מוזיקה קלאסית ישראלית
קליטת מוזיקאים עולים

מצבם של המוזיקאים שהגיעו בגל העלייה הגדול מברית המועצות בשנות ה-90 היה שונה מאוד ממצב המוזיקאים שבאו לארץ-ישראל מאירופה בשנות ה-30, חלקם על דעת עצמם וחלקם הודות ליוזמתו של הוברמן בהקמת התזמורת הפילהרמונית הישראלית. בניגוד לעולי שנות ה-30, שהגיעו אל מציאות שונה מקצה אל קצה מזו שהשאירו מאחוריהם, נטולת מוסדות מוזיקליים ותרבות האזנה מאורגנת, יוצאי ברית המועצות וחבר המדינות שלאחר נפילתה הגיעו אל ממסד מוזיקלי מסודר ואל חברה צורכת מוזיקה ותרבות. בישראל של שנות ה-90 היו תזמורות סימפוניות וקאמריות, הרכבים קאמריים, אקדמיות, מדרשות מורים וקונסרבטוריונים למוזיקה ואף בתי ספר תיכוניים לאמנות, שידורי רדיו, קונצרטים, רסיטלים ותחרויות נגינה בכלים שונים, מתחרות רובינשטיין הבינלאומית לפסנתר ועד תחרות הנבל הבינלאומית. לכאורה, היו לעולים החדשים שפע הזדמנויות לקליטה מקצועית נוחה; אך בעוכריהם היה המספר העצום – לפי ההערכה הצנועה ביותר, גידול של יותר מ-200% במספר המוזיקאים המקצועיים בישראל, לעומת גידול של 12% בכלל האוכלוסייה, וזאת גם בהתחשב בגידול במספר צרכני המוזיקה.
הממסד המוזיקלי נקט יוזמות שונות לקליטת המוזיקאים העולים: נערכו אודיציות לקביעת מעמדם המקצועי, ניתנו קורסי השתלמות לתת-התמחות, שתאפשר בסיס קיום מוצק יותר והכשרה להוראת נגינה באורגנית בבתי ספר יסודיים. בין השאר כללה תוכנית ההשתלמות הקניית רפרטואר של שירים ישראלים וטרמינולוגיה בעברית.
התחרות בין המורים לפסנתר על התלמידים הביאה להורדת מחירים ולנכונות לבוא אל בתי התלמידים, אך תעסוקה זו לא סיפקה שום ביטחון כלכלי למורים. הסופרת גיל הראבן מספרת בספרה "תקוה, אם נתעקש" (עם עובד 1992, עמ' 39) על מורה באולפן, שהציעה עבודה לתלמידתה – שיעורי פסנתר לבתה ב-6 ש"ח לשעה, כשלפני בוא העולים היה מחיר שיעור כזה בין 50 ל-60 ש"ח. התלמידה דחתה את ההצעה. משפחות עולים ביכרו מורים דוברי רוסית לילדיהן, אלא שלמרביתם לא היו אמצעים לתשלום על השיעורים.
פסנתרנים מקצועיים ברמה גבוהה, שהתקבלו בארץ בחום ובהתלהבות, נואשו לאחר זמן לא רב מן הסיכוי להתפרנס מהופעות ברמה שהיו רגילים בה, וכשצצה ההזדמנות לכך, עזבו את הארץ והשתקעו במקומות אחרים, פורים יותר מבחינתם. בין הפסנתרנים שנשארו בישראל והמשיכו להופיע הייתה תחרות רבה על הזדמנויות לנגינה פומבית, לא פעם בנסיבות ובתנאים שהיו למטה מדרגתם ומעמדם. מצבם של הסולנים שעסקו בהוראה היה טוב יותר, ורבים מהם הצליחו להתבסס בעבודה במוסדות ההוראה השונים בישראל.
התזמורות הישראליות נתפסו כגופים המתאימים ביותר לקליטת גל המוזיקאים הגדול, ואכן עולים רבים התקבלו לתזמורות, שזכו עם קליטתם לתוספות נכבדות לתקציביהן. עם זאת, מספר הנגנים שתזמורת יכולה לקלוט לשורותיה מוגבל מטבע הדברים, בעיקר בקבוצות כלי הנשיפה. תזמורות עולים בגדלים שונים, מתזמורות סימפוניות גדולות עד הרכבים קאמריים מורחבים, שהוקמו במיוחד לענות על הצרכים הדוחקים, סיפקו לנגנים מקומות עבודה בהשתתפות משרד הקליטה במשכורות, השתתפות שפחתה והלכה משנה לשנה. בחלק מן הקונצרטים של תזמורות אלה הייתה הכניסה חופשית, או במחיר סמלי ועולים נהנו מכרטיסי הנחה מוזלים מאוד. הקמת תזמורות העולים פתרה את בעיית הקליטה של מנצחי תזמורת, הזקוקים להרכב נגנים מלא לביסוס מעמדם המקצועי. אחדות מתזמורות אלה התפרקו לאחר קונצרטים ספורים, וגם בתקופת קיומן נאלצו הנגנים להופיע בכמה תזמורות במקביל. חלקן צלחו את משבר הפסקת הסובסידיות, במועדים שהשתנו מתזמורת לתזמורת. תזמורת סימפונט רעננה ותזמורת האופרה הקאמרית באשדוד שרדו וייצגו את הצעד הראשון במגמה של גיבוש תזמורות עירוניות חדשות, אך במקרים אחרים הביאה הפסקת הסובסידיה לנתק בין העירייה לתזמורתה או להתפרקות התזמורת.