stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בלגיה במלחמת העולם הראשונה
רקע

ערב מלחמת העולם הראשונה הייתה בלגיה ממלכה קטנה (אוכלוסייתה מנתה 7.5 מיליון נפש ב-1914) בעלת כלכלה מפותחת המבוססת על תעשייה ומסחר. באופן מסורתי נטתה הסימפתיה העממית של הפלמים לגרמניה והסימפתיה העממית של הוולונים, דוברי הצרפתית – לצרפת. בית המלוכה הבלגי היה נצר לבית סקסה-קובורג-גותה, המקורב לוילהלם השני, קיסר גרמניה. אולם הנייטרליות הפכה לקו מרכזי באופייה של הממלכה ולמקור עוצמה כלכלית ומדינית. בלגיה לא הייתה שותפה למערך הבריתות של מאזן הכוחות שקדם למלחמה, אולם במסגרת הסכם לונדון (1839) ערבה בריטניה לריבונותה של בלגיה, לשלמותה ולנייטרליות שלה. עקב תפיסה זו היה צבאה של בלגיה קטן וסמלי. הוא הורכב מ-43,000 חיילים סדירים, רובם בשש חטיבות חי"ר וכמה מאות פרשים ואנשי ארטילריה והנדסה ו-115,000 אנשי מילואים. מפקד הצבא היה המלך.
לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה (1870–1871) ביצרה צרפת את גבולה עם גרמניה. עקב כך גובשה בגרמניה בסודיות תוכנית שליפן, שעיקרה איגוף קו הביצורים בגבול צרפת באמצעות מעבר דרך שטחן של הולנד ובלגיה. מאוחר יותר, הוסרה הולנד מהתוכנית על ידי רמטכ"ל הצבא הגרמני, הלמוט פון מולטקה הצעיר. לאחר ההתנקשות בפרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, בקיץ 1914, התחייבה גרמניה לסייע לאימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמתה נגד הברית הרוסית-צרפתית, וזאת על ידי הנחתת מכת-בזק על צרפת וסיום הלוחמה בחזית המערבית לפני שתפנה לטפל בחזיתה המזרחית מול רוסיה.
ב-2 באוגוסט הגיש השגריר הגרמני בבריסל מסמך לשר החוץ שלה, לפיו "נודע" לממשלת גרמניה שצרפת מתכננת מתקפה על גרמניה, שתתבצע על ידי מעבר דרך שטחה של בלגיה. גרמניה חוששת, כך כתב, שבלגיה, למרות רצונה הטוב, לא תוכל להתנגד להפרה זו של ריבונותה. לפיכך פנה השגריר בבקשה מ"אחיינו" (המלך הבלגי), לאפשר לכוחות גרמניה מעבר חופשי דרך שטח בלגיה על מנת לגונן עליה מפני התוקפנות הצרפתית. תגובתה של ממשלת בלגיה הייתה סירוב מוחלט, תוך ציון העובדה שהיא סמוכה ובטוחה שבריטניה תקיים את הבטחתה מ-1839 להגן על ריבונות בלגיה. "בלגיה," אמר המלך אלברט, "היא אומה, לא דרך". במקביל גויס כוח של 117,000 חיילים ו-67,000 מתנדבים שהוצבו בקו הבלימה וההתבצרות בלייז', נאמור ואנטוורפן.
פלישת גרמניה לבלגיה

ב-4 באוגוסט חצו שבע ארמיות גרמניות בפיקודו של אלכסנדר פון קלוק את גבול בלגיה והתקדמו במהירות לכיוון הנהר מז במגמה להגיע לפריז. במקביל הכניסה גם צרפת כוחות לבלגיה דרך גבולה עם הממלכה, אך משום שתוכניתה הצבאית של צרפת, תוכנית 17, הניחה שהגרמנים יכבדו את הנייטרליות של בלגיה, הם ריכזו את כוחותיהם המובחרים בחזית אלזס-לורן, ולא בגבול הבלגי. בין התאריכים 14 באוגוסט – 24 באוגוסט התקיימה בגבול צרפת-בלגיה סדרת קרבות בלימה שנודעה כמערכה על הגבולות. הפלישה הגרמנית הביאה באופן אוטומטי להכרזת מלחמה בריטית על גרמניה. הזעזוע מההפרה הגרמנית הברוטלית של הנייטרליות הבלגית השלווה סייעה בידי בריטניה לגייס כוח מוסרי ונלהב למלחמה בגרמניה באימפריה הבריטית ומאוחר יותר בארצות הברית.
פלישת גרמניה לבלגיה > קרב לייז'

העיר לייז' הוקפה בשנות ה-80 של המאה ה-19 בשרשרת של 12 מבצרים סביב העיר. כאשר הגיעו הכוחות הגרמניים לשערי לייז' ב-5 באוגוסט הם מצאו עיר מבוצרת ומוגנת על ידי 30,000 חיילים, תחת פיקודו של הגנרל ז'ראר למאן. מולם שלחו הגרמנים כוח התקפה בן 100,000 איש, אשר חיסל את ההגנה לאחר קרב בן חמישה ימים והפצצות בלתי פוסקות בתותחי הוביצר. כניעתם הסופית של הכוחות הבלגיים באה לאחר פגיעה ישירה בתעלות המגן מתחת למבצר המרכזי, שהביאה, בשל תכנון לקוי של מערכת האוורור, לפיצוץ אדיר. במהלך הקרב בוצעה אחת מהפצצות האוויר הראשונות בהיסטוריה, תוך שימוש גרמני בצפלין.
אף כי קרב המגן נמשך זמן קצר מן המתוכנן, הוא הצליח לעכב את המשך הפלישה הגרמנית ב-12 יום, ובכך נתן שהות למדינות ההסכמה להתארגן מחדש בחזית המערבית, וייתכן כי מנע את כיבוש צרפת. ב-7 באוגוסט העניקה ממשלת צרפת לעיר את הצלב הגדול של אות לגיון הכבוד הצרפתי ובכך, כדברי ברברה טוכמן, "הביעה משהו מהערצתו הנדהמת של העולם למראה הלוחמה הבלגית".
פלישת גרמניה לבלגיה > נפילת בריסל

לאחר נפילת לייז' הצבא הגרמני החל להתקדם בשטחי בלגיה אל מול אזרחים בלגים שעשו מאמצים רבים לעכב ולשבש את תנועת הצבא. הם חיבלו בקווי  טלפון וטלגרף, חסמו דרכים ואף ירו בחיילים ובקצינים גרמניים. התגובה הגרמנית הייתה אכזרית ומיידית. חוות וכפרים הועלו באש ואזרחים הוצאו להורג באופן מיידי, בהם אנשי כמורה רבים ונכבדים אחרים.
ב-20 באוגוסט בצהריים נכנס הצבא הגרמני לבריסל במצעד ניצחון בראשות אלכסנדר פון קלוק. לאחר גדודי אולאנים (פרשים נושאי רומחים וחרבות) שעל רומחיהם מתנוססים דגלונים בצבאי שחור-לבן, צעדו מאות-אלפי חיילים במדי שדה אפורים, נעו תותחי המצור הענקיים שפיצחו את מבצרי לייז' ולצידם קצינים במדי שרד רכובים על סוסים, מעשנים בזלזול ובעיני חלקם נעוץ מונוקל. בקרב הציבור הבלגי שאולץ לצפות במצעד הילכו מרגלים ואנשי שיטור נעו באמצעות אופנועים ודיכאו ניסיונות מחאה. המצעד צעד דרך הבירה הבלגית במשך 24 שעות רצופות. במקביל, בברלין צלצלו פעמוני הכנסיות והציבור יצא לחגוג ברחובות.
פלישת גרמניה לבלגיה > המצור על אנטוורפן

לאחר הנסיגה מלייז' התבצרו הבלגים בנאמור, שנפלה לידי הגרמנים ב-24 באוגוסט. ב-20 באוגוסט הנחה המלך אלברט הראשון לצבא לסגת ל"מעוז של אנטוורפן", להחזיק מעמד ולהמתין לכוחות באירופה האמונים על שמירת הנייטרליות שלה. אוסף הביצורים ועמדות ההגנה סביב אנטוורפן נחשב ל"מעוז לאומי" (בצרפתית: Réduit national) ולבלתי חדיר למתקפת קרקע קונבנציונלית. ה"מעוז של אנטוורפן" הורכב מטבעת חיצונית ופנימית סביב מבצרי העיר של המאה ה-19 ועמדות הגנה מבוצרות במרחק של מספר קילומטרים זה מזה, שנבנו להגנת הנמל החיוני של אנטוורפן.
רוב המבצרים של אנטוורפן היו מיושנים וחסרים בעוצמת אש. הצבא הגרמני החל לתקוף את אנטוורפן בארטילריה ב-28 באוגוסט. נתיבי ההימלטות מהעיר נחסמו, כך שאנטוורפן כותרה. בסדרת מתקפות גרמנית בין 1 באוקטובר לבין 4 באוקטובר נפלו המבצרים מהטבעת החיצונית בזה אחר זה. החיילים הבלגים סבלו מעייפות ומחוסר מורל בעקבות איבוד שטחים רבים. ב-5 באוקטובר הצליח הצבא הגרמני לפרוץ את ההגנות הבלגיות בליר, 20 ק"מ דרומית-מזרחית לאנטוורפן ולהתקדם הלאה לדנדרמונדה, שם ניסה לצלוח את נהר הסכלדה. "תנועת המלקחיים" של הצבא הגרמני איימה לחסום את נתיב הנסיגה המערבי של הצבא הבלגי מאנטוורפן כשנתיבי המילוט ממזרח ומדרום נחסמו על ידי הכוחות הגרמניים, ומצפון היה נתיב המילוט חסום על ידי הגבול הבלגי-הולנדי הסגור. ההולנדים לא הציעו כל עזרה צבאית כיוון שהעדיפו לשמור על נייטרליות ולא להיגרר לסכסוך.
הצבא הבלגי נסוג ב-6 באוקטובר ואנטוורפן נותרה להגנת חיל משמר מקומי בלבד. רבים מכוחות אלה ננטשו על ידי קציניהם, וחיילים רבים ערקו והרסו את כלי הנשק והתחמושת שלהם. ב-9 באוקטובר נפלה העיר ונכנעה. אנטוורפן נשארה כבושה בידי הגרמנים עד 1918. כוחות צבא בלגיה נעו לכיוון נהר האיזר, במטרה לחבור לכוחות חיל המשלוח הבריטי.
פלישת גרמניה לבלגיה > קרב האלן

בשולי המתקפה המרכזית, ב-12 באוגוסט השיגו הבלגים ניצחון מורלי מוגבל ליד הכפר הפלמי האלן. שם נבלמה התקדמות חיל הפרשים הגרמני על ידי חיל פרשים בלגי. היה זה אחד המקרים היחידים בהם פלישת הגרמנים לבלגיה נבלמה בקרב שדה. הקרב, שהחל כקרב פרשים מימים עברו, תוך שימוש בחרבות ורומחי פרשים, הוכרע כאשר המצביא הבלגי לאון דה ויטה הורה לחייליו לרדת מסוסיהם ולהילחם על הקרקע בעזרת המקלעים שלהם. לאחר הקרב נותרו בשטח קסדות גרמנים רבות ועל כן הוא מכונה בבלגיה "קרב הקסדות הכסופות".
בלימת הפלישה

העמידה הבלגית העיקשת הצליחה לבלום את הפלישה הגרמנית, שאיבדה מעוצמתה וממהירותה. בעוד הגרמנים תכננו להגיע לפריז תוך ימים ספורים, הם מצאו עצמם בסתיו עדיין בבלגיה. העמידה הבלגית העניקה לצרפתים ולבריטים זמן לארגן חיל משלוח ומתקפת נגד. בין ה-5 ל-12 בספטמבר התחולל הקרב הראשון על המארן, שנודע גם בשם "הנס על המארן", ובו נבלמה התקדמות המהירה של הצבא הגרמני אל צרפת. לאחר הקרב החל "המרוץ אל הים" בו נעו צבאות גרמניה ומדינות ההסכמה במהירות לכיוון צפון-מערב בעודם מנסים לשפר עמדות לכיוון גבול צרפת. במהלך "המרוץ", ב-16 באוקטובר חברו כוחות צבא בלגיה לכוחות הצרפתיים והבריטיים בקרב איזר. קו הגבול שנקבע שבוע לאחר מכן בקרב איפר הראשון (הוא קו מלחמת החפירות הסטטית ששררה בארבע השנים שלאחר מכן), היווה את גבול פינתה של בלגיה שנותרה בלתי-כבושה.
המלך הורה לראש הממשלה לסגת עם ממשלתו לנמל לה הבר הצרפתי, בעוד הוא וצבאו נושאים בנטל שחרור ארצם יחד עם כוחות מדינות ההסכמה באותה פינה חופשית של בלגיה.
בשנת 1915 הוקם חיל המשלוח הבלגי ברוסיה.
הכיבוש הגרמני

הכיבוש, אף כי לא היה אכזרי כמו כיבוש גרמניה הנאצית, היה כוחני ואכזרי במיוחד. הגרמנים, שנבלמו על המארן, החלו ליצור קו ביצורים עמוק (קו הינדנבורג), שכלל מבצרים שנוצרו מביצור חוות הרוסות וכפרים נטושים והקמת מתרסים ועמדות פלדה ובטון בשטחי בלגיה. האזור פונה מתושביו, וחלק מהם גויסו לעבודת כפייה בהקמת קו הביצורים. כוחות הכיבוש החרימו תוצרת חקלאית לשימוש הצבא והנהיגו מדיניות של קיצוב מזון לאוכלוסייה הבלגית הכבושה. בלגיה הייתה תלויה ביבוא סחורות, אך המצור הימי שהטילו הבריטים על הים הצפוני, שנועד למנוע אספקה מגרמניה, פגע גם ביבוא הבלגי ויצר מחסור כבד. כלפי כפרים וערים שאוכלוסייתם גילתה התנגדות ננקטו צעדי ענישה, בהם שריפת מבנים ומאסר אזרחים. ידועה במיוחד שריפת הספרייה של אוניברסיטת לוון שעוררה קול זעקה ברחבי העולם כנגד פשעי המלחמה של הצבא הגרמני. אקדמאים אנגלים וצרפתים קראו לעמיתיהם הגרמנים להרחיק את עצמם מהמיליטריזם הפרוסי ומהאימפריאליזם הגרמני ונענו במנשר התשעים ושלושה שהצדיק את צעדי הצבא הגרמני.
הגרמנים ניסו לתקוע טריז בלאומיות הבלגית על ידי עידוד המפלגה הפלמית הלאומית, לה הבטיחו כינון פלנדריה עצמאית בחסות גרמנית. עם זאת, רוב הפלמים הביעו תמיכה במלך אלברט והתנגדו לניסיון הגרמני. קשר זה בין בית המלוכה והעם העניק לבלגים תקווה, אחדות וכוח עמידה.
המערכה באפריקה

כחלק מהמערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם הראשונה "יוצאה" המלחמה גם למושבות האירופאיות ביבשת אפריקה. אגם טנגניקה שכן בין קונגו הבלגית במערב לבין מזרח אפריקה הגרמנית במזרח. ב-22 באוגוסט 1914 תקפה ספינה גרמנית באגם את ספינת הקיטור הבלגית "אלכסנדר דל קומון" והטביעה אותה, בכך קנו הגרמנים שליטה על האגם. באמצעות שליטתם באגם, תקפו הגרמנים את רודזיה הצפונית הבריטית. הבלגים החזיקו כוחות בחלקו הצפוני של האגם, אך לא הצליחו לחדור למזרח אפריקה הגרמנית מחשש שהספינות הגרמניות יחתכו את קווי האספקה שלהם.
בין ה-22 בדצמבר 1915 לאפריל 1916 התקיימה סדרת קרבות בין ספינות הבריטים והבלגים שנבנו בחשאי, בפיקודו של ג'פרי ספייסר-סימסון, לבין הספינות הגרמניות ששלטו באגם. הספינה הגרמנית "גראף פון גצן", הותקפה ונפגעה על ידי מטוס בלגי. במחצית 1916 הושגה שליטה בלגית-בריטית באגם, שסייעה לבלימת הניסיון הגרמני להשתלט על שטחים במרכז אפריקה. עם תום המלחמה הוענק לספייסר-סימסון צלב המלחמה הבלגי.
ב-18 באפריל 1916 תקפו כוחות בלגיים שיצאו מקונגו הבלגית את מזרח אפריקה הגרמנית, לכדו את קיגלי ועד 6 ביוני שלטו בכל שטחי רואנדה-אורונדי. הבלגים, שנהנו מעדיפות מספרית גדולה וגייסו כ-260,000 סבלים, המשיכו ותקפו דרומה, תוך שהם כובשים את טבורה (Tabora), קיגומה (Kigoma) ואוג'יג'י (Ujiji). כך הם שלטו על כל השטח שבין אלה לבין אגם ויקטוריה. מכאן ואילך המשיכו הבלגים לפעול בתיאום עם הבריטים תחת פיקודו של יאן סמאטס.
סיום המלחמה

במתקפת מאה הימים (8 באוגוסט עד ה-11 בנובמבר 1918), שהביאה לסיום המלחמה בניצחון מדינות ההסכמה, שולב צבא בלגיה כולו, תחת דגלו ופיקודו של המלך אלברט הראשון בקרבות ההבקעה של קו הינדנבורג ובשחרור ארצו.
נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון, התייחס לסוגיה הבלגית בנקודה מספר 7 ב"ארבע עשרה הנקודות": בלגיה, העולם כולו יסכים, חייבת להיות מפונה ומוחזרת למצבה הקודם, ללא כל ניסיון להגביל את הריבונות ממנה היא נהנית בדומה לכל שאר המדינות החופשיות. אף צעד יחיד אחר לא ישפיע כמו זה כדי להשיב את האמון ההדדי בין האומות בחוקים שהציבו וקבעו לעצמן לניהול יחסיהן האחת עם רעותה. ללא צעד מרפא זה, כל המבנה ומשנה התוקף של החוק הבינלאומי דינו לקיום לקוי לנצח.
בועידת השלום בפריז (1919) היה המלך אלברט נציגה של בלגיה. הוא דרש סיוע בשיקום ממלכתו, אך התנגד לצעדים שישפילו את גרמניה מתוך חשש שהדבר רק יגרום לה לרגשות נקם.
לקריאה נוספת

ברברה טוכמן, אוגוסט 1914, (תרגום: שולמית הראבן), תל אביב: הוצאת דביר, 1996.
מקס הייסטינגס, פורענות: 1914, אירופה יוצאת למלחמה, (תרגום:משה סביליה-שרון),מושב בן שמן:מודן הוצאה לאור, 2014 (הספר בקטלוג ULI)
R.van Overstraeten (Ed.), The War Diaries of King Albert, published by William Kimber, 1954
Pawly, R. & Lierneux, P. The Belgian Army in World War I. Men at Arms, 2009. ISBN 978-1-84603-448-0
Innocent Abroad: Belgium at the Paris Peace Conference of 1919, The University of North Carolina Press, 2011 ISBN 978-0807897201
הערות שוליים

↑  Zuckerman, Larry (2004). The Rape of Belgium: The Untold Story of World War I. New York: New York University Press. ISBN 978-0-8147-9704-4.
1 2 3  World War I: Belgium
↑  The Battle of Liege, 1914
↑  המצור על לייז'
↑  ברברה טוכמן, אוגוסט 1914, הוצאת דביר 1999 עמ' 189
↑  ברברה טוכמן, אוגוסט 1914, עמ' 263
↑  ברברה טוכמן, אוגוסט 1914, עמ' 266
↑  המצור על אנטוורפן
↑  קרב האלן
↑  Belgian Royal Family during the War
| מדינות במלחמת העולם הראשונה |
| --- | --- | --- |
| מדינות ההסכמה | איטליה • ארצות הברית • בלגיה • האימפריה הבריטית (אוסטרליה • אירלנד • דרום אפריקה • ניו זילנד • קנדה) • יוון • האימפריה היפנית • ליבריה • מונטנגרו • סין • סרביה • פורטוגל • צרפת • רומניה • האימפריה הרוסית • לוקסמבורג |  |
| מעצמות המרכז | האימפריה האוסטרו-הונגרית (הונגריה) • בולגריה • הקיסרות הגרמנית • האימפריה העות'מאנית |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: sh2010119470 
"זכרו את בלגיה", כרזת תעמולה בריטית שהופצה בארצות הברית במטרה לגייס כספים למלחמה בגרמניה. בלגיה מוצגת כנערה העוברת התעללות על ידי חייל גרמני ברוטלי.
תרשים מבצר הגנתי מלייז'. עמדות הגנה מבוצרות דומות היו גם סביב נאמור ואנטוורפן.
חיילים בלגים חוסמים ציר ליד לייז'
בלגיה כשומרת הדרך לצרפת: נער חלש אך אמיץ הניצב בעוז מול הבריון הגרמני. קריקטורה בפאנץ' הלונדוני, 1914
הריסות הספרייה של אוניברסיטת לוון לאחר שריפתה בפברואר 1915
חיילים יהודים-גרמנים בתפילת יום הכיפורים בית הכנסת בבריסל 1915
ג'ורג' פוט מור

| --- | --- |

 לידה:  15 באוקטובר 1851 וסט צ'סטר, ארצות הברית 
 פטירה:  16 במאי 1931 (בגיל 79) קיימברידג', ארצות הברית 
 ענף מדעי:  דת, יהדות, ביקורת המקרא 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ייל 
 מוסדות:  אוניברסיטת הרווארד 
 פרסים והוקרה:  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 
ג'ורג פוט מור (George Foot Moore, ‏15 באוקטובר 1851 - 16 במאי 1931) היה כומר פרסביטריאני, מזרחן, חוקר מדעי הדתות, היהדות והתנ"ך. נחשב בין גדולי החוקרים הנוצרים של המקורות העבריים בתקופתו.
קורות חייו

נולד בווסטצ'סטר, פנסילבניה, בארצות הברית למשפחה פרסביטריאנית. למד באוניברסיטת ייל והיה חבר באחוות הגולגולת והעצמות. לאחר מכן למד בסמינר התאולוגי של אנלון והוסמך ככומר ודוקטור לתאולוגיה. שימש ככומר הקהילה הפסביטריאנית שבפוטנאם, זיינסויל אשר במדינת אוהיו. מאוחר יותר לימד שפה וספרות עברית בסמינר התאולוגי של אנדובר במסצ'וסטס. בתקופה זו כתב את הביאור לספר שופטים בסדרת International Critical Commentary, שיצא לאור בשנת 1895. היה נשיא הסמינר בין השנים 1899 ו-1901. ב-1902 התמנה כפרופסור לתאולוגיה באוניברסיטת הרווארד וב-1904 היה לפרופסור להיסטוריה של הדת באוניברסיטת הרווארד. בין השנים 1913-1911 כיהן כנשיא החברה המזרחנית האמריקאית. נפטר בקיימברידג' שבמדינת מסצ'וסטס. עבודתו הידועה ביותר היא "היהדות במאות הראשונות של תקופת הנצרות" (Judaism in the First Centuries of the Christian Era). היה נשיא האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1921 – 1924).
בין כתביו

A Critical and Exegetical Commentary on Judges (International Critical Commentary, 1895)
The Literature of the Old Testament (1913)
History of Religions (Vol. I, 1913; Vol. II, 1919)
Metempsychosis (The Ingersoll Lecture, 1914)
Judaism in the First Centuries of the Christian Era (1927).
גוראן ירטין

| --- | --- |

 לידה:  17 בספטמבר 1979 (בן 45) ניקשיץ' שבמונטנגרו
 עמדה:  רכז, קלע
 גובה:  1.92 מטר
 קבוצות כשחקן
 1997–1999   1999–2000   2000–2001   2001–2002   2002–2006   2006   2006   2007   2007–2008   2008–2009   2009   2009–2010   2010   2010–2011   2011   2011–2012   2012   2012–2013:  איבון ניקשיץ'   פרימוריה   איבון ניקשיץ'    לובצ'ן צטיניה   הכוכב האדום בלגרד   דינמו סנקט פטרבורג   בודוצ'נוסט פודגוריצה   מכבי תל אביב   אלבה ברלין   בי.סי. קייב   א.א.ל. לימסול   בודוצ'נוסט פודגוריצה   טורק טלקום   לוקומוטיב קובאן   ריטאס וילנה   ארטלנד דראגונס   אולימפיה ליובליאנה   א.א.ק. לרנקה
 הישגים כשחקן
 MVP של גמר הגביע הסרבי-מונטנגרי (2004, 2006)   הופעה באולסטאר הליגה האדריאטית (2007)
גוראן ירטין (במונטנגרית: Горан Јеретин; נולד ב-17 בספטמבר 1979 בניקשיץ', מונטנגרו, יוגוסלביה) הוא כדורסלן עבר מונטנגרי ששיחק בעמדות הרכז והקלע. גובהו 1.92 מטר.
קריירה

את דרכו בכדורסל, החל ירטין בקבוצות הילדים והנוער של המועדון איבון ניקשיץ'. בשנת 1997 עלה לקבוצה הבוגרת ושיחק בה במשך שנתיים שלאחריהן הועבר לקבוצת פרימוריה. לאחר עונה לא מוצלחת בפרימוריה, שב לניקשיץ' לעונת התחשלות. לקראת עונת 2001/2002 עבר לקבוצת הצמרת לובצ'ן צטיניה ובסיום העונה, יצא לראשונה ממונטנגרו וחתם בקבוצה הסרבית, הכוכב האדום בלגרד. בעונתו הראשונה בכוכב האדום, קיבל ירטין דקות משחק מועטות, אך בעונת 2003/2004 הפך לאחד השחקנים הבולטים בקבוצה. הוא הוביל את הכוכב האדום לזכייה בגביע הסרבי-מונטנגרי ואף נבחר ל-MVP של משחק הגמר. גם במשחקי גביע יול"ב הציג יכולת טובה וקבע ממוצעים של 12.3 נקודות ו-5 אסיסטים למשחק, אך קבוצתו הודחה כבר בשלב הבתים. ירטין נפצע באחד ממשחקי קדם העונה של עונת 2004/2005 ונעדר למספר שבועות בפתיחת העונה. הוא שב לשחק במשחק גביע יול"ב נגד נאפולי, וקלע 8 נקודות ב-10 דקות משחק.
עונת 2005/2006 הייתה אחת הטובות בקריירה של ירטין. יחד עם מילאן גורוביץ', הוא הוביל את הכוכב האדום לרבע גמר גביע יול"ב עם ממוצעים של 7.3 נקודות ו-4 אסיסטים למשחק וזכה עם הקבוצה פעם נוספת בגביע המונטנגרי-סרבי. בסיום העונה עבר לדינמו סנקט פטרבורג הרוסית, לאחר ארבע שנים מוצלחות במיוחד בסרביה. למרות שהגיע לסנקט פטרבורג על מנת להוות גורם משמעותי בקבוצה לא קיבל דקות משחק משמעותיות והיה לשחקן משני ברוטציית הקבוצה ולכן החליט לשוב לארץ מולדתו וחתם בבודוצ'נוסט פודגוריצה. במשך כחצי עונה בה שיחק בבודוצ'נוסט הציג יכולת מצוינת ואף נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של הליגה האדריאטית לשנת 2007.
בעקבות יכולתו בבודוצ'נוסט הוחתם ירטין במהלך חודש מרץ 2007 בקבוצת היורוליג מכבי תל אביב. לאחר תקופה קצרה בה התאקלם בקבוצה, הפך ירטין לשחקן משמעותי ברוטציה של מכבי, אך לאחר שזו הודחה מהיורוליג על ידי צסק"א מוסקבה ומקומה כמובילת הליגה בעונה הסדירה הובטח, דקותיו התמעטו באופן משמעותי. אף על פי כן, היה גורם מכריע בזכייתה של מכבי באליפות המדינה במשחק הגמר מול הפועל ירושלים.
בעונת 2007/2008 שיחק באלבה ברלין הגרמנית, לאחר מכן שיחק עונה אחת בבי.סי. קייב האוקראינית. בתחילת עונת 2009/2010 שיחק בא.א.ל. לימסול הקפריסאית, אך במהלך העונה שב לבודוצ'נוסט פודגוריצה, אך שוב לא הסתדר בקבוצה ולכן עבר לטורקיה וחתם בטורק טלקום אנקרה.
עם התפרקותן של סרביה ומונטנגרו למדינות נפרדות, הוקמה נבחרת מונטנגרו בכדורסל וירטין היה מהראשונים שהוזמנו אלייה ושיחק בה עד לפרישתו.
ג'ני אובצ'ארוב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 באוקטובר 1988 (בת 35) סטוקהולם, שוודיה
 מידע כללי
 שם לידה:  ג'ני מלסטרום
 מדינה:  שוודית
 משקל:  54 ק"ג
 גובה:  1.72 מטר
 ספורט
 ענף ספורט:  טניס שולחן
 מועדון:  Rönninge BTK
 
ג'ני אובצ'ארוב (בשוודית: Jenny Ovtcharov; נולדה בשם Jenny Mellström ב-1 באוקטובר 1988) היא טניסאית שולחן שוודית.
קריירה

אובצ'ארוב גדלה בעיר אומאו שבצפון שוודיה, שם החלה את קריירת טניס השולחן שלה. היא הייתה אלופת שוודיה בטניס שולחן בשנים 2002, 2003 ו-2004. היא שיחקה בנבחרת הנשים של שוודיה בטניס שולחן במשך 8 שנים.
חיים אישיים

ב-2013 נישאה לטניסאי השולחן הגרמני דימיטרי אובצ'ארוב. ב-2016 נולדה לשניים בת.
הערות שוליים

↑  "Alla segrarna 1980-2012". svenskbordtennis.com. 14 בינואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Tävlingar USM 2004 Flickor 15". 16 באפריל 2004. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Familie Ovtcharov - Dima und Jenny im Hafen der Ehe". נבדק ב-28 באוקטובר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Sara och Malin i landslaget". sydostran.se. 3 במרץ 2005. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Huddinge AIS Friidrott Nyhetsarkiv 2004". 29 בדצמבר 2004. אורכב מ-המקור ב-2018-09-01. נבדק ב-2019-08-25. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Ärtemark räddade TBTK". 8 בפברואר 2004. נבדק ב-28 באוקטובר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Will Dimitrij Ovtcharov Get Married?". tabletennista.com. 15 בינואר 2013. אורכב מ-המקור ב-2019-08-25. נבדק ב-2019-08-25. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  (28 August 2016) "Dimitrij Ovtcharov becomes a father", ITTF, Retrieved 14 October 2016
↑  "Interview with Jenny Mellström: Who is Dima's fiancée?". mytischtennis.de. 29 בינואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספורטאים ובנושא שוודים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ג'יל סטרקל

ג'יל אן סטרקל (באנגלית: Jill Ann Sterkel; נולדה ב-27 במאי 1961) היא שחיינית ושחקנית כדורמים אמריקאית לשעבר. אלופה אולימפית, אלופת עולם ושיאנית עולם שהתמחתה בסגנון חופשי למרחקים קצרים.
ג'יל סטרקל זכתה ב-4 מדליות אולימפיות מ-3 אולימפיאדות (מונטריאול, לוס אנג'לס וסיאול). היא הספורטאית הראשונה שזכתה לייצג את ארצות הברית ב-4 אולימפיאדות (לא התאפשר לה לשחות באולימפיאדת מוסקבה עקב החרם האמריקאי). סטרקל שימשה כקפטן נבחרת השחייה האמריקאית ב-3 אולימפיאדות: ב-80, ב-84 וב-88.
ביוגרפיה > קריירת האימון

משנת 1986 ועד שנת 1991 סטרקל שימשה עוזרת מאמנת ראשית של נבחרת הנשים באוניברסיטת טקסס באוסטין בה למדה. לאחר מכן, משנת 1992 ועד שנת 2006 שימשה מאמנת ראשית של נבחרת הנשים עד שנת 2006.
תארים והשגים

סטרקל קבעה 6 שיאי עולם, 3 שיאים אישיים במשחה ל-50 מטר חופשי ו-3 שיאים במסגרת משחה שליחות (פעמיים ב-4x100 מטר חופשי ופעם אחת ב-4x200 מטר חופשי). היא זכתה ב-4 מדליות אולימפיות מתוכן 2 מזהב וב-20 תארים ארציים 13 מהם אישיים, וכן 21 תוארי NCAA.
סטרקל זכתה ב-7 מדליות במשחקים הפאן אמריקאיים, 5 מהן זהב ו-2 כסף.
בשנת 2002 זכתה סטרקל להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
ראו גם

התפתחות שיא העולם במשחה ל-50 מטר חופשי
הערות שוליים

↑  PAN AMERICAN GAMES - SWIMMING AND DIVING, באתר gbrathletics
↑  WORLD STUDENT GAMES (UNIVERSIADE) - SWIMMING AND DIVING (WOMEN)‎, באתר gbrathletics
↑  JILL STERKEL (USA) - Honor Swimmer, באתר International Swimming Hall of Fame
ג'ון ויטפילד

| --- | --- |

 לידה:  11 בנובמבר 1925 סטרטהאם, לונדון, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  28 בדצמבר 2018 (בגיל 93) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  June Rosemary Whitfield 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1944 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (1944)  Streatham and Clapham High School 
 בן או בת זוג:  Timothy John Aitchison (24 באוקטובר 1955–14 בפברואר 2001) 
 צאצאים:  סוזי אייצ'יסון 
 פרסים והוקרה:  מפקדת במסדר האימפריה הבריטית (1998)  גבירה מפקדת במסדר האימפריה הבריטית (2017)  קצינה במסדר האימפריה הבריטית (1985) 
 פרופיל ב-IMDb
 
דיים ג'ון רוזמרי ויטפילד, DBE (באנגלית: June Rosemary Whitfield;‏ 11 בנובמבר 1925 – 28 בדצמבר 2018) הייתה שחקנית אנגלייה, המוכרת בבריטניה מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 מהופעותיה ברדיו ובסדרות קומיות בטלוויזיה.
הפריצה הגדולה של ויטפילד הייתה ב-1953, כששיחקה בתפקיד הראשי בקומדיה הרדיופונית "Take It From Here". בהמשך התחילה להופיע בטלוויזיה בין השאר עם הקומיקאי טוני הנקוק (אנ'). ב-1966 שיחקה ויטפילד בתפקיד הראשי בסיטקום "Beggar My Neighbour" במשך שלוש עונות. היא גם הייתה בצוות השחקנים של סדרת סרטי "Carry On".
ב-1968 החלה שותפות רבת שנים של הופעות בטלוויזיה בין ויטפילד לשחקן טרי סקוט (אנ'). השיא היה בהופעתם כזוג נשוי בסיטקום "Happy Ever After" (בשנים 1974–1978) ובסיטקום "טרי וג'ון" (1979–1987). החל מ-1992 הופיעה ויטפילד בתפקיד אמה של אדינה מונסון בסדרה הקומית של ג'ניפר סונדרס "פשוט נהדרת". עוד גילמה דמות קבועה בסיטקום "בערוב ימי היין" ודמות בסדרה "הדשא ירוק יותר".
ביוגרפיה

ג'ון רוזמרי ויטפילד נולדה בסטריטהאם שבלונדון בשנת 1925. אביה היה מנהל חברה בשם "Dictograph Telephones" שהקים אביו ביורקשייר. שני הוריה היו שחקנים חובבים. הופעת הבכורה שלה על הבמה הייתה בגיל שלוש, כשאמה רשמה אותה לסטודיו למחול רובינסון. ויטפילד למדה בבית הספר התיכון סטריטהאם היל. במלחמת העולם השנייה היא פונתה לבוגנור רג'יס (אנ'), שם למדה בבית הספר סנט מייקל, ולפנזנס שבקורנוול. אחרי כן עברה עם הוריה להאדרספילד, שם למדה קצרנות וכתבנות. היא המשיכה לפתח את כישורי המזכירות בקולג' פיטמן שבבריקסטון היל. ב-1944 סיימה ויטפילד את הלימודים באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA).
ביוגרפיה > תחילת הקריירה

ויטפילד התחילה את הקריירה שלה בשנות הארבעים של המאה העשרים ברדיו יחד עם השחקן והשדרן וילפרד פיקלס (אנ'), וכן הופיעה על במות התיאטרון בווסט אנד. ב-1951 הופיעה לראשונה בטלוויזיה בתוכנית "The Passing Show". עוד באותה שנה הצטרפה להפקה הלונדונית של המחזמר "דרום פסיפיק".
הפריצה הגדולה שלה הייתה ב-1953 כשהחליפה את ג'וי ניקולס (אנ') בקומדיה הרדיופונית המצליחה "Take It From Here". לצדה כיכבו ג'ימי אדוארדס (אנ') ודיק בנטלי (אנ'). בחלק מהתוכנית שנקרא "The Glums" היא גילמה את את', ארוסתו של רון גלום הטיפש (בגילומו של בנטלי). במהלך 15 השנים הבאות הופיעה ויטפילד בתפקידים קטנים בטלוויזיה בהם בסדרה "Dixon of Dock Green", ב-"Arthur's Treasured Volumes", ב-"The Arthur Askey Show", בקומדיה "Faces of Jim", בסדרה "המופע של בני היל", בסיטקום "סטפטו ובנו" ובסדרת הטלוויזיה של פרנקי האוורד. ב-1961 גילמה את דמות האחות בפרק "The Blood Donor" בסדרה "הנקוק".
ב-1959 הופיעה ויטפילד בסרט "Carry On Nurse" הראשונה מסדרת הופעות בסרטי "Carry On".