בייונג-צ'ול האן
הגותו

חלק גדול מהכתיבה של האן מאופיין בדאגה בסיסית מהמצב בו נתקלים סובייקטים אנושיים במקצב החיים המהיר, המונע טכנולוגית, של הקפיטליזם המאוחר. הוא חוקר מצב זה על היבטיו השונים באמצעות ספריו: מיניות, בריאות נפשית (בעיקר שחיקה, דיכאון והפרעת קשב וריכוז ), אלימות, חופש, טכנולוגיה ותרבות פופולרית.[דרוש מקור]
ב-The Burnout Society החברה המותשת (כותרת גרמנית מקורית: Müdigkeitsgesellschaft), האן מאפיין את החברה של היום כנוף פתולוגי של הפרעות עצביות כמו דיכאון, הפרעת קשב וריכוז, אישיות גבולית ושחיקה. הוא טוען שהם לא "מדבקים" אלא "אוטמים", שאינם נגרמים בשל תגובת נגד של האימונולוגיה של אנשים, אלא בשל עודף חיוביות. לדברי האן, אנו מונעים מהדרישה להתמיד ולא להיכשל, כמו גם משאיפת ההתיעלות, ובכך אנו הופכים להיות מחייבים ומקריבים בו זמנית ונכנסים למערבולת של תיחום, ניצול עצמי והתמוטטות. "כשהייצור אינו חומרי, כל אחד כבר מחזיק באמצעי הייצור, בעצמו. השיטה הנאו-ליברלית היא כבר לא מערכת מעמדית במובן האמיתי. היא לא מורכבת ממעמדות שמפגינים אנטגוניזם הדדי. זה מה שמסביר את יציבות המערכת".
האן טוען שסובייקטים מנצלים את עצמם: "היום, כל אחד הוא מעסיק נצלן במפעל של עצמו. אנשים הם כעת אדון ועבד בו זמנית. אפילו מלחמת המעמדות הפכה למאבק פנימי נגד עצמנו." האינדיבידואל הפך למה שהאן מכנה "הסובייקט-ההישגי"; האינדיבידואל אינו מאמין שהוא "סובייקט" כפוף אלא "פרויקט: תמיד מחדש וממציא את עצמו מחדש" דבר "שמגיע לצורה של כפייה והגבלה - למעשה, ל-"סוג יעיל יותר של סובייקטיביות והכנעה. "כפרויקט הרואה עצמו נקי ממגבלות זרות חיצוניות, ה"אני" מכפיף את עצמו למגבלות פנימיות ולאילוצים עצמיים, שלובשים צורה של הישג כפייתי ואופטימיזציה.
בספרו Agonie des Eros (ייסורי הארוס) האן מפתח עוד רעיונות שפותחו בספריו הקודמים The Burnout Society (חברת התשישות - Müdigkeitsgesellschaft) ו-Transparency Society חברת השקיפות (Transparenzgesellschaft). החל בניתוח של " האחר " האן מפתחת חוקר את התשוקה ואהבה בין בני אדם. בהתבסס על סרטו של לארס פון טרייר, מלנכוליה, שהאן רואה בו אלגוריה לדיכאון והתגברות עליו, האן מפתח עוד יותר את התזה שלו על החברה העכשווית כנשלטת יותר ויותר על ידי נרקיסיזם והתמקדות עצמית. האבחנה של האן מגיעה אפילו כדי אובדן התשוקה, היעלמות היכולת להתמסר ל"אחר", לזר, ללא-עצמי. בשלב זה, הסובייקטים מסתובבים אך ורק סביב עצמם, ללא יכולת לבנות מערכות יחסים. אפילו אהבה ומיניות מושפעות משינוי חברתי זה: מין ופורנוגרפיה, אקסהביציוניזם / מציצנות וייצוג בלבוש חדש, מחליפים אהבה, אירוטיקה ותשוקה מהעין הציבורית. שפע החיוביות והמיקוד העצמי מובילים לאובדן העימות. החשיבה, קובע האן, מבוססת על ה"בלתי נחקר", על הרצון למשהו שעדיין לא מובן. היא קשורה במידה גבוהה לארוס, כך ש"ייסורי הארוס" הם גם "ייסורי המחשבה". לא הכל חייב להיות מובן וחביב, לא הכל חייב לההפך לזמין.
בספרו "טופולוגיה של אלימות" (Topologie der Gewalt), האן ממשיך בניתוח שלו את החברה שעל סף קריסה ניתוח שבו החל בספר The Burnout Society. כאן הוא מתמקד ביחס שבין אלימות לאינדיבידואליות, הוא טוען כנגד התזה הנפוצה בדבר היעלמותה של האלימות, לדידו האלימות רק שינתה את צורתה וכעת היא פועלת בצורה עדינה יותר. צורת האלימות החומרית מפנה את מקומה לצורה אנונימית יותר, נטולת סובייקטיביות, מערכתית, שאינה חושפת את עצמה, תוך שהיא מתמזגת עם המתחרה שלה - החופש. הוא ממשיך לחקור נושא זה ב-"פסיכופוליטיקה" Psychopolitics, שם באמצעות זיגמונד פרויד, וולטר בנימין, קרל שמיט, ריצ'רד סננט, רנה ז'ירארד, ג'ורג'יו אגמבן, דלז/גואטארי, מישל פוקו, מישל סר, פייר בורדייה ומרטין היידגר, האן מפתח תפיסה מקורית של המושג אלימות. רעיון מרכזי בתזה של האן הוא שאלימות מוצאת ביטוי בצורות 'שליליות' ו'חיוביות' (שימו לב: אין מדובר בשיפוט נורמטיבי לגבי הביטויים עצמם) אלימות שלילית היא ביטוי פיזי גלוי של אלימות, המתבטאת במלחמה, בעינויים, טרור וכו'; אלימות חיובית "מתבטאת כהישג יתר, ייצור יתר, תקשורת יתר, תשומת לב יתרה והיפראקטיביות". האלימות החיוביות, מזהיר האן, עלולה להיות הרת אסון אפילו יותר מזו של שליליות. "זיהום, פלישה והסתננות פינו את מקומם לאוטם."