פדרו השני, קיסר ברזיל
ביוגרפיה > הקיסר הליברלי

פדרו השני שלט בברזיל במשך 49 שנים תחת הסיסמה "União e Indústria" - "אחדות ותעשייה". בתקופתו ראתה ברזיל את ראשית התיעוש שלה, את הדרכים הסלולות הראשונות, את הרכבות הראשונות, את כבל הטלגרף התת-ימי, ואף את הטלפון. בשנת 1854 הוקמה מסילת הברזל הראשונה בברזיל. לנוכח המהפכה התעשייתית החל פיתוח כלכלי קיצוני בברזיל ומשנות ה-50 של המאה ה-19 הלאה, התמ"ג הלאומי צמח בממוצע של שבעה אחוזים מדי שנה. עד סוף שלטונו של פדרו, האימפריה הברזילאית הייתה המדינה החמישית בעולם לפתח מערכות ביוב מתקדמות בערים הגדולות שהפרידו מים לשתייה ממים מלוכלכים ומי ביוב. ברזיל הייתה המדינה השנייה באמריקה, אחרי ארצות הברית, לפתח קו טלגרף טרנס-יבשתי שחיבר את המדינה ישירות עם קווי טלגרף באירופה. הצורך בפיתוח תעשייתי בברזיל היה דחוף באותה העת לנוכח ההיחלשות של ברזיל במסחר החקלאי הבינלאומי. מעמדה של ברזיל כמייצרת כותנה נפל מאחורי ארצות הברית ומעמדה כגדולה במייצרות הסוכר בעולם ירד מאחורי קובה (שהייתה באותה העת מושבה של האימפריה הספרדית), איי הודו המזרחיים ההולנדיים, בהם היה האי ג'אווה שממנו הגיע מרב הייצור ומצרים, שהייתה נתונה לשלטון הריבוני בפועל של שושלת מוחמד עלי.
הקפה, שנודע בכינוי "הזהב השחור" (עקב העובדה שגידלו אותו בעיקר עבדים מאפריקה), היה מוצר הייצוא העיקרי של ברזיל במאה ה-19, ואזור ייצורו העיקרי היה עמק נהר פריבה דו סול, שהקיף את המחוזות סאו פאולו וריו דה ז'ניירו. לא ניתן היה לצמצם את כל כלכלת האימפריה הברזילאית למטעי קפה למרות המוניטין האדיר שייצוא הקפה קיבל כעמוד השדרה של הכלכלה הברזילאית. באזורים אחרים בברזיל, היו מוצרים עיקריים אחרים שיוצאו כמו גידול בעלי חיים, משאבים שהופקו מיער הגשם של האמזונאס ואחרים. מינאס ז'ראיס, גדול מחוזות העבדים שלא יוצר בו קפה כמעט ובכלל, הפך לרב חשיבות גם כן עם פיתוח תעשיית החלב. היות שסאו פאולו היוותה את מחוז הקפה ומינאס ז'ראיס את מחוז החלב, שני המחוזות הפכו לבעלות חשיבות אדירה על הפוליטיקה הברזילאית, בעיקר בתקופת הרפובליקה הישנה (1889–1930). היציבות הפוליטית והצמיחה הכלכלית של אמצע המאה ה-19 הפכו את ברזיל לאזור שחווה סדרת השקעות כלכליות מחוץ, בעיקר השקעות בריטיות, במגזרים כמו תשתיות (מסילות ברזל ונמלים), בנקים, חברות ביטוח ותעשייה. ברבע האחרון של המאה ה-19 צמחו ענפי טקסטיל מודרניים, בעיקר בדרום, לצד הרחבת היקף ייצור הקפה בסאו פאולו, במינאס ז'ראיס וריו דה ז'ניירו.
קשריו הטובים באירופה הביאו לברזיל משקיעים, וכן מהגרים רבים מארצות אירופה השונות, ובמיוחד מגרמניה ואיטליה. פדרו השני אהב את החידושים הטכנולוגיים, ושאף להביאם לארצו. בשנת 1876 נסע לתערוכה הגדולה שהתקיימה בפילדלפיה לרגל מלאת מאה שנים לעצמאותה של ארצות הברית. שם פגש באלכסנדר גרהם בל, והיה לברזילאי הראשון אשר דיבר במכשיר הטלפון. בתחילה אמר אל תוך האפרכסת את מילותיו של שייקספיר מהמחזה המלט - "להיות או לא להיות", ואז קרא בקול - "הדבר הזה מדבר!".
בתקופתו הייתה ברזיל מעורבת במספר מלחמות. תחילה הייתה ברזיל ביריבות עם הקונפדרציה הארגנטינאית על ההשפעה הכלכלית והפוליטית באזור הריו דה לה פלטה, מאבק שהחל עוד בתקופת פדרו הראשון עם פריצתה של מלחמת ארגנטינה–ברזיל. האימפריה הברזילאית נכנסה לברית עם אורוגוואי ונתמכה בידי פרגוואי ובוליביה לפני שיצאה למלחמת הפלטה נגד ארגנטינה. ההנהגה הארגנטינאית תמכה במרידות בדלנים ברחבי ברזיל ואיימה על יציבותה החברתית והפוליטית של האימפריה הברזילאית. הקונפדרציה הארגנטינאית תחת רודנות חואן מנואל דה רוסאס לא הייתה יציבה מבחינה שלטונית וברזיל תמכה כספית וצבאית במושלים מחוזיים שפעלו להשיג אוטונומיה נרחבת כמה שיותר מהממשלה הפדרלית של דה רוסאס בבואנוס איירס. המטכ"ל הברזילאי החליט לכוון את כוחותיו אל עבר בואנוס איירס. עם התקדמות צבאית על העיר והפצצה ימית שלה דרך נהר אורוגוואי, הבירה הארגנטינאית הייתה בסכנה וההנהגה של דה רוסאס נכנעה לברזיל ואורוגוואי. בסופה של המלחמה הפכה ברזיל להגמוניה אזורית אשר התבטאה בהשפעתה הפוליטית והכלכלית על שכנותיה לאורך נהר הריו דה לה פלטה.
אל מלחמת הברית המשולשת נכנסה ברזיל לאור החשש ממדיניותו ההרפתקנית והמסוכנת של הרודן מפרגוואי פרנסיסקו סולנו לופז. לופז פתח במלחמה כנגד ברית שכללה את ברזיל, אורוגוואי וארגנטינה, ואף פלש לשטחיה של ברזיל. במקור חשש לופז מכיבוש אורוגוואי ופרגוואי בידי ברזיל וארגנטינה, אשר חיזקו את ההגמוניה האזורית שלהן. הפלישה הברזילאית לאורוגוואי שהייתה התערבות במלחמת האזרחים של האחרונה, הובילה את לופז להתערב במלחמה כדי כביכול למנוע את סיפוחה של אורוגוואי. במהלך המלחמה ייצג פדרו השני את הדוגמה לפטריוטיות ברזילאית כאשר הקים את יחידות "מתנדבי ארץ המולדת" שהיו מתנדבים שהתגייסו לצבא הברזילאי במטרה להגן על ארצם. כוחות צבא פרגוואי פלשו למאטו גרוסו דו סול וריו גראנדה דו סול. הממשל המחוזי באזורים אלו התפרק וההנהגה הצבאית לא הייתה בעלת היכולת לצאת למתקפת נגד בנקודה הזאת, מצב זה הוביל את פדרו השני לנוע אל עבר החזית בעצמו. הפרלמנט הברזילאי התנגד נחרצות לרעיון שהקיסר ישתתף בשדה הקרב אך פדרו איים להתפטר ללא הסכמת הפרלמנט אשר התקפל לאחר מכן. הקיסר פדרו השני נע על סוסו לעבר ריו גראנדה דו סול במטרה להסדיר יציבות שלטונית ולהתמודד אל מול הפלישה של צבא פרגוואי. בהגיעו לחזית בספטמבר 1865, פדרו השני לקח את הפיקוד על הפלת המצור שהוטל על העיר אורוגוואיה, על גדות נהר אורוגוואי.
עקב סדרת תקריות ימיות באוקיינוס האטלנטי במהלכן תפסו אוניות בריטיות ספינות ברזילאיות אשר העבירו עבדים ושחררו אותם, החל משבר דיפלומטי ביחסי ברזיל–הממלכה המאוחדת. לקראת שובו של פדרו לריו דה ז'ניירו, הוא קיבל התנצלות רשמית משגריר האימפריה הבריטית בברזיל מטעם ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת. המלחמה, שנמשכה בין 1865 ל-1870 הסתיימה בניצחון הברית המשולשת ובהשמדת צבאו של לופז. במטרה לשמור על ברזיל לאורך המלחמה, פדרו תמך בכל המפלגות אשר תמכו בהמשך המלחמה בפרגוואי, פעולה שמאוחר יותר פגעה במוניטין שלו בתור מגשר בין המפלגות. במקביל למלחמה, ברזיל, לצד קונפדרציית המדינות של אמריקה, תמכה בקיסרות הצרפתית השנייה בניסיונה הכושל של האחרונה לכבוש את מקסיקו ולהסדיר את מקסימיליאן הראשון, אחיו הצעיר של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, בתור קיסר מקסיקו בראשות ממשלת בובות תחת חסות צרפתית (ראו המלחמה הפרנקו-מקסיקנית). בסוף המלחמה שקלו מנהיגי ארגנטינה וברזיל לחלק את פרגוואי ביניהם. לצדה של פרגוואי התערב נשיא ארצות הברית, רתרפורד הייז, שדרך קשריה הכלכליים של ארצות הברית עם ברזיל וארגנטינה מנע בשתי המדינות מלספח את פרגוואי.
בין השנים 1870–1881 הייתה ברזיל בתקופה שנחשבה להיות פסגת יוקרתה הבינלאומית. השנים הללו היו נודעות בפיתוחים כלכליים ותעשייתיים נרחבים, חיזוק קשרים עם מעצמות מרכזיות והתקרבותה של ברזיל לדרגה של מעצמה בדרגה בינלאומית. מאידך, עשור זה סימל את תחילתם של משברים פוליטיים בעלי היקף נרחב שבסופו של דבר היו לרבי חשיבות בנפילתה הסופית של המונרכיה הברזילאית. לנוכח היציבות הפוליטית, חברתית וכלכלית שחווה ברזיל ביחס לשכנותיה, המדינה נפתחה יותר ויותר להשקעות כלכליות מחוץ. במטרה לחזק את מעמדה הבינלאומי של ברזיל, פדרו יצא ביחד עם אשתו, תרזה כריסטינה, נסיכת שתי הסיציליות, למסע ברחבי אירופה והמזרח התיכון. תחילה חנו בליסבון, בירת ממלכת פורטוגל, שם פגש פדרו באמו החורגת, אמלי מלוכטנברג, לראשונה מזה 40 שנה. הקיסר ביקר במהלך מסע זה ברפובליקה הספרדית הראשונה, הרפובליקה הצרפתית השלישית, הממלכה המאוחדת, ממלכת בלגיה, ממלכת הולנד, שווייץ, הקיסרות הגרמנית (איפה שביקר בקבר בתו, לאופולדינה, נסיכת ברזיל), האימפריה האוסטרו-הונגרית, ממלכת איטליה, ממלכת יוון ומצרים, שהייתה דאז תחת שלטון חסות בריטי בפועל.
בשנת 1876 יצא הקיסר בראש משלחת למסע דיפלומטי נוסף. תחילה ביקר בניו יורק, ארצות הברית. בהמשך ביקר בסן פרנסיסקו, ניו אורלינס, וושינגטון די. סי. ומאוחר יותר בטורונטו, הדומיניון של קנדה (דאז חלק מהאימפריה הבריטית). בהמשך המסע ביקר בדנמרק, הממלכה המאוחדת של שוודיה-נורווגיה, הדוכסות הגדולה של פינלנד (חלק מתוך האימפריה הרוסית), ממלכת יוון, האימפריה העות'מאנית (במהלך ביקור זה טייל בארץ ישראל, ראש המדינה הברזילאי הראשון שעשה זאת), מצרים, ממלכת איטליה, אוסטרו-הונגריה, הקיסרות הגרמנית, הרפובליקה הצרפתית, הממלכה המאוחדת, הולנד, שווייץ ופורטוגל. המשלחת שבה לריו דה ז'ניירו, ברזיל, בספטמבר 1877.
פדרו השני היה ליברל. בשנת 1881 העביר חקיקה שהתירה זכות הצבעה לבית הנבחרים (הבית התחתון של הפרלמנט) לכל הגברים האוריינים בברזיל. קודם לכן הייתה זכות ההצבעה רק בידי בעלי הקרקעות ומשלמי המיסים. הוא נקט בצעדים לסיום העבדות. העבדות בוטלה בשלבים, שכן חלק מהאלמנטים השמרניים בחברה הברזילאית, בעלי מטעי הקפה והסוכר הגדולים, היו מתומכי העבדות. פדרו פעל בהססנות, ששיקפה את חשדותיו כי נקיטת עמדה ישירה תפגע בקשרי האריסטוקרטיה והמעמד החקלאי השמרן, שהיווה את הבסיס לתמיכה העממית בהמשך המונרכיה. בהיעדרו של פדרו הייתה בתו, איזבל, הנסיכה הקיסרית של ברזיל, בתפקיד העוצרת. תחילה חתמה איזבל על חוק הרחם החופשי, שהפך את כל ילדיהם של עבדים למשוחררים בעת הולדתם. בשנת 1888, עת היה פדרו בטיפול רפואי בצרפת, חתמה איזבל בהיעדרו על הצו המבטל את העבדות אשר נודע לימים בתור חוק הזהב. בשלב זה היה פדרו זקן וחולה, ועל אף שהתנגד כפי הנראה לביטולה הגורף של העבדות, לא היה בידו למנוע זאת. קודם לחתימת חוק הזהב הייתה תסיסה אזרחית נרחבת ואף על פי שביטול העבדות העלתה את התמיכה העממית הכוללת במלוכה, בעיקר בקרב מהגרים, היא החלישה את התמיכה של המגזר החקלאי במלוכה שעד לאותה העת היה למעשה הבסיס לתמיכה הכוללת בהמשך המלוכה.
פדרו לא היה גזען ונהג "בסובלנות רבה כלפי נתיניו, ללא יוצאים מן הכלל, ללא תלות בצבע עורם או אמונתם". הוא הפגין סובלנות כלפי יהודים (כשנשאל מדוע בברזיל אין חוקים נגדם, הוא השיב: "לא אתנכל ליהודים, כיוון שאלוהי דתי שלי מעמם בא") ומוסלמים (טען כי פיוס כן בין מערב למזרח הוא הכרחי). בניגוד לנהוג באותה התקופה, לעולם לא אימץ הקיסר רעיונות המקדמים אי-שוויון בין-גזעי. כך מספר ההיסטוריון רודריק ג'. בארמן: "באחד מביקוריו של הקיסר בבית ספר ללימודי ערב בריו (קיצור של שם העיר ריו דה ז'ניירו), ה-Liceu de Artes e Ofícios (משמע, הגימנסיה לאמנויות ואומנויות), התחוור לו כי במוסד לומד עבד משוחרר, שלומד קרוא וכתוב ואריתמטיקה. כשנכנס הקיסר לכיתה הוא ניגש אליו וטפח על כתפו, שבע רצון מכך שאחד מנתיניו מתאמץ ולומד כדי שלעזר יהיה לארצו ולמשפחתו...".
פדרו, היה מלומד מאוד, ודיבר שפות רבות. בין השאר: פורטוגזית, לטינית, צרפתית, גרמנית, אנגלית, איטלקית, ספרדית, יוונית, ערבית, עברית, סינית, סנסקריט, אוקסיטנית וטופי. פדרו אף תרגם קובץ שירים מפרובנסלית יהודית לצרפתית. פדרו לעיתים טען כי היה מעוניין יותר בלימוד היסטוריה ומדעים מאשר למלוך ואחת טען כי לולא היה לקיסר ברזיל היה מורה בבית ספר. לאורך שלטונו הוקם המוסד לגאוגרפיה והיסטוריה ברזילאית, האקדמיה הקיסרית למוזיקה ומוסד האופרה הלאומית הברזילאית. כמו כן, פדרו העביר כספים לפיתוח האקדמיה לאומנויות, שהוקמה בידי אביו לפניו.
המפתח לכוח הפוליטי בברזיל היה בכוחו החוקתי של הקיסר לפטר את הממשלה ולקרוא לבחירות חדשות בכל עת, בחירות בהן נבחרה לרוב המפלגה שבה תמך הקיסר. דבר זה אפשר לקיסר להחליף את המפלגות שבשלטון, לקרב מפלגה זו ולדחות את האחרת, והפך את המערכת הפוליטית כולה לתלויה בחסדו של הקיסר. למעשה, החוקה הברזילאית העניקה לקיסרות סמכויות רבות לכדי מצב שדמו למונרכיה אבסולוטית. לקראת סיום המאה ה-19 רבו מתנגדיה הפוליטיים של הקיסרות. אנשי הצבא, כמו גם בעלי האחוזות הגדולים היו נחושים להכריז על רפובליקה. גידול בייצוא הקפה, והתעשרותן של פרובינציות כסאו פאולו, דרשו אוטונומיה רבה יותר אל מול הממשל המרכזי. רבים בספקטרום הפוליטי טענו כי למען ברזיל אין זה הזמן למונרכיה אלא לפדרליזם.