רוברט לה פולט
כהונתו כמושל ויסקונסין והנהגת הפריימריז הישירים

עם כניסתו לתפקיד החל לה פולט במאבק להעברת שתי הרפורמות שהיו בראש מעייניו: הפריימריז הישירים ומיסוי חברות הרכבת. חלק מאנשי מפלגתו ציפו שעם בחירתו הוא ירכך את דרישותיו, אולם לה פולט ראה בהבטחות הבחירות שלו חוזה עם הבוחרים, וסירב להצעות פשרה. הוא אף הטיל וטו על חוק שהנהיג פריימריז רק באופן חלקי, על משרות מקומיות. הוא הצליח להרגיז גם חלק מתומכיו בכך שהתמקד רק בשני נושאים אלה, והזניח נושאים אחרים. המאבק התיש אותו, וגרם לו במאי 1901 להתמוטטות נפשית שנמשכה כשנה ולוותה גם בבעיות עיכול קשות. למרות זאת, במהלך 1902 שב לפעילות פוליטית, והצליח לזכות שוב במינוי מפלגתו למשרת המושל. בבחירות הכלליות התמודד מול ראש עיריית מילווקי, דמוקרט שכראש עיר תמך במונופולים והתנגד לרפורמות. לה פולט איבד מצביעים רפובליקנים שמרנים ומקורבים לעסקים הגדולים, אולם זכה בתמיכתם של מצביעים דמוקרטים תומכי רפורמות.
בקדנציה השנייה שלו הצליח לה פולט להעביר בבית המחוקקים, למרות התנגדות מצד חלק מנציגי מפלגתו הרפובליקנית ובעזרת תמיכה של נציגים דמוקרטיים, את שתי הרפורמות עליהן נלחם: הרפורמה במס על חברות הרכבת וחוק הפריימריז הישירים, שהתקבל בכפוף למשאל עם שנערך בבחירות של 1904 בו זכה החוק לרוב גדול. במקביל, סימן לה פולט מטרה חדשה: רגולציה של תעריפי הובלת הסחורות ברכבות, אותה ראה כהכרחית על מנת לא לאפשר לחברות הרכבת לגלגל את העלאת המיסים אל כיסו של הנוסע. גם רפורמה זו נתקלה בהתנגדות קשה מצד בעלי בריתם של בעלי חברות הרכבת בבית המחוקקים. בתגובה יצא לה פולט במסע נאומים ברחבי המדינה, בהם הסביר לאזרחים מדוע הרפורמה הזו תשרת אותם. במיוחד הוא הגיע למחוזות הבחירה של מתנגדי הרפורמה ובעיקר תקף דווקא נציגים ממפלגתו, נאם נגדם, הקריא את רשימת הצבעותיהם ("roll call") נגד הרפורמות, וטען שהם בוגדים ברצון הבוחרים.
אחד ממתנגדיו הפוליטיים בוויסקונסין תיאר את סגנון נאומו:
"הוא נלהב, הוא דרמטי, הוא רב עוצמה. הוא ניצב מול הקהל בעיניים בורקות ובאנרגיה של ארבעים איש. הוא משכנע על ידי שימוש ברטוריקה באופן מתוכנן בקפידה - לא ספונטני, ולכן אפקטיבי. הקהל נשטף בזרם של מילים ומשפטים מבלי שיהיה להם זמן, ובדרך כלל גם לא רצון, לשקול ולנתח אותם."
.
הקרב שניהל לה פולט נגד מתנגדיו בתוך המפלגה (שנודעו בשם "Stalwarts" - "נאמנים") הגיע לשיא דרמטי בוועידת המפלגה הרפובליקנית של ויסקונסין בקיץ 1904. לה פולט זכה ברוב של הצירים לוועידה, אבל מתנגדיו לא הכירו בכך, ניסו לעורר מהומה ובחסותה להכניס בכוח לאולם הוועידה נציגים שלא נבחרו, וכשנכשלו בכך פרשו לוועידה משלהם שהוכנה מראש, בה בחרו מועמד אלטרנטיבי לתפקיד המושל ונציגים מטעמם לוועידת המפלגה הארצית. המוסדות הארציים של המפלגה הרפובליקנית הכירו בוועידה של "הנאמנים", מתנגדי לה פולט, אולם בית המשפט העליון של ויסקונסין הכיר בוועידה של תומכי לה פולט, ובמינויים שלהם למועמדים לקראת הבחירות במדינה, כולל מועמדותו של לה פולט למושל. לה פולט ניצח בבחירות הכלליות ברוב קטן, אולם משאל העם על הנהגת הפריימריז עבר ברוב גדול, וגם הרכב בית הנבחרים הפך לנוח יותר מבחינתו.
בתקופה זו החל לה פולט לזכות גם בתשומת לב ארצית, בזכות העיתונאים "גורפי הרֶפֶשׁ" ("Muckrakers") שחשפו עוולות ושחיתויות, ובייחוד בזכות לינקולן סטפנס שפרסם ב-"McClure's Magazine" כתבה נרחבת עליו ועל מאבקו בממסד הרפובליקני בוויסקונסין.
כשהתכנס בית הנבחרים החדש של ויסקונסין בתחילת 1905 הוא בחר בלה פולט כסנאטור מטעם המדינה בסנאט של ארצות הברית (בתקופה זו, לפני קבלת התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית, מינו בתי הנבחרים של כל מדינה את נציגי המדינה לסנאט האמריקאי). אולם לה פולט השאיר את המושב בסנאט ריק והמשיך בכהונתו כמושל עד לסוף השנה, כדי להשלים את הליכי חקיקת הרגולציה על תעריפי הרכבות.
עם עזיבתו את התפקיד השאיר אחריו לה פולט מורשת של ממשל שיוזם רפורמות, בשיתוף עם קבוצות אזרחים ועם האקדמיה (ובייחוד אוניברסיטת ויסקונסין), מורשת שנמשכה גם על ידי רבים מיורשיו בתפקיד ושהפכה את המדינה ל"מעבדת דמוקרטיה" במה שכונה "The Wisconsin Idea".
הפריימריז הישירים שהוא היה הראשון להנהיגם בוויסקונסין כמושל, הלכו ותפסו מקום חשוב במערכת הפוליטית האמריקאית במהלך המאה ה-20, עד שבשנות ה-70 הפכו לדרך העיקרית לבחירת מועמדים לתפקידים השונים.