stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'רג' קרפאטי (במאי סרטים)
סרטיו > בתרגום לעברית

סיפור (1962)
בשני קצוות הרצועה (1963)
זה לא יכאב (1964)
ניגודיות (1964)
קדימה, דם פרים (1964)
פרידה בעיר הבירה (1965)
הקלטת ניסיון (1966)
אני לא נוהג לשקר (1966)
סירטקי (1968)
סימפטום רפואי (1969)
קרקס על הקרח (1969)
דירה קטנה בעיה גדולה (1970)
לא לפני הילד! (1970)
אשליות מזויפות (1970)
קיץ, נוער (1970)
תמונות מסתחררות (1971–1979)
איך אנו עוזרים לפושעים? (1971)
הרכבות הקטנות של הונגריה (1971)
מעכבי בעירה מקומיים (1972)
קיסר וססיליה (1972)
אין דבר (1972)
טלקומוניקציה (1973)
סודות הירושה (1974)
גלובוס עם פגם קטן (1974)
בודפשט היפה והנקייה (1974)
זוז! (1975)
אסונות (1975)
כפר על הגבול (1975) כצלם
סודות הולדתנו (1976)
גאונים על האי (1976)
הצלב האדום צעיר בכל מקום בעולם (1976)
רואנדה (1976)
אמא, את שומעת? (1976)
גיוס לצלב האדום (1978)
אני קטן! (1978)
עולם המיקרואלקטרוניקה (1978)
דיור, עיר שלושת הנהרות (1978)
זה ה"מקסים" (1979-1985)
הצלב האדום בכל מקום, לכל אחד (1979)
לחיוך של ילד (1979)
סודות העתיד שלנו (1980)
פורי ג'אז (1980-?)
איך נוביל את אחינו לדרך הטעות? (1980)
מאה שנים של אנושיות (1981)
ורצון ו... (1982)
אבירי האפוקליפסה (1984)
סימן של אמון (1984)
במזל שור (1985)
פרקים מתולדות התעופה ההונגרית (1985)
"החיים" חיים ורוצים לחיות (1986)
סמים (1988)
בית ספר לאופניים (1988)
בריאות לכולם (1991–1992)
פעימות לב (1992)
זה תורנו? (1996)
כתביו

סודות משחק הבובות (1955)
הוראות בימוי לסדרת הצגות בתיאטרון בובות (1955)
ספיישל בובות חלוצי (1960)
הרפתקאות הקיכלי (לתיאטרון בובות)
תיאטרון בובות ופדגוגיה (1965)
לקריאה נוספת

MTI Ki kicsoda 2009. Szerk. Hermann Péter. Budapest: Magyar Távirati Iroda. 2008. ISBN 978-963-1787-283 (מיהו מי? סוכנות הידיעות ההונגרית. 2008)
הערות שוליים

↑  "Archivált másolat" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-2015-09-23. נבדק ב-2012-10-08.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7919 7600  VIAF: 121402594   WorldCat (עם VIAF): 121402594 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ג'רג' קרפאטי (במאי סרטים)".
ברכת המזון

| --- | --- |
 מקרא:  דברים, ח', י'
 משנה:  מסכת ברכות, פרק ז'
 משנה תורה:  ספר אהבה, הלכות ברכות, פרקים א - ב
 שולחן ערוך:  אורח חיים, סימנים קפ"ב-ר"א
 ספרי מניין המצוות:  ספר המצוות, עשה י"ט ספר החינוך, מצווה ת"ל
 
פיוטים הפותחים את סדר ברכת המזון בשבת ויום טוב
בִּרְכַּת הַמָּזוֹן היא ברכה אחרונה הנאמרת על פי ההלכה בסיום כל סעודה בה נאכל לחם בכמות משביעה (ומדברי חכמים, אפילו בכמות של כזית). ברכה זו היא מצווה מן התורה, הנלמדת מן הפסוק ”וְאָכַלְתָּ וְשָׂבָעְתָּ וּבֵרַכְתָּ אֶת ה' אֱלֹהֶיךָ עַל הָאָרֶץ הַטֹּבָה אֲשֶׁר נָתַן לָךְ” (ספר דברים, פרק ח', פסוק י').
ביסוד ברכת המזון עומדת חובת האדם להודות לבוראו על המזון שממנו הוא מתקיים, ולהכיר בכך שהמזון, גוף האדם והקרקע ניתנים מידי הבורא ובהשגחתו.
המאכלים המחייבים ברכה

במשנה ישנה מחלוקת בין התנאים על אילו מאכלים מברכים ברכת המזון. לדעת רבן גמליאל יש לברך ברכת המזון על כל מאכל משבעת המינים, שהם המופיעים בתורה בפרשה של ברכת המזון. לדעת רבי עקיבא מברכים ברכת המזון על כל מה שאדם אוכל ממנו כדי לשבוע ועושה אותו עיקר סעודתו, ואפילו יהיה זה ירק. לדעת חכמים, מברכים ברכת המזון על לחם בלבד, וכך נפסק להלכה. עוד נפסק להלכה, כי מאכלי פת הבאה בכסנין, כגון עוגה, בכמות גדולה (משקל 3 או 4 ביצים), נחשבים כלחם ומברכים גם עליהם ברכת המזון.
המקור לחיוב ברכת המזון בלחם דווקא הוא באזכור הלחם בפסוק הקודם למצווה זו בתורה: "אֶרֶץ, אֲשֶׁר לֹא בְמִסְכֵּנֻת תֹּאכַל-בָּהּ לֶחֶם" (דברים ח', ט').
חיוב הברכה ופרטי הדין > השיעור המחייב בברכה

מהתורה חייב אדם לברך ברכת המזון כאשר אכל ושבע, שנאמר: "וְאָכַלְתָּ וְשָׂבָעְתָּ וּבֵרַכְתָּ". וחכמים הוסיפו ותקנו, שגם אדם שאכל כ'זית', כיוון שנהנה, יברך את כל ברכת המזון. חז"ל ראו בזה שבח לישראל, שמקפידים להודות ולברך אף על פחות מכדי שביעה, שטענו המלאכים לפני הקב"ה: "רבונו של עולם, כתוב בתורתך: 'אֲשֶׁר לֹא יִשָּׂא פָנִים וְלֹא יִקַּח שֹׁחַד', והלא אתה נושא פנים לישראל, שנאמר (במדבר ו, כו): יִשָּׂא ה' פָּנָיו אֵלֶיךָ. אמר להם: וכי לא אשא פנים לישראל? שכתבתי להם בתורה: "וְאָכַלְתָּ וְשָׂבָעְתָּ וּבֵרַכְתָּ אֶת ה' אֱלֹוהֶיךָ", והם מדקדקים על עצמם ומברכים עד כזית".
לדעת רוב הפוסקים, גם אם אכל מהלחם שיעור כ'זית' בלבד, אם אכל עוד מאכלים, ומכולם יחד נעשה שבע, הרי שהוא חייב לברך ברכת המזון מהתורה.
לפי דעה אחת בתלמוד, "ואכלת" מתייחס לאכילה, ו"ושבעת" מתייחס לשתייה. לפי זה, פסק הרמ"א שמי שלא שתה לא יזמן להוציא אחרים ששתו.
לחלוקה בין השיעורים ישנה השלכה מעשית, כאשר התעורר לאדם ספק אם בירך ברכת המזון על מה שאכל. במקרה זה, אם שבע, כיוון שהספק הוא במצווה מהתורה עליו להחמיר כדין ספק דאורייתא לחומרא, ולברך את ברכת המזון (ללא הברכה הרביעית, שהיא מדרבנן, ולגביה זהו ספק ברכות להקל). ואם לא שבע, כיוון שהספק במצווה מדברי חכמים, לא יברך כדין ספק דרבנן לקולא.
יש שכתבו שאם חבירו זוכר שראה אותו מברך, יכול לסמוך עליו. וכן אם הוא יודע בעצמו שהוא רגיל לברך מיד לאחר אכילתו, אף על פי שאינו זוכר זאת במדויק, יכול לסמוך על החזקה שמן הסתם בירך.
חיוב הברכה ופרטי הדין > נשים

גם נשים חייבות בברכת המזון, אלא שקיים ספק האם נשים חייבות בברכת המזון מהתורה (מדאורייתא) או מדרבנן. להלכה נשים חייבות כגברים, אך במקרה של ספק נוסף, כגון איננה זוכרת אם בירכה או לא, נחלקו הפוסקים האם תחזור לברך, ולדעת הרב עובדיה אינה חוזרת, אך טוב שתהרהר הברכה בליבה.
תוכן הברכה

ברכת המזון מורכבת מארבעה חלקים שנקבעו במהלך הדורות. בתורה לא נקבע נוסח מדויק לברכה, אלא הוזכר באופן כללי שתוכן הברכה יהיה הודיה לה' על האוכל ועל נתינת ארץ ישראל לעם ישראל. המקור החשוב ביותר למקורן של הברכות מצוי בתלמוד הבבלי במסכת ברכות:
אמר רב נחמן:

משה תקן לישראל ברכת הזן בשעה שירד להם מן;

יהושע תקן להם ברכת הארץ כיון שנכנסו לארץ;

דוד ושלמה תקנו בונה ירושלים: דוד תקן "על ישראל עמך ועל ירושלים עירך" ושלמה תקן "על הבית הגדול והקדוש".

הטוב והמיטיב ביבנה תקנוה, כנגד הרוגי ביתר. דאמר רב מתנא: אותו היום שנתנו הרוגי ביתר לקבורה, תקנו ביבנה הטוב והמיטיב.
תוכן הברכה > ברכת הזן

תוכנה הוא הודאה לה' שמזין את העולם, ונותן לחם לכל חי, וכל השפע שאנו מקבלים הוא רק מה', ולא ממעשה האדם. ועם ישראל התנסה בזה, בניסיון המן- שנאמר: ”וְזָכַרְתָּ אֶת כָּל הַדֶּרֶךְ אֲשֶׁר הֹלִיכֲךָ ה' אֱלֹהֶיךָ זֶה אַרְבָּעִים שָׁנָה בַּמִּדְבָּר, לְמַעַן עַנֹּתְךָ לְנַסֹּתְךָ לָדַעַת אֶת אֲשֶׁר בִּלְבָבְךָ הֲתִשְׁמֹר מִצְוֹתָיו אִם לֹא”. החיים במדבר קשים, אפשר מרוב קשיים להתריס כלפי מעלה, ומנגד, אפשר להתחזק באמונה, ולהתבונן בניסים שעל ידם הקדוש ברוך הוא מקיים את ישראל. הניסיון הקשה ביותר היה קשור לאכילת המן. אדם רגיל לדאוג ליום המחר, לשם כך הוא מכין לעצמו את מזונותיו על ידי מלאכתו בשדה, בחרושת ובמסחר. אולם כל זה לא היה אפשרי במדבר. אפילו לשמור מן מיום אחד למחרתו היה אסור, ואפילו לאכול יותר ממה שאדם נצרך לא היה ניתן, כי כמות המן הייתה מוגבלת למה שאדם זקוק לאכול ביום אחד ולא יותר. והיה כל יהודי צריך להאמין בה' שגם מחר יוריד לו מן מהשמיים. מי שלא היה חזק באמונתו, חש תמיד רעב, וכפי שנאמר (שם ג-ד): ”וַיְעַנְּךָ וַיַּרְעִבֶךָ וַיַּאֲכִלְךָ אֶת הַמָּן אֲשֶׁר לֹא יָדַעְתָּ וְלֹא יָדְעוּן אֲבֹתֶיךָ”. ועיקר המצווה לברך את ה' כאשר אדם אכל ושבע, שנאמר: ”וְאָכַלְתָּ וְשָׂבָעְתָּ וּבֵרַכְתָּ אֶת ה' אֱלֹהֶיךָ עַל הָאָרֶץ הַטֹּבָה אֲשֶׁר נָתַן לָךְ”. מפני שכאשר אדם שבע הוא עלול להתגאות ולשכוח שהכל מאת ה'.
תוכן הברכה > ברכת הארץ

תוכנה הוא הודאה על הארץ, על מצוות ברית המילה ועל התורה ומצוותיה, שנתפסות גם הן כמתנת הבורא. על פי המסורת, ברכת הארץ נתקנה על ידי יהושע בן נון עם כיבוש ארץ ישראל.
תוכן הברכה > ברכת בונה ירושלים

תוכנה של הברכה הוא תפילה על מלכות בית דוד ועל בנין ירושלים ובית המקדש. בזמן קיום הבית התפילה הייתה למען המשך קיומו וקיום שושלת בית דוד, ומעת החורבן התפילה היא למען השבתם של המלכות וירושלים ובית המקדש. הברכה כוללת גם בקשה לפרנסה טובה, ומוסיפים לה תוספות מיוחדות בשבת ומועד (ראו להלן). על פי המסורת, דוד המלך התקין את חלקה הראשון של ברכת בונה ירושלים, ואת חלקה השני התקין בנו, שלמה המלך, שבנה את בית המקדש הראשון.
תוכן הברכה > ברכת הטוב והמטיב

בה מודים לאל על הטבתו עם ישראל. על פי התלמוד, ברכת הטוב והמטיב נתקנה על ידי חכמי המשנה לאחר מרד בר כוכבא, כתפילת הודיה ושבח. הטוב - על כך שהורשו לקבור את גופותיהם של הרוגי ביתר, שקבורתם הושהתה. המטיב - שגופות הרוגי ביתר לא העלו סירחון, לא נרקבו ולא נאכלו על ידי בעלי חיים.
לפי פירוש קרבן העדה, ברכה זו קשורה לברכת הטוב והמיטיב שנאמר על היין: מפני שהיה נהוג לברך ברכת המזון יחד עם שתיית כוס יין, היו רגילים לברך "הטוב והמטיב" ברגע זה, ולפיכך תיקנו וריאציה של אותה ברכה כאן כזכר להרוגי ביתר.
תוספות לברכה > מים אחרונים

מים אחרונים, זהו כינוי להלכה של נטילת ידיים בסוף הסעודה לפני שמברכים ברכת המזון. חיוב זה הותקנה על ידי חכמי המשנה משתי סיבות, ניקיון הידיים לכבוד ברכת המזון. וכן מטעמי בריאות, לנקות את הידיים ממלח סדומית שיכול לסמא את העיניים אם יגע בהן. יש מחלוקת אם גם בזמננו צריך ליטול מים אחרונים. האם כיוון שאנחנו אוכלים עם סכו"ם ידינו נקיות, וגם אין משתמשים במלח סדומית אם כן אין צורך ליטול ידיים. או שמא גם כעת הידיים מתלכלכות בשעת אכילה, וכן יש מלחים אחרים עם תכונות של מלח סדומית. לפי הקבלה יש טעמים נוספים ליטול ידיים השייכים גם בזמננו. השולחן ערוך כותב בסימן המדובר ש:”מים אחרונים חובה”, אך בהמשך מוסיף: ”יש שאין נוהגים ליטול מים אחרונים...”.
לפני שנוטלים מים אחרונים, יש שנוהגים לומר את ההלכה הנזכרת בשולחן ערוך: ”מים אחרונים חובה” (אורח חיים, סימן קפ"א, סעיף א'),
וזאת כדי לומר דברי תורה בסעודה.
תוספות לברכה > זימון

חובת אמירת זימון לפני הברכה חלה בסעודה שבה סעדו ביחד לפחות שלושה גברים שהם בני מצווה. הזימון הוא קריאה של מברך אחד לחבריו לברך עמו בצוותא "נברך (את) שאכלנו משלו", ותשובתם "ברוך שאכלנו משלו ובטובו חיינו". כאשר הסועדים הם עשרה או יותר, חובה להזכיר את שם ה' בברכת הזימון. אזי הפניה היא "נברך אלוהינו שאכלנו משלו", והתשובה בהתאם "ברוך אלוהינו" וכו'.
תוספות לברכה > הוספות בגוף הברכה

ישנן מספר הוספות לברכה במועדים שונים.
על הנסים - תוספת לברכת הארץ הנאמרת בחנוכה ובפורים.
רצה - בשבת נוספה לברכת "בונה ירושלים" לפני "ובנה ירושלים", הוספה הפותחת במילים: "רצה והחליצנו".
יעלה ויבוא - תוספת לברכת בונה ירושלים במועדים הבאים: ראש חודש, פסח (חג המצות), שבועות, סוכות, שמחת תורה (שמיני עצרת), ראש השנה (מכונה בנוסח התפילה - יום הזיכרון) וכן ביום כיפור למי שנאסר עליו להתענות.
תוספות לברכה > הוספות לאחר הברכה

רבים נוהגים לומר לאחר הברכה בקשות רבות המכונות יחד "הרחמן", מכיוון שכולן פותחות בתואר זה. יש הנוהגים להוסיף אחריהן פסוקים שונים. רבים חילופי הנוסחאות בין עדות ישראל בברכות הרחמן ובפסוקים שאחריהן. בין בקשות אלו נהוגה בקהילות מסוימות ברכת האורח, תוספת שאומרים אורחים ובהם בקשת ברכה לבעל הבית ובעל הסעודה. בין תוספות "הרחמן" ישנן בקשות מיוחדות עבור שבתות, ימים טובים ומועדים אחרים, שמקומן לאחר "הרחמן הוא יפרוש עלינו סוכת שלומו".
בנוסף בחלק נוסף של סוף ברכת המזון תיקנו כי בכי בחלק מימות השנה ובהם כל יום שנאמר בו מוסף ובסעודת מצווה של מילה או סעודת פורים וכדומה צריך לומר מגדול ולא מגדיל כבשאר ימות השנה.
ב"חיידר" המסורתי נהגו לסכם את ברכת המזון ביידיש ("אלע מאל בענטשן מיר..."). בקרב יהדות לוב, כורדיסטן, בוכרה ועוד (מהנוהגים על פי נוסח ליבורנו), נוהגים להוסיף בסיום הברכה: "ברוך הזן, ברוך שולחן, ברוך משה בן עמרם; הודו לה' כי טוב כי לעולם חסדו". חלק מעדות אלו נוהגות להוסיף פסוקים נוספים, למשל "יי ימלוך לעולם ועד". בקרב קהילות יהודי גאורגיה, נוהגים בסיום ברכת המזון בתוספות מיוחדות של מזמורי התהלים כ"ד וקכ"ח. ולאחריהם אומרים את הפסוקים הבאים: פעמיים את הפסוק וראה בנים לבניך וכו', לאחריו: שלום רב לאוהבי תורתך וכו', ומסיימים עם הפסוק: ה' עוז לעמו יתן, ה' יברך את עמו בשלום.
פיוטי ברכת המזון

מראשית ימי הפיוט הוחל בכתיבת פיוטים לברכת המזון, ממש כפי שנכתבו יוצרות ומערביות לברכות קריאת שמע או קרובות לחזרת הש"ץ. ככל הנראה נתפשה ברכת המזון שלאחר סעודות חגיגיות כמעמד דומה לזה של תפילה בציבור, ולכן זכתה להתפייט בדומה לה. בדומה לשאר סוגי הפיוט הקלאסיים, מעיקרם נועדו גם פיוטי ברכת המזון להחליף את נוסח הקבע של הברכה ולא להצטרף אליו (בתקופה מאוחרת החלו לומר את הפיוט בנוסף לנוסח הקבוע). לכן המבנה הרגיל שלהם הוא מערכת בת שלשה קטעים, אחד לכל אחת משלש הברכות הראשיות של ברכת המזון. הברכה הרביעית, הטוב והמטיב, לא זכתה בדרך כלל לקטע מפויט, ונאמרה בנוסח הקבע. למן התקופה הקדם-קלאסית של הפיוט (המאה ה-5) עבור בתקופה הקלאסית, וכלה בתקופה המזרחית המאוחרת (המאה ה-11), היו פיוטי ברכת הזמון סוג פופולרי למדי, ובגניזה הקהירית נמצאו שרידים של למעלה ממאה פיוטים כאלה. ישנם פיוטי ברכת המזון המיועדים לימות החול הרגילים (בהם נוסחאות קצרות במיוחד הכוללות מילים ספורות לכל ברכה), כאלה המיועדים לשבת, לראשי חודשים, למועדים, לשמחות כנישואין וברית מילה ואף לאבלים. מרבית פיוטי ברכת המזון הללו אינם חתומים בשם המחבר, אך יש גם המכילים אקרוסטיכון של שמו, לעיתים פייטן מפורסם וידוע-שם כרבי אלעזר בירבי קליר ורבי שמואל השלישי. פיוטים רבים מסוג זה התפרסמו בידי אברהם מאיר הברמן, וכולם התפרסמו מחדש בצירוף מחקר מקיף בידי אבי שמידמן.
בפיוט הספרדי והמרכז-אירופאי ירדה קרנם של פיוטי ברכת המזון, ונכתבו פיוטים ספורים מסוג זה. גם אלו לא נכתבו במבנה המסורתי שהיה מקובל במזרח, ולעיתים הרחיבו רק ברכה אחת מברכת המזון ולא את כולן. במנהגים שבתקופת הדפוס נותר פיוט בודד מפיוטים אלה, הוא הפיוט אלהים צוית לידידך בחירך מאת רבי אפרים מבונא המיועד לברכת המזון של סעודת ברית מילה ונועד להרחיב את הברכה השנייה של ברכת המזון, היא הברכה בה מזכירים את ברית המילה. פיוט זה נהוג במנהג אשכנז המערבי עד ימינו.
ברכת המזון על כוס יין

לאחר ברכת המזון יש שנוהגים לברך את ברכת "בורא פרי הגפן" ולשתות כוס של יין. ברכת המזון בה מברכים ברכה זו נקראת "ברכת המזון על הכוס" וכוס היין נקראת "כוס של ברכה". ישנה מחלוקת מתי יש חיוב לעשות כן. ישנם הסוברים שבכל אכילה שמברכים בה ברכת המזון-חובה לברך על "כוס של ברכה". יש דעות לפיהן אין חיוב ו"כוס של ברכה" היא מנהג. למעשה, נוהגים לברך על "כוס של ברכה" בעיקר בעת שמחות, ויש נוהגים לעשות כן בכל פעם שיש זימון או זימון בעשרה.
בג"ץ ברגמן נגד שר האוצר

בג"ץ ברגמן הוגש בשנת 1969, לאחר ששישה חברי כנסת הגישו הצעת חוק פרטית בכנסת. עתירתו של ד"ר אהרן ברגמן, כעותר ציבורי, כוונה נגד הצעת החוק, לפיה רק מפלגות קיימות המכהנות בכנסת תקבלנה מימון מפלגות (ולא מפלגות חדשות). ששת חברי הכנסת הציעו כי ההוצאות שישנן במהלך בחירות לכנסת ולרשויות המקומיות של המפלגות המיוצגות בכנסת, ימומנו מתקציב המדינה ולא על ידי מקורות עצמיים כמו דמי חבר, או גיוס תרומות מתומכי המפלגה כפי שהיה נהוג קודם. לאחר שהחוק קיבל אישור בכנסת, ברגמן עתר לבית המשפט הגבוה לצדק בניסיון למנוע את מימושו של החוק שזה עתה התקבל. בג"ץ קבע שהחוק סותר עקרון השוויון בחוק יסוד: הכנסת. בעקבות זאת הכנסת תיקנה את חוק המימון.
על החוק

מטרת החוק הייתה להבטיח את יציבותן הכלכלית של מפלגות כמו מפא"י אשר בעקבות הבחירות בשנת 1965 הייתה במשבר כספי חמור. בזכות חוק זה, כאשר המפלגות התכוננו לבחירות השביעיות לכנסת ולבחירות לרשויות המקומיות קופתן הייתה אמורה להיות מלאה ולא היו צריכות לדאוג למצבן הכלכלי. אולם, החוק ספג ביקורת ציבורית רבה, חלקית בגלל הזריזות שבה הוא נקבע וחלקית משום שראו בו פגיעה בזכות לשוויון. על מנת להקטין את רמת ההתנגדות שהחוק היה עלול לעורר, הצעת החוק הוגשה על ידי חמישה נציגים של הסיעות הגדולות בכנסת שהיו הנציגים הבכירים בוועדת הכספים. כך, ההצעה לא הייתה משויכת לסיעה מסוימת אלא משותפת לכמה סיעות. בנוסף, ההצעה הוגשה בתור ניסיון זמני שיהיה נכון לבחירות השביעית לכנסת והבחירות לרשויות המקומיות בלבד. הנציגים הביאו טיעונים נוספים שמטרתם הייתה להציג כמה שיותר צדדים חיוביים בחוק. בהצעה ננקב סכום של 14,640,000 ל"י, שנועד להתחלק בין כל המפלגות שנבחרו לכנסת השישית על-פי גודלן של הסיעות המייצגות אותן.
ב־19 בפברואר 1969, דנה מליאת הכנסת בהצעה לקראת אישורה בקריאה שנייה ושלישית. ההצעה זכתה להסכמה רבה בקרב הסיעות ובהצבעה שנערכה הרוב המוחלט הצביע בעד החוק. היחיד שהתנגד לעיקרון מימון הוצאות הבחירות של המפלגות באמצעות תקציב המדינה, היה ח"כ אורי אבנרי. עיקר הביקורת של אורי אבנרי הייתה על האופן שבו חוק המימון היה אמור להתבצע על פי חוק החדש. לפי טענתו המימון היה צריך להיעשות רק לאחר הבחירות, כאשר התוצאות כבר ברורות, אחרת, לפי דבריו, מדובר בצעד לא דמוקרטי הפוגע בעקרון השוויון ומונע ממפלגות חדשות לקחת חלק בבחירות על ידי הנצחת המפלגות הקיימות.
עתירתו של ד"ר ברגמן לבג"ץ

ד"ר אהרון ארתור ברגמן כיהן בתפקידים בכירים בשירות המדינה, בהם הממונה על הכנסות המדינה ונציב מס הכנסה הראשון. הוא עתר לבג"ץ נגד שר האוצר ומבקר המדינה ב־1969, כחודשים לאחר שהחוק אושר בכנסת. עתירה זו הייתה העתירה הראשונה שבה השופטים נתבקשו לפסול חוק של הכנסת. לטענת ברגמן, חוק המימון לכנסת מנוגד לחוק יסוד הכנסת על פיו הבחירות צריכות להיות מושתתות על צדק ושוויון. חוק המימון לכנסת לא מאפשר הזדמנות שווה לכל המפלגות להתמודד בבחירות לכנסת, וזוהי, לפי דבריו, פגיעה בעקרון הדמוקרטיה ובעקרון השוויון. בעקבות החוק עלול להיווצר מצב בו מפלגות שמלכתחילה נמצאות בעמדת כוח ויש להן יתרון, מקבלות חיזוק כלכלי נוסף מה שמחליש עוד יותר את המפלגות שמתמודדות לראשונה בבחירות לכנסת, ויוצר מצב של פער וחוסר שוויון. סעיף חשוב בעיקרון השוויון הוא שמירה על שוויון ההזדמנויות בין אדם אחד לאחר ובין קבוצות בחברה, כך שחוק אשר מקדם קבוצת מפלגות מסוימת על חשבון מפלגות אחרות, יוצר סטייה חמורה מעקרון השוויון. ברגמן הביע ביקורת נוספת כלפי ששת חברי הכנסת אשר בהצעתם לא הצביעו על מקורות תקציביים לכיסוי עלויות החוק מה שמנוגד למה שהיה מקובל בפרלמנט האנגלי. טענה נוספת שהציג ברגמן הייתה שחלק גדול מחברי הכנסת לא השתתפו בישיבה שנערכה בכנסת ביום בו החוק התקבל ברוב קולות, כך שההצבעה עצמה התבצעה באופן לא לגמרי הוגן.
ב-22 ביוני 1969 נערך הדיון בבית המשפט העליון בהרכב של חמישה שופטים בראשות הנשיא שמעון אגרנט. כיוון שהיה מדובר באירוע חריג הוא חייב את עדכונו של היועץ המשפטי לממשלה מאיר שמגר.
פסק הדין

בית המשפט קבע: "בשלילה המוחלטת של הקצבה מרשימות מועמדים חדשות, יש הפרה ממשית של שוויון הסיכויים בין הרשימות, הנוגדת את עקרון השוויון שבסעיף 4 במידה שאין להצדיקה, ולא רק סטייה קלה מעיקרון זה". משמעות הדבר היא שחוק המימון לכנסת פוגע בעקרון השוויון על ידי כך שהוא לא נותן הזדמנות שווה לכל המפלגות.בג"ץ קבע שסעיף 46 לחוק היסוד הכנסת מאפשר פגיעה כזו בשוויון אך ורק בתמיכה של רוב חברי הכנסת (משמע, לפחות 61 תומכים). וכיוון שהחוק עבר בפחות מ-61 תומכים הוא נפסל מכיוון שאינו עומד מפרוצדורה הנדרשת. בג"ץ הבהיר שלכנסת פתוחה הדרך לחוקק מחדש את החוק אם תעמוד בפרוצדורה הדרושה:
"יוצא איפוא שהכנסת יכולה לעשות אחת משתיים: היא יכולה לחזור ולחוקק את הוראות המימון שבחוק המימון, למרות חוסר השוויון שבהן, אם יימצא להן הרוב הדרוש לפי הסעיפים 4 ו־46 של חוק־היסוד; או שהיא יכולה לתקנו כדי להסיר את חוסר השוויון, והצבענו לעיל על דרך אפשרית בה ניתן לעשות זאת." לבסוף מאיר שמגר, היועץ המשפטי לממשלה, הציע תיקון לחוק המימון תוך התחשבות בהערות של בית המשפט בנושא חוסר השוויון. ההצעה של שמגר לחוק המימון המתוקן התקבלה ברוב של 76 עם שישה מתנגדים ושני נמנעים.
הערות שוליים

1 2  אילן ינון, 1969 - בג"ץ ברגמן – "מהפכה חוקתית" בשלוש מערכות, באתר משרד המשפטים, ‏11.04.2019
↑  פרשת אהרון ברגמן, באתר דוידוב-בנימיני ושות' חברת עורכי דין
↑  ענבל בר-און, בגץ ברגמן, באתר News1 מחלקה ראשונה, 25 ביולי 2009
גאבור דבצ'רי

| --- | --- |

 לידה:  27 בפברואר 1917 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  31 ביולי 1971 (בגיל 54) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 שפות היצירה:  יוונית, פרסית, צרפתית, הונגרית 
 בן או בת זוג:  קלרה הוסאר (1941–1971) 
 פרסים והוקרה:  פרס קושוט (1953)  פרס אטילה יוז'ף (1952)  פרס באומגרטן (1939)  פרס אטילה יוז'ף (1950)  פרס באומגרטן (1946) 
 חתימה:   
 
גאבור דבצ'רי (בהונגרית: Devecseri Gábor;‏ 27 בפברואר 1917, בודפשט – 31 ביולי 1971, בודפשט) היה משורר, סופר, מתרגם ספרותי, פילולוג קלאסי יהודי-הונגרי שזה בפרס קושוט (הפרס הממלכתי הגבוה בהונגריה, מקביל לפרס ישראל), זכה פעמיים בפרס אטילה יוז'ף (הפרס הספרותי הממלכתי הגבוה בהונגריה) ופעמיים בפרס באומגרטן. הקוראים ההונגריים של היום יכולים להכיר את רוב היצירות הקלאסיות של העת העתיקה האירופית - כולל האיליאדה והאודיסאה - בתרגומו המודרני והמהנה של גאבור דבצ'רי.
"כמשורר היה ממצטייני "הדור השלישי" של כתב העת הספרותי ואמנותי ניוגט; בתור מלומד, היה המכובד הבינלאומי של הפילולוגיה הקלאסית ההונגרית; כמתרגם ספרותי, כמתורגמן של התרבות העתיקה, הוא ראשון ללא מתחרים בספרות ההונגרית של המאות הראשונות" גזה הגדוש
קורות חיים

גאבור דבצ'רי נולד במשפחה יהודית, בנם של פקיד הבנק אמיל דבצ'רי ושל זמרת האופרה, הסופרת והמתרגמת ארזיבט גוטי (בתו של שומה גוטי). הוא השלים את לימודיו בבודפשט. התחיל כילד פלא, היה רק בן חמש עשרה כאשר הכרך הראשון שלו המשותף עם גאבור קארינתי פורסם עם הקדמה מאת זולטאן שומיו. ספר השירים העצמאי הראשון שלו היה "הים המבדר" (A mulatságos tenger) (1936). הבנתו את העת העתיקה הייתה מקארוי קרניי ההיסטוריון והפילולוג שעשה עליו רושם עמוק ביחד עם משחקי השפה של דז'ה קוסטולאני, כמו כן השפיעו עליו גם אנטאל סרב ומיהאי באביץ'.
ב-1938 הוא תרגם ופרסם את כל שירי גאיוס ולריוס קאטולוס עם הקדמה מאת קארוי קרניי, ולאחר מכן נקלע לוויכוח סוער עם יאנוש צ'נגרי, הפילולוג הקלאסי הנודע. ב-1939 סיים את לימודיו במחלקה ליוונית-לטינית של אוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), הוא כבר נחשב כבן הדור השלישי של כתב העת הספרותי והאמנותי החשוב ניוגט עם שיריו שפורסמו גם בכתב העת וב"ספ סו" -שפירושו "מילה יפה" - (Szép Szó). בשנת 1941 סיים את הדוקטורט שלו בעבודת דוקטורט בשם : "תודעה אמנותית בשירת קאלימאכוס". באותה שנה התחתן עם קלרה הוסאר, במאית אופרה, מלחינה, מנצחת, מתרגמת. בשנת 1942 קיבל תעודת הוראה. הוא הצליח בדרך כלשהי לקבל פטור או להתחמק (אולי באמצעות קשריו) הן מלקיחתו למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) והן מגירוש למחנות הריכוז. מ-1942 עד 1945 היה הספרן של ספריית באומגרטן (Baumgarten Könyvtár). בזה אחר זה הופיעו תרגומיו ליצירותיהם של טיטוס מאקיוס פלאוטוס, אפלטון, הרודוטוס ועוד. לרבות ליסיסטרטה של אריסטופנס (1943).
ב-1945 פרסם את ספר החיבורים שלו, "קוסטולאני החי", ואת ספר השירים השנון והמקורי שנכתב לילדים, "מורה דרך בגן החיות".
לאחר מלחמת העולם השנייה ב-1945 לימד את תולדות הספרות במחלקה היוונית של אוניברסיטת בודפשט למדע (אוניברסיטת אטווש לוראנד) ואת תולדות האמנות באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע. במהלך השלמת הדיקטטורה הסטליניסטית, הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית ההונגרית (MKP) (מפלגת העובדים ההונגרית - MDP מיוני 1948) והפך לאחת הדמויות המובילות במדיניות הספרותית החדשה בהנחיית יוז'ף רוואי ומארטון הורבאט (במקור שילר). בין השנים 1948–1954 לימד ספרות בדרגת סגן קולונל באקדמיה לקצינים של צבא העם ההונגרי. בשנים 1953–1956, היה העורך של כתב העת הספרותי והאמנותי בשם "צבא העם למען ארצנו החופשית" (Néphadsereg Szabad Hazánkért). בין היתר, פורסמו שיריו, מחקריו ותרגומיו שפיארו את סטלין, ראקושי ואת הניהול המתוכנן במגוון רחב של כתבי עת, אנתולוגיות וכרכים עצמאיים. הודות לחוש הצורה יוצא הדופן שלו, הוא הצליח להתחרות בכל דבר, הוא הכין את התרגום ההונגרי המודרני של האודיסאה (1947) והאיליאדה (1952), תרגם את המזמורים ההומריים, ואפילו את כל הזיכרונות ששרדו מהתקופה ההומרית ובכך שינה מהיסוד את חווית העת העתיקה בספרות ההונגרית; עבודתו זכתה בפרס קושוט בשנת 1953.
הוא צידד במרד ההונגרי (נקראת בהונגריה "המהפכה של 1956") באופן אישי וגם ביצירותיו, הוא לא הצטרף למפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית (MSZMP), שנוסדה ב-4 בנובמבר 1956. לאחר דיכוי המהפכה, תוך שהוא מרחיק את עצמו מהחיים הציבוריים, הוא חי משיריו, ממחקרי סדנאות, מסיפורי מסע ומכתביו האוטוביוגרפיים. הוא כתב דרמה על אודיסאוס והשלים את סדרת התרגומים של קאטולוס. הוא גם שלט בשפה הפרסית למען תרגומים מהספרות הפרסית. דבצ'רי נפטר ב-1971 בבודפשט. במהלך מחלתו הארוכה, אפילו במיטתו בבית החולים, כתב - על היתרונות של דיסקצית הבטן.
חברויות, פרסים, עיטורים

פרס באומגרטן (1939, 1946)
מ-1949 עד 1951 היה המזכיר הכללי של אגודת הסופרים ההונגרים
פרס אטילה יוז'ף (1950, 1952)
פרס קושוט (1953) (על תרגומו של הומרוס)
עיטור הצטיינות לעבודה סוציאליסטית (1955)
עיטור מסדר הצטיינות העמל דרג זהב (1970)