stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי גומלין בין חרקים לאדם
שימושים מעשיים > טקסטיל

הזחלים של העש Bombyx mori המכונים באופן עממי טוואי המשי ניזונים מעלי עץ התות. בהמשך הגלגול המלא הגולם מכוסה בחוט רציף של חלבון המשי, הפיברואין (אנ') העטוף בחלבון דביק בשם סריצין (אנ'). תפקיד הסריצין להצמיד ולהדביק את חוטי המשי הדקים אלה לאלה. בתהליך המסורתי של ייצור חוטי המשי, מפרידים את החלבון הדביק שמכסה את החוטם על ידי השרייה במים חמים. המים החמים מפרידים את החוטים מהפקעת. לאחר ההפרדה, מגלגלים את חוטי המשי על סלילים שישמשו לאריגה. תהליך יצירת המשי התפתח בסין מהתקופה הנאוליתית המכונה תקופת יאנגשאו (Yangshao culture), בערך 5,000 שנה לפני הספירה. המשי שימש לא רק לבגוד ושטיחים אלא גם ליצירת דפים לכתיבה וציור, ועל פי חפירות ארכאולוגיות גם לטקסי קבורה כאמצעי לכיסוי גופת המת. ייצור המשי התפשט מסין ליפן, ומשם לממלכה הביזנטית והגיעה להודו עד שנת 140 לספירה. המסחר במשי בין סין למדינות המערב החל בימי קדם. משי התגלה בחפירות ארכאולוגיות של מצרים העתיקה, במומיה מצרית משנת 1,070 לפני הספירה, ומאוחר יותר ליוון ורומא העתיקה. דרך המשי המובילה מערבה מסין נפתחה במאה השנייה לספירה, ועזרה להניע את הסחר במשי ובסחורות אחרות. התפשטות ייצור המשי נעשתה באמצעות העברת ביצי העש. מסעי הצלב הובילו את הידע של ייצור המשי לאיטליה, שם התפתח והפך לגורם כלכלי משמעותי באותה התקופה.
בתרבות

מדע האנטומולוגיה התרבותית (Cultural Entomology) עוסק בחקר השפעת האנטומולוגיה על הפולקלור, הדת, הספרות, הקולנוע והמוזיקה בתרבות האנושית.
בתרבות > מיתולוגיה

חרקים הופיעו במיתולוגיה ברחבי העולם מימי קדם. בין קבוצות החרקים המופיעות במיתוסים ניתן למנות את הדבורה, הפרפר, הציקדה, הזבוב, השפירית, גמל שלמה וחיפושית החרפושית. חיפושיות החרפושית היו בעלות סמליות דתית ותרבותית במצרים העתיקה שבה האל ח'פרי היה בעל ראש של חיפושית. חרקים נפוצים מאוד במיתולוגיה היוונית. היוונים הקדמונים האמינו כי הזבוב הוא התגלמות האלה Myia אשר התאהבה בבן-אנוש ולכן האלה הפכה אותה לזבוב ולבן זוגה חיי נצח. היוונים הקדמונים התייחסו לציקדות כסמלים לשירה במקהלה, וראו בהם את מקור הנגינה על כלי הנגינה העתיק קיתרה (אנ'). בהמנון ההומרי לאלה אפרודיטה, היא מספרת מחדש את האגדה כיצד אאוס, אלת השחר, ביקשה מזאוס לתת לאהובה טיתנוס לחיות לנצח כבן אלמוות. זאוס נענה לבקשתה, אבל מכיוון שאאוס שכחה לבקש ממנו להפוך את טיתנוס לחסר גיל, הוא מעולם לא מת אבל הוא הזדקן. בסופו של דבר, הוא הצטמק ונעשה כה זעיר עד שלפי האגדה הוא הפך לציקדה הראשונה. הסינים הקדמונים התייחסו לציקדות כסמלים של לידה מחדש או אלמוות. היוונים הקדמונים האמינו בקיומן של נמלים ענקיות, בגודל של כלב, הקרויות Myrmekes, בעלות כוח רב, אשר על פי הכתבים של ההיסטוריון היווני הרודוטוס מן המאה החמישים לפני הספירה, האל זאוס הפך אותן לשבט אנושי. הם הרבו לשתף את היתוש במשלים מתוך אמונתם בכוחו של היתוש להטריד חיות גדולות. המיתולוגיה של השבטים בצפון אמריקה עשירים במיתוסים על היכולת של היתושים להופיע מתוך האפר של ענקים שעברו מן העולם כסמל להמשכיות החיים לאחר המוות.
לדבורים משמעות גדולה בתרבות האנושית. לאורך ההיסטוריה האדם היה צריך להתמודד עם דבורי-בר ולטפח דבורים להשגת דבש. הדבורה נחשבה בתרבויות רבות כייצור שמימי והדבש כמתנת האלים. אגדות בתרבות תושבי מדבר קלהרי אשר באפריקה הדרומית קושרות את הדבורה לתהליך לידתו של האדם הראשון. בתרבות המאיה הדבורה והדבש קיבלה משמעות של אלה בשם Ah-Muzen-Cab, אשר נחשבה כישות האלוהית הבורא העולם. גם בתרבות יוון העתיקה ובכמה תרבויות שמאניות של העולם הישן קשרו את הדבורה לישות אלוהית.
בשיר שומרי עתיק, זבוב עוזר לאלה איננה אלת המלחמה והפריון כאשר בעלה האל דומוזיד נרדף על ידי שדים בשם גאלו (אנ'). במצרים העתיקה נחשב הזבוב כבעל כוחות על. זבובים מופיעים על חותמות בבליים עתיקים המסמלים את נרגל, אל המוות. חרוזים בצורת זבוב העשויים מלפיס לזולי נענדו לעיתים קרובות על ידי תרבויות רבות ושונות במסופוטמיה העתיקה, יחד עם סוגים אחרים של תכשיטי זבובים.
האפוס האכדי "עלילות גילגמש" שנכתב לפני 4,000 שנה במסופוטמיה, מספר על דמות אגדתית, ומכיל רמיזות לשפיריות, המסמלות את חוסר האפשרות להישאר בחיים מול המוות.
בתרבות > פולקלור

חרקים מופיעים בפולקלור ברחבי העולם. הם מסמלים רוחות טובות או רעות, בעלי השפעה על מזג האוויר, מורידי-גשם, ובכוחם לגרש מחלות או לגרום למחלות ומוות. בסין, החקלאים הסדירו באופן מסורתי את נטיעת היבולים לפי התעוררות החרקים (Awakening of the Insects) כאשר שינויים בטמפרטורה וגשמי מונסון מוציאים חרקים מתרדמת חורף. רוב מנהגי ה"התעוררות" בסין קשורים לאכילת חטיפים כמו פנקייקים, שעועית צרובה, אגסים ותירס מטוגן, המסמלים חרקים מזיקים בשדה.
בתרבות העממית ברחבי העולם משמשים החרקים כדמויות מרכזיות באגדות, שירים וטקסים. בין קבוצות החרקים המופיעות בפולקלור של בני עמים שונים אפשר למצוא את היתוש Psorophora ciliata. האפרו-אמריקאים מאמינים כי ה"עצמות" שלו מסוגלים ליצור גדר סביב שדה של 140 אקרים. היתוש הוא מופיע באגדות-עם רבות ואף בשירי-עם.
בפולקלור הסקוטי מתואר חרק זעיר מאוד המכונה Gigelorum שעל פי המסורת חי באוזנה של כנימה.
Haakapainiži הוא צרצר ענק המופיע באגדות של השבט האינדיאני Kawaiisu בקליפורניה. על פי האגדות, הצרצר נוהג לשיר שירי ערש לילדים על מנת להרדים אותם ואז גונב אותם למאורתו על מנת לאכול אותם.
בפולקלור של הילידים בדרום אפריקה קיים אל בעל צורות רבות המכונה Kaggen, המסוגל להחליף את צורתו לשור, נחש, כינה וצרצר.
בפולקלור של קנדה וארצות הברית קיימת אמונה כי כמות וצבע השער שעל פני זחל העש Pyrrharctia isabella אפשר לחזות את כמות הגשמים בעונה הקרובה. לאחר בקיעת הביצים והפיכתך לזחלים, התושבים אומדים את כמות הפסים השחורים לעומת הפסים הכתומים שעל פני הזחלים ולפי היחס ביניהם הם משערים את כמות הגשמים שתגיע בעונה הקרובה. פסטיבלים רבים על שם העש מכונים פסטיבלי וולביר (Woollybear Festival) השנתי של האגמים הגדולים של אמריקה, שבהם התושבים מתחפשים לזחל.
בפולקלור של הקבוצה האתנית המלאים, הכוללים את אינדונזיה, ברונאיי, מלזיה, האי סומטרה ודרום תאילנד, קיימת אמונה של קיומו של דיבוק בדמות צרצר הקרויה פלסיט (אנ'). לפי אמונתם, חדירה של רוח רעה לגופה של אישה גורמת לאיבוד הכרה והטיפול להוצאת הדיבוק מגוף הקורבן נעשית על ידי שמאן.
בקרב הילידים של ארנטה (אנ') במרכז אוסטרליה, נמלי דבש שימשו כטוטמים אישיים של השבט. במקרה של שבט הסאן-בושמנים של מדבר הקלהארי בדרום אפריקה, הנחשב לשבט העתיק ביותר באזור זה, גמל שלמה הוא בעל משמעות תרבותית רבה, המבטא את התכונות של יצירתיות וסבלנות המופיעות בתורה הזן בבודהיזם.
חרקים מופיעים בפולקלור ברחבי העולם. בסין, החקלאים הסדירו באופן מסורתי את נטיעת היבול שלהם לפי התעוררות החרקים מתרדמת, עונה הקרויה Jingzhe כאשר שינויים בטמפרטורה וגשמי מונסון מוציאים חרקים מתרדמת חורף. רוב מנהגי ה"התעוררות" קשורים באכילת חטיפים כמו פנקייקים, שעועית צרובה, אגסים ותירס מטוגן, המסמלים חרקים מזיקים בשטח. לפי האמונה בפולקלור הסיני אכילתם מזכירה לאנשים להיזהר ממחלות ומרחיקה חרקים מזיקים מהיבולים.
באזור אמזונס הברזילאי נצפו בני משפחת שפות טופי-גוארני כשהם משתמשים בנמלים מהמין Pachycondyla commutata במהלך טקסי המעבר הבגרות הנשית.
בתרבות > יהדות

החרקים ביהדות נחשבים לטמאים לאכילה ולנגיעה פרט למספר מינים קטן: ארבה, חגב וצרצר, השייכים לקבוצת הארבה הכשר (Kosher locust). מבחינת ההלכה, חרקים כשרים נחשבים לפרווה כמו הדגים, ואין צורך להפרידם מבשר או חלב. ביהדות תימן וצפון אפריקה היה קיים המנהג של אכילת ארבה עד עלייתם ארצה במאה ה-20. בתחילת המאה ה-21 הותרה על ידי הרבנות הראשית אכילת ארבה בישראל. הגדרת החרקים הכשרים בספר ויקרא, פרק יא מבוססת על צבעים ומעורפלת להבנה, לכן הוספו פירושים להתרת החרקים לאכילה על ידי פוסקי הלכה במשך הדורות. הרמב"ם בספרו מפרט את החרקים הכשרים: "מיני חגבים שהתירה תורה, שמונה; ואלו הן: (א) חגב; (ב) ומין חגב, והיא הדובנית; (ג) חרגול; (ד) ומין חרגול, והיא עצרוניא; (ה) ארבה; (ו) ומין ארבה, והיא ציפורת כרמים; (ז) סולעם; (ח) ומין סולעם, והיא יוחנה ירושלמית".
גם חיות הנושאות חרקים כטפילים או הניזונות מחרקים נחשבות לטמאות (ספר ויקרא, פרק י"א, פסוק כ"ט). החרקים בתקופת התנ"ך נחשבו על ידי עמי כנען לבעלי ישות אלילית. הישות האלילית הבולטת ביותר בעת העתיקה קראה בעל-זבוב, אל כנעני שהיה מזוהה עם השטן. בעל זבוב מוזכר מספר רב של פעמים בתנ"ך. בספר מלכים א', פרק ח', פסוק י"ג ובספר מלכים ב פסוק א, מסופר על אחזיה מלך יהודה, שלאחר פציעתו הקשה שולח שליחים לבעל זבוב בעקרון הפלישתית כדי לשאול אותו אם יחלים מפציעתו. נראה שבאותה עת שררה בממלכת יהודה האמונה לא רק באל אחד, אל היהדות, אלא גם באלילים נוספים. על חוסר אמונתו באל אחד הוא נענש בידי השם. בתקופת התלמוד נחשבה האמונה ב"בעל זבוב" לעבודה זרה. היתוש קיים במיתוסים של היהדות כגורמי כליה. אגדת היתוש של טיטוס הרשע, קיסר רומא, שחי בשנים 40–81 לספירה, מספרת כי טיטוס שהיה מחריבו של בית המקדש ושל ירושלים, הומת על ידי חדירת יתוש לאוזנו.
בתרבות > ציור

הציור המוקדם ביותר שהופיע בו חרק נוצר ככל הנראה לפני כ-14,000 שנים, והוא מציג חריטה של צרצר על עצם של ביזון שנמצאה בדרום צרפת. בעת העתיקה הופיעו חרקים בציורי טרומפ-לויל וממנטו מורי, לרוב כסמלים לרוע ומוות.
ציור של זבובים על תמונות היה נפוץ בתקופת הרנסאנס במאות ה-15 וה-16. הזבוב שהוסף לציור נקרא Musca depicta. מנהג ההוספה לציורים נבע מסיבות שונות, בין השאר כדי לבטא את הערכת האדם אפילו ליצורים קטנים ולא רק לנושאי הפורטרטים. אך בעיקר, כדי להפגין את כישורי הצייר לצייר בדקדקנות יצורים קטנטנים. עם הזמן האופנה נזנחה והוחלפה על ידי אופנות אחרות.
ה"מליסוגרפיה" שאייר פרנצ'סקו סטלוטי (אנ') ב-1625 הייתה האיור המדעי הראשון של חרקים שצויר באמצעות מיקרוסקופ, והוא מציג את מבנה הגוף של דבורה מזוויות שונות בצורה מוגדלת. חרקים היו מוטיב מרכזי גם בציוריו של יאן ואן קאסל האב במאה ה-17, שצייר בצורה ריאליסטית ובדיוק רב. עבודתו בתחום זה משקפת את תפיסת עולמו שלפיה היצירה האמנותית וההבנה של הטבע הולכות יד ביד. ציורי החיות של ואן קאסל נבדלו מאלו של קודמיו, שסידרו את החי והצומח השונים בשורות, כאילו היו דגימות בארון אספנים. הוא שם דגש רב יותר על קומפוזיציה ואסתטיקה, מבלי לוותר על תיאור מדויק של האובייקטים המצוירים.
מריה סיבילה מריאן שחיה במאה ה-17 נחשבת כאחת האנטומולוגיות הראשונות באירופה שצפתה ותיעדה את מחזור החיים של חרקים חיים. היא אספה חרקים וחיות קטנות לצורך האיורים שלה. בגיל 13 החלה לצייר חרקים וצמחים, ואף החלה את אוסף הזחלים שלה. היא חקרה את הפיכתם של זחלים לפרפרים ותיארה את התהליך בציור. מריאן שטה לסורינאם כדי לבצע שם תצפיות. היא ציירה חרקים, בעלי חיים וצמחים מקומיים ותיעדה את השמות המקומיים של הצמחים ואת השימושים בהם.
בציורי טבע דומם מהמאה ה-17 היה שימוש נרחב בחרקים כאלמנטים סימבוליים שנועדו לתת משמעות נוספת לחפצים המוצגים בציור. דוגמאות לכך הן השימוש בפרפרים כסמל לשבריריות החיים או השימוש בזבובים כסמל לריקבון. שימוש כזה בא לידי ביטוי למשל בעבודותיו של וילם ואן אאלסט ו"אגס עם חרקים" (1765) של יוסטוס יונקר (אנ').
וינסנט ואן גוך נהג לצייר בזמן שהותו בטבע ולעבוד בתנאים סביבתיים שונים. שימוש בטכנולוגיה מודרנית גילה שבציורים מסוימים של ואן גוך נטמעו חרקים בתהליך הציור, ככל הנראה כאלו שעפו ונלכדו בצבע, והגוף שלהם נשאר מוטבע בציור עד היום. ב-2017, במהלך עבודות שימור שגרתיות במוזיאון נלסון-אטקינס לאמנות (אנ') בקנזס סיטי, התגלה חגב משובץ בציור "עצי זית" של ואן גוך שצויר ב-1889. כמה שנים מאוחר יותר, בשנת 2021, זיהו חוקרים עקבות חרקים בציור אחר של מטע זיתים של ואן גוך. העקבות נראות כקו מוגבה של צבע ונוצרו כנראה על ידי חרק שהלך על פני הבד בזמן שהצבע עדיין היה רטוב. תגלית זו התגלתה במהלך מחקר טכני של סדרת מטעי הזיתים של ואן גוך במוזיאון ואן גוך באמסטרדם.
בתרבות > ספרות

יחס בני האדם לחרקים בדת ובפולקלור השפיע גם על הספרות הקדומה ובהמשך גם על התרבות המודרנית. בראייה הקדמונית החרקים נחשבו לבעלי כוחות-על ודמותו האלוהית של הזבוב מגולמת במחזות של אייסכלוס, שחי ביוון הקדומה במאה החמישית לפני הספירה. הסופרים שייכו את התכונות האנושיות החיוביות של חריצות ושיתוף פעולה לנמלים ולדבורים, ותכונות שליליות של חמדנות ועצלנות לצרצרים ולחרגולים. תופעה זו של השלכת תכונות אנושיות על בעלי חיים אחרים קרויה האנשה. דוגמאות לתופעת ההאנשה הם משלי איזופוס שחי ביוון העתיקה בין השנים 620 ל-564 לפנה"ס. המפורסם במשלים הוא משל "הצרצר והנמלה" שבא להדגים את התכונות האנושיות של עצלות מול חריצות. גם במשלי הסופר הצרפתי זאן דה לה פונטיין שחי בין השנים 1620–1695, וכן בסיפורי סופרת הילדים הבריטית ביאטריקס פוטר מופיעות דמויות של חרקים בעלי תכונות אנושיות שמטרתן הסקת מוסר השכל על האופי האנושי.
הסופר האמריקאי ממוצא רוסי, ולדימיר נבוקוב, היה בנו של לפידופטר - אספן פרפרים מקצועי. הוא כתב את הרומן שלו לוליטה בזמן שנסע לטיולי איסוף הפרפרים השנתיים שלו במערב ארצות הברית. בסופו של דבר הוא הפך למומחה לפרפרים מוביל. זה בא לידי ביטוי בנובלה שלו "המתנה" (אנ') שנכתבה בין השנים 1935–1937 בברלין, בה הקדיש שני פרקים מתוך חמישה לסיפורם של אב ובנו במסע פרפרים. לעיתים שימשו קריקטורות בעיתונות כאמצעי חינוכי המעצב דעת קהל. סדרת קריקטורות בשם "הצד הרחוק", של הקריקטוריסט גארי לארסון שימשה את הפרופסור שלו מייקל בורגט ככלי הוראה בשיעור האנטומולוגיה שלו. "הצד הרחוק" ומחברו זכו להכרה על ידי הביולוג דייל ה. קלייטון (אנ') על "התרומה העצומה" של לארסון לתחום האנטומולוגיה, באמצעות הקריקטורות האלה.
הנמלה והדבורה בספרות הפופולרית משולות לחרוצות ומשתפות פעולה בחברה. הסופרים השתמשו בדימויים אלה על מנת להיות אטרקטיביים ומובנים לילדים ופשוטי האם כאחד. הדימויים נבעו מהתבוננות בהתנהגותם של חרקים בטבע. יתושים וזבובים הם סמל התככנות והרוע בספרות ובשירה.
זבובי הסוס והכבשים נפוצים בספרות יוון הקדומה, כמו גם במחזות "המלך ליר" ו-"אנטוניוס וקלאופטרה" מאת ויליאם שייקספיר בן המאה השבע עשרה. בשירת ההייקו היפנית נעשה שימוש רב במטפורה של פרפר כסמל של שמחת חיים וגלגול נשמתו של המת ואילו השפירית משמשת כסמל של ההרמוניה של הטבע. בתרבות היפנית עונת הסתיו מזוהה עם השפירית. הסופר הרן לפקאדיו (אנ') מומחה לספרות יפנית, מנתח את הטיפול בפרפר בספרות היפנית, הן פרוזה והן שירה. הוא מציין שלעיתים קרובות אלה מרמזים על סיפורים סיניים, כמו על האישה הצעירה שהפרפרים ראו בה פרח. הוא תרגם עשרים ושניים שירי הייקו יפניים על פרפרים, כולל אחד מאת מאסטר ההייקו המשורר מצואו באשט, שמרמז על תחושת האושר באביב במילים אלו: "התעורר! התעורר! אני אהפוך אותך לחבר שלי, פרפר ישן".
הספרות הבדיונית (אנ') משתמשת באופן תדיר בחרקים גדולים ומוזרים. הסופר הבריטי הרברט גורג וולס תיאר צרעות ענק ברומן שלו משנת 1904 "מזון האלים ואיך זה הגיע לכדור הארץ" תוך שימוש בהורמוני הגדילה החדשים שהתגלו, כדי להעניק ייתכנות למדע הבדיוני שלו.
בתרבות > קולנוע

החרקים, בגלל מראם הייחודי, משמשים את אומנות הקולנוע במגוון רחב של דמויות מפחידות ובעלות כוחות-על, ודמויות חכמות המייצגות את המוסר, מרבות השמחה והיופי.
קולנוע האנימציה משופע בדמויות רבות של חרקים (אנ') היוצרים מעניקים לחרקים שונים תכונות אנושיות ונמצאים באינטראקציה הדוקה עם אנשים, בעיקר ילדים, החל משנות ה-30 של המאה ה-20 ועד ימינו אלה. הנפוצים ביותר בסרטי האנימציה הם הנמלה, הצרצר, התיקן, והדבורה.
בתרבות האנושית הרבה חרקים בעלי משמעות לוואי של מגע עם זוהמה, העברת מחלות, וסכנה מעקיצות, כגון, הכינה, התיקן, הצרעה והדבורה. השימוש בדמויות של חרקים בסרטים מקורה במשמעויות השליליות האלה. מרבית הסרטים שבהם השתמשו בחרקים ענקיים נעשו בשנות החמישים של המאה ה-20, מיד בתום מלחמת העולם השנייה, כאשר העולם נחשף לתוצאות ההרס הענקיות שהיו תוצאות ההפצצות הגדולות בזמן המלחמה ובייחוד פצצת האטום. השימוש בחרקים ענקיים בסרטים סמלה את הפחד מיצירת מוטנטים בעלי כוחות-על בהשפעת הקרינה הרדיואקטיבית והיכולת להתגבר על יצורים אלה בעזרת הטכנולוגיה והבינה האנושית היוותה מעין קתרזיס לפחדים מפני השלכות השימוש באטום לצורכי מלחמה ומפני השימוש הנרחב בחומרי הדברה, כגון DDT. הסרט Them! שהופק בארצות הברית בשנת 1954 היה הסרט הראשון אשר בישר את השימוש בנמלים ענקיות שבאו להזהיר את האנושות בפני שימוש הרסני של האטום.
הצרצר משמש כדמות מרכזית בסרט המצויר "פינוקיו" המבוסס על אגדת הילדים "הרפתקאות פינוקיו" של הסופר האיטלקי קרלו קולודי (אנ') משנת 1883. הסרט הופק באולפני וולט דיסני ב-1940 שהפך את הדמות המינורית של הצרצר לדמות משמעותית המייצגת את המוסר האנושי והתבונה המהולה בהומור, דמות שמדברת אל לב הילדים והמבוגרים כאחד.
בתרבות > מוזיקה

חרקים שימשו במהלך ההיסטוריה כנושא לכתיבת יצירות מוזיקליות. המלחין הצרפתי מתקופת הרנסאנס, ז'וסקן דה פרה, כתב פרוטולה בשם "אל גרילו" ("הצרצר"), שהיא אחת מיצירותיו המושרות ביותר. בשנת 1900 כתב ניקולאי רימסקי-קורסקוב את "מעוף הדבורה" כחלק מהאופרה "סיפורו של הצאר סלטאן". היצירה היא אחת המוכרות ביותר בקומפוזיציה הקלאסית. בסיפור האופרה הדבורה היא נסיך שהפך לחרק כדי שיוכל לעוף ולבקר את אביו. המחזה שעליו התבססה האופרה נכתב על ידי אלכסנדר פושקין, וכלל במקור שני נושאים נוספים שעסקו בחרקים, מעוף היתוש ומעוף הזבוב. המלחין ההונגרי בלה בארטוק הסביר ביומנו כי ביצירה "מיומנו של זבוב" שכתב לפסנתר (Mikrokosmos Vol. 6/142) הוא ניסה לתאר את ניסיונות הבריחה הנואשים של זבוב שנתפס בקור עכביש. מוזיקאי הג'אז דייוויד רוטנברג (אנ') מנגן דואטים עם חרקים המשמיעים קולות כמו ציקדות, צרצרים וחיפושיות.
מספר להקות בחרו שם שמתקשר לחרקים, כדוגמת הצרצרים (אנ') שהקים באדי הולי בתחילת דרכו, והביטלס (תורגם לעברית כ"חיפושיות הקצב") ששמה הוא משחק מילים באנגלית בין המילה חיפושיות (Beetles) לבין המילה קצב (Beat). במאה ה-20 היו פופולריות מספר להקות שבשמן הופיעו חרקים כמו איירון באטרפליי, פאפא רוץ', בי ג'יז, ההייבס, Praying Mantis (אנ'), ו-Adam and the Ants (אנ').
בתרבות > אסטרונומיה וקוסמולוגיה

מקורות להרחבת הפסקה
באסטרונומיה ישנן קבוצות כוכבים שנקראות על שם פרוקי רגליים, שביניהן העקרב, והזבוב. שמה של קבוצת הזבוב נבחר על ידי פטרוס פלנסיוס (אנ') בשנת 1597.
ישנם מבנים אסטרונומיים נוספים הקרויים על שם חרקים, כדוגמת "ערפילית הפרפר" (אנ'), שממוקמת בקבוצת הכוכבים עקרב. הכוכב המרכזי בערפילית התגלה בשנת 2009 והוא מוערך כאחד הכוכבים החמים בגלקסיה - כ-200,000 מעלות פרנהייט, פי 35 יותר חם מהשמש.
דבורת הדבש מילאה תפקיד מרכזי בקוסמולוגיה של בני המאיה. במקדשי טולום שבמקסיקו התגלתה דמות טיח המכונה "אה מוקן קב" (אנ') המזכירה את החרק שזוהה כדבורה המוזכר בקודקס טרו-קורטזיאנוס (אנ'). בני המאיה האמינו באלוהי חרקים שמייצגים את כוכבי הלכת במערכת השמש. לדוגמה, כוכב הלכת נוגה היה מיוצג על ידי אל הדבורה. הם החזיקו באמונה שהדבורים הגיעו מנוגה, וכינו אותו "השמש השנייה".
אליפות שש האומות

| --- | --- |

 שם מלא:  אליפות שש האומות של גינס
 תחום:  רוגבי יוניון
 ארגון:  Six Nations Rugby Ltd 
 מדינות:  איטליה איטליה אירלנד אירלנד אנגליה אנגליה ויילס ויילס סקוטלנד סקוטלנד צרפת צרפת
 קבוצות:  6
 מירב הזכיות:   אנגליה,  ויילס (39 זכיות)
 תקופת הפעילות:  1883 (טורניר אומות הבית)   1995 (טורניר חמש האומות)   2000 (טורניר שש האומות) – הווה
 אלופה נוכחית:   אירלנד
 https://www.sixnationsrugby.com/
 
אליפות שש האומות (באנגלית: Six Nations Championship, ידועה גם בשם שש האומות של גינס מטעמי חסות) היא תחרות בינלאומית שנתית של רוגבי יוניון לגברים בין נבחרות אנגליה, צרפת, אירלנד, איטליה, ויילס וסקוטלנד. האלופה הנוכחית היא אירלנד, שזכתה בטורניר של 2024.
הטורניר מאורגן על ידי האיגודים של שש המדינות המשתתפות תחת הדגל של רוגבי שש האומות (Six Nations Rugby), האחראי על קידום ותפעול טורנירי הגברים, הנשים והטורנירים עד גיל 20.
שש האומות היא היורשת של אליפות אומות הבית (1883–1909 ו-1932–1939), ששוחקה בין קבוצות מאנגליה, אירלנד, ויילס וסקוטלנד והייתה טורניר הרוגבי יוניון הבינלאומי הראשון. עם הצטרפותה של צרפת, זו הפכה לאליפות חמש האומות (1910–1931 ו-1947–1999), אשר בתורה הפכה לאליפות שש האומות בצירוף איטליה.
ווילס ואנגליה זכו באליפות הכי הרבה פעמים, שתיהן עם 39 תארים. מאז החל עידן שש האומות בשנת 2000, רק איטליה וסקוטלנד לא הצליחו לזכות בתואר שש האומות.
היסטוריה והתרחבות

הטורניר שוחק לראשונה בשנת 1883 כאליפות אומות הבית בין ארבע האומות הביתיות של הממלכה המאוחדת - אנגליה, אירלנד, ווילס וסקוטלנד. עם זאת, אנגליה לא נכללה בטורנירים של 1888 ו-1889 עקב סירובם להצטרף למועצה הבינלאומית לרוגבי. הטורניר הפך לאליפות חמש האומות ב-1910 עם הצטרפותה של צרפת. הטורניר הורחב בשנת 2000 והפך לאליפות שש האומות עם צירוף איטליה.
בעקבות ההצלחה היחסית של מדינות הדרג השני בגביע העולם ברוגבי 2015, נשמעו קריאות של אוקטביאן מוראריאו, נשיא רוגבי אירופה, לתת לגאורגיה ולרומניה להצטרף לשש האומות בשל הצלחתן העקבית בגביע אירופה לאומות ויכולתן להתחרות בגביע העולם ברוגבי.
פורמט

הטורניר מתחיל בסוף השבוע הראשון של פברואר ומגיע לשיאו עם המחזור האחרון בשבת השנייה או השלישית של מרץ. הפורמט של האליפות הוא פשוט: כל קבוצה משחקת פעם אחת מול כל קבוצה אחרת (בסה"כ 15 משחקים), כאשר יתרון הביתיות מתחלף משנה לשנה. לפני טורניר 2017 הוענקו שתי נקודות על ניצחון, אחת על תיקו ואף אחת על הפסד. בניגוד לתחרויות רבות אחרות של איגודי רוגבי, שיטת נקודות הבונוס לא הייתה בשימוש בעבר.
ב-30 בנובמבר 2016, ועדת שש האומות הודיעה כי שיטת נקודות בונוס תיבחן באליפות 2017. השיטה דומה לזו המשמשת ברוב אליפויות רוגבי (0 נקודות עבור הפסד, 2 עבור תיקו, 4 עבור ניצחון, 1 עבור הבקעת 4 טרייז או יותר במשחק, ו-1 עבור הפסד ב-7 נקודות או פחות). ההבדל היחיד הוא שלקבוצה שמנצחת את כל המשחקים שלה מוענקות אוטומטית ל-3 נקודות נוספות - כדי להבטיח שקבוצה שהפסידה לה לא תוכל לעקוף אותה בעזרת נקודות בונוס.
לפני 1994, קבוצות שוות בנקודות חלקו את האליפות. מאז נשבר השוויון על ידי התחשבות בהפרש הנקודות (סך הנקודות שהושגו פחות סך הנקודות שספגו) של הקבוצות. חוקי האליפות קובעים עוד שאם קבוצות שוות בנקודות משחק והפרש נקודות, הקבוצה שהשיגה הכי הרבה טרייז זוכה באליפות. אם גם בפרמטר הזה יהיה שוויון, הקבוצות השווות היו חולקות את האליפות. עד היום, נקודות והפרשי נקודות הספיקו כדי להכריע את האליפות.
|  | שלושה משחקי בית | שלושה משחקי בית | שלושה משחקי בית | שני משחקי בית | שני משחקי בית | שני משחקי בית |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שנים זוגיות |  צרפת אנגליה  אירלנד  איטליה |  אירלנד איטליה  סקוטלנד  ויילס |  ויילס צרפת  איטליה  סקוטלנד |  אנגליה אירלנד  ויילס |  איטליה אנגליה  סקוטלנד |  סקוטלנד אנגליה  צרפת |
| שנים אי-זוגיות |  אנגליה צרפת  איטליה  סקוטלנד |  איטליה צרפת  אירלנד  ויילס |  סקוטלנד אירלנד  איטליה  ויילס |  צרפת סקוטלנד  ויילס |  אירלנד אנגליה  צרפת |  ויילס אנגליה  אירלנד |
גביעים > גביע האליפות

למנצחי שש האומות מוענק גביע האליפות. הוא נהגה במקור על ידי הרוזן מווסטמורלנד, והוצג לראשונה לזוכה באליפות 1993, צרפת. זהו גביע כסף סטרלינג, שעוצב על ידי ג'יימס ברנט-וורד ונעשה על ידי צוות של שמונה צורפים מהחברה הלונדונית ויליאם קומינס.
יש לו 15 לוחות צד המייצגים את 15 חברי הקבוצה ועם שלוש ידיות לייצג את שלושת השופטים (שופט ראשי ושני שופטי מגע). הכוס בעלת קיבולת של 3.75 ליטר - מספיקה לחמישה בקבוקי שמפניה. בתוך בסיס המהגוני נמצאת מגירה נסתרת המכילה שישה גימורים חלופיים, כל אחד מהם העתק כסף של אחד מסמלי הקבוצה, שניתן להבריג על המכסה הניתן להסרה.
גביע חדש הוצג לאליפות 2015.  הגביע החדש עוצב על ידי צורפי הכסף של תומאס לייט והחליף את מהדורת 1993, שהופרשה מכיוון שייצגה את האומות שהשתתפו באליפות חמש האומות. אירלנד הייתה הקבוצה האחרונה שזכתה בגביע הישן והקבוצה הראשונה שזכתה בחדש.
גביעים > גראנד סלאם וכתר משולש

קבוצה שמנצחת בכל משחקיה זוכה ב"גראנד סלאם".
הכתר המשולש יכול להינתן רק לאחת מאומות הבית (אנגליה, אירלנד, סקוטלנד או ויילס), כאשר מדינה אחת מנצחת את כל שלושת המשחקים שלה מול האחרות. הכתר המשולש מתוארך לאליפות אומות הבית המקורית, אך גביע הכתר המשולש הוענק רק מאז 2006, כאשר הבנק המלכותי של סקוטלנד (נותן החסות העיקרי של התחרות) הזמין גביע כתר משולש מיוחד. מאז זכו בו ויילס ואירלנד ארבע פעמים, ואנגליה שלוש.
גביעים > גביעי יריבות

מספר יריבויות ספציפיות מתקיימות תחת הטורניר. חלק מהגביעים הללו מוענקים גם עבור משחקים אחרים בין שתי הקבוצות מחוץ לשש האומות.
| גביע | נבחרות | מאז | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| גביע כלכותה | אנגליה וסקוטלנד | 1879 | עשוי מרופי הודי מותך שנתרם על ידי מועדון כלכותה |
| גביע המילניום | אנגליה ואירלנד | 1988 | הוצג לרגל המילניום לדבלין ב-1988 |
| קאיץ' המאה | אירלנד וסקוטלנד | 1989 |  |
| גביע ג'וזפה גריבלדי | צרפת ואיטליה | 2007 | ציין את יום השנה ה-200 להולדתו של ג'וזפה גריבלדי, מנהיג איחוד איטליה ומתנדב בצבא הרפובליקאי הצרפתי נגד פרוסיה |
| גביע אליאנס אולד | צרפת וסקוטלנד | 2018 | לזכר חללי המלחמה מקהילות הרוגבי של סקוטלנד וצרפת  |
| גביע דודי וויר | ויילס וסקוטלנד | 2018 | כהוקרה לדודי וויר, שהקים את קרן My Name'5 Doddie התומכת במחקר על מחלת נוירונים מוטוריים  |
גביעים > כפית העץ

כפית העץ היא פרס מטפורי שניתן לקבוצה שמסיימת במקום האחרון, או לחלופין לקבוצה שמפסידה את כל משחקיה באליפות.  מאז טורניר שש האומות הראשון בשנת 2000, רק אנגליה ואירלנד נמנעו מלסיים אחרונות. איטליה סיימה 15 פעמים אחרונות בעידן שש האומות, והפסידה את כל משחקיה 11 פעמים.
מקומות

החל מתחרות 2021, משחקי שש האומות מתקיימים באצטדיונים הבאים:
| נבחרת | אצטדיון | עיר | קיבולת |
| --- | --- | --- | --- |
| אנגליה | אצטדיון טוויקנהאם | לונדון | 82,000 |
| צרפת | סטאד דה פראנס | סן-דני | 81,338 |
| ויילס | אצטדיון המילניום | קרדיף | 73,931 |
| איטליה | סטאדיו אולימפיקו | רומא | 72,698 |
| סקוטלנד | אצטדיון מאריפילד | אדינבורו | 67,144 |
| אירלנד | אצטדיון אביבה | דבלין | 51,700 |
תוצאות > זכיות בטורניר

| נבחרת | זכיות | זכייה אחרונה | אומות הבית | חמש האומות | שש האומות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  אנגליה | 39 (10) | 2020 | 9 (4) | 23 (6) | 7 |
|  ויילס | 39 (11) | 2021 | 10 (3) | 23 (8) | 6 |
|  צרפת | 26 (8) | 2022 | - | 20 (8) | 6 |
|  אירלנד | 22 (8) | 2018 | 7 (3) | 11 (5) | 4 |
|  סקוטלנד | 22 (8) | 1999 | 11 (2) | 11 (6) | 0 |
|  איטליה | 0 | — | - | - | 0 |
תוצאות > גראנד סלאמים וכתרים משולשים > כל הזמנים

| נבחרת | גראנד סלאמים | גראנד סלאם אחרון | כתרים משולשים | כתר משולש אחרון |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  אנגליה | 13 | 2016 | 26 | 2020 |
|  ויילס | 12 | 2019 | 22 | 2021 |
|  צרפת | 9 | 2010 | - | - |
|  אירלנד | 3 | 2018 | 11 | 2018 |
|  סקוטלנד | 3 | 1990 | 10 | 1990 |
|  איטליה | 0 | — | - | - |
תוצאות > גראנד סלאמים וכתרים משולשים > שש האומות

| נבחרת | גראנד סלאמים | גראנד סלאם אחרון | כתרים משולשים | כתר משולש אחרון |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  ויילס | 4 | 2019 | 5 | 2021 |
|  צרפת | 3 | 2010 | - | - |
|  אנגליה | 2 | 2016 | 5 | 2020 |
|  אירלנד | 2 | 2018 | 5 | 2018 |
|  סקוטלנד | 0 | - | 0 | - |
|  איטליה | 0 | - | - | - |