תור היירדאל
ביוגרפיה > מסע קון-טיקי (1947)

לאחר המלחמה חזר היירדאל לארצות הברית כדי להמשיך את לימודיו. הוא העלה תאוריה על פיה מקורם של הפולינזים בעם מגזע לבן שחי באזור אגם טיטיקקה שבבוליביה, עם שבנה את העיר טיוואנאקו, ושהובס על ידי שבטים אינדיאנים שקדמו לאינקה. על פי אגדות האינקה עמד בראש העם הלבן אל בשם "ויראקוצ'ה". היירדאל חקר ומצא כי שם זה אינו שמו המקורי. השם המקורי של מלך השמש, שליטם של "האנשים הלבנים", היה "קון-טיקי" ופירושו "טיקי השמש". לא היה ספק בליבו שהמנהיג האל טיקי, אשר לדברי האינקה גורש מפרו אל הים על ידי אבות אבותיהם, זהה היה עם טיקי בן-השמש אשר הפולינזים ראו בו את אבי גזעם. היירדאל לא ראה את הקולוניזציה של פולינזיה מאסיה כבלתי אפשרית, אך קשה יותר מכיוון שהיא דרשה להפליג נגד כיוון זרם הומבולדט ורוחות הסחר.
בשנת 1946 הוא סיים טיוטה מחודשת של התאוריה שלו. הטיוטה, שכותרתה "פולינזיה ואמריקה" (Polynesia and America), השתרעה על כ-600 עמודים בכתב יד, שאותה הוא עתיד להרחיב בספר "אינדיאנים אמריקניים באוקיינוס השקט" (American Indians in the Pacific) שיצא לאור ב-1952. כתב היד של "פולינזיה ואמריקה" נשלח לחלק מהחוקרים המובילים בארכאולוגיה ואנתרופולוגיה בארצות הברית ובקנדה. היירדאל ניסה גם לפרסם את התאוריה במגזין נשיונל ג'יאוגרפיק, אך נדחה. התכתובות מתקופה זו מצביעים על כך שכישלונו של היירדאל להשיג הכרה בתאוריה שלו גרם לו להיות מתוסכל ועוין כלפי הקהילה המדעית בכלל, ונראה שהיירדאל חשב שהוא יצליח למשוך תשומת לב לרעיונותיו רק אם יעשה לעצמו שם באמצעות אירוע מרכזי. השינוי חל דווקא בעת ביקור מאכזב אצל האנתרופולוג פרופסור הרברט ספינדן, המנהל של מוזיאון ברוקלין בניו יורק. ממנו שמע היירדאל חוות דעת פסקנית: "לא היו לאינדיאנים אמצעי תחבורה ימיים". על טענתו "היו להם רפסודות מעץ בלזה" נענה בבוז: "נראה אותך מגיע מפרו לפולינזיה על רפסודת בלזה". היירדאל החליט להיענות לאתגר. הוא החליט לבנות עותק של רפסודת בלזה של הילידים על בסיס הדיווחים והשרטוטים של רפסודות האינקה שערכו הקונקיסטאדורים הספרדים, ולהפליג איתה מפרו לפולינזיה. את הרפסודה הוא כינה "קון-טיקי" על שם האל וראש השבט האינדיאני שעל פי האגדות הוביל את ההגירה מערבה. זו הייתה החלטה מפתיעה משום שהיירדאל מעולם לא השיט סירה, וחשש ממים מכיוון שכמעט טבע פעמיים בילדותו. שנים אחר כך סיפר שהיו תקופות בכל מסע רפסודה שלו כאשר חשש לחייו.
מסע "קון-טיקי" החל כשהיירדאל וחמישה אנשי צוות אחרים (4 נורווגים ושוודי) יצאו מנמל קייאו שבפרו ב-28 באפריל 1947. במסע זה הקפידו אנשי הצוות להשתמש רק באמצעים ובמזונות שהיו בידי האינדיאנים (למעט שימוש באלחוט ושימורי מזון). במהלך המסע אכלו אנשי הצוות בעיקר דגים, כרישים, טונה ודולפינים שדגו באוקיינוס. חודשיים לאחר תחילת המסע הגיעה הרפסודה לאזור גשום, וכך לא חסרו להם גם מים טריים. הרוח שנשבה קבוע השיטה את הרפסודה מערבה בקצב של כ-80 קילומטרים ליממה. התברר כי העובדה כי הרפסודה נבנתה בשיטות העתיקות הצילה את חייהם של אנשי הצוות: עצי הבלזה שלא עברו יבוש על החוף ספגו לתוכם מים, מה שריכך אותם ואיפשר לחבלים הקלועים "להיבלע" בקורות - דבר שמנע חיכוך בין החבלים והקורות ושמר על יציבותה המבנית של הרפסודה. קרוב לפולינזיה עברה הרפסודה בשלום שתי סערות עזות. המסע הסתיים כעבור 101 יום (7 באוגוסט 1947) ו-8,000 קילומטרים כשהרפסודה נסחפה ישירות אל שונית האלמוגים של רארויה שבקבוצת איי טואמוטו. המסע הוכיח כי לא היו מגבלות טכניות שיכלו למנוע מתושבי פרו הקדומים להגיע אל פולינזיה.
ספר שכתב היירדאל בעקבות המסע היה לרב-מכר ותורגם ל-70 שפות. הסרט הדוקומנטרי על פעילות המשלחת זכה בפרס האוסקר לשנת 1952. סרט נורווגי המציג גרסה דרמטית של הסיפור יצא לאקרנים ב-2012 וגם הוא היה קרוי קון-טיקי. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-85, ופרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-70.
ב-28 באפריל 1977, 30 שנים לאחר הפלגת הקון-טיקי, נערך בנמל קייאו טקס הנצחה של האירוע שבו נכח תור היירדאל, שהתקבל קודם לכן על ידי נשיא פרו אלברטו פוג'ימורי, ונתלה שלט מברונזה המנציח את מסע קון-טיקי מול השלט שהנציח את שני מסעותיו של אלברו דה מנדניה למלנזיה ולפולינזיה שיצאו מאותו נמל.
עם השנים, נעשו כמה שחזורים של מסע קון-טיקי. הבולט בהם היה מסעה של הרפסודה טנגארואה שיצאה מפרו ב-28 באפריל (באותו יום בשנה שקון-טיקי הפליגה מפרו) 2006. הצוות הנורווגי של הרפסודה (שכלל את נכדו של היירדאל) השתמש במפרש טוב יותר ובמתקן הניווט האינדיאני המכונה גווארה (guara), סוג של חרב שהיירדאל ידע עליו, אבל לא השכיל להשתמש בו. שני שיפורים אלו ובחירת נתיב שהתחשב בזרם הומבולדט גרמו לכך שרפסודה זו עשתה את הדרך ב-30 יום פחות מהמסע המקורי של קון טיקי.
למרות הצלחת המסע, כמעט כל האנתרופולוגים במאה ה-21 אינם מקבלים את התאוריות של היירדאל. התאוריה המקובלת, על בסיס הוכחות בלשנויות, פיזיות וגנטיות, היא שפולינזיה יושבה בהדרגה על ידי תושבים שמקורם באסיה. קיימות אומנם הוכחות לקשרים בין פולינזיה לבין אמריקה הדרומית (בייחוד הבטטה, שאין ספק שמקורה באמריקה הדרומית והיא נפוצה בפולינזיה), אך ההנחה היא שהקשרים היו בכיוון ההפוך ממה ששיער היירדאל, ובפועל פולינזים הגיעו לאמריקה הדרומית ולא ילידי אמריקה הדרומית הגיעו לפולינזיה.