stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוברט לווינסון
מעורבות איראנית

ב-4 באפריל 2007, מעט יותר משלשה שבועות לאחר חטיפתו של לווינסון, מאמר בתחנה הממשלתית האיראנית PressTV ציין כי הוא:
"has been in the hands of Iranian security forces since the early hours of March 9" and "authorities are well on the way to finishing the procedural arrangements that could see him freed in a matter of days"
תרגום:"היה בידי כוחות הביטחון האיראניים מאז השעות המוקדמות של ה-9 במרץ" וש"הרשויות בדרכן לסיום ההליכים שיוכלו להוביל לשחרורו בתוך ימים ספורים"
באותו מאמר הוסבר כי הנסיעה של לווינסון לאי קיש (Kish Island) הייתה של איש עסקים פרטי המחפש קשר עם אדם שיוכל לקשר אותו לביצוע מצגות לגורמים איראניים רשמיים האחראיים על טיפול במסחר בנתיבי הברחה פיראטיים אשר הם בעלי חשיבות רבה לחברה שלו.
ב-8 בינואר 2013, ה-Associated Press דווח כי יש כעת קונצנזוס בין פקידי ממשל אמריקאים המעורבים במקרה שלמרות שנים של הכחשה, שרות הביטחון האיראני היה כמעט בוודאות מאחורי הווידאו בן 54 השניות וחמש התמונות האנונימיות של לווינסון, שנשלחו למשפחתו. הדרך בה נשלחו והאנונימיות המקצועית הצביעו על כך שמרגלים מומחים עומדים מאחורי הפעולה, כך נאמר.
פרס מיליון הדולר

ב-6 במרץ 2012, לקראת יום השנה החמישי לחטיפתו, הציע ה-FBI פרס על סך מיליון דולרים עבור מידע העשוי להביא להחזרתו. בנוסף הושק קמפיין תוך שימוש בשלטי דרך גדולים, הודעות ברדיו, עלונים, וטלפוניה לפרסום הפרס.
במקביל קיבלו שני בניו הצעירים מלגה על סך $5,000 למימון לימודיהם.
סטטוס נוכחי

בנובמבר 2013, לווינסון, אב לשבעה, הפך לשבוי במשך הזמן הארוך ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית, כאשר הוא "עוקף" את טרי אנדרסון.
על פי משפחתו הוא סובל מסוכרת, שיגדון ויתר לחץ דם. הדרכון שלו לא הופיע באף מדינה אחרת.
הערות שוליים

↑  כתבה פוליטיקו, דצמבר 2013 (באנגלית)
↑  ה-BBC, דצמבר 2013 (באנגלית)
↑  Daily Press, 2007 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2014114431  VIAF: 310629193   WorldCat (עם VIAF): 310629193
תבליט הובלת העצים

תבליט הובלת העצים הוא תבליט אשורי המציג הובלת גזעי עצים על שלביה באמצעות אניות פיניקיות.
תבליט הובלת העצים
התבליט נמצא בארמון סרגון השני בדור שרוכין, המתוארך לסוף המאה ה־8 לפנה"ס. התבליטים בארמון זה מתארים את הישגי המלך. בתבליט הובלת העצים מוצגות הפעולות המרובות הכלולות בהובלת העצים. האניות בתבליט בעלות חרטום המעוצב כראש סוס, ומזוהות עם הפיניקים; גם כיסויי הראש של צוותי האניות תומך בזיהוי זה. צורת גזעי העצים מעידה על כך שעובדו לפני הובלתם, והתבליט לא מתאר את כריתתם אלא רק את הובלתם. חלק מהעצים מובלים מעל האניות בעוד אחרים נגררים אחריהן במים. במים עצמם מתוארים יצורים שונים, חלקם חיות מציאותיות וחלקם יצורים מיתולוגיים. רוב החוקרים סבורים שהתבליט מתאר הובלת עצים בים, אך קיימת דעה שלפיה מדובר בפיניקים שהובאו להוביל עצים בנהר.
תיאור

התבליט ממחיש, בחמישה לוחות אבן גיר גדולים, את שלבי הובלת גזעי עץ בים, או בנהר. מקורו של התבליט בחזית הראשית של ארמון סרגון השני בדור שרוכין, שבנייתו החלה ב־717 לפנה"ס ותמה לפני 705 לפנה"ס (שכן באותה שנה מת סרגון ודור שרוכין ניטּשה). בתקופת סרגון השני התקרבה האימפריה האשורית החדשה לשיא כוחה, ובאותה תקופה נוצרו המונומנטים האמנותיים המרשימים ביותר, שדרכם ביטא המלך את תפיסתו על האימפריה. התבליטים מציגים את הישגיו של השליט, ומתוארים במחקר כמוקירים את ניצחונותיו על האדם ועל הטבע. בתבליט הובלת העצים מונצחות פעולות רבות: פעילות הבנייה הענפה שדרשה משלוחים עצומים של עצים, השימוש באניות מתאימות להובלתם (ואולי גם בניית האניות עצמן), והעסקת נתינים ממדינות ווסאליות המיומנים במקצועות הים תוך התאמתם לדרישות המלך. סרגון עצמו היה אחד המלכים האשוריים בעלי האוריינטציה החזקה ביותר לים.
האניות בתבליט בעלות סיפון שטוח, חרטום זקוף וירכתיים אנכיות סימטריות. החרטום מעוצב כראש סוס – מה שנתן את השם היווני "היפּוס" (סוס ביוונית) לאניות מסוג זה, המזוהות עם הפיניקים. בחלק מהאניות חותרים במשוטים, ובחלק קיימים תרנים, אולי למפרשים. ייתכן שהמפרשים הורדו מהתרנים בשל אופי ההפלגה, אולי בנמל, בו הם היוו נטל לא יעיל. צוותי האניות מזוהים כפיניקים, לפי כיסויי ראשם – כובעי עור לבנטיניים.
גזעי העצים המתוארים בתבליט סימטריים, וניכר שעברו טיפול לפני הובלתם. אין בתבליט יער או כורתי עצים; תשומת הלב ממוקדת בשינוע העצים. חלק מהגזעים נישאים יבשים על הסיפון, וחלק נגררים אחר האניות במים. גם העמסת העצים ופריקתם מתוארות בתבליט. מקובל על־פי רוב שמדובר בארזים מהלבנון, אך ייתכנו מקורות אחרים לעצים כגון הרי אמנוס שעל הארנת הקרובים גם לפרת, ואף הרי זגרוס הסמוכים לזב הקטן, ואכן הממצא האשורי הכתוב מתקופה זאת מאשר אספקת עצים בקנה מידה גדול מאוררטו וממני (אנ').
בין גלי המים מתוארים יצורים רבים, מציאותיים ומיתולוגיים. בין היצורים האמיתיים ניתן למנות דגים רבים (שצורתם סכמטית ולא ניתן לזהות את מינם), וכן צבי מים, סרטנים, נחשי מים, לטאות, קונכיות חרוטיות ספירליות, ועקרב; בין היצורים המיתולוגיים נמנים למסו, אואנס (גר') ויצור מכונף בעל גוף וראש של שור.
מקובל לפרש את הלוח כהובלת עצים בים. יש הטוענים שכמה מאפיינים בתבליט מצביעים על פעילות הובלת עצים בנהר, ולא בים: כל האניות הנושאות עצים מפליגות בכיוון אחד, וכל האניות בעלות התורן המונף מפליגות בכיוון הנגדי ולא נושאות עצים, דבר הרומז על פעילות לאורך קטע מזרם נהר; שיטות הובלת העצים בגרירתם על המים (העשויה להסיט את כיוון ההפלגה) או העמסה מעל נקודת האיזון של האניה היו מבזות את המוניטין של יורדי הים אם היו נעשות בים, אך מתאימות לזרם נהר. במקרה כזה, יש לפרש את הופעת הפיניקים בתבליט כפיניקים שהובאו מארצם לתרום מכישוריהם בבניית האניות והובלת העצים.
גלריה

לוחות התבליט, כפי שמוצגים במוזיאון הלובר
התבליט במסגרת תבליטי חזית הארמון, מהפרסום הראשוני של התבליט
גוררי עצים על האדמה
העמסת בול עץ
מבט מקרוב על כמה מאניות ההובלה ועיר על אי, אולי צור
למסו במים
צוות של שלושה אנשים מושך בול עץ בחבל, אדם רביעי מכוון את תנועתם, מעליהם אואנס (גר')
אחת האניות נושאות הגזעים, ויצורי המים שמסביבה
צוות אניה פורק את בולי העץ, מתחתיהם אואנס (גר')
אחת האניות עם התורן המונף, מעליה קונכייה
נשיאת העצים לאחר פריקתם
לקריאה נוספת

P. E. Botta, E. Flandin, Monument de Ninive, Tome I. Architecture et sculpture, Imprimerie Nationale, 1849, PL. 29, 30–35 (הפרסום הראשון של התבליט)
Elisha Linder, The Khorsabad Wall Relief: A Mediterranean Seascape or River Transport of Timbers?, Journal of the American Oriental Society 106, 1986, עמ' 273–281 doi: 10.2307/601591
Zaraza Friedman, "The Phoenician Hippos Figurehead. Preserved Tradition and Types of  Ship", in: Ralph K. Pedersen (ed.), On Sea and Ocean: New Research in Phoenician Seafaring, Archäologischen Seminars der Philipps-Universität, 2015, p. 24–25
ביאורים

↑  כמו בשיתופי הפעולה הימיים בין חירם ושלמה; במסעו השישי של סנחריב, נגד אילם, שבו נעזר בספנים מצור, צידון, וכן ספנים איונים או קפריסאים, כדי להשיט את חייליו במורד החידקל על האניות המפוארות שבנו במיומנות, "תוצרת אופיינית לארצם"; ובתיאור של דיודורוס סיקולוס של פיניקים שזומנו על־ידי סמירמיס לבנות אניות.
הערות שוליים

1 2 3 4  Zaraza Friedman, "The Phoenician Hippos Figurehead. Preserved Tradition and Types of  Ship", in: Ralph K. Pedersen (ed.), On Sea and Ocean: New Research in Phoenician Seafaring, Archäologischen Seminars der Philipps-Universität, 2015, p. 24
1 2 3 4 5 6  Elisha Linder, The Khorsabad Wall Relief: A Mediterranean Seascape or River Transport of Timbers?, Journal of the American Oriental Society 106, 1986, עמ' 280
1 2 3 4 5  Elisha Linder, The Khorsabad Wall Relief: A Mediterranean Seascape or River Transport of Timbers?, Journal of the American Oriental Society 106, 1986, עמ' 273
1 2  Elisha Linder, The Khorsabad Wall Relief: A Mediterranean Seascape or River Transport of Timbers?, Journal of the American Oriental Society 106, 1986, עמ' 276
1 2  Zaraza Friedman, "The Phoenician Hippos Figurehead. Preserved Tradition and Types of  Ship", in: Ralph K. Pedersen (ed.), On Sea and Ocean: New Research in Phoenician Seafaring, Archäologischen Seminars der Philipps-Universität, 2015, p. 25
↑  Mireia López-Bertran, Agnès Garcia-Ventura, Michał Krueger, Could You Take a Picture of My Boat, Please? The Use and Significance of Mediterranean Ship Representations: The Use and Significance of Mediterranean Ship Representations, Oxford Journal of Archaeology 27, 2008, עמ' 350 doi: 10.1111/j.1468-0092.2008.00312.x
1 2 3  Elisha Linder, The Khorsabad Wall Relief: A Mediterranean Seascape or River Transport of Timbers?, Journal of the American Oriental Society 106, 1986, עמ' 278
1 2  Elisha Linder, The Khorsabad Wall Relief: A Mediterranean Seascape or River Transport of Timbers?, Journal of the American Oriental Society 106, 1986, עמ' 274
↑  Elisha Linder, The Khorsabad Wall Relief: A Mediterranean Seascape or River Transport of Timbers?, Journal of the American Oriental Society 106, 1986, עמ' 275
↑  Elisha Linder, The Khorsabad Wall Relief: A Mediterranean Seascape or River Transport of Timbers?, Journal of the American Oriental Society 106, 1986, עמ' 279
↑  A. Kirk Grayson, Jamie Novotny, The royal inscriptions of Sennacherib, king of Assyria (704-681 BC). Part 1, Eisenbrauns, 2012, עמ' 164–165 וכן A. Kirk Grayson, Jamie Novotny, The royal inscriptions of Sennacherib, king of Assyria (704-681 BC). Part 2, Eisenbrauns, 2014, עמ' 82–83)
↑  דיודורוס סיקולוס, ביבליותקה היסטוריקה, 2.16.6 (ראו במקור היווני ובתרגום לאנגלית)
↑  P. E. Botta, E. Flandin, Monument de Ninive, Tome I. Architecture et sculpture, Imprimerie Nationale, 1849, PL. 29
↑  Elisha Linder, The Khorsabad Wall Relief: A Mediterranean Seascape or River Transport of Timbers?, Journal of the American Oriental Society 106, 1986, עמ' 280
| --- | --- |
ערך טוב:
גשר סן מיקלה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גשר, גשר רכבת, גשר 
 כתובת:  Via Tommaso Edison 
 מיקום:  Paderno d'Adda 
 מדינה:  איטליה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1889
 תאריך פתיחה רשמי:  1889 
 חומרי בנייה:  ברזל 
 אדריכל:  Jules Röthlisberger 
 מידות
 אורך:  266 מ' 
 גובה:  85 מ' 
 מידע טכני
 מפתחים:  1 
 
 קואורדינטות:  45°40′58″N 9°27′10″E﻿ / ﻿45.682683197796°N 9.4526555662051°E﻿ / 45.682683197796; 9.4526555662051
 he
 
גשר סן מיקלה (באיטלקית: Ponte San Michele) הוא גשר כביש ורכבת הנטוי מעל ערוץ הנהר אדה (אנ') ממערב לעיר ברגמו במחוז לומברדיה שבצפון איטליה. הוא נמצא בשימוש מאז השלמתו בשנת 1889.
הגשר

הגשר בנוי מברזל. הוא נטוי בגובה של 85 מטר מעל ערוץ הנהר. אורכו הכולל הוא 226 מטר ובו קשת אחת שרוחבה 150 מטר. בבנייתו נעשה שימוש ב-2,500 טון של חלקי ברזל, המוחזקים במקומם על ידי 100,000 מסמרים.
מתכנן הגשר היה השווייצרי ז'ול רטליסברגר (צר'). הקמתו החלה בשנת 1887 והושלמה שנתיים לאחר מכן.
הגשר נחשב לאחת הדוגמאות הבולטות של הישגי ההנדסה באיטליה במאה ה-19.
כורש

כורש השני (מוכר גם בשם כורש הגדול או בקיצור: כורש) היה המלך הראשון של ממלכת פרס האחמנית, בנו של המלך כנבוזי הראשון ממשפחת הרוניאן, מייסד הממלכה האחמנית. עלה לשלטון בחורף של 560–559 לפנה"ס ומת בשנת 530 לפנה"ס, במלחמה באסיה המרכזית. במסורת היהודית זכור בעיקר בשל הכרזת כורש, אשר העניקה ליהודים הגולים בבבל את הזכות לשוב לארץ ישראל ולבנות בה את בית המקדש השני.
קברו של כורש שנמצא בפסארגאדה. על פי הרודוטוס הוצבה על הקבר כתובת "פה נקבר כורש, המלך הגדול. אני מלכתי מהודו ועד כוש, אל תנטרו לי טינה על שלקחתי חלקה קטנה זו להניח עצמותי"
המקורות

המקורות הקלאסיים לתקופה, מלבד הרודוטוס, הם הסופר קטסיאס מהמאה ה-5 לפנה"ס, שהיה רופא יווני בחצר מלכי פרס וכתב חיבור היסטורי בן 23 ספרים על ממלכת פרס. סופר נוסף הוא דינון, שאף הוא כתב חיבור על פרס. סופר אחר הוא יוסטינוס, סופר רומי מהמאה ה-2 לספירה, שחיבר תקציר להיסטוריה עולמית.
מקור חשוב נוסף הם טקסטים וכתובות באכדית, פרסית, עילמית וארמית, שנתגלו באתרים ארכאולוגיים שונים, בארצות שהיו תחת שלטון האימפריה הפרסית.
משפחתו

על-פי הכתוב בכתובת הגליל הבבלית של כורש (ראו בהכרזת כורש), כורש הוא בנו של כנבוזי הראשון, בן כורש הראשון, בן צ'ישפיש, בן האחמניש, מייסד השושלת.
על-פי המסורות שהשתמרו אצל הרודוטוס וכסינופון, כנבוזי נשא לאישה את בתו של אסטיאגס מלך מדי וזו ילדה את כורש. על-פי מסורת זו כורש היה יורשם של שני מלכים – מלך פרס ומלך מדי.
על-פי קטסיאס, כורש לא היה נכדו של אסטיאגס או בן משפחתו, אלא פרסי ממשפחה לא-מיוחסת.
עלייתו לשלטון

נסיבות עלייתו של כורש לכס המלוכה אינן ידועות. בשנת 558 לפנה"ס כורש הפך שליטם של השבטים הפרסיים, ביניהם שבט הפסרגדאי, שלו היה מעמד ראשון בממלכה. יחד עם שני שבטים נוספים הם יצרו איגוד, כשמרכז מדינתם היה בעיר פסארגאדה, שהייתה כפופה לממלכת מדי. מלך מדי אז היה אסטיאגס (553–550 לפנה"ס) ובשנת 550 לפנה"ס כורש מרד בו וטען על כתר ממלכת מדי.
האגדה על הולדת כורש

הרודוטוס (א 107–130) מוסר את סיפור מוצאו של כורש, כפי ששמע מאנשים פרסיים שלא רצו לפאר את כורש:
לאחר הקרב בין מדי ללוד בו התרחש ליקוי חמה (=603 לפנה"ס), כרתו שני הצדדים ברית שלום ואסטיאגס נשא את אריאניס הנסיכה הלידית לאישה, ממנה נולדה לו בתו מנדנֵה. חלום לילה הזהיר את אסטיאגס שבנה של בתו עתיד להחליף אותו, ולפיכך השיא אותה לאיש פרסי נשוא-פנים בשם כנבוזי. אך אסטיאגס הוזהר על ידי חלום שני ובעקבות כך הוא החזיר את בתו מנדנה חזרה לארצו ומסר את התינוק לאיש ימינו הרפגוס על מנת שייפטר מהילד. הילד נחשב אז למת כבר, אך בדרך מקרה הוא הוחלף בילד שאך זה נולד, וכורש גודל בידי רועה ואשתו בצפון מדי. בגיל 10 הביאה אותו התנהגותו חסרת הפחד לתשומת לבו של אסטיאגס, שזיהה אותו כנכדו שלו, ושלחו להוריו. בה בעת העניש אסטיאגס את הרפגוס בכך שהאכילו את בשר בנו שלו. הרפגוס לא סלח לאסטיאגס על כך והחל לחבל בנאמנותם של המנהיגים המדיים כלפי אסטיאגס וברגע מסוים שלח מסר לכורש, המפציר בו למרוד באסטיאגס. כורש זייף פקודה, הממנה אותו למפקד של הפרסים, ובכנסו את בתי האב הפרסיים העיקריים, הוא הבהיר להם עד כמה אדנות עדיפה על עבדות. כורש גייס את בתי-אב אלו למלחמה נגד אסטיאגס. אסטיאגס שלח את צבאו תחת פיקודו של הרפגוס הבוגדני, וחיילים רבים מצבאו ערקו אל הפרסים ואילו יתרם ברח. אסטיאגס גייס אז את כל אנשי אגבטנה, צעיר וזקן, נגד כורש - אך הוא הובס ונלכד
.
לקטסיאס יש מסורת שונה והוא מצוטט על ידי ניקולאוס איש דמשק, היסטוריון החצר של הורדוס המלך:
"כורש היה בנו של פרסי עני מבית אב מרדיאן, בית-אב בעל שם רע. אביו אתרדטס הפך שודד דרכים על-מנת להתקיים ואמו של כורש הייתה רועת אווזים. בהתאם לנוהג מקובל התחבר כורש, על מנת לקיים את עצמו, אל איש מדי מאנשי מינהל הארמון המדי. מנקודה זו החל כורש להתקדם בשלבים, עד שהגיע למשרת שר המשקים של המלך. חלום, שהתגלה לאמו (חלום דומה לזה שאצל הרודוטוס), ואשר סופר לכורש עתה, חזה לו, שיהפך לשליט אסיה. לאחר שכורש הפך יד ימינו של אסטיאגס מלך מדי, הוא גרם לכך שאביו ימונה כסאטרפ של פרסא. ואז בעזרת איש פרסי הרפתקן אחר בשם הויברס, יצא כורש להצטרף לצבא שהוא הורה לאביו להקים. הפרסים, למרות אומץ לבם הרב יותר, נאלצו יותר מפעם אחת להיכנע למספר הגדול יותר של אויביהם. לבסוף הם ריכזו את הנשים והילדים שלהם על ההר של פסרגדאי, ההר הגבוה ביותר באותו אזור. אסטיאגס הקיף את ההר והפרסים נסוגו לפסגה שנייה, נמוכה יותר אך מוגנת יותר במצוקים ויערות ועל פסגה זו הגנו מתוך יאוש".
כאן נקטעת הפסקה והסיפור ממשיך בפרק הזמן שבו כורש כבר ישב על כיסא אסטיאגס.
כיבושי כורש

אחרי שכורש ניצח את המדים ב-550 לפנה"ס, הוא יצא למסעות כיבוש נוספים.
ב-549 השתלט על עילם ושושן במערב פרס. שושן הפכה לבירת הממלכה הפרסית במערב, לצד הבירה המזרחית אקבטנה. ב-548 עבר כורש להשתלטות על פרתיה במזרח ועל ארמניה בצפון-מערב פרס. ב-546 יצא כורש למערב והשתלט על לידיה (טורקיה המערבית של היום). היוונים הקימו על איי יוון ואסיה הקטנה (מערב טורקיה) שורת מושבות וכורש ביקש מהם לסייע לו בכיבוש לוד, אולם הם היססו ולכן הוא כבש גם את האזור שלהם.

בין השנים 539–545, הכניע כורש שורה של ארצות באסיה המרכזית והגיע עד אזור הודו. כתוצאה מכך הגיע שלטונו לגבולות הצפון-מערביים של הודו והשלוחות הדרומיות של הודו-כוש.
בתום מסעות אלו פנה כורש לתקוף את האימפריה הבבלית החדשה. בשנת 539 לפנה"ס הוא כבש אותה במהלך פתאומי ובלתי צפוי, אך השאיר את מעמדה כקודם, לא שינה את המבנה החברתי שלה והפך את בבל לאחת הבירות של הממלכה הפרסית. הכהנים יכלו לחדש את פולחן האל בֵּל וכך התקבל שלטונו של כורש בצורה טובה על ידי הכהנים והאצולה ולא נחשב למלך זר, אלא למשחרר, ודבר זה בא לידי ביטוי בכתבי הבבלים.
כורש דאג להתנהג כמלך בבלי – הוא לא חידש דבר בפולחן ובמנהגים עתיקי היומין. הוא השתתף באַכִּיתוּ (ראש השנה הבבלי, בתחילת חודש ניסן) והוא אף נשא בתואר "מלך בבל". לאחר נפילת בבל, נכנעו לפניו מרצון כל הארצות שהיו תחת שלטון בבל ובכללן סוריה, ארץ ישראל ופיניקיה. בהמשך הוא רצה להבטיח את הגבול הצפון-מזרחי של ארצו כדי לעצור את חדירת הנוודים ויצא לאמדסיה (טורקמניסטן של היום) אך הובס ונהרג בשנת 530 לפנה"ס במלחמתו בטומיריס מלכת המאסגטים. ממלכתו התפרסה על השטח הגדול ביותר שידע העולם עד אותה עת.
יחסו ליהודים

בשנת 538 לפנה"ס אישר כורש לגולי בבל לשוב לארצם (שיבת ציון), לבנות את חומות ירושלים ולהקים מחדש את בית המקדש השני בירושלים, תוך העלאת כספי יהודים לבניית המקדש והבטחת סיוע כספי מאוצר המדינה. כמו כן החזיר את כלי הקודש שנלקחו על ידי חיילות נבוכדנצר מלך בבל. אישור זה, הידוע כהכרזת כורש, נזכר בספר עזרא בשתי גרסאות: בעברית (פרק א') ובארמית (פרק ו').
צו זה משקף את מדיניות כורש: התפייסות ובניית מקדשים. יש גם חידוש בהחזרת כלי המקדש לירושלים ותרומות מהעם שחי בממלכה וזאת בניגוד לנוהג של האימפריות, שהכסף הוזרם מהפריפריה למרכז; כאן ההרשאה התירה זרימת כסף בכיוון ההפוך. סיבה נוספת לתמיכתו בהחזרת היהודים ליהודה היא כנראה רצונו לחזק את הגבול עם מצרים וליצור חיץ אשר ימנע פלישה מצרית.
הנוסח הארמי שנקרא "דכרונא" (=זיכרון דברים), היה לצורכי הארכיון הפרסי וכלל מידות מדויקות של בית המקדש והוראות ביחס להוצאות הבנייה. נוסח זה הגיע לפרסום עקב הפסקת העבודה וחידושה לאחר מכן, דבר שגרם להתנגדות מצד גורמים עוינים שפנו לדריווש והוא נתן הוראה לחפש את הנוסח בגנזכים של ערי הבירה השונות של פרס: פרסגדא, פרספוליס, אחמתא ובבל. לבסוף נמצא המסמך באחמתא, משום שבשנה בה ניתן המסמך מתה אשת כורש, שהייתה בתו של אסטיאגס והובאה למדי לקבורה; כורש שהה שם לרגל האבל ובאותה שנה לא השתתף בטקס האכיתו בבבל ושלח את בנו כנבוזי למלא את מקומו וכך נשארה הכרזת כורש באזור מדי[דרוש מקור].
בספר ישעיה (פרקים מ"ד ומ"ה), יש התייחסות להכרזת כורש. כורש מוצג כמי שה' מחזיק בימינו, כלומר הוא מעניק לכורש הגנה וחסות; הוא נקרא "משיח" ("למשיחו לכורש"), בעוד מבין כל מלכי ישראל ויהודה רק דוד ושאול מכונים "משיח". ישעיהו רואה בכורש, ולא בצאצאי המלך יהויכין, כעתיד לשקם את ירושלים ולהחזיר את הגולים (ישעיה, מ"א, כ"ה; מ"ד, כ"ה–כ"ח; מ"ה, א'–ד', י"ג).
כורש בתרבות

יחסם של חז"ל לכורש היה יחס אמביוולנטי. מצד אחד, חז"ל טענו כי כורש נשלח על ידי השם וכל פועלו של כורש כוון מידי שמיים. מצד שני, היו טענות בחז"ל שאמרו שכורש לא היה צדיק, אלא מגדל שרצים שעודד את העם היהודי להקים את בית המקדש השני על מנת להאדיר את שמו.
כורש הפך בלאומיות היהודית בעת החדשה לסמל למנהיג חזק ומושיע שבכוחו ובמהלכיו הוא יכול לקדם את השאיפות של העם היהודי להגדרה עצמית ומולדת. היה זה הלורד בלפור שהוכרז כורש בשנת 1917 אחרי הצהרת בלפור. ב-1953 הכריז הארי טרומן נשיא ארצות הברית על עצמו כורש משום שהכיר במדינת ישראל מיד אחרי הכרזת העצמאות בה' באייר תש"ח. זאת, למרות המלצת יועציו שלא לעשות כך, כי לא האמינו ביכולתה של מדינת ישראל להמשיך ולהתקיים.
בשל פעילותו למען שיבת ציון, נתפס כורש באור חיובי במסורת היהודית. רחובות "המלך כורש" בתל אביב, בירושלים ובחיפה נקראים על שמו.
בספרו של יונתן ילון "כורש הנסיך האחרון" מתגלית לסבו של כורש נבואה המזהירה אותו מכך שנכדו, לימים המלך כורש, ירצח אותו וישלוט בפרס במקומו. הספר מציג את כורש כבעל חוש צדק, המבטיח לעצמו שלא יהיה שליט עריץ כמו סבו. כורש המלך הופך לאחד מחלוצי זכויות האדם והסובלנות הדתית. הספר המבוסס על אירועים אמיתיים והוא בדיוני במהותו.
לקריאה נוספת

מנחם שטרן, בין הכרזת כורש להצהרת בלפור-שיבת ציון הקדומה ושיבת ציון המחודשת, הוצאת ש. פרידמן, 2006.(הספר בקטלוג ULI)
Muhammad A. Dandamayev, "Cyrus II The Great". In Ehsan Yarshater (ed.), Encyclopædia Iranica, ‏vol. 6, Routledge & Kegan Paul.
הערות שוליים

↑  ראובן קשאני. (2001). יהודי פרס, בוכרה ואפגניסטן. עמ' 10.
↑  על-פי דעת אנשי ביקורת המקרא, הנביא הוא לא ישעיהו המוכר מתקופת בית ראשון (שלו מיוחסים פרקים א'-מ'), אלא נביא אחר שחי בתקופת כורש.
↑  “I am Cyrus”
↑  יונתן ילון, כורש הנסיך האחרון, 1, ישראל: עצמי, 2019
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: כנבוזי הראשון | השושלת האחמנית | הבא: כנבוזי השני |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260085405171  PLWABN: 9810530224305606  BNC: 000066464  BNE: XX916985  BnF: cb12098590d (data)  GND: 118568426  ISNI: 0000 0004 3756 0028  LCCN: n50070141  LNB: 000103489  NKC: jn20000700985  NLA: 61539248  NLG: 46305  NTA: 07326511X  SUDOC: 029338476  ULAN: 500354805  VcBA: 495/13603  VIAF: 311113679   WorldCat (עם VIAF): 311113679 
מפת האימפריה הפרסית תחת שלטונו של כורש. תוך מספר שנים כבש כורש שטח עצום והפך את ממלכת פרס לאימפריה העולמית הגדולה ביותר עד לתקופה זו
הגליל של כורש; נתגלה ב-1879 ומצוי באוסף המוזיאון הבריטי
כורש מקבל את פני היהודים ומתיר להם לחזור למולדתם ולבנות מחדש את המקדש; איור של ז'אן פוקה בכתב יד של קדמוניות היהודים מהמאה ה-15, אוסף הספרייה הלאומית של צרפת
ישראל יעקב פישר

הרב ישראל יעקב פישר כ"ג בתמוז ה'תרפ"ה – כ"ה באדר ה'תשס"ג (15 ביולי 1925 – 27 בפברואר 2003) היה רב שכונת זיכרון משה בירושלים, וראב"ד העדה החרדית בשנים ה'תשנ"ו–ה'תשס"ג 1996–2003.
ביוגרפיה

נולד בירושלים לדבורה ואהרן פישר. סבו הרב שלמה פישר, היה רבה של אלבה יוליה. אביו היה מאנשי ה"פרושים" בירושלים. לאחר פטירת האב נפוצו שמועות שהוא ירה במנהיג ההמון הערבי שבא לפרוע ביהודים במאורעות תרפ"ט, אך יש המפקפקים בשמועות אלה. אביו היה בן למשפחה רבנית, הסב רבי שלמה פישר היה רב קהילת הסטטוס קוו אנטה של קרלסבורג ותלמידם של הכתב סופר ורבי יצחק דב במברגר. הסבתא שרה גיטל פישר הייתה נינתו של רבי צבי הירש הלר מגדולי רבני הונגריה.
אביו היה מקורב ליעקב ישראל דה-האן וקרא לבנו על שמו. בשנת ה'תש"ב, בהיותו כבן 17, נפטר אביו. בגידול בני המשפחה, סייע ידיד האב, הרב יחיאל מתתיהו דייוויס. ישראל יעקב נישא למלכה בת הרב ישראל אשר ולס, חתנו של הרב בן ציון ידלר. כאברך בישיבת עץ חיים, זכה בפרס משרד הדתות לבני ישיבות מצטיינים לשנת תשי"ג.
בשנת ה'תש"ך (1960 לערך) התמנה על ידי הרב פנחס אפשטיין לרב שכונת בתי הורודנא הקטנה מטעם העדה החרדית. בשנת ה'תשכ"ג (1963 לערך) לאחר פטירת הרב מרדכי יהודה ליב זק"ש, מינוהו אנשי הנטורי קרתא כרב שכונת זיכרון משה בירושלים, בניגוד לדעת המתפללים, בתפקיד זה החזיק למשך כארבעים שנה, וכדיין בבד"צ העדה חרדית. בסוף ימיו נתמנה לראב"ד של הבד"צ. נחשב לאחד מחשובי הפוסקים בירושלים. פסיקותיו נאספו בתשעת כרכי שו"ת "אבן ישראל". מפסיקותיו הידועות: אישה בחודש התשיעי להריונה פטורה מלצום ביום הכיפורים והיתר לפתוח בשבת פקקים של בקבוקי פלסטיק וזכוכית.
הרב פישר נהג להמליץ לאנשים המצויים במצוקה להתפלל בכותל המערבי. ידועה הנחייתו להתפלל 40 יום ברציפות בכותל.
נפטר בכ"ה באדר א' ה'תשס"ג (27 בפברואר 2003) ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
ספריו

חיבר סדרת ספרים בשם אבן ישראל חלקם שו"ת וחלקם חידושים על הרמב"ם.
לאחר פטירתו יצאו מספר ספרים מתורתו:
משנה ברורה עם פסקי אבן ישראל.
הגדה של פסח "אבן ישראל" עם פסקיו וחידושיו.
הליכות אבן ישראל על המועדים (שני כרכים).
אבן ישראל – חידושי אגדה (מועדים, מהדורה ראשונה יצאה בחייו, מהדורה חדשה מתוקנת ירושלים תשס"ז).
דרשות אבן ישראל (דרשות שנמסרו בציבור והספדים, תשע"א).
חיים אישיים

ילדיו:
הרב אהרן – מילא את מקומו ברבנות זיכרון משה ומו"צ של העדה החרדית (נפטר בו' בשבט ה'תשפ"ה).
הרב יהודה – חבר בד"ץ העדה החרדית.
הרב משה – ראש ישיבה קטנה רמ"א.
חנה – אשת הרב משה ברוורמן, ראש ישיבת מאה שערים, מדריך חתנים ומרצה ידוע.
אחיו: הרב אליעזר – רב שכונת כנסת בירושלים, הרב מאיר צבי – מו"צ בשכונת הר נוף בירושלים והרב שלמה – מראשי ישיבת איתרי.
לקריאה נוספת

אהרן פישר, רועה ישראל, שני חלקים.
רבותינו שבירושלים: עובדות תולדות והנהגות, הוצאת שלהבת, ירושלים ה'תשס"ג.
הערות שוליים

↑  הסיפור מופיע אצל שלמה זלמן זוננפלד, האיש על החומה, כרך ג' עמ' 315–316. וראה דיון בשמועה זו ובשמועות סותרות בספרו של הלל כהן, תרפ"ט - שנת האפס בסכסוך היהודי-ערבי, ירושלים: הוצאת כתר, 2013.[דרושה הבהרה] בניו מאשרים את נכונות השמועות[דרוש מקור].
↑  אב"ד הרב פישר - "שולחן ערוך החמישי" - הלך לעולמו, באתר ערוץ 7
↑  טקס חלוקת פרסים לבני ישיבות נערך אתמול ע"י משרד הדתות, שערים, 16 בפברואר 1953.
↑  "העדה" 1193, פרשת פקודי תשס"ג, עמ' יא
↑  ⁨"נטורי קרתא" ניסו לתפוס כסאו של הרב זק"ש ז"ל בזכרון משה ⁩ | ⁨הצפה⁩ | 27 מרץ 1963 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  למי אסור לצום
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297425005171  ISNI: 0000 0001 1701 8387  LCCN: nr92008933  VIAF: 121744678   WorldCat (עם VIAF): 121744678
הדפסה בפורמט רחב

מדפסת המשמשת להדפסה דיגיטלית בפורמט רחב
הדפסה דיגיטלית בפורמט רחב היא שיטה להדפסה ישירות מקובץ או תמונה דיגיטליים אל מגוון מדיות. לרוב מודפסות העבודות ממחשבים, מצלמות דיגיטליות ומקורות דיגיטליים אחרים, באמצעות מדפסת הזרקת דיו בפורמט רחב.
עלות ההדפסה הדיגיטלית עבור כל דף היא גבוהה יחסית לשיטות הדפסה מסורתיות אחרות, אך עלות זו מתקזזת בזכות ההימנעות מעלויות כלל ההליכים הטכניים וכוח האדם הנדרשים בשיטות אלו. יתרונות נוספים של השיטה הם האפשרות להתאמה אישית של כל הדפסה, האפשרות לשנות בקלות כל משתנה שהוא בקובץ המקורי ולהדפיסו על דף חדש, האפשרות להדפיס מספר קטן יחסית של עותקים, ועוד.