stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקרב על כיפה עגולה קטנה
רקע > שדה הקרב

הגבעה הידועה בשם "כיפה עגולה קטנה" היא שלוחת-אוכף של כיפה סמוכה הידועה בשם "כיפה עגולה גדולה" ונמצאת כ-3 קילומטר מדרום לגטיסבורג. הגבעה עשויה ברובה מסלע געשי מסוג דיאבז המקביל לבזלת. פסגת הגבעה בצורה אליפטית היוצרת קו רכס קצר עם הכיפה הגדולה ומתנשא לגובה 200 מטר מעל פני הים ו-19 נטר מהנקודה הנמוכה של האוכף בין הגבעות. מהגבעה משתפל, לכיוון מערב, מדרון מחוספס ותלול המתנשא לגובה 46 מטר ערוץ שנקרא נחל פלאם (Plum Run Valley). המדרון המערבי של הגבעה היה בע הקרב נקי יחסי מצמחייה, הפסגה והמדרונות המזרחיים והדרומיים היו מיוערים קלות. הפסגה הגדולה יותר הנמצאת מדרום לכיפה הקטנה מתנשאת לגובה 40 מטר מעל האוכף ומיוערת בצפיפות.
אין ראיות לכך שהשם "כיפה עגולה קטנה" שימש חיילים או אזרחים במהלך הקרב, ידוע שהגבעה הגדולה יותר הייתה ידועה לפני הקרב בשמות " הר הפסגה העגולה" או "הפסגה העגולה". במסמכים שנכתבו ב-1863 התייחסו לגבעה הקטנה יותר עם מגוון שמות: " גבעת ככר הסוכר" גבעת הסלע" ואחרים. אחד השימושים הציבוריים הראשונים של "Little Round Top" היה על ידי המדינאי האמריקאי אדוארד אברט בנאום שנשא בטקס חנוכת בית הקברות הלאומי לחללי הקרב ב-19 בנובמבר 1863.
שני המפקדים לא תכננו להילחם בגטיסברג. מִיד תכנן להתבצר בעמדות בצפון מרילנד, ואילו לִי, שריכז את כוחותיו בקשאטאון, קיווה שמִיד יתקוף אותו שם. מצבו של לִי היה בעייתי: זה היה הקרב הראשון שבו לא הצליח להכתיב את שדה הקרב. הוא היה מרוחק מבסיסיו, תלוי בקו אספקה ארוך ופגיע, ומעבר לכול, היה עליו להשיג ניצחון מכריע. כוחו של הצפון הלך והתעצם מחודש לחודש, ולא היה די בניצחון פשוט. היה עליו להכריע את ארמיית הפוטומק אחת ולתמיד, כדי לכפות על הצפון משא ומתן לשלום. זה לא היה הקרב שרצה בו, אך המאורעות בשטח הכתיבו את ההתרחשות.
יום הלחימה הראשון של קרב גטיסברג החל לפני שהצבאות הצליחו להביא את כל הכוחות לשדה הקרב והתאפיין בקרבות גישוש ראשוניים ותפיסת עמדות לקראת הקרב העיקרי.
במהלך הערב של היום הראשון והלילה של תחלית יום הלחימה השני הגיעו לשדה הקרב שאר הכוחות של הארמיות היריבות. הערכות ארמיית הפוטומק באזור גטיסברג הושלמה עם הגעת הקורפוסים הנותרים שלה - הקורפוס השני, השלישי, החמישי, השישי והשנים עשר - לשדה הקרב. גם ארמיית צפון וירג'יניה השלימה את היערכותה, למעט הדיוויזיה השלישית בקורפוס של לונגסטריט, בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ורג' פיקט, שהגיעה רק אחר הצהריים ביום השני.
מערך ההגנה שתפס צבא האיחוד דמה לקרס דיג: קו ההגנה החל בגבעת קאלפ (Culp's Hill) מדרום מזרח לעיר, נע צפון מערבה לגבעת בית הקברות (Cemetery Hill, מדרום לעיירה), ומשם המשיך דרומה לאורך רכס בית הקברות (Cemetery Ridge), והסתיים מעט צפונה מכיפה עגולה קטנה. הקורפוס ה-12 התבסס בגבעת קאלפ; היחידות שנותרו מקורפוסים ה-1 ו-11, שהובסו ביום הלחימה הראשון מצפון לעיר, נערכו להגנה בגבעת בית הקברות; הקורפוס השני נערך לאורך חציו הצפוני של רכס בית הקברות; והקורפוס השלישי נצטווה לתפוס עמדות באגפו הדרומי. צבא הקונפדרציה נערך בקו מקביל, במרחק כקילומטר וחצי מקווי הצפון. הקו הדרומי היה פרוש ממערב ומול רכס בית הקברות, ומשם פנה צפונה דרך העיירה גטיסברג, ודרום מזרחה עד מול גבעת קאלפ. שתי הכיפות היו בשלב זה מחוץ לתשומת הלב של הצבאות הלוחמים למרות חשיבותן כעמדות השולטות על אחד האגפים של צבא האיחוד.
מהלך הקרב

תוכנית הקרב של לִי ליום השני, 2 ביולי, כללה מתקפה מדורגת של היחידות בחלקו המערבי של שדה הקרב, על בסיס כביש אמיטסברג. למיטב ידיעתו של לִי, קו ההגנה של הצפוניים הסתיים באגפו המערבי, השמאלי, ברכס בית הקברות. הוא תכנן להניע את הקורפוס ה-I של ג'יימס לונגסטריט בחשאי אל מדרום מערב לקו הצפוני, ואז לתקוף את האגף כדי למוטט את היערכות צבא האיחוד. תחילה היו אמורות לתקוף הדיוויזיות של מייג'ור גנרל ג'ון בל הוד ומייג'ור גנרל לאפייט מקלאו; כיוון התקיפה היה אמור להיות לאורך כביש אמיטסברג. לאחריהן הייתה אמורה לתקוף הדיוויזיה של מייג'ור גנרל ריצ'רד ה. אנדרסון, מהקורפוס השלישי של א. פ. היל. דיוויזיה זו הייתה אמורה לתקוף את רכס בית הקברות בנקודה צפונית יותר; התקיפה המדורגת נועדה ליצור לחץ מתמשך על הקו הצפוני ולמנוע ממיד את האפשרות לתגבר את הקו שלו. במקביל, תכנן לי התקפת הסחה על האגף הימני של הקו הצפוני, מול גבעת קאלפ וגבעת בית הקברות, על ידי הקורפוס השני של ג'ובאל ארלי ודיוויזיה נוספת מן הקורפוס של היל. גם כאן הייתה המטרה לרתק כוחות צפוניים למקומם ולמנוע אפשרות של תגבור הקו במקומות אחרים; בנוסף, לי הורה על ניצול הזדמנות בעת הצורך: התקפת ההסחה הייתה יכולה להתפתח להתקפה מלאה על פי ההתפתחויות בשטח.
עם תחילתה של המתקפה נתקלו שתי הדיוויזיות של לונגסטריט בקורפוס השלישי של האיחוד. בריגדיר גנרל ג'ון בל הוּד, מפקד הדיוויזיה שהוצבה בקצה הדרומי של מערך הקורפוס, שלח מסר דחוף ללונגסטריט ודרש לשנות את כיוון ההתקפה ולתקוף מזרחה (ולא לצפון מזרח, כמתוכנן), לכיוון "מאורת השטן" (Devil's Den) ושתי כיפות שולטות, כיפה עגולה גדולה וכיפה עגולה קטנה הוא התווכח עם מפקדו, לונגסטריט, שעמד על כך שפקודותיו של לִי ימולאו כלשונן. הוּד התווכח שוב ושוב, ולבסוף החליט להתעלם מהפקודה, לסטות מנתיב ההתקפה המתוכנן ולתקוף מזרחה. אחד הרגימנטים של הוּד הצליח לכבוש, לאחר טיפוס וקרב קשה, את הפסגה "כיפה עגולה גדולה". החיילים הדרומיים הבחינו שהפסגה הסמוכה, "כיפה עגולה קטנה", ריקה כמעט מחיילי הצפון.
הערות שוליים

↑  George R. Stewart: Picketts Charge. 1963. עמ' XIV‏, 28 - 30; Catton, עמ' 176 - 178.
↑  תיאור קרב ביום זה הוא בעיקרו על פי התיאור באתר Military History Online.
↑  על פי חלק מהמקורות הוּד מילא את הפקודה ותקף בכיוון המתוכנן, אך בשל הקרב הכבד סטתה הדיוויזיה ימינה. התיאור כאן הוא על פי ערך זה.
הצוללות הגרמניות במלחמות העולם הראשונה והשנייה

בתקופת מלחמת העולם הראשונה, וביתר שאת במלחמת העולם השנייה הייתה לוחמת הצוללות הגרמנית נדבך חשוב בפעולות הצבאיות שעשתה גרמניה בזירה הימית. הפעלת הצוללות נתפסה בזמנים שונים במהלך המלחמה כגורם העלול להכריע את המערכה בים.
המטרות העיקריות, אותן תקפו הצוללות הגרמניות בשתי מלחמות העולם, היו שיירות האוניות (convoys) שהובילו אספקה מקנדה וארצות הברית אל אירופה.
הצוללות הראשונות

הצוללת הגרמנית הפונקציונלית הראשונה הייתה הצוללת "ברנדטאושר" (Brandtaucher), צוללת מאוישת על ידי 3 אנשים, שהומצאה על ידי המהנדס הגרמני וילהלם באואר (Wilhelm Bauer) ב-1850, והושקה בנמל קיל, גרמניה. הצוללת טבעה בשנה שלאחר מכן, במהלך בתאונת צלילה כשניסתה לעגון בנמל קיל.
הצוללות הבאות היו צוללות WW1 ו-WW2, שנבנו ב-1890 על ידי הממציא השוודי נורדנפלט (Nordenfelt). ב-1903 השלימה חברת הספנות פרידריך קרופ גרמניאווירפט (Friedrich Krupp Germaniawerft) בניית צוללת גרמנית ראשונה שתפקדה באופן מלא, ה"פורל" (Forel). צוללת זו נמכרה על ידי חברת קרופ לרוסיה באפריל 1904, כדי שזו תשתמש בה במלחמה כנגד יפן.
שנתיים אחר כך, ב-1906, נבנתה צוללת U-Boat ראשונה: ה-SM U-1. לצוללת היה נפח גוף כפול, מנוע מוזן נפט, וצינור טורפדו יחיד. גרסתה הבאה של צוללת זו הייתה צוללת ה-SM U-2, שהייתה גדולה פי 2 מקודמתה, ובעלת שני צינורות טורפדו.
הצוללות הגרמניות המשיכו ליישם שיפור אחר שיפור, עד שבתחילת מלחמת העולם הראשונה הצטיידה גרמניה בצוללת מדגם U-21, צוללת מונעת מנוע דיזל, בעלת 4 צינורות טורפדו, ותותח סיפון יחיד.
מלחמת העולם השנייה

במהלך מלחמת העולם השנייה היוותה לוחמת הצוללות הגרמניות מרכיב עיקרי בקרב על האטלנטי, שנמשך לכל אורכה של המלחמה. לגרמניה היה צי הצוללות הגדול ביותר, בשל הסכם ורסאי שהגביל את צי אוניות השטח הגרמני לשש אוניות מערכה (בנות פחות מ-10,000 טון כל אחת), שש סיירות ו-12 משחתות. אף שוינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה, כתב "הדבר היחיד שבאמת הפחיד אותי במהלך המלחמה הייתה סכנת הצוללות הגרמניות", עדויות שהצטברו מאוחר יותר מראות ש-98% מהאוניות הבריטיות שנעו בשיירות ב-28 החודשים הראשונים למלחמה חצו את האוקיינוס האטלנטי ללא פגע; זאת ועוד, בשום שלב במהלך המלחמה לא הייתה שייטת הצוללות הגרמניות קרובה להצלחה בהטלת הסגר ימי על אנגליה.
בשלביה הראשונים של המלחמה נחלו הצוללות הגרמניות הצלחות חסרות תקדים בהשמדת הספנות המסחרית של בנות הברית, ופעלו מחופי ארצות הברית וקנדה באוקיינוס האטלנטי ועד מפרץ מקסיקו, ומהאוקיינוס הארקטי עד חופיה המערביים והדרומיים של אפריקה ואפילו הרחק עד פנאנג. מאחר שמהירות וטווח ההפלגה בעת צלילה מוגבל ביותר, שכן הצוללות נעות בכוח מצברים, צריכות היו הצוללות הגרמניות לבלות את רוב זמנן בשיט על-מימי ולנוע באמצעות מנועי הדיזל; הן צללו רק כאשר הותקפו או כשיצאו להתקפות טורפדו נדירות במהלך היום. ההתקפות הנפוצות ביותר של הצוללות הגרמניות בשנים הראשונות למלחמה היו על-מימיות ובעת לילה. לתקופה זו, קודם שבנות הברית פיתחו טקטיקות לוחמה נגד צוללות אפקטיביות באמת, קראו הצוללנים הגרמנים בשם "הזמנים היפים".
הצוללת הגרמנית הייתה במהותה פלטפורמה מתוחכמת לנשיאת כלי נשקה העיקרי, הטורפדו. הטורפדות של מלחמת העולם השנייה סבלו מליקויים רבים: ניתן היה לירות אותם רק בעומק פריסקופי או בעת שיט על-מימי; עד שלב מאוחר של המלחמה הם לא היו מונחים כלל, ונעו בקו ישר עד שפגעו בחפץ כלשהו או עד שאנרגיית ההנעה שלהם אזלה. הטורפדות צוידו באחד משני סוגי מרעומים, האחד גרם לפיצוץ הראש הקרבי כתוצאה ממגע עם חפץ מוצק והשני התפוצץ בהשראה מגנטית, כאשר חש בחפץ מתכתי גדול בקרבתו. כאשר משתמשים בטורפדות מגנטיים, משער המפקד את השוקע של אוניית המטרה ומכוון בהתאם לו את עומק השיט של הטורפדו, כך שיחלוף ממש מתחת לשדרית ורק אז יתפוצץ. ההתפוצצות תגרום להיווצרות בועת גז ענקית מתחת לשדרית. ברגע זה, השדרית נמצאת ללא תמיכה במים והיא תקרוס. פגיעה מדויקת של טורפדו מגנטי יכולה הייתה להטביע או לפגוע אנושות גם באוניות כבדות-שריון. מאחר שמנגנון שמירת העומק והמרעומים המגנטיים סבלו מפגמים, לעיתים קרובות פעלו הטורפדות בעומק לא מתאים, התפוצצו טרם זמנן ואף פגעו בגוף המטרה מבלי לגרום לה נזק. מפקדים רבים איבדו את אמונם בטורפדות, וחלף זמן מה עד שנמצא פתרון לבעיה.
בשנים האחרונות למלחמה פיתחה גרמניה טורפדו מתביית אקוסטי. הוא נבנה בעיקר כדי להתמודד עם אוניות אויב רודפות, אשר שינו את אורחן ומהירותן בפתאומיות כדי להימנע מפגיעת טורפדו הנע בקו ישר. הטורפדו האקוסטי תוכנן לנוע בקו ישר למרחק של 400 מטרים ואז להתביית על הרעש החזק ביותר בו הוא חש. לעיתים היה זה רעש הצוללת המשגרת עצמה, ולפחות שתי צוללות טבעו כנראה כתוצאה מפגיעת הטורפדות שלהן. נוסף לכך נמצא, שהטורפדות היו אפקטיביים רק נגד אוניות שעשו דרכן במהירות 15 קשרים לפחות. הצוללות הגרמניות השתמשו גם בטורפדות מונחי מסלול, שנעו למרחק קבוע מראש ואחר כך חגו במעגל או בזיג-זג. כאשר נורה טורפדו מעין זה לעברה של שיירת אוניות, גדלו סיכוייו לפגוע באונייה אחרת אם החטיא קודם את מטרתו העיקרית.
מלחמת העולם השנייה > אמצעי נגד

מספר רב של אמצעי נגד פותחו והיטו את הכף נגד הצוללות הגרמניות: שיפור טקטיקות התנועה בשיירות, כניסת ארצות הברית למלחמה עם מלוא יכולת בניית האוניות שלה, פיתוח מגלה כיוון בגלי רדיו (Huff-Duff), מכ"ם, סונאר, פצצות עומק ומרגמה נגד-צוללות (Hedgehog, כמו כן בתקופה שהגרמנים השתמשו בטורפדו שהתביית על גלי הקול שהפיקו מנועי אוניה פיתחו הבריטים מתקן המכונה פיקסר שיצר רעש יותר חזק מזה של מנועי אונית היעד, פיצוח צופן "אניגמה" הגרמני, פנסים רבי-עוצמה לגילוי צוללות, והגדלת טווח מטוסי הליווי (במיוחד עם השימוש בנושאות מטוסים לליווי). בסופו של דבר היו אבדותיה של שייטת הצוללות הגרמנית כבדות ביותר; היא איבדה במהלך המלחמה 743 צוללות וכ-30,000 צוללנים (שיעור אבדות של 75%).
מלחמת העולם השנייה > פיתוחים טכניים

במשך המלחמה בנה הצי הגרמני צוללות מדגמים רבים ושונים, פרי הטכנולוגיה המתפתחת. הנודעות ביותר היו מדגם VII, שכונה "סוס העבודה" של הצי וממנו יוצרה הכמות הרבה ביותר; הצוללות מדגם IX היו גדולות יותר ותוכננו במיוחד לסיורים ארוכי-טווח. הצוללות מדגם XXI "אלקטרובוט" (Elektroboot) בעלת עיצוב מהפכני ומערכת הנעה, שאפשרה להן לשהות פרקי זמן ארוכים מתחת למים ולהגיע למהירויות חסרות תקדים בעת שיט תת-מימי.
לכל אורך המלחמה התקיים מרוץ חימוש בין בנות הברית והקריגסמרין, במיוחד בתחומי הגילוי וסיכולו. הסונאר איפשר לאוניות בנות הברית לגלות צוללות גרמניות בעת צלילה (ולהפך), אך לא היה אפקטיבי נגד כלי שיט על-מימיים; לכן בתחילת המלחמה היו הצוללות הגרמניות בטוחות יותר מפני גילוי כאשר שטו מעל המים או במזג אוויר סוער. שכלול המכ"ם הפך אותו למכשיר גילוי צוללות קטלני ביותר, במיוחד משעה שפותחו מכשירים הנישאים על כלי טיס. אמצעי נגד בו צוידו הצוללות הגרמניות היו אנטנות גילוי מכ"ם, שנועדו להעניק להן מספיק זמן כדי לחמוק בצלילה מן האויב. גם הגרמנים פיתחו מכ"מים עבור צוללותיהם, אך מפקדי הצוללות בחרו שלא להשתמש בו מחשש פן יגלה השידור את מקומן לאוניות הסיור של האויב.
הגרמנים נטלו את רעיון ה"שנורקל" מצוללות הולנדיות שנפלו לידיהם, אך לא התחילו ליישמו בצוללותיהם אלא בשלב מאוחר יחסית של המלחמה. השנורקל היה צינור נשלף, שסיפק אוויר למנועי הדיזל בעת צלילה בעומק פריסקופי, ואיפשר לצוללות לשוט ולטעון את מצבריהן מבלי להתגלות לעיני האויב. ברם, גם פתרון זה לא היה מושלם. לפעמים השסתום של צינור השיגור נתקע במצב סגור או היה נסגר כאשר הצינור כוסה מים במזג אוויר סוער; ומאחר שמנועי הדיזל ינקו אוויר מתוך גוף הצוללת ולא ישירות מצינור השיגור, גרם מצב מעין זה לשאיבת כמויות עצומות של אוויר מתוך מדורי הצוללת, ותכופות סבלו אנשי הצוות מפגיעות אוזניים כואבות. סילוק פסולת גם הוא היווה בעיה חמורה, מאחר שהצוללות הגרמניות בילו תקופות ממושכות מבלי לעלות לפני המים. המהירות הוגבלה ל-8 קשרים בקושי, אחרת היה המתקן ניתק ממקומו. השנורקל גם הפך את הצוללת לעיוורת, רעשנית וחירשת למעשה. ולבסוף, מכשירי המכ"ם של בנות הברית הגיעו בסופו של דבר לדרגת שכלול כזו, שיכלו לגלות ממרחק את השנורקל עצמו.
מלחמת העולם השנייה > אניגמה

הבריטים נהנו מיתרון חשוב עקב יכולתם לקרוא את התשדורות המוצפנות של הצי הגרמני. הידע כיצד לפצח את צופן אניגמה הגרמני הובא לבריטניה דרך צרפת ממפצחי צפנים פולנים. לאחר מכן נתפסו ספרי קוד וציוד הצפנה בפשיטות שנעשו על אוניות מזג-אוויר גרמניות ומצוללות שנפלו בשבי. צוות בהנהגתו של אלן טיורינג השתמש במחשבים הראשונים לפיצוח הצפנים הגרמנים החדשים מיד עם הכנסתם לשימוש. הפיצוח המהיר של התשדורות היה חיוני להרחקת השיירות מן הצוללות הגרמניות האורבות לטרפן, ואיפשר את יירוטן והשמדתן. הדבר הוכח בפברואר 1942, כאשר שונה צופן אניגמה והצלחת הצוללות בהטבעת כלי שיט גדל במידה ניכרת עד שפוצח הצופן החדש.
U-110, צוללת מדגם IXB, נפלה בשבי הצי הבריטי ב-1941, ומכונת ההצפנה והמסמכים שהיו בה נלקחו. U-505, צוללת מדגם X, נתפסה על ידי הצי האמריקני ב-1944. היא מוצגת כיום לקהל במוזיאון המדע והתעשייה בשיקגו.
השם U-boot

U-Boot (אוּ בּוֹט) הוא קיצור של המלה הגרמנית Unterseeboot, שהוראתה "סירה תת-ימית", כלומר צוללת. הצורה האנגלית U-boat משמשת באופן מיוחד לציון צוללת גרמנית מתקופת מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה; בגרמנית אבחנה זו אינה קיימת, והקיצור "U-boot" מתייחס לכל צוללת שהיא. הצוללות האוסטריות ממלחמת העולם הראשונה גם הן נקראות באנגלית U-boats.
ראו גם

U-1206
כלי נשק במלחמת העולם הראשונה
לקריאה נוספת

קרל דניץ, מלחמת הצוללות, זמורה-ביתן-מודן, 1979.
ה-U-Boat הראשונה: ה-U-1
הצוללת הגרמנית U-9.
צוללות גרמניות במעגן בקיל, 1936
מחסי צוללות גרמניות בנמל סן-נאזר, בצרפת הכבושה
ניצולים מ-U-175 לאחר שהוטבעה על ידי אוניית משמר החופים האמריקנית "ספנסר", 17 באפריל 1943
הצוללת U-36, ‏1936
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית

הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית (באוזבקית: O`zbekiston Sovet Sotsialistik Respublikasi, ברוסית: Узбекская Советская Социалистическая Республика) הייתה אחת הרפובליקות של ברית המועצות. לאחר פירוק ברית המועצות הכריזה אוזבקיסטן על עצמאותה ב-1 בספטמבר 1991.
מבחינת גודל האוכלוסייה, הייתה זו הרפובליקה השלישית בגודלה בברית המועצות. בשנת 1989 אוכלוסיית הרפובליקה הייתה כ-19.6 מיליון תושבים, מהם מעל 14 מיליון היו אוזבקים.
היסטוריה

הרפובליקה הוקמה בשנת 1924 במסגרת רפורמה מנהלית של ברית המועצות שבמסגרתה מרכז אסיה חולק לרפובליקות אתניות.. עם הקמתה הייתה בירת הרפובליקה סמרקנד, ובשנת 1930 הועברה הבירה לטשקנט. בשנת 1936 לרפובליקה הועבר אזור קרקלפקיה ששטחו כ-167 אלף קמ"ר (מעל שליש מהשטח הנוכחי).
בשנת 1928 השלטון הסובייטי ביצע תהליך קולקטיביזציה במדינה, תהליך שנמשך גם בשנות ה-30. בזמן הטיהורים הגדולים נרצחו אישים שהואשמו בלאומנות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, תעשיות רבות הועברו אל הארץ ממקומות פגיעים באזורים המערביים של ברית המועצות כדי לשמור על ביטחונו. מספר רב של רוסים, אוקראינים ובני לאומים אחרים שליוו את המפעלים שינו את הדמוגרפיה של הרפובליקה. המצב הדמוגרפי הוחרף עוד יותר על ידי סטלין שהגלה מספר קבוצות אתניות שנחשדו בשיתוף פעולה עם מדינות הציר מחלקים אחרים של ברית המועצות אל האזור.
השלטון הסובייטי ביער את הבערות ודיכא את האסלאם המקומי.
מאז 1959 ועד ל-1983 בראש הרפובליקה עמד שאראף רשידוב. בסוף התקופה, כאשר בראש ברית המועצות עמד יורי אנדרופוב, רשידוב הואשם בשחיתות שלטונית. בעקבות הטיהורים, כל הצמרת השלטונית והכלכלית של הרפובליקה הוחלפה ובחלקה נעצרה.[דרושה הבהרה] לאחר קבלת העצמאות, כל הנאשמים שוחררו ממעצר.
וולוו C40

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  וולוו
 שנות ייצור:  ספטמבר 2021 - הווה
 הרכבה:  בלגיה בלגיה
 חברת אם:  ג'ילי
 סיווג:  מכוניות שטח/פנאי
 מרכב:  קרוסאובר קופה בעלת חמש דלתות
 פלטפורמה:  ג'ילי-וולוו CMA
 אורך:  4,431 מ"מ
 רוחב:  1,863 מ"מ
 גובה:  1,582 מ"מ
 משקל:  2102 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,702 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  שני מנועים חשמליים המספקים יחד 408 כ"ס ב-14,000 סל"ד
 מהירות מרבית:  הגבלה אלקטרונית ל-180 קמ"ש
 תאוצה:  4.9 שניות
 סוללה:  סוללת ליתיום-יון בקיבולת 78 קוט"ש
 טווח נסיעה:  420 ק"מ
 קשר:  וולוו XC40
וולוו C40 ריצ'ארג' (באנגלית: Volvo C40 Recharge) היא מכונית חשמלית קומפקטית במרכב קרוסאובר קופה, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי וולוו מספטמבר 2021. היא הוצגה במרץ 2021.
במבחן הבטיחות שערך היורו NCAP קיבלה ה-C40 ריצ'ארג' מקסימום של חמישה כוכבי בטיחות.
עיצוב

העיצוב החיצוני דומה מאוד לוולוו XC40 אך הותאם יותר למכונית חשמלית בעיצוב קופה, תא הנוסעים יוקרתי מאוד וכולל מערכת מולטימדיה חדשה של וולוו המבוססת על אנדרואיד אוטומוטיב, ושימוש בעור שאינו מבעלי חיים, לוח מחוונים דיגיטלי, שמחובר למערכת המולטימדיה ובעת נסיעה מציג את המסלול המתוכנן (Waze). ישנו תא מטען בנפח 413 ליטר, ועוד תא מטען קטן הנמצא בקדמת הרכב הממלא את החלל הריק שנוצר מהסרת מנוע הבעירה הפנימי והשימוש במנוע חשמלי.
מפרט טכני

היא כוללת שני מנועים חשמליים המספקים יחד 408 כ"ס ב-14,000 סל"ד ומומנט מרבי של 67.3 קג"מ ב-4,350 סל"ד. סוללת ליתיום-יון בקיבולת 78 קוט"ש המספקת טווח נסיעה חשמלי של 420 ק"מ. היא מאיצה מ-0 ל-100 קמ"ש בתוך 4.9 שניות ומגיעה למהירות מרבית מוגבלת אלקטרונית של 180 קמ"ש.
היא כוללת מטען פנימי בהספק של עד 11 קילוואט המאפשר טעינה מלאה בתוך 7.5 שעות, או בטעינה מהירה בהספק של עד 150 קילוואט המאפשר טעינה של 10–80 אחוז מקיבולת הסוללה בתוך 40 דקות.
גלריה

מבט אחורי
מבט לפנים המכונית
הערות שוליים

↑  Volvo C40 Recharge now available to order from £57,400, באתר אוטוקאר, ‏02 במרץ 2021
↑  נחשף וולוו C40 ריצ'ארג' - רכב חשמלי חדש, באתר פורטל הרכב גיר, ‏03 במרץ 2021
↑  cartube, מבחני ריסוק 2022 NCAP לקיה EV6, פיג'ו 308 החדשה, וולוו C40 ועוד, באתר cartube
↑  בן חסון, וולוו C40 ריצ‘ארג' 2021 החדש נחשף: פנאי-קופה, כל-חשמלי, באתר אוטו, ‏09 במרץ 2021
וולוו C30

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  וולוו 
 יחידות שיוצרו:  209,510 
 מודל קודם:  וולוו 480 
 מודל אחריו:  וולוו V40 
 אורך:  4,252 מ"מ 
 רוחב:  1,782 מ"מ 
 גובה:  1,447 מ"מ 
 בסיס גלגלים:  2,640 מ"מ 
 מפרט טכני
 מנוע:  מנוע בנזין 
 
וולוו C30
וולוו C30, חזית הרכב
וולוו C30
וולוו C30
וולוו C30, שנת 2011
וולוו C30, מנוע 2.4 ל׳
וולוו C30
וולוו C30 היא מכונית האצ׳בק 3 דלתות קומפקטית בתצורת קופה, אשר הוצגה לראשונה בתערוכת הרכב של פריז בשנת 2006, לאחר שפותחה בשנת 2005 על פלטפורמה משותפת עם חברת פורד. הוולוו C30 יוצרה על ידי חברת וולוו השוודית בשנים 2006–2013 והורכבה בבלגיה. מכל הגרסאות של ה-C30 יוצרו בסה״כ 208,652 יחידות.
דגם הקונספט לינקולן C התבסס על פלטפורמת דגם "פורד פוקוס" ווולוו דגמי "וולוו C30" ו"וולווS40".
מפרט טכני ומידות

3 דלתות הצ'בק
מנוע הנעה קדמית, 4 צילינדרים 1,596 סמ"ק המפיק 74 כ"ס ו-94 כ"ס
מנוע 1,798 סמ"ק המפיק 92 כ"ס ו-123 כ"ס
מנוע 1,999 סמ"ק המפיק 107 כ"ס ו-143 כ"ס
מנוע 2,435 סמ"ק המפיק 125 כ"ס ו-168 כ"ס
מנוע טורבו, (T5), 5 צילינדרים, 20 בוכנות בנפח 2,521 סמ"ק המפיק 162 כ"ס ו-217 כ"ס
מנוע דיזל 1,600 המפיק 80 כ"ס ו-108 כ"ס
מנוע דיזל 2,000 המפיק 100 כ"ס ו-134 כ"ס
מנוע דיזל 2,400 המפיק 132 כ"ס ו-178 כ"ס
תמסורת 5 מהירויות - ידנית
תמסורת 6 מהירויות - ידנית
תמסורת 5 מהירויות - אוטומטית (GearTronic)
אורך הרכב - 4,252 מ"מ (2007-2010), 4,266 מ"מ (2011-2013)
רוחב - 1,782 מ"מ
גובה - 1,447 מ"מ
משקל - 1,331-1347 ק"ג
נפח תא מטען - 364 ליטר, (מושבים מקופלים - 894 ליטר)
תאוצה 0-100 קמ"ש 8.8 שניות (דגם 2.435 סמ"ק, 20 שסתומים)
אלמנטים עיצוביים לדגם ""וולוו C30"" נלקחו ממכונית הקונספט וולוו SCC שהוצגה בשנת 2001
אמצעי בטיחות שפותחו בשנת 2005

אזהרת התנגשות קדימה
מידע המוקרן על השמשה הקדמית של הרכב
טכנולוגיה מנטרת רכבים "הכתם העיוור" והתראות הנהג
אזהרת מערכת להתריע לנהג את הסיכון של חריגה מהנתיב
בקרת שיוט השומרת על מרחק קבוע מאחורי הרכב מול
אורות מהבהבים בלם במהלך בלימה קשה
מצלמות בטיחות
פנסים מתקדמים כי לעקוב אחר העקמומיות של הכביש כאשר המכונית פונה
גובה מתכוונן מושב אחורי
מוצא פותח פסיבי מנוע (קדמי)
תקשורת עם המכונית דרך מכשיר טלפון נייד
ארבעה גלגלי מערכת למניעת נעילת גלגלים (ABS)
תוכנית יציבות אלקטרונית (ESP)
כריות וילון
חזית פטנט ומבנה אחורי באמצעות ארבע דרגות שונות של פלדה לקלוט להפיץ אנרגיית השפעה סביב הגוף של הרכב
מותחנים לחגורות הבטיחות
מכירות בעולם

2006 - 1,596 יחידות
2007 - 46,726 יחידות
2008 - 39,966 יחידות
2009 - 32,409 יחידות
2010 - 35,981 יחידות
2011 - 27,090 יחידות
2012 - 19,256 יחידות
2013 - 5,628 יחידות
לקריאה נוספת

שחר הזלקורן, וולוו C30 - שוודית, אבל אחרת, באתר ynet, 17 באפריל 2007
ניר בן טובים, ניר בן-טובים‏, וולוו C30  הסוף, באתר וואלה, 15 באוקטובר 2012
וולוו C30  (8:58 דקות), יו-טיוב
וולוו C30  (23:37 דקות), יו-טיוב
סקירה וולוו C30  (כארבויאר)
וולוו C30 - מבחן דרכים  Wheel, ששי כהן
הרפובליקה הסובייטית הבווארית

הרפובליקה הסובייטית הבווארית (בגרמנית: Bayerische Räterepublik או Münchner Räterepublik) הייתה ממשלה מהפכנית ששלטה לזמן קצר במדינה הגרמנית בוואריה בשנת 1919, היא שאפה להשתלט על כל גרמניה ולהחליף את רפובליקת ויימאר במדינה קומוניסטית על בסיס מועצות פועלים.
היסטוריה

ב-7 בנובמבר 1918, יום השנה למהפכת אוקטובר, וכתוצאה מהתבוסה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה והמהפכה הגרמנית שבאה בעקבותיה, קורט אייזנר הכריז על בוואריה כ"מדינה חופשית", הכרזה שהביאה לנפילתה של המלוכה בבוואריה בראשות בית ויטלסבאך ששלט במדינה במשך 700 שנה. אייזנר מונה לראש ממשלתה של הרפובליקה החדשה, ואף שהוא רצה להקים רפובליקה סוציאליסטית הוא התרחק מהדגם הבולשביקי שאומץ ברוסיה.
המפלגה העצמאית הסוציאל-דמוקרטית הפסידה בבחירות כעבור שלושה חודשים, ואייזנר החליט להתפטר מתפקידו כראש ממשלה, בדרכו להגיש את התפטרותו ב-21 בפברואר 1919, הוא נורה למוות על ידי אנטון פון ארקו וואלי, אריסטוקרט בווארי בעל סימפתיה לרעיונות אגודת תולה, החדשות על הרצח גרמו לחוסר יציבות פוליטית ואנרכיה שלטונית בבוואריה, בנוסף החדשות על הפיכה קומוניסטית בהונגריה עודדו את הכוחות הקומוניסטים והאנרכיסטים בבוואריה לנסות לתפוס את השלטון.
ב-6 באפריל 1919 הוכרז על הקמת הרפובליקה הסובייטית הבווארית, בתחילה שלטה במדינה החדשה קואליציה של חברי המפלגה העצמאית הסוציאל-דמוקרטית ואנרכיסטים, אולם הממשלה שהוקמה לא הצליחה להפסיק את האנרכיה ולאכוף את הסדר במדינה. כתוצאה מחוסר היכולת של הממשלה החדשה היא לא שרדה והתמוטטה בתוך שישה ימים, הוקמה ממשלה חדשה על ידי הקומוניסטים בבוואריה בראשותו של אוייגן לוינה.
הממשלה החדשה התחילה לבצע רפורמות ברוח הקומוניזם כגון הפקעת בתי העשירים ונתינתם לחסרי בית, העברת ההנהלה של מפעלי תעשייה לפועלים, בתכנון היה גם ביטול הכסף וכינון רפורמה בחינוך, אבל הממשלה החדשה לא הספיקה להוציאה את התוכניות האלה לפועל.
הממשלה סירבה לכל שיתוף פעולה עם כוחות הרייכסווהר שהיו מוצבים בבוואריה, ובמקום זה ארגנה כוח לוחם משלה בשם הצבא האדום (גרמנית: Rote Armee) לפי הדגם של הצבא האדום בברית המועצות, הצבא החדש הצליח לבנות כוח של 20,000 חיילים בפיקודו של רודולף אגלהופר, רוב החיילים היו פועלים מובטלים חסרי ניסיון צבאי שהתנדבו לשירות. הם התחילו לעצור אנשים שהיו חשודים בפעילות אנטי-מהפכנית, ב-29 באפריל 1919 שמונה אנשים, אחד מהם היה נסיך גרמני, הוצאו להורג באשמת פעילות אנטי-מהפכנית.
ב-3 במאי 1919, כוח משולב של מתנדבי הפרייקור (שמנו 30,000 חיילים, בהם 6,000 חיילי בריגדת ארהארדט) וכוחות סדירים של הרייכסווהר (שמנו 9,000 חיילים) פתחו במתקפה על הממשלה הקומוניסטית והביסו אותה אחרי קרבות רחוב מרים שעלו בחייהם של 1,000 חיילים, הכוחות המנצחים לקחו בשבי עוד 800 חיילים והוציאו אותם להורג, ביניהם היה ראש הממשלה הקומוניסטי אויגן לוינה.
מורשת

למרות קיומה הקצר, לרפובליקה הסובייטית הבווארית הייתה השפעה עמוקה על הפוליטיקה בבוואריה ובגרמניה, תקופת שלטונה זכורה כתקופת מחסור וסבל, לזיכרון זה היה השפעה גדולה על בוואריה שרק מספר שנים לאחר מכן הפכה למוקד הימין הקיצוני ולמקום שהיווה את תחילת התפתחותם הפוליטית של אדולף היטלר והמפלגה הנאצית.
התעמולה הימנית תיארה את הרפובליקה שניסיון השתלטות זר של היהודים והבולשביזם הרוסי על גרמניה, דימוי זה התאים לאגדת תקיעת הסכין בגב, שהאשימה את התבוסה במלחמת העולם הראשונה בבגידה של היהודים והקומוניסטים.