stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המקהלה הפילהרמונית תל אביב
שנות ה-40' עד שנות ה-80'

בראשיתה נקראה "המקהלה הקאמרית תל אביב". היא מנתה אז כ-60 חברים, כולם, או רובם הגדול, עולים מארצות דוברות גרמנית, שעלו ארצה באמצע שנות ה-30' עם עליית היטלר לשלטון בגרמניה. איתן לוסטיג, שעלה ארצה מצ'כוסלובקיה, ניצח על הקונצרט הראשון שנערך בפברואר שנת 1941 בתל אביב.
באמצע שנות ה-60' החליף את איתן לוסטיג המנצח הצעיר  יוסף פרידלנד, יליד דרום אפריקה. 
עד סוף שנות ה-60' התקיימו חזרות המקהלה באולם ההתעמלות של בית הספר לבנים "ביל"ו" בשדרות רוטשילד בתל אביב. בשנים אלה גדלה המקהלה לכ-100 חברים, שמה שונה לשם הנוכחי ואתר החזרות עבר תחילה לבניין מרכז הקואופרציה ברחוב הארבעה וכעבור כשנתיים לבית ההארחה של התזמורת הפילהרמונית מעבר לירקון, מול תחנת הכוח רדינג, שהיה למעונה הקבוע.
המקהלה הפילהרמונית הופיעה בקביעות עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, בסדרות הקונצרטים למנויים בהיכל התרבות בתל אביב, בבנייני האומה בירושלים ובקולנוע ארמון בחיפה (עד אמצע שנות ה-70', אז עברו הקונצרטים לאודיטוריום במרכז הכרמל). בשנים אלה הופיעה המקהלה ביצירות כנסייתיות גדולות כמו הרקוויאם של מוצרט וורדי, מיסה סולמניס של בטהובן, מגניפיקט של באך, מיסת נלסון של היידן ואחרות, והשתתפה בביצועי אופרות עם התזמורת הפילהרמונית, חלקן בביצוע קונצרטנטי חלקי או מלא, כמו כרמן של ביזה, לה טרוויאטה של ורדי, אדיפוס רקס של סטרווינסקי (הגברים בלבד) והעטלף (אופרטה) של יוהאן שטראוס ואחרות, כמו אותלו של ורדי ושמשון ודלילה של קאמי סן-סנס בביצוע בימתי מלא.
ב-11 ביולי 1967, חודש אחרי מלחמת ששת הימים, הופיעה המקהלה בקונצרט חגיגי באמפיתיאטרון של הר הצופים, בשירת סימפוניית "התחייה" של גוסטב מאהלר בניצוח ליאונרד ברנשטיין. כעבור שנה בדיוק הופיעה המקהלה, עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של זובין מהטה ברקוויאם של ורדי, שביצועו נקבע תחילה ליוני 1967, אך המנצח ג'ון ברבירולי, שהיה אמור לנצח, נרתע ממצב הכוננות שקדם למלחמת ששת הימים וביטל את בואו. הרקוויאם שנדחה לשנה הוקלט וצולם על ידי רשת הטלוויזיה האיטלקית בחזית כנסיית המולד בבית לחם, והמקהלה רעדה מקור בתלבושת קיצית קלה בלילה קיצי צונן של הרי ירושלים.
המקהלה הופיעה באופן קבוע בפסטיבל ישראל, אם בירושלים ואם בקיסריה. במסגרת זו שרה את סימפוניית תהילים של סטרווינסקי בניצוח המלחין הישיש, שנים אחדות לפני מותו ב-1971. באותה מסגרת שרה המקהלה את שירי גורה של ארנולד שנברג, עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוח זובין מהטה, ביולי 1974. היה זה הביצוע הראשון של "שירי גורה" בישראל.
בשנת 1972 החליף את יוסף (ג'ו) פרידלנד המנצח הצעיר, יליד ארצות הברית, סטנלי ספרבר. באפריל 1973
פקד את המקהלה אירוע טרגי, כאשר המנצח ההונגרי אישטוון קרטס, שבא לנצח על מיסת נלסון של היידן בסדרת קונצרטים, יצא לשחות וטבע בים סוער מול חוף הרצליה, ב-16 באפריל 1973, לאחר הקונצרט הראשון בסדרה. הקונצרט השני, שנועד לאותו ערב, נדחה ועל הקונצרטים הבאים ניצח סטנלי ספרבר, בהופעתו הראשונה כמנצח תזמורת בישראל.
באמצע שנות ה-70' החליף אהרון חרל"פ, עולה מקנדה, את סטנלי ספרבר כמנצח המקהלה ובראשית שנות ה-80' תפס מיכאל שני את מקומו. בין השנים 1988 - 1990 היה סטיבן סלואן מנצח המקהלה.
קשר עם מקהלות מארצות אחרות

בתקופת כהונתו של סטנלי ספרבר ביקרה בארץ במסגרת הזמרייה המקהלה של אוניברסיטת הרווארד מארצות הברית, ה-Glee Club, שסטנלי ספרבר היה מזמריה וניצח עליה לפני עלייתו לישראל. חברי המקהלה האמריקאית התארחו בבתי חברים של המקהלה הפילהרמונית ושרו עמם. 
שנים אחדות לאחר זאת, בתקופת כהונתו של אהרון חרל"פ, באה לביקור בארץ מקהלת האוניברסיטה המורמונית מיוטה, שעליה ניצח לפני בואו לישראל.
רשימה מדגמית של יצירות בביצוע המקהלה

הסימפוניה השנייה של מאהלר, ביצוע בכורה בישראל, נובמבר 1949, ליאונרד ברנשטיין.
רקוויאם, יוהנס ברהמס. פברואר 1952, לוטה לאופר (סופרן), בצלאל שרי (באריטון), תזמורת קול ישראל (מוגדלת), איתן לוסטיג
הרקוויאם של ורדי, נובמבר 1953, פרנץ פריצ'אי, יולי 1968, זובין מהטה
"המלך דוד", ארתור הונגר, יולי 1956, איתן לוסטיג
אליהו (אורטוריה), פליקס מנדלסון, פברואר 1960, איתן לוסטיג, יולי 1968, פטר ארש, פסטיבל ישראל
כך עושות כולן, מוצרט, הפקה בימתית, יולי 1960, תומאס שיפרס
בריאת העולם, היידן, נובמבר 1962, איגור מרקביץ'
מגניפיקט, יוהאן סבסטיאן באך, פברואר 1963, גארי ברתיני
רקוויאם, וולפגנג אמדאוס מוצרט, אפריל 1964, אישטוון קרטס
הסימפוניה התשיעית של בטהובן, יולי 1964
סימפוניית תהילים, איגור סטרווינסקי, אוגוסט 1964, בניצוח המלחין
מיסה סולמניס, לודוויג ואן בטהובן, אפריל 1969, קרלו מריה ג'וליני, מאי 1979, אנטל דוראטי
פסאלמוס הונגריקוס, זולטאן קודאי, מרץ 1965, גאורג שולטי
שירת הגורל,יוהנס ברהמס, אפריל 1968, מילטון קייטימס
כרמן, ז'ורז' ביזה, יולי 1969, קונצרטנטי, זובין מהטה
רקוויאם המלחמה, בנג'מין בריטן, מאי 1970, אישטוון קרטס
שמשון ודלילה, קאמי סן-סנס, הפקה בימתית מלאה באמפיתיאטרון קיסריה, יולי 1972, זובין מהטה
מיסת נלסון, יוזף היידן, אפריל 1973, אישטוון קרטס/סטנלי ספרבר
שירי גורה, ארנולד שנברג, יולי 1974, זובין מהטה
טה דאום, אנטון ברוקנר, ינואר 1975
אותלו, ורדי, יולי 1976, הפקה בימתית מלאה, זובין מהטה
רקוויאם, הקטור ברליוז
רקוויאם, גבריאל פורה
הערות שוליים

↑  המקהלה שלנו - ממקהלה קאמרית עד מקהלה פילהרמונית תש"א - תשכ"ז, עריכה: צבי זוהר כהן (1967)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297905505171  LCCN: nr93016546  MusicBrainz: 1928a1e3-4f90-4b90-820f-86bb76658f7d  VIAF: 166136247   WorldCat (עם VIAF): 166136247
שלמה לוי (כדורגלן)

שלמה לוי
שלמה לוי (1 ביוני 1934 - 1 במאי 2003) היה כדורגלן ישראלי ששיחק כחלוץ בקבוצות בכירות ובמדי נבחרת ישראל.
קורות חיים

את דרכו החל שלמה לוי בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב שעימה זכה באליפות המדינה, וממנה עבר לקבוצת הכח תל אביב. את שערו הראשון בליגה הלאומית (הליגה הבכירה דאז) כבש במדי מכבי חיפה, שבה שיחק 3 שנים (מ-1955 עד 1958), עד שעבר ליריבה העירונית הפועל חיפה שאף בה שיחק שלוש שנים. במדי הפועל חיפה זכה פעמיים ברציפות בתואר מלך השערים - בשנת 1961, אז כבש 15 שערים וב-1962, אז כבש 16 שערים. באחד ממשחקי הדרבי נגד מכבי חיפה כבש 4 שערים במשחק אחד.
בעונת המשחקים 1962/1963 עבר שלמה לוי לשחק בהפועל רמת גן, תרם לעלייתה לליגה הלאומית והיה שותף להישגה בשנת 1964: זכייה באליפות המדינה בעונה בה עלתה לליגה הבכירה.
בעונה הכפולה 1966/1968 שיחק במדי מכבי חדרה, ולאחר מכן עזב את ישראל ביחד עם אחיו הכדורגלן, אברהם "חולי לוי, ושם בין היתר שיחק כדורגל בקנדה בקבוצות כדורגל ב"מייג'ור ליג" המקומית.
בשורות נבחרת ישראל כבש לוי שישה שערים ב-14 הופעות בין 1960 ל-1964. מלבד היותו כובש מצטיין, הוא נודע בזכות "בעיטת המספרת" בה הצטיין והבקיע שערים מרהיבים.
נפטר בשנת 2003 לאחר מחלה קשה.
תארים > תארים קבוצתיים

הפועל רמת-גן
אליפות המדינה (1): 1963/1964
תארים > תארים אישיים

מלך השערים של הליגה הלאומית (2): 1960/1961, 1961/1962
הערות שוליים

↑  בגיל 37 ממשיך עדיין שלמה לוי להבקיע שערים בקנדה, ⁨⁨דבר⁩⁩, 1 אוגוסט 1971
↑  אשר גולדברג‏, המספריים של שלמה: האיש שאחראי לשער היפה ביותר של נבחרת ישראל, באתר וואלה, 1 בספטמבר 2021
| ‏‏נבחרת ישראל‏ - גביע אסיה בכדורגל 1960 (מקום שני) |
| --- | --- | --- |
|   אמר |   אהרונסקינד |   עצמון |   בנבנישתי |   גולדשטיין |   גלזר |   חודורוב |   קלמי |   ר. לוי |   ש. לוי |    לבקוביץ' |   מויססקו |  מנצ'ל |   נהרי |  סטלמך |  טיש |  ויסוקר | מאמן: מאנדי  |   אמר |   אהרונסקינד |   עצמון |   בנבנישתי |   גולדשטיין |   גלזר |   חודורוב |   קלמי |   ר. לוי |   ש. לוי |    לבקוביץ' |   מויססקו |  מנצ'ל |   נהרי |  סטלמך |  טיש |  ויסוקר | מאמן: מאנדי  | ישראל |
| ‏‏נבחרת ישראל‏ - גביע אסיה בכדורגל 1964 (אלופת אסיה) |
| --- | --- | --- |
|   לוין |   ויסוקר |   בכר |   קלמי |   ליאון |   מתניה |   פרימו |   קצב |   לבקוביץ' |   מהלל |    שפיגלר |   סטלמך |  טיש |   אהרוני |  קליש |  לוי |  טלבי |  יאנג | מאמן: מרימוביץ'  |   לוין |   ויסוקר |   בכר |   קלמי |   ליאון |   מתניה |   פרימו |   קצב |   לבקוביץ' |   מהלל |    שפיגלר |   סטלמך |  טיש |   אהרוני |  קליש |  לוי |  טלבי |  יאנג | מאמן: מרימוביץ'  | ישראל |
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגלנים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ברטולדו די ג'ובאני

| --- | --- |

תבליט מחצר ארמון מדיצ'י
 לידה:  אחרי 1420 פירנצה, רפובליקת פירנצה 
 פטירה:  28 בדצמבר 1491 פוג'יו א-קאיאנו (בוילה של בית מדיצ'י)
 לאום:  איטלקי
 תחום יצירה:  פיסול
 זרם באמנות:  הרנסאנס הגבוה
 הושפע על ידי:  דונטלו
 השפיע על:  מיכלאנג'לו, בצ'יו דה מונטלופו, ג'יוואני פרנצ'סקו רוסטיצ'י, ג'קופו סנסווינו
 יצירות ידועות:  תבליטים: סצנת קרב, הצליבה עם קדושים; פסלונים: אורפאוס, אפולו, בלרופון; מדליות: מהמט השני, קנוניית פאצי
 
ברטולדו די ג'ובאני (באיטלקית: Bertoldo di Giovanni, ‏אחרי 1420 - 28 בדצמבר 1491, בפוג'יו א-קאיאנו שליד פירנצה, איטליה) היה פסל איטלקי שהתמחה ביצירות קטנות. היה תלמידו של דונטלו ומורהו של מיכלאנג'לו.
חייו

בנעוריו היה ברטולדו תלמידו ושימש כשוליתו של דונטלו, אחד מגדולי הפסלים האיטלקים של תקופת הרנסאנס. לאחר מות דונטלו, ברטולדו קיבל את האחריות לסיים תבליטים על שני דוכנים (pulpito) בבזיליקת סן לורנצו שדונטלו הותיר בלתי גמורים. ברטולדו פיתח סוג חדש של פסלי ברונזה קטנים למטרות אספנות, והתמחה גם בייצור מדליונים. אחת מיצירותיו הידועות של ברטולדו היא תבליט ברונזה של קרב (ראו צילום להלן) שבוצע עבור לורנצו דה מדיצ'י, אז מנהיגה של פירנצה. היצירה נעשתה בהשראת סרקופג יווני-רומי שנמצא בפיזה.
סוג זה של פיסול התאים מאוד ללורנצו שהעדיף להשקיע באוספיו הפרטיים מאשר, כמו אבותיו, בפרויקטים ציבוריים גדולים. לקראת שנות ערוב ימיו של ברטולדו העביר לורנצו את רוב אוספיו, כולל יצירות אומנות עתיקות, אל גן מדיצ'י ליד מנזר סן מרקו, ופתח את הגן בפני אומנים לצורך הנאה ולימוד. לורנצו מינה את ברטולדו כאוצר העתיקות שם אך משימתו העיקרית הייתה לחנך דור חדש של אומנים מצוינים ולהיעזר לשם כך באוסף האומנות שבגן.
ג'ורג'ו וזארי (היסטוריון אומנות הרנסאנס) כותב בספרו חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר שלורנצו ביקש מדומניקו גירלנדיו לשלוח לו מתלמידיו המצטיינים בפיסול כדי שיוכלו להתאמן בגנו. גירלנדיו שלח, בין השאר, את מיכלאנג'לו בן ה-15 שלאור כישרונו הרב נשאר ללמוד שם ואף לגור בבית הדוכס כ-4 שנים. אחת מיצירותיו הראשונות של מיכלאנג'לו, תבליט של קרב בין לפיטים וקנטאורים, הושפע מתבליט סצנת הקרב של ברטולדו.
בערוב ימיו חי ברטולדו בווילה פוג'ו א קאיאנו של משפחת מדיצ'י שליד פירנצה, ושם מת ב-28 בדצמבר 1491.
מדליה של הקיסר פרדריק ה-3 (1469) - צד קדמי
מדליה של הקיסר פרדריק ה-3 (1469) - צד אחורי
מדליה של מהמט השני (1480) - צד קדמי
מדליה של מהמט השני (1480) - צד אחורי - מרס חוטף את יוון, טרבזון, ואסיה
הערות שוליים

↑  ברטולדו די ג'ובאני באתר https://www.wga.hu/
↑  ברטולדו די ג'ובאני באתר http://www.oxfordreference.com
↑  קרב (עם הרקולס) באתר https://www.wga.hu/
↑  ברטולדו די ג'ובאני באתר בריטניקה
↑  אמנות הרנסאנס באיטליה, יחידה 8 עמוד 220, האוניברסיטה הפתוחה, 1991, כתבו: אליק מישורי, עדה טיבר
↑  חיי מיכלאנג'לו מתוך "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר"
↑  מדלית מהמט השני באתר אוספים דיגיטלים של ספרית מוזיאון הMET
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 119066777  ISNI: 0000 0000 8200 4996  KulturNav: 71362fd9-a8f3-4b71-8cec-316b6c9f108d  LCCN: n88128535  NTA: 106528513  RKD: 129153  SUDOC: 143747118  ULAN: 500030097  VIAF: 15571672   WorldCat (עם VIAF): 15571672 
סצנת קרב (1480)
שדרות ארלוזורוב

| --- | --- |
ארבעה טורי וושינגטוניה חסונה בחלק הדרומי של שדרות ארלוזורוב
ארבעה טורי וושינגטוניה חסונה בחלק הדרומי של שדרות ארלוזורוב
 מידע כללי
 על שם:  חיים ארלוזורוב
 הקמה
 תקופת הבנייה:  ?–1925
 מיקום
 מדינה:  ישראל
 עיר:  עפולה
 אתרים:  כיכר העצמאות, חאן סורסוק, בית פיינגולד, מבנה מלון שפירא, מגדל המים, בית הכנסת הגדול בית שלום
 קואורדינטות:  32°36′28″N 35°17′17″E﻿ / ﻿32.607888888889°N 35.288027777778°E﻿ / 32.607888888889; 35.288027777778
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הכרמל מוגדלת) שדרות ארלוזורוב(למפת הכרמל רגילה) שדרות ארלוזורוב(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שדרות ארלוזורוב(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שדרות ארלוזורוב  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אזור שדרות ארלוזורב בשנת 1925, הבניין ברקע הוא החווה של משפחת סורסוק
עפולה מהאוויר בשנת 1937. שדרות ארלוזורוב מורכבות מארבע שורות של עצים ושני כבישים משני צדיהן
שדרות ארלוזורוב בסביבות 1950, במבט מאמצע השדרה צפונה, המבנה מימין הוא "מלון מרכזי"
בית פיינגולד כפי שהוא נראה כיום
שדרות ארלוזורוב היא שדרה מרכזית בעפולה, שימיה כימי העיר, הקרויה על שם חיים ארלוזורוב. לאורך השדרה ישנן מספר שורות של דקלים מסוג וושינגטוניה חסונה המקנות לשדרה מראה ייחודי. אורכה כשלוש מאות מטרים.
אתרים בסביבת השדרה

צפונית לשדרה, שהוארכה ומחוברת כיום לכיכר העצמאות ולפארק המסילה שכנה תחנת הרכבת ההיסטורית של עפולה, שנמצאת כיום בלב הפארק. הפארק מהווה ציר תנועה רוחבי המצטלב עם השדרה ויוצר עימה את צורת האות הלטינית T.
צפונית-מזרחית לשדרה שוכנת התחנה המרכזית של עפולה שנבנתה בשנת 1936 מול תחנת הרכבת ההיסטורית של עפולה.
דרומית-מערבית לשדרה הוקם בשנת 1949 "מקלט אמונה", מקלט לילדים ששרדו את השואה. כיום יש במקום מתחם בגודל 20 דונם המשמש כפנימייה לנוער בסיכון.
במזרח השדרה, בחלקה הדרומי ביותר, שוכן מתחם ובו המועצה הדתית של עפולה ובית העירייה, מול בית הקפה שבשדרה.
במערב השדרה, מול כיכר העצמאות, נמצא מתחם מסחר ומשרדים, על שטח של 4 דונמים, המתחם משתרע מן השדרה עד למגדל המים של עפולה.
היסטוריה > הקמת השדררה והמבנים המרכזיים בה

האדריכל ריכרד קאופמן שתכנן את עפולה לבקשת קהילת ציון אמריקאית, תכנן אף שדרה זו, שאמורה הייתה לחצות את העיר החדשה מדרום לצפון. דקלי הוושינגטוניה ניטעו לבקשתו של קאופמן עוד בטרם עמדו המבנים בשדרה על תילם, בסמוך להקמת העיר בשנת 1925.
בתחילה עמד בצדה המערבי של השדרה החאן הנטוש וההרוס של משפחת סורסוק, שעמד במקום עוד בטרם הוקמה העיר. המבנים הראשונים בשדרה, שהוקמו בצדה המזרחי, היו בית פיינגולד, שהוקם על ידי היזם הבריטי היהודי שלמה פיינגולד, שבנה מבנים דומים גם בנחלת שבעה בירושלים, בטבריה ובשכונת נווה צדק בתל אביב.
בית פיינגולד היה מבנה מסחרי בן שתי קומות, בצורת האות L, שמאחוריו חצר סגורה, וחזיתו פונה אל שדרת הדקלים. בחזית הפונה אל שדרת הדקלים הייתה מדרכה מקורה ושדרת עמודים.
בקומה הראשונה שכן, בימי המנדט ובימי ראשית המדינה, בית הדואר של עפולה. בקומה השנייה של בית פיינגולד הוקם בשנת 1939 בית קולנוע בשם "קולנוע אביב", שפעל בימי המנדט ובתקופת ראשית המדינה. באמצע שנות ה-60 נפתח הקולנוע מחדש בשם "נווה אור" ופעל בשם זה עד לסוף שנות ה-70.
בימיה הראשונים של עפולה שימש בית פיינגולד כמבנה המרכזי בעיר, וכמרכז המסחרי והמנהלי. דרומית לבית פיינגולד הוקם על ידי מאיר שפירא בית מלון בשם "מלון מרכזי שפירא". המלון היה מבנה בעל ארכיטקטורה ייחודית, ובחזיתו הפונה לשדרה שתי קשתות. במלון זה לנו רבים מגדולי היישוב ששהו לילה או יותר בעיר עפולה, ובהם הרב אברהם יצחק הכהן קוק, זאב ז'בוטינסקי, חיים ויצמן וחיים נחמן ביאליק. בזמן מלחמת העולם השנייה הוסב המלון למטה המשטרה והצבא הבריטים באזור, ומאז לא שב לפעול כמלון.
היסטוריה > מאורעות תרפ"ט ועד קום המדינה

בעת מאורעות תרפ"ט, כאשר עמדה עפולה בסכנה של התנפלות מצד תושבי ג'נין, רוכזו הילדים והנשים בבית פיינגולד, בקומה השנייה או בחצר הסגורה, עד יעבור זעם.
עם תחילת שנות ה-30 נהרס החאן לחלוטין, ובצדה המזרחי של השדרה החלו לקום מבנים נוספים. בצדה הצפוני של השדרה הוקם מגדל המים של עפולה, ובצדה הדרומי בית הכנסת הגדול של עפולה, העטור כיפה. השדרה הייתה עתה בנויה משני צדיה, ורחשה חיים. במקום הוקם אף בית קפה בשם "פנתי" וסניף של בנק קופת מלווה וחיסכון. בקצה הצפוני של השדרה הוקמה כיכר, שנקראה "כיכר אנדרוס" על שם לואיס אנדרוס, מושל הגליל, שנרצח על ידי טרוריסטים ערבים בשנת 1937. עם קום מדינת ישראל הוסב שמה של הכיכר ל"כיכר העצמאות".
בימי מלחמת העצמאות, כאשר הופצצה עפולה על ידי מטוסים עיראקים, נחפרו בשדרה שוחות הגנה לתושבים בין דקלי הוושינגטוניה.
עם קום מדינת ישראל התפתחה עפולה והתרחבה, ונבנו שכונות נוספות - עפולה עילית וגבעת המורה, אך שדרות ארלוזורוב (שכונו בסלנג עפולאי "שדרת הדקלים") המשיכו להיות מרכז החיים של העיר, עד לסוף שנות ה-70. בתקופה זו התייצבה צורתה הסופית של השדרה כשדרה המובילה מ"כיכר העצמאות" ובה מזרקה וקיוסקים בצפון, אל היציאה מעפולה לכיוון כביש הסרגל והאנדרטה לבני עפולה שנפלו בשירות המולדת בדרום השדרה.
היסטוריה > מקום המדינה עד חידוש השדרה

ב-30 בספטמבר 1951 אירע שוד מזוין בבנק קטן בשם "קופת מלווה וחסכון" בשדרה. שלושה גברים מזוינים במדי צבא נכנסו באור היום לבנק ושדדו באיומי נשק סכום של 10,000 ל"י (בערכים של היום - כחצי מיליון ש"ח) ונעלמו, עם ג'יפ שהמתין להם, בנסיעה לכיוון דרום בכביש הסרגל. היה זה אחד ממעשי השוד הנועזים שבוצעו במהלך שלוש שנותיה הראשונות של המדינה. כיום רבים מייחסים את השוד למרדכי קידר, שלאחר מכן התפרסם כשהורשע ברצח ושוד של סייען יהודי, בעת ששהה בשליחות המוסד בארגנטינה, פרשה בגינה ישב בכלא שנים רבות. בעת המעשה לא נחשד קידר בפשע, ומעולם לא הועמד על כך לדין.
עם תחילת העלייה ההמונית מברית המועצות לשעבר, בסוף שנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90, הכפילה עפולה את מספר תושביה. השדרה חדלה להיות למקום בילוי מרכזי. התפתחות אזור התעשייה במזרח עפולה, הקמת הקניון שם, והתפתחות אזורים נוספים לבילוי ולמסחר, משכו את תשומת הלב מן השדרה, שגם מראה החיצוני היה רחוק מלהיות זוהר. קולנוע "נווה אור" חדל מלפעול, ועזובה שרתה ברבות מן החנויות ורבים מן הבתים העומדים לצד השדרה.
בשנת 1993 נהרס מלון שפירא (שנרכש על ידי משפחת רודוי, ונקרא "מלון מרכזי"), ולא פעל כמלון מזה עשורים רבים, ובמקומו נבנה מבנה חדש, אשר בחזיתו קשתות המזכירות במידת מה את צורתו הייחודית של המבנה הקודם.
היסטוריה > חידוש השדרה

בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 החלה עיריית עפולה בפרויקט לחידוש פני השדרה. השדרה המחודשת נחנכה על ידי ראש העיר יצחק מירון בשנת 2005. עצי הוושינגטוניה העתיקים נותרו במקומם, אך ביניהם הוקמה גינת נוי, ובה ספסלים. בצדי השדרה הוקמה מדרכה מקורה, והבתים עצמם עברו שיפוץ ושחזור.
בתקופת מחאת האוהלים בקיץ 2011 הוקם בשדרה מאהל מחאה, שריכז את המחאה באזור, והיווה את נקודת הפתיחה להפגנת המונים בה השתתפו מעל עשרת אלפים איש ב-13 באוגוסט 2011.
כיום משמשת השדרה בעיקר למסחר, מצויות בה חנויות רבות לבגדים, נעליים, דברי חשמל וכיוצא בזה. כן פועל בשדרה בית הכנסת של בעלי המלאכה, סניף של בנק הפועלים, מבני משרדים מודרניים, וחנות לקליית גרעיני חמנית.
על אף שלעפולה מספר מרכזים מסחריים, עיקר קסמה של השדרה הוא בשילוב בין הדקלים העתיקים, והחזית שלא השתנתה כמעט מאז סוף שנות ה-30.
גלריית תמונות

לוח זיכרון ופסיפס המראה את תמונת "מלון מרכזי" בשנות השלושים, המוצבים על הבניין שהיה "מלון מרכזי" בטרם נהרס ונבנה מחדש, בחזית הפונה לרח' מנחם אוסישקין, החוצה את שדרות ארלוזורוב.
הבניין בשדרות ארלוזורוב 18 שהיה פעם "מלון מרכזי".
שדרות ארלוזורוב, מבט מהמרכז צפונה.
מדרכה מקורה בצידן המערבי של שדרות ארלוזורוב, מול "בית פיינגולד".
"בית פיינגולד", מבט מהחזית.
הבניין בשדרות ארלוזורוב 19, בו שכן בנק מלווה חיסכון שנשדד בשנת 1951
המבנה אליו עבר הבנק בשנים שלאחר השוד. לימים שימש כסניף של בנק זרובבל. ועתה הוא משמש כחנות.
שוטר רכוב על חמור שומר על בית הדואר בבית פיינגולד
לקריאה נוספת

שבתאי גל און, עפולה לגבורות - 80 לעיר יזרעאל, הוצאת עיריית עפולה, יוני 2005.
הערות שוליים

↑  מרכז הילדים והנוער אמונה ע"ש שרה הרצוג, באתר תנועת האישה הדתית הלאומית
מאהל המחאה בשדרות ארלוזורוב, אוגוסט 2011
ליגת ההגנה האנגלית

חבר הליגה מול שוטר בהפגנה
הפגנת חברי הליגה
ליגת ההגנה האנגלית (או הליגה האנגלית להגנה) (באנגלית English Defence League) בקיצור EDL, היא תנועת מחאה של הימין הקיצוני באנגליה המתנגדת לקיצוניות האסלאמית.
מהקמת הליגה לדעיכתה

הארגון הוקם בלוטון בשנת 2009 על ידי טומי רובינסון, בשעתו חבר מפלגת ה-BNP. המניע המידי להקמתו הייתה מחאה על הפגנות בהן מוסלמים הביעו התנגדות להשתתפות בריטניה בפעילות צבאית באפגניסטן.
מקורה של ליגת ההגנה האנגלית היא קבוצה הידועה בשם "הברית העממית של לוטון", אשר נוצרה בתגובה למקרים בהם חיילים בריטיים שחזרו מן המלחמה האפגנית הותקפו בידי מוסלמים באנגליה. אחד האסטרטגים העיקריים של הארגון הוא אלן לייק, אשר ייעץ גם למפלגת הימין הקיצוני. במהלך הזמן בעקבות התנועה הוקמו גם ליגת ההגנה הסקוטית וליגת ההגנה הוולשית.
ביולי 2011, הודיע אנדרס בריוויק, שביצע את מתקפת הטרור בנורווגיה על אהדתו והערצתו לליגת ההגנה האנגלית. מהנהגת הליגה להגנה אנגלית נמסר כי אנדרס בריוויק אינו חבר בליגה, וכי הם מגנים את פעולותיו ומעשיו. אולם בדיעבד נודע כי בריוויק היה חבר בליגת ההגנה הנורווגית (Norwegian Defence League), שהוקמה כשלוחה של הליגה האנגלית ומטרותיהן הרשמיות זהות.
אירוע זה, יחד עם גזר הדין שניתן לשני חברי הליגה האנגלית, באשמת ניסיון פיגוע טרור במסגד פגעו בדימוי של התנועה. בשנת 2013 מייסד התנועה, טומי רובינסון, עזב אותה בטענה שהפכה קיצונית מדי, והקים תנועה מתחרה בשם פגידה בריטניה (Pegida UK). לאחר עזיבתו, כמות החברים בליגה ירדה בצורה ניכרת והיא החלה להתפצל לארגונים מקומיים.
אידאולוגית הליגה

התנועה מתנגדת להתפשטות של האסלאם וחוקיו בבריטניה, כגון החלת חוקי השריעה ולקיצוניות האסלאמית באנגליה. מחקרי שטח שנעשו בקרב חברי הליגה הראו כי אסלאמופוביה וגזענות הן יותר נפוצות בקרב הפעילים הרגילים בשטח, דברים אשר לא יאמרו על ידי מנהיגי הארגון.
התנועה מתנגדת לגזענות, ואומרת כי הם מעוניינים למשוך את תמיכתם של אנשים בני כל הגזעים, כל הדתות, כל הזרמים הפוליטיים, וכל סגנון חיים, אחד ממנהיגי הארגון הוא הרב האמריקני נחום שיפרן.
חברי הליגה מתנגדים לנאציזם ואף שרפו בעבר דגלים נאציים לאות מחאה. מדיניות התנועה היא מחאה ללא אלימות, ולהפגין בדרכי שלום בערים אנגליות, אך סכסוכים עם מתנגדים מקומיים לתנועה הובילו לאלימות וקטטות רחוב, שבעקבותן באו מעצרים.
אידאולוגית הליגה > יחסה לישראל

בהפגנות ה-EDL באנגליה נעשה שימוש תמידי גם בדגלי ישראל, מתוך הזדהות לנוכח האלימות המוסלמית שישראל חווה ותמיכה במלחמה של ישראל נגד האסלאם הרדיקלי. בשנת 2014 במהלך מבצע צוק איתן ארגנו חברי הליגה הפגנות רבות לתמיכה בישראל ובפעולות צה"ל, חלק מהן נערכו כאשר מטרים ספורים משם נערכו הפגנות של המוסלמים והשמאל שהפגינו נגד התנהלותה של ישראל במבצע.
לאחר שהתנועה הקימה חטיבה שנועדה לגייס יהודים, הוציא ועד שליחי הקהילות, הגוף המייצג הגדול ביותר של יהדות בריטניה, הודעת גינוי. יו"ר הוועד, ג'ון בנג'מין - Jon Benjamin (Jewish leader), הצהיר כי תמיכת הליגה בישראל "ריקה ודו-פרצופית", וכי ארגונו דוחה את האיסלאמופוביה והשנאה שמובעים על ידי הליגה.
מבנה הליגה

נתוני החברות בליגה אינם ברורים, לטענתם "אין כרטיס חבר רשמי, או דמי חבר או דמי שימוש באחד מאתרי הליגה באינטרנט", כך גם לא ניתן לערוך רשימות של החברים בליגה ולהדליף אותן לתקשורת. בחודש אוקטובר 2009, דובר הליגה טען כי ישנם אלפי חברים בעשרות סניפים, וכי כ-300 פעילים ותומכים השתתפו בהפגנות תמיכה של קארדיף, סוונסי, לוטון ופורטסמות'.
מאז הקמתו הפעילויות העיקריות של הליגה הן בהפגנות רחוב, על פי רוב הפגנות מעין אלה מסתיימות באלימות ומעצרים תכופים של חברי הליגה. הקבוצה עושה ניסיונות נמרצים כדי להשפיע בדיונים על דעת הקהל, אך מנהיג התנועה לשעבר, טומי רובינסון, טען כי אינו מוכן להיכנס לפוליטיקה בעצמו כדי להשפיע, וכי חברי הליגה להגנה אנגלית לא שואפים להיות מפלגה פוליטית.
על פי הנהגת הליגה מספר חברי הארגון עומד על 100,000 חברים, אך על פי קבוצת מחקר חיצונית הוערך המספר של 25,000 לבין 35,000 חברי הליגה ותומכיה.
חוקרים הראו כי ליגת ההגנה האנגלית היא ארגון יוצא דופן בין ארגוני הימין הקיצוני בבריטניה, וכי היא מבקשת לצרף אליה גם חברים שאינם לבנים, דבר אשר משקף את המציאות בבריטניה. כמו כן מאז הקמת הליגה חברים בה יהודים רבים אשר מוצאים לנכון לשתף פעולה עם הארגון במאבקיהם בקיצוניות האסלאמית. משום שחלקם מרגישים לא בנוח עם לבישת חולצות הארגון המעוטרות בצלבים, הוקמה מחלקה יהודית לארגון אשר סמלה הוא מגן דוד.
הערות שוליים

↑  Stoke-on-Trent mosque arsonists jailed, BBC, 8.12.2011
↑  EDL leader Tommy Robinson quits group, BBC, 8.10.2013
↑  שאול אדר, מה עושים דגלי ישראל ופעילים יהודים בהפגנות ובאירועים של "הליגה להגנה אנגלית"?, באתר הארץ, 12 באוגוסט 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1116296551  LCCN: nb2012030013  SUDOC: 200654349  VIAF: 294392559   WorldCat (עם VIAF): 294392559
משה שמיר (תעשיין)

| --- | --- |

שמיר, 1991
 לידה:  7 בדצמבר 1923 וילנה, רפובליקת פולין 
 פטירה:  10 באפריל 1994 (בגיל 70) 
 שם לידה:  משה שטיינברג 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 מעסיק:  טבע תעשיות פרמצבטיות, סוגת 
 תפקיד:  מנהל כללי 
 מספר צאצאים:  4 
 פרסים והוקרה:  פרס התעשייה (1975) 
 
משה שמיר (במקור שטיינברג; 7 בדצמבר 1923 – 10 באפריל 1994) היה תעשיין ישראלי ופעיל ציוני, אשר הקים את מפעל "סוגת", את שלושת מפעלי "וישיי" (אנ') בישראל, וכיהן כיו"ר מועצת המנהלים של "טבע תעשיות פרמצבטיות". במפעליו סיפק אלפי מקומות עבודה, רבים מהם לעולים מחבר המדינות וליוצאי המעברות, וכן, ייצא סחורות בשווי מיליארדי דולרים לאורך השנים. בכך, ובעבודתו במסגרת התאחדות התעשיינים, המועדון המסחרי ולשכת המסחר ישראל-אמריקה, תרם רבות לפיתוח הכלכלה ולקידום התעשייה בישראל.
ביוגרפיה

שמיר נולד בשם משה שטיינברג בווילנה שבליטא ב-7 בדצמבר 1923 לפנינה, עקרת בית, ולמאיר, מהנדס. הוא עלה לארץ ישראל עם הוריו בשנת 1926, וגדל בתל אביב. בשנת 1939, בהיותו בן 16, הצטרף ל"הגנה" תוך הסתרת גילו האמיתי. עם קום המדינה שירת בצה"ל, בחילות הים, ההנדסה והאוויר, והשתתף במלחמת העצמאות כמג"ד בדרגת רב-סרן. בשנת 1947 סיים תואר שני בהנדסה מהטכניון בחיפה, ושנתיים לאחר מכן נשא לאישה את לאה אלשטיין, נצר לרבי שלמה מטולוצין, לראש"ז וליואל משה סלומון. לימים נולדו להם ארבעה ילדים: רובי, יעל, דוד ותמר.
ביוגרפיה > סוגת

בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, בימי העלייה הגדולה והיציאה מהמעברות, ארגן שמיר קבוצת משקיעים בחו"ל והקים את מפעל הסוכר "סוגת" בקרית-גת. זאת, על רקע החלטת הממשלה כי מדינת ישראל צריכה להיות עצמאית מבחינה כלכלית ולייצר מוצרי יסוד. הקמת המפעל היוותה "אבן פינה" להקמת חבל לכיש, שאפשרה ליישב אלפי עולים וליצור מקורות עבודה בחקלאות ובתעשייה. שמיר ניהל את המפעל עד שנת 1972.