stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מילדג' לוק בונהאם
ביוגרפיה > מלחמת האזרחים האמריקנית

בתחילת 1861, מדינות הדרום שפרשו מהאיחוד נציבים מיוחדים שנסעו למדינות הדרום האחרות שהחזיקו בעבדים ועדיין לא פרשו. כבעל עבדים, שימש בונהאם כנציב של קרוליינה הדרומית בוועידת הפרישה של מיסיסיפי, וסייע לשכנע את חבריה כי עליהם גם לפרוש מהאיחוד.
בונהאם מונה למייג'ור גנרל ומפקד ארמיית קרוליינה הדרומית על ידי המושל פרנסיס וו. פיקנס בפברואר 1861. הוא מונה לבריגדיר גנרל בצבא הקונפדרציה ב-19 באפריל 1861, ופיקד על החטיבה הראשונה של ארמיית הפוטומק בפיקודו של PGT Beauregard. הוא לחם בקרב הראשון על מנאסס, שם פיקד על החטיבה שלו וכן על שתי סוללות ארטילריה ושש פלוגות פרשים בהגנה על פורד מיטשל בבול ראן.
הוא התפטר מהמינוי שלו ב-27 בינואר 1862 כדי להיכנס לקונגרס הקונפדרציה. ב-17 בדצמבר 1862, האספה הכללית של קרוליינה הדרומית בחרה בבונהאם כמושל בהצבעה חשאית. הוא כיהן בתפקיד עד דצמבר 1864. במהלך כהונתו חוקקה האספה הכללית איסור על זיקוק ב-1863 וגם באותה שנה, היא דרשה להשתמש בעוד אדמה לגידול מזון במקום כותנה כדי להגדיל את היצע המזון במדינה. בונהאם הצטרף מחדש לצבא הקונפדרציה כבריגדיר גנרל של פרשים בפברואר 1865, והיה מעורב באופן פעיל בגיוס חיילים כאשר הסתיימה המלחמה.
בסמוך לגרינוויל, קרוליינה הדרומית, קבוצה של חיילים שהוצבו שם, בשל החשש מפלישה פדרלית מקרוליינה הצפונית, קראו למקום מושבם "מחנה בונהאם" לכבודו.
ביוגרפיה > פעילותו לאחר המלחמה

בונהאם היה בעל עסק ביטוח באג'פילד ובאטלנטה, ג'ורג'יה, בין השנים 1865 ל-1878. כשחזר לפוליטיקה, היה שוב חבר בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית בין 1865 ל-1866 וציר בוועידה הדמוקרטית הלאומית בשנת 1868. הוא היה חבר בוועידת משלמי המיסים של קרוליינה הדרומית בשנים 1871 ו-1874. לאחר שפרש מהשירות הציבורי, חזר לעסוק בעריכת דין באג'פילד והתמקד גם בעבודות חקלאות. בשנת 1878 מונה לנציב הרכבות של המדינה וכיהן בתפקיד זה עד מותו ב-27 באוגוסט 1890 בווייט סולפור ספרינגס, קרוליינה הצפונית. הוא נקבר בבית העלמין אלמווד בקולומביה.
הערות שוליים

↑  Weil, Julie Zauzmer (10 בינואר 2022). "More than 1,800 congressmen once enslaved Black people. This is who they were, and how they shaped the nation". Washington Post. נבדק ב-5 במאי 2024. {{cite news}}:  (עזרה) Database at "Congress slaveowners", The Washington Post, 2022-01-13, נבדק ב-2024-04-29
↑  מילדג' לוק בונהאם, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1182466699  ISNI: 0000 0000 3315 0997  LCCN: n91094974  NARA: 10571483  SNAC: w6mw2gfr  US Congress: B000616  VIAF: 31179622   WorldCat (עם VIAF): 31179622 
גנרל מילדג' לוק בונהאם
מרים נוביץ'

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1908 
 פטירה:  1990 (בגיל 82 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 
מרים נוביץ' ליד שריד מהכניסה לבית הסוהר "פביאק" בוורשה
מרים נוביץ (1908–1990) הייתה אוצרת, אספנית וחוקרת ישראלית.
נוביץ' הייתה האוצרת הראשונה של בית לוחמי הגטאות ומי שהניחה את המסד להקמתו, כבר בראשית שנות ה-50. היא שטבעה את המונח "התנגדות רוחנית" (Spiritual Resistance) לגבי יצירות האמנות שנעשו בתקופת השואה, שרק מאוחר יותר זכה לתשומת לב ההיסטוריונים של השואה.
מרים נוביץ' היא שהחלה לאצור את אוסף האמנות הגדול והייחודי של "בית לוחמי הגטאות", הכולל כחמשת אלפים ושמונה מאות יצירות, המחולקות לשלושה מדורים:
יצירות אמנות שנוצרו בגטאות, במחנות ובמקומות מסתור בזמן המלחמה
יצירות שמקורן והשראתן בתקופת האימים והמאבק, ונוצרו לאחר המלחמה
יצירות אמנות של אמנים שנוצרו לפני השואה והם נספו במהלכה
המדור הראשון הוא ליבת האוסף, אשר בו השקיעה מרים נוביץ', האוצרת והמנהלת הראשונה שלו, את מירב מרצה ואונה. מדור זה, המהווה את הנדבך המרכזי באוסף, כולל מאות יצירות שנוצרו בגטאות ובמחנות שונים במזרח ובמערב אירופה. היצירות מתארות, בין השאר, את החיים במחנות ובגטאות, מנציחות את אורח החיים של הכלואים במגוון של סצנות הווי, ומתארות גם פעילויות תרבותיות בהן – הרצאות, קונצרטים ומחזות. מספר גדול של יצירות מוקדש לדיוקנאות הכלואים או דיוקנאות של האמנים עצמם.
קורות חיים > משפחה

מרים השאירה אחריה בן מנישואים, ובת מאומצת.
לקריאה נוספת

צביקה דרור, משא מרים - סיפור חייה של מרים נוביץ, קיבוץ לוחמי הגטאות ובית לוחמי הגטאות (2008).
צביקה דרור (עורך). דפי עדות: 96 חברים מקיבוץ בית לוחמי הגטאות מספרים. בית לוחמי הגטאות ע"ש קצנלסון: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ד (1984), עמ' 499–518.
שרון גבע, "המתנגדות ברוחן", אל האחות הלא ידועה: גיבורות השואה בחברה הישראלית, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2010.
שרון גבע, "מתעדות, חוקרות ומנציחות: סיפור חייהן ופועלן של מרים נוביץ ורחל אוירבך במבט משווה", ילקוט מורשת 99 (תשע"ט), עמ' 63-40.
מרים נוביץ'. "דו"ח על ציורים חדשים ודברי אמנות". ארכיון בית לוחמי הגטאות, לא מתוארך (כנראה שלהי שנות השבעים), עמ' 1.
ריאיון עם שרה שנר, ממייסדי בית לוחמי הגטאות, ספטמבר 1997.
מרים נוביץ', דו"ח לא מתוארך, ארכיון בית לוחמי הגיטאות.
נוביץ', מרים. רצח הצוענים בימי הנאצים, בית לוחמי הגטאות, 1969.
מרים נוביץ', "האוסף האמנותי בבית קצנלנסון", כתב יד מודפס ללא תאריך, ארכיון בית לוחמי הגטאות, עמ' 1.
"ציורי עדות של א. פעדער ממחנה דראנסי (צרפת)", ידיעות, 1 (חשון תשי"ב, נובמבר 1951), בית לוחמי הגיטאות ע"ש יצחק קצנלנסון למורשת השואה והמרד, עמ' 6.
Georges Wellers. L'Etoile jaune sous Vichy. Editions Tiresias, Michel Raymond, Paris, 1991 (re-edition of Un Juif sous Vichy.* Fayard, Paris, 1973), p. 113
נוביץ', "האוסף האמנותי", עמ' 2.
Miriam Novitch et. al. Spiritual Resistance: Art from Concentration Camps: A Selection of Drawings and Paintings from the Collection of Kibbutz Lohamei Haghetaot, Israel. Union of Hebrew Congregations, USA, 1981, p. 88.
David Diamand. Le Billet Vert: La vie et la Résistance à Pithiviers et Beaune-la-Rolande: camps pour juifs, camps pour chrétiens, camps pour patriotes. Éditions Renouveau, Paris, 1977, p. 95
ביאורים

↑  לימים, שלחה נוביץ מכתב מודאג למנחם פוזננסקי, אודות גורלו הבלתי נודע אז (מרץ 1945) של קצנלסון. כך עולה מהמכתב שנחשף על ידי מכון גנזים בבלוג שלו. לעיון במכתב, בכתב ידה של נוביץ ראו כאן.
מאטיי קאראג'אלה

| --- | --- |

דיוקן מאטיי קאראג'אלה
 לידה:  25 במרץ 1885 בוקרשט, ממלכת רומניה 
 פטירה:  17 בינואר 1936 (בגיל 50) בוקרשט, ממלכת רומניה 
 שם לידה:  Matei Maria Constantinescu 
 מדינה:  רומניה 
 שפות היצירה:  רומנית 
 סוגה:  פרוזה, שירה 
 יצירות בולטות:  Craii de Curtea-Veche 
 הושפע מ:  אונורה דה בלזק 
 פרסים והוקרה:  מסדר סנטה אנה, דרגה 2  אביר בלגיון הכבוד 
 
מאטיי קאראג'אלה (ברומנית: Mateiu Ion Caragiale;‏ 25 במרץ 1885 – 17 בינואר 1936) היה משורר ופרוזאיקן רומני, הידוע בעיקר ברומן שלו Craii de Curtea-Veche (אנ') ("המלכים של החצר הישנה"), המתאר את המִילְיֶה של צאצאים של בויאר לפני ואחרי מלחמת העולם הראשונה. סגנונו של קאראג'אלה, המזוהה עם סימבוליזם, התנועה הדקדנטית (אנ') של מפנה המאה העשרים, והמודרניזם המוקדם, היה מקורי בספרות הרומנית של התקופה בין שתי מלחמות העולם. בתרומות מאוחרות אחרות, היה קאראג'אלה חלוץ הספרות הבלשית המקומית, אך ישנה מחלוקת אם עבודתו בתחום הניבה נרטיב שלם או רק קטעים. הכתבים המעטים שהוא השאיר אחריו עומדים בניגוד לשבחי הביקורת עליהם וקמו לו מספר חקיינים גדול, בעיקר לאחר מותו, הידועים בכינוים "מאטייסטים".
קאראג'אלה הצעיר, שהיה ידוע גם כהרלדיסט ואמן גרפיקה (אנ') חובב, פרסם את יצירותיו באופן ספוראדי, ובמקום זאת ביקש להיות מעורב בפוליטיקה ולפתח קריירה בשירות הציבורי. הוא היה קשור למפלגה השמרנית-דמוקרטית (אנ'), ולאחר מכן לליגת העם (אנ'), ובסופו של דבר הפך לדמות שנויה במחלוקת כשתמך במעצמות המרכז בתקופת כיבוש רומניה במלחמת העולם הראשונה. לאחר מכן התמקד בספרות, ובמהלך שנות ה-20 המאוחרות ובתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, פרסם את רוב הפרוזה שלו בכתב העת גנדיריה (אנ') (Gândirea, "מחשבה").
מאטיי קאראג'אלה היה ילדו הבלתי חוקי והמרדן של המחזאי רב ההשפעה יון לוקה קאראג'אלה, והוא היה אחיו למחצה של לוקה קאראג'אלה, משורר אוונגרד שמת ב-1921, וחתנו של הסופר גאורגה סיון (אנ') לאחר מותו. מאטיי קאראג'אלה היה מזוהה באופן רופף עם תנועת הסימבוליזם ברומניה (אנ'), והיה ידוע בזכות הגנדרנות (אנ'), האקסצנטריות והבוהמייניות שלו, ובמשך רוב חייו, היה נוכח קבוע בחוג האינטלקטואלי שנוצר סביב מסעדת Casa Capșa (אנ'). מקורביו כללו את הדמות הפוליטית השנויה במחלוקת אלכסנדרו בוגדן-פיטשטי (אנ'), האנימטורית התרבותית מרגריטה מילר ורגי (אנ'), והמשורר יון בארבו, שהיה גם אחד מתומכיו המסורים ביותר.
קורות חייו > נעוריו

מאטיי קאראג'אלה נולד בבוקרשט כילד מחוץ לנישואים ליון לוקה קאראג'אלה ומריה קונסטנטינסקו (Maria Constantinescu), רווקה בת 21 באותה עת, שהייתה עובדת לשעבר בעיריית בוקרשט. כשחי את שנותיו הראשונות בבית אימו ברחוב פרומואסה (Frumoasă), ליד הרחוב הראשי שדרות ויקטוריאי (אנ') (עד שהבניין נמכר), הייתה למאטיי אחות למחצה, בת לאימו מרומן אחר מחוץ לנישואים. בשנת 1889, כמעט שנה לאחר שנפרד מפילגשו, אביו התחתן עם אלכסנדרינה בורלי (Alexandrina Burelly), והביא את מאטיי למשפחתו החדשה. בשנים הבאות, הוא התנכר בהדרגה לאביו, ולפי אקטרינה (Ecaterina), הצעירה מבין ילדיהם של יון לוקה קאראג'אלה ובורלי, "מאטיי לבדו התעמת עם [אביו] וסתר את דבריו באופן שיטתי".
קאראג'אלה הצעיר נשלח לבית הספר במכללת גאורגיוס הקדוש (Sfântul Gheorghe) של אנגל דמטריסקו (אנ') בבוקרשט, שם גילה תשוקה להיסטוריה ולהרלדיקה. סביב אותה תקופה, הוא כנראה הוכנס לחוגו של דמטריסקו, שכלל את הרופא קונסטנטין איסטרטי (אנ'), הסופר בארבו שטפנסקו דלאוורנצה (אנ'), הפיזיקאי שטפן הפייטס (אנ'), מבקר הספרות ניקולאה פטרוביץ' (אנ') והאדריכל יון מינקו (אנ'). במהלך טיול קיץ ב-1901 לסינאיה, שם שהה בקרב משפחת ביבסקו, הכיר מאטיי את ג'ורג'ה-ולנטין ביבסקו ואלכסנדרו ביבסקו (Alexandru Bibescu) (במכתב שכתב באותה תקופה, הוא תיאר את האחרון כ"משוגע מדי ומטורף תזזיתי"). הספר האהוב עליו בגיל 17 היה L'Arriviste, מאת הסופר הצרפתי פליסיאן שאנזור (אנ'), אשר, כפי שהוא עצמו הודה, תרם לחזון שלו על טיפוס בסולם החברתי. ב-1903, עם יון לוקה, בורלי וילדיהם, הוא טייל בחלקים נרחבים של מערב אירופה, וביקר באוסטריה-הונגריה, שווייץ, איטליה וצרפת; במהלך הטיול הוא תיעד את הרשמים שהותירו בו מגמות האמנות האירופיות השונות.
ב-1904 עקר אביו לברלין, והביא איתו את מאטיי - בתקווה שיוכל לשכנעו ללמוד משפטים באוניברסיטת פרידריך וילהלם - אבל מאטיי בילה את זמנו בקריאה ובחקר בירת הקיסרות הגרמנית. מאוחר יותר הוא יתייחס לתקופה זו באמצעות מונח צרפתי, l'école buissonière ("בית הספר לנוודים"), והדגיש כי "[זה] עזר לי מאוד". אקטרינה קאראג'אלה ציינה שאחד הבילויים האהובים על אחיה היה "להתפעל מהעצים החילוניים בטירגארטן", וידוע גם כי הוא בילה ימים שלמים בגלריה הלאומית הישנה, וחביבים עליו במיוחד היו ציוריו של יאקוב ואן רויסדאל. יון לוקה, שלא היה מרוצה מגישתו של מאטיי, שלח אותו בחזרה לרומניה ב-1905, שם נרשם לבית הספר למשפטים של אוניברסיטת בוקרשט, אך הוא פרש ממנו שנה לאחר מכן. לזמן קצר, אביו של קאראג'אלה אף הפקיד בידי שטפנסקו דלאוורנצה את הפיקוח על בנו המנוכר.
קורות חייו > סכסוך אב-בן ובכורה ספרותית

הסכסוך עם אביו לא פסק כל עוד האחרון היה בחיים. הפסיכיאטר והמסאי יון ויאנו (אנ'), שחקר את מערכת היחסים ביניהם עם כלי הפסיכואנליזה, מתאר את תחושתו של מאטיי כלפי יון לוקה כ"אנטיפתיה, על גבול השנאה", ומשער שהדבר שיקף השפעות אימהיות מהתקופה הקצרה שבה נותרה מריה קונסטנטינסקו רווקה חד-הורית.
ככל הנראה המצב הידרדר בשנת 1904, לאחר מות דודתו לנצ'י (Lenci), כאשר יון לוקה השתלט על ירושת בנו, והוחמר אף יותר בשל החלטת אביו להפסיק לממן אותו, מה שהותיר את האחרון ללא מקור הכנסה יציב. לפיכך הוא היה אמור לפרנס את אימו ואחותו, עד שיון לוקה העביר את הירושה שנבעה ממותה של דודתו האחרת קטינקה מומולואה, לפילגשו לשעבר. הוא גם ציין שאביו הכריח אותו ללמוד באוניברסיטת פרידריך וילהלם מבלי לממן את שכר הלימוד. זמן מה לאחר שחזר לרומניה, הוא החל להשתתף בחוג הספרותי הסימבוליסטי שנוצר סביב המשורר והתועמלן הפוליטי השמאלני אלכסנדרו בוגדן-פיטשטי (אנ'), שהעניק לקאראג'אלה הצעיר כסף והזמין אותו לא פעם לארוחת ערב.
באביב 1907, למרות המתחים המתמשכים בין האב לבנו, מאטיי, שהחלים מצורה קשה של חצבת, חזר לברלין, שם עדיין התגוררה משפחתו של יון לוקה. עד מהרה הפך למאהב של אישה מקומית, רומן שלפי הדיווחים גרם לאביו להכריז עליו כשערורייתי. במהלך אותה שנה, היה מאטיי קאראג'אלה מסוקרן מהשמועות על אלימות מרד האיכרים ברומניה, תיעד חדשות מוגזמות שונות על אופיו והיקפו, ותיאר אותו כ"דבר טוב". בשנת 1909, הוא נרשם שוב לאוניברסיטה, לאחר שהחליט להתכונן לקבלת תואר, אך שוב לא הצליח להשלים את לימודיו.
מאטיי קאראג'אלה חשב לראשונה על הרומן העתידי Craii de Curtea-Veche בשנת 1910. שנתיים לאחר מכן, במהלך טיול ליאשי, הוא פרסם את 13 שיריו הראשונים בכתב העת הספרותי ויאצה רומניאסקה (אנ') ("חיים רומניים"), וזכה לשבחיו של המשורר פנאיט צ'רנה (אנ') וללעג של הסופר טודור ארגזי. מבקר הספרות שרבן צ'וקולסקו (אנ') הדגיש כי אלה הודפסו בעקבות התערבויות של אביו עם צוות כתב העת, ולפי הדיווח מאותה תקופה של גם גיסו של לוקה, הפילוסוף יונל גריה (אנ'), יון לוקה העריץ את תרומותיו של בנו, וביקורתו הייתה מינימלית, בונה, והתקבלה בברכה על ידי מאטיי. זה הוביל את גריה למסקנה שבהעתיקו בחיים האמיתיים קלישאה סימבוליסטית, בדה קאראג'אלה הבן תמונה לא הוגנת של אביו. בשנים מאוחרות יותר, המשיך מאטיי לכתוב שירה, שפרסם האמרגן הספרותי קונסטנטין באנו בכתב העת שלו שלו, Flacăra (אנ') ("הלהבה").
אביו נפטר ביוני 1912, מה שלפי שרבן צ'וקולסקו (שציטט את התכתובת של מאטיי קאראג'אלה), הותיר אותו אדיש. עד אז, קאראג'אלה הבן התרעם על ניצול לכאורה של יון לוקה את הפופולריות שלו למען רווחים חומריים, ומאוחר יותר באותה שנה, העיר כי, "בתשלום קטן", ניתן היה לשכנע את אביו של קאראג'אלה לקרוא את יצירותיו ביריד באובור (אנ'). בקטע שאבד מאז מיומנו, שעליו הגיב צ'וקולסקו, הוא גם טען כי שתייה מופרזת (אנ') ועישון מוגזם גרמו לאביו להירקב פיזית ונפשית. למרות אהבתו לברלין, הוא גם לא היה מרוצה מהמעבר של אביו לעיר, והפיץ את השמועה שבעיני משפחתו וחבריו, הפרידה של יון לוקה מרומניה התפרשה כ"מטורפת" (תוך כדי טענה כי קאראג'אלה האב תכנן לכתוב מחזות בגרמנית, בסיוע מיטה קרמניץ, אהובתו לשעבר של המשורר מיכאי אמינסקו). בטקס ההלוויה, הוא כביכול זעזע את הפסנתרנית צ'לה דלאוורנצה (אנ') בכך שאמר בקרירות בצרפתית: Je suis venu voir feu mon père ("באתי לראות את אבי המנוח").
קורות חייו > כניסה לשירות המדינה

קאראג'אלה חזר לבוקרשט: בקיץ 1912, בעזרת העיתונאי רודולף אורינובסקי (Rudolf Uhrinowsky), הועסק הסופר הצעיר בעיתון בשפה הצרפתית, L'Indépendence Roumaine ("עצמאות רומניה"), והודיע לקוראיו שהוא גם הפך לנציג הלגיטימי היחיד של משפחת קאראג'אלה ברומניה. באוקטובר הוא הפך לראש המטה במשרד לעבודות ציבוריות בקדנציה השנייה של טיטו מאיורסקו תחת השר אלכסנדרו באדאראו (אנ'). הוא גילה עניין יחסי בפוליטיקה בסביבות 1908, לאחר שאביו התגייס למען טאקה יונסקו והמפלגה השמרנית-דמוקרטית (אנ') שלו; בזמנו הוא מתח ביקורת על הבחירות הפוליטיות של יון לוקה, אך עם זאת ציין שהן יכולות לשמש אמצעי לקידומו שלו ("מעתה ואילך יהיה לי אוצר בלום פוליטי [...], משהו בטוח, אם אי פעם תהיה ודאות על כדור הארץ"). ארבע שנים לאחר הערה זו, זמן קצר לאחר הופעת הבכורה שלו בספרות, הוא התעמת עם אביו על כך שהאחרון שקל מינוי בממשלה של יונסקו.
כאשר קאראג'אלה האב נפטר, תכנן מאטיי בתחילה להצטרף למפלגה השמרנית (אנ') בעלת האג'נדה המרכזית ולדרוש משרה מגריגורה גאורגה קנטקוזינו (אנ'), ראש עיריית בוקרשט ומקורבו של בוגדן-פיטשטי. אף על פי כן, הוא שינה דעתו והגדיר עמדה זו כ"פתרון רע", וכאשר מאיורסקו ויונסקו כרתו ברית, הוא ביקש וקיבל מינוי מבאדאראו, שבסופו של דבר השיג אותו באמצעות צו שנחתם על ידי המלך קרול הראשון, מלך רומניה. מאוחר יותר העיר קאראג'אלה: "[באדאראו] הפקיד בידי מפתח זהב זה, שרציתי כל כך הרבה זמן, ושעבור כל זה לא הייתי נואש להשיג". זה סותר עוד אחד מהדיווחים שלו, שבו התוודה כי, בתחילה התקבל באדישות על ידי באדאראו, הוא טען כי הצטרפותו לשמרנים-דמוקרטים הייתה בקשתו של יון לוקה הגוסס. שרבן צ'וקולסקו הגיב: "לא יכול היה להיות עיוות גדול יותר של המשאלה האחרונה של הורה"!
הוא נכנס לתפקידו ב-7 בנובמבר 1912, אך כפי שהתוודה מאוחר יותר, שונו הרישומים הרשמיים כך שייראה כאילו שהוא היה עובד מדינה כבר מ-29 באוקטובר. תקופת כהונתו מתוארת על ידי המבקר בארבו צ'וקולסקו כאירוע חסר משמעות, כשמאטיי "מיצה את הפנטזיה [הפוליטית] שלו" במאמציו להקסים את באדאראו. כפי שסיפר קאראג'אלה מאוחר יותר, הוא הוביל שיחות עם משלחת מממלכת סרביה שכללו את היוזמה לבנות גשר על הדנובה כדי לקשר בין שתי המדינות. בשנת 1913, הוא הפך לאביר מסדר הכתר הרומני (אנ') (Coroana României), קיבל את אות מסדר אנה הקדושה (אנ') בדרגה 2 של האימפריה הרוסית. הוא זכה גם במדליות רומניות בדרגה 1 של Bene Merenti ו-Bărbăție și credință ("גבריות ואמונה"). בשנת 1913 כתב קאראג'אלה את הסיפור "Remember", תוך שהוא ממשיך לתרום לכתב העת ויאצה רומניאסקה (אנ'). אף על פי שמשרדו היה מחויב לפוליטיקה שמרנית-דמוקרטית, קאראג'אלה עדיין היה מקורב לבוגדן-פיטשטי, שעיתונו היומי סארה (Seara, "ערב") פרסם שוב ושוב מאמרים שטענו לחשיפה של סיעת טאקה יונסקו, ולעיתים קרובות מיקד התקפות כאלה בבאדאראו. העסקתו הסתיימה בסופו של דבר ב-17 בינואר 1914, כאשר הוקמה הממשלה הלאומית הליברלית של יון ברטיאנו. לדברי יון ויאנו, צדק קאראג'אלה בהנחה שמעורבותו השולית בתככים הפוליטיים הפכה אותו למטרה להתנגדות לבאדאראו.
קורות חייו > Craii de Curtea-Veche והשהות באיטליה

מאטיי קאראג'אלה פרסם את Remember כספר בשנה שלאחר מכן; משנת 1922, הוא החל לעבוד על "Spovedanii" ("וידויים"), החלק השלישי והאחרון של Craii..., שכפי שסיפר, עלה בקנה אחד עם " המשבר הנורא ביותר" בחייו. כמה משיריו פורסמו באוסף משנת 1925 בעריכת פרפסיציוס (אנ') ויון פילאט (אנ'), Antologia poeților de azi ("אנתולוגיה של המשוררים של ימינו"), ואליהם התלווה דיוקן בדיו חתום על ידי מרסל ינקו; באותו זמן הודיע קאראג'אלה שהוא עומד לפרסם סדרת שירים תחת הכותרת Pajere (היא הודפסה רק לאחר מותו). בתקופה 1925–1933 עולה מרשימותיו של קאראג'אלה כי הוא ראה את חייו כמסומנים על ידי מחזורים קיומיים ורגעים מכריעים.
במרץ 1926-אוקטובר 1928, פרסם כתב העת גנדיריה (אנ') ("מחשבה") של טודור ויאנו את הרומן שלו Craii de Curtea-Veche כסדרה. הוא השלים את התוספות האחרונות לטקסט בנובמבר 1927, מכיוון שהחלקים הראשונים שלו כבר היו מודפסים. כשהפרק האחרון הודפס על ידי גנדיריה, הוא זכה לשבחים נרחבים, הוא ציין: "מהזמן שבו הראשון מבין חלקיו הודפס, התקבלה עבודה זו בלהט חסר תקדים בספרות הרומנית. בגין העבודה שהיא דרשה, כמו גם עבור את האובססיה המייגעת שלה נכנעתי אני לא נוטר לה: היא באמת מפוארת [...]." היסטוריון הספרות אאוג'ן לובינסקו, שביקר את המהלכים המאוחרים של גנדיריה לעבר מסורתיות ואידאולוגיה של ימין קיצוני (תפנית שהתרחשה בד בבד עם עזיבתו של ויאנו), טען כי קאראג'אלה היה זכייה חשובה עבור חוגי הספרות. לובינסקו האמין, שקאראג'אלה ו"סופרים כישרוניים" אחרים עזרו לכתב העת, שבהנהגתו שלא עמד "מבקר של הסמכות".
ב-1926 הוא התגייס למען מפלגת "ליגת העם", וביקש ללא הצלחה מאוקטביאן גוגה להקצות לו מועמדות למושב פרלמנטרי במהלך הבחירות של אותה שנה (אנ'). בינואר 1928, הוא שוב חיפש קריירה בשירות הדיפלומטי, וחיפש לעצמו מינוי בקונסוליה הרומנית בהלסינקי בפינלנד; משום כך ביקר את שר החוץ ניקולאיה טיטולסקו באיטליה, בסן רמו. המעבר שלו בלומברדיה התרחש במקביל לשיטפונות גדולים, אירוע שתועד בהתעניינות ברשימותיו הפרטיות. טיטולסקו קיבל את פניו במלון מיראמארה, אך השיחות ביניהם לא הניבו פרי. לטענת פרפסיציוס, הכישלון נבע מההתנגדות שהייתה לפוליטיקאים אחרים כלפי קאראג'אלה, בעוד שיון ויאנו טוען שהשאפתנות עצמה היוותה הוכחה ל"אוטופיות מושלמת". הסופר היה בכל זאת מרוצה מביקורו, לאחר שהתרשם עמוקות מהנוף האיטלקי, וכתוצאה מכך ניסה ליצור אווירה של, כלשונו, "שקט איטלקי כפרי עמוק" בנכסיו בפונדולה. יומנו גם הנציח את השמועה לפיה טיטולסקו היה מכור לקוקאין.
הפרויקטים הפוליטיים שלו נכנסו להקפאה, ובמקום זאת ריכז קאראג'אלה את מרצו בהשגת אות מסדר לגיון הכבוד הצרפתי, ובסופו של דבר הפך קיבל את הדרגה הנמוכה, דרגת "אביר" (Chevalier) בדצמבר 1929. המחבר הרומני עצמו ציין שהדבר התאפשר בזכות השתדלותו של פרנסואה לברון (François Lebrun), הכתב בבוקרשט של העיתון לה מטן, שאותו החשיב כידיד אישי.
קורות חייו > שנים מאוחרות יותר ומוות

קאראג'אלה החל לעבוד גם על הכתיבה המקוטעת של Soborul țațelor ("מועצת העסקים", 1929) ועל הסיפור הבלשי Sub pecetea tainei ("תחת חותמת הסודיות", 1930), אך הם יישארו בלתי גמורים. הטיוטה הראשונה של, Sub pecetea tainei פורסמה על ידי גנדיריה באפריל 1930-אפריל 1933, בעוד ש-Soborul țațelor נשמר בשלוש גרסאות שונות. במאמר מ-1985 שפורסם מאוחר יותר כהקדמה ל-Sub pecetea tainei, העלה מבקר הספרות ניקולאיה מנולסקו השערה שאמנם הסיפור לא זכה להסתיים, אך עלילתו נועדה להיראות מעורפלת, ולפיכך גרם לפרשנים אחרים להניח בטעות כי הטקסט הסתיים בפתאומיות.
ב-1931 עדיין קיווה הסופר לחזרה לבמה הפוליטית, הפעם עם המפלגה הלאומנית-דמוקרטית, שעלתה לשלטון בהנהגתו של ניקולאה יורגה. לשם מטרה זו, הוא פנה לתת-שר הפנים ניקולאה אוטסקו (Nicolae Ottescu), וביקש למנות אותו לפרפקט, אך נדחה. באותה תקופה, היה קאראג'אלה מעורב מדי פעם באירועים שהשפיעו על הסצנה התרבותית. במאי 1930, הוא נכח בסעודה לכבודו של הסופר האיטלקי פיליפו תומאזו מארינטי, האידאולוג של הפוטוריזם, שאורגנה על ידי אגודת הסופרים הרומנים (אנ') ואגודת התרבות האיטלקית-רומנית, ושהשתתפו בה גם אנשי תרבות רבים אחרים, בהם האמן מרסל ינקו והסופרים יון וינה (אנ'), ז'אק קוסטין (נו'), יון מינולסקו (אנ') וקמיל פטרסקו (אנ'), שהיו מקורבים למגזין הספרות והאמנות האוונגרדי Contimporanul (אנ'). בינואר 1934, הבלשן והמוציא לאור אלכסנדרו רוסטי (אנ') חתם על חוזה עם קאראג'אלה, שבאמצעותו הסכים האחרון להשלים את הסיפור הבלשי Sub pecetea tainei ולפרסם אותו בהוצאה לאור Editura Fundațiilor Regale ("ההוצאה לאור של הקרן המלכותית") של רוסטי.
הוא הפסיק את רוב הפעילות הספרותית מאוחר יותר באותה שנה, והתוודה ביומנו: "מצבי הרוחני כנראה זהה לזה של אנשים שחשים את שעתם האחרונה מתקרבת ומאבדים כל תקווה". הסופר כנראה תכנן לעבור מהעיר לפונדולה, תוך ניתוק כל הקשרים עם עמיתיו. למרות השינוי הפתאומי הזה, קאראג'אלה לא נטש לחלוטין את קריירת הכתיבה שלו. בשנת 1931 פרסם מגזין התרבות Cele Trei Crișuri ("שלושת הפונדקים") שיצא לאור באוראדיה את ספר הזיכרונות שלו, שכותרתו Vechi impresii de spectator ("רשמים ישנים של צופה"). בו הצהיר קאראג'אלה שהגיע ל"בגרות שלווה", וציין: "עכשיו אני מתחיל בשלווה את הקצב של חיים חדשים". הוא תכנן לכתוב ביוגרפיה של אלברט יוזף רייכסגרף פון הודיץ (גר'), אציל אקסטרווגנטי משלזיה מהמאה ה-18, המוזכר בקצרה ב-"Cele trei hagialâcuri" (החלק השלישי של Craii de Curtea-Veche), והתעניין גם ביצירות של שתי קלאסיקנים צרפתים, אנטואן פורטייר (אנ') ואונורה דה בלזק. הוא היה מוטרד מאוד מהמוות, ממנו חשש מאוד. בתחילת 1935, זמן קצר לאחר שקרא את הטקסטים של שטפן צווייג על ריפוי באמצעות אמונה (אנ'), הוא תיעד את ההשפעה שהייתה להם על חייו כ"גילוי העליונות האינטלקטואלית שלי, האינטואיציה שלי וכוח המחשבה שלי, כמו גם הכוחות הסמויים שאני חש בבסיס ההוויה שלי". הוא גם הקפיד לוותר על אורח חייו הקדחתני, וויתר על אלכוהול וקפה.
מאטיי קאראג'אלה מת שנתיים מאוחר יותר בבוקרשט, בגיל 51, לאחר שלקה בשבץ מוחי. למרות רצונו המפורש והתנגדותה של אלמנתו, נישאו נאומים בטקס הלווייתו, כולל נאומים של אלכסנדרו רוסטי ואדריאן מאניו (אנ'). רוסטי ואאוג'ן לובינסקו סיפרו מאוחר יותר על תקרית יוצאת דופן שהאירוע חולל: ינקו וולטורסקו (Iancu Vulturescu), חברו של קאראג'אלה שנהג לבקר תדיר במסעדת Casa Capșa (אנ'), הסתכל במבט מרוכז בגופת המת כשהוא חולק כבוד; מאוחר יותר באותו ערב, הוא התאבד בחדר מלון.
יצירה > שירה

גם השירים הסימבוליסטים של קאראג'אלה, כולל סדרת סונטות, מציגים את התעניינותו העמוקה בהיסטוריה. הקובץ Pajere, שאיחד מחדש את כל השירים שפרסם קאראג'אלה בוויאצה רומניאסקה (אנ') וב-Flacăra (אנ') ("הלהבה"), הוגדר על ידי לובינסקו כסדרה של "תמונות בעלות גוון ארכאי של קיומנו העתיק", ועל ידי יון ויאנו כ"היסטוריה ציורית (אנ') של ולאכיה", בעוד ג'ורג'ה קלינסקו מעיר על דמותם "המשכילה". אותו מבקר ציין גם שהשירים ב-Pajere, ששאבו השראה מרקעים ביזנטיים, היו גרסאות מוצלחות יותר לסוגה שטופחה לראשונה על ידי דומיטרו קונסטנטינסקו-טלאורמאנו (Dumitru Constantinescu-Teleormăneanu). לפי פרפסיציוס, לקאראג'אלה הייתה "השקפה מסוימת [...], לפיה אין לחפש את העבר [...] בספרים, אלא בנוף שמסביב". הוא המחיש רעיון זה עם בית מתוך קליאו (Clio) של קאראג'אלה. קלינסקו ציין שלתוך כמה משיריו, הכניס מאטיי קאראג'אלה את חיפושיו אחר תורשה אריסטוקרטית. הוא ראה את זה נוכח בשיר Lauda cuceritorului ("בשבחו של הכובש").
ביצירות שונות, השפה הפואטית מאופיינת בפסימיזם, ולפי בארבו צ'וקולסקו ויון ויאנו הושפעה מהמשורר הלאומי של רומניה מיכאי אמינסקו. אחת מהן, Singurătatea ("הבדידות"), מבטאת במיוחד, באמצעות קולו של גיבורה הדמוני, מיזנתרופיה וגישה נקמנית, שלדעת ויאנו עומדת כאחד המסרים האישיים ביותר של קאראג'אלה על האכזבה מהעולם.
מורשת > העשורים הראשונים

קאראג'אלה המשיך להיות סופר רלוונטי במהלך עשר השנים שלאחר מותו, ויצירתו עברה מהדורות ביקורתיות חדשות. Pajere יצא לאור באביב 1936, לאחר שנערך על ידי מריקה סיון-קאראג'אלה ואלכסנדרו רוסטי (אנ'). מאוחר יותר באותה שנה, ראה אור כרך של יצירות אסופות, "Opere" ("עובד"), על ידי רוסטי ובו הדפסים שנעשו על ידי מאטיי קאראג'אלה ברגעים שונים במהלך חייו. חלקים גדולים מהיומנים שניהל מאטיי קאראג'אלה אבדו. התמליל שנערך על ידי פרפסיציוס ספג ביקורת על כך שנפטר מתוכן רב באופן סלקטיבי, בעוד שהמקור שנשמר על ידי רוסטי אבד באופן מסתורי במהלך מרד הלגיונרים של 1941. הערות נוספות, שכללו במיוחד את הביקורת של קאראג'אלה על אביו, נשמרו לזמן מה על ידי שרבן צ'וקולסקו, לפני שהושאלו לאקאטרינה לוגאדי (Ecaterina Logadi), בתו של יון לוקה, ונעלמו. מספר לא מבוטל משרטוטיו וציוריו, אשר ויאנו הניח ששרדו עד 1936, גם הם נעלמו.
לעבודתו של קאראג'אלה הייתה השפעה מסוימת מההתחלה. יון בארבו טבע את המונחים mateist ו-matein, בהתייחסו, בהתאמה, לתומכים של ודברים הקשורים לספרות של קאראג'אלה. לבארבו מיוחסת גם הקמת וניהול של חוג המאטייסטים הראשון. ב-1947 כתב יון בארבו את השיר Protocol al unui Club ("הפרוטוקול של מועדון"), שנועד כמחווה לזכר חברו. המשורר המסורתי סאנדו טודור (אנ') המשיך את סוגת הדיוקנאות הביזנטיים כפי שטופח על ידו ועל ידי קונסטנטינסקו-טלאורמאנו, ויצר יצירה שכותרתה קומורניק (Comornic, בערך, "מרתף" או "שומר מרתף"). בערך באותה תקופה, הסופר הידוע בשם העט סרמנול קלופשטוק (Sărmanul Klopștock, "קלופשטוק המסכן") קיבל השראה מסגנון הרומנים שלו.