stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ערביי ארץ ישראל במלחמת העצמאות

כמה מבכירי הוועד הערבי העליון שהיה הגוף הפוליטי העליון שהנהיג את הקהילה הערבית בארץ ישראל המנדטורית משנת 1936 ועד לתום מלחמת העצמאות
מחסום שהניחו ערבים בשער הגיא נגד שיירות יהודיות, 1948
פליטים פלסטינים, 1948
עֶרֶב מלחמת העצמאות מנו ערביי ארץ ישראל (פלסטינים) כשני שלישים מכלל התושבים בשטח המנדט הבריטי (ביום הכרזת תוכנית החלוקה). במהלך המלחמה רובם ברחו או גורשו מהשטחים שהוקצו עבור המדינה היהודית. הפלסטינים מכנים אירוע זה "הנכבה" (במשמעות של "האסון") ורואים בו גורם עיקרי לבעיית הפליטים הפלסטינים.
הרקע למלחמה

החלטת העצרת הכללית של האו"ם מספר 181, מיום ה-29 בנובמבר 1947 (כ"ט בנובמבר), אישרה את "תוכנית החלוקה", לחלוקתו של שטח המנדט הבריטי לשתי מדינות: יהודית וערבית, העיר ירושלים וסביבתה כולל בית לחם ואזור שועפת היו אמורים להיות שטח בין-לאומי קורפוס סיפראטום בניהול מועצת נאמנים מטעם האו"ם.
הנהגת היישוב והתנועה הציונית קיבלו את תוכנית החלוקה ואף פעלו נמרצות לאישורה באו"ם, זאת על אף הסתייגויות ממנה (שבאו בעיקר מהתנועה הרוויזיוניסטית). הערבים בארץ ומדינות ערב דחו אותה מכול וכול, ושללו את הלגיטימיות של האו"ם להכריע בשאלת פלשתינה-ארץ-ישראל. כמו כן, הם דחו את הרעיון כי פליטי השואה היהודים ייושבו מחדש בארץ, בטענה כי מדובר בבעיה פנימית של אומות אירופה, שיש לפותרה על אדמת אירופה ולא באמצעות הגירתם לארץ. העובדה ששתי מעצמות העל של העולם שאחרי מלחמת העולם השנייה – ארצות הברית וברית המועצות – תמכו בחלוקה והקמת המדינה היהודית על כ-55% משטחה של פלשתינה הייתה הסיבה שההחלטה נתקבלה. כמו כן, העובדה כי ההנהגה הפלסטינית בראשות אמין אל-חוסייני תמכה במהלך מלחמת העולם השנייה בגרמניה הנאצית, וכן החרם שהטילה על ועדת האו"ם שניסחה את תוכנית החלוקה, הקשו על הערבים בארץ להציג את טיעוניהם במוסדות הבין-לאומיים.
תחילת המלחמה

הערבים בארץ הגיבו על החלטת האו"ם בפעולות אלימות שפרצו מייד אחרי ההחלטה, והתפתחו למלחמת אזרחים בין ערבים ליהודים בשטח המנדט.
מלחמה זו הייתה השלב הראשון במה שנודע לימים כמלחמת העצמאות של מדינת ישראל.
ב-30 בנובמבר 1947 הותקף מן המארב אוטובוס יהודי בדרכו לירושלים ליד שדה התעופה בלוד, וחמישה מנוסעיו נהרגו. בו ביום הכריז הוועד הערבי העליון על שביתה כללית של כל ערביי הארץ. למחרת פרץ המון ערבי למרכז המסחרי הישן בירושלים, בזז והעלה באש חנויות של יהודים, דבר ששימש אות להתלקחות בערים המעורבות. שכונות דרום תל אביב והערים חולון ובת ים הותקפו בירי.
ההתקפה על דרכי התחבורה ועל האוכלוסייה בערים המעורבות הגיעה לשיאה בטבח של 39 פועלים יהודיים בבתי הזיקוק בחיפה, שבאה בעקבות פעולה של האצ"ל, שהשליך רימונים על קבוצת פועלים ורצח שישה מהם. בעקבות התקפה זו החליט פיקוד ההגנה לשלוח כ-120 לוחמים לפעולת נקם בכפרים בלד א-שייח' וחוואסה, שבהם התגוררו רבים מהפועלים במפעל. בפעולה נהרגו בין 15 ל-76 מתושבי הכפרים ו-3 מאנשי "ההגנה". לאחר פרשת דיר יאסין, שבה הרגו היהודים כ-100 מתושבי הכפר, מהם נשים וילדים, נקמו הערבים בשיירת הדסה, והרגו 78 מאנשי השיירה, בהם גם אחיות ורופאים ועובדי אוניברסיטה, בדרכם לבית החולים "הדסה" ולאוניברסיטה העברית בהר הצופים.
בדצמבר 1947 ובינואר 1948 הוקמו בערים ובכפרים הערביים "ועדות לאומיות" קואליציוניות, כמו אלו שהוקמו באירועי 1936.
האירועים נמשכו והפכו למלחמה רבתי, כשלעזרת ערביי הארץ הוקם צבא ההצלה של פאוזי אל-קאוקג'י.
לאחר קום המדינה

ב־14 במאי 1948 הכריז דוד בן-גוריון בתל אביב על הקמת מדינת ישראל. הכרזתו נבעה מן ההכרה כי תוכנית החלוקה לא תיושם, וכי עם סיום המנדט הבריטי בשעת חצות של ה־15 במאי, ייווצר ואקום שלטוני. הכרזת המדינה התייחסה להחלטת העצרת הכללית של האו"ם כאל הצדקה משפטית להקמת המדינה, אולם נמנעה במכוון מלהכיר בגבולות החלוקה כגבולות מדינת ישראל. ההכרזה קבעה כי הערבים שיישארו בגבולות מדינת ישראל יזכו לשוויון זכויות וייצוג הוגן במוסדות המדינה:
אנו קוראים גם תוך התקפת הדמים הנערכת עלינו זה חודשים,
לבני העם הערבי תושבי מדינת ישראל לשמור על השלום וליטול
חלקם בבנין המדינה על יסוד אזרחות מלאה ושווה ועל יסוד
נציגות מתאימה בכל מוסדותיה.
קרבות מלחמת העצמאות נמשכו ואף הוחרפו עם פלישת צבאות מדינות ערב השכנות לתוך שטח המנדט לשעבר. בשלב זה כבר נמלטו מבתיהם או גורשו ערבים רבים שחיו בשטח המנדט. ככל שנמשכה המלחמה עלה מספרם. הפליטים התרכזו סביב העיר עזה, סביב הערים של מה שעתיד להיות הגדה המערבית וכן בירדן, בסוריה ובלבנון.
המדיניות של הנהגת היישוב ושל הממשלה הזמנית בעקבותיה, לא הייתה אחידה. מחד, הצהירו מנהיגי היישוב על רצונם לממש את תוכנית החלוקה ולמנוע את מנוסת הפליטים. מאידך, לא הוגדרו גבולות המדינה החדשה, ולא ניתנו הוראות ברורות לגבי ההתייחסות לערבים שבחרו להישאר בשטחים שכבשו כוחות היישוב, או מאוחר יותר צה"ל. במספר יישובים ערביים יש עדויות על הפחדה מכוונת של האוכלוסייה כדי לעודד אותה לברוח, כך בשייח' מוניס, בלוד, ברמלה ובמקומות נוספים. היו אף כפרים – איקרית ובירעם – שבהם ציווה צה"ל על התושבים לעזוב את הכפר לימים ספורים והם לא הורשו לחזור לאחר מכן. היו גם ניסיונות לשכנע את האוכלוסייה הערבית להישאר במקומה, בחיפה ובמקומות נוספים.
אירוע קשה במיוחד היה בדיר יאסין ב־4 באפריל 1948, ובו נהרגו, במהלך קרב בין כוחות האצ"ל והכוחות הערביים, כ-107 תושבים ערביים, מרביתם אזרחים בלתי חמושים. הדיווחים על האירוע בעיתונות הערבית היו קשים ביותר ודרבנו ערבים רבים לנטוש את בתיהם מחשש לאירועים דומים נוספים.
יש הטוענים[דרושה הבהרה], כי ערבים רבים עזבו את בתיהם בעקבות קריאות של מנהיגי מדינות ערב והוועד הערבי העליון, שהבטיחו להם שיחזרו לבתיהם מייד אחרי שארצות ערב יתקיפו את ישראל וינצחו במלחמה. לא ברור עד כמה השפיעו קריאות כאלה על הערבים בארץ בזמן המלחמה, אולם נראה שחלק גדול מהם אכן חשבו שמוטב להם להימלט ולהגן על חייהם, כיוון שממילא יוכלו לחזור לבתיהם בחסות צבאות ערב.
התיאור הבא לקוח מספרו של קנת בילבי "דרך כוכב במזרח התיכון", שיצא לאור בניו-יורק ב־1950. התיאור משקף את דעותיו של הכותב, והוא מובא כאן כדי לתת מושג על האירועים כפי שנתפסו אז בארצות המערב:
האקסודוס הערבי, לפחות בראשיתו, היה בעידודם של מנהיגים ערבים רבים כגון חאג' אמין אל-חוסיני, המופתי הפרו-נאצי הגולה של ירושלים, והוועד הערבי העליון של פלסטין. הם ראו את הגל הראשון של מפלות הערבים כשלב זמני בלבד. יש לתת לערבים הפלסטינים להימלט לארצות השכנות. יש בכך כדי לעורר את העמים הערביים האחרים להשקיע מאמץ רב יותר, כך שכאשר תתרחש הפלישה הערבית, יוכלו הפלסטינים לשוב לבתיהם, ולקבל פיצוי ברכוש של היהודים שייזרקו לים.
גורל ערביי ארץ ישראל בעקבות המלחמה

ערב מלחמת העצמאות ישבו בשטח המנדט הבריטי על ארץ ישראל שממערב לירדן בין 1.2 ל-1.3 מיליון ערבים. במהלך המלחמה, כ-600,000 עד 760,000 מאוכלוסייה זו נעשו פליטים. בסוף המלחמה, בשלהי שנת 1949, נותרו כ-160,000 ערבים בשטח שהיה למדינת ישראל; כ-350–400 אלף ערבים נשארו בבתיהם בשטחי "הגדה המערבית" ("יהודה ושומרון"), שנותרה בשליטת ממלכת ירדן וסופחה אליה בתום המלחמה, ואליהם הצטרפו עוד כ-350–400 אלף פליטים שהתיישבו בשטח הממלכה, רובם בגדה המערבית ומיעוטם בעבר הירדן המזרחי; כ-60,000 ערבים נשארו בשטח רצועת עזה, שנותרה בשליטת מצרים, אליהם הצטרפו כ-200,000 פליטים; כ-100,000 התיישבו בשטח לבנון, ולמעלה מ-60,000 התיישבו בסוריה.
הפליטים שנשארו ב"גדה המערבית" או עברו לירדן, זכו לאזרחות ירדנית בתום המלחמה. יתר הפליטים נותרו חסרי אזרחות, כיוון שהמנדט הבריטי כבר לא התקיים, והמדינות שאליהן נמלטו סירבו להעניק להם אזרחות. מדינת ישראל קלטה מספר קטן של פליטים שחזרו לשטחה[דרוש מקור], אך סירבה לאפשר לרוב המוחלט של הפליטים לשוב לבתיהם.
ערביי הארץ השאירו במנוסתם רכוש רב, בעיקר נכסי מקרקעין, כפרים שלמים, רבעים עירוניים ושטחים חקלאיים נרחבים. רכוש זה הפך לקניינו של האפוטרופוס לנכסי נפקדים של מדינת ישראל. חלק מהקרקעות האלה הועברו לאחר המלחמה לקק"ל, זאת כדי להימנע מהצורך להפעיל על הנכסים את הדין הבין-לאומי לגבי נכסים שנתפסו במלחמה. צעד זה שנוי במחלוקת מבחינה משפטית.
גם רכוש של ערבים שנשארו בארץ, אבל עזבו את מקום מגוריהם הקבוע ועברו למקום אחר, הוחרם והועבר לטיפול האפוטרופוס על פי חוק נכסי נפקדים.
לאחר המלחמה החלה תופעה של הסתננות פליטים ערבים לתחומי מדינת ישראל, מסיבות שונות: ניסיון לחזור לבתיהם, להציל רכוש ואף לקצור את פירות שדותיהם שהיו עתה תחת שלטון ישראלי. היו גם שהסתננו כדי לפגוע בישראלים ולחבל ברכושם. מדיניות צה"ל הייתה לירות על מנת להרוג כל ערבי החוצה את הגבול, ורוב ההרוגים היו רועי צאן, אוספי יבול, ופליטים שניסו לשוב לבתיהם.
בשנת 1951 הוקמה רשות הפיתוח, שאליה הועברו חלק מנכסי הנפקדים, על פי חוק. התמורה ממכירתם או מהשכרתם אמורה לשמש כקרן לתשלום פיצויים על הנכסים לבעליהם הקודמים, לשם יישובם בארצות פזורתם, במסגרת הסדר שלום עתידי.
סוגיית הקרקעות עדיין נמצאת במוקד המחלוקת בין ישראל לנציגי הפלסטינים, בשיחות ובדיונים שנערכים מדי פעם בין הצדדים. לסוגיה זו יש השלכות ישראליות פנימיות, בעיקר במה שנוגע לרכושם של ערבים שקיבלו אזרחות ישראלית. החלטה 194 של העצרת הכללית של האו"ם מסוף 1948 קבעה שיש לאפשר לפליטים לשוב לבתיהם ולפצות את אלו מהם שאינם מעוניינים לשוב למקומותיהם.
ואולם, יש הסבורים כי במצב כיום קיימת הכרה דה-פקטו של הקהילה הבין-לאומית בבעלות מדינת ישראל על קרקעות הפליטים. לגבי אפשרות של פיצוי על אובדן הרכוש, דעה רווחת בקהילה הבין-לאומית היא שהעניין נתון למשא ומתן בין הצדדים.
הנרטיב הישראלי של "יציאת ערביי ארץ ישראל"

אופן הצגת הסיבות ליציאה זו במהלך מלחמת העצמאות נחלק לשתי תקופות מרכזיות: 1949 עד שלהי שנות ה-70, וממועד זה עד לתחילת שנות ה-2000.
במהלך התקופה הראשונה, מוסדות המדינה (כגון מרכז ההסברה, צה"ל ומשרד החינוך) ומוסדות החברה (כגון קהילת המחקר, העיתונות, וכן ותיקי קרבות 1948 בספרי זכרונותיהם) הציגו את הנרטיב הציוני של עזיבה מרצון של הערבים. היו לכך מספר חריגים מהחברה: שבועון "העולם הזה", יומון/שבועון "קול העם" וארגון "מצפן" – שהציגו את הנרטיב הביקורתי, לימים פוסט ציוני[דרוש מקור] (ככלל, עזיבה מרצון וגם גירוש), או את הנרטיב הפלסטיני (גירוש).
במהלך התקופה השנייה חלה התפצלות בין אופן ההצגה של מוסדות המדינה לזה של מוסדות החברה. מוסדות המדינה המשיכו ככלל להציג את הנרטיב הציוני עד תחילת שנות ה-2000, למעט שני חריגים. ספרי הלימוד להיסטוריה שאושרו ללימוד על ידי משרד החינוך לשנת 2000 כללו את הנרטיב הביקורתי (למשל, ספריהם של אייל נווה, דני יעקובי וקציעה טביביאן). כך גם לגבי ארכיון המדינה, שפרסם בשנת 2005 ספר שכלל מסמכים לגבי ראש הממשלה המנוח יצחק רבין, והתייחס, בין היתר, לגירוש הגדול בהיקפו שבוצע ב-1948 – בערים לוד ורמלה – בפיקוחו של רבין.
לעומת זאת, מוסדות החברה החלו להציג את הנרטיב הביקורתי באופן ניכר כבר משלהי שנות ה-70. כך היה המצב לגבי מחקרי קהילת המחקר (חוקרים אקדמאים ועצמאיים) ומאמרי עיתונות ביומונים המרכזיים, ובחלקו גם לגבי ספרי זיכרונות של ותיקי קרבות 1948. משלהי שנות ה-80 גברה ההצגה הביקורתית במסגרת מאמרי העיתונות (רובם המכריע) וספרי ותיקי הקרבות (כשליש), וכך גם במחקרי קהילת המחקר בעקבות פרסום ספרו הראשון של בני מוריס, שעסק בהרחבה בבעיית הפליטים (רובם המכריע). משנות ה-80 גם ארגוני שמאל רדיקלי כגון "המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית", "גוש שלום" ו"זוכרות" החלו לפעול בהפצת הנרטיבים הפלסטיני והביקורתי בישראל.
אף על פי שהצגת הנרטיב הביקורתי בישראל החלה בעיקר משלהי שנות ה-70, מחוץ לישראל נרטיב זה הוצג על ידי חוקרים יהודים באופן ניכר כבר שני עשורים לפני כן, כבר משלהי שנות ה-50.
ראו גם

הוועד הערבי העליון
ערביי ישראל
הנכבה
איקרית ובירעם
לקריאה נוספת

שמרי סלומון, "פרויקט תיקי הכפרים: פרק בהתפתחות המודיעין הצבאי ב'הגנה', חלק א: 1945-1943", ההגנה: מחברות מחקר, גיליון 1, אביב תש"ע, עמ' 1–129
שמרי סלומון, "פרויקט תיקי הכפרים: פרק בהתפתחות המודיעין הצבאי ב'הגנה', חלק ב: 1948-1945", ההגנה: מחברות מחקר, גיליון 2, קיץ תשע"ח, עמ' 1–312
אדם רז, ביזת הרכוש הערבי במלחמת העצמאות, כרמל, ירושלים, 2020.
יואב גלבר, קוממיות ונכבה: ישראל, הפלסטינים ומדינות ערב, 1948, הוצאת כנרת 2004
דוד גרוסמן, הכפר הערבי ובנותיו, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1994
בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949 (תרגום מאנגלית: ארנון מגן, מהדורה מורחבת ומתוקנת של המקור האנגלי, שהופיע ב־1987), עם עובד, תשנ"א 1991
בני מוריס, תיקון טעות: יהודים וערבים בארץ ישראל: 1956-1936 תל אביב: הוצאת עם עובד, תש"ס 2000
בני מוריס, 1948 - תולדות המלחמה הערבית-ישראלית הראשונה תל אביב: הוצאת עם עובד, תש"ע 2010
נגה קדמן, בצדי הדרך ובשולי התודעה, ספרי נובמבר, 2008
Ilan Peppe, The Ethnic Cleansing of Palestine, Oneworld, London and New York, 2006, ISBN 1-85168-467-0
Walid Khalidi (ed.), All That Remains: The Palestinian Villages Occupied and Depopulated by Israel in 1948, Institute for Palestine Studies, 1992, 638pp
הערות שוליים

↑  לפי בני מוריס נהרגו בשני הכפרים למעלה מ-76 אנשים, יואב גלבר נוקב במספר הרוגים של בין 15 ל-20 הרוגים, וכותב כי הידיעות שנקבו במספרים גבוהים יותר היו ככל הנראה "מופרזות מאוד". שניהם מסכימים כי בהרוגים ובפצועים היו גם כמה נשים וילדים.
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, עמ' 41.
↑  בני מוריס, מלחמות הגבול של ישראל, 1949–1956, עמ' 19–20.
↑  בני מוריס כותב על כך בספרו קורבנות: "אך התגובה העיקרית להסתננות הייתה צבאית: מדיניות צה"ל, שאומצה כבר במהלך ההפוגה הראשונה...הייתה לירות על-מנת-להרוג כל ערבי החוצה את הגבול. רוב ההרוגים הללו היו פליטים שניסו לשוב אל שדותיהם ובתיהם, רועי צאן ואוספי יבול..."
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים, 1947–1949, עמ' 71-75.
↑  לפי תמיר גורן, ‏מדוע עזבו התושבים הערבים את חיפה? עיון בסוגיה חצויה, קתדרה 80, יוני 1996, עמ' 178-177 מנו אלו 35,000. מוריס (עמ' 107) אומד את מספרם ב-20–30 אלף.
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים, 1949-1947, עמ' 80-83.
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים, 1949-1947, 103-134ֿֿֿֿ
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים, 1949-1947, 136-143
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים, 1949-1947, 143-154
↑  Nets-Zehngut, Rafi. (2008). The Israeli National Information Center and collective memory of the Israeli-Arab conflict. The Middle East Journal, 62 (4), 653-670; Nets-Zehngut, Rafi. (2011). Origins of the Palestinian refugee problem: Changes in the historical memory of Israelis/Jews 1949-2004. Journal of Peace Research, 48 (2), 235-248; Podeh, Eli. (2002). The Arab-Israeli conflict in history textbooks (1948-2000).Westport, CT: Bergin & Garvey; Nets-Zehngut, Rafi. (2012). Overview of the Israeli memory of the Palestinian refugee problem. Peace Review, 24 (2), 187-194.
1 2  רפי נץ-צנגוט, הסיבות לעזיבת הפליטים הפלסטינים במהלך מלחמת העצמאות בראי מחקריהם של חוקרים יהודיים מן הארץ ומן העולם, פוליטיקה 21, קיץ 2012, עמ' 157-151
ארנסט רייר

| --- | --- |

 לידה:  1 בדצמבר 1823 מרסיי, צרפת 
 פטירה:  15 בינואר 1909 (בגיל 85) Le Lavandou, צרפת 
 שם לידה:  Louis Étienne Ernest Rey 
 שם במה:  Ernest Reyer 
 מקום קבורה:  בית הקברות סן פייר 
 מוקד פעילות:  צרפת 
 מקום לימודים:  תיכון טייר, הקונסרבטוריון האזורי של מרסיי 
 זרם:  מוזיקה קלאסית 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 פרסים והוקרה:  צלב גדול של לגיון הכבוד (22 ביולי 1906)  מסדר העיט האדום (1862) 
 חתימה:  
 
ארנסט רייר, בסביבות 1848
ארנסט רייר (בצרפתית: Ernest Reyer; השם שאימץ לו לואי אטיין ארנסט רה; 1 בדצמבר 1823 – 15 בינואר 1909) היה מלחין אופרה ומבקר מוזיקה צרפתי.
לקריאה נוספת

Jullien, Adolphe (1909). Ernest Reyer: biographie critique. Paris: H. Laurens.
Huebner, Steven (2006). French Opera at the Fin de Siecle: Ernest Reyer as Berliozian. Oxford Univ. Press, US. pp. 169–177. ISBN 9780195189544.
G. Kordes, Ernest Reyer: progressiste ou conservateur ? Son esthétique de l'opéra réalisée dans Sigurd: Figures d'époque (Ernest Reyer: progressist or conservative? His aesthetics of opera in Sigurd: Figures of the epoch), Bull. de la société Th.-Gautier, n°15, 1993.
Henri de Curzon, « Ernest Reyer, sa vie et ses œuvres », Revue de musicologie, 1924.
C. E. Curinier, Dictionnaire national des contemporains, 1899
Charles Monselet, La Lorgnette littéraire: dictionnaire des grands et des petits auteurs de mon temps, éd. Auguste Poulet-Malassis and Eugène de Broise, 1857, p. 188
הערות שוליים

↑  Almanac at AmadeusOnLine
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277795405171  PLWABN: 9810612394605606  BNE: XX1395349  BnF: cb13898949k (data)  GND: 118788523  ICCU: SBLV203998  ISNI: 0000 0001 0902 842X  LCCN: n84107954  LNB: 000236154  Léonore: 319121  MusicBrainz: b6039de8-ed12-49a2-b453-09a9da7fe0e6  NKC: mzk2010585351  NLG: 124859  NTA: 068334281  SELIBR: 211385  SNAC: w6zc8dnt  SUDOC: 027926494  VcBA: 495/282294  VIAF: 54333618   WorldCat (עם VIAF): 54333618
והיא שעמדה (שיר)

| --- | --- |
 שיר בביצוע יונתן רזאל בהשתתפות יעקב שוואקי
 מתוך האלבום בקיסריה 5768
 יצא לאור:  2008
 תאריך הקלטה:  2008
 מקום הקלטה:  קיסריה 
 סוגה:  מוזיקה חסידית
 שפה:  עברית
 אורך:  5:35
 חברת תקליטים:  גרינטק
 כתיבה:  מן המקורות
 לחן:  יונתן רזאל
 הפקה:  יוחי בריסקמן
 
"והיא שעמדה" הוא שיר למילים והיא שעמדה מתוך ההגדה של פסח שהלחין וביצע יונתן רזאל. השיר מוכר בעיקר בביצועו של יעקב שוואקי. השיר בוצע לראשונה בהופעה חיה בתיאטרון קיסריה ב-2008, והפך ללהיט שגרר מספר רב של ביצועים ושל גרסאות כיסוי, שחלקם יצאו כסינגלים, ואף זכה בתארים "שיר השנה" ו"שיר העשור" מטעם מאזיני תחנת הרדיו הדתית-חרדית רדיו קול חי.
מילים ולחן

והיא שעמדה הוא פיוט הנכלל בהגדה של פסח. הפיוט נפתח במילים "והיא שעמדה", ונוסח הפיוט המלא הוא:
וְהִיא שֶׁעָמְדָה לַאֲבוֹתֵינוּ וְלָנוּ

שֶׁלֹּא אֶחָד בִּלְבָד עָמַד עָלֵינוּ לְכַלּוֹתֵנוּ

אֶלָּא שֶׁבְּכָל דּוֹר וָדוֹר עוֹמְדִים עָלֵינוּ לְכַלּוֹתֵנוּ

וְהַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא מַצִּילֵנוּ מִיָּדָם.
רזאל החליף באופן חלקי, הן בביצוע המקורי והן בסינגל שהוציא ב-2013, את המילה עָמַד במילה עוֹמֵד בזמן הווה, וכמותו נהגו מבצעים אחדים, ביניהם אוהד מושקוביץ וששי קשת, אך מרבית הביצועים שמרו על נוסח הפיוט המקורי. בנוסף, רזאל שינה בסינגל שהוציא ב-2013 את המילה מַצִּילֵנוּ ליַצִּילֵנוּ, גם כאן באופן חלקי.
לדברי ג'קי לוי הלחן נבדל מהלחן המסורתי בכך שהוא מדגיש את שורת הסיום "וְהַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא מַצִּילֵנוּ מִיָּדָם" בעוד הביצוע המסורתי מבליע משפט זה ומדגיש את המשפט "אֶלָּא שֶׁבְּכָל דּוֹר וָדוֹר עוֹמְדִים עָלֵינוּ לְכַלּוֹתֵנוּ".
הערות שוליים

1 2 3 4  יוסי הר-מור, ‏רזאל: "השיר והיא שעמדה תרם להתחרדות שלי", באתר כיכר השבת, 18 באוקטובר 2009
1 2   והיא שעמדה, בביצוע יונתן רזאל, סינגל  באתר יוטיוב
↑  ערוץ מאיר‏, איך נולד הלחן החדש של השיר: "והיא שעמדה"?, באתר וואלה, 13 באפריל 2014
↑   והיא שעמדה, בביצוע יעקב שוואקי ויונתן רזאל, וידאו קליפ של השיר  באתר יוטיוב
↑   והיא שעמדה, בביצוע יעקב שוואקי, וידאו קליפ של השיר  באתר יוטיוב
↑  מערכת חסידיניוז, הגיע לארץ: 'רילקס 2' – הפרוייקט הרגוע עם שלומי דאסקל, ‏16 בדצמבר 2009
↑  יוסי אזולאי - האתר הרשמי.
↑  יוסי אזולאי, 1. והיא שעמדה 2. תפילת הדרך (מתוך תפילות כרך ב', מרץ 2010) באתר חרסונסקי מיוזיק.
↑  מערכת חסידיניוז, מאיר הלוי אשל מגיש את "גיטרה יהודית 4" – אלבום חדש בסדרת מוסיקת זהב יהודית, ‏1 ביוני 2010
↑  אפי אברהם, ‏סינגל חדש: ששי קשת שר את "והיא שעמדה", באתר "סרוגים", 13 באפריל 2011
↑  ynet, ההגדה על פי ששי קשת, באתר ynet, 13 באפריל 2011
↑  רשימת אלבומים באתר הרשמי של Six 13.
↑  יהודה זיתון מוזיק - האתר הרשמי.
↑   Vehi She’amda | When You Believe, בביצוע כיפה לייב, וידאו קליפ של השיר  באתר יוטיוב
↑   טל צמח ושי מלכה - והיא שעמדה ♪ (cover) | Vei Sheamda, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 3:58)
↑   והיא שעמדה Оно крепило, בביצוע נעמה דרדיק, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 5:36), 9 באפריל 2022
↑   והיא שעמדה, בביצוע שאול חיון, וידאו קליפ של השיר  באתר יוטיוב
↑   והיא שעמדה, בביצוע עמירן דביר מארח את גלעד שגב, וידאו קליפ של השיר  באתר יוטיוב
↑  ynet, והיא שעמדה בדואט, באתר ynet, 9 באפריל 2012
↑   והיא שעמדה, בביצוע רון ויינרייך, וידאו קליפ של השיר  באתר יוטיוב
↑  הזמר החב"די שר "והיא שעמדה", ד׳ בניסן ה׳תשע״ו, באתר חב"ד אינפו.
↑   והיא שעמדה, בביצוע משה קליין, וידאו קליפ של השיר  באתר יוטיוב
↑   עקיבא מארח את נתן גושן ויונתן רזאל - והיא שעמדה, בביצוע עקיבא, נתן גושן ויונתן רזאל, וידאו קליפ של השיר  באתר יוטיוב
↑  נכלל באלבום: כוכב נולד 7, הרגעים הגדולים (2009).
↑  עילי אבידני - והיא שעמדה באתר התוכנית בית ספר למוסיקה באתר mako.
↑   והיא שעמדה, בביצוע אנאל ולנזי, וידאו קליפ של השיר  באתר יוטיוב
↑  עדן בן זקן - והיא שעמדה, באתר ‏מאקו‏, 8 באפריל 2020
↑   איך ייראה ליל הסדר השנה?, סרטון  באתר יוטיוב
↑   מחרוזת רוק ישראלי, בביצוע יעקב שוואקי, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 9:42)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: c61b2fbd-69ba-4ba0-984d-5a055e0d79f4
ריינר יוזף, ארכידוכס אוסטריה

ריינר יוזף, ארכידוכס אוסטריה (בגרמנית: Rainer Joseph Johann Michael Franz Hieronymus von Österreich; 30 בספטמבר 1783 - 16 בינואר 1853), היה בנו של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והמשנה למלך בממלכת לומברדיה-ונציה.
ביוגרפיה

ריינר יוזף נולד ב-30 בספטמבר 1783 בעיר פיזה כבנו הרביעי של לאופולד הראשון, הדוכס הגדול של טוסקנה ולאשתו האינפנטה הספרדייה מריה לואיסה, נסיכת ספרד. אביו היה בנה השמיני של מריה תרזה ופרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ואמו הייתה בתו של קרלוס השלישי מלך ספרד. בהיותו בן 7 מת דודו יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ואביו עלה לשלטון במקומו כלאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ריינר יוזף סבל מאפילפסיה קלה, אולם היא לא הפריעה לו לשרת בצבא כשאר אחיו.
בשנת 1818 מונה ריינר יוזף למשנה למלך בממלכת לומברדיה-ונציה, אולם למרות כוונותיו הטובות, לא היה פופולרי על האיטלקים, שהתרעמו על חוסר החירות הפוליטית ועל עול המיסים האוסטרי. בשנות ה-40 התדרדר המצב תחת שלטונו, ובשנת 1847 מונה קרל לודוויג פון פיקלמונט לראש ממשלתו, במטרה לשפר את המצב. אולם המינוי לא הועיל, ובשנת 1848 פרצו מהפכות במילאנו ובוונציה כחלק ממהפכות אביב העמים וממלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה. בעקבות איבוד שליטתו באיטליה, הוחזר ריינר יוזף לאוסטריה, והוא עבר להתגורר בבוצן, שם חי עד מותו ב-16 בינואר 1853.
משפחתו

ב-28 במאי 1820 התחתן ריינר יוזף עם אליזבטה, נסיכת סבויה, בתם של קרלו אמנואלה, נסיך קריניאנו ומריה כריסטינה, נסיכת סקסוניה, ממנו היו לה 8 ילדים:
מריה קרולינה מאוסטריה (1821–1844)
אדלייד מאוסטריה (1822–1855), התחתנה עם ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה
לאופולד לודוויג, ארכידוכס אוסטריה (1820–1878)
ארנסט, ארכידוכס אוסטריה (1824–1899)
זיגיסמונד לאופולד, ארכידוכס אוסטריה (1826–1891)
ריינר פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה (1827–1913)
היינריך אנטון, ארכידוכס אוסטריה (1828–1891)
מקסימיליאן קרל, ארכידוכס אוסטריה (1830–1839).
סוזן בראון (שחקנית אנגלייה)

| --- | --- |

 לידה:  6 במאי 1946 (בת 78) בריסטול, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  1959–1960, 1971
 פרופיל ב-IMDb
 
סוזן אליזבת בראון (באנגלית: Susan Elizabeth Brown; נולדה ב-6 במאי 1946) היא שחקנית אנגלייה. בשנת 2011 שיחקה בסרט הקולנוע "אשת הברזל", ובעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "משחקי הכס".
בראון הייתה מועמדת לפרס טוני על הופעתה בהפקה מחודשת של המחזה "מלאכים באמריקה", ולפרס לורנס אוליבייה על תפקידה במחזה "Home, I'm Darling" משנת 2018.
ביוגרפיה

בראון נולדה בבריסטול שבאנגליה. לפני שפתחה בקריירה מקצועית למדה בבית הספר למשחק רוז ברופורד קולג'. בתיאטרון הופיעה במחזות כגון "ברווז הפרא" (דונמאר ורהאוס), "הנרי הרביעי, חלק ראשון" ו"חלק שני", "Playing with Fire",‏ "Cardiff East", וב-"The Hour We Knew Nothing of Each Other" (התיאטרון הלאומי), "איסטר", "רומיאו ויוליה", "ריצ'רד השלישי", ו-"Bad Weather" (הלהקה השייקספירית המלכותית), "Road", "שירלי", "Downfall",‏ "Gibraltar Straight" ו"שחפים" (תיאטרון רויאל קורט), "Butterfly Kiss" (אלמיידה), "בית ברנרדה אלבה" ו"הכיסאות" (תיאטרון גייט), "You Be Ted and I'll Be Sylvia" (המפסטד), "Playing Sinatra" (קרוידון ורהאוס ותיאטרון גריניץ'), "The Beaux' Stratagem", "חזרה אל מתושלח", "The Vortex", "דרכו של עולם", ו"אישה ללא חשיבות" (להקת התיאטרון של קיימברידג'), "הלילה השנים עשר" (English Touring Theatre),‏ "Small Change", "איפיגניה" (שפילד קרוסיבל), ובמחזה "מלאכים באמריקה".
באוקטובר 1993 שיחקה בראון בתפקיד גברת דימוק בפרק "The Peking Gun" בסדרה "לאבג'וי". היא מוכרת לקהל הבינלאומי בתפקיד ספטה מורדיין בעונה הראשונה של סדרת הפנטזיה "משחקי הכס". הדמות שגילמה מתה בפרק האחרון של העונה. בסרט "אשת הברזל" שיחקה בראון בתפקיד משנה, וגילמה את ג'ון, שהייתה המטפלת של מרגרט תאצ'ר. עוד שיחקה בתפקידי משנה בסדרות הדרמה של ה-BBC "מיילדת" ו"טורצ'ווד".
פילמוגרפיה

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1976 |  | Barney Miller | פסיכיאטרית |  |
| 1976 | הדוכסית מרחוב דיוק | The Duchess of Duke Street | אייבי | סדרת טלוויזיה (2 פרקים) |
| 1985 | קורוניישן סטריט | Coronation Street | קוני קלייטון | תפקיד קבוע |
| 1987 |  | Hope and Glory | גברת אוואנס |  |
| 1988 |  | Andy Capp | רובי | סדרת טלוויזיה |
| 1991 | החשוד העיקרי | Prime Suspect | לינדה | מיני-סדרה |
| 1993 | איסטאנדרס | EastEnders | ג'קי |  |
| 1993 |  | The Riff-Raff Element | מגי בלצ'ר | סדרת טלוויזיה |
| 1995 |  | A Touch of Frost | סטלה בוקסלי | בפרק "No Refuge" |
| 1998 | טגארט | Taggart | ג'אן דיקסון | בפרק "Out of Bounds" |
| 2002 |  | Wire in the Blood | ג'ין לוסון | בפרק "Justice Painted Blind" |
| 2004 | דיאל ופסקו | Dalziel and Pascoe | אלכס לורנס | בפרק "The Price of Fame" |
| 2009 | טורצ'ווד | Torchwood | ברידג'ט ספירס | העונה השלישית "ילדי כדור הארץ" |
| 2011 | משחקי הכס | Game of Thrones | ספטה מורדיין | עונה ראשונה |
| 2011 | להעיר את המתים | Waking The Dead | סו מאיירס | בפרק "Harbinger" |
| 2012 | אשת הברזל | The Iron Lady | ג'ון |  |
| 2013 | ברודצ'רץ' | Broadchurch | ליז רופר | עונה ראשונה |
| 2013 | מיילדת | Call the Midwife | גברת פיקוק | סדרת טלוויזיה (פרק אחד) |
| 2019 | בשורות טובות | Good Omens | אם המנזר | בפרק "In The Beginning" |
| 2024 | מרים | Mary | חנה הנביאה |  |
תפקידים בתיאטרון

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2015 |  | Husbands & Sons | גברת גסקויין | הפקה משותפת של התיאטרון הלאומי בלונדון ושל רויאל אקסצ'נג' במנצ'סטר |
| 2017 | מלאכים באמריקה | Angels in America | אתל רוזנברג, האנה פיט, הנרי ראבי, שמלוויץ אלקסי | הוצג בתיאטרון המלכותי הלאומי |