אי פו טואן
רעיונות מחקריים

גדולתו של טואן, לא הייתה בהוספת עובדות מדעיות שליקט, אלא ביצירת מסגרות רעיוניות ופילוסופיה שלמה של פרשנות עובדות רבות שנאספו כבר קודם. הוא הסתכל על המידע הקודם בעיניים חדשות. היו לו יכולות אינטגרטיביות גדולות מאוד לצד כושר אנליטי. ההצלחה הגדולה שלו, שבה זכה לתהילה, הייתה ספרו משנת 1974 שנקרא ״טופופיליה״ (Topophilia). הספר עוסק בדרך שבני אדם יוצרים קשר חיובי עם סביבתם. הספר יצא לאור בתקופה שבה תנועות לאיכות הסביבה התחילו דרכן בארצות הברית, וחיפשו את המבט הכולל, על התחום - יחסי האדם סובב, וטופופילייה נתנה להם את ״התנ״ך״ שהיו זקוקים לו. כך הספר הפך לספר עיון ולימוד בתחומי דעת רבים, כולל תכנון סביבתי, אדריכלות, גאוגרפיה, אקולוגיה ועוד.
בספר הזה, ובספריו האחרים עסק טואן ביחסים שבין הנוף והאדם. הוא שאל שאלות כמו מהן השקפותינו כבני אדם על הסביבה הפיזית המקיפה אותנו? איך אנחנו תופסים בחושים סביבה זו? כתוצאה מתפיסה זו, איך אנחנו מעריכים אותה? כיצד העבר או סגנון החיים משפיעים על עמדותינו ביחס לסביבה? מה יוצר אצלנו כבני אדם את התחושה של סביבה שאנחנו מתחברים אליה רגשית ואוהבים אותה (=טופופיליה)?
טואן יצא נגד המוסכמות של המחקר הגאוגרפי, שרואה בנוף מקטעים שונים: הרים, נהרות, ערים, כפרים, שדות. הוא טען שהאדם חווה את הנוף כשלמות ולא כחלקים. בגיל צעיר - בני האדם רואים ומתמקדים בנוף בפרטים בודדים: רחוב, בית, כנסייה. כאשר בני האדם מתבגרים הם יכולים לראות תמונה מורכבת יותר, ולחוש את הסביבה בממדים רבים נוספים.
גם ההיסטוריה הכללית של התרבות, תורמת לתחושת הנוף שלנו: במשך מאות שנים האמנות, טען טואן, הדגישה נופים פסטוראליים- כפריים, שאולי הולכים אחורה לאידיאל הדתי של ״גן עדן״. לכן אנשים שמתבוננים בנופים פסטוראליים מרגישים משיכה ליופי הזה. במציאות הנוף הכפרי, כמו כל נוף אחר מכיל בתוכו גם תופעות של אי-ודאות, ופחד.
המחקר הגאוגרפי והסוציולוגי של יחסי אדם ונוף - חוקר וממפה את התנהגות של אנשים בנופים שונים. יש מעט מאוד מחקר על מה חושבים ומה מרגישים אנשים בנופים השונים. הוא הביא לדוגמה נופי בתי קברות. אפשר להתייחס אל נוף כזה במובנים שונים - פונקציונלי, דתי או אסתטי. איננו יודעים, טען טואן, מה עובר בראשו של האדם המצוי בבית הקברות. האם הוא רואה בעיני רוחו את ההיסטוריה האנושית הכרונולוגית המשתקפת בו? האם חייו שלו מקבלים משמעות נוספת או חדשה בביקור בבית הקברות? האם הוא מרגיש את בדידותו לעומת כמותם הרבה של המתים? טואן הסביר כי מקום כזה כמו בית קברות, מייצר אצל הצופה בו חיבור בין מושגים שאינם מתחברים בנופים אחרים: חיבור בין זמן-נצח-חיים-מוות.
מדעני הנוף למיניהם, מתבוננים בחלקי הנוף, מודדים וחוקרים אותם, ומשיגים מהנוף משמעויות שהאדם הרגיל אינו יכול להשיגם. אבל התבוננות זו של המדענים נעשית תוך ניתוק אישיותו של החוקר ורגשותיו מהנוף שבו הוא צופה או חוקר.
כאמור במרבית ספריו, טואן פיתח רעיונות מסוג אלה שהובאו למעלה. הוא חדר בראייתו לעומקים ולתחומים שהיו בלתי נחקרים לפניו. כך לדוגמה בשנת 1979 פרסם את הספר ״נופי הפחד״ (Landscape of Fear). ספר שבניגוד לטופופילייה, מוליך את הקורא למחוזות מפחידים של נופי שממה ובדידות. הוא חודר בחקירתו לנופים של יערות העד באזורים הטרופיים, או ליערות האין סופיים של מרחבי הטייגה.
כמה שנים מאוחר יותר (1977) כתב את ספרו ״מרחב ומקום״ (Space and Place) בו הוא ניסה לחבר בין ספריו הקודמים ולהבין איך מרחבים של פחד וחששות, מרחבים זרים ומנוכרים, הופכים בסופו של דבר למרחבים מיושבים ובטוחים - הופכים סביבה שאדם מרגיש בה כמקום מגורים ובית. טואן ניסה לפענח את תחושת הזמן שלנו במרחב (שנתפס כסביבה פתוחה ולא מוכרת) וכיצד נהפכת לתחושת מקום (סביבה מוכרת ומוגבלת בגבולות). מקום, נתפס כסביבה מוגנת ובטוחה, ומרחב נתפס כחופש - אנחנו חיים ״במקום״ אבל כמהים ״למרחב״.