stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרשת אלון קסטיאל
פרשת עבירות המין > תביעות אזרחיות

במקביל להליך הפלילי, הנפגעות הגישו נגד קסטיאל תביעות אזרחיות.
מרציאנו צייגר שתלונתה לא נכללה בכתב האישום יזמה בשנת 2018 קמפיין מימון המונים בכדי לממן הליך תביעה אזרחית נגד קסטיאל ובסכום שגייסה הקימה קרן לנפגעות תקיפה מינית.
ביולי 2018 הגיע קסטיאל לפשרה עם שלוש מהנפגעות לפיה יפצה אותן במאות אלפי שקלים לאחר שאלה תכננו להגיש נגדו תביעה אזרחית. שתיים מהמפוצות נכללו בכתב האישום, בעוד על תלונתה של השלישית חלה התיישנות.
במרץ 2022 הוגשה נגד קסטיאל תביעה אזרחית על ידי נפגעת שתלונתה לא נכללה בכתב האישום נגדו. בפברואר 2023 התקבלה תביעתה, ובית המשפט פסק כי קסטיאל יפצה את הנפגעת ב-2.6 מיליון שקלים.
הר ברט

| --- | --- |

הר ברט -מבט מהר סאלפור
 מידע כללי
 גובה:  2,984 מ' 
 מדינה:  קנדה 
 מיקום:  אלברטה, קנדהקנדה
 רכס הרים:  רכס מאסיב 
 קואורדינטות:  51°09′41″N 115°49′08″W﻿ / ﻿51.1614°N 115.819°W﻿ / 51.1614; -115.819
  (למפת קנדה מוגדלת) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס רג'יינה שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. ים בופור מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי הר ברט(למפת קנדה רגילה) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס רג'יינה שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. ים בופור מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי הר ברט(למפת אלברטה רגילה) אדמונטון קלגרי רד דיר לת'ברידג' מדיסין הט גרנד פריירי קולומביה הבריטית הטריטוריות הצפון-מערביות ססקצ'ואן ארצות הבריתהר ברט(למפת אלברטה מוגדלת) אדמונטון קלגרי רד דיר לת'ברידג' מדיסין הט גרנד פריירי קולומביה הבריטית הטריטוריות הצפון-מערביות ססקצ'ואן ארצות הבריתהר ברט
 
הר בְּרֶט (באנגלית: Mount Brett) הוא הר ברכס מאסיב, בהרי הרוקי הקנדיים, בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
גובהו של ההר 2,984 מטרים מעל פני הים.
ההר מתנשא לגובה של 899 מטרים מעל סביבתו; והוא ההר ה-59 בהתנשאותו באלברטה.
ההר ממוקם בשטח הפארק הלאומי באנף, 20 קילומטרים מערבית לעיר באנף, 12.5 קילומטרים מערבית להר בול.
היסטוריה > מקור השם

שמו של הר ברט ניתן לו בשנת 1916.
ההר נקרא על שם רוברט ברט, שהיה המנתח הראשון שהגיע לעיר באנף בשנת 1885 מטעם הרכבת הקנדית-פסיפית, ואשר לאחר מכן כיהן כמשנה למושל השני של אלברטה, החל משנת 1915.
ב-3 בנובמבר 1956 אושר השם רשמי על ידי ועדת השמות הגאוגרפית של קנדה.
היסטוריה > הטיפוס על ההר

ההעפלה הראשונה לפסגת הר ברט בוצע על ידי סי.פ. הוגבום (CF Hogeboom), א.ה. בנט (A.H. Bent), ג'יימס אאוטראם (James Outram), אי. ג'י. ריצ'י (E.G. Ritchie) ו-ק.ד. מקללאנד (K.D. McClelland) בשנת 1916.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  מידע גאוגרפי והיסטורי
1 2  מידע גאוגרפי
↑  הרי אלברטה לפי התנשאותם
↑  קורות חייו של רוברט ברט
קבוצת הר כנרת

אוהלי הראשונים בהר כנרת, 1920 צולם על ידי יואל ולבה
קבוצת הר כנרת הייתה קבוצת התיישבות במעלה רכס פוריה, מצפון מערב למושבת כנרת וכק"מ אחד מזרחית ליישוב פוריה עילית. הקבוצה התקיימה בשנים 1920–1925, ובהמשך התגוררה קבוצת טבעונים בצריפים עד 1929. אחר כך, האתר ננטש ולא התקיימה התיישבות.
רכישת הקרקעות והכשרת הקרקע

אדמות "הר כנרת" נרכשו עבור המשרד הארצישראלי ובמימונה של חברת יק"א. את הרכישה ביצע חיים מרגליות קלוורסקי שעסק ברכישת קרקעות בגליל התחתון ובעמק הירדן. בשנת 1920 עלו חלוצים אנשי העלייה השלישית להתיישבות במדרון הר פוריה שנקרא אז "הר הכנרת" (וגם "הר כנרת"). האתר שנקבע למחנה ההתיישבות נמצא חצי קילומטר מדרום לעין פוריה. הפעילות הראשונה במקום הייתה הכשרת הקרקע בעבודות שבוצעו עבור קק"ל. אנשי הקבוצה היו חברי מפלגת הפועל הצעיר ולרשותם נמסר שטח של 2,300 דונם, כדי להכינו ולהכשירו לייעור. תקופת ההכשרה נמשכה כחצי שנה, שבה סופקו לחלוצים כסף למזון לביגוד ולכלי עבודה. הכשרת הקרקע הייתה עבודה קשה. בקרקע צמחו שיחי שיזף מצוי (שנקרא אז בשם העממי "סידריה"), וכדי להכשיר את הקרקע לנטיעות היה צורך לעוקרם. בנוסף, נדרשה עבודת סיקול סלעים וסידורם במדרגים (טרסות). אולם שכבת העפר במדרון ההר הייתה דקה, ולא התאפשר חריש עמוק..
קבוצות החלוצים שהגיעו להכשרת הקרקע

ב"הר כנרת" התיישבו שלוש קבוצות של חלוצים, וכן חלוצים בודדים שחלקם השתייכו בעבר לקבוצות אחרות של חלוצים, כגון מקרקוב, אושוויינצ'ים ולבוב.
קבוצות החלוצים שהגיעו להכשרת הקרקע > קבוצת אחווה

קבוצת אחווה (הידועה גם בשם "קבוצת קובנה") הייתה הקבוצה השיתופית הראשונה בתנועת "החלוץ" בליטא. הקבוצה נוסדה בעיר קובנה בשנת 1919 ועלתה לארץ ישראל בקיץ 1920. יוסף ברץ מדגניה א' שכנע את חברי הקבוצה להתיישב ב"הר כנרת", אך כבר לקראת סוף 1920 הקבוצה החליטה לעזוב את האתר, ולהצטרף לגדוד העבודה שאחת מפלוגותיו, שכנה באותה תקופה במגדל. קבוצת אחווה ניהלה יומן קבוצתי, שבו תוארה פעילותה עד לאחר התיישבותה בקיבוץ שריד בשנת 1927.
קבוצות החלוצים שהגיעו להכשרת הקרקע > קבוצת וילנה

קבוצת וילנה התארגנה בחלקה במסגרת "החלוץ" וחלקה על ידי מפלגת צעירי ציון, וקיבלה הכשרה בחווה חקלאית בווילנה. הקבוצה הגיעה ארצה ב-10 באוגוסט 1920, והצטרפה לתנועת הפועל הצעיר. ב-31 בדצמבר בעקבות החלטת המוסדות, עזבה הקבוצה את הר כנרת ונדדה ברחבי הארץ. חברי הקבוצה עסקו בעבודות שונות כגון סלילת כבישים, בנייה, חציבה ונגרות. בעקבות עזיבת חברים רבים מכנרת לגדוד העבודה ולהתיישבות החדשה בעמק יזרעאל, פנה בנציון ישראלי מכנרת לקבוצה והציע להצטרף ליישובו. לאחר התלבטות קצרה ובגלל הרצון לחזור לעבודה החקלאית, נתקבלה החלטה לקבל את ההצעה ובראש השנה תרפ"ג (1922) הצטרפו חבריה לקבוצת כנרת, לאחר כמעט שתי שנות נדודים.
קבוצות החלוצים שהגיעו להכשרת הקרקע > קבוצת שיפיטובקה

חלוצי קבוצת שיפיטובקה (ממחוז לוהנסק) התארגנו בתנועת "צעירי ציון" באימפריה הרוסית. החלוצים היו פעילים גם בהגנת הקהילה היהודית בפרעות 1918–1919. בעקבות סיפור הגנת הגבורה של תל חי ומותו של טרומפלדור, נוצרה התעוררות רבה במחנה החלוצי, וחלוצים רבים עלו לארץ ישראל. הקבוצה מנתה 13 בחורים ו-7 בחורות. קבוצה זו התמידה ונשארה במקום עד להתפרקות היישוב.
שלבים ראשונים של ההתיישבות

קבוצות העובדים עלו על הקרקע ב-א' באלול תר"פ (1920) ובתקופה הראשונה פעלו במקום 75–80 חלוצים. מלבד הקשיים בהכשרת הקרקע, התעוררו קשיים רבים נוספים: העדר באר וצורך בקניית מים והובלתם ליישוב, שטח המגורים לא הוכשר והאוהלים הוקמו בצורה לא מיומנת, חוסר בכלי עבודה, השכר שהתקבל לא הספיק למילוי הצרכים ובעיות בריאות שהחמירו, עקב שתיית מים מזוהמים ועקיצות של זבובים ועקרבים ומחסור בכילות להגנה בפני היתושים .
לאחר זמן קצר עזבה "קבוצת אחווה" ובדצמבר 1920 נותרו במקום 50 פועלים, מרביתם מקבוצות וילנה ושיפיטובקה. בחודש זה נמסרה לחברים החלטת המרכז החקלאי להקים במקום התיישבות קבע. אך מצד שני, מכיוון שתנאי המקום אינם מאפשרים את קיום כל החברים, קבוצת חברים אחת נדרשה לעזוב את המקום. נערכה הגרלה וחברי קבוצת וילנה נאלצו לעזוב.
התפתחות היישוב והקשיים שהתעוררו

ההתיישבות במקום זכורה למתיישבים, כתקופה יפה אך כואבת. החלוצים גילו מסירות רבה והשקיעו מאמצים להפרחת הר כנרת השומם. אוכל כמעט לא היה - המזון כלל רק דג מלוח מהחבית ועדשים וקטניות שגידלו במקום. פעמיים בשנה, בראש השנה ובפסח, המתיישבים אכלו גם בשר. לא היה מקור מים ליישוב. מים הובלו מהכנרת בעזרת חמור שנשא 4 פחים. מי המעיין הקרוב (עין פוריה) היו מלוחים והבדואים נהגו לרחוץ במעין את בעלי החיים שלהם, וכך הם זיהמו את המים האלה. בלית ברירה, סיננו את מי המעיין בעזרת מסננים. חברי הקבוצה התגוררו בצפיפות - 4 אנשים באוהל צבאי קטן. בחורף, העננים כיסו את ההר, והחלוצים התעוררו בבקרים רטובים לגמרי. מחלת הקדחת הכתה שוב ושוב, ותרופת הכינין נאכלה בכמויות. כספים שהובטחו על ידי המוסדות המיישבים, לא התקבלו, והקבוצה נאלצה לקחת הלוואות לכיסוי החובות. מצב הקבוצה נבדק בידי ועדות שונות, והתקבלו המלצות למתן מענקים ליישוב לשם רכישת ציוד ובעלי חיים, אך מרבית ההמלצות לא מומשו. למרות ההחלטה על הקמת יישוב קבע, לא בוצעו מהלכים לקידום היישוב, והחברים המשיכו להתגורר באוהלים. לאחר תקופה קצרה התקבלו צריפים מקבוצת דגניה ב'. בעיית המים עלתה לדיון והוצעו תוכניות שונות לפתרון הבעיה אך גם שלוש שנים לאחר העלייה להתיישבות, לא קודמה אף תוכנית, בעיית המים לא נפתרה ועתידו של היישוב היה "לוטה בערפל". כספים שהובטחו על ידי המוסדות, לא התקבלו, וממש לא ברור איך הצליחו להתקיים ולשרוד למרות המצוקה הכלכלית הקשה. הקשיים הרבים לא ריפו את ידי החלוצים ובתאריך 22 ביוני 1923 התקיימה חתונה של שלושה זוגות: מרים דן ויצחק ניב, חוה סמואטיצקי ואליעזר מילרוד, חנה קצקה ויצחק מוצ'ניק. במקום נולדו גם שלושה תינוקות. על פי העיתון דבר, בקיץ תרפ"ג 1923 הקבוצה מנתה 20 נפשות (13 בחורים, 7 בחורות) ובמשך הזמן ניטעו 60 אלף עצים עבור הקרן הקיימת והוכשרו 350 דונם לנטיעות ולפלחה. בסוף תרפ"ד 1924 הקבוצה מנתה 29 נפשות (19 גברים, 9 נשים וילד אחד) והקבוצה עיבדה 650 דונם.
התפרקות הקבוצה

בחודשים יוני-יולי 1924 נערכה בדיקה של בעיות החברה והכלכלה במקום, על ידי "ועדת התוכניות" של ההנהלה הציונית. הוועדה החליטה על השקעה בענף הרפת ונטיעת כרמים מצומצמת, אבל הוועדה החליטה לא לבנות בניית קבע ולא לטפל בינתיים בנושא הספקת המים ליישוב ולשדות. החלטות אלה, שמשמעותן היווצרות קיפאון במקום והפסקת התפתחותו, גרמו לעזיבה לאחר תקופה קצרה, ובסוף אוגוסט 1925 נותרו במקום 7 חברים בלבד. היות שכך, הורו המוסדות על פיזור הקבוצה, והורו על מסירת הבהמות ומכירת הציוד שהיה במקום.
התיישבות הטבעונים בהר כנרת

בהתאם להחלטות המחלקה להתיישבות, נשארו במקום שלושה חברים (יהושע כהן, שלמה זפרנץ ופריץ גוטמן) אשר התחייבו לעבד את המטעים תמורת תשלום. בהמשך, התלוננו החברים הללו שלא קיבלו את התשלום שהגיע להם, והתעוררו עימותים בינם לבין המחלקה להתיישבות.
בינואר 1926 הגיע למקום ראשון הטבעונים, יעקב לייב מושקוביץ, אשר קיבל כנראה אישור משקולניק להתיישב באחד הצריפים. ביולי 1926 הגיע ישראל שרייבר, וכנראה גם הוא קיבל פתק משקולניק, שמאשר את ישיבתו במקום. בשנת 1927, מסרו יהושע כהן ושותפיו את עיבוד המטעים, לטבעונים יעקב לייב מושקוביץ וישראל שרייבר ואשתו. הטבעונים התלוננו שכהן ושותפיו לא שילמו להם את שכרם, ובסופו של דבר כהן ושותפיו עזבו את האזור. באותה תקופה התגוררו בצריפים פועלים שעבדו בסלילת כביש יבנאל טבריה. אחד מהם, שלמה ברקוביץ, התלהב מרעיון היישוב הטבעוני והחל מקיץ 1928, התגורר במקום.
בסוף שנת 1928 חיו במקום: יעקב מושקוביץ ואשתו עליזה, ישראל שרייבר ואשתו שולמית, שלמה ברקוביץ, ליכטנפלד שלא היה צמחוני ועסק בציד תנים, נפתלי - לא ישב בהר בקביעות והיה כנראה פגוע נפש. החבורה התפרנסה מעבודה שכירה וגם מעיבוד שטחים בהר. בניסיון לפתור את בעיית המים, מושקוביץ ושרייבר בנו בור לאיסוף מי גשמים. אחד מעקרונות הטבעונות של הקבוצה, היה ההתנגדות ללקיחת תרופות מלאכותיות. עיקרון זה הביא למותם מקדחת של ברקוביץ, ביולי 1929, ושל מושקוביץ, בנובמבר 1929. לאחר מותם עזבו את ההר, הזוג שרייבר ועליזה מושקוביץ, והאתר ננטש למעשה.
חברי קבוצת כנרת פרקו את שאריות הצריפים. ועם העברת השטחים של "הר כנרת" לידי קבוצת כנרת, וסיפוח חלק מהאדמות לאדמות איכרי מושבת כנרת, הסתיים למעשה סיפור התיישבות "הר כנרת".
דמויות מההתיישבות

משה רוזנר - ביומן קבוצת אחווה מסופר על התאבדותו של משה רוזנר מקרקוב. הוא נקבר בבית הקברות של כנרת.
ישראל לרנר - בל"ג בעומר תרפ"ב, מת ישראל לרנר מעקיצת "חרק ארסי". הוא נקבר ליד היישוב, ועל קברו הוקמה מצבה. המצבה ממוקמת בין שני עצי דקל, ליד חלקת מטע "בית ירח" בקרבת הדרך המובילה מכביש 767 לעין פוריה. צילה אירגו, חברת הקבוצה, טענה שלרנר לא היה חבר הקבוצה אלא רק בן עיר לחבריה משיפיטובקה, ונפטר בזמן שעבד בכביש טבריה צמח.
אליעזר מילרוד - היה חבר בקבוצת שיפיטובקה. מחומר ארכיוני מתברר שמכתבים רבים של הקבוצה היו חתומים על ידי מילרוד, שהיה כנראה בתפקיד ניהולי בקבוצה. לאחר עזיבתו, עמד בראש מייסדי כפר ביל"ו והקים שם משק חקלאי. עסק בפעילות ציבורית ובשנים 1953-1951 כיהן כראש עיריית מגדל אשקלון. בשנים 1959-1956 כיהן בתפקיד ראש המועצה המקומית בדימונה.
יצחק מוצ'ניק - היה חבר בקבוצת שיפיטובקה. הגיע לכפר יהושע בשנת 1928. כתב מאמרים הקשורים בשפת אספרנטו ובלשנות. תרגם את כתבי שלום עליכם לשפת אספרנטו. גם מוצ'ניק היה כנראה אחד מראשי הקבוצה ומאמר שלו המספר על הקבוצה והתפתחותה, התפרסם בהפועל הצעיר.
יואל ולבה - היה חבר בקבוצת שיפיטובקה. ברוסיה התחבר ולבה ללהקות נגנים ובהמשך, ארגן בקבוצה את ערבי השירה והנציח את חיי הקבוצה בצילומים. ולבה סיפר לצבי אילן על ההתלהבות הגדולה שהייתה לאנשי הקבוצה, וגם על הסבל הגדול שלהם. ולבה ביקש רשות הגירה לארצות הברית וגונה כ"בוגד", אבל נשאר בארץ ישראל. הוא עזב את האתר בשנת 1924, והיה למוזיקאי מפורסם. שחיבר לחנים לשירים עבריים רבים, ובהם: "הלכה ספינתי בלילה כחול", "שיר השבת", "הורה מדורה", "כד קטן" ועוד. ולבה לימד מוזיקה בסמינר לוינסקי, קיבל תואר דוקטור במוזיקולוגיה וזכה בפרס אלקוני ליצירה קולית.
לקריאה נוספת

צבי אילן, קבוצת הר-כנרת, פרשיה נשכחת בתולדות ההתיישבות ההררית, 1925-1920, עם ואדמתו 48, מאי 1984, עמ' 29
צבי אילן, להר כנרת וקדש נפתלי, דבר, 5 באוקטובר 1984
יניב שרייבר, ההתיישבות הטיבעונית בהר כנרת 1929-1926, קורס פוליטיקה והתיישבות, סמינר אורנים, החטיבה האקדמית, 25 במרץ 1999
הערות שוליים

1 2 3  מאירה יעקבא, ההתיישבות ב"הר כנרת", באתר של גילי חסקין.
↑  ברכה חבס (עורכת), החצר והגבעה : סיפורה של קבוצת כנרת, פרק ב: שלמה כנרתי: הרעיון והמעשה, עמ' 160.
↑  ברכה חבס (עורכת), החצר והגבעה : סיפורה של קבוצת כנרת, פרק ב: שלמה כנרתי: הרעיון והמעשה, עמ' 189-168.
↑  צבי ליבנה, פרקי העלייה השלישית, עמ' 167-166.
↑  צבי אילן,'"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"'קבוצת הר כינרת, דבר, 18 ביולי 1980.
↑  פרוק סופי של התיישבות הר כנרת, מלון בכל מקום.
↑  סיפורם של מתיישבי המושבה הר כנרת, מלון בכל מקום.
↑  עודד ישראלי "סיפורי ארץ-ישראל - מצבות מדברות 1950 – 1850"
↑  צבי אילן, קבוצת הר-כנרת, פרשיה נשכחת בתולדות ההתיישבות ההררית, 1925-1920, עם ואדמתו 48, מאי 1984, עמ' 32
↑  צבי אילן, קבוצת הר-כנרת, פרשיה נשכחת בתולדות ההתיישבות ההררית, 1925-1920, עם ואדמתו 48, מאי 1984, עמ' 29
אנדרטה לזיכרון החלוצים ב"הר כנרת"
קבוצת שיפיטובקה בתקופת ההכשרה, ינואר 1920
טבעונים ב"הר כנרת", ברקע נראים צריפי ההתיישבות
קברו של שלמה ברקוביץ בבית קברות כנרת
קברו של יעקב מושקוביץ בבית קברות טבריה
קברו של משה רוזנר בבית קברות כנרת
קברו של ישראל לרנר
חמאס
האידאולוגיה הבסיסית של חמאס > יעדים

יעדי חמאס נגזרים מיעדי "האחים המוסלמים". החידוש שבתפיסת חמאס הוא שילוב התפיסה התאולוגית המוסלמית במסגרת המאבק הלאומי הפלסטיני. חמאס גורסת כי מדינת ישראל (או כהגדרתה, "הישות הציונית") היא ישות מלאכותית, שהיא פרי של כיבוש, עושק וגזל שצריך לחסלה באלימות ובכוח. בראיית חמאס, כל אדמת ארץ ישראל ("מהים עד הנהר") היא אדמה קדושה (וקף) אסלאמית, אשר צריכה להיות תחת שלטון מוסלמי.
האידאולוגיה הבסיסית של חמאס > אמצעי מאבק

לשם השגת יעדה, חמאס דוגלת בשימוש בשני אמצעים עיקריים:
ג'יהאד – ג'יהאד הוא מושג אסלאמי שפירושו "מלחמה למען הדת". באסלאם יש פירושים שונים למהות המושג ולאופן שבו יש ליישם אותו. לפי אחת הפרשנויות, משמעות הג'יהאד היא מאבק בכוח כדי להעביר את כל ה"כופרים" מהעולם. הג'יהאד, עם זאת, פוסח על בני "דתות הספר" (יהדות, נצרות, זורואסטריות), אם הם מכירים בשלטון האסלאם ומתיר את קיומם כבני חסות. בפרשנות חמאס להקשר הפלסטיני, ג'יהאד פירושו מאבק אלים נגד ישראל או כל גורם לא-מוסלמי השולט בשטחי פלסטין. במסגרת הג'יהאד, אנשי הדת של חמאס נותנים הכשר דתי גם למעשים שנחשבים בדרך כלל אסורים למוסלמים, כגון פעולות התאבדות, פגיעה באוכלוסייה אזרחית ושימוש בנשים וילדים במלחמה, ואף רצח פלסטינים חפים מפשע, אם קיים, לדעתם, חשש שאלו יעבירו מידע לישראל. ההצדקה של חמאס לפעולות אלו היא שהעם הפלסטיני נמצא תחת כיבוש ואין לו כלים אחרים נגד ישראל, שלה אמצעים טכנולוגיים מתקדמים.
דעוה (دعوة) – בתרגום מילולי לעברית פירוש המושג הוא "הזמנה". בהקשר הדתי-מוסלמי הכוונה לקריאה לאמונה באללה. בהקשר הפלסטיני, דעוה היא פעילות של צדקה, סיוע סוציאלי וחינוך, אשר מהווים "הכשרת לבבות". חמאס מעוניינת בכך גם לקרב את העם הפלסטיני לאסלאם וגם לקרב אותו להשקפותיה האידאולוגיות. הדעוה יוצרת, למעשה, אינדוקטרינציה, ומקנה לחמאס תמיכה עממית. הדעוה משתלבת בשאיפת חמאס ליצור מדינה אסלאמית, משום שחמאס אינה מעוניינת בהפיכה אלימה, הכופה את האסלאם על העם, אלא בשינוי חברתי שיוביל לתמיכה עממית באסלאם - "אבולוציה ולא רבולוציה". בעיני כמה מהמומחים, מטרת הדעוה היא הסתת הדור הצעיר נגד ישראל ונגד החילוניות, וחינוכו לפעול באלימות[דרוש מקור]. מאז כניסתה של חמאס למערכת הפוליטית במהלך 2005 והשתלטותה על רצועת עזה ב-2007, השתנתה מערכת היחסים שבין האמצעים העומדים לרשות התנועה. מחד, שלטונה ברצועה אפשר לה לקדם חלק מיעדיה בשינוי החברה הפלסטינית באמצעות חקיקה וכפייה; ומנגד, הוא חשף אותה למערכת לחצים צבאיים וכלכליים על ידי ישראל, מדינות ערב ואף כמה מבעלות בריתה. במהלך 2011 הצהירו דוברי התנועה כי יחתרו להשתמש יותר בכלים מדיניים ועממיים כדי להשיג את מדיניותם, אך זאת מבלי לוותר על "זכותם להשתמש בהתנגדות".
האידאולוגיה הבסיסית של חמאס > מדיניות

חמאס מתמרנת באמצעות כלים אלו (ג'יהאד ודעוה), תוך קשב מתמיד לקשת הסיכויים ולסיכונים העומדים בפניה. שיטות השימוש בג'יהאד ודעוה משתנות באופן מתמיד, על פי המצב המדיני בו חמאס פועלת. חוקרי התנועה במערב ובעולם הערבי ציינו כי חמאס משתדלת שלא לפגוע בארבעה עקרונות מרכזיים:
אי-הכרה בישראל, ג'יהאד – לפי אמנת חמאס, למדינת ישראל אין זכות קיום, כי אדמת ארץ ישראל ("פלסטין") היא "אדמה קדושה" שאסור לאומה הערבית לוותר עליה, וחובה על כל מוסלמי לפעול בדרך של ג'יהאד כדי לשחרר אותה. כתוצאה מכך, חמאס אינה מבצעת צעדים אשר משתמע מהם כי היא משלימה עם קיומה של ישראל או תשלים עם קיומה בעתיד. כתוצאה מעמדה זו, חמאס שואפת תמיד לפעילות של מאבק אלים כנגד ישראל (כולל שימוש בטרור המתאבדים), והיא שוללת את האפשרות של ויתור על "נשק ההתנגדות". חמאס משתמש לעיתים בהפסקות אש, ככלי טקטי בלבד לצבור כוח לקראת המתקפות הבאות, וכדרך להונאת האויב.
זיקה לאסלאם – "חמאס: מצעה הוא השריעה. ממנו היא שואבת את רעיונותיה, את מושגיה והבנתה על העולם. ממנו היא שואבת השראה להדריך את צעדיה" (אמנת חמאס). חמאס שואפת תמיד להעניק נופך אסלאמי לפעולותיה, ולקרב את העם הפלסטיני לפירוש שהיא נותנת לאסלאם. חמאס, לפיכך, לא מקבלת את הרעיון של הקמת מדינה חילונית (המזוהה עם אש"ף ופת"ח), אלא אם מדובר בשלב בדרך להקמת מדינה אסלאמית.
הימנעות מפִתְנה (מלחמת אחים) – חמאס שואפת תמיד לפעול מתוך שיתוף עם כוחות הפלסטיניים, אשר בראייתה הם חלק מההתנגדות הפלסטינית. לפיכך, על אף התנגדותה לעמדות התנועות החילוניות (בעיקר הפת"ח, הנוקטת פרגמטיות מדינית ורעיונית), היא רואה בהן שותפות. באמנת חמאס, לדוגמה, מכונה אש"ף (שכבר באותה עת הכיר בהחלטה 242), "האב, האח, שאר הבשר והידיד". ראייה זו מדריכה את חמאס להימנע כמה שיותר מחיכוכים אלימים עם כוחות פלסטיניים אחים. החל מ-2006 החלו רבים להטיל ספק בעיקרון זה, לאחר שורה של עימותים אלימים שהתקיימו בין פעילי חמאס ופת"ח, בעיקר ברצועת עזה.
לגיטימציה פנימית – חמאס שואפת לשמור תמיד על תדמיתה בעיני העם הפלסטיני, כתנועה נקיית כפיים, אשר אימוץ רעיונותיה יאפשר לפלסטינים להשתחרר מהכיבוש הישראלי. חמאס, בהרבה ממהלכיה, נוקטת ברגישות רבה כלפי דעת הקהל הפנימית, ומשתדלת שלא להתעמת עמה.
במסגרת עקרונות אלה, מתמרנת חמאס בין הגורמים השונים. ניתן לראות מרחבי גמישות של חמאס בכל הקשור לאמצעי מאבקה, אך דוגמטיות מוחלטת ביחס ליעדיה. דוגמה בולטת לנכונותה של חמאס להתפשר היא ההסכמה על ההודנה במהלך חודשי יולי-אוגוסט 2003: אף שלא הכירה בישראל, חמאס הסכימה להפסיק את הפיגועים כלפי ישראל למשך זמן קצוב, תוך שהיא נעזרת בתקדים דתי. מהלך זה, שנועד לאפשר לחמאס להתמודד עם הלחץ הפוליטי הפנימי, איפשר לחמאס מספר חודשים של שיקום (במהלכם ישראל צמצמה את פעילותה המבצעית) אשר השתלמו לאחר מכן בעליית כוחה של חמאס בבחירות של 25 בינואר 2006, שבהם הביסה את תנועת הפת"ח השלטת. לדברי מומחים אחרים, מטרת ההודנה הייתה לחזק את הכוח הצבאי בזמן שישראל מפסיקה את הסיכולים הממוקדים ואת המבצעים הצבאיים. חמאס ביצעה מהלך דומה בראשית 2005, כאשר הסכימה ל"תהדיאה", הרגעה, שיזם מחמוד עבאס, תוך שהיא שומרת, לטענתה, על זכות התגובה.
האידאולוגיה הבסיסית של חמאס > עקרון ה'צבר'

עקרון נוסף, הן באידאולוגיה והן במדיניות חמאס, הוא ה'צבר' (صبر; הגייה מקורבת: סַבְּר), שפירושו "סבלנות, אורך רוח והתמדה". חמאס מבינה שיעדיה רחוקים מהשגה, ולכן היא דוגלת במאמץ שהוא מקיף, ארוך-טווח ומשתנה בשיטותיו בהתאם לכל מצב. אמנת חמאס נאחזת בתקדימים היסטוריים כדי להמחיש כי את ישראל ניתן להשמיד בטווח הארוך, כל עוד הפלסטינים יפגינו עמידה איתנה: "גם להסתערות הציונית הנוכחית קדמו פשיטות צלבניות מן המערב ואחרות טטאריות מן המזרח, וכשם שעמדו המוסלמים בפני הפלישות ההן ועיבדו תוכניות להילחם בהן ולהביס אותן, כך יש ביכולתם להתייצב בפני הפלישה הציונית ולהביסה". לא פעם ניתן לשמוע את הסיסמה "הסבלנות היא מפתח הישועה" כביטוי עיקרון זה כערך אסלאמי עליון בהקשרים מלחמתיים.
האידאולוגיה הבסיסית של חמאס > אנטישמיות

בהמשך לתפיסה הפאן-אסלאמית, רואה חמאס את שורש הבעיה במזרח התיכון ביהדות ולא רק בישראל, אותה היא תופסת כ"ראש גשר" לאזור.[דרוש מקור][מפני ש...] הוגי חמאס ואנשיה במסגדים מטיפים לדמוניזציה של העם היהודי כולו ומתירים פגיעה בו. כדי לעשות זאת, משתמשת חמאס הן במוטיבים אסלאמיים של אנטישמיות והן באנטישמיות אירופית "קלאסית". חמאס מדגישה שהיהדות פעלה כנגד מוחמד כבר מראשית האסלאם, ושמוחמד פעל נגדם בכוח. סעיפים 17 ו-22 של אמנת חמאס מציינים את השליטה של היהודים בתרבות, בחינוך ובאמצעי התקשורת במערב, מזכירים את הפרוטוקולים של זקני ציון וטוענים שהיהודים עומדים מאחורי המלחמות והמאבקים בעולם, לרבות מלחמות העולם. האמנה עושה דמוניזציה של העם היהודי כמי שמתכנן להשתלט על המזרח התיכון כולו.
אנשי חמאס ומסמכים רשמיים של התנועה עומדים גם מאחורי התבטאויות שמקטינות ומגמדות את שואת העם היהודי או מכחישות אותה לחלוטין. כך למשל, עבד אל-עזיז א-רנתיסי, מראשי חמאס, הרבה להתבטא בנושא השואה ולטעון שהיא הייתה "זיוף ציוני" וכי "הציונים היו מאחורי הפעולות של הנאצים". חמאס מונעת מאונר"א ללמד על השואה בבתי הספר של הארגון ברצועת עזה. במסמך תגובה רשמי לוועידת סטוקהולם בינואר 2000 הצהירה חמאס על עמדתה הרשמית המכחישה את השואה:
"מה שכביכול נקרא שואה [...] הוא סיפור מומצא ללא ביסוס [...] ההמצאות של האשליות הגדולות הללו על פשע לכאורה שמעולם לא קרה, [...] חושף בבירור את הפנים הגזעניות של הציונים, שמאמינים בעליונות הגזע היהודי על שאר האומות."
שיא השימוש במוטיבים אנטישמיים מצד חמאס בא לידי ביטוי באמצעי התקשורת, בפרסומים ובדברים של בכירי התנועה בערבית הקוראים להשמדת העם היהודי ומצדיקים זאת הלכתית. לגישתם, היהודים כבר אינם ד'מים, כלומר בני חסות של האסלאם, מכיוון שפעלו נגדו, ועתה הם במעמד של אויבים שיש להשמידם. לתפיסתם, אללה איפשר את הקמת המדינה היהודית על מנת לרכז את היהודים ולהקל על המלאכה. חבר הפרלמנט הפלסטיני מטעם תנועת חמאס, ד"ר יונס אל-אסטל, כתב למשל מאמר בשנת 2008 תחת הכותרת "ייסורי הגיהנום הם גורל היהודים בעולם הבא ובעולם הזה והם עומדים להתממש". במאמר זה, שפורסם בעיתון חמאס - אלרסאלה, טוען אלאסטאל שגורל היהודים לשרפה כבר בעולם הזה, ונותן את הפיגוע בישיבת מרכז הרב כדוגמה להשמדה זו, השמדה אקטיבית ולא ציפייה לענישה בידי האל.
בשנת 2017 פרסם חמאס מסמך של עקרונות ומדיניות כלליים שנועד לעדכן את אמנת היסוד. במסמך זה ישנה הבחנה בין היהודים והיהדות כדת עימם אין לחמאס סכסוך, לבין "הכיבוש והפרויקט הציוני", בהם רואה החמאס אויבים. בנוגע ליהודים מציין המסמך כי "חמאס מאשר שהסכסוך שלו הוא עם הפרויקט הציוני ולא עם היהודים בגלל דתם", וכי "חמאס דוחה רדיפת כל אדם או ערעור זכויותיו על רקע לאומי, דתי או עדתי. חמאס סבור כי הבעיה היהודית, האנטישמיות והרדיפה של היהודים הן תופעות הקשורות ביסודן להיסטוריה האירופית ולא להיסטוריה של הערבים והמוסלמים או למורשתם".
ההיסטוריה של חמאס > הקמה

חמאס הוקמה בגדה המערבית על ידי אנשי המוג'מע האיסלאמי (אנ') (השלוחה של האחים המוסלמים ברצועת עזה) בראשות שייח' אחמד יאסין סביבות שנת 1987, אחרי שצברו כוח במשך שנות ה-80, בעידוד השלטון הצבאי הישראלי שראה באנשי האחים המוסלמים שעסקו בצדקה חלופה לאש"ף, שנחשב אז לאויב המרכזי של ישראל מהצד הפלסטיני וערך פעולות אלימות נגדה.
קיים חוסר בהירות לגבי המיקום, המועד וזהות האנשים שהקימו את התנועה, כאשר הגרסה המקובלת היא ב-15 בדצמבר 1987 בעזה על ידי אחמד יאסין, מחמד טהאה ומנהיגים נוספים, אם כי יש מאחרים את התאריך עד לפברואר 1988. מסעב חסן יוסף טוען שהגרסאות האלו שגויות ונובעות מהיעדר מידע מדויק בנושא, ושחמאס הוקמה עוד קודם בפגישה חשאית בחברון בשנת 1986 של אחמד יאסין, אביו ודמויות דתיות משמעותיות נוספות מרחבי הגדה.
התנועה גייסה את אנשיה באמצעות מערכת ארגוני הצדקה שהקימה בשנים אלו, ועל תשתית ארגוני צדקה איסלאמיים נוספים אשר היו מזוהים עם חמאס אידאולוגית. עם זאת, כארגון פוליטי עם מטרות סדורות, התנועה עלתה לבימה רק עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה, בתחילת דצמבר 1987, ושילבה בפעם הראשונה אידאולוגיה לאומית פלסטינית עם אידאולוגיה איסלמית. בין פעולותיה הבולטות בתקופה זו ניתן למנות את חטיפת ורציחת החיילים אבי סספורטס ואילן סעדון, בעקבותיהם נשפט ונכלא מנהיג התנועה אחמד יאסין בהוראת ראש הממשלה יצחק שמיר לשב"כ, במסגרת מאמץ לאתר את מנהיגי ההתקוממות העממית - האינתיפאדה - ודרך כך להביא לרגיעתה.
בסוף ספטמבר 1989 הוצאה חמאס מחוץ לחוק בישראל.