stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עודד כהן

| --- | --- |

 לידה:  1973 (בן 51 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1991–2022 (כ־31 שנים)
 דרגה:   תת-אלוף
 תפקידים בשירות
  מפקד טייסת 117   מפקד טייסת 69  ראש מחלקת התקפה אווירית   מפקד בסיס רמון   מפקד בסיס תל נוף
 פעולות ומבצעים
   מלחמת לבנון השנייה   מבצע צוק איתן
 
עודד כהן (נולד ב-1973) הוא טייס קרב וקצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כמפקד בסיס תל נוף של חיל האוויר הישראלי.
ביוגרפיה

כהן נולד וגדל בירושלים, בוגר הגימנסיה העברית רחביה. התגייס לצה"ל ב-1991 וסיים קורס טיס בהצטיינות במגמת קרב. ב-2008 מונה למפקד טייסת 117, ב-2010 מונה לראש ענף בלהק האוויר. ב-2012 מונה למפקד טייסת 69. ב-2014 מונה לראש מחלקת התקפה אווירית בלהק מבצעי אוויר.
ב-2016 מונה למפקד בסיס רמון, הוא שירת בתפקיד עד 2018. בספטמבר 2019 מונה למפקד בסיס תל נוף. בספטמבר 2022 סיים את תפקידו.
חיים אישיים והשכלה

כהן בעל תואר ראשון במנהל עסקים מהמרכז הבינתחומי הרצליה, תואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה ובוגר המכללה לביטחון לאומי ה-RCDS של הממלכה המאוחדת. הוא נשוי ואב לשלושה.
הערות שוליים

↑  יעל פוקס, ‏לבנות את הנוף: מפקד תל-נוף החדש - תא"ל דרור לוי, באתר חיל האוויר הישראלי, 15 בספטמבר 2022
ערך זה הוא קצרמרבנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ענישה בצה"ל

בצה"ל, כבכל מערכת היררכית, קיימים מנגנוני ענישה. שלוש דרכי הענישה העיקריות הן:
ענישה פלילית, הנקבעת בגזר דין של בית דין צבאי. ענישה מסוג זה נגזרת בשל עבירות שהן פליליות במהותן.
ענישה משמעתית, הנקבעת בהליך מקוצר, בו עומד החייל לדין משמעתי בפני קצין שיפוט. ענישה מסוג זה נגזרת בשל עבירות שאינן נושאות אופי פלילי, אך הן פוגעות בסדר ובמשמעת הצבאיים.
ענישה משמעתית בלתי פורמלית. ענישה זו נועדה להתמודד עם עבירות הפוגעות בסדר ובמשמעת הצבאיים באופן קל יחסית, כאמצעי חינוכי. על כן, אף העונשים אינם חמורים יחסית. בטירונות, נוהגים להשתמש גם בענישה גופנית המכונה "תיזוזים" או "טרטורים".
אישור לביצוע אמצעי זה ניתן בפקודות הצבא תחת הכינוי תרגול נוסף או מניעת חופשה. אמצעי נוסף הוא נזיפה פיקודית על פיו רשאי מפקד בדרגת סגן-אלוף לפחות לנזוף בחייל נזיפה שתירשם בתיקו האישי.
ענישה פלילית

סמכויות הענישה של בית הדין הצבאי כוללות את כלל העונשים הקבועים בחוק:
אתראה, ריתוק למחנה או לאונייה, נזיפה ונזיפה חמורה.
עונש קנס ועונש מחבוש.
מאסר. עונשי המאסר יכולים לנוע מעונשי מאסר קצרים ועד מאסר ארוכים כקבוע בחוק. בסמכותו של בית הדין לגזור גם עונש מאסר על תנאי.
הורדה בדרגה. עונש במסגרתו מורד חייל מדרגתו לדרגה נמוכה יותר, או נשללת דרגתו כליל.
גירוש מהצבא. עונש במסגרתו נשללות כל הדרגות והזכויות של החייל המגורש.
עונש מוות. בסמכותו של בית הדין להטיל עונשי מוות, אך עונש זה הוטל אך פעם אחת בפרשת מאיר טוביאנסקי שנידון למוות במשפט שדה.
בסמכותו של בית הדין הצבאי לדון בכל סוגי העבירות, לרבות אלה המשמעתיות באופיין אך לרוב מובאים בפניו נאשמים בעבירות פליליות במהותן, בהן ייחודיות לצבא (דוגמת העדר מן השרות שלא ברשות) וכאלה שאינן ייחודיות לצבא (כדוגמת עבירות סמים, עבירות מין, ואלימות).
ענישה משמעתית

ההליך המשמעתי הוא הליך שיפוטי מהיר, בו נדון החייל בפני קצין שיפוט (בדרך כלל מפקדו או קצין מיחידתו), בהליך מהיר. קציני השיפוט אינם משפטנים, והעבירות בהן הם דנים אינן פליליות באופיין, אלא עבירות הנוגעות לסדר ולמשמעת בצבא (למשל: איבוד ציוד צבאי, הפקרת עמדת שמירה, התחצפות למפקד וכיוצא בזה). גם ההליך אינו דומה להליך שיפוטי רגיל - אין תביעה והגנה, אין דיני ראיות, והדיון הוא למעשה בירור של התלונה מול החייל.
הבדל נוסף הוא ברמת הענישה. חוק השיפוט הצבאי מבחין בין קצין שיפוט זוטר (קצין שעבר בהצלחה מבחן על חוק השיפוט הצבאי ומבחן דין משמעתי, שדרגתו היא סגן או סרן) לבין קצין שיפוט בכיר (קצין כאמור, בדרגת רב־סרן ומעלה). סמכויות הענישה של קצין שיפוט בכיר רחבות מסמכויות הענישה של קצין שיפוט זוטר. בפועל צה"ל מצמצם את סמכויות השיפוט של קציני השיפוט ביוזמתו והפרקליטות הצבאית מוציאה הנחיות המצמצמות את סמכויות הענישה הקבועות בחוק השיפוט הצבאי. פירוש הדבר הוא שאף שהחוק מתיר ענישה רחבה יותר, הצבא מעדיף שלא לנצל את מלוא הסמכות שניתנה לו. הנחיות אלה של הפרקליטות עברו רפורמה ועודכנו לאחרונה ב-1 בינואר 2009. חשוב לציין שגם בעבור עבירה שקיבלה ענישה משמעתית בלבד, הצד הנפגע יכול להגיש תביעה אזרחית כנגד הצד הפוגע המצוי במסגרת הצבאית, וזאת מבלי שסמכות השיפוט של הצבא תוכל להתערב בעניין.
ענישה משמעתית בלתי פורמלית

המבנה ההיררכי של הצבא, מאפשר למפקדים להעניש את פקודיהם גם בלא להיזקק למערכת הדין המשמעתי. סמכויות הענישה של המפקדים במקרים אלה מוגבלות, ואין הם מוסמכים להטיל עונשים חמורים כמו העונשים המשמעתיים. עונשים אלה נתפשים כ"עונשים חינוכיים". כך, למשל, רשאי מפקד להעניש את פקודו בביצוע מטלות שונות או בעיכוב יציאתו לחופשה.
בטירונות, מקובל שימוש בענישה גופנית (המכונה בסלנג "תיזוזים" או "טרטורים") לשם הטמעת הסדר והמשמעת. ענישה מקובלת מסוג זה היא ריצה, נשיאת משאות או שכיבות סמיכה. על דרכי ענישה אלו נמתחה ביקורת במהלך השנים על ידי גופים שונים, לרבות על ידי נציב קבילות חיילים, בטענה שהן משפילות וכן עלולות לגרום לנזקים גופניים לחיילים. בעקבות שינויים בזירה המשפטית בישראל בכלל, ובתחום זכויות האדם בפרט, לרבות חקיקת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, החל צה"ל לבצע שינויים בתחום ענישה זה. בשנת 1994, התפרסם מקרה בסיירת גולני, כאשר התגלה כי מפקד אחד הצוותים העניש את חייליו באופן שחורג משמעותית מן הפקודות והכללים, אותם קבעו מפקד הסיירת, זהר דביר, והמח"ט דאז, משה קפלינסקי. הקצין הודח ונשפט האירוע נודע כמקרה "צוות אחי", על שם מפקד הצוות.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, החל הרמטכ"ל שאול מופז בסדרת רפורמות שמטרתן החדרת נושא כבוד האדם לצה"ל. במסגרת רפורמות אלו נאסרו צורות ענישה רבות והתופעה צומצמה בצורה משמעותית. למרות האמור, תופעות של "תיזוזים" ו"טרטורים" עדיין קיימות בכוחות הביטחון. בשנת 2002 נפטר במתקן אדם החייל אהוד שניאור מיחידת דובדבן כתוצאה מכך שטורטר באופן שחרג מן המותר בצה"ל הן בעצימות והן במשך העונש. כתוצאה מכך נענשה כל שרשרת הפיקוד בבסיס הטירונים: המג"ד, גבי שופן, הודח מתפקידו והורחק מפיקוד למשך שנתיים, עוכב קידומו של מפקד הבסיס, אפי מושקטו, ולבסוף בוטל מינויו למפקד חטיבת ביסלמ"ח, מפקד הפלוגה הודח והורחק לצמיתות מפיקוד בצה"ל, מפקד המחלקה הורחק מתפקיד פיקודי למשך שנה ושני מפקדי כיתות הודחו מתפקידם והורחקו מתפקידי לחימה.
ראו גם

הערה פיקודית
הערות שוליים

↑  תרגול נוסף באתר אכ"א.
↑  מניעת חופשה באתר אכ"א.
↑  למידע נוסף בגין השיפוט בבית הדין הצבאי - http://www.court-martial.co.il/Articles.aspx?article=21
↑  חנן גרינווד, דו"ח חושף: כך הוצא להורג קצין צה"ל חף מפשע, ‏11 ביולי 2019
↑  פירוט השינויים העיקריים ברפורמה בדין המשמעתי מתוך אתר הפרקליטות הצבאית
↑  עו"ד אלדד פלד, סוגי העבירות המתקיימות בקיום קשר מיני בין מפקד וחיילת, ‏29 לאוגוסט 2019
↑  עפר שלח, "גוף שני", זמורה ביתן, 1989, עמוד 118.
↑  אהוד ערן, "תמצית געגוע - סיפורו של ארז גרשטיין והמלחמה בלבנון", ידיעות ספרים, 2007, עמוד 98.
↑  מאיר שלו, "בחזרה לסיירת גולני", במחנה, 1988.
↑  עמוס הראל, ערעורו של הנאשם המרכזי בהתעללויות בגולני נדחה ברובו, באתר הארץ, 19 באפריל 2001.
↑  עמוס הראל, פרק 1 || תדע כל אם עברייה, באתר הארץ, 18 באפריל 2013.
↑  אביחי בקר, "כבר לא שטן", הארץ, ‏ 26.05.2000.
↑  אביחי בקר, "שמתי לו פודרה", הארץ, ‏ 11.02.2000).
↑  עמוס הראל, יעלון: בדובדבן שררה "תת-תרבות עבריינית"; מג"ד ומ"פ הודחו, באתר הארץ, 11 בספטמבר 2002.
פביאן קוזר

| --- | --- |

 לידה:  16 ביוני 1987 (בן 37) ברסט, צרפת 
 עמדה:  קלע
 גובה:  1.95 מטר
 מספר:  1
 דראפט:  לא נבחר, 2009
 קבוצות כשחקן
 2005-2009  2009-2012 2012-2016 2016-2018 2018-:  לה האבר   שולה   סאסקי בסקוניה   ברוזה במברג   ריאל מדריד
 הישגים כשחקן
 2 זכיות באליפות היורוליג (2018, 2023)  3 זכיות באליפות ספרד (2018, 2019, 2022)  זכייה בגביע המלך הספרדי (2020)  4 זכיות בסופרקופה הספרדי (2018, 2019, 2020, 2022)  זכייה באליפות צרפת (2010)  זכייה בסופרקאפ הצרפתי (2010)  זכייה בשחקן השנה הצרפתי בעולם (2018)  MVP של הליגה הצרפתית (2011)  זכייה באליפות גרמניה (2017)  זכייה בגביע הגרמני (2017)  MVP של הליגה הגרמנית (2017)
 
פביאן קוזר (בצרפתית: Fabien Causeur; נולד ב-16 ביוני 1986 בברסט, צרפת) הוא כדורסלן צרפתי, המשחק בעמדות הקלע בקבוצת ריאל מדריד מליגת העל הספרדית והיורוליג.
קריירה

קוזר החל את הקריירה שלו במועדון הכדורסל של לה האבר מהליגה הצרפתית הראשונה. בתחילת עונת 2009/2010 עבר לקבוצת שולה איתה זכה בתואר האליפות הראשון והיחידי עד כה של המועדון. לאחר שלוש עונות נוספות עבר בתחילת 2012/2013 לקבוצת סאסקי בסקוניה ליגת העל הספרדית. ב-3 באוגוסט 2016 עבר לקבוצת ברוזה במברג מליגת העל הגרמנית וזכה בשורותיה באליפות ובנוסף זכה בתואר ה-MVP של משחק הגמר.
ב-25 ביולי 2017 חתם לשנתיים בקבוצת ריאל מדריד בסיומה של אותה עונת זכה בתואר אליפות היורוליג, במשחק הגמר מול פנרבחצ'ה הטורקית נבחר קוזר לשחקן המצטיין כשסיים עם 17 נקודות והוביל את הקבוצה לזכייה העשירית שלה בתואר.
ב-3 ביולי 2019 האריך את חוזהו בריאל כשחתם על חוזה עד לסיום עונת 2021/2022.
ענישה קולקטיבית

ענישה קולקטיבית (קיבוצית) היא ענישה של קבוצת אנשים בגין מעשה או סטטוס של בודדים או חלקים מתוכה. לרוב ענישה קולקטיבית מתבצעת כאשר קשה לדעת מי בדיוק ביצע את המעשה, שלעיתים אף הוגדר כ"פשע" על ידי אותו גורם שהחליט על ענישה קולקטיבית.
בדיקטטורות רבות, ובמקומות בהם מונהג משטר צבאי, השימוש בענישה קולקטיבית נפוץ מאוד כתגובה לניסיונות מרד או הפיכה.[דרוש מקור]
ענישה קולקטיבית של אזרחים בזמן מלחמה נחשבת לפשע מלחמה ולעיתים אף פשע נגד האנושות אשר המדינות שחתמו ואשררו את אמנת ז'נבה, התחייבו להימנע מביצועם.
ענישה קולקטיבית בהיסטוריה

בסין, בזמן שושלת צ'ין, הונהג עונש קולקטיבי של בני משפחה. צ'ין שה-חואנג, הקיסר הראשון של סין, קבע שהעונש על פשעים חמורים כמו בגידה יכול להיות הוצאה להורג של כל בני משפחתו של הפושע. השימוש בעונש זה נעשה לעיתים רחוקות בלבד, אך הוא בוטל רשמית רק בשנת 1905 על ידי הממשלה של שושלת צ'ינג.
בצבא הרומי נעשה שימוש בשיטת ענישה קולקטיבית בשם דקימאטיו. על פי שיטה זו, הוצא להורג חייל אחד מכל עשרה ביחידה צבאית שהיו בה בעיות משמעת. העונש בוצע גם כאשר פלוגה גילתה פחד בעת קרב.
בתנ"ך ישנם תיאורים רבים של ענישה קולקטיבית, חלקם על ידי אלוהים וחלקם על ידי בני אדם.
במאה ה-18 חוקקו האנגלים את חוקי הכפייה, כעונש קולקטיבי על מסיבת התה של בוסטון.
ליל הבדולח הוצג כסוג של עונש קולקטיבי לא רשמי על ניסיון החיסול של ארנסט פום ראט בידי הרשל גרינשפן.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוטלו עונשים קולקטיביים על העם הגרמני כעונש על פשעי הנאצים, בין השאר במסגרת גירוש גרמנים בתום מלחמת העולם השנייה, ובמסגרת מדיניות חלוקת המזון של ארצות הברית בגרמניה הכבושה.
במהלך שלטון סטלין בברית המועצות הוגלו עמים שלמים, שהוגדרו כ"אויבי הפועלים", לאזורים שונים במדינה. ביניהם צ'צ'נים, פולנים ותושבי המדינות הבלטיות.
ענישה קולקטיבית במלחמה

במאה ה-19 נעשה שימוש בענישה קולקטיבית במלחמות רבות, ביניהן מלחמת האזרחים האמריקנית, מלחמת הבורים, ומלחמת צרפת–פרוסיה.
באמנת האג משנת 1907 תקנה 50 נקבעה:
"לא יוטל עונש כללי, כספי או אחר, על האולוכסיה בגלל מעשיהם של יחידים כשאין לראותה כנושאת באחריות משותפת (יחד ולחוד) למעשים אלה."
במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה נעשה שימוש רב בענישה קולקטיבית, בייחוד על ידי גרמניה הנאצית אשר השמידה כפרים שלמים כעונש על ניסיונות מרד וכדומה. דוגמה בולטת לכך היא החרבת הכפר לידיצה כעונש על חיסולו של ריינהרד היידריך.
אמנת ז'נבה הרביעית שנוסחה בשנת 1949 קובעת בסעיף 33 איסור על ענישה קולקטיבית:
"אדם מוגן לא ייענש על מעשה שהוא לא ביצע אישית. עונשים קולקטיביים וכל אמצעי הפחדה וטרור, אסורים. ביזה אסורה. פעולות תגמול כנגד אנשים מוגנים ורכושם, אסורים."
ענישה קולקטיבית בחינוך

ענישה קולקטיבית מקובלת ככלי חינוכי, בייחוד על ידי מורים בבתי ספר. כלי זה שנוי במחלוקת, ויש הטוענים שהוא אינו יעיל, או שהוא יעיל רק לטווח הקרוב. בנוסף, יש הטוענים שעונש קולקטיבי אינו מוסרי, והוא "מבוסס על כוח ולא על מוסר".[דרוש מקור]
לעומתם, יש הטוענים שענישה קולקטיבית מאפשרת "ללמד את התלמידים מהי ערבות הדדית" וש"יש דברים שאי אפשר לטפל בהם באופן פרטני".[דרוש מקור]
בישראל, על פי חוזר מנכ"ל משרד החינוך מאפריל 2015, יש להימנע ככל האפשר מענישה קולקטיבית.
ראו גם

ענישה
דקימאטיו
אבות אכלו בוסר ושיני בנים תקהינה
נקמת דם
ענישה קולקטיבית ביהדות
גירוש משפחות מחבלים
הערות שוליים

↑  The Nine Exterminations (族诛) Definition of "族诛" at the China Encyclopedia
↑  The laws of war as to conquered territory" by William Miller Collier, New York Times, November 29, 1914, p SM6
↑  אמנת ז'נבה הרביעית
↑  משרד החינוך, "חוזר המנהלת הכללית - הוראות קבע", אפריל 2015. עמוד 51
על הגורן

| --- | --- |
 שיר
 יצא לאור:  1930 
 סוגה:  זמר עברי
 שפה:  עברית
 כתיבה:  רחל המשוררת
 לחן:  יהודה שרת
 
השיר בכתב ידה של רחל
המשוררת רחל בלובשטיין-סלע
"על הגֹרן" הוא שירה של רחל המשוררת, שנכתב בתמוז תר"ץ 1930 והוקדש לחיה זלצר.
"על הגֹרן" מושתת על חוויותיה של המשוררת בתקופת העלייה השנייה, כאשר הייתה פועלת חקלאית בחוות כנרת ובדגניה א' ולנה עם חבריה "על הגורן", חוויה שאותה תיארה לימים במאמרה "קרבנות?". האני השרה פונה אל חברתה מאז, ומעלה זכרונות משותפים מימים עברו. המשוררת מתארת באמצעות חווייתה העצמית, כברוב שיריה, את חווייתם ותודעתם של חבריה, חלוצות וחלוצים, אנשי תנועת העבודה וחברי מפלגות הפועלים הציוניות, אשר כללה התמסרות ליעדי האומה ואהבת חיי עבודה בחקלאות בארץ ישראל.
השיר, שהולחן על ידי יהודה שרת, הושר ביישוב בקהילות בחגים ובמועדי זיכרון ובתנועות הנוער, במיוחד של תנועת העבודה, אשר הועידו את חניכיהן לצאת ל"הכשרה" ולחיי התיישבות חקלאית בקיבוץ ולהוקיר את חיי הקבוצה והקיבוץ ולהעריך את מאמץ החלוצים המייסדים.
השיר הולחן גם על ידי ברוך קוביאס בביצוע זמרת האופרה לוטה קריסטל.
.לקריאה נוספת

רחל בלובשטיין, פגישה, חצי פגישה, שירת רחל, תל אביב: הוצאת דבר, תרצ"ה-1935, עמ' קכט.
הערות שוליים

↑  רחל (בלובשטיין-סלע), קורבנות? (למאמרו של מ' בלינסון: "חצי יובל לעליה שנייה"), באתר פרויקט בן-יהודה.
↑  ראו: על הגורן, באתר זמרשת.
על הגורן-לוטה קריסטל לחן ברוך קוביאס
| שירת רחל |
| --- | --- | --- |
| ספיח (1927) | זמר נוגה • אל ארצי • רחל • כאן על פני אדמה • אני • כנרת • הן יצאנו בסך • כוחי הולך ודל • מיכל • פגישה, חצי פגישה • יום בשורה |  |
| מנגד (1930) | עקרה • ספר שירי • ואולי לא היו הדברים... • אם צו הגורל... • להקיץ ולדעת • זמר • גן נעול • העברת ידך • לא פעם, בקיץ • פשטתי יד לבקש רחמים • הוי ארצי הורתי • בלילה • שי • אקליפטוס • מנגד • זו הדרך • אני ואתה |  |
| נבו (1932) | אביב • רק על עצמי • הנה אקח את מבט עיניך • בגני נטעתיך • על הגורן • עם שחר • חג • מתי • כה ציפיתי ליום והגיע • ליד החלון |  |
| טיוטות ותרגומים | חופי ירדן • אל נא תשירי • התזכרי ליל אביב? • שיבה • אל גדר דחויה |  |
עיתונות ציונית ברומניה

העיתונות הציונית ברומניה הייתה אחד הענפים של העיתונות היהודית ברומניה, ענף שהופיע ברומניה לראשונה בשנת 1897, בעקבות הקונגרס הציוני העולמי הראשון. העיתונות הציונית ברומניה היוותה מכשיר תעמולה למען העלייה ולמען פיתוח המוסדות הציוניים והתמיכה הכספית במטרות הציוניות.
בין העורכים והכותבים בעיתונות זו היו אישים בולטים ביהדות רומניה וגם מחוצה לה, אנשי רוח וממלאי משרות ציבוריות, נבחרי ציבור ואנשי דת. העיתונות הציונית ברומניה הייתה מפוצלת לפי הזרמים הפוליטיים והדתיים השונים וגם לפי שפת הכותבים והקוראים, רומנית, יידיש, עברית, לאדינו, צרפתית וגרמנית, לכן הופיעו כתבי עת מרובים, שהתקשו להחזיק מעמד מבחינה כלכלית.
ראשית העיתונות הציונית ברומניה

הופעת האגודות של חובבי ציון ברומניה העמידה את יהדות רומניה בפני שאלה אידאולוגית מורכבת, לקבל את המסר הציוני, לדחות אותו או לעמוד מהצד. ההתחבטות הזאת באה לידי ביטוי גם בעיתונות היהודית. בכתב העת היהודי, האחווה, פרצו מחלוקות בין שני הבעלים, מחלוקות שהביאו לפרישת אחד מהם, א. ס. גולד אשר פתח כתב עת מתחרה בשם המגן. בין שני העיתונים נוצר פולמוס מתמשך בנושאים שונים ואחד מהם היה נושא העלייה לארץ ישראל - המגן תמך בעלייה.
בקונגרס הציוני העולמי הראשון, בבזל, נשא את נאום הפתיחה אחד מראשוני חובבי ציון מבין יהודי רומניה, קרפל ליפה ולנאום היה הד חזק ביהדות רומניה - הד שהוביל להתארגנויות ציוניות ולפריחתה של עיתונות ציונית ענפה.
בשנת 1897 הופיע בעיר בראילה העיתון הציוני הראשון בשם הסמלי ציון. בעיר גאלאץ, לא רחוק מבראילה, הופיע בשנת 1898 העיתון הציוני השני, אהבת ציון. בפלוישט הופיע בשנים 1898–1899 קול ציון ובעיר ברלאד הופיע השבועון.
בעיר הבירה, בבוקרשט מתחילה העיתונות הציונית ביום 28 באוקטובר 1899 עם הופעת העתיד (שבועון שיופיע רק כמה חודשים). בעיתון זה לקחו חלק בין היתר "מ. בוטושניאנו", "שמואל כהן", "א. ב. גולדנברג-פוקשאן" ועוד. העיתון השני שהופיע בבוקרשט, הוא טריבונה ישראליטה, שהופיע עשר פעמים בין ינואר ובין מרץ 1900. בין ספטמבר 1900 וינואר 1901  הופיעו שמונה מספרים של הדו-שבועון המכבי. השתתפו בהוצאתו "נ. מ. בלוך", "א. פ. בראונשטין", ינקו פינקלשטיין, "י. גולדרינג", "י. קרידמן", "ח. מלטינסקו", "מ. אוסיאן" ועוד.
חוג הסטודנטים היהודים בשם "קדימה", מבוקרשט, הוציא כתב עת באותו שם עם אוריינטציה ציונית. יצאו לאור רק 3 גיליונות בין 10 במרץ ובין 25 בדצמבר בשנת 1902. אפשר לציין מתוכם את המאמרים של "גריומברג-גליאן" על התפיסה החברתית של היהדות, של "ס. ברוך" על הציונות ההרצליאנית, ושל "פ. ס. הורנשטין" על הציונות ברומניה.
העיתונים הציונים האלה "סבלו" מגל ההגירה של אותה תקופה לכיוון אמריקה. הם נאבקו והפסידו במלחמה לעיתונים יהודים אחרים שסיפקו אינפורמציה למהגרים לאמריקה.
התקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה

בין אוקטובר 1901 ובין אוגוסט 1904 הופיע, תחת הנהלתו של הוריה קרפ, מבשרת ציון, שהכריז על עצמו כעיתון לתעמולה ציונית והפך משנת 1904 לכתב העת הציוני. בין משתתפי השבועון, שהופיע בבוקרשט ,נמנו: אברם אקסלרד, "י. פ. בוטושניאנו", "מ. בראונשטין", הוריה קרפ, "ו. דניאל", "י. פריש", "ל. גריל", "ס. גרוסמן", "גריומברג-גליאן", "א. עברי", "י. קונוביץ", "י. לאון", "מ. רוזנפלד", סאל סגל. העיתון עסק בבעיות ציוניות פנימיות וחיצוניות, בקונגרסים היהודיים (החמישי והשישי), ביקוריהם של מנהיגים ציונים ברומניה וכמובם בהיבטים של התרבות היהודית, הגירה והמצב הפנימי. העיתון גם ניהל ויכוחים עם כתבי עת אחרים, אנטיציוניים, על חשיבות הלאומיות היהודית, על אירועים בהיסטוריה היהודית, על ההגירה לאמריקה ועל המשך משפט דרייפוס. בעיתון הופיעו גם תרגומים מדבריהם של מקס נורדאו, אחד העם, י"ל פרץ, ישראל זנגוויל וגם שירים ביידיש.
בין 1 בינואר  ובין 6 ביוני 1904 הופיע השבועון השליח הציוני. בין המשתתפים בכתיבתו נמנו: מישו בנבניסטי, "י. ברנישטיאנו", "א. פ. בראונשטין", "ל. פינקל", "ח. לבנון", לאון פרארו, "ד"ר מ. מלץ", "א. נמרוד", "ל. סגל", "ד"ר י. סוטק", "י. וייזל", גרשון וייס. העיתון מציג את עצמו מלכתחילה במילים: "אגודת צעירים מגויסים תחת הנס הקדוש של ציון עם השאיפה להפיץ לנצח את האידיאל הזה.
ביולי ואוגוסט 1904, חודשים לאחר שנפסקה הופעת השליח הציוני, הופיעו שני מספרים בלבד של הירחון פלסטינה.
בין 1906 ובין 1916 הופיע הירחון ציון. בשנת 1910 נוהל הירחון על ידי "ד. שראגר" והמשתתפים היו "י. דרגון", "א. פינקלשטיין", "י. פרנסיס", "א. פרוינד", "א. י. אידלסון", "בן ישראל", "מ. לנדאו", "ס. לאזאר", "ל. לבנטר", "ד. לוי", י. לב, "א. מאגדר", "י. מרכוס", "ד"ר אלכסנדר מרמורק", "א. מבשן-ברלין", "א. נורה", "ח. פקלמן", "מ. רוזנפלד", "ס. רוזנפלד", "ד"ר ארתור רופין", "י. ס. שפירא", "ד. שפירא", "מ. שוויג", "ס. סגל", "ד"ר י. סוטק", "ד. וולף", "ח. צלטר" ועוד.
העיתון פעל בכיוון של העשרה תרבותית עם דגש על ההיסטוריה היהודית והכוונה לציונות בארץ ישראל.
התקופה שבין שתי מלחמות העולם

ידיעות אחרונות מהעולם היהודי ששינה בהמשך את שמו לידיעות מהעולם היהודי הופק על ידי משרד הקישור של הפדרציה הציונית ברומניה. החל מתאריך 8/8/1922 הופיע 4 פעמים בחודש, בגיליון שהכיל ידיעות קצרות מארץ ישראל, התייחסויות מסחריות, הגירה, החיים הכלכליים ויחסים שבין יהודים לרומנים. ממספר 70, בתאריך 2/3/1924 שינה את שמו, כאמור לעיל, והתחיל להופיע כשבועון. העורך הראש היה "י. לודו" I. Iudo. החל מגיליון מס' 152 הופיעו המשתתפים "אדולף ברנהרדט", ד"ר אדולף שטרן, הרב ד"ר יעקב נימירובר, שמואל פינלס, "ח. ברזיס", "י, לודו", פליקס אדרקה, "ס. אנטים", קאמיל בלטאזאר, "מ. בלומנטל", "אידוב כהן", ד"ר "מ. קוטיק", "י. הספרדי", "ב. יוסיף", ד"ר ברבו לזריאנו, ד"ר "ת. לובנשטין", "מ. מוסקוביץ'", "א. נואור", "ס. פודוליאנו", ד"ר "ק. זינגר", ד"ר "ס. זלמן", "נ. זלבינסקי", "ג. גאלאקטיון", "י. וילנסקי", אברהם לייב זיסו, "ס. באינגלאס", "א. מיבשן", גב' "שיונברג", "י. ל. טאובמן" ו"י. צובירה". כתב העת הוציא לעיתים מוספים המוקדשים לנושאים מגזריים כמו: ידיעות לילדים, האישה היהודייה (פעמים בחודש), הנוער העברי, עמודים (מוסף ספרותי ואומנותי), ידיעות ספרותיות (החל משנת 1925).
תקוות ישראל היה דו ירחון שהוגדר כ"ספריה ציונית דו חודשית" והוצא לאור על ידי החוג התרבותי הציוני "תקוות ישראל". כתב העת הופיע תחת השגחתו של ועד. העורך הראשי היה "מ. מרקוביץ'-סיון" M. Marcovici Sion. כתב העת הופיע בין 15 בדצמבר 1918 ובין 15 בספטמבר 1919. התוכן כלל ספרות יפה, מידע, תרגומים ועוד. בתאריך 15 באפריל 1919 שונתה כותרת המשנה ל"כתב עת דו חודשי" וגיליון אחד לאחר מכן שונה שוב, הפעם ל"כתב העת של הנוער הציוני". בכתב עת זה פרסמו שירה "ז'. טלנדר", "יצחק דב ברקוביץ'", "מ. וייסמן", ו"שטוירמן". קטעי פרוזה קצרים פרסמו: "מ. מרקוביץ'", "ב. אשכנזי", "שלום אש", "י. ל. פרץ", "ד. פינסק", "י. נגורה" ו"דוד פרישמן". גיליון מספר שמונה מוקדש כולו לשלום עליכם. בגיליונות 10, 11 יש טקסטים בחתימתם של "י. נימירובר", "מ. אבנר", "ישראל זנגוויל", "שלום עליכם", "מקס נורדאו", "תאודור הרצל", "מ. רוזנפלד" ו"מ. וייסמן".
ארץ ישראל היה ביטאון רשמי של הפדרציה הציונית של רומניה. הגיליון הראשון הופיע ביום 26 ביולי 1921 והגיליון האחרון ביום 5 באוקטובר 1929.
הנוער היהודי Junimea evree היה פרסום יהודי חודשי. הגיליון הראשון הופיע במאי 1922.
הנוער היה פרסום דו-חודשי של הסתדרות הנוער הציוני. הגיליון הראשון הופיע ביום 15 ביוני 1925.
הסטודנט היהודי
Ahuza Sir Herbert Samuel
התנועה הציונית
גורדוניה
על המשמר
הירדן
דרכים (חדש)
פלסטינה
הגאולה שלנו
בשנים 1938–1941, עם הופעת הממשלות האנטישמיות ברומניה, נסגרו בהדרגה כל העיתונים היהודים ונאסרה על היהודים פעילות עיתונאית בעיתונות הכללית, הלא יהודית. לאחר 23 באוגוסט 1944, כאשר הופלה ממשלתו של יון אנטונסקו, חלק מהעיתונים היהודים וביניהם עיתונים ציונים, חזרו להופיע ואפילו לשגשג, אך התערבות שלטונית נוספת, הפעם מצד השלטון הקומוניסטי, הביאה לסגירה כפוייה של כל העיתונות הציונית ברומניה.
לקריאה נוספת

* Hary Kuller, Presa evreiască din România, Tritonic, Bucureşti - הארי קולר, העיתונות היהודית ברומניה, הוצאת טריטוניק, בוקרשט
עידו ריבלין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 בינואר 1988 (בן 36)
 מוקד פעילות:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2010
 כלי נגינה:  גיטרה, קלידים, אקורדיון
 שיתופי פעולה בולטים:  דניאל מרקוביץ'
 פרופיל ב-IMDb
 
עידו בריאן ריבלין (נולד ב-3 בינואר 1988) הוא מלחין, מעבד ומפיק מוזיקלי ישראלי. הוא הלחין, בין היתר, את המוזיקה לסרט "גאליס - המסע לאסטרה", ולסדרות "הקלמרים" ו"גאליס".
כיום עובד עידו על פרויקטים כגון הלחנת פסקולים לסרטים וסדרות, והפקת שירים עבור אמנים שונים.
ביוגרפיה

עידו ריבלין נולד בשנת 1988. הוא למד והתחנך בבית הספר רימון. הוא החל לנגן על פסנתר החל מגיל 6, ומאז הלך והתמקצע ולמד אצל מורים למוזיקה, ביניהם שמוליק נויפלד.
ריבלין היה חבר בלהקת התחתונים ושימש בה כקלידן עד שהפסיקה את פעילותה.
ריבלין הלחין מוזיקה לפרסומות ואף הלחין פסקולים למספר סדרות מצליחות, ביניהן "גאליס".
לריבלין שותף לעבודותיו בשם דניאל מרקוביץ', אשר הלחין גם הוא פסקול עבור הסרט "גאליס - המסע לאסטרה" ולפרויקטים נוספים.
בשנת 2013, ריבלין הצטרף ללהקת לולה מארש, ויצא איתה לסיבובי הופעות ברחבי הארץ והעולם, עד 2017.
ב-2018, עבר עידו לקנדה, ומתגורר בטורונטו.
סגנון מוזיקלי

סגנונו המוזיקלי של עידו ריבלין בולט במיוחד במוזיקת פסקול. ניתן בנקל להבחין שהוא משלב בין מוזיקה קלאסית, מוזיקה אלקטרונית, וכלים מודרניים כמו גיטרה חשמלית ואקוסטית.
יצירתו

דוקטור ליבי - הלחנת פסקול לסדרה
גאליס - הלחנת פסקול לסדרה
גאליס - המסע לאסטרה - הלחנת פסקול מקורי לסרט
הקלמרים - הלחנת פסקול מקורי לסדרה
היחידה - הלחנת פסקול מקורי
הרווק - הלחנת פסקול
סלב'ס - הלחנת פסקול
נויורק - הלחנת פסקול לסדרה
רויאל שף - הלחנת פסקול מקורי לסדרה
חצויה - הלחנת פסקול מקורי לסדרה
חצויה - הדבר האמיתי - הלחנת פסקול לסדרה
פצועים בראש - הלחנת פסקול לסדרה
נעלמים - הלחנת פסקול לסדרה
חנוך דאום מחשב מסלול מחדש - הלחנת מוזיקה מקורית לסדרה
נינג'גו - הלחנת מוזיקה לעונה העתידית של הסדרה
ריבלין מלחין גם מוזיקה לפרסומות, והלחין, בין השאר, את מוזיקת הרקע ללוגו של גלובוס גרופ.
הפקות

הלחנת שירים לסדרה "חצויה"
הפקת שיר הנושא של "גאליס"
הפקת שיר נושא ל"רויאל שף"
הפקת שיר הנושא של "הרווק - עם דודו אהרון"
הפקת שיר הנושא של "מועדון החנונים"
הפקת שיר הנושא של "היחידה"
עיבוד והפקת השיר "לא כאן" של מנור שבת
הפקת השיר "נולדתי להופיע" של עודד פז ועדי הימלבלוי
הפקת השיר "פסגות חייך" של עוזיה צדוק
הפקת השיר "הכל זמני" של פן חזות
עיתוני ילדים בישראל

בישראל יצאו לאור עיתוני ילדים רבים. עיתון הילדים העברי הראשון היה "עולם קטן" שיצא לאור ב-1892. עורכי העיתון היו אליעזר בן-יהודה, יהודה גרזובסקי ודוד יודילוביץ. העיתון יצא בשבעה גליונות (במשך כעשרה חודשים). עיתון הילדים העברי הראשון שבו כתבו בני נוער היה "שפת עבר", שהוצא לאור על ידי איתמר בן-אב"י בגיליון אחד ב-1897. עיתון הילדים הוותיק ביותר בישראל כיום הוא "אצבעוני", היוצא לאור על ידי הוצאת אצבעוני בע"מ, בעריכת רמי שיר - מוציא לאור פרטי.