stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יצחק יוליוס גוטמן
תפיסתו > האמונה הדתית

רוב מחקרו של גוטמן הוקדש לפילוסופיה יהודית, כשבבסיס השקפתו עומדת ההנחה שזו "פילוסופיה של הדת", היינו פילוסופיה שנושאה הוא הדת ועיקר מאמציה הם השתתה והצדקה של הדת בכלים פילוסופיים. הפילוסופיה של היהדות היא אפוא המאמץ ההולך ונמשך של פילוסופים יהודיים מפילון האלכסנדרוני ועד לימינו להתבונן בדתיות היהודית המעוגנת במקרא ובעקרונותיה, ולבחון אותם בכלים שמעניקה הפילוסופיה שבה אוחז כל הוגה. בעיקרו זהו מאמץ נמשך לבסס הגותית את הדת היהודית, אף על פי שבשל גיוון המשנות הפילוסופיות הרלוונטיות למאמץ זה, הוא מתנהל באפיקים שונים. גוטמן ער לכך שהיהדות לא הגיעה לעיון פילוסופי בכוחות עצמה אלא מכוח המפגש עם התרבות היוונית יוצרת-הפילוסופיה ועם התרבויות המערביות השונות הנובעות ממנה. בימי הביניים מדובר בעיקר בפילוסופיה המוסלמית, נאו-אפלטונית כאריסטוטלית. בעת החדשה זו הפילוסופיה האירופית ובעיקר זו של עמנואל קאנט. גוטמן ראה במפעלו הפילוסופי של מורו, הרמן כהן נדבך בעל חשיבות מכרעת במהלך זה.
ביסוד האמונה היהודית עומדת דת המקרא. כל יתר נדבכי הספרות היהודית, כולל ספרות חז"ל, הם בעלי מעמד משני לעומתה. גוטמן, כמו הרמן כהן, רואה בתורה ובמקרא ספרות אנושית מתפתחת המבטאת את יסודותיה של אמונה זו, ואינו מאמין ברעיון תורה מן השמים, בטענה שהתורה ניתנה למשה ובהיסטוריות של כל סיפור מקראי. ביסוד האמונה המקראית עומד היחס הדיאלוגי בין האל לאדם, המתבטא בהתגלות האלוהים. התגלות זו מבטאת את רצון האל ועיקרה הוא הציווי המוסרי מזה וממד הקדושה מזה. ”המעשה המכריע בדרך זו גנוז בכך, שקמה ספרות קדושה המיוחסת למשה (...) תעודת-התגלות זו שהועמדה בראשית ההיסטוריה הדתית של ישראל נעשתה מעכשיו לחוק-ולא-יעבור של האמת הדתית, שכל התגלות שבאה אחריה אין כוחה אלא בכך, שהיא מאשרת אותה ומעידה עליה”. עניינה של אמונה בבריאת העולם איננו הסיפור המיתי המקראי עצמו אלא הרעיון הדתי שהעולם בידי אלוהים, שהוא יצירתו ושהאדם הוא ברוא האל. האלוהים המתבטא במעשה בראשית ”הוא נפרד מן העולם בהכרח, נותן ייעוד, נותן תכלית לעולם, אבל איננו חלק מן העולם (...) אין כאן עוד חיים אלוהיים בתוך הטבע עצמו. הטבע עצמו הוא יצור, הוא כשהוא לעצמו – אפשר לומר – מת, והאלוהים עומד מחוצה לו, העולם מזה ואלוהים מזה.” כלומר, מעשה בריאת העולם המוצג במקרא אינו שולל רק תפיסות אליליות קדומות, אלא גם תפישות מודרניות (כמו זו של שפינוזה, שמקורם בפנתאיזם) הרואה בטבע אלוהים.
ערך גדול יש למוסר באמונה הדתית, והאלוהים הוא בעל אופי מוסרי מובהק. גוטמן אף מוכיח מחז"ל שהאידיאל המוסרי ”נמצא בתודעה האנושית באופן פשוט וכמו מובן מאליו”. לשיטתו, הרמב"ם עבר מהפך "מוזר" בראייתו האינטלקטואלית, כיוון שבסוף "מורה נבוכים" הציג הידמות לאל כרעיון מוסרי ולא פוליטי. כהרמן כהן לפניו, ניסה גוטמן לגשר בין הפילוסופיה של קאנט לבין האמונה היהודית (ובכך "לגייר" את קאנט), וטען כי היחס בין הדת למוסר המשתמע מן המסורת היהודית הוא מתאים ליחס בין הדת למוסר לפי שיטת קאנט. לכאורה הדבר היה נגד שיטת קאנט עצמו, שראה ביהדות, כמו משה מנדלסון לפניו, כקובץ ציווים מעשיים שהכוונה בהם אינה חשובה – ההפך מתורת המוסר שלו. יעקב כ"ץ כותב שגוטמן ראה בהגדרת קאנט את היהדות "עיוות דינה של היהדות, טעות שנשתרבבה לתורת רבם [קאנט] ממקורות זרים ואשר ניתן לעוקרה בלי שהתורה עצמה תיהרס או תיפגם. הדיון בחוות הדעת השלילית של קאנט על היהדות לא בא לגופו, כי אם לשם סלילת דרך ליצירת סינתזה בין הקאנטיניזם ליהדות". אותם מקורות זרים לפי גוטמן הם משפינוזה, ולדעתו אף משה מנדלסון הושפע מהם.
תפיסתו > הרמב"ם

לפי גוטמן, הרמב"ם הוא עמדת ביניים בין שתי השיטות הקיצוניות: מצד אחד האריסטוטליים האסלאמים – אל-פאראבי ואבן סינא – הדוגלים בהכרה בהכרחיות יחסית בטבע (עולם קדמון), ומצד שני הכלאם, המאמינים ברצון אלוהי מוחלט (פעולת הבריאה החופשית). כן גם ההבחנה בין המונחים בתאולוגיה "רצון" ו"חכמה" – הרצון האלוהי הוא הכוונה ופעילות לקראת מטרה, והחכמה האלוהית היא המקור המכַוון את הכוונה והפעולה (הרצון וההכרעה). אחדות החכמה והרצון היא אחדות ההכוונה והפעולה האלוהית. ייחודו ומקוריותו של הרמב"ם היה לא בכך שהכניס רעיונות חדשים לתוך ההתפתחות העיונית, אלא במזיגה שעשה בין השיטות: ”הוא סלל אותה ומצאה מתוך עיבוד מבוכר ומחושב של כל יסודות המחשבה המצויים (...)הוא שיכלל והשלים בבגרות של ראשונים את ניסוחי השאלות שנבעו מתוך מצב המחשבה של דורו, וכבש אותם”.
בעניין מהות הנס, הרמב"ם אינו הולך לפי שיטת חז"ל, כי הנסים תוכננו מראש, תפיסה המרחיקה התערבות אלוהית בטבע, אלא הוא מודה בהתערבות אלוהית, אם כי בסיוג: אין ההתערבות כפריצת סדרי הטבע לאחר מעשה אלא חלק מתוכנית האלוהים המקורית.
מפרסומיו

דברים על הפילוסופיה של הדת, ירושלים: הוצאת מאגנס, תשי"ט.
דת ומדע: קובץ מאמרים והרצאות (תרגם מגרמנית שאול אש; בעריכת ש"ה ברגמן ונ’ רוטנשטרייך), ירושלים: הוצאת מאגנס, תשט"ו.
הפילוסופיה של היהדות (תרגם מהמקור: יצחק לייב ברוך), ירושלים: מוסד ביאליק, 1951.
פילוסופיה של הדת או פילוסופיה של החוק, בתוך: דברי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים 5 (תשלה), ירושלים, עמ' 188–207 .
לקריאה נוספת

'גוטמן, יהודה [!] יוליוס', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 122–123. (הספר בקטלוג ULI)
רשימת המאמרים של יצחק יוליוס גוטמן באתר רמב"י
יהוידע עמיר, "יצחק יוליוס גוטמן וחקר הפילוסופיה היהודית", בתוך: חגית לבסקי (עורכת), תולדות האוניברסיטה העברית בירושלים, ב: התבססות וצמיחה, א, ירושלים: מאגנס תשס"ה, עמ' 219—255.
אליעזר שביד, "הדת והפילוסופיה : העימות המחקרי-תאולוגי בין יוליוס גוטמן וליאו שטראוס", חשיבה מחדש; פריצות דרך במחשבה היהודית הדתית והלאומית במאה ה-20, ירושלים: אקדמון, 1991, עמ' 45–76.
משה שוורץ, "ההשכלה והשלכותיה על הפילוסופיה היהודית בעת החדשה: לדברי הפולמוס בין ל' שטראוס לי' גוטמן", דעת 1 (חורף תשל"ח), עמ' 7–16.
אפרים שמואלי, מורשה ומאבק בשירה ובהגות, "יחדיו" איחוד מוציאים לאור בע"מ, תשל"ח 1978, עמ' 135 - 157, יוליוס יצחק גוטמאן פילוסוף הדת היהודית.
יונתן כהן, תבונה ותמורה, ירושלים: מוסד ביאליק, 1997.
הערות שוליים

↑  הספר בארכיון האינטרנט
1 2  ביום הולדתו השבעים של יוליוס גוטמן, הארץ, 14 באפריל 1950
↑  יצחק יוליוס גוטמן, דבר, 21 במאי 1950
↑  קתדוא לפילוסופיה יהודית באוניברסיטה, הארץ, 31 במרץ 1936
↑  יצחק יוליוס גוטמן באתר GRAVEZ
↑  ארכיון אוסף יצחק יוליוס גוטמן, בספרייה הלאומית
↑  גוטמן, הפילוסופיה של היהדות, עמ' 19..
↑  גוטמן, דת ומדע, עמ' 265..
↑  גוטמן, קאנט והיהדות, עמ' 226.
↑  תרביץ תשל"ב, עמ' 220.
↑  גוטמן, הפילוסופיה של היהדות, עמ' 143.
↑  גוטמן, הפילוסופיה של היהדות, עמ' 158; אך בהע' 451 שם חזר בו: "מתוך נוסח הדברים, שנערך בזהירות יתירה, אי-אפשר להכריע בוודאות גמורה, אם הרמב"ם מחזיק בהשקפתו הקודמת או משנה אותה בדרך ששיערתי בגוף הספר".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262113805171  PLWABN: 9810587573605606  BIBSYS: 29423  BNE: XX1019571  BnF: cb120528156 (data)  CiNii: DA07085861  GND: 122512324  ISNI: 0000 0001 1028 5298  LCCN: n84801673  LNB: 000099152  NDL: 00806482  NKC: kup20030000034588  NLA: 35842949  RERO: 02-A000077081  SNAC: w6j17ggv  SUDOC: 028758072  Trove: 1111974  VcBA: 495/121666  VIAF: 66486060   WorldCat (עם VIAF): 66486060
רחל לנדאו

| --- | --- |

 לידה:  10 בנובמבר 1938 ט"ז בתשרי ה'תרצ"ט סגד, הונגריה הונגריה 
 פטירה:  9 בדצמבר 2004 (בגיל 66) כ"ו בכסלו ה'תשס"ה פתח תקווה, ישראל 
 ענף מדעי:  בלשנות עברית
 מקום מגורים:  פתח תקווה
 מקום קבורה:  בית העלמין סגולה
 תאריך עלייה:  אפריל 1947
 עיסוק:  חוקרת ומרצה לבלשנות עברית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן
 מנחה לדוקטורט:  פרופסור חיים רבין
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן
 תרומות עיקריות
 חקר השיח והרטוריקה
 
רחל לנדאו (10 בנובמבר 1938 – 9 בדצמבר 2004) הייתה פרופסור לבלשנות עברית שעסקה בין היתר בתחומי רטוריקה וחקר השיח. תקופת פעילותה הייתה משנת 1965 עד פברואר 1998.
ביוגרפיה

רחל לנדאו נולדה בסגד, הונגריה, לאביה שמחה שהיה מו"צ בקבוצה האורתודוקסית בקהילת סגד, ולאמה מלכה רייזל. משפחתה הייתה משפחה חרדית ציונית. בגיל חמש נלקחה לגטו, ועשתה כמחצית השנה במחנה עבודה באוסטריה וחצי שנה במחנות הריכוז בברגן בלזן וטרזיינשטט. ב-1945, לאחר השחרור על ידי הצבא הרוסי, כשהתברר שאביה נרצח, הועברה למוסדות ילדים בדסק ובמטיאשפלד, ולאחר מכן במחנות שארית הפליטה בגרמניה בלייפהיים ובאשאו. עלתה לארץ ישראל באפריל 1947 באוניית המעפילים "תיאודור הרצל", שנתפסה על ידי הבריטים והועברה לקפריסין, שם שהתה לנדאו כשנה ורבע.
בישראל למדה בבית הספר היסודי בפרדס חנה ובבית הספר התיכון ישורון בפתח תקווה. מייד בסיום התיכון יצאה לעבוד בהוראה ונשלחה ליישובי ספר: עלמה וכרם בן זמרה שבגליל. לאחר מכן בכפר חסידים, ברמלה ובתיכון בשפיר. במקביל לעבודת ההוראה למדה באוניברסיטת בר-אילן. ממוריה הבולטים, פרופסור חיים רבין, שהיה המנחה שלה לדוקטורט. מאוחר יותר עסקה בהוראה אקדמית. רוב שנות ההוראה היו במחלקה ללשון עברית באוניברסיטת בר-אילן בניקוד, בתחביר, בסמנטיקה ובחקר השיח.
אחיה, דב לנדאו, היה פרופסור לספרות עברית ולספרות משווה באוניברסיטת בר-אילן, חוקר תרבות ואיש חינוך והוראה.
רחל לנדאו התגוררה בפתח תקווה, ונקברה בבית העלמין סגולה.
ספריה

אוסף צירופי הלשון המופיעים במילונו של אבן שושן, קרית ספר, ירושלים, 1965
הצירוף הכבול בלשון ימינו: מהותו, מקורותיו ודרכי התפתחותו. מנחה: פרופ' מ.צ. קדרי. הוצאת אוניברסיטת בר-אילן תשכ"ח 1968
מהותה של הפוליסמיה בעברית של ימינו וקווים להתפתחותה. מנחה: פרופ' חיים רבין. הוצאת האוניברסיטה העברית בירושלים 1972
פרקים בסמנטיקה עברית, הוצאת בר-אוריין - אוניברסיטת בר-אילן 1974
טכסטים לקורס "חקר השיח" ולסמינריון "משלבים" אוניברסיטת בר-אילן, המחלקה ללשון עברית וללשונות שמיות, 1980
מילים וצירופיהן, עיונים סמאנטיים בקולוקאציה העיתונאית. הוצאת בר-אילן, 1980
הרטוריקה של המשלב הפוליטי בישראל, הוצאת עקד 1988
מאמריה

הפיצול הצורני כאמצעי של בידול משמעות בעברית של ימינו ספר קמרט, שלמה קודש (עורך), המועצה להנחלת הלשון, ירושלים, תשל"א 1971
לדרכי היווצרותם של צירופים כבולים בעברית של ימינו לשוננו כרך ל"ה, הוצאת האקדמיה ללשון העברית, ירושלים תשל"א
על דרגות הכבילות הסמנטית של הלשון ספר רוזן, עורכים עוזי אורנן ובן - ציון פישלר (ירושלים: המועצה להנחלת הלשון, 1975), עמודים 45–58
הקולוקאציה בעברית של ימינו כלשון עמו - לחיים רבין במלאת לו שישים שנה, אסופת מאמרים בבלשנות שימושית, בעריכת רפאל ניר ובן-ציון פישלר, הוצאת המועצה להנחלת הלשון, ירושלים, 1976
קולוקאטיביות הפועל בגזירה ובנטייה לשוננו כרך מ"א, הוצאת האקדמיה ללשון העברית תשל"ו
על הסגנון המקראי של "בדמי ימיה" לש"י עגנון. מתוך בלשנות עברית חפ"שית 16 (תש"ם) 26-50
בין חקר השיח לחקר הסגנון. מתוך בלשנות עברית חפ"שית 20 (תשמ"ג) 61-77
על המידע המרומז בנאום הפוליטי (דוגמה של ניתוח על פי מדע חקר השיח) עם וספר, בטאון ברית עברית עולמית, חוברת ג', אביב תשמ"ד 1984
השתמעויות ואזכורים (הסבות)כמפתח להבנת טקסטים בעברית המודרנית. מלאת, מחקרי האוניברסיטה הפתוחה בתולדות ישראל ותרבותו, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב, תשמ"ד
'תאונה בתקשורת': תכונות שיח אחדות של הבדיחה העממית כיחידת טקסט. ביקורת ופרשנות 21 כתב עת לספרות, לשון, היסטוריה ואסתטיקה, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, סתיו תשמ"ו 1985
הרטוריקה הסגנונית כאמצעי שכנוע בנאום הפוליטי. בלשנות עברית חפשי"ת 24, 1986
פעולות הדיבור כביטוי ללשון הבוטה בנאום הפוליטי. עם וספר, בטאון ברית עברית עולמית, חוברת ד', סתיו תשמ"ח 1987
החזרה התחבירית־הרטורית כאמצעי שכנוע בנאום הפוליטי של ימינו, עמ' 103–120 מתוך:מחקרים בלשון העברית ובספרות התלמודית הוצאת אוניברסיטת בר-אילן תש"ן 1989 עורך/כים: מנחם צבי קדרי ושמעון שרביט
אמפליקציה ואקסליקציה בשיח הפוליטי המימטי(עיונים ב"כן,אדוני, ראש הממשלה"), החוג הישראלי של חברי החברה האירופית לבלשנות, עבודות 4 (תש"ן) 12-18
מאפיינים סגנוניים של שיח בשירי הילדים של יהונתן גפן (עיון בקובץ "הדרקון הלא נכון"), שי לחיים רבין, אסופה לכבודו במלאת לו שבעים וחמש, מתוך סדרת ספרי מחקר במדעי היהדות, הוצאת אקדמון, ירושלים תשנ"א
הציטוט כטכניקה רטורית בנאומיהם של רבנים בני זמננו. עם וספר ח' (עמ' 50–63). ירושלים: המועצה להנחלת הלשון. תשנ"ג הקונגרס העולמי למדעי היהדות 11,ד, כרך 1 (תשנ"ג) 155-162
פסוקית התנאי בתחביר המשפט ובתחביר הטקסט. מתוך בלשנות עברית 37 (תשנד) 7-22
קריאת תפל ותרבות של קריאה; על השימוש בחומרי קריאה מלאכותיים בשלבים הראשונים של רכישת הקריאה והלשון הכתובה צביה ולדן ורחל לנדאו. מעגלי קריאה 22 כסלו תשנ"ד דצמבר 1993,הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה
פיענוח השתמעויות ומטרותיו בספרות הילדים: עיונים בתנאי הבטל וביחסי ההשוואה. אסופת מחקרים בלשון. בעריכת אורה (רודריג) שורצולד ויצחק שלזינגר. רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, תשנ"ו, ספר הדסה קנטור (תשנ"ו) 117-129
"אבל" ו"אלא ש-" בסיפורי ילדים. מחקרים בלשון העברית העתיקה והחדשה, מוגשים למנחם צבי קדרי. העורך: שמעון שרביט. רמת-גן: אוניברסיטת בר-אילן, תשנ"ט
החזרה התחבירית-הרטורית כאמצעי לשוני להבעת דעה על פי "הגורל העיוור והגורל הרואה" למאיר שלו. בלשנות עברית 48 (תשס"א) 39-54
הערות שוליים

↑  דב לנדאו, מגילת תולדותיהם של בני לנדא הכהנים: מימי הנודע ביהודה והרופשיצר עד ימינו, ניר גלים ופתח תקווה: "יד לעד" בית העדות למורשת הציונות הדתית והשואה, תשס"ז 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273841105171  LCCN: n82245469  VIAF: 25010712   WorldCat (עם VIAF): 25010712
משה הדאיה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1935 (בן 90 בערך) סוריה 
 מדינה:  ישראל 
 רבותיו:  אליעזר יהודה ולדנברג, יעקב כלאב, שמעון אפרתי 
 
הרב משה מרדכי הדאיה (נולד בשנת ה'תרצ"ה) הוא רבה הראשי הספרדי של העיר אילת והמחוז.
הרב משה הדאיה
ביוגרפיה

נולד בסוריה לרב יצחק ולבנה הדאיה. סבו הוא הרב שלום הדאיה ודודו הוא הרב עובדיה הדאיה, שניהם היו ראשי ישיבת המקובלים בית אל. עלה ארצה יחד עם משפחתו בגיל צעיר וגדל בירושלים, שם למד בישיבת שערי ציון של הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, מפי ה"ציץ אליעזר", הרב שמעון אפרתי והרב יעקב כלאב.
בגיל 18 כיהן כרב מושב מגדים שבצפון למשך שלושה חודשים. לאחר מכן חזר ללמוד בירושלים. בשנים ה'תשט"ו - ה'תשט"ז כיהן כרב של ירוחם ודימונה.
בשנת ה'תשט"ז פנה אליו הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, הרב הראשי לישראל, וביקש ממנו שילך לשליחות באילת הדרומית והמבודדת למשך שלושה שבועות. השליחות התארכה לבסוף לשישה שבועות, ובמהלכה הכשיר הרב הדאיה את מקווה הטהרה הראשון לנשים. כשחזר לירושלים ועדכן את הרב הרצוג בנעשה באילת, ביקש ממנו שימשיך בשליחותו למשך שנה ובסופה ישוב לירוחם ודימונה. אולם גם בסוף שנה זאת לא עזב את אילת ונשאר בתפקיד רבה של אילת עד היום.
נשוי לאסתר, שכיהנה כחברת מועצת העיר אילת מטעם המפד"ל. בחודש מרץ 2025 הוענק לרב הדאיה אות מפעל חיים מטעם עיריית אילת.
הערות שוליים

↑  ברכה למועמדות הראשונות ברשימות המפד"ל ביקנעם ובאילת, הצופה, 4 באוקטובר 1965
↑  דביר עמר, אות מפעל חיים לרב העיר אילת, ‏5.3.2025
ליאור בורודין

ליאור בורודין (נולד בשנת 2001) הוא מתעמל אקרובטי ישראלי. אלוף אירופה (פזארו 2021) וסגן אלוף עולם (ז'נבה 2020) בתחרות לרביעיית גברים, פעמיים סגן אלוף עולם (באקו 2022 וגימארייש 2024) בתחרות לרביעיית גברים בתרגיל הדינמי, וסגן אלוף עולם (גימארייש 2024) בתחרות לרביעיית גברים בתרגיל המשולב ובתרגיל שיווי המשקל.
ביוגרפיה > 2021

באליפות העולם שנערכה בז'נבה שבשווייץ ביולי זכה במדליית כסף בתחרות לרביעיית גברים, ביחד עם חן בנוז, אמיר דאוס ותומר אופיר.
באליפות אירופה שנערכה בפזארו שבאיטליה בספטמבר-אוקטובר זכה במדליית זהב בתחרות לרביעיית גברים, ביחד עם חן בנוז, אמיר דאוס ותומר אופיר.
ביוגרפיה > 2022

באליפות העולם שנערכה בבאקו שבאזרבייג'ן במרץ זכה במדליית כסף בתחרו לרביעיית גברים בתרגיל הדינמי, ובמדליות ארד בתחרות לרביעיית גברים בתרגיל שיווי המשקל ובתרגיל המשולב, ביחד עם חן בנוז, אמיר דאוס ותומר אופיר.
במשחקי העולם שנערכו בברמינגהאם שבאלבמה, ארצות הברית, ביולי, סיים במקום רביעי בתחרות לרביעיית גברים, ביחד עם חן בנוז, אמיר דאוס ותומר אופיר.
ביוגרפיה > 2024

בסבב גביע העולם שנערך בשנת 2024 הוא זכה במדליות זהב בפורטוגל ובפולין.
באליפות העולם שנערכה בגימארייש שבפורטוגל בספטמבר זכה במדליית כסף בתחרות לרביעיית גברים בתרגיל המשולב, בתרגיל שיווי המשקל ובתרגיל הדינמי, ביחד עם תומר אופיר, רותם עמיחי ואור אברהם.
עקרון רצף הפאונה

רצף הפאונה
עקרון רצף הפאונה הוא אחד מעקרונות היסוד בגאולוגיה המשמשים לקבוע את גילן היחסי של שכבות סלעי משקע ואת זמן ואופן היווצרותן על-פי המאובנים המצויים בהם. העיקרון נקבע בעבודתו של הגאולוג האנגלי בן המאה ה-18 – ויליאם סמית, והוא גורס כי קבוצות ומינים של בעלי חיים – שעברו שינויים אבולוציוניים מתמידים והדרגתיים – ירשו אלה את אלה ברצף מוגדר במהלך ההיסטוריה של כדור הארץ. רצף זה מתבטא במאובנים המצויים בסלעי המשקע המרכיבים את השכבות.
העיקרון דן במאובנים המופיעים בסלעי משקע ומניח כי אוכלוסיות שונות התקיימו באותה עת בכל כדור הארץ, וכי נוכחותן או היעדרן מצביעים על זמן היווצרותו של הסלע.
התפתחות

פיתוח העיקרון מיוחס לוויליאם סמית, שהבחין כי מיני המאובנים שמצא השתנו ברצף אנכי של שכבות סלע, ובעיקר: אותם מאובנים נמצאו בשכבות אופקיות במקומות שונים. בהשתמשו במאובנים שאסף מסלעים במרכז אנגליה, יכול היה סמית לנבא את רצף השכבות והמאובנים בחלקים אחרים שלה. ההבנה כי מאובנים משתנים באופן עקבי לאורך הרצף הסטרטיגרפי יכולה להתרחב לעולם כולו.
סמית היה מודד וגאולוג אנגלי נודע, בעיקר בשל מחקריו בסטרטיגרפיה, קביעת גילן של שכבות סלע ויצירת היסוד לבניית לוח הזמנים הגאולוגי. הוא צבר ניסיון סטרטיגרפי מגוון במהלך פיקוח על חפירת תעלות, והבין כי ניתן למצוא השתכבות סדירה של סלעים. עוד הבחין, כי אותם מאובנים שהופיעו בשכבות סלע מסוימות – חזרו על עצמם באותו סדר במקומות אחרים.
סמית גם הבחין כי מאובנים שהופיעו בשכבות סלע מסוימות – לא הופיעו באחרות. חשדו – כי מבנה שכבות שלמד להכיר במקום אחד יימצא גם במקום אחר – התאמת כאשר פגש בשכבות המוכרות שוב ושוב. עם תחילת חפירתה של תעלה חדשה מצא סמית – שבחן את החתכים החדשים – כי:
...כל שכבה הכילה ארגון מאובנים ייחודי לה, וייתכן, במקרים שאחרת ניתן להטיל בהם ספק, שתוכר ותיבדל מאחרות דומות לה, אך בחלק אחר של הסדרה, באמצעות בחינתם.
סמית היה הראשון להכיר בהבדל בין ליתוסטרטיגרפיה – אפיון שכבות סלע באמצעות סוג הסלעים וסידורם וכן הרכבם המינרלוגי, לבין ביוסטרטיגרפיה – אפיון השכבות על-פי תוכנן הביולוגי. לפי סמית ניתן שווי ערכי לזיהוי שכבות סלעי משקע בשתי השיטות: גם באמצעות גבישי המינרלים מהם הורכבו הסלעים וגם באמצעות שרידיהם של יצורים שחיו בעבר. סמית עשה הבחנה רעיונית בין המקורות הליתולוגיים והפלאונטולוגיים של מידע סטרטיגרפי באמצעות ניתוח זהיר של המאובנים המצויים בסלעים, והראה כי סלעים בעלי תכונות ליתולוגיות דומות עשויים להיות שונים זה מזה במרכיביהם המאובנים.
יתרה מזו, סמית הראה כי יצורים מאובנים שנשמרו בשכבות סלעי המשקע של מרכז בריטניה נכחו תמיד באותו רצף, ולא משנה מה אופיו של הרצף הליתולוגי במקום. באמצעות יישום העיקרון על תצפיותיו הביוסטרטיגרפיות יכול היה סמית לא רק לנבא בדיוק רב את סוג הסלע בו נמצאו המאובנים, אלא גם ליצור מפה גאולוגית כלל-ארצית ראשונה לאנגליה, ויילס וסקוטלנד – המפה הגאולוגית המודרנית הראשונה מסוגה.
חוקר הטבע הצרפתי ז'ורז' קיווייה קיבל את תצפיותיו של סמית בעניין רב, והציע כי סלעים בצרפת המכילים מאובנים דומים לסלעים בני-גילם באנגליה שהכילו אותם מאובנים. מכאן נולד הרעיון כי סוגים מסוימים של מאובנים התקיימו במשך תקופת-מה בכדור הארץ, וכי שכבות סלע המכילות אותם מתואמות במקומות שונים בעולם – גם אלה הנמצאים מרחק רב זה מזה ומופרדים באמצעות תעלות או הרים.
יסודות העיקרון

הידיעה מתי התרחשו דברים במהלך ההיסטוריה הארוכה של כדור הארץ הפכה קלה יותר לאחר ויליאם סמית. העיקרון מבוסס על העובדה כי שכבות סלעי משקע מכילות מאובנים של צמחים ובעלי חיים, וכי מאובנים אלה עוקבים אנכית בסדר ייחודי, אמין וניתן לזיהוי על-פני מרחק רב. למשל, עצם מאובנת של ניאנדרטל לא תימצא בשכבה בה נותר מאובן של ברכיוזאורוס, מאחר ששני המינים חיו בתקופות גאולוגיות שונות המרוחקות זו מזו מיליונים רבים של שנים. הבנה זו מאפשרת לזהות ולתארך שכבות באמצעות המאובנים הנמצאים בהן. עיקרון זה בעל חשיבות רבה לקביעת הגיל היחסי של שכבות סלעים. תוכן המאובנים של סלע ביחד עם עקרון הסופרפוזיציה מאפשרים לקבוע את רצף הזמן בו הורבדו שכבות סלעי משקע:
מאובנים – שכבות סלע מסוימות הכילו סוגים מסוימים של מאובנים.
רצף שכבות סלע – בהתבססו על עקרון הסופרפוזיציה – הקובע כי כל שכבה צעירה מזו שתחתיה – הבין סמית כי ככל ששכבת הסלע עתיקה יותר, כן יהיו עתיקים המאובנים המצויים בה.
מאובן זר – מחקר המאובנים ושכבות הסלע הובילו את סמית להיות מסוגל להבחין בין שכבות של סלעים דומים באמצעות הרכב (קבוצות) המאובנים הנוכחים בה. סלעים שנראו דומים עשויים היו להכיל אותם מאובנים בדיוק, להוציא מין אחד. סמית יכול היה לייחס את השכבה למקום או זמן מסוימים – תלוי אם המין הזר היה פשוט או מורכב יותר מהמאובנים האחרים שסביבו. סמית תיאר את ממצאיו: "כי הייתה זו ההבחנה החביבה שנדרשה לסלעים דומים אלה שהובילה אותי לגילוי השרידים האורגניים הייחודיים לכל שכבה".
סדר מוגדר – העיקרון קובע כי מאובנים נוצרים בסדר מוגדר ובלתי-משתנה. תפישה זו משמשת גאולוגים גם היום בלומדם סלעים, לוח-זמנים ואבולוציה. הסקר הגאולוגי של ארצות הברית (USGS) תימצת את עקרון רצף הפאונה לביטוי: "מאובנים מופיעים ונעלמים בסדר מוגדר".
כלים אלה הביאו לפיתוח הפלאונטולוגיה – המדע העוסק בחקר מאובנים, תוך הגדרת מאובנים מנחים אופייניים למעבר בין תקופות גאולוגיות שונות: נקודות הזמן בהן הופיעו או נעלמו.
שימושים > אבולוציה והכחדה

הגילוי של סמית יצר מפתח קווי להוכחת תורת האבולוציה הרבה לפני צ'ארלס דרווין שנולד ב-1809. אולם מדובר במאפיין תצפיתי של חתך סטרטיגרפי הנבדל ממנגנון הברירה הטבעית שהציע דרווין להסבר האבולוציה. תורת האבולוציה מסבירה היטב את המנגנון הסיבתי של רצף הפאונה הנצפה, כפי שהשתמר בסלעים: מאפיינים ביולוגיים קדומים קודמים לגרסאות מודרניות יותר. למשל, פלאונטולוגים החוקרים את האבולוציה של ציפורים צפו כי הנוצות ייראו לראשונה בצורה פרימיטיבית ביצורים שלא יכלו לעוף, למשל בדינוזאורים מנוצים. ואכן, זה בדיוק מה שנצפה ברצף המאובנים: את מקומן של נוצות פשוטות, שאינן תומכות בתעופה, ירשו נוצות גדולות ומורכבות.
עם זאת, עקרון רצף הפאונה – שהתפתח בנפרד מתורת האבולוציה – הופך מורכב ליישום ברצועות זמן צרות. הסיבה: ייתכן שיצורים שהתאבנו חיו במשך זמן רב והם עשויים להימצא במקומות רבים או להיעדר מאזורים שהתרחשו בהם שינויים בסביבת המחיה.
שימושים > לוח זמנים גאולוגי

עקרון רצף הפאונה הוא כלי סטרטיגרפי חשוב ומהווה בסיס ללוח הזמנים הגאולוגי. תנאי אקלים ותנאים אחרים בהיסטוריה של כדור הארץ יכולים להילמד באמצעות קבוצות עוקבות של צמחים ובעלי חיים, מאחר שהם משקפים את סביבתם.
שימוש בעקרון ובדגימות סלע מרחבי העולם מאפשר לגאולוגים לכתוב את ההיסטוריה הגאולוגית של אזורים מסוימים ושל כדור הארץ כולו, ולבנות לוח זמנים גאולוגי על בסיס ביולוגי המתחיל בקמבריון, כאשר מופיעות קבוצות של מאובני בעלי חיים בתיעוד הגאולוגי.
סמית עצמו השתמש בעקרון, ועל-פי גודלם וסוגם של המאובנים הגדיר סמית שלושה עידנים גאולוגיים חשובים:
פלאוזואיקון – עידן בעלי החיים הקדומים
מזוזואיקון – עידן בעלי החיים התיכוניים
קנוזואיקון – עידן בעלי החיים החדשים
בבסיס העיקרון מונחת ההבנה כי השכבות של סלעי משקע בכל מקום נתון מכילות מאובנים ברצף מוגדר. אותו רצף יכול להימצא בסלעים בכל מקום אחר, ולכן שכבה יכולה להימצא בהתאמה בין שני המיקומים. העיקרון עדיין מצוי בשימוש היום, אם כי בשינויים אחדים. למשל: כמה מיני מאובנים עשויים שלא להיות נפוצים בפרישה רחבה, ולכן אינם יכולים לשמש לצורך התאמה רחבת-טווח.
ראו גם

גאולוגיה - מונחים
סטרטיגרפיה
מאובן
לקריאה נוספת

עמנואל מזור, גיאולוגיה בפטיש ישראלי, האוניברסיטה הפתוחה, 1994, מסת"ב 965-06-0276-3
עקיבא פלכסר, גיאולוגיה, יסודות ותהליכים, אקדמון, 1992, מסת"ב 965-350-026-0
הערות שוליים

↑  Encyclopedia of Geology, Elsevier Academic Press, First edition 2005, ISBN 0-12-636380-3, כרך 5, עמ' 297
↑  The Principles of Faunal Succession
1 2  What Is Faunal Succession?
↑  Stratigraphy and the Principles of Relative Dating
↑  William Smith
תחריט מהמונוגרפיה של סמית על זיהוי שכבה באמצעות מאובנים, 1815
מאובנים מנחים
חיפוש מאובנים
תהילים קל"ז

ערך זה עוסק במזמור קל"ז בתהלים. אם התכוונתם לשיר של להקת Melodians שזכה לגרסת כיסוי מפורסמת מפי להקת בוני אם, ראו .
המזמור מתוך סידור מן העיר פירט, 1738
שער בשכונת גאולה בירושלים משנת 1927 עם המילים "אם אשכחך ירושלים תשכח ימיני".
על נהרות בבל הוא שמו של מזמור קל"ז בתהלים (בתרגום השבעים מספרו קל"ו). המזמור קרוי כך על-פי הפסוק הפותח אותו:
עַל נַהֲרוֹת בָּבֶל שָׁם יָשַׁבְנוּ, גַּם-בָּכִינוּ, בְּזָכְרֵנוּ אֶת צִיּוֹן.
המזמור הוא קינה של בני ממלכת יהודה שהוגלו לבבל עם חורבנם של ציון, בית המקדש הראשון וממלכתם.
תוכן המזמור

במזמור תשעה פסוקים, הנחלקים לשלושה חלקים:
פסוקים א-ד: קינה על גורלם של הגולים לבבל.
פסוקים ה-ו: שבועה שלא לשכוח את ירושלים
פסוקים ז-ט: תפילה לנקמה באדום ובבבל.
המזמור מתאר את אבלות הגולים, שבתגובה לבקשת שוביהם הבבלים לנגן משירי ציון, תלו את כינורתיהם על עצי הערבה שעל גדות נהרות בבל, ולא היו מסוגלים לשיר ולנגן על אדמת נכר. הגולים נשבעים שאם ישכחו את ירושלים תשכח יד ימינם (תשכח איך לעשות פעולות, תשכח איך לנגן), ואם לא יזכירו את ירושלים בראש כל שמחה, תדבק לשונם לחכם (ולא יוכלו לשיר עוד).
הגולים מתפללים לנקמה בבני אדום שסייעו לבבל בהחרבת ירושלים, וכנגד בת בבל השדודה (השודדת או העתידה להישדד).
המילה "תוֹלָלֵינוּ" היא מילה יחידאית במקרא.
זהות הכותב, זמן כתיבתו ומקום כתיבתו

המזמור הוא מזמור "יתום" ואין בתחילת המזמור שלו ייחוס למשורר מסוים, בתרגום השבעים, לעומת זאת, מופיע בראש המזמור יחוס: "לדוד ירמיהו" (Τῷ Δαυΐδ ῾Ιερεμίου).
דעות שונות נאמרו לגבי זהותו של כותב המזמור וזמן כתיבתו:
המסורת מייחסת את רוב מזמורי תהילים לדוד המלך, ובכללם מזמור קל"ז: ”על נהרות בבל שם ישבנו גם בכינו בזכרנו את ציון מלמד שהראהו הקב"ה לדוד חורבן בית ראשון...”, עם זאת, היו בקרב פרשני המקרא הראשונים, שייחסו כתיבת מזמור זה לתקופה מאוחרת יותר: רבי אברהם אבן עזרא, בהקדמה שלו לספר תהילים, מתאר מחלוקת בין הפרשנים אם דוד המלך, שחי למעלה מ-400 שנה לפני גלות בבל, כתב גם את מזמור זה שעוסק בגלות בבל בנבואה או שנכתב בידי משורר מגולי בבל. לבסוף הוא מכריע "כדעת הקדמונים", ולדעתו נכתב המזמור בידי דוד ברוח הקודש.
יש ששיערו שהמזמור נכתב בידי יהודי משבי ציון ומסיקים מהניסוח הלשוני של המזמור שלא סביר שהוא נכתב בבבל, הן בשל לשון העבר שבה משתמשים בפסוקים 1 עד 3 ("בכינו", "תלינו" וכו') והן בשל ההתייחסות הגאוגרפית למקום אחר (המילה "שם" במשפט "על נהרות בבל שם ישבנו")[דרוש מקור]. אהרן קמינקא טען כנגד דעה זו: "זמן המזמור אינו בתקופת העלייה מבבל, אז לא שרו עוד שירים כאלה, והסגנון העברי היה כבר עכור ומשובש ומושפע מארמית".
על פי מסורת יהודיי עאנה, זה היה היישוב היהודי הראשון בבל ולכן גם נכתב שם מזמור זה.[דרוש מקור]