stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפקעת הנסיכים
רקע

בסוף אוקטובר 1918, כאשר נראה היה שתבוסתה של גרמניה במלחמה בלתי נמנעת, פרצה "המהפכה הגרמנית". ב-28 באוקטובר חתם וילהלם השני, קיסר גרמניה על תיקונים שהפכו את גרמניה למונרכיה חוקתית, אולם בכך לא היה די. הקיסר עזב את ברלין לבלגיה, שם הופעל עליו לחץ מצד פוליטיקאים ואנשי צבא שיתפטר. הקיסר סירב לעשות זאת, וב-9 בנובמבר נאלץ הקנצלר מקס פון באדן להתייצב בפני ממשלתו ההמומה ולהודיע לה על דעת עצמו שהקיסר התפטר. באדן עצמו התפטר והעביר את השלטון במדינה לפרידריך אברט. משעמד הקיסר בפני עובדה מוגמרת, נמלט להולנד שם העביר את שארית חייו. בעוד הרייכסטאג המבולבל דן במצב, יצא פיליפ שיידמן אל ההמון שהתכנס מחוץ לבניין והכריז על ביטול הקיסרות והקמת "רפובליקה גרמנית". הכרזה היסטורית זו הייתה ערש לידתה של רפובליקת ויימאר. בעקבות כך, התפטרו או הודחו כל שאר הנסיכים והמלכים ששלטו במדינות הפדרליות שהרכיבו את גרמניה. חלקם, כמו הקיסר, יצאו לגלות בעוד אחרים חיו את שארית חייהם בגרמניה כאזרחים פשוטים. הנסיכויות הפכו לרפובליקות דמוקרטיות.
תחילת המשבר

בניגוד לאימפריה האוסטרו-הונגרית שבה הולאמו באופן מיידי כל נכסי בית הבסבורג (החוק ההבסבורגי), סעיף 153 לחוקת ויימאר קבע כי נכסי משפחות המלוכה יישארו בידיהן, אולם הותיר את האפשרות התאורטית לבצע בעתיד הפקעה כזו תוך מענק פיצויים הולמים למשפחות שנכסיהן הופקעו. היו שתי סיבות עיקריות לחוסר רצונה של ממשלת אברט לבצע הפקעה כוללת. הראשונה הייתה האופי הפדרלי של הקיסרות שגרם לכך שהיה מורכב מאוד לבצע הפקעה כוללת בכמה מדינות בעלות מאפיינים וסוגי נכסים שונים. הסיבה השנייה הייתה הסכמי ורסאי המתקרבים. הסתמן כי מדינות ההסכמה ידרשו מגרמניה פיצויים כספיים גבוהים מאוד, ואברט חשש שאם לקופת המדינה הגרמנית יתווסף ממון נוסף בעקבות ההפקעה, מדינות ההסכמה ידרשו פיצויים גבוהים יותר.
אברט הורה כי כל אחת מהממשלות הפדרליות המרכיבות את הרפובליקה תנהל בעצמה משא ומתן על הפקעה ופיצויים עם בית המלוכה ששלט בה קודם לכן. המשא ומתן התקדם בעצלתיים בשל סיבות שונות. בין היתר בגלל האינפלציה הגואה בגרמניה שגרמה לכך שבתי המלוכה לא רצו לקבל כסף גרמני בתמורה לרכושם. סוגיה נוספת שעמדה במרכז המחלוקת הציבורית הייתה שאלת הבעלות על אדמות בתי המלוכה. כל אחד מהם החזיק ברשותו שטחי אדמה גדולים מאוד, אולם בעוד שבמדינות גדולות כמו פרוסיה ובוואריה מדובר היה בשטחים זניחים ביחס לגודלה של המדינה, במדינות קטנות יותר הם היוו נתח עצום משטחה והיו מסוגלים לשתק את הכלכלה המקומית אם היו עוברים לידיים פרטיות. בדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שטרליץ למשל, החזיק בית מקלנבורג-שטרליץ ב-55% משטחי הדוכסות.
בבוואריה, הצליחה הממשלה להגיע להסדר מול בית ויטלסבאך על הפקעת הנכסים בתמורה לפיצויים גבוהים שהועברו לידי קרן הפיצויים של בית ויטלסבאך. ב-31 ביולי 1919 העביר הפרלמנט של המדינה החופשית סקסוניה-גותה, חוק להפקעת כל נכסי בית סקסה-קובורג-גותה. קרל אדוארד, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה ערער על החוק בפני בית המשפט העליון של גרמניה. בית המשפט נשלט באותה תקופה בידי שומרים שמרנים ומלוכנים במובהק, וב-18 ביוני 1925 פסק שהחוק להפקעת נכסי בית סקסה-קובורג-גותה הוא לא-חוקתי. בית המשפט הורה לממשלת המדינה להחזיר למשפחת הנסיך את כל הרכוש והאדמות, שהוערכו בסכום כולל של 37.2 מיליון מרק.
משאל העם הראשון

ב-23 בנובמבר 1925 הגישה המפלגה הדמוקרטית הגרמנית הצעת חוק המסמיכה את הממשלות של המדינות להעביר חוקים להסדרת מעמדם של נכסי משפחות המלוכה. בהצעת החוק נקבע כי החלטות אלו יהיו חסינות מפני ביקורת משפטית. הצעת החוק התקבלה בהסכמה שבשתיקה מצד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה. יומיים לאחר מכן, הגישה המפלגה הקומוניסטית של גרמניה הצעת חוק אחרת על פיה גרמניה תצא למשאל עם האם לבצע הפקעה כוללת ללא פיצויים של כל נכסי משפחות המלוכה. על פי הצעת החוק, הקרקעות היו אמורות להימסר לחקלאים ולחוכרים, והטירות היו אמורות להפוך לבתי הבראה או לדיור ציבורי. כסף מזומן וחפצי ערך היו אמורים להתחלק לפצועי מלחמה ונזקקים.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית התנגדה למשאל העם. הסוציאל-דמוקרטים חששו שבעקבות צעד פופוליסטי כזה יגדל כוחה של המפלגה הקומוניסטית. כמו כן הם העריכו שההצעה תיפול במשאל העם, ולפיכך העדיפו את ההצעה המתונה יותר של המפלגה הדמוקרטית. עם זאת, ב-19 בינואר, הכריזה המפלגה הקומוניסטית על כינוס ועדה מיוחדת שהורכבה מנציגי 40 ארגוני שמאל גרמניים, ונועדה לגבש מתווה ברור למשאל עם אודות הפקעת נכסי משפחות המלוכה. ועדה זו זכתה לכינוי "ועדת קוצ'ינסקי", על שמו של הסטטיסטיקאי רוברט רנה קוצ'יסנקי שעמד בראשה. הקומוניסטים הציעו לסוציאל-דמוקרטים לשלוח גם כן את נציגיהם לוועדה, אולם הם סרבו. עם זאת, הם שמרו על ערוץ קשר עם הוועדה והחלו במשא ומתן חשאי עמה.
לנוכח הלחץ הגדול מצד ארגוני השמאל, הסוציאל-דמוקרטים נאלצו להיכנע ולהסכים למשאל העם. ב-25 בינואר הגישו הקומוניסטים והסוציאל-דמוקרטים בקשה משותפת למשרד הפנים בבקשה לקבוע מועד למשאל עם על הפקעה של נכסי משפחות המלוכה. משרד הפנים קבע שהמשאל יערך בין 4 ל-17 במרץ 1926. הקומוניסטים פתחו מיד בקמפיין לטובת ההפקעה. הם גייסו למען הקמפיין שלהם ידוענים בולטים כמו אלברט איינשטיין, קתה קולוויץ, ג'ון הרטפילד וקורט טוכולסקי. הם ביקשו מהסוציאל-דמוקרטים להצטרף אליהם לקמפיין משותף, אולם אברט לא רצה להיקשר לקומוניסטים ובאופן כללי למשאל העם, ולפיכך הצהיר שמפלגתו מוסרת את ההכרעה בנושא לעם בלבד. הוא הזהיר את פעילי המפלגה לנקוט נייטרליות גמורה בנושא, ולא להיגרר לפרובוקציות של הקומוניסטים. במקביל, פתחו מפלגות הימין בתמיכת הכנסיות בגרמניה והרייכסלנדבונד בקמפיין נגד ההפקעה.
במשאל העם השתתפו 12.5 מיליון מבעלי זכות הבחירה בגרמניה (מתוך 39.4 מיליון). הצעת ההפקעה זכתה ברוב קטן, שהיה גדול יותר ממספר המצביעים של הקומוניסטים והסוציאל-דמוקרטים. בעקבות המשאל, הופקעו נכסי משפחות המלוכה, ונקבע שהרייכסטאג יכריע האם להלאים אותם ללא פיצויים. ב-6 במאי הצביע הרייכסטאג (שנשלט בידי רוב שמרני) נגד הלאמה ללא פיצויים, לפיכך הוחלט שגורל נכסי משפחות המלוכה יוכרע במשאל עם נוסף שנקבע ל-20 ביוני.
משאל העם השני

הנשיא השמרן פאול פון הינדנבורג התנגד למשאל העם. ב-15 במרץ הוא זימן אליו את שר המשפטים וילהלם מרקס וחיווה בפניו את דעתו שהמשאל אינו חוקתי ואינו משרת את טובת הציבור. ב-24 באפריל הוציאה גם ממשלת הימין בראשותו של הנס לותר הצהרה על פיה המשאל אינו חוקתי. בהתאם להצהרה זו, הסכמה על ההפקעה הייתה למעשה הסכמה על שינוי בחוקה. אי לכך, היה צורך שלפחות 50% מבעלי זכות ההצבעה בגרמניה ישתתפו במשאל העם. בעוד שהסוציאל-דמוקרטים היו סקפטים לגבי הצלחת המשאל לגייס מספר מצביעים כה גדול, הקומוניסטים דווקא היו אופטימיים. הם הניחו שלנוכח המצב הכלכלי ההולך ומחמיר בגרמניה, רבים יתמכו בהפקעה שתשפר את מצבה הכלכלי של גרמניה.
ב-15 באפריל 1926 התכנסו כל מתנגדי משאל העם תחת "ועדת העבודה נגד משאל העם". הנשיא הינדנבורג ניהל במקביל קמפיין משלו נגד המשאל אותו כינה "עוול גדול" ו"כפיות תודה גסה" וקבע שהוא "מפר את יסודות המוסר והחוק". מתנגדי המשאל הפיצו את הטענה שהמשאל אינו מתמקד רק בהפקעת נכסי משפחות המלוכה אלא מדובר בקנוניה קומוניסטית שמטרתה ביטול כל הקניין הפרטי. מתנגדי המשאל קראו להחרים את המשאל לחלוטין וכלל לא להצביע. ועדת ההתנגדות נהנתה מתמיכה כספית רבה מצד משפחות המלוכה ומצד איגודי תעשיינים שהיו קשורים עמן בקשרי עסקים.
המפלגה הנאצית סרבה להביע עמדה בעד או נגד משאל העם. גרגור שטראסר - מנהיג האגף השמאלי של המפלגה, ניסה לגרור את המפלגה לתמיכה בהפקעה, אולם היטלר סירב בתוקף. היטלר הביע רשמית את העמדה הנייטרלית של המפלגה בנושא במהלך ועידת במברג שנערכה בפברואר של אותה שנה, וציטט את דבריו של וילהלם השני: "עבורנו, היום אין נסיכים, רק גרמנים".
המשאל נערך ב-20 ביוני. ועדת ההתנגדות ערכה באותו יום פסטיבלים גדולים של בירה חינם במטרה להרחיק אנשים מהקלפיות. כ-15.6 מיליון גרמנים, מתוך כ-39.7 בעלי זכות הצבעה, הגיעו לקלפיות. 14.5 מיליון הצביעו בעד ההפקעה, ורק 0.56 הצביעו נגד. עם זאת, מכיוון שרק 39.3% מבעלי זכות ההצבעה מימשו את זכותם, התוצאה לא הייתה מספיקה כדי להעביר שינוי בחוקה שיאפשר הפקעה ללא פיצויים.
הקומוניסטים האשימו את הסוציאל-דמוקרטים בכישלון משאל העם. הסוציאל-דמוקרטים מצדם החלו לחפש מוצא מהתסבוכת. במקביל ממשלת הימין בהנהגתו של וילהלם מרקס, החלה לשקול לצרף אליה את הסוציאל-דמוקרטים. אלו האחרונים דרשו כתנאי לכך פתרון חוקתי לבעיית הנכסים של משפחות המלוכה. בסופו של דבר הגיעו הסוציאל-דמוקרטים לפשרה מול ממשלת מרקס על פיה יוקם בית משפט מיוחד שיכריע בעניין הנכסים. הנהגת המפלגה פנתה להנהגת הסיעה ברייכסטאג ודרשה ממנה להצביע בעד החוק להקמת בית משפט מיוחד לפתרון בעיית נכסי משפחות המלוכה. עם זאת, חברי הרייכסטאג של המפלגה סירבו לעשות זאת. אי לכך, משכה ממשלת מרקס את הצעת החוק.
אחרית דבר

מרקס החליט להחזיר את היוזמה לידי ממשלות המדינות, ובהדרגה חתמו מרבית הממשלות על הסכמים שונים עם משפחות המלוכה. במרבית ההסכמים נקבע כי המדינה תקבל את מרבית הנדל"ן והאדמות של המשפחות בעוד שחפצי הערך הוחזרו למשפחות. אוספים בעלי ערך היסטורי, ספריות ומוזיאונים, הועברו בדרך כלל לניהולן של קרנות מיוחדות. ב-6 באוקטובר 1926 הגיעה ממשלת המדינה החופשית פרוסיה להסכם מול נציגי בית הוהנצולרן על פיו מרבית נכסי הבית הוחרמו בידי הממשלה והשאר נותרו בידי המשפחה. הסכם זה נחשב למקל מדי עם ההונצולרנים, ולפיכך מפלגות השמאל בלנדטאג של פרוסיה סירבו לתמוך בו. לאחר משא ומתן ארוך, הסכימו הסוציאל-דמוקרטים להימנע בהצבעה. כאשר רק הקומוניסטים הצביעו נגד, הצעת החוק עברה. לאחר החתימה על החוזה בפרוסיה, המדינות היחידות שעדיין לא הכריעו בגורל נכסי משפחות המלוכה שלהן היו תורינגיה, הסן, מקלנבורג-שוורין, מקלנבורג-סטרליץ וליפה. הסכמי פשרה במדינות אלו הושגו רק כעבור שנים ארוכות. כדי למנוע מבתי המלוכה לערער על הכרעות הממשלות בבתי משפט אזרחיים, הועבר ביוני 1927 "חוק החסימה" אשר אסר על בתי המלוכה לערער על החלטות הממשלות.
ב-1 בפברואר 1939 קבע הקבינט של היטלר כי לממשלה תהיה אפשרות להתערב בכל אחד מהחוזים שנחתמו בין המדינות למשפחות המלוכה ולשנות אותם כרצונה. בפועל, הנאצים מעולם לא התערבו באף אחד מהחוזים, והשתמשו בהצהרת הממשלה רק כאמצעי להבטיח את צייתנותם של משפחות המלוכה והמלוכנים הגרמנים.
הערות שוליים

↑  חוקת ויימאר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4155608-2 
כרזה התומכת בהפקעה ללא פיצויים של רכוש משפחות המלוכה. הכרזה מצהירה: "אף אגורה לנסיכים! אתה צריך ללכת להצביע!"
כרזת תעמולה של המפלגה הקומוניסטית. בכרזה נראה פועל נושא על גבו שק אשר עליו כתוב "3 מיליארד". למטה נכתב: "אף אגורה לנסיכים! ב-20 ביוני הצבע כן!"
מפגינים מהמפלגה הנאצית מוחים נגד הסכם הפיצויים בין ממשלת פרוסיה לבית הוהנצולרן
הקשת ההלנית

הקשת ההלנית (באנגלית: Hellenic arc) היא מבנה טקטוני מקושת במזרח הים התיכון, באזור יוון והים האגאי. הקשת כוללת שקע אוקייני הקרוי "השקע ההלני" בצידו החיצוני, שתי קשתות איים: החיצונית שאינה געשית והפנימית שהיא קשת געשית, וים שולי - הים האגאי - בחלק הפנימי.
הקשת נוצרה כתוצאה מתנועת הלוח האפריקאי צפונה, היוצרת בים התיכון אזורי הפחתה רבים בהם נוחת הלוח האפריקאי מתחת ללוח האירואסייתי. באזור יוון הלוח האפריקאי נוחת אל מתחת ללוח האגאי.
הקשת ההלנית נמשכת מהאיים היוניים במערב ועד מזרחית לאי רודוס, שם נפגשת הקשת עם הקשת הקפריסאית.
תהום קליפסו שעומקה 5,267 מטר, היא הנקודה העמוקה ביותר בים התיכון. התהום היא חלק מהשקע ההלני ונמצאת באיים היוניים, ממערב למפרץ פילוס.
מבנה קשתות האיים

הקשת ההלנית מכילה שתי קשתות איים. הקשת החיצונית אינה געשית והיא אזור טופוגרפי מוגבה בקדמת הקשת הגעשית. בכמה אזורים מבנה זה מתרומם מעל פני המים ויוצר איים שאינם געשיים. בקשת החיצונית נמצאים האיים היוניים, כרתים ורודוס.
הקשת הפנימית נקראת הקשת הגעשית של דרום הים האגאי. זוהי קשת געשית פעילה הכוללת שורה של איים והרי געש: מתאנה, מילוס, סנטוריני, קולומבו (הר געש תת-ימי פעיל הנמצא כ-8 קילומטרים מצפון-מזרח לסנטוריני), קוס, ניסירוס ויאלי. אורכה של הקשת הוא 450 ק"מ, מהר הגעש מתאנה (הנמצא לחופי פלופונסוס) במערב ועד האי ניסירוס לחופי טורקיה במזרח.
געשיות

תופעות געשיות בקשת ההלנית מתרחשות כאמור רק בקשת האיים הפנימית. מבין כלל האיים בקשת הגעשית, רק באיים סנטוריני, קולומבו וניסירוס נרשמה פעילות געשית במאה השנים האחרונות. בסנטוריני התרחשה במאה ה-15 לפנה"ס ההתפרצות המינואית. ההתפרצות גרמה לפיצוץ הר הגעש הקדום שהיה במקום, והביאה להיעלמותה של התרבות המינואית. ההתפרצות מוערכת כהתפרצות בעוצמה 7 במדד ההתפרצות הגעשית והיא נחשבת לאחת מההתפרצויות הגעשיות ההרסניות ביותר ב-10,000 השנים האחרונות.
סייסמולוגיה

הקשת ההלנית היא אחד האזורים הפעילים ביותר מבחינה סייסמית במערב לוח אירואסיה. באזור נמדדו מספר רעידות אדמה בעוצמה של 7 בסולם ריכטר במאה האחרונה.
באזור הקשת אירעו לפחות שני מקרים של רעידות אדמה בעוצמה 8 ויותר. בשנת 365 אירעה רעידת אדמה המוערכת כיום בעוצמה של 8 לפחות בסולם ריכטר. מוקד הרעידה היה סמוך לכרתים. הרעידה גרמה להרס רב באזור יוון, מצרים, קפריסין וסיציליה ולהרג של אלפים. מרבית הערים בכרתים נחרבו ונמצאו עדויות לכך שהרעידה גרמה לעלייה של 9 מטרים בגובה האי. הרעידה גרמה לגל צונאמי שהכה בחופי דרום ומזרח הים התיכון והחריב את אלכסנדריה.
בשנת 1303 התרחשה בכרתים רעידה נוספת, גם זו מוערכת כיום בעוצמה של 8 בסולם ריכטר. מעריכים כי מוקד הרעידה היה באזור שבין כרתים לרודוס. הרעידה וגל הצונאמי בעקבותיה גרמו לנזק רב במזרח הים התיכון כולל הרס המגדלור באלכסנדריה.
ראו גם

הקשת הקפריסאית
קנזס סיטי צ'יפס

קנזס סיטי צ'יפס (באנגלית: Kansas City Chiefs - ראשי השבט של קנזס סיטי) היא קבוצת NFL אשר משחקת בעיר קנזס סיטי שבמדינת מיזורי.
הקבוצה הוקמה בשנת 1960 בשם דאלאס טקסנס והייתה לחלק מן ה־AFL טרם האיחוד עם ה־NFL.
היסטוריה > תחילת הדרך

בשנת 1959, למאר האנט החל בשיחות עם אנשי עסקים אודות פתיחתה של ליגת פוטבול שתתחרה ב-NFL. לאחר ניסיונות כושלים לקנות ולהעביר את השיקגו קרדינלס לעיר הולדתו דאלאס, האנט פנה ישירות אל ליגת ה-NFL במטרה לרכוש קבוצה חדשה. הליגה סירבה לבקשתו, ועל כן האנט הקים את ה-AFL אשר התחרה בליגה המקורית, ה־NFL. האנט הקים קבוצה בשם הדאלאס טקסנס. הקבוצה התקשתה למשוך קהל בעיר (שכן הקאובויז כבר שיחקו בה), ולכן האנט חיפש יעד חדש לקבוצה.
האנט הסכים להעביר את הקבוצה לקנזס סיטי במאי 1963, ושמה שונתה לקנזס סיטי צ'יפס. הקבוצה חוותה הצלחה אדירה ואף הגיעה לסופרבול הראשון (בו הפסידה) ולסופרבול הרביעי (בו ניצחה).
היסטוריה > 1989–1998

בדצמבר 1988 החתים הבעלים למאר האנט את קארל פטרסון כנשיא ומנכ"ל החדש של המועדון, וזה בתמורה פיטר את המאמן פרנק גנזס והעסיק את מרטי שוטנהיימר. בשנתיים הבאות, הצ'יפס בחרו בשני שחקני הגנה בדראפט: ניל סמית' ודרק תומאס. במהלך כהונתו של שוטנהיימר, הצ'יפס הגיעו לפלייאוף במהלך שש שנים רצופות והחזיקו במאזן של 101 ניצחונות, 58 הפסדים ותוצאות תיקו בודדת.
בשנת 1993 הצ'יפס אף הגיעו לגמר ה־AFC, שם הפסידו לבאפלו בילס. למרות זאת, 1993 הייתה השנה המוצלחת ביותר עבור הצ'יפס מאז תחילת שנות השבעים. הקבוצה התגאתה בשמות כמו ג'ו מונטנה, מרקוס אלן, דרק תומאס, ניל סמית' ואחרים.
היסטוריה > 1999–2000

המאמן שוטנהיימר הגיש את התפטרותו לאחר עונת 1998, והוא הוחלף במאמן ההגנה ג'נתר קנינגהאם. המאמן לא הצליח לשחזר את ההצלחה ההגנתית שלו כמאמן ראשי, והוא הוביל את הצ'יפס למאזן 16-16 לאחר שתי עונות. סוף המאה ה-20 סגר את סיפור הדומיננטיות של הצ'יפס, כאשר הקווטרבארק המצטיין ריץ' גנון עבר ליריבה השנואה אוקלנד ריידרס ושחקן ההגנה המצטיין ניל סמית' ערק לשורות הדנוור ברונקוס. אך החדשות הגרועות ביותר הגיעו מהכוכב הבלתי מעורער של הצ'יפס, דרק תומאס. תומאס נפצע קשה בתאונת דרכים ב-23 בינואר 2000. הוא הועף מהרכב בו ישב ונשאר משותק. לאחר מספר שבועות, תומאס נפטר מסיבוכים בעקבות פציעתו.
לאחר שתי עונות מאכזבות מאוד, גנת'ר קנינגהאם פוטר.
היסטוריה > 2001–2005

המנכ"ל פטרסון חיפש לשנות את יסודות הקבוצה (הגנה חזקה), ומינה את דיק ורמיל למאמנה החדש. ורמיל הוליך את הסנט לואיס ראמס לזכייה בסופרבול בשנת 2000. הקבוצה ביצעה טרייד בה שלחה את הבחירה הראשונה שלה לראמס, ובתמורה קיבלו את הקוורטרבק טרנט גרין. לאחר מכן, הקבוצה החתימה את הרץ פריסט הולמס מבולטימור.
בשנתיים הראשונות לכהונתו, הצ'יפס היו תחת בנייה, ועל כן סיימו פעמיים ברציפות במקום האחרון בבית. בעונתו השלישית, עונת 2003, הצ'יפס התחילו את העונה עם מאזן 0–9, הטוב ביותר של הקבוצה מאז ומעולם. הצ'יפס סיימו במקום הראשון בבית עם מאזן של 13 ניצחונות ו3 הפסדים. תשעה משחקני הקבוצה נבחרו לפרו בול (האולסטאר של ה-NFL), והקבוצה הפסידה בסיבוב השני של הפלייאוף לקולטס. הצ'יפס של ורמיל לא חזרו לפלייאוף, והמאמן עצמו הודיע על פרישתו בסוף עונת 2005.
היסטוריה > 2006–2008

הצ'יפס חזרו לשורשים ההגנתיים של המועדון, ומינו את הרמן אדוורדס למאמן הקבוצה. הצ'יפס סיימו את עונתו הראשונה של אדוורדס כמאמן עם מאזן של 9 ניצחונות ו-7 הפסדים, מה שהוביל אותם למקום השני בבית והופעה בפלייאוף. אך שוב, הקבוצה הפסידה לקולטס בסיבוב הראשון. בסוף שנת 2006, למאר האנט, בעלי הקבוצה, נפטר בגיל 74. ניהול הקבוצה עברה לבנו של האנט, קלארק.
בשנת 2007, הקבוצה החליטה לבנות עצמה מחדש ושלחה את הקוורטרבק והמנהיג שלה, טרנט גרין, בטרייד למיאמי דולפינס. תקופת מחנה האימון וטרום העונה תועדו בסדרת של רשת HBO בשם "Hard Knocks". אדוורדס התפטר לאחר עונת 2008, בה הקבוצה סיימה עם שני ניצחונות בלבד.
היסטוריה > 2009–2012

לאחר האכזבה העצומה של שנת 2008, מנכ"ל הקבוצה קארל פטרסון הגיש את התפטרותו. הוא הוחלף על ידי סקוט פיולי, שהיה עד אז הסמנכ"ל של הניו אינגלנד פטריוטס. פיולי החתים את טוד היילי כמאמן הבא של הצ'יפס. היילי, שהיה מאמן ההתקפה של האריזונה קרדינלס, הגיע לאחר שבנה התקפה מצוינת שהובילה את אריזונה לסופרבול. אחד הדברים הראשונים שעשו הצמד היה לשלוח בטרייד את הטייט-אנד המצטיין טוני גונזאלס, שנשלח לאטלנטה פלקונס לאחר שהוא ביקש לעבור לקבוצה שיכולה להתמודד על תואר.
הצ'יפס החתימו שחקנים מנוסים רבים, ביניהם מייק ורבל מהפטריוטס. בנוסף, מאט קאסל מונה לקוורטרבק הפותח של הקבוצה.
בעונתו הראשונה, הצ'יפס סיימו עם מאז של 4 ניצחונות בלבד. למרות זאת, הם הכפילו את כמות הניצחונות מהעונה הקודמת. העונה השנייה של היילי נראתה טוב יותר, הצ'יפס סיימו במאז של 10 ניצחונות ו-6 הפסדים, מאזן שהספיק למקום הראשון בבית ולעלייה פלייאוף. הקבוצה הפסידה בסיבוב הראשון לבולטימור רייבנס. בעונה לאחר מכן, הצ'יפס ניסו לבנות על ההצלחה של העונה הקודמת, אך לא הצליחו. היילי פוטר באמצע העונה, לאחר שהוביל את הקבוצה למאזן של 5 ניצחונות ו-8 הפסדים, ובמקומו מונה רומיאו קרנל (מאמן ההגנה) למאמן הזמני. קרנל הוביל את הקבוצה לשני ניצחונות והפסד בודד בשלושת המשחקים שנותרו לעונה, והקבוצה סיימה עם מאזן 7–9.
עונת 2012 הייתה הקשה ביותר של המועדון. רומיאו קרנל, שהחליף את טוד היילי באמצע העונה הקודמת, קיבל את המושכות אך כשל ובגדול. הקבוצה ניצחה בשני משחקים בלבד. לקראת סוף העונה, בדצמבר 2012, שחקן הקבוצה ג'באן בלצ'ר רצח את חברתו, נסע למתחם האימונים של הקבוצה בסמוך לאצטדיון, ושם התאבד מול מנכ"ל הקבוצה פיולי והמאמן קרנל. בסוף העונה, הצ'יפס פיטרו את פיולי ואת קרנל.
היסטוריה > 2013–2018

בחודש ינואר 2013, הקבוצה מינתה את ג'ון דורסי, שהיה עד אז סקאוט ראשי בגרין ביי פאקרס, למנכ"ל החדש של המועדון. כמו כן, הוחתם אנדי ריד, שחווה הצלחות עם האיגלס, למאמן הקבוצה. הקבוצה גם החתימה את אלכס סמית', לשעבר הבחירה הראשונה בדראפט. הצ'יפס פתחו את עונת 2013 עם 9 ניצחונות ללא הפסדים. לבסוף, הקבוצה סיימה עם מאזן 5–11 וקיבלה כרטיס לפלייאוף, שם הפסידה לקולטס בסיבוב הראשון.
בקיץ שקדם לעונת 2014, הצ'יפס איבדו את הרץ דקסטר מקלסטר (טנסי טייטנס), ג'ון אסמואה וטייסון ג'קסון (אטלנטה פלקונס), ג'ף שוורץ (ניו יורק ג'ייאנטס) והבועט רייאן סאקאפ. בשבוע הראשון של העונה נפצע הליינבקר דרק ג'ונסון, העוגן של ההגנה. ג'ונסון, כמו גם מייק דה ויטו, גמר את העונה במשחק הראשון. הצ'יפס הפסידו בשני המשחקים הראשונים של העונה. לבסוף, הצ'יפס סיימו עם 9 ניצחונות ו-7 הפסדים, מאזן שהספיק למקום השני בבית, אך לא הספיק להכניס את הקבוצה לפלייאוף. נקודת השיא של העונה התרחשה במחזור הרביעי, כאשר הקבוצה הביסה את הפטריוטס (לימים האלופה) בתוצאה 14–41, לעיניהם של 80 אלף צופים באצטדיון ארוהד.
היסטוריה > 2018 ואילך

בעונת 2017 בחרה הקבוצה את הקוורטרבק פטריק מהומס בסיבוב הראשון שלדראפט ה-NFL. הוא היה לקוורטרבק הפותח של הקבוצה בעונת 2018. את העונה סיים מהומס כ-MVP של ה-NFL עם 5,097 יארד ו-50 טאצ'דאונים במסירה. הצ'יפס סיימו במאזן 12–4 ובמקום הראשון ב-AFC. בפלייאוף הפסידו בגמר ה-AFC לפטריוטס 31–37 לאחר הארכה.
בעונת 2019 הציפס סיימו במקום הראשון בחטיבת ה-AFC וניצחו בסופרבול LIV שהתקיים ב-2 בפברואר 2020, את סן פרנסיסקו 49' בתוצאה 31–20.
בעונת 2020 סיימו שוב בבמקום הראשון ב-AFC עם המאזן הטוב בליגה של 14–2 והעפילו בפעם השנייה ברציפות לסופרבול. בסופרבול LV הפסידו לטמפה ביי באקנירס 9–31.
בעונת 2022 הצ'יפס סיימו במקום הראשון בחטיבת ה-AFC וניצחו בסופרבול LVII את פילדלפיה איגלס 38–35. בעונת 2023 זכו בפעם השנייה ברציפות באליפות לאחר ניצחון 25–22 בסופרבול LVIII על סן פרנסיסקו 49'. בעונת 2024 הגיעו בפעם השלישית ברציפות לגמר הסופרבול LIX אך הפסידו לפילדלפיה איגלס 40-22.
עונות הקבוצה

| עונה | מאזן | מקום AFC מערב | פלייאוף | מאמן |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1990 | 11 - 5 | 2 | הפסד ב-WILDCARD | מרטי שוטנהיימר |
| 1991 | 10 - 6 | 2 | הפסד בסיבוב השני | מרטי שוטנהיימר |
| 1992 | 10 - 6 | 2 | הפסד ב-WILDCARD | מרטי שוטנהיימר |
| 1993 | 11 - 5 | 1 | הפסד בגמר ה-AFC | מרטי שוטנהיימר |
| 1994 | 9 - 7 | 2 | הפסד ב-WILDCARD | מרטי שוטנהיימר |
| 1995 | 13 - 3 | 1 | הפסד בסיבוב השני | מרטי שוטנהיימר |
| 1996 | 9 - 7 | 2 | לא | מרטי שוטנהיימר |
| 1997 | 13 - 3 | 1 | הפסד בסיבוב הראשון | מרטי שוטנהיימר |
| 1998 | 7 - 9 | 4 | לא | מרטי שוטנהיימר |
| 1999 | 9 - 7 | 2 | לא | גנת'ר קנינגהאם |
| 2000 | 7 - 9 | 3 | לא | גנת'ר קנינגהאם |
| 2001 | 6 - 10 | 4 | לא | דיק ורמיל |
| 2002 | 8 - 8 | 4 | לא | דיק ורמיל |
| 2003 | 13 - 3 | 1 | הפסד בסיבוב השני | דיק ורמיל |
| 2004 | 7 - 9 | 3 | לא | דיק ורמיל |
| 2005 | 10 - 6 | 2 | לא | דיק ורמיל |
| 2006 | 9 - 7 | 2 | הפסד ב-WILDCARD | הרמן אדוורדס |
| 2007 | 4 - 12 | 3 | לא | הרמן אדוורדס |
| 2008 | 2 - 14 | 4 | לא | הרמן אדוורדס |
| 2009 | 4 - 12 | 4 | לא | טוד היילי |
| 2010 | 10 - 6 | 1 | הפסד ב-WILDCARD | טוד היילי |
| 2011 | 7 - 9 | 4 | לא | טוד היילי/רומיאו קרנל |
| 2012 | 2 - 14 | 4 | לא | רומיאו קרנל |
| 2013 | 11 - 5 | 2 | הפסד ב-WILDCARD | אנדי ריד |
| 2014 | 9 - 7 | 2 | לא | אנדי ריד |
| 2015 | 11 - 5 | 2 | הפסד בסיבוב השני | אנדי ריד |
| 2016 | 11 - 5 | 1 | הפסד בסיבוב השני | אנדי ריד |
| 2017 | 11 - 5 | 1 | הפסד ב־WILDCARD | אנדי ריד |
| 2018 | 12 - 4 | 1 | הפסד בגמר ה-AFC | אנדי ריד |
| 2019 | 12 - 4 | 1 | ניצחון בסופרבול LIV | אנדי ריד |
| 2020 | 14 - 2 | 1 | הפסד בסופרבול LV | אנדי ריד |
| 2021 | 12 - 5 | 1 | הפסד בגמר ה-AFC | אנדי ריד |
| 2022 | 14 - 3 | 1 | ניצחון בסופרבול LVII | אנדי ריד |
| 2023 | 11 - 6 | 1 | ניצחון בסופרבול LVIII | אנדי ריד |
אצטדיון

הצ'יפס משחקים באצטדיון ארוהד (אנגלית: Arrowhead, "ראש החץ") מאז שנת 1972. לאצטדיון קיבולת מרבית של 76,416, כלומר האצטדיון השישי בגודלו בליגה. בשנות האלפיים, האצטדיון עבר שיפוץ של כ-400 מיליון דולר. האצטדיון נחשב לאחד האצטדיונים הרועשים בליגה. בשנת 2013, הקבוצה קבעה שיא חדש של 137.5 דציבלים שנמדדו בתוך האצטדיון. לשם השוואה, מטוס שממריא מפיק כ-100 דציבלים של רעש. בספטמבר 2014, האוהדים שוב קבעו שיא חדש כאשר נמדדו 142.2 דציבלים בתוך המגרש.
הקבוצה מתאמנת במתחם אימונים מפואר הסמוך לאצטדיון ארוהד. במתחם האימונים גם נמצאים משרדי המועדון.
אצטדיון ארוהד לאחר השיפוץ (2010)
מתחם האימונים הסמוך לאצטדיון
ארוהד מהאוויר
ארוהד במהלך משחק
הרבי הנקוק

| --- | --- |

הרבי הנקוק בהופעה, יולי 2006
 לידה:  12 באפריל 1940 (בן 84) שיקגו, אילינוי, ארצות הברית
 שם לידה:  הרברט ג'פרי הנקוק
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1961
 מקום לימודים:  קולג' גרינל, תיכון הייד פארק, בית הספר מנהטן למוזיקה, תיכון ונדל פיליפס 
 עיסוק:  מוזיקאי, מלחין, מעבד, פסנתרן
 סוגה:  ג'אז, פוסט-בופ, פיוז'ן ג'אז, ג'אז-פאנק, אלקטרו, מוזיקה קלאסית
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר, קלידים, סינתיסייזר, Vocoder, קיטאר, קלווינט, תחנות עבודה דיגיטליות
 חברת תקליטים:  קולומביה רקורדס, בלו נוט, Warner Bros. Records, ורב רקורדס
 שיתופי פעולה בולטים:  מיילס דייוויס, ויין שורטר, רון קרטר, טוני ויליאמס, פרדי האברד, The Headhunters, צ'יק קוריאה, ג'אקו פסטוריוס, ג'וני מיטשל,אימאני אוזורי
 פרסים והוקרה:  פרס גראמי להופעת רית'ם אנד בלוז אינסטרומנטלית (1983)  פרס גראמי לאלתור סולו ג'אז הטוב ביותר (2004)  אלבום הג'אז בן זמננו הטוב ביותר (2007)  פרס גרמי לאלבום הג'אז האינסטרומנטלי הטוב ביותר (2002)  פרס המוזיקה של Soul Train לאלבום הג'אז הטוב ביותר (1999)  פרס גראמי לאלתור סולו ג'אז הטוב ביותר (2002)  היכל התהילה של גראמי (1998)  פרס גראמי לאלבום השנה (2007)  פרס גראמי לאלתור סולו ג'אז הטוב ביותר (2010)  אגדה חיה של ספריית הקונגרס  היכל התהילה של גראמי (2008)  פרס מרכז קנדי (2013)  פרס גראמי לשיתוף הפעולה הטוב ביותר של פופ וקולות (2010)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד (8 בספטמבר 1994)  פרס גראמי לעבוד מוזיקלי כלים ושירה (1998)  פרס גרמי לאלבום הג'אז האינסטרומנטלי הטוב ביותר (1994)  MTV Video Music Award for Most Experimental Video (1984)  פרס גראמי להופעת רית'ם אנד בלוז אינסטרומנטלית (1984)  MTV Video Music Award for Best Concept Video (1984)  פרס MTV Video Music לעריכה (1984)  פרס הוידאו של MTV לבימוי אמנותי (1984)  פרס גרמי לאלבום הג'אז האינסטרומנטלי הטוב ביותר (1998)  פרס המוזיקה של MTV  לאפקטים הטובים ביותר (1984)  פרס סזאר למוזיקה הטובה ביותר שנכתבה לסרט (1987)  פרס המוזיקה של Soul Train לאלבום הג'אז הטוב ביותר (1997)  פרס אוסקר למוזיקה המקורית הטובה ביותר (1986)  פרס גראמי להלחנה אינסטרומנטלית (1996)  פרס גראמי להלחנה אינסטרומנטלית (1987)  אמני הג'אז של NEA (2004) 
 אתר רשמי
 פרופיל ב-IMDb
 
הרברט ג'פרי "הרבי" הנקוק (באנגלית: Herbert Jeffrey "Herbie" Hancock; נולד ב-12 באפריל 1940) הוא מוזיקאי ג'אז ומלחין אמריקאי, זוכה פרס גראמי, משיקגו שבאילינוי. הנקוק הוא מהפסנתרנים המצליחים והמשפיעים ביותר בתולדות הג'אז. הוא אימץ אלמנטים של רוק, פאנק וסול יחד עם אלמנטים יותר חופשיים מן הג'אז.
כחלק מהחמישייה הגדולה השנייה של מיילס דייוויס, הנקוק סייע בהגדרת מחלקת הקצב המודרנית בג'אז, והיה אחד מן הארכיטקטים של צליל ה"פוסט-בופ". מאוחר יותר הוא נהיה אחד ממוזיקאי הג'אז הראשונים שעשו שימוש בסינטיסיזרים ופאנק. למרות כל חדשנותו, המוזיקה של הנקוק נשארת לרוב מלודית ומאוד נגישה. רבות מיצירותיו חצו את הגבול והצליחו אף בקרב קהל מאזיני הפופ.

יצירותיו המוכרות ביותר של הנקוק כוללות את "Cantaloupe Island", "Watermelon Man", "Maiden Voyage" "ו-"Rockit".