stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברז'יצה
תחבורה

ברז'יצה נמצאת על כביש A2 המחבר את ליובליאנה עם זאגרב.
יש תחנת רכבת ליד העיירה, והיא יכולה להגיעה לליובליאנה ולזאגרב.
נמל התעופה הקרוב הוא נמל התעופה הבינלאומי זאגרב שנמצא במרחק כ-50 ק"מ מהעיירה.
הערות שוליים

↑  discoverbrezice, Brežice – a town with more than 660 years of tradition
↑  אתר חברת הרכבות הסלובנית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007567722205171  GND: 4393245-9  LCCN: n92019734  NKC: ge369183  VIAF: 125629068   WorldCat (עם VIAF): 125629068
היום שבו מתה המוזיקה

| --- | --- |

אנדרטה באתר ההתרסקות, 2003
 תאריך:  3 בפברואר 1959
 מיקום:  ליד קליר לייק, איווה, ארצות הברית
 גורם:  חוסר התמצאות מרחבי ואיבוד שליטה בגלל תנאי מזג-האוויר
 קואורדינטות:  43°13′13.3″N 93°22′53.1″W﻿ / ﻿43.220361°N 93.381417°W﻿ / 43.220361; -93.381417
 הרוגים:  4
 פצועים:  0 
 ניצולים:  0
 המעורבים באסון

כלי טיס
 כלי טיס:  ביצ'קראפט בוננזה
 מספר זנב:  N3794N
 מוצא:  נמל התעופה העירוני של מייסון סיטי, איווה
 יעד:  נמל תעופה הקטור, צפון דקוטה
 מפעיל:  שירות טיסות דווייר, מייסון סיטי, איווה
 נוסעים:  3
 אנשי צוות:  1
  (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה מקום ההתרסקות(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה מקום ההתרסקות(למפת איווה רגילה) דה מוין סידר רפידס דבנפורט סו סיטי איווה סיטי ווטרלו מינסוטה ויסקונסין אילינוי מיזורי נברסקה ד.דמקום ההתרסקות(למפת איווה מוגדלת) דה מוין סידר רפידס דבנפורט סו סיטי איווה סיטי ווטרלו מינסוטה ויסקונסין אילינוי מיזורי נברסקה ד.דמקום ההתרסקות
 
היום שבו מתה המוזיקה (באנגלית: The Day the Music Died) הוא כינוי שניתן לתאריך 3 בפברואר 1959, בו נהרגו זמרי הרוקנ'רול הפופולריים באדי הולי, ריצ'י ואלנס וג.פ. "ביג בופר" ריצ'רדסון, בתאונת מטוס קל בו טסו באיווה, ארצות הברית.
השלושה היו בסיבוב הופעות במרכז ארצות הברית. הם סיימו הופעה בקליר לייק, איווה והיו בדרכם להופעה הבאה במונהד, מינסוטה. בשל השפעת הנסיעות הארוכות, הולי החליט לשכור מטוס. מיד לאחר ההמראה צלל המטוס לתוך שדה תירס בשל טעות של הטייס ותנאי מזג אוויר קשים והתרסק. שלושת נוסעי המטוס והטייס נהרגו.
הביטוי "היום שבו מתה המוזיקה" נטבע על ידי דון מקליין בשירו על התאונה מ-1971, "אמריקן פאי".
ב-2003 הקים מעריץ אנדרטה מפלדת אל-חלד, המעוצבת כגיטרה ושלושה תקליטים הנושאים את שמות הזמרים שנספו. האנדרטה ממוקמת בסמוך לאזור ההתרסקות. הנקודה המדויקת של ההתרסקות מצוינת על ידי ארבעה עצי אלון שניטעו במקום.
ב-2007 הועברה גופתו של ביג בופר למיקום מתאים יותר בבית הקברות בו נקבר. בנו ניצל את ההזדמנות וביקש לנתח את גופתו על מנת לבדוק האם יכול היה לשרוד את התאונה ולנסות להזעיק עזרה, זאת בעקבות שמועות ותאוריות קשר שהופצו בנוגע לתאונה. ממצאי הנתיחה הפריכו את השמועות הללו. מספר השברים בעצמותיו של ביג בופר היה רב ביותר והסיכוי ששרד את ההתרסקות אינו סביר.
הערות שוליים

↑  ניצן סדן, אמריקן פאי: המטוס שהרג את המוזיקה, באתר כלכליסט, 29 בספטמבר 2023
מרצ'ין זלסקי

| --- | --- |

 לידה:  1796 קרקוב, ממלכת הבסבורג 
 פטירה:  16 בספטמבר 1877 (בגיל 81 בערך) ורשה, האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  בית הקברות פובונזקי 
 תקופת הפעילות:  1816–1877 (כ־61 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור 
 
מרצ'ין זלסקי (בפולנית: Marcin Zaleski ‏; 1796 – 16 בספטמבר 1877) היה צייר פולני, נציג הנאו-קלאסיציזם. הוא צייר בעיקר את נופי הערים של ורשה, קרקוב ווילנה.
ביוגרפיה

זלסקי נולד בקרקוב. את השכלתו הוא קיבל בקרקוב ובורשה. בשנים 1817–1822 עבד זלסקי כתפאורן בתיאטרון ורשה תוך כדי הפקת עותקים של ציורים. בשנת 1828 הציג האמן את עבודותיו בפעם הראשונה וקיבל מלגה להמשך לימודיו כצייר.
לאחר מכן המשיך ללמוד ציור בגרמניה, צרפת ואיטליה. הוא היה גם בין הדאגרוטיפים (צלמים) הראשונים בוורשה. הוא צילם צילומים ראשונים בסביבות 1840, הם לא שרדו עד ימינו ולא ידוע מה בדיוק תיארו. בשנת 1846 הפך האמן לפרופסור לפרספקטיבה בבית הספר לאמנויות יפות בוורשה.
זלסקי ידוע במיוחד בזכות עבודות המתארות נופים עירוניים ואת האדריכלות של ורשה, קרקוב ווילנה. את עבודותיו ניתן למצוא במוזיאון הלאומי בוורשה, פולין, במוזיאון אדם מיצקביץ' ובארמון גומל, בין המקומות האחרים. בין עבודותיו של זלסקי סדרת ציורים על מרד נובמבר בוורשה, שהיה עד ראייה אליו. ציוריו, לצד ציורי ברנרדו בלוטו, שימשו לשחזור מבנים היסטוריים בוורשה שניזוקו או נהרסו במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 2019 החזיר המוזיאון הלאומי בוורשה את ציור השמן פנים הקתדרלה במילאנו מאת זלסקי, שנעלם לאחר מרד גטו ורשה בשנת 1944. הוא התגלה מחדש בווינה בשנת 2018 והוחזר לפולין בזכות מאמציו של משרד התרבות והמורשת הלאומית של פולין.
זלסקי נפטר בוורשה בשנת 1877 בגיל 80 ונקבר בבית העלמין פוואצקי.
גלריה

ארמון בלזינסקי פארק
טירה בקרקוב
כיכר התיאטרון בוורשה
קתדרלה סנט. ג'ון
בניין העיר בווילנה
חזרת הצבא הפולני
כיכר השוק בקרקוב
הערות שוליים

↑  Muzeum Warszawy. Odwiedź nas on-line, Muzeum Warszawy (בפולנית)
↑  Irena Głębocka Piotrowska, The Art of Poland, Philosophical Library, 1947, ISBN 978-0-8022-1980-0. (באנגלית)
↑  Janusz Wałek, A History of Poland in Painting, Interpress, 1988, ISBN 978-83-223-2115-7. (באנגלית)
↑  It’s back! Zaleski’s 19th century oil painting of Milan Cathedral returns after disappearing during Warsaw Uprising, www.thefirstnews.com (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810586394205606  BnF: cb103837469 (data)  GND: 140952101  ISNI: 0000 0001 1056 3569  LCCN: n84224916  RKD: 86075  SUDOC: 158881745  ULAN: 500013724  VIAF: 38330881   WorldCat (עם VIAF): 38330881
המכון לסקירה היסטורית

| --- | --- |
 מדינה:  ארצות הברית 
 מטה הארגון:  פאונטיין ואלי 
 תקופת הפעילות:  1978–הווה (כ־47 שנים) 
 
המכון לסקירה היסטורית (באנגלית: Institute for Historical Review) הוא מכון אמריקאי הידוע בפרסומים העוסקים בהכחשת השואה. יש חוקרים הטוענים כי זהו המרכז המרכזי הבינלאומי להכחשת השואה. המכון נחשב לארגון אנטישמי, בעל קשרים רבים לארגונים נאו נאציים.
היסטוריה

המכון הוקם ב-1978 על ידי דייוויד מאקלדן ווויליס קרטו. דייוויד מאקלדן (הידוע גם בשם לואיס ברנדון) היה חבר במפלגה "החזית הבריטית", מפלגת ימין קיצונית שפעלה בבריטניה. וויליס קרטו הקים את "לובי החירות" שהייתה קבוצת אינטרס אמריקאית. הקבוצה טענה כי קידמה פטריוטיות, אך למעשה ניסתה לקדם אנטישמיות והכחשת השואה. אוסטין אפ, מרצה שנוי במחלוקת באוניברסיטת לה סאל, כונה מכחיש השואה האמריקאי הראשון, היווה את ההשראה להקמת המכון. דייוויד מאקלדן עזב את המכון ב-1981. טום מרסלוס הפך למנהל החברה. קרטו איבד את השליטה בחברה עקב מאבקי כוח פנימיים ב-1993. ב-1995 מארק וובר הפך למנהל המכון. וובר היה פעיל בתנועות עליונות לבנה. מאז מינויו הוא המשיך בפרסומים על מלחמת העולם השנייה, ועל השואה, בעודו מנסה להרחיב את פעילות הארגון. ב-2002 המכון הפסיק להוציא את כתב העת שפרסם, ועבר לפרסומים דרך האינטרנט, ודוא"ל.
בכנס הראשון של הארגון ב-1979, הארגון הציע פרס כספי של 50,000 דולרים עבור "הוכחות" שתאי גזים, ששימשו להרג יהודים אכן פעלו באושוויץ. את הכסף הארגון נאלץ לשלם לניצול השואה מל מרמלשטיין. מרמלשטיין סיפק עדות כתובה וחתומה על חוויותיו מאושוויץ. כאשר הארגון פסל את עדותו, מרמלשטיין תבע אותם לדין, באמצעות עורך הדין ויליאם ג'ון קוקס. בית המשפט פסק תחילה כי אין עוררין על כך שהיו תאי גזים באושוויץ ששימשו להרג יהודים (עובדה זו היא בגדר ידיעה שיפוטית). הארגון ניסה לבטל את הקביעה הזאת ללא הצלחה. בפסק הדין שניתן ב-5 באוגוסט 1985 על ידי השופט וונק נקבע כי הארגון חייב לשלם למרמלשטיין 90,000 דולרים, ולהוציא מכתב התנצלות לו, ולשאר הניצולים מאושוויץ על הסבל והכאב שנגרם להם.
ב-4 ביולי 1984, פצצה שהוטמנה במשרדי הארגון הרסה את כל תכולתם. לארגון לא היה ביטוח באותו הזמן. ב-1996 הארגון זכה בתביעה שהגיש כנגד קרטו, על שמעל בכספי הארגון שקיבל מעיזבונו של ג'ין אדיסון פארל. ב-2001 אריק אוון, עובד לשעבר האשים את מנהלי החברה שהם מתכוונים למכור את רשימת התפוצה שלהם לארגון אחר (הליגה נגד השמצה, או כנסיית הסיינטלוגיה). בינואר 2009 וובר (שעדיין משמש כמנהל) פרסם מאמר שבו הוא מכיר במותם של יהודי אירופה, אך לא זונח לחלוטין את עמדתו מכחישת השואה. הוא מסביר כי אף על פי שהוא מאמין שיש מקום לרוויוניזם היסטורי גם בנושא השואה, אין אף מוסד אקדמי שתומך בטענה זו. לפיכך הוא מאמין שיש להתמקד במקום זאת בהתנגדות לכוח העולה של "היהודי הציוני". באתר האינטרנט שלו, המכון לסקירה היסטורית מתאר את עצמו בתור "מכון מחקר ציבורי, שמקדם מודעות גדולה יותר להיסטוריה".
הכחשת השואה

אף על פי שהמכון עוסק בעוד תחומים מלבד תחום השואה, הוא בעיקר מוכר מעיסוקו בתחום הזה. הוא נחשב למוסד אנטישמי, הקשור למספר ארגונים ניאו נאציים. חוקרים רבים פרסמו חומרים המכחישים אלמנטים מרכזיים מהאג'נדה הנאצית, לדוגמה ספרו של מכחיש השואה דיטליב פלדרר שמכפיש את שמה של אנה פרנק, וטוען לזיופו של היומן. גם מכחיש השואה דייוויד אירווינג פרסם את מאמריו דרך הארגון.
המכון מכחיש בתוקף את היותו מכחיש השואה. הוא טוען כי כל עבודתו בנושא היא התחום רוויזיוניזם היסטורי. המכון טוען כי הביא ברבות השנים לגילויים חדשים במחקר השואה, שחושפים שקרים והטעיות שהיו קיימים במחקר. ברברה קולזקה (עורכת דין קנדית, הידועה בעבודתה בהגנה על מכחישי השואה ופושעי מלחמה נאציים) טוענת כי הניסיון למנוע מחוקרים לבצע רוויזיוניזם היסטורי בנושא השואה הוא מוטעה, ומנוגד לרוח המחקר ההיסטורי. הוא טוענת כי המתנגדים למחקר, הם אלה עם אינטרס ברור. העיתונאי פול ראובר, טוען כי דברי הארגון הוצאו מהקשרם. הארגון לא מכחיש את הטרגדיה שהתרחשה במלחמת העולם השנייה. הוא טוען שאין עובדות המוכיחות חלק מהטענות שעולות בנושא (כמו המתה מכוונת בגז). לעומתם ריצ'רד אוונס היסטוריון בריטי, טוען כי אלו בדיוק הטענות המשמשות מכחישי שואה רבים. הם מצהירים כי הם מאמינים בחלק קטן מן העובדות כדי לטשטש את העובדה כי הם מכחישי השואה. הכרה בהרג של אלפי יהודים באירופה, אינה מסתירה את העובדה כי הם מכחישים את הרג המיליונים, בצורה מכוונת ובאמצעות תאי גזים.
הערות שוליים

↑  דינה פורת, מערכה בת ארבעים שנה – יומנה של אנה פרנק ומכחישי השואה, 1958-1998 בהוצאת יד ושם, עמוד 20
↑  על המכון לסקירה היסטורית, מתוך האתר של הליגה נגד השמצה. אוחזר דרך waybackmachine
↑  על המכון לסקירה היסטורית מתוך האתר מוזאון אושוויץ
↑  California Judge Rules Holocaust Did Happen מתוך הניו יורק טיימס 1981
↑  תוצאות המשפט של מרמלשטיין כנגד המכון, מתוך אתר נזכור.
↑  כנס אנטישמי סודי בלונדון: "השואה היא הגזמה" פורסם בnrg בשנת 2015
↑  Anne Frank's diary--a hoax / by Ditlieb Felderer. Torrance, CA : Institute for Historical Review 1979
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263176505171  BnF: cb124704898 (data)  GND: 1228646-1  ISNI: 0000 0001 2293 5868  LCCN: n82097260  NLA: 36564029  SUDOC: 135348552  VIAF: 143885859   WorldCat (עם VIAF): 143885859
דוד אבוחצירא

ערך זה עוסק באחיו של הבבא סאלי. אם התכוונתם לרבי דוד אבוחצירא מנהריה, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1866 ה'תרכ"ו
 הוצאה להורג:  6 בדצמבר 1919 (בגיל 53 בערך) י"ד בכסלו ה'תר"ף
 כינוי:  עטרת ראשנו{[הערה|איציק סודרי, ‏סיפורו המדהים של רבי דוד אבוחצירא זצ"ל, באתר כיכר השבת, 25 בנובמבר 2015}}
 מקום פעילות:  תאפילאלת, מרוקו
 תקופת הפעילות:  ?–1919 
 השתייכות:  רב מרוקאי
 תחומי עיסוק:  קבלה, מדרש
 רבותיו:  רבי יעקב אבוחצירא
 חיבוריו:  פתח האוהל, שכל טוב, רישא וסיפא
 
 תפקידים נוספים:  ראש הקהילה היהודית בתאפיללת
 
הרב דוד אבוחצירא (ה'תרכ"ו, 1866 - י"ד בכסלו ה'תר"פ, 6 בדצמבר 1919) היה ממנהיגי הקהילה היהודית בתאפילאלת שבמרוקו ומחבר ספרים. הוצא להורג במרוקו, בידי מנהיג מקומי.
תולדות חייו

נולד בשנת ה'תרכ"ו (1866) כבנו הבכור של הרב מסעוד אבוחצירא בעיר תאפילאלת, בעת הנהגתו של סבו הרב יעקב אבוחצירא. למד תורה מפי סבו ומדודו רבי יצחק וכן מפי רבי משה תורג'מן בישיבת תפילאלת, ונודע כעילוי. לאחר פטירת הסב קיבל אביו את הנהגת הקהילה והישיבה. באותן שנים עסק רבי דוד לבדו בתורה, התנהג בקדושה ובפרישות, ולא התערב בהנהגת הקהילה.
לאחר פטירת אביו בשנת ה'תרס"ח (1908), בגיל 42 קיבל על עצמו רבי דוד את הנהגת הקהילה, אולם פחות משנה לאחר מכן חילק את סמכויותיו לקרובי משפחתו: דודו, הרב יצחק אבוחצירא נטל על עצמו את הניהול הכספי של הישיבה. בן דודו הרב אליהו אבוחצירא היה אחראי על הקשר בין הקהילה היהודית לממשל המרוקאי. אחיו הבאבא סאלי, שהיה באותו זמן בן שמונה עשרה, מונה לראש הישיבה.
משנת ה'תרס"ט (1909) ועד סוף שנת ה'תרע"ד (1914), הסתגר רבי דוד עם חמיו הרב אליהו ועם הרב משה תורג'מן בעליית הגג של ביתו, שם עשו תעניות וסיגופים ולמדו את תורת הנגלה וקבלה.
רבי דוד התחתן והתאלמן פעמיים, ונולדו לו שמונה בנים ובת אחת. כל בניו, למעט הצעיר שבהם נפטרו בחייו. אחת מבנותיו, אסתר, התחתנה עם אחיו הקטן הרב יצחק אבוחצירא, ולאחר מותה הוא נישא בשנית.
על אף שסבל ממחלות רבות, היה ידוע כאדם שמח.
בספרי חכמי מרוקו ובקרב משפחת אבוחצירא מכונה "עטרת ראשנו".
מותו

בשנת ה'תרע"ז (1917) כבש צבא צרפת את מרוקו. הערבים התארגנו בראשות מולאי מוחמד בן קאסם ונלחמו בצרפתים, ולאחר תקופה ארוכה נסוגו הצרפתים. מולאי מוחמד נלחם אז מול משפחת המלוכה המרוקנית, הרגם ותפס את כס השלטון. בשנת ה'תר"פ (1919) הוציא גזירה להרוג את כל היהודים הדרים במחוז תאפיללת, בטענה שהם קושרים קשר חשאי עם הכובש הצרפתי על מנת לגרש את שלטון המורדים בראשותו.
על מנת להגביר את החרדה לא פרסם תאריך לביצוע הגזירה. בשבת י"ד כסלו ה'תר"פ (דצמבר 1919) לבש רבי דוד בגדי חול שחורים במקום בגדי השבת הלבנים שאותם נהג ללבוש. בשבת בצהרים החל מולאי מוחמד לרכז את יהודי האזור, על מנת להוציאם להורג. החיילים של מולאי מוחמד הקיפו את המלאח וגרמו לפחד רב. אז החל רבי דוד לעודד את הקהילה, באומרו כי התפלל לריבונו של עולם שבמקום שיהרגו כל אנשי הקהילה, ימות רק הוא עצמו. לאחר שהתקבצו כל היהודים אל הכיכר המרכזית, שכנעו יועציו של מולאי מוחמד אותו שכדאי לו להרוג רק את רבם של היהודים, מאחר שאם ימותו כולם לא יוכלו לגבות מהם מיסים ותשלומים אחרים.
מולאי מוחמד ציווה לקחת את רבי דוד אבוחצירא, ועמו את שני עשירי העיר רבי יצחק בן שמחון ובנו רבי דוד בן שמחון, להציב את גופם מול לוע של תותח ולירות ממנו. לפי גרסה עממית הוא הוכנס לתוך התותח ונורה ממנו. לאחר מותו גזר מולאי מוחמד כי אסור להתאבל על מות רבי דוד, ומי שיימצא מתאבל יוצא גם כן להורג.
מספר ימים אחרי הירצחו של הרב אבוחצירא הועברה גופתו אל ראשי הקהילה, והוא נקבר בלוויה צנועה שאף בה בלשו חילי המורדים לבל יעיז איש להתאבל ולבכות על רבי דוד.
בראשית שנות החמישים הקימו יוצאי מרוקו בית כנסת על שמו, בוואדי סאליב בחיפה. מבנה בית הכנסת הוא אחד המבנים היחידים בשכונה ששרד לאחר שהשכונה פונתה מתושביה.
חיבוריו

רבי דוד חיבר ספרים רבים, והם:
דוד אבוחצירא, פתח האהל, חלק א', בראשית, ירושלים, תרפ"ג, באתר היברובוקס
דוד אבוחצירא, פתח האהל, חלק ב', שמות, ירושלים, תרפ"ג, באתר היברובוקס
דוד אבוחצירא, פתח האהל, חלק ג', ויקרא, ירושלים, תרפ"ג, באתר היברובוקס
דוד אבוחצירא, פתח האהל, חלק ד', במדבר דברים, ירושלים, תרפ"ג, באתר היברובוקס
דוד אבוחצירא, רישא וסיפא, ירושלים, תרפ"ג, באתר היברובוקס
דוד אבוחצירא, שכל טוב, חלק ראשון, ירושלים, תרפ"ג, באתר היברובוקס
דוד אבוחצירא, שכל טוב, חלק שני, ירושלים, תרפ"ג, באתר היברובוקס
בשנת ה'תשע"ד יצאו לאור כל הספרים במהדורה חדשה בתוספת ביאורים והערות, ביוזמת הרב דוד חי אבוחצירא, על ידי מכון אור לישרים בשיתוף עם מכון עוז והדר.
חיבוריו > שיריו

בנוסף, חיבר וכתב שירים ופיוטים, אשר קובצו יחד בספר יגל יעקב.
לקריאה נוספת

הרב יחיא אדהאן (בן דודו), אני לדודי.
מאירים את העולם, הוצאת מכון אור לישרים, ירושלים תשפ"א
הערות שוליים

↑  הקדושה ממוסררה, באתר nrg
↑  מיכאל וקנין, הסיפור על בית הכנסת ע"ש רבי דוד אבוחצירא, באתר "העוקץ", 12 בדצמבר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300421605171  GND: 1135301387  LCCN: n88011897  VIAF: 298164565   WorldCat (עם VIAF): 298164565
מוריס בומון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 בפברואר 1892 לונוויל, צרפת 
 פטירה:  12 ביוני 1981 (בגיל 89) הרובע השביעי של פריז, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקצוע:  היסטוריון, מרצה באוניברסיטה 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (4 ביוני 1985)  פרס גובר (1972)  פרס ת'רואן (1946)  מפקד בלגיון הכבוד  הצלב הגדול דרגה ראשונה של מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  מוריס בומון
 
רחוב על שם מוריס בומון
מוריס בומון (בצרפתית: Maurice Baumont; ‏1892, לונוויל (אנ')‏ – 1981, פריז) היה היסטוריון וחסיד אומות העולם מצרפת.
קורות חיים

בומון למד היסטוריה וגאוגרפיה באקול נורמל סופרייר בפריז ולימד באוניברסיטאות בפריז ובז'נבה. בין השנים 1919–1939 היה חבר מזכירות חבר הלאומים.
בומון היה פרופסור להיסטוריה מודרנית והתמחה בהיסטוריה גרמנית ובהיסטוריה של הרפובליקה הצרפתית השלישית. הוא לימד בסורבון בפריז והיה ידוע באהדתו ליהודים.
קורות חיים > פעילותו בתקופת השואה

בומון סיפק ליהודים תעודות זהות מזויפות וכרטיסי קיצוב מזון. כך התאפשר ליהודים להצטייד ולעבור בבטחה יחסית לאזור משטר וישי או להתחבא באזור הכבוש של צפון ומערב צרפת.
ביולי 1942, בתקופת גירוש היהודים מפריז, נתן בומון מחסה בביתו ל-14 פליטים יהודים. אחותו החורגת, ארלט קרמר-בומון (Kramer-Baumont), הייתה פעילה יהודייה בתנועת ההתנגדות הצרפתית. ב-18 ביולי, אחד משני ימי המצוד אחר יהודי פריז, נחקרו בומון ואשתו על ידי שוטרים צרפתיים עקב נוכחות יהודים בביתם. בעת ביצוע התחקיר נמלטו היהודים המסתתרים בבית, דרך דלת אחורית, ולא נתפסו. לחלק מהיהודים שהוסתרו באופן זמני בביתם של בני משפחת בומון, ארגן בומון מקום מסתור חלופי, באזור ורסאי, בו שהו במשך כשנה.
קורות חיים > לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר מלחמת העולם השנייה היה בומון יושב ראש של ועדת מחקר על מלחמת העולם השנייה ופרסם דו"ח על ארכיוני משרד החוץ של הרייך הגרמני.
בשנת 1985 הוכר בומון על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם. על שמו נקראו פרס אקדמי של המוסד האקדמי "Académie des Sciences Morales et Politiques" (האקדמיה למדעי המוסר והפוליטיקה) (אנ'), כביש בפריז וכן מרכז למחקרים היסטוריים בעיירה לוקסואי-לה-בן (Luxeuil-les-Bains) (אנ').
תמר זילבר

| --- | --- |

 לידה:  1967 (בת 58 בערך) 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים (1998) 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים (1 באפריל 2000)  האוניברסיטה העברית בירושלים (2013)  האוניברסיטה העברית בירושלים (2007) 
 
תמר (בת) זילבר (נולדה ב-27 בינואר 1967) היא פסיכולוגית ואנתרופולוגית ישראלית, המכהנת כפרופסור מן המניין לתאוריה ארגונית בבית הספר למנהל עסקים, האוניברסיטה העברית בירושלים. מחקרה עוסק בתהליכי מיסוד בארגונים ובשדות ארגוניים.
ביוגרפיה

זילבר היא בתם של אליעזר ומיכל. מצד אביה צאצאית למייסדי בנימינה, ומצד אימה ממייסדי סביון, וסביה הוא יעקב גרי, לשעבר שר המסחר והתעשייה. גדלה בבנימינה, ולה חמישה אחים ואחיות.
זילבר קיבלה תואר דוקטור בפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בשנת 1998, בהנחיית פרופסור עמיה ליבליך, שעסק בקשר בין אידאולוגיה לפרקטיקה במרכז סיוע לנפגעות תקיפה מינית כארגון פמיניסטי. לאחר שנה של פוסט דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ושנה נוספת במחלקה לאנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית, התקבלה כחברת סגל בבית הספר למנהל עסקים. התארחה במחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, בבית הספר למנהל עסקים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) ובבוסטון קולג', במחלקה לאנתרופולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בסן-דייגו, ובמכון המחקר הארגוני באוניברסיטת גוטנברג בשוודיה. בשנים 2013–2017 כיהנה כראש מרכז לייפר ללימודי מגדר באוניברסיטה העברית. בשנים 2016–2018 כיהנה כסגנית הדיקן לענייני הוראה בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית.
זילבר מתגוררת בירושלים, נשואה ואם לשניים.
מחקר

זילבר מתעניינת באופן בו אנשים, קבוצות וארגונים מייצרים מציאות משותפת המאפשרת להם לפעול ביחד, וכיצד מציאות זו נעשית ממוסדת ומחייבת את הפועלים במסגרתה. היא בוחנת תהליכי התארגנות בהקשרם הרחב והצר, היינו כיצד מערכות משמעות ברמה הגלובלית והמקומית משתקפות, מתורגמות ומשמשות בתהליכי הבניית המציאות.
מחקר אחד של זילבר עסק במרכז סיוע לנפגעות תקיפה מינית – הנתון במתח שבין אידאולוגיה פמיניסטית-פוליטית לבין אידאולוגיה טיפולית-פסיכולוגית. זילבר הראתה כיצד הארגון מייצר עמימות כדי לאפשר לאנשים עם תפיסות שונות להיות חלק ממנו. דוגמה נוספת היא בתעשיית ההיי טק הישראלית, בשאלה כיצד חברי הקהילה הסבירו לעצמם את המשבר של שנות ה-2000 ואת מיקומם בין הגלובלי ללוקלי.
זילבר משתמשת בשיטות מחקר איכותניות, וכתבה על מחקר באמצעות סיפורי חיים, מחקר נרטיבי בארגונים, ועל אתנוגרפיה בשדות מוסדיים.
במסגרת ההוראה שלה באוניברסיטה, זילבר מפתחת קורס מבוא למגדר וחשיבה פמיניסטית, שיועבר באמצעות האינטרנט לכלל הסטודנטים הלומדים במוסדות להשכלה גבוהה בישראל.[דרוש מקור]
מאמרים נבחרים

Zilber, T.B. (forthcoming). The Evolving Role of Meaning in Theorizing Institutions. In: Greenwood, R. & Lawrence, T. (Eds.). Handbook of Organizational Institutionalism, revised 2 nd edition. Sage. (invited chapter).
Zilber, T.B. (2011). Institutional multiplicity in practice: A tale of two high-tech conferences in Israel. Organization Science, 1539-1559.
Zilber, T.B. (2002). Institutionalization as an Interplay Between Actions, Meanings and Actors: The Case of a Rape Crisis Center in Israel. Academy of Management Journal 45(1): 234-254.
Lieblich, A., Tuval-Mashiach, R. & Zilber, T.B. (1998). Narrative research: Reading, Analysis and Interpretation. Newbury Park, CA: Sage.
Zilber, T.B. (2006). The Work of the Symbolic in Institutional Processes: Translations of Rational Myths in Israeli Hi-Tech. Academy of Management Journal, 49(2): 279-301.
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "יצחק דוד זילבר", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך י (1959), עמ' 3583
↑  מרכז לייפר ללימודי נשים ומגדר באתר האוניברסיטה העברית
↑  אודות- הנהלה באתר האוניברסיטה העברית
↑  Zilber, T. B. (2002) Institutionalization as an interplay between actions, meanings and actors: The case of a rape crisis center in Israel. Academy of Management Journal 45, 234-254
↑  Zilber, T.B. (2011). Institutional multiplicity in practice: A tale of two high-tech conferences in Israel. Organization Science, 22(6): 1539-1559
↑  Zilber, T. B. (2006). The work of the symbolic in institutional processes: Translation of rational myths in Israeli high-tech. Academy of Management Journal 49, 279-301.
↑  Zilber, T. B. (2007). Stories and the discursive dynamics of institutional entrepreneurship: The case of Israeli high-tech after the burst of the bubble. Organization Studies 28, 1035-1054
↑  Lieblich, A., Tuval-Mashiach, R., Zilber, T. B. (1998). Narrative research: Reading, analysis and interpretation. Newbury Park, CA: Sage.
↑  Zilber, T. B., Tuval-Mashiach, R. and Lieblich, A. (2008). The embedded narrative: Navigating through multiple contexts. Qualitative Inquiry 14(6): 1047-1069
↑  Lieblich, A., Zilber, T. B., Tuval-Mashiach, R. (2008). Narrating human actions: The subjective experience of agency, structure, communion and serendipity. Qualitative Inquiry 14(4): 613-631
↑  Zilber, T.B. (forthcoming). Narrative studies of organizations: Moving towards stories as action. In: Mir, R., Paterson, W., & Jain, S. (Eds.). Routledge Companion to Qualitative Research in Organization Studies. Routledge
↑  Zilber, T.B. (2015). Studying organizational fields through ethnography. IN: Elsbach, K. & Kramer, R. (Eds.), The Handbook of Qualitative Organizational Research. New York: Taylor & Francis/Routledge)
↑  Zilber, T.B. (2014). Beyond a single organization: Challenges and opportunities in doing field level ethnography. Journal of Organizational Ethnography, 3(1): 96-113
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007469470205171  BIBSYS: 98072456  BnF: cb169297451 (data)  GND: 1185726829  ISNI: 0000 0001 1706 9766  LCCN: n98027177  LNB: 000071330  NTA: 175585288  ORCID: 0000-0002-6409-1269  RERO: 02-A005551236  SUDOC: 235939919  VIAF: 161689305   WorldCat (עם VIAF): 161689305
מנוע בעירה פנימית

מנוע de Havilland Gipsy Major שהניע מטוסי מדחף בשנות ה-30 של המאה ה-20
מנוע בעירה פנימית או מנוע שרפה פנימית הוא מנוע חום השורף דלק, והופך את אנרגיית החום הנוצרת בשרפה לאנרגיית לחץ, אשר מנוצלת לביצוע עבודה מכנית. הוא נקרא כך משום ששריפת הדלק והעבודה המכנית נעשות בתוך המנוע עצמו, למשל בצילינדר של מנוע בוכנאי. במנוע בעירה חיצונית, לעומת זאת, שריפת הדלק מתבצעת במכלול נפרד וחיצוני למנוע, למשל בדוד קיטור, בעוד שהעבודה המכנית נעשית בתוך המנוע עצמו, למשל בטורבינת קיטור.
עם מנועי בעירה פנימית נמנים מנועי דיזל ובנזין בוכנאיים, טורבינות גז ומנועים סילוניים.
היסטוריה

מנועי הבעירה הפנימית המוקדמים ביותר היו כנראה רקטות וזיקוקים שפותחו בידי הסינים עוד במאה ה-3 לפנה"ס, תוך שימוש באבק שרפה. אלו היו למעשה צעצועים עד למאה ה-11 שבה החלו לשמש ככלי נשק. פרנסואה איזאק דה ריבה (François Isaac de Rivaz) בנה את מנוע הבעירה הפנימית הראשון שהתבסס על בעירה לסירוגין ב-1807. עם זאת, המנוע לא היה שימושי מכיוון שהוא יצר כוח מזערי ודרש תערובת של מימן וחמצן בתור דלק.
הפטנט הראשון למנוע בעירה פנימית ניתן בארצות הברית ב-1826 לסמואל בראון (Samuel Brown). ב-1859 המהנדס הבלגי אטיין לנואר (Étienne Lenoir) המציא בצרפת את מנוע הבעירה פנימית הראשון שהיה בעל ערך שימושי. הוא התבסס על גז פחמי שנשאב לתוך הצילינדר בתחילת כל פעימה ואז הוצת כדי לדחוף את הבוכנה לצד השני של הצילינדר. תהליך זה חזר על עצמו גם בצד השני של הצילינדר ולפיכך מנוע זה היה בעל פעולת שרפה כפולה. בשנת 1863 בנה את דגם הרכב היפומוביל.
ב-1867 בנה הממציא הגרמני ניקולאוס אוטו את מנוע השרפה הפנימית בעל ארבע הפעימות הראשון. המנוע התגלה כיעיל יותר ממנועו של לנואר ושווק בהצלחה לצרכים תעשייתיים. תכנון מנוע זה שופר בהמשך על ידי הגרמני גוטליב דיימלר שהתמקד בהפיכת הטכנולוגיה לניתנת לשימוש במכוניות, במיוחד על ידי הוספת מאייד הבנזין. ב-1890 בנה הגרמני וילהלם מייבאך (Wilhelm Maybach) את מנוע השרפה הפנימית הארבע-צילינדרי הראשון. דיימלר ומייבאך עבדו לפני כן בחברה של אוטו אך עזבו ב-1882 כדי להקים חברה משלהם.
באותו זמן לערך הלך והשתכלל תכנונו של מנוע בעירה פנימית בעל מחזור של שתי פעימות. מנוע זה הומצא ב-1867 על ידי סר דוגאלד קלרק, ושופר על ידי ג'וזף דיי ב-1891.
ב-1930 הוציא סר פרנק ויטל פטנט על מנוע הטורבינה שנודע לאחר מכן כמנוע הסילון. ב-1937 הופעל מנוע כזה לראשונה, וב-1939 מטוס של חברת ארנסט היינקל בשם HE178 טס בפעם הראשונה עם מנוע סילון בלבד.