ישראל פטנאם
אישיותו

ישראל פטנאם לא התאים לאבטיפוס של תושב ניו אינגלנד השתקן הטיפוסי. הוא היה בעל פונדק חברותי, חוואי חרוץ מאוד וחייל אגרסיבי, שתמיד חיפש תירוץ לחנך את חייליו למשמעת. חוותו הייתה אחת היצרניות באזור (לאחר שנתיים בלבד עלה בידו לרכוש את החלק של שותפו ולשלם את המשכנתא). בשדה הקרב הוא הוביל את חייליו כשהוא צועד בראשם ולא מאחוריהם. לאחר שעות הפעילות הוא הוביל את רעיו לנשק בשירי השיכורים הפופולריים של התקופה.
פטנאם שירת כשני בשרשרת הפיקוד אחרי וושינגטון, והשניים חלקו את אותם תכונות אופי, שלא אפיינו גנרלים אחרים מאותה תקופה. חינוכם של השניים לא היה גבוה כמו אנשי החברה הגבוהה של התקופה. חינוכו הבסיסי של פטנאם והתנהלות הבלתי מתוחכמת גרמו לקצין הסי שנפל בשבי להעיר ש"בעל הזקן האפור הזקן הזה עשוי להיות אדם הגון, אבל אף אחד מלבד המורדים לא היה הופך אותו לגנרל". החיילים הפשוטים העריצו את אומץ הלב של פטנאם ויכלו לראות מצלקות הקרב שלו שהוא ידע היטב מה פירוש הדבר להיות בקו הראשון. הם ידעו שהוא זכה במעמדו בזכות ניסיון ישיר יותר מאשר חינוך או קשרים משפחתיים. ההיסטוריון נתנאל פילבריק אמר בצורה פשוטה ש"ישראל פטנאם היה הקצין האהוב ביותר של צבא המילואים".
פטנאם, שהייתה לו דרך משלו לאיית מילים, ידע להשתמש בהן לצרכיו. הן וושינגטון והן פטנאם ידעו לעשות שימוש במילים לדיכוי מרידות (בהזדמנויות שונות) של חייליהם הממורמרים שידעו סבל ארוך. הביוגרף דייוויד המפריז, שהיה עד לאירוע כזה עם פטנאם, כתב עליו:
החיילים שלא זכו לאוכל משופר, לבגדים ראויים ולשכר ראוי... התארגנו לצעידה להרטפורד, שם הייתה האספה הכללית בישיבה, והם דרשו פיצוי באיומי כידון. הדברים הובאו לידיעתו של הגנרל פטנאם, שעלה על סוסו, דהר אל המחנה ופנה אליהם:
"ידידי הגיבורים, לאן אתם הולכים? האם בכוונתכם לנטוש את הקצינים שלהם ולהזמין את האויב שילך בעקבותיכם אל תוך ארצנו? למען מטרתו של מי אתם לוחמים וסבלתם כה הרבה עד כה, האם זהו לא הסבל שלכם? האם אין לכם רכוש, אין לכם הורים, נשים או ילדים? עד כה התנהגתם כמו גברים – כל מילות השבח הופנו אליכם – והדורות הבאים יעמדו נדהמים לנוכח מעשיכם: אך לא אם תקלקלו הכול בסוף. האם אתם לא חושבים כמה הארץ נמצאת במצוקה עקב המלחמה, ושהקצינים שלכם לא זכו לתשלום טוב יותר מכם? אך כולנו מצפים לזמנים טובים יותר ושהארץ תעשה לנו צדק רב. הבה נעמוד זה לצד זה ונלחם כמו חיילים גיבורים. חישבו איזו בושה זו תהייה לגברים של קונטיקט שיברחו מקציניהם".
נאומו של פטנאם השיג את מטרתו. לאחר שסיים, "הוא הנחה את המייג'ור של הבריגדה לפקוד עליהם להתחיל לצעוד, פקודה שהם ביצעו במהירות ובהומור".
לאחר ששמע על מרד זה, כתב וושינגטון לפטנאם ושיבח אותו בהצלחתו לדכא אותו. פטנאם כתב לוושינגטון שהמקרה "לא חזר על עצמו, ושלא היו לא השלכות שליליות בהמשך".
הן פטנאם והן וושינגטון היו טיפוסים תוקפניים מטבעם, והם לא היססו לשים את עצמם בסכנה אם זה מה שנדרש בעת הקרב. שניהם לא ידעו פחד מהו, או לכל הפחות היו מסוגלים לתפקד בקור רוח בעת שכדורים שרקו מסביבם. אך עדיין כל אחד מהם ידע לקחת סיכונים מחושבים ולקבל החלטות בהתאם. לאחר שהוביל אנשים חסרי ניסיון בפעולה מוצלחת שבה ספגו הפגזות, העיר פטנאם, "הלוואי והיינו חווים חוויה כזאת מדי יום. זה ילמד את אנשינו כמה קטנה הסכנה מפגזי תותחים, שלמרות שהם ירו רבים מהם עלינו, אף אחד לא נפגע מהם".
פטנאם ספג ביקורת מההיסטוריונים על חוסר החשיבה האסטרטגית שלו ובמהלך אחת מישיבות התכנון עם וושינגטון וקציניו הבכירים במהלך המצור על בוסטון, הוא התעייף מהדיון הארוך ופנה אל החלון והחל לתצפת על הבריטים. וושינגטון הזמין אותו לשוב לשולחן התכנון ופטנאם הגיב, "הו, גנרל יקר שלי, אתה יכול לתכנן את הקרב כפי שמתאים לך, אני אלחם אותו".
עם זאת, לפטנאם לא חסרה את היכולת לצפות מראש את אסטרטגיית הקרב היעילה ולראות את התמונה בכללותה. הוא פקד על חייליו לכוון את נשקם לקצינים הבריטים, ביודעו את ההשפעה המשתקת שהפגיעה בהם תגרום. הוא ידע על נטייתם של חיילים בעלי עצבים רופפים לירות מוקדם מדי ולכוון גבוה מדי (על אף הפקודות "אל תירו עד שתראו את הצבע הלבן בעיניהם" ו"כוונו אל המותניים שלהם").
פטנאם הבין את תחושותיו של החייל הפשוט וידע כיצד להפיק ממנו את התועלת. הוא ידע שהחייל לא מודאג מפגיעה בראשו, אך אם תגן על גופו באמצעות חפירות, הוא "יילחם לנצח". הוא גם הבין שנסיגה תהיה טקטיקה מאוד יעילה. "תנו לי לבחור את קציני ולא אחשוש לפגוש [את האויב] עם חצי מהכוח... אלחם בהם בנסיגה, וכל חומת אבן שנעבור תהווה קו שיסומן על ידי מתיהם... אנשינו קלי רגליים בהשוואה אליהם, הם מבינים את הקרקע וכיצד לנצל את היתרון שלה...".
כמי שלא צופה ממנו להיות בעל חשיבה אסטרטגית של ממש, בכמה מקרים הוא ראה את הנולד בצורה טובה יותר מעמיתיו הגנרלים. בדיון עם ג'וזף וורן ועם גנרל ארטמוס וורד לפני קרב גבעת בנקר, תמך פטנאם בפעולה תקיפה כנגד הבריטים. וורד השיב ש"אם מה שאנו מבקשים זה שלום ופיוס, האם לא יהיה זה טוב יותר לפעול רק בדרך הגנתית ולהימנע מפרובוקציה מיותרת?". פטנאם פנה לוורן ואמר בהדגשה, "אתה יודע דר' וורן, לא יהיה לנו שלום ששווה שום דבר עד שנשיג אותו באמצעות החרב".
זמן קצר לאחר שוושינגטון לקח את הפיקוד בקיימברידג' ב-1775, קיוו הוא והגנרלים האחרים לסיום מהיר של המלחמה. באחת ההזדמנויות שהם התכנסו סביב לשולחן ארוחת הערב שלו, הציע וושינגטון להרים כוסית: "לשלום מהיר ומכובד". כמה ימים לאחר מכן הרים פטנאם כוסית: "למלחמה ארוכה ומתונה". וושינגטון המפוקח, שלא נהג לחייך לעיתים קרובות, צחק בקול רם. הוא פנה לפטנאם ואמר, "אתה האדם האחרון, גנרל פטנאם, שממנו אצפה לברכה כזאת, אתה תמיד בעד צעדים נמרצים, לייחל כעת למלחמה ארוכה, ומה שיותר יוצא דופן, מתונה, נראה באמת מוזר". פטנאם השיב ששלום מדומה יפלג את האמריקאים ולא יאריך ימים. הוא המשיך ואמר, "אני לא מצפה לשום דבר חוץ ממלחמה ארוכה ואני מקווה שהיא תהייה מתונה כדי שנוכל להחזיק מעמד עד שארץ המולדת תתחנן להיפטר מאתנו לנצח".
מלחמת העצמאות של ארצות הברית נמשכה שמונה שנים וחצי, הארוכה ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית עד למלחמת וייטנאם. וושינגטון לא שכח את הברכה של פטנאם ובמשך שנים, ויותר מפעם אחת, הוא הזכיר לו אותה.