stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הצי הביזנטי

הצי הביזנטי הודף התקפה של רוסים על קונסטנטינופוליס ב-941. איור בכתב יד מן המאה ה-13.
הצי הביזנטי הוא השם שניתן במחקר ההיסטורי המודרני לאותם ציי מלחמה שהחזיקה והפעילה האימפריה הביזנטית במהלך תולדותיה, מ-286 (חלוקת האימפריה הרומית על ידי דיוקלטיאנוס) ועד 1453 (כיבוש קונסטנטינופוליס). הוא היה המשכו של הצי הקיסרי הרומי, אך בניגוד לקודמו מילא תפקיד גדול וחשוב יותר בהגנה על האימפריה אותה שירת ובשמירה על קיומה. אויבים מעטים ניצבו בפני האימפריה הרומית בזירה הימית, והצי המלחמתי מילא בה על כן תפקידי שיטור והגנה מפני פירטים בעיקר. שונה היה מצבה של האימפריה הביזנטית, שהים והשליטה בנתיביו היו חיוניים לעצם קיומה.
אחרי קרב אקטיום ב-31 לפנה"ס הפך הים התיכון ל"אגם רומאי". הראשונים שקראו תיגר על השליטה הרומית בים התיכון היו הוונדלים במאה ה-5, אך הסכנה סולקה אחרי שכבש יוסטיניאנוס הראשון את ממלכתם בצפון אפריקה ב-534-533. כינונו מחדש של צי קבע מלחמתי וראשית הופעתו של הדרומון באותה תקופה מציינים את השלב בו נפרד הצי הביזנטי משורשיו הרומיים המאוחרים והחל מפתח זהות משל עצמו. תהליך זה קיבל משנה תנופה עם תחילת כיבושי המוסלמים במאה ה-7. לאחר אובדן הלבנט ואחר כך צפון אפריקה, הפך הים התיכון מ"אגם רומאי" לזירת התגוששות בין הביזנטים למוסלמים. ציי המלחמה הביזנטיים מילאו תפקיד מכריע במאבק זה, לא רק בהגנה על נחלותיה הרבות של האימפריה סביב אגן הים התיכון כולו, אלא גם בהדיפת התקפות מן הים נגד בירת האימפריה קונסטנטינופוליס עצמה. הודות ל"אש היוונית", כלי הנשק האימתני והסודי של הצי שהומצא זה לא כבר, נחלצה קונסטנטינופוליס מכמה מצורים וצייה ניצח בקרבות ימיים רבים.
בתחילה הייתה ההגנה על חופי ביזנטיון ומבואותיה הימיים של קונסטנטינופוליס מסורה לידי צי הקרביסיינים (karabisianoi). אך בהדרגה פוצל צי זה לכמה שייטות אזוריות (על פי המחוזות האדמיניסטרטיביים של האימפריה שכונו 'תֵימות'[דרושה הבהרה]), בעוד עיקר הצי מוצב בקונסטנטינופוליס, מגן על העיר ומהווה גרעין לחילות משלוח ימיים. לקראת סוף המאה ה-8 שב הצי הביזנטי להיות הכוח הימי החזק והמאורגן ביותר בים התיכון. היריבות עם הציים המוסלמיים נמשכה תוך ניצחונות ומפלות לסירוגין, אך במאה ה-10 הצליחו הביזנטים לחדש שוב את עליונותם באגן המזרחי של הים התיכון.
במהלך המאה ה-11 החל הצי המלחמתי שוקע ומתנוון, כמו האימפריה עצמה. הביזנטים, שניצבו מול אויבים חדשים במערב, נאלצו לסמוך יותר ויותר על ציי המלחמה של ערי-מדינה איטלקיות כמו ונציה וגנואה, מהלך שהיה בעל השפעה הרסנית על הכלכלה והריבונות של ביזנטיון. האימפריה התאוששה אומנם בתקופת שלטונם של קיסרי השושלת הקומננית, אך מיד אחר כך שבה ושקעה, כשאת נקודת השפל מציינים כיבוש קונסטנטינופול ופירוק האימפריה ב-1204, במסע הצלב הרביעי. אחרי כינונה מחדש של האימפריה הביזנטית ב-1261 ניסו קיסרים אחדים מן השושלת הפליאולוגית להקים לתחייה את הצי המלחמתי, אך מאמציהם נשאו פרי לזמן קצר בלבד. כוחו של הצי הביזנטי, שבשיא עוצמתו יכול היה להוריד לים מאות ספינות קרב, הצטמצם עד אמצע המאה ה-14 לכמה תריסרי אוניות בלבד, והשליטה בים האגאי עברה לידי ציי המלחמה של הערים האיטלקיות והאימפריה העות'מאנית. עם זאת, הצי ההולך ומתמעט המשיך להתקיים ולפעול עד נפילתה של האימפריה הביזנטית לידי העות'מאנים ב-1453.
ראו גם

הצבא הביזנטי
לקריאה נוספת

הלן ארוויילר (1966), Byzance et la mer. La marine de guerre, la politique et les institutions maritimes de Byzance aux VIIe–XVe siècles (בצרפתית), Paris: Presses Universitaires de France
ואצלב פילאר

ואצלב פילאר (נולד ב-13 באוקטובר 1988 בחלומץ נאד צידלינואו) הוא כדורגלן צ'כי בינלאומי, המשחק כקשר בויקטוריה פלזן. לזכותו 22 הופעות במדי הנבחרת הצ'כית.
פילאר החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת הראדץ קראלובה, קבוצת נעוריו, בה שיחק בין השנים 2009-2011. בקרלובה, הופיע ב-64 משחקים בהם כבש 12 שערים. לקראת עונת 2011–2012, הושאל לקבוצת ויקטוריה פלזן, לאחר שבעונה שלפני כן זכה המועדון באליפות ראשונה בליגת העל הצ'כית. אחרי שסירב לחתום רשמית במועדון בנובמבר 2011, פילאר דיווח לתקשורת על חתימתו בוולפסבורג הגרמנית. בינואר 2012, בתום מחצית עונה מרשימה במדי האלופה הצ'כית היוצאת הוכרז רשמית בתקשורת המקומית, שפילאר יעבור לשחק בשורותיה של וולפסבורג עם סיום טורניר הגמר של יורו 2012, בו נוטלת חלק הנבחרת הצ'כית. לאחר שנפצע ולא שיחק במהלך העונה, הושאל ב-2013 לקבוצת פרייבורג.
במדי הנבחרת הצ'כית, ערך פילאר את הופעת הבכורה שלו ב-4 ביוני 2011. את שערו הבינלאומי הראשון כבש ב-11 בנובמבר 2011, בניצחון 0–2 על נבחרת מונטנגרו במסגרת משחקי פלייאוף ההעפלה לטורניר הגמר של יורו 2012. הוא כבש את שערה הראשון של נבחרת צ'כיה בטורניר יורו 2012, שער מצמק בהפסד 1–4 לרוסיה, והוסיף שער במשחק השני של צ'כיה, בניצחון 1–2 נגד יוון.
הצטמצמות

| --- | --- |
 מבוסס על:  סיפור של רות אלמוג
 בימוי:  ראול יחיאל
 הופק בידי:  דליה הורביץ (הערוץ הראשון)
 תסריט:  רות אלמוג
 עריכה:  דני דרור
 שחקנים ראשיים:  רחל שור זאב שמשוני מרק חסמן
 מוזיקה:  אילן הראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקרנת בכורה:  1989
 משך הקרנה:  49 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 
הצטמצמות הוא סרט טלוויזיה ישראלי משנת 1989 בבימויו של ראול יחיאל, עם רחל שור, זאב שמשוני ומארק חסמן בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי רות אלמוג והוא מבוסס על סיפורה "הצטמצמות" מתוך קובץ הסיפורים נשים משנת 1988.
העלילה היא על גבר הפוגש את מורתו מילדות ומתאהב בה.
תקציר העלילה

אביגיל (רחל שור) היא מחנכת ותיקה בתל אביב. בחופש הגדול היא פוגשת במוזיאון תל אביב את רפי (זאב שמשוני) שהיה תלמיד אהוד עליה במיוחד.
רפי מספר לה שהוא כעת עורך דין גרוש, מזמין אותה לבית קפה ומגלה לה כי תמיד העריץ אותה בייחוד לאחר שביקרה אותו בבית חולים בו אושפז בגלל כוויה.
אביגיל היא רווקה מבוגרת. אביה (מארק חסמן) הוא פנסיונר המסתגר כל הזמן בדירתו ומסרב לצאת. הוא ממורמר בגלל אשתו המנוחה שנהגה לבלות ולבזבז את כספו בעוד הוא עובד בפרך וכן על בנו שאול שנפטר בגיל צעיר. אביגיל עוזרת לו בקניות ובניהול הבית למרות שכל הזמן הוא מעליב אותה באמירות על מה שהיא השקיעה ומה שיצא ממנה - סתם מורה...
למעשה רפי, אביגיל ואביה הם אנשים בודדים שעולמם מצומצם. לרחל יש חברת ילדות בשם יוכי (עפרה וינגרטן) הנשואה לאברם (שמיל בן ארי) ולהם בת ובן שאביגיל מפנקת בממתקים. אלה (שולה רווח) היא חברה מקורבת יותר שמייעצת לה בעניינים שונים. עכסה (מירי פביאן) היא חברה מהעבר שעובדת כעת כצלמת ומתעלמת ממנה.
רפי הצעיר "נדלק" על מורתו המבוגרת ואף מציע לה נישואים אך היא דוחה אותו. היא מעדיפה לחזור לחייה הבודדים עם טיפול באביה והליכה על החוף עם כלבתו.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| רחל שור | אביגיל |  |
| זאב שמשוני | רפי |  |
| מארק חסמן | אבא של אביגיל |  |
| שולה רווח | אלה | חברה של אביגיל |
| עפרה וינגרטן | יוכי | חברה של אביגיל |
| שמיל בן ארי | אברם | בעלה של יוכי |
| מירי פביאן | עכסה | צלמת |
הקטור רובינשטיין

הקטור רובינשטיין (1933, ארגנטינה - 2009, סטוקהולם) היה פיזיקאי ופרופסור באוניברסיטת אופסולה בשוודיה. מחקרו עסק בחלקיקים יסודיים ובקוסמולוגיה של היקום הצעיר. במעבדתו במכון ויצמן למדע ייסד גבריאל ונציאנו, תלמידו, את הבסיס לתורת המיתרים.
אודות

רובינשטיין נולד בבואנוס איירס ובשנות ה-50 היגר לארצות הברית, שם סיים דוקטורט באוניברסיטת קולומביה. הוא עשה לימודי פוסט-דוקטורט בפריז ואחר כך לימד במכון ויצמן בישראל. במכון היה המדריך של פלוריאן שק, של מיגל ויראסורו (אנ') ושל גבריאל ונציאנו. במהלך הניסויים במעבדתו של הקטור הוכיחו קשרים באינטראקציות חזקות, שהובילו את ונציאנו לפתח מודל שלאחר מכן יהווה הבסיס לתורת המיתרים.
בעקבות אשתו שהייתה שוודית החל לקיים קשרים אקדמיים עם שוודיה בתחילת שנות ה-שנות ה--70 ובשנת 1984 עבר לשוודיה שם נהיה לפרופסור באוניברסיטת אופסולה.
בשנת 1997 היה ממייסדי כתב העת "Journal of High Energy Physics". מלבד פיזיקת חלקיקים, חקר רובינשטיין גם בנושאי קוסמולוגיה, במיוחד את התפקיד של שדות מגנטיים בתחילת היקום. בשנת 2000 יצא לפנסיה מהאוניברסיטה. היה עמית ליידי דייוויס באוניברסיטה העברית. נפטר בשנת 2009. באוגוסט 2010 נערך לזכרו סימפוזיון בנושאי מחקרו במרכז המחקר אלבה-נובה בסטוקהולם.
היה נשוי להלן ואב לשלושה ילדים.
ויליאם ראסל (מושל)

ויליאם יוסטיס ראסל (באנגלית: William Eustis Russell; ‏6 בינואר 1857 – 16 ביולי 1896) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל מסצ'וסטס ה-37.
ביוגרפיה

ראסל נולד וגדל בקיימברידג' שבמסצ'וסטס, בנו של פרקליט. הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים ובמכללת הרווארד (המכללה ללימודי תואר ראשון של אוניברסיטת הרווארד), שם סיים את לימודיו בשנת 1877. לאחר מכן למד משפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת בוסטון. לאחר לימודיו שם החל לעבוד כעורך דין לצד אביו בקיימברידג'.
בשנת 1884 נבחר ראסל הצעיר לתפקיד ראש עיריית קיימברידג'. הוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 1887. בסמוך לסיום תפקידו הצליח לגייס סכומי כסף גבוהים עבור העיר, תרומה מהיורש הצעיר פרדריק הסטינגס רינדג', חברו לספסל הלימודים בהרווארד. כספיו של רינדג' הופנו לבניית ספרייה, בית עירייה חדש ובית ספר. שמו של רינדג' הונצח בעיר; בית הספר שמימן, שדרה, דרך ופרויקט מגורים ציבורי נקראו על שמו.
ראסל התמודד פעמיים בחוסר הצלחה על משרת מושל מסצ'וסטס, הוא הובס על ידי אוליבר איימס
(מושל מסצ'וסטס ה־35) וג'ון קווינסי אדמס בראקט (המושל ה־36). בבחירות 1890 הביס ראסל את בראקט ונבחר למושלה ה־37 של מסצ'וסטס מטעם המפלגה הדמוקרטית. המושל הצעיר ביותר בהיסטוריה של המדינה באותה עת וגם כיום (2008).
בעת כהונתו כמושל קידם ראסל חוקים להגנת זכויות עובדים, ביטל את מסי הגולגולת במדינה והנהיג מס ירושה. הוא עודד את שימורן של שמורות טבע ושטחים ציבוריים אחרים. ראסל הצליח לקדם את מדיניותו על אף שליטתם של הרפובליקנים בבית המחוקקים של המדינה באותה עת. הוא כיהן כמושל במשך שלוש קדנציות בנות שנה אחת ולא התמודד על קדנציה רביעית. לאחר שעזב את כיסא המושל שב לעיסוקו כעורך דין.
ראסל נפטר בגיל 39. בנו, ריצ'רד מנינג ראסל, הלך בעקבותיו לפוליטיקה וכיהן גם הוא כראש עיריית קיימברידג'. הוא ייצג את המחוז התשיעי של מדינת מסצ'וסטס בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנות השלושים של המאה העשרים.
על שמו של ויליאם ראסל נקרא בית ספר ציבורי בבוסטון.
המספד בירושלים (נאום)

ערך זה עוסק בנאום של הרב קוק. אם התכוונתם לנבואה של זכריה, ראו .
| --- | --- |

נושא הנאום, הרב אברהם יצחק הכהן קוק
 תאריך:  7 ביולי 1904
 שפה:  עברית
 נואם:  אברהם יצחק הכהן קוק, רב העיר יפו
 מקום:  יפו
המספד בירושלים הוא שמו של הספד שנשא הראי"ה קוק ביפו, בוקר יום כ"ד בתמוז ה'תרס"ד (7 ביולי 1904), עם פטירתו של בנימין זאב הרצל, מנהיג התנועה הציונית. עיקרו הוא ההבחנה בין "משיח בן דוד" המייצג את תנועת הבניין הרוחני של עם ישראל, ובין "משיח בן יוסף" המייצג את תנועת הבניין המעשי של האומה – התנועה הציונית שהרצל עמד בראשה. לדידו של הראי"ה, שתי התנועות מוכרחות לצעוד יחדיו לקראת גאולת ישראל, כאשר "משיח בן דוד" בראש. בהספד מתוארים הרצל והציונות גם בהיגד: "עקבא דמשיח בן יוסף".
רקע

ביום כ' בתמוז ה'תרס"ד (3 ביולי 1904) נפטר בנימין זאב הרצל, מנהיג התנועה הציונית, ומי שהוביל את הציונות המדינית לקראת הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, בהיותו כבן 44 שנים בלבד. פטירתו החטופה של המנהיג הציוני הדגול והצעיר הכתה בהלם את יהודי העולם, ובעיקר את אלה מהם שהיו בעלי הזיקה לתנועה הציונית.
בכל העולם נערכו אירועי הספדים לזכרו וכך גם בעיר יפו, אשר נחשבה באותה עת למרכז היישוב החדש, ובה התרכזו מרבית אנשי העלייה השנייה. אירועי מספד נוספים נערכו במקביל גם בידי אנשי היישוב הישן בירושלים בבית הכנסת החורבה ביוזמת הרב שמואל סלנט, בבית הכנסת הספרדי הגדול ביוזמת הרב יעקב שאול אלישר ובבתי כנסת נוספים בעיר, וכן ביפו באירוע נוסף, בצפת, ראשון לציון, רחובות, ראש פינה ועוד.
הראי"ה קוק עלה ארצה פחות מחודשיים קודם לכן, ביום כ"ח באייר (13 במאי), והחל לכהן מיד כרבן של יפו והמושבות סביבה. הוא היה ידוע כבעל השקפה ציונית איתנה ואוהד ישוב ארץ ישראל. שניים מנכבדי העיר – אליהו לבונטין שכיהן כמנהל בנק אנגלו-פלשתינה בעיר, וחיים אמזלאג ששימש כסגן הקונסול בריטניה בעיר – פנו אפוא אל הראי"ה וביקשו ממנו להשתתף באירוע ההספד המרכזי בעיר. האחרון הספיק עוד קודם לכן לבקר במושבות ראשון לציון ורחובות, והתרשם עמוקות מיכולתו למצוא שפה משותפת עם החלוצים, לחיזוק נאמנותם לתורה ולמצוות.
אירוע ההספד נערך ב-10 בבוקר, כ"ד בתמוז ה'תרס"ד (7 ביולי 1904), יום קבורתו של הרצל בווינה, באולם המרכזי של בנק אנגלו-פלשתינה ביפו. נכחו בו קרוב למאה מוזמנים מראש. הנואמים היו ארבעה: הרב אברהם יצחק הכהן קוק רבה של העיר, חכם יוסף ארוואץ, מרבני העדה הספרדית ודיין בבית הדין המאוחד לעדות בעיר (אביו של אחד ממנהלי הבנק), הרופא והפעיל הציוני ד"ר הלל יפה, והסופר והפעיל הציוני יהושע ברזילי (אייזנשטט). לפי דיווחי העיתונות, נאומו של הראי"ה ארך כשעה.
הנאומים עשו רושם עמוק, מתוכם נשארו בהזיכרון איזה ביטויים יפים של הרה"ג קוק [...] [ש]אמר כי התנועה הנוכחית היא בבחינה של משיח בן יוסף, כי העומדים לצד התנועה של משיחות בן דוד צריכים לדעת, כי הרבה עליהם ללמוד בנוגע לסדר ובינה מהראשונים, וכי נגד זה צריכים בעלי התנועה המשיחית היוספית לזכור מה שאמר הקב"ה כי "בן דוד בראש" – לאמור, התורה קודמת לכל.
רקע > התגובות לנאום

האירוע נחשב לנקודת החיכוך הראשונה שנתגלעה בין המדיניות הפרו-ציונית המוצהרת של הראי"ה קוק, ובין קנאים מבני היישוב הישן בירושלים. לאחר פרסום דבר הנאומים על הרצל, פורסם פשקוויל בירושלים אשר גינה את המספידים ואת המוספד. הרב צבי יהודה הכהן קוק, בנו של הראי"ה, העיד כי אביו נחלץ לנאום זה, "למרות כמה מבני ירושלים שציערוהו וקינטרוהו על זה ורצו להפריעו מזה". בהתייחסו לגינויים ציין הראי"ה באיגרת לחותנו האדר"ת, רבה של ירושלים, כי נמסר לו ש"אחדים גילו פנים בדברי שלא ככונתי", אולם הוא לא שת לבו לביקורת זו והגן באורך רוח על היענותו לבקשה לנאום ועל תוכנו.
רקע > פרסום "המספד בירושלים"

הנאום נכתב מראש בידי הראי"ה קוק במחברת אישית, אשר נקראה לימים "ראשון ליפו", וכפי הנראה נקרא על ידו מן הכתב במהלך האירוע.
בשנת ה'תש"ך (1960), במלאת חצי יובל לפטירת הראי"ה, נדפס המספד לראשונה בכתב העת סיני מבית מוסד הרב קוק. בשנת ה'תשל"ג נדפס הנאום בשנית, מנוקד ומוער, בחוברת "החומר והרוח בגאולת ישראל", בהוצאת "המחלקה לחינוך ולתרבות תורניים בגולה" של ההסתדרות הציונית, בעריכת אליעזר אלינר. שבע שנים לאחר מכן, בשנת ה'תש"מ, נדפס המספד לראשונה בספר נפוץ – בחלקו הראשון של הספר מאמרי הראיה (עמ' 94–99), המקבץ מבחר ממאמריו, נאומיו, הספדיו וכתביו של הרב קוק.
כותרת הנאום – "המספד בירושלים" – נקבעה כפי הנראה בידי הרצי"ה קוק, בנו של הראי"ה ומי שמסר את הנאום לפרסום. הנאום לא נוסח כהספד ולא נישא בירושלים, וכותרתו מבוססת על פסוק בספר זכריה אשר מלווה את המספד. כותרת המשנה היא: "בפטירת הד"ר בנימין זאב הרצל ז"ל, כ' בתמוז תרס"ד".
תוכן הנאום

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הנאום פותח בלשון הכתוב בספר זכריה (יב, א): ”בַּיּוֹם הַהוּא יִגְדַּל הַמִּסְפֵּד בִּירוּשָׁלַ‍ִם כְּמִסְפַּד הֲדַדְ רִמּוֹן בְּבִקְעַת מְגִדּוֹן”, ובדרשת חז"ל במסכת מגילה (ג, א), לפיה תרגום יונתן בן עוזיאל לפסוק זה – ”בְּיוֹמָא הַהוּא יִסְגֵּי מִסְפְּדָא בִּירוּשְׁלֶים כְּמִסְפְּדָא דְּאַחְאָב בַּר עָמְרִי דִּקְטַל יָתֵיהּ הֲדַדְרִימּוֹן בֶּן טַבְרִימּוֹן בְּרָמוֹת גִּלְעָד וּכְמִסְפְּדָא דְּיֹאשִׁיָּה בַּר אָמוֹן דִּקְטַל יָתֵיהּ פַּרְעֹה חֲגִירָא בְּבִקְעַת מְגִידּוֹ” – זעזע את ארץ ישראל "ארבע מאות פרסה על ארבע מאות פרסה. יצתה בת קול ואמרה: "מי הוא שגילה סתריי לבני אדם". הראי"ה פותח את נאומו בשאלה: "מהו גודל ההסתר שיש בפסוק זה", ודבריו נועדו להציג תשובה מעמיקה לכך.
בדבריו, דן הראי"ה באריכות בשתי תנועות עומק הקיימות לדבריו בעם ישראל, שהביטוי להן בדברי חז"ל הוא: "משיח בן יוסף" ו"משיח בן דוד" – הראשון הוא הכוח החומרי המקביל לגוף האדם ובא לידי ביטוי בשבט יוסף, והשני – המיוחד לעם ישראל בלבד – הוא הכוח הרוחני המקביל לנשמה ובא לידי ביטוי בשבט יהודה ומלכות יהודה. בתקופת הגלות, בשל עוונות עם ישראל, עומדים הכוח הגופני והחומרי בעימות זה עם זה, אולם מגמת ההיסטוריה היהודית היא איחוד ביניהם.
לפי פרשנותו של הרב קוק, התנועה הציונית, אשר פועלת לייסד מחדש את מדינה ללאום היהודי בארץ ישראל, משקפת את כוחו של משיח בן יוסף. אולם על מנהיגיה לזכור תמיד כי "בן ישי בראש" (סנהדרין קב, א), כלומר שהתנועה הרוחנית־דתית היא מרכזו של עם ישראל. מסורת חכמים שמשיח בן יוסף יהרג (סוכה נב, א), ושמספדו בירושלים יהיה גדול במיוחד כדברי חכמים במסכת מגילה, מבהירה את חשיבותו הגדולה, ולצד זה מבליטה את העובדה שהכוח החומרי אינו עיקרו של עם ישראל, אלא "יש להכניס הכל בחוברת אחת, ולסדר דרכי האומה באופן שכל שיכלול כללי יהיה בסיס לשיכלול הישראלי המיוחד".
תוכן הנאום > אזכור הרצל בנאום

ככלל, עוסק הנאום בתנועות עומק תרבותיות, שמו של הרצל לא נזכר בו, וכדבריו של הראי"ה באגרתו לחותנו האדר"ת: "וכן בדבריי לא סיפרתי כלל בשבחו של ד"ר הרצל מצד עצמו". עם זאת, הראי"ה הזכיר ברמז את שמו ונסיבות מותו הטרגי של הרצל: ”עד שחסרון ההצלחה גרם לסכסוכי דעות וריב אחים, שהלכו בדרך מסוכנה כזאת עד שהמנהיג הראשי נפל חלל, מעוצר רעה ויגון”.
היחס לנאום

בחוגי תלמידיו של הרב צבי יהודה הכהן קוק, בנו של הראי"ה, עורך כתביו וראש ישיבת מרכז הרב, מקובל כי ”מאמר זה נכתב עם עלייתו של הרב ארצה, והוא איננו משנתו האחרונה. אומנם יש בו הרבה בירורים מוסריים חשובים אך מעורבים בהם מספיחי חו"ל. בירורי ההלכה השלמים נכתבו בספר 'אורות'”. תלמידו של הרצי"ה, הרב אברהם רמר, ציין כי "מספר פעמים התחננתי לפניו שילמדני את 'המספד בירושלים', והשתמט".
חרף זאת, בעיני רבים נחשב הנאום לאחד מיסודות משנתו של הראי"ה קוק, וכמפתח להבנת יחסו לתנועה הציונית ולעומד בראש.
ההיסטוריון ד"ר יוסי אבנרי ציין כי פרשת "המספד בירושלים" הייתה סמן הדרך הראשון בהנהגתו הרבנית של הראי"ה קוק כרב ציוני עצמאי בארץ ישראל.
בהתנהגות הרב בפרשת המספד ניתן להצביע על מספר מאפיינים העתידים לחזור בפעילותו הציבורית: [א] הרב לא היה נכון לבטל דעותיו בפני השקפות הרווחות בקרב חלק מציבור הקנאים של הישוב הישן הירושלמי. [ב] הוא לא התחמק מהכרעות העלולות להיות כרוכות במאבק ציבורי. [ג] הוא לא נגרר לתגובות פומביות על גילויי דעת שהופצו נגדו, וניסה לשמור על פרופיל נמוך של הסכסוך. [ד] בנושא השנוי במחלוקת הביע הרב דעתו במירב הזהירות כדי למנוע החרפת מתחים.
לקריאה נוספת

ד"ר צבי ירון, 'על הרצל', משנתו של הרב קוק, ירושלים תשל"ד, עמ' 282–284
פרופ' דב שוורץ, 'הציונות הדתית והרצל: דגמים של תדמית', בתוך: הרצל אז והיום: 'מדינת היהודים' במדינת היהודים, אבי שגיא וידידיה שטרן (עורכים), מכון הרטמן 2008, עמ' 294–301; וכן בתוך ספרו מאחדות לריבוי: סיפורה של התודעה הציונית הדתית, מוסד ביאליק תשע"ח, עמ' 91–97
משה גולצ'ין, 'מאלנד לנוילנד: הרצל בין שומקום לבין אוטופיה', בתוך: הרצל אז והיום: יהודי ישן, אדם חדש?, אבי שגיא וידידיה שטרן (עורכים), מכון הרטמן 2008, עמ' 75–83
הרב שלמה אבינר, 'משיח בן יוסף ומשיח בן דוד', עם וארצו, בית אל תש"ע, עמ' 227–266
הרב ראובן רז, 'משיח בן יוסף ומשיח בן דוד במשנתם של ה"שפת אמת" והרב קוק', הרב קוק בין חסידים ומתנגדים, ירושלים תשע"ו, עמ' 119–141
הרב שאר ישוב כהן, 'הספד הראי"ה על הרצל', אור ישראל וקדושו, ירושלים תשע"ח, עמ' 278–281
הרב צבי ישראל טאו, ביאור למאמר המספד בירושלים – "איחוד כוחות החומר והרוח בדורות התחייה", עמותת שירת ישראל תשע"ט
הרב אורי שרקי, 'מניטו קורא את הראי"ה' – מבוא לספר מספד למשיח? מאת הרב יהודה ליאון אשכנזי, ירושלים חש"ד, עמ' 8–16
"The Lamentation in Jerusalem" – המספד בירושלים, מתורגם לאנגלית בתוספת מבוא והערות בידי הרב בצלאל נאור, המעין 206 [נג,ד]
ויליאם ראסל (1965)

ויליאם אנתוני באוטר ראסל (באנגלית: William Anthony Bowater Russell; נולד ב-15 באפריל 1965) הוא בעל הון בריטי, אשר כיהן כלורד ראש העיר ה-692 של הסיטי של לונדון  החל מ-9 בנובמבר 2019 עד ל-13 בנובמבר 2021.
ראשית חייו

למד באיטון קולג' ואוניברסיטת דורהם. בתחילת דרכו עבד ראסל בתחום הפיננסים בתאגיד "בוסטון הראשון" (The First Boston). לאחר מכן הצטרף למריל לינץ בשבילם עבר בהונג קונג, ניו יורק ולונדון לפני שפרש בשנת 2006. ראסל מכהן החל מ-9 בנובמבר 2019 כלורד ראש העיר של הסיטי של לונדון.
חייו האישיים

בשנת 1989, נשא ראסל לאישה את הילרי צ׳אפלין ולזוג ארבעה ילדים.
ערך זה הוא קצרמרבנושא פוליטיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
וילה נובה דה גאיה

וילה נובה דה גאיה (בפורטוגזית Vila Nova de Gaia, או בקיצור גאיה) היא עיר במחוז פורטו שבפורטוגל, הממוקמת דרומית לעיר פורטו על נהר הדורו. בשנת 2011 התגוררו בגאיה כ-302,295 תושבים, ושטחה הוא 168.46 קמ"ר.
היסטוריה

וילה נובה דה גאיה התקיימה תחת האימפריה הרומית וכונתה "קאלה". עיר זו התפתחה על פני ישוב קלטי או נאוליתי.
במהלך המאה ה-8 הגבול בין פורטוגל הנוצרית לשטח המוסלמי של המורים עבר בסמוך לעיר. האזור המוסלמי נכבש על ידי הנוצרים בשנת 1035. המוסלמים שעזבו השאירו אחריהם אדמות חקלאיות פוריות, מה שתרם לפיתוח האזור.
גלריה

כיכר סוארס דוס רייס
מגדל פלאזה רג'ינו, גאיה
וילה נובה דה גאיה
מגדל הטלוויזיה בעיר
הערות שוליים

↑  Instituto Nacional de Estatística
↑  "Áreas das freguesias, concelhos, distritos e país". אורכב מ-המקור ב-2018-11-05. נבדק ב-2018-11-05.
↑  "Am Faclair Beag - Scottish Gaelic Dictionary".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007539170905171  GND: 4302946-2  LCCN: n84132497  MusicBrainz: 6bf7a67e-bce2-4904-b400-583f065f15d4  VIAF: 124386296   WorldCat (עם VIAF): 124386296 
המועצה העירונית של וילה נובה דה גאיה
הצבא הארמני הסודי לשחרור ארמניה

הסמל הרשמי של ארגון הטרור
הצבא הארמני הסודי לשחרור ארמניה (בראשי תיבות נפוצים ASALA באנגלית: Armenian Secret Army for the Liberation of Armenia, בארמנית: Հայաստանի Ազատագրութեան Հայ Գաղտնի Բանակ) הוא הזרוע הצבאית של ארגון המחתרת הארמני (ה-PKK הארמני), שפעל משנת 1975 עד שלהי שנות ה-90.
אידאולוגיה

המחתרת הארמנית הייתה בעלת אידאולוגיה לאומנית ארמנית ומטרותיה היו לחייב את ממשלת טורקיה להכיר בפומבי ברצח העם הארמני, לשלם פיצויים ולוותר על שטח המולדת הארמנית. כאשר בפועל, המטרה העיקרית של הזרוע הייתה להקים מחדש את ארמניה ההיסטורית בשטחי מזרח טורקיה וארמניה הסובייטית. אותם שטחים שהובטחו לארמנים בהסכם סוור אך לא אושררו על ידי הממשל האמריקאי ובוטלו בהסכם לוזאן.
פעולותיו של הארגון

הארגון הוכר במדינות רבות כארגון טרור, לדוגמה, ארצות הברית הכירה בASALA כארגון טרור בשנת 1980.
46 אנשים נהרגו ו-299 נפצעו כתוצאה מהפיגועים וההתנקשויות של ה-ASALA, אשר תקף בעיקר דיפלומטים טורקיים ובני משפחותיהם. הארגון קיבל תמיכה חשאית מהפזורות הארמניות בארצות הברית ואירופה. הארגון סבל משסעים פנימיים רבים, במיוחד לאחר ניסיון החיסול הכושל של השגריר הטורקי בהונגריה ב-1991. מאז ועד היום הארגון חדל מפעולותיו המיליטנטיות.
ראו גם

רפובליקת ארמניה
הערות שוליים

↑  U.S. Department of State. "Appendix B". Patterns of Global Terrorism Report - 1996
↑  John E. Jessup. An encyclopedic dictionary of conflict and conflict resolution, 1945—1996. Greenwood Publishing Group, 1998. ISBN 0-313-28112-2, ISBN 978-0-313-28112-9, p. 39
↑  United States Department of State. Patterns of Global Terrorism Report: 1989, p 57
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007456890405171  BnF: cb11974476m (data)  GND: 5562717-1  LCCN: n84072883  SUDOC: 027774260  VIAF: 127649562   WorldCat (עם VIAF): 127649562
ויליאם ר. אנדרסון

| --- | --- |

 לידה:  17 ביוני 1921 בייקרויל, ארצות הברית 
 פטירה:  25 בפברואר 2007 (בגיל 85) ליסבורג, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות הלאומי ארלינגטון 
 השכלה:  האקדמיה הימית של ארצות הברית 
 מפלגה:   המפלגה הדמוקרטית
 פרסים והוקרה
 מדליית המייסדים (1959)  לגיון ההצטיינות של ארצות הברית בדרגת לגיונר  כוכב הארד 
 
ויליאם רוברט אנדרסון (באנגלית: William Robert Anderson;‏ 17 ביוני 1921 - 25 בפברואר 2007) היה קצין במערך הצוללות של צי ארצות הברית ונציג טנסי בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1965–1973. בין 1957 ל-1959 פיקד על הצוללת הגרעינית הראשונה, ה"נאוטילוס", במסגרת זו עבר לראשונה תחת כיפת הקרח של הקוטב הצפוני.
תולדות חייו

נולד באזור כפרי בטנסי, סיים בית ספר צבאי בעיר קולומביה. בשנת 1942 היה לבוגר האקדמיה הימית של ארצות הברית, במחזור שקוצר עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה. הוא הוצב במערך הצוללות ושירת במהלך המלחמה באחד-עשר קרבות עבורם זכה בעיטורים כולל עיטור כוכב הארד.
בשנת 1954 נבחר אישית על ידי "אבי הצוללות הגרעיניות" היימן ריקובר לסגן המפקד של הצוללת הגרעינית הראשונה, ה"נאוטילוס". בשנת 1957 היה למפקד הצוללת. בתפקידו זה פיקד על הכלי במהלך מבצע "סאנשיין", בו עברה הצוללת מתחת לכיפת הקרח של הקוטב הצפוני. עבור משימה זו קיבל מאת נשיא ארצות הברית, דוויט דייוויד אייזנהאור, את אות לגיון ההצטיינות.
ב-1962, לאחר שפרש משירות רץ למשרת מושל טנסי כמועמד עצמאי. לאחר שנכשל בבחירות הצטרף למפלגה הדמוקרטית הוא נבחר בבחירות המקדימות לכהן כחבר קונגרס הוא שב ונבחר שלוש פעמים נוספות (כיהן בקונגרס בשנים 1965-1973). במקביל פעל כעוזרו של היימן ריקובר בצי הצוללות הגרעיניות והיה יועץ הנשיא קנדי בנושא חיל השלום.
עמדותיו נחשבו ליברליות יחסית לקצין צי מאזור כפרי בטנסי. במהלך חברותו בבית הנבחרים עבר מתמיכה פסיבית במלחמת וייטנאם להתנגדות נחרצת ובפרט גינה את פעילותו של ג'ון אדגר הובר כנגד מתנגדי המלחמה כבלתי חוקתית.
אנדרסון כתב שני ספרים אודות מסעו מתחת לקוטב. את הראשון, Nautilus 90 North, שראה אור ב-1959, כתב יחד עם קליי בלייר (.Clay Blair Jr). ספרו השני, The Ice Diaries, נכתב יחד עם דון קיית' (Don Keith) וכלל חומר רב שהיה חסוי בעת פרסום הספר הראשון. הספר ראה אור לאחר מותו של אנדרסון.
לקריאה נוספת

Anderson, William R.; Blair, Clay (May 1989) [1959]. Nautilus 90 North. McGraw-Hill. ISBN 0830-64005-3
Anderson, William R.; Don Keith, The Ice Diaries, Thomas Nelson Publishers, July 2008. ISBN 0785227598
הרפובליקה הצרפתית החמישית

הרפובליקה החמישית (בצרפתית: Cinquième République) היא התקופה החוקתית הרפובליקנית החמישית והנוכחית בהיסטוריה של המשטר הצרפתי. תחילת הרפובליקה בשנת 1958, בעקבות התמוטטות המשטר של הרפובליקה הצרפתית הרביעית, שהייתה דמוקרטיה פרלמנטרית חלשה ופגיעה, ולא יכלה להתמודד עם המשבר באלג'יריה. הרפובליקה החמישית מבוססת על משטר חצי נשיאותי ריכוזי וחזק, ונראה שהצליחה להוביל את צרפת משנים של אי יציבות וממשלות מתחלפות, שאפיינו את הרפובליקה הצרפתית השלישית והרביעית אל משטר יציב ודמוקרטי, התואם, כפי שנראה, את התנאים בצרפת המודרנית.