זיגפריד יגנדורף
פולמוס על פועלו של יגנדורף > השומר אחי אנוכי?

במאמרה של ד"ר גלי מיר-תיבון "השומר אחי אנוכי? - הוועדים היהודיים בגטאות מחוז מוגילב והשלטון הרומני בטרנסניסטריה בתקופת השואה" המתבסס על עבודה שכתבה בהנחיית ד"ר רפאל ואגו לקבלת תואר דוקטור מאוניברסיטת תל אביב, דנה ד"ר תיבון בדרכם של הוועדים היהודיים במחוז מוגילב להצלת יהודים בגטאות המחוז. המאמר עוסק באופן שבו התנהלה הנהגת הוועדים מול השלטון הרומני במחוז מוגילב בתקופת השואה ומברר כיצד ניצלה את התנאים שנוצרו במחוז לטובת בני קהילות המוצא שלה. בעבודה זו דנה ד"ר תיבון גם בפועלו של יגנדורף. לפי העבודה, כוחם של הוועדים היה מוגבל מעצם יכולתם של הרומנים להחליף את חברי הוועד ואת יושבי הראש כרצונם, אך ההנהגה היהודית לא הייתה פסיבית וחסרת מעמד כי אם שותפה להחלטות הפרסונליות. יחסי ראשי הוועדים היהודיים במחוז עם שליטי המחוז היו יוצאי דופן בתקופת השואה. לדוגמה: יגנדורף הרשה לעצמו להתמקח עם מפקד המחוז על מספר המיועדים לעבודות הכפייה למיניהן ובשלב מסוים גם התפטר מתפקידו. יגנדורף ריכז בידיו את הפעילות הכלכלית של גטו מוגילב ואף של המחוז כולו ויצר מקור של כוח ועוצמה מול הציבור היהודי, שהיה תלוי בתחנת הכוח ובבית היציקה לפרנסתו, ומול השלטון הרומני, שראה בהם מפעלים חיוניים לשיקום החבל החקלאי ולהמשך הייצור בתקופת המלחמה. יגנדורף התמודד עם בעיית היסוד במחוז מוגילב: זכות הקיום היהודי. לצורך כך יצר שירות חיוני המושתת על אינטרס משותף לשלטון הרומני ולציבור היהודי. בשיקום תחנת החשמל ובית היציקה ובתי המלאכה שלידו באמצעות עובדים יהודים, הצליח יגנדורף לייצר עבור השלטון הרומני ערך כה רב, שנחשב חסר תחליף.
ההנהגה היהודית בוועדים בגטאות מחוז מוגילב התבוננה במצבם של היהודים במחוז ועל סיכויי הישרדותם של היהודים במחוז מוגילב בריאליזם מפוכח ופעלה על בסיס ההנחה שיש סיכוי סביר שרבים מהיהודים בגטאות המחוז ישרדו עד סוף המלחמה אך לא כולם יינצלו. על בסיס הנחה זו גיבשו הוועדים היהודיים ויושבי הראש שלהם מדיניות של שיתוף פעולה עם השלטון הרומני גם בפקודות ובהכרעות קשות כגון מעורבותם בהכנת רשימות היהודים שיגורשו ממחוז מוגילב למחנות ההרעבה סקזינץ ופצ'ורה. מדיניות זו של שיתוף פעולה עם השלטון הרומני נבנתה על יסוד שיקולים של מעמד כלכלי והבחנה בין קהילות מוצא שונות בקרב הציבור היהודי בגטאות מחוז מוגילב.
שיקולי מעמד כלכלי: המלחמה, והגירוש לטרנסניסטריה, חידדו את הפער שבין משפחות מבוססות למשפחות דלות אמצעים ובין בעלי עמדה בקהילה לאחרים. גם במדיניות הרומנית לדילול האוכלוסייה היהודית בגטאות המחוז הובאו בחשבון שיקולים כלכליים. ב־12 באוקטובר 1942 הציע גנרל יון אילייסקו, מפקח הז'נדרמריה בטרנסניסטריה, כי בגירוש 3,000 יהודים למחנה פצ'ורה יישלחו העניים ביותר, בנימוק שהם ימותו ממילא, ושלשם כך נועד המחנה. דנילוב ראש המשטרה היהודית בגטו מוגילב שביצע את הגירוש בפועל, העיד: ״היהודים העשירים נהנו מהגנת הרשויות. לכולם היה ברור כי הוועד לא יכול לגעת בהם, וכך המזל הרע נפל על האחרים״. בעניים והחלשים שנבחרו להישלח למחנה פצ'ורה רב היה מספרן של האמהות היחידות שבעליהן גויסו לצבא האדום (מיהודי צפון בוקובינה ובסרביה שהיו שנה תחת שלטון סובייטי עד יוני 1941 מועד הפלישה הגרמנית) או נִספו בטרנסניסטריה. אלה מהן שהיו מטופלות בילדים צעירים לא יכלו לצאת לעבודה, ובהיעדרו של גבר מפרנס נתפסו הן ומשפחותיהן כנטל על הקהילה בגטאות מחוז מוגילב.
שיקולי שיוך גאוגרפי תרבותי: הרומנים ייחסו משמעות מכרעת לשנת הכיבוש הסובייטי של חבלי צפון בוקובינה ובסרביה החל מיוני 1940 לאחר נסיגה מאולצת רומנית שנחשבה משפילה עבור השלטון הפשיסטי הרומני ורחשו איבה ליהודים יוצאי החבל. ניגודים ופערים היו לא רק בין יוצאי הקהילות השונות של המגורשים מרומניה כי אם גם בינם ובין היהודים האוקראינים המקומיים, אשר כ־12,000 מהם נותרו במקומות מושבם הכפריים שבמחוז מוגילב לאחר הרציחות הגדולות בראשית הכיבוש הגרמני־רומני של אוקראינה בקיץ של 1941. היחסים בין הקהילה היהודית האוקראינית המקומית ובין המגורשים שהחלו תוך נזקקות גדולה של המגורשים, הלכו ונטו במרוצת הזמן לרעת הקהילה היהודית המקומית. המשטר הרומני במחוז מוגילב קיבל את החלוקה הכלכלית והמגזרית הזאת ואף עודד אותה, שכן אפשרה לו לנהל מדיניות של הפרד ומשול והבטיחה את שיתוף הפעולה של הנהגת הקהילות המובילות.
השלטון הרומני היה יכול להפעיל מדיניות אקראית לצמצום האוכלוסייה היהודית בגטאות המחוז ולשלוח יהודים למחנות סקזינץ ופצ'ורה ולמחנות שממזרח לנהר הבוג גם ללא שיתוף הפעולה של הוועדים היהודיים אלא שהשלטון הרומני העדיף מדיניות השמדה סלקטיבית וביקש לברור ולשלוח דווקא את האוכלוסייה הענייה ביותר ואת אותם יהודים שנחשבו בעיניו חסרי זיקה ללאום הרומני. בלי עזרתם של הוועדים היהודיים לא היה השלטון הרומני יכול לבחור את העניים ואת ה"רומנים פחות" שביהודים.
בין ההנהגה היהודית בגטאות המחוז לשלטון הרומני הייתה הבנה שהימנעות מגירוש למחנות סקזינץ ופצ'ורה ולמחנות הבוג נשענת על שני קריטריונים עיקריים המוסכמים הן על השלטון והן על ההנהגה היהודית: האחד - מקום עבודה בגטו או יכולת לשלם עבור פטור מעבודה; והאחר - קהילת המוצא ברומניה. בעניין זה הציע יגנדורף קריטריונים משלו לבחירת היהודים שיישארו במוגילב: נחיצות, תפוקה, משמעת, עבודה וכבוד. יגנדורף כתב בזיכרונותיו על הקו שהנחה את מאמצי ההצלה שלו: "סברתי שהמשימה העליונה המוטלת עלי היא לשכנע את הרומנים שאין לוותר על שום עובד יהודי. בה בעת הייתי חייב לשכנע את היהודים שרק באמצעות עבודה יצרנית יוכלו להינצל". בזיכרונותיו הכחיש יגנדורף את מעורבותו העמוקה בגירוש לסקזינץ וטען כי התפטר מן הוועד קודם הגירוש, אלא שהוא עמד בראש הוועד היהודי עד 14 ביוני 1942 והגירוש החל ב־29 במאי 1942. דנילוב ראש המשטרה היהודית כתב בעדותו במשפטו לאחר המלחמה: "היה הכרחי להקריב אנשים מספר כדי להציל את יתר ה־17,000 שנשארו במוגילב, ללא התערבותנו כל הגטו היה בסכנת פינוי".
שלא כמו ראשי יודנראט בפולין, למשל, יושבי הראש של הוועדים היהודיים במחוז מוגילב שרדו כמעט כולם. קצתם עמדו למשפט בתום המלחמה. כמה מהם כתבו את זיכרונותיהם, אבל לא כתבו יומנים. בספר הזיכרונות של יגנדורף ובעדותו של דנילוב במשפטו - הבליטו את מאמציהם להציל את בני קהילתם, אך נמנעו מלעסוק ישירות באחריותם לשליחת בני קהילות אחרות אל מחנות ההרעבה. נראה כי הימנעותם של בעלי התפקיד מלכתוב על האירועים הקשים ביותר הייתה דרכם לשרוד ולהמשיך לתפקד אחרי השואה.