייה בישראל.
בנוסף, היא אחראית תחום המלגות ברימון לרבות פעילות המלגאים בקהילה. אחראית על פיתוח קהילת יוצאי רימון וקהילות בית ספריות.
דיסקוגרפיה

Unfold (2018)
דיסקוגרפיה > אלבומים נוספים בהם השתתפה

False Positive - EP (2011)
הערות שוליים

↑  תכירו את תהל קליין וההרכב False Positive, באתר BPM
↑  דף האי.פי False Positive, באתר bandcamp
↑  יובל אראל‏, False Positive בהחלט חיובי, בבלוג של יובל אראל, מגזין מוזיקה ותרבות, 1 בנובמבר 2011
↑  דף יחצ של האלבום הבכורה של תהל קליין Unfold, באתר לינקטון
↑  רז ישראלי, אור-קולי: השמלה שמציגה את המוזיקה, באתר ישראל היום, 29 באוקטובר 2018
↑  רפי ברבירו, פסקול מלחמה: כך השפיעה "חרבות ברזל" על המוזיקה הישראלית, באתר חדשות 13, 17 בדצמבר 2023
↑  דף אודות תהל קליין, באתר בית ספר למוזיקה רימון
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקאים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תאמרת עמנואל

תאמרת עמנואל
תאמרת עמנואל (בגעז: ታምራት አማኑኤል, תעתיק: תאמרת אמנואל; 1888 לערך - ט"ו בטבת תשכ"ד, 31 בדצמבר 1963) היה איש ציבור ישראלי יהודי-אתיופי, פרופסור, רב ומשכיל. אחד מהאישים הבולטים ביותר שצמחו מקרב קהילת ביתא ישראל בעת החדשה מכונה לעיתים "מבשר התחייה". אחד האישים החשובים ביותר שתרמו לתחיית ביתא ישראל.
חייו > 1888 - 1921

עמנואל נולד ב-1888 בכפר אזזו הסמוך לעיר גונדר, לאביו דווית ולאמו טרונש. כפר הולדתו של עמנואל התנצר לפני הולדתו ועל כן השתייך לפלאשמורה, וכך גם אביו; אמו מתוארת לחלופין כ"אצילה קופטית" או כפלאשמורה. עמנואל עצמו למד בבית הספר של המיסיון האוונגליסטי השוודי (אנ') באריתריאה האיטלקית באותם זמנים. בגיל 16 פגש עמנואל את ד"ר יעקב פייטלוביץ' ועמנואל הצטרף אליו ושניהם נסעו לפריז בירת צרפת. כאשר הגיעו לפריז עמנואל נשלח ללמוד בבית ספר למורים של ארגון "כל ישראל חברים" בפריז, והוא החל ללמוד בשנת 1904. ארבע שנים לאחר מכן, ב-1908, כאשר היה בן 20, נשלח על ידי פייטלוביץ' לבית המדרש לרבנים בפירנצה שבאיטליה (Collegio Rabbinico Italiano) תחת עינם הפקוחה של הרב ד"ר שמואל צבי מרגליות והרב צבי פרץ חיות. ד"ר יעקב פייטלוביץ' כתב ב-1908: ”הצעיר הזה יהיה כלי יקר לתחיית היהדות בחבש”. בשנת 1915 ניתנה לעמנואל תעודת המשכיל,[דרושה הבהרה] ובכך הפך למשכיל, רב, שוחט ופרופסור. עמנואל לימד באותה מכללה כ-16 שנים וב-1920  כאשר היה בגיל 32 הוא נסע יחד עם פייטלוביץ' לאתיופיה.
חייו > 1921 - 1936

לאחר כשנה וחצי באתיופיה עזבו תאמרת ופייטלוביץ' את אתיופיה לארץ ישראל וחיו בה בין אוגוסט 1921 - אפריל 1923 עד ששבו לאתיופיה. כאשר חזרו לאתיופיה פייטלוביץ' הקים בית ספר יהודי להכשרת מורים ותלמידו תאמרת מונה למנהל בית הספר ששימש גם כמרכז קהילתי לכלל יהודי אדיס אבבה גם אלו שאינם נמנים עם הקהילה הגיעו למקום זה. בשנים שלאחר מכן לתאמרת הוצעו משרות רבות בייחוד ממדינות אירופאיות כאוסטריה וצרפת שביקשו שישמש כשגריר, אך תאמרת סירב והמשיך בפועלו. אחד מיזמותיו היו תרגום המצהף קדוס משפת הגעז, שחדלה לשמש כלשון דיבור, לשפה האמהרית הנפוצה. תאמרת נהפך למנהיג בקהילת יהודי אדיס אבבה שהחלה לגדול בגלל ההגירה היהודית מהכפרים בצפון אתיופיה אליה. ב-8 בינואר 1924 התכנסו מנהיגי ביתא ישראל והקימו באופן רשמי את הקהילה היהודית באדיס אבבה וב-15 בינואר אותה השנה המנהיגים חתמו על מסמך מכונן שהקים את הקהילה באופן רשמי, עשר שנים לאחר מכן העדות היהודיות השונות בעיר שלא היו מקרב ביתא ישראל הצטרפו אל הקהילה המקומית.
תאמרת ראה את עצמו לא רק כיהודי-אתיופי, אלא כאתיופי נאמן למולדתו. בשנותיו באיטליה ראה בחלחלה את עליית הפשיזם. הוא היה ביחסים טובים עם הממשל האתיופי, אך גרם לתקרית דיפלומטית בין אתיופיה לאיטליה כאשר תרגם לאמהרית ופרסם מאמר אנטי-פשיסטי ב-1927. ייתכן שבעקבות כך הוכנס תאמרת לכלא למשך יומיים; בפקודת יורש העצר דאז ושליט הממלכה ראס טפרי (לימים הקיסר היילה סלאסי), בית הספר היהודי נסגר ליממה, כדי לרצות את האיטלקים ולהראות שה"עבריין" נענש. תאמרת היה גם נשיא "המועצה להשכלת העם" באתיופיה והיווה את המרכיב המשמעותי בהכנת המילון האמהרי הראשון. הקיסר התכוון להעניק לו את התואר "ליקה מאמרן" (זקן החכמים), אך תאמרת סירב לקבל את התואר. תאמרת הוא שהצליח לשכנע את הקיסר, היילה סלאסי, לקבל פליטים יהודים שנמלטו מגרמניה הנאצית שכבר לא הייתה בטוחה ליהודים.
חייו > 1936 - 1963

במהלך הכיבוש האיטלקי, תאמרת נשאר באתיופיה ופעל להכיר בביתא ישראל כחלק מיהדות איטליה. בשנת 1936 התלווה לקרלו אלברטו ויטרבו, שליח מאיטליה שהחל לבדוק את כפרי היהודים, תוכנית שבוטלה בעקבות ניסיון ההתנקשות בחיי מושל מזרח אפריקה האיטלקית רודולפו גרציאני. התגובה של האיטלקים הייתה קשה וכללה טבח באזרחים רבים, כולל מאסר של משכילים אתיופים. בעקבות זאת ברח תאמרת למצרים בשנת 1937 ששם קיבל מעמד של תושב שנה לאחר מכן והפך ליושב ראש של ארגון פליטי אתיופיה. כמו כן הוא לימד פליטים יהודים מגרמניה יהדות. בשנת 1941 הצטרף תאמרת לקיסר היילה סלאסי כחלק מכוח גדעון במלחמת השחרור האתיופית. לאחר מכן תאמרת היה מדינאי אתיופי ששימש כחבר בוועדות רבות וכן חבר של הקיסר עצמו ושל יורש העצר.
בסוף שנות הארבעים מונה תאמרת לנספח התרבות של שגרירות אתיופיה בצרפת והמשיך בעשייתו למען ביתא ישראל, כמו גם בכתיבת ספרים וחיבורים רבים על קהילתו ועל אתיופיה עצמה. בערוב ימיו חי בירושלים. בט"ו בטבת תשכ"ד (31 בדצמבר 1963) נפטר תאמרת עמנואל בתל אביב ונקבר בהר המנוחות.
לקריאה נוספת

תאמרת עמנואל, "בית הספר לילדי הפאלשים באתיופיה עם פלישת איטליה"(הקישור אינו פעיל), פעמים 58, תשנ"ד, עמ' 98-103
יצחק גרינפלד, "תאמרת עמנואל - מבשר התחייה של יהודי אתיופיה", פעמים 22, תשמ"ה, עמ' 59-74
עמנואלה טרויזן סמי, "ביתא ישראל ויהדות המערב" בתוך הגר סלמון (עורכת), קהילות ישראל במזרח במאות התשע-עשרה והעשרים - אתיופיה, יד בן צבי, 2007, עמ' 173-186
Shalva Weil, "Beta Israel Students Who Studied Abroad 1905-1935" in Svein Ege, Harald Aspen, Birhanu Teferra and Shiferaw Bekele (Editors)  Proceedings of the 16th International Conference of Ethiopian Studies, Norwegian University of Science and Technology, Trondheim, 2009, ISBN ,p. 209-217
Emanuela Trevisan Semi, "Ethiopian Jews in Europe: Taamrat Emmanuel in Italy and Makonnen Levi in England" in Tudor Parfitt and Emanuela Trevisan Semi (Editors) Jews of Ethiopia: The Birth Of An Elite, Routledge, 2005, ISBN 9780415318389, p. 74-100
Wolf Leslau, "Taamrat Emmanuel's Notes of Falasha Monks and Holy Places" In Salo Wittmayer Baron Jubilee Volume, American Academy for Jewish Research, Vol. II, 1974, p. 624-367
Emanuela Trevisan Semi (Editor), L'epistolario di Taamrat Emmanuel, Editrice L'Harmattan Italia, 2000
Joseph (Giuseppe) Levi, "Taamerat Emmanuel and Giuseppe Levi: A Friendship between an Ethiopian Jewish Maskil and a Fiorentine Jewish Rabbi" in Emanuela Trevisan Semi & Shalva Weil (Editors), Beta Israel: the Jews of Ethiopia and beyond History, Identity and Borders, Libreria Editrice Cafoscarina, 2011, ISBN 9788875432867, pp. 75-100
הערות שוליים

↑  גרינפלד, תאמרת, עמ' 74.
↑  טרוויזן סמי, ביתא ישראל, עמ' 183
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007385758005171  BnF: cb14436045f (data)  GND: 123026008  ICCU: CFIV191683  ISNI: 0000 0000 6656 1688  LCCN: n2001032900  RERO: 02-A008683541  SUDOC: 061537403  VIAF: 2689404   WorldCat (עם VIAF): 2689404 
משמאל לימין: פרופ' תאמרת עמנואל, ד"ר יעקב פייטלוביץ' והרב גטה ירמיהו
מספן הציוד

| --- | --- |
סמל מספן הציוד
סמל מספן הציוד
 פרטים
 כינוי:  מצ"ד
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:  חיל הים הישראלי חיל הים הישראלי
 סוג:  יחידת מטה
 בסיס האם:  מחנה הקריה בתל אביב
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  20 באפריל 1948 – הווה (76 שנים)
 מקים היחידה:  אל"ם יוסף ג'ו נוביק
 מלחמות:    מלחמת העצמאות    מלחמת סיני     מלחמת ששת הימים    מלחמת ההתשה    מלחמת יום הכיפורים    מלחמת לבנון הראשונה    מלחמת לבנון השנייה    מבצע צוק איתן מלחמת חרבות ברזל
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  קצינים מהנדסים ובדא
 פיקוד
 יחידת אם:  מפקדת חיל הים
 דרגת המפקד:   תת-אלוף
 מפקד נוכחי:  תא"ל אמיר צ'מני
 מפקדים:  מפקדי מספן הציוד
מספן הציוד (מצ"ד) הוא יחידה ראשית במפקדת חיל הים. המספן אחראי על האחזקה, ההצטיידות והמחקר ופיתוח של כל כלי השיט, המתקנים והמערכות בחיל הים, וכן על הנחיה מקצועית של התחום הטכני והלוגיסטי בחיל.
היסטוריה

טרם הקמת מספן ציוד ומחלקת ציוד הייתה מחלקת הנדסה אדריכלות ימית ולחייל התמנה מהנדס ראשי ג'ו נוביק סא"ל חיים שטוייר שרטון, שניהם ממתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי. לאחר מכן הוקמה מחלקת ציוד אשר בראשותה עמד קצין מהנדס בדרגת אל"ם בתפקיד רמחצ"ד. באופן טבעי מחלקת ציוד והנדסה הוקמה על ידי מתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי אשר להם היו הכישורים מצי מלחמתי מסודר והידע הטכני הנדרש בנושאי מכונה, חשמל, מבנה אניות, תיקונים, תחזוקה ושיפוץ כלי שיט. ראש מחלקת הנדסה הראשון בחיל הים שממנה צמחה מחלקת ציוד היה אל"ם יוסף ג'ו נוביק ממתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי שייסד את מספנת חיל הים.
המהנדסים הראשונים בחיל היו מתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי ואנשי מח"ל מחיל הים האמריקאי. במקביל נשלחו ללימודים בMIT אברהם זכאי ואריה קפלן (קיפי) שאופק הקידום שלהם היה להתמנות לתפקיד רמחצ"ד. מגמת לימודים בחו"ל נבעה גם ממדיניות הרמטכ"ל יגאל ידין למנוע הקמת פלמ"ח חדש בחיל הים ולפרק גרעין שכזה. מדיניות שיושמה אף בשייטת 13 שבה נשלח יוחאי בן-נון ללימודים ב-MIT באותה התקופה.
מספן הציוד הוא המשכה של מחלקת ציוד (מחצ"ד) שהייתה מחלקת ציוד שיט והנדסה שנוצרה לפני מלחמת סיני מאיחוד בין מחלקת אפסנאות להנדסה. עד שנת 1972, נמצא המספן יחד עם מפקדת חיל הים כולה, במחנה סטלה מאריס בחיפה.
בשנת 1974 זכה סא"ל עמוס דגן בפרס ישראל על תרומתו בתחום הגילוי המכ"מי.
תחומי אחריות

כשירות וזמינות כלי השיט, המתקנים והמערכות בהתאם למשימות החיל והכוננות המבצעית.
הנחיה מקצועית של האחזקה, הייצור, השיפוץ, התובלה והאספקה בחיל הים.
רכש, הצטיידות ואחסון של מערכות, ציוד ותשתית עבור צורכי החיל.
פיתוח, מחקר ושדרוג של המערכות, כלי השיט והמתקנים.
הנחיה מקצועית בחיל הים של כח האדם הטכני וההנדסי.
תיאום וקישור בין החיל לגורמים במשרד הביטחון והתעשיות הביטחוניות.
מבנה מספן הציוד

תחת מספן הציוד נמצאות המחלקות והיחידות הבאות:
מחלקת מערכות לחימה (מעל"ח)
מחלקת תכנון, ארגון ולוגיסטיקה (תאו"ל)
מחלקת הנדסת כלי שיט (הכ"ש)
מחלקת אמצעים תת-מימיים (את"מ)
מרכז מפת"ח
מנהלת ספינות מגן
בנוסף, באחריותו המקצועית של המספן גם מספנת חיל הים ובסיס ציוד ותובלה (בצ"ת)
מפקדי מספן הציוד

בראש מספן ציוד עומד קצין בדרגת תת-אלוף, המכונה רמצ"ד.
| מפקדי המספן> דרגה ושם  | מפקדי המספן> תקופת התפקיד | מפקדי המספן> ביצועים עיקריים | מפקדי המספן> תמונה | מפקדי המספן>  | מפקדי המספן>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| אל"ם ג'ו נוביק | 1949 – 1954 | מקים מחלקת הנדסה, שאיחודה עם מחלקת משק יצרה את מחצ"ד. |  |  |  |
| אל"ם אברהם זכאי | 1954–1957 | המפקד הראשון של מחצ"ד |  |  |  |
| אל"ם אריה קפלן (קצין) | 1957–1961 | המפקד האחרון של מחלקת משק |  |  |  |
| אל"ם יעקב שפי | 1961–1968 | המפקד במלחמת ששת הימים |  |  |  |
| תא"ל יהושע להב | 1968 – 1972 | במלחמת ההתשה ובמבצע נועה |  |  |  |
| תא"ל עקיבא פגי | 1972 – 1975 | במלחמת יום הכיפורים |  |  |  |
| תא"ל ישראל אביר | 1975 – 1977 |  |  |  |  |
| תא"ל ברוך ורד | 1977 – 1979 |  |  |  |  |
| תא"ל חנוך בן אליהו | 1979 – 1983 | מלחמת לבנון הראשונה |  |  |  |
| תא"ל אלכס פארן | 1983 – 1987 |  |  |  |  |
| תא"ל ישי הרמתי | 1987 – 1991 |  |  |  |  |
| תא"ל אברהם נוה | 1991 – 1995 |  |  |  |  |
| תא"ל שלמה מרקל | 1995–1999 |  |  |  |  |
| תא"ל אבריאל בר יוסף | 1999–2003 |  |  |  |  |
| תא"ל עמרי דגול | 2003–2007 | במלחמת לבנון השנייה |  |  |  |
| תא"ל ניצן שקד | 2007 – 2011 |  |  |  |  |
| תא"ל משה זנה | 2011 – 2015 |  |  |  |  |
| תא"ל יוסי אשכנזי | 2015 - מאי 2019 |  |  |  |  |
| תא"ל אריאל שיר | יוני 2019 - יולי 2023 |  |  |  |  |
| תא"ל אמיר צ'ימני | אוגוסט 2023 -מכהן |  |  |  |  |

מדי שנתיים, מפקדי מספן הציוד נוהגים להזמין את קודמיהם למפגש, בו מוצגת פעילות חיל הים.
מקורות וקריאה נוספת

משה גורמן ואריה בן-אלי, אגף הנדסה, 'חיל הים' חוברת י' אפריל 1949, עמ'	8.