stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גומר סמית'
ביוגרפיה > מותו

סמית' נפטר באוקלהומה סיטי, אוקלהומה, ב-26 במאי 1953, ונטמן במאוזוליאום בפארק קבורת רוז היל, אוקלהומה סיטי.
הערות שוליים

↑  גומר סמית', באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
↑  "Gomer Griffith Smith". Govtrack US Congress. נבדק ב-4 ביוני 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Gomer Griffith Smith". Oklahoma Historical Society. אורכב מ-המקור ב-19 בנובמבר 2012. נבדק ב-4 ביוני 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Gomer Griffith Smith". The Political Graveyard. נבדק ב-4 ביוני 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  US Congress: S000543
רוברט גולד שו

| --- | --- |

 לידה:  10 באוקטובר 1837 דארטמות', מסצ'וסטס
 נהרג:  18 ביולי 1863 (בגיל 25) פורט ווגנר
 מקום קבורה:  Battery Wagner Mass Union Grave 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  הרווארד (לא סיים)
 בת זוג:  אנה קנלנד האגרטי
 השתייכות:  צבא האיחוד
 תקופת הפעילות:  1861–1863 (כשנתיים)
 דרגה:   קולונל
 תפקידים בשירות
 מפקד הגדוד ה-54 של מסצ'וסטס
 פעולות ומבצעים
 מלחמת האזרחים האמריקנית קרב אנטיאטם
 
רוברט גוּלד שוֹ (באנגלית: Robert Gould Shaw;‏ 10 באוקטובר 1837 – 18 ביולי 1863) היה קצין אמריקאי בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית. שו נולד למשפחה מתנגדת עבדות בבוסטון, וקיבל את הפיקוד על הגדוד השחור הראשון, הגדוד ה-54 של מסצ'וסטס. שו לחם על היחס השוויוני שהובטח לחייליו, ועודד את חייליו לסרב לשכרם עד שיהיה שווה לשכרם של הכוחות הלבנים.
שו הוביל את הגדוד בקרב השני בפורט ווגנר ביולי 1863 ליד צ'ארלסטון שבדרום קרוליינה. שו נורה ונהרג בזמן שהוביל את אנשיו אל המבצר שבשליטת הקונפדרציה. הגדוד אמנם הובס על ידי ירי מההגנה ונאלץ לסגת, אולם הנהגתו של שו והגדוד הפכו לאגדיים. לחימתם נתנה השראה למאות אלפי אפריקאים אמריקאים להתגייס לצבא האיחוד, ועזרו לזרז את ניצחון הצפון.
קורות חייו

שו נולד בדארטמות', מסצ'וסטס, לפרנסיס ג'ורג ושרה בלייק שו, פילנתרופים ואנשי רוח. למשפחת שו הייתה ירושה גדולה שהשאיר סבו הסוחר של שו ושמו רוברט גולד שו (1775–1853). לשו היו ארבע אחיות: אנה, ג'וזפין (אפי), סוזנה ואלן (נלי).
כששו היה בן חמש עברה המשפחה לאחוזה גדולה במערב רוקסברי, הסמוכה לחוות ברוק, בה ביקר יחד עם אביו. בשנות העשרה הוא נסע ולמד כמה שנים באירופה. בשנת 1847 עברה המשפחה לסטטן איילנד, ניו יורק, והתיישבה בקרב קהילת מתנגדי עבדות ואילו שו למדה בחטיבה השנייה של מכללת סנט ג'ון. לימודים אלו היו בהוראת דודו ג'וזף קולידג' שו, שהוסמך ככומר קתולי ב-1847. הוא המיר את דתו לקתוליות במהלך טיול ברומא, בו התיידד עם כמה מחברי תנועת אוקספורד, שהחלה בכנסייה האנגליקנית. רוברט החל את לימודיו בתיכון בסנט ג'ון בשנת 1850, באותה שנה בה החל ג'וזף שו ללמוד שם בשביל להיכנס למסדר הישועים.
בשנת 1851, בעוד שו היה עדיין בסנט ג'ון, נפטר דודו משחפת. בן 13, שו התקשה להסתגל לסביבתו וכתב כמה אגרות נואשות הביתה לאמו. באחד ממכתביו הוא טען כי הוא כל כך מתגעגע לבית עד שלעיתים קרובות הוא בכה מול חבריו לכיתה. בהיותו בסנט ג'ון, למד לטינית, יוונית, צרפתית וספרדית, והתאמן בנגינה בכינור.
שו עזב את סנט ג'ון בסוף 1851 לפני סיום לימודיו, כאשר משפחת שו יצאה לטיול ארוך באירופה. שו נכנס לפנימייה בניוצ'טל, שווייץ, שם שהה שנתיים. לאחר מכן העביר אותו אביו לבית ספר עם משמעת פחות קפדנית בהנובר, גרמניה, בתקווה שזה יתאים יותר למזגו חסר המנוחה. בהיותו בהנובר, נהנה שו מהמידה הגדולה יותר של חופש אישי בבית הספר החדש שלו.
בזמן ששו למד באירופה, הרייט ביכר סטו, ידידה של הוריו בתנועת הביטול, פרסמה את הרומן שלה בקתת הדוד טום (1852). שו קרא את הספר מספר פעמים והתרגש מגישתו העלילתית ואנטי-עבדות. בערך באותה תקופה כתב שו כי הפטריוטיות שלו התחזקה לאחר שנתקל בכמה מקרים של אנטי-אמריקניזם בקרב כמה אירופאים. הוא הביע עניין בפני הוריו להשתתף בווסט פוינט או להצטרף לחיל הים. מכיוון ששו התקשה לאורך זמן בקבלת פקודות ובציית לאנשי סמכות, הוריו לא ראו ברצינות את השאיפה הזו.
שו חזר לארצות הברית בשנת 1856. משנת 1856 ועד 1859 למד באוניברסיטת הרווארד, והצטרף למועדון הפורצ'ליאן, ולמועדון הפודינג האסטי, אך הוא נסוג לפני שסיים את לימודיו. למרות זאת, שו מוזכר במחזור 1860.
מלחמת האזרחים > הקרב השני על פורט וגנר ומותו

קולונל שו והגדוד ה-54 הובלו בפיקודו של הגנרל קווינסי אדמס גילמור ונשלחו לצ'ארלסטון שבדרום קרוליינה כדי להשתתף בניסיון השני לקחת את צ'ארלסטון. לשם כך הם יצטרכו לכבוש את פורט וגנר, שהגן על הגישה הדרומית לנמל, שם הוצב חיל מצב משמעותי של הקונפדרציה. המבצר היה חמוש היטב במבחר נשקים כבדים. כוחם הכללי של המגנים הוערך כקשה לחדירה על ידי פיקוד האיחוד. מאמץ האיחוד נתמך על ידי שתי חטיבות אחרות, אך הגישה הייתה צרה ורק גדוד אחד יכול היה לתקוף בכל פעם. בזמן שהייתו שם, שו הכיר את המחנכת והמשוררת האפרו-אמריקנית שרלוט פורטן גרימקה שהגיעה להתנדב כאחות. כמו כן, במהלך המלחמה פורטן הייתה המורה השחורה הראשונה להצטרף למשלחת לאיי דרום קרוליינה, שם הצבא הצפוני איפשר הקמת בתי ספר למען עבדים משוחררים.
בקרב ב־18 ביולי 1863, ה-54 התקרב למבצר בשעות אחר הצהריים המאוחרות ואז המתין מחוץ לטווח לתקיפה לילית. לאחר הפצצה כבדה מהים, ה-54 נטען קדימה לקחת את סוללות הקונפדרציה. שו הוביל את אנשיו לקרב, וצעק "קדימה, חמישים וארבע, קדימה!" ה-54 חצה את החפיר וקידם את הגבעה הבוצית של הקיר החיצוני. עם הפסקת ההפצצה הימית חילון חיל הקונפדרציה שלם ברובו השאיר את הוכחות הפצצה וחידש את עמדותיהם על הקירות. לנוכח אש כבדה היסס 54. שו הרכיב את המעקה והאיץ את אנשיו קדימה, אך נורה דרך החזה שלוש פעמים. בעדות של הסמל נושא דגל היחידה, מותו התרחש בתחילת הקרב, והוא נפל בחלקו החיצוני של המבצר, בן 25 בלבד במותו. הלחימה נמשכה עד השעה 22:00 כשכוחות האיחוד נסוגו לאחר שסבלו מהפסדים כבדים. בין ההרוגים היו גנרל ג'ורג' קרוקט חזק, פצוע אנושות; קולונל הלדימנד ס' פוטנאם נורה ונהרג מיד; קולונל ג'ון לימן צ'טפילד, פצוע אנושות. הגדוד ה-54 של שו ספג את ההפסדים הכבדים ביותר.
שני בניו של פרדריק דאגלס, לואיס וצ'ארלס דאגלס, היו עם הגדוד ה-54 בזמן ההתקפה. לואיס נפצע זמן קצר לאחר שו נפל, ונסוג עם השאר כשנסוג הכוח.
לאחר הקרב החזיר גנרל הקונפדרציה ג'ונסון האגוֹד (לעתיד מושל קרוליינה הדרומית) את גופותיהם של קציני האיחוד האחרים שמתו, אך השאיר את שו במקום בו היה, לקבורה בקבר אחים עם החיילים השחורים. האגוד אמר למנתח האיחוד שנלכד כי "אילו הוא [שו] היה בפיקוד על חיילים לבנים..." הוא היה מחזיר את גופתו של שו, כמקובל לקצינים, במקום לקבור אותה עם החיילים השחורים שנפלו.
למרות שהמחווה נועדה כעלבון על ידי האגוד, חבריו של שו והמשפחה האמינו שזה כבוד עבורו להיקבר עם חייליו. נעשו מאמצים לשחזר את גופתו של שו (שהופשטה ונשדדה לפני הקבורה). אביו הכריז בפומבי שהוא גאה לדעת שבנו נקבר עם חייליו, כיאה לתפקידו כלוחם וצלבני לאמנציפציה.
במכתב למנתח הגדודי, לינקולן סטון, כתב פרנק שו:
לא היינו מורידים את גופתו מהמקום בו היא מוקפת בחייליו האמיצים והמסורים.... איננו יכולים לדמיין מקום קדוש יותר מזה בו הוא שוכן, בקרב חסידיו האמיצים והמסורים, ולא לאחל לו חברה טובה יותר. - איזה שומרי ראש יש לו!
לאחר המלחמה, צבא האיחוד התבדל והטמין מחדש את כל השרידים - כולל, ככל הנראה, אלה של אל"ם. שו - בבית העלמין הלאומי בופור בבופור, דרום קרוליינה. מצבותיהם סומנו כ"לא ידועות ".
חרבו של שו נגנבה מהמקום הראשון, אך נמצאה בשנת 1865 והוחזרה להוריו. זו נעלמה לאחר שהועבר בתוך המשפחה. ביוני 2017 התגלה בעליית גג משפחתית של מרי מינטורן ווד והאח רוברט שו ווד, צאצאי אחותה של שו סוזנה. הם תרמו את זה לחברה ההיסטורית של מסצ'וסטס.
חיים אישיים

שו פגש את אנה קנלנד האגרטי בניו יורק במסיבת אופרה שהעניקה אחותו סוזנה בשנת 1861 לפני תחילת המלחמה. השניים התארסו לאחר חג המולד בשנת 1862. למרות חששות מצד שתי קבוצות ההורים בגלל המלחמה, הם נישאו ב-2 במאי 1863, פחות מחודש לפני שעבר גדודו של שו. הטקס היה בעיר ניו יורק. הזוג בילה ירח דבש קצר בביתו של האגרטיס בפורט פורט, בנוקס, מסצ'וסטס.
מבוגרת משו בשנתיים וחצי, "אנני" שו התאלמנה בגיל 28. היא בילתה שנים רבות לאחר המלחמה בחו"ל באירופה, וחזרה בשנים מאוחרות יותר כאשר מצבה הבריאותי נכשל. הנכס של Haggerty נמכר לג'ורג 'ושרה מורגן, שבנו שם אחוזה גדולה. הם גם שמרו על בית האגרטי, ואפשרו לאנה לגור שם כשחזרה מאירופה. היא בילתה את השנתיים האחרונות בחייה בבית משפחתה לשעבר, ומתה בשנת 1907, מעולם לא נישאה בשנית. היא קבורה בבית העלמין של כנסיית על הגבעה בנוקס.
אנדרטאות

אנדרטת רוברט גולד שו נחשפה ב־31 במאי 1897, באתר שלה על קומון בוסטון. באנדרטה הפיסולית הגדולה של אוגוסטוס סנט-גאודנס יש אפריז של שו על סוסים, בליווי חברי הגדוד ה-54, כאשר הם צעדו דרך בוסטון כדי לצאת למלחמה. הוא הוצג בקרדיט הסיום של הסרט גלורי (1989).
Patinated גבס של עיצוב שונה מעט עבור הזיכרון שו הוא עכשיו על מוצגים בבית הגלריה הלאומית לאמנות ב-וושינגטון הבירה, אשר גם מחזיק כמה דגמי רישומי גבס של הפסל.
אנדרטה לזכרו של שו הוקמה על ידי משפחתו בעלילה בבית העלמין מורביאן בסטטן איילנד, ניו יורק. הנצחה שנתית מתקיימת שם ביום הולדתו.
שו אמנם לא סיים את לימודיו בהרווארד קולג ', אך שמו מופיע על לוחות הכבוד במעוף הזיכרון של האוניברסיטה.
כמו כן אוניברסיטת פורדהאם חוגגת את שו כבוגר על ידי כיבודו בהיכל הכבוד של האוניברסיטה, ובנפרד בהיכל התהילה הצבאי של אוניברסיטת פורדהאם.
מורשת

אוגוסטוס סנט-גאודנס הוזמן להקים את אנדרטת רוברט גולד שו, שהוקמה על קומון בוסטון במאי 1897. הוא יצר אפריז פיסולי גדול של שו המוביל את חיילי הגדוד המסצ'וסטי ה-54, כאשר האינדיבידואליות של פניו ודמותו של כל אדם באה לידי ביטוי.
שכונת שו, וושינגטון הבירה, שהתפתחה ממאהלים של בני חורין, נקראה על שמו.
GAR פוסט מס '146, שהוקם ב-4 בדצמבר 1871, נקרא RG שו פוסט בניו בדפורד, מסצ'וסטס. זה היה אחד כל התפקידים הראשונים של כל הצבא האפרו-אמריקני של הרפובליקה, המורכב מחברים ממסצ'וסטס ה-54. השו פוסט התפרק בשנת 1881.
בשנת 2017, החרב שנשא נשא במותו התגלתה בעליית הגג של בית משפחה בהמילטון, מסצ'וסטס. הבעלים, האחים רוברט שו ווד ומרי מינטורן ווד, תרמו זאת לחברה ההיסטורית של מסצ'וסטס. הוא הוצג בתצוגה ציבורית ב-18 ביולי באותה שנה, יום השנה למותו של שו.
שו כתב יותר מ-200 מכתבים למשפחתו וחבריו במהלך מלחמת האזרחים. אלה נערכים בספריית הוגטון באוניברסיטת הרווארד. פקסימיליות דיגיטליות של אוסף זה זמינות לציבור. אמו ערכה מבחר מוקדם של מכתביו, ופעלה לשמר תדמית חיובית שלו כשהיד למטרת הביטול.
האוסף המלומד הראשון של המכתבים, ילד עושר כחול עיניים: מכתבי מלחמת האזרחים של קולונל רוברט גולד שו (1992), נערך על ידי ראסל דאנקן. הספר כולל את מרבית מכתביו של שו ואת הביוגרפיה הקצרה של דאנקן על הקצין, שתוארה כטובים ביותר מאלה שהיו עד כה אודותיו. ריד מיטשל מציין כי דאנקן "מחזיר את השו ההיסטורי" לקוראים, עם הטיה שלו כלפי האירים והאפריקאים האמריקאים, שניהם אופייניים לתקופתו. הוא כתב לעיתים קרובות יותר על חבריו לקצונה מאשר על החיילים הלבנים או השחורים ששירתו עמו, אך הביע גאווה ב-54.
יש מאמץ מתמשך להכיר במעשי הגבורה של שו בפורט ווגנר עם מדליית הכבוד, שלא הוענקה באותה עת בגלל אפליה גזעית. המחלקה למדע צבא באוניברסיטת פורדהאם תומכת באופן פעיל במיזם זה.
בתרבות

שירו של המשורר האפרו-אמריקני פול לורנס דונבר, "רוברט גולד שו", כולל את השורות: "מכיוון שאתה ומי שאיתך מתו על זכות / מתתם, ההווה מלמד, אך לשווא!"
המשורר האפרו-אמריקני, בנימין גריפית 'בראולי, כתב שיר זיכרון בשם "הגיבור שלי" בשבחו של שו.
שו, הגדוד ה-54 ואנדרטת אוגוסטוס סנט-גאודנס הם אחד מנושאי הקומפוזיציה של צ'ארלס אייבס לתזמורת, שלושה מקומות בניו אינגלנד.
משורר ניו-אינגלנד רוברט לואל התייחס הן לשו והן לאנדרטת שו בשיר "For the Union Dead", שפרסם לואל באוסף שלו באותו השם משנת 1964.
הסרט גלורי (1989), בבימויו של אדוארד זוויק, עסק בשו ובגדוד החי"ר 54 במסצ'וסטס, ובקרבותיהם. נכתב על ידי קווין ג'אר, כיכב בו מתיו ברודריק כשו, ודנזל וושינגטון, קארי אלבס ומורגן פרימן כחיילי הגדוד.
הרומן של קולם טויבין "המאסטר" (2004), בעיקר על הסופר הנרי ג'יימס, מספר על השתתפותו של אחיו הצעיר ווילקי ג'יימס כקצין בגדוד 54.
ג'ט קליין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 ביוני 2009 (בן 15) פנטיקטון, קנדה 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ט קלין (באנגלית: Jett Klyne; נולד ב-15 ביוני 2009) הוא שחקן קנדי, הידוע בעיקר בתפקיד המשנה שלו כטומי מקסימוף בסדרת הטלוויזיה "וונדה-ויז'ן" ומתפקידו בסרט גיבורי העל "דוקטור סטריינג' בממדי הטירוף".
ביוגרפיה

קליין יליד פנטיקטון (אנ'), קולומביה הבריטית, החל את הקריירה שלו מינקות כתינוק גרבר בפרסומת בטלוויזיה.
ביוגרפיה > קריירה

בשנת 2016 הופיע בסרט האימה "הילד".
בשנת 2018 הופיע בסרט המדע הבדיוני "לשכת האנושות" כגרסה הצעירה של דמותו של ניקולס קייג'. גם לאמו, השחקנית דסטי קליין, היה תפקיד משנה בסרט, ואביו, פול קליין, היה מעורב בהפקה ככפיל הפעלולים של השחקן יו דילון.
ב-2023 שיחק בסרט הדרמה "The Boy in the Woods".
הערות שוליים

1 2  Liam Mathews, Where You've Seen WandaVision's Tommy Before, Looper, ‏5 בפברואר 2021
1 2  James Miller, "Meet Penticton's child star, Jett Klyne". Penticton Herald, June 21, 2016.
↑  Zac Ntim, WWII Drama ‘The Boy In The Woods’ Starring Jett Klyne And Richard Armitage Starts Production In Canada – AFM, Deadline, ‏October 31 2022 (באנגלית)
אוניברסיטת גראץ

| --- | --- |


 אוניברסיטה
 תקופת הפעילות:  1585–הווה (כ־439 שנים)
 בעלי תפקידים
 צוות:  1,240
 סגל:  2,676
 סטודנטים
 :  31,500
 מיקום
 מיקום:  גראץ, אוסטריה
 מדינה:  אוסטריה אוסטריה
 קואורדינטות:  47°04′39″N 15°26′58″E﻿ / ﻿47.07761°N 15.44956°E﻿ / 47.07761; 15.44956
 www.uni-graz.at/de/
 he
 
אוניברסיטת גראץ (בגרמנית: Karl-Franzens-Universität Graz) היא אוניברסיטה ציבורית שממוקמת בגראץ, אוסטריה אשר נוסדה בשנת 1585 על ידי קרל השני, ארכידוכס אוסטריה. האוניברסיטה חברה ברשת אוטרכט ובקבוצת קוימברה, והיא נחשבת לגדולה והוותיקה ביותר בשטיריה והשנייה בגודלה ובוותיקותה באוסטריה כולה. כיום לומדים באוניברסיטה מעל ל-30,000 סטודנטים.
במשך מרבית קיומה אוניברסיטה נוהלה על ידי הכנסייה הקתולית, והיא נסגרה באופן חלקי בשנת 1782 על ידי הקיסר יוזף השני בניסיון להשיג שליטה ממלכתית על מוסדות חינוך. בשנת 1827 היא הוקמה מחדש כאוניברסיטה על ידי פרנץ השני, ולכן בשמה המלא היא נקראת על שמו. בשנת 1848 האוניברסיטה הפכה לעצמאית מן הכנסייה הקתולית.
האוניברסיטה מחולקת לשש פקולטות, והשתיים הגדולות בהן הן הפקולטה לאמנויות ומדעי הרוח והפקולטה למדעי הטבע. שאר הפקולטות הן הפקולטה למשפטים; הפקולטה למדעי העסקים, הכלכלה והחברה; הפקולטה למדעי הסביבה והחינוך; והפקולטה לתאולוגיה קתולית. הפקולטה לרפואה הופרדה מהאוניברסיטה על ידי חקיקה בשנת 2004 והפכה לאוניברסיטה עצמאית. בגלל מיקומה הגאוגרפי של האוניברסיטה הסמוך לגבול עם סלובניה ושתי הערים הגדולות בה (מריבור וליובליאנה), היא משכה באופן מסורתי סטודנטים רבים מסלובניה ושימשה שער לדרום מזרח אירופה עבור חוקרים, מדענים ועסקים אוסטרים.
מבין המדענים ואנשי הרוח הבולטים שפעלו, חקרו או למדו באוניברסיטה ניתן למנות את לודוויג בולצמן, פטר הנדקה ואת זוכי פרס נובל אוטו לוי, קרל פון פריש, יוליוס וגנר-יאורג, ולטר נרנסט, פריץ פרגל, גרטי קורי, איוו אנדריץ', ויקטור הס וארווין שרדינגר.
דירוגים בין-לאומיים

דירוג שאנגחאי - מקום 501–600 (2023)
דירוג Times Higher Education - מקום 501–600 (2024)
דירוג QS לאוניברסיטאות - מקום 661–670 (2024)
אלכסנדר פרידמן (אדריכל)

| --- | --- |

אלכסנדר פרידמן, אדריכל
 לידה:  5 באפריל 1905 סיגט, טרנסילבניה
 פטירה:  5 ביולי 1987 (בגיל 82) ירושלים
 תקופת הפעילות:  1933–1987 (כ־54 שנים)
 תחום יצירה:  אדריכלות
 יצירות ידועות:  בית הכנסת הגדול (ירושלים)
 פרסים והוקרה:  פרס יוסף פפרמן על הצטיינות בתחום הבנייה בירושלים
אלכסנדר פרידמן (בהונגרית: Alexander Friedman;‏ 5 באפריל 1905 – 5 ביולי 1987) היה אדריכל יהודי-הונגרי שחי ופעל בירושלים במאה ה-20. הוא היה אדריכל פורה ורב פעלים. הוא נחשב לאחד האדריכלים הבולטים בירושלים בתקופה זו, ועמד מאחורי תכנונם של מאות בתי כנסת, בתים פרטיים, מוסדות קהילה וחינוך בירושלים.
חייו

פרידמן נולד בעיר סיגט שנמצאת בחבל מרמרוש בטרנסילבניה למשפחה בת שמונה ילדים, אביו הרמן (צבי) פרידמן היה סוחר עצים ואמו תרזה, עקרת בית. אהבתו לציור הייתה ניכרת עוד כשהיה ילד ובשנת 1927 החליט לעזוב את ביתו ונסע ללמוד אדריכלות באוניברסיטת פדובה שבאיטליה. בשנת 1933 עלה לישראל והתיישב בירושלים.
רוב משפחתו נספתה בשואה. שניים מאחיו עלו לישראל לאחר השואה, ואח נוסף חי ברוסיה.
בתחילת דרכו היה חייל בצבא הבריטי והצטרף לצוות המהנדסים שבנו את מצודות הטגארט בישראל, בסוריה ובלבנון.
מ-1933 ועד תחילת שנות ה-60 עבד במשרד האדריכלים של האדריכל מאיר רובין, לאחר מכן סיים את השותפות ומאז עבד לבדו ואת רוב יצירותיו תכנן באופן עצמאי.
בשנת 1941 התחתן עם יונה ברנשטיין ובשנת 1951 נולד בנם יהודה פרידמן. לאורך השנים התגורר עם משפחתו בבניין הדירות שתכנן במרכז ירושלים ונקרא "בית המעלות". נפטר בשנת 1987 בביתו משבץ מוחי.
סגנון בנייה

פרידמן בנה בסגנונות שונים. הרבה מהמבנים שתכנן בארץ הם בסגנון הבינלאומי. בכל הבניינים שבנה בירושלים הכניס תמיד אלמנטים חדשניים, שלא נראו בבניה של אותה התקופה. מתאפיין בבנייה מונומנטלית, איכות גבוהה של חומרים, הקפדה על פרטים וקווים סימטריים. אחד מסימני ההיכר שלו הוא נטייתו לשימוש באבן נסורה.
פרויקט הדגל שלו שעליו עמל שנים רבות הוא בית הכנסת הגדול שעל יד היכל שלמה בירושלים, שבנייתו הסתיימה בשנת 1982. יחד עם האדריכל מאיר רובין, הוא סייע בתכנון כמעט כל פרט בבית הכנסת החל מהמבנה עצמו וכלה בעיצוב הפנים - הנברשות, הכיסאות, ארון הקודש, בימת החזן, ועשרים חלונות ויטראז', עשרה בעזרת הגברים ועשרה בעזרת הנשים.
בשנת 1982 קיבל מעיריית ירושלים את פרס יוסף פפרמן על הצטיינות בתחום הבנייה בירושלים.
מבנים בולטים שתכנן

בית הכנסת הגדול שעל יד היכל שלמה - אדריכלות ותכנון פנים.
בית הכנסת ישורון, נבנה בשותפות עם אד' מאיר רובין
היכל שלמה - אדריכלות ותכנון פנים, נבנה בשותפות עם אד' מאיר רובין- 1958
בית המעלות, נבנה בשותפות עם אד' מאיר רובין - 1934 - 1936
המוזיאון לאמנות האסלאם על שם ליאו אריה מאיר
מלון המלכים בכיכר צרפת, נבנה בשותפות עם אד' מאיר רובין
מלון הנשיא ברח' אחד העם,, נבנה בשותפות עם אד' מאיר רובין
בית לשכת עורכי הדין בישראל, נבנה בשותפות עם אד' יצחק בלט
בית חולים ליולדות משגב לדך, נבנה בשותפות עם אד' יצחק בלט
בית הרצוג שהיה שנים רבות משכנו של הרב הראשי לישראל - 1938
בית הנוער העברי
בית חינוך עיוורים - בניית פביליונים, מרכז ספורט לעיוור, והתאמת המקום לתנאי פנימייה, נבנה בשותפות עם אד' מאיר רובין
אגף במנזר רטיסבון, נבנה בשותפות עם אד' מאיר רובין
ישיבת מרכז הרב בשותפות עם מאיר רובין
בנין הכשרת הישוב ברחוב הלל
אנדרטת הנופלים בשיירת הדסה, שכונת שיח' ג'ראח, 1968
סניף בנק מזרחי טפחות ההיסטורי ברח' לילנבלום 48 בתל אביב
בית מגורים ברח' בן מימון - מקום מגוריו מאז 1959 ועד למותו.
שיכון הרבנים - מבנה בשכונת רוממה בירושלים. יועד לשיכון רבנים פליטי שואה.
בניינים נוספים: בנין מכון אריאל ומכון אמ"ת ברחוב הפסגה, בניין ישיבה יוניברסיטי למרגלות רחוב עוזיאל, בית הכנסת תפארת ישראל ברח' שבטי ישראל, ישיבת פורת יוסף הסמוכה למתחם שנלר, בית נחום רקובר, בית משפחת עורך דין יגאל ארנון באבו תור, מלון המרכז - התאמת שלד בנין והפיכתו למלון, בניין מינהל מקרקעי ישראל ברחוב שמאי בשיתוף עם האדריכל מאיר רובין, בנין ישיבת בלז בזיכרון משה, שיפוץ שלוש וילות בימין משה ועוד.
חזית בניית המוזיאון לאמנות האסלאם
בית המעלות בשנות ה-40
בית המעלות, 2017
מלון המלכים, כיכר צרפת
בניין לשכת עורכי הדין בטלביה ירושלים
בית הנוער העברי
המבנה ברחוב לילינבלום בתל אביב בו שכן הסניף המרכזי של בנק מזרחי-טפחות
אנדרטה ל-78 הנופלים בשיירת הדסה בשייח ג'ראח, בירושלים
בניין ישיבת מרכז הרב
בניין בית חולים משגב לדך במשכנו הנוכחי ברח' יחזקאל
בית הכנסת ישורון בשנות ה-50
לקריאה נוספת

דוד קרויאנקר, אדריכלות בירושלים - הבנייה בתקופת המנדט הבריטי, הוצאת כתר, 1989
דוד קרויאנקר, שכונות בירושלים - טלביה, קטמון והמושבה היוונית, הוצאת כתר, 2002
הערות שוליים

↑  חלונות הויטראז באתר בית הכנסת הגדול
↑  אדריכלות ישראלית
↑  אודות היכל שלמה
↑  התפתחותה האורבנית והאדריכלית של ירושלים בשנים 1948-1967
↑  אדריכלות בירושלים בתקופת המנדט
↑  פרויקט לילנבלום 48
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010360668105171  VIAF: 425163513746311230002   WorldCat (עם VIAF): 425163513746311230002 
בית הכנסת הגדול בירושלים.
היכל שלמה בירושלים (מימין: בית הכנסת הגדול).
רוברט פארקר

ערך זה עוסק במבקר יין. אם התכוונתם לסופר בלשי, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  23 ביולי 1947 (בן 77) בולטימור, מרילנד, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  בית הספר למשפט של אוניברסיטת מרילנד  אוניברסיטת מרילנד בבולטימור 
 פרסים והוקרה:  קצין בלגיון הכבוד (2005)  אביר במסדר ההצטיינות הלאומי (1992)  מפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית (2 ביוני 2002)  הצלב הגדול של מסדר המופת האזרחי (20 באוגוסט 2010)  אביר בלגיון הכבוד (1999) 
 קישורים חיצוניים
 www.robertparker.com
 
רוברט מ. פארקר ג'וניור (באנגלית: Robert M. Parker Jr; נולד ב-23 ביולי 1947) הוא מבקר יין אמריקני רב השפעה.
ביוגרפיה > ילדותו

פארקר נולד בעיירה הכפרית מונקטון (Monkton) שבמדינת מרילנד, השוכנת ליד בולטימור.
לימים יחזור פארקר ויתגורר בקרבת עיר הולדתו, בעיירה פרקטון (Prakton). הוריו נישאו בגיל 18 והתפרנסו ממחלבה שהייתה בחוותם, אותה מכרו בהיותו בן ארבע. אביו נהפך לאיש מכירות של ציוד בנייה לחברות נפט, וברבות הימים נעשה סגן נשיא, ואמו הייתה עקרת בית עד לכניסתו לקולג'. בילדותו לא התוודע פארקר ליין. הוא נשאר בעיקר במונקטון ובסביבתה וחייו היו פשוטים.
ביוגרפיה > גילוי היין

בדצמבר 1967, כשהיה פארקר בן 20, עזב את ארצות הברית לראשונה וטס לצרפת. פארקר החליט לנסוע בעקבות חברתו פאט, אשר למדה בקולג' בצרפת, אותה חשש לאבד עקב המרחק. בטיול בן שישה שבועות טייל בפריז ובשטראסבורג בצפון-מזרח צרפת וגילה את עולם הגורמה ובעיקר את היין ששבה את ליבו והקיף עד מהרה את כל עולמו, את כל עיתותיו הפנויות הקדיש לקריאה בנושא, לקניית יינות ולטעימתם. במהרה גילה פארקר כי חוש טעמו ליין הופך אותו למבקר יינות יעיל ופופולרי. לטענתו, פארקר זוכר כל יין שטעם אי פעם.
פארקר וחברתו נישאו בשנת 1969. את שנותיהם הראשונות חיו במחסור, שכן במעט הכסף שחסכו השתמשו לצורך מסעות טעימות היין. פארקר התמחה בקולג' בהיסטוריה אירופאית ובתחום משני בהיסטוריה של האומנות. הוא קיבל את התואר הראשון ביוני 1970. הוא למד עריכת דין באוניברסיטת מרילנד ובקיץ 1973 עבר את בחינות ההסמכה. בסתיו 1973 החל לעבוד בבנק הלוואות לחקלאות וברבות הימים נהפך לעוזר הפרקליט הראשי של הבנק ומתחתיו עבדו חמישה עשר עורכי דין.
פארקר ארגן ביחד עם קבוצת חברים טעימות, וכן השתתף בטעימות שארגנו חנויות ומועדונים שונים בחוף המזרחי. במסגרת מועדונים אלו הכיר את מי שעתיד להיות שותפו העיקרי, ויקטור מורגנרוט. הסכומים הרבים שהוציאו על יין גרמו להם למריבות עם נשותיהם; פארקר הוציא בין אלפיים לארבעת אלפים דולרים לשנה על רכישת יין. פארקר ומורגנרוט סברו כי אם יוציאו עלון יוכלו לכסות את הוצאותיהם ולהצדיקן.
ביוגרפיה > פרקליט היין

באמצע שנות השבעים פארקר נעשה מתוסכל מכך שאין לצרכנים מקור אמין שהם יוכלו לסמוך עליו לצורך קבלת דעה אובייקטיבית על איכותם של היינות אותם הם רוכשים וכי כל הספרות והמגזינים שנכתבו בתחום היא משוחדת משום שהיא נכתבה על ידי סוחרים ויצרנים בעלי אינטרס וגמלה ההחלטה בליבו להשיק מגזין משלו. בכך הוא הושפע מפרקליט הצרכנים, שאף היה מועמד לנשיאות ארצות הברית ראלף ניידר, שהחל משנות השישים והשבעים היה נחוש בדעתו לספק לצרכן הקטן מידע אמין ונגיש אודות המוצרים אותם הוא רוכש ולשם כך יש צורך שמומחים יבדקו את ביצועי המוצרים באופן אובייקטיבי עבור הצרכנים.
לצורך הקמת העיתון לווה פארקר אלפיים דולרים מאמו וקיבל משתי חנויות יין ומועדון טעימות את רשימת לקוחותיהם, אליהם שלח את עיתונו, עם הצעה לעשות מנוי תמורת עשרה דולרים לשנה.
הוא חנך את מגזין היין הדו-חודשי שנקרא פרקליט היין The Wine Advocate באוגוסט 1978. באביב 1981 החל לכתוב במדור היין של הוושינגטון פוסט. בשנת 1984 משהגיעה הכנסתו מן המגזין להכנסתו כעורך דין חש בטוח דיו לזנוח את עריכת הדין ולהתמסר אך ורק לביקורת היין.
מטרת פארקר הייתה להיות מבקר איכות העומד לימין הצרכן, בהעניקו שיפוט אובייקטיבי וכי יחשוף "יינות בינוניים ועלובים וכן יינות המתומחרים יתר על המידה" של יקבים ובצירים מפורסמים. לבסוף הוא הבטיח לקוראיו לכתוב רק על היינות אותם רכש בכספו והעריך בעצמו.
ביוגרפיה > עלייתו

נקודת המפנה בקריירה שלו הייתה בשנת 1982, בה הצליח פארקר מבעוד מועד לחזות כי בציר יינות בורדו משנה זו יהיה מן המשובחים בבצירי המאה, דבר שנבצר מרובם ככולם של מבקרי היין האחרים לגלות והתברר כנכון בדיעבד. בשנת 1998 משתורגמה מהדורה אנגלית של המדריך שלו לשפה הצרפתית, היו לפארקר 45,000 מנויים, עיקרם בארצות הברית ויתרתם בשלושים וחמש ארצות שונות (כיום בשלושים ושמונה ארצות סך הכול) מתחרהו העיקרי הוא מגזין היין האמריקני "ויין ספקטייטור" שלו שלוש מאות אלף מנויים, ברם השפעתו פחותה משל פארקר.
פארקר השוהה רוב השנה בארצות הברית הוא מעריץ נלהב של יינות צרפת ומקדמם בעולם, הוא היה הלא-צרפתי הראשון שכתב במגזין L'Express. וזכה לשני אותות נשיאותיים ב-1993 הוא זכה מידי פרנסואה מיטראן לאות הכבוד Chevalier de l'Ordre du Merite National וקיבל מידי נשיא צרפת ז'אק שיראק בארמון האליזה את אות לגיון הכבוד, עיטור הכבוד הגבוה ביותר בצרפת ביוני 1999, והועלה בשנת 2005 למעלת Officier.