stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחידת המתאבדים (סרט, 2016)
גרסאות

בנובמבר 2016 יצאה גרסה ארוכה ב-12 דקות מהגרסה הקולנועית.
הבמאי דייוויד אייר אישר שישנה גרסת במאי. מעריצים מאמינים שבגרסה זו טון הסרט אפל יותר, עם יותר סצנות של הג'וקר, סיפור הרקע של סליפנוט וקשר רומנטי יותר בין דדשוט להארלי קווין.
לאחר ההכרזה הרשמית על יציאת ליגת הצדק: גרסת סניידר בשרתי HBO Max, המעריצים דרשו גם את יציאת הגרסה המלאה של דייוויד אייר ליחידת המתאבדים, לאחר שהבמאי טען כי סצנות רבות שצילם הוסרו בעריכה. התיוג #ReleaseTheAyerCut החל להיות נפוץ ברשתות החברתיות.
גרסאות > תנועת ReleaseTheAyerCut#

בעקבות ההכרזה על ליגת הצדק של זאק סניידר במאי 2020 עקב קמפיין של תנועת ReleaseTheSnyderCut#, החלו המעריצים בקמפיין חדש בשם ReleaseTheAyerCut#, בו תמך הבמאי והתסריטאי דייוויד אייר. הוא ביקש עזרה בהבאת החזון שלו ל-HBO Max, שם הופצה הגרסה של סניידר בשנת 2021.
ביולי 2020 הצהיר אייר כיצד שונה חזונו עקב הצלחת הסרט דדפול והביקורת השלילית שקיבל באטמן נגד סופרמן: שחר הצדק שביים סניידר, והדגיש טריילר ראשוני שבו נראה "מיטב הטון והכיוון" של הסרט שביים, ואמר כי הדרמה הרגשית שלו הפכה לקומדיה. מאוחר יותר באותו החודש אישר אייר כי גרסת במאי של כיתת המתאבדים "בהחלט קיימת" וביקש מ-AT&T "[לתת] לה לראות את אור השמש". אייר אישר כי הנובליזציה הרשמית מאת מארב וולפמן קרובה יותר לגרסה המקורית שלו מאשר המהדורה הקולנועית. כפיל הפעלולים של בן אפלק, ריצ'רד סטרון, אמר שהסרט היה כולל "יותר באטמן".
שחקני צוות רבים ואנשי צוות, ובמאים אחרים של סרטי יקום. DC או שחקנים, הביעו את תמיכתם בשחרור גרסת הבמאי. במרס 2021, אן סרנוף, היו"ר והמנכ"לית של אולפני האחים וורנר, אמרה כי אין לחברה כוונות לשחרר את גרסת הסרט של אייר. הערתה הביאה לכך שאייר פנה לאתר Entertainment Weekly כדי להסביר מדוע סרטו לא יצא לאור כפי שהוא רצה בשנת 2016 "הוא פשוט הפחיד את המנהלים" כדי להשאיר את עניין המעריצים בגרסתו של הסרט בחיים. למרות דבריה של סרנוף, המעריצים המשיכו בקמפיין למען הגרסה, כשהוא מתגבר בטוויטר עם 80 אלף ציוצים ב-22 במרץ 2021 ושוב ב־16 באפריל 2021 והגיע הפעם למעל 100 אלף ציוצים.
ביולי 2021, אייר שוב מתח ביקורת על הגרסה הקולנועית של יחידת המתאבדים בחשבון הטוויטר שלו לפני ששיבח את סרט ההמשך העצמאי של ג'יימס גאן, וקבע בנחרצות כי "גרסת האולפנים לא הייתה [הסרט] שלו".
גרסאות > שינויים משמעותיים לעומת הגרסה הקולנועית

להלן סקירה של הבדלים עיקריים בין "גרסת אייר" והגרסה הקולנועית של יחידת המתאבדים. זו אינה רשימה ממצה ודווח על עשרות שינויים גדולים ומינוריים אחרים.
הג'וקר היה אמור להופיע סצנת הקרב האחרונה, במהלכה תוכנן שהוא ינהל משא ומתן עם המכשפת לאפשר לו להפוך למלך של גותהם.
אמנדה וולר הייתה נקשרת לחדר בעוד הג'וקר מקבל שליטה על מתקני הנפץ של היחידה. הוא היה ניצב לצדה של המכשפות, בעוד הארלי קווין נאלצת להיאבק בו. סצנה שנמחקה ובה הג'וקר ממתין לעובד ממשלה במיטתו על מנת לקבל את שם מעבדות ואן קריס, כדי שהם יוכלו להשבית את הפצצה בצווארה של הארלי.
סצנת ההפחדה של גריגס הייתה ארוכה יותר, כולל ג'וקר המחבק את חזהו של גריגס ומנשק אותו.
היו מופיעים חברי כנופיית הג'וקר שלא הופיעו בגרסה הקולנועית, ביניהם איש כדור עיניים, האיש הבוכה, איש שריר וגבר חובש בורקה בהירה. חלקם מוזכרים בנובליזיציה, אך כולם היו נוכחים במהלך הצילומים. היו סצנות נוספות של הכנופיה של הג'וקר שתקפה את ארקהם אסיילום.
נכללה סצנה המסבירה את סיפור השיניים הפגועות והקעקוע "פגום" על מצחו של הג'וקר; באטמן הכה את הג'וקר בתגובה לרצח רובין ושבר את שיניו, הג'וקר היה מקבל את הקעקוע כתזכורת לבאטמן מהתקופה כשאיבד שליטה.
הארלי לא הייתה רשומה כשותפה לרצח רובין.
הסצנה שבה באטמן רודף אחרי הארלי והג'וקר הייתה ארוכה יותר.
הג'וקר ששחרר את הארלי בסיום הסרט היה מקבל יותר זמן מסך בסרט, אך עם התנהגות יותר אנטגוניסטית, כשאייר פרסם תמונה של הג'וקר צורח בפניה של הארלי בפרופיל האינסטגרם שלו.
הארלי ודדשוט היו מתחברים יותר במהלך המשימה.
קטאנה הייתה נשתלטת על ידי המכשפת במהלך הקרב האחרון, ואז הייתה יוצאת נגד היחידה. זה הוצג בטריילרים, כשעיניה של קטאנה הופכות שחורות וחוט קסם מחבר אותה לשליטתה של המכשפת כשהיא קורצת לעבר הארלי.
דיאבלו היה שורד את הקרב האחרון.
הייתה מוצגת סצנה המפרטת את מעצרו של סליפנוט. על פי השמועות, וונדר וומן היא זו שלכדה אותו, אבל היא לא מופיעה בגרסתו של אייר.
מערכת היחסים של ריק פלאג וג'ון מון הייתה מפותחת עוד יותר.
סיפור גילויה של המכשפת היה ארוך יותר.
אמנדה וולר הייתה משחררת את המכשפת בכוונה לבדוק את כוחותיה, במקום שהמכשפת תימלט בכוחות עצמה.
המוזיקה הייתה מבוססת לחלוטין על פסקול מקורי. במהלך העריכה הפסקול שונה כך שיכלול שירי פופ.
סצנת הפתיחה מציגה את ג'ון כשהיא מגלה ומשחררת את המכשפת במיקום בג'ונגל. הסצנה הבאה היא תקיפה מורחבת על ארקהם על ידי אנשיו של הג'וקר ואז הוא תוקף את הארלי. היה יותר ויכוח בין הארלי לג'וקר במכוניתו בעת בריחתם (סצנה זו נכללה גם בגרסה המורחבת שכן שוחררה לציבור).
בגרסה מוקדמת של התסריט, כמו גם באיורים ראשוניים, היו גם מיתרי קסם שנמשכו על ידי סטפנוולף, כשהראשון הפך בני אדם לפרדמונים במקום לעיני היריב, אך הרעיון הוסר לפני תחילת הצילומים, ולכן לא מופיע גם בגרסת סניידר[דרושה הבהרה]. אייר הצהיר בטוויטר כי 40 הדקות הראשונות של הסרט נותרו על רצפת חדר העריכה.
סרט המשך/אתחול חלקי

במרץ 2015 נודע כי אולפני האחים וורנר שוקלים להפיק סרט המשך עם דייוויד אייר כבמאי ובכיכובו של ויל סמית'. במהלך חודש אוקטובר 2017 דווח כי הצילומים לסרט ההמשך אמורים להתחיל בחודש מרץ 2018, אך ההפקה התעכבה. באוקטובר 2017 נשכר גווין או'קונר לכתוב ולביים את הסרט יחד עם אנתוני טמבקאיס כתסריטאי. בינואר 2018 מייקל דה לוקה נשכר כמפיק הסרט ואושר ליהוקם של ג'ארד לטו, ויל סמית' ומרגו רובי לתפקידים הראשיים. במקור, הסרט תוכנן לצאת לאקרנים בשנת 2019. אולם לבסוף הסרט יצא לאקרנים ב-6 באוגוסט 2021 והפקתו החלה בשלהי 2019.
בספטמבר 2018 נודע כי התסריט לסרט על הג'וקר והארלי קווין הושלם. ג'ארד לטו ומרגו רובי לוהקו לגלם את הדמויות. התסריט נכתב בהשראת קשת הסיפור Mad Love על ידי גלן פיקארה וג'ון רקה. באוקטובר 2018 נודע כי האחים וורנר שכרו את ג'יימס גאן כתסריטאי לסרט ההמשך/האתחול החלקי.
יחפים בפארק

| --- | --- |
כרזת הסרט יחפים בפארק
כרזת הסרט יחפים בפארק
 מבוסס על:  המחזה יחפים בפארק
 בימוי:  ג'ין סאקס
 הופק בידי:  האל ואליס
 תסריט:  ניל סיימון
 עריכה:  ויליאם ליון
 שחקנים ראשיים:  רוברט רדפורד ג'יין פונדה מילדרד נטוויק שרל בואייה
 מוזיקה:  ניל הפטי
 צילום:  ג'וזף לשל
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  Hal Wallis Productions 
 חברה מפיצה:  סרטי פרמאונט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  5 במאי 1967
 משך הקרנה:  106 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  קומדיה רומנטית 
 מקום התרחשות:  ניו יורק 
 תקציב:  2,000,000‏$
 הכנסות:  28,000,000‏$
 דף הסרט ב־IMDb
 
יחפים בפארק (באנגלית: Barefoot in the Park) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1967 עם רוברט רדפורד, ג'יין פונדה, מילדרד נטוויק ושרל בואייה בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי ניל סיימון, והוא מבוסס על המחזה המצליח שלו "יחפים בפארק" משנת 1963, המוצג עד עתה ברחבי העולם. המחזה הועלה על הבמה בישראל, בין היתר בשנת 1965 בהפקתו של גיורא גודיק באולם נחמני ובבימויה של נולה צ'לטון.
מילדרד נטוויק הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, וג'יין פונדה הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הזרה הטובה ביותר בתפקיד ראשי.
תקציר העלילה

קורי (ג'יין פונדה) ופול בראטר (רוברט רדפורד) הם זוג צעיר שנישא זה עתה ונוסעים בכרכרה ברחובות ניו יורק לבית מלון שם יבלו את ירח הדבש שלהם. קורי בעלת מזג סוער לעומת רוברט שהוא שקט ושמרן. לאחר שבילו חמישה ימים במלון בלי לצאת מהחדר, רוברט יוצא לעבודתו כעורך דין מתחיל וקורי נוסעת לדירה ששכרה לעצמם בגריניץ' וילג'.
מסתבר שהדירה נמצאת בקומה השישית וכל מי שמגיע לשם מתנשף בדלת הכניסה ומעולף, זה כולל את מתקן הטלפון (הרב אדלמן), את רוברט ואת אתל בנקס (מילדרד נטוויק), אמה של קורי.
הדירה קטנה, החימום לא פועל, הרהיטים לא הגיעו ובגג הזכוכית יש חור גדול. לעזרתם נרתם השכן שגר בעליית הגג, ויקטור ולסקו (שרל בואייה).
קורי מעוניינת לשדך בין אמה הבודדה לוויקטור. ויקטור לוקח את כולם למסעדה אלבנית בסטטן איילנד, שם הם אוכלים תבשיל אלבני ובעיקר שותים אוזו. ויקטור וקורי מתחילים לרקוד לצליל תזמורת אלבנית בעוד שרוברט ואתל יושבים ומביטים בהם במבוכה.
בחזרה לדירתם מבקש ויקטור ללוות את אתל המבוסמת מהאוזו, לביתה וקורי מסכימה בחשש.
קורי מטיחה ברוברט כי הוא עצור מידי ושמרן וכי שבקשה ממנו פעם ללכת יחף בפארק כיכר וושינגטון הוא סירב. ויכוח ביניהם מתלקח והיא מודיעה לו כי הם לא מתאימים באופיים וכי ברצונה להתגרש. רוברט עובר לישון על הספה בסלון ומצטנן מהשלג החודר דרך החור בגג הזכוכית. בבוקר הוא אורז מזוודה ועוזב את הדירה.
קורי מתקשרת לאמה ומתחילה לדאוג כשאין תשובה. לבסוף חוזרים ויקטור ואתל לאחר שבילו את הלילה בחדרו של ויקטור. אתל משכנעת את קורי לחפש את רוברט ולהתפייס. קורי מוצאת את רוברט שתוי והולך יחף בפארק כיכר וושינגטון. הוא מחליט לחזור לדירה כי היא גם שלו. כשהם מגיעים לדירה עולה רוברט על גג הזכוכית ומכריח את קורי החרדה להגיד כי בעלה הוא שתיין ומשוגע. קורי אומרת זאת ורצה לגג לאחוז בו שלא ייפול. הם מתנשקים לעיני האנשים ברחוב הצופים בהם ומוחאים להם כפיים ובתוכם ויקטור ואתל.
הערות שוליים

↑  מה אומר ד"ר  ח.גמזו על "יחפים בפארק'", מעריב, 4 בפברואר 1965
מלאכה הגונה -  "יחפים בפארק" בתיאטרון גודיק, למרחב, 22 בינואר 1965
יצחק אבינרי, "יחפים בפארק"  בתיאטרון גיורא גודיק, הַבֹּקֶר, 15 בינואר 1965
לוט מיריק מוריל

לוט מיריק מוריל (באנגלית: Lot Myrick Morrill;‏ 8 במאי 1813 – 10 בינואר 1883) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל מיין ה-28, כסנאטור וכמזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלו של הנשיא יוליסס ס. גרנט. הוא כיהן בכמה משרות נבחרות וממונות במשך כל ימי חייו. כמזכיר האוצר הוא היה מסור לקידום המטבע הקשה (מטבעות) על פני שטרות הכסף והקדיש את עצמו לשירות הציבור בעדיפות על פני האינטרסים של מפלגתו. מוריל התקבל באהדה כמזכיר האוצר על ידי העיתונות האמריקנית וחוגי וול סטריט ונודע בשל היושרה הפיננסית והפוליטית שלו. מוריל היה מזכיר האוצר הרביעי והאחרון של הנשיא גרנט.
מוריל נולד במיין. הוא התחנך בבית ספר ציבורי ולאחר תקופת לימודים קצרה בקולג' ווטרוויל שבמיין, הוא שימש כמנהל בית ספר פרטי בניו יורק. הוא למד משפטים וב-1839 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין. לאחר מכן הוא פתח משרדי עורכי דין ברדפילד ובאוגוסטה, מיין. מוריל, שנודע בשל דיבורו הצח, היה עד מהרה לחבר אהוד בקרב ידידיו חברי המפלגה הדמוקרטית תומכי ההתנזרות מאלכוהול. ב-1854 נבחר מוריל לבית הנבחרים של מיין כנציג המפלגה הדמוקרטית ושימש כיושב ראש המפלגה במיין. בשנות ה-50 של המאה ה-19 הייתה האומה האמריקאית חלוקה בשאלת העבדות, ועקב כך השתנתה השקפתו הפוליטית של מוריל והוא עבר להיות חבר במפלגה הרפובליקנית, אך ורק בשל העובדה שהרפובליקנים התנגדו להרחבת העבדות. ב-1856 הוא נבחר לסנאט של מדינת מיין מטעם המפלגה הרפובליקנית וב-1858 נבחר כמושל מיין, תפקיד בו הוא כיהן עד לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית ב-1861. באותה שנה הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית, בעקבות התפנות המושב של מיין בסנאט לאחר שהאניבל המלין נבחר כסגן הנשיא תחת הנשיא אברהם לינקולן. כהונתו בת 15 השנים של מריל בסנאט התרחשה במהלך מלחמת האזרחים ותקופת השיקום. הוא תמך בחקיקה שהוציאה את העבדות אל מחוץ לחוק בוושינגטון די. סי. ודחף לקידום החינוך וזכות הבחירה לעבדים המשוחררים האפרו-אמריקאים.
ב-1876 מונה מוריל כמזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלו של הנשיא יוליסס ס. גרנט במקומו של בנג'מין בריסטו שהתפטר. יריבו הפוליטי ג'יימס בליין מונה במקומו כסנאטור מטעם מיין. כהונתו של מוריל כמזכיר האוצר נמשכה פחות משנה. עם פרישתו מתפקיד זה מינה אותו הנשיא רתרפורד הייז כגובה המכס של נמל פורטלנד, מיין, תפקיד בו הוא שימש עד למותו ב-1883.
ראשית חייו

לוט מוריל נולד בבלגרד (אז בתחומי מסצ'וסטס, כיום בתחומי מיין) להוריו פילסי וננסי (לבית מקומבר) מוריל. משפחתו מכל צדדיה הייתה ממוצא אנגלי. אבי המשפחה שהיגר לצפון אמריקה מאנגליה ב-1632, אברהם מוריל, היה חלק מההגירה הפוריטנית הגדולה. משפחת מוריל הייתה משפחה גדולה. לוט מוריל היה אחד מתוך 14 ילדים. אחיו הגדול, אנסון מוריל, היה גם הוא מושל מיין וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית. לאחר שלמד בבית ספר ציבורי, לימד מוריל בבית ספר תיכון מקומי כדי לחסוך כסף ללימודיו בקולג'. בגיל 18 החל מוריל ללמוד בקולג' ווטרוויל. לאחר תקופת לימודים קצרה שם, הוא שימש במשך שנה כמנהל בבית ספר פרטי בניו יורק. לאחר מכן שב מוריל למיין ולמד משפטים בהדרכתו של השופט פולר ברדפילד. ב-1839 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ופתח משרד עורכי דין מצליח. באותה תקופה הוא החל להיות מעורב בפעילותה של המפלגה הדמוקרטית והיה נואם פופולרי בקרב ידידיו במפלגה.
קריירה פוליטית במיין

מוריל נכנס לחיים הפוליטיים כדוברה של תנועת ההתנזרות משתייה במיין ושל תנועות פוליטיות נוספות. ב-1841, לאחר שהתפרסם באזורו, הוא עבר לאוגוסטה, שם הוא נאם בפני הוועדות בבית המחוקקים המדינתי. כך הוא החל לצבור ניסיון בפוליטיקה של מיין. הוא החל לעסוק בעריכת דין באוגוסטה ושותפיו היו ג'יימס ברדבראי וריצ'רד רייס. ב-1849 היה מוריל ליושב ראש המפלגה הדמוקרטית במיין ובתפקיד זה הוא שימש עד 1856. ב-1854 הוא נבחר מטעם הדמוקרטים לבית הנבחרים של מיין. החל מ-1855 החל מוריל להתנער ממצע מפלגתו ובסופו של דבר עבר אל המפלגה הרפובליקנית, זאת על רקע הוויתורים של המפלגה הדמוקרטית למדינות העבדות. בבחירות לנשיאות של 1856, האמין מוריל שג'יימס ביוקנן היה מועמד טוב, אך הוא ציין שמצע המפלגה הדמוקרטית היה "שערורייה לאומה ועלבון לצפון". שינוי השקפותיו הפוליטיות של מוריל נעשה יחד עם אחיו, אנסון מוריל, ועם ידידו ולימים סגן הנשיא האניבל המלין. מוריל ניתק לחלוטין את קשריו עם המפלגה הדמוקרטית ועבר באופן רשמי למפלגה הרפובליקנית. כחבר המפלגה הרפובליקנית הוא נבחר לסנאט של מיין ב-1856, שם הוא כיהן כנשיא הסנאט. הוא היה הרפובליקני הראשון שכיהן בתפקיד זה, ונציגי המפלגה החזיקו בו עד 1964, למעט תקופה קצרה. ב-1858 נבחר מוריל כמושל מיין (אחיו אנסון כיהן כמושל גם הוא בשנים 1855–1856). מוריל כיהן כמושל עד לינואר 1861, כאשר הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית במקומו של האניבל המלין, שפינה את מושבו בסנאט כאשר התמודד לתפקיד סגן הנשיא כשותפו למרוץ של אברהם לינקולן.
סנאטור > מלחמת האזרחים

מוריל נכנס לסנאט בנקודת מפנה היסטורית, ערב פרוץ מלחמת האזרחים. הוא התנגד נחרצות לפשרה עם עקרונות העבדות, באמצעות תיקונים חוקתיים, להשכנת שלום. בפברואר 1861 הוא השתתף בוועידת השלום שבה נעשה ניסיון למנוע את פרוץ המלחמה והוא התנגד להצעות הפשרה של ג'ון קריטנדן, שדמו לאלו של פשרת קריטנדן. במרץ 1862 תמך מוריל בחקיקה שקבעה את שחרורם של העבדים במדינות הדרום שישוחררו. מוריל האמין שחקיקה זו תהווה נשק כנגד מדינות הדרום המורדות. באפריל אותה שנה הוא נאם בזכות החוק שהעביר הקונגרס ונחתם על ידי הנשיא לינקולן שעל פיו שוחררו העבדים בוושינגטון הבירה. בסיום המלחמה הוא טען נגד ענישתן של מדינות הדרום על מרידתן והעדיף חינוך משמעותי לכל בני הגזעים.
סנאטור > תקופת השיקום

במהלך תקופת השיקום תמך מוריל במדיניות השיקום של הקונגרס שהעניקה את הסמכות לצבא ארצות הברית בדרום להגן על אזרחי ארצות הברית האפרו-אמריקאים. ביוני 1866 הוא תמך במתן זכות בחירה לאפרו-אמריקאים בוושינגטון. ב-1868 הוא הצביע בעד הדחתו של הנשיא אנדרו ג'ונסון במשפט ההדחה שהתנהל נגדו. הסנאטור השני ממיין, ויליאם פיט פסנדן, הצביע בעד זיכויו של ג'ונסון. במרץ 1869 הובס מוריל על ידי האניבל המלין בהתמודדות על המושב בסנאט על חודו של קול. עם זאת, לאחר פטירתו של פסנדן באוקטובר אותה שנה, מונה מוריל להחליפו עד לתום תקופת כהונתו של פסנדן. ב-1871 הוא נבחר מחדש וכיהן בסנאט עד למינויו ב-1876 כמזכיר האוצר של ארצות הברית על ידי הנשיא יוליסס ס. גרנט.
סנאטור > שירות בוועדות הסנאט

בעת כהונתו בסנאט כיהן מוריל כיושב הראש הראשון של ועדת ההקצבות של הסנאט. הוא גם שימש כיושב הראש של ועדת הביקורת על ההוצאות של הסנאט בשנים 1863–1867, כיושב ראש ועדת הסנאט לענייני מחוז קולומביה בשנים 1865–1867, כיושב ראש ועדת ההקצבות של הסנאט בשנים 1867–1871 ו-1873–1876 וכיושב ראש הוועדה לענייני ספריית הקונגרס בשנים 1896–1873.
מזכיר האוצר

ב-1876 מונה מוריל כמזכיר האוצר על ידי הנשיא יוליסס ס. גרנט ובתפקיד זה הוא כיהן עד תום נשיאותו של גרנט ובחמשת הימים הראשונים של הנשיא הבא, רתרפורד הייז. מוריל מונה לתפקיד בעקבות התפטרותו של בנג'מין בריסטו, שנחל הצלחה בהעמדתם לדין של חברי רשת "מעגל הוויסקי" שהייתה מערך להעלמת הכנסות לצורך הימנעות מתשלומי מס בה היו שותפים יצרני ויסקי במערב התיכון ופקידים מושחתים של שירות הכנסות הפנים. בריסטו התפטר בשל חיכוך בינו לבין הנשיא גרנט על רקע פעולות הקנאית לביצוע רפורמות במחלקת האוצר ועל רקע הרצון שלו להתמודד בבחירות לנשיאות של 1876. עם כניסתו לתפקיד, היה מוריל אחראי על כל התיקים הסודיים שהותיר אחריו בריסטו בנוגע למשפטי מעגל הוויסקי. אף על פי שלמוריל לא היה מוניטין של איש פיננסים, הוא האמין ביושרה פוליטית ורווחה האמונה שהוא ינהל את המחלקה באותו אופן כמו ג'ורג' סיואל באוטוול, מזכיר האוצר הראשון בממשלו של גרנט. מינויו של מוריל אושר בסנאט ללא שאלות והוא התקבל באהדה בעיתונות ובחוגי וול סטריט. מושבו בסנאט, שהתפנה עם מינויו כמזכיר האוצר, אויש על ידי יריבו ג'יימס בליין.
מזכיר האוצר > הוויכוח על פדיון שטרות הכסף

במהלך כהונתו של מוריל כמזכיר האוצר התנהל ויכוח על השאלה אם יש לשוב ולהצמיד את הדולר לתקן הזהב או להמשיך ולהנפיק שטרות כסף שיהיו נתוני לתנודות האינפלציה. כמו קודמו בריסטו, טען מוריל לטובת תקן הזהב וראה בשטרות הכסף כאמצעי "בלתי ניתן להחלפה ולהמרה" וכ"מנוגד לעקרונות החוקה". עם זאת, שטרות הכסף היו פופולריים בדרום ובמערב, שם היה נחוץ הון בעלות נמוכה לפיתוח הכלכלה. מוריל ייעץ לקונגרס שיש להגדיל את מלאי הזהב של האוצר כדי שימשמש לגיבוי המטבע ב-1879, על סמך חוק לחידוש המטבע הקשה, שהפחית את כמות השטרות במחזור ל-300 מיליון דולר.
שנותיו האחרונות

לאחר תום כהונתו כמזכיר האוצר שב מוריל למיין ומונה לגובה המכס של נמל פורטלנד.
לוט מיריק מוריל נפטר ב-10 בינואר 1883 באוגוסטה. הוא הותיר אחריו את רעייתו שרלוט ואת ארבע בנותיו. הוא נטמן בבית הקברות פורסט גרוב שבאוגוסטה. ביתו באוגוסטה רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים. על שמו נקראה ספינה של שירות ספינות המכס של ארצות הברית.
הערות שוליים

↑  "NRHP nomination for Lot Morrill House". National Park Service.
↑  USRC/USCGC Morrill (1889-1928), also called Lot M. Morrill - DEPARTMENT OF THE NAVY -- NAVAL HISTORICAL CENTER
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1180301129  ISNI: 0000 0000 2550 3502  LCCN: n85353535  NARA: 10567661  SNAC: w6qr51m9  US Congress: M000970  VIAF: 65468046   WorldCat (עם VIAF): 65468046 
תחריט של מוריל כמזכיר האוצר
המהומות הנייטיביסטיות בפילדלפיה

| --- | --- |

 תאריכי המאבק:  1844 
 מקום:  פילדלפיה, Kensington District, Southwark 
 קואורדינטות:  39°58′25″N 75°08′19″W﻿ / ﻿39.9736°N 75.1386°W﻿ / 39.9736; -75.1386
 
המהומות הנייטיביסטיות בפילדלפיה, הן מהומות בין נייטיביסטים אמריקנים לבין מהגרים אירים קתולים אשר התרחשו במאי וביולי בשנת 1844.
המהומות פרצו ככל הנראה על רקע ויכוח הנוגע לדת בבית הספר. הרוב הפרוטסטנטי אשר שלט במערכת החינוך, העביר תכנים שנגדו ערכים קתולים. לאחר מספר ניסיונות הצליחו הקתולים למסד חינוך לא-תלוי בזרמים דתיים. אולם, מסדר פרוטסטנטי קולני הביע את התנגדותו ויצא להפגינה ברחובות. המהומות פשטו מהאזורים האיריים של העיר פילדלפיה למרכזה וגרמו נזק משמעותי לרכוש וכנסיות, מספר נפגעים ואף מספר מקרי מוות.
בשלב זה פרשו הקתולים ממערכת החינוך הציבורית על מנת לזכות בחינוך הולם ויסדו את החינוך הפרטי הקתולי.
בתי ספר פרטיים קתולים שימשו מאוחר יותר כתקדים לחינוך ביתי ובתי ספר פרטיים פרוטסטנטים.
אמנויות לחימה הודיות

אמנויות לחימה הודיות (סאנסקריט: דהאנורוודה. דהאנוס - קשת וודה - ידע, בספרות הפוראנית "מדע הקשת") הן אמנויות לחימה שהתפתחו בתת היבשת ההודית. ישנן תאוריות העוסקות בשאלה כיצד אמנויות אלה התפתחו אך אין הסכמה בקרב החוקרים. ישנן מסורות דתיות, המגדירות אותן כחלק מהמתנות שאברהם שלח עם מגורשיו למזרח וכלל בהם לוחמות. כבר במיתוסים ההודים העתיקים מופיעים סיפורים על אלים וגיבורים מיתיים שנלחמו בשיטות שונות. אמנויות לחימה אלה השפיעו על חלק נכבד מעולם אמנויות הלחימה, (עד כדי כך שנחשבת כהארץ שממנה יצאו כלל אמנויות הלחימה) בין השאר על סין, הפיליפינים ויש הטוענים גם על הפנקרטיון היווני[דרוש מקור].
סקירה כללית של אמנויות הלחימה בהודו

אמנויות לחימה הודיות הן רבות ומגוונות וחלו בהן שינויים בעיקר לפי האזור והזמן שבו אמנות הלחימה צצה. אך אפשר לחלק את הסגנונות לשם התחלה בתור סגנונות דרומיים וסגנונות צפוניים. למשל כמה מאמנויות הלחימה העתיקות באו מצפון הודו למשל: קבדי, טאנג-טה וגאטקה. מדרום הודו באות אמנויות לחימה כמו, קוטו ואריסאי ווארמה קאלאי שפותחו במדינת טאמיל כמו גם קאלאריפאיאטו ואדיטהאדה שפותחו במדינת קארלה. קיימת גם היאבקות הודית שנקראת מאלאיודהה בצפון הודו ומאליותהאם בדרום הודו. חלק מהשיטות העתיקות יותר שימשו גם במערכת הקאסטות של ההינדואיזם בקאסטה של הקשאטריה (המעמד הלוחם). שיטות אלו מכילות קרב בידיים ריקות כמו גם קרב חמוש. בנוסף שיטות אלו מכילות אלמנטים פסבדו מדעיים רוחניים כמו מדיטציות והכשרה מנטלית.
החשיבות של אמנויות הלחימה ההודיות ניכרת בהרבה מקדשים שבהם יש פסלים של אלים ולוחמים שונים במגוון תנוחות מלחמה. התאוריות הרוחניות כמו יוגה, איורוודה וטנטרה משלבות טכניקות כמו: קונדליני, פרנה, נאדים (מרידיאנים) צ'אקרות ומארמם (נקודות לחץ. מקביל לדים מאק הסיני וקיושו ג'וטסו היפני).
היסטוריה > עת עתיקה (לפני גופטה)

המהאבהארטה מתאר קרב בין ארג'ונה לקרנה ואת הטכניקות שבהן הם השתמשו באותו קרב שכוללים בין היתר חרבות, קשתות, עצים, אבנים ואגרופים. עוד קרב ללא כלי נשק במהאבראטה מתאר שני לוחמים נלחמים עם אגרופים קפוצים, בעיטות, מכות אצבעות ברכיות ונגיחות. סיפורים על קרישנה מתארים מצבים בהם הוא השתתף בקרבות היאבקות והשתמש בברכיות לחזה, אגרופים לראש, משיכה בשיער וחניקות. בגלל דיווחים כאלה סווינת' (2002) הגיע למסקנה שפרסים וכפיפות תורגלו על ידי מתאבקים הודים בתקופה הפרה-קלאסית.
במאה ה-3 לפני הספירה בקירוב פאנטאג'לי כתב את סוטרות היוגה שלימדו איך לרכז את כל תשומת הלב על נקודות שנמצאות בתוך הגוף. שיטת מדיטציה זאת אומצה ושומשה יותר מאוחר באמנויות הלחימה, כמו גם מודרות (סימני ידיים) שנלקחו מאסכולת היוגהקארה בבודהיזם, ותנועות אצבע מריקודי נאטה.
המילה "קאלארי" (שדה קרב, זירת קרב) מוזכרת בספרות הסאנגאם (גוף טקסטים ספרותי טמילי) מהמאה השנייה לפני הספירה. בספרות טמילית אחרת כמו אקאנאנורו ופוראנאנורו מתוארות אמנויות הלחימה העתיקות של הטמילים ואספקטים שלהם כמו קרב אחד על אחד ושימוש בחניתות, חרבות, מגנים, חץ וקשת וסילאמבאם (כלי נשק).
אזכורים לאמנויות לחימה נמצאים גם בטקסטים הבודהיסטים המוקדמים. למשל, סוטרת הלוטוס מספרת על מאנג'וסרי (נזיר בודהיסטי) שעסק בלחימה. אותה סוטרה גם מחלקת לנושאים טכניקות קרביות כמו נעילת מפרקים, אגרופים, תפיסות וזריקות כמו גם מספרת על אמנות לחימה דמוית ריקוד שנקראת נארה. סוטרה בודהיסטית אחרת בשם הונגיו קיו מתארת תחרות כוח בין חצי אחיו של שאקימוני (הבודהה ההיסטורי) הנסיך נאנדה והדוד שלו דוואדטה. סיפורים אחרים אומרים ששאקימוני היה אלוף בסייף היאבקות וקשתות לפני שהפך לבודהה.
ישנם הסוברים שפלישת אלכסנדר מוקדון להודו במאה ה-4 לפניה"ס הובילה להתפתחות אמנויות הלחימה ההודיות על ידי כך שנפוצו טכניקות הפאנקרטיון באזור. אך תאוריה זאת בת ויכוח. אמני לחימה יפנים כמו טטסו סוזוקי, הירוקאזו קאנאזאווה ומאסוטאסו אויאמה הצביעו על השפעת הפנקרטיון על אמנויות הלחימה ההודיות. גם התאוריות הגורסות שהפנקרטיון השפיע על יסוד אמנויות הלחימה בהודו או תאוריות שטוענות ההפך לא הוכחו.
היסטוריה > התקופה הקלאסית (המאה השלישית עד המאה התשיעית)

כמו הענפים האחרים של הספרות בסאנסקריט, חיבורים על אמנויות לחימה הפכו ליותר שיטתיים במהלך המילניום הראשון לספירת הנוצרים. עדויות צבאיות מאימפריית גופטה מזכירים מעל 130 סוגי כלי נשק שונים. הקאמה סוטרה שנכתבה על ידי וואטסיאיאנה הפצירה בנשים להתאמן בכלי נשק שונים באופן קבוע.
בסושרוטה סאמהיטה נכתב על 107 נקודות בגוף מתוכן 64 נטענו כקטלניות אם הכו בהן כראוי עם אגרוף או מקל. הטקסט של סושרוטה היווה את הבסיס לרפואה ההודית איורוודה שבאותה תקופה תורגלה לצד אמנויות הלחימה, במיוחד אלה עם הדגש על נקודות לחץ כמו ווארמה קאלאי. עם מספר התייחסויות לנקודות לחץ בוודות ובמיתוסים ההודיים נראה שהלוחמים ההודיים של התקופה ידעו והתאמנו על הגנה והתקפה של נקודות לחץ.
אמנויות לחימה לא היו כלי רק בידי קאסטת הלוחמים, אף על פי שהם השתמשו בהן יותר מאחרים. הטקסט מהמאה ה-8 קוואלאימאלה שנכתב על ידי אודיוטאנאסורי העיד על טכניקות קרב שנלמדו במוסדות החינוך גאטיקה וסאלאד שם התאמנו לוחמים מכל רחבי התת-יבשת (במיוחד מבנגאל, דרום הודו ורג'סטן) שלא מקאסטת הקשאטריה בקשתות, מגן וחרב, סכינים, מקלות, חניתות, אגרופים וקרב זוגות (ניודאהם).
המדריך הקדום ביותר ששרד של אמנויות לחימה הודיות הוא האגני פוראנה מהמאה ה-8. המדריך מכיל כמה פרקים עצות והדרכות על טכניקות קרב כמו גם אזכורים של סוטרות קודמות שנכתבו מאות שנים קודם. המדריך גם מתאר איך לשפר את כישוריו של הלוחם ולהרוג אויבים תוך שימוש בשיטות שונות בין אם הוא רוצה להילחם במרכבות, סוסים, פילים או ברגל. שיטות רגליות חולקו לקרב חמוש וללא תחמושת. הקרב החמוש כלל חץ וקשת, חרב, מגן, לאסו, שריון, חץ מתכת, אלה, גרזן,צ'אקרם ותרישולה (קלשון הודי בעל שלוש שיניים). הקרב ללא תחמושת כלל היאבקות, ברכיות בעיטות ואגרופים שונים.
האגני פוראנה מחלק את אמנויות הלחימה לחמישה חלקים.
יאנטרה מוקטה (נשק משוגר, כמו רצועות שונות או חץ וקשת).
פאני מוקטה (נשקי הנפה וזריקה כמו הצלצל)
מוקטה סאנדהאריטה או מוקטהמוקטה (נשק שיכול לשמש לזריקה או להכאה כמו החנית)
הסטה סאסטרה או אמוקטה (נשק שלא נפרד מידי הלוחם כמו חרב)
בהאו יודהה (ללא תחמושת)
דו-קרב עם חץ וקשת היה נחשב כדו-קרב הכי אצילי וגברי. שני לו במעלה היה דו-קרב עם חנית. השלישי במעלה היה דו-קרב עם חרב שנחשבה ככלי נשק שאינו יאה לגבר. הרביעי במעלה היה דו-קרב לא חמוש שנחשב לאפשרות הגרועה ביותר. לפי האגני פוראנה רק ברהאמין היה יכול להיות מורה או אמן לחימה. עוד אומר האגני פוראנה, אנשים ממעמד הלוחמים או אנשים ממעמד הוואישאייא (שיכולים לעסוק במגוון מקצועות) צריכים ללמוד ממעמד הברהמינים, לעומת זאת אנשים ממעמד החוואים האמנים או העובדים לא יכולים לקחת לעצמם מורה.
ב-630 בערך המלך נאראסימהאבארמאן משושלת פלאווה הקים עשרות פסלי גרניט המתארים לוחמים לא חמושים מנטרלים לוחמים חמושים. יכול להיות שפסלים אלה הראו גרסה מוקדמת של ווארמה עדי, אמנות לחימה דראווידית.