stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סויוז TM-16
תיאור המשימה

"סויוז TM-16" שוגרה ב-24 בינואר 1993 מקוסמודרום בייקונור. החללית נבנתה על ידי תאגיד הטילים והחלל אנרגיה. זו הייתה חללית סויוז מדגם סויוז-TM. השיגור בוצע מכן שיגור מס' 1 בעזרת משגר סויוז U.
עגינה לתחנת החלל מיר בוצע ב-26 בינואר ועברה ללא בעיות. עגינה בוצע לתא עגינה במודול "קריסטל" של תחנת החלל. חללית "סויוז TM-16" הייתה מצוידת בהתקן עגינה מיוחד שתוכנן עבור מעבורת החלל בוראן. מכיוון שבהמשך תוכנית זו בוטלה, חלליות רוסיות לא צוידו יותר בהתקן עגינה זה.
בתחנת החלל כבר פעלה משלחת מס' 12 בפיקוד אנטולי סולוביוב. החל הליך חפיפה לקראת עזיבת משלחת מס' 12.
ב-1 בפברואר חללית סויוז TM-15 עם חברי משלחת מס' 12 עזבו את תחנת החלל.
משלחת מס' 13 החלה את הפעילות הסדירה. חללית "סויוז TM-16" שימש חללית חירום.
ב-3 ביולי 1993 לתחנת החלל התחברה חללית סויוז TM-17. ב-22 ביולי חללית "סויוז TM-16" התנתקה מתחנת החלל כאשר על סיפונה גנאדי מנאקוב, אלכסנדר פולישצ'וק וז'אן פייר אניירה מצרפת שהגיע לחלל בחללית "סויוז TM-17". הם נחתו באותו יום בצפון קזחסטן.
סרג'יו חאובל

סרג'יו חאובל (חוואל) (נולד ב-19 באוגוסט 1960) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ארגנטינאי–ישראלי.
קריירת משחק

חאובל גדל בואנוס איירס ושיחק בקבוצת ולס סארספילד ובארחנטינוס ג'וניורס. הובא לישראל בתחילת עונת 1982–1983 על ידי שלמה שרף, שאימן את קבוצת בני יהודה תל אביב ונסע לארגנטינה כדי לחפש בלם ארגנטינאי-יהודי לקבוצה. לאחר שקיבל תעודת עולה, שיחק חאובל בבני יהודה במשך עונה וחצי. באמצע עונת 1983–1984 עבר בהשאלה לבית"ר תל אביב עד סיום העונה בעסקת חילופין עם הבלם ירון אדיב. את עונת 1984–1985 התחיל במכבי יבנה וסיים בהכח רמת גן שירדה סוף העונה לליגה הארצית.
חאובל החל את עונת 1985–1986 בבני יהודה וסיים אותה בהעפלה עם הפועל לוד לליגה הבכירה. בעונות 1986–1988 שיחק בהפועל חדרה מצמרת הליגה הארצית. את עונת 1988–1989 התחיל בהפועל טירה מליגה א' צפון ובינואר עבר לקבוצת הפועל קריית אונו מליגה א' דרום, בה שיחק עד אמצע עונת 1989–1990.
קריירת אימון

חאובל הוא בעל תואר ראשון בחינוך גופני מסמינר הקיבוצים. אימן בוגרים בסקציה נס ציונה, בית"ר אריאל ובהפועל גדרה, אימן במחלקת הנוער של מכבי קריית גת, בני אילת והפועל מרמורק, שימש כעוזר מאמן בהפועל קטמון ירושלים ומועדון ספורט כפר קאסם וכמאמן כושר בהפועל פתח תקווה ובית"ר נורדיה ירושלים. מאז 2018 משמש כמנהל מקצועי של החטיבה הצעירה במכבי עירוני אשדוד.
כיום מאמן קבוצת ילדות של מכבי פנתרות אשדוד
בנבחרת האולימפית

בשנת 1983 הוזמן חאובל על ידי מאמן נבחרת ישראל בכדורגל יוסף מרימוביץ' ושיחק במוקדמות אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
חיים אישיים

סרג'יו נשוי לליאורה ואב לאדריאנו חאובל, ג'וליאן, סטפאני, ג'רמי וסמואל. ומתגורר ביבנה.
הערות שוליים

↑  ה"זהובים" מארגנטינה, בעיתון מעריב 8 באוקטובר 1982
↑  ירון נגד ה"מנורה", סרג'יו נגד ה"שכונה", בעיתון מעריב 23 בפברואר 1984
↑  לוד שיתפה את ר"ג בחגיגות.., בעיתון מעריב 25 במאי 1986
↑  ווטפורד תבחן הערב הנבחרת האולימפית לקראת גרמניה, בעיתון דבר 19 באפריל 1983
↑  האשליה שנגוזה, בעיתון מעריב 25 בפברואר 1988
↑  את יפה, אמר חוואל לחיילת-והשניים ינשאו, בעיתון מעריב 8 בדצמבר 1982
סרפינו דה טיבולי

| --- | --- |

 לידה:  1826 ליבורנו, איטליה 
 פטירה:  1892 (בגיל 66 בערך) פירנצה, ממלכת איטליה 
 
סרפינו דה טיבולי (באיטלקית: Serafino De Tivoli; מרץ 1826 – 1892) היה צייר איטלקי ממוצא יהודי מקבוצת מאקיאיולי.
קורות חיים

דה טיבולי נולד בליבורנו. הוא למד ספרות בבית ספר פרטי דתי בפירנצה, ולאחר מכן החל את הכשרתו האמנותית בהנהלת קרלו מרקו הזקן. הוא פגש את ויטו ד'אנקונה באמצע שנות ה-40 של המאה ה-20 והצטרף אליו לציור נופים באוויר הפתוח.
בשנת 1848 הוא נלחם כמתנדב טוסקני עם ג'וזפה גריבלדי בריסורג'ימנטו. בשנת 1855, ציוריו שהוצגו בתערוכה בפירנצה הביאו אותו לתשומת ליבם של האמנים שפקדו את בית הקפה מיכלאנג'ולו בפירנצה (כולל אלה שלימים יתפרסמו כקבוצת מאקיאיולי). באותה שנה נסע לפריז, שם התרשם מאוד מציורי אסכולת ברביזון. הוא ראה בריאליזם ובקיארוסקורו העוצמתי שלהם אמצעי לחידוש האמנות בעידן המודרני. עם שובו לפירנצה העביר את ההתלהבות החדשה הזו לחבריו, שאימצו במהירות את רעיונותיו. כהוקרה על ההשפעה שהייתה לו על חבריו האמנים בפירנצה כינה אותו טלמאקו סיניוריני "אבי המקיה".
דה טיבולי ערך ביקורים נוספים בפריז, ובשנת 1863 הציג תערוכה ב"סלון דה רפוזה". בשנת 1873 עבר לפריז, שם פגש אמנים כגון טיסו ופיסארו, והפך לחברו הקרוב של דגה. הוא חזר לפירנצה בשנת 1890, שם חי בבידוד יחסי עד מותו בשנת 1892.
הערות שוליים

↑  Steingräber, E., & Matteucci, G. 1984, p. 112.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 130041386  ISNI: 0000 0000 6686 0565  RKD: 77664  ULAN: 500009562  VIAF: 18320574   WorldCat (עם VIAF): 18320574 
מרעה
סרג'יו ויצמן

סרג'יו ויצמן (בפורטוגזית: Sérgio Waismann; נולד ב-7 באוגוסט 1955) הוא שחיין ברזילאי-יהודי לשעבר, סגן אלוף המכביה השמינית (1969), אלוף ושיאן ברזיל שייצג את מדינתו במשחקים האולימפיים (מינכן 1972)
קורות חיים

ויצמן נולד וגדל בריו דה ז'ניירו. הוא התאמן במועדון השחייה של מועדון הספורט פלמנגו (Clube de Regatas do Flamengo).
קורות חיים > 1969

בתחרויות השחייה של המכביה השמינית שנערכו בבריכת גלי גיל ברמת גן לעיני אלפי צופים, בסוף יולי 1969, זכה ויצמן במדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא ברזיל חדש של 18:13.3 דקות, אחרי רוברטו שטראוס ממקסיקו (17:58.0 דקות) ולפני לי צ'סנאו מארצות הברית (18:28.2 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:03.5 דקות ובמקום שישי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:22.5 דקות.
קורות חיים > 1972

באולימפיאדת מינכן (1972) סיים ויצמן במקום חמישי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא דרום אמריקה חדש של 3:57.89 דקות, כשחיין שלישי הוא שחה את סגנון הפרפר ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 57.99 שניות ובמקום 12 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.07 שניות.
קורות חיים > 1973

באליפות העולם שנערכה בבלגרד 1973 סיים ויצמן במקום 21 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:00.88	 דקות ובמשחה ל-200 מטר פרפר הוא נרשם אך לא השתתף.
הערות שוליים

↑  משפחת ספיץ השתלטה על "גלי גיל" במשחה המהיר ביותר בישראל, דבר, 31 ביולי 1969
↑  שפיץ חתר 100 מטר ב-52.9 ש' בשליחים, דבר, 3 באוגוסט 1969
↑  טוביס של זהב, על המשמר, 4 באוגוסט 1969
↑  יעקב ברוש, ביום האחרון של תחרויות השחייה הושג רק שיא לאומי... ברזילאי, מעריב, 4 באוגוסט 1969
סולידוס

סולידוס של יוליאנוס הכופר, 361, מצד ימין: חייל ושבוי; מצד שמאל: דיוקנו של הקיסר
סולידוס של אוויטוס, 456
סולידוס (לטינית: Solidus) היה מטבע זהב באימפריה הרומית. שקל בדרך כלל, כ-4.5 גרם. במשך השנים הוטבעו מטבעות בשם זה על ידי מדינות באירופה, ואף הילכו בדרום אמריקה.
מטבע סולידוס הוטבע לראשונה בשנת 301, על ידי דיוקלטיאנוס, והיה שווה 1000 דנאריוס. הנפקת מטבע בשם זה המשיכה אצל הקיסרים הרומאים, ולמעשה היה "המטבע הנפוץ ביותר באימפריה הרומית המאוחרת"; לאחר מכן הילך באימפריה הביזנטית, ובכלל זה בארץ ישראל; מטמון מטבעות סולידוס מזהב נמצא בחפירות ארכאולוגיות בסביבת שוהם.
באירופה בימי הביניים, ואחר כך, בעת החדשה, טבעו מטבעות שונים בשם זה שליטי רומניה, איטליה וצרפת, וכן בממלכת ספרד ובמושבותיה בפרו, ובממלכת פורטוגל ובמושבותיה בברזיל. בממלכה המאוחדת טבעו מטבע בשם זה במאה ה-20.
לקריאה נוספת

צבי שטאל, המטבעות בארץ ישראל בתקופה הרומאית, תל אביב : הוצאת לידרמן, תשמ"ז 1986.
הערות שוליים

↑  solidus בלטינית, משמעו: שלם, סמיך, חזק, קבוע, ובהשאלה אמיתי, יציב, מלא.
↑  ראו: אורה לימור, יצחק חן, איריס שגריר, ראשיתה של אירופה: מערב אירופה בימי הביניים המוקדמים, כרך ב: ממלכת הפרנקים, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2003, באתר dudkcuex.
↑  גבריאלה ביכובסקי, איסתרא בלגינא*: מטמונים של מטבעות זהב, באתר טבע הדברים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007556075905171  LCCN: sh85124660 
ערך זה הוא קצרמרבנושא כלכלה ובנושא רומא העתיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ספריית בני ברית

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מבנה אדריכלי 
 כתובת:  רחוב בני ברית 18 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – העשור של 1900
 תאריך פתיחה רשמי:  העשור הראשון של המאה ה־20 
 קואורדינטות:  31°47′08″N 35°13′12″E﻿ / ﻿31.78551°N 35.21987°E﻿ / 31.78551; 35.21987
  (למפת ירושלים מוגדלת) ספריית בני ברית(למפת ירושלים רגילה) ספריית בני ברית(למפת הרי ירושלים רגילה) ספריית בני ברית(למפת הרי ירושלים מוגדלת) ספריית בני ברית
 
ספריית בני ברית היא מבנה שנבנה בירושלים בראשית המאה ה-20 בידי ארגון בני ברית. המבנה שימש בתחילה כמשכנה של הספרייה הלאומית ולאחר מכן כספרייה עירונית, מדרשה של הרבנות הצבאית וכיום - ישיבת עץ החיים של ארגון שלום לעם בראשות הרב יוסף הלל בנו של המקובל הרב יעקב משה הלל ראש ישיבת חברת אהבת שלום.
גיוס התרומות ובניית המבנה

בשלהי שנת 1899 הפיץ יוסף חזנוביץ קול קורא, היה זה המשכו של קמפיין ארוך שניהל חזנוביץ למען הספרייה הלאומית בירושלים, אך בניגוד למכתביו הקודמים, כאן התמקד חזנוביץ לא בקריאה להרחבת אוספיה של הספרייה, אלא בצורך בהקמת "בית נאמן" - בניין ייעודי לאכלוס אלפי הספרים, שעברו עד אז בין חדרים ובתים שכורים ברחבי ירושלים.
הביטוי בו השתמש חזנוביץ נקלט היטב ובמהלך השנים הבאות נמלאו העיתונים בהודעות ומודעות שונות על תרומות שהורמו לטובת אותו "בית נאמן". במיוחד נרתמה לטובת העניין מערכת עיתון המליץ, שקבעה מדור מיוחד בשם "בית נאמן" לפרסום התורמים.
מנהלי הספרייה ניגשו למלאכה עוד בטרם נאספו הכספים. הם רכשו בהקפה מגרש בסמוך לרחוב החבשים (כיום - בפינת רחובות "בני ברית" ו"יוסף חזנוביץ") והניחו את אבן הפינה לבניין ב-30 באפריל 1900 הונחה אבן הפינה לבניין החדש. במגילת היסוד נכתב:
בעזרת ה'!
הבית הזה נבנה לשם "בית הספרים הכללי לבני ישראל". בית הספרים הזה נוסד על ידי לשכת "ירושלים" אשר לאגודת "בני ברית" בשנת תרנ"ב היא שנת ארבע מאות לגלות ישראל מספרד, ויקרא אז בשם "מדרש אברבנאל" על שם דון יצחק אברבנאל שהלך בראש גולים.  וכשלשים אחרי יסוד המסד, כאשר שלח האדון ד"ר יוסף חזנוביץ מביליסטוק אשר ברוסיה אשר אוצר ספריו הגדול נוסף להמוסד גם השם "גנזי יוסף".  וביום שני בשבת, באחד לחדש השני בשנת התר"ס היא שנת אלף תתל"א לחרבן הונחה אבן היסוד לבית האמן למסד הכללי והנכבד במעמד רבים מבני אחינו.  ויהי נעם ה' על הבניין הזה,  והבית הזה יהיה עליון, לשם ולכבוד לישראל בכל הארץ
קצב התרומות לא עמד בקצב הבנייה, וכעבור מספר חודשים, נאלצו המנהלים להפסיק את עבודות הבנייה לזמן מה בסופו של דבר נאספו התרומות, חודשו העבודות וב-5 באפריל 1902 פתח בית הספרים את שעריו לציבור. בתוך מספר חודשים, הועבר כל הציוד לבניין הספרייה החדש ובסיוע הלוואה מקרן מזכרת משה מונטיפיורי, סולק החוב לבעל הקרקע כעבור מספר חודשים נוספים.
הספרייה הלאומית

בית הספרים הכללי לבני ישראל בירושלם מדרש אברבנאל וגנזי יוסף (לימים: הספרייה הלאומית) שכן במבנה מהקמתו ועד לשנת 1920. במהלך השנים הללו שוכלל הבניין ובשנת 1907 סולקו המדרגות העץ ארעיות העולות לקומה השנייה לטובת מדרגות אבן.
אולם הספרייה שימש כמעין מרכז קהילתי ונערכו בו הרצאות לציבור, כנסים ואספות.
מלאי הספרייה המשיך וגדל - אם בעת ייסוד הבניין עמד האינוונטר על כחמישה עשר אלף ספרים, הרי שכעבור עשור, עמד המספר על יתר מכפל מספר זה, ובראשית שנות העשרים כבר החזיקה הספרייה קרוב לשישים אלף ספרים.
הבניין, שהיווה שכלול כה גדול לעומת המבנים הקודמים, שלא נבנו בתור ספריות, התגלה כבעל ליקויים משל עצמו - המעבר בין אולם הקריאה למחסן הספרים היה חשוף לגשם, משרדי ההנהלה היו קטנים (וחלקו מקום עם משרדי לשכת בני ברית), המקום היה חסר בית שימוש ועוד. שכירת מבנה סמוך (שבה שוכנה ספריית גולדציהר) בשנת 1924 היוותה פתרון חלקי בלבד.
מעבר לכל הסיבות שלא להישאר בבית זה, הייתה סיבה אחת נוספת ומכריעה שגרמה לעזיבתה של הספרייה - הרצון לאיחודה עם האוניברסיטה העברית. עם כינונה של האוניברסיטה בשנת 1925 שונה שמה של הספרייה ל"בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי" וכעבור חמש שנים, ב-15 באפריל 1930, נחנך משכנה החדש של הספרייה בבית דוד וולפסון.
לאחר הספרייה הלאומית

בעת מעברה של הספרייה למעונה החדש, נותרו מאחור מבחר ספרים עבריים עממיים וכן מלאי הספרים הכפולים של הספרייה, כדי להוות בסיס להקמתה של הספרייה העירונית מיסודם של בני ברית. הארגון נתן לספרייה את השם "ספרית ירושלים".
הספרייה המשיכה לפעול עד שנות ה-70, אז נסגרה מפאת התמעטות הפוקדים את שעריה. יוזמה להקמת בניין משרדים במקום לא צלחה והמבנה הוכרז כמבנה לשימור וערכו בו עבודות שיקום במימון הקרן לירושלים. במקביל לעבודות השיקום, תכנן האדריכל דוד קרויאנקר תוספת למבנה, שאמורה הייתה לשמש את משרדי ארגון בני ברית, אך גם תוכנית זו לא יצאה אל הפועל.
ב-1978 השתכנה במקום מדרשה תורנית צבאית[דרושה הבהרה].
כיום[דרושה הבהרה] הבניין משמש את ישיבת "עץ החיים" של ארגון שלום לעם שעל ידי חברת אהבת שלום.
לקריאה נוספת

דב שידורסקי, ספרייה וספר בארץ-ישראל בשלהי התקופה העותמאנית, הוצאת מאגנס, ירושלים, תש"ן, עמ' 275–291
דוד קרויאנקר, רחוב יפו - ירושלים : ביוגרפיה של רחוב, סיפורה של עיר, הוצאת כתר ויד יצחק בן-צבי, ירושלים, תש"ס, עמ' 247–249
דוד קרויאנקר, אדריכלות בירושלים - תקופות וסגנונות, מכון ירושלים לחקר ישראל, ירושלים, תשמ"ג, עמ' 337–339
אברהם יערי, תולדות בית-הספרים הלאמי והאוניברסיטאי עד שנת תר"ף, ירושלים, תר"ץ, עמ' יא-כו
הערות שוליים

↑  ד"ר יוסף חאזאנאוויטץ, מכתב להזכיר, הצפירה, 18 באוקטובר 1899;יוסף בן אהרן ד"ר חאזאנאוויטץ, מכתב להזכיר, המליץ, 23 באוקטובר 1899;ד"ר יוסף חאזאנאוויטץ, מרכ רוחני בירושלים, המגיד, 12 בנובמבר 1899
↑  הערה 582 בגרסה המקוונת שבפרויקט בן-יהודה (ראו שם גם תיאור הטקס)
↑  אפרים כהן, יחיאל מיכל פינס ואחרים, מכתב אל המו"ל, המליץ, 27 באוגוסט 1900
↑  השבוע, השקפה, 11 באפריל 1902
↑  ילין, שם
↑  דברי הימים ומסירת החשבונות המתייחסים לבית הספרים הכללי לבני ישראל מדרש אברבנאל וגנזי יוסף שבירושלים - מיום הוסדו בחדש אדר שנת תרנ"ב עד חדש שבט בשנת עת"ר., ירושלים, 1910, עמ' 11
↑  הוגו ברגמן, בית-הספרים הלאמי והאוניברסיטאי בשנות תר"ף-תרצ"ה, ירושלים, תרצ"ה (1935) עמ' ז
↑  ברמן, שם, עמ-יד-טו
↑  ברמן, שם, עמ' כז
↑  לחיזוקה של "ספרית ירושלים", הצופה, 13 בפברואר 1938
↑  שימור ושיפוץ בניין ספריית בני ברית באתרו של דוד קרויאנקר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306975005171 
מבנה ספריית בני ברית, אוגוסט 2023
בית המדרש של ישיבת עץ החיים במבנה ספריית בני ברית
ספריית וינר לחקר התקופה הנאצית והשואה

ספריית וינר לחקר התקופה הנאצית והשואה היא ספריית מחקר השוכנת בבניין וינר-גרוס באוניברסיטת תל אביב ופועלת במסגרת הספרייה המרכזית ע"ש סוראסקי. בספרייה שני אגפים: ארכיון הכולל אלפי מסמכים משנות ה-30 וה-40, ואוסף של יותר ממאה אלף ספרים ופרסומים שונים. ספריית וינר מקיימת פעילות אקדמית מגוונת במטרה לקדם את חקר התקופה הנאצית והשואה.
היסטוריה

בשנת 1933 נוסד באמסטרדם "מרכז המידע היהודי המרכזי" (JCIO), שנודע לאחר מלחמת העולם השנייה בשם ספריית וינר. מייסדיו היו ד"ר אלפרד וינר, מפעילי "האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית" (Centralverein) שעזב את גרמניה לאחר עליית הנאצים לשלטון, ופרופ' דוד כהן, היסטוריון של העת העתיקה באוניברסיטת אמסטרדם ואישיות בולטת בקהילה היהודית המקומית. הרעיון להקים את המרכז הושפע מיוזמה של פעילים יהודים-גרמנים שהחלה בגרמניה בסוף שנות ה-20 לתעד ולאסוף מידע על המפלגה הנאצית כחלק מהמאבק הציבורי והפוליטי לבלום את התחזקותה. מרכז המידע באמסטרדם נועד לעורר את תשומת לבו של העולם לסכנת האנטישמיות הנאצית ולהחרפת המדיניות האנטי-יהודית בשנות ה-30 בגרמניה ובמדינות אחרות. בשנת 1939 העביר ד"ר וינר את האוסף ללונדון. במהלך המלחמה המשיכו הוא ועוזריו לאסוף מידע ומסמכים על מדיניות הכיבוש הגרמנית, התגובות לה ובעיקר על גורל יהדות אירופה. לאחר סיום המלחמה נאסף מידע על גורלם של פליטים יהודים ונגבו עדויות מפי ניצולים ששרדו את אימי השואה. עד מותו של ד"ר וינר ב-1964 התמקדו הוא וצוותו בהרחבת האוסף.
לקראת סוף שנות ה-70 סוכם בין הנהלת ספריית וינר בלונדון והנהלת אוניברסיטת תל אביב להעביר את האוסף בשלמותו לאוניברסיטה. לאחר שהאוסף הובא לתל אביב ב-1980, החליטה ועדת היגוי של בכירי ההיסטוריונים של האוניברסיטה לייסד את ספריית וינר כספריית מחקר במסגרת הספרייה המרכזית ע"ש סוראסקי. עותקים מהמסמכים המקוריים שהועברו לתל אביב נמצאים בספריית וינר בלונדון על גבי מיקרופילם. בשנת 1980 הועבר האוסף לאוניברסיטת תל אביב ושוכן בבנין הספרייה המרכזית. בד בבד החל נבנה עבורו מבנה ייעודי בצמוד מצפון למבנה המרכזי של הספרייה. את המבנה שנחנך בשנת 1984, תכננו האדריכלים שולמית ומיכאל נדלר עם שמואל ביקסון ומשה גיל. בהיותו בנוי בשיטת הפל קל, הגישה אליו לקהל הרחב נאסרה לאחר אסון ורסאי. עם זאת, האוסף עצמו נותר נגיש לקהל באמצעות ספרנים, עד שב-17 באוקטובר 2010, לאחר תקופת שיפוצים, נפתח הבניין מחדש ומאז, הוא נגיש לקהל.
הספרייה בשנות האלפיים

במהלך שלושת העשורים האחרונים התרחב האוסף של הספרייה באופן משמעותי. הוא מכיל מסמכים ארכיוניים ומאגרים אלקטרוניים של מקורות ראשוניים, ספרי מחקר, עלונים, כתבי עת וספרות לאומנית אנטישמית ונאצית. בין השאר כולל האוסף: מהדורות בשפות שונות של "הפרוטוקולים של זקני ציון", עיתונות גרמנית ואירופאית מהתקופה הנאצית, עלונים של תנועות ימין קיצוני וקבוצות פאשיסטיות ואנטישמיות, וספרות הכחשת השואה. הארכיון כולל אלפי מסמכים מאירופה בין שתי מלחמות עולם ומהתקופה הנאצית, הנוגעים בעיקר לשואת יהודי אירופה ולגורלם של קהילות ופליטים יהודים לאחר המלחמה, כגון מסמכים ממשפט ברן, תיעוד על יהודי גרמניה בשנות השלושים, תיעוד פעילותה של הביורוקרטיה הנאצית, עדויות של פליטים וניצולים, ומסמכים ממשפטי נירנברג.
ספריית וינר פועלת בשיתוף פעולה הדוק עם מכוני מחקר בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב. כספריית מחקר היא מקיימת מגוון רחב של פעילויות אקדמיות במטרה לקדם את העניין והמחקר בנושאים הקשורים לתקופה הנאצית והשואה, בהם סדרות של הרצאות, כנסים מדעיים, סדנאות מחקר, ותערוכות.
לקריאה נוספת

Ben Barkow: Alfred Wiener and the making of the Holocaust Library. London: Vallentine Mitchell 1997. 0-85303-328-5
הערות שוליים

↑  אודות ספריית וינר באתר ספריית וינר.
↑  ראו פרק חמישי בביוגרפיה של אלפרד וינר מאת בן ברקו
↑  הערך על ספריית וינר לונדון, בוויקיפדיה האנגלית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0001 2187 1743  VIAF: 152492105   WorldCat (עם VIAF): 152492105
סמל יוקון

| --- | --- |

 פרטים
 המחזיק בסמל:  יוקון 
 תאריך אימוץ:  1956 
 
שלט האצולה של טריטוריית יוקון, או, בשמו המלא: "מגן הוד מלכותה בעבור טריטוריית יוקון" (Arms of Her Majesty in Right of the Yukon Territory) ניתן על ידי המחלקה לענייני אינדיאנים ופיתוח הצפון של הממשל הפדרלי הקנדי. הסמל תוכנן על ידי אלן בדוז בשנות ה-50 של המאה ה-20 ואושר על ידי המלכה אליזבת השנייה, מלכת קנדה בשנת 1956.
תיאור הסמל

חלקו התחתון של המגן מסמל את הרי יוקון. עיגולי הזהב (שנקראים בזנטס - מטבעות זהב של ימי הביניים) מסמלים את עושרה של הטריטוריה במחצבים, ואת הולדתה בבהלה לזהב של קלונדייק.
הקווים הלבנים הגליים מסמלים את נהרות הטריטוריה.
הצלב האדום בראש המגן מסמל את אנגליה, והקשת דמוית הפרווה שמעל המגן מסמלת את עושרה של הטריטוריה בפרוות.
בראש המגן עומד כלב אלסקן מלמוט על ערימת שלג.
| סמלי קנדה |
| --- | --- | --- |
| סמלים כלליים | סמל קנדה |  |
| סמלי פרובינציות וטריטוריות | אונטריו • אלברטה • אי הנסיך אדוארד • הטריטוריות הצפון-מערביות • יוקון • מניטובה • נובה סקוטיה • נונאווט • ניופאונדלאנד ולברדור • ניו ברנזוויק • ססקצ'ואן • קוובק • קולומביה הבריטית |  |
| סמלי ערים | אדמונטון • אוטווה • ויניפג • טורונטו • מונטריאול • קלגרי • ונקובר |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סולידריות (תנועה)

| --- | --- |


 מדינה:  פולין 
 מטה הארגון:  גדנסק 
 מייסדים:  לך ולנסה 
 חברים:  680,000 (2010)
 יושב ראש:  Piotr Duda 
 תקופת הפעילות:  ספטמבר 1980 – הווה (כ־44 שנים) 
 www.solidarnosc.org.pl
 
אנדרטה בגדנסק לפועלי המספנות בגדיניה שנהרגו בהפגנות ב-1970
סולידריות (פולנית: Solidarność, ‏האזנהקובץ:Pl-solidarność.ogg‏Ⓘ‏) היא איגוד מקצועי פולני שהוקם בספטמבר 1980, והונהג בתחילתו על ידי לך ולנסה. הארגון זכה לתמיכה אנטי-קומוניסטית רחבה ודגל באי-אלימות.
היסטוריה

עלייתה של סולידריות סימנה את תחילת היסדקות הקו הנוקשה של המפלגה הקומוניסטית. בדצמבר 1970 פרצו הפגנות במספר ערים בפולין בתגובה על עליית מחיר מצרכי המזון הבסיסיים. ב-17 בדצמבר 1970 פתח הצבא באש על פועלי מספנה מפגינים בגדיניה. 44 איש נהרגו ומאות נפצעו.  אנדרטה לזכרם הוקמה ב-1980 ליד מספנות גדנסק. סולידריות צמחה והתחזקה על רקע היחלשות הסוציאליזם בברית המועצות בשנות השמונים, לאחר ההסתבכות במלחמת אפגניסטן וההרעה במצב הכלכלי בה ובגרורותיה.
חשיבותה העיקרית של סולידריות היא בשבירתה את מונופול המפלגה הקומוניסטית כארגון פוליטי יחיד במזרח אירופה. שביתות שהכריזה במספנות גדנסק הפגינו את כוחה הרב ומיליוני חבריה. שביתות אלו גרמו לבסוף לממשלת פולין הקומוניסטית להכריז על משטר צבאי במדינה.
ב־13 בדצמבר 1981, הכריז ראש ממשלת פולין, וויצ'ך ירוזלסקי, על מצוד אחרי חברי סולידריות, תוך שהוא מאיים בעונשי מוות וכולא את מרבית מנהיגי הארגון. ב־8 בדצמבר 1982 הוצא הארגון אל מחוץ לחוק. עד אמצע שנות השמונים שרדה סולידריות בעיקר כארגון מחתרתי שנתמך בידי הכנסייה וה-CIA, אך כוחה היה מספיק על מנת לסכל את ניסיונות הרפורמה העצמאיים של ירוזלסקי ב־1988, תוך שגל שביתות בארגונה הכריח את הממשלה לפתוח בשיחות עם סולידריות.
באפריל 1989 חזרה סולידריות למעמד חוקי והורשתה להשתתף כמפלגה בבחירות. בבחירות מוגבלות אלו זכו נציגיה בניצחון מוחלט והציתו את תקוותם של אנטי-קומוניסטים אחרים במרכז ומזרח אירופה. בסוף אוגוסט 1989 הרכיבה סולידריות את הממשלה, וולנסה התפטר משורותיה על מנת לכהן כנשיא פולין.
מאז, הארגון חזר לתפקד כארגון עובדים מסורתי ופחות כמפלגה פוליטית. כוחה הפוליטי כיום קטן, ומספר חבריה כ-400,000.
נתן גורן

| --- | --- |

 לידה:  1 בינואר 1887 וידזה, בלארוס 
 פטירה:  26 בפברואר 1956 (בגיל 69) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ליטא, ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ויטאוטאס מגנוס 
 שפות היצירה:  עברית, יידיש 
 
חתימתו של נתן גורן
נתן גורן (משמאל), יחד עם שאול טשרניחובסקי וצמח פלדשטיין, צולם בקובנה, ב-1927 בערך
נתן גוֹרֶן (במקור גרינבּלַט, גרינבלאט, ה' בטבת תרמ"ז, ינואר 1887 – 26 בפברואר 1956, תל אביב) היה סופר, עיתונאי, מסאי ומבקר יידי ועברי, מחנך עברי ופעיל ציוני בליטא וביישוב, איש תנועת העבודה.
ספריו

במדרון: ספורים ורשימות, קובנה: עזרה, תרפ"ט
יהודה לייב גאָרדאָן: מאָנאָגראַפיע: זיין לעבן און שַאפן, קובנה: אידישע שטימע, 1931 (ביידיש)
בערוב חייה: ספור , קובנה: (דפוס אולימפיה), 1935
בערוב חייה: רומן, מהדורה שנייה, תל אביב: כנסת, תש"ב
בתיה חן: רומן, תל אביב: מצפה, תרצ"ט
בשלכת: ספורים ורשימות, ירושלים: ר’ מס, 1940
מבקרים בספרותנו: קובץ מאמרים ורשימות, תל אביב: גזית (ספרית הדסים), תש"ד
ניצחונה של לינה: ספור, תל אביב: נ’ דרימר, תש"ז
פרקי ביאליק: כנס מסות ורשימות, תל אביב: נ’ טברסקי, תש"ט
דמויות בספרותנו: שירטוטים ורשמים, תל אביב: נ’ טברסקי, תשי"ג 1953
פרקי ביאליק: כנס מסות ורשימות - מהדורה שנייה ומחודשת עם מבוא מאת זיוה שמיר, הוצאת ספרא, 2014
ספריו > בעריכתו

פקעים: קֹבץ שירה צעירה; סדר על ידי נ’ גרינבלט ומ"א ז'ק, אודסה: שחרית, תרע"ג
מיר אַליין: זאַמלבוך פאר ליטעראטור, קונסט און קריטיק; רעדאָקטירט פון נ"י גאָטליב, נ’ גרינבלאַט, ר’ רובינשטיין, קובנה: מיר אליין, 1930 (ביידיש) ("מאסף לספרות, אמנות וביקורת")
נתן גרינבלט (עורך), ד"ר אריה בעהם ז"ל, האיש ופעלו: חוברת זיכרון במלאת שנה למותו, תל אביב: המועצה להשלטת העברית, תש"ב
הלל יוסף פורט, עלים: צרור רשימות וספורים מעזבון המנוח; ערוך בידי נ’ גרינבלאט, תל אביב: קבוצת חברים, מוקירי ה. י. פורט, תש"ג
יהדות ליטא; המערכת: נתן גורן [ואחרים], תל אביב: עם הספר, תש"ך–תשמ"ד
לקריאה נוספת

'גרינבלט, נתן', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 148.
צבי הרכבי (עורך), ספר נתן גרן ז"ל , ירושלים: ברית עברית עולמית, תשי"ח 1958. ("מפיזורי עזבונו" ועליו)
א. ב. נתן [=אשר גורן], 'נתן גורן (גרינבלאט) ז"ל', עמ' 9–27. (תולדות חייו)
צבי הרכבי, ביבליוגרפיה של כתביו, עמי 109–156.
ש. ארנסט, 'לדיוקנו של נתן גורן' (חמש שנים למותו), עם וספר 1961, עמ' 46–47.
"גורן (גרינבלאט), נתן (אלעזר)", בתוך: יעקב שביט, יעקב גולדשטיין וחיים באר (עורכים), לקסיקון האישים של ארץ-ישראל: 1799-1948, תל אביב: עם עובד, 1983, עמ' 128.
הערות שוליים

↑  שרה בן-ראובן, משה פרנק, המורה הנשכח של לאה גולדברג, באתר הארץ, 30 באפריל 2010
↑  דף הנפטרת באתר חברה קדישא ת"א–יפו והמחוז.
↑  אשר גורן באתר ההנצחה של משרד החוץ; אשר גורן באתר "אבלים".
↑  ביקורת: מ. כרמון, הערות על הבקורת, הד-המזרח, 7 באפריל 1944; ב. י. מיכלי, מבקרים בספרותנו, משמר, 9 ביוני 1944
↑  ביקורת: ג. שופמן, שתים שלוש שורות: "דמויות בספרותנו" לנתן גורן, דבר, 29 במאי 1953
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007502544505171  BnF: cb11064417b (data)  GND: 1066708711  ISNI: 0000 0000 6692 5971  LCCN: n85334040  NTA: 334541999  VIAF: 30994850   WorldCat (עם VIAF): 30994850 
נתן גורן עם ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון, סוף שנת 1953 (צילום: אפרים ארדה)
סויוז TM-11

סויוז TM-11 (ברוסית: Союз TM-11) הייתה חללית מסדרת סויוז, שהמריאה ב-2 בדצמבר 1990 מקוסמודרום בייקונור שכיום נמצא בשטח בקזחסטן. המטרה הייתה לבצע עגינה בבתחנת החלל מיר עם חברי משלחת מס' 8. על סיפון החללית היה גם טויוחירו אקיאמה (יפני ראשון בחלל).
צוות

ויקטור אפנסייב - מפקד
מוסה מנארוב - מהנדס טיסה
יפן טויוחירו אקיאמה - אסטרונאוט חוקר (במהראה בלבד)
בריטניה הלן שרמן - אסטרונאוט חוקר (בנחיתה בלבד)
צוות > צוות גיבוי

אנטולי ארצברסקי - מפקד
סרגיי קריקאליוב - מהנדס טיסה
יפן רויקו קיקוצ'י - אסטרונאוט חוקד
בריטניה הלן שרמן - בנחיתה בלבד