ג'יימס קלארק מק'ריינולדס
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > פסקי דין בולטים

ב-27 שנותיו על כס השיפוט כתב מק'ריינולדס 506 פסקי דין, 19 פסקי דין בשנה בממוצע. בנוסף, הוא כתב 157 חוות דעת מיעוט, 93 מתוכן היו נגד הניו דיל.
התנגדותו התקיפה לצעדי החקיקה של מדיניות הניו דיל של הנשיא רוזוולט, שנועדה לספק רווחה לאזרחים ולהחזירם למעגל העבודה במהלך השפל הגדול גרמה למק'ריינולדס להיות מתויג כאחד מארבעת הפרשים, יחד עם ג'ורג' סאת'רלנד, ויליס ואן דוונטר ופירס באטלר. הוא הצביע נגד קיומה של רשות עמק טנסי בפסקי הדין "אשוונדר נגד רשות עמק טנסי" (Ashwander v. Tennessee Valley Authority), נגד חוק השיקום התעשייתי הלאומי (אנ') בפסק הדין "תאגיד העופות שכטר נגד ארצות הברית" (A.L.A. Schechter Poultry Corp. v. United States), נגד חוק ההתאמה החקלאית (אנ') בפסק הדין "ארצות הברית נגד באטלר" (United States v. Butler), נגד חוק שימור הפחם הביטומני בפסק הדין "קרטר נגד חברת הפחם קרטר" (.Carter v. Carter Coal Co) ונגד חוק הביטחון הסוציאלי בפסק הדין "סטיוארד משין נגד דייוויס" (Steward Machine Co. v. Davis). הוא המשיך להצביע נגד צעדי הניו דיל גם לאחר שרוב שופטי בית המשפט עברו ב-1937 לתמוך בצעדי החקיקה שהיו קשורים למדיניות. הווארד בול הגדיר את מק'ריינולדס בתור "המבקר הקולני ביותר בבית המשפט של תוכניות הניו דיל של רוזוולט".
כמתנגד מושבע של סמכות הממשל הפדרלי בנוגע לצעדים חברתיים או בנוגע לרגולציה כלכלית, הייתה לו "תשוקה של קנאי הדבק במטרה אחת". מק'ריינולדס היה מאמין אדוק בתאוריה הכלכלית לסה פר, שלדבריו הייתה מעוגנת בחוקה. לאחר סיום "עידן לוכנר" (Lochner era) ב-1937, והגישה של בית המשפט שנקראה "המעבר במועד שיציל תשעה" (The switch in time that saved nine), הפך מ'ריינולדס למתנגד שלה. התנגדויותיו שנמשכו עד פרישתו ב-1941 המשיכו לשקף את הזלזול שלו בניצול הסמכות של הממשל הפדרלי. בפסק הדין "סטיוארד משין נגד דייוויס" הוא כתב חוות דעת מיעוט נגד פסיקת דעת הרוב שקבעה את חוקיותו של חוק הביטחון הסוציאלי. בחוות דעתו זו הוא כתב: "אני לא מצליח למצוא שום סמכות בחוקה להפיכת הממשלה הפדרלית לגבאי הצדקה של הציבור בכל רחבי ארצות הברית".
שנים קודם לכן כתב מק'ריינולדס שני פסקי דין בהם הוא עשה שימוש בהגנת התיקון ה-14 לחוקה על זכויות האזרח: "מאייר נגד נברסקה" (Meyer v. Nebraska) מ-1923 ו"פירס נגד אגודת האחיות" (Pierce v. Society of Sisters) מ-1925. פסק הדין מאייר נגד נברסקה היה קשור לחוקי המדינה שאסרו לימוד שפות זרות מודרניות בבתי ספר ציבוריים. מאייר, שלימד גרמנית בבית ספר לותרני, הורשע על פי חוק זה. מק'ריינולדס, שהפך את פסק הדין על בסיס הזכות להליך הוגן, כתב שהחירות המוענקת בסעיף הזכות להליך הוגן שבתיקון ה-14, כוללת את זכות היחיד "לעסוק בכל העיסוקים הנפוצים בחיים, לרכוש ידע שימושי, להינשא, להקים בית ולגדל ילדים, לעבוד את האל על פי צו מצפונו, ובאופן כללי להנות מהזכויות, שחיוניות לחתירה לאושר של האדם החופשי". שתי החלטות אלו שרדו לאחר עידן לוכנר.
פסק הדין "פירס נגד אגודת האחיות" היה קשור לתיגר שנקרא נגד חוק שאסר על הורים לשלוח את ילדיהם לכל בית ספר מלבד לבתי ספר ציבוריים. בתיק זה כתב מק'ריינולדס את פסק הדין שהתקבל פה אחד על ידי כל שופטי בית המשפט, ובו נקבע שהחוק הפר את זכותם של ההורים לקבוע את דרך חינוכם של ילדיהם. הוא כתב, "החירות הבסיסית שעל פיה כל הממשלות באיחוד זה מתעלמות מכל סמכות כללית של המדינה לתקנן את אופן חינוכם של ילדיהם באמצעות כפייה עליהם לקבל הנחיות ממורים ציבורים בלבד". החלטות אלו היו תקפות זמן רב לאחר סיום כהונתו של מק'ריינולדס על כס השיפוט, והיוו משענת להחלטתו של בית המשפט על הזכות לפרטיות על פי החוקה בפסק הדין "גריזוולד נגד קונטיקט" (Griswold v. Connecticut) מ-1965 ומאוחר יותר בהחלטה על הזכות להפלה מלאכותית בפסק דין רו נגד וייד מ-1973.
מק'ריינולדס כתב את ההחלטה בפסק הדין "ארצות הברית נגד מילר" (United States v. Miller) משנת 1939, שהיה המקרה היחידי שהובא בפני בית המשפט שהיה מעורב באופן ישיר בתיקון השני עד לפסק הדין "מחוז קולומביה נגד הלר" (District of Columbia v. Heller) ב-2008. בתחום חוקי המיסוי, כתב מק'ריינולדס עבור בית המשפט בפסק הדין "ברנט נגד לוגאן" (Burnet v. Logan) מ-1931 החלטה משמעותית שהתוותה את מדיניות בית המשפט בנוגע ל"עסקאות פתוחות".
מק'ריינולדס גם כתב את חוות דעת המיעוט ב"תיקי סעיף הזהב" (Gold Clause Cases), שדרשו את מסירתם של כל מטבעות הזהב, מטילי הזהב ותעודות הזהב לממשלה עד ה-1 במאי 1933 מתוקף הצו הנשיאותי 6102 (אנ') שהוצא על ידי הנשיא רוזוולט.