אמה תלמי
כתביה וכתיבתה

ב-1922, בגיל 17, החלה לכתוב ולפרסם סיפורים, תחילה בפולנית ולאחר מכן בעברית. בשלהי שנות ה-20 ובשנות ה-30 הופיעו סיפוריה בכתב העת של השומר הצעיר שיצא לאור בוורשה, והחל מ-1931 פורסמו גם בעיתונים בארץ ישראל, בעיתונים דבר, משמר, דבר הפועלת ובעיתוני ילדים. כתבה גם לביטאון הקיבוץ שלה, ידיעות משמר העמק. פרסמה רשימות רבות בכתב העת של הקיבוץ הארצי, הדים, אותו גם ערכה במשך שנים רבות. שימשה גם כעורכת משמר העמק במערכה, שראה אור לאחר מלחמת העצמאות.
ספרה לעת אהלים (1949) היה הרומן הראשון שכתבה אישה בחברה הקיבוצית והופיע במקביל לרומנים הראשונים שכתבו גברים. היא עצמה הגדירה אותו כ"פרקי קיבוץ", שכן כוונתה הייתה לתעד: "הרגשתי שזה מה שהקיבוץ ביקש ממני; לא ביקשו ממש, אבל ידעתי שזה התבקש. חייתי את הסיפורים שסיפרו לי החברים", אמרה בריאיון לשולה קשת: "אני הייתי בין היחידים שידעו עברית ולכן עלי הוטלה המשימה. לא קראתי לספר 'רומן' אלא 'פרקי קיבוץ'. זהו תיעוד, רציתי שידעו איך זה התחיל". לעת אהלים מתאפיין בחדשנות סגנונית ובנוי מסצנות קצרות, מעין תמונות מומחזות מתוך מרקם החיים של חבורת סוללי הכבישים. הכתיבה פרגמנטרית, ולכאורה אפשר לראות בה אחת מן הטכניקות המתאימות לתיעוד, מעין אלבום תמונות קבוצתי שמקפיא לרגע תמונות-תמונות. שפתה הייתה מתובלת בביטויים שמקורם ביידיש, רוסית, ערבית וספניולית.
רשימות במחברתה, ששימשה אותה כהכנה לכתיבת הרומן, ונמצאת בארכיון האישי של לוין-תלמי בגבעת-חביבה, מעידות על סטיות מן התיעוד לצורך הבניה ספרותית-בדיונית שהונחתה בין היתר משיקולים אידאולוגיים-פמיניסטיים. להבדיל מיצירות של גברים, החליטה להעמיד במרכזן בעיקר נשים. אך היא לא הסתפקה במהפך אחד – העמדת נשים במרכז העלילה החלוצית – היא הציעה עיצוב אלטרנטיבי גם לדמויות של כמה מהגברים. להבדיל מדימויו ההירואי של החלוץ, הופיעה ביצירתה, לצד דמויות חזקות של גברים, גם גלריה מגוונת של גברים כמו-נשיים. ברומן שלה טשטשה את גבולות הסטריאוטיפים של הגברי והנשי, של החלוץ והחלוצה, ואת חלוקת התפקידים המסורתית בין המינים: היא העניקה לכמה מדמויות הנשים תכונות כמו עוז רוח ותושיה, ולכמה מהגברים תכונות שבאופן מסורתי נחשבות לתכונות של נשים, כמו רכות. בתוך כך יצרה עולם בו גברים ונשים היו בשר ודם, שהתמודדו באופנים שונים עם המשימה החלוצית. אופייה של ההתמודדות היה תלוי באדם, ולא בהשתייכות המגדרית. ככלל, מרחב הפעולה ברומן הוא גברי, והנשים נאבקו במרחב זה על הזדמנות שווה להשתתף בעבודות של הגברים ונלחמו נגד הסטריאוטיפ של האשה כחלשה. בד בבד, לעת אהלים מבטא גם את המפגש הדיאלקטי שבין שתי התודעות: התודעה הקולקטיבית, שמזדהה עם ההחלטה להעביר את גידול הילדים לרשות הכלל, והתודעה הנשית שאינה מסוגלת להשלים עם הפקעת ייעודה של האשה לידי הכלל.
הספרים בין גבולות (1944) ותיל על הדנייסטר (1945) הוקדשו לתיעוד פרקי חייהם של יהודי דרום רוסיה בתקופת השואה ומאבקם בעזרתם של שליחים שנשלחו מארץ ישראל במהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה. היו אלה בין היצירות הראשונות בארץ שהתייחסו לנושא השואה. ספרים נוספים שכתבה הם בנשור העלווה (1981), שמעון יורין וחבריו: אדם באפילה (1985), ספרי הילדים עמוד חשמל במבוכה (1941) ופורים באלול (1954).
במהלך הכתיבה קיבלה בין היתר חוות דעת מהמשוררת לאה גולדברג. בארכיון האישי של לוין-תלמי מצוי מכתב בכתב ידה של גולדברג שנשלח אליה ב-14 בספטמבר 1952, וזו לשונו:
אמה היקרה,
קראתי את ספרך וכבר שלחתיו לך ואני מקווה שהגיע. דעתי היא, שאחרי איבוד [הכוונה: עיבוד] מסוים אפשר להפוך את הסיפורים הללו לסיפורים רבי עניין, אבל – וכאן ודאי חילוקי הדעות בינינו – אני סבורה, כי אלה הם סיפורים לגדולים על ילדים ולא סיפורים בשביל ילדים. מעניינת בהם לא העלילה, אלא מה שאת רואה בילד, בילד מיוחד זה שגדל בקיבוץ, וכיצד את מקשיבה לשפתו ומוסרת אותה. יש ספר מסוג זה של ירה אימבר על ילדים ואכן אנשים מבוגרים קוראים אותו בחפץ לב. לפיכך סבורה אני שהוא מתאים יותר לסדרה לכל מאשר לסדרה שלנו "אנקורים". לא דיברתי עדיין עם מ. אמיתי בעניין זה, אך יש לי הרושם שגם הוא נתרשם בדומה לכך. על כל פנים אחרי הפגישה אתו נכתוב לך יחד.
הרבה ברכות ושלום לך, אני מקווה שתקבלי את עמדתי כדבר הוקרה.

שלך, לאה.

נ.ב. אני חוזרת לת"א וכתובתי רח' ארנון 15.