stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כיבוש האימפריה הפרסית על ידי אלכסנדר הגדול
פרסים > צבאות נוספים

מלבד הצבא הפרסי המלכותי, נאלץ אלכסנדר הגדול להתמודד גם עם עמים ששליטת הפרסים עליהם הייתה נומינלית במקרה הטוב או לא קיימת כלל. לרוב היו אלה שבטים לוחמניים, ששכנו באזורים קשים למעבר ודלים באוצרות טבע. השלטון הפרסי לא ראה צורך לדכא אותם ולכבוש אותם בכוח הזרוע, כי לפעולה כזאת נדרש ממון רב והתועלת הייתה נמוכה. אלכסנדר, לעומת זאת, שאף לכבוש את האזורים האלה כדי להימנע מביצוע מעקפים גדולים מאוד בתוכנית המסע שלו. יתר על כן, הוא ראה חשיבות בכיבוש אזורים קשים כחלק מטיפוח תדמיתו. חימושם של הצבאות השבטיים, שגויסו מקרב הנוודים ומבני הערים, היה קל ולרוב פיקד עליהם ראש השבט או אריסטוקרט כלשהו מראשי העיר.
טקטיקת הלוחמה, שבה נקטו השבטים, התבססה על הטמנת מארבים ולא על טקטיקה מתוחכמת או שימוש בנשק מתקדם. הם נהגו להתבצר בעריהם או באזורים קשים למעבר והסתמכו בעיקר על אומץ לבם ועל היכרותם את השטח.
יוצאי דופן מבחינה זו היו תושבי העיר הפיניקית העתיקה צור – בעת ההיא, הייתה העיר החשובה ביותר בחוף הפיניקי (בשטחי לבנון המודרנית). צבאה היה גדול וממושמע. צור, שידעה בעבר תקופות של מצור, נהנתה מצי חזק שהגן עליה. בני צור שיתפו פעולה עם הפרסים והעמידו את הצי שלהם לשירות הפרסים, אך ניהלו את ענייניהם הפנימיים בעצמם. המצור על צור היה המצור הארוך והקשה ביותר מכל המצורים שערך אלכסנדר הגדול.
מהלך המלחמה > הפלישה לאסיה הקטנה > קרב גרניקוס

קרב גרניקוס היה הקרב הראשון שנערך על אדמת האימפריה הפרסית, בין הצבא היווני-מוקדוני, שפלש לשטחיה בהנהגתו של אלכסנדר הגדול, לבין הצבא הפרסי. צבא הפלישה המוקדוני-יווני יצא מססטוס ונחת באבידוס. הצי הפרסי החזק לא התערב בנעשה. ככל הנראה פעולתו היעילה של פרמניון, שנחת באסיה הקטנה עוד בשנת 336 לפנה"ס, מנעה מהצי הפרסי את היתרונות החיוניים הכרוכים בעגינה ובקשר עם נמל ידידותי. אוניות הקרב העתיקות לא יכלו לשהות בים יותר מיממה או שתיים כיוון שלא הייתה להן אפשרות להצטייד במים, שכן הנמל הידידותי הסמוך ביותר היה בעיר למפסקוס (Lampsacus), שהייתה מרוחקת מדי. סיבה אפשרית נוספת לחוסר התערבות הצי בלוחמה, היא מעורבותו במרד מקומי שהתרחש במצרים.
אזור הפלישה המדויק נבחר בקפידה על ידי אלכסנדר, על מנת להזכיר ליוונים באופן חד משמעי כי זהו המקום שבו החלה הפלישה של חשיארש הראשון (קסרקסס) ליוון בשנת 480 לפנה"ס. הפלישה עצמה לוותה אף היא בהעברת מסרים סמליים לצד הנגדי. אלכסנדר הקריב בעלי חיים כקורבנות לאלים ואף הטיל חנית באדמת אסיה כסמל לכיבושה בכוח הזרוע. הפולייס היווניות ששכנו בחופי אסיה הקטנה לא מיהרו להצטרף לפולש והמתינו לתוצאות העימות הצפוי בין צבא הפלישה לגייסות הסאטרפים הפרסיים.
בתגובה לפלישה התכנסו הפרסים בזליה. המצביא היווני ממנון מרודוס, שפעל בשירות הפרסים, יעץ לנקוט בטקטיקה של אדמה חרוכה, דהיינו השמדת יבולים, שריפת כפרים ומניעת עימותים חזיתיים. עצתו התבססה על מידע מודיעיני שממנו למד על מצבו הכלכלי הרעוע של אלכסנדר ועל היעדר האספקה שממנו הוא סובל, שיקשו עליו להמשיך בפלישה, כך הסיק, אם לא יצליח לכפות קרב מהיר על הפרסים. ממנון סבר כי כל עוד אלכסנדר מסתבך בלחימה חסרת תועלת על אדמת אסיה הקטנה, על הפרסים לגייס את הצי החזק שלהם ולפלוש ליוון גופא. הסאטרפים וארסיטס בראשם, שאת הטריטוריה שלהם הציע ממנון להשמיד, דחו את המלצותיו בטענה כי מדובר בפחדנות, והעדיפו לצאת לקרב חזיתי נגד אלכסנדר. ייתכן כי החלטה זו נבעה בעקבות הוראת דריווש השלישי, שפקד על המצביאים הפרסיים לצאת לקרב הכרעה נגד הפולש.
הפרסים, שהחליטו לצאת לעימות גלוי מול אלכסנדר, הובסו בקרב גרניקוס. האבדות הפרסיות היו כבדות: פרשים רבים וכל שכירי החרב היוונים נהרגו או נפלו בשבי המוקדוני ונמכרו לעבדות. כך נותרה אסיה הקטנה ללא כוחות מגן ניידים. הניצחון נוצל על ידי אלכסנדר הגדול להעצמת התעמולה הפן-הלנית שלו. כלי נשק שנפלו שלל בידיו נשלחו לאתונה ופסלים הוצבו בדיון שבמוקדון לזכר הפרשים המוקדונים שנהרגו בקרב.
מהלך המלחמה > הפלישה לאסיה הקטנה > כיבושי חופי הים התיכון באסיה הקטנה

לאחר הניצחון בגרניקוס, עמדו בפני אלכסנדר מספר אפשרויות. האחת, לכבוש את אסיה הקטנה, שנותרה ללא כוחות צבא משמעותיים ולהתבצר בה. השנייה, להמשיך בדרך המלך הפרסית לעומק שטחי האימפריה הפרסית. השלישית, לפנות לעבר החוף הדרומי של אסיה הקטנה ולנוע לאורך חופי הים התיכון עד מצרים. אלכסנדר בחר באפשרות השלישית, וזאת כדי לכבוש את בסיסי הצי הפרסי ששכנו לאורך חופי הים התיכון.
התבוסה לא גרמה לשינוי מהותי בעמדת הערים היווניות שהמתינו לתוצאות המערכה, אם כי ערים יווניות רבות, וגם כאלה שאינן יווניות, עברו לצד המוקדוני. אחת החשובות שבהן הייתה סרדיס, הבירה העתיקה של ממלכת לידיה ששימשה באותה עת כבירת הסאטרפיה הזו בממלכה הפרסית. מיתרנס (Mithrenes), מושל סרדיס, בגד בדריווש ומסר את העיר, את אוצרותיה ואת מצודתה החזקה ללא קרב. תושבי שתי הערים היווניות החשובות, מילטוס והליקרנסוס (בודרום בטורקיה המודרנית), בחרו להתבצר מאחורי חומותיהן ולא להיכנע לפולש. אלכסנדר נאלץ להטיל עליהן מצור, המכונה המצור על מילטוס, שהיה קצר יחסית. במהלכו החליט אלכסנדר לפזר את הצי שלו, שהיה נחות מבחינה מספרית, בגלל היעדר יכולת לכלכל אותו.
לאחר כיבוש מילטוס, המשיך אלכסנדר את מסעו במסלול שעבר סמוך לחוף הדרומי של אסיה הקטנה דרך קאריה לעבר הליקרנסוס, שאליה ברח ממנון לאחר התבוסה בקרב גרניקוס. בדרך כבש ערים אחדות והביס את חיל המאסף הפרסי מהעיר מילאסה (מילאס המודרנית) החשובה, שטמן לו מארב בהרים. דרך קאריה הגיע לאלינדה, שם פגש את אדה, מבית שליטי קאריה שיסד הקאטומנוס. אדה הודחה מכיסאה על ידי הפרסים זמן מה לפני הפלישה המוקדונית, ובאותה עת ראה בה אלכסנדר שותפה אפשרית לכיבושיו. יתרה מכך, קשריה של אדה בליקיה סייעו לו להשתלט על חבל ארץ זה ללא בעיות גדולות. בשל הסיבות הללו, מינה את אדה לשליטת הסאטרפיה של קאריה באימפריה שלו.
אלכסנדר העמיק לחדור לתוך קאריה והגיע להליקרנסוס. הליקרנסוס הייתה העיר החשובה ביותר בקאריה וביצוריה חוזקו על ידי ממנון, שנסוג אליה לאחר תבוסת הצבא הפרסי בקרב גרניקוס. התברר כי המצור על הליקרנסוס היה משימה קשה יותר ממה שסבר אלכסנדר בתחילה, ותושביה הצליחו להחזיק מעמד עד החורף. אלכסנדר לא המשיך במצור על הליקרנסוס בעצמו, אלא הותיר את המצביא שלו תלמי (אין לטעות כי הלה הוא תלמי בן לאגוס, שהיה לשליט מצרים לאחר מותו של אלכסנדר) עם כוח גדול שמנה 3,000 רגלים ו-200 פרשים. כוח זה הצליח לגבור בסופו של דבר על מגניה של הליקרנסוס ולהשתלט על האזור.
בעקבות בידוד חיל המצב של הליקרנסוס, חש אלכסנדר בטוח די הצורך לשלוח את קוינוס עם חלק מצבאו לחופשת מולדת ולגיוס כוחות נוספים. עם חזרתו של קוינוס, קיבל תגבורת משמעותיות שכללה 3,000 רגלים ו-650 פרשים.
לאחר כיבוש קאריה, פלש אלכסנדר לליקיה וכבש אותה ללא מאבק בסיועה של אדה ומשתפי פעולה יוונים. בעת ההיא שלח את פרמניון עם רוב הפרשים והמטען הכבד לסרדיס, הבירה העתיקה של לידיה, בשעה שהוא עצמו המשיך לנוע עם חיל רגלים לאורך החוף הדרומי של אסיה הקטנה.
מהלך המלחמה > הפלישה לאסיה הקטנה > כיבוש פנים אסיה הקטנה

אלכסנדר המשיך לנוע לפריגיה, לאחר שהותיר חלק מצבאו לצור על הליקרנסוס. דרכו עברה בשטח פיסידיה, שהייתה מאוכלסת בשבטים לוחמניים שנודעו באומץ לבם. המלכים הפרסיים לא הצליחו להכניע את האזור באופן מלא והפיסידים תושבי טרמסוס (Termessos ;Τερμησσός), התכוננו למאבק בפולש המוקדוני. הם התבצרו על שני הרים תלולים שתחמו את המעבר לעירם משני צדדיו, אך ללא הועיל. אלכסנדר שיער כי בלילה ישמרו על המעבר מספר מועט של זקיפים פיסידים, וכך אכן היה. לאחר שחייליו של אלכסנדר הצליחו להתגבר עליהם בקלות, הם הגיעו לטרמסוס, שתושביה בחרו להתבצר על גבעה תלולה. פעולה נחושה של הצבא היווני-מוקדוני בפיקודו של אלכסנדר הבטיחה את ניצחונו, תוך גרימת כ-500 אבדות לפיסידים. המוקדונים איבדו קצת למעלה מ-20 לוחמים, אך עמם נהרג גם קלאנדרוס, מפקד הקשתים. בעקבות התבוסה מיהרו הפיסידים להיכנע.
לאחר כיבוש פיסידיה הגיע אלכסנדר לגורדיון, הבירה העתיקה של פריגיה. הוא התעכב במקום עד סוף מאי 333 לפנה"ס, בעודו ממתין לתגבורת מיוון ולחייליו של פרמניון. בגורדיון הייתה מרכבה עשויה זהב שהייתה שייכת על פי האגדה למידאס, מלכה האגדי של פריגיה. מרכבה זו הייתה קשורה בקשר מתוחכם שקצותיו הוסוו, הידוע בשם הקשר הגורדי, שכמעט לא היה ידוע טרם הגעתו של אלכסנדר. על פי האגדה, מי שהיה מצליח להתיר את הקשר היה הופך לשליט אסיה. מערכת התעמולה של אלכסנדר ניפחה מעל ומעבר את חשיבות התרת הקשר. לאחר בחינת הקשר, החליט אלכסנדר להתירו במכות חרב וכך מילא מבחינתו אחר הוראות האגדה במלואן.
לאחר חיתוך הקשר הגורדי וקבלת התגבורת, יצא אלכסנדר לאנקירה (אנקרה, בירת טורקיה המודרנית) ושם קיבל את שליחי הפפלגונים, שמיהרו להיכנע ללא מאבק. הוא הותיר את אנטיגונוס מונופתלמוס כנציב פריגיה והמשיך לנוע דרומה עם עיקר הצבא לעבר שערי קיליקיה.
שערי קיליקיה הם מעבר בהרי הטאורוס בין קיליקיה לרמה האנטולית. זוהי הדרך הקצרה והנוחה ביותר להגיע לארץ ישראל ולמצרים שהיו המטרה האסטרטגית של אלכסנדר. המעבר נתפס על ידי כוח פרסי חזק, שנסוג מפני צבאו של אלכסנדר ללא מאבק.
מהלך המלחמה > התקפת הנגד הפרסית

לאחר תבוסת הצבא המקומי באסיה הקטנה וכניעת רוב עריה (פרט להליקרנסוס שהמשיכה להתנגד), היו לפרסים שתי אפשרויות. האחת, לצאת נגד הפולש עם כל כוחות האימפריה לקרב יבשתי גדול, והשנייה, לאלץ את אלכסנדר לסגת על ידי הפעלת הצי החזק שברשותם. לשתי התוכניות היו יתרונות וחסרונות. בקרב יבשתי גדול יכלו הפרסים לגייס מחד כוחות גדולים בהרבה מאלה שהיו לאלכסנדר, אך מאידך, סכנת התבוסה והחשש מאבדות היו ממשיים.
האפשרות השנייה, הייתה שימוש באסטרטגיה של הגישה העקיפה שמשמעותה הייתה העברת המלחמה לאירופה. אסטרטגיה זו נשענה על שתי הנחות יסוד. הצי שלהם היה גדול בהרבה מזה של אלכסנדר, במיוחד לאחר שהלה פיזר את הצי שלו בעת המצור על מילטוס. בנוסף, למרות מערכה מוצלחת שקיים אלכסנדר בבלקן ודיכוי המרד בתבאי, לא כל הפולייס היווניות נכנעו לשלטון המוקדוני. ספרטה שמרה על נייטרליות עוינת ואפשר היה לגייסה לצד הפרסי בקלות, על ידי הענקת ממון רב לשכירת שכירי חרב. אף אזורים אחרים לא הוכנעו במלואם. פלישה לאירופה או שימוש בפרוקסי עשוי היה לתת את המענה המתאים. עם זאת, גם התוכנית הזאת לא הייתה חפה מבעיות. ספרטה נחלשה במהלך המאה ה-4 במאבק נגד תבאי. אנטיפטרוס, הנציב של אלכסנדר במוקדון, החזיק בכוחות צבא חזקים ולמרות העדיפות המספרית של הצי הפרסי, המרחק הרב היה אתגר לוגיסטי קשה, במיוחד נוכח אובדן אסיה הקטנה.
מהלך המלחמה > התקפת הנגד הפרסית > התקפת הנגד הימית

הפרסים ניסו תחילה את הגישה העקיפה. ממנון קיבל את הפיקוד על הצי הפרסי בים האגאי ויצא להתקפת נגד באפריל או במאי 333 לפנה"ס, לאחר שהיית חורף בקוס. לממנון היה יתרון מכריע על פני יריביו המוקדונים: הצי הפרסי היה גדול וחזק ומנה 300 - 400 אוניות קרב ו-10,000 - 15,000 שכירי חרב ששירתו כנחתים שאפשר היה לנצלם להשתלטות על ערי החוף והאיים. לעומתם, אלכסנדר פיזר את הצי שלו לאחר כיבוש מילטוס ולא נותר תחת פיקודו כוח ימי משמעותי. הייתה לו אפשרות אמנם, להסתמך על הציים של בעלות בריתו היווניות, אך נאמנותן הייתה רופפת והיה חשש כי זו תיטה לצד הפרסי, אם סיכוייו לתבוסה בקרב יהיו גבוהים. יתרה מכך, ממנון קיבל ממון רב לרכישת כלי שיט נוספים, גיוס שכירי חרב ותשלום שוחד. כמו כן, אגיס השלישי, מלך ספרטה, הפוליס הגדולה ביותר ביוון שטרם נכנעה למוקדונים, יצר קשר עם פרנבזוס, שפיקד על הצי הפרסי לאחר מות ממנון, כדי לתאם עמו פעילות משותפת נגד המוקדונים ביוון.
ממנון היה קצין נמרץ. הוא הצליח לכבוש את כיוס, לאחר מכן כבש מספר ערים בלסבוס והטיל מצור על עיר הבירה שלה מיטילנה. הצי הפרסי החזק הטיל מורא על פולייס רבות באיים הקיקלאדיים, וחלק מהפולייס נקנו בעזרת שוחד נדיב. מצב המוקדונים הלך והחריף. אלכסנדר נאלץ לשלוח כסף לאנטיפטרוס ולפולייס נאמנות ביוון כדי לגייס מחדש את הצי שלו ולחזק את ההגנה ביוון. לרוע מזלם של הפרסים חלה ממנון והלך לעולמו בסוף יולי או בתחילת אוגוסט.
יורשו של ממנון בפיקוד על הצי הפרסי היה פרנבזוס (Pharnabazaus), שהיה נמרץ פחות מממנון. אף על פי שפרנבזוס סיים בהצלחה את המצור על מיטילנה, נראה כי דריווש איבד עניין באסטרטגיה הימית. פרנבזוס קיבל הוראה להגיע דרך הים לסוריה ולהעביר את שכירי החרב שגייס ממנון, לצבאו של דריווש שרובו השתתף בקרב איסוס (סוף 333 לפנה"ס). בדרך זו ויתר דריווש על האסטרטגיה ההתקפית בים האגאי והאיום האסטרטגי מהצי הפרסי הוסר.
הפרסים ניסו אמנם לשמר נוכחות כלשהי בים האגאי ולחסום את מצר הלספונטוס כדי למנוע את יבוא החיטה מחופי הים השחור, אך פעילות מצומצמת זו לא הועילה. הפרסים כבשו אמנם מספר איים נוספים ואף יצאו להתקפה בכרתים, אך המצור שהטיל אלכסנדר על צור (ינואר - יולי 332 לפנה"ס), היה בעוכריהם. צור הייתה אחת הערים הפיניקיות החשובות ביותר שסיפקה חלק ניכר מהמערך של הצי הפרסי, והמצור שהוטל על העיר חיבל במאמץ המלחמתי של הפרסים בים. כתוצאה מכך ערק חלק הארי של הצי ואילו חלק אחר הובס בקרבות קטנים.
למרות איבוד צור והעריקה מהצי, המשיכה פרס לטפח את הקשר עם ספרטה. הפרסים ציידו את אגיס בממון רב שבעזרתו גייס צבא שכירים גדול. בנוסף, יזם אגיס מערכה דיפלומטית ענפה והצליח בסופו של דבר לגייס צבא גדול שעמו יצא למערכה נגד מוקדון. אנטיפטרוס הצליח להביס אותו בקרב מגלופוליס בשנת 331 או 330 לפנה"ס. תבוסתו של אגיס, איבוד החוף הפיניקי והארץ ישראלי ותבוסת הפרסים בשני קרבות יבשתיים גדולים (איסוס וגאוגמלה) הביאו לדעיכת המאמץ ההתקפי הפרסי בים האגאי ולמיטוט הצי של הממלכה הפרסית באופן סופי.
מהלך המלחמה > התקפת הנגד הפרסית > התקפת הנגד היבשתית

הפרסים לא הסתפקו בפעילות ערה בים התיכון, אלא גייסו גם כוחות ניכרים להתקפת נגד יבשתית גדולה. כמקובל אצל הפרסים ברגעי משבר גדולים, דריווש עצמו יצא בראש צבאותיו שנאספו מכל רחבי האימפריה הפרסית לעבר צבאו של אלכסנדר. הצבא הפרסי היה גדול למדי ומנה לפי הערכות מודרניות כ-100 אלף חיילים, שבהם פרשים רבים ושכירי חרב יוונים.
הצבאות נפגשו בנובמבר שנת 333 לפנה"ס על גדות הנהר פינרוס (זוהה על ידי פרופ' האמונד, אחד הביוגרפים החשובים של אלכסנדר, כנהר פאיאס (Payas) אם כי חוקרים מהמאה ה-19 זיהו אותו כנהר דלי צ'אי).
דריווש הצליח לתמרן את צבאו בעורפו של הצבא המוקדוני ואף טבח בפצועים מוקדונים שהושארו בבית חולים שדה מוקדוני. על אף שהתמרון הפרסי הצליח מבחינה טקטית, לא הצליח הצבא לנצל כהלכה את יתרונו המספרי בגלל תנאי שטח קשים שמנעו ממנו את היכולת להתפרס לרוחב. ההתנגשות בין הצבאות היריבים נערכה במישור צר התחום מצד אחד בים התיכון ומצדו השני בהרים קשים למעבר.
הפרסים ריכזו את חיל הפרשים שלהם באגף הימני שלהם, סמוך לחוף הים. אלכסנדר הציב מולם את הפרשים התסאליים שלו, אך את פרשי העלית הטיירוי, שהסתייעו בחלק מהרגלים המובחרים, הציב באגף השמאלי, בשטח הררי קשה למעבר. עם פתיחת הקרב תקפו הפרשים הפרסים את האגף המוקדוני השמאלי, אך התקפתם נבלמה לאחר לחימה קשה. הפלנקס המוקדוני ריתק במרכז את הרגלים הכבדים הפרסים ואת שכירי החרב היווניים שסייעו להם. התקפת הפרשים המוקדונים הכבדים בפיקודו של אלכסנדר על האגף הפרסי השמאלי, שבו הוצבו הרגלים הקלים שלהם בנתיב משובש וקשה למעבר, הפתיעה את הפיקוד הפרסי והכריעה את הקרב. לאחר הבקעת האגף הפרסי, תקפו הפרשים המוקדונים את משמר הראש של המלך דריווש, והאחרון נאלץ לנוס משדה הקרב ועמו צבאו שרוחו נשברה. חיל הרגלים במרכז המערך הפרסי, שהותקף מחזיתו (על ידי הפלנקס המוקדוני) ומעורפו (על ידי הפרשים הכבדים) נשבר והתמוטט. צבאו של אלכסנדר הצליח לכתר ולהשמיד חלק גדול מהצבא הפרסי, ורק הפרשים הפרסיים הצליחו להיחלץ ברובם משדה הקרב.
מהלך המלחמה > סוריה, ארץ ישראל ומצרים > כיבוש רצועת החוף

זמן קצר לאחר ניצחונו בקרב איסוס, שלח אלכסנדר הגדול צבא בראשותו של סגנו, פרמניון לכבוש את דמשק. לכיבושה של דמשק הייתה משמעות אסטרטגית רבה משום שדריווש השאיר שם את האוצר המלכותי הגדול שלקח עמו למערכה באיסוס. אוצר זה היה נחוץ ביותר לאלכסנדר לשם המשך המערכה, שכן אמצעיו הפיננסיים היו דלים למדי. יתרה מכך, שבייתם של בני משפחתו של דריווש וקרובי משפחה של הפקידות הבכירה של הממלכה שבאו ללוות אותו למערכה בדמשק, הייתה אף היא מטרה חשובה. דמשק נכנעה ללא קרב, בשל בגידתו של המושל המקומי. בנוסף לכיבוש דמשק, עסק פרמניון בהכנעת חבלי ארץ סמוכים וייתכן כי הוא או אחד מפקודיו הגיעו עד ליריחו במסעות כיבושיהם.
רצועת החוף המזרחית של הים התיכון הייתה מיושבת על ידי עם כנעני שהיוונים קראו לו פיניקים. הם היו יורדי ים מעולים ובדומה ליוונים התגוררו אף הם בערי מדינה. הערים הללו סיפקו את חלק הארי של הספינות והצוותים לצי הפרסי, לפיכך כיבושן היה גורם לאבדן הצי הפרסי. בעת העתיקה צי אניות לא יכול היה לשהות זמן רב במים ללא תמיכת בסיס אם שיספק שירות תיקונים וציוד. אלכסנדר יכול היה לרדוף אחרי דריווש לתוך פרס ולוותר על כיבוש ערי החוף, אבל אז הפעולות שנקט הצי הפרסי בים התיכון, היו יכולות לנתק את אמצעי הקשר שלו ליוון ולמנוע ממנו את הגעתן של תגבורות שלהן היה זקוק.
השלטון הפרסי בפיניקיה היה לרוב יציב, אולם בשנת 346 לפנה"ס התמרדו הפיניקים בשל העלאת המיסים, אך הפרסים דיכאו את המרד ביד קשה. הפיניקים שמרו טינה כלפי הפרסים, לפיכך מרבית ערי החוף הפיניקיות ובראשן העיר החשובה צידון, נכנעו ללא מאבק וספינותיהן ערקו על צוותן. צור, העיר הגדולה והחשובה מכולן סירבה להיכנע. תושבי צור שמו מבטחם בביצוריהם החזקים, במיקום שלהם ובחולשתו הימית של אלכסנדר. צור שכנה על אי שניצב במרחק מה מהחוף והגישה היחידה אליו הייתה באמצעות ספינות. אלכסנדר לא אמר נואש והטיל מצור על האי, שהיה הקשה והארוך ביותר שבו נטל חלק. שיטת המצור שבה נקט אלכסנדר הייתה מהפכנית בשעתה. אלכסנדר הורה לבנות סוללה שחיברה את צור ליבשה והורה לכונן מחדש את הצי. בעזרת פעולה משולבת של הצי והחיילים שתקפו מהסוללה הצליח אלכסנדר להכניע את הנצורים ביולי 332 לפנה"ס. המחיר ששילמו הנצורים על התנגדותם לכובש היה כבד – כ-8,000 נהרגו בקרב, והיתר, כ-30,000 בני אדם, נמכרו לעבדות. במקביל למצור על צור, נערכו קרבות נוספים לכיבוש פנים הארץ.
לאחר כיבוש צור, התקדם אלכסנדר דרומה והגיע לשערי עזה, שהייתה באותה עת עיר מבוצרת עם חיל מצב פרסי גדול. המושל בטיס סירב להיכנע, אך לאחר מצור של חודשיים נכבשה העיר בהסתערות מוקדונית בספטמבר (332 לפנה"ס). כ-10,000 עזתים נהרגו במהלך המצור, והנותרים נמכרו לעבדות, כפי שאירע בצור.
הפרסים מצדם לא שקטו על השמרים. לאחר תבוסתם בקרב איסוס, הם נסוגו לכיוון קפדוקיה וכבשו אותה. לאחר שהתארגנו, היו מוכנים לצאת שוב להתקפה חדשה. הם שאפו לחבור עם הצי שפעל בים התיכון ולשתף פעולה עם אגיס מלך ספרטה. באותה עת, פעל המלך להרחקתו של אלכסנדר מחופי הים התיכון, בניסיון להקל על צור הנצורה. הוא אסף כוחות וכסף להמרדת היוונים נגד השלטון המוקדוני ופלש לאסיה הקטנה. אנטיגונוס מונופתלמוס, שנותר באסיה הקטנה לאחר שאלכסנדר עזב את המקום, הצליח להביס את הפרסים בשלושה קרבות שפרטיהם אינם ידועים. ההתקפה הפרסית נחלה כישלון חרוץ גם במקומות נוספים באסיה הקטנה.
מהלך המלחמה > סוריה, ארץ ישראל ומצרים > מצרים

השלטון הפרסי במצרים לא היה יציב מעולם. אחרי ניצחונו של כנבוזי השני בקרב פלוסיום (בשנת 525 לפנה"ס), מרדה מצרים בשלטון הפרסי, תחת הנהגתו של אמריתיאוס מסאיס בשנים 465 - 463 לפנה"ס, ונכדו, הפרעה אמירתאיוס, זכה לעצמאות מהשלטון הפרסי בשנת 404 לפנה"ס. העצמאות המצרית האריכה כ-60 שנים עד שנת 343 לפנה"ס, שבה הובס הפרעה המצרי נכתנבו השני בקרב נוסף שהתרחש בקרבת פלוסיום. המצרים היו נתונים שוב תחת עול השלטון הפרסי, אך הוא היה רעוע למדי.
במקום לסיים את כיבוש ערי החוף ולדחוק את רגליו של דריווש מהן והלאה ובכך למנוע ממנו לקבץ צבא גדול, פלש אלכסנדר למצרים, שהייתה על פי הסברה נופלת בחלקו ממילא, ושהה בה חודשים רבים. העדר התיעוד ההיסטורי לסיבות שהובילו למהלך זה, שימש כקרקע פורייה להעלאת סברות שונות, כגון הצורך של אלכסנדר לבסס את העורף שלו ורצונו לשלוט בעולם כולו.
הסאטרפ הפרסי במצרים נהרג בקרב איסוס, ובמקומו מונה מזקס שטרם הספיק לבסס את מעמדו. אלכסנדר ניהל עמו משא ומתן בעזרת עריק פרסי, והלה נכנע ללא מאבק, אם כי ייתכן שלא הייתה לו כל ברירה, כיוון שנותר ללא כוחות צבאים מספקים. אלכסנדר כבש את עיר הנמל פלוסיום ללא קרב, והצי שלו הגיע לשם מהעיר צור. לאחר מכן נכנס אלכסנדר לבירת מצרים, ממפיס (מוף), בטקס רב רושם. המצעד זכה לכיבודים המקובלים שנערכו על פי כל כללי הטקס המצריים העתיקים. אלכסנדר ביקר אצל האורקל בסיווה, ושם הוכתר כבנו של האל אמון. לאחר מכן ייסד את העיר אלכסנדריה לחופי הים התיכון.
מהלך המלחמה > סוריה, ארץ ישראל ומצרים > גישושי השלום של הפרסים

שלוש פעמים ניסה דריווש לשאת ולתת עם אלכסנדר. דיודורוס סיקולוס טוען שאלכסנדר החביא את המכתב הראשון שהגיע מדריווש והציג במקומו זיוף כדי לסחוט מקציניו תשובה שלילית, אם כי אריאנוס לא מזכיר זיוף זה. כמו כן, אריאנוס טוען שדריווש רק ביקש להחזיר את קרובי משפחתו שנפלו בשבי, ואילו דיודורוס טוען שדריווש הוסיף הצעת כופר עבור בני משפחתו שנשבו על ידי אלכסנדר והסכים לוותר לטובת אלכסנדר על כל השטחים שממערב לנהר האליס. נראה כי הבחירה בהאליס לא הייתה מקרית - לאורך נהר זה עבר הגבול העתיק בין מדי ללידיה לפני כיבושה על ידי כורש. קווינטוס קורטיוס רופוס טוען שהפנייה של דריווש הייתה חצופה. לא ברור די הצורך מהי הגרסה האמינה ביותר, אך אלכסנדר השיב בשלילה על הצעה זו. גם הצעת השלום השנייה של דריווש, שהייתה דומה לראשונה, נדחתה על ידי אלכסנדר, שבלאו הכי כבש כבר שטחים רבים יותר מאלה שהציע לו דריווש.
ניסיון הפיוס השלישי, אירע כאשר אלכסנדר היה כבר בשערי הפרת. בפעם זו, בנוסף להצעת כופר הנפש, הגדיל דריווש את הצעתו הטריטוריאלית והיה מוכן למסור לאלכסנדר את כל הארץ מערבה מהפרת. נראה כי בעת שליחת אגרות השלום, ניסה דריווש לנהל משא ומתן מעמדה של כוח: היו בידיו עדיין שטחים רבים, רוב האוצר היה ברשותו ולא נרשמה עריקה משמעותית של אריסטוקרטים בכירים מהשירות הפרסי. דריווש לא שם את כל מבטחו בהצעות השלום ששלח לאלכסנדר, אלא המשיך לאמן במרץ את צבאו לקראת עימות נוסף עם הפולש המוקדוני.
אלכסנדר ניצל את הפניות הדיפלומטיות הפרסיות כדי להעצים את מערכת התעמולה שניהל נגד האימפריה הפרסית. תשובותיו למלך פרס, שהיו עזות מצח במכוון, הבטיחו את המשך מסע המלחמה נגדו. כמו כן, הציע אלכסנדר לדריווש להיכנע ללא תנאי וכתמורה לשחרר את משפחתו ללא כופר.
מהלך המלחמה > מסופוטמיה > חציית הפרת

לאחר שהצבא המוקדוני שהה בחורף במצרים, הוא החל לנוע צפונה באביב 331 לפנה"ס, דרך ארץ ישראל וצור, שנכבשו שנה קודם לכן, תוך קליטת תגבורות בדרך מיוון וממוקדון, שחלקן הגיעו עוד לפני כן. לאחר שהצבא היווני-מוקדוני תוגבר, הגיע כוחו לכ-47,000 לוחמים. בסביבות 10 ביולי, הגיע הצבא המוקדוני לתפסח (ביוונית: תפסקוס Thapsacus, בגבול בין טורקיה לסוריה המודרניות), על הגדה המערבית של הפרת.
כדי להגיע ללב האימפריה הפרסית, נאלץ הצבא המוקדוני לחצות את נהר הפרת הרחב. אף על פי שהייתה זו עונת קיץ חמה, מי הנהר הגיעו עד גדותיו. אלכסנדר שלח חיל חלוץ תחת פיקודו של הפאיסטיון כדי לבסס ראש גשר. הפסטיון התחיל לבנות גשרים על הנהר, אך דריווש שלח את האחשדרפן מזאוס בראש כמה אלפי פרשים ורגלים, שביניהם כ-2,000 שכירי חרב יוונים, כדי לשבש את עבודות ההנדסיות ולהקשות על חציית הפרת. מזאוס הצליח לעכב את המשך בניית הגשרים עד שהגיע הצבא העיקרי בראשותו של אלכסנדר. על פי אריאנוס, נסוג מזאוס מפני אלכסנדר ללא קרב והמהנדסים היוונים הצליחו להשלים את בניית הגשרים בבטחה. ייתכן שמזאוס לא התרשל בהגנה על קו הנהר, כפי שטען אריאנוס, אלא ניסה לפתות את אלכסנדר לפלוש לשטח מסופוטמיה משתי סיבות: האחת, הוא רצה לנצל את פני השטח המאופיינים במישורים צחיחים ורחבי ידיים, שבהם ניתן היה להפעיל באופן מיטבי את חיל הפרשים הפרסי, שעלה במספרו פי כמה על הפרשים בצבאו של אלכסנדר. השנייה, הוא בחר לנקוט במדיניות של אדמה חרוכה כדי לפגוע בצבא הפולש.
לאחר חציית הנהר, עמדו בפני אלכסנדר שתי אפשרויות עיקריות: פנייה דרומה לאורך הגדה המזרחית של הפרת, או תזוזה מזרחה לעבר החידקל. הנתיב הדרומי הציב בפניו יתרונות אחדים: בבל ולב האימפריה הפרסית היו בכיוון זה ואילו בכיוון המזרחי היה עליו להתמודד עם נהר החידקל שהיה קשה לחצייה לא פחות מנהר הפרת שאותו הצליח לחצות לאחר מאמצים כבירים. יתרה מכך, נהר הפרת היה יכול לספק שפע של מים לצבאו וניתן היה להשתמש בו להשקת ספינות אספקה. ייתכן כי דריווש קיווה שאלכסנדר יבחר בנתיב הדרומי, אך הלה בחר להתקדם מזרחה לעבר החידקל, כיוון שנתיב זה היה משופע באמצעי אספקה. הגדה המזרחית של הפרת הייתה דלה יחסית במקורות אספקה, ומה שנותר מהם השמיד מזאוס כשניסה, בעת שנסוג, לנתב את צבאו של אלכסנדר דרומה.
מהלך המלחמה > מסופוטמיה > הקרב המכריע בגאוגמלה

דריווש עשה את כל ההכנות הנדרשות לקראת העימות המכריע עם אלכסנדר, הן בהיקף ציוד הלוחמה והן בהיקף ובמגוון הלוחמים. מספר הלוחמים המדויק אינו ידוע, כיוון שהנתונים שמסרו ההיסטוריונים העתיקים היו מוגזמים לכל הדעות. עם זאת, נראה כי הצבא הפרסי היה גדול מזה שנלחם באיסוס. לפי הערכות מודרניות, כלל הצבא למעלה מ-100,000 לוחמים, שביניהם היו פרשים רבים. לפי חלק מהמקורות העתיקים, כלל הצבא הפרסי גם כ-200 מרכבות חרמש ו-15 פילי מלחמה.
הקרב המכריע בין שני הצבאות התחולל ב-30 בספטמבר או ב-1 באוקטובר 331 לפנה"ס בשטח מישורי פתוח, המשתרע בין הערים מוסול ואירביל בצפון עיראק של ימינו, והסתיים בתבוסה מוחלטת של הצבא הפרסי. בראשית הקרב נעו הפרשים באגף הימני של הצבא המוקדוני ימינה, ובאמצעות תימרון זה הצליחו למשוך את כוח הפרשים באגף השמאלי של הצבא הפרסי למרדף אחריהם. התנועה שמאלה של הפרשים הפרסיים יצרה פרצה בין האגף השמאלי למרכז המערך הפרסי, שנוצלה באופן מידי על ידי אלכסנדר לתקיפת משמר הראש של דריווש. התקיפה בוצעה עם פרשיו הכבדים בראש, בסיוע הפלנקס המוקדוני במרכז, שאילצו את דריווש להימלט משדה הקרב (בדומה למה שאירע בקרב איסוס). במקביל תקפו הפרשים הכבדים מהאגף הימני של הצבא הפרסי את האגף השמאלי של הצבא המוקדוני-יווני. הלחץ על הצבא המוקדוני יווני היה כבד וכמעט גרם למיטוטו, אך לאחר לחימה קשה, הצליח אלכסנדר לבלום את הלחץ שהופעל על צבאו. לאחר מנוסתו של דריווש, נשברה רוחו של הצבא הפרסי והוא התפזר לכל עבר.
בעקבות התבוסה בקרב גאוגמלה, עמדו בפני דריווש שתי אפשרויות: לסגת דרומה לכיוון בבל, להתבצר בתוך העיר ולהסתמך על הגנת חומותיה החזקות, או לסגת למחוזות המזרחיים של האימפריה הפרסית ולגייס שם צבא חדש. נסיגה מזרחה הייתה גורמת אמנם לאובדן מסופוטמיה כולה, אחד האזורים העשירים ביותר של האימפריה הפרסית, אולם התבצרות בבבל הייתה מונעת מדריווש חופש תנועה ופעולה, ונפילת העיר לידי המוקדונים הייתה מביאה ללכידתו או אף למותו ושמה קץ למלחמה ולהתנגדות הפרסית. לכן דריווש בחר לסגת מזרחה לאחמתא (אקבטנה) ולהותיר את בבל לגורלה. האחשדרפן מזאוס קיבל את הפיקוד על הגנת בבל, ודריווש קיווה שהמצור על העיר הגדולה והעשירה יארך זמן רב, יעכב את התקדמות צבאו של אלכסנדר, ויספק לו את הזמן הדרוש לארגן מחדש את כוחותיו.