stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליפות העולם בהוקי קרח 2019
הערות שוליים

1 2  ניצחון (בזמן החוקי) מקנה 3 נקודות בטבלה
1 2  ניצחון בהארכה, כולל דו-קרב חבטות עונשין, מקנה 2 נקודות בטבלה
1 2  הפסד בהארכה, כולל דו-קרב חבטות עונשין, מקנה נקודה אחת בטבלה
1 2  הפסד (בזמן החוקי) אינו מקנה נקודות בטבלה
אלי אתה

אלי אתה ואודך הוא ניגון מכוון מניגוני חב"ד, מהניגונים שהלחין רבי שניאור זלמן מלאדי מייסד חסידות חב"ד. הניגון מכונה גם בשם 'ניגון כוס של אליהו הנביא'.
בהיות הלחן ממוצא חרדי, חלק גדול ממבצעי השיר שרים אותו, כשמגיעים בשיר למילים שמוזכר בהן אלוהים, בצורה מצונזרת – "אלוקי" ו"קלי", כדי להימנע מהוצאת שם שמים לבטלה, בעת תפילת ההלל עצמו שרים את השיר ללא צנזור.
אודות הניגון

מילות הניגון:
אֵלִי אַתָּה וְאוֹדֶךָּ אֱלֹקַי אֲרוֹמְמֶךָּ
בספר הניגונים חב"ד הוא ניגון מספר ג' (3). בחסידות חב"ד הפך ניגון זה לאחד הניגונים הקבועים בזמן אמירת תפילת הלל. בחב"ד נוהגים לנגן זאת בסיום ליל הסדר בחג הפסח בסיום הסדר, בעת החזרת היין מכוסו של אליהו לבקבוק, לכן בספר הניגונים הניגון מכונה "ניגון כוס של אליהו הנביא".
אצל הרבי מלובביץ' היו מנגנים את הניגון בקביעות בעת שאיבת מים שלנו.
עיבודים מוזיקליים

ב-1960 הופיע הניגון באלבום "ניגוני חב"ד 1" של ניח"ח. ב־1996 הופיע השיר באלבום "האפ קאזאק" של אברהם פריד ובאלבום "ניגוני בית אבא" של מרדכי בן-דוד, ברצועת "התוועדות", בשנות ה-90 יצא לאור באלבום "ניגוני חב"ד 1" על ידי חנן בר סלע, ב־2005 הופיע באלבום "בהתעוררות" של יעקב שוואקי. ב־2015 הופיע באלבום צמאה 2 בביצוע רמי קלינשטיין. באלבום "עצם הנשמה 1" של הרב יאיר כלב ועוד.
הניגון בוצע במהלך השנים גם על ידי שולי רנד, ישי ריבו, אביתר בנאי ונועם בנאי, עמיר בניון עם תזמורת ירושלים מזרח ומערב, דניאל זמיר אלי מרקוס. הרב דב קוק ואחרים. ובגרסת כיסוי של שלמה גרוניך עם מקהלת מורן.
הערות שוליים

↑  מעמד שאיבת "מים שלנו" עם הרבי מליובאויטש, חברת JEM, באתר יוטיוב
↑  קלי אתה באתר חבד אורג
↑  קלי אתה, אברהם פריד, מאלבום "האפ קאזאק" ביוטיוב
↑  רצועת "התוועדות", דקה 5:06, מרדכי בן דוד.
↑  חנן בר סלע, ניגוני חב"ד 1: עטיפת האלבום, השיר באלבום באתר הספרייה הלאומית (השנה לא נכונה)
↑  קלי אתה ביוטיוב
↑  רמי קלינשטיין // אלי אתה ואודך
↑  קלי אתה ביוטיוב
↑  קלי אתה בביצוע של שולי רנד ביוטיוב
↑  אברהם פריד וישי ריבו -ניגון "קלי אתה"- מופע צמאה
↑  אלי אתה ואודך ביוטיוב
↑  עמיר בניון - אלי אתה ואודך ביוטיוב
↑  קלי אתה
↑  קלי אתה ביוטיוב
↑  שירי קודש - "אלי אתה ואודך" בניגון בעל התניא - הרב דב קוק ביוטיוב
↑  שלמה גרוניך ומקהלת מורן - אלי אתה ביוטיוב
| ניגוני חב"ד |
| --- | --- | --- |
| הניגונים המכוונים | "ניגון שלוש תנועות" ■ אדמו"ר הזקן: ניגוני רבי שניאור זלמן • "ארבע בבות" • "אבינו מלכנו" • "אלי אתה" • "כאיל תערוג" • "קול דודי" ■ אדמו"ר האמצעי: "ניגון הקאפעליע" ■ הצמח צדק: "ניגון ההשתטחות" • "ימין ה' רוממה" • "כאיל תערוג" ■ אדמו"ר המהר"ש: "לכתחילה אריבער" ■ אדמו"ר הרש"ב: "ניגון הכנה" • "ניגון רוסטוב" ■ אדמו"ר הריי"צ: "ניגון הבינוני" ■ הרבי מלובביץ': ניגוני הרבי מלובביץ' • "אנעים זמירות" • "אתה בחרתנו" • "דרכך אלוקינו" • "הוא אלוקינו" • "והיא שעמדה" • "כי אנו עמך 1" • "כי אנו עמך 2" • "צמאה לך נפשי" • "צמאה צמאה" • "רחמנא דעני" • "שאמיל" |  |
| ניגונים נוספים | "קול ביער" • "הנשמה יורדת" • "פדה בשלום" • "ניגון לי"ב–י"ג תמוז" • "והריקותי לכם ברכה" • "ניע זשוריצי כלופצי" • "ניגון לחסידי הצמח צדק" • "ניגון הקפות" • "ניגון הכנה" • "ממצרים גאלתנו" • "יעלה תחנוננו" • "ופרצת" • "הצילני נא" • "הושיעה את עמך" • "אך לאלוקים" • "אימתי קאתי מר" • "ניגון מפולטבה" • "שובה השם" • "ניגון הפלפול" |  |
ישנם מעל 500 ניגוני חב"ד, מובאים רק ניגונים נבחרים
כללי: ניח"ח • ספר הניגונים ■ פרויקטים: ניגוני חב"ד (16 אלבומים) • משה לאופר מנגן חב"ד (4 אלבומים) • צמאה (6 אלבומים) ■ אלבומים: ניגון הבעש"ט • אבינו מלכנו • האפ קאזאק • יענקל יענקל
| רבי שניאור זלמן מלאדי מייסד חסידות חב"ד |
| --- | --- | --- |
| פעילות ציבורית ומושגים | קופת מעות ארץ הקודש • כולל חב"ד • תקנת המקוואות של בעל התניא • חג הגאולה • פדה בשלום |  |
| ספריו | ספר התניא • שולחן ערוך הרב • סידור אדמו"ר הזקן • תורה אור ולקוטי תורה • מאמרי אדמו"ר הזקן • אגרות קודש אדמו"ר הזקן • שו"ת אדמו"ר הזקן |  |
| ניגונים שידוע שחיבר | ניגוני רבי שניאור זלמן: "ארבע בבות" • "אלי אתה" • "אבינו מלכנו" • "קול דודי"  • "שלוש תנועות" • "ניגון דבקות לתפילות ראש השנה" • "ניגון צאינה וראינה" • "ניגון לקראת שבת" • "ניגון דבקות חב"ד לתפילות שבת" • "כאיל תערוג" • "ניגון ישן" |  |
| רבו ומשפחתו | המגיד ממזריטש (רבו) • ישראל ברוך פוזנר (אביו) • סטערנא (אשתו) • דובער שניאורי (בנו ממשיכו, ה־2 בשושלת) • חיים אברהם שניאורי (בנו) • משה שניאורי (בנו) • דבורה לאה (בתו) • פרידא (בתו) • רחל (בתו) • יהודה לייב מינוביץ' (אחיו) • מנחם מנדל שניאורסון (נכדו שגידל, ממשיכו וה־3 בשושלת) • משפחת שניאורסון |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 487f9261-c65d-439d-b595-3c1fcc0b8922
אליאס אנגל

| --- | --- |

אליאס אנגל
 לידה:  9 במרץ 1912 יאיצה, בוסניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית
 נהרג:  29 במאי 1944 (בגיל 32) סמוך לכפר צ'אזמה, ממלכת יוגוסלביה ממלכת יוגוסלביה הכבושה
 כינוי:  איליה אנג'יץ' (Илија Анџић)
 השתייכות:  הבריגדות הבינלאומיות   הפרטיזנים היוגוסלבים
 תקופת הפעילות:  1941–1944 (כ־3 שנים)
 דרגה:  פוקובניק
 תפקידים בשירות
 הבריגדות הבינלאומיות: מפקד גדוד "דימיטרוב"(אנ')  הפרטיזנים היוגוסלבים: מפקד גדוד פרטיזנים, ראש אגף במפקדה המרכזית של כוחות הפרטיזנים בקרואטיה.
 עיטורים
 גיבור יוגוסלביה
אליאס אנגל (בסרבית קירילית: Елиас Енгел; ‏9 במרץ 1912, יאיצה, בוסניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 2 במאי 1944, סמוך לצ'אזמה, ממלכת יוגוסלביה הכבושה) היה פרטיזן יוגוסלבי ממוצא יהודי חבר במפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה אשר נהרג בקרבות לשחרור יוגוסלביה. ב-1953 זכה לעיטור גיבור יוגוסלביה.
קורות חייו

אליאס אנגל נולד ביאיצה, בהמשך עברה משפחתו לסרייבו ובה רכש השכלה יסודית ותיכונית. הוא היה פעיל בחוגי הנוער של המפלגה הקומוניסטית וב-1930 נעצר לראשונה על ידי המשטרה היוגוסלבית. בהמשך, יצא ללימודים אקדמיים בפראג. ב-1936 התקבל כחבר מן המניין במפלגה הקומוניסטית ומאוחר יותר הצטרף לבריגדות הבינלאומיות אשר לחמו במלחמת האזרחים בספרד. אנגל פיקד על גדוד דימיטרוב(אנ') שלחם באזור מדריד.
לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה, הצטרף אליאס אנגל לכוחות הפרטיזנים, לחם באזורי בוסניה וקרואטיה ונודע בכינויו המחתרתי "איליה אנג'יץ'". אנגל פיקד על גדוד פרטיזנים ובהמשך שרת בדרגת פוקובניק במפקדה הראשית של הפרטיזנים בקרואטיה. ב-29 במאי 1944, נהרג אליאס אנגל כתוצאה מהפצצה גרמנית סמוך לכפר צ'אזמה.
ב-24 ביולי 1953 העניק לו שליט יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו את עיטור גיבור יוגוסלביה.
הערות שוליים

↑  יהודים - גיבורים לאומיים של עמי יוגוסלביה, באתר ארגון הפרטיזנים לוחמי המחתרות והגטאות, אוחזר ב-20 באוגוסט 2014.
| יהודים גיבורי יוגוסלביה יוגוסלביה |
| --- | --- | --- |
|  | נסים אלבחרי • אליאס אנגל • איזידור ברוך • פאבלה גוראנין • רוברט דומאני • סלאבישה ויינר • וויו טודורוביץ' • אסתר עובדיה • פאבלה פאפ • משה פיאדה • אדולף שטיינברגר |  |
אליעזר ליבנה

אליעזר לִיבְנֶה (לִיבֶּנשטיין) (2 בדצמבר 1902 – 1 במרץ 1975) היה איש ציבור, עיתונאי, פובליציסט, חבר הכנסת, מראשי האקטיביסטים במפא"י, פעיל למען פירוז המזרח התיכון מנשק גרעיני ומראשי התנועה למען ארץ ישראל השלמה.
חייו > תחילת הקריירה הציבורית

אליעזר לִיבֶּנשטיין (Liebenstein) נולד בדצמבר 1902 בעיר לודז' שבפולין, אז בתחום המושב של האימפריה הרוסית למשפחה ציונית. מאורעות מלחמת העולם הראשונה הביאו את משפחתו לעקור לעיר רוסטוב שעל נהר הדון. בשנת 1920, בתקופת העלייה השלישית, עלה לארץ ישראל ועבד בסלילת כבישים. כשהחליט לעלות ארצה, כבר היה ברוסטוב שלטון סובייטי שמנע את יציאתו אולם הוא הצליח לעבור בדרך הצבאית הגאורגית לעבר הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה ויצא דרך נמל בתומי. לאחר מכן החל בפעילות ציבורית במסגרת תנועת הפועלים "אחדות העבודה", ובשנת 1923 נבחר כמזכיר מועצת פועלי חיפה. באותה שנה הצטרף לקיבוץ עין חרוד, שבו היה חבר במשך שנים רבות. מ-1928 עד 1930 ולאחר מכן מ-1933 עד 1935 היה שליח ההסתדרות בגרמניה. במסגרת זו היה פעיל בחברת "העברה", שסייעה ליהודי גרמניה הנרדפים להעביר את רכושם לארץ ישראל. ליבנה חווה את עליית הנאציזם והסיק את מסקנותיו. כל ימי חייו התנגד למשטרים טוטליטריים מכל סוג שהוא, כגון משטרו של סטלין, שעורר אהדה בקרב רבים בתנועת הפועלים בארץ ישראל.
חייו > בשירות ההגנה

במרץ 1939, מספר חודשים לפני מלחמת העולם השנייה, כתב ליבנה עם אלעזר (לסיה) גלילי מזכר שבו קבע כי לאור ההתפתחויות הבינלאומיות הצפויות תלוי עתידו של היישוב העברי בארץ ישראל בהפיכת ארגון "ההגנה" ל"אורגניזציה צבאית - חיל שדה עברי", שייתן תוקף ועוצמה למדיניות הפוליטית של הגופים האזרחיים ביישוב. ליבנה וגלילי צפו כמה תרחישים לעימות צבאי עם הערבים לאור הגבלת המעורבות הבריטית עקב ההתרחשויות במישור הצבאי הבינלאומי. כן צפו ליבנה וגלילי כי במצבים מסוימים עשוי כוח זה להכריע את הכף בקרבות הצפויים להיערך בין בריטניה ובין איטליה במזרח התיכון. התזכיר נשלח על ידי חיים ויצמן לאישים שונים, ובהם קפטן לידל הארט, תחת הכותרת "מקומה של ארץ ישראל העברית במסגרת ההגנה בקיסרות במזרח התיכון", וגם למרכז מפא"י, אך לא נפל על אוזניים קשובות ולא הצליח להביא למפנה חיובי במדיניות הבריטית ערב קבלת הספר הלבן בשנת 1939. עם זאת, נראה שתזכיר זה שיקף במידה רבה את הלך הרוחות בקרב מפקדי "ההגנה" ומנהיגי היישוב בעת עריכתו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הפך ליבנה לאיש הסברה מרכזי בשירות "ההגנה" ומפא"י, ולצד אלעזר גלילי וגרשון ריבלין היה פעיל בהקמת עיתון צבאי מקצועי – "מערכות". העיתון, שהוקם ביוזמת דוד בן-גוריון, החל לצאת לאור בספטמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה. הוא היווה בימה מקצועית לחומר איכותי מתורגם לצד מאמרים מקוריים בנושאים צבאיים. בה בעת שימשה מערכת העיתון כמחלקת ההסברה הבלתי חוקית של ארגון "ההגנה". עיתון זה הוציא 50 חוברות במהלך שנות פעילותו עד קום מדינת ישראל, והיה התשתית שעליה קמה ההוצאה לאור "מערכות" של משרד הביטחון, הפעילה עד היום.
בשנת 1940 הוציא ליבנה עיתון נוסף ושמו "אשנב", בשיתוף ברל כצנלסון. העיתון, בעריכת ליבנה, הפך לשופרם של חוג "האקטיביסטים" במפא"י, ופעל שבע שנים, עד שהגדיש את הסאה בכך שפרסם מודעת אבל שבה כרך את שמם של עולי הגרדום – אנשי האצ"ל: דב גרונר, דב רוזנבוים, מרדכי אלקחי ואליעזר קשאני, שנתלו ב-16 באפריל 1947 – עם שמם של חללי ההגנה: אהרון דוב, פנחס וייס, מנחם סאמט ומשה לרר, שנהרגו בפעילות במסגרת תנועת ההעפלה. אמנם לצד המודעה התפרסם מאמר שניסה לרכך את רישומה, ובו נאמר באשר לעולי הגרדום: ”קרבנם האישי אינו יכול להעביר מן העולם את העובדה שהדרך בה הלכו אינה מועילה לעמם”, אבל היא כללה את המשפט: ”יזכור עם ישראל את בניו שנרצחו בידי מלכות הרשעה על סף המולדת, והועלו לגרדום בכלא עכו”. אמירה זו גזרה גזירה שווה בין עולי הגרדום ובין חללי "ההגנה", מעשה שנחשב לבלתי נסבל בקרב הנהגת "ההגנה", שעיינה את האצ"ל – מודעת האבל הופיעה לאחר פירוקה של תנועת המרי העברי ומספר חודשים לאחר פיצוץ מלון המלך דוד וגררה ביקורת חריפה, וזו גרמה לסגירתו של "אשנב".
הצלחה רבה יותר נחל הביטאון "בטרם", שנקרא תחילה "מלחמתנו" כשהוקם ב-1942. ליבנה היה עורך העיתון עד 1960, והעיתון שיקף את דעותיו בכל גלגוליו האידאולוגיים בשנים אלה. ליבנה היה ידוע כנואם טוב, ונשא דברים ברדיו, שהיה אז אמצעי התקשורת בעל ההשפעה הרבה ביותר. ליבנה היה פעיל גם בקול ירושלים שהופעל על ידי שלטונות המנדט, ובו נשא הרצאות בענייני היום, ובמערכת "קול ישראל", תחנת הרדיו הבלתי חוקית של ההגנה, שהחלה לפעול ב-1940. ליבנה וברל כצנלסון נמנו עם האחראים על תוכני השידור.
ימים אחדים לפני ההצבעה הגורלית במועצת העם על הקמת מדינת ישראל, ב-12 במאי 1948, נשלח ליבנה על ידי דוד בן-גוריון אל מנחם בגין, כדי למסור לו כי הצהרותיו בעד הכרזת מדינה עברית אמנם מחזקות אותו (את בן-גוריון), אך יהיה על בגין ועל אנשיו להיות כפופים לממשלה בראשות בן-גוריון. בגין נענה לליבנה ונתן הצהרה כפי שהתבקש לעשות.
חייו > חבר הכנסת מטעם מפא"י

לאחר קום המדינה המשיך ליבנה בפעילותו הציבורית. הוא נבחר מטעם מפא"י לכנסת הראשונה ולאחריה לכנסת השנייה. בה בעת היה שותף לצד אחרים, ובראשם המתכנן אליעזר ברוצקוס, בהקמת "החוג לרפורמה התיישבותית", שקרא לפזר את האוכלוסייה בתכנון ההתיישבות ולתת עדיפות לפריפריה על פני המרכז. בשתי הכנסות שבהן פעל בשנותיה הראשונות של המדינה היה חבר בוועדת החוץ והביטחון. כחבר הכנסת נמנה עם חוגי הימין והאקטיביסטים במפא"י, ונקט קו פרו-אמריקני חריף במאבק שהתנהל בין מפא"י ומפ"ם סביב אופייה של מערכת היחסים עם ארצות הברית ועם ברית המועצות על רקע המלחמה הקרה. ליבנה נתן ביטוי לדעותיו אלה גם מעל דוכן הנואמים בכנסת. על דבריו של חבר הכנסת יעקב חזן, שאמר כי ברית המועצות היא מולדתו השנייה, הגיב ליבנה באומרו כי אין להפקיד תפקידי פיקוד צבאיים בידי אנשים שלהם יותר ממולדת אחת.
כחבר הכנסת נקט ליבנה קו מדיני עצמאי שהעלה לעיתים את חמתם של בכירי מפלגתו, וב-1952 נזף בו שגריר ישראל באומות המאוחדות, אבא אבן, על כי נפגש עם שגריר פקיסטן בעת ביקור באומות המאוחדות.
בשנת 1953 החל ליבנה לבנות בית על מגרש של מעל חצי דונם בשכונת קריית היובל. הבית שכלל שתי קומות ומרתף על שטח של 240 מ"ר נחשב במושגי הימים ההם לוילה מנקרת עיניים הנוגדת את הנורמה המקובלת של "הצנע לכת" ומזכירות המוסד לביקורת של מפא"י החליטה לאסור על ליבנה להיכנס לגור בבית. ליבנה לא שעה להוראת המוסד לביקורת ויצא בביקורת ציבורית נגד ההחלטה שהתפרסמה בהבלטה באפריל 1954. במעריב נטען שההחלטה נגד הבית של ליבנה מקורה בסכסוך האידאולוגי בין ליבנה לצמרת מפא"י.
מזכירות מפא"י מנעה מליבנה להופיע בפני חברי המפלגה ולקראת הבחירות לכנסת השלישית לא נכלל ליבנה במקום ריאלי ברשימת מפא"י לכנסת. זמן מה המשיך, זועף וממורמר, בפעילותו במזכירות מפא"י. ב-13 בנובמבר 1957 הודיע למרכז מפא"י כי הוא פורש מן המפלגה "בשל אישור החששות לגבי אופי המשטר השליט ותוצאותיו".
ספריו

שאלות הסוציאליזם בימינו (כרך ד' של "ספרית הבחרות הסוציאליסטית"), ירושלים: הוועד המרכזי של הבחרות הסוציאליסטית העברית בא"י; תל אביב: המחלקה הארץ ישראלית של הברית העולמית של הנוער העברי הסוציאליסטי, תרצ"ב 1932.
רוסלאַנד: 20 יאָר נאָך דער רעוואָלוציע: די מאָסקווער פראָצעסן: אַן אַנאַליז פון רעזשים; איבערזעצונג און פאָרוואָרט פון מ’ קאסטרינסקי, בואנוס איירס: עבודה, 1938. (ביידיש)
הטריטוריאליזם החדש, ירושלים: המחלקה לענייני הנוער של הנהלת ההסתדרות הציונית ובהשתתפות קרן היסוד, בהוצאת ר' מס ('ערכים: ספרית המכון למדריכים'), תש"ד. (הופיע בתרגום לשפות נוספות, בהן רומנית, צרפתית ואיטלקית)
עם הוויכוח הציוני, תל אביב: עם עובד ('ספרית דעות'), תש"ד.
הציונות ואנגליה, תל אביב: הוצאת הוועד הארצי למען החייל היהודי, תש"ו.
בשער התקופה: מסות ומאמרים, תל אביב: מפלגת פועלי ארץ-ישראל, תשי"ב.
מדינה וגולה: עיון בעתידה של התנועה הציונית, ירושלים: המחלקה לענייני הנוער והחלוץ של ההסתדרות הציונית, בהוצאת ר' מס ('ערכים: ספרית המכון למדריכים'), תשי"ג.
מבחנה של עצמאות, תל אביב: מסדה, תשט"ו. (קובץ מאמרים שפורסמו בשנים 1952–1954)
אליעזר ליבנה, בנימין גפנר, מי הם השליטים בישראל, ירושלים: מרכז המשטר החדש ('ספרית המשטר החדש'), תש"ך. (ספרון)
ניל"י – תולדותיה של העזה מדינית העורך הראשי: אליעזר ליבנה; חברי המערכת: יוסף נדבה, יורם אפרתי, ירושלים: שוקן, תשכ"א 1961. (מהדורה ב מחודשת ומעודכנת: ירושלים – תל אביב: שוקן, תשמ"א 1980.)
יהדות אמריקה – אתגר ישראלי, רמת גן: מסדה, 1967.
אליעזר ליבנה, שמואל כץ, ארץ ישראל וגבולותיה: שאלות ותשובות, תל אביב: התנועה למען ארץ ישראל השלמה, (הקד' תשכ"ח). (ספרון)
אהרן אהרנסון – האיש וזמנו, ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ט.
ישראל ומשבר הציוויליזציה המערבית, ירושלים ותל אביב: שוקן, תשל"ב.
בדרך לאלון מורה – הציונות בדרך אמונים, ירושלים: הוצאת גוש אמונים, 1976.
האם גולת אמריקה היא בבל?, ניו יורק ; תל אביב: הומניטיס פרס: עם עובד (פרסומי הרצאות מוסד ון ליר בירושלים), 1973. (ספרון) (ראה אור בתרגום לאנגלית)
בדרך לאלון מורה: הציונות בדרך אמונים, ירושלים: גוש אמונים, תשל"ו.
Wo steht der Revisionismus?, Berlin: Zionistischen Vereinigung für Deutschland in Gemeinschaft mit dem Hechaluz, 1934.
The Truth about Revisionism; Including a revisionist self-portrait by its own leadership: "Revisionist: a self-portrait" by Aba Achimeir, Uri Zvi Greenberg, Vladimir Jabotinsky, New York: Zionist Socialist Party, 1935.
Neo-teritorialismul evreesc, Bucuresti: Biblioteca "Hehalut", [1944?].
Zionistische Politik in dieser Zeit: das Biltmore-Programm und seine Gegner, Tel-Aviv: Verlag Geulim, 1944.
Le nouveau territorialisme juif; version française de Hans Löwensohn, Jérusalem: R. Mass; Publications du Département de la jeunesse de l’Organisation sioniste mondiale (Les Dossiers sionistes), 1945.
Il nuovo territorialismo ebraico, Roma: Federazione sionistica italiana, 1946 5706.
State and Diaspora, Jerusalem: Youth and Hechalutz Dept. of the Zionist Organization (Modern Israel Library), 1953.
אליאס בנדק

אליאס בנדק (1911–1972) היה ראש עיריית בית לחם.
ביוגרפיה

בנדק היה בן לאחת המשפחות המיוחסות והעשירות בבית לחם. הוא היה נוצרי אורתודוקסי. בבעלותו היו אדמות באזור בית לחם ובמזרח ירושלים ונגריה גדולה. הוא נבחר לראשונה לראש עיריית בית לחם בשנת 1951, והחליף אז בתפקיד את בן דודו עיסא בנדק. הוא הודח על ידי השלטון הירדני, אך שב לכהן בתפקיד בין 1953-1957. הוא שב לתפקיד ראש העיר בשנת 1963. משנת 1970 הוא כמעט ולא תפקד לאור מחלת הסרטן ממנה סבל שהביאה אותו לאשפוזים ממושכים בבית החולים הדסה. לאור מצבו הבריאותי הוא התכוון לפרוש מתפקידו ולא להתמודד בבחירות ב-2 במאי 1972. אך לאחר שאיוב מוסאלם הודיע על התמודדותו החליט בכל זאת להתמודד על התפקיד. ב-26 באפריל 1972, כמה ימים לפני הבחירות, הוא נפטר, ובמקומו התמודד אליאס פריג' על התפקיד. הלווייתו התקיימה ב-27 באפריל בבית לחם.
בנדק נחשב למי שידע להסתדר עם כולם, השלטונות הירדניים והישראלים, כמו גם תושבי בית לחם, מוסלמים ונוצרים כאחד. הוא נהג לאמר דברים דו משמעיים שיספקו את כל הצדדים.
הערות שוליים

↑  199 מועמדים לבחירות המוניציפליות באיזור חברון ובית־לחם, על המשמר, 20 באפריל 1972
1 2  תופיק חורי, מת ראש עירית בית לחם אליאס בנדק, דבר, 27 באפריל 1972
↑  איטליה מחזרת אחר הערבים, דבר, 15 בינואר 1952
↑  Former Mayors
↑  תופיק חורי, התמודדות חמה על ראשות העיר בית לחם, דבר, 7 באפריל 1972
↑  הלוויה רבת משתתפים לראש עיריית בית לחם, דבר, 28 באפריל 1972
↑  יוסף צוריאל, האיש שידע להסתדר עם כולם, מעריב, 27 באפריל 1972
אוניית צובר

אוניית הצובר "סברינה 1", בקטגוריית גודל פנמקס
אֳנִיַּת צֹבֶר (באנגלית: bulk carrier, bulk freighter, או bunker), או אֳנִיַּת תִּפְזֹרֶת, היא אוניית משא המובילה מטענים יבשים בתפזורת, כלומר מטענים שאינם ארוזים, כמו דגנים, סוכר, פחם ועפרות מתכת.
מאז שנבנתה אוניית הצובר הייעודית הראשונה, בשנת 1852, הביאו שיקולים כלכליים לפיתוחן של אוניות מסוג זה, ולבניית אוניות צובר גדולות ומשוכללות מאוד. אוניות צובר נבנות בימינו תוך שימת דגש מיוחד על ניצול מקסימלי של קיבולת מטענן, בטיחותן, יעילותן, ושיפור תנאי העבודה של צוות האונייה.
אוניות צובר מהוות כיום כ-40% מכלל אוניות הסוחר בעולם, וגודלן נע מאוניות קטנות, שלהן סַפְנָה (מחסן) אחת, ועד למובלות-עפרות ענקיות, המסוגלות להוביל מטען במשקל שמעל 360,000 טונות. אוניות צובר נחלקות לכמה סוגים בהתאם לשיטת פריקתן: חלקן יכולות לפרוק את מטענן בעצמן, אחרות תלויות במתקני הפריקה שבנמל, וקיימות גם אוניות המסוגלות לארוז את המטען תוך כדי העמסתו או פריקתו. יותר ממחצית אוניות הצובר בעולם הן בבעלות חברות יווניות, יפניות או סיניות, ולמעלה מרבע מהן רשומות בפנמה. יפן בונה אוניות צובר יותר מכל מדינה אחרת, ו-82% מכלל אוניות הצובר בעולם נבנו באסיה.
צוות אוניית צובר נוטל חלק בטעינת האונייה ובפריקתה, בהשטת האונייה ובתחזוקת מנועיה וציודה. הטעינה והפריקה קשות ומסוכנות, ועשויות להימשך, באוניות גדולות, עד 120 שעות. גודל הצוות יכול לנוע בין שלושה אנשים באוניות קטנות, ועד למעלה מ-30 באוניות הגדולות ביותר.
מטען בצובר עשוי להיות בעל משקל סגולי גבוה, משתך (קורוזיבי), או שוחק מאוד, והובלתו כרוכה בסכנות בטיחותיות: תזוזת המטען, התלקחותו העצמית או ספיגתו במים עלולים לסכן את האונייה, ובמקרים קשים אף להביא לטביעתה. גל מקרי טביעה של אוניות צובר בשנות ה-90 של המאה ה-20 נגרם משימוש באוניות ישנות, שסבלו, בשל כך, מבעיות קורוזיה, וכן בשל פתחי הכוות (hatchways) הגדולים של אוניית צובר, הנחוצים לניטול יעיל של המטען. בעקבות זאת הותקנו תקנות בינלאומיות חדשות לשיפור מבנה האוניות והפיקוח עליהן, וכן לקיצור זמן הנטישה במקרה של סכנת טביעה.
הגדרה

קיימות דרכים שונות להגדרת המונח "אוניית צובר". האמנה הבינלאומית לבטיחות החיים בים מגדירה אוניית צובר כ"אונייה בעלת סיפון יחיד, שבתוך חללי המטען שלה בנויים מכלי צד (topside tanks) ומכלי צד משופעים (hopper side tanks), ועיקר ייעודה הוא הובלת מטען יבש בתפזורת, מובלת עפרות או אוניית צובר מעורבת (OBO/combination carrier). ברם, רוב חברות הסיווג, כדוגמת רישום לוידס, משתמשות בהגדרה כוללת יותר, ולפיה כל אונייה הנושאת מטען יבש בלתי ארוז היא אוניית צובר. אוניות משא רב-תכליתיות יכולות להוביל מטען בתפזורת אך גם סוגי מטענים אחרים, אך הן אינן בנויות במיוחד להובלה בצובר. המונח "אוניית צובר יבש" נועד להבחין בין אוניות צובר לבין אוניות המובילות מטענים נוזליים בתפזורת, כגון: מכליות נפט, מכליות כימיקלים ומכליות גז (המובילות גז פחמני מעובה, LPG). קשה מאוד להבחין בין אוניות צובר קטנות מאוד לבין אוניות מטען כללי, ולעיתים קרובות הן מסווגות על פי שימושן העיקרי ולא על פי צורת המבנה שלהן.
בענף הספנות קיימים מספר קיצורים לתיאור הסוגים השונים של אוניות צובר. ראשי התיבות OBO‏ (Ore-Bulk-Oil) מציינים אוניית צובר מעורבת, המסוגלת להוביל מטען של עפרות, מטען בצובר ונפט; ראשי התיבות "O/O" מציינים אוניית צובר מעורבת להובלת עפרות או נפט. המונחים VLOC‏ (Very Large Ore Carrier, "מובלת עפרות גדולה מאוד"), VLBC‏ (Very Large Bulk Carrier, "אוניית צובר גדולה מאוד"), ULOC‏ (Ultra Large Ore Carrier) ו-ULBC‏ (Ultra Large Bulk Carrier) הושאלו מכינויי מכליות הענק להובלת נפט גולמי (VLCC ו-ULCC).
היסטוריה

לפני הופעתן של אוניות צובר ייעודיות, היו נהוגות שתי שיטות להובלת מטען בתפזורת באוניות. בשיטה הראשונה, מילאו סוורים את המטען לתוך שקים, העמיסו את השקים בערימות על גבי משטחים, והטעינו את המשטחים מהרציף לספנת המטען באמצעות מנוף. בשיטה השנייה, צריך היה המשלח לחכור את האונייה כולה, ולהשקיע זמן וכסף בבניית תיבות פתוחות מעץ לבוד בתוך הספנות. אחר כך, כדי לשנע את המטען דרך פתחי הכווה הקטנים, היה צורך לבנות משפכים ומחיצות דרדור (shifting boards) מעץ. שיטות אלה היו איטיות והצריכו כוח אדם רב. כמו במקרה של אוניית המכולות, הביא חוסר יעילות הטעינה והפריקה לפיתוחן של אוניות הצובר.
אוניות צובר ייעודיות החלו להופיע עם התרחבות השימוש באוניות קיטור. זכות הראשונים שמורה למובלת הפחם הבריטית א/ק "ג'ון באוז" (SS John Bowes), שהושקה ב-1852. גוף הספינה היה עשוי ברזל, היא הונעה על ידי מנוע קיטור, וצוידה, לצורך ייצובה, במערכת מכלי נטל שמולאו במי ים ולא בשקי חול כפי שהיה מקובל עד אז. תכונות אלה סייעו לה להצליח בשוק הפחם התחרותי בבריטניה. אוניות הצובר הראשונות המונעות במנוע דיזל הופיעו לראשונה ב-1911.
לפני מלחמת העולם השנייה היה ביקוש נמוך למטענים בצובר – כ-25 מיליון טון לעפרות מתכת – ורוב המסחר התנהל לאורך החופים וללא חציית האוקיינוסים. אולם כבר אז בלטו שני מאפיינים מרכזיים של אוניות הצובר: התחתית הכפולה, שהופיעה לראשונה ב-1890, ומכלי הנטל בעלי המבנה המשולש, שהוכנסו לראשונה לשימוש ב-1905. לאחר מלחמת העולם השנייה החל להתפתח סחר בינלאומי במטענים בתפזורת בין המדינות המתועשות, במיוחד בין מדינות אירופה, ארצות הברית ויפן. משיקולים כלכליים החלו להיבנות אוניות צובר גדולות יותר המתמחות בהובלת מטעני תפזורת ספציפיים.
התפתחותו המהירה של ענף ההובלה הימית באוניות צובר החלה רק במחצית השנייה של המאה ה-20. העלייה בדרישה למחצבים, כגון עפרות ברזל ופחם, והמרחק שבין אתרי הכרייה למרכזי התעשייה, הגבירו את הדרישה להובלה ימית באוניות צובר ייעודיות. כמענה לדרישה עולמית זו החלו מספנות בארצות הברית, באירופה וביפן לבנות אוניות צובר.
מבנה אוניית הצובר המודרנית התפתח בהדרגה, אולם החל משנות ה-60 של המאה ה-20 אומץ המבנה האחיד, הכולל תחתית כפולה, ספנות (מחסנים) גדולות ומכלי מי נטל משופעים (hopper tanks). בדומה למכליות, נבנו חדר המכונות, גשר הפיקוד ומגורי הצוות כמעט תמיד בירכתי האונייה.
משנות ה-70 החלו לפעול אוניות צובר בעלות מעמס של 200,000 טון ויותר, שהיו בין האוניות הגדולות ביותר ששטו באוקיינוסים. כיום, מבוצע חלק ניכר מהסחר העולמי באמצעות אוניות צובר. על פי נתוני ההתאחדות הבינלאומית של בעלי אוניות הצובר, בין השנים 1990 - 1994 הובלו באוניות צובר 99.9% מהמטענים היבשים בתפזורת.
מאפייני צי אוניות הצובר

ההובלה הימית בתפזורת הגיעה בתחילת המאה ה-21 לממדים עצומים: בשנת 2005 הובלו באוניות צובר 1.7 מיליארד טון פחם, עפרות ברזל, דגנים, בוקסיט ופוספטים. נכון לשנת 2005 פועלות בעולם 6,225 אוניות צובר במעמס מעל 10,000 טון, המהוות 40% מהתפוסה הכללית ו-39.4% ממספר אוניות הסוחר בעולם. אם מביאים בחשבון גם את אוניות הצובר הקטנות, הרי שסך קיבולת המטען בצובר מגיע ל-346 מיליון טון מעמס. מספר אוניות הצובר המעורבות קטן ביותר, וסך קיבולתן עומד על פחות מ-3% מהמעמס הכללי. בימות הגדולות פועלות 98 אוניות צובר במעמס כללי של 3.2 מיליון טון, וגם הן מהוות חלק קטן ביותר מצי אוניות הצובר העולמי.
נכון לשנת 2005, גילן הממוצע של אוניות הצובר היה מעט מעל 13 שנה. כ-41% מכלל אוניות הצובר היו בנות פחות מ-10 שנים, 33% היו בנות יותר מ-20 שנים, וכ-27% היו בנות עשר עד עשרים שנים. גילן של כל 98 אוניות הצובר הרשומות בימות הגדולות הוא מעל 20 שנים.
מאפייני צי אוניות הצובר > השתייכות לאומית

על פי רישומי מינהל הספנות של ארצות הברית, מספר אוניות הצובר בעולם כולו, שהמעמס שלהן 10,000 טון או יותר, עמד ב-2005 על 6,225 כלי שיט. 1,703 אוניות הניפו את דגל פנמה, 492 את דגל הונג קונג, 435 את דגל מלטה, 373 את דגל קפריסין ו-371 את דגל סין. פנמה מובילה גם מבחינת המעמס הכללי. במקומות השני עד החמישי ניצבות הונג קונג, יוון, מלטה וקפריסין.
מאפייני צי אוניות הצובר > ציי הצובר הגדולים ביותר

ציי הצובר הגדולים ביותר הם בבעלות יוונית, יפנית וסינית, עם 1,326‏, 1,041‏ ו-979 כלי שיט בהתאמה. ציי שלוש המדינות הללו מהווים 53% מסך אוניות הצובר בעולם כולו.
מאפייני צי אוניות הצובר > יצרנים

חברות מאסיה שולטות בשוק בניית אוניות הצובר בעולם. מתוך 6,225 אוניות צובר שהפליגו בעולם בשנת 2005, כמעט 62% נבנו ביפן, במספנות כגון Oshima Shipbuilding וכן Sanoyas Hishino Meisho. קוריאה הדרומית היא יצרנית אוניות הצובר השנייה בגודלה בעולם, ובמספנותיה הנודעות, כגון Daewoo ו-Hyundai Heavy Industries, נבנו 643 מכלל ספינות הצובר שהפליגו בימים בשנת 2005. סין בנתה 509 ספינות, ובטאיוואן נבנו 129 ספינות. בארבע מדינות אסייתיות אלו נבנו 82% מכלל אוניות הצובר בעולם.