נחום גולדמן
פעילות למען שלום בין ישראל ומדינות ערב

בשנת 1948, הציע גולדמן להקים קונפדרציה בין מדינת ישראל למדינות ערב כפתרון להשגת שלום אזורי. גולדמן העלה שוב את הרעיון בשנת 1958, בשנת העשור למדינת ישראל. בשנת 1960 הציע יושב ראש הליגה הערבית שתוקם קונפדרציה בין מדינות ערב. כשנשאל על האפשרות שישראל תצטרף לקונפדרציה ערבית, ביוני 1960, הודיע ראש הממשלה דוד בן-גוריון שאינו שולל אפשרות כזאת כשייכון השלום. גולדמן האמין שעתידה של מדינת ישראל לא יהיה בטוח ללא סיום העוינות בינה ובן העולם הערבי ודרש ממשלת ישראל שתנהיג מדיניות פייסנית יותר כלפי העולם הערבי. בשנות ה-1950 וה-1960 הטיף למדיניות של נייטרליות בין הגושים הגלובליים היריבים וקיים קשרים לא פומביים עם אישים בגוש המזרחי ובעיקר עם טיטו מנהיג יוגוסלביה.
גולדמן ביקר את "שיכרון הכוח" שתקף את החברה הישראלית לאחר הניצחון במלחמת ששת הימים. בחודש אפריל 1970 יזם נחום גולדמן פגישה עם נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר בקהיר בניסיון להניע יוזמת שלום בין מצרים לישראל. גולדמן, כאזרח ישראל, פנה לראש הממשלה גולדה מאיר וביקש את רשותה לקיום הפגישה. גולדה סירבה והגיבה בבדיחות: "אם גולדמן ונאצר יעשו שלום – אז יהיה שלום בין גולדמן לנאצר". הפרשה עוררה הדים רבים וגררה ביקורת על מדיניות ישראל בעולם. בארץ התעורר דיון ציבורי ער שבעקבותיו פורסם מכתב השמיניסטים. האירוע גרר התקפות חריפות על גולדמן בעיתונות הישראלית. בעקבות מלחמת יום הכיפורים והמחיר הכבד שגבתה בחיי אדם חזר מדי פעם הדיון על הצעת גולדמן ודחייתה על ידי ממשלת גולדה למרחב הציבורי.
עם זאת, העובדה שהדיון הזה חוזר מדי פעם איננו מלמד כלל ועיקר שביוזמה הזו היה משום עובדה. לעומת זאת, החזרה לדיון הזה מלמדת על התעקשותם של ישראלים לחזור ולנבור בפרשיות נטולות כל בסיס ממשי, שבמקרה הזה שיקפו את רגש הגדלות שאפיין את גולדמן ואת עוינותו רבת השנים לגולדה מאיר. עיון בפרוטוקול השיחה שקיים שר החינוך ד'אז וסגן ראש הממשלה יגאל אלון, עם 'השמיניסטים' לאחר שהוזמנו לשיחה בנושא "יוזמות השלום המוחמצות" כביכול, מלמד על כך באופן מוחלט. פירוט השיחה בין אלון ל'שמיניסטים' מופיע בין השאר בספר 'יגאל אלון: ביוגרפיה פוליטית 1949-1980', מאת ההיסטוריון אודי מנור (דביר זמורה ביתן 2016).
זאת ועוד: בניגוד גמור לדברים שכתב גולדמן ומיחזרו אחרים, כאילו אנואר סאדאת הציע לגולדה מאיר הצעות שלום, העובדות שעלו בספר 'התשה' מאת יואב גלבר (2017), במאמר "ממשלת גולדה מאיר לפני מלחמת יום הכיפורים – תשובה ליגאל קיפניס" מאת חגי צורף (2017), ועוד קודם לכן בספר 'התהליך המדיני' מאת מרדכי גזית (1984), מלמדות חד משמעית כי בין 1967 ל-1973 לא "החמיצה" ישראל שום "יוזמת שלום ערבית", מהסיבה שכאלו לא היו ולא נבראו. ישראל לעומת זאת, גם בשיח הציבורי אבל גם במישור הרשמי – הדיפלומטי הסמוי והמדיני הגלוי – שבה והביעה את רצונה להתקדם להסכמות ולשלום. כך, ב-26 ביולי 1972, נאמה ראש הממשלה גולדה מאיר נאום בכנסת ובו הזמינה את סאדאת לפתוח במשא ומתן מדיני ישיר. בעניין מכתב 'השמיניסטים' יש להזכיר כי לצידו, הגם שבניגוד לו, פרסמו מאות 'שמיניסטים' אחרים מכתבי תמיכה במדיניות ישראל, צעד שכמובן לא זכה להתייחסות מצידה של העיתונות.
בסוף שנת 1968 ערך צה"ל פשיטה גדולה על שדה התעופה הבין-לאומי של ביירות; האפיפיור פאולוס הששי יצא בהכרזת גינוי נגד ישראל. בירושלים עוררה הכרזתו רוגז רב, כי הוא גינה את ישראל בצורה חד-צדדית ובלי להזכיר כלל את הטרור הערבי שקדם לכך. ראש-הממשלה דאז, לוי אשכול, מחה נגד עמדת הוותיקן. ביוזמת כומר הולנדי שהיה איש הקשר בין הוותיקן והקונגרס הציוני העולמי ובתאום עם לוי אשכול, שדרש כי הוותיקן יוציא הצהרה חד-משמעית נגד הטרור הערבי, נערכה בדצמבר 1968 פגישה בין נחום גולדמן ושני נציגים נוספים מהקונגרס הציוני העולמי לבין האפיפיור. פאולוס הששי נשא בפגישה הצהרה ארוכה ובה המשפט "אנו מגנים טרור מכל סוג שהוא", בלי להזכיר את מדינת ישראל או טרור ערבי כלשהו.
ביוני 1970 נפגש עם חסן השני מלך מרוקו.
ב 1978 נפתח מוזיאון בית התפוצות ע"ש נחום גולדמן באוניברסיטת תל אביב (בהמשך שונה שמו ל"אנו – מוזיאון העם היהודי").