המהפכה החוקתית בפרס
רקע היסטורי > שינויים באוכלוסייה הפרסית > ויתורים למעצמות שונות

הוויתורים של הממשלה הפרסית בתקופת הקאג'ארית כללו הענקת זכויות פוליטיות וחוץ-טריטוריאליות לממשלות רוסיה ובריטניה, וכן מונופולים, חוזים ורישיונות לאזרחים ולחברות בריטיות ורוסיות לביצוע פעילויות כלכליות ספציפיות בשטח פרס. כמה ויתורים הוענקו גם למדינות אירופאיות אחרות ולנתיניהן, למשל, בשנת 1895 ניתן מונופול על חפירות ארכאולוגיות לרפובליקה הצרפתית השלישית. לאחר המאבקים נגד הבריטים והרוסים הוטל על פרס סוג של מעמד חצי-קולוניאלי. היריבות הגוברת של שתי המעצמות הגדולות במהלך הרבעון האחרון של המאה ה-19 הביאה עשרות ויתורים לבריטים ולרוסים בחיפוש אחר רווחים מהירים. האינטרסים שלהם התרחשו במקביל לאלה של השאה, שזקוק היה לכסף וביחד עם ממשלו לא הבין לחלוטין את ההשלכות של ויתורים כאלה, כמו גם של כמה יועצים מושחתים בחצר המלוכה שלו, אשר פעלו להאדיר את השפעתם האישית בלבד. השאה ספג לחץ גובר מצד רוסיה ובריטניה וגם ביקש לשמור על איזון עדין על ידי מתן ויתורים דומים לשניהם, למשל, הזכות להקים בנק לאומי בפרס. באותה מידה היה צריך לשלול מהצד השני ויתורים שנשללו מצד אחד, למשל, הזכות לבנות מסילת ברזל שתעבור ברחבי צפון פרס.
ויתורים כלכליים נכללו בשלוש קטגוריות עיקריות: שירותים ציבוריים, מפעלים פיננסיים וחקירה לניצול משאבי טבע. הזיכיון הכלכלי המקיף ביותר הוענק בשנת 1872 לנציג בריטי, הברון יוליוס דה ראוטר; במשך תקופה של שבעים שנה הוא אמור היה להיות בעל הזכות הבלעדית לנצל את מרבית משאבי הטבע של פרס; לבנות סכרים, גשרים, כבישים, מסילות ברזל ומפעלים; לחוות את המכס[דרושה הבהרה]; וקיבל זכות סירוב ראשונה אם הממשלה תחליט להקים בנק לאומי. אולם בגלל ההתנגדות העממית בפרס והיעדר תמיכה ממשלתית בריטית בראוטר, השאה ביטל ויתור זה בשנת 1873. הזיכיונות של שירותים ציבוריים לאינטרסים בריטיים כללו גם סדרת רישיונות שהונפקו בין השנים 1862–1918, להקים ולהפעיל קווי טלגרף בפרס; פתיחת נהר קראון לניווט בין-לאומי בשנת 1888; ובין 1890 ל-1913 כמה ויתורים ניתנו להקמת ותפעול כבישים ומסילות ברזל במחוזות הדרומיים והמערביים של המדינה. ויתורים דומים הוענקו לאינטרסים הרוסיים, כולל, בשנת 1889, הזכות לנווט בנהרות פרסיים הזורמים לעבר הים הכספי, לעגון בלגונת אנזאלי ולהקים מחסנים וכבישים בין פירבזאר בחוף הכספי וטהראן; סדרת מענקים בין השנים 1881 ל-1894 לשימוש ובקרת קווי טלגרף בפרובינציות הצפוניות בפרס; אישור לחברת ביטוח ותחבורה רוסית להקים כביש מאנזאלי לקזווין בשנת 1893 ועוד.
הוויתורים הכספיים הגדולים כללו מענק לבריטים בשנת 1889 להקמת הבנק האימפריאלי של פרס, עם מונופול בנושא הנפקת שטרות הנייר. על מנת לאזן ויתור זה, קיבל הכלכלן הרוסי יעקב פוליאקוב את הזכות להקים חברת הלוואות בפרס בשנת 1890; מפעל זה נרכש על ידי ממשלת רוסיה ב-1894 והפך ליריב המרכזי לבנק האימפריאלי. בשנת 1891 אחיו של פוליאקוב לזר סולומונוביץ' קיבל מונופול של ענף הביטוח בצפון פרס. הוויתורים בתחום ניצול משאבי הטבע כללו סדרת רישיונות לסטפן מרטינוביץ ליאנוזוב לניצול הדיִג בים הכספי בין השנים 1888–1906; מענק בשנת 1899 לחברת כרייה רוסית לחיפוש ופיתוח משאבים מינרליים באזור קרצ'אדאש באזרבייג'ן האיראנית; ויתורים לבנק הרוסי לניצול מכרות הפחם ושדות הנפט בתוך 10 פרסאות משני צידי הכביש והרכבת שבנה באזרבייג'ן ועוד ויתורים רבים אחרים. לקראת סוף שנותיו בשלטון, סמכותו של נאסר א-דין שאה קאג'אר נחלשה במעט. חיובים כלכליים הביאו את הממשל הפרסי להעביר זיכיון בלעדי על מסחר הטבק במדינה לידי חברת הטבק הקיסרית, חברה בריטית. האירוע עורר תסיסה לאומית בפרס והביא למרד הטבק בפרס שהונהג בידי מנהיגי דת. בכוחו של הממשל הפרסי לא הייתה היכולת להפיל את המרד והיה על השאה לוותר על הזיכיון ולהישאר עם חוב מדיני של חצי מיליון לירה שטרלינג. שלטונו של נאסר א-דין שאה קאג'אר הסתיים בהתנקשות פוליטית בידי תומך של אל-אפגאני במהלך שנת 1896. בנו של נאסר א-דין, מוזפר א-דין שאה קאג'אר, לא היה בעל היכולת והניסיון של אביו, ושלטונו היה פגיע לכוחות אופוזיציונריים.