stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ה'ר"ע

.
ה'ר"ע (5,270) ובקיצור ר"ע – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-15 בספטמבר 1509 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 4 בספטמבר 1510.
המולד של תשרי חל ביום שישי, 12 שעות ו-141 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג זשג. איננה מעוברת, ואורכה 355 ימים.
זו שנה שישית לשמיטה, ושנת 7 במחזור העיבור ה-278. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 6 (סימנה ולגז) במחזור השמש ה-189.
שנה זו היא שנת 1,441 לחורבן הבית, ושנת 1,821 לשטרות.
אירועים

עלילת חילול לחם הקודש ועלילת דם נגד יהודי ברנדנבורג: 111 יהודים נעצרו, ומתוכם 38 הועלו על המוקד בברלין על קידוש השם
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג זשג, ובה 355 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
י"ג באדר חל בשבת, ולכן תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי י"א באדר.
היסטוריה של עם ישראל
ה'רט"ו

ה'רט"ו (5,215) ובקיצור רט"ו – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-23 בספטמבר 1454 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 12 בספטמבר 1455.
המולד של תשרי חל ביום ראשון, 16 שעות ו-901 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג בשה. איננה מעוברת, ואורכה 355 ימים.
זו שנת שמיטה, ושנת 9 במחזור העיבור ה-275. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 7 (סימנה זידא) במחזור השמש ה-187.
שנה זו היא שנת 1,386 לחורבן הבית, ושנת 1,766 לשטרות.
אירועים

א' בכסלו - הפעם האחרונה שזמן שאלת גשמים בגולה התחיל בתאריך זה
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג בשה, ובה 355 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
היסטוריה של עם ישראל
ה'ר"ף

ה'ר"ף או ה'ר"פ (5,280) ובקיצור ר"ף או ר"פ – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-27 באוגוסט 1519 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 12 בספטמבר 1520.
המולד של תשרי חל ביום חמישי, 18 שעות ו-480 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג זחג. היא מעוברת, ואורכה 383 ימים.
זו שנה שנייה לשמיטה, ושנת 17 במחזור העיבור ה-278. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 16 (סימנה יויאז) במחזור השמש ה-189.
שנה זו היא שנת 1,451 לחורבן הבית, ושנת 1,831 לשטרות.
נולדו

מהר"ל מפראג
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג זחג, ובה 383 ימים.
שנה מעוברת ובה שני חודשי אדר - אדר א' ואדר ב'. חג הפורים נחוג בשנה כזו באדר ב'. בנוסף, בי"ד באדר א' מציינים פורים קטן, ובט"ו באדר א' מציינים שושן פורים קטן.
שנה "חסרה": שבה חשוון וכסלו בני 29 יום כל אחד
י"ג באדר ב' חל בשבת, ולכן תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי י"א באדר ב'.
היסטוריה של עם ישראל
היפודאמיה

| --- | --- |

איור משנת 1553
 אב:  אוינומאוס 
 אם:  Evarete 
 בן או בת זוג:  פלופס 
 צאצאים:  אטראוס, Nicippe, Troezen, Dimoetes, Hippalcmus, Corynthius, Antibia, Cleon, Argeus, Lysidice, Astydameia, תיאסטס, Pittheus, פליסתנס, Dias, Copreus, Alcathous, אורידיצה, Aelius 
 
היפודאמיה (ביוונית: Ιπποδάμεια) היא דמות מהמיתולוגיה היוונית, בתו של אוינומאוס מלך אולימפיה, אשת פלופס ואם התאומים אטראוס ותיאסטס.
אטימולוגיה

מקור השם היפודאמיה הוא מיוונית עתיקה. הוא מורכב משתי מילים:
"היפוס" (ἵππος)  - סוס
"דמיה" (δάμα) - אילוף, שליטה
לפיכך, ניתן לפרש את השם היפודאמיה כ"מרסנת הסוסים" או "שולטת בסוסים".
דמותה

היפודאמיה היפה זכתה למחזרים רבים, אולם אביה, שלא רצה להשיא אותה, העמיד תנאי שרק מי שינצח אותו במירוץ מרכבות יזכה בידה. המפסיד במירוץ היה צפוי למוות. ברשותו של אוינומאוס היה צמד סוסים משובחים שקיבל מאביו, האל ארס, לכן מחזרים רבים מצאו את מותם ואוינומאוס נותר בלתי מנוצח.
פלופס שרצה בהיפודאמיה וקיבל בעצמו צמד סוסים משובחים מפוסידון, מתנת תודה על כך שהיה המאהב שלו, פנה בהסתר לרכב של אוינומאוס, מירטילוס. הוא הבטיח לו את מחצית המלכות שיירש לאחר מות אוינומאוס, במידה ויזכה בידה של היפודאמיה. לפי גרסה אחרת הבטיח לו גם את הלילה הראשון עם היפודאמיה. בגרסה נוספת היפודאמיה היא זו שהתאהבה בפלופס וסידרה את שיחוד מירטילוס. מירטילוס הוציא או שחרר יתדות ברכב של אוינומאוס וכך זכה פלופס בתחרות ובהיפודאמיה. לפי גרסה אחת אוינומאוס נהרג כשנפל מהמרכבה המתפרקת ולפי גרסה אחרת זעם על הרכב שלו והרג אותו.
היפודאמיה ילדה לפלופס ארבעה בנים, התאומים אטראוס ותיאסטס, פיתאוס ואלקתואוס. לפלופס היה בן נוסף, עלם יפה בשם כריסיפוס, בנה של הנימפה אקסיוכה. היפודאמיה חששה שפלופס יוריש את הממלכה לכריסיפוס, לכן הסיתה את בניה, אטראוס ותיאסטס, להרוג את כריסיפוס. השנים הטילו את כריסיפוס אל מותו לתוך באר (קיימות גרסאות נוספות לגבי מותו, אונס ורצח שביצע בו המחנך שלו או התאבדות בגלל האונס).
פלופס בתגובה גירש את הרוצחים ואת אמם והם מצאו מקלט במיקנה. היפודאמיה תלתה עצמה על עץ.
האסטרואיד 692 Hippodamia (אנ') שהתגלה על ידי מקס וולף ואוגוסט קופף ב-1901, נקרא על שמה.
הערות שוליים

↑  (692) Hippodamia In: Dictionary of Minor Planet Names. Springer. 2003. doi:10.1007/978-3-540-29925-7_693. ISBN 978-3-540-29925-7.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16549799p (data)  ISNI: 0000 0004 3419 4392  SUDOC: 169661032  VIAF: 308302225   WorldCat (עם VIAF): 308302225
ה'ר'

ה'ר' (5,200) ובקיצור ר' – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-10 בספטמבר 1439 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 28 באוגוסט 1440.
המולד של תשרי חל ביום רביעי, 0 שעות ו-283 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג הכז. איננה מעוברת, ואורכה 354 ימים.
זו שנה שישית לשמיטה, ושנת 13 במחזור העיבור ה-274. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 20 (סימנה כיוז) במחזור השמש ה-186.
שנה זו היא שנת 1,371 לחורבן הבית, ושנת 1,751 לשטרות.
נפטרו

נפטר (לפי הדעה הרווחת) רבי יהודה ליוואי הזקן מפראג, מגדולי יהדות אשכנז בדורו.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג הכז, ובה 354 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "כסדרה": שבה חשוון בן 29 יום ואילו כסלו בן 30 יום
ג' בתשרי חל בשבת, ולכן צום גדליה נדחה ליום ראשון ד' בתשרי.
י"ז בתמוז חל בשבת, ולכן צום שבעה עשר בתמוז נדחה ליום ראשון י"ח בתמוז
ט' באב חל בשבת, ולכן צום תשעה באב נדחה ליום ראשון י' באב
היסטוריה של עם ישראל
היפוגליקמיה ראקטיבית

|  קישורים ומאגרי מידע |
| --- | --- |
 MeSH:  D007003
 
היפוגליקמיה ראקטיבית (אנגלית: Reactive Hypoglycemia) היא מונח רפואי המתאר סדרה של תסמינים היפוגליקמיים המופיעים כמה שעות לאחר ארוחה מרובת פחמימות. משוער כי ריבוי הפחמימות משרה שחרור עודף של אינסולין הממשיך גם לאחר עיכול הפחמימות וגורם לתסמינים ההיפוגליקמיים.
ישנם גם אנשים בריאים (ללא תסמינים) המראים סימני היפוגליקמיה בדם במבחן חשיפה לגלוקוז (tolerance test). לכן, מקובל להגדיר את התסמינים כהיפוגליקמיה ראקטיבית רק כשהם מופיעים לאחר האוכל ונעלמים בעקבות העלאת רמת הגלוקוז (קריטריון וויפל). אם התסמינים מופיעים ללא קורולציה עם רמת גלוקוז נמוכה הם מכונים "אידיופטים" (ללא גורם ידוע).
תסמינים

התסמינים וחומרתם משתנים על פי הרגישות של אותו אדם לשינויים ברמות הגלוקוז בדם. התסמינים הנפוצים ביותר הם:
עייפות
סחרחורת
קלות ראש
זיעה מרובה
כאבי ראש
פעמת
דיכאון
לחץ
עצבנות
רעד
סומק
תאווה למתוק
תיאבון מוגבר
דלקת אף (ריניטיס)
תגובה כמו אפילפטית לאורות מהבהבים חזקים.
בחילה והקאות
גורמים

להיפוגליקמיה ראקטיבית ייתכנו גורמים שונים:
היפוגליקמיה אלימנטרית (כתוצאה מ-dumping syndrome. קורה אצל 15% מהעוברים ניתוח באזור הבטן).
קדם-סוכרת.
היפוגליקמיה הורמונלית (חוסר בהורמונים מסוימים, כגון בעקבות פעילות מופחתת של בלוטת התריס)
יש הטוענים כי חיידק Helicobacter pylori הגורם לדלקת באזור הבטן יכול להוביל גם להיפוגליקמיה ראקטיבית.
חוסר מולד באנזימים מסוימים (כגון רגישות לפרוקטוז, גלקטוזומיה ורגישות ללאוצין).
היפוגליקמיה ראקטיבית אדיפוטית (ללא גורם ידוע).
היפוגליקמיה מאוחרת (סוכרת חבויה; מאופיינת בעיכוב שחרור מוקדם של אינסולין מתאי B בלבלב הגורם להגזמה ראשונית של היפרגליקמיה במבחן חשיפה לגלוקוז).
חרדה ודחק הם תסמינים של היפוגליקמיה ולא הגורמים לה.
ערך זה הוא קצרמרבנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
היזאע אל-מג'אלי

היזאע ברכאת אל-מג'אלי (ערבית: هزاع بركات المجالي; 1917 - 29 באוגוסט 1960) היה פוליטיקאי ירדני, שימש פעמיים כראש ממשלת ירדן בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20. כהונתו הראשונה, ב-1955, ארכה כשבוע בלבד. כהונתו השנייה החלה במאי 1959, אך נקטעה לאחר כשנה עקב ההתנקשות בחייו באוגוסט 1960.
ביוגרפיה

היזאע אל-מג'אלי נולד במחוז כרכ שבירדן בשנת 1917, בן לשבט אל-מג'אלי שהיה מהשבטים הדומיננטיים באזור. עם ראשית אמירותו של עבדאללה בשנת 1928, השבט הכיר בסמכותו והתברג בעמדות מפתח בשלטון הירדני. אל-מג'אלי למד משפטים בדמשק, ולאחר עצמאות ממלכת ירדן החל את דרכו הפוליטית במדינה. בשנת 1953 הוא היה שר המשפטים בממלכה. בנובמבר 1953 הוא הועבר לתפקיד שר הפנים ובאוקטובר 1954 הוא שב למשרד המשפטים. במאי 1955 הוא התפטר מהממשלה, ובעיתונות נטען שההתפטרות נבעה מסכסוך עם ואליד צלאח, שר החוץ. נימוק אחר שניתן להתפטרות היה רצונו של מג'אלי להתמסר להקמת מפלגה פוליטית. בסוף מאי 1955, היה אל-מג'אלי השר היחיד מהממשלה הקודמת שהתמנה לשר בממשלתו החדשה של סעיד אל-מופתי, בה כיהן כשר הפנים.
בעקבות המשבר הפוליטי בסוגיית הצטרפותה של ירדן לברית בגדאד הפרו-בריטית בדצמבר 1955, התפטר ראש הממשלה סעיד אל-מפתי וב-15 בדצמבר 1955 מינה המלך חוסיין את אל-מג'אלי, שתמך בהצטרפות לברית, לתפקיד ראש ממשלה. אל-מג'אלי נתפס כפוליטיקאי חזק הנאמן באופן מוחלט לבית המלוכה ההאשמי. למרות הקשיים, הצליח אל-מג'אלי לצרף לממשתו שרים פלשתינאים. השמועות על הצטרפות לברית הציתו מהומות קשות בממלכה בגדה המערבית, בעמאן ובערים נוספות. אל-מג'אלי קרא לעצירת המהומות בידי הלגיון הירדני, ובמהלך דיכוי הפגנות נהרגו לפחות 15 בני אדם. חלק משריו של אל-מג'אלי התפטרו, והוא עצמו התפטר לאחר חמישה ימים בתפקיד, ב-19 בדצמבר 1955. אל-מגאלי האשים גורמים קומוניסטיים וכאלו הקשורים בערב הסעודית בטרפוד ההסכם שהיה מביא יתרונות גדולים לירדן. באמצע 1956 התפטר מהפרלמנט ודרש את פיזורו.
לאחר ההפיכה בעיראק והתפרקות הברית בין עיראק וירדן, בשנת 1958, מונה אל-מג'אלי לשר החצר במקומו של פאוזי אל-מולקי.
אל-מג'אלי נתמנה בשנית לתפקיד ראש הממשלה לאחר התפטרותו של סמיר א-רפאעי במאי 1959. כהונתו השנייה מסמלת את המעבר הדורי בצמרת הפוליטית בירדן. עד לשלב זה המערכת הפוליטית הירדנית הייתה תחת דומיננטיות של הדור הפלסטיני הישן. אל-מג'אלי, ביחד עם אישים כמו בהג'ת א-תלהוני ווספי א-תל, נתפס כחלוץ של הדור הצעיר של המשפחות העבר-ירדניות הגדולות. פעילות ממשלת אל-מג'אלי הייתה בעיקר בעניין בעיות אופוזיציה מחוץ, וכן התמודדות עם בעיית הישות הפלסיטינית שהציבה מצרים בכינוס הליגה הערבית במרץ 1959.
במרץ 1960 נכשל ניסיון של גורמים המקורבים למפלגת הבעת הירדנית להתנקש בחיים של אל-מג'אלי.
ב-29 באוגוסט 1960 נהרג אל-מג'אלי מפצצה שהוטמנה בשולחן שבמשרד ראש הממשלה. הפיצוץ הרג עוד עשרה אנשים ופצע עשרות נוספים, ביניהם בכירים נוספים בממשל. את הפצצה הניחו סוכנים של האופוזיציה הירדנית שהגיעו מסוריה. באותה תקופה סוריה, שהייתה מאוחדת עם מצרים תחת קע"ם, הייתה המעוז של הפעילות החתרנית כנגד הממסד הירדני. באפריל 1957 נעשה ניסיון הפיכה נגד המלך חוסיין ("קשר זרקא") בידי ראש הלגיון הערבי עלי אבו נואר ושר החוץ עבדאללה רימאוי. לאחר כישלון הקשר, שניהם ברחו לדמשק והובילו משם את האופוזיציה נגד המלך. רצח אל-מג'אלי הוא מההישגים הבולטים שלהם.
חיים אישיים

להיזאע אל-מג'אלי נולדו חמישה ילדים, רובם השתלבו בממשל הירדני בעמדות דיפלומטיות ומנהלתיות בעלות חשיבות. בנו אימן הזאע אל-מג'אלי היה ראש הטקס המלכותי, סגן ראש ממשלת ירדן ומשמש כיום כחבר בפרלמנט של ירדן. בן נוסף, חוסיין אל-מג'אלי, שימש בעבר כראש המשמר המלכותי של המלך חוסיין וכיום כשר בממשלתו של עבדאללה אנסור. גיסו היה ראש הלגיון הירדני חאבס אל-מג'אלי.
לקריאה נוספת

יוסף נבו, ירדן: החיפוש אחר זהות, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ה, עמודים 60–123.
הערות שוליים

1 2  http://books.google.co.il/books?id=0LooyExir7EC&pg=PA328&redir_esc=y#v=onepage&q&f=false
↑  שינויים בממשלת ירדן, דבר, 5 בנובמבר 1953
שר הפנים הירדני מסייר בקו הגבול, הַבֹּקֶר, 22 במרץ 1954
↑  ממשלה חדשה בירדן, דבר, 25 באוקטובר 1954
↑  שר המשפטים הירדני התפטר בגלל חיכוכיו עם שר החוץ, זמנים, 16 במאי 1955
↑  אל ג'יהאד מודיע, הַבֹּקֶר, 17 במאי 1955
↑  אל־מופתי הרכיב ממשלתו, על המשמר, 31 במאי 1955
↑  שמואל שגב, האיש החזק ברבת עמון, מעריב, 15 בדצמבר 1955
↑  מג'אלי הרכיב ממשלה בירדן, דבר, 16 בדצמבר 1955
↑  אבי שליים, המלך חוסיין: ביוגרפיה פוליטית, עמ' 88
↑  ק. אמנון, מלך ירדן פיזר את ביה"נ; ממשלת מג'אלי התפטרה, על המשמר, 20 בדצמבר 1955
↑  נבו, עמ' 71
↑  ירוחם כהן, חמשת ימי־שלטונו של אל־מג'אלי, למרחב, 23 בדצמבר 1955
↑  תובע פיזור הפרלמנט הירדני, למרחב, 8 ביוני 1956
↑  ירדן: תם האיחוד ההאשמי, דבר, 3 באוגוסט 1958
↑  מג'אלי הרכיב ממשלה בירדן: ריפאעי התפטר "מטעמי בריאות", על המשמר, 6 במאי 1959
↑  נבו, עמ' 105
↑  נבו, עמ' 106, 112
↑  עצרים ברבת־עמון לאחר הנסיון להתנקש בראש הממשלה, מעריב, 28 במרץ 1960
↑  דיווח מוקדם ודרמטי: 10 שרים ירדנים נרצחו בישיבת הממשלה, מעריב, 29 באוגוסט 1960
נרצח ראש ממשלת ירדן, דבר, 30 באוגוסט 1960
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007428315405171  ISNI: 0000 0000 7147 8475  LCCN: n88259656  VIAF: 50792933   WorldCat (עם VIAF): 50792933
היחטפות

היחטפות בבלשנות עברית היא תהליך שבו תנועה מפנה את מקומה לשווא נע או לחטף.
דוגמאות

גוף שלישי עבר מופיע הפועל לָקַח, ואילו צורת הרבים היא לְקַחְתֶּם
הקמץ תחת הלמ"ד פינה מקומו לשווא נע. זוהי היחטפות.
גוף שלישי עבר מופיע הפועל עָשָׂה, ואילו צורת הרבים היא עֲשִׂיתִם
הקמץ תחת העי"ן פינה מקומו לחטף פתח. זוהי היחטפות.
הסבר התופעה

הסבר התופעה נעוץ בכלל: תזוזת ההטעמה גוררת היחטפות.
לדוגמה, במילה לָקַח הטעם על ההברה קַח, ואילו בלְקַחְתֶּם הטעם על ההברה תֶּם, יוצא כי במעבר לצורת הרבים זזה ההטעמה.
מכיוון שדובר השפה יודע שעליו "לשמור אוויר" להברה המוטעמת, הוא מעדיף לקצר את זמן ההגיה של ההברות הראשונות והלא-מוטעמות, כלומר להחטיף אותן.
חטף מול שווא נע

במקרה שבו ההיחטפות חלה על אות גרונית, מוחלף השווא הנע בחטף, וזאת בגלל הקושי הקיים בקרב דוברי השפה להגות אות גרונית בשווא נע.
דוגמאות:
גוף שלישי עבר אָכַל ואילו צורת הרבים אֲכַלְתֶּם.

גוף שלישי עבר הָלַךְ  ואילו צורת הרבים הֲלַכְתֶּם


גוף שלישי עבר חָרַשׁ ואילו צורת הרבים חֲרַשְׁתֶּם
ראו גם

שווא נע
ניקוד טברני
הערות שוליים

↑  בראשית, כ, כ"ב
↑  שופטים,י"ח,כ"ד
↑  בראשית, א, ל"א
↑  בראשית,ו,ז
↑  שמואל א', ל, י"ב
↑  הושע, י, י"ג
↑  בראשית, ל"ב, ב
↑  יחזקאל, ה, ז
↑  ישעיהו, מ"ד, י"ג
↑  הושע, י, י"ב
הטייפ האחרון של קראפ

בור אנגלובסקי בתפקיד קראפ
הטייפ האחרון של קראפ (באנגלית: Krapp's Last Tape) הוא מחזה בן מערכה אחת, באנגלית, פרי עטו של סמואל בקט. הוא מחזה לשחקן אחד, ונכתב עבור השחקן הצפון אירי פטריק מגי ונקרא בתחילה "המונולוג של מגי" (Magee monologue). בקט שאב השראה למחזה מכך שהאזין למגי קורא קטעים מ"מולוי" ומ From an Abandoned Work, בתחנת הרדיו BBC Third Programme בדצמבר 1957.
הצגת הבכורה של המחזה הייתה כהקדמה לסופמשחק (מ-28 באוקטובר עד 29 בנובמבר 1958) בתיאטרון רויאל קורט, לונדון, בבימויו של דונלד מק'וויני ובכיכובו של פטריק מגי. המחזה הציג 38 פעמים.
היסטוריה > ההוצאה לאור הראשונה

במכתב לסוחר הספרים ג'ייק שוורץ ב-15 במרץ 1958, בקט כתב שיש לו "ארבעה עמודים בדפוס, עם הערות מפורטות ותיקונים גסים, של מחזה מונולוגי קצר שכתבתי באנגלית עבור פט מגי. הוא נכתב במכונה מאוסף רשימות ישנות, כך שאין ברשותי  כתב יד לתת לך."
לדברי אקרליי וגונטארסקי, "הוא פורסם לראשונה בכתב העת הספרותי האמריקאי Evergreen Review‏ 2.5 (קיץ 1958), אחר-כך בספר Krapp’s Last Tape and Embers (Faber, 1959), ובספר Krapp’s Last Tape and Other Dramatic Pieces (Grove, 1960)."
בקט בעצמו תרגם את המחזה לצרפתית בשם La Dernière Bande והוציא אותו לאור בLes Lettres Nouvelles ב-4 במרץ 1959.
אין לראות בטקסטים המודפסים נוסחים סופיים. "באמצע שנות החמישים בקט כבר דיבר ועבד כבמאי. במכתב לעוזרת העורך של Rosset, ג'ודית סמית, ב-11 במאי 1959, התייחס בקט לבימוי "הטייפ האחרון של קראפ" כ"יצירתו", וערך שינויים משמעותיים רבים בטקסט במהלך השנים כשהוא היה מעורב בבימוי המחזה.
היסטוריה > אחרים

הצגת הבכורה של המחזה בגרמניה התקיימה ב-28 בספטמבר 1959, בבימויו של ולטר הן בתיאטרון שילרתיאטר בברלין, בו כעבור עשר שנים, ב-5 באוקטובר 1969, סמואל בקט ביים את המחזה בעצמו, כשבתפקיד קראפ הופיע מרטין הלד.
הצגת הבכורה בארצות הברית הייתה ב-14 בינואר 1960, בבימויו של אלן שניידר ובכיכובו של דונלד דייוויס.
תקציר העלילה

קראפ הוא סופר כושל וגלמוד שביום הולדתו ה-69 מאזין לקלטות של עצמו מן העבר, תוך שהוא מתכונן להקליט את עצמו מחדש. הוא מאזין לקלטת של עצמו כשהיה בן 39, אז עמד לקבל החלטה גורלית בחייו – להקדיש את עצמו באופן טוטלי לאמנות ולזנוח את האהבה.
תרגומים לעברית

"סרטו האחרון של קרפ" בתוך: אמיר, אהרון (עורך), מקראה בספרות מודרנית, זמורה-ביתן-מודן, תל אביב, 1979 (תרגם: אהרן אמיר)
"הטייפ האחרון של קראפ", הוצאת מוסד ביאליק, ירושלים, 1983 (תרגום: הילית ישורון).
המחזה בתיאטרון המקצועי הישראלי

1. סרטו האחרון של קרפ, תיאטרון הקאמרי, הצגת בכורה: 13 באוגוסט 1961
יוצרים: תרגום – אהרן אמיר, בימוי - זלמן לביוש.
שחקן - זלמן לביוש.
סרטו האחרון של קראפ, תיאטרון החאן, הצגת בכורה: 1964
יוצרים - הוצג באנגלית, במאי - פיליפ דיסקין.
שחקן - ז'אק כהן.
2. הווידאו האחרון של קרפ, תיאטרון חיפה בשיתוף עם פסטיבל ישראל, הצגת בכורה: ירושלים, מאי 1989
יוצרים: תרגום ובימוי - יורם פורת, מוזיקה - יוסי ימפל, תפאורה – אורי ליפשיץ, תנועה- מנחם עיני, תאורה - יחיאל אורגל, תלבושות - גילה להט.
שחקנים - אמנון מסקין, גודרון וייכנהאן.
3. הטייפ האחרון של קראפ, אנסמבל עיתים, הצגת בכורה: 26 במרץ 2012
יוצרים: תרגום – דורי פרנס, בימוי - רנה ירושלמי, מוזיקה – אבי בללי, תפאורה ותלבושות - יהודית אהרון, תאורה - אבי יונה בואנו (במבי).
שחקן - דורון תבורי.
הערות שוליים

↑  ג'יימס נולסון, הטייפ האחרון של קראפ: התפתחות המחזה, 1958-75, בתוך Journal of Beckett Studies
↑  מכתב לג'ייק שוורץ, מוכר ספרים בלונדון, כפי שמצוטט בספרosemary Pountney, Theatre of Shadows: Samuel Beckett’s Drama: 1956-1976 (Gerrards Cross: Colin Smythe, 1988), עמ' 136, המכתב המצוטט נמצא באוסף בקט, במרכז לחקר מדעי הרוח, באוניברסיטת טקסס באוסטין, ביחד עם כתב היד שהוא מתייחס אליו.
↑  C. J. Ackerley, and S. E. Gontarski, eds., The Faber Companion to Samuel Beckett (London: Faber and Faber, 2006) 302.
↑  tanley E. Gontarski, "Beckett in Performance" 200, in Lois Oppenheim, ed., Palgrave Advances in Samuel Beckett Studies (London: Palgrave, 2004).
↑  מיכאל הנדלזלץ, "הטייפ האחרון של קראפ": זיוף בפרט החשוב ביותר, באתר הארץ, 1 במאי 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007360029405171  BnF: cb12368170k (data)  GND: 4425910-4  MusicBrainz work: 486d2bac-681c-4478-a4de-8cee792451de  SUDOC: 032702264  VIAF: 198552874   WorldCat (עם VIAF): 198552874
הליגה הבויוטית

הליגה הבויוטית הייתה ברית פולייס בחבל בויוטיה, ביוון התיכונה, בתקופה הארכאית והקלאסית ביוון העתיקה. בניגוד לערי מדינה גדולות אחרות דוגמת אתונה וספרטה לא התאחדה ביוטיה לכדי פוליס גדולה אחת, אלא נותרה קונפדרציה רופפת של מספר ערים שהתחרו ביניהן על השליטה בליגה. רוב הזמן תבאי הייתה הפוליס הדומיננטית בליגה.
הליגה הגיעה לשיא פריחתה באמצע המאה ה־4 לפנה"ס תחת הנהגתו של אפמינונדס, אך כשלה בהשגת הגמוניה ביוון. הליגה נחלשה במהלך מלחמת הקודש השלישית ופורקה על ידי אלכסנדר הגדול בעקבות הריסת תבאי בשנת 335 לפנה"ס. ערי הליגה המשיכו לשמור על קשרים ביניהם עד אשר שולבה בויוטיה במאה ה־3 לפנה"ס בליגה האיטולית.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007451763605171  ISNI: 0000 0001 0684 7729  LCCN: n82165972  VIAF: 128948682   WorldCat (עם VIAF): 128948682 
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
היזק שאינו ניכר

| --- | --- |
 תלמוד בבלי:  מסכת גיטין, דף נ"ג, עמוד א'
 משנה תורה:  הלכות חובל ומזיק, פרק ז', הלכה א'
 שולחן ערוך:  חושן משפט, סימן שפ"ה, סעיף א'
 
היזק שאינו ניכר הוא סוגת נזקים בהלכה, בה לא ניכרים סימני ההיזק בגוף החפץ הניזוק, והנזק ניכר בפן ההלכתי.
לפי שיטת רש"י היזק שאינו ניכר הוא רק אם הנזק אינו גורם לכל שינוי פיזי בחפץ, לדוגמה אדם שטימא את התרומה של חברו, ובכך מנע מחברו לאכול אותה, או חמץ שעבר עליו הפסח, שבכך נאסר באכילה ואף בהנאה. מדין התורה לא חלה חובת תשלום עבור נזק מסוג זה בדיני אדם, דהיינו בבית דין, אך על מנת לצאת ידי חובת דיני שמים, על האדם לשלם בעבור הנזק שגרם גם אם מדובר בהיזק שאינו ניכר. בנוגע לחובת תשלום מדרבנן - קיימת מחלוקת אמוראים.
לפי שיטת התוספות במסכת בבא בתרא מחלק בין אדם שגרם לאיסור כלאים בפירות חבירו, שהיזק זה נחשב להיזק ניכר, מכיוון שניתן להבחין בכך שהתבואה מעורבבת עם הגפנים, (למרות שהנזק - איסור הכלאים הוא רוחני), לבין שרץ המונח על טהרות, שמכיוון שלא ידוע אם הוכשר לקבל טומאה על ידי מים שנפלו עליו, לא ניתן לדעת אם הפירות נטמאו.
דוגמאות מקובלות

בשלושת הדוגמאות הבאות שום שינוי פיזי לא מתחולל בחפץ או האוכל הניזוקים, והנזק מסתכם אך ורק במניעה רוחנית ליהנות ממנו:
אדם שעירב יין נסך בתוך יין כשר. היין אסור בהנאה, ובעליו אינו יכול לשתותו ואף לא למוכרו ולקבל את דמיו.
אדם שטימא את תרומתו של חברו. במצב כזה כהן אינו יכול לאכול את התרומה שכן היא טמאה.
אדם שגזל חמץ של חברו לפני חג הפסח, ומחזירו לו לאחר הפסח באמרו "הרי שלך לפניך", אך על פי ההלכה חמץ שעבר עליו הפסח אסור באכילה ובהנאה.
דוגמאות מקובלות > דוגמאות אקטואליות

גנבת המחאה והחזרתה לאחר שפג תוקפה[דרוש מקור].
ישנה סברה המשייכת לקטגוריית היזק שאינו ניכר גם שתילת וירוס מחשב.
יש הרוצים לכלול בגדר היזק שאינו ניכר גם שימוש באינטרנט באמצעות תקשורת אלחוטית של אדם אחר במקרה זה, היות שכל מנוי אינטרנט מקבל רוחב פס מסוים, שימוש ללא רשות מקטין את מהירות הגלישה של המנוי.
מחלוקת האמוראים

למרות שמדאורייתא לא חל חיוב תשלום על מזיק שהזיק נזק שאינו ניכר, חלקו אמוראים האם חל חיוב תשלום מדרבנן, וכהגדרת התלמוד - האם היזק שאינו ניכר שמיה היזק (=האם הוא נחשב לנזק), או לאו שמיה היזק (=אינו נחשב נזק).
לדעת רבי יוחנן - היזק שאינו ניכר, אינו נחשב נזק וגם מדברי חכמים לא חל חיוב תשלום בגינו.
בראשונים מופיעים 3 הגדרות לשיטתו של רבי יוחנן:
ראשית - משום שנזק שלא ניתן לראותו אינו נחשב נזק. לשיטה זאת מי שהרטיב פירות, והכשיר אותם לקבל טומאה, וכעת שהם רטובים הנזק נראה לעין, אין זה היזק שאינו ניכר.
שנית - משום שרק נזק בגוף החפץ עצמו, נחשב נזק. לשיטה זאת מי שטימא פירות גם אם רטובים כרגע, היות שהפירות שלמים ולא נפגעו בגופם, זה נחשב היזק שאינו ניכר.
נימוק שלישי - משום שאין לערב בין נזיקין לאיסורין, ולכן נזק הנובע מאיסורין, ואינו ניכר, אינו נחשב נזק.
לדעת האמורא חזקיה - היזק שאינו ניכר נחשב נזק, ומדברי חכמים יש לשלם בגינו. ההסבר לשיטתו של חזקיה, הוא שנזק הוא נזק. אין זה משנה אם ניתן לראותו אם לאו; אין זה משנה אם הנזק הוא בגוף החפץ או בשוויו; ואין זה משנה אם הנזק נובע מאיסורין - תמיד חייב לשלם.
הלכה למעשה

הלכה למעשה נפסק כדעתו של רבי יוחנן הסבור כי היזק שאינו ניכר - לאו שמיה היזק, והמזיק פטור מלשלם. אך כדי שלא ילך אדם במזיד ויזיק את ממונו של חברו, תיקנו חכמים קנס מיוחד למי שגורם להיזק שאינו ניכר במזיד, וחייבו אותו לשלם את מה שהפחית משוויו של הנכס על ידי פעולת ההיזק.
לשיטת רבי יוחנן קנסו חכמים רק את המזיד ולא את השוגג, כי מטרת הקנס היא למנוע מאנשים להזיק בכוונה. ואילו לשיטת חזקיה שסבור שהיזק שאינו ניכר - שמיה היזק, הסיבה בגינה קנסו חכמים רק את המזיד ולא את השוגג, היא כדי שהשוגג לא ימנע מללכת ולדווח לניזוק על הנזק (ובכך יכשיל את הניזוק).
ב"חידושי רבנו מאיר שמחה על הש"ס" (וכן בקובץ שעורים) כתב שהיזק ניכר ניתן לפרשו בשני אופנים:
שיהא ניכר לכל אחד שהחפץ נפסד
שההיזק יהא דבר מוחשי ולא רוחני כמו איסור או פסול
הערות שוליים

↑  רש"י, מסכת בבא קמא, דף ס"ו, עמוד ב', ד"ה הרי שלך לפניך
↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף ב', עמוד ב'.
↑  ייתכן שדין היזק שאינו ניכר יחול כלפי רק המחשבים הניזוקים הראשונים, ואילו המחשבים הניזוקים הבאים יחייבו את שותל הווירוס בתשלום משום חציו או אשו.
↑  הרב ניר אביב, שימוש באינטרנט אלחוטי של השכנים - כולל דיינות פסגות, אתר ישיבת בית אל
↑  תוספות על מסכת בבא בתרא - בשם ר"י הזקן, דף ב' ב', בפסקה המתחילה במילים: "וחייב".
↑  רש"י על מסכת גיטין, דף נ"ג א', בפיסקה המתחילה במילים: "היזק שאינו ניכר".
↑  רבי מנחם המאירי בספרו "בית הבחירה" על מסכת גיטין, דף מ' ב'.
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר נזקים, הלכות חובל ומזיק, פרק ז', הלכה א'; שולחן ערוך, חושן משפט, סימן שפ"ה, סעיף א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת גיטין, דף נ"ג, עמוד א'
↑  על בבא קמא, דף צז'
↑  אות קכח
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
האשמת הקורבן

הפגנה נגד האשמת קורבנות באדמונטון, קנדה.
האשמת הקורבן היא ביטוי המתאר מקרה שבו קורבן של פשע או כל פעולה פסולה אחרת נתפס כבעל אשמה חלקית או מלאה ביחס לפעולה שנעשתה בו או לנזק שנגרם ממנה. הכתיבה התאורטית על נושא זה מציעה למתן את התפיסה הזו, שלפיה הקורבנות אשמים בעוול הנגרם להם.
הכתיבה על האשמת הקורבן מתייחסת בייחוד למקרים של תקיפה או הטרדה מינית, התעללות, אונס, התמכרות, פוסט-טראומה צבאית, רשלנות רפואית, נזקי גוף וכן במקרים שבהם הקורבנות הכירו את תוקפיהם, או התקשו להתנגד לפגיעה בשל הימצאותם תחת השפעת חומרים פסיכו-אקטיביים.
קמפבל וראג'ה טוענים כי האשמת הקורבן היא דפוס חברתי של "תקיפה מתמשכת" - אשר מגביר את הטראומה שחווים קורבנות לאחר הפגיעה. דפוסי תגובות כאלה כוללים, לצד האשמת הקורבן, גם הבעת אי אמון בסיפורו, מזעור של חומרת הפגיעה, מתן טיפול בלתי הולם בידי צוותים רפואיים או אחרים ועוד.