ארכיבישופות ברמן
היסטוריה > הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן לאחר 1180 > השגת שליטה לנסיך-ארכיבישוף כחופשיות אימפריאלית

פרידריך הראשון ברברוסה ובעלי בריתו, רבים מהם וסאלים ותומכים לשעבר של בן דודו מצד אביו הדוכס היינריך השלישי, האריה, ניצחו את דוכס סקסוניה ובוואריה. בשנת 1180 נטל פרידריך הראשון ברברוסה את נחלותיו של היינריך האריה. בשנת 1182 הוא ואשתו מתילדה פלנטג'נט, בתם של הנרי השני, מלך אנגליה ואלינור מאקוויטניה ואחותו של ריצ'רד לב הארי, עזבו משטאדה כדי לצאת לגלות מהאימפריה הרומית הקדושה אל אנגליה.
פרידריך הראשון ברברוסה חילק את סקסוניה לכמה עשרות טריטוריות במעמד אימפריאלי חופשי והקצה כל טריטוריה לאחד מבעלי בריתו שכבש אותם קודם לכן מידי היינריך האריה ותומכיו הנותרים. בשנת 1168 השבט הסקסוני של האסקנים, בעלי בריתו של פרידריך הראשון ברברוסה, נכשל במינוי בן משפחתם הרוזן זיגפריד מאנהלט, בכס ברמן.
אבל בשנת 1180 ניצחו האסקנים פעמיים. ראש בית אסקניה, המרקיז אוטו הראשון מברנדנבורג, בנו של אלברכט הדוב, בן דודו מצד אמו של היינריך האריה, סיפק לאחיו השישי ברנהרד, רוזן אנהלט, מכאן ואילך לברנהרד השלישי, דוכס סקסוניה, את האזור שכונה מאוחר יותר דוכסות סקסוניה המאוחרת יותר (1180–1296), טריטוריה זניחה באופן קיצוני שהייתה מורכבת משלוש טריטוריות לא קשורות לאורך נהר האלבה, מצפון מערב לדרום מזרח, (1) האדלן סביב אוטרנדורף, (2) סביב לאונבורג על אלבה. ו (3) סביב ויטנברג על אלבה. מלבד התואר, דוכס סקסוניה, אנגריה ווסטפאליה, שדוכסות סקסוניה הצעירה הזו העניקה לשליטיה, אפילו לאחר חלוקתה השושלת ב-1296, לא היה לטריטוריה זו, המורכבת רק משוליים טריטוריאליים של דוכסות סקסוניה הישנה, מעט במשותף. עם האחרון. בשנת 1260, החל משנת 1296 ואילך, פיצלו שליטיה את הדוכסות הצעירה לדוכסות סקסוניה-ויטנברג ודוכסות סקסוניה-לאוונבורג, כאשר האחרונה החזיקה בשתי הטריטוריות הצפוניות הבלתי מחוברות, שהשתייכו לארכיבישוף ברמן.
אוטו וברנהרד עזרו לאחיהם השני זיגפריד, אשר מאז 1168 כינה את עצמו הבישוף הנבחר של ברמן, לזכות בארכיבישופות ברמן, כאשר חלק משטח הבישופות שודרג להקמת הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן. כך הפכה הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן לאחת המדינות היורשות של דוכסות סקסוניה הישנה, והחזיקה רק בחלק קטן מהשטח הקודם שלה.
בשנת 1186 הכיר פרידריך הראשון ברברוסה בעיר ברמן כגוף פוליטי על ידי הפריבילגיה של גלנהאוזן. בהסכמת הנסיך-הארכיבישוף הרטוויג השני, מאוטלדה, הכריז הקיסר על העיר כנשלטת על ידי תושביה והקיסר, כשהנסיך-ארכיבישוף מוותר על שלטונו. העיר ברמן ראתה ועדיין רואה בפריבילגיה זו מכוננת למעמדה כעיר קיסרית חופשית של חופשיות אימפריאלית.
במהלך ההיסטוריה שליטי הנסיכות-ארכיבישופות בהתאמה ומדינה היורשת שלה ברמן-ורדן הכחישו לעיתים קרובות את מעמדה של העיר. וגם העיר יכלה ולא תמיד דבקה בטענתה על חופשיות אימפריאלית, מה שהפך את מעמדה של העיר למעט מעורפל. במהלך רוב ההיסטוריה השתתפה העיר בדיאט של הנסיכות-ארכיבישופות כחלק מהאצולה ושילמה את חלקה במיסים, לפחות כאשר הסכימה להטלה לפני כן. מכיוון שהעיר הייתה משלמת המיסים הגדולה, חיפשו בעיקר את הסכמתה. כך החזיקה העיר בכוח פיסקאלי ופוליטי במסגרת הנסיכות-ארכיבישות, בעוד העיר מעדיפה לא לאפשר לנסיך-הארכיבישוף או לנציגיו לשלוט בעיר בניגוד להסכמתה.
לאחר שמועצת קתדרלת ברמן, שכללה את שלושת קברניטי המבורג בעלי הזכויות, בחרה בוולדמר מדנמרק, הבישוף המודח של שלזוויג, ארכיבישוף בשנת 1207, דיקן הקתדרלה של ברמן בורכרד משטומפנהוזן, שהתנגד לבחירות אלה, ברח להמבורג, שהייתה אז תחת השפעה דנית. ולדמר השני, מלך דנמרק, שהיה מסוכסך עם בן דודו של אביו הארכיבישוף ולדמר, זכה במועצת המבורג כדי לבחור את בורכרד לאנטי-ארכיבישוף בתחילת 1208. בהיעדר תמיכה של האפיפיור, המלך ולדמר השני מינה אותו בעצמו כארכיבישוף בורכרד הראשון, אולם הוא התקבל רק בצפון אלביה.
בשנת 1219 שוב התעלמה מועצת ברמן מהקפיטולרים של המבורג, מחשש למפלגתיות הדנית שלהם ובחרה בגבהרד מליפה לארכיבישוף. בשנת 1223, הארכיבישוף גבהרד פייס את מועצת המבורג ואישר ששלושה מהקפיטולרים שלו זכו להיבחר במועצת ברמן, כלומר הפרובוסט, בראש המועצה, הדיקן (דומדצ'נט) והמלמד, הממונים על החינוך בקתדרלה. האפיפיור הונוריוס השלישי אישר הסדר זה בשנת 1224, ואישר גם את המשך קיומם של שתי המועצות.
העיר המבוצרת ברמן החזיקה שומרים משלה, ולא אפשרה לחיילי הנסיכות-בישופות להיכנס אליה. העיר שמרה שער צר במיוחד, המכונה מחט הבישוף (בלטינית: Acus episcopi, שהוזכרה לראשונה ב-1274), לכל הכמורה כולל הנסיך-ארכיבישוף. צרותו של השער איפשרה טכנית להגיע בליווי אבירים. לכן, הנסיכים-ארכיבישופים העדיפו להתגורר מחוץ לעיר, תחילה בבוקן ומאוחר יותר בטירת ורדה, שהפכה למבצר הראשי של הנסיך-ארכיבישוף גרהרד השני, רוזן ליפה ב-1219.
מועצת קתדרלת ברמן וחלק מהממשל היו ממוקמים בגבול העיר תחת חסינות ומעמד אקס-טריטוריאלי סביב קתדרלת פטרוס הקדוש, שם מועצת העיר הייתה נמנעת מלהתערב. הקונצ'דרלה של המבורג, עם בית כנסת ובתי משפט קפיטולרי, יצרה גם מחוז חסינות קתדרלה של הנסיך-ארכיבישופות של ברמן.
המפתח, סמל הכינוי של הקדוש פטרוס, הפך לסמל העיר ברמן (ראה סמל ברמן), הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן (שני מפתחות ארז'ן (כסף) מוצלבים על רקע גולס (אדום), ראה בחלק השמאלי של החותם של ברמן-ורדן) ושל העיר שטאדה.
הטריטוריה של הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן כללה מספר ישויות משנה. הדבר היחיד שהיה משותף לכולם הוא שהארכיבישופים או הקפיטולרים הקודמים או המועצה כקולקטיב השיגו בהם כוח חילוני כלשהו בדרך של רכישה, הפעלת כוח, גזילה, ציון לשבח, משכון, תרומה וכו'. השלטונות הארכיאפיסקופליים הקודמים לא הצליחו כמעט באף אחת מישות המשנה להשיג את כל הסמכויות, בין אם זה שיפוטי, אבותי, פרוכיאלי, פיסקאלי, פיאודלי או מה. כמעט בכל מקום השלטון היה אמור להיות משותף עם אחד או יותר נושאי סמכות מתחרים, למשל אריסטוקרטים, נכבדי כנסייה חיצוניים, תאגידים אוטונומיים של איכרים חופשיים או עיירות שכר וכדומה. לפיכך, הרשות הארכיאפיסקופלית נהגה להתייחס לכל תת-ישות במונחים שונים כמו מחוז, קהילה, פלך, מחוז אבות, כל אחד בהתאם לכוח המסוים, שהסמכות הארכיאפיסקופלית השיגה בהם.
הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן הורכבה בערך מהמחוזות הבאים בסקסוניה התחתונה של היום, של קוקהאפן, אוסטרהולץ, רוטנבורג על הווימה וכן המובלעת של ברמן - העיר ברמרהאפן ובין השנים 1145 עד 1526, המחוז של דיטמארש בשלזוויג-הולשטיין של היום. העיר ברמן הייתה מבחינה חוקית חלק מהבישופות עד 1646, אך נשלטה בפועל על ידי תושביה ולא כללה את מעונו של הנסיך-ארכיבישוף בין חומותיה מאז 1313. בעקבות כך, הנסיך-ארכיבישוף עבר לוורדה. הטריטוריה של הנסיך-בישוף לשעבר של ורדן מיוצגת בערך על ידי החלק המזרחי של מחוז ורדן המודרני והחלק הדרומי של מחוז רוטנבורג של היום, שניהם בסקסוניה התחתונה.