stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
העיר החופשית דנציג
היסטוריה > הנאצים בדנציג

שלוחה של המפלגה הנאצית הוקמה בדנציג בשנת 1933. בבחירות שנערכו בחודש מאי באותה שנה זכו הנאצים ל־50.3% מן הקולות. מנהיגם, ששימש כנשיא הסנאט של העיר החופשית דנציג, הרמן ראושנינג, התאכזב מהיטלר, ונמלט בשנת 1934 לארצות הברית, שם הזהיר מפני הפיהרר במספר ספרים שכתב. עם זאת, גם לאחר עזיבת ראושנינג המשיכה הנהגת דנציג להיות נאצית, בהנהגתו של ארתור גרייזר. בתקופה זו נחקקו בעיר חוקים כנגד הקהילה היהודית והקתולית (שהיא רובה ככולה פולנית, להבדיל מהפרוטסטנטים הגרמנים). עם זאת, מעולם לא הצליחו הנאצים של דנציג לקבל את הרוב הדרוש על פי החלטת חבר הלאומים, שני שלישים, על מנת לשנות את חוקת "העיר החופשית" ולהביא לסיפוחה לגרמניה.
ב-1933 נשלח אל העיר האירי שון לסטר כנציב עליון מטעם חבר הלאומים. לסטר שימש בתפקיד עד לשנת 1937, עת מונה למשנה למזכיר הכללי של חבר הלאומים. בתקופת שהותו בעיר מחה לסטר כנגד הממשלה הגרמנית על רדיפת היהודים. לאחריו שימש בתפקיד השווייצרי קרל יעקב בורקהרדט, אשר שימש לאחר מכן כנשיא הצלב האדום בז'נבה. בתפקידו זה עשה בורקהרדט ניסיונות לפייס את הגרמנים.
עם סיפוחה של אוסטריה אל הרייך ולאחר הסכם מינכן, אשר העניק לגרמניה את חבל הסודטים שבצ'כוסלובקיה, החל היטלר להעלות דרישות טריטוריאליות גם בפולין, כאשר העיקרית מביניהן הייתה מסירת דנציג לידיהם. עוד באוקטובר 1938 העלה שר החוץ הגרמני יואכים פון ריבנטרופ את הדרישה בפני השגריר הפולני בגרמניה. הדרישה הפכה יותר ויותר תקיפה, ולוותה במסע תעמולה לפיו מתעללים הפולנים בבני המיעוט הגרמני בפולין. תעמולה זו נועדה להכשיר את לבבות הגרמנים למלחמה עם פולין, בדומה לאופן בו במסע תעמולה שנוהל קודם לכן, טענו להתעללות הצ'כים בגרמנים בחבל הסודטים. זאת כאשר חשב היטלר לפלוש לחבל זה, בטרם הוא ניתן לו בהסכם מינכן ללא קרב. במהלך תקופה זו הוזרמו אנשים חמושים ונשק מגרמניה אל העיר החופשית, דבר שעורר את חמתה של פולין, אשר הורתה לאנשיה למנוע את הברחת הנשק ולו אף בכוח. במהלך חודש אוגוסט 1939 הגיעו הדברים לידי משבר. היטלר נפגש עם הנציב העליון בורקהרדט ומסר לו כי פניו למלחמה. הסכם ריבנטרופ מולוטוב הבטיח את אי-התערבותה של ברית המועצות אם תפלוש גרמניה לפולין ואיפשר את תוכניתו של היטלר, אשר הייתה מוכנה לביצוע מזה מספר חודשים, לכיבושה של פולין.
היסטוריה > סופה של העיר החופשית דנציג

ב־1 בספטמבר 1939 פלשה גרמניה לפולין, כאשר העילה המיידית לכך הייתה התקפה מבוימת על תחנת רדיו בגבול הפולני. מעבר לכך, היה מעמדה של דנציג התירוץ שהביא לפרוץ המלחמה.
ההתקפה המבוימת על גלייביץ והטענות בדבר מעמדה של דנציג היו קאזוס בלי (עילה למלחמה) למלחמה שנתפסה בעיני הנאצים כשלב בהגשמת השקפת עולמם בדבר יצירת "מרחב מחיה" במזרח אירופה, תוך שעבוד העמים הסלאביים החיים בו והשמדת הגורמים "הנחותים מבחינה גזעית". במערב אירופה נטו להתעלם מהיבטים אלה של המדיניות הנאצית, בעיקר בשל החשש ממלחמה גדולה נוספת, 20 שנה בלבד אחרי מלחמת העולם הראשונה, ובשל תמיכה שהיו לרעיונות הפשיסטים בחלק מארצות מערב אירופה. חלק מתומכי מדיניות הפייסנות במערב ובמיוחד בצרפת, אימצו לעצמם כסיסמה את כותרת המאמר של הפילוסוף והפוליטיקאי הפשיסט הצרפתי מרסל דאה, אשר פורסם בעת הוויכוח על דנציג בחודש מאי 1939 – "?Mourir Pour Danzig” - "למות בעד דנציג?".
יום לאחר הפלישה הגרמנית, ב־2 בספטמבר 1939 הצביעה ממשלת העיר החופשית על סיפוחה של העיר לגרמניה, וכך תם פרק "העיר החופשית דנציג" בהיסטוריה של העיר.
היסטוריה > הקרבות בעיר

הפולנים שנותרו בעיר, במיוחד עובדי משרד הדואר, גילו התנגדות, ולחמו כנגד הגרמנים. משנתפסו על ידי הגרמנים, לא ניתן להם מעמד של שבויי מלחמה, והם נשפטו כפורעי חוק ונדונו למוות. בקרב וסטרפלאטה עמדו חיילים פולנים בחצי האי וסטרפלאטה בכניסה לנמל גדנסק במשך שבעה ימים מול הצבא הגרמני בטרם נכנעו.
העיר נכבשה בחזרה על ידי כוחות פולניים ב־30 במרץ 1945. בוועידת פוטסדאם הוחלט על מסירתה של העיר לפולנים. תושביה הגרמנים של העיר גורשו ממנה. כיום העיר היא עיר נמל חשובה בפולין בשם גדנסק.
הקהילה היהודית בדנציג

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
עד לאמנציפציה של היהודים בגרמניה, באמצע המאה ה־19, נאבקו הנוצרים של דנציג נגד כניסת יהודים לתוכה. יהודים התיישבו בכפרים סביב העיר, הגיעו לימי שוק כפריים, וקיימו עימם קשרי מסחר, אך בעיר עצמה לא הותר להם לשבת. למרות שוויון הזכויות המלא שהשיגו יהודי פּרוּסיה ב־1869, האוכלוסייה היהודית בעיר וסביבותיה, שהורכבה מחמש או שש קהילות יהודיות קטנות, נותרה קבועה למדי: בין 2,500 ל־3,000 נפש.
בסוף המאה ה־19, התאגדו רוב הקהילות הקטנות לקהילה אחת, ליברלית (רפורמית), שהקיפה את רוב יהודי דנציג. בתי הכנסת הקטנים של הקהילות הקודמות נסגרו, ובמקומם בנתה הקהילה בית כנסת מפואר שנחנך ב־1887. מבנה גדול ומרשים בסגנון ניאו־קלאסי עיצוב שהיה נפוץ בבתי כנסת ליברליים ברחבי גרמניה. בבית הכנסת היו כ-2000 מקומות ישיבה. (בתקופת מלחמת העולם השנייה נהרס בית הכנסת כליל).
לאיחוד הקהילות הזה לא הצטרפה הקהילה האורתודוקסית הקטנה של בית הכנסת של רחוב מַטֶנְבּוּדֶן, אשר היו בעיקר יהודים ממזרח אירופה, בעיקר מרוסיה.
בראשית המאה ה-20 מנתה הקהילה היהודית בדנציג כ-2500 איש מתוך אוכלוסייה של כ-180,000 אשר רובם היו גרמנים.
לאחר חוזה ורסאי ובעקבותיו חלו שנו ותמורות משמעותיות לטובת היהודים בדנציג. איחוד המְכָסים של דנציג ופולין חיזק את הקשר הכלכלי ביניהן, ועל־פי חוקתה של העיר החופשית הייתה לאזרחי פולין זכות להתיישב בה ולעבוד ולסחור בה. יהודים פולנים החלו להתיישב בעיר. הם עסקו בסחר חוץ, בבנקאות, בתעשייה או במלאכה ומסחר זעיר. ב־1929 הגיע מספר יהודי העיר ל־10,000 בקירוב.
בשנת 1937 החל נישול כלכלי של היהודים, שכלל "אריזציה", ונערכו גם פוגרומים. פוגרום נערך גם ב"ליל הבדולח" בנובמבר 1938. המשטרה התנכלה ליהודים וב-21 בנובמבר 1938 הונהגו "חוקי נירנברג" (בשינויים קלים). בעקבות ההתנכלות הגוברת, החלו יהודי דנציג להגר ממנה, אולם בסתיו 1938 היו בה עדיין בין 3,000 ל-4,000 יהודים. לצורך עלייה בלתי לגאלית לארץ ישראל, נזקקה הקהילה לאישור הסנאט של דנציג ולסיועו, וזה התנה את הסכמתו בהתחייבות פומבית של כלל היהודים לעזוב את העיר. לצורך כך, ב-17 בדצמבר 1938 נערכה אספה כללית בבית הכנסת הגדול, בהשתתפות 2,000 יהודים, בנוכחותם ובפיקוחם הישיר של המשטרה ונציגי השלטון, בה אישרו הנאספים פה אחד באמצעות קימה את הצעת ההחלטה של ועד הקהילה לעזוב את העיר במהירות האפשרית. לאחר האספה נדרשו כל יהודי דנציג לחתום על התחייבות שיישמעו להוראות ועד הקהילה. במטרה לקדם את ההגירה היהודית ולאלץ את היהודים האמידים להשתתף בהוצאות ההגירה של כלל היהודים, ב-3 במרץ 1939 הוציא הסנאט צו ההופך את כל היהודים הגרים בדנציג לציבור שפרטיו ערבים זה לזה, וכתוצאה מצו זה הוטל איסור שימוש או העברת בעלות על כל הרכוש היהודי בדנציג, כולל חשבונות בנק. מספר שבועות אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה וסיפוח דנציג לרייך השלישי, סונפה הקהילה היהודית בדנציג ל"האיחוד הארצי של יהודי גרמניה".
בין רבני העיר נמנים, הרב אלחנן אשכנזי, מחבר "סדרי טהרה", מספרי היסוד על הלכות נידה שבשולחן ערוך; הרב מאיר פוזנר, מחבר "בית מאיר"; הרב ישראל ליפשיץ, מחבר הפירוש למשנה "תפארת ישראל".
ידוע על בית קברות יהודי בעיר שנוסד לפני שנת תנ"ד (1594) ונחרב בתקופת השואה, בשנת ה'תשט"ז (1956) שוקם בית הקברות, ובין היתר חודשו מספר מצבות שנותרו בו, בהן של רבני העיר.
הקהילה היהודית בדנציג > הפעילות הציונית בדנציג

ב-1910 בקירוב נוסד הסניף ציוני הראשון בדנציג על ידי הרופא ד"ר יצחק לנדוי.
רבים מפעילי הציונות שמחוץ לגרמניה נהגו לעבור דרך העיר במסעותיהם. מאותה סיבה נוח היה לכנס בה ועידות ציוניות. ב־1924 נערכו בה הוועידות העולמיות של "השומר הצעיר" ושל "ברית הנוער", ב־1926 ועידה של "החלוץ", ב־1929 ועידת היסוד של מפא"י, וב־1931 ועידת היסוד של בית"ר וכן התקיימו בה כינוסים וועידות נוספות.
ראו גם

העיר החופשית דנציג (הנפוליאונית)
גינטר גראס
תוף הפח
המנון העיר החופשית דנציג
הערות שוליים

↑  Eliyahu Stern, אליהו שטרן, יהודי דאנציג, 1943־1840: התערות, מאבק, הצלה, בית לוחמי הגיטאות ; [תל אביב], 1982. (בiw)
↑  לאחר מלחמת העולם השנייה הוכרז ארתור גרייזר פושע מלחמה, נידון למוות והוצא להורג על ידי הפולנים.
↑  לאחר מכן, בשנת 1940, מונה לסטר למזכיר הכללי של חבר הלאומים
↑  בימי שואה ופקודה, האוניברסיטה הפתוחה, מקראה, חלק ג, יחידה 7, פרק 10.3 (כתב דן מכמן), עמ' 49.
↑  בימי שואה ופקודה, האוניברסיטה הפתוחה, מקראה, חלק ג, יחידה 7, פרק 10.3 (כתב דן מכמן), עמ' 50.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12344935w (data)  NKC: ge980988  SUDOC: 032415370  VIAF: 79146936620213780476   WorldCat (עם VIAF): 79146936620213780476 
אתלטים יהודים מהעיר החופשית דנציג צועדים באצטדיון בטקס הפתיחה של המכביה השנייה, 2 באפריל 1935
בית הכנסת הגדול בדנציג
המכון הלאומי לכינויי מקור

| --- | --- |
סמל המכון

משרדי המכון בפריז
 תחום:  public administration (supervision) of economic activities 
 מדינה:  צרפת 
 מטה הארגון:  מונטריי 
 תקופת הפעילות:  1935–הווה (כ־89 שנים) 
 www.inao.gouv.fr
 
המכון הלאומי לכינויי מקור (בצרפתית: L'Institut national de l'origine et de la qualité; בראשי תיבות: INAO) הוא ארגון צרפתי הממונה על הסדרתם של מוצרי תוצרת חקלאית ביחד עם חוק האיחוד האירופי של המעמד הגאוגרפי המוגן (Protected Geographical Status; בראשי תיבות:‏ PDOs). הוא באחריותה של ממשלת צרפת, כחלק ממשרד החקלאות. הארגון נוסד ביחד עם הברון פייר לה רואה, יצרן יין שאטונף-די-פאף.
כינוי מקור מבוקר (Appellation d’origine contrôlée‏; בראשי תיבות: AOC), הוא המונח הצרפתי המקביל למונח PDOs של האיחוד האירופי ונקבע בהתאם לחוקים אותם קבע המכון הלאומי לכינוי מקור. מכיוון שמטרתו העיקרית היא לפקח על שימוש לא נאות בשמות המוצרים, אחת ממשימותיו העיקריות היא לתחום את יצור המוצרים. עבור יינות הוא מפקח על הכרמים, אולם הארגון גם מסדיר את מקומות ותהליכי ייצורם ויישונם.
היסטוריה

פיקוח ממשלתי על המוצרים החל עם החוק שנקבע ב-1 באוגוסט 1905, שהעניק לממשלה את הסמכות להגדיר את גבולות הייצור של מוצרים חקלאיים מסוימים. בתחילה, לא נועדו האפלאסיונים (האזורים המפוקחים) לקביעת איכות המוצר ולא הצליחו לפתור את הבעיה של תפוקת יתר של היין, בעיה שממשיכה עד עצם היום הזה.
חוק שני, שעבר ב-6 במאי 1919, נתן לבתי המשפט את הכוח לפעול במקרים שלא ממלאים אחר התקנות. בתחילה היה זה כישלון, מכיוון שתהליכי ההעמדה לדין היו ארוכים מדי ונתקלו בקשיים.
בניסיון לפתור את הבעיות של תעשיית היין, הוקם המכון לפי צו מ-30 ביולי 1935, על-מנת לשלוט על כל ההיבטים המנהליים, המשפטיים והמקצועיים של הפיקוח על האפלאסיון. בתחילה תיפקד המכון כמועצה יותר מאשר מכון. חוקי כינויי המקור המבוקר הראשונים נקבעו ב-1936, ורוב היינות הקלאסיים מבורדו, בורגון, שמפניה ועמק הרון קיבלו את תקנות כינוי המקור המבוקר הראשונות שלהם לפני תום שנת 1937.
ב-1990, ההצלחה הכלכלית של האפלאסיונים הובילה את הפרלמנט לקבוע חוק ב-2 ביולי שירחיב את כוחו של המכון לכל המוצרים החקלאיים.
ב-1 בינואר 2007, שינה המכון את שמו ל"המכון הלאומי למקור האיכות" (Institut National de l'Origine et de la Qualité) והוא גם מפקח על הקטגוריות האורגנית ותווית הרוזה. למרות שהשם שונה הוא שמר על ראשי התיבות INAO בהם ידוע המכון.
בארבו שטירביי, שליט ולאכיה

בַּארבּוּ דִימִיטְרִיֶה שְׁטִירְבֶּיי (ברומנית: Barbu Dimitrie Ştirbei, נולד כ-בארבו דימיטריה בּיבֶּסְקו - Barbu Dimitrie Bibescu, אוגוסט 1799 קראיובה - 12 באפריל 1869 ניס); היה שליט (דוֹמְן Domn) של ולאכיה ("הארץ הרומנית") בין יוני 1849 ל-29 באוקטובר 1853, ושוב מ-5 באוקטובר 1854 ועד 25 ביוני 1856.
שטירביי היה בן למשפחת ביבסקו, צאצא לשושלת ברנקוביאנו; הוא נולד כבארבו דימיטריה ביבסקו אך קיבל את שם המשפחה של דודו של אמו, בארבו ק. שטירביי (1813-1753). שגידל אותה ואימץ אותו.  בשנים 1817–1821 למד בפריז, ובשובו למולדת מונה לאחראי על האוצר - ויסטיירניק. בתקופת השליט אלכסנדרו גיקה, בין 1839–1847, כיהן בתפקידים בכירים נוספים בממשל הוולאכי: שר הפנים, שר הדתות, שר המשפטים, וכן כמזכיר הוועדה שערכה את "התקנון האורגני". כשליט ולאכיה אחרי אחיו, גאורגה ביבסקו, גילה שטירביי כישורים ניהוליים, תבונה וזהירות רבה. הוא התמודד עם הכורח שנכפה על ארצו לספק משאבים לצבאות הכיבוש הרוסי והעות'מאני ולהשלים עם הסמכויות הנרחבות של הנציבים הזרים. רק בשנת 1851, אחרי שמדינתו שקעה בחובות כבדים, הצליח להשיג את נסיגת הצבאות הזרים. על ידי קיצוצים בהוצאות ומדיניות חיסכון, הצליח שטירביי להוריד את החובות לשני שלישים. כמו כן מצא זמן ומשאבים כדי לעודד את התחדשותם של המינהל, התרבות והחינוך, הצבא והחקלאות: בנה את התיאטרון הלאומי בבוקרשט, פתח מחדש את בתי הספר שנסגרו בעת מהפכת 1848 (ולאכיה), שיפר את סעיפי התקנון האורגני בנוגע לאיכרים. בימי שלטונו טופחו הגנים צ'ישמיג'יו וקוטרוצ'ן בבוקרשט.
ביוגרפיה > ילדות וצעירות

דימיטריה ביבסקו הבן נולד באוגוסט 1799 (ייתכן 17 באוגוסט) בקראיובה, בירת חבל אולטניה, בנסיכות הרומנית ולאכיה, כבנם של דומיטראקה (דימיטריה) ביבסקו האב (1831-1772), וורניק גדול (קנצלר) ושל אקטרינה (קטינקה) לבית וקרסקו.(Ecaterina Văcărescu). משפחות הבויארים שטירביי וביבסקו נודעו עוד במאה ה-18 ושלטו על אחוזות גדולות במחוזות אולט, דולז', מהדינץ, רומאנאץ ואחרים, ובבתים בקראיובה. אחד מאבותיהן היה הבויאר צ'רניקה איזבוריאנול (Cernică Izvoranul) שכונה "שטירביי" ושירת את השליט קונסטנטין ברנקוביאנו (1714-1688). יש עדויות כי משפחת שטירביי עצמה נודעה ככל הנראה עוד מן המאה ה-16, ובוודאות בימי השליט מיכאי האמיץ.
בארבו דימיטריה היה אחיהם הבכור של גאורגה ביבסקו (1873-1802) שהיה שליט ולאכיה לפניו ושל יואן (ינקו) ביבסקו. הוא גדל בבית דודו העשיר, הוורניק לשעבר בארבו שטירביי, שאימץ את אמו. ה"דוד-סב" שהיה חשוך ילדים, אימץ גם אותו בגיל 12, ב-20 בדצמבר 1811. עם שם המשפחה של הדוד-הסב ירש שטירביי גם את נכסיו הרבים.
בארבו שטירביי הצעיר זכה להשכלה מובחרת, תחילה בבית סבו. רכש ידע מעמיק בהיסטוריה ובספרות, למד צרפתית ויוונית. בהמשך התקבל ללימודי תיכון ל"מכללת סבא הקדוש" (Sfântul Sava) בבוקרשט כעבור זמן קצר, בגיל 18, נסע לפריז, בימי שלטונו של לואי השמונה עשר ולמד שם במכללה משפטים, כלכלה פוליטית ופילוסופיה. את תעודתו בפילוסופיה קיבל ב-17 בנובמבר 1819 מידי ז'אן פרנסואה טירו (Thurot) ,
בצרפת הוא שהה 4 שנים והתוודע לרוחות החדשות בתחום האמנציפציה הכלכלית, החברתית והפוליטית. בעת לימודיו בשנת 1819 התקבל למסדר של הבונים החופשיים. בשנת 1821 שב לארצו, שהייתה אז מטולטלת על ידי אירועים מהפכניים (המרד של טודור ולדימירסקו וכו'). הוא עצמו הצטרף לתנועה היוונית "ההטריה" שבראשות אלכסנדרו איפסילנטי אך אחר דיכויה על ידי הטורקים, נמלט זמנית לטרנסילבניה, בעיר בראשוב, שהייתה תחת שלטון אוסטרי. הוא תמך בשאיפות לשינויים פוליטיים בארצו אך דגל ביישומם בדרך שלום.
ביוגרפיה > עלייתו בהייררכיה השלטונית בוולאכיה

בשנת 1821 התחתן בארבו שטירביי בעיר בראשוב עם אליסבטה (ספטה) לבית קנטקוזינו-פשקאנו ממולדובה, אחייניתו של הבאן הגדול גריגורה ברנקוביאנו. אחרי החתונה זכה שטירביי במסגרת הנדוניה של אשתו באחוזה בבופטיה-בוקובן ובעוד נכסים. בשנת 1825 חזר עם אשתו לוולאכיה והתיישבו בבוקרשט.
בעקבות המרד משנת 1821 שמו קץ העות'מאנים לשלטון השליטים היוונים הפנרים בנסיכויות הדנובה והסכימו למנות בבוקרשט את השליט גריגורה הרביעי גיקה (1828-1822), שנחשב לשליט יליד הארץ. שטירביי שמר מרחק מההתארגנויות של הבויארים הצעירים הרוסופילים בבוקרשט. הם כללו את אחיו גאורגה ביבסקו והקימו ארגון בשם "החברה הפוליטית והספרותית" שהתנגדה לשליט החדש, שבו ראו כלי שרת של העות'מאנים.
שטירביי החליט לשתף פעולה עם גריגורה גיקהוהסכים לכהן במנהל החדש בבוקרשט:קודם כ"ביו-ול-קמינר", אחר כך איספרבניק, בהתחלה במחוז ולאשקה ואחר כך של המחוז אילפוב (1826), כקלוצ'ר גדול (1827), סאמש שני של האוצר (1828). באותה תקופה פקד שטירביי את הסלונים של משפחות האצולה בבוקרשט, כגון לנס, רומאניט, ברנקוביאנו ווקרסקו, שתיים האחרונות המקורבות אליו, גולסקו. עורר את קנאתם של אחי השליט, הספטאר אלכסנדרו דימיטריה גיקה, לימים שליט בעצמו, וקונסטנטין גיקה, שראו בו יריב אפשרי.
אחרי שבעקבות המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829) נכבשה ולאכיה על ידי הצבא הרוסי הועמדה תחת שלטון זמני רוסי. המושל הכללי של הנסיכויות הרומניות, הגנרל הרוסי פיודור פאהלן מינה את שטירביי לנציב ולאכיה מסופח לצבא הרוסי (מאי 1828), אחר כך, בשנת 1829 התמנה שטירביי על ידי הגנרל ז'לטוחין כויסטיירניק שני וסאמש (פקיד בכיר, מעין מנכ"ל) באוצר ובהמשך, החל מיוני 1829 היה למזכיר ועדת העריכה של התקנון האורגני בוולאכיה (מקבילו במולדובה היה גאורגה אסאקי). בדצמבר 1829 קידם אותו המושל החדש, הגנרל פאבל קיסליוב, בתפקיד וורניק של המשטרה. בכל התפקידים הצטיין שטירביי בכישוריו הארגוניים, ביושרו ובחריצותו. הוא זכה על כך להערכתו של הגנרל קיסליוב.
בשנת 1830 כיהן לראשונה בתפקיד השקול כנגד שר פנים, ב-1831 שר החוץ ובאוגוסט 1833-ינואר 1833 כיהן כשר הדתות ("לוגופט לענייני כנסייה") והחינוך הציבורי.
בשנת 1834 הציג מועמדותו לתפקיד של שליט ולאכיה, אך נחשב לצעיר מדי. בימי השליט שנבחר על ידי רוסיה והסולטן העות'מאני, אלכסנדרו דימיטריה גיקה (1842-1834)
בשנת 1836 התמנה שטירביי לראש משרד המשפטים. בתוקף תפקידו זה הנהיג קוד מסחרי חדש, המבוסס על הקוד נפוליאון. כמו כן שיפר את החוק הפלילי ואת החוק האזרחי במדינה.
ביוגרפיה > פעילותו בתחום התרבות והחינוך

בשנים 1835-1833 כיהן שטירביי כלוגופט גדול לעניינים כנסייתיים, תפקיד המקביל לשר הדתות של ימינו. בתוקף תפקיד זה יזם עבודות שיפוץ של מנזרים וכנסיות רבים, שכיות חמדה של האמנות הרומנית בימי הביניים, כמו מנזרי ביסטריצה, טיסמנה, דיאלו, וכן קורטיה וקה וספירידון הקדוש בבוקרשט.
החל משנת 1835 פעל כחבר ב"אפוריית בתי הספר" לצדם של הוורניק אלכסנדרו פיליפסקו וההטמאן שטפאן בלצ'אנו. השתדל לקדם את החינוך בשפה הרומנית.
כדבריו
ההישג הגדול ביותר של ארגון בתי הספר הנוכחי הוא שכל ההוראה תיעשה בשפה הרומנית. הישג זה, שערכו לא יסולא בפז, ...ישמר בכל מקום, את הרגש הבל יימחה של הזהות הלאומית
בשנים 1832 ו-1842 הציג את מועמדותו לכס הנסיכות של ולאכיה. בסופו של דבר התמנה שר הפנים (1847-1844) בימי שלטון אחיו, השליט גאורגה ביבסקו.
בשנים 1849-1847 שבחלקן התרחשו אירועי אביב העמים, הוא שהה בפריז שהייתה אז סוערת לא פחות.
ביוגרפיה > נסיך ולאכיה

אחרי הדחת הממשלה הזמנית המהפכנית על ידי התערבות הצבא העות'מאני היה צורך במינוי שליט חדש למדינה.
בהסכמה בין רוסיה לטורקים התמנה בארבו שטירביי, שנתמך על ידי הסולטן אבדילמג'יט הראשון. המינוי היה לשבע שנים, בהתאם להסכם באלטה לימאן בין שתי המעצמות משנת 1849 שביטלה את זכותן של אספות המקומיות לבחור בשליט.
שלטונו התחיל תחת כיבוש משותף של כוחות האימפריה העות'מאנית ושל האימפריה הרוסית, שנמשך עד שנת 1851. באותה שנה העניק הצאר ניקולאי הראשון לשטירביי את עיטור המסדר אנה הקדושה.
בימי שלטונו הנהיג שטירביי רפורמות מתונות.
רפורמה מוגבלת של מערכת המשפט עזרה לייעל את עבודתה.
ב-1851 העביר שטירביי רפורמה אגררית שמרנית מאוד, לפיה האיכרים נקראו "שוכרי" אדמות והותר להם לעבור יותר בקלות מאחוזת בויאר אחד לשנייה.
בסוגיית המיעוט הצועני (רומה) הגביל שטירביי את הסחר הפנימי בעבדים צוענים, אסר על הפרדת המשפחות תוך כדי סחר זה, ולבסוף ביטל את מוסד העבדות לחלוטין.
שטירביי הקים בבוקרשט את בית הספר לקצינים (ברחוב איזבור). כמו כן הקים את הפנימייה המלכותית לבנות, לימים בית הספר המרכזי לבנות בבוקרשט. הוציא צווים לצורך פתיחתם של מוסדות חינוך חדשים כמו בית הספר לאמנויות ולמלאכות, בית הספר לחקלאות, בית הספר לבוטניקה ובית הספר לכירורגיה.
כשליט ולאכיה הוא העביר את מושבו לארמונו ב-Podul Mogoșoaiei (כיום קאליה ויקטוריאי) שנבנה על ידי האדריכל הצרפתי סאנז'ואן
בימי שלטונו הוקם גם בית הקברות בלו בבוקרשט.
בהתחלת מלחמת קרים בשנת 1853, שוב חדרו לוולאכיה כוחות צבאיים של רוסיה. בארבו שטירביי נשאר בבוקרשט עד להכרזת המלחמה הרשמית של האימפריה העות'מאנית נגד רוסיה (23 באוקטובר), ואחר כך ב-29 באוקטובר מסר את ניהול המדינה למועצה מיוחדת ונמלט לווינה. הוא חזר בשנה הבאה, ב-5 באוקטובר 1854 אחרי שבספטמבר 1854, בהתאם להסכם עם הסולטן הטורקי (שנחתם ב-1 ביוני 1854) קיבלה אוסטריה את האחריות על המנהל בוולאכיה תמורת נסיגת הכוחות הרוסיים. בסתיו 1854, נכנסו לבוקרשט כוחות אוסטרים בפיקודו של הגנרל יוהאן קורוניני ואחר כך של הגנרל אלמאן. אחרי שהתרבו התקריות בין אזרחים וקצינים רומנים מחד לאנשי הצבא האוסטרים מאידך בלחץ החצר מווינה נאלץ שטירבי לפטר את הפרפקט של בוקרשט, ראדו רוסטי.
בשנת 1856 אחרי סיום מלחמת קרים, בעת ועידת פריז הועלתה לסדר היום סוגיית איחודן של ולאכיה ומולדובה ,"נסיכויות הדנובה". שטירביי תמך באיחוד, וקיווה להיות שליט המדינה המאוחדת החדשה. אולם בתחילת הקיץ הקדנציה שלו כנסיך ולאכיה הסתיימה, וב-7 ביולי 1856 נאלץ לעזוב את התפקיד ועבר לגור בפריז.
ביוגרפיה > שנותיו האחרונות

בשנת 1857 נבחר שטירביי כחבר בוחר בדיוואן האד הוק, אספה שנועדה להעניק לוולאכיה מסגרת חוקתית חדשה. אחרי שה"דיוואנים" של ולאכיה ומולדובה אישרו את איחודן של שתי הנסיכויות הרומניות על ידי בחירתו של אלכסנדרו יואן קוזה כשליטן ("דומניטור"), שב שטירביי לפריז יחד עם אחיו, גאורגה ביבסקו.
הוא חזר שוב למולדתו בשנת 1866 כדי לתמוך בשליט החדש של רומניה, הנסיך הגרמני, קרול לבית הוהנצולרן. בארבו שטירביי בילה את שנותיו האחרונות בצרפת, בעיקר בפריז ובניס.
הוא ביקר לאחרונה בבוקרשט ב-1868 והלך לעולמו בשנת 1869 בניס.
חייו הפרטיים

בארבו שטירביי היה נשוי עם אליסבטה (סַפטה) קנטקוזינו - פשקאנו (1876-1804), אישה מולדובנית, ממשפחת בויארים בעלי שורשים יווניים ורומנים, בת של גריגור קנטקוזינו-פשקאנו (1808-1779) ושל אלנה ברנקוביאנו (1809-1777) ואחיינית של הבאן הגדול גריגורה ברנקוביאנו.
חייו הפרטיים > ילדיו

נולדו להם שבעה ילדים - 4 בנים:
גריגורה
גאורגה (1925-1828)
אלכסנדרו (1895-1837) - התחתן עם הנסיכה מריה גיקשה-קומנשט, (1885-1851),  נודע כפוליטיקאי פעיל במפלגה השמרנית ברומניה וכיהן לימים כשר לעבודות ציבוריות, שר הפנים ושר האוצר.
בנו של אלכסנדרו בארבו שטירביי, ששמו היה בארבו אלכסנדרו שטירביי (1946-1873) כיהן כראש ממשלה של רומניה המאוחדת. מקשר שלו עם המלכה מריה נולד הנסיך מירצ'ה שטירביי שמת בגיל 3 (1916-1913)
דומיטרו (דימיטריה (1913-1842) התחתן עם אלכסנדרינה פון זויקה (1931-1857)
פנארטה (1894-1822), לימים גיקה -התחתנה עם הנסיך תאודור גיקה (1865-1820) ונולדו לה צאצאים
אליזה (1890-1827),  התחתנה עם שטפן בלו (1902-1824) ונולדו לה צאצאים
אלנה (1864-1831), התחתנה עם הרוזן לאו לאריש פון מניך  (1872-1824) ונולדו לה צאצאים
מורשתו > תרומתו לטיפוח האתרים ההיסטוריים והכנסייתיים

בין 26 באוגוסט 1833 ל-29 בינואר 1835 כיהן שטירביי כלוגופט גדול לעניינים כנסייתיים - מעין שר לענייני דת. בתוקף תפקידו זה, יזם עבודות רבות של שיפוץ מנזרים וכנסיות, מן המורשת התרבותית של הרומנים, כמו מנזרי ביסטריצה, טיסמאנה, דיאלו,"קורטיה וקה", ספירידון הקדוש הישן שבבוקרשט.
מורשתו > תרומה למודרניזציה של החברה, לחינוך ותרבות ולטיפוח הערים

החל משנת 1835 כחבר ברשות בתי הספר - ה"אפוריה", לצידם של הוורניק אלכסנדרו פיליפסקו וההטמאן שטפאן בלצ'אנו, עודד שטירביי את החינוך בשפה הרומנית.
בעת מנהלו של הגנרל  הרוסי פאבל קיסליוב, כיהן שטירביי כחבר בוועדה תקציבית לייפוי בוקרשט שערכה את התקנון לייפוי עיר הבירה. התקנון היה לחלק מהתקנון האורגני.
 במסגרת יישום התקנון בשנת 1832 היה שטירביי מעורב בתכנון הרחוב שנודע לימים ככביש קיסלף - Șoseaua Kiseleff בין מחסום הגשר מוגושואיה (Bariera Podului Mogoșoaiei) לחורשת בניאסה (Dumbrava Bănesii)

שטירביי נמנה עם יוזמי הקמת הפארק צ'ישמיג'יו, בעזרת אדריכל הנוף האוסטרי קארל מאייר. הפארק נפתח לציבור בעת שלטונו, ב-1852 ונשא זמנית את שמו. שטירבי וודה היה מעורב גם ביישום ההחלטה שבתקנון האורגני להקמת התיאטרון הלאומי בבוקרשט.
הונהג שירות טלגרף ונערך מיפוי המדינה. שטירביי דאג  גם לערים אחרות:הקים את הגן ביבסקו בקראיובה, שהפך לימים אחד הפרקים הציבוריים היפים ברומניה, וייסד בית ספר תיכון בקראיובה. בימי שלטונו הוקמו למעשה הערים טורנו סוורין וקאלפאט.
ב-31 בדצמבר 1851 בנוכחות שטירביי ואשתו, שרי הממשלה ונכבדי הארץ נחנך בניין התיאטרון הלאומי של בוקרשט בפודול מוגושואיי, "סמל לאמצניפציה האמנותית של הארצות הרומניות". הוא תוכנן על ידי אדריכל צרפתי והיה בזמנו השלישי בגודלו באירופה.
בימי כהונתו, נבנה גשר מעל הנהר דמבוביצה וב-1856 הונהגה תאורת הרחוב עם פנסי גז ונסללה באבן הדרך הידועה כ"קאליה בייליקולוי" (לימים דרך שטירביי וודה).
פונדקים ואכסניות ישנים הוחלפו בבתי מלון („Hôtel de France”, „Hotel zur Stadt Wien”, „Hôtel de Londres” Hotel Bellevue", "National","Hôtel St Petersburg, Hôtel de Pesth, Hôtel des Princes, "") ווילות, המתוכננים על ידי אדריכלים כמו ויאקרוז וטילואה.
במרכז בוקרשט קמו מתפרות, מספרות, חנויות פרחים, בתי ספר לריקודים וחנויות אפוטומטריה. מספר המרכבות הציבוריות הגיע ל-400.
ב-1850 הקים הנסיך שטירביי ועדה חדשה לטיפוח העיר בוקרשט בדומה לזו משנות ה-1830 מימי הגנרל קיסליוב. ועדה זו הקימה בתי קברות חדשים, כולל בתי הקברות בלו, ספנטה וינר וגנצ'ה.
ב-1849 הקים שטירביי מחדש את בית הספר לחיל הרגלים שנוסד ב-1847 ונסגר בימי המהפכה. ב-1852 הקים בשכונת פנטלימון גם בית ספר לחקלאות. מיוזמת ד"ר קרול דבילה הוקם בית ספר לכירורגיה קטנה כצעד ראשון לקראת הקמת בית ספר לרפואה.
תקופות הכיבוש צבאי הזר הממושכות -הפריעו לשליט להגשים שאיפות נוספות לגבי קידום עיר הבירה והמדינה
פרסים ואותות הוקרה

7.11.1843 - עיטור המסדר סטניסלב הקדוש של האימפריה הרוסית, דרגה א
24.04.1851 - עיטור המסדר אנה הקדושה של האימפריה הרוסית
עיטור מסדר הדיוקן הקיסרי של האימפריה העות'מאנית
הצלב הגדול של מסדר הגואל של ממלכת יוון
הנצחה

בעיר קלראש, שאותה שחרר שטירביי ב-1852 משליטת ה"אפוריה של בתי החולים"
בשנים 1852–1881 העיר נקראה לכבודו "שטירביי".
הרחוב הראשי של העיר והמכללה (בעבר התיכון לבנים) נקראו לפי שמו.
בשנות ה-1930 פסל דיוקן שלו הוצב בפארק הארמון המנהלי בעיר. אבד אחרי 1945. ב-2004 הוצב במקום פסל דיוקן חדש.
משרד הפיקוח למצבי חירום של קלראש נקרא לפי שמו
לזכרו כתב המשורר מיכאי אמינסקו אפיטף
גלריה

אנדרטה לכבוד בארבו שטירביי בפארק "זאבוי" בעיר רמניקו ולצ'ה
פרוטומה של בארבו שטירביי מאת הפסל אוסקר שפטה  נמצאת בחצר הארמון המלכותי לשעבר בבוקרשט, כיום המוזיאון הלאומי לאומנות של רומניה
דיוקן של בארבו דימיטריה שטירביי מאת מישו פופ
לקריאה נוספת

1999 Stevan K.Pavlowitch A History of the Balkan 1804-1945, Longman, London, New York
1933 Nicolae Iorga Histoire de l'enseignement en Pays Roumains Éditions de la Casa Școalelor (traduction par Alexandrine Dumitrescu)  ע' 124
Ion Stănel Barbu Știrbei în Vasile Mărculeț (coord.) Dicționarul Domnilor Țării Românești și ai Moldovei, Editura Meronia, București, 2009
(לקסיקון השליטים של ולאכיה ומולודבה)
Cornel I. Scafeş, Vladimir Zodian, Barbu Ştirbei, Editura Militară, Bucureşti, 1981
Dan Berindei, "Barbu Ştirbei - un domnitor de tranziție", בכתב העת "Magazin Istoric",    ינואר 2006.(ברומנית)