הרפובליקה העממית הפולנית
עידן גרק (1970–1980)

גרק, כגומולקה בשנת 1956, הגיע לשלטון בשל הבטחות כי מעתה הכול יהיה שונה; השכר יעלה, המחירים יישארו יציבים, חופש הדיבור יינתן לכול ואלו האחראים לטבח בגדיניה יוענשו. על אף שהפולנים היו ציניים עתה יותר מאשר בשנת 1956, האמינו רבים כי גרק הוא אדם אמין וכי כוונותיו טובות. הוא השתמש בתקופת החסד שניתנה למשטרו על מנת ליצור תוכנית כלכלית חדשה, שבסיסה היה הלוואות ענק מן המערב, על מנת לרכוש טכנולוגיה שתשדרג את התעשייה הפולנית ותגרום לייצור מוגבר של מוצרי ייצוא. הלוואות אלו, המוערכות בעשרה מיליארדי דולרים, שימשו לציודה מחדש והפיכתה למודרנית של התעשייה הפולנית, ולייצוא מוצרי צריכה על מנת להעניק לפועלים תמריצים לעבודה.
במשך ארבע השנים הבאות נהנתה פולין מעלייה מהירה ברמת החיים, ומכלכלה יציבה. השכר עלה בארבעים אחוזים בין 1971 ל-1975, ובפעם הראשונה יכולים היו הפולנים להרשות לעצמם רכישת מכוניות, טלוויזיות ומוצרי צריכה אחרים. פולנים שגלו מזה שנים, ותיקי הארמייה קריובה ו"צבא אנדרס", הוזמנו לשוב ולהשקיע את כספם בפולין ורבים מהם אכן עשו זאת. האיכרים נהנו מסובסידיות נדיבות שהמריצו אותם לגדל יותר מזון. הפולנים הורשו לצאת אל מחוץ לארצם והייתה גם רגיעה תרבותית ופוליטית. כל עוד ש"תפקידה המוביל של המפלגה" ו"בריתנו עם ברית המועצות" לא היו נתונים לביקורת, ניתן חופש דיבור מוגבל. היו אלו ימיו הטובים של המשטר.
"הקומוניזם של הצרכן" שהתבסס על התנאים הגלובליים הכלכליים הקיימים, העלה את רמת החיים הפולנית, ואת ציפיות העם, אך התוכנית נכשלה בשל המשבר העולמי שנבע מעליית מחירי הנפט. השפעות משבר האנרגיה של 1973 שנבע ממלחמת יום הכיפורים יצרו סחרור אינפלציוני ומיתון במערב, שהביא לעלייה מהירה במחירי מוצרי הצריכה המיובאים ובירידה בדרישת המערב למוצרים שיוצרו בפולין במיוחד בפחם. חובה החיצוני של פולין גדל מ-100 מיליון דולר ב-1971 ל-6 מיליארד דולר ב-1975 והמשיך לגדול ללא שליטה, מצב שהקשה על פולין למצוא מקור להלוואות במערב. כתוצאה מכך החלו המוצרים להיעלם מן החנויות הפולניות. בתי החרושת החדשים שנבנו הוכחו כבלתי יעילים. לדוגמה, אחת מן ההשקעות הראשיות היה מפעל שנבנה בשיתוף עם איטליה לעוגות ולממתקים בעיר ריקי. מפעל זה היה הגדול בעולם והיה בכוחו לייצר 17 מיליון עוגות בשבוע. אולם כאשר הסתבר כי את רוב הציוד ששימש לייצור העוגות יש לייבא מן המערב, סגר המפעל את שעריו זמן קצר לאחר שנחנך.
ב-1975 חתמה פולין על "הסכמי הלסינקי" שיצרו את הארגון לשיתוף פעולה ולביטחון באירופה (OSCE), כשיא במדיניות ה"דטאנט" בין ברית המועצות ובין ארצות הברית. על אף הבטחת המשטר להעניק לתושבים את החירויות המצוינות באמנה, השינוי היה מועט. עם זאת היה בחתימה על האמנה כדי להביא למודעות הפולנים את החירויות שנשללות מהם.
כאשר אזל כוחה של הממשלה בניסיון ללוות כסף מבחוץ, נותרה רק הברירה להעלות את המחירים, ובמיוחד את מחירי מוצרי היסוד. הממשלה חששה לחזור למשבר של שנת 1970, ובמשך זמן מה הושארו המחירים יציבים בצורה מלאכותית, ואז ביוני 1976, תחת לחץ מנושים חיצוניים, הועלו המחירים בעשרות אחוזים. התוצאה הייתה גל שביתות אלימוֹת וגל ביזה. גרק נסוג מיד, פיטר את ראש ממשלתו, והחזיר את המחירים לקדמותם. הדבר הביא לאובדן אמינות הממשלה בחוץ לארץ, ולאובדן יוקרתה בפולין.
המהומות של שנת 1976, שלוו בגל מעצרים ובפיטורי מנהיגי הפועלים השובתים, השיבו לקדמותו את הקשר בין האינטלקטואלים המתנגדים למשטר ובין הפועלים. קבוצה המונהגת בידי אדם מיצ'ניק יצרה את "הוועד להגנת העובדים", שפרסם את העלון המחתרתי "הרובוטניק" (העובד). מטרת הקבוצה הייתה תחילה להעניק סיוע לקורבנות המרי בשנת 1976, אך עד מהרה הפכה הקבוצה לקבוצת התנגדות פוליטית. זו הייתה התפתחות פוליטית חשובה, וקבוצות דומות נוצרו ברחבי פולין.
במהלך שנות השבעים עלתה ההתנגדות למשטר, בצורת איגודים מקצועיים, אגודות סטודנטים, עיתוני מחתרת, הוצאות לאור מחתרתיות, וכן ייבוא עיתונים וספרים. לא נעשה כל ניסיון של ממש לדכא את האופוזיציה – גרק התעניין רק בהשתקת העובדים ובשמירה על מראית עין של שלטון יציב כלפי ברית המועצות. בריתה של פולין עם ברית המועצות הייתה בעייתו החמורה של גרק, מכיוון שהיה ברור כי ברית המועצות לא תתיר כל סטייה מן "הברית" ומאורח החיים שנכפה על אזרחי פולין.
באוקטובר 1978 התנסתה פולין במה שנראה לרבים מאזרחיה כנס – קרול יוזף ווֹיטילה, לשעבר הארכיבישוף של קרקוב, הוכתר כאפיפיור יוחנן פאולוס השני. בחירתו של אפיפיור פולני הייתה בעלת השפעה מחשמלת על העם הפולני, שהיה המעוז האחרון של הכנסייה הקתולית באירופה המזרחית. כאשר ביקר יוחנן פאולוס במולדתו ביוני 1979, שמעו את נאומו בוורשה חצי מיליון פולנים, ורבע מן האוכלוסייה נכחה בעצרות שקיים. בן לילה הפך האפיפיור למנהיגה דה-פקטו של פולין. האפיפיור לא קרא למרד, אולם הוא עודד יצירת "פולין אלטרנטיבית", שכללה מוסדות סוציאליים עצמאיים, כך שכאשר יבוא המשבר – תהיה פולין מאוחדת.
ב-1980 היה המשטר ממולכד על ידי דילמות פוליטיות וכלכליות. לא הייתה לממשל כל דרך להביא ללגיטימציה של עצמו, והיה ברור כי אם ייערכו בחירות חופשיות, המפלגה הקומוניסטית לא תזכה בהן. לא הייתה ברירה אלא להמשיך ולהעלות את המחירים לרמה ריאלית, אך ברור היה כי פעולה זו תביא למהומות נוספות, והפעם אלו תהיינה מאורגנות יותר. ביולי 1980 הכריזה הממשלה על סדרה של עליות מחירים. החל גל של שביתות והתבצרויות, שארגנו ופיקחו עליו תנועות ההתנגדות.
הממשל לא ניסה אף להתערב. בעת הזו איבדו רבים מן הקומוניסטים את הלהט הקומוניסטי של שנות הארבעים – הם היו למושחתים וציניים, ולא חפצו בשפיכות דמים. באוגוסט הגיע גל השביתות לאזור הרגיש של החוף הבלטי, ושביתה במספנות לנין בגדנסק הביאה לתודעה מנהיג חדש - לך ואלנסה.
המשטר ניצב בפני הברירה לדכא את ההתנגדות בכוח, או להעניק לשובתים את מבוקשם, תוך שמירה על מראית עין של המשך השלטון הקומוניסטי. לבסוף נבחרה האפשרות השנייה, וב-31 באוגוסט חתם ואלנסה על הסכם שהכיר בזכות הפולנים להתאגד באיגוד מקצועי, הפסקת הצנזורה, הפסקת העבודה בסופי השבוע, העלאה בשכר המינימום, הבטחות בנוגע לסעד ולפנסיה, כמו גם סיום הפיקוח הממשלתי במקומות העבודה. עתה נותרה מן המשטר הקומוניסטי רק קליפה, הדרושה כדי למנוע התערבות סובייטית. העובדה כי הממשלה לא הייתה יכולה להרשות לעצמה מבחינה כלכלית את קיומן של כל ההבטחות, לא נראתה לעין בגל האופוריה ששטף את האומה הפולנית.