stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הבחירות המקדימות ביש עתיד (2024)
הערות שוליים

1 2  הבחירות לראשות יש עתיד יתקיימו בחודש מרץ הקרוב, באתר ישראל היום
↑  עפר שלח ללפיד: יש לקיים פריימריז פתוחים ביש עתיד כבר בחודש דצמבר, באתר וואלה, 5 בספטמבר 2020
↑  עפר שלח פורש מיש עתיד ומקים מפלגה חדשה, באתר ynet, 24 בדצמבר 2020
↑  יערה שפירא יערה שפירא, הבחירות ביש עתיד: אין מתחרים, לפיד נבחר ליו"ר, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 20 בדצמבר 2021
↑  המועמדים לתפקיד יו"ר המפלגה, באתר יש עתיד
↑  תקנון בחירות לתפקיד יו"ר מפלגת יש עתיד - מרץ 2024, באתר יש עתיד
↑  מאיר תורג'מן, מורן אזולאי, מבוכה ללפיד: ניצח בפריימריז ביש עתיד ברוב דחוק בלבד, באתר ynet, 28 במרץ 2024
מיג-41

|  מאפיינים כלליים |
| --- | --- |
 סוג:  מטוס יירוט רחוק טווח
 ארץ ייצור:  רוסיה רוסיה
 יצרן:  מיג
 טיסת בכורה:  מתוכננת לאחר שנת 2025
 משתמש ראשי:  חיל האוויר הרוסי (עתידי)
 
מיג-41 (סימון ברוסית: ПАК ДП, שהוא ראשי תיבות של: "Перспективный авиационный комплекс дальнего перехвата", בעברית:"מערכת אווירית עתידית ליירוט ארוך טווח") הוא מטוס יירוט, על פי דווחים, בפיתוח לחיל האוויר של רוסיה על ידי חברת מיג ומיועד להחליף את מיג-31 המזדקן. על פי האנליסט וסילי קאשין, המיג-41 נחשב כמטוס קרב מדור 5++ או 6.
יכולות

המטוס יוכל לשייט במהירות של לפחות מאך 3 עם מהירות מרבית של מאך 4 - 4.3 ובגבהים רמים שבין ה-טרופופאוזה וה-סטרטופאוזה (מעל 12,000 מטר ומתחת ל-45,000 מטר) ומתוכננת לו גם גרסת בלתי מאוישת.
בשל המהירות ותנאי הטיסה טכנולוגית בינה מלאכותית מתוכננת להיות משולבת ברכיבים האוויוניים השונים.
המטוס מתוכנן ליכולת שיגור של אמצעים נגד לוויינים למטרות באזור של מסלול לווייני נמוך.
פיתוח המטוס נמצא בשלב עיצוב ראשוניים ובניגוד למרבית מטוסי קרב רוסים אחרים, לא מדובר במודרניזציה למטוס קיים אלא במטוס קרב חדש לחלוטין, עם נשקים וחימוש חדשים לחלוטין וטווח מבצעי ארוך במיוחד.
על פי תוכניות משרד ההגנה הרוסי המטוס מתוכנן לפעול מעל אזור הגבול הצפוני של רוסיה והקוטב הצפוני ולהגן על גבולות המדינה.
בדומה למיג 35, המיג 41 יצויד בנשק מבוסס לייזר, שיוכל ליירט ולהשמיד טילי אויב.
הערות שוליים

↑  http://nationalinterest.org/blog/the-buzz/mig-41-russias-wants-build-super-6th-generation-fighter-20064
↑  "A new MiG-41 aircraft may be developed on the basis of MiG-31 fighter-interceptor". ruaviation.com.
↑  "MiG-41: Russia Wants to Build a Super 6th Generation Fighter". Globalnationalinterest.org.
↑
| מטוסי המיג |
| --- | --- | --- |
| מטוסי קרב | מיג-1 • מיג-3 • מיג-5 • מיג-9 • מיג-15 • מיג-17 • מיג-19 • מיג-21 • מיג-23 • מיג-25 • מיג-29 • מיג-29M/מיג-33 • מיג-29K • מיג-31 • מיג-35 • מיג-41 |  |
| מטוסי תקיפה | מיג-6 • מיג-23 • מיג-27 |  |
| אבות טיפוס | מיג-8 • מיג-110 • מיג I-270 • מיג 1.44/1.42 |  |
| מטוסי אימון | מיג AT |  |
ירמאק (מטוס)

|  מאפיינים כלליים |
| --- | --- |
 יחידות שיוצרו:  0 
 
איליושין Il-106 המכונה "ירמאק" (ידוע גם תחת הכינוי STVTS - מטוס תחבורה צבאי כבד במיוחד, сверхтяжёлый военно-транспортный самолёт) הוא פרויקט רוסי ליצירת מטוס תחבורה כבד, עליו הכריז תאגיד איליושין בשנת 2013. הוא תוכנן להחליף את מטוסי חיל האוויר הרוסי האנטונוב An-22 אנטיי ואנטונוב An-124 רוסלן ומיועד להתחרות במטוסי גלובמאסטר III וגלקסי C-5 . פרויקט פיתוח המטוסים נכלל בתוכנית החימוש הממלכתית לשנים 2018–2027. תחילת העבודה המדעית והטכנית המתוכננת (מו"פ) יועדו לשנת 2025.
מאפיינים טכניים

המטוס נועד לתפוס נישה שעדיין ריקה בתעשיית התעופה הרוסית: מטוסי מטען כבדים עם יכולת נשיאה של יותר ממאה טון.
פיתוח

באפריל 2014 פורסם תיעוד הרכש "קביעת סוג האוויוניקה למשפחה של מטוסים כבדים מבטיחים". כפי שהסביר סרגיי סרגייב, הצבא זקוק ל"החלפה מוחלטת של הצי בכל סוגי תעופת התחבורה - מטוסים קלים, בינוניים, כבדים וכבדים לטווח ארוך". עבור המטוס המבוסס על מנוע PD-14, יפותח מנוע PD-35 חדש וחזק יותר עם דחף של 30 טון.
על פי הדו"ח השנתי של חברת איליושין לשנת 2018, הארגון ביצע עבודות טרום חוזה לביצוע עבודות מחקר במסגרת "חקירת דרכים ליצור מוצר תעופה עתידי של תחבורה אווירית צבאית (R&D PAK VTA)" שלבי עבודת פיתוח לפרויקט.
ראו גם

בואינג C-17 גלובמאסטר III
C-5 גלקסי
הערות שוליים

1 2  Самый большой в мире: чего ожидать от проекта «Ермак». Вадим Пономарев. «Эксперт Online». 22 окт 2014 г.
↑  "Создание сверхтяжёлого транспортника на замену "Руслану" начнётся после 2025 года" (ברוסית). Interfax.ru. נבדק ב-2019-05-08.
↑  "«Ермак» надеется на Пермь". אורכב מ-המקור ב-2015-12-08. נבדק ב-2016-02-29.
↑  "Заключен контракт на создание сверхтяжёлого транспортника на смену Ан-124 "Руслан"" (ברוסית). Interfax.ru. נבדק ב-2019-05-08.
חוקי נשק באוסטרליה

חוקי רכישת נשק ונשיאתו שונים ממדינה למדינה, ובמקומות שונים ישנם נהלים שונים לרכישה ונשיאה. במדינות כגון ארצות הברית ניתן לרכוש נשק בקלות וללא בדיקת רקע. במדינות אחרות כגון ישראל ושווייץ ניתן לרכוש נשק במידה וסיבת הרכישה היא ביטחונית הגנתית. באוסטרליה נהוגה מדיניות לפיה כל מדינה מחליטה על אופי חוקי הנשק שלה. הממשלה האוסטרלית עוסקת בניסוח החוקים לייבוא הנשק אך לא בחוקים הקשורים לרכישתו. כיום, החוק האוסטרלי דורש רישיון לנשק מכל רוכש, ורוכשים נדרשים להציג סיבה לרכישת הנשק (הגנה עצמית או רכישה לשם ספורט אינן סיבות מספיקות). בנוסף, על כל כלי נשק להיות רשום ומתועד במרכז המידע של הממשלה הפדרלית.
היסטוריה

ההתיישבות הראשונה באוסטרליה, בשנת 1788, הביאה עמה נשקים. רובים ואקדחים היו חלק מהותי בחיי היומיום של התושבים, מכיוון שרובם היו אסירים. סיבה נוספת היא שהיו סכסוכים ואף טבחים רבים באבוריג'ינים הילידים. במהלך המאה העשרים כל מדינה קיבלה את הזכות לקבוע לעצמה את חוקיה. לאחר מלחמת העולם השנייה בניו סאות' וויילס החליטו לאסור אקדחים, זאת בעקבות הרתיעה שנוצרה מכלי נשק. למרות זאת, לאחר האולימפיאדה שהתארחה במלבורן ב-1956 נוצר עניין סביב ירי כספורט. עקב כך, האיסור בוטל ורכישת נשק חזרה להיות חוקית.
הטבח בפורט אתור

מדיניות זו התקיימה במשך 40 שנה, עד לאירוע טבח פורט ארתור". ב-1996 אדם בשם מרטין בריינט, פתח בירי על תיירים ומקומיים בעיר פורט ארתור שבטסמניה. הוא ירה בשני רובים סמי-אוטומטיים, רצח שלושים וחמישה אנשים ופצע עשרים ושלושה. האירוע זעזע את הציבור האוסטרלי והביא לשינוי מידי ומהותי בחוקי הנשק. תוך כמה חודשים ראש הממשלה ג'ון הוורד שכנע את כל מדינות אוסטרליה לחתום על הסכם נשק לאומי שאוסר על רכישת נשק מטעמי ספורט או הגנה עצמית.
הסכם הנשק הלאומי

ב-1996 כל מדינות אוסטרליה חתמו על הסכם נשק לאומי. מכיוון שהחוקה האוסטרלית אינה מאפשרת לממשלה הפדרלית לשלוט על חוקי הנשק, ראש הממשלה צריך היה לשכנע כל מדינה בנפרד על מנת להגיע להסכמה כוללת ושינוי מקיף. הצעת החוק להסכם כללה איסור על כל הרובים הסמי-אוטומטיים, שוטגן, אקדחים, וחייבה רישום פדרלי של כל מחזיק נשק ושל הנשק עצמו. שלב נוסף בהסכם היה להחרים את כל האקדחים ולהשמידם. מכיוון שהחוקה האוסטרלית מחייבת פיצויים הוגנים לכל רכוש שהממשלה מחרימה, נפתחה תוכנית שפעלה על עיקרון קניה בחזרה, בה כל אדם שהחזיק אקדח מסר אותו לממשלה וקיבל תמורתו סכום כסף. התוכנית העניקה לכל אדם זכות להיפטר מכלי נשק שאסורים על ידי ההסכם וגם הזדמנות להזדכות על כלי נשק שלא נכנסו לאיסור. התוכנית פעלה במשך שנה, ובמהלכה הממשלה קנתה בחזרה יותר ממיליון כלי נשק. לאחר איסופם, הושמדו כל כלי הנשק. לאחר מכן, בעקבות המלצה של הממשלה הפדרלית כל מדינה שינתה את חוקי הנשק שלה והוסיפה שינויים לחוקים. השינויים כללו חיוב למחסנית בעלת 10 כדורים ולא יותר, הגבלת גודל הכדורים לגודל כדור מקסימלי של 9.65 מילימטרים, ואורך קנה של לא פחות מ-120 מילימטרים. נוהל ממשלתי נוסף שנקבע היה מתן זכות לפיצוי כספי של האנשים שעסקו בירי כספורט. כ-25% מהאנשים העוסקים בירי תחרותי לקחו את הפיצויים וחדלו מהעיסוק בספורט, וכל השאר בחרו להמשיך לעסוק בספורט ולפעול תחת החוקים החדשים.
מקרי ירי מאז חקיקת החוק

לאחר חקיקת החוק התרחשו שני מקרי ירי משמעותיים. האחד התרחש בשנת 2002, סטודנט הרג שני אנשים באוניברסיטת מונאש בעזרת שני אקדחים שקיבל כחבר במועדון ירי ספורטיבי. הרוצח נמצא לא אשם במשפט מכיוון שנמצא לא כשיר נפשית. עקב כך הוא נשלח לבית חולים לחולי נפש לעשרים וחמש שנים.
המקרה השני התרחש ב-2014, במסגרתו הוחזקו 17 אנשים כבני ערובה בבית קפה. השובה היה אסיר משוחרר על תנאי בזמן ביצוע הפשע. הוא ירה באישה אחת אך נהרג מאש משטרתית. אישה נוספת נהרגה מפגיעת כדור של שוטר. לאחר שני מקרי הרצח, חוקק חוק נוסף שקבע שהחזקת נשק גנוב תביא לארבע עשרה שנות מאסר.
מאז 1996 היו עוד מספר תוכניות הזדכות על כלי נשק כדי למנועי מקרי ירי נוספים. מעל מאה אלף כלי נשק נקנו מחדש על ידי המדינה והושמדו.
השפעות חקיקת החוק באוסטרליה

ישנם מחקרים שטוענים שחקיקת החוק הייתה אפקטיבית בהורדת אחוזי מקרי הטבח, ההתאבדויות והפשע. לעומת זאת מחקרים אחרים טוענים שלא היה שינוי משמעותי באוסטרליה. הציבור האוסטרלי תומך מאוד בחוקי הנשק – 85-90% מהאוסטרלים מרוצים מהחוקים ואף רוצים חוקים יותר שמרניים.
בין 1991-2001 מספר המיתות הקשורות לכלי נשק ירדו ב-47% מתוך המיתות הקשורות בנשק, 77% מהן היו התאבדויות, 15% היו רצח, 5% היו תאונות ו-2% היו התערבות משטרתית ומקרים לא פתורים.
כמות ההתאבדויות על ידי כלי נשק הצטמצמה בחצי בין 1995-2005, אך באותו טווח זמן כמות ההתאבדויות בתליה גדל ביותר מ-52%. כמות כלי הנשק שנגנבו בין 1994-2007 ירדו ב-66%, אך רק אחוז קטן מאוד מכלי הנשק הגנובים נמצאו. עם זאת, רק 33% אחוזים מכלי הנשק הגנובים נקשרו לפשעים בהמשך.
השפעות חוקי הנשק באוסטרליה על מדינות אחרות

חוקי הנשק השפיעו בעיקר על שתי מדינות בפרט – ניו זילנד וארצות הברית. בארצות הברית, מדינה הידועה בחוקי הנשק המתירנים שלה ומקרי ירי רבים, חוקי הנשק של אוסטרליה עולים בכל דיון על שינוי אפשרי של חוקי הנשק. לאחר כל טבח (במיוחד בירי בבתי ספר) דנים באפשרות לערוך רגולציה ברכישת ורישום כלי נשק. תומכי הרגולציה מביאים את אוסטרליה כמקרה הצלחה ומראים שתהליך הרגולציה אינו ארוך או מפר את זכויות האזרחים. לעומתם, טוענים מתנגדי הרגולציה, שהתהליך סותר את החוקה האמריקאית, וכן שבאוסטרליה אין שינוי משמעותי שהתחרש בעקבות השינויים בחוקי הנשק. למרות הדיונים הרבים, חוקי הנשק באוסטרליה לא השפיעו על חוקי הנשק של ארצות הברית, והם נשארו כשהיו.
בשנת 2019 התרחש בניו זילנד טבח רב הרוגים בשני מסגדים בשעות התפילה המקובלות. הרוצח היה איש אוסטרלי שתמך בעליונות הגזע הארי ופרסם לפני הטבח מניפסט גזעני שתיאר את כוונותיו. היורה שידר את הטבח באינטרנט בשידור חי. במהלך הירי נרצחו 51 בני אדם מוסלמים, ו-49 נפצעו. ראשת ממשלת ניו זילנד ג'סינדה ארדרן תיארה את הטבח כ"אחד הימים החשוכים ביותר של ההיסטוריה של ניו זילנד". לאחר מכן התכנסה ממשלת ניו זילנד על מנת לדון בחוקי הנשק הלוקים בחסר. בהשראה ישירה מן המדיניות האוסטרלית העבירה הממשלה תוך 26 יום, חוקי נשק מגבילים ונוקשים. לפני המקרה כ-96% מכלי הנשק בניו זילנד לא היו רשומים, ובנוסף רובים סמי-אוטומטיים צבאיים היו חוקיים ומותרים להחזקה. נערכו ניסיונות לשנות את חוקי הנשק ב-2005, 2012 ו-2017, אך רק לאחר המקרה המזעזע הציבור בניו זילנד הסכים באופן גורף לחוקי נשק חדשים. החוק החדש בניו זילנד אוסר על אחזקה של כלי נשק סמי-אוטומטיים, ובנוסף הממשלה ערכה תוכנית הזדכות כפי שנערכה באוסטרליה. החוק החדש מתרכז בעריכת בדיקות רקע מדוקדקות ולא ברישום. למעשה, אין חובה לרשום כלי נשק שבאחזקת אזרחים. כדי לקבל רישיון לכלי נשק על הרוכש להיות מעל גיל 16, להחזיק במקום בטוח לאחסון כלי הנשק, לעבור תוכנית ביטחון מיוחדת, לעבור מבחן ביטחון בכתב, לשלם אגרה על כלי הנשק ולהביא תמונת פספורט לרישיון. בנוסך על כך, המשטרה מראיינת את המועמדים ומבקשת לראיין שני אנשים הקשורים למועמד – אחד קרוב משפחה ואחד לא, על מנת לקבל חוות דעת של הקרובים לו ובכך להבטיח שימוש בטוח. אדם בעל קשרים לעולם הפשע או בעל היסטוריה של אלימות כלשהי ייתקל בסירוב ולא יקבל רישיון. גם מועמדים בלעי היסטוריה של התמכרות לאלכוהול או סמים או בעלי בעיות פיזיות או מנטליות שיכולים למנוע מהם שימוש בטוח לא יקבלו רישיון.
ההשפעות של חוקי הנשק בניוזילנד לא ניתנים לבדיקה בשלב זה שכן החוק טרי. עם זאת, הציבור הניו זילנדי הביע תמיכה מוחלטת בחוקי הנשק החדשים.
הערות שוליים

↑  "Firearms Act 1996 No 46, Part 2, Division 2, Section 12 - Genuine reasons for having a licence"
↑  Collins, David, On Account of the English Colony in New South Wales, from Its First Settlement in January 1788, to August 1801 ... To which are Added, Some Particulars of New Zealand ... and an Account of a Voyage ... by which the Existence of a Strait Separating Van Diemen's Land from the Continent of New Holland was Ascertained. Cadell.
↑  Duncan Chappell, "Prevention of Violent Crime: The Work of the National Committee on Violence"
↑  "National Firearms Amnesty"
↑  New South Wales: High Calibre Pistol Permit
↑  Monash gunman not guilty
↑  Sydney siege: Tony Abbott launches urgent joint inquiry
↑  Gun Laws
↑  Firearm related deaths in Australia, 1991-2001
↑  Kamal, Rifat D; Burton, Charles, "POLICY GRIDLOCK VERSUS POLICY SHIFT IN GUN POLITICS: A Comparative Veto Player Analysis of Gun Control Policies in the United States and Canada"
↑  New Zealand bans military style semi-automatics and assault rifles
ויומינג (BB-32)

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:   צי ארצות הברית
 סדרה:  ויומינג
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  William Cramp & Sons 
 הוזמנה:  3 במרץ 1909
 תחילת הבנייה:  9 בפברואר 1910
 הושקה:  25 במאי 1911
 תקופת הפעילות:  25 בספטמבר 1912 – 1 באוגוסט 1947 (34 שנים)
 אחריתה:  נמכרה לגריטה ב-30 באוקטובר 1947
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה מלחמת העולם השנייה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 26,000 טון, מקסימלי: 27,680 טון
 אורך:  171 מטר
 רוחב:  28.42 מטר
 שוקע:  8.69 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  20.5 קשרים
 גודל הצוות:  1,063 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  15,000 ק"מ במהירות 10 קשרים
 הנעה:  12 דוודים המזינים 2 טורבינות קיטור בהספק 28,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  4 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון: 5–11 אינץ' (127–279 מ"מ)   ברבטות: 11 אינץ' (279 מ"מ)   צריחים: 12 אינץ' (305 מ"מ)   מגדל הניווט: 11.5 אינץ' (292 מ"מ)   שריון הסיפון: 1.5–2.5 אינץ' (38–64 מ"מ)
 חימוש:  12 תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)   21 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)   4 תותחי 3 פאונד (1.85 אינץ' (47 מ"מ))   2 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אוניית המערכה ויומינג (BB-32) הייתה האונייה המובילה בסדרת אוניות המערכה דרדנוט ויומינג, והייתה הספינה השלישית של צי ארצות הברית בשם ויומינג, למרות שהיא הייתה רק השנייה שנקראה לכבוד המדינה ה-44. ויומינג הונחה ב-William Cramp & Sons בפילדלפיה בפברואר 1910, הושקה במאי 1911 ונכנסה לשירות בספטמבר 1912. היא הייתה חמושה בסוללה ראשית של 12 תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) ויכלה להגיע למהירות מרבית של 20.5 קשרים (38.0 קמ"ש).
במהלך מלחמת העולם הראשונה היא הייתה חלק מפלגת אוניות המערכה התשיעית, שצורפה לצי הגדול הבריטי כשייטת אוניות המערכה השישית. במהלך המלחמה היא הופקדה בעיקר לסיור בים הצפוני וליווי שיירות לנורווגיה. היא שירתה הן בצי האוקיינוס האטלנטי והן בצי האוקיינוס השקט לאורך שנות ה-20, ובשנים 1931–1932, היא הוסבה לספינת אימונים על פי תנאי הסכם הצי של לונדון משנת 1930.
ויומינג שימשה כספינת אימונים לאורך שנות ה-30, ובנובמבר 1941 היא הפכה לספינת ירי. היא פעלה בעיקר באזור מפרץ צ'ספיק, מה שהקנה לה את הכינוי "צ'ספיק ריידר". בתפקיד זה, היא אימנה כ-35,000 תותחנים עבור הצי האמריקני המורחב מאוד במהלך מלחמת העולם השנייה. היא המשיכה בתפקיד זה עד 1947, אז הושבתה ב-1 באוגוסט ולאחר מכן נמכרה לגרוטאות; היא התפרקה בניו יורק החל מדצמבר 1947.
תכנון

ארקנסו הייתה באורך כולל של 562 רגל (171 מטר), רוחב של 93 רגל 3 אינץ' (28 מטר) ושוקע של 28 רגל 6 אינץ' (9 מטר). הדחק האונייה היה 26,000 טונות ארוכות (26,417 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 27,243 טונות ארוכות (27,680 טונות) במעמס מלא. האונייה הונעה על ידי טורבינות קיטור של פארסונס עם ארבעה צילינדרים ושנים עשר דוודי צינורות מים של Babcock & Wilcox שדורגו ב-28,000 כוחות סוס (21,000 קילוואט), והעניקו לה מהירות מרבית של 20.5 קשרים (38 קמ"ש). לאונייה היה טווח שיוט של 8,000 מיילים ימיים (15,000 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של 12 תותחי 12 אינץ'/50 קליבר Mark 7 בשישה צריחי תותחים תאומים Mark 9 על קו האמצע, שניים מהם הוצבו בזוג ירי-על מקדימה. ארבעת הצריחים האחרים הוצבו מאחורי המבנה העילי בשני זוגות ירי-על. הסוללה המשנית כללה 21 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ) /51 קליבר המורכבים בקזמטים לאורך דופן הגוף. חגורת השריון הראשית הייתה בעובי 11 אינץ' (279 מ"מ), בעוד שבצריחי התותחים היו חזיתות בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ). למגדל הניווט היו דפנות בעובי 11.5 אינץ' (292 מ"מ).
תכנון > שינויים

בשנת 1925, ויומינג עברה מודרניזציה במספנת הצי של פילדלפיה. ההדחק שלה גדל באופן משמעותי, ל-26,066 טונות ארוכות (26,484 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-30,610 טונות ארוכות (31,101 טונות) עומס מלא. הרוחב שלה הורחבה ל-106 רגל (32 מטר), בעיקר מהתקנת בליטות נגד טורפדו, והשוקע גדל ל-29 רגל 11.75 אינץ' (9 מטר). שנים-עשר הדוודים הפחמיים שלה הוחלפו בארבעה דוודי נפט של White-Forster אשר נועדו לאוניות שבוטלו על פי תנאי האמנה הימית של וושינגטון; הביצועים נשארו זהים לביצועים של הדוודים הישנים. שריון הסיפון של האונייה חוזק בתוספת 3.5 אינץ' (89 מ"מ) של שריון לסיפון השני בין הברבטות הקיצוניות, בתוספת 1.75 אינץ' (44 מ"מ) של שריון על הסיפון השלישי בחרטום ובירכתיים. שריון הסיפון מעל המנועים והדוודים הוגדל ב-0.75 אינץ' (19 מ"מ) ו-1.25 אינץ' (32 מ"מ), בהתאמה. חמישה מתותחי ה-5 אינץ' הוסרו ושמונה תותחי נ"מ 3 אינץ' (76 מ"מ) /50 קליבר הותקנו. התורן המרכזי הוסר כדי לספק מקום למעוט מטוסים המותקן על הצריח מספר 3 באמצע האונייה.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה

ויומינג פעלה מחוץ לאזור מפרץ צ'ספיק במשך שבעת החודשים הבאים, והכשירה אנשי חדר מנועים עבור הצי האמריקאי המתרחב. ב-25 בנובמבר, פלגת אוניות המערכה ה-9 (BatDiv 9), אשר כללה את ויומינג, ניו יורק, דלאוור ופלורידה, יצאה מארצות הברית לכיוון בריטניה. הפלגה ה-9 הייתה אמורה לתגבר את הצי הגדול הבריטי בבסיסו בסקפה פלו. האוניות האמריקאיות הגיעו לסקפה פלו ב-7 בדצמבר, שם הפכו לשייטת אוניות המערכה ה-6 של הצי הגדול. האוניות האמריקאיות תרגלו עם מקבילותיהן הבריטים מדצמבר 1917 עד פברואר 1918.
ב-6 בפברואר, ויומינג ושאר אוניות המערכה האמריקאיות ערכו את המבצע הראשון שלהם בימי המלחמה, כדי ללוות שיירה לסטוונגר, נורווגיה, יחד עם שמונה משחתות בריטיות. ב-7 בפברואר, תצפיות על מספר אוניות, כולל ויומינג, חשבו שהם הבחינו בצוללות גרמניות תוקפות את האוניות בטורפדות, אם כי אלו התבררו כדיווחים שגויים. השיירה הגיעה בהצלחה לנורווגיה כעבור יומיים; ההפלגה חזרה לסקפה פלו ארכה עוד יומיים. ויומינג סיירה בים הצפוני במשך החודשים הבאים, צופה לגיחה של צי הים הפתוח הגרמני. ב-30 ביוני חיפו ויומינג ושאר שייטת אוניות המערכה השישית מבצע הנחת מוקשים בים הצפוני; המבצע נמשך עד 2 ביולי. במהלך המבצע, אנשי צוות לחוצים שוב דיווחו באופן שגוי על תצפיות בצוללות, ויומינג פתחה באש על המטרות כביכול. בהפלגה חזרה, שייטת אוניות המערכה ה-6 הצטרפה לשיירת HZ40, ששבה מנורווגיה.
ב-14 באוקטובר, ניו יורק התנגשה בצוללת והטביעה אותה. ההתנגשות בכל זאת גרמה נזק למדחפים שלה, מה שאילץ את רודמן להעביר את דגלו מניו יורק לוויומינג בזמן שהראשונה הייתה במבדוק לצורך תיקון. ב-21 בנובמבר, לאחר שביתת הנשק עם גרמניה שסיימה את המלחמה, ויומינג וצי בעלות הברית של כ-370 ספינות מלחמה פגשו את צי הים הפתוח בים הצפוני וליוו אותו למעצר בסקפה פלו. ב-12 בדצמבר, ויומינג, כעת אוניית הדגל של אדמירל משנה ויליאם סימס, מפקד פלגת אוניות המערכה ה-9 החדש, עזב את בריטניה לצרפת. שם, היא נפגשה ליד ברסט, צרפת, עם ג'ורג' וושינגטון, שנשאה את הנשיא וודרו וילסון לוועידת השלום בפריז. לאחר מכן חזרה ויומינג לבריטניה יומיים לאחר מכן לפני שיצאה לארצות הברית, והגיעה לניו יורק ב-25 בדצמבר. היא נשארה שם עד השנה החדשה, וב-18 בינואר 1919, היא הפכה לאוניית הדגל של פלגת אוניות המערכה ה-7, כשהיא מניפה את דגלו של אדמירל משנה רוברט קונץ.
היסטוריית שירות > תקופת בין המלחמות > 1919–1924

ב-1 בפברואר, ויומינג יצאה מניו יורק כדי להצטרף לתמרוני הצי השנתי מול קובה, לפני שחזרה לניו יורק ב-14 באפריל. ב-12 במאי, היא עזבה את הנמל כדי לעזור להדריך קבוצה של סירות מעופפות של הצי קרטיס NC בזמן שערכו את החצייה הטרנס-אטלנטית הראשונה. אוניית המערכה חזרה לנמל ב-31 במאי. לאחר מכן היא לקחה צוות של צוערים לשייט אימונים מול מפרץ צ'ספיק והכפים של וירג'יניה. לאחר שסיימה את השייט, נכנסה ויומינג למבדוק היבש במספנת הצי של נורפוק ב-1 ביולי לצורך מודרניזציה לשירות באוקיינוס השקט. הסוללה המשנית שלה הצטמצמה לשישה עשר תותחי 5 אינץ'. לאחר שיצאה מהמספנה, היא הפכה לאוניית הדגל של פלגת אוניות המערכה ה-6 של צי האוקיינוס השקט שהוקם לאחרונה. ב-19 ביולי, ויומינג ושאר צי האוקיינוס השקט יצאו מהחוף המזרחי, לכיוון האוקיינוס השקט. האוניות עברו את תעלת פנמה מאוחר יותר באותו החודש, והגיעו לסן דייגו, קליפורניה ב-6 באוגוסט.
ב-9 באוגוסט עברה ויומינג לסן פדרו, שם התבססה בחודש הבא. היא הפליגה למספנת הצי Puget Sound עבור שיפוץ שנמשך עד 19 באפריל 1920. ב-4 במאי היא חזרה לסן פדרו וחידשה את שגרת התמרונים הרגילה שלה מול חופי קליפורניה. ב-30 באוגוסט, ויומינג עזבה את קליפורניה להוואי, שם השתתפה בתרגילי אימון נוספים עד ספטמבר. לאחר מכן היא חזרה לסן דייגו ב-8 באוקטובר לתמרונים נוספים מול החוף המערבי. האונייה יצאה מסן פרנסיסקו ב-5 בינואר 1921 לשייט למימי מרכז ודרום אמריקה; הסיור הגיע לשיאו בוולפראיסו, צ'ילה, שם נסקרה על ידי נשיא צ'ילה ארתורו אלסנדרי פלמה ב-8 בפברואר. לאחר מכן חזרה ויומינג צפונה, והגיעה לפוג'ט סאונד לתיקונים ב-18 במרץ.
ב-2 באוגוסט, ויומינג הייתה בבלבואה באזור התעלה, שם היא אספה את אדמירל משנה יו רודמן וועדה שנסעה מפרו חזרה לניו יורק. היא הגיעה לניו יורק ב-19 באוגוסט והצטרפה שוב לצי האטלנטי. שם, היא הפכה לאוניית הדגל של אדמירל הילרי פ. ג'ונס, מפקד הצי האטלנטי. ויומינג בילתה את שלוש וחצי השנים הבאות בשגרה הרגילה של תרגילי צי החורף מול קובה, ואחריהם תמרוני קיץ מול החוף המזרחי של ארצות הברית. לאורך כל התקופה, היא שימשה כאוניית הדגל של תת-האדמירלים ג'ון מקדונלד, ניוטון מק'ולי וג'וזיה מק'ין בצי הסיור. בקיץ 1924 היא ערכה שייט הכשרה לאירופה, ועצרה בטורביי, בריטניה, רוטרדם, הולנד, גיברלטר והאיים האזוריים. בינואר ובפברואר 1924 ניהל הצי את בעיות הצי II, III ו-IV במקביל. במהלך תמרוני ה-FP III, ויומינג, אחותה ארקנסו ושתי אוניות המערכה מסדרת פלורידה ניצבו נגד אוניות המערכה מסדרת קולורדו. במהלך חלק ה-FP IV של התמרונים, ויומינג שירתה בכוח ה"כחול", שייצג את הצי האמריקני. היא הותקפה על ידי מטוסים "שחורים", אך השופטים העריכו את ירי הנ"מ של ויומינג ואת מטוסי הקרב המלווים שסיפקה לאנגלי שהגנו ביעילות על הצי.
היסטוריית שירות > תקופת בין המלחמות > 1925–1930

ב-14 בפברואר 1925, ויומינג שוב עברה דרך תעלת פנמה כדי לחזור לאוקיינוס השקט. שם היא הצטרפה לתרגילי צי ליד קליפורניה. לאחר מכן היא המשיכה להוואי, שם נשארה מסוף אפריל עד תחילת יוני. היא ביקרה בסן דייגו ב-18–22 ביוני, ולאחר מכן חזרה לחוף המזרחי דרך תעלת פנמה, והגיעה לניו יורק ב-17 ביולי. לאחר מכן יצאה שייט לקובה והאיטי, ולאחר מכן חזרה וויומינג לחצר הצי של ניו יורק לשיפוץ שנמשך מ-23 בנובמבר עד 26 בינואר 1926. במהלך תקופה זו, קומנדר ויליאם פ. האלסי ג'וניור עלה לסיפון כקצין המבצעים של האונייה; הוא שירת בוויומינג עד 4 בינואר 1927.
לאחר מכן חזרה ויומינג לשגרת תמרוני החורף באיים הקריביים והפלגות אימונים בקיץ. בסוף אוגוסט הפליגה האונייה לפילדלפיה למודרניזציה נרחבת. דוודי הפחם הישנים שלה הוחלפו בדגמים חדשים שהופעלו על ידי נפט ונוספו בליטות נגד טורפדו כדי לשפר את עמידותה בפני נזקים תת-מימיים. העבודה הסתיימה עד 2 בנובמבר, ולאחר מכן ערכה ויומינג שייט טלטלה לקובה ולאיי הבתולה. היא חזרה לפילדלפיה ב-7 בדצמבר, ויומיים לאחר מכן, היא חזרה לתפקידה כאוניית הדגל של צי הסיור, כשהיא הניפה את דגלה של תת-אדמירל אשלי רוברטסון.
ויומינג בילתה את שלוש השנים הבאות בצי הסיור. היא ערכה הפלגות הכשרה עם צוערים של חיל הדרכה לקציני מילואים (NROTC) מאוניברסיטאות שונות, כולל ייל, הרווארד, ג'ורג'יה טק ונורת'ווסטרן. הפלגות אלו יצאו ברחבי האוקיינוס האטלנטי, כולל למפרץ מקסיקו, לאזור האיים ולנובה סקוטיה. באחת מההפלגות הללו בנובמבר 1928, ויומינג אספה שמונה ניצולים מספינת הקיטור הטרופה SS וסטריס; היא לקחה אותם לנורפוק ב-16 בנובמבר. ב-19 בספטמבר 1930, ויומינג הועברה מכוח הסיור לפלגת אוניות המערכה ה-2, שם הפכה לאוניית הדגל של אדמירל משנה וואט טיילר קלובריוס ג'וניור. היא שירתה שם עד 4 בנובמבר, אז הוצאה משירות הקו הקדמי והפכה לאוניית הדגל של שייטת ההדרכה, מניפה את דגל אדמירל משנה הארלי ה. כריסטי. לאחר מכן, היא ערכה שייט אימונים למפרץ מקסיקו.