stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משרד הספורט (ברזיל)
שרים

| # | דיוקן | שר | תחילת כהונה | סיום כהונה | זמן כהונה | מפלגה | מפלגה | נשיא |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | פלה (1940–2022) | 1 בינואר 1995 | 30 באפריל 1998 | 3 שנים ו-199 ימים |  | עצמאי | פרננדו אנריקה קרדוזו (PSDB) |
| 2 |  | רפאל גרקה (1956–) | 1 בינואר 1999 | 5 במאי 2000 | שנה ו-125 ימים |  | מפלגת החזית הליברלית | פרננדו אנריקה קרדוזו (PSDB) |
| 3 |  | קרלוס מלס (1947–) | 9 במאי 2000 | 8 במרץ 2002 | שנה ו-303 ימים |  | מפלגת החזית הליברלית | פרננדו אנריקה קרדוזו (PSDB) |
| 4 |  | קאיו סיבלה די קרבאליו (1947–) | 8 במרץ 2002 | 1 בינואר 2003 | 299 ימים |  | עצמאי | פרננדו אנריקה קרדוזו (PSDB) |
| 5 |  | אגנלו קיירוז (1958–) | 1 בינואר 2003 | 31 במרץ 2006 | 3 שנים ו-89 ימים |  | מפלגת הפועלים | לואיז אינסיו דה סילבה (PT) |
| 6 |  | אורלנדו סילבה (1971–) | 31 במרץ 2006 | 26 באוקטובר 2011 | 5 שנים ו-209 ימים |  | המפלגה הקומוניסטית | לואיז אינסיו דה סילבה (PT) |
| 6 |  | אורלנדו סילבה (1971–) | 31 במרץ 2006 | 26 באוקטובר 2011 | 5 שנים ו-209 ימים |  | המפלגה הקומוניסטית | דילמה רוסף (PT) |
| 7 |  | אלדו רבלו (1956–) | 26 באוקטובר 2011 | 1 בינואר 2015 | 3 שנים ו-67 ימים |  | המפלגה הקומוניסטית | דילמה רוסף (PT) |
| 8 |  | ג'ורג' הילטון (1971–) | 1 בינואר 2015 | 23 במרץ 2016 | שנה ו-82 ימים |  | מפלגת הפועלים | דילמה רוסף (PT) |
| 9 |  | ריקרדו לייסר (1970–) | 31 במרץ 2016 | 12 במאי 2016 | 42 ימים |  | המפלגה הקומוניסטית | דילמה רוסף (PT) |
| 10 |  | לאונרדו פיצ'יאני (1970–) | 12 במאי 2016 | 6 באפריל 2018 | שנה ו-329 ימים |  | התנועה הדמוקרטית הברזילאית | מישל טמר (MDB) |
| 11 |  | לאנדרו קרוז (1969–) | 6 באפריל 2018 | 1 בינואר 2019 | 270 ימים |  | עצמאי | מישל טמר (MDB) |
| 12 |  | אנה מוסר (1968–) | 1 בינואר 2023 | 13 בספטמבר 2023 | 255 ימים |  | עצמאית | לואיז אינסיו דה סילבה (PT) |
| 13 |  | אנדרה פופוקה (1989–) | 13 בספטמבר 2023 | מכהן | 1 שנה ו-44 ימים |  | פרוגרסיבים | לואיז אינסיו דה סילבה (PT) |
הערות שוליים

↑  Portaria do MPO adapta orçamento para 2023, משרד התכנון והתקציב, ‏16 בפברואר 2023 (בפורטוגזית)
↑  Governo Bolsonaro anuncia que terá 22 ministros; 7 ministérios serão extintos, G1, ‏3 בדצמבר 2018 (בפורטוגזית)
מכון גזית

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל
 מנכ"ל:  אל"ם (מיל') דוד שטרנברג
 תקופת הפעילות:  2021–הווה (כ־3 שנים)
 https://www.gazitinst.org
 
מכון גזית הוא מכון מחקר לביצוע מחקרים מודיעיניים מתקדמים, יישומיים ועתירי דאטה. המכון הוא זרוע של חטיבת המחקר באמ"ן, והוא קרוי על שם האלוף במיל' שלמה גזית, ששירת כראש אמ"ן לאחר מלחמת יום הכיפורים, והוביל את תהליכי הבנייה מחדש אחרי המלחמה.
ההקמה

התייחסות ראשונית להקמת המכון עלתה באירוע שנערך לזכר גזית ביוני 2021. המכון הוקם בשיתוף חברת "רפאל" ונחנך רשמית בדצמבר 2021 בטקס במעמד ראש אמ"ן, אלוף אהרון חליוה, מנכ"ל רפאל, אלוף (מיל') יואב הר אבן וראש חטיבת המחקר באמ"ן, תא"ל עמית סער.
עיסוק ומטרות

המכון משלב ידע ורעיונות מהעולם האזרחי עם צרכים ומידע מודיעיני מהעולמות הביטחוניים, ועוסק בפתרון סוגיות מודיעיניות מורכבות בעזרת שילוב של חוקרים מתחומים שונים ושימוש בטכנולוגיות מתקדמות בתחומי המידע. המכון עובד בצוותים הטרוגניים על ידי חיבור חוקרים בכירים ממגוון תחומים: מדעי החברה, מדעי הרוח ומדעים מדויקים, תוך עיסוק בסוגיות של מודיעין אסטרטגי כגון יחסי חוץ, בניין הכוח, יציבות משטרים, דמוגרפיה, חברה, כלכלה ופסיכולוגיה.
המכון חותר לחזק את ההסתכלות הרב-זירתית ואת המודיעין ארוך-הטווח, אך גם עוסק בסוגיות של מדיניות ומבצעים.
בדיון שהתקיים בנובמבר 2021 בוועדת החוץ והביטחון של הכנסת ציין מנכ"ל המכון, אל"ם (מיל') דוד שטרנברג, כי אמ"ן באמצעות המכון יעסוק גם בהשפעות שינוי האקלים על המרחב ועל סוגיות כגון יציבות מדינות, מתח מעצמתי, זירת הלחימה ובניין הכוח המודיעיני, ויעשה תוך כדי זאת שימוש גם ביכולות מתקדמות כמו ביצוע סימולציות.
כנסים

ביולי 2022 ערך המכון כנס ראשון, שעסק בתפקיד המודיעין בחשיבה לטווח הארוך (עשור ויותר). בכנס השתתפו שורת בכירים במערכת הביטחון ובהם סגן הרמטכ"ל, ראש מפא"ת ובכירים במגזר הפרטי והציבורי.
בדצמבר 2022, נערך "כנס גזית השנתי" הראשון, שכותרתו הייתה "מודיעין, אסטרטגיה וטכנולוגיה ומה שביניהם". במסגרת הכנס הופיעו, בין היתר, הרמטכ"ל, ראש המל"ל, מפקדי יחידות 8200 ו-9900 וראש ממשלת ישראל לשעבר, אהוד ברק. בכנס הוצגה בפעם הראשונה הערכת המודיעין של אמ"ן לציבור הרחב על ידי ראש חטיבת המחקר, תא"ל עמית סער.
הערות שוליים

↑   ינון שלום יתח, המרכז החדש שעומד לפצח את השאלות הקשות ביותר, באתר צה"ל, 29 ביוני 2021
↑   עמוס הראל, התקיפה המסתורית באיראן לא תעצור את פרויקט הגרעין, וכנראה גם לא את ההסכם, באתר הארץ, 25 ביוני 2021
↑  ניר דבורי, ‏הפיתוח החדשני שיאפשר למערכת הביטחון להתכונן לאירועים לא צפויים, באתר ‏מאקו‏, 16 בדצמבר 2021
↑   ינון שלום יתח, מכון "גזית" החדשני נחנך בחטיבת המחקר, באתר צה"ל, 19 בדצמבר 2021
↑  דורון פסקין, "גם במדינות שסועות מלחמה ובמשבר עמוק המשטרים לא קורסים. הם למדו לשרוד", באתר כלכליסט, 19 בספטמבר 2021
↑  שני אשכנזי, ‏צה"ל יקים גוף מודיעין שיעסוק בהשפעה האסטרטגית של משבר האקלים, באתר גלובס, 17 בנובמבר 2021
↑  ניר דבורי, ‏"העולם במשבר": המודיעין שחסר והאיום שקשה להיערך אליו, באתר ‏מאקו‏, 29 בדצמבר 2022
↑   התקיים הכנס הראשון של מכון המחקר החדש של אמ"ן, באתר צה"ל, 28 ביולי 2022
↑   עמוס הראל, בזמן שבישראל תוהים איך ייראה היום שאחרי עבאס, בגדה כבר מתחוללים שינויים, באתר הארץ, 29 ביולי 2022
↑   הסתיים כנס החורף של מכון "גזית", באתר צה"ל, 5 בדצמבר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012181976105171 
טקס חנוכת מכון גזית, מימין לשמאל: מנכ"ל מכון גזית, אל"ם (במיל') דוד שטרנברג, קצין המודיעין הראשי תא"ל אבי קינן, אלוף אהרון חליוה, תא"ל עמית סער, אלוף (מיל') יואב הר אבן, דצמבר 2021
מנכ"ל מכון גזית, אל"ם (מיל') דוד שטרנברג, נואם בכנס גזית השנתי הראשון, דצמבר 2022
יעקב בן-יהודה

יעקב בן-יהודה, שנות ה-60 של המאה ה-20
יעקב (ינק) בן-יהודה (14 באוקטובר 1917 – 13 בנובמבר 1973) היה מנכ"ל כימיקלים לישראל, יו"ר מועצת המנהלים של מפעלי הפיתוח בנגב ומפעלי ים המלח, ולפני כן פעיל במוסד לעלייה ב', ראש מרחב צפון של שירות הביטחון ומנכ"ל מכרות נחושת תמנע.
ביוגרפיה > משפחתו וצעירותו

יעקב בן-יהודה נולד בלודז', פולין, בשם יעקב (ינק) דז'בינצקי,

השני מבין שלושה בנים. אביו יהודה, יליד בדזי-לושיפה; אמו סטפניה-שיינדלה לבית לובלינר, ילידת קרקוב שבפולין. אחיו הבכור אברהם (אדק), נפטר בגיל 17 ממחלה, אחיו הצעיר פרדיק נפטר בוורשה בשנת 1942,

בגיל 19. הוריו נרצחו במחנות השמדה בשנת 1944.
ינק גדל במשפחה אמידה, סבו מצד אמו היה דתי מאוד ועסק במסחר של תבואה ועצים.

להוריו היה בית חרושת לגרביים בעיר לודז'.

בגיל ארבע נכנס לגן ילדים של המשורר יצחק קצנלסון בלודז'. כעבור שנתיים התחיל ללמוד באותו בית ספר ושם המשיך 11 שנה עד קבלת תעודת בגרות.
בגיל תשע נכנס עם אחיו הגדול לתנועת "ירדניה", ששינתה את שמה ל"הרצליה". בגיל ארבע עשרה התחיל לקבל תפקידים בקן ולימד עברית, בהיותו בכיתה י"א היה ראש גדוד, האחראי לארבעה-חמישה ראשי קבוצות.
בן-יהודה התקבל ללימודי רפואה באוניברסיטת בלגרד, אולם ויתר על הלימודים והתמנה כראש קן של כאלף חברים. בשנת 1935 נסע כמשקיף לוועידת התנועה הציונית הכללית בקרקוב.

בשובו ללודז' עסק בנוסף לניהול הקן גם בניהול העבודה בגליל לודז'. הופיע בהרצאות באולמות ובבתים פרטיים, בעשרות עיירות בסביבת לודז'.

בסוף שנת 1935 נבחר למועצה הראשית של "הנוער הציונית" להנהגה הראשית בוורשה. היה מנהל המחלקה הארגונית, תקופה מסוימת שימש כגזבר, ובעיקר עסק בניהול מחלקת הקיבוצים – הכשרות.
ביוגרפיה > ארגון וליווי אוניית אסימי ארצה

בן-יהודה נשא ונתן מטעם "הנוער הציוני" עם מנהיגי התנועה הציונית כדי שישתפו חלוצים מתנועתו בעלייה ב', אולם מכיוון שהקצו לה מספר מקומות מצומצם, החליט יחד עם חברי ההנהגה הראשית ובהם משה קול לארגן עלייה בלתי חוקית של תנועתו בשיתוף הפועל המזרחי והציונים הכלליים.
בסתיו 1938 יצא בן-יהודה ונפגש עם ארקאדי סלוצקי, יהודי רוסי-יווני וז'אן פנדליס היווני, בעלי חברת אוניות ושכר מהם אונייה כדי להוביל את העולים לישראל, כשהיא נושאת את דגל פנמה. אחר-כך בסיוע עורך הדין היהודי קראו-דנקנר קיבלו רישיונות מעבר דרך רומניה ומזון לאונייה. ואילו משה קליינבוים (סנה) השיג דרכוני הגירה משלטונות פולין ורישיון להוצאת כספים במטבעות חוץ. בן-יהודה מונה כאחראי על האונייה מטעם הארגונים החלוציים בעוד שוולף גולדמן היה האחראי על הקשר עם החברים בארץ בזמן הורדת המעפילים.
ב-1 באפריל 1939 הפליגו מנמל קונסטנצה שברומניה באונייה אסימי שנשאה 470 מעפילים, כעבור שישה ימים הגיעו לחופי הארץ. בשני הלילות הראשונים הורידו 230 איש עד שהאונייה התגלתה על ידי הבריטים.


בן-יהודה הספיק להגיע לחוף.

אסימי גורשה מישראל. בן-יהודה היה מבוקש על ידי הבריטים והסתתר מהם במשך חודש בדירתו של משה קול בתל אביב,

אחר-כך יצא לאי קאה ביוון שם עגנה אסימי, הוא עשה הכנות להפלגת הספינה וחידש את החוזה עם בעלי האונייה. בן-יהודה, גולדמן והאלחוטאי יצאו לפיראוס ועלו לאונייה. אסימי הגיעה לנהריה והמעפילים הגיעו לחוף בסירה שבן-יהודה רכש ביוון ונגררה אחרי אסימי. המשטרה הבריטית גילתה את האונייה, המעפילים נעצרו ושוחררו לאחר שהורידו עבורם רישיונות עלייה מהמכסה הכללית שהוקצתה לסוכנות היהודית.
ביוגרפיה > פרוץ מלחמת העולם השנייה, עלייה לישראל והגיוס לפלמ"ח

בן-יהודה הגיע לנמל פיראוס, שכר מסלוצקי ופנדלוס את האניה "הילדה" והכין משלוח נוסף. מכיוון שהמלחמה עמדה לפרוץ, שלטונות רומניה ביטלו את רישיונות המעבר מפולין, מתוך חשש שהמעפילים יישארו כפליטים ברומניה.

בן-יהודה היה פעיל בתנועת הנוער הציוני. הוא ביקר בעשרות קינים של התנועה בסרביה, בוקובינה, מולדביה וטרנסילבניה והדריך אותם איך להתארגן במחתרת ולעזוב את רומניה במקרה שיפלשו הגרמנים או הסובייטים לרומניה.
במרץ 1940 הגיע לישראל כעולה חדש, הוא נקלט בקבוצת אושה בעמק זבולון, עבד במשק ובעבודות חוץ.

ב-1941, כשהייתה סכנת פלישה של הגרמנים ארצה, התגייס לפלוגה ב' של הפלמ"ח, עבר הכשרה בחבלה ואימוני שדה בבית אורן ומספר שבועות שהה בתל אביב בפלוגה הימית.
ביוגרפיה > הפעילות בפרס, טורקיה ויוגוסלויה במסגרת המוסד לעלייה ב'

בשנת 1942 נקרא בן-יהודה על ידי שאול אביגור מהמוסד לעלייה לצאת לאיראן. מתחילת 1943 עבד ביחד עם שליחים נוספים באבאדאן, מחנה של סולל בונה בדרום פרס, פעילותו התרכזה בהעברת מעפילים מפולין ומפרס, דרך שט אל-ערב לבצרה, חלקם במדים בריטיים וחלקם בסירות של דייגים מבריחים. את המשך העלייה מבצרה (עיראק) דרך בגדד ארצה ריכז אנצו סירני. כמו כן בן-יהודה בא במגע עם אסירים יהודיים אשר הגיעו באופן בלתי לגלי מרוסיה לפהלווי ונאסרו על ידי הצבא הפולני, חלק מהזמן התחזה לקצין פולני. הוא גם טיפל ב"ילדי טהראן", בתי יתומים יהודים אשר הועברו מרוסיה לפרס.
בסוף 1943 שב ארצה. בתקופה הזו התחתן עם חברת קבוצת אושה ברטה מנדלבאום. בדצמבר 1944 נולד בנו חיים.
בפברואר 1945 יצא לטורקיה מטעם המוסד לעלייה ב', בכיסוי של עיתונאי של דבר וסוכנות הידיעות "פאלקור". שם עבד במחיצתו של אהוד אבריאל ואחר-כך קיבל את האחריות על הסניף. בטורקיה טיפל בקשרים עם היהודים בבולגריה, רומניה ויוון. כמו כן טיפל בעליית יהודי טורקיה דרך סוריה ולבנון לישראל.
בפברואר 1946 יצא בן-יהודה בתור עיתונאי ליוגוסלביה, שם ריכז את הפעולה מטעם המוסד לעלייה, תוך שיתוף פעולה עם הקהילה היהודית המקומית. בתקופת פעילותו הצליח לשלוח את האוניות "הגנה", "כנסת ישראל" ו"אבא ברדיצ'ב" (האונייה עלתה על שרטון והמעפילים הועברו ל"כנסת ישראל" בסביבות יוגוסלביה).

בן-יהודה זכה לעזרה מהשלטונות היוגוסלביים לאחר שקשר קשרים עם ברויניק, ראש שירות הביטחון היוגוסלבי (UDBA). הקשר נוצר בזמן שחקר אותו על מעשיו ביוגוסלביה. סיפר לו שתפקידו כעיתונאי הוא רק הסוואה ותפקידו האמיתי הוא להביא יהודים ארצה אשר ילחמו נגד הבריטים בעד עצמאות ישראל, דבריו שכנעו אותו והוא איפשר לו פעילות כמעט בלתי מוגבלת.
בסוף 1947, לאחר שפרצו קרבות בארץ יצא מטעם חבר הקבוצות ל"רמת הנגב". במאי 1948 יצא לעזרת דגניה. עם תום הקרבות בדגניה חזר לאושה, באושה היה מא"ז (מפקד אזור של המקום) והמשיך בעבודה ברפת.
במרץ 1949 נולדה בתו אסנת.
ביוגרפיה > שירות הביטחון

בינואר 1951 עזב את קבוצת אושה ועבר לשירות הביטחון בתל אביב, ב-1952 עבר לשירות הביטחון בחיפה, ב-1953 שהה תשעה חודשים ביוגוסלביה,

מ-53 עבד בחיפה וערך ביקורים בהרבה מארצות העולם (אירופה, דרום אמריקה, אפריקה המערבית, אפריקה המזרחית, אסיה). כיהן כראש מרחב צפון בשירות הביטחון עד לשנת 1964. בשנים 58–1954 למד ובוגר החוג לכלכלה באוניברסיטת תל אביב.

עם פרישתו של ראש השב"כ, עמוס מנור, היה בן-יהודה מועמד להחליפו, אולם לא זכה בתפקיד.
ביוגרפיה > תעשייה

בפברואר 1964 מינהו שר הפיתוח יוסף אלמוגי למנכ"ל מכרות נחושת תמנע.

מפעל הנחושת בתמנע פירנס שליש מתושבי אילת, אך היה נתון בגרעונות כספיים ובהפסדים מאז הקמתו

בן-יהודה הביא אותו לרווחים משנתו הראשונה בתפקיד ואילך.
בשנת 1969 התחתן עם מלכה ברוורמן, שכיהנה כסגנית ראש "המוסד" איסר הראל, אותה הכיר בתקופת עבודתו בשירות הביטחון.
ב-1 בינואר 1971 התמנה יעקב בן-יהודה בידי שר הפיתוח חיים גבתי למנכ"ל חברת כימיקלים לישראל,

במקומו של האלוף במיל. מאיר אילן

וליו"ר מועצות המנהלים של מפעלי הפיתוח בנגב,

של מכרות תמנע ומפעלי ים המלח.

חברת כימיקלים לישראל, הייתה כפופה למשרד הפיתוח וכללה את תשלובת ערד, מפעלי ים המלח, פוספטים אורון, כימיקלים צפון, מפעלי הברום ותרכובות ברום, החלק הישראלי בחברת "פריקלס" וחברת קדימה.
יעקב בן-יהודה נפטר ממחלה ממארת ב-13 בנובמבר 1973 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
חברת כימיקלים לישראל חילקה מלגות על שמו לסטודנטים באוניברסיטת בן-גוריון.


על-שמו נקרא "תמנע 2", פיר אותו תכנן בתקופת היותו מנכ"ל תמנע ושהושק ב-1974.




ב-1985 מפעלי ים המלח קראו על שמו בניין משרדים בשם "בית ינק" בבאר שבע.
גלריית תמונות

רפתן באושה, שנות הארבעים
בצבא
אושוויץ, 1947
קונגו, 1963
עם לוי אשכול במכרות נחושת תמנע, שנות השישים
עם יוסף אלמוגי, בתקופת תמנע
עם חיים גבתי בתמנע, שנות השישים
עם פנחס ספיר, בראשית שנות השבעים
עם חיים גבתי, יוסי ורדי ואריה שחר (שוורצמן), מחסן מפעלי ים המלח בנמל אשדוד, 1972
עם זלמן שזר
כפר סאבא

| --- | --- |

מאוזוליאום של נבי ימין
 מדינה / טריטוריה:  המנדט הבריטי
 מחוז:  נפת טולכרם
 שפה רשמית:  ערבית
 שטח:  9,688 דונם (1945)
 גובה:  52 מטרים
 סיבת נטישה:  מבצע מדינה
 תאריך נטישה:  13 במאי 1948
 יישובים יורשים:  כפר סבא, נווה ימין
 דת:  אסלאם סוני
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  1,473 (1948)
 קואורדינטות:  32°10′52″N 34°56′14″E﻿ / ﻿32.18111°N 34.93722°E﻿ / 32.18111; 34.93722
 אזור זמן:  UTC +2
 he
כַּפְר סַאבַּא (בערבית: كفر سابا), הידוע גם בשם כפר סבא הערבית, היה כפר ערבי בנפת טולכרם ממזרח לעיר כפר סבא, ובו מסגד, מאוזוליאום ובית קברות מוסלמי. הכפר נכבש במהלך מבצע מדינה בזמן מלחמת העצמאות על ידי חטיבת אלכסנדרוני, ב-13 במאי 1948.
היסטוריה

לכפר מקורות עתיקים מימי תקופת בית שני, ומקור שמו ביישוב היהודי כפר סבה המוזכר בכתובת רחוב. ניתן למצאו בכתבים של הגאוגרפים הערביים אל־מֻקַדַסִי ונאצר כוסרו מהמאה ה-10.
הכפר מופיע ברישומי המס העותמ'אנים משנת 1596 בנחיאת בני צעב בסנג'ק שכם.
הקרן לחקר ארץ ישראל תיעדה בשנות ה-70 של המאה ה-19 את כפר סאבא ככפר בגודל בינוני ששכן על תל ובתיו בנוים לבני טיט ואבן. האוכלוסייה בו הוערכה ב-800 נפשות. סמוך לנבי ימין שכנה באר מים טובה. מצפון ומדרום השתרעו מטעי זיתים.
לכפר היו שני מבנים מקודשים - נבי יאמין ונבי סֻראקה, מול נבי יאמין.
בשנתה האחרונה של מלחמת העולם הראשונה, 1917, הפך הכפר לזירת מלחמה בין קווי החפירות העות'מאניים והבריטיים, תוך גרימת נזק רב לכפר ועזיבת תושביו, בדומה לגורל תושבי כפר סבא היהודים. הכפר נבנה מחדש לאחר המלחמה.
במפקד האוכלוסין המנדטורי משנת 1922 נמנו בכפר 546 נפשות.
בסקר הכפרים משנת 1945 נאמדה אוכלוסיית הכפר ב-1,270 תושבים.
בתחילת מאי 1948, במהלך מלחמת העצמאות, ביקשו התושבים לעזוב את הכפר לנוכח סכנת התקפה מצד "ההגנה", אך חיל המצב של "צבא השחרור הערבי" של הליגה הערבית ציווה עליהם להישאר.
ב-13 במאי 1948, כבשו את הכפר יחידות של חטיבת אלכסנדרוני, וגרמו בכך לפינוי המוני של תושבי הכפר, שנהרו מזרחה וגרמו לבהלה בקלקיליה ובכפרים סביבה, ולמנוסה המונית מיישובים אלה.
לאחר המלחמה הוקמו על השטחים החקלאיים של הכפר מושב נווה ימין ב-1949 וקיבוץ ניר אליהו ב-1950. בית ברל, שנוסד ב-1946, התרחב אף הוא לשטחים החקלאיים של הכפר.
העיר כפר סבא התרחבה מזרחה, ושיכון קפלן שוכן על השטח בו שכן המרכז הבנוי של הכפר. חלקו מכונה "הגן הארכאולוגי של כפר סבא" או "תל כפר סבא" ומוצגים בו מספר ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו במקום.
ההיסטוריון הפלסטיני וליד ח'אלדי כתב בתחילת שנות ה-90 שמן הכפר נותרו בית הספר (ברחוב השקמה בעיר) ובית העלמין.
לקריאה נוספת

דן אבן: שנות שירות, הוצאת מלוא, 1973
הערות שוליים

↑  Sharif S. Elmusa, Muhammad Ali Khalidi, All that Remains: The Palestinian Villages Occupied and Depopulated by Israel in 1948, Institute for Palestine Studies, 1992, עמ' 555, ISBN 978-0-88728-224-9. (באנגלית)
↑  Wolf Dieter Hütteroth, Kamal Abdulfattah, Historical Geography of Palestine, Transjordan and Southern Syria in the Late 16th [sixteenth Century], Fränkische Geographische Ges., 1977, עמ' 140, ISBN 978-3-920405-41-4. (באנגלית)
↑
↑  Roy Marom, השרון ופתיחת מערכת מגידו במלחמת העולם הראשונה, אריאל, 2015)) מלחמת העולם הראשונה בשרון - זכרונות ומורשת, השרון ופתיחת מערכת מגידו במלחמת העולם הראשונה, הוצאת אריאל, 2015-01-01, עמ' 37-33
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, עמ' 101.
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, עמ' 167.
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ססיל דה פראנס

| --- | --- |

 לידה:  17 ביולי 1975 (בת 49) נאמור, ולוניה, בלגיה 
 מדינה:  בלגיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1991 
 פרסים והוקרה:  פרס רומי שניידר (2005)  פרס סזאר לשחקנית המבטיחה ביותר (2003)  Sitges Film Festival Best Actress award (2003)  פרס סזאר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (2006) 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
ססיל דה פראנס (בצרפתית: Cécile de France; נולדה ב-17 ביולי 1975) היא שחקנית בלגית. אחרי שזכתה להצלחה בקולנוע הצרפתי בשוברי קופות כמו L'Art (délicat) de la séduction‏ (2001) ו-Irène ‏(2002), היא זכתה להצלחה בינלאומית בשל תפקידיה הראשיים בסרטים "מתיחות גבוהה" (2003) ו"מכאן והלאה" (2010).
ביוגרפיה

ססיל דה פראנס נולדה בנאמור, היא עזבה את בלגיה לפריז בגיל 17 ושם למדה אמנויות הדרמה במשך שנתיים אצל ז'אן פול דניזון (שחקן בתיאטרון בוף דו נור בבימויו של פיטר ברוק. אחרי-כן שהתה שלוש שנים (1995-98) באקדמיה למשחק ENSATT  בתחילה ב-Département Comédie ברחוב בלאנש ומאוחר יותר בליון. היא נתגלתה בידי הסוכן Dominique Besnehard ושיחקה בשוברי קופות צרפתיים כמו L'Art (délicat) de la séduction ‏(2001) ו"אירן עדיין רווקה" (Irène)‏ (2002).
פריצת הדרך הבינלאומית שלה הגיעה עם הופעתה בסרט האימה "מתיחות גבוהה" (Haute Tension)‏ (2003, שם הסרט בבריטניה Switchblade Romance; שם הסרט בארצות הברית: High Tension), שהביאה לה הכרה ברחבי תבל. היא תפשה את תשומת לבם של המפיקים ההוליוודיים ומהר מאוד זכתה לתפקידה הראשי בסרט אמריקאי מסביב לעולם בשמונים יום (2004), בו כיכבה לצידו של ג'קי צ'אן.
היא זכתה בשני פרסי סזאר בקטגוריית השחקנית המבטיחה ביותר בסרטים L'Auberge Espagnole ‏(2002) ובקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר ב"הבובות הרוסיות" (Les Poupées russes)‏ (2005).
בשנת 2018 שיחקה בדרמה התקופתית "מדמואזל דה ז'ונקייר" מאת הבמאי עמנואל מורה; על תפק'ידה הייתה פראנס מועמדת לפרס לומייר לשחקנית הטובה ביותר.
בשנת 2021 שיחקה בסרט הדרמה הצרפתי "בשלווה" של הבמאית עמנואל ברקוט; הסרט הוקרן בבכורה ב-6 ביולי 2021.
בשנת 2023 כיכבה בסדרת המדע הבדיוני הגרמנית "The Swarm" בדמותה של ד"ר ססיל רושה; הסדרה אשר שודרה ברשת ZDF, היא עיבוד לרומן בעל אותו שם מאת פרנק שצינג. כמו כן כיכבה בדמותה של מרתה דה מליני בסרטו של מרטין פרובסט "פייר ומרתה: אמנות ואהבה", המתאר את סיפור אהבתם של פייר בונאר ודה מיליני.
פילמוגרפיה > קולנוע

1999 : Toutes les nuits בבימויו של יוג'ין גרין
2000 : Petites joies lointaines בבימויו של מרקו ניקולטי
2001 : L'art (délicat) de la séduction בבימויו של ריצ'רד ברי
2002 : "פודינג אירופאי" (L'auberge espagnole) בבימויו של סדריק קלפיש
2002 : A+ Pollux בבימויו של לוק פאז'ס
2002 : "אירן עדיין רווקה" (Irène) בבימויו של איוון קלברק
2003 : "אני סזאר" (Moi César) (היה מועמד ל-11 פרסי סזאר) בבימויו של ריצ'רד ברי
2003 : "מתיחות גבוהה" (Haute Tension) בבימויו של אלכסנדר אז'ה
2003 :"קהינה: הנבואה" (Kaena: La prophétie) סרט הנפשה של Xilam Films (היא דיבבה את הקול בגרסה הצרפתית של קהינה: הקול המקורי היה של קירסטן דנסט
2004 : מסביב לעולם בשמונים יום בבימויו של פרנק קורצ'י
2005 : "הבובות הרוסיות" (Les Poupées russes) בבימויו של סדריק קלפיש
2006 : "כשהייתי זמרת" (Quand j'étais chanteur) בבימויו של קזאבייה ז'יאנולי
2006 : Bad Faith) Mauvaise foi) בבימויו של רושדי זם
2006 : "כיסאות מוזיקליים" (Fauteuils d'orchestre) בבימוי דניאל תומפסון
2007 : "סוד" (Un secret) בבימויו של קלוד מילר
2007 : Gone for a Dance) J'aurais voulu être un danseur) בבימויו של אלן ברלינר
2008 : "אויב הציבור מספר 1" (Mesrine: L'instinct de Mort) בבימויו של ז'אן פרנסואה רישה
2009 : Soeur Sourire בבימויו של סטין קונינקס
2009 : Où est la main de l’homme sans tête בבימויים של גיום וסטפאן מאלאנדרן
2010 : "מכאן והלאה" בבימויו של קלינט איסטווד
2011 : הילד עם האופניים בבימויים של האחים דארדן
2013: פיתול מושלם בבימויו של אריק רושאן
2016 : "המסע של פאני" בבימוי לולה דויאון (Lola Doillon) בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה
2017: "קשר משפחתי" ("Ôtez-moi d'un Doute") בבימוי קארין טארדיו
2018: "מדמואזל דה ז'ונקייר" בבימוי עמנואל מורה
2021: "הכרוניקה הצרפתית" בבימוי ווס אנדרסון
2021: "בשלווה"‏ בבימוי עמנואל ברקוט
2021: "אשליות אבודות"
2023: "פייר ומרתה: אמנות ואהבה"
TBA: ‏ "Le Bal des Folles"‏ בבימוי ארנו דה פאלייר
פילמוגרפיה > סרטים קצרים

1997 : Tous nos vœux de bonheur, by Jean-Pierre Améris
1998 : Bon appétit, by Patrice Bauduinet
1999 : Le dernier rêve, by Emmanuel Jespers
2001 : Le mariage en papier, by Stéphanie Duvivier
2001 : Loup !  by Zoé Galeron
2002 : 3 jours, 3 euros by Fernand Berenguer
2002 : Nervous break down, by Emmanuel Jespers
2002 : Il était une femme, by Marc Saubain
2002 : La nuit du 6 au 7, by Patrice Bauduinet
2002 : Les calamars n'écoutent plus la radio, by Patrice Bauduinet
2002 : L'auberge Espagnole", by Cédric Klapisch
2004 : A tes souhaits, Music Video, by Emilie Chedid
פילמוגרפיה > טלוויזיה

1997 : La balle au bond של ויליאם קרפן
1998 : Le juge est une femme - הפרק « L'usine du père Noël» של פייר בוטרון
2001 : Nana של אדוארד מולינארו
2016: האפיפיור הצעיר
2020: האפיפיור החדש
2023: The Swarm‏
פילמוגרפיה > תיאטרון

1996 : Dormez je le veux מאת ז'ורז' פדו בבימויו של בנואה בלאנפן
1996 : מאת ואלריה מורטי בבימויו של ז'אן פול דניזון
1996 : "חלום ליל קיץ" מאת ויליאם שייקספיר בבימויו של פייר פראדינאס (Pierre Pradinas)
1997 : Variations Strindberg-Feydeau בבימויה של נאדה סטראנקאר
1998 : Pour nous בבימויו של סרגיי איסאייב
1998 : Tu serais un ange tombé du ciel exprès pour nous בבימויים של נ. סאדור וא. ואמפילוב
1999, 2000 : "אלקטרה" מאת סופוקלס, בבימויה של קלאודיה סטביסקי
1999 : Le baladin du monde occidental de John Millington Synge בבימויו של פילפ דלג
2001 : "העלמה יוליה" מאת יוהאן אוגוסט סטרינדברג בבימוי גוונאל מורן
2001 : SC35C, בבימויו של ז'אן-מישל פרר
פרסים

2000 : פרס למשחק ב-Festival du Court Métrage de Bruxelles
2003 : פרס לומייר לשחקנית המבטיחה ביותר בסרט L'auberge espagnole
2003 : כוכב זהב לשחקנית המבטיחה ביותר
2003 : פרס סזאר לשחקנית הצעירה המבטיחה ביותר בסרט L'auberge espagnole
2005 : פרס רומי שניידר
2006 : פרס סזאר לשחקנית המשנה הטובה ביותר
ססיל דה פראנס בפרמיירת הסרט Soeur Sourire בבריסל, 2009
הים הערבי

| --- | --- |
חוף גואה
חוף גואה
 מידע כללי
 מיקום:  צפון האוקיינוס ההודי, בין חצי האי ערב ממערב והודו ממזרח
 סוג:  ים שולי
 ים של:  האוקיינוס ההודי
 מידות
 שטח:  3,861,672 קמ"ר
 רוחב מרבי:  2,400 ק"מ
 רוחב ממוצע:  2,400 ק"מ 
 עומק מרבי:  4,652 מטר
 מידע נוסף
 נהר מזין:  אינדוס
 מדינות באגן הניקוז:  הודו הודו   פקיסטן פקיסטן  איראן איראן   איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות הערביות   עומאן עומאן   תימן תימן   סומליה סומליה
 ערים:  מומבאי, קראצ'י
 קואורדינטות:  16°N 64°E﻿ / ﻿16°N 64°E﻿ / 16; 64
 
 
הים הערבי (בערבית: بحر العرب; בהינדית: अरब सागर. בעבר נקרא "ים עומאן") הוא ים שולי באוקיינוס ההודי, הנמצא בין חצי האי ערב ממערב לבין הודו ממזרח. שטחו 3,861,672 קמ"ר.
רוחבו המקסימלי של הים הערבי הוא כ-2,400 קילומטרים, ועומקו המרבי הוא 4,652 מטרים. הנהר הגדול ביותר שזורם בצורה ישירה אל הים הערבי הוא נהר האינדוס.
בצפון-מערב הים הערבי חלה היצרות, היוצרת את מפרץ עומאן; בהמשך מתחבר הים הערבי עם המפרץ הפרסי במצר הורמוז.
הים הערבי גובל במדינות הבאות: הודו, פקיסטן, איראן, איחוד האמירויות הערביות, עומאן, תימן וסומליה.
האי סוקוטרה נמצא בים הערבי.
חופים מפורסמים בים הערבי:
חוף גואה (מדינה השוכנת לחופה המערבי של הודו)
חוף ג'והה (ליד מומבאי)
הערות שוליים

↑  באתר Live Science
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294018605171  BnF: cb15299347q (data)  GND: 4002533-0  LCCN: sh85006295  NARA: 10046294  NDL: 00628155  VIAF: 251500992   WorldCat (עם VIAF): 251500992 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גופי מים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.