stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מקדש מאן מו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  Wenwu Temple 
 מיקום:  אזור מרכז ומערב הונג קונג 
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין 
 מפעיל:  Tung Wah Group of Hospitals 
 קואורדינטות:  22°17′02″N 114°09′00″E﻿ / ﻿22.284°N 114.15°E﻿ / 22.284; 114.15
  (למפת הונג קונג מוגדלת) גואנגדונג ים סין הדרומימקדש מאן מו(למפת הונג קונג רגילה) גואנגדונג ים סין הדרומימקדש מאן מו
 
הכניסה למקדש מאן מו.
מתחם מקדש מאן מו ברחוב הוליווד. משמאל לימין: מקדש מאן מו, מקדש ליט שינג ואולם קונג סו.
מקדש מאן מו (באנגלית: Man Mo Temple; בסינית: 文武廟) הוא מקדש המוקדש לאל הספרות מאן טאי (文帝) ולאל המלחמה מו טאי (武帝). שני אלים אלה היו האלים המגינים של מלומדים ותלמידים בתקופת שושלת מינג ושושלת צ'ינג.
מתחם מקדש מאן מו ממוקם ברחוב הוליווד שבאזור שאונג וון בשכונת המיד לוולס שבאי הונג קונג.
המקדש נבנה בשנת 1847 ובמתחמו שלושה מקדשים נפרדים: מקדש מאן מו, מקדש ליט שינג ואולם קונג סו. מקדש מאן מו הוא המרכזי במבני המתחם. מקדש ליט שינג (列聖宫) מוקדש לעבודת כל אלי השמיים, ואולם קונג סו (公所) במערב שימש כמרכז קהילתי.
מאז שנת 1908 המתחם מוחזק ומנוהל על ידי הנהלת בית החולים טונג ווה.
בשנת 1993 הוכרז מבנה המקדש כמבנה היסטורי לשימור, וכאנדרטה מוכרזת.
מקדש נוסף בשם זה ממוקם באזור טאי פו ובאי לנטאו.
מוזיאון פלסטין

| --- | --- |


המוזיאון, אפריל 2023
 מידע כללי
 סוג:  היסטוריה ותרבות
 מיקום:  ביר זית
 מדינה:  ישראל
 בעלים:  הרשות הפלסטינית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2016
 תאריך פתיחה רשמי:  2016 
 אדריכל:  הנגאן פנג 
 קואורדינטות:  31°57′47″N 35°11′00″E﻿ / ﻿31.962968°N 35.18345°E﻿ / 31.962968; 35.18345
 www.palmuseum.org
  (למפת גוש דן מוגדלת) מוזיאון פלסטין(למפת גוש דן רגילה) מוזיאון פלסטין(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מוזיאון פלסטין(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מוזיאון פלסטין
 
מוזיאון פלסטין (בערבית: المتحف الفلسطيني) הוא מוזיאון העוסק במורשת, תרבות ובהיסטוריה הפלסטינית. המוזיאון השוכן בביר זית, צפונית לרמאללה, נפתח במאי 2016.
אודות

הרעיון למוזיאון עלה ב-1998, תחילה המטרה הייתה להקים מוזיאון העוסק בזיכרון האירועים המכונים בפני הפלסטינים הנכבה, לקראת ציון שנתם ה-50. בהמשך התפתח הרעיון למוזיאון העוסק בהיסטוריה ובתרבות הפלסטינית על כל פניה ב-200 השנים האחרונות. העבודה על המוזיאון החלה בשנת 2010 ואבן הפינה למוזיאון הונחה ב-11 באפריל 2013. המוזיאון הוא פרויקט הדגל של עמותת Taawon – מלכ"ר פלסטיני עצמאי לפיתוח ולסיוע הומניטארי לפלסטינים בגדה המערבית, ירושלים, רצועת עזה, אזורי 1948 והיישובים הפלסטיניים בלבנון. הכסף להקמת המוזיאון גויס על ידי העמותה אשר קיבלה תרומות מפלסטינים וערבים מרחבי העולם. במאי 2015 הצטרף המוזיאון באופן רשמי למועצה הבינלאומית למוזיאונים.
מבנה המוזיאון

המוזיאון נמצא על גבעה, ליד אוניברסיטת ביר זית,  שתרמה את השטח להקמתו. כ-40 מיליון דולר הושקעו בבניית השלב הראשון של המוזיאון והתערוכה. מבנה המוזיאון עוצב על ידי משרד הארכיטקטים האירי Heneghan Peng, והוא עוצב בהשראת הטרסות, המדרגות החקלאיות, המאפיינות את הסביבה ההיסטורית המקומית. המבנה עוצב כך שיאזכר את הטופוגרפיה ההררית של האזור, בצורה של שלושה משולשים נמוכים עם חלונות זכוכית גדולים, הנתמכים על ידי קונסטרוקציית מתכת שחורה עם הצללות ומחופים באבן בגוון חום בהיר. זהו הבניין הראשון ברשות הפלסטינית שקיבל תקן של בנייה ירוקה, מה שהופך אותו למודל לקיימות סביבתית ברשות הפלסטינית.
גודלו של המוזיאון מתוכנן להיות כ-160 דונם, והוא נבנה בשני שלבים: בשלב הראשון, שהסתיים ב-2016, נבנו 3500 מ"ר, עם אולמות תצוגה, אולם פתוח, קפיטריה פנימית וחיצונית, כיתות, מחסנים ומשרדים לצוותי ציבור ומתקנים ציבוריים. לשלב השני, שבנייתו צפויה להסתיים בשנת 2026, מתוכנן שטח של 6,500 מ"ר שיכיל אולמות תצוגה גדולים יותר, תיאטרון פנימי, כיתות נוספות וספרייה.
גינות המוזיאון, הבנויות כטראסות, עוצבו על ידי אדריכלית הנוף הירדנית לארה זוריקאת, וכוללות צמחייה אופיינית לארץ: הן הפלורה הילידית והן צמחים שהגיעו ונטמעו בנוף המקומי כגון עצי זית, צמחי תבלין שונים ועד לעצי פרי.
הנהלת המוזיאון

יושב ראש הוועד של המוזיאון הוא עומאר אל-קטן, איש קולנוע ממוצא פלסטיני המתגורר בבריטניה. מנהל המוזיאון והאוצר הראשי הראשון שלו היה ג'ק פרסקיאן (Jack Persekian), שהוחלף על ידי מחמוד הווארי. מ-2018 מנהלת את המוזיאון ד"ר עדילה לעאידי-הניה.
תערוכות ואוספים

בזמן שנחנך ב-2016 עוד לא הכיל המוזיאון אוספים או תערוכות, אך בו-זמנית נפתחה "תערוכת לוויין" בשם "קצות החוטים: הרקמה הפלסטינית בהקשר הפוליטי שלה" במוזיאון בביירות. לדברי אל-קטן תערוכות לוויין כאלה יהיו גם בעתיד, כיוון שההגעה לשטחי הגדה המערבית דורשת מעבר גבולות שבשליטת ישראל. התערוכה הראשונה במוזיאון עצמו, בשם "ירושלים חיה" (Tahya Al Quds), נפתחה באוגוסט 2017. התערוכה הקבוצתית כללה 48 יצירות של אמנים פלסטיניים, ערבים ובינלאומיים ועסקה בירושלים כמקרה בוחן המייצג את הגלובליזציה, את כישלונותיה, וניסיון למצוא תשובות להשראת עתיד טוב יותר. את התערוכה אצרה רים פאדא, שהייתה אוצרת אמנות המזרח התיכון בפרויקט גוגנהיים אבו דאבי (אנ'), אצרה את הביתן של איחוד האמירויות הערביות בביאנלה ה-55 של ונציה, וכן הייתה האוצרת של הביאנלה השישית של מרקש.
בהיעדר אוסף יצירות אומנות למוזיאון, עוסק צוות המוזיאון בגיבוש אוסף וירטואלי וארכיון מקוון. מה שהחל ב-2014 כפרויקט קטן בשם "אלבום משפחתי" ובמסגרתו הוזמנו אנשים להעביר למוזיאון תמונות משפחתיות שנסרקו וקוטלגו, התפתח לקונספט גדול יותר של בניית ארכיון דיגיטלי חופשי, שיאפשר לאנשים להעלות אליו תמונות, כולל קטעי וידאו ביתיים, פוסטרים ועוד כדרך לשימור ההיסטוריה והמורשת הפלסטינית.
ראו גם

מוזיאון הארכאולוגיה בעזה
הערות שוליים

↑   גליה יהב, מוזיאון פלסטין לא מחכה לבורג | דעה, באתר הארץ, 9 בנובמבר 2015
1 2 3   שני ליטמן, אמנם עוד אין שום פריט באוסף, אבל בכל זאת היסטוריה: הפלסטינים הקימו מוזיאון, באתר הארץ, 22 במאי 2016
1 2 3 4  Glanz, James; Nazzal, Rami (2016-05-16). "Palestinian Museum Prepares to Open, Minus Exhibitions". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2019-05-22.
↑  Ahmad Melhem, New museum to honor Palestinian history, culture, Al-Monitor, ‏2015-05-25 (באנגלית)
↑  Gareth Harris, Palestinian Museum appoints Adila Laïdi-Hanieh as director after surprise departure of previous head, The Art Newspaper, ‏2018-09-03
↑  Rebecca Close, “Jerusalem Lives”: the inaugural exhibition at the Palestinian Museum | Art Radar, Art Radar, ‏2018-01-10 (באנגלית)
↑  Nick Leech, Reem Fadda's Jerusalem Lives at the Palestinian ­Museum, The National, ‏2017-08-24 (באנגלית)
↑  Reem Fadda in Conversation | Ocula, ocula.com, ‏2017-12-05 (באנגלית)
↑  Reem Fadda, Associate Curator at the Guggenheim Abu Dhabi, Radicate.eu, ‏2016-03-10 (באנגלית)(הקישור אינו פעיל)
↑  Reem Fadda Curator of Marrakech Biennale, artnet News, ‏2015-06-16 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007520630105171  BIBSYS: 1698994099898  GND: 1336282789  LCCN: no2022071722  SUDOC: 263586170  VIAF: 311795217   WorldCat (עם VIAF): 311795217
מישו דולגרו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 בינואר 1909 טקוץ', רומניה 
 פטירה:  11 באפריל 2002 (בגיל 93) 
 מדינה:  רומניה 
 מעסיק:  סקוריטטה 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית הרומנית 
 
מישו דולגרו (ברומנית: Mișu Dulgheru;‏ 16 בינואר 1909 – 11 באפריל 2002) היה פעיל קומוניסטי ואיש ביטחון יהודי-רומני, קולונל בסקוריטטה, שהוביל בשנות הטרור הסטליניסטי ברומניה חקירות בעלות תהודה רבה, כמו חקירת לוקרציו פטרשקנו.
מישו דולגרו, בשם המלא "מיכאיל דולגרו", נולד בשם מויסה דולברגר (Moise Dulberger) בטקוץ', כבנם של הסוחרים היהודים סאקה ואולגה דולברגר. הוא סיים בית ספר תיכון מסחרי במינכן, גרמניה והחל מ-1927 עבד בבנק Banque de Belgique pour l´Étranger. בהמשך עבד בהנהלת חשבונות אצל דוד שלו, שהיה סוחר דגנים. הוא שירת בצבא בחיל הפרשים. לאחר השחרור עבר לבוקרשט, שם עבד תחילה אצל בן דוד שלו ובהמשך היה מחסנאי בבית המלאכה למשי Royal.
ב-1938 נשא לאישה את ליזה מרקוזון, מנהלת חשבונות ובאותה שנה איבד את מקום עבודתו בגלל החקיקה האנטישמית. בשנים 1938 - 1939 בני הזוג התקיימו ממכר מגבות ובהמשך מבית מלאכה לקונפקציה של לבנים לגברים. ב-1940 התקבלו בני הזוג לעבודה בנציגות המסחרית של ברית המועצות בבוקרשט, הוא כנהג והיא כקלדנית-מזכירה. ב-1941, לאחר פתיחת המלחמה נגד ברית המועצות, הם נעצרו ונשלחו למחנה הריכוז בטרגו ז'יו.
לאחר הפיכת 23 באוגוסט 1944 היה דולגרו לחלק מהבירוקרטיה הקומוניסטית וב-6 במרץ 1945, בתמיכתו של פעיל קומוניסטי, איתו התיידד במחנה הריכוז, קיבל מינוי של מפקח בשירותי המודיעין (גוף הבלשים) ושינה את שמו לשם בעל צליל רומני. ב-1947 היה חבר בוועדת ההחזרה למולדת (מגרמניה). ב-1948, עם הקמת הסקוריטטה, מונה בדרגת קולונל לראש מנהלת 5 של החקירות הפליליות והיה גם ראש לשכתו של תאוהרי ג'אורג'סקו.
בשנים 1949 - 1952 דולגרו היה חבר במנהלת הארגונית של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית. דולגרו הוביל את חקירת לוקרציו פטרשקנו ויתר העצורים ב"מקצה פטרשקנו", השתתף בחקירות חשודי "מקצה הפיננסים הגדולים" והיה מעורב בהכנת משפטי תעלת דנובה-הים השחור. ב-16 באוקטובר 1952 הודח מתפקידיו ונעצר כחשוד בהיותו חבר ב"קבוצת" אנה פאוקר, וסילה לוקה ותאוהרי ג'אורג'סקו. כעבור שנתיים שוחרר ממעצרו ונפסקה חקירתו, הוא לא שב לתפקידו והורד לדרגת חייל פשוט.
ב-1955 נשפט לשנתיים מאסר באשמת רשלנות.
דולגרו מצא עבודה במפעל למספריים ואולרים וב-1984 עלה לישראל, שם התגוררה אחת מבנותיו. הוא לא נשאר בישראל, אלא היגר לקנדה, שם התגוררה בת אחרת.
באפריל 1948 נעצר ברומניה גבר בשם אלצ'יביאדה דיאמנדי (Alcibiade Diamandi) בעקבות הלשנה אנונימית ונחקר שלושה חודשים עד מותו במעצר. 47 שנים מאוחר יותר, אלמנתו ובנו הגישו בקשה להעמדתם לדין באשמת הריגה של קפטן ניקולאה זוטסקו ושל מפקח לשעבר מישו דולגרו. הבקשה נדחתה בגלל התיישנות, אך ערעור שהוגש על דחיית הבקשה התקבל על בסיס אי ספירת שנות השלטון הקומוניסטי במניין ההתישנות וב-2009 הוחלט לפתוח בהליכים משפטיים נגד דולגרו.
הערות שוליים

↑  Un (alt) caz cu torţionari - de ce Înalta Curte a decis că nu li se aplică prescripţia (ברומנית)
↑  Precedentul Dulgheru: În 2009, Curtea Supremă a decis că faptele torţionarilor NU S-AU PRESCRIS. (ברומנית)
ילדי הצל

ילדי הצל הוא מחזה ישראלי מאת בן-ציון תומר. המחזה מתאר את ניסיונות ההשתלבות של "ילדי טהראן", על רקע הקמת המדינה וההתמודדות עם טראומת השואה. המחזה, שנכתב בשנת 1961, הועלה לראשונה בתיאטרון הבימה בנובמבר 1962. מאז, הועלו בישראל ומחוץ לה כמה הפקות של המחזה.
המונח "ילדי הצל" הפך ברבות השנים למטבע לשון המתאר אדם ש"רודף אחריו צל" דהיינו שעברו או מעשה כלשהו משפיע עליו, נמצא תדיר בתת מודע שלו ומשפיע על אורחות חייו. נהוג היה לזהות את המושג עם ילדי טהראן, שהם אחת האופציות לפירוש המושג במחזה עצמו.
ההיסטוריה של המחזה

המחזה "ילדי הצל" נכתב בעקבות הזמנה שקיבל המחבר מעליית הנוער לערוך ספר על קבוצת ילדי טהראן - קבוצת בני נוער יהודים שעלתה מפולין לארץ ישראל בשנת 1943. בין החומרים אליהם נחשף תומר היה גם מחקר פסיכולוגי שחשף כי רבים מבני הנוער סובלים מהדחקה והשכחה של חלקים מן הביוגרפיה האישית שלהם.
המחזה הועלה לראשונה בתיאטרון הבימה בנובמבר 1962 בבימויו של ישראל בקר.
את תפקיד זיגמונט רבינוביץ' גילם אהרן מסקין.
את תפקיד יורם גילם אמנון מסקין.
את תפקיד מוכר הבלונים חלקו רפאל קלצ'קין וישראל בקר.
את תפקידי נורית והלנקה גילמה יעל דרויאנוב.
בשנת 1963 הוצא המחזה לאור על ידי הוצאת "עמיקם". בשנת 1982 פרסם המכון לתרגום ספרות עברית תרגום של הלל הלקין לאנגלית של המחזה.
המחזה תורגם לאנגלית והוצג על במות ניו יורק תחת השם "Children of the Shadows". הפקה נוספת של המחזה הועלתה על ידי התיאטרון העברי מבנימינה. בשנת 2007 תורגם המחזה ליידיש, והוצג תיאטרון היידיש 'יידישפיל' תחת השם "קינדער פון שאָטן".
סיפור המעשה ואנליזה

המחזה עוסק בחברה הישראלית של העשור הראשון לקיום המדינה, על כל דמויותיה הטיפוסיות והסטריאוטיפים שלה. הוא גם עוסק בהתמודדות עם השואה ועם אירופה ("שם") שמצויה כתשתית סמויה מתחת לפני הדברים. גיבור המחזה הוא יורם - עולה חדש-ישן שמנסה לשכוח את עברו אך נאלץ להתמודד איתו פעם אחר פעם. סיפור המחזה הוא גם בעצם סיפור חשיפתו של יורם וסילוק שכבות השכחה שהוא בנה על עצמו.
סיפור המעשה ואנליזה > מערכה ראשונה > תמונה ראשונה

המחזה מתחיל בתמונה פסטורלית על חוף ימה של תל אביב - שמש חמה וגלי הים. הבמה מציגה את הטיילת - ספסל ליד הים ובית קפה. אל הבמה נכנסת דמות סהרורית שהיא, כפי שמתגלה לקורא המחזה (ולא לצופה), ד"ר זיגמונט רבינוביץ'. זיגמונט עולה אל מרכז הבמה מן הים הנראה ברקע. הוא שולח מבטים אל הים ואל הטיילת ולבסוף מתיישב על ספסל. כאשר עובר אורח הולך על הטיילת קופץ לפתע זיגמונט למרכז הבמה ואומר: "אנוש מלא כלימה ועוון. תן לירה ונגמור את החשבון!", מנטרה שחוזרת על עצמה פעמים רבות במהלך המחזה. בהמשך מתיישב ליד זיגמונט מוכר בלונים המתחיל לפתח איתו שיחה. השיחה שמתחילה בניסיון להצצה בכתביו של זיגמונט הולכת ומעצבת לנו את האופי של זיגמונט - נרגן, לא ידידותי וספק משוגע. האופי של זיגמונט מודגש גם על ידי האנטיתזה שמציב לו מוכר הבלונים הידידותי.
באמצע השיחה של זיגמונט עם מוכר הבלונים נכנס לבית הקפה הסמוך יורם, זיגמונט "מביט בו כמכושף" ומסתלק מהאזור. כעת המוקד עובר אל בית הקפה. יורם נפגש בבית הקפה עם נורית, מכרה. דרך שיחתם אנחנו למדים על יורם - הוא היה בעבר חייל וקיבוצניק וכעת הוא חסר בית. אנו למדים שיורם היה בעבר עולה חדש וכעת הוא שמח להגיד שהוא כבר איננו כזה. אנחנו מגלים אצל יורם גם כמה תכונות עמוקות יותר - הרצון לשכוח את העבר, והנטייה להילחם בעצמו - כמו דג שמנסה לחיות ביבשה. אנחנו למדים גם על נורית שכמו יורם, התרחקה מהתדמית הישנה שלה. אל נורית ויורם ניגש מוכר הבלונים. יורם רוצה לקנות את כל הבלונים אבל המוכר נרתע כי הבלונים הם למעשה התעסוקה היחידה שלו. במהלך השיחה יורם מסתיר את זהותו כעולה חדש ומציג עצמו כצבר. המשך השיחה בין יורם לנורית מגלה לנו את התהום שתלויה ביניהם - כשנתיים לפני השיחה הנוכחית היו ביניהם יחסים רומנטיים אך אלו נפסקו בעקבות דחייה מצד יורם. בסוף אומרת נורית ליורם שהיא לא חיכתה לו והיא חושפת בפניו שהיא גרה עם מישהו אחר - דובי, שהוא אותה הדמות שעברה בתחילת המחזה על פני זיגמונט. התמונה מסתיימת בזיגמונט המביט על יורם ואומר מנטרה נוספת שתחזור על עצמה- "איזה דמיון". עיקרה של הפִסקה הוא אקספוזיציה כללית - הצגת הזמן, הדמויות והמקום.
סיפור המעשה ואנליזה > מערכה ראשונה > תמונה שנייה

התמונה השנייה מתחילה במשחק שחמט שמתנהל בין יורם לדובי בביתה של נורית. זהו למעשה משחק שהתחיל לפני שבע שנים וטרם הסתיים. המשחק הוא מטפורה למשולש האהבים - יורם, נורית ודובי. אנחנו למדים על כך שנורית ודובי הם מאותו קיבוץ של יורם, שגם שמו סימבולי - "חלומות ירוקים". אנחנו למדים שדובי היה אידאולוג גדול של הקיבוץ. האידאולוגיה גרמה לקונפליקט עם יורם - יורם עלה ארצה בגיל ארבע-עשרה בעוד דובי דגל בזרם "הכנעני", אידאולוגיה זו דגלה בכך שלא יאפשרו לעולים מעל לגיל שלוש-עשרה להגיע ארצה. מדובר בתפיסה שהייתה מוכרת אצל הצברים בטרם מלחמת העולם השנייה שפחדו שהעלייה הגדולה תעמיד בסיכון את הארץ החדשה ותרבותה המתפתחת ותניע אותו לכיוון "גלותי", לא רצוי מבחינתם. דובי זנח את האידאולוגיה שלו וכעת הוא עוסק בהעלאת עולים חדשים, אך שוב לא מאידאולוגיה אלא כי הוא נהנה מהעבודה בחו"ל. דובי אף מוסיף ואומר שהוא מתכוון לנסוע עם נורית בקרוב לפריז. האווירה הכללית שנוצרת היא כמעין אקספוזיציה רעיונית לתקופה - מות האידיאלים, האמונות והעקרונות שמעתה מזוהים עם העבר.
לבסוף יוצא דובי עם נורית לסרט ומתחיל מונולוג של יורם הכועס. המוקד עובר כאילו באמצע המונולוג לטיילת שם נראים נורית ודובי. גם דובי מפגין שנאה עזה ליורם. בין יורם לדובי עומדת גם פרשת אהבים קודמת שבה הייתה מעורבת נערה בשם נעמי, אותה הצליח בסופו של דבר יורם לקחת לעצמו מדובי. כעת עובר שוב המוקד ליורם שממשיך במונולוג שלו ומתאר את שורשי השנאה לדובי שלא יכול להבין את צעקותיו של העולה החדש, ניצול השואה. ושוב חוזר המוקד לטיילת, שם מצויים דובי ונורית באמצעה של שיחה כאשר אנחנו מגלים בעקיפין שנורית התוודתה בפני דובי על אהבתה ליורם. התמונה מסתיימת בסיום המונולוג של יורם שמדבר על הניצחון על דובי וברמז לעתיד לקרות מבחינת יורם ונורית.
נקודה למחשבה:
במשחקי השח מט בין יורם לדובי יש הצהרה של איפה כל אחד מהם נמצא, הם נמצאים במלחמה אחד נגד השני, כל אחד בכליו. דובי מחזיק את המלכה ויורם מחזיק את הרגלי, מסמל שדובי כעת מחזיק את נורית (המלכה) ויורם נלחם בו בכלי הנחות ביותר במשחק כביכול, אך אפשר לראות מהנקודה הזו שיורם אומנם מחזיק ברגלי, וברגע שרגלי ידרוך בשטח של האויב (בסוף הלוח), הרגלי יהפוך למלכה (מהלך ההכתרה, דבר נוסף שיורם ידבר עליו בהמשך המחזה - הכתרתו ל"דוכס"). וזה בדיוק מה שיקרה, יורם יצליח לנצח אותו במשחק ולהשיג את המלכה.
סיפור המעשה ואנליזה > מערכה ראשונה > תמונה שלישית

התמונה השלישית היא תמונת האקספוזיציה האחרונה. מתואר בה מפגש של יורם עם מישהו מ"שם", מאירופה - ברל'ה, חבר ילדות. ברל'ה מגיע לארץ כעולה חדש שסובל מקשיים דומים לאלו שהיו ליורם. במהלך השיחה אנחנו מגלים עד כמה יורם רחוק מעברו, כך לדוגמה הוא לא זוכר את חברי ילדותו. אנחנו גם מגלים את שם ילדותו של יורם - יוסל'ה שהוחלף בקיבוץ. יורם מתנהג אל ברל'ה כמו צבר טיפוסי - מציע עזרה חומרית אבל לא מציע את מה שהוא באמת צריך - אוזן קשבת. בעזרת ברל'ה אנחנו גם מגלים את העובדה שליורם יש משפחה הנמצאת בדרכה לארץ. ברל'ה אומר ליורם: "בר מזל. תמיד היית בר מזל" משפט זה הוא תמצית הבעיה שמתעתדת להתפרץ - מזלו של יורם הוא גם בעייתו, אותו מזל שהביא אותו לקיבוץ יחד עם ילדי טהראן והציל אותו מהשואה גורם לו להרגיש אשם.
סיפור המעשה ואנליזה > מערכה ראשונה > תמונה רביעית

התמונה הרביעית מתחילה בזיגמונט ובטיילת, תמונה יום-יומית רגילה וניסיון של זיגמונט להציץ לתוך ביתה של נורית. המוקד עובר לפנים הבית שם מצויים יורם ונורית באמצע שיחה. יורם מספר לנורית על שינוי השם אליו התוודענו בתמונה הקודמת. התמונה נותנת את ההרגשה כאילו יש בין יורם לנורית יחסי קרבה רומנטיים. שינוי השם הוא אירוע טראומטי בשביל יורם המשמש אותו לחלק את חייו. נורית מבקשת להגיע אל יורם בטרם שינוי השם אבל יורם מסרב בטיעון תנ"כי מעניין- "סופך יהיה כסופה של אשת לוט", בהתייחסו לסיפור התנ"כי מספר בראשית על סדום ועמורה שם מסופר על החרבתם של הערים ועל אברהם אבינו שהציל את לוט ומשפחתו. אלוהים מצווה על לוט ומשפחתו לא להביט לאחור, אשת לוט לא צייתה לציווי ועל כן הפכה לנציב מלח. מכאן אנחנו למדים שיורם מתייחס אל עברו כאל הרסני ואל מבט אליו כמסוכן, יורם כפי שהוא מעיד על עצמו ביקש לאכול מעץ השיכחה. יורם מספר על הטראומות שלו בקיבוץ- הוא התקשה לזרוק אוכל בשל העובדה שבאירופה הייתה משפחתו רעבה והדבר התקבל בקיבוץ בצחוק גדול.
השיחה על העבר נקטעת כשהם מתחילים לדבר על החתונה של יורם ונורית עליה נודע לנו בדרך אגב עוד קודם. מתחיל דו-שיח חצי ציני באשר להוריה של נורית וממשיכה אווירת שבירת האידאולוגיות מהתמונה השנייה בעיקר על ידי ההצגה הנלעגת של הוריה של נורית. אנחנו גם מתוודעים למערכת היחסים הבעייתית בין הוריה של נורית כאשר למעשה כל אחד מהם חי בנפרד.
התמונה ממשיכה כאשר יורם ונורית מבחינים בזיגמונט הצופה בהם- תופעה שהפכה כפי שמעידה נורית כבר לשכיחה. יורם ונורית כמו הצופה והקורא הופכים סקרניים- במי מדובר? למה הוא מרגל אחרי בני הזוג? התמיהה נקטעת כאשר מצלצל הטלפון ועל הקו נמצא חבר של יורם מהצבא (עוזי). יורם ונורית חוזרים לאחר שיחת הטלפון לדיאלוג בנוגע לעתיד. נורית מספרת ליורם שהוריה, בנו וילה ועל כן הבית יהפוך לשלהם. נורית משתוקקת לזרוק מהבית את הרהיטים הישנים ואת ספריית כל כתבי העמוסה ובכך אנחנו מקבלים שוב רמז לעידן "מות האידיאלים". יורם נרתע מכל הדיבורים על העתיד שמפחיד אותו ויוצא החוצה. התמונה מסתיימת במונולוג של נורית שמתקשה להבין את יורם ורגשותיו.
סיפור המעשה ואנליזה > מערכה ראשונה > תמונה חמישית

התמונה החמישית מתרחשת במסיבת החתונה של יורם ונורית. המסיבה מתרחשת בבית הקפה על הטיילת. התמונה מתחילה בשיחה של יורם ונורית על הטיילת מחוץ לבית הקפה. מיד כשנורית נעלמת מהתמונה נכנס זיגמונט ומתחיל דיאלוג בינו לבין יורם שחלק מרכזי ממנו מהוות המנטרות של זיגמונט. בתמונה הזו משתנה במקצת דמותו של זיגמונט והוא הופך להיות ציני ומריר יותר. משפטיו הופכים ללא סדורים ומובנים והשילוב של אלו מעלה שוב את התמיהה האם מדובר במטורף. זיגמונט גורם לערעור השלווה אצל יורם ונורית ולבסוף הם נכנסים אל פנים בית הקפה למסיבה.
המסיבה היא כולה מטפורה אחת גדולה והיא במידה רבה אקספוזיציה או רקע נוסף לאווירה השלטת בארץ בתקופה המדוברת (שנות החמישים). במסיבה מופיעות שלוש דמויות חדשות- הגר, המשורר ורגש האשמה. באשר למשורר ולרגש האשמה כבר מעצם כך שהמחזאי לא בחר להם שמות ניתן להבין שמדובר בדמויות שהן יותר מטאפוריות כלליות בבחינת כך שהם באים להעביר הלך רוח מסוים. על פי נורית צין בספר הניתוח שלה על ילדי הצל, מדובר בתמונה הטובעת ברוח הניהיליזם והאקזיסטנציאליזם. התמונה רוויה בשירים מטאפוריים שהניתוח של כל אחד מהם יובא בנפרד תחת הסעיף שירים במחזה. השיר הראשון הוא שירו של המשורר שמתחיל באופטימיות ונגמר בגוון ניהיליסטי ברוח התקופה. לאחר מכן שר המשורר שיר נוסף שהוא מודרני מאוד, מופשט ופסימיסטי מאוד. קהל הנוכחים מגיב בגרוטסקיות המשורר יוצא החוצה ונכנס פנימה חזרה עם מוכר הבלונים. כשהם נכנסים לבית הקפה הקהל קורא לדמות בשם רגש האשמה לעלות ולדבר. רגש האשמה היא דמות מבולבלת, מוזרה ובעיקר סימבולית לתקופה. רגש האשמה נקרא על שם התחושה שמאפיינת אותו, הוא חש אשמה שנובעת ממות האידיאלים, הוא חושש מהעתיד חסר האידיאלים ושואל "נו, לאן נגיע, חברים?", "על זה חלמנו, חברים?" אבל נראה כאילו השאלה שמעסיקה את רגש האשמה לא מעניינת כהוא-זה את הקהל וכשהוא מציע לחזור לכתביו של א.ד גורדון הוא נתקל בגיחוך. דבריו של רגש האשם הולכים ונהיים מבולבלים ומוזרים יותר ויותר, כאילו הוא מבקש לדבר ברמזים. הדבר נועד להדגיש את רגשות הבלבול והבלאגן האידאולוגי שהביאה עמה התקופה. כשרגש האשם מסיים את דברו מגיב הקהל בדקלום ילדותי בן התקופה שמטרתו להביע ציניות ואת היחס האמיתי לדברי רגש האשם.
המוקד עובר לשיחה בין זיגמונט למוכר הבלונים כאשר עניינה של השיחה הוא לערוך כמעין מבוא לשירו של זיגמונט. גם השיר של זיגמונט מודרני מאוד, פשוט וקצר. השיר נועד לרמוז לנו על העתיד לבוא במערכה הבאה ולרמוז על רקעו של זיגמונט (ראה ניתוח מפורט בהמשך). בסיום השיר מסתלק זיגמונט והמוקד חוזר אל תוך האולם. בתוך האולם הקהל מבקש מיורם לשיר שיר ויורם השיכור קמעה נעתר לבקשה. השיר של יורם בניגוד לשירים הקודמים הוא שיר קלאסי להפליא. השיר בנוי ומודפס במבנה קבוע והוא מחורז בצורה קבועה. השיר מקשר לנו לראשונה באופן ברור את יורם עם ילדי טהראן.
כשיורם מסיים את שירו המוקד עובר לשיחה בין זיגמונט למוכר הבלונים. הדיאלוג מהווה ניסיון של מוכר הבלונים לחשוף את זיגמונט ועוד כמה משפטים תמוהים של זיגמונט שמחזקים אצלנו את המחשבה כאילו מדובר במשוגע. זיגמונט מסיר מעליו את מוכר הבלונים ולא מוכן לקבל את ההזמנה לגור יחד עמו והתמונה מסתיימת בהכרזה של מוכר הבלונים שמדובר ללא ספק במשוגע.
סיפור המעשה ואנליזה > מערכה ראשונה > תמונה שישית

התמונה השישית היא חלום המשותף לזיגמונט וליורם. החלום המשותף נועד להבהיר לקורא ולצופה את הקשר בין זיגמונט ליורם. הדמות המקשרת ביניהם היא אסתר שבמהלך התמונה מתגלה שהיא אשתו של זיגמונט ואחותו של יורם. בין יורם וזיגמונט נוצרת אנלוגיה שניהם מבקשים לברוח מאסתר שמייצגת את העבר. אסתר מבקשת למשוך את זיגמונט אל תוך המים ולהוריד את יורם מן העץ עליו טיפס. זיגמונט קורא לאסתר "מלאך מלא עיניים" כאשר העיניים נועדו לסמל את האשמה. זיגמונט מבקש מאסתר להניח לו. יורם מתנהג מוזר, מצד אחד הוא לא יורד אל אסתר (שנמצאת על פי דבריה בתוך הנהר) ומצד שני הוא מבקש מאסתר שתיקח אותו אליו. בתשובה לשאלה מה אתה מחפש על העץ עונה יורם "את הראש של התרנגול. של תרנגול הפח", מדובר במוטיב מוכר בספריו של תומר שמופיע לא אחת ומתקשר לזיכרון ילדות טראומטי. בכלליות מדובר בפחד של תומר כילד ממטוסי הגרמנים שפצצותיהם הרסה את השבשבת שהייתה קבועה על גג ביתו ובנויה בצורת תרנגול. כמובן שהבחירה בתרנגול איננה מקרית- כפי שמזכיר זאת יורם התרנגול מתקשר ביהדות למנהג הכפרות שמוריד מעל האדם במידה זו או אחרת את האשם למעשיו, יורם לא מסכים או לא יכול להתחמק מרגש האשם שלו, זאת בניגוד לזיגמונט שמנסה לברוח ממנו. אסתר מדמה את המוות שלה למוות של תרנגולת כפרות ונראה כאילו היא מאשימה את זיגמונט. (ביהדות מנהג הכפרות משמעותו שהתרנגול יקבל את העונש שמגיע לאדם החוטא. וכך אסתר מרגישה; זיגמונט הקריב אותה כדי להציל את עצמו). אך זיגמונט חוזר וטוען שהוא לא זה שעשה בה כפרות, הוא לא אשם. לאחר מכן מתבהרים הדברים ומתגלה כי זיגמונט שירת ביודנראט (המשטרה היהודית של הנאצים) ועל כך אסתר מאשימה אותו. זיגמונט מנסה לסנגר על עצמו בטענה שהוא ניסה לעכב את הקץ וכי עם שלם אינו יכול למרוד אך אסתר אינה משלימה עם התירוצים.
גם זיגמונט וגם יורם מתעוררים מן החלום בצעקות. הצעקה של יורם נראית מוזרה ביותר וקשה לקשרה אל החלום, גם כשנורית שואלת אותו על מה חלם הוא מספק לה תשובה אחרת- הוא חלם על כך שהספינה של הוריו המגיעים ארצה טובעת והוא רוצה בזה. בכך הוא גם מספר לנורית על ההגעה הקרובה של ההורים. עניין זה מעלה אצלנו את הספקות האם אכן מדובר בחלום שחלמו גם יורם וגם זיגמונט או שמא מדובר בחלום של זיגמונט בו מופיע גם יורם. התמונה ממשיכה בווידוי של יורם כלפי נורית בקשר לילדותו בווידוי זה מציג יורם באופן חד משמעי את האשמה הקשה שהוא חש- בעוד הוא חי בנעימים בקיבוץ משפחתו רעבה ללחם באירופה. אנחנו מגלים את יאנק אחיו של יורם ואת הלנקה אשתו ואת אסתר ובעלה זיגמונט להם התוודענו באופן ברור עוד בחלום. יורם טוען שיוסל'ה מת והוא למעשה שכח את עברו ובכך טמון תסביך נוסף שלו.
סיפור המעשה ואנליזה > מערכה שנייה > תמונה ראשונה

התמונה מתחילה מוקדם בבוקר בביתו של יורם המתכונן לצאת לדרכו. יורם מזמר לעצמו שיר של איציק מאנגר במנגינה ידועה אך בשינוי של מילים (ראה פירוט בהמשך). יורם מתכונן לנסוע לנמל כדי לקבל את פניהם של הוריו ומסרב שנורית תלווה אותו.
סיפור המעשה ואנליזה > מערכה שנייה > תמונה שנייה

התמונה השנייה פותחת בדו-שיח בין מוכר הבלונים לזיגמונט. זיגמונט ממהר ומספק שוב כמה התבטאויות לא ברורות. המוכר מנסה להתעניין במחברת אותה מסתיר זיגמונט מתחילת המחזה ובעיסוקו. זיגמונט טוען שהוא מנהל חשבונות בחברה גדולה ובתשובה לשאלה על שם החברה הוא עונה "הקדוש ברוך הוא". מוכר הבלונים נפגע מעט וכאילו כדי לפצות על כך קורא לו זיגמונט שיר. השיר שזיגמונט קורא (ראה פירוט בהמשך) הוא שיר מפורסם מאוד הנלמד גם בנפרד מהמחזה ונקרא ילדי הצל.