stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חנה טרגר (ברנט)
סופרת בת העלייה הראשונה > ילדוּת במושבה פתח תקווה

בספריה שרטטה את מציאות החיים בפתח תקווה ואת אורחותיהם של המתיישבים והמתיישבות מבעד לנקודת המבט של מי שחוותה אותם בעצמה כילדה וכנערה. בין היתר, תיארה כיצד השתתפו הילדים במלאכת הבניין של המושבה:
הערבים החלו ללבן לבנים וכל ילד שהיה מבוגר דיו לשאת משא, נמצא מועסק בדרך זו או אחרת. סחבנו חול, סיד וקש, וכאשר עורבב החומר וניצוק לתוכו מים- נצטווינו לדרוך וללוש בו ברגלינו. כך ודאי עזרו גם ילדי ישראל הקטנים במצרים להוריהם באתרי הלבנים, אבל הם לא נהנו בעבודתם כפי שאנחנו נהנינו.
דבקותם של הילדים בעבודת הבנייה גרמה להם להרגיש כי הם נוטלים חלק בעשייה המשמעותית בהקמת מושבה, אותה המשילה טרגר לעבדות בני ישראל במצרים, תוך שהבחינה בין העבדות בימי המקרא לבין התקווה שהובילה את הילדים בפתח תקווה באותם ימים:
לא וויתרנו עד שהיינו נופלים על האדמה ושוקעים בשינה. אז היו מגלים אותנו, אב או אם, מרימים אותנו בזרועותיהם האוהבות ומוחים בנשיקה את דמעותינו. מאז לא אחת הייתי מהרהרת: האם לא כך היו הדברים במצרים, כאשר הקדוש ברוך הוא השקיף וראה בדיכויים של בני ישראל? אלא שאותם אבות וילדים לא ראו כל זיק תקווה לימים טובים יותר, בהיותם מלבנים לבנים כעבודות כפייה. ואילנו אנו, ילדים בני חורין, מלבנים לבנים עבור בתינו, על האדמה שלנו, בארץ שלנו.
המלריה שהכתה במושבה נזכרה אף היא, אך זאת גם כן כדי להדגים את מידת ההתגייסות של הילדים למשימת הבנייה:
עננה העיבה על המושבה: שוב ושוב נפל ילד למשכב, קודח במחלקת המלריה. אלא שגם בשעות המחלה לא הוסחה דעתו מן הלבנים.
סופרת בת העלייה הראשונה > תפקידי הנשים ומעמדן

על פי סיפוריה של טרגר, חיי המושבה היו כחיים יהודיים מסורתיים, הנשענים על הנשים שדואגות לסדר ולניקיון ונמצאות בעיקר בבית ובסביבתו. אך בעשור הראשון לפתח תקווה חל שינוי בתפקידים של גברים ונשים, כאשר בניקיונות לקראת חג הפסח השתתפו גם הנערים ובבניית הסוכה בחג הסוכות השתתפו גם הנערות. שינוי זה היה ערכי ותרם ליחסים שבין הנערים לנערות, הביא לכבוד הדדי וחיבת אמת.
כתביה מלמדים כי החברה המושבתית בתקופת העלייה הראשונה אמנם הייתה חברה פטריארכלית, אך נשים יכלו למלא בה מכלול של תפקידים וניכרת בהם שאיפה להגדיר את החברה בתור חברה שוויונית. על פי מרגלית שילה, הצגת החברה המושבתית כחותרת לשוויון באה לידי ביטוי בפרק "זכות הצבעה לנשים" שבספרה "חלוצים בארץ ישראל", והיא משקפת את החברה הבריטית שהכירה טרגר מפרקי חייה בלונדון ובכך מבטאת את משאלת הלב שלה. בפרק זה תיארה את פרשת מאבקם של צעירי המושבה באבותיהם לליברליזציה של החיים החברתיים והתרבותיים במקום. לפי הסיפור פתח תקווה מצטיירת כמושבה מסורתית, שרק הנערים זכו בה ללימוד מסודר. כתביה מלמדים כי בשנים הראשונות של המושבה עסקו הנשים בעבודות חקלאיות המקובלות בתור עבודות של נשים, כמו טיפול בתרנגולות ובברווזים, עבודה בגן הירק ובנוי. נשים הרבו להתדיין בינן לבין עצמן על זכויותיהן, וכשהצטרפו הגברים, טענו כי הנשים ראויות להביע את דעתן בענייני הציבור, אלא שלא קיבלו את ההכשרה המתאימה לכך. המסקנה הייתה יש לשנות את שיטת החינוך הנהוגה לבנות ורק אז גם להעניק להן את זכות ההצבעה.
סופרת בת העלייה הראשונה > חינוך לנערות

הסיפורים שכתבה מלמדים על החינוך הפורמלי במושבה ומאירים את האופן שבו התקבלה המהפכה בחינוך העברי באותם ימים מבעד לעיניהם של מי שחוותה אותה בעצמה כתלמידה. הסיפור "בית ספר" מתעד את ייסודו של בית הספר הראשון בפתח תקווה שהיה הן לבנים והן לבנות.[דרושה הבהרה] בסיפור תיארה כיצד לימודי הנערות העצימו את זהותן כנשים וסיפרה על מידת הזדהותן עם גיבורות תנ"כיות וכיצד שמחו שיש להן גיבורה כדוגמת חנה, אם שבעת הבנים. טרגר טענה שהתנ"ך אינו מפלה בין גברים לנשים וכי היהדות מצדדת בחברה שוויונית. ב-1911, כ-20 שנה לאחר פתיחת בית הספר, ביקרה בו והכריזה כי הנערות הן הכוח הפרוגרסיבי במושבה.

נושאי חינוך והשכלה למבוגרים העסיקו את טרגר לא רק במסגרת הפרקטיקה של ניהול מועדון הקריאה שהקימה במזרח לונדון, אלא גם בדיונים תאורטיים יותר, שהובילו למעין משנה מקצועית משלה לקידום הנוער היהודי באנגליה, והיא גילתה חדשנות ונועזות בקריאותיה ודרישותיה אל הצעירות היהודיות, במטרה לשחררן משוליותן בעזרת הנשים של הקהילה ולקרב אותן, שוות זכויות ומעמד, למרכז העשייה הציבורית. 

על פי יפה ברלוביץ, טרגר שאפה לבנות לנשים סביבה חינוכית ברוח זו, שבמרכזה תעמוד הנערה היהודייה. כך, נערות שהתחנכו בבתים מסורתיים, חילוניים ומתבוללים יוכלו למצוא בה שפה ושיח לקראת "יחד" תרבותי יהודי. היא הציעה להקים בארץ מועדוני קריאה יהודיים כדוגמת מועדון שהקימה במזרח לונדון, וקבעה כי מועדונים אלה צריכים לקדם צעירות הן כנשים והן כיהודיות ברמה האישית של ידע ומקצוע וברמה החברתית, באמצעות מפגשי היכרות וגיבוש חברתי.
ספריה

Stories of Child Life in a Jewish Colony in Palestine; with a preface by Israel Abrahams, London: G. Routledge & sons; New York: E.P. Dutton & co., 1920.
Festival Stories of Child Life in a Jewish Colony in Palestine; with a pref. by Dr. [Joseph] Herz, London: G. Routledge, 5680.
Pioneers In Palestine: Stories Of One Of The First Settlers in Petach Tikvah; with a foreword by Israel Zangwill, London: G. Routledge & Sons, 1923.
Pictures of Jewish Home-Life Fifty Years Ago; with a prefatory letter by Leo Jung, London: G. Routledge, 1926.
לקריאה נוספת

חנה טרגר, "הפתח לתקווה", בתוך: יפה ברלוביץ (עורכת), סיפורי נשים בנות העלייה הראשונה, ישראל: אסטרולוג, 2001, עמ' 118–131.
יפה ברלוביץ, "לונדון, ירושלים, פתח תקווה: ראשי פרקים בכתיבתה ובהתקבלותה של חנה ברנט-טרגר", מסכת 1 (2007), עמ' 87–118.
מרגלית שילה, "מבט מגדרי על העלייה הראשונה, על פי סיפורי חנה טרגר", עיונים בתקומת ישראל, 2005, עמ' 147–179.
יפה ברלוביץ, "איפה הן היו בבוקר לח בשנת תרל"ח: תמונה קבוצתית עם חנה פרומה סלומון או: לתולדותיה של אישה מחכה", בתוך: ישראל ברטל, שמעון שמיר (עורכים), בית סלומון: שלושה דורות של מחדשי היישוב, ירושלים: מרכז זלמן שזר, 2014, עמ' 132–176.
יפה ברלוביץ, "נשות פתח-תקוה תובעות זכות בחירה" (1886), עת-מול ו (3), ינואר 1981.
יפה ברלוביץ, "חנה טרגר - מספרת נשכחת של העלייה הראשונה", עתון 77 (25), יוני 1981.
מרים קצ'נסקי, "בבוקר לח בשנת תרל"ח הן לא נשארו במטבח: מייסדות פתח תקווה", ארכיון פתח-תקווה.
הערות שוליים

1 2 3  דוד תדהר (עורך), "חנה טרגר (ברנט)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 371.
↑  יפה ברלוביץ, "לונדון, ירושלים פתח תקווה", מסכת (1), 2007, עמ' 118; מרגלית שילה, "מבט מגדרי על העלייה הראשונה על פי סיפורי חנה טרגר", עיונים בתקומת ישראל, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשס"ה, עמ' 147.
↑  שילה, "מבט מגדרי על העלייה הראשונה על פי סיפורי חנה טרגר", עיונים בתקומת ישראל; מרים קצ'נסקי, "בבוקר לח בשנת תרל"ח הן לא נשארו במטבח: מייסדות פתח תקווה", ארכיון פתח-תקווה.
↑  ברלוביץ, "לונדון, ירושלים פתח תקווה", מסכת, עמ' 90.
↑  שילה, "מבט מגדרי על העלייה הראשונה על פי סיפורי חנה טרגר", עיונים בתקומת ישראל, עמ' 175.
↑  ברלוביץ, מכתב בקשה - קריאת שם רחוב ע"ש חנה טרגר ברנט, ארכיון פתח-תקווה, 1999.
1 2  ברלוביץ, מכתב בקשה, ארכיון פתח-תקווה.
↑  ברלוביץ, "לונדון, ירושלים פתח תקווה", מסכת, עמ' 94.
↑  חנה טרגר, "הפתח לתקווה", בתוך: יפה ברלוביץ (עורכת), סיפורי נשים בנות העלייה הראשונה, ישראל: אסטרולוג, 2001, עמ' 122.
↑  טרגר, "הפתח לתקווה", סיפורי נשים בנות העלייה הראשונה, עמ' 123.
↑  טרגר, "הפתח לתקווה", סיפורי נשים בנות העלייה הראשונה, עמ' 124.
↑  שילה, "מבט מגדרי על העלייה הראשונה, על פי סיפורי חנה טרגר", עיונים בתקומת ישראל, עמ' 147–179.
↑  שילה, "מבט מגדרי על העלייה הראשונה על פי סיפורי חנה טרגר", עמ' 170-174.
↑  יפה ברלוביץ, "נשות פתח-תקוה תובעות זכות בחירה", 'עת-מול(ו) 3, ינואר 1981, עמ' 14-15.
↑  שילה, "מבט מגדרי על העלייה הראשונה על פי סיפורי חנה טרגר", עיונים בתקומת ישראל, עמ' 165-166.
↑  שילה, "מבט מגדרי על העלייה הראשונה על פי סיפורי חנה טרגר", עיונים בתקומת ישראל, עמ' 165-167.
1 2  ברלוביץ, "לונדון, ירושלים פתח תקווה", מסכת, עמ' 92.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007577119305171  GND: 1046525859  ISNI: 0000 0001 2021 9729  LCCN: no2007026610  NLA: 46903695  Trove: 1477721  VIAF: 19451352   WorldCat (עם VIAF): 19451352
רשימת אהבה

| --- | --- |

כרזת הסרט רשימת אהבה
 בימוי:  דוד פישר
 הופק בידי:  יהלי גת   דוד פישר
 תסריט:  דוד פישר
 עריכה:  טלי הלטר-שנקר
 מוזיקה:  אמנון פישר  דורון שנקר
 צילום:  איציק פורטל
 מדינה:  ישראל 
 הקרנת בכורה:  פסטיבל ירושלים, 2000
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  עברית   כתוביות בצרפתית/גרמנית/אנגלית
 סוגה:  סרט תיעודי 
 פרסים:  פרס וולגין לסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בירושלים 2000.  פרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר על ידי האקדמיה הישראלית לקולנוע בשנת 2000.  פרס דוקונוגה לסרט התיעודי הטוב ביותר 2000.  פרס הצטיינות בפסטיבל הקולנוע הדוקומנטארי הבינלאומי בטייוואן 2000.  פרס הברונזה בפסטיבל הקולנוע WorldFest יוסטון, ארצות הברית 2001.
 דף הסרט ב־IMDb
 
רשימת אהבה (באנגלית: Love Inventory) הוא סרט תיעודי ישראלי משנת 2000 שנכתב ובוים על ידי דוד פישר והופק על ידי דוד פישר ויהלי גת. בסרט חמישה אחים בני הדור השני לניצולי השואה שיוצאים למצוא אחות אבודה ולבסוף מוצאים את עצמם. זהו הסרט הראשון בטרילוגיה המשפחתית של דוד פישר
, שבעקבותיו יצר את הסרטים
מוסטאר הלוך ושוב (2011) ושישה מיליון ואחד (2011).
עלילה

לאחר פטירת הוריו, חושש הבמאי דוד פישר שהמשפחה המלוכדת שלו החלה בתהליך של התרחקות היות ששלושת אחיו וגם אחותם מתמודדים כל אחד עם בעיותיו הוא: גירושין, גידול ילדים, לחץ של עבודה ובעיות רגשיות.
פישר ואחיו נוברים במסמכים של המשפחה ומגלים סוד שנקבר במשך זמן רב. במשך שנים אימם סיפרה שהרתה תאומים, ילד וילדה, ושהילדה נעלמה זמן קצר לאחר הלידה. האחים ידעו שהיה להם אח גדול שנפטר לאחר מספר חודשים, אבל לא ידעו כיצד להתייחס לסיפורים אודות התאומה שנעלמה. האם מתה בינקותה, ואם כן היכן נקברה? או שמא היא עודנה בחיים וחיה ללא כל ידיעה על זהותה. כיצד היא תיראה ומה קרה לה?
פישר מגייס את עזרת אחיו לפתרון התעלומה בתקווה למצוא מזור וללכד את המשפחה. במסע דרך בתי קברות, דרך מאבק בבירוקרטיה, דרך חקירה של רשומות מוות מתפוררות, מתחילים האחים לפענח את העבר ובה בעת להביט אל תוך חבלי הלידה של המדינה לפני יותר משישים שנים. על ידי רתימת האחים לחיפוש אחר האמת פישר חושף משפחה שנלחמת על עצם קיומה.
הפקת הסרט

הסרט צולם בווידאו בטא והועבר גם לפילם 35 מ"מ. הוא הופק בתמיכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה והמועצה הישראלית לקולנוע עבור נגה תקשורת וערוץ 8 בכבלים. בהמשך שודר הסרט גם במסגרת שידורי yes דוקו. הסרט שודר על ידי ARTE‏ באירופה ברצועת Grand Format וברשת הטלוויזיה הציבורית PBS בארצות הברית במסגרת הסדרה Independent Lens .
הסרט הופץ עצמאית לסינמטקים ובתי הקולנוע בישראל
. הוא הופץ על ידי חברת Freunde der Deutschen Kinemathek לארצות דוברות גרמנית ועל ידי המרכז הלאומי לסרטים יהודיים בארצות הברית.
בשנת 1999 לפני שהסרט יצא לאקרנים וכחלק מתהליך ההפקה של הסרט, הודפס קלסתרון מדומיין של האחות האבודה בעיתון ידיעות אחרונות. הקלסתרון הורכב משילוב מאפיינים של חמשת האחים ופורסם בניסיון למשוך את תשומת הלב של האחות, במידה והיא חיה כמו שחשדו האחים פישר.
אנשי צוות נוספים: 

איה מינסטר – עורכת תסריט

איתי אלוהב – סאונד

אלי טרגן - סאונד
המוזיקה לסרט וכן שיר הנושא " הבן של יוסף ומלי" נכתבו ומבוצעים על ידי אמנון פישר.
לקריאה נוספת

אתר הסרט באתר PBS
הספר "דוקומנטלי" בהוצאת עם-עובד 2007 כולל מאמר של נועה גרינברג על "רשימת אהבה"
שיר של אפרת סקובלו באתר במה חדשה
הערות שוליים

↑   רשימת אהבה בפסטיבל הקולנוע ירושלים
↑  מרב יודילוביץ', "רשימת אהבה" בהקרנות מסחריות, באתר ynet, 1 במאי 2001
↑   רשימת הזוכים בפרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר
↑  שני זוכים ב"דוקונגה", באתר ynet, 24 בספטמבר 2000
↑   רשימת אהבה זכה בפרס הצטיינות בפסטיבל טייואן, באתר הארץ
↑   פסטיבל הסרטים WorldFest
↑  יהודה סתיו, ידיעות אחרונות, 18.5.2001
↑   הטרילוגיה המשפחתית של פישר באתר תפוז
↑  דנה צימרמן, דיוקן של אישה נעלמת, הארץ, 16.5.1999
↑   רשימת אהבה בARTE
↑   רשימת אהבה משודר במסגרת הסדרה Independent Lens
↑  מרב יודילוביץ', "רשימת אהבה" בהקרנות מסחריות, באתר ynet, 1 במאי 2001
↑   הודעה על הקרנות מסחריות בישראל באתר וואלה
↑  אספה פלד, יש לנו אחות ואין לה שם, ידיעות אחרונות, 8.6.2001
↑   רשימת אהבה בפסטיבל הקולנוע ירושלים
↑  מרב יודילוביץ', "רשימת אהבה" בהקרנות מסחריות, באתר ynet, 1 במאי 2001
↑  יהודה סתיו, יום של הצלחות, ידיעות אחרונות, 18.7.2000
↑  אירית שמגר, מכתב אהבה מן האח הגדול, מעריב, 18.7.2000
↑  Levi, Emanuel (14 באוגוסט 2000). "Love Inventory". Variety. {{cite web}}:  (עזרה)
↑   רשימת הזוכים בפרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר
↑  שני זוכים ב"דוקונגה", באתר ynet, 24 בספטמבר 2000
↑  Fox, Michael. "Film review". New Jersey Jewish News.
↑   רשימת אהבה בפסטיבל הקולנוע בברלין
↑  מרב יודילוביץ', ישראלים בברלין, באתר ynet, 18 בינואר 2001
↑  Rother, Hans-Jorg, Frankfurter Allgemeine Zeitung, February 2, 2001
↑   רשימת אהבה בARTE
↑  R. Lo., Le Monde, April 6, 2001
↑   רשימת אהבה משודר ב-Independent Lens
↑  Keough, Peter (6 בספטמבר 2001). "Film festival review". Boston Phoenix. אורכב מ-המקור ב-2016-03-03. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  נחמן אינגבר, עכבר העיר, 7.7.2001
↑   INPUT Conference
↑   רשימת אהבה זכה בפרס הצטיינות בפסטיבל טייואן, באתר הארץ
↑  ong פסטיבל הסרטים בהונג קונג
↑   פסטיבל הסרטים CineManila
↑   פסטיבל הסרטים בסינגפור
↑   פסטיבל הסרטים WorldFest
↑   פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בסיאטל
↑   פסטיבל הסרטים בבוסטון
↑   פסטיבל הסרטים הדוקומנטארי בשיקגו
↑   רשימת אהבה בפסטיבל הסרטים DOK.Fest במינכן
| פרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| שנות התשעים של המאה העשרים | שאנן שיא (1991) • שנת 66' הייתה טובה לתיירות (1992)  • סנג'ין (1993)  • אל תגעו לי בשואה (1994)  • באבא לובה (1995)  • בית שאן: סרט מלחמה (1996)  • האולימפיאדה הראשונה של אמא (1997)  • יומן ראש הממשלה (1998) • הקומדיאנטים (1999) |  |
| העשור הראשון של המאה העשרים ואחת | רשימת אהבה (2000) • תומר והשרוטים (2001) • מייק ברנט - לס מואה ט'מה (2002) • ההרוג ה-17 (2003) • את שאהבה נפשי (2004) • 18 קילו אהבה (2005) • סובנירים (2006) • מרגל השמפניה (2007) • ילדי השמש (2008) • שיטת השקשוקה (2009) |  |
| העשור השני של המאה העשרים ואחת | חיים יקרים (2010) • הדירה (2011) • הצלמניה (2012) • שומרי הסף (2013)  • הנסיך הירוק (2014) • שיח לוחמים. הסלילים הגנוזים (2015) • פרינסס שואו (2016) • בן-גוריון, אפילוג (2017) • ארץ זרה (2018) • יונתן אגסי הציל את חיי (2019) |  |
| העשור השלישי של המאה העשרים ואחת | לאה צמל, עורכת דין (2020) • שפר בדרך להוליווד (2021) • מחברות שחורות (2022) • אם זה נגמר - ענבל פרלמוטר (2023) • הדונם של סבתא (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012449963405171 
מימין לשמאל: רונאל פישר ודוד פישר
בית הכנסת של הרובע התחתון

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת
 כתובת:  רחוב Gudrat Agakishiyev
 מיקום:  אוגוז
 מדינה:  אזרבייג'ן 
 בעלים:  קהילת יהודי אוגוז
 זרם:  יהודים הרריים
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1849
 תאריך פתיחה רשמי:  1849 
 קואורדינטות:  41°03′25″N 47°27′46″E﻿ / ﻿41.056862°N 47.462818°E﻿ / 41.056862; 47.462818
 https://scwra.gov.az/en/view/objects/30/
 he
 
בית הכנסת של הרובע התחתון (באזרית: Aşağı məhəllə sinaqoqu) הוא בית כנסת מהמאה ה-19 בעיר אוגוז שבאזרבייג'ן .
היסטוריה

בית הכנסת של הרובע התחתון נבנה בשנת 1849 והיה בית הכנסת הראשון של היהודים ההרריים בעיירה.
זהו מבנה רחב ידיים, שלושה עשר מטרים רוחב ועשרים ושניים מטרים אורך, ובו אולם תפילה במרכזו שורת עמודים המחלקת אותו לשני חלקים שווים ועזרת נשים שנוספה בקומה השנייה במסגרת השיפוץ. לאורך הקיר החיצוני שלוש כניסות. המבנה מוקף חצר הדומה מאוד לחצר של מסגד.
בתקופת שלטונה של ברית המועצות, כאשר השימוש בו נאסר, שימש מבנה בית הכנסת כמחסן רהיטים וטבאק. בית הכנסת שוחזר על ידי יהודי המקום בין השנים 1992–1994. למרות שחלפו יותר ממאה וחצי, העמודים ששימשו לבניית בית הכנסת המקורי נותרו שלמים.
בית הכנסת פתוח ומארח את היהודים המקומיים ותיירים רבים.
ראו גם

יהדות אזרבייג'ן
בית הכנסת של הרובע העליון
הערות שוליים

↑  Mountain Jews: Customs and Daily Life in the Caucasus, UPNE, 2002, ISBN 978-965-278-315-8. (באנגלית)
↑  Lower Quarter synagogue, dqdk.gov.az (באזרית)
הצי המלכותי הבריטי

| --- | --- |

דגל הצי המלכותי – נס לבן
 Si vis pacem, para bellum הרוצה בשלום ייכון למלחמה
 פרטים
 כינוי:  Senior Service
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 שיוך:  משרד ההגנה
 סוג:  חיל ים, מתמחה בלוחמה ימית
 בסיס האם:  וייטהול 
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1546–הווה (כ־478 שנים) 
 מלחמות:  מלחמת האזרחים האנגלית, מלחמות הולנד-אנגליה, מלחמת העצמאות של ארצות הברית, מלחמת שבע השנים, מלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה, מלחמת פוקלנד, מלחמת המפרץ, מלחמת קוסובו, מלחמת אפגניסטן, מלחמת עיראק
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  32,360 לוחמים בסדיר ו-3,370 אנשי מילואים (יולי 2023)
 עיטורים
 פרס איג נובל 
 
הצי המלכותי הבריטי (באנגלית: The Royal Navy: "הצי המלכותי") הוא הזרוע הימית של הכוחות המזוינים של בריטניה. משנת 1692 לערך ועד מלחמת העולם השנייה הצי היה חיל הים הגדול והחזק ביותר בעולם. הצי סייע לכינון בריטניה כמעצמה צבאית וכלכלית ראשונה במעלה במאות ה-18 וה-19, והיה כלי חיוני להיווסדה וקיומה של האימפריה הבריטית.
אף שהצי המלכותי בימינו קטן הרבה יותר, הוא נותר השני בגודלו בעולם בסך התפוסה של אניותיו ומן המתקדמים ביותר מבחינה טכנולוגית. קץ המלחמה הקרה והתמוטטות ברית המועצות זירזו את שינוי ייעודו של הצי המלכותי ככוח ימי חשוב במאה ה-21, והוא הפך מכוח מרתיע לצי המסוגל להוציא לפועל את מדיניות החוץ הבריטית ברחבי העולם.
הצי המלכותי מחולק לחמש זרועות לוחמות המרכזות את כלל יכולות ההגנה וההתקפה של הצי, אלו הם: זרוע האוויר, חיל הנחתים המלכותי (שנחשב רשמית לחלק מהשירות הימי לצד הצי), צי העזר המלכותי (Royal Fleet Auxiliary), שירות הצוללות (Submarine Service) וצי פני הים (Surface Fleet).
השירות הימי

באופן רשמי נחשב הצי המלכותי לאחד מזרועות "השירות הימי" (Naval Service), הכולל גם את חיל הנחתים המלכותי (Royal Marines), את מילואי הצי המלכותי (Royal Naval Reserve) ועוד. ברם, בשימוש שכיח השירות הימי כולו נקרא בשם "הצי המלכותי". על כן, על אף שמבחינה טכנית אין זה נכון לומר - למשל - שחיל הנחתים הוא חלק מן הצי המלכותי, הכללה זו טובה דיה לרוב הצרכים.
היסטוריה

הצי המלכותי מילא לאורך ההיסטוריה תפקיד מרכזי בהגנה על בריטניה ובמלחמותיה שמעבר לים. מאחר שאנגליה שוכנת באי, כל מעצמת אויב חייבת הייתה לחצות את הים כדי לפלוש אליה. השגת עליונות ימית על ידי מעצמה עוינת כלשהי הייתה מעמידה את המדינה בסכנה גדולה. זאת ועוד, צי מלחמתי חזק היה חיוני לאבטחת האספקה והקשר עם מקומות מרוחקים ברחבי האימפריה.
היסטוריה > אנגליה - הצי הסקסוני (800 לערך – 1066)

הצי הראשון של אנגליה הוקם במאה ה-9 על ידי המלך אלפרד הגדול, אך אף על פי שהנחיל תבוסה ניצחת לוויקינגים בקרב סטורמאות' (Stourmouth) שבקנט (Kent), הוא הלך ונתנוון זמן קצר אחר כך. הצי האנגלי הסקסוני נבנה מחדש על ידי המלך אתלסטאן (Athelstan), ובעת ניצחונו בקרב ברוננבורג (Brunanburgh) ב-937 מנה כ-400 אניות.
היסטוריה > אנגליה - המלכים הנורמנים וימי הביניים עד 1485 - "חמשת הנמלים"

הכוח הימי הסקסוני לא הצליח למנוע מוויליאם הראשון לחצות את התעלה ולנחות בחופה של אנגליה. המלכים הנורמנים החלו בבניית כוח ימי משלהם ב-1155, שהורכב מאניות שסיפקה קונפדרציית "חמשת הנמלים" (Cinque Ports). (אפשר שהקונפדרציה הוקמה על ידי הנורמנים או שהייתה קיימת עוד קודם זמנם והם שפיתחוה לצרכיהם.)
למלך ג'ון היו 500 אניות. באמצע המאה ה-14 עמדו לפקודתו של המלך אדוארד השלישי 712 אניות. לאחר מכן הלך הצי והתנוון.
היסטוריה > שושלת טיודור והצי המלכותי

הצי המלכותי, כפי שנקרא אז, אורגן מחדש והוגדל במאה ה-16, בתקופת שלטונו של הנרי השמיני. אניותיו, "אנרי גראס א דיא" (Henri Grâce a Dieu, ידועה גם בשם Great Harry) ו"מרי רוז" (Mary Rose) נלחמו נגד הצי הצרפתי בקרב סולנט (Solent) ב-1545. עם מותו ב-1547 עלה מניין אניות הצי ל-58.
ב-1588 איימה האימפריה הספרדית, המעצמה החזקה ביותר באירופה באותו זמן, לפלוש לאנגליה. הארמדה הספרדית יצאה לים כדי לכונן שליטה ספרדית בתעלה האנגלית ולהעביר כוחות צבא מארצות השפלה שבשלטון ספרד אל אנגליה. ניסיון הפלישה נכשל בשל התקפות מוצלחות חוזרות ונשנות של הצי האנגלי, מזג אוויר גרוע ומרד ההולנדים בנחלות הספרדיות שמעבר לתעלה. תבוסת הארמדה הספרדית היא הניצחון הימי הגדול הראשון של הצי האנגלי. שנה אחר-כך, ב-1589, נטתה הכף במלחמה לרעת הצי האנגלי עם כישלון חיל המשלוח של דרייק ונוריס. בתקופת שלטונה של אליזבת הראשונה המשיכה אנגליה לפשוט על נמלי ספרד ועל אניותיה ששטו באוקיינוס האטלנטי, אך גם ספגה מספר מפלות מידי הצי הספרדי ששוקם אחרי מפלת הארמדה.
היסטוריה > 1815–1692

עד אמצע המאה ה-17 לא החזיקו האנגלים צי קבע מלחמתי, ורק לאחר מפלת צ'ארלס הראשון במלחמת האזרחים עבר הפיקוח על הצי לידי הפרלמנט. את הרפורמה השנייה בתולדותיו של הצי ביצע גנרל הצי (General-at-Sea, דרגה מקבילה לאדמירל) רוברט בלייק בתקופת שלטון 'הקהילייה' של אוליבר קרומוול. הרכב הצי המלכותי היה שונה מזה של צבא היבשה, וכלל כוחות מלוכניים וכוחות פרלמנטריים אנטי-מלוכניים גם יחד. עד 1847 התשלום היומי לחייל או מלח בריטי היה שילינג אחד. קבלת השילינג במעמד הגיוס היה שקול להצהרה של האדם על כך שהוא מתנדב להתגייס לשירות בכוחות המזוינים, ונודע בשם שילינג המלך.
הצי המלכותי ספג מפלות במלחמות הולנד-אנגליה השנייה והשלישית, אך מ-1692 ועד 1940 היה הצי המלחמתי החזק ביותר בעולם, ומ-1805 ועד 1914 אף מעצמה לא קראה תיגר על "בריטניה השולטת בימים". במהלך תקופה זו נחל הצי המלכותי תבוסה גדולה אחת בלבד, בקרב צ'ספיק (Chesapeake) נגד הצרפתים ב-1781, והיה בכוחו להכות את כל יריביו כפי שעשה בקרב טרפלגר ב-1805, כאשר צי בריטי קטן אך מנוסה יותר בפיקודו של אדמירל לורד נלסון הנחיל תבוסה ניצחת לצי הברית של צרפת וספרד. בה בשעה ניסיון הפלישה של הצי הצרפתי למפרץ בֵּינטרי (Bantry Bay) באירלנד, ב-1796, סוכל על ידי מזג האוויר ולא על ידי האניות הבריטיות.
הניצחון בטרפלגר חיזק את יתרונה של בריטניה על פני מעצמות ימיות אירופיות אחרות. מאחר שריכזה את משאביה הצבאיים בצי המלחמתי, יכולה הייתה להגן על עצמה ובה בעת להשליך את עוצמתה בימים ולאיים על נתיבי הסחר הימיים של יריבותיה או לשבשם. בריטניה נדרשה אפוא לקיים צבא מקצועי נייד וקטן יחסית, שניתן לשגרו באניות למקום בו הוא נדרש. הצי סייע לצבא בהפגזות מן הים ובהובלת כוחות, אספקה ותגבורת, וניתק את קווי האספקה המושטת של צבא היריב, כפי שקרה עם צבאו של נפוליון במצרים. מעצמות אירופיות גדולות אחרות נאלצו לפצל את משאביהן בין הפעלת צי גדול ובין החזקת צבאות ומערכות ביצורים ענקיים כדי לגונן על גבולותיהן היבשתיים. השליטה בים איפשרה אפוא לבריטניה לבנות במהירות את האימפריה שלה, במיוחד מאז מלחמת שבע השנים (1763-1756) ובמהלך המאה ה-19, והיא העניקה לה יתרונות צבאיים, פוליטיים ומסחריים עצומים.
בניגוד לציים אחרים שבהם המשרות הבכירות היו שמורות לאריסטוקרטים בלבד, תפקידי הפיקוד הגבוהים ביותר בצי המלכותי היו פתוחים בפני כל הקצינים שהוכיחו כישרון ונחישות. הדבר הגדיל במידה ניכרת את מאגר הקצינים המוכשרים למלא תפקידים אלה, גם אם הייתה נטייה להעדיף את בני המעמדות הגבוהים. יתרה מכך, הטיהורים בקרב האצולה הצרפתית בתקופת המהפכה גרמו לאובדן מרב המפקדים המנוסים של הצי הצרפתי, ובכך הגדילו עוד יותר את עדיפותו של הצי המלכותי.
חרף הניצחונות הצבאיים של הצי המלכותי, אירעו בו במהלך התקופה הנדונה מרידות חמורות. תנאי השירות של המלחים הפשוטים היו קשים. משכורותיהם לא הוגדלו זה מאת שנים ואף שולמו באיחור, האניות נמצאו בשירות פעיל במשך שנים ללא חופשת חוף, והמשמעת שהונהגה בהן הייתה נוקשה ושרירותית. כל אלה גרמו בסופו של דבר למרידות של שנת 1797, כאשר המלחים בציי ספיטהד ונור (Spithead, Nore) סירבו לציית למפקדיהם וכמה קפטנים גורשו לחוף. בעקבות המרד הוקמה "הרפובליקה הצפה" קצרת-הימים, אשר בספיטהד הושם לה קץ על ידי הבטחה לשפר את תנאי השירות, אך בנור נסתיימה בתלייתם של 29 מורדים.
היסטוריה > 1914–1815

במהלך המאה ה-19 עסק הצי המלכותי באכיפת האיסור על סחר העבדים ובדיכוי הפירטיות. משימה אחרת שהוטלה עליו בתקופה זו (אך גם לפניה ואחריה) הייתה מיפוי הימים והאוקיינוסים. מאז ועד היום מתעדכנות המפות הימיות של האדמירליות על ידי הצי המלכותי. כלי השיט של הצי, ששוגרו למשימות סקר אלה, ביצעו בנוסף לכך גם עבודה מדעית נרחבת. באחת מאותן הפלגות שט צ'ארלס דרווין סביב העולם באוניה "ביגל", והתצפיות המדעיות שערך אז השפיעו לימים על תאוריית האבולוציה שפיתח.
החיים באניות היו קשים מנשוא על פי אמות המידה של ימינו, המשמעת נוקשה ביותר, ומי שלא ציית לחוקי הצי (Articles of War) הסתכן בעונש מלקות. החוק התיר לצי לגייס בכפייה ימאים בתקופות של מחסור בכוח אדם, בדרך כלל בעת מלחמה. הגיוס בכפייה הגיע לשיאו במאה ה-18 ובראשית המאה ה-19, אך בוטל לאחר המלחמות הנפוליוניות, מאחר שהצי של ימות השלום היה קטן יותר. בשנת 1832 לשירות בצי נכנסה אוניית משוטה ראשונה - "אה"מ די".
במשך המחצית השנייה של המאה ה-19 שימשו אניות הצי המלכותי ליישום "מדיניות ספינות התותחים" (Gunboat Diplomacy) של בריטניה. אניות תותחים כבדות-חימוש וגדולות, בעלות שוקע נמוך, שייטו באזורי החוף בקצותיה המרוחקים של האימפריה, בעיקר כדי להפגין את עוצמתה של בריטניה בפני האוכלוסייה או השליט המקומי, אך גם כדי להתערב היכן שנשקפה סכנה לאינטרסים של הממלכה המאוחדת.
בשנת 1901 הוכנסה צוללת ראשונה לשירות בצי  - "הולנד 1". היא הייתה הראשונה בסדרה של 5 צוללית.
ב-1906 הושקה אוניית המערכה הראשונה מטיפוס דרדנוט, אה"מ דרדנוט. אה"מ דרדנוט סימלה שינוי כה גדול וכה משמעותי, עד ששמה הפך לשם גנרי לכל אוניות המערכה שנבנו בעקבותיה על פי אותה תפיסה. התכנון של אה"מ דרדנוט כלל מספר מרכיבים מהפכניים: תפיסת חימוש של "תותחים גדולים בלבד", על פיה חומשה האונייה במספר רב וללא תקדים של תותחים בקוטר גדול, ושימוש במנועי טורבינת קיטור. אוניות מערכה דרדנוט הפכו בתוך זמן קצר לסמל מרכזי לעוצמתה הלאומית של מדינה, והופעתן חידשה מרוץ חימוש בין הקיסרות הגרמנית לבין האימפריה הבריטית, שהיה אחד מהגורמים למלחמת העולם הראשונה.
היסטוריה > 1945–1914

בשתי מלחמות העולם מילא הצי המלכותי תפקיד חיוני באבטחת אספקת המזון, התחמושת וחומרי הגלם לבריטניה ובהתמודדות המוצלחת עם לוחמת הצוללות הבלתי מוגבלת של גרמניה בקרב על האטלנטי הראשון והשני. במלחמת העולם הראשונה ניהל הצי מספר קרבות ימיים: הלגולנד, קורונל, איי פוקלנד, קרב שרטון דוגר, מערכת הדרדנלים וקרב יוטלנד. הצי המלכותי היה חיוני גם להגנת הנתיבים הימיים, שאיפשרו לצבא הבריטי להילחם בזירות מרוחקות כגון צפון אפריקה, הים התיכון והמזרח הרחוק. העליונות הימית של בריטניה הייתה חיונית במידה שווה גם לביצוע פעולות אמפיביות, כמו הפלישות לצפון אפריקה, סיציליה, איטליה ונורמנדיה.