stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טוטו (להקה)
היסטוריה > ההתפרקות והאיחוד

לאחר תקופה ארוכה של שמועות וחששות מצד המעריצים, פרסם בשנת 2008 סטיב לוקית'ר הודעה באתרו הרשמי, בהודעתו כתב "כן, עזבתי את טוטו, למעשה אין יותר טוטו. אני פשוט לא מסוגל לעשות זאת יותר ובגיל חמישים אני רוצה לתת לזה צ'אנס אחד אחרון ולעשות זאת בעצמי".
בשנת 2010 התאחדה הלהקה שנית ויצאה לסיבוב הופעות קצר כדי לעזור לפרנס את מייק פורקרו אשר אובחן כחולה במחלת ה-ALS. הרכב הלהקה בנקודה זו כלל את סטיב לוקית'ר, דייוויד פייץ' (שחזר להופיע למען מטרה זו), סטיב פורקרו, סיימון פיליפס, ג'וזף ויליאמס והאומן האורח נתן איסט בתפקיד הבסיסט.
היסטוריה > 35 שנים לטוטו, מותו של פרדריקסן, עזיבתו של סיימון פיליפס והצטרפות קית' קרלוק

ב-2013, כאשר ציינו חברי הלהקה 35 שנים להיווסדה, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות מקיף בעולם אשר נמשך עד 2014. הופעתם בפולין צולמה ויצאה ב-2014 כמארז DVD. נוסף על כך אישרו חברי הלהקה כי הם מתחילים לעבוד על אלבום חדש שצפוי לצאת בעתיד הקרוב. הסולן לשעבר של הלהקה, פרגי פרדריקסן, נפטר באותה השנה לאחר מאבק ארוך ומתמשך במחלת הסרטן. לאחר חלקו הראשון של סיבוב ההופעות אשר הגיע לתומו בסוף שנת 2013, עזב סיימון פיליפס את הלהקה כדי להתמקד בקריירת הסולו שלו, הוא הוחלף במתופף קית' קרלוק.
היסטוריה > חזרתו של דייוויד האנגייט וסיבוב הופעות צפון אמריקאי עם מייקל מקדונלד

בזמן שהפך קית' קרלוק לחבר הלהקה, הוא לא הצטרף לסיבוב ההופעות הצפון אמריקאי, ואת מקומו כמתופף הלהקה החליף שאנון פורסט. נגן הבאס, נתן איסט, שהשתתף בחלק ניכר מההופעות החיות של הלהקה משנת 2010, עזב את הלהקה לאחר חלקו היפני של סיבוב ההופעות כדי להתמקד בפרויקטים אחרים. נגן הבאס והחבר המייסד דייוויד האנגייט חזר ללהקה כדי למלא את מקומו של איסט. הלהקה יצאה לסיבוב הופעות אמריקאי יחד עם הזמר מייקל מקדונלד.
היסטוריה > "Toto XIV" ומותו של מייק פורקרו

טוטו הוציאה את אלבום הסולו הארבעה עשר במספרו שלהם, והראשון שלה מזה תשע שנים בשנת 2015, כדי לתמוך באלבום החדש, יצאה טוטו לסיבוב אצטדיונים אירופאי מאסיבי ובמהלכו הופיעה גם בפסטיבלים גדולים. לאחר מכן יצאה לסיבוב הופעות אמריקאי ולבסוף גם קיימה מספר הופעות באסיה.
ב-15 במרץ 2015, נפטר בשנתו בסיסט הלהקה לשעבר מייק פורקרו לאחר מאבק ארוך ומתמשך במחלת ה-ALS, הוא נפטר בביתו בלוס אנג'לס.
באפריל 2015, הכריזה טוטו שתצא לסיבוב הופעות צפון אמריקאי יחד עם להקת הרוק המתקדם יס, שנון פרוסט המשיך להופיע עם הלהקה.
בספטמבר 2016, הכריזה הלהקה על סיבוב הופעות עולמי נוסף אשר יתמוך באלבומם "Toto XIV". דייוויד האנגייט פרש פעם נוספת מן הלהקה והוחלף על ידי הבסיסט לילנד סקלר.
דיסקוגרפיה > אלבומים

1978 - Toto
1979 - Hydra
1981 - Turn Back
1982 - Toto IV
1984 - Isolation
1986 - Fahrenheit
1988 - The Seventh One
1992 - Kingdom of Desire
1995 - Tambu
1999 - Mindfields
2002 - Through the Looking Glass
2006 - Falling In Between
2015 - Toto XIV
2018 - 40 Trips Around the sun
דיסקוגרפיה > סינגלים

1978: Hold The Line
1979: "I'll Supply the Love", "Georgy Porgy", "Rockmaker"
1980: "99", "St. Geroge and the Dragon", "All Us Boys"
1981: "Goodbye Elenore", "If It's the Last Night", "Live for Today"
1982: "Rossana", "Make Believe", "Africa", "Afraid of Love", "Lovers in the Night"
1983: "I Won't Hold You Back", "Waiting for Your Love"
1984: "Stranger in Town"
1985: "Holyanna", "Angel Don't Cry", "How Does It Feel", "Endless"
1986: "I'll Be Over You", "Without Your Love"
987: "Till The End", "Lea", "Could This Be Love"
1988: "Stop Loving You", "Pamela", "Mushanga", "Anna", "Straight for the Heart"
1990: "Love Has the Powe", "Out of Love", ""Africa" [re-release]", ""Africa" / "Can You Hear What I'm Saying?""
1991: "Can You Hear What I'm Saying?"
1992: "Don't Chain My Heart", "Only You", "2 Hearts", "The Other Side"
1993: "Africa" (Live), "With a Little Help from My Friends" (Live), "I'll Be over You" (Live)
1995: "I Will Remember", "The Turning Point", "The Other End of Time"
1996: "If You Belong to Me", "Drag Him to the Roof", "Just Can't Get to You"
1998: "Goin' Home"
1999: "Mad About You", "Melanie", "Cruel"
2002: "Could You Be Loved", "While My Guitar Gently Weeps"
2006: "Bottom of Your Soul"
חברי הלהקה

דייוויד האנגייט – גיטרה בס (1977–1982, 2013–2014)
בובי קימבאל – שירה (1977–1984, 1998–2008)
סטיב לוקית'ר – גיטרה, שירה, קלידים, מנדולינה (1977 - היום)
דייוויד פייץ' – קלידים, שירה (1977 - היום)
ג'ף פורקרו – תופים, כלי הקשה (1977–1992; מותו)
סטיב פורקרו – קלידים, שירה (1977–1989, 2010 - 2019)
מייק פורקרו – גיטרה בס (1982–2006)
ג'וזף ויליאמס – שירה (1986–1989, 2010 - היום)
סיימון פיליפס – תופים, כלי הקשה (1992–2013)
גרג פילינגנס – קלידים, שירה (2005–2008)
קית' קרלוק – תופים (2014)
שאנון פרוסט – תופים (2015 - היום)
דייוויד פייץ' מנגן בהופעה חיה, 1982
סטיב לוקת'ר ובובי קימבל
טוטו על הבמה בשנת 2004. משמאל לימין: טוני ספינר, דייוויד פייץ', בובי קימבל, סטיב לוקית'ר, סיימון פיליפס ומייק פורקרו
סטיב לוקית'ר וגרג פילנגנס, 2007
דייוויד פייץ' בהופעה חיה
קפה (צמח)

ערך זה עוסק בצמח הקפה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| קפה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: צמחים וסקולריים
סדרה:: גנציינאים
משפחה:: פואתיים
סוג:: קפה (צמח)
שם מדעי
 Coffea ‏לינאוס, 1753
תחום תפוצה


חלקי פרי הקפה:

1: מרכז.

2: פול קפה (אנדוספרם).

3: שכבת מוץ (קליפה).

4: כיסוי קלף (מעטפת גרעין קשה).

5: שכבת פקטין.

6: ציפה (פרי) (רקמה עסיסית אמצעית).

7: קליפה חיצונית.
קפה (שם מדעי: Coffea) הוא סוג צמח ממערכת בעלי פרחים, שבו כעשרה מינים שונים של עצים נמוכי קומה ושיחים. הצמח מוכר בעיקר בשל משקה הקפה המופק מקליית פולי הקפה, טחינתם וחליטתם.
הקפה צומח במקור באזורים בעלי אקלים טרופי או סובטרופי ובעיקר באפריקה ובאסיה. הקפה הובא לארצות דרום אמריקה וגדל כיום באזורים הטרופיים שם בכמות גדולה מאוד, במיוחד בברזיל.
מינים בסוג קפה

קפה רובוסטה
קפה ערביקה
קפה ליבריקה
קפה צ'ריריאנה
קפה מגניסטיפולה
קפה ג'מייקה בלו מאונטיין
קפה אמבוגנסיס
קפה אנתוני
קפה בנגלי
קפה בוניסיס
קפה בוניירי
קפה קונגואי
קפה גליאני
קפה מאוריטני
קפה מוגנטי
קפה סטנופילה
קפה לבאטי
קפה פטרוקרפה
קפה ביסטאי
קפה נאמורוקנסיס
ראו גם

קפה ספשלטי
היסטוריה של באר שבע

ערך זה מתעד את ההיסטוריה של העיר באר שבע.
באר שבע בתקופה הכלקוליתית

היישוב האנושי הראשון בבאר שבע מתחיל בתקופה הכלקוליתית באלף הרביעי לפנה"ס. על גדותיו של נחל באר שבע הוקמו שלושה יישובים כלקוליתיים שהיו חלק מתרבות מגוונת הקרויה "תרבות באר שבע" שהתקיימה באלף הרביעי לפנה"ס. שלושת האתרים (חורבת צפדי, ביר אבו מטר וחורבת בתר) היו כפרי מגורים, תת-קרקעיים בחלקם. אף על פי ששלושת היישובים הכלקוליתיים הללו הם בעלי אופי קבוע ישנם סימנים ברורים לעזיבה מתוכננת של האוכלוסייה במקום (למשל: כלים וחפצים הונחו בצרורות ופתח החדרים נחסם באבן).
היישובים כללו תחילה חדרים תת-קרקעיים שנכרו באדמת הלס ושימשו כנראה לשינה ואחסון. לאחר מכן הרחיבו המתיישבים את המערכת התת-קרקעית, על ידי חפירת אולם גדול המתחבר לתאים נוספים. הירידה מפני הקרקע הייתה דרך פיר אנכי. בתוך תאים ואולמות אלו נחפרו בורות קטנים ששימשו לאחסון חפצים. התושבים של התרבות שהיו נוודים למחצה היו יוצאים לנדידות לפי עונות ושומרים את חפציהם העודפים בבורות אלו ומכסים אותם בסדר ובצורה מתוכננת. באחת הנדידות לא חזרו התושבים והאתרים היו שוממים לזמן מה. בשלב ההתיישבות השלישי זה בנו התושבים את בתיהם על השקעים שנוצרו מהתמוטטות מערותיהם ובשלב הרביעי והאחרון נבנו גם בתים על הקרקע אך בצורה יותר משוכללת. תושבי תרבות באר שבע נהגו לסחור עם רבים משכניהם במזרח התיכון, כגון תושבי רמת הגולן (כלי בזלת אשר נמצאו באתרים מעידים על מסחר שכזה). תושבי התרבות עסקו בחקלאות ובמרעה וכן עסקו בציד צבאים.
תרבות באר שבע ואיתה כל ההתיישבות בבקעה בתקופה הכלקוליתית נעלמה כלא הייתה בסוף האלף הרביעי לפנה"ס. בתקופת הברונזה לא נמצאו עדויות ארכאולוגיות להתיישבות בבקעת באר שבע.
באר שבע בתקופת הברזל

בתקופת הברזל התקיימו שני יישובים באזור, תל באר שבע בו שכן היישוב "שבע", שבו רוכזו מוסדות המינהל והשלטון. ו"באר שבע" שהשתרעה באזור שבין השוק הבדואי לגדתו הצפונית של נחל באר שבע. בשנות ה-50 של המאה ה-20, במהלך עבודות תשתית, נמצאו ממצאים שתוארכו למאה ה-8 לפנה"ס, בהם צלמיות של האלה הכנענית עשתרת, נרות חרס וקנקני אגירה; כן נמצאה צלמית קנטאור שיוצרה ביהודה, אך מאפייניה, כגון עירוב גבריות ונשיות (הנפוץ בעולם היווני אך נדיר במזרח התיכון) ואוזניים בולטות (האוזניים היו מוסתרות בצלמיות יהודיות על־ידי התסרוקת, אך היוו סימן היכר לקנטאוריות יווניות), מעידים על קשרי הגומלין שהתקיימו בין דרום ארץ ישראל לקפריסין, במיוחד עם העיר כתי. זאת הייתה עיר פרוזה, שלא הוקפה בחומה או בביצורים והשתרעה על שטח של כ-30 דונם. בעיר היו מבני מגורים, בתי מלאכה, ממגורות ובורות מים ותושביה היו חקלאים, סוחרים ובעלי מלאכה. בתחילת המאה ה-21 נערכה חפירת הצלה סמוך לנחל באר שבע בה נתגלה בית מרחץ ציבורי מהתקופה הביזנטית ובשכבות שמתחתיו נחשפו מבנים מהמאה ה-8 לפנה"ס שימשו למגורים ונבנו מלבנים על מסד של חלוקי נחל.
במקרא מוזכרת העיר לראשונה בספר בראשית, פרק כ"א, שם מסופר כי אברהם הוכיח את אבימלך מלך גרר, על הבאר שנגזלה ממנו על ידי עבדיו. אבימלך לקח מאברהם את "שבע כבשות הצאן", לעדות כי הבאר אכן שייכת לאברהם, והשניים כרתו ברית במקום: "על כן קרא למקום ההוא באר שבע, כי שם נשבעו שניהם".
באר שבע נזכרת עוד פעמים רבות במקרא:
בפרשת ויצא: ”וַיֵּצֵא יַעֲקֹב מִבְּאֵר שָׁבַע וַיֵּלֶךְ חָרָנָה”. יציאתו הייתה מאולצת מחמת שאחיו עשו רצה להורגו, משום שיעקב נטל את הברכות ואת הבכורה מעשו בעורמה. ובעצת אמו רבקה ובברכת אביו, ברח יעקב לחרן, אל אחי אמו, לבן הארמי. פעם נוספת מוזכרת באר שבע כעיר מוצאם של יעקב ובניו בדרך למצרים: ”וַיָּקָם יַעֲקֹב מִבְּאֵר שָׁבַע וַיִּשְׂאוּ בְנֵי-יִשְׂרָאֵל אֶת-יַעֲקֹב אֲבִיהֶם וְאֶת-טַפָּם וְאֶת-נְשֵׁיהֶם בָּעֲגָלוֹת אֲשֶׁר-שָׁלַח פַּרְעֹה לָשֵׂאת אֹתוֹ”. [[[רש"י]]] על הפסוק מציין שיעקב למד בישיבת שם ועבר שגם היא הייתה בבאר שבע.[דרוש מקור]
בספר יהושע י"ט באר שבע מוזכרת כאחת מערי שבט שמעון, ומאז מוזכרת פעמים רבות כעיר הדרומית המשמעותית של ממלכת ישראל בביטוי ”מִדָּן וְעַד-בְּאֵר שֶׁבַע” (לאחר הקמת מדינת ישראל עודכן הביטוי לפי גבולותיה של המדינה החדשה ומכאן נגזר הביטוי "מדן ועד אילת").
מקורה של צביה, אימו של יואש (מלך יהודה) מלך יהודה, בבאר שבע: ”בִּשְׁנַת-שֶׁבַע לְיֵהוּא מָלַךְ יְהוֹאָשׁ וְאַרְבָּעִים שָׁנָה מָלַךְ בִּירוּשָׁלָםִ וְשֵׁם אִמּוֹ צִבְיָה מִבְּאֵר שָׁבָע”.
אין עדויות ליישוב העיר בידי תושבים יהודים במהלך תקופת בית שני.
בתקופות הרומית עד המוסלמית המוקדמת

בתקופה ההרודיאנית התקיים בבאר שבע ישוב קטן שעליו הוקם באמצע המאה ה-3 מחנה צבא גדול. בכתביהם של אוסביוס מקיסריה ושל הירונימוס מהמאה הרביעית מתוארת כעיירה ובה חיל משמר רומי. העיר מוזכרת גם במפת מידבא. במהלך התקופה הביזנטית בארץ ישראל נבנו סביב המחנה לפחות שש כנסיות שחלקן היו בשימוש עד התקופה האומיית. במהלך התקופה הרומית והביזנטית התפתחה העיר בצורה ניכרת דבר שגרם לביטול שטחי הקבורה בפריפריה של העיר והפיכתם לאזורי מגורים. תהליך ההתפשטות של העיר בתקופות אלו הגיע לשיאו במאה ה-6. בתקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל המשיך השימוש בחלק מהמבנים הביזנטיים, אך הייתה דעיכה איטית של העיר, המתבטאת בהריסת מבני הציבור והפיכתם למקור חומר גלם לבניה משנית. במחצית השנייה של המאה ה-8 ננטשה העיר.
בשנת 2010, בעקבות חפירת הצלה באתר התחנה המרכזית של באר שבע, התגלו שרידיה של העיר הביזנטית שהתקיימה במאות ה-5 וה-6. השרידים המשתרעים על-פני שטח גדול בהרבה מזה של התחנה נחפרו ונחקרו. עם הקמת המבנה החדש של התחנה, הוצבה בכניסה למבנה רצפת זכוכית שקופה מחוסמת, בגודל של כ-2 מ"ר, המאפשרת לעוברים ושבים להתבונן בעתיקות מלמעלה.
בתקופה העות'מאנית

לאחר מאות שנים של חוסר עניין באזור הנגב, הביאה פתיחת תעלת סואץ, בשנת 1869, להתעניינות השלטון העות'מאני במרחב זה ולהכרה בחשיבותו האסטרטגית. בשנת 1900 מחליטים הטורקים לייסד מחוז שלטוני חדש בבאר־שבע ולהקים בו עיר מחוז חדשה שתשמש מוקד שלטוני בנוסף לעזה, מתוך כוונה להגביר את אחיזתם בשולי האימפריה ותוך ניסיון להפוך את הבדואים ליושבי־קבע. מיקום העיר נבחר בגבול שלושת המטות הבדואים הגדולים בנגב (עזאזמה, זורבה ומחמדין), בנוסף, במיקום זה היו מי תהום גבוהים, דבר שאיפשר השגת מים ליישוב בקלות יחסית.
ראשית הוקמה תחנת משטרה בת שתי קומות במטרה להשיג שליטה טובה יותר על הבדואים באזור, להפחית את מעשי השוד ולמנוע סכסוכים בקרב הבדואים. העיר החדשה נקראה ביר א-סבע (ערבית: بئر السبع) והוקמה על הגדה הצפונית של נחל באר שבע.
העיר נבנתה כ־5 קילומטרים מערבית ליישוב העתיק, לפי תוכניותיהם של שני מהנדסים ערבים, סייד אפנדי אלנשאשיבי ורג'ב אלנשאשיבי ושני מהנדסים אירופאים (גרמני ושווייצרי) בתבנית בעלת סגנון מודרני של רחובות במתווה שתי וערב, כאשר רק המסגד הגדול שפונה לכיוון מכה משבש דפוס זה. כל בתי העיר נבנו מחומרים מקומיים והיו חד-קומתיים. רוב האוכלוסייה היו ערבים מאזור חברון ועזה ומיעוטם בדואים. בשיאה היו בה כ-1,000 תושבים: כמעט כולם מוסלמים, מעט נוצרים, ויהודים בודדים.
תוך פחות משני עשורים צמחה מן המדבר עיר בנויה בעיצוב אירופי מודרני ובה מוסדות ציבור ושלטון רבים, לצד חצרות ובנייני מגורים בסגנון בנה ביתך - העיר באר־שבע הפכה למרכז יישובי, מינהלי ומסחרי שוקק חיים.
בשנת 1914, עם הצטרפותה של טורקיה למלחמת העולם הראשונה כבת-בריתן של המעצמות גרמניה ואוסטרו־הונגריה, גדלה חשיבותו האסטרטגית של הנגב, אשר הפך לאזור חיץ בין צבא בריטניה שחנו במצרים, ובין צבא טורקיה, אשר שלט בארץ־ישראל.
באר-שבע, אשר ישבה על צומת תחבורה מרכזי, שימשה כנקודת זינוק מצוינת לכיוון מצרים, בעיר היו כבר 17 בארות אשר סיפקו כמיליון וחצי ליטרים מים ביום וכן מלאי גדול של מחסנים, בניינים וכוח-אדם, שיכול היה לשמש עורף לוגיסטי למאבק שניהלו הטורקים בבריטים. ההכרה של השלטון העות'מאני כי מלחמה על ארץ ישראל היא רק עניין של זמן, הביאה גם להחלטה לסלול מסילת רכבת שתחבר את ציר יפו ירושלים עם באר־שבע ומשם לכיוון ניצנה וסיני, לעבר תעלת סואץ. בתאריך 30 באוקטובר 1915, לאחר תשעה חודשי בנייה, נחנכה תחנת הרכבת שחיברה את העיר דרך "מסילת הדרום" ללוד ובהמשך התחברה למסילת הרכבת החיג'אזית. באירוע זה נכח אחמד ג'מאל פאשה וכן פקידים עות'מאנים בכירים נוספים. המסילה תוכננה להמשיך דרומה ולהגיע עד לקרבת תעלת סואץ, אותה קיוו הצבאות הטורקי והגרמני לכבוש, אולם לא נבנתה עד תומה. לשם כך נבנה הגשר הרכבת הטורקי על נחל באר שבע שהוא אחד מסמלי העיר. בבנייתו השתתפו גם פועלים יהודיים שכמה מהם נהרגו בהפצצה של חיל האוויר הבריטי.
אוכלוסיית העיר גדלה פי ארבעה במהלך המלחמה[דרוש מקור] ובקרבתה הוקם שדה התעופה הראשון בארץ ישראל.
בתקופה העות'מאנית > מושלי העיר

אחרי אסמעיל כמאל בק נתמנה למושל המחוז מוחמד ג'אראללה. בימיו הותקנו תיקונים רבים במחוז החדש. הוא יסד שתי מועצות - האחת להנהלת המחוז (המועצה המנהל "מג'לס אלאידארה" הראשונה הורכבה מחמשה שייחים והשנייה להנהלת ענייני העיר (המועצה העירונית כללה את השייח חמאד אל סופי (תראבין) ואחד מעזאזמה. חנג'רה, תיאהא וג'באראת. תקציב העירייה הגיע אז לעשר לירות. כמו כן קנתה הממשלה בימיו אלפים דונם (מחיר הדונם מגידה אחת) מקרקעות עזאזמה ונתנה אותם מתנה לעירייה על־מנת למכור משטח זה לכל בדואי שירצה להתיישב, לבנות בית ולשבת בו. אז נבנה הבניין המשמש עד היום למשרדי שלטון המחוז, וכן הוקם גם משכן לשוטרים ולז'נדרמים. עובדה תוכנית חדשה לעיר החדשה, שחילקה לחלקים שווים כשבין שטח לשטח מבדיל רחוב נרחב.
אחרי ג'אראללה נתמנה תופיק בק אלגוסיין כמושל המחוז. אחריו משלו בזה אחר זה: חמדי בק, תופיק עבד אלהאדי, סלים טהביב, עאצף בק הדמשקאי ופריד אלעמסי. באר שבע גדלה והתפתחה, הטורקים קבעו את באר שבע כמקום מושבו של סגן המותצרף עבד אלכרים בק, שפעל לפי הוראותיו של המותצרף הירושלמי רשיד בק.
נראה כי שלטון הממשלה הטורקית באחרית ימי התקופה העבד־אלחמידית היה חלש ורופף ולא הייתה ברירה אחרת אלא להישען על שלטון השייִחים עצמם. על כן ראה סגן המותצרף אכרם בק (בנו של הסופר הטורקי המפורסם נאמק כמאל בק) להתקרב אל הבדואים במתנות ובאותות־כבוד.
החגיגות שהיה עורך לרגל ברית־המילה של בני השייחים היו בהידור רב: שולחנות ערוכים ביד רחבה ותחרויות רכיבה על סוסות אצילות.
כשהוכרזה הקונסטיטוציה בטורקיה (בשנת 1900), שגררה אחריה את ההפיכות הידועות, הוחזרה באר־שבע לדרגתה הקודמת ונקבעה כ"קאימקמיה". למושל נתמנה בה עלי אצף הטורקי. אחריו באו מחמוד נזים בק, ערפאן בק אלג'אבי, כאמל אלבודיירי, חסאם אלדין בק וצאדק בק אלמוגרבי, הוא היה הקאימקאם הטורקי האחרון. באר־שבע נמצאה בהנהלתו עד הכיבוש האנגלי.
בתקופת המושל המתקן עאצף בק הדמשקאי הוקמו מפעלים קונסטרוקטיביים רבים. הוא בנה בניין לעירייה, ששימש לאחר מכן מעון למושלי המחוז, הכניס מכונת־שאיבה שהביאה מים לעיר מבאר אלנשל, ובנה בריכה גדולה שחילקה את המים לכל קצות העיר. כמו כן בנה טחנת קמח ומסגד, אשר מגדלו ("מאדנדה") הוקם מאבנים שהובאו מחורבת חלצה (חליסה). מבחינה הנדסית נחשב מגדל זה למשוכלל בתכלית השכלול. כמו כן נטע עצים במספר רב וייסד דואר וטלגרף ובית־ספר לילדי הבדואים. בית ספר זה היה הראשון במחוז הזה. בימיו נשלח מספר בדואים לבית־הספר השבטי אשר בקושטא.
בתקופה העות'מאנית > התיישבות יהודית

עוד לפני שנת 1900 התיישבו יהודים באזור. היהודי הראשון שנטה אוהלו ביישוב היה נסים אלקיים, אשר היה מעורב בהקמת היישוב החדש. לאחר מכן, בשנת 1901 התיישבה במקום משפחת גורדון בכדי להקים טחנת קמח.
בשנת 1908 נפטר יעקב גורדון והמשפחה עזבה. בטחנה נותר שותפו שניידרוביץ. בשנת 1909 הגיעה לעיר משפחת מרגולין, אשר גרה ועבדה בטחנת הקמח של גורדון ושניידרוביץ.
בתקופה העות'מאנית > מלחמת העולם הראשונה

כשהוכרז הגיוס הכללי בטורקיה (בשנת 1914) והטורקים עמדו לצד בני בריתם הגרמנים, היה ראשית מעשיה של הממשלה לשים את פניה לעבר תעלת סואץ - אם לא לשם כיבוש מצרים, כפי שהפיצו והודיעו, אז הרי כדי לגרום לאנגלים להקצות חלק גדול מכוחותיהם הצבאיים בים וביבשה לחזית זו, למען הגדלת הלחץ על האנגלים ביתר שדות הקטל.
הטורקים ריכזו לשם כך צבא תחת פיקודו של המצביא ג'מאל פחה הגדול (כינוהו כך כדי להבדיל בינו לבין ג'מאל פחה, מפקד הדיוויזיה השמינית). לג'מאל פחה הגדול (המכונה גם "העריץ" ו״שופך הדמים") ניתן שלטון בלתי מוגבל בסוריה ובארץ ישראל. הוא התאמץ לדכא את התנועה הפוליטית הערבית ותלה מספר גדול מאנשיהם וצעיריהם. כן ידועים מעשיו האכזריים כלפי הארמנים ולאומים אחרים של האימפריה העות'מאנית.
המסע לחציית התעלה וכיבוש מצרים נעשה בלי כל ההכנות הדרושות בין מבחינת גודל הצבא ובין מבחינת התחמושת והאספקה. רוב התוקפים והכובשים שבאו מצרימה מסוריה או לסוריה ממצרים חצו אותה הדרך, שהטורקים הסיעו בה את צבאותיהם.
הטורקים סללו את הדרכים בין באר שבע וחברון ובין באר שבע ועוג'א אל חפיר. כן סללו מסילת ברזל מוואדי סראר עד באר שבע. הם הביאו חשמל לבאר שבע, בנו ביח"ר לקרח, טחנת קמח ממוכנת והפכו את בנין בית הספר ילדי בדואים לבית חולים לפצועיהם.
תקופת המנדט הבריטי > כיבוש באר שבע

עם תחילת המערכה וכיבוש סיני על ידי הבריטים בסוף 1916 הופך המרחב הדרומי חיוני בהגנת ארץ־ישראל כולה ובראשית שנת 1917 מקימים הטורקים קו הגנה חדש, אשר ראשיתו בעזה ואגפו המזרחי מבוסס על הביצורים, הבארות והכוחות הקיימים בבאר־שבע. ביום 26.3.1917 יצאו הכוחות הבריטיים למתקפה הראשונה על עזה. הכוחות הרכובים הצליחו להפתיע בתנועתם המהירה את הטורקים ולחדור לעיר, ובתוך שלוש שעות הגיעו עד לחלקה הצפוני. מאוחר יותר נכבשו הרכסים המקיפים את העיר ופרשי אנז״ק (דיוויזיית הפרשים האוסטרלית - ניו זילנדית) חדרו אל העיר מצפון. במפקדה הטורקית־גרמנית הבינו כי גורל העיר והמערכה נחרץ והחלו בהכנות לכניעה. עקב תקלות בתקשורת מהשטח לא ידע הפיקוד הבריטי הבכיר אשר ישב במפקדה הכללית באל־עריש על הצלחת המתקפה ולכוחות הבריטים בשטח ניתנה פקודת נסיגה. עד שהבינו הבריטים את טעותם שיפרו הטורקים את לחימתם ומאוחר יותר, בהגיע התגבורת, הצליחו להדוף את הכוחות הבריטיים מהעיר. ביום 17.4.1917 יצאו הבריטים למתקפה נוספת על עזה. גם התקפה זו לא הצליחה להשיג תוצאות משמעותיות ולעת ערב, משהוברר כי הכוחות נבלמו כליל וניסיונות ההתקדמות עולים במחיר דמים גבוה, ניתנה פקודת נסיגה.
בעקבות כישלונות כיבוש עזה הוחלף מפקד הגזרה ולתפקיד מונה גנרל אדמונד אלנבי. אלנבי החליט לתקוף באזור הפחות מוגן של החזית - בבאר־שבע. הטורקים סמכו על המחסום הטבעי של המדבר שיגן על האגף המזרחי של הגזרה מפני מתקפה, והחזיקו במקום כוח קטן יחסית של חיילים.
לאחר שהתקבלה ההחלטה על כיבוש באר־שבע, החלו יחידות המודיעין הבריטיות בסדרה של פעולות הטעיה, שנמשכו מספר חודשים, אשר מטרתן לשכנע את הטורקים כי הם מתכוונים לתקוף שוב את עזה. פעולות אלו כללו פיזור עלוני תעמולה ממטוסים מעל לחפירות הטורקים, שידורי אלחוט כוזבים ושתילת מסמכים מודיעיניים מזויפים אצל היריב. הבריטים ייחסו לכיבוש באר־שבע חשיבות עליונה, שכן אם ההתקפה הייתה נכשלת, או אם היו הטורקים מספיקים לפוצץ את הבארות הפועלות בעיר, היו הכוחות בריטים נשארים ללא מים, ואלפי הסוסים והגמלים של צבאם היו גוועים בצמא.
בבוקר ה-31 באוקטובר 1917, לאחר לילה של רכיבה מאזור עסלוג' וחלוצה, נערכו צבאות הברית להתקפה על באר שבע. הלוחמים הטורקים הגנו על העיר בעוז והלחימה נמשכה שעות. עם התקרב שעת השקיעה הוחלט לכבוש את באר שבע בהתקפה חזיתית של יחידת "הפרשים הקלים". כ־20 דקות לפני השקיעה נערכו הגדוד הרביעי והגדוד השנים עשר מהבריגדה הרביעית של הפרשים האוסטרלים להתקפה והסתערו בדהירה מהירה בשטח פתוח אל מול החפירות הטורקיות. בשל מהירות הדהירה לא הספיקו הלוחמים הטורקיים לכוון כראוי את כלי נשקם והפרשים האוסטרלים פרצו את קווי ההגנה.
עם כיבושה של באר שבע החלה המתקפה הגדולה של גנרל אלנבי בארץ ישראל וחודש לאחר כיבוש באר-שבע נכבשה גם עזה ומערך ההגנה הטורקי בדרום התמוטט. מכאן הדרך ליעד הנכסף של הכוחות הבריטיים - ירושלים הייתה קצרה, אליה נכנסו כוחות הגנרל אלנבי ביום 9.12.1917.
קרב זה נחשב לקרב הרכוב הגדול האחרון בהיסטוריה. בבאר שבע שוכן בית קברות צבאי לחללי מלחמת העולם הראשונה שבו קברים של חיילים בריטים, אוסטרלים וניו זילנדים, לידו נחנכה בשנת 2002 אנדרטה לזכר החיילים העות'מאניים.
אחרי כיבוש רפיח ב-1917 בנו הבריטים מסילה ברוחב תקני מרפיח אל באר שבע. קו זה נחנך במאי אותה שנה. עם תום מלחמת העולם הראשונה, הייתה באר שבע מחוברת בשתי מסילות, אחת צרה אל לוד והשנייה תקנית אל רפיח וממנה דרומה למצרים וצפונה ללוד ולחיפה. המסילה לרפיח הייתה פעילה עד שנת 1927 ואז נפסקה גם בה תנועת הרכבות מכיוון שלא הייתה לה הצדקה כלכלית.
תקופת המנדט הבריטי > שלטון הבריטים

ב-16 בנובמבר 1920 הגיע הנציב העליון הרברט סמואל לביקור ממלכתי בבאר שבע. הטקס נערך ברחבה שליד בית הספר לילדי הבדואים.
בימי השלטון הבריטי הייתה ביר א-סבע עיר ערבית ועד 1936 חיו בה מספר משפחות יהודיות. על פי מפקד אוכלוסין של שנת 1922 היו בבאר שבע 2,356 תושבים מתוכם 235 נוצרים, 98 יהודים ו-11 דרוזים. על פי מפקד האוכלוסין של שנת 1931 היו בבאר שבע 2,959 תושבים, מהם 2,751 מוסלמים, 152 נוצרים, 11 יהודים ו-5 בהאים. בעיר היו 545 בתים. על פי סקר הכפרים 1945 חיו בה כ-5,570 תושבים. הבריטים מינו לראשות העירייה את השייח' פריח אבו מדין, שייח' שבט החנאג'רה, שהיה מהאנשים המשפיעים באוכלוסיית האזור ושימש במלחמת העולם הראשונה כמורה דרך לכוחות הבריטיים. השייח' היה אחד הבדואים הבודדים שגרו אז בעיר.
התקופה הישראלית > מלחמת העצמאות

על פי תוכנית החלוקה של האו"ם, שהתקבלה בהצבעה בכ"ט בנובמבר 1947, העיר הייתה אמורה להיכלל בשטח המדינה הערבית.
במהלך פלישת הצבא המצרי לארץ ישראל במלחמת העצמאות, השתלטו על העיר ב-19 במאי 1948 שני גדודים של האחים המוסלמים, שחלקם נותר בעיר וחלקם המשיכו דרך חברון לעבר ירושלים.
במסגרת "מבצע משה", שהיה חלק ממבצע יואב, הטיל מפקד חזית הדרום, האלוף יגאל אלון, את כיבוש העיר על חטיבת הנגב בפיקוד נחום שריג. כיבוש העיר נקבע ל-20 באוקטובר 1948.
ההתקפה על העיר החלה רק בשחר ה-21 באוקטובר. אז החלה הרעשה ארטילרית על העיר מכמה כיוונים והחלו התקפות הסחה משוריינות. את ההבקעה לשטח המבוצר הובילה מחלקת הפריצה של גדוד 9. לאחר שהשתלטה על השכונה החדשה, שהייתה חלק מהמערך המבוצר, חדרה לעיר פלוגת "הקומנדו הצרפתי", שטיהרה את השטח הבנוי של העיר והתקדמה עד סמוך לבניין המשטרה שבו הייתה ממוקמת מפקדת הצבא המצרי. בשעה 09:00 נכנע המפקד המצרי לאחר שנורו פגזי נ"ט מתותח שהיה מוצב על זחל, לעבר בניין המשטרה. בשעות הצהריים של 21 באוקטובר נכבשה העיר, ומיכאל הנגבי נתמנה למושל הצבאי של העיר.
תושביה האמידים של באר שבע עזבו את העיר כבר מספר שבועות או חודשים לפני כיבושה. רוב תושבי העיר נמלטו מזרחה, לעבר הרי חברון, לפני כיבוש העיר, במהלכו או מיד אחריו. ככל הנראה ב-25 באוקטובר, גורשו כמה מאות התושבים הנותרים, רובם נשים, ילדים וחולים, לרצועת עזה. כמאה גברים הושארו זמנית בעיר, כדי שיסייעו לצה"ל בעבודות ניקוי, פינוי וכדומה, ולאחר מכן הועברו למחנה שבויים. החיילים שכבשו את העיר עסקו בין היתר בביזה.
ב-20 בנובמבר הגיעו לעיר ליאונרד ברנשטיין והתזמורת הפילהרמונית הישראלית להופיע בפני החיילים.
זמן קצר לאחר כיבוש העיר הוקם בה בית חולים צבאי זמני שנוהל על ידי חיל הרפואה.
ראו גם

ביר אבו מטר
באר שבע הגלילית
באר שבע בתקופה העות'מאנית