stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ספריית המכללה האקדמית ספיר
הערות שוליים

↑  בית חינוך משותף שער הנגב(הקישור אינו פעיל)
↑  תורמי האגף החדש משפחת יונס וסוראיה נזריאן
↑  מכללת ספיר | חלון אחורי
↑  בית הספר לאמנויות במכללת ספיר
↑  המחלקה למשפטים במכללת ספיר
↑  מחלקת אומנות הקול והמסך במכללת ספיר
↑  המרכז הקדם אקדמי והמכינות במכללת ספיר
↑  המרכז ללימודי חוץ במכללת ספיר
↑  תערוכות בגלריה הלימודית
פרדריק סוייר

פרדריק אדולפוס סוייר (באנגלית: Frederick Adolphus Sawyer‏; 12 בדצמבר 1822 – 31 ביולי 1891) היה חבר הסנאט של ארצות הברית מקרוליינה הדרומית.
ביוגרפיה

סוייר נולד ב-12 בדצמבר 1822 בבולטון, מסצ'וסטס, ולמד בבתי הספר הציבוריים. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד בשנת 1844, לימד בבית ספר בניו אינגלנד מ-1844 עד 1859, וקיבל את האחריות על בית הספר להכשרת מורים של המדינה בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית ב-1859. הוא חזר לצפון במהלך מלחמת האזרחים, וחזר לצ'ארלסטון בפברואר 1865, שם היה פעיל בקידום צעדי השיקום. בליל ה-14 באפריל 1865, סוייר היה בתיאטרון פורד בוושינגטון הבירה, וראה את ההתנקשות בנשיא אברהם לינקולן. הוא מונה לגובה מס הכנסה במחוז השני של קרוליינה הדרומית ב-1865, ועם קבלתה מחדש של מדינת קרוליינה הדרומית לאיחוד, סוייר נבחר כרפובליקני לסנאט האמריקני, וכיהן מ-16 ביולי 1868 ועד 4 במרץ 1873. במהלך כהונתו בסנאט, הוא היה יו"ר ועדת החינוך (הקונגרס ה-41) וחבר בוועדת החינוך והעבודה (הקונגרס ה-42).
סוייר היה עוזר שר האוצר תחת ויליאם אדמס ריצ'רדסון בין השנים 1873–1874 והועסק בסקר החופים של ארצות הברית בין השנים 1874–1880. מ-1880 עד 1887, הוא היה סוכן מיוחד של מחלקת המלחמה. הוא ניהל מכינה קדם אקדמית באית'קה, ניו יורק, ולימד סטודנטים באופן פרטי באוניברסיטת קורנל. בשנת 1889 הוא עבר לטנסי ומונה לנשיא של חברה לפיתוח קרקע בקמברלנד גאפ, אשר הקימה את העיר החדשה של שוואני (כיום חלק מהרוגייט, טנסי).
לפרדריק סוייר ולאשתו, דליה, היו שתי בנות ששתיהן נישאו למשפחות פוליטיות בולטות. בתם הבכורה, מיירה, נישאה לצ'ארלס יוג'ין המלין, נכדו של סגן הנשיא האניבל המלין. מיירה סוייר המלין כתבה סדרת ספרים לילדות, ובעלה היה עורך של מגזין שבועי למורים בבתי ספר ומבקר מוזיקה של "ניו-יורק טריביון".
בתו הצעירה של סוייר, קלרה, נישאה לאייזיאה קידר סטטסון, אחיינו של האניבל המלין ואחיינו של חבר הקונגרס האמריקני צ'ארלס סטטסון. אייזיאה ק. סטטסון היה הבעלים של חברת עצים וספינות בבאנגור, מיין, וכיהן כיושב ראש בית הנבחרים של מיין בשנים 1899–1900.
סוייר מת בפתאומיות בשוואני, טנסי, ב-31 ביולי 1891 ונקבר ב"סוייר הייטס", בשטח חברת הקרקעות שלו, ליד מזרח קמברלנד גאפ.
הערות שוליים

1 2 3  of 1844, Harvard University Class (1896). The Class of 1844, Harvard College, Fifty Years' After Graduation (באנגלית). J. Wilson and Son.
↑  "Myra Sawyer Hamlin". readseries.com. נבדק ב-2016-04-09.
↑  "Bio of Isaiah K. Stetson". www.onlinebiographies.info. אורכב מ-המקור ב-2015-09-24. נבדק ב-2016-04-09.
↑  "Speakers of the Maine House of Representatives, 1820-". legislature.maine.gov. נבדק ב-2016-04-09.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2009007820  SNAC: w6xt01s6  US Congress: S000086  VIAF: 19513661   WorldCat (עם VIAF): 19513661
ערן ויגודה-גדות

| --- | --- |

 לידה:  1966 (בן 59 בערך) קריית חיים, ישראל 
 מקום לימודים:  הפקולטה למדעי החברה, אוניברסיטת חיפה (1998)  אוניברסיטת ג'ורג'יה  אוניברסיטת חיפה  קריית החינוך אורט קריית ביאליק 
 מוסדות:  אוניברסיטת חיפה (14 ביולי 1992)  הפקולטה למדעי החברה, אוניברסיטת חיפה (2016–2020)  אוניברסיטת חיפה (2000) 
 אתר רשמי
 
ערן ויגודה-גדות (נולד ב-1966) הוא חוקר מדע המדינה, ניהול, מנהל, ומדיניות ציבורית המתמחה בחקר המנהל והממשל בישראל, פרופסור מן המניין באוניברסיטת חיפה. היה המייסד וראש המחלקה הראשון של המחלקה למנהל ומדיניות ציבורית (2003-2008), ראש בית הספר למדעי המדינה (2009–2013), ודיקן הפקולטה למדעי החברה ע"ש שמואל והרטה עמיר באוניברסיטה בשנים 2016–2020.
חייו

ערן ויגודה-גדות נולד בקריית חיים. סיים את בית הספר התיכון אורט קריית ביאליק ב-1984. שירת בצה"ל בשירות סדיר בשנים 1986–1990 ועדיין משרת במערך ההגנה האווירית בדרגת רב-סרן.
סיים לימודי תואר ראשון במדע המדינה וסוציולוגיה בשנת 1993, תואר שני במנהל ומדיניות ציבורית ב-1995, ותואר שלישי ב-1999 באותו תחום, כל התארים באוניברסיטת חיפה. לאחר תקופת פוסט-דוקטורט בבריטניה ובארצות הברית (אוניברסיטת ג'ורג'יה) חזר לישראל והצטרף לאוניברסיטת חיפה כמרצה בתחום הניהול והמנהל הציבורי. מ-2006 הוא פרופסור בבית הספר למדע המדינה ועמד בראשו בשנים 2009–2013. ייסד את המרכז לניהול ומדיניות ציבורית באוניברסיטת חיפה בשנת 2004. אשר מוביל משנת 2001 ועד היום את פרויקט ההערכה הבינלאומי העיקרי לביצועי המגזר הציבורי בישראל מזווית הראייה של הציבור שזוכה לחשיפה תקשורתית נרחבת מדי שנה. הקים את המעבדה הבינתחומית-התנהגותית לחקר ארגונים ציבוריים ומדיניות ציבורית (POP-I Lab) והוביל את פרויקט IPSIX - Israeli Political Science Index להערכה עדכנית של מצב הדיסציפלינה במדעי המדינה בישראל בחתך ארגוני ואישי.
במהלך השנים שימש חוקר אורח באוניברסיטאות שונות בעולם וביניהן אוניברסיטת הרווארד ואוניברסיטת ג'ורגיה (ארצות הברית), אוניברסיטת מקגיל (קנדה), אוניברסיטת לובן (בבלגיה), FGV (ברזיל).
מתגורר בחיפה.
פרסומים

פרופ' ויגודה-גדות פרסם 13 ספרים וכ-200 מאמרים ופרסומים אחרים בכתבי עת מדעיים ובבימות אקדמיות שונות. ספרו הראשון התפרסם ב-2002 ועסק בהיבטים בינתחומיים של מנהל ציבורי. ספרים אחרים שהתפרסמו במהלך השנים עסקו בסוגיות של פוליטיקה ארגונית, אמון הציבור בממשל ומאבק הדמוקרטיות בחברות מודרניות למיסוד מנהל ציבורי יעיל ומוצלח. ספרו האחרון עוסק באינטליגנציה ממשלית. פרסומיו זכו לתהודה רבה בקהילה האקדמית וחלקם זכו בפרסים מטעם אגודות אירופאיות ואמריקאיות לניהול ומנהל ציבורי (European Group of Public Administration, American Society for Public Administration, Academy of Management)
ספריו

Public Administration: An Interdisciplinary Critical Analysis (Ed.) (2002). Marcel Dekker
Managing Collaboration in Public Administration: The Promise of Alliance among Governance, Citizens, and Businesses (2003). Praeger
Developments in Organizational Politics: How Political Dynamics Affect Employee Performance in Modern Work sites (2003). Edward Elgar
Citizenship & Management in Public Administration (2004). Edward Elgar
International Public Policy and Management: Policy Learning Beyond Regional, Cultural, and Political Boundaries (Ed.) (2004). Marcel Dekker
Handbook of Organizational Politics (Ed.) (2006). Edward Elgar
Building Strong Nations: Improving Governability & Public Management (2009). Ashgate.
City and State in Israel: Towards The Seventh Decade of Local Government in Israel. (Hebrew -2010). Carmel.
Managing Democracies in Turbulent Times: Trust, Performance and Governance in Modern States (2014). Springer.
Global Dimensions of Public Administration and Governance: A Comparative Voyage (2015). Wiley, Jossey-Bass.
The Handbook of Organizational Politics: Looking Back & To the Future (2016). Edward Elgar.
Research Methods in Public Administration, Management and Policy (2020). Edward Elgar
Can governance be intelligent? An interdisciplinary approach and evolutionary modelling for intelligent governance in the digital age (2024). Cambridge University Press (Elements).
הערות שוליים

↑  המרכז לניהול ומדיניות ציבורית, באתר של אוניברסיטת חיפה
↑  פרויקט IPSIX (האינדקס הישראלי למדעי המדינה), באתר של אוניברסיטת חיפה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007513156005171  BIBSYS: 3073699  BnF: cb17295058v (data)  CiNii: DA14796451  GND: 173674089  ISNI: 0000 0001 1002 4880  LCCN: n2002100815  NLK: KAC202266258  NTA: 268200033  ORCID: 0000-0003-2594-8546  ResearcherID: H-4610-2018  SELIBR: 394531  SUDOC: 081499019  VIAF: 107513332   WorldCat (עם VIAF): 107513332
פול ון ביורן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 באפריל 1924 נורפוק, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  18 ביוני 1998 (בגיל 74) בלו היל, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בזל, הרווארד קולג', בית הספר התאולוגי האפיסקופלי 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 זרם ספרותי:  מות האלוהים 
 בן או בת זוג:  אן הגופיאן 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים 
 
פול מת'יוז ון ביורן (באנגלית: Paul Matthews van Buren; ‏20 באפריל 1924 – 18 ביוני 1998) היה תאולוג אפיסקופלי, כומר וסופר אמריקאי. פרופסור לדת באוניברסיטת טמפל שבפילדלפיה במשך 22 שנים. ון ביורן דחה את האמונה בגורמים על-טבעיים והיה מחשובי הוגי אסכולת "מות האלוהים". הוא שאף לכונן נצרות שתהיה מבוססת על התנהגות מוסרית וחשיבה נטורליסטית בלעדית, עם ראיית ישו כמורה בן-תמותה ולא אלוהים.
הוא היה מנהל המרכז לאתיקה ולפלורליזם דתי במכון שלום הרטמן בירושלים.
ביוגרפיה

ון ביורן נולד וגדל בנורפוק שבווירג'יניה. במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא שירת במשמר החופים של ארצות הברית.
ון ביורן למד בהרווארד קולג' (אנ'), וסיים את לימודיו במכללה עם תואר ראשון בממשל ב-1948. לאחר מכן למד בבית הספר התאולוגי האפיסקופלי (אנ'), וקיבל תואר ראשון בתאולוגיה "קדושה" (sacred theology) בשנת 1951. לאחר קבלת התואר הראשון הוא הוסמך ככומר אפיסקופלי בדיוקסיה של מסצ'וסטס. הוא קיבל תואר דוקטור לתאולוגיה בשנת 1957 מאוניברסיטת בזל שבשווייץ, שם למד תחת קרל בארת. כפרופסור באוניברסיטת טמפל, הוא נחשב לאחד ממנהיגיה של האסכולה התאולוגית "מות האלוהים"
(אנ'), אף על פי שהוא עצמו דחה את השם הזה לתנועה כ"המצאה עיתונאית" וזיהה עצמו כמייצג "נצרות חילונית".
הוא מת ממחלת הסרטן ב-18 ביוני 1998, בגיל 74. ון ביורן היה נשוי להיסטוריונית האומנות אן הגופיאן (1927–2008; (Anne Hagopian)).
עבודותיו

להלן רשימה חלקית של עבודותיו:
The Secular Meaning of the Gospel: Based on an Analysis of Its Language
A Theology of the Jewish-Christian Reality (3 Volumes.)
The Edges of Language: An Essay in the Logic of a Religion
The Burden of Freedom
Theological Explorations
Christ in Our Place: The Substitutionary Character of Calvin's Doctrine of Reconciliation
הערות שוליים

1 2 3 4  New York Times obituary
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277726705171  BnF: cb13736766q (data)  GND: 119135957  ICCU: FERV013464  ISNI: 0000 0000 8346 1865  LCCN: n79145704  LNB: 000014985  NKC: uk2009534424  NLK: KAC199628416  NTA: 075219433  SNAC: w6h21qzs  SUDOC: 073423300  Trove: 1001254  VIAF: 100859287   WorldCat (עם VIAF): 100859287
ענת ניניו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 באוגוסט 1944 (בת 80) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
ענת ניניו (נולדה ב-10 באוגוסט 1944) היא פרופסור אמריטה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. מתמחה בהקשר האינטראקטיבי של רכישת שפה, פונקציות תקשורתיות של דיבור, התפתחות פרגמטית והתפתחות תחבירית. ניניו נודעה בעיקר בשל מחקרה על קריאה משותפת של ספרי-תמונות בידי הורים וילדים צעירים, פיתוח טקסונומיות לאקטים תקשורתיים (communicative acts) וכן על עבודתה בתחום ההתפתחות התחבירית, המשלבת תאוריות למידה עם הפרוגרמה המינימליסטית של חומסקי. היא פרסמה שלושה ספרים, ויותר ממאה מאמרים.
ביוגרפיה

ניניו קיבלה תואר ראשון בסטטיסטיקה ובבלשנות אנגלית מהאוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1965, ותואר ראשון נוסף בפסיכולוגיה בשנת 1969, מאותה האוניברסיטה. לאחר מכן למדה פסיכולוגיה קוגניטיבית עם דניאל כהנמן, וקבלה תואר שני ב-1970 ותואר דוקטור ב-1974, גם כן מהאוניברסיטה העברית. ב-1975–1976 עשתה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת אוקספורד עם ג'רום ברונר, והתמקדה בתאוריה אינטראקטיבית חברתית של רכישת שפה.
בשנת 1976 התמנתה כמרצה בפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית, הועלתה לדרגת מרצה בכיר ב-1982, פרופסור חבר בשנת 1989, ופרופסור מן המניין משנת 1994. הייתה גם פרופסור אורח באוניברסיטת דיוק, אוניברסיטת ניו יורק, אוניברסיטת קוויבק במונטריאול, אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת מקווארי בסידני ואוניברסיטת פנסילבניה. היא חברת הוועד המנהל של האגודה הבינלאומית לחקר לשון הילדים (IASCL).
ניניו פרסמה גם שני ספרי שירה, אחד תחת שם העט עדה שמעון.
קריאה משותפת של ספרי-תמונות על ידי הורים וילדים צעירים

עבודתה עם ג'רום ברונר נעשתה על קריאה משותפת של ספרי-תמונות בידי הורים וילדים צעירים, שמהווה הקשר מוקדם וחשוב לרכישת אוצר מילים ומיומנויות אורייניות. ניניו תיארה את התהליך שבו הורים מספקים מעין "פיגומים" המקלים על למידה בהקשר הזה. קריאה עם ילדים נחשבת כיום קריטית להצלחה בבית הספר ומשווקת על ידי משרד חינוך האמריקאי, כ"אחד הדברים החשובים ביותר שהורים יכולים לעשות כדי לעזור לילדים שלהם להפוך לקוראים" .
טקסונומיות של אקטים תקשורתיים

ניניו פיתחה עם פולי ווילר טקסונומיה ושיטת קידוד של אקטים מילוליים-תקשורתיים באינטראקציית אם-ילד, המבחינה בין פעולות דיבור, חילופי דיבור ופונקציות שיח. הטקסונומיה נסמכת על תאורטיקנים של פעולות דיבור, כגון הפילוסוף ג'ון סירל והסוציולוג ארווינג גופמן, ועל תיאורים שנתנו אימהות שהשתתפו באינטראקציות שצולמו בווידאו. גרסה מקוצרת של הטקסונומיה (Inventory of Communicative Acts-Abridged, INCA-A), אומצה כשיטת הקידוד הרשמית בפרויקט CHILDES – מאגר של שפת ילדים ושל דיבור המופנה לילדים. שתי הגרסאות של הטקסונומיה נמצאות בשימוש נרחב בפרויקטים באנגלית, כמו גם בעברית, הולנדית, גרמנית, אירית, איטלקית, ספרדית, קטלאנית, רומנית, טורקית, יפנית, קוריאנית, סינית מנדרינית ועוד. הן משמשות גם במחקר על לומדי שפה שנייה, אפאזיים, ילדים אוטיסטים, ילדים לקויי ראייה ועוד.
התפתחות תחבירית

על אף שהיא שמה דגש על למידה וההקשר האינטראקטיבי של רכישת שפה, ניניו משתמשת במסגרת הבלשנית של הפרוגרמה המינימלסטית של חומסקי, כמו גם בדקדוק תלויות. השימוש ביחסים דקדוקיים כיחידות האטומיות של הניתוח הופך את עבודתה של ניניו על התפתחות תחבירית ליוצאת דופן, בתחום שבו מרבית החוקרים מעדיפים גישות הוליסטיות (כמו דקדוק התבניות) או מוותרים על ניתוחים תחביריים לגמרי לטובת גילוי אוטומטי של דפוסים סטטיסטיים. בעבודתה האמפירית, ניניו משתמשת בשיטות של בלשנות מאגרים מנת לאפיין את הדיבור המופנה לילד והפקת הדיבור של ילדים צעירים בשלב הרב-מילי המוקדם.
בתיאור ההתפתחות של השפה בילדים, ניניו מאמצת את הרעיונות והשיטות של מערכות מורכבות, ומתארת את תהליך רכישת השפה כתהליך בו ילדים מצטרפים כמשתתפים חדשים לרשת מורכבת של דוברים ושל שפה. במודל תאורטי זה, ילדים משולים למשתמשים של רשת האינטרנט אשר בעת ובעונה אחת משתמשים בה וגם יוצרים אותה. השימוש הפרגמטי של דיבור לתקשורת בין דוברים מהווה לא רק את הרקע וההקשר של רכישת השפה אלא את אבני הבניין של הקישוריות במערכת המורכבת של השפה.
הערות שוליים

↑  Ninio, A. and Bruner, J. (1978). The achievement and antecedents of labelling. Journal of Child Language, 5, 1-15. Reprinted in M. B. Franklin and S. S. Barton (eds). (1988). Child language: a reader (pp. 36-49). Oxford: Oxford University Press.
↑  Ninio, A. and Wheeler, P. (1984). A manual for classifying verbal communicative acts in mother-infant interaction. Working Papers in Developmental Psychology, No. 1. Jerusalem: The Martin and Vivian Levin Center, Hebrew University. Reprinted as Transcript Analysis, 1986, 3, 1-82, [revised version (1987)  http://anat.ninio.org/CDBK-wd.doc].
↑  Ninio, A., Wheeler, P., Snow, C. E., Pan, B. A., and Rollins, P. R. (1991). INCA-A: Inventory of Communicative Acts - Abridged. Coding manual distributed by Harvard Graduate School of Education. ראו תיאור של השיטה גם ב: Ninio, A., Snow, C. E., Pan, B.A. and Rollins, P. R. (1994). Classifying communicative acts in children’s interactions. Journal of Communication Disorders, 27, 157–187.
1 2  Ninio, A. (2006). Language and the learning curve: A new theory of syntactic development. Oxford: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-929982-9, 978-0-19-929981-2
↑  Ninio, A. and Snow, E. C. (1996). Pragmatic development. Boulder, CO: Westview Press. ISBN 978-0-8133-2471-5
↑  Ninio, A. (2011). Syntactic development, its input and output. Oxford: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-956596-2
1 2  קורות חיים כולל רשימת פרסומים באתר האוניברסיטה העברית
↑  למשל Ninio, A. and Kahneman, D. (1974). Reaction time in focused and in divided attention. Journal of Experimental Psychology, 103, 393-399.
↑  ניניו, ענת (1989). על שפת הבריכה המרוצפת. תל אביב: עקד.
↑  שמעון, עדה (1981). רגעים ספורים. תל אביב: מ. נוימן.
↑  Ninio, A. (1980). Picture-book reading in mother-infant dyads belonging to two subgroups in Israel. Child Development, 51, 587-590.
↑  Ninio, A. (1980). The ostensive definition in vocabulary teaching. Journal of Child Language, 7, 565-573.
↑  Ninio, A. (1983). Joint bookreading as a multiple vocabulary acquisition device. Developmental Psychology, 19, 445-451.
↑  Snow, C., and Ninio, A. (1985). The contracts of literacy: Learning how to learn from reading books. Invited chapter. In W. Teale (Ed.), Emergent literacy: writing and reading (pp. 116-138). Norwood, NJ: Ablex.
↑  [What can parents do to help their children succeed in school? PISA in focus. OECD 2011/10 (November). "Archived copy" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-2011-12-16. נבדק ב-2011-12-04. {{cite web}}:  (עזרה)]
↑  Helping Your Child Become a Reader, U.S. Department of Education, 2005.
↑  Ninio, A. (1991, April).Introduction to the Ninio and Wheeler taxonomy of verbal communicative acts and to the INCA abridged version. Paper presented at the Biennial Meeting of the Society for Research in Child Development, Seattle, Washington, April, 1991.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007450866905171  PLWABN: 9810602326005606  BIBSYS: 90952420  BnF: cb15706686q (data)  GND: 104336234  ISNI: 0000 0000 6500 6690  LCCN: n96063628  MGP: 260423  NKC: jo2014816216  NTA: 16060852X  SUDOC: 111739187  VIAF: 17552538   WorldCat (עם VIAF): 17552538
ניקי ג'ובאני

| --- | --- |

צילום מ-2008 בעת נאום באוניברסיטת אמורי
 לידה:  7 ביוני 1943 נוקסוויל, טנסי, ארצות הברית 
 פטירה:  9 בדצמבר 2024 (בגיל 81) בלאקסבורג, ארצות הברית 
 שם לידה:  Yolande Cornelia "Nikki" Giovanni, Jr
 מדינה:  ארצות הברית 
 לאום:  אפרו-אמריקאים 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פיסק, אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת פנסילבניה, התיכון אוסטין איסט 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 בן או בת זוג:  וירג'יניה פאולר (2016–2024) 
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה של נשות אוהיו (1985)  פרס NAACP Image לעבודה ספרותית מעולה, סיפורת (2003)  היכל התהילה לספרות שחורה (אוקטובר 1998)  פרס ספרות ע״ש קרל סנדברג (2007)  פרס הספר האמריקאי (2008)  אשת השנה של Ladies' Home Journal (1973)  מדליית לנגסטון יוז (1996)  נשות וירג'יניה בהיסטוריה 
 
ניקי ג'ובאני, בשמה המלא יולאנד קורנליה "ניקי" ג'ובאני הבת (באנגלית: Yolande Cornelia "Nikki" Giovanni, Jr,‏7 ביוני 1943 –  9 בדצמבר 2024), הייתה משוררת, סופרת ומחנכת אמריקאית, פעילה למען זכויות האזרח של האוכלוסייה האפרו-אמריקאית. זכתה לראשונה לפרסום בשנות ה-60 המאוחרות כאחת ממנהיגות תנועת האמנות השחורה. בהשפעת התנועה לזכויות האזרח ותנועת הכוח השחור (Black Power) משקפים כתביה המוקדמים השקפת עולם לוחמנית שהביאה לה את הכינוי "משוררת המהפכה השחורה". בשנות ה-70 של המאה ה-20 התחילה ג'ובאני לכתוב גם ספרות ילדים. ב-1970 הקימה את ההוצאה לאור הקואופרטיבי NikTom Ltd שתרמה רבות לפרסומן של סופרות אפרו-אמריקאיות, כדוגמת גוונדולין ברוקס או קרולין רודג'רס. בעשורים הבאים יצירותיה נסבו על סוגיות חברתיות, היחסים בין בני האדם ועל היפ-הופ. סגנון שירתה הוא בלתי פורמלי ונגיש למבוגרים ולילדים כאחד. לכן חלק מהמבקרי הספרות מצאו כי עמדותיה הפוליטיות והחברתיות הן בלתי מתוחכמות או מרדניות מדי. דון לי ציין בספרו Dynamite Voices I: Black Poets of the 1960s כי המשוררת כתבה על חוויות פמיליאריות - מה שידעה, ראתה, חוותה. היא הרגישה דחף "להגיב ללא דיחוי ולהביע את צורכי השחורים למודעות עצמית, אחדות וסולידריות."לפעמים היא פשטנית מדי ונשמעת אז נאיווית למדי מבחינה פוליטית".
כמה משיריה, כמו "נוקסוויל, טנסי" ו"ניקי רוזה" פורסמו גם באנתולוגיות לשירה. ג'ובאני קראה לראשונה בציבור משיריה במועדון הג'אז הידוע "ברדלנד" Birdland בניו יורק.
ניקי ג'ובאני לימדה בקווינס קולג' שליד אוניברסיטת סיטי של ניו יורק, כמו כן באוניברסיטת ראטגרס ואוניברסיטת אוהיו. בתפקידה האחרון כיהנה כפרופסור בווירג'יניה טק. הטבח בווירג'יניה טק ב-16 באפריל 2007 בוצע על ידי תלמידה לשעבר, סונג-הוי צ'ו. בטקס ההתאבלות על 32 קרבנות הטבח שהתקיים למחרת באוניברסיטה היא דיקלמה שיר לזכרם, אותו חיברה לפי בקשת הנהלת המוסד.
קורות חיים

ניקי ג'ובאני נולדה בשנת 1943 בנוקסוויל, טנסי כבתם השנייה של יולאנד קורנליה ג'ובאני האם ושל ג'ונס "גאס" ג'ובאני, בוגרי מכללת נורסוויל. לדעתה, ייתכן כי אביה, יליד אלבמה, היה צאצא לעבדים שחורים של בעל עבדים ממוצא איטלקי. לדבריה, רבים במשפחתה הצטיינו כמספרי סיפורים. היא גדלה בלינקולן הייטס, פרבר בסינסינטי, אוהיו, שרוב תושביו אפרו-אמריקאים. בשנת 1958 עברה לגור אצל סביה ולמדה בתיכון באוסטין. ב-1960 נרשמה למכינה לנערים חסרי תעודת בגרות באוניברסיטת פיסק בנאשוויל, טנסי, מוסד אוניברסיטאי לשחורים, בה למד בעבר גם סבה. באוניברסיטה גילתה קשיי הסתגלות רבים שהביאו לסילוקה מן המקום. אחרי מות סבה, חזרה לגור עם הוריה בסינסינטי. כעבור זמן מה חזרה לנאשוויל, שוחחה עם דיקאנית הנשים באוניברסיטה והורשתה לחדש את לימודיה שם.
בשנת 1967 סיימה בהצטיינות תואר ראשון בהיסטוריה. לאחר מכן נסעה ללמוד עבודה סוציאלית באוניברסיטת פנסילבניה ואמנויות באוניברסיטת קולומביה, מבלי לסיים עם תעודות.
החל משנת 1969 החלה ג'ובאני ללמד במכללת ליבינגסטון באוניברסיטת ראטגרס. החל משנת 1960 הופיעה באופן קבוע בתוכנית האירוח הטלוויזיונית "סול!" (!Soul), תוכנית בידור/ורייטה וראיונות שתרמה לקידום האמנות והתרבות השחורה והייתה שופר לדעות פוליטיות שונות. בתוכנית התארחו בין השאר מוחמד עלי, ג'סי ג'קסון, הרי בלפונטה, סידני פואטייה, גלדיס נייט, מרים מקבה וסטיבי וונדר. פרט להשתתפותה הקבועה בתוכנית, ג'ובאני תרמה לה גם בתחום העיצוב וההפקה.
ג'ובאני היא אם לבן יחיד, תומאס ווטסון ג'ובאני, שנולד ב-31 באוגוסט 1969, לא מקשר נישואים. אחרי לידת בנה היא שינתה את סדרי העדיפויות בחייה, באומרה: "אינני יכולה לדמיין את חיי בלעדיו, אך אני יכולה לחיות ללא המהפכה, ללא הסוציאליזם העולמי... יש לי ילד. יש לי סוגים שונים של אחריות כעת". מאוחר יותר היא הייתה לסבתא לנכד.
אמה ואחותה נפטרו מסרטן הריאה ואף ג'ובאני עצמה אובחנה בשנת 1995 כחולה במחלה. היא נותחה ניתוח כריתת ריאה ושלוש צלעות בבית החולים היהודי של סינסינטי. בעקבות גילוי מחלתה היא הפסיקה לעשן. בשנת 2005 היא כתבה את דברי המבוא לספר Breaking the Silence: Inspirational Stories of Black Cancer Survivors. ("לשבור את השתיקה: סיפורים מעוררי השראה על סרטן הריאות").
אחרי 1987 לימדה ג'ובאני כתיבה יוצרת וספרות בווירג'יניה טק, שם כיהנה כפרופסור עד מותה.
נפטרה ממחלת הסרטן ב-9 בדצמבר 2024, בגיל 81.
הקריירה הספרותית

שיריה הראשונים, שנקבצו בקבצים "Black Feeling" ,"Black Talk","Black Judgement", קיבלו השראה מהרעינות של התנועה לזכויות אזרחיות ושל פעילי "בלאק פאוור". המשוררת כתבה מעל תריסר ספרים וקובצי שירה ושלושה קובצי מסות. הקבצים "Re:creation" ו-"Spin a Soft Black Song" מביעים את האידאולוגיה הפוליטית ואמירות חברתיות ופוליטיות בצורה יותר מרוככת. מאוחר יותר הקבצים "My House", "Ego-Tripping and other Poems",
"The Women and The Men", "Cotton Candy on a Rainy Day" ,"Those Who Ride the Nights Winds" משקפים את חוויות האדם השחור. קובץ השירים "Love poems" משנת 1997 נכתב לזכרו של הזמר הנערץ עליה, טופאק שאקור.
ג'ובאני ערכה סיורים ברחבי ארצות הברית ונאמה נגד פשעי השנאה נגד קבוצות שונות באוכלוסייה, לרבות ההומוסקסואלים. בשנת 2004 נבחרה כמועמדת לפרס גרמי על האלבום שלה "The Nikki Giovanni Poetry Collection".
פרסים ואותות הוקרה

פרס NAACP Image - שבע פעמים.
פרסים על שמם של רוזה פארקס ולנגסטון יוז על תרומות לאמנויות ולספרות.
הוענקו לה מפתחות הערים דאלאס, מיאמי, ניו יורק ולוס אנג'לס.
חברה במסדר כוכב המזרח PHA, חברה לכל החיים במועצה הלאומית של הנשים השחורות.
חברות לשם כבוד בארגון הנשים דלתא סיגמה תטא.
נבחרה על ידי הספרייה הממלכתית של מדינת וירג'יניה כאחת מ"נשות וירג'יניה בהיסטוריה" שתרמו לשירה, לחינוך ולחברה.
שלושה מספריה היו רבי-מכר ברשימות שך העיתונים "הניו יורק טיימס" ו"לוס אנג'לס טיימס".
כתביה > שירים

Black Feeling, Black Talk (1967)
Black Judgement (1968)
Re: Creation (1970)
My House (1972)
The Women and The Men (1975)
Cotton Candy on a Rainy Day (1978)
Those Who Ride The Night Winds (1983)
The Selected Poems of Nikki Giovanni (1996)
Love Poems (1997)
Blues: For All the Changes (1999)
Quilting the Black-Eyed Pea: Poems and Not Quite Poems (2002)
The Prosaic Soul of Nikki Giovanni (2003)
The Collected Poetry of Nikki Giovanni (2003)
Acolytes (2007)
Bicycles: Love Poems (2009)
כתביה > מסות

(1988) -Sacred Cows ... and Other Edibles
כתביה > כתבים אוטוביוגרפיים

(1971) Gemini: An Extended Autobiographical Statement on My First Twenty Five Years of Life - נבחר כמעמד לפרס הלאומי לספרות
כתביה > ספרות לילדים > קובצי שירים

שירים ללא חרוזים המעלים באוב תמונות מילדות ומן ההיסטוריה של האפרו-אמריקאים או דנים בסוגיות הנוגעות לנוער
(1971) - Spin a Soft Black Song
Ego-Tripping and Other Poems for Young People (1973)
Vacation Time (1980)
כתביה > ספרות לילדים > ספרים נוספים

Knoxville, Tennessee (1994)
The Sun Is So Quiet (1996)
Lincoln and Douglass: An American Friendship (2008).
Rosa (2005) -על רוזה פארקס - זכה במדליית קלדקוט ובפרס קורטה סקוט קינג לאיורים
דיסקוגרפיה

Truth Is On Its Way 1976
The Reason I Like Chocolate 1976
Legacies: The Poetry of Nikki Giovanni 1976
Cotton Candy on a Rainy Day 1978
Nikki Giovanni and the New York Community Choir 1993
Every Tone A Testimony 2001
לקריאה נוספת

Don L.Lee (ed) - Dynamite Voices, Vol.1: Black Poets of the 1960s (Broadside critics series) Paperback – 1971