stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נבחרת אלג'יריה בכדורגל

נבחרת אלג'יריה בכדורגל, הידועה בכינויה "שועלי הפנק", היא נבחרת הכדורגל הלאומית של אלג'יריה. הדירוג הנוכחי של נבחרת אלג'יריה ברשימת הדירוג של פיפ"א, הוא המקום ה-41 בעולם, נכון ל-19 בספטמבר 2024; הניקוד הוא 1,486.03 – עלייה של 5 נקודות לעומת ניקוד קודם. דירוג השיא 15 נמדד לראשונה באוקטובר 2014, והדירוג הנמוך ביותר 103 נמדד לראשונה ביוני 2008.
היסטוריה

הנבחרת הוקמה ב-1958, על ידי שחקנים אלג'יראים שפרשו מהליגה הצרפתית כחלק מפעילות המחאה של ה-FLN - החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה. משחקה הראשון נערך ב-4 במאי 1958.
האלג'יראים רשמו שתי הופעות רצופות במונדיאל, ב-1982 וב-1986. ב-1982 סיימה אלג'יריה במקום ה-3 בשלב הבתים לאחר ניצחון מפתיע על מערב גרמניה, 1:2, וניצחון על צ'ילה, 2:3. ההפסד היחיד באותו מונדיאל היה נגד אוסטריה, 0:2. לאחר 4 שנים חזרה הנבחרת האלג'יראית אל המונדיאל, אך במקסיקו הייתה הופעתה חלשה, עקב שתי היריבות הגדולות שהוגרלו לביתה, ספרד וברזיל, וכך הסתפקה הנבחרת בתיקו 1:1 נגד הנבחרת השלישית בבית, צפון אירלנד. האלג'יראים סיימו במונדיאל 1986 במקום האחרון בבית.
נבחרת אלג'יריה העפילה למונדיאל בפעם השלישית ב-2010, בעקבות ניצחונה במשחק פלייאוף מול מצרים שנערך על אדמת סודאן. המשחק הסתיים בתוצאה 1:0 לטובתה וגרר תגובות אלימות קשות מאוהדי מצרים שגררו משבר דיפלומטי בין שתי המדינות. בטורניר עצמו סיימה אלג'יריה במקום האחרון בשלב הבתים, לאחר שלא הצליחה לכבוש שער באף אחד ממשחקיה. אלג'יריה הפסידה 1-0 לסלובניה, סיימה בתיקו 0-0 מול אנגליה וסיימה את משחקה השלישי בהפסד 1-0 לארצות הברית.
הנבחרת העפילה בפעם הרביעית למונדיאל בשנת 2014 והוגרלה לבית מספר 8, יחד עם בלגיה, רוסיה ודרום-קוריאה. היא רשמה את הישגה הטוב ביותר במונדיאל כשהעפילה לשלב שמינית הגמר והודחה רק לאחר הארכה מול נבחרת גרמניה שגם זכתה בתואר.
בנוסף לכך, לאלג'יראים שני תארים של גביע אפריקה ב-1990 וב-2019. בפעם הראשונה הטורניר שנערך באלג'יריה זימן לנבחרת הגרלה קשה בשלב הבתים, נגד נבחרת ניגריה החזקה ונבחרות חוף השנהב ומצרים. האלג'יראים הצליחו לסיים במקום הראשון בבית. בחצי הגמר ניצחה אלג'יריה 1:2 את סנגל. בגמר נפגשה אלג'יריה שוב עם הניגרים (1:5 בבית המוקדם), וניצחה אותם הפעם רק 0:1.
בפעם השנייה הטורניר נערך על אדמת מצרים ובו סיימה הנבחרת במקום הראשון בבית עם מאזן מושלם והדיחה בשלבי הנוקאאוט את נבחרות גינאה, חוף השנהב, ניגריה וסנגל בגמר.
כל גביעי העולם

| שנה | סיבוב | משחקים | ניצחונות | תיקו* | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
1930 עד 1962: הייתה חלק מצרפת
אנגליה 1966: פרשה
מקסיקו 1970: לא העפילה
גרמניה 1974: לא העפילה
ארגנטינה 1978: לא העפילה
| ספרד 1982 | סיבוב ראשון | 3 | 2 | 0 | 1 | 5 | 5 |
| מקסיקו 1986 | סיבוב ראשון | 3 | 0 | 1 | 2 | 1 | 5 |
איטליה 1990: לא העפילה
ארצות הברית 1994: לא העפילה
צרפת 1998: לא העפילה
קוריאה הדרומית יפן 2002: לא העפילה
גרמניה 2006: לא העפילה
| דרום אפריקה 2010 | סיבוב ראשון | 3 | 0 | 1 | 2 | 0 | 2 |
| ברזיל 2014 | שמינית גמר | 4 | 1 | 1 | 2 | 7 | 7 |
רוסיה 2018: לא העפילה
קטר (מדינה) 2022: לא העפילה
ארצות הברית מקסיקו קנדה 2026: 
| סה"כ | 4/15 | 13 | 3 | 3 | 7 | 13 | 19 |
משחקי תיקו כוללים גם משחקים שהוכרעו בבעיטות הכרעה
כל גביעי אפריקה

| שנה | סיבוב | משחקים | ניצחונות | תיקו* | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
סודאן 1956 1957: הייתה חלק מצרפת
מצרים (1958-1972) 1959: הייתה חלק מצרפת
אתיופיה (1897–1975) 1962: הייתה חלק מצרפת
גאנה 1963: לא נרשמה
תוניסיה 1965: לא נרשמה
| אתיופיה (1897–1975) 1968 | סיבוב ראשון | 3 | 1 | 0 | 2 | 5 | 6 |
סודאן 1956 1970: לא העפילה
קמרון 1972: לא העפילה
מצרים 1974: לא העפילה
אתיופיה (1975–1987, 1991–1996) 1976: לא העפילה
גאנה 1978: לא העפילה
| ניגריה 1980 | מקום שני | 5 | 2 | 2 | 1 | 6 | 7 |
| לוב (1977-2011) 1982 | מקום רביעי | 5 | 2 | 1 | 2 | 5 | 6 |
| חוף השנהב 1984 | מקום שלישי | 5 | 3 | 2 | 0 | 8 | 1 |
| מצרים 1986 | סיבוב ראשון | 3 | 0 | 2 | 1 | 2 | 3 |
| מרוקו 1988 | מקום שלישי | 5 | 1 | 3 | 1 | 4 | 4 |
| אלג'יריה 1990 | מקום ראשון | 5 | 5 | 0 | 0 | 13 | 2 |
| סנגל 1992 | סיבוב ראשון | 2 | 0 | 1 | 1 | 1 | 4 |
תוניסיה 1994: הושעתה אחרי שהעפילה
| דרום אפריקה 1996 | רבע גמר | 4 | 2 | 1 | 1 | 5 | 3 |
| בורקינה פאסו 1998 | סיבוב ראשון | 3 | 0 | 0 | 3 | 2 | 5 |
| גאנה ניגריה 2000 | רבע גמר | 4 | 1 | 2 | 1 | 5 | 4 |
| מאלי 2002 | סיבוב ראשון | 3 | 0 | 1 | 2 | 2 | 5 |
| תוניסיה 2004 | רבע גמר | 4 | 1 | 1 | 2 | 5 | 7 |
מצרים 2006: לא העפילה
גאנה 2008: לא העפילה
| אנגולה 2010 | מקום רביעי | 6 | 2 | 1 | 3 | 4 | 10 |
גבון גינאה המשוונית 2012: לא העפילה
| דרום אפריקה 2013 | סיבוב ראשון | 3 | 0 | 1 | 2 | 2 | 5 |
| גינאה המשוונית 2015 | רבע גמר | 4 | 2 | 0 | 2 | 6 | 5 |
| גבון 2017 | סיבוב ראשון | 3 | 0 | 2 | 1 | 5 | 6 |
| מצרים 2019 | מקום ראשון | 7 | 6 | 1 | 0 | 13 | 2 |
| קמרון 2021 | סיבוב ראשון | 3 | 0 | 1 | 2 | 1 | 4 |
| חוף השנהב 2023 | סיבוב ראשון | 3 | 0 | 2 | 1 | 3 | 4 |
| מרוקו 2025 | העפילה |  |  |  |  |  |  |
| סה"כ | 20/34 | 80 | 28 | 24 | 28 | 97 | 93 |
משחקי תיקו כוללים גם משחקים שהוכרעו בבעיטות הכרעה
סגל הנבחרת

. מספר ההופעות והשערים נכון ל-8 בינואר 2023
| מס' | עמדה | שם | תאריך לידה | הופעות | שערים | מועדון |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | שוער | אנתוני מנדריאה | 25 בדצמבר 1996 | 2 | 0 | צרפת קן |
| 16 | שוער | מוסטפא זייבה | 21 בנובמבר 1990 | 5 | 0 | ערב הסעודית דמק |
| 23 | שוער | ראיס מבולחי | 25 באפריל 1986 | 96 | 0 | ערב הסעודית אתיפאק |

| 2 | הגנה | עיסא מאנדי | 22 באוקטובר 1991 | 80 | 3 | ספרד ויאריאל |
| 3 | הגנה | יאניס המאש | 13 ביולי 1999 | 1 | 0 | אוקראינה דניפרו-1 |
| 4 | הגנה | ג'מאל בנאלעמרי | 25 בדצמבר 1989 | 32 | 2 | ערב הסעודית אל חאליג' |
| 5 | הגנה | מוחמד אמין תוקאי | 22 בינואר 2000 | 4 | 1 | תוניסיה ES תוניס |
| 17 | הגנה | עבדלקאדר בדראן | 2 באפריל 1992 | 23 | 0 | ערב הסעודית דמק |
| 20 | הגנה | יוסף עטאל | 17 במאי 1996 | 29 | 2 | צרפת ניס |
| 21 | הגנה | רמי בנסבעיני | 16 באפריל 1995 | 51 | 6 | גרמניה בורוסיה מנשנגלדבך |
| 24 | הגנה | אילאס שתי | 22 בינואר 1995 | 9 | 0 | צרפת אנז'ה |
| 25 | הגנה | חוסין בנעיאדה | 8 באוגוסט 1992 | 20 | 0 | מרוקו וידאד קזבלנקה |
| 28 | הגנה | מהדי טאהראט | 24 בינואר 1990 | 19 | 0 | קטר (מדינה) אל-גאראפה |

| 6 | קשר | ראמז זרוקי | 26 במאי 1998 | 8 | 1 | הולנד טוונטה |
| 10 | קשר | סופיאן פגולי | 26 בדצמבר 1989 | 73 | 20 | טורקיה גלאטסראיי |
| 11 | קשר | יאסין אבראהימי | 8 בפברואר 1990 | 62 | 14 | קטר (מדינה) א-ריאן |
| 12 | קשר | חאריס בלקבלה | 28 בינואר 1994 | 9 | 0 | צרפת ברסט |
| 14 | קשר | סופיאן בנדבכה | 9 באוגוסט 1992 | 6 | 1 | ערב הסעודית אל-פתח |
| 15 | קשר | פאריד בולאיה | 25 בפברואר 1993 | 4 | 1 | צרפת מץ |
| 19 | קשר | אדם זורגאן | 6 בינואר 2000 | 4 | 0 | בלגיה שרלרואה |
| 22 | קשר | אסמאעיל בן-נאצר | 1 בדצמבר 1997 | 44 | 2 | איטליה מילאן |

| 7 | חלוץ | ריאד מחרז | 21 בפברואר 1991 | 70 | 26 | אנגליה מנצ'סטר סיטי |
| 8 | חלוץ | יוסף בלאילי | 14 במרץ 1992 | 30 | 8 | קטר (מדינה) SC קטר |
| 9 | חלוץ | בגדאד בונג'אח | 24 בנובמבר 1991 | 52 | 24 | קטר (מדינה)א-סד |
| 13 | חלוץ | אסלאם סלימאני | 18 ביוני 1988 | 92 | 42 | צרפת ברסט |
| 18 | חלוץ | אדם אונאס | 11 בנובמבר 1996 | 21 | 5 | צרפת ליל |
| 26 | חלוץ | מוחמד עמורה | 9 במאי 2000 | 4 | 4 | שווייץ לוגאנו |
| 27 | חלוץ | סעיד בנרחמה | 10 באוגוסט 1995 | 14 | 1 | אנגליה וסטהאם יונייטד |
שחקנים מפורסמים בעבר ובהווה

ראבח מאג'ר
כרים זיאני
סופיאן פגולי
מחדי לאסן
מאג'יד בוקרה
ריאד מחרז
שיאי שחקנים

נכון ל-23 בינואר 2024
שיאי שחקנים > שיאני ההופעות

| דירוג | שחקן | שנים בנבחרת | הופעות | שערים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | אסלאם סלימאני | 2012-הווה | 103 | 47 |
| 2 | לחדאר בלומי | 1978–1989 | 100 | 28 |
| 3 | ראיס מבולחי | 2022-2010 | 96 | 0 |
| 4 | ריאד מחרז | 2014–הווה | 94 | 31 |
| 5 | עיסא מאנדי | 2014-הווה | 93 | 3 |
| 6 | ראבח מאג'ר | 1978–1992 | 86 | 28 |
| 7 | סופיאן פגולי | 2012–הווה | 83 | 19 |
| 8 | בליאל זדירי | 2005-1992 | 81 | 9 |
| 9 | אבדלחפיד תצפוט | 1990–2002 | 80 | 36 |
| 10 | דיגאמל מנד | 1995-1980 | 79 | 40 |
שיאי שחקנים > מלכי השערים

| דירוג | שחקן | שנים בנבחרת | שערים | הופעות | ממוצע למשחק |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | אסלאם סלימאני | 2012-הווה | 47 | 103 | 0.46 |
| 2 | אבדלחפיד תצפוט | 1990–2002 | 36 | 80 | 0.45 |
| 3 | ריאד מחרז | 2014–הווה | 31 | 94 | 0.33 |
| 4 | בגדאד בואונג'אח | 2014–הווה | 30 | 68 | 0.44 |
| 5 | ראבח מאג'ר | 1978–1992 | 28 | 86 | 0.33 |
| 5 | לחדאר בלומי | 1978–1989 | 28 | 100 | 0.28 |
| 7 | דיגאמל מנד | 1995-1980 | 25 | 79 | 0.32 |
| 8 | אל-ערבי הילאל סודאני | 2011–2021 | 24 | 57 | 0.42 |
| 9 | תאג' בנסאולה | 1979–1986 | 20 | 52 | 0.38 |
| 10 | סופיאן פגולי  | 2012-הווה | 19 | 83 | 0.23 |
הערות שוליים

↑  דירוג לנבחרות לאומיות לגברים באתר פיפ"א
1 2  החל מאוגוסט 1993 – אז החל דירוג פיפ"א לנבחרות גברים בכלל
↑  ליאור ברטל, ‏נבחרת הכדורגל של אלג'יר וחלקה במאבק לשחרור מהכיבוש הצרפתי, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 13 בפברואר 2018
↑  נצחון ראשון לכדורגלני "אלג'יריה התופשית', למרחב, 5 במאי 1958
↑  אריות אלג'יריה נגסו בבשרה של מערב־גרמניה, דבר, 17 ביוני 1982
↑  יוסי שריד, מונדיאל 1986, כותרת ראשית, 11 ביוני 1986
↑  שר הספורט האלג'רי החליט לפטר את מאמן הנבחרת ועוזריו, מעריב, 18 ביוני 1986
↑  עוזי דן, מוקדמות המונדיאל: נבחרת מצרים כפתה משחק שלישי ומכריע נגד אלג'יריה, באתר הארץ, 15 בנובמבר 2009
↑  עוזי דן, אלג'יריה ניצחה את מצרים 0-1 ועלתה למונדיאל, באתר הארץ, 18 בנובמבר 2009
יוסי מלמן ועוזי דן, מוקדמות המונדיאל: נבחרת אלג'יריה הדיחה את מצרים והעפילה לגביע העולם, באתר הארץ, 19 בנובמבר 2009
↑  ניר ברעם, אימפריאליזם אמריקאי בעולם הכדורגל האנגלוסקסי, באתר הארץ, 24 ביוני 2010
שאול אדר, לונדון, מונדיאל 2010 - אנגליה - אלג'יריה: בדיחה שמתחילה בשריקת הסיום, באתר הארץ, 20 ביוני 2010
↑  יוני מנדל, זידאן חוזר הביתה: דרכה המבטיחה של אלגי'ריה למונדיאל, באתר "שיחה מקומית", 11 ביוני 2014
↑  ספורט הארץ, גרמניה ניצחה את אלג'יריה 1-2 בהארכה, באתר הארץ, 1 ביולי 2014
↑  אלג'יריה וניגריה בגמר גביע האומות האפריקני, מעריב, 13 במרץ 1990
↑  בפעם השנייה בתולדותיה, אלג'יריה זכתה באליפות אפריקה, באתר הארץ, 19 ביולי 2019
↑  Africa Cup of Nations 2021: Groups E preview and squads - Unstoppable, unbeatable Algeria look to defend title, Eurosport, ‏2022-01-04 (באנגלית)
אסלאם סלימאני שיאן ההופעות (103) ומלך השערים (42) בנבחרת אלג'יריה בכל הזמנים
אליפות העולם בכדורסל נשים 1983

| --- | --- |
 תאריך התחלה:  24 ביולי 1983
 תאריך סיום:  6 באוגוסט 1983
 מספר משתתפות:  14
 מארחת:  ברזיל ברזיל
 ערים מארחות:  ברזיליה, סאו פאולו, ריו דה ז'ניירו, פורטו אלגרה
 זוכה:  ברית המועצות ברית המועצות
 מספר משחקים:  37
 מלך הסלים:  ברזיל אורטנזיה דה פטימה מרקרי  203, 20.4 למשחק
 
אליפות העולם בכדורסל נשים 1983 היא אליפות העולם בכדורסל נשים התשיעית שאורגנה על ידי פיב"א ונערכה בברזיל בין ה-24 ביולי ל-6 באוגוסט 1983.
ברית המועצות שזכתה ב-5 אליפויות האחרונות אך לא השתתפה מסיבות פוליטיות באליפות העולם 1979 חזרה לתחרות וניצחה בו. זאת בפעם השישית בתולדות הנבחרת. היא הגדילה את רצף הניצחונות שלה במשחקי האליפות ל-40 (לא הפסידה החל מאליפות 1957). אומנם הפעם ארצות הברית הייתה לה יריבה שקולה. היא אומנם הפסידה פעמיים אך בהפרש זהום.
סין השתתפה באליפות בפעם הראשונה וזכתה במקום השלישי.
הנבחרות המשתתפות

| מרחב | מקומות | נבחרות | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| המדינה המארחת | 1 | ברזיל ברזיל | אלופת דרום אמריקה |
| דרום אמריקה | 1 | פרו פרו | מקום שני באליפות דרום אמריקה |
| אירופה | 4 | ברית המועצותברית המועצות בולגריה בולגריה  יוגוסלביה יוגוסלביה  פולין פולין | אלופה אולימפית  מקום שני במשחקים האולימפיים  מקום שלישי במשחקים האולימפיים   מקום שני באליפות אירופה |
| צפון אמריקה | 2 | ארצות הבריתארצות הברית  קנדהקנדה | אלופת העולם  מקום שלישי באליפות העולם |
| אסיה | 3 | קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית הרפובליקה העממית של סין סין יפן יפן | מקום שני באליפות העולם   מקום שני באליפות אסיה  מקום שלישי באליפות אסיה |
| אוקיאניה | 1 | אוסטרליה אוסטרליה |  |
| אפריקה | 1 | זאיר זאיר |  |
| מרכז אמריקה וקריביים | 1 | קובה קובה |  |
שיטת המשחקים

תחילה התקיים השלב המוקדם בו נקבעו שש עולות לבית הגמר. נבחרת ארצות הברית (אלופת העולם) ונבחרת ברזיל (המערכת) העפילו ישירות לבית הגמר. בבית הגמר הקבוצות נפגשו בשיטת ליגה עם מפגש בודד בין הקבוצות. בסיום בית הגמר נערכו משחקים נוספים לקביעת המנצחת והזוכה במקום השלישי. הקבוצות שלא עלו לבית הגמר, שיחקו לקביעת המקומות 9-14.
בית הגמר

| מיקום | נבחרת | ניצחונות | הפסדים | קליעה | ספיגה | הפרש | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | ברית המועצות ברית המועצות  | 7 | 0 | 626 | 448 | 178 | 14 |
| 2 | ארצות הברית ארצות הברית  | 6 | 1 | 649 | 509 | 140 | 13 |
| 3 | הרפובליקה העממית של סין סין | 3 | 4 | 514 | 540 | 26- | 10 |
| 4 | קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית | 3 | 4 | 455 | 515 | 60- | 10 |
| 5 | ברזיל ברזיל | 3 | 4 | 542 | 570 | 28- | 10 |
| 6 | בולגריה בולגריה | 3 | 4 | 495 | 527 | 32- | 10 |
| 7 | פולין פולין | 2 | 5 | 439 | 502 | 63- | 9 |
| 8 | יוגוסלביה יוגוסלביה | 1 | 6 | 424 | 533 | 109- | 8 |
בסיום בית הגמר ב-6 באוגוסט סאו פאולו נערכו משחקים על המקום הראשון ועל המקום השלישי
משחק הגמר
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 6 באוגוסט 1983 | ברית המועצות ברית המועצות | 84 - 82  (40-37, 42-47) | ארצות הברית ארצות הברית | סאו פאולו |
|  | מובילים לפי קטגוריה: | מובילים לפי קטגוריה: | מובילים לפי קטגוריה: |  |
|  | נק': ילנה צ'אוסובה - 24 |  | נק': צ'ריל מילר - 23 |  |
משחק על המקום השלישי
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 6 באוגוסט 1983 | הרפובליקה העממית של סין סין | 71 - 63   (27-32, 36-39) | קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית | סאו פאולו |
|  | מובילים לפי קטגוריה: | מובילים לפי קטגוריה: | מובילים לפי קטגוריה: |  |
|  | נק': צ'ן סו - 26 |  | נק': חווה סו קים - 24 |  |
דירוג סופי

| --- | --- |

מיקום: נבחרת
1: ברית המועצות ברית המועצות
2: ארצות הברית ארצות הברית
3: הרפובליקה העממית של סין סין
4: קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית
5: ברזיל ברזיל
6: בולגריה בולגריה
7: פולין פולין
8: יוגוסלביה יוגוסלביה
9: קנדה קנדה
10: קובה קובה
11: אוסטרליה אוסטרליה
12: יפן יפן
הורשיו סימור

הורשיו סימור (באנגלית: Horatio Seymour;‏ 31 במאי 1810 - 12 בפברואר 1886) היה פוליטיקאי אמריקני. הוא היה מושל ניו יורק ה-18 בין השנים 1853 ו-1854, ושוב בין השנים 1863 ו-1864. הוא היה מועמדה של המפלגה הדמוקרטית לנשיאות במהלך הבחירות של שנת 1868, אולם הפסיד בבחירות למועמד הרפובליקני, הגנרל לשעבר יוליסס ס. גרנט.
נעוריו ולימודיו

סימור נולד בגבעת פומפיי, ניו יורק. אביו היה הנרי סימור, שכיר חרב ופוליטיקאי. אימו, מרי פורמן מניו ג'רזי, הייתה בת של גנרל. בגיל 10, עבר עם משפחתו ליוטיקה, ושם למד בבתי ספר מקומיים. בסתיו 1824 נשלח לאוניברסיטה, ועם סיום לימודיו ב-1827, החל בלימודי משפטים. למרות שהוסמך לעריכת דין ב-1832, הוא העדיף ללכת לפוליטיקה ולשמור על האינטרסים של משפחתו. הוא התחתן עם מרי בליקר ב-1835.
קריירה פוליטית > כניסה לפוליטיקה

תפקידו הפוליטי הראשון של סימור היה מינויו ב-1835 למזכירו הצבאי של ויליאם מרסי, המושל הדמוקרט החדש במדינה. במשך שש שנים, למד סימור את הפוליטיקה במדינה, והתחבר עם המושל. ב-1839, חזר לביתו כדי לסדר עניינים שהיו קשורים בהתאבדותו של אביו שנתיים קודם לכן, והשקיע במניות ובנדל"ן. ב-1841 נבחר לאספה של מדינת ניו יורק, ובין השנים 1842 ו-1843 שירת כראש עיריית יוטיקה. הוא נבחר שוב ב-1842, ושוב בין 1844 ל-1846, ובזכות מעמדו בקרב המפלגה נבחר להיות דובר האספה ב-1845.
בסוף העשור, המפלגה התפלגה לשני פלגים בנושאי העבדות. פלג אחד, ה"מנפצים" (Hunkers), היו שמרניים, תמכו בבנקים, עבודות ציבוריות ובהתערבות בנושא העבדות. הפלג השני, "שורפי האסם" (Barnburners) היו רדיקליים, התנגדו להגדלת החוב הציבורי, לכוח התאגידים ולהרחבת העבדות. סימור עצמו היה מזוהה עם ה"מנפצים", שהובלו בידי מרסי ודניאל דיקנסון. לאחר שהפילוג הוביל להפסד בבחירות של 1848, כשה"מנפצים" תמכו בלואיס קאס, ואילו "שורפי האסם" תמכו במרטין ואן ביורן, תמך סימור בפיוס בין הפלגים כדי לחזק את המפלגה.
קריירה פוליטית > כהונה ראשונה כמושל

ב-1850, סימור היה מועמד המפלגה הדמוקרטית המאוחדת לתפקיד המושל, אולם הפסיד בהפרש זעום למועמד הוויגי, וושינגטון האנט. סימור וחבריו תמכו במרסי כמועמד נשיאותי ב1852, אולם לאחר מכן הפלג תמך לחלוטין בפרנקלין פירס. באותה שנה, סימור נבחר שוב כמועמד לתפקיד המושל, והפעם ניצח את האנט, כשפירס נבחר לנשיא ומינה את מרסי לתפקיד מזכיר המדינה.
כהונתו הראשונה של סימור כמושל הייתה סוערת. הוא זכה לסמכות לנסות ולהרחיב את תעלת אירי בעזרת הלוואה של 10.5 מיליון דולרים בבחירות מיוחדות בפברואר 1854. אולם רוב כהונתו הייתה קשורה למהומות בתוך המפלגה במדינה. ממשל פירס בודד את "המנפצים" ולא מינה אותם לתפקידים ציבוריים, ולכן הם ניסו להריץ מועמד כנגד סימור ב-1854. בנוסף, תמיכת הממשל בחוק קנזס נברסקה, שאליו סימור היה מקושר בגלל חברותו עם מרסי, עלתה לו בקולות. הוויגים ששלטו באספה המחוקקת ניסו לפגוע בו פוליטית, והגיבו לקריאתו לפעול בנוגע לבעיית השכרות בעזרת הגשת חוק יובש, שאותו פסל סימור. למרות זאת, נראה היה שסימור ינצח בבחירות, שכן הפילוג בין היריבים נראה בעייתי יותר מאשר הפילוג בין הדמוקרטים. אולם לבסוף, ההתנגדות לדמוקרטים הייתה חזקה מדי, והמועמד הוויגי, מירון קלארק, שהשיג רק שליש מהקולות, ניצח את סימור בהפרש של 309 קולות.
קריירה פוליטית > תקופת ביניים

למרות תבוסתו, כמושל לשעבר של המדינה הגדולה באיחוד, סימור הפך לדמות חשובה בפוליטיקה הלאומית. ב-1856 הוא נחשב למועמד פשרה פוטנציאלי במקרה של תיקו בין הנשיא פרנקלין פירס וג'יימס ביוקנן, אולם סימור כתב מכתב ובו הפציר במפלגה לא לבחור בו. ב-1860, הוא נחשב כמועמד פשרה כשהמפלגה הדמוקרטית קטעה את הוועידה הלאומית שלה והתכנסה מחדש. סימור כתב מכתב לעיתון המקומי בו הכריז שהוא מסרב להיות מועמד. סימור תמך בסטיבן דאגלס ב-1856 וב-1860. ב-1861, נבחר להיות המועמד הדמוקרטי לסנאט מטעם ניו יורק, אולם הרוב הרפובליקני במועצה המחוקקת הבטיח שיובס.
כשמדינות הדרום החלו לפרוש לאחר היבחרו של אברהם לינקולן, תמך סימור בפשרת קריטנדן. לאחר שמלחמת האזרחים האמריקנית פרצה, נקט סימור בעמדה מתונה בתוך מפלגתו, תמך במלחמה אולם ביקר את אופן ניהולה בידי לינקולן. סימור ביקר במיוחד את ריכוז הכוח של לינקולן בידיו, הגבלתו את זכויות האזרח במהלך המלחמה, ותמיכתו בשחרור העבדים.
קריירה פוליטית > כהונה שנייה כמושל

ב-1862, הכריז המושל, אדווין מורגן הרפובליקני, שלא ינסה להיבחר שוב. המפלגה הדמוקרטית רצתה לנצח בניו יורק כדי לצבור תאוצה, ובחרה שוב בסימור כמועמדה. סימור אמנם לא חפץ במועמדות, אולם הקדיש את כולו למסע הבחירות, בתקווה שניצחונו יגביל את כוחם של הרפובליקנים הרדיקליים. הוא זכה ברוב דחוק מול המועמד הרפובליקני, כחלק מניצחונות דמוקרטיים במדינה באותה השנה.
כהונתו השנייה של סימור הייתה סוערת יותר מהקודמת. כמושל המדינה הגדולה באיחוד בין 1863 ו-1864, הוא הפך ליריב דמוקרטי מר לנשיא. הוא התנגד לגיוס הצבאי של לינקולן על בסיס חוקתי, ורבים פקפקו בתמיכתו במלחמה. הוא גם התנגד למתן קולות לחיילים, והטיל עליו וטו. הוא העדיף העברת תיקון חוקתי שיפעל למען הבטחת זכות הבחירה לחיילים. הוטו שלו הוצג כהתנגדות לחיילים. החלטתו לשלם את חובות המדינה בזהב במקום בשטרות גרם להתרחקות של תומכי ה"כסף הקל" ממנו, וחוק למתן אישורי בנייה בברודוויי גרם להתנגדות מצד הטמאני הול. בנוסף, ניסיונו לפייס את המוחים נגד הגיוס ביולי 1863 גרמה להתנגדות מצד הרפובליקנים, שהאשימו אותו בבגידה ובתמיכה בקונפדרציה.
הבעיות הצטברו עוד ועוד במהלך כהונתו של סימור כמושל. הרפובליקנים ניצחו בבחירות ב-1863 למועצה, והשתלטו על האספה המחוקקת של המדינה. בבחירות כעבור שנה, סימור נוצח במירוץ צמוד בידי רובן פנטון, המועמד הרפובליקני.
קריירה פוליטית > דמוקרט בולט

סימור המשיך להיות דמות בולטת בפוליטיקה הלאומית ובמפלגה הדמוקרטית לאחר סיום כהונתו. ב-1864, ניהל את הוועידה הדמוקרטית הלאומית, והתנגדותם של צירים רבים לבחירתו של הגנרל ג'ורג' מקללן הובילה אותם לנסות לתמוך בסימור לפני ששוב הבהיר שלא יהיה מועמד. לאחר המלחמה, סימור והדמוקרטים תמכו בנשיא אנדרו ג'ונסון ובמדיניות השיקום שלו, והתנגד לשיקום הרדיקלי, שהדגיש מתן זכויות אזרחיות ופוליטיות לעבדים משוחררים.
קריירה פוליטית > מועמד נשיאותי ב-1868 > מועמדות

כשהבחירות של 1868 התקרבו, לא היה מועמד דמוקרטי ברור. בין המועמדים הרבים בלט ג'ורג' פנדלטון, שהיה המועמד לסגנות הנשיאות ב-1864, וזכה לתמיכה רבה אולם להתנגדות השמרנים במפלגה כיוון שתמך בתשלום חובות מדינה בשטרות. כשביקשו מסימור שוב לנסות להיות מועמד, הוא שוב דחה זאת, והעדיף את הסנאטור מאינדיאנה תומאס הנדריקס או בשופט בית המשפט העליון סלמון צ'ייס.
את הוועידה שוב ניהל סימור. ההצבעה החלה ב-7 ביוני. בסיבוב הרביעי, יושב ראש המשלחת מקרוליינה הצפונית הודיע שהמדינה שלו תומכת בסימור, והמושל לשעבר שוב הביע את התנגדותו לכך. כעבור יומיים, בסיבוב העשרים ושניים, נראה היה שהנדריקס ינצח, עד שמנהיג המשלחת מאוהיו הודיע שמשלחתו תתמוך בסימור. סימור שוב הביע את התנגדותו להיות המועמד, אולם לאחר שיצא מאולם הוועידה, הצירים שינו את הצבעותיהם ובחרו בו פה אחד להיות מועמדם.
קריירה פוליטית > מועמד נשיאותי ב-1868 > מסע הבחירות

לאחר שנבחר בעל כורחו, נאלץ סימור להתמודד. היה לו מבחן קשה: יריבו, הגנרל יוליסס ס. גרנט, נהנה מתמיכת המפלגה הרפובליקנית והעיתונות הלאומית. סימור לא ניהל מסע בחירות, כמצופה ממועמדים באותה התקופה, אולם כן ערך סיור במדינות המערב התיכון והמיד אטלנטיק באמצע אוקטובר. סימור הביע תמיכה בממשלה מוגבלת ושמרנית, והתנגד למדיניות השיקום של הרפובליקנים בקונגרס. מסע הבחירות הדמוקרטי גם כלל ניסיונות למשוך גזענים, עם ניסיון להכתים את גרנט כמועמד ה"שחור", ואת סימור כמועמדו של "האדם הלבן". הרפובליקנים, לעומתם, השתמשו בפעם הראשונה בטקטיקה שכונתה "לנופף בחולצה המדממת", והאשימו את סימור ואת הדמוקרטים בבגידה. למרות שסימור היה די צמוד לגרנט מבחינת הקולות, הוא נוצח בקלות בחבר האלקטורים, עם 80 אלקטורים לעומת 214 לגרנט. לאחר הפסדו של סימור, התיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית הבטיח את זכותם של העבדים המשוחררים ושל האזרחים השחורים להצביע, וגם חייב את מדינת ניו יורק לאכוף את חוקי ההצבעה.
סוף חייו

לאחר הבחירות, נשאר סימור מעורב בפוליטיקה כזקן המפלגה. הוא קיבל מספר אותות כבוד באותה התקופה. ב-1874 סירב לנסות להיבחר לסנאט, למרות שניצחונו היה מובטח. הוא סירב לנסות להיבחר שוב לתפקיד מושל ניו יורק ב-1876 ו-1879, ושוב סירב להיבחר כמועמד נשיאותי ב-1880.
ב-1876, מצבו הבריאותי של סימור הידרדר. ב-1884 תמך בגרובר קליבלנד לנשיאות, אולם בריאותו הידרדרה כעבור שנה. בינואר 1886, סבלה אשתו, מרי, ממחלה. בריאותו הידרדרה אף יותר. הוא מת בפברואר 1886 ונקבר בבית הקברות של יוטיקה. כעבור חודש, מתה מרי ונקברה לידו.
פרשנים פוליטיים טוענים שסימור היה אחד מהפוליטיקאים הגדולים ביותר של זמנו, ושהיה יכול להיות נשיא שקול ויצירתי. בנוסף, דמותו האדיבה גרמה לו להיחשב כאדם שיוכל לרפא את פצעי המלחמה ולחסל את היריבויות מתקופתה.
סימור בביתו
סימור כמושל
תומכים חוגגים את בחירתו של סימור
פוסטר של סימור ובלייר
ריצ'רד זייר

| --- | --- |

 לידה:  19 בנובמבר 1939 (בן 84) קליבלנד, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  כימיה פיזיקלית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד (1961)  אוניברסיטת הרווארד (1964) 
 מנחה לדוקטורט:  דאדלי הרשבאך 
 מוסדות:  אוניברסיטת סטנפורד 
 תלמידי דוקטורט:  William R. Simpson, סטייסי בנט 
 פרסים והוקרה:  פרס פאראדיי (2001)  חבר זר של החברה המלכותית (13 במאי 1999)  הפרס הנשיאותי על מצוינות בהנחית מדע, מתמטיקה והנדסה (2008)  מדליית טורברן ברגמן (2012)  פרס ארתור שולוב במדעי הלייזר (2000)  פרס ולש בכימיה (1999)  פרס ארל פלילר בסקטרוסקופיה מולקולרית (1981)  מדליית פ. א. קוטון (2009)  פרס פטר דביי (1991)  Oesper Award (2006)  פרס לינוס פאולינג (1993)  מדליית פולני (1979)  פרס ג'ורג' ק. פימנטל לחינוך בכימיה (2008)  פרס צ'ארלס לתרופ פרסונס (2001)  מדליית הזהב על שם אותמר (2017)  פרס אירווינג לאנגמיור (1985)  פרס רמסן (1985)  פרס המלך פייסל הבין-לאומי במדעים (2011)  המדליה הלאומית למדעים (1983)  פרס במדעים כימיים של האקדמיה הלאומית למדעים (1991)  פרס הארווי (1993)  פרס וילארד גיבס (1990)  מדליית יובל המאה של הרווארד (1998)  National Fresenius Award (1974)  פרס וולף לכימיה (2005)  פרס דני היינמן (1993)  פרס אדגר ברייט וילסון בספקטרוסקופיה (1999)  מדלית פריסטלי (2010)  ACS Award in Analytical Chemistry (1998)  פרס חזית הידע של קרן BBVA (2009)  מדליית יובל המאה (1997)  פרס ג'יימס פלאק נוריס (2004) 
 אתר רשמי
 
ריצ'רד זייר (בשם מלא באנגלית: Richard Neil Zare;‏ נולד ב-19 בנובמבר 1939, קליבלנד) הוא פרופסור להנדסה כימית באוניברסיטת סטנפורד, מומחה בתחום טכנולוגיית לייזר.
ביוגרפיה

זייר נולד בקליבלנד למשפחה יהודית. הוא למד פיזיקה וכימיה באוניברסיטת הרווארד בה סיים בשנת 1964 תואר שלישי בהדרכת דאדלי הרשבאך. לאחר סיום הלימודים הוא נקלט במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. בשנים 1966–1969 הוא עבד באוניברסיטת קולורדו ובשנת 1969 מונה לפרופסור באוניברסיטת קולומביה. בשנת 1977 הוא התחיל לכהן כפרופסור באוניברסיטת סטנפורד.
בשנים 1990–1996 זייר פעל במסגרת הקרן הלאומית למדע של ארצות הברית. הוא היה מייסד ועורך של כתב עת Annual Review of Analytical Chemistry והיה חבר מערכת של כתבי עת מדעים נוספים.
התרומה העיקרית של ריצ'רד זייר למדע היא בתחום של טכנולוגיית לייזר. כמו כן הוא פיתח שיטות חדשות לחקר תגובה כימית. זייר היה שותף לפיתוח טכנולוגיה של HPLC. הוא שיתף פעולה עם NASA בתחום אסטרוביולוגיה. זייר היה חבר בצוות חוקרים שבדקו מטאוריט ALH 84001 והגיעו למסקנה שייתכן והוא כולל שרידים של חיים ממאדים.
ריצ'רד זייד פרסם מספר ספרים וכ-1,000 מאמרים מדעים.
זייר נבחר לאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית בשנת 1976. באותה שנה הוא נבחר גם לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. הוא קיבל מספר פרסים לרבות פרס הארווי (1993), פרס ארתור שולוב במדעי הלייזר (2000), פרס וולף (2005) ועוד.