stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אושו
קבלה

אושו באופן כללי נחשב לאחד מהמנהיגים הרוחניים השנויים יותר במחלוקת שיצאו מהודו במהלך המאה העשרים. קריאתו לשחרור רגשי, רוחני ומיני, יחד עם נטייתו להעלבות, הבטיחו שחייו היו מלווים תמידית בשערוריות ומחלוקות ציבוריות. בתודעה הציבורית, אושו נודע בתור ״גורו הסקס״ בהודו, ובתור ״גורו הרולס רויס״ בארצות הברית. הוא תקף קווי חשיבה מסורתיים לגבי לאום, הצהיר באופן גלוי בוז כלפי פוליטיקאים, והשתעשע בנבזות כלפי מנהיגי דת שונים, אשר התחלפו ביניהם בדעתם ששחצנותו הייתה בלתי נסבלת. משנתו בנושאי סקס, נישואים, משפחה ומערכות יחסים, סתרו ערכים מסורתיים והעלו כעס והתנגדות רבים מסביב לעולם. תנועתו נחשבה בפני רבים כ״כת״. אושו הצטייר כאחד שחי בהתנשאות ושפע מופלג, בזמן שחסידיו, אשר לרבים מהם היו קשרים לחברים ומשפחה חיצוניים, תרמו את רוב או כל רכושם לקומונה וחיו ברמת קיום בלבד.
קבלה > ביקורת אקדמית

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא מתורגם מאנגלית באופן לקוי, מערבב מקורות.
הגותו של אושו נחשבת באקדמיה כשנויה במחלוקת, ומספר רב של חוקרים פוסלים אותה לחלוטין. אודאי מהטה, סוציולוג ופילוסוף מאוניברסיטת פרינסטון, טוען כי פירושיו של אושו לזן בפרט ולמהאיאנה בכלל לוקים ב"סתירות כבדות וחוסר עקביות" אשר "מנצלים בורות ותמימות" בקרב מאזיניו, לדעתו בכוונת זדון. הסוציולוג בוב מולאן כתב ב-1983 שתורתו של אושו מורכבת מ"אמיתות שאולות, חצאי-אמיתות, ופרשנויות שגויות בלא יודעין מהמסורות הגדולות ... רובן חסרות טעם, לא מדויקות, מזויפות ומלאות בסתירות פנימיות". חוקר הדת יו אורבן (אנ') טען שרעיונותיו של אושו לא היו מקוריים ולא מעמיקים, והסיק כי מרבית התוכן בהם הושאל מפילוסופיות מערביות ומזרחיות.
מאידך, החוקר ג'ורג' קריסידס טען כי הצגת תובנותיו הפילוסופיות של אושו כערבוביה חובבנית של תובנות דתיות גנובות, היא אומללה. בהתייחסו לרקע האקדמי של אושו הוא מצהיר :"בין אם אתה מקבל או דוחה את הגותו, הוא בהחלט איננו שרלטן באשר לעיבוד רעיונותיהם של הוגים אחרים". הוא מתאר את אושו בעיקר כהוגה בודהיסטי אשר קידם זרם עצמאי של "זן דור ההיפים", ורואה בהיבטים השערורייתיים, הסותרים וחסרי הסדר של הגותו ניסיון לעורר חשיבה ושינוי במאזיניו, ולא הרצאות בפילוסופיה המכוונות להבנה אינטלקטואלית של הנושא. קריסידס מכיר באיכות הנדירה של הדמיון והחזון של אושו, ומעיד כי רבות מהצהרותיו היו מלאות בתובנה ומניעות-רגש, לעיתים אף נשגבות. הוא מזהה "ערבוב של רעיונות תרבות-נגד ופוסט תרבות-נגד" הממוקדים באהבה וחופש, הצורך בחיים כאן-ועכשיו, חשיבות האני, תחושת ה"אני בסדר", המסתוריות של החיים, החיים כעונג, האחריות האישית לגורל, הצורך בשמיטת האגו, המלווים בפחד ואשמה.
לדעתו של אודאי מהטה סוד המשיכה של אושו את מאמיניו המערביים התבסס על ניסוייו החברתיים, אשר ייסדו קשר פילוסופי בין המסורת המזרחית של מושג הגורו ותנועת הצמיחה האישית המערבית, והיוו למעשה אסטרטגיית מכירה שניסתה לענות על צורכיהם של קהל המאמינים. יו אורבן ראה את אושו כמתנגד לדיכוטומיה בין תשוקות רוחניות וחומריות, שמשקף את העיסוק בגוף ובמאפייניו המיניים בתרבות הצרכנית הקפיטליסטית המותאמת לתנאים הסוציו-אקונומיים של תקופתו.
הפרופסור הבריטי ללימודי דת פטר קלארק, מאשר כי רוב המשתתפים בסדנאותיו של אושו חשו שהצליחו להתקדם במימוש עצמי כפי שהגדיר אותו הפסיכולוג האמריקאי אברהם מאסלו. הוא מציין כי סגנון התרפיה אותו פיתח אושו, עם הגישה הליברלית כלפי מיניות כחלק קדוש של החיים, התגלה כבעל השפעה בקרב תרפיסטים אחרים וקבוצות העידן החדש. עם זאת, קלארק מאמין כי המוטיבציה העיקרית של המחפשים שהצטרפו לתנועה הייתה "לא תרפיה ולא סקס, אלא הרצון להיהפך מוארים במובן הבודהיסטי הקלאסי".
ב-2005 כתב אורבן כי אושו עבר "האלהה ראויה לציון" לאחר שובו להודו ובמיוחד בשנים שחלפו מאז מותו, והוא מתאים לדימוי שפיתח מקס מילר לפני כמאה שנים כשאמר "במעגל עולמי - כמו במעגל חשמלי - מחשבה מזרחית נעה כלפי המערב ומחשבה מערבית שבה למזרח". קלארק ציין שאושו "נראה כמורה רוחני חשוב בתוך הודו עצמה" וכי הוא "מוכר, באופן גובר והולך, כמורה רוחני מוביל במאה העשרים, שנמצא בחזית הטרנד הרוחני העכשווי של 'קבלת העולם' המבוסס על פיתוח עצמי“.
קבלה > הערכה כמנהיג כריזמטי

פרשנים לא מעטים התייחסו לכריזמה של אושו. אנתוני סטור השווה את אושו לגורדייף וכתב שהוא ״אישיות מאוד מרשימה״ וציין ״רבים מן המבקרים בפעם הראשונה, הרגישו כי הרגשות הכי אינטימיים שלהם הובנו מיד, וכי הם חשו שמקבלים אותם כמו שהם, ללא שפיטה, בצורה מלאה וחד משמעית. ״נראה היה כי אושו מקרין אנרגיה מיוחדת ומעורר באנשים שבאו במגע איתו אפשרויות נסתרות״. סניאסים רבים סיפרו כי הספיק להם לשמוע את אושו מדבר כדי שהם יתאהבו בו. סוזן פלמר התרשמה כי אפילו מתנגדיו שהעבירו עליו ביקורת העידו כי נוכחותו חזקה מאוד. גיימס גורדון, תרפיסט וחוקר, נזכר כיצד באופן בלתי מוסבר מצא את עצמו צוחק ומחבק אנשים זרים לחלוטין, ומתרגש עד דמעות מהכרת התודה שחש, אחרי מבט חטוף ששלח אליו אושו מתוך מכוניתו הנוסעת. פרנסס פיצגרלד סיכמה אחרי שנכחה בהרצאה שאושו הוא מרצה מבריק, ושהופתעה מכישרונו הרב כקומיקאי מאחר שכישרון זה אינו ניכר בספריו. כמו כן התייחסה לאיכות ההיפנוטית של שיחותיו של אושו וציינה את ההשפעה העמוקה שהייתה לאיכות זו על המאזינים.
היו מילנה (סוואמי שיוומורטי) אשר בין 1973 ל-1982 עבד בצמידות לאושו, כמנהל המשמר באשראם בפונה וכן כשומר הראש האישי של אושו ציין כי בפגישתם הראשונה הייתה לו הרגשה כי הוחלפו הרבה יותר ממילים בין השניים. ״ללא כל חדירה לפרטיות, או אותות אזהרה, נראה כי נשמתו של אושו מחליקה באיטיות אל תוך נשמתי, ומעבירה מידע חיוני ברגע אחד״. מילנה הבחין גם ביכולת כריזמטית נוספת של אושו ותיאר אותו כ״מניפילטור מבריק של כל תלמיד שאינו שואל שאלות״ .
יו ב. אורבן מציין שאושו מתאים לתיאורו הקלאסי של מקס ובר את ״הדמות הכריזמטית״ בכך שנראה כי יש לו ״כח או חן על-טבעי חזק במיוחד, שהוא לגמרי לא רציונלי אך משפיע רגשית.״
אושו מתאים לתבניתו של מקס ובר גם מאחר שהוא דוחה את כל החוקי ומוסדות הרציונל המקובלים ומערער על סמכותה של כל היררכיה. אורבן מראה כי בהבטחה לחופש אבסולוטי שנובע מדרך זו טמונה בעליל התוצאה של ארגונים בירוקרטיים ומוסדות שליטה בכל קומונה גדולה. חוקרים אחדים טענו שלאושו כמו למנהיגים כריזמטיים אחרים הייתה אישיות נרקיסיסטית.
פרופסור רולנד קלארק מן המחלקה ללימודי דתות באוניברסיטת אורגון בארה״ב, במאמרו ״הגורו הנרקיסיסטי: פרופיל של בגואן שרי ראגניש", טוען כי אושו הפגין בהתנהגותו את כל המאפיינים הטיפוסיים ללוקים בהפרעת אישיות נרקיסיסטית. למשל : חשיבות עצמית ותחושת מיוחדות מנופחות באופן יוצא דופן, שאיפה חסרת גבול להצלחות מסחררות, צורך ניכר בתשומת לב והערצה, סט שלם של תגובות האופייניות לאיום על הערכתו העצמית, הפרעות ביחסים בינאישיים, התעסקות אין סופית בטיפוח, יחד עם שימוש שוטף בחצאי אמיתות או בשקרים גמורים, וכן חוסר באמפתיה. בהתייחסו לספרו של אושו ״Glimpses of a Golden Childhood”״ בו הוא מעלה זיכרונות מילדותו, מסיק פרופסור קלארק, כי אושו סבל מחוסר חמור במשמעת הורית מאחר שגדל תחת השגחתם של סבו וסבתו המפנקים וחסרי המשמעת. ומכאן שהצהרתו העצמית של אושו כי הוא בודהה, היא חלק ממחשבת שווא מערכתית הקשורה להפרעת ההתנהגות הנרקיסיסטית, מצב בו האגו הוא מנופח ביותר ההפך הגמור מאגו שהתמוסס.
קבלה > הערכה נרחבת כהוגה דעות ונואם

קיימות הערכות מגוונות באשר לאיכויותיו של אושו כהוגה דעות ונואם. קושוואנט סינג, היסטוריון מוערך, עורך לשעבר של "הינדוסטאן טיימס", תיאר את אושו כ"הוגה הדעות המקורי היותר שהודו נתנה לעולם: המלומד ביותר, הברור והחדשני מכולם". סינג מאמין כי אושו היה ספקן בעל ראש חופשי ובעל יכולת להסביר את המושגים המופשטים ביותר בשפה פשוטה, מלווה באנקדוטות שנונות, שלעג לאלים, נביאים, כתבי קודש והלכות דת ונתן מימד חדש לדת עצמה. הפילוסוף הגרמני פטר סלוטרדיק כינה את אושו "וויטגנשטיין של הדתות" ודירג אותו כאחת הדמויות הגדולות ביותר של המאה ה-20. לדעתו אושו ביצע פירוק והרכבה יסודית מחדש של משחקי המילים שמשחקות הדתות בעולמנו.
בראשית שנות ה-80, מספר כותבים בעיתונות הפופולרית הביעו הערכה מזלזלת כלפי אושו. המבקר האוסטרלי קלייב ג'יימס כינה אותו בבוז "באגוואש" בטענתו שהוא אוהב להקשיב להרצאות של אושו ביושבו במכבסה "כשאני צופה שעות בתחתונים המרופטים שלי כשהן מסתובבות במכונת הכביסה בין בועות הסבון האפורות, ככה מדבר אושו".
ג'יימס סיים באומרו שאושו, שהוא "דוגמה טובה למדי לאנשים מסוגו", היה "טיפש לא נחמד שעושה מניפולציות על אילו שניתנים למניפולציה, וגורם להם לעשות מניפולציות זה על זה". בענותו למאמר מתלהב משיחותיו של אושו שפורסם על ידי ברנארד לוין בעיתון הטיימס, דומיניק וויאסטיק, שכותב גם עבור הטיימס, הביע את דעתו שההרצאה לה הקשיב בעת שביקר באשראם בפונה הייתה ברמה נמוכה, חוזרת על עצמה באופן מתיש ושגויה עובדתית לעיתים די קרובות וציין כי הרגיש מוטרד מפולחן האישיות סביב אושו.
בכותבו בסיאטל פוסט אינטלג'נסר בינואר 1990, הסופר האמריקאי טום רובינס הצהיר שהוא משוכנע כי אושו הוא "המורה הרוחני הגדול מכולם". רובינס, בהדגישו שאיננו תלמיד של אושו, מצהיר כי "קראתי מספיק תעמולה ארסית ודו"חות שקריים שבונים את דמותו של אושו כאחת הדמויות המגונות ביותר בהיסטוריה".
הטקסט הפרשני המלווה של אושו לכתבי הדת הסיקית (ג'אפוג'י) שובח כפרשנות הטובה ביותר הקיימת על ידי ג'יאני זאיל סינג, נשיא הודו לשעבר. ב-2011, המחבר פארוק דונדי דיווח כי השחקן המפורסם קאביר בדי הוא מעריץ של אושו וכי הוא רואה בכתביו של אושו "הפרשנויות הטובות ביותר של הפילוסופיה ההודית אשר אי פעם נתקלתי בהן". דונדי עצמו מחשיב את אושו :"האינטלקטואל בוחן האמונה הנבון ביותר אשר נולד בהודו. תפוקת הפרשנויות שלו של הטקסטים ההודים מכוונת כלפי דור של מערביים מפוכחים אשר רצו ואולי עדיין רוצים 'לאכול את העוגה ועדיין להשאיר אותה שלמה'.
השפעה על ישראל

ישראלים הגיעו ללמוד באשרם בפונה ובמקומות אחרים בעולם החל משנות השבעים. אחד מתלמידים אלה היה אורי לוטן אשר פרסם בשנת 2004 את הספר "החיים כבצל" אשר חלקו עוסק בחוויותיו כתלמיד של אושו.
הפופולריות של אושו בארץ גדלה נמרצות בשנים שלאחר מותו, ובישראל קיימת קהילה גדולה של תלמידיו אשר מקיימת ומארחת סדנאות, פסטיבלים, ואירועים ברוחו [דרוש מקור]. בין האירועים הגדולים והמוכרים יותר ניתן למצוא את פסטיבל זורבה הבודהה המתקיים בשיטים.
בשנת 2022 התפרסם באתר התחקירים פוליטיקלי קוראת תחקיר המפרט פגיעות מיניות שהתרחשו באשרם במדבר ובגילגלו המאוחר יותר בשם שיטים. הפגיעות נעשו על ידי מנהלי המקום ועל ידי מטפלים ומנחי סדנאות שעבדו באתר. מהתחקיר עולה כי פגיעות אלה נעשו לא פעם תחת הכסות של אידאולוגיית השחרור המיני שהנחיל אושו.
ראו גם

ארץ פראית מאוד
לקריאה נוספת

אורי לוטן - החיים כבצל, כנרת זמורה-ביתן דביר (2004)
מספרי אושו שיצאו בעברית:
כשהנעל מתאימה בהוצאת גל.
מדיטציה - ראשית החופש ומהותו בהוצאת גל.
אמנות המיתה בהוצאת גל.
החיפוש אחר המופלא - קונדוליני ושבעת הגופים בהוצאת אור עם.
טנטרה - ההבנה העילאית בהוצאת מסדה.
חמלה - פריחתה העילאית של האהבה בהוצאת אסטרולוג.
שמחה - האושר שבא מבפנים בהוצאת אסטרולוג.
כאן ועכשיו בהוצאת אור-עם.
הערות שוליים

1 2  Christopher Calder, Osho, Bhagwan Rajneesh, and the Lost Truth, meditation-handbook.50webs.com
↑  Pace, Eric (1990). "Baghwan Shree Rajneesh, Indian Guru, Dies at 58". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2017-11-15.
↑  "Bhagwan Rajneesh, not a nice man to know". Times of India Blog (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2017-11-15.
↑  Rajneesh (Osho, Bhagwan), www.prem-rawat-bio.org (באנגלית) (ארכיון)
1 2  FitzGerald, Frances, "Rajneeshpuram", The New Yorker, ‏September 1986
1 2 3  By Ma Yoga Sudha, Interview with Ma Yoga Vivek, http://www.satrakshita.com, ‏17.12.1978
1 2 3  Sudha, Interview by Sudha with Vivek, http://www.sannyas.wiki, ‏December 17th, 1978
1 2 3 4 5  P. T. Mistlberger, The Three Dangerous Magi - page 337, Google BOOKS, ‏2010 published
↑  Osho, chapter 2 - so far, so good. The path of Love, OSHO.com
1 2 3  Anand Rudra, Ma Yoga Vivek- Christine Wolf Smith, sannyas.wiki
↑  Lhendup G Bhutia, An Affair to Remember, openthemagazine.com, ‏31.01.2013
↑  sannyasnews.org, The Caretaker/Companion of Osho died 24 years ago this week, sannyasnews.org, ‏04.12.2013
↑  By Frances FitzGerald, I-RAJNEESHPURAM, www.newyorker.com, ‏22.09.1986
↑  חמלה, פריחתה העילאית של האהבה, מאת: אושו סדרת " תובנות לדרך חיים חדשה" הוצאת אסטרולוג, 2013.
↑  החיים כבצל - אוטופיקציוגרפיה - אורי לוטן
↑  Zorba the Buddha Festival, פסטיבל זורבה הבודהה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266253105171  PLWABN: 9810600467305606  BIBSYS: 90171083  BNE: XX941425  BnF: cb11921070p (data)  CANTIC: a11136364  CiNii: DA03571857  GND: 118510568  ICCU: CFIV006573  ISNI: 0000 0001 2033 564X  LCCN: n89145900  LNB: 000078453  MusicBrainz: 1a54b906-00d8-48ba-aecc-8d210fc437a6  NDL: 00453631  NKC: jn19981001926  NLA: 40143949  NLG: 67039  NLK: KAC199636048  NSK: 000010024  NTA: 069013977  RERO: 02-A000135576  SELIBR: 276209  SNAC: w6mh6ghc  SUDOC: 027088642  Trove: 982237  VIAF: 122190992   WorldCat (עם VIAF): 122190992 
מרכז אושו בפונה שבהודו, 2007
פסלו של אושו בעיר פונה בהודו
אושו נוסע באחת ממכוניות הפאר שלו
בית המשפט של מחוז ווסקו
פיליפ סידני

| --- | --- |

 לידה:  30 בנובמבר 1554 Penshurst, קנט, הממלכה המאוחדת 
 נהרג:  17 באוקטובר 1586 (בגיל 31) ארנהם, הרפובליקה ההולנדית 
 מקום קבורה:  קתדרלת סנט פול בלונדון 
 מדינה:  ממלכת אנגליה, הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  כרייסט צ'רץ'  בית ספר שרוסברי 
 בן או בת זוג:  פרנצ'ס ווסינגאם (1583, מרץ 1583–1586) 
 צאצאים:  Elizabeth Sydney 
 
סר פיליפ סידני (30 בנובמבר 1554 - 17 באוקטובר 1586) היה איש חצר אנגלי, משורר, מדינאי, חייל, מלומד, סופר ופטרון; מהאישים הבולטים של התקופה האליזבתנית. נודע בעבור מחזור הסונטות "אסטרופיל וסטלה", החיבור "הגנה על השירה", תרגום ספר תהילים, והרומן הפסטורלי "ארקדיה"; ויותר מכך כשם נרדף לאידיאל הרומנטי של ג'נטלמן או אביר אנגלי.
יצירותיו

הגברת של מאי (1578) - מחזה פסטורלי בן מערכה אחת.
אסטרופל וסטלה - מחזור סונטות אהבה שיצא לאור בשנת 1591. ממיטב מחזורי הסונטות האליזבתנים. חובר בהשפעת הסונטות של פטרארקה.
ארקדיה - רומן פסטורלי לא גמור בפרוזה ובשירה, שיצא לאור בגרסאות שונות בשנים 1590, 1593, 1621. חובר בהשפעת הרומן "ארקדיה" של המשורר האיטלקי סנזארו (יצירה מרכזית בספרות האירופאית של המאה ה-16), תוך צירוף תוכן פוליטי של רומנסה אבירית לתוכן הפסטורלי. "ארקדיה" של סידני שימש מקור השראה למחזאים ויליאם שייקספיר, ג'ון דיי, וג'יימס שירלי. סמיואל ריצ'רדסון קרא לגיבורה של הרומן הראשון שלו "פמלה" על שם פמלה של סידני. לדעת מילטון, "ארקדיה" של סידני ממיטב היצירות מסוגה. לדעת ויליאם הזליט, המאמץ האינטלקטואלי המבוזבז ביותר אי פעם. לדעת ה. ר. פוקס בורן, "ארקדיה" של סידני, על חסרונותיה, קרובה לרומן המודרני, בטווית העלילה ובדמויות מגוונות ומלאות, יותר מכל יצירה אנגלית שחוברה קודם לכן וזמן-מה לאחר מכן. "ארקדיה" של סינדי הייתה מהיצירות האהובות על ק"ס לואיס. מכל מקום, פולק גרוויל כתב שה"ארקדיה" של סידני, בתוכנה ובצורתה, נופלת הרבה מרוחו של מחברה.
הגנה על השירה - מהחיבורים הביקורתיים החשובים שחוברו באנגליה. טוען ששירה יותר אפקטיבית מאשר היסטוריה או פילוסופיה.
תרגום ספר תהילים - תרגום חופשי של ספר תהילים בצורות שיר מגוונות (רוב התרגום חובר והושלם על ידי מרי סידני). מיצירות המופת של הספרות האליזבתנית.
מאפייני שירתו

להלן מאפייני שירתו של סידני (לפי אלכסנדר גרוסארט):
תשוקה - רגשות חיים, תנועה, התעוררות של סימפתיה.
מחשבה - כתיבתו עצורה על ידי מחשבות עמוקות מדי לביטוי. מה שנאמר רק רמז למה שלא נאמר.
מלאכת מחשבת אמנותית
ראו גם

מרי סידני, רוזנת פמברוק
לקריאה נוספת

ראובן אבינועם, מבחר שירת אנגליה, סר פיליפ סידני, ע' 39–40, מסדה: תל אביב תשט"ז.
H. R. Fox Bourne, Sir Philip Sidney, New York & London, 1914
Alexander Grosart, Essay on the Poetry of Sidney, in "The complete Poems of Sir Philip Sidney", Vol I, London 1873
הערות שוליים

↑  כתב א"ק צ'יימברס: "לסידני היה חסר את המאפיין האליזבתני של עליצות; הוא העדיף להביט בצד המדוכדך של דברים... כמו המלט, הוא היה מלומד ואידיאליסט, מצוי בסביבה לא מתאימה, ותמיד מנסה להימלט ממנה אל חיי המעשה".
↑  Alexander Grosart, The Complete Poems of Sir Philip Sidney, כרך 1, London, 1873, עמ' XIX-LV
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304510605171  PLWABN: 9810652074305606  BIBSYS: 1055990  BNE: XX831253  BnF: cb119246973 (data)  BPN: 76360794  CiNii: DA01668492  GND: 11861391X  ICCU: BVEV281629  ISNI: 0000 0001 2138 6465  LCCN: n79018045  LNB: 000072900  MusicBrainz: 298cb6d3-5624-41d8-8b3d-5fa86e62d4f0  NDL: 00456526  NKC: jn19990007926  NLA: 35498378  NLK: KAC201909283  NSK: 000138058  NTA: 068962703  RERO: 02-A003829690  SELIBR: 208783  SNAC: w6pv6j5s  SUDOC: 027397904  Trove: 975006  ULAN: 500325995  VcBA: 495/180096  VIAF: 71397821   WorldCat (עם VIAF): 71397821
אלחו קרפנטייר

| --- | --- |

 לידה:  26 בדצמבר 1904 לוזאן, שווייץ 
 פטירה:  24 באפריל 1980 (בגיל 75) הרובע השביעי של פריז, צרפת 
 שם לידה:  Alejo Carpentier Valmont 
 מדינה:  קובה, צרפת 
 מקום קבורה:  בית העלמין קולון 
 שפות היצירה:  ספרדית, צרפתית, רוסית 
 זרם ספרותי:  סוריאליזם, ריאליזם קסום 
 יצירות בולטות:  הנבל והצל, Explosion in a Cathedral, מלכות העולם הזה 
 תקופת הפעילות:  מ-1924 
 פרסים והוקרה:  פרס מיגל דה סרוואנטס (1977)  פרס הספר הזר הטוב ביותר (1956)  פרס מדיסיס זר (1982)  הפרס העולמי ע״ש סינו דל דוקה (1975)  פרס אלפונסו רייס הבינלאומי (1975) 
 
אלחו קרפנטייר אי ואלמונט (בספרדית: Alejo Carpentier y Valmont; ‏ 26 בדצמבר 1904 – 24 באפריל 1980) היה סופר קובני, מסאי, ומוזיקולוג שהשפיע רבות על הספרות הלטינו אמריקאית במהלך התקופה הידועה בשם הבום הלטינו-אמריקאי. יליד לוזאן, קרפנטייה גדל בהוואנה, קובה, ולמרות היותו יליד שווייץ, הוא הגדיר עצמו כקובני לאורך כל חייו. הוא נסע רבות בעולם, בעיקר בצרפת, דרום אמריקה ומקסיקו, שם פגש חברים בולטים בקהילה התרבותית והאמנותית של אמריקה הלטינית. קרפנטייר התעניין מאוד בפוליטיקה של אמריקה הלטינית והתייצב לעיתים קרובות לצד תנועות מהפכניות, כמו המהפכה הקומוניסטית בקובה של פידל קסטרו באמצע המאה העשרים. קרפנטייר נכלא והוגלה מארצו בשל העמדות הפוליטיות - פילוסופיות, שמאלניות שלו.
עם ידע נרחב במוזיקה, קרפנטייר חקר את תחום המוזיקולוגיה, ופרסם מחקר מעמיק על המוזיקה הקובנית, La música en Cuba ושילב בו נושאים מוזיקליים וטכניקות ספרותיות. הוא חקר אלמנטים של אפרו-קובניזם ושילב את ההיבטים התרבותיים ברוב כתביו. אף על פי שקרפנטייר כתב בשלל ז'אנרים, כמו עיתונות, תסכיתי רדיו, מחזות, מאמרים אקדמיים, אופרה וליברטו, הוא ידוע בעיקר בזכות הרומנים שלו. הוא היה בין הראשונים להשתמש בטכניקות הכתיבה של הריאליזם הקסום, ולחקור את האיכות הפנטסטית של ההיסטוריה והתרבות הלטינו-אמריקאית. הדוגמה המפורסמת ביותר להשפעה האפרו-קובנית ושימוש בריאליזם הקסום היא הרומן של קרפנטייר מ-1949 "מלכות העולם הזה" (El reino de este mund) שעוסק במהפכה בהאיטי של סוף המאה ה-18.
סגנון הכתיבה של קרפנטייר שילב את סגנון הבארוק המתחדש, או סגנון הבארוק של העולם החדש שאומנים לטינו אמריקאים אימצו מהמודל האירופי והטמיעו בחזון האמנותי של אמריקה הלטינית. עם התנסות ממקור ראשון בתנועה הסוריאליסטית הצרפתית, קרפנטייר אימץ גם את התיאוריה הסוריאליסטית לספרות הלטינו-אמריקאית. קרפנטייר, שתמיד היה נלהב לחקור בעיקר את הזהות הקובנית, הסתייע בחוויות נסיעותיו ברחבי אירופה ובאמריקה הלטינית כדי להרחיב את הבנתו בזהות הלטינו-אמריקאית. קרפנטייה ארג אלמנטים מההיסטוריה הפוליטית של אמריקה הלטינית - מוזיקה, אי צדק חברתי ואמנות, אל תוך שטיחי הקיר של כתיבתו, שכולם השפיעו השפעה מכרעת על יצירותיהם של סופרים צעירים לטינו-אמריקאים וקובנים כמו ליסנדרו אוטרו, לאונרדו פדורה ופרננדו וולקז מדינה.
קרפנטייה נפטר בפריז בשנת 1980 ונקבר בבית העלמין קולון בקובה, בנוכחות דמויות פוליטיות ואמנותיות קובניות מובילות.
ביוגרפיה > שנים מוקדמות וחינוך

קרפנטייר נולד ב־26 בדצמבר 1904 בלוזאן שבשווייץ לחורחה ג'וליאן קרפנטייר, אדריכל צרפתי, ולינה ואלמונט, מורה לשפה הרוסית. לאורך שנים האמינו רבים שהוא נולד בהוואנה, ושמשפחתו עזבה את המדינה מיד לאחר לידתו; עם זאת, לאחר מותו של קרפנטייר, אותרה תעודת הלידה שלו בשווייץ.
בשנת 1912, אלחו ובני משפחתו עברו מקובה לפריז. הוא דיבר צרפתית וכנער בגיל ההתבגרות קרא את הונורה דה בלזק, גוסטב פלובר ואמיל זולה. בשנת 1921 למד קרפנטייר בבית הספר לאדריכלות באוניברסיטת הוואנה. כשהיה בן 18 התפרקו נישואי הוריו ואביו עזב את הבית. בשנה שלאחר מכן עזב קרפנטייר את לימודיו וניסה למצוא עבודה כדי לתמוך באמו. הוא פנה לעיתונאות, ועבד עבור העיתונים הקובניים קרטלס (Carteles) וחברתי (Social). בנוסף, הוא גם למד מוזיקה.
ביוגרפיה > שנותיו בהאיטי וחזרתו לקובה

בשנת 1943, בליווית במאי התיאטרון הצרפתי לואי ז'ובה, עשה קרפנטייר טיול מכריע להאיטי, במהלכו ביקר במצודת לה פרייר ובארמון סנסוסי, אשר שניהם נבנו על ידי המלך השחור הנרי כריסטוף. טיול זה, בשילוב עם קריאת הפרשנות של אוסוואלד שפנגלר להיסטוריה, סיפקו את ההשראה לרומן השני שלו, אל מלכות העולם הזה – El Reino de Este Mundo (1949).
קרפנטייר חזר לקובה והמשיך לעבוד כעיתונאי עם פרוץ מלחמת העולם השנייה. הוא עבד על כתיבת תולדות המוזיקה הקובנית, שפורסם בסופו של דבר בשנת 1946 תחת הכותרת המוזיקה של קובה – La música en Cuba.
ביוגרפיה > החיים בוונצואלה

בשנת 1945 עבר קרפנטייר לקראקס, כגלות. בין השנים 1945–1959 הוא התגורר בוונצואלה, שהיוותה השראה למדינה הדרום אמריקאית ששמה לא צוין, בה מתרחש חלק ניכר מהרומן שלו צעדים אבודים – los pasos perdidos.
הוא כתב סיפורים קצרים שנאספו מאוחר יותר בקובץ במלחמת הזמן (1958). בהיותו בקובה נכח קרפנטייר בסנטרייה – טקס דתי אפרו-אמריקאי שהתפתח בקובה והעמיק עוד יותר את התעניינותו באפרו-קובניזם. בשנת 1949 סיים את הרומן שלו "מלכות העולם הזה". ברומן זה יש פרולוג "המתווה את אמונתו של קרפנטייר בגורלה של אמריקה הלטינית ואת ההשלכות האסתטיות של המורשת התרבותית הייחודית שלה."
ביוגרפיה > חיים מאוחרים

קרפנטייר שב לקובה לאחר ניצחון המהפכה בהנהגת פידל קסטרו בשנת 1959. הוא עבד בהוצאה לאור של המדינה ותוך כך השלים את ספרו עידן האורות El Siglo de las Luces שנכתב בסגנון הבארוק (1962). רומן זה דן בהתפתחות ההשכלה וברעיונות המהפכה הצרפתית בעולם החדש. יש בו שני לייטמוטיבים מובילים של בית הדפוס והגיליוטינה וניתן לקרוא אותם כ"הגות על הסכנות הטמונות בכל המהפכות כשהן מתחילות להתמודד עם הפיתויים של הדיקטטורה." לאחר קריאת הספר נאמר כי גבריאל גרסיה מארקס ביטל את הטיוטה הראשונה של מאה שנות בדידות והחל שוב מאפס.
בשנת 1966 התיישב קרפנטייר בפריז שם שימש כשגריר קובה בצרפת. בשנת 1975 הוא זכה בפרס הספרות הבינלאומי Prix mondial Cino Del Duca h, בשנת 1977 הוא קיבל את פרס סרוונטס, ובשנת 1979 קיבל את פרס מדיסיס הצרפתי Prix Médicis עבור ספרו הנבל והצל – El arpa y la sombra.
קרפנטייר נאבק בסרטן כשהשלים את הרומן האחרון שלו, הנבל והצל –  El arpa y la sombra, ולבסוף נפטר בפריז ב-24 באפריל 1980. שרידיו הוחזרו לקבורה בקובה בבית העלמין קולון, בהוואנה.
בית ספר הבינלאומי הצרפתי בהוואנה נקרא על שמו.
נושאים > המופלא האמיתי

קרפנטייר ידוע בעיקר בזכות התיאוריה שלו על המופלא האמיתי – lo real maravilloso. על פי תפיסה זו הן ההיסטוריה והן הגאוגרפיה של אמריקה הלטינית הם כה קיצוניים עד כי הם נראים בדיוניים או אפילו קסומים בעיני אנשים מבחוץ. לפיכך, אמריקה הלטינית היא אזור בו הקו שבין קסם למציאות מטושטש. בפרולוג לספרו מלכות העולם הזה, רומן העוסק במהפכה בהאיטי, הוא תיאר את חזונו לגבי המופלא האמיתי "אבל מהי ההיסטוריה של אמריקה הלטינית אם לא כרוניקה של מופלא אמיתי?". הרומן עצמו מפתח את ההיסטוריה החריגה (אך האמיתית) של הנרי כריסטוף, מלך האיטי הראשון, כדוגמה לכך שההיסטוריה האמיתית של אמריקה הלטינית מוזרה עד כדי כך שהיא נראית בדיונית. חלק מהמבקרים מפרשים את תפיסת המופלא האמיתי כשם נרדף לריאליזם קסום. עם זאת, התיאוריה של קרפנטייר והתפתחותה ביצירתו מוגבלת יותר בהיקפה מאשר הריאליזם הקסום של, למשל, גבריאל גרסיה מרקס. ואילו יצירותיו של גרסיה מרקס כוללות אירועים שהקורא לעולם לא יטעה לחשוב למציאות (גשם של פרחים, זקנים עם כנפיים וכו'). קרפנטייר, לרוב, פשוט כותב על היבטים קיצוניים של ההיסטוריה והגאוגרפיה של אמריקה הלטינית, היבטים שכמעט לא ייאמנו, אך הם אכן אמיתיים.
נושאים > מוזיקה

כילד צעיר נחשף קרפנטייר רבות למוזיקה. קרפנטייר עצמו ניגן בפסנתר, כמו אמו; אביו, ניגן בצ'לו, ולמד אצל פאבלו קזאלס, וסבתו ניגנה על עוגב. קרפנטייר למד תאוריה מוזיקלית בבית ספר התיכון ג'אנסון דה סאלי בעת שהתגורר בפריז לראשונה. הקומפוזיציות של קרפנטייר עצמו הפכו אותו למרכיב חשוב בנוף המוזיקלי הקובני העכשווי, אך הוא גם חקר את מקורותיה ואת הדקויות הפוליטיות של המוזיקה הקובנית. את מסירותו לעיבודים של סגנונות אמנות אירופיים לסגנונות מוזיקה לטינו אמריקאים ניתן לזהות גם בהערצתו לנושאים מוזיקליים אפרו-קובניים.
בתחילת הקריירה שלו שיתף קרפנטייר פעולה עם מוזיקאים צעירים אחרים, אשר היו להוטים לחקור את השורשים המוזיקליים הקובניים. אחד מהם היה אמדאו רולדאן, מוזיקאי צרפתי בעל רקע קובני. הם פעלו לארגן את הבכורה הקובנית של מוזיקת תזמורת פופולרית של עידן המוזיקה החדשה – Conciertos de música nueva, שכללה יצירות של מלחינים כמו סטרווינסקי, דריוס מיו, ראוול, מליפיירו, פולנק ואריק סאטי. באשר למוזיקה שלהם עצמם, קרפנטייר ורולדן התעניינו הרבה יותר בשילוב מקצבים ומנגינות אפריקאיות ביצירותיהם, וחיקוי של סגנונות מוזיקליים אירופיים. "למטה עם הנבל, למעלה עם הבונגו!" – "Abajo la lira, arriba el bongó!" הייתה הסיסמה הפופולרית לסגנון המוזיקה שלהם. קרפנטייה ורולדן שיתפו פעולה בעבודות רבות, כולל היצירה התזמורתית אוברטורה על נושאים קובנים – Obertura sobre temas cubanos משנת 1925 שנחשבה לשערורייתית בגלל בגידתה במה שנראה כסימפוניה הנכונה בסגנון אירופי לטובת המוזיקה בהשראה אפרו-קובנית. שיתופי פעולה ידועים אחרים בין השניים כללו בין השאר את סרטי שלושה שירים קטנים Tres pequeñas poemas שהופקו בשנת 1926, ושני בלטים אפרו-קובניים: לה רבמברמבה, בלט קולוניאלי בשני חלקים (1928) והקסם של אנאקילה (1929).
העניין של קרפנטייר במוזיקה השפיע רבות על כתיבת הפרוזה שלו. מבקר הספרות והאמנות הקובני, נבארו, טוען כי קוראי יצירותיו של קרפנטייה הם מאזינים יותר מכפי שהם קוראים. שימוש לירי בדיאלקטים קולקטיביים, מקצבים ספרותיים כמו אליטרציה וחרוזים צליליים ונושאים מוזיקליים בעולם הנרטיב (תופים, צעדים וכו') הם כמה דוגמאות להשפעת המוזיקה על יצירתו של קרפנטייר. בראיון שנערך עמו, צוטט הסופר עצמו באומרו "מוזיקה נוכחת בכל עבודתי." מבחינת קרפנטייר, ניתוח הזהות הקובנית מעוגן בניתוח המוזיקה הקובנית. ככאלה, הוא שילב בלהיטות מוזיקה בכתיבתו, כדי להבין באמצעותה טוב יותר את הזהות הקובנית.