stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הורטיגרוטן

ספינת הורטיגרוטן
מפת הקו
הורטיגרוטן (בנורווגית: Hurtigruten-"הנתיב המהיר") הוא צי של ספינות אקספרס אשר שטות לאורך קו החוף של נורווגיה.
נתיב שיט זה נפתח בשנת 1893 כשירות משלוחים של דואר ומטען, אשר איפשר את התקשורת לאורך קו החוף הנורווגי הארוך והמשונן. היום זהו שירות יומי של ספינות, שעדיין מניפות את דגל הדואר הנורווגי, ומעבירות דואר, מטען, נוסעים ומכוניות מברגן ועד לנמל הקטן של קירקנס (Kirkenes) שבצפון, ליד הגבול הרוסי.
בנתיבה מקשרת הספינה בין ערים וכפרי דייגים, בהם היא עוגנת. החל משנת 1980 הושם דגש רב יותר על תיירות. הספינות חדשות, מפוארות וגדולות יותר, עם תשומת לב לפינוקים כמו ברים ומסעדות נוחות. למרות מזג האוויר הסוער לעיתים, השירות פועל 365 ימים בשנה. המסע כולו, מברגן עד לקירקנס וחזרה נמשך 12 יום, ואורכו כ- 4,000 ק"מ.
הדרקון (מחזה)

| --- | --- |
 כתיבה:  יבגני שוורץ 
 שפה:  רוסית 
 
הדרקון הוא מחזה סאטירי פרי עטו של המחזאי הסובייטי יבגני שוורץ משנת 1944. הגרסה הקולנועית של המחזה יצאה לאקרנים ב-1988.
ניתוח של המחזה

"הדרקון" נתפש כמחזה חתרני באקלים הפוליטי של ברית המועצות שלאחר המלחמה. הוא מגולל את סיפורו של האביר לנסלוט, שמנסה להרוג דרקון. ברם, במסעו, הוא נתקל בקהילה בה שולטת היררכיה בירוקרטית, המשתמשת בדרקון על מנת להסוות את שימושה בכוח.
"הדרקון" הוא "הבוגר" ביותר מבין מחזותיו של שוורץ. זוהי סאטירה פוליטית המבקרת את הטוטליטריזם. העלילה מגוללת את ניסיונו של הגיבור, לנסלוט, לשחרר עם במדינה המשועבדת לשלטונו האכזרי של הדרקון. אולם מאמציו נתקלים בהתנגדות, מאחר שרוב האנשים התרגלו לדרקון ומחשיבים את שיטותיו, האכזריות אמנם, לדרך האפשרית היחידה; נשמותיהם נעשות, במובן מסוים, נכות, בשל חוסר יכולתם ורצונם להתנגד. הדרקון במחזה אומר ללנסלוט:
"למען בעלי-מום כאלה לא היית רוצה למות. אני עצמי הפכתי אותם לבעלי-מום, יקירי, כפי שהיה דרוש לי. תתפלא באיזו עיקשות נצמדת נפש האדם אל החיים. רצוץ את הגוף לשתיים – והאדם מחוסל. קצוץ לו את נפשו לשתיים, ושום דבר לא יקרה. הוא ייעשה צייתני וממושמע. לא, נפשות כאלה לא תמצא בשום מקום, רק כאן, בעיר שלי. נפשות בלי רגל, בלי יד, נפשות חירשות-אילמות, נפשות כבולות, נפשות סדוקות, נקובות חורים חורים, נפשות למכירה. חבל שאי-אפשר לראות אותן."
לנסלוט הורג את הדרקון בקרב, אבל אינו מצליח לשחרר את האנשים; השינוי היחידי הוא שראש עיר תופש את המשרה בה החזיק קודם לכן הדרקון ודורש שאלזה, הנערה שיועדה להיות מוקרבת לדרקון, תיהפך לאשתו. כשלנסלוט שב לעיר כעבור שנה, הוא נוכח לדעת שמשימתו מסובכת הרבה יותר:
"אני אעזור לכם. אבל חוששני שתהיה כאן הרבה עבודת נמלים. יותר קשה מסריגה. ואני לא מנוסה בעבודה כזאת. אבל אני חושב שכך נוכל להתגבר על הדרקון המסתתר בכל אחד מכם."
הדרקון בתיאטרון הרפרטוארי בישראל

התיאטרון הקאמרי, הצגת בכורה – 5 בנובמבר 1966
יוצרים: עברית – נתן זך, בימוי – לאונרד שך, תפאורה ותלבושות – אריה נבון, מוזיקה – גארי ברתיני.
המשתתפים (לפי סדר הופעתם): החתול – ניסן יתיר, לאנסלוט – זאב רווח, אלזה – רינה גנור, קונסטנטינוס – יהודה פוקס, הדרקון – זלמן לביוש, ראש העיר – אברהם מור, הינריך – אורי לוי, אורג א' – עידו מוסינזון, אורג ב' – נחום שליט, כובען – שמעון סיאני, נפח – שלמה פז, חרש כלי נגינה – יאיר קלינגר, ילד – נירה עדי, עלמה א' – נירה רבינוביץ, עלמה ב' – שמרית אור, חייל א' – אלי עמרם, חייל ב' – יקר צמח, אזרח א' – אריה קסבינר, אזרח ב' – ויקטור עטר, אזרח ג' – יאיר קלינגר, אזרח ד' – שלמה פז, אזרח ה' – נחום שליט, נגן - עידו מוסינזון, אזרחית א' – לבנת שלם, אזרחית ב' – גבריאלה אוהד, סוהר – שלמה פז.
הערות שוליים

↑  The Listener 73. BBC. 1965.
↑  אחרי שהוא הורג את הדרקון, באתר http://groundviews.org ‏, 30 במאי 2007
↑  הדרקון, תרגום: נתן זך; טקסט המחזה בספריית התיאטרון הקאמרי, עמ' 39.
↑  הדרקון, תרגום: נתן זך; טקסט המחזה בספריית התיאטרון הקאמרי, עמ' 85.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb11977249w (data)  GND: 4552446-4  SUDOC: 081574630  VIAF: 184898453   WorldCat (עם VIAF): 184898453
הדוגמאות של פרנקפורט

הדוגמאות של פרנקפורט (באנגלית: Frankfurt cases) הוצגו על ידי הפילוסוף הארי פרנקפורט בשנת 1969 כדוגמאות נגד לעקרון האפשרויות החלופיות (principle of alternate possibilities, PAP), הגורס שסוכן (Agent, סובייקט) אחראי מבחינה מוסרית לפעולה רק אם היה יכול לפעול אחרת.
עקרון האפשרויות החלופיות

עקרון האפשרויות החלופיות (PAP) הוא חלק מטיעון ידוע המבקש להוכיח שיש סתירה בין אחריות לדטרמיניזם – טיעון שנקרא לעיתים טיעון הליבה נגד קומפטיביליזם. להלן הטיעון:
סוכן אחראי לפעולה רק אם היה יכול לפעול אחרת.
סוכן יכול היה לפעול אחרת רק אם הדטרמיניזם שקרי.
לכן, סוכן אחראי לפעולה רק אם הדטרמיניזם שקרי.
באופן מסורתי, קומפטיביליסטים (אלה שטוענים שרצון חופשי ודטרמיניזם מתיישבים זה עם זה, כגון אלפרד ג'ולס אייר, ולטר טרנס סטייס ודניאל דנט) דוחים את הנחת היסוד השנייה, בטענה שאם מבינים רצון חופשי נכון, אין סתירה בינו לבין דטרמיניזם. על פי הניתוח הקומפיטיביליסטי המסורתי של רצון חופשי, סוכן הוא חופשי לפעול אחרת, כשהיה פועל אחרת לו היה רוצה לפעול אחרת. לפי ניתוח זה, המבוסס על תנאי, סוכנים עשויים להיות בעלי רצון חופשי גם אם הדטרמיניזם נכון. המבקרים מציינים שהקומפטיביליסטים מעלים טיעון מעגלי – סוכן הוא חופשי אם סוכן הוא חופשי. שוללי הקומפטביליזם מאמינים שרצון חופשי מתייחס לחלופות ממשיות עבור אמונות, רצונות או פעולות, ולא לחלופות היפותטיות (Counterfactual).
ההתנגדות של פרנקפורט

מהגדרת עקרון האפשרויות החלופיות "אדם אחראי מוסרית למה שעשה רק אם יכול היה לפעול אחרת", פרנקפורט מסיק שאדם אינו אחראי מוסרית למה שעשה, אם לא היה יכול לפעול אחרת: היכולת התאורטית שלנו לפעול אחרת, הוא אומר, לא בהכרח מאפשרת לנו לפעול אחרת.
הדוגמאות של פרנקפורט מציעות דרך חלופית להגן על הקומפטיביליות של אחריות מוסרית ודטרמיניזם, במיוחד על ידי דחיית הנחת היסוד הראשונה של הטיעון ("סוכן אחראי לפעולה רק אם היה יכול לפעול אחרת"). לפי תפיסה זו, אחריות מתיישבת עם דטרמיניזם מכיוון שלשם לקיחת אחריות לא מתחייב שלוקח האחריות יהיה בעל החופש לפעול אחרת.
הדוגמאות של פרנקפורט כוללות סוכנים שאחראים אינטואיטיבית להתנהגותם אף על פי שאין להם את החופש לפעול אחרת. להלן מקרה טיפוסי:
נניח שמישהו בשם בלאק רוצה שג'ונס יבצע פעולה מסוימת. בלאק מוכן לעשות מאמצים ניכרים כדי שכך יקרה, אבל הוא מעדיף להימנע מלפעול שלא לצורך. הוא מחכה שג'ונס יחליט מה לעשות, והוא לא עושה כלום אלא אם כן ברור לו (בלאק ניחן בחוש מצוין לאומדן של דברים כאלה) שג'ונס הולך להחליט לעשות משהו אחר ממה שבלאק רוצה שג'ונס יעשה. אם אכן יתברר שג'ונס הולך להחליט לעשות משהו אחר, בלאק יפעל כדי להבטיח שג'ונס יחליט לעשות, ויעשה, מה שבלאק רוצה שיעשה. יהיו ההעדפות והנטיות הראשוניות של ג'ונס אשר יהיו, אם כן, בלאק יגרום לג'ונס לפעול כרצונו של בלאק עצמו.
מה יעשה בלאק, אם הוא מאמין שעליו לעשות משהו, על מנת להבטיח שג'ונס יחליט ויפעל כרצונו של בלאק עצמו? כל מי שיש לו תאוריה הנוגעת למשמעות של "יכול היה לפעול אחרת" יכול לענות על שאלה זו על ידי תיאור כל האמצעים שהוא יראה כמספיקים על מנת להבטיח שג'ונס לא יוכל לפעול אחרת. למשל, בלאק עשוי לבטא איום נורא, ... לתת לג'ונס שיקוי או להפנט אותו, ... [או] לתמרן את ההליכים הזעירים ביותר של המוח ומערכת העצבים של ג'ונס במישרין, כך שכוחות סיבתיים ירוצו מהסינפסות שלו ולאורך העצבים של ג'ונס המסכן, וכך יקבעו איך יבחר לפעול ויקבעו שיפעל בדרך זו ולא אחרת. . .
נניח שבלאק לעולם לא יצטרך לפעול כך, כי ג'ונס, מסיבותיו-שלו, מחליט לבצע, ואכן מבצע, את הפעולה שבלאק רוצה שג'ונס יבצע. במקרה כזה, נראה ברור שג'ונס יישא בדיוק באותה אחריות מוסרית כפי שהיה נושא אם בלאק לא היה מוכן לפעול כדי להבטיח שג'ונס יעשה זאת. זה יהיה לא הגיוני לסלוח לג'ונס על פעולתו, או למנוע את השבחים הראויים לו, על בסיס העובדה שלא יכול היה לפעול אחרת.
אם פרנקפורט צודק בטענה שג'ונס אחראי מבחינה מוסרית על עשיית המעשה שבלאק רצה שיבצע, וצודק בטענה שג'ונס אינו חופשי לפעול אחרת – אז אחריות מוסרית אינה מחייבת שלסוכן יהיה החופש לפעול אחרת (כלומר, עקרון האפשרויות החלופיות שגוי). לפיכך, גם אם הדטרמיניזם נכון, וגם אם הדטרמיניזם שולל את החופש לפעול אחרת, אנשים עדיין יכולים להיות אחראים מבחינה מוסרית להתנהגותם.
לאחר שהציג את טיעונו נגד עקרון האפשרויות החלופיות, הציע פרנקפורט לתקן עיקרון זה כדי לקחת בחשבון את הכשל של הרעיון כי כפייה מונעת מסוכן (agent) להיות בעל אחריות מוסרית. לשיטתו, האחריות המוסרית נשללת מהסוכן רק אם הכפייה שמופעלת עליו היא הסיבה היחידה שהוא פועל כפי שהוא פועל. ההגדרה הטובה ביותר, לדברי פרנקפורט, היא זו: "[אדם] אינו אחראי מוסרית למה שעשה אילו עשה זאת רק משום שלא יכול היה לפעול אחרת".
ביקורת

אחת ההתנגדויות הראשונות שהעלו מתנגדי המקרים בסגנון פרנקפורט היא דילמה בעלת שתי קרניים. התנגדות זו הועלתה בעיקר על ידי פילוסופים כמו דוד וידרקר, קארל ג'ינט (Carl Ginet) (אנ') ורוברט קיין (Robert Kane) (אנ'). הדילמה בעלת שתי הקרניים עוסקת בקשר בין נטיית הסוכן להחלטתו. קשר זה יכול להיות דטרמיניסטי או לא דטרמיניסטי.
אם הקשר בין נטיית הסוכן להחלטתו הוא דטרמיניסטי, תומכי הדוגמאות של פרנקפורט מואשמים בהעלאת הנחה טעונת הוכחה. קשר דטרמיניסטי מניח הנחה טעונת הוכחה מכיוון שתומכי הדוגמאות של פרנקפורט מניחים את עצם הדבר הנדון – שאחריות מוסרית אינה דורשת אפשרויות חלופיות או יכולת לפעול אחרת. נניח שנטיית הסוכן מספיקה מבחינה סיבתית כדי להביא להחלטת הסוכן. המשמעות היא שהסוכן היה נחוש בדעתו לקבל החלטה זו לפני כל הפעלה של הליך קבלת החלטות. לפיכך, הסוכן לא הגיע להחלטה בחופשיות, מסיבות משלו. מתנגדי הדוגמאות של פרנקפורט יטענו שלסוכן אין אחריות מוסרית כי אחריות מוסרית דורשת רצון חופשי. לכן, אם הדוגמאות של פרנקפורט פועלות במסגרת מטפיזית דטרמיניסטית, תומכי הלוגיקה שלהן אינם יכולים לצפות ממתנגדיהם להשתכנע.
מנגד, אם הקשר בין נטיית הסוכן להחלטת הסוכן אינו דטרמיניסטי, הרי שמתנגדי הדוגמאות של פרנקפורט טוענים כי לסוכן יש יכולת לפעול אחרת. טיעון זה בעייתי עבור תומכי הדוגמאות של פרנקפורט, כי הם אמורים להראות מצב שבו סוכן אחראי מוסרית להחלטה ובכל זאת אינו מסוגל לפעול אחרת. נניח שנטיית הסוכן והחלטתו אינן דטרמיניסטיות. המשמעות היא שנטיית הסוכן אינה בהכרח מעידה על החלטתו העתידית. במצב זה, אפשר שהסוכן יהיה בעל הנטייה הנכונה, יתחמק מההתקן של המחשב המורה לו לפעול בצורה אחרת, אבל אז יקבל החלטה "שגויה". גם אם ההתקן של המחשב יופעל לאחר ההחלטה ה"שגויה", הסוכן עדיין יהיה בעל יכולת לפעול אחרת. סוג כזה של "הדוגמאות של פרנקפורט" לא יצליח לעמוד בדרישה להציג מצב שבו סוכן אחראי מבחינה מוסרית בעודו חסר אפשרויות חלופיות.
תגובות

הדילמה בעלת שתי הקרניים זכתה לתגובות שונות. תגובה אחת היא לטעון שקשר דטרמיניסטי לא באמת מניח הנחה טעונת הוכחה. ג'ון מרטין נהג כך, וטען שהדוגמאות של פרנקפורט אינן עומדות כשלעצמן, אלא יש לקחת אותן יחד עם טיעונים אחרים. הטיעונים האחרים הללו אמורים להראות שדטרמיניזם סיבתי, בפני עצמו ובנפרד מכך שהוא שולל אפשרויות חלופיות, אינו מאיים על מושג ותפיסת האחריות המוסרית.
תגובה שנייה היא לתקן את הדוגמאות של פרנקפורט. תיקון זה כולל יצירת דוגמה שבה הקשר הוא בפירוש בלתי דטרמיניסטי, כך שהסוכן הוא עדיין אחראי מוסרית אך ללא אפשרויות חלופיות. דוגמאות כאלה עושות זאת על ידי שילוב של אזורי חיץ הפועלים לביטול אפשרויות חלופיות.
מייקל אוטסוקה (Michael Otsuka) מציע לדחות את עקרון האפשרויות החלופיות לטובת עיקרון אינקומפטביליסטי שונה, "עקרון האשמה הנמנעת" (Principle of Avoidable Blame).
מורשת

התגובות לדוגמאות של פרנקפורט עדיין נדונות. תאוריות פילוסופיות עתידיות יבדקו אם הדוגמאות של פרנקפורט מצליחות להדגים את מה שהארי פרנקפורט התכוון שידגימו.
לקריאה נוספת

Kadri Vihvelin.  Edward N. Zalta (ed.). "Arguments for Incompatibilism". The Stanford Encyclopedia of Philosophy (Spring 2011 ed.).
"Free Will". Stanford Encyclopedia of Philosophy. 2018.
Frankfurt, Harry (1969). "Alternate possibilities and moral responsibility". Journal of Philosophy. 66 (23): 829–839. JSTOR 2023833
הערות שוליים

↑  Gerald Harrison (2011). "Chapter 31: Frankfurt's Refutation of the Principle of Alternative Possibilities".  In Michael Bruce and Steven Barbone (ed.). Just the Arguments. Wiley Blackwell. p. 122. ISBN 978-1-4443-3638-2.
↑  Kane, Robert (1996). The Significance of Free Will. New York: Oxford University Press.
↑  Ginet, Carl (1996). "In Defense of the Principle of Alternative Possibilities: Why I Don't Find Frankfurt's Argument Convincing". Philosophical Perspectives. 10: 403–417.
↑  Widerker, David (1995). "Libertarianism and Frankfurt's Attack on the Principle of Alternative Possibilities". Philosophical Review. 104 (2): 247–261. doi:10.2307/2185979. JSTOR 2185979.
↑  Fischer, Martin (1999). "Recent Work on Moral Responsibility". Ethics. 110: 93–139. doi:10.1086/233206.
↑  Hunt, David (2005). "Moral Responsibility and Buffered Alternatives". Midwest Studies in Philosophy. 29: 126–145. doi:10.1111/j.1475-4975.2005.00109.x.
האופרה הממלכתית של המבורג

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית אופרה, אולם תיאטרון, חברת תיאטרון 
 כתובת:  המבורג-נוישטדט 
 מיקום:  המבורג-מיטה 
 מדינה:  גרמניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1677
 תאריך פתיחה רשמי:  1955 
 אדריכל:  Girolamo Sartorio 
 קואורדינטות:  53°33′24″N 9°59′20″E﻿ / ﻿53.556666666667°N 9.9888888888889°E﻿ / 53.556666666667; 9.9888888888889
 staatsoper-hamburg.de
  (למפת המבורג מוגדלת) האופרה הממלכתית של המבורג(למפת המבורג רגילה) האופרה הממלכתית של המבורג
 
האופרה הממלכתית של המבורג (בגרמנית: Hamburgische Staatsoper) היא אחת מלהקות האופרה הראשונות במעלה בגרמניה.
היסטוריה

ראשיתה של האופרה בהמבורג הייתה ב-2 בינואר 1678, כאשר נחנך ה-Opern-Theatrum בביצוע זינגשפיל
על פי כתבי הקודש, מאת יוהאן תיילה. לא היה זה תיאטרון חצר אלא בית האופרה הציבורי הראשון בגרמניה, שייסדו אזרחים אוהבי אמנות בהמבורג, חברה משגשגת בברית ערי הנזה.
האופרה העירונית של המבורג עמדה בפני מגמת ההשתלטות של הסגנון האיטלקי ועד מהרה הייתה למרכז המוזיקלי הראשון במעלה של הבארוק הגרמני. בשנת 1703 הוזמן גאורג פרידריך הנדל לנגן ככנר וצ'מבליסט וביצועי האופרות שלו לא איחרו להגיע. בשנת 1705 עלתה בהמבורג האופרה שלו, "נרון", בביצוע בכורה עולמי.
ב-1721 הצטרף גאורג פיליפ טלמן, דמות מרכזית בבארוק הגרמני, לאופרה של המבורג, ובשנים הבאות היו בין אורחיה כריסטוף ויליבלד גלוק, יוהאן אדולף האסה ולהקות איטלקיות שונות.
במטרה להחליף את מבנה העץ המיושן בגנזמארקט, הונחה ב-18 במאי 1826 אבן הפינה לתיאטרון העירוני, באתר שעליו ניצב גם כיום בית האופרה הממלכתי של המבורג. התיאטרון החדש, על 2800 מושביו, נחנך כעבור פחות משנה במוזיקה למחזה "אגמונט" של בטהובן.
הבניין שופץ בשנת 1873 ועוצב מחדש, מבחוץ ומבפנים, בסגנון "Gründerzeit" ששלט בכיפה אותם ימים, ושוב בשנת 1891, כאשר הותקנה בו תאורה חשמלית.
בהנהגת ברנהארדט פוליני, העלתה האופרה העירונית בפעם הראשונה את "מחזור הטבעת" של וגנר במלואו בשנת 1879. ב-1883, שנת מותו של וגנר, החל מחזור של תשע מן האופרות שלו. המנהלים המוזיקליים הנס פון בילו (מ-1887 עד 1890) וגוסטב מאהלר) (מ-1891 עד 1897 תרמו גם הם לתהילת בית האופרה.
בראשית המאה ה-20 היוותה האופרה חלק חשוב ברפרטואר של התיאטרון; מתוך 321 הצגות בעונת 1907-1908, 282 היו הפקות אופרה. התיאטרון העירוני העלה לא רק רפרטואר מקובל אלא גם יצירות חדשות, כמו "סוזנה הקדושה" של פאול הינדמית, "מעשה בחייל" של איגור סטרווינסקי, Johnny spielt auf של ארנסט קרנק ו"ינופה" של לאוש יאנאצ'ק. "בחירת הכלה" של פרוצ'ו בוזוני (1912) ו"העיר המתה" של אריך וולפגנג קורנגולד (1920) עלו שתיהן בהצגות בכורה עולמיות בהמבורג. בשנות ה-30', אחרי עליית היטלר לשלטון, שונה שמו של בית האופרה ל"האופרה הממלכתית ההמבורגית".
בליל ה-2 באוגוסט 1943 נהרס האולם, יחד עם הבניינים השכנים, בהפצצה אווירית; מטוס מנמיך-טוס הטיל כמה מכלי דלק וזרחן על גג האולם בחלקו המרכזי והעלה אותו באש.
האופרה הממלכתית הנוכחית נפתחה ב-15 באוקטובר 1955 בחליל הקסם של מוצרט. [גם בהמשך שמה לה המבורג למטרה להעלות יצירות חדשות, כמו "נסיך המבורג" של הנס ורנר הנצה (1960) ו"המבול" של סטרווינסקי (1963).
בתקופה האחרונה העלתה המבורג בביצועי בכורה את "כיבוש מקסיקו" של וולפגנג ריהם (1992) ו"מוכרת הגפרורים הקטנה" של הלמוט לאכנמן (1997), שזיכו אותה בכבוד בינלאומי רב.
בשנת 2025, יכהן המנצח הישראלי עומר מאיר ולבר כמנהל מוזיקלי של האופרה הממלכתית של המבורג.
דריק לוקאסן

דריק לוקאסן (בהולנדית: Derrick Luckassen; נולד ב-3 ביולי 1995 באמסטרדם שבהולנד) הוא כדורגלן הולנדי ממוצא גאנאי המשחק בעמדת הבלם בפאפוס.
קריירת מועדונים

לוקאסן נולד באמסטרדם בירת הולנד. גדל במחלקת הנוער של א.ז. אלקמאר, והחל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל ההולנדית. הוא ערך 69 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן כבש חמישה שערים.
ב-10 ביולי 2017 חתם על חוזה לחמש עונות בפ.ס.וו. איינדהובן מליגת העל ההולנדית, במדיה ערך 19 הופעות ליגה, וממנה הושאל להרטה ברלין מהבונדסליגה, לאנדרלכט מליגת העל הבלגית ולקסימפאשה ופתיח קארגומרוק מליגת העל הטורקית.
ב-4 בספטמבר 2022 חתם על חוזה לשנתיים במכבי תל אביב מליגת העל. בסיום עונת 2023/2024 עזב את מכבי תל אביב.
ב-20 ביולי 2024 חתם בפאפוס הקפריסאית.
תארים

אליפות הולנד (1): 2017/2018
גביע הטוטו (1): 2023/2024
אליפות: 2023/2024
הערות שוליים

↑  DERRICK LUCKASSEN VOOR VIJF JAAR NAAR PSV באתר הרשמי של פ.ס.וו. איינדהובן, 10 ביולי 2017 (בהולנדית)
↑  לוקאסן חתם במכבי ל-2 עונות - מועדון הכדורגל מכבי תל אביב, באתר מועדון הכדורגל מכבי תל אביב, ‏באוגוסט 2022
דניאל פרל

| --- | --- |

דניאל פרל
 לידה:  10 באוקטובר 1963 פרינסטון, ארצות הברית 
 נרצח:  1 בפברואר 2002 (בגיל 38) קראצ'י, פקיסטן 
 מקום קבורה:  בית הקברות מאונט סיני 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  אוניברסיטת סטנפורד 
 מעסיק:  וול סטריט ג'ורנל 
 בן או בת זוג:  Mariane Pearl (1999–2002) 
 פרסים והוקרה:  פרס אלייג'ה פאריש לאבג'וי (2002)  Daniel Pearl Award (2002)  פרס אדוארד מורו (2003)  גיבורי חופש העיתונות העולמיים של מכון העיתונות הבין-לאומי (2011)  Weintal Prize for Diplomatic Reporting (2002) 
 
דניאל פרל (באנגלית: Daniel Pearl; ‏10 באוקטובר 1963 – 1 בפברואר 2002) היה עיתונאי יהודי אמריקאי, שנחטף בקראצ'י שבפקיסטן ונרצח בידי שוביו.
חייו

דניאל פרל נולד בפרינסטון שבניו ג'רזי, וגדל בדרום קליפורניה. אביו הוא חתן פרס טיורינג, פרופסור יהודה פרל (מצד אמו צאצא של הרבי מקוצק, בנו של אלעזר דוד פרל ונכדו של חיים פרל, ממייסדי בני ברק וחבר ועד המושבה הראשון שלה). מ-1981 ועד 1985 למד פרל תקשורת כמקצוע ראשי בסטנפורד והיה ממייסדי עיתון לסטודנטים באוניברסיטה. פרל החזיק באזרחות ישראלית בנוסף לזו האמריקאית והוריו התגוררו בחיפה.
בעקבות טיול לברית המועצות, סין ואירופה, הצטרף דניאל פרל ככתב לעיתונים North Adams Transcript ו-Berkshire Eagle שבמערב מסצ'וסטס. ב-1990, כשהחל לעבוד בוול סטריט ג'ורנל, עבר להתגורר בסן פרנסיסקו.
פרל החל את דרכו בעיתון בסניף הוול סטריט ג'ורנל שבאטלנטה, וב-1993 עבר לסניף בוושינגטון כדי לסקר את תחום הטלקומוניקציה. ב-1996 עבר פרל לסניף העיתון בלונדון ושימש כתב לענייני המזרח התיכון. את אשתו מריאן פגש ב-1998 וכעבור שנה הם נישאו והשתקעו בפריז. ב-2000 עבר הזוג למומבאי, הודו, שם היה פרל למנהל ראשי של סניף מרכז אסיה, ובתפקיד זה שימש בעת שנחטף.
חטיפתו ומותו

פרל ערך תחקיר עיתונאי אודות ריצ'רד ריד, שהורשע בניסיון לפוצץ מטוס נוסעים על ידי חומר נפץ שהוטמן בנעליו. ב-23 בינואר 2002, בדרכו לריאיון עם מי שהאמינו כי הוא מנהיג טרוריסטי, פרל נחטף על ידי קבוצה אשר כינתה עצמה התנועה הלאומית לשיקום הריבונות הפקיסטנית. קבוצה זו טענה כי פרל הוא מרגל, ושלחה לארצות הברית שורה של דרישות, לרבות דרישה לשחרור כל הפקיסטנים שנכלאו במהלך המערכה שהובילה ארצות הברית נגד הטרור. דרישה נוספת הייתה התרת משלוח מטוסי הקרב F-16 שנרכשו עבור חיל האוויר הפקיסטני, עסקה שהוקפאה עקב סנקציות של ארצות הברית בשל תוכנית פיתוח הנשק הגרעיני על ידי פקיסטן.
וכך נאמר בהודעה:
תמונות של פרל כבול באזיקים ואקדח מכוון לראשו כאשר הוא אוחז עיתון צורפו להודעה. לא הייתה כל תשובה לבקשת החוטפים מהעורך של פרל, וגם לא מאשתו אשר הייתה בזמן ההוא בהריון עם ילדם הראשון. שישה ימים לאחר מכן גרונו של פרל שוסף, וראשו נכרת. גופתו של פרל נמצאה לאחר מכן בקבר שטחי בפרברי קראצ'י ב-16 במאי.
וידאו רצח דניאל פרל

ב-21 בפברואר 2002 הופצה קלטת וידאו המתעדת את הרצח של פרל, שכותרתה: "השחיטה של המרגל-עיתונאי, היהודי דניאל פרל". הסרט נמשך כ-3 דקות ו-36 שניות. בקלטת הציג פרל את עצמו:
בחלקה הראשון של הקלטת פרל מציג את דרישות חוטפיו. דבריו של פרל לוו בכתוביות בשפת האורדו (ניב פקיסטני-מוסלמי). סביבו הוצבו תמונות של מוסלמים מתים, ששוביו האמינו כנראה שהן ביטוי לדיכוי. דמויות נוספות שנראו בקלטת הן נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש לוחץ ידיים לאריאל שרון, ראש ממשלת ישראל.
הווידאו הגיע לממשלת פקיסטן וארצות הברית. אתר ג'יהאדי הדליף את הווידאו לאינטרנט.
מעצרים

החשודים במעשה נתפסו לאחר שעקבות כתובת הדואר האלקטרוני שנשלחה עבור הכופר, נמצאו על ידי ה-FBI. ב-21 במרץ, בפקיסטן, אחמד עומר סעיד שייח' (Ahmed Omar Saeed Sheikh) ושלושה חשודים נוספים נאשמו ברצח עקב חלקם בחטיפה ורצח של דניאל פרל. הם הורשעו ב-15 ביולי 2002. במהלך המשפט, שייח', מי שעמד מאחורי תכנון החטיפה, אמר לחוקריו כי הוא חטף את פרל כדי "להנחית מכה על ארצות הברית ולהביך את הממשלה הפקיסטנית". בטיעון שנערך לשייח' ב-2007 טען שהוא במו ידיו ערף את ראשו של פרל. על שייח' נגזר עונש מוות שלא בוצע. חשוד אחר טען, כי פרל הפך למטרה "כי הוא היה יהודי הפועל נגד האסלאם". חשוד מרכזי נוסף היה ח'אלד שייח' מוחמד, ממתכנני פיגועי 11 בספטמבר, שנופף בסכין בסרטון החטיפה, ועל פי ההערכה אמריקנית היה רוצחו של פרל. כיום הוא מוחזק במעצר במתקן המעצר בגואנטנמו. ב-19 במרץ 2013 פורסם כי השלטונות הפקיסטנים עצרו חשוד נוסף בשותפות בחטיפה וברצח, קארי עבדול א־חיי, מנהיג ארגון הטרור לאשקר א־ג'נאגבי.
תאוריות

לאחר שפרל נחטף, קרוביו ניסו להסתיר את אזרחותו האמריקאית-ישראלית הכפולה, אשר לבסוף הודלפה על ידי עיתון "הארץ"[דרוש מקור]. הפילוסוף ברנאר-אנרי לוי בספרו "מי רצח את דניאל פרל", טען כי פרל נרצח על ידי השירות החשאי הפקיסטני לאחר שתחקירו איים לחשוף את הקשר שלהם לארגון אל-קאעידה, והפעלת הטרוריסט הבריטי ריצ'רד ריד. תאוריות קונספירציה טענו כי פרל היה מרגל ישראלי שהסתנן לרשת של אל-קאעידה וראשו נערף עקב בגידה באל-קאעידה.
מורשתו

אוסף מתוך כתביו של פרל התפרסם לאחר מותו ב-2002. כן נוסדה על שמו קרן דניאל פרל, שנועדה לקדם הבנה בין תרבויות דרך עיתונאות, מוזיקה ותקשורת חדשנית. ברחבי העולם ציינו במהלך 2002 את ימי המוזיקה של דניאל פרל, וכך היה גם בין ה-7 ל-9 באוקטובר 2003.
אלמנתו, מריאן פרל, פרסמה את יומנה בשם "בכוח הלב" (A Mighty Heart), ועל פיו צולם סרט באותו שם בכיכובה של אנג'לינה ג'ולי. הקרנתו של הסרט החלה במאי 2007.
את דמותו של דניאל פרל מגלם השחקן דן פוטרמן.
ראש עיריית ניו יורק המיתולוגי, אד קוץ', ביקש לפני מותו בפברואר 2013 כי הכיתוב על מצבתו יכלול חוץ מהפסוק "שמע ישראל" גם את מילותיו האחרונות של פרל "אבי יהודי, אמי יהודייה, אני יהודי".
באפריל 2013 התקיים אירוע הפתיחה של מכון דניאל פרל לעיתונאות בינלאומית (DPIJI) בבית ספר סמי עופר לתקשורת במרכז הבינתחומי הרצליה שהוקם בשיתוף פעולה בין בית הספר לתקשורת בבינתחומי לקרן דניאל פרל. כמו כן, חדר החדשות בבית הספר לתקשורת בבינתחומי הרצליה ייקרא על שמו של דניאל פרל. חדר החדשות החדשני יספק לעיתונאים במכון ולקהילת העיתונאות בישראל את המשאבים והציוד הנחוץ לכתוב ולהפיק כתבות איכותיות עבור קהלים ישראלים ובינלאומיים.
ראו גם

סטיבן סוטלוף
ג'יימס פולי
לקריאה נוספת

ברנאר-אנרי לוי. מי הרג את דניאל פרל?, תרגם מצרפתית: מיכה פרנקל. תל אביב: בבל, תשס"ד 2004 (ספר שנוי במחלוקת בשל הצגה בלתי מדויקת של העובדות ובשל הצגה ספקולטיבית של מחשבותיו של פרל)[דרוש מקור]
Pearl, Daniel, At Home in the World: Collected Writings from the Wall Street Journal, New York: Free Press, June 2002.
Pearl, Mariane, and Sarah Crichton, A Mighty Heart, New York: Scribner, 2003.
I Am Jewish: Personal Reflections Inspired by the Last Words of Daniel Pearl, Ruth & Judea Pearl, eds., Jewish Lights Pub., January 2004.
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "אלעזר דוד פרל", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יג (1963), עמ' 4267.
↑  דוד תדהר (עורך), "חיים פרל", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יג (1963), עמ' 4206.
↑  תפילה לזכר העיתונאי היהודי דניאל פרל התקיימה בכותל המערבי, באתר ערוץ 7, 6 במרץ 2002
↑  נעצר חשוד ברצח העיתונאי היהודי דניאל פרל, באתר ynet, 19 במרץ 2013
↑  גואל פינטו, למה נרצח דניאל פרל, באתר הארץ, 1 במאי 2003
↑  חמי שלו, המצבה היהודית שבחר אד קוץ' לפני מותו, באתר הארץ, 1 בפברואר 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266452605171  PLWABN: 9810681857505606  BnF: cb14482078g (data)  GND: 124867863  ICCU: REAV176598  ISNI: 0000 0001 0887 0957  LCCN: n2002033903  MusicBrainz: 11f8c62d-9601-4643-89f5-893570a10c61  NDL: 00993899  NKC: xx0068260  NTA: 25812928X  SUDOC: 076659968  VIAF: 34684306   WorldCat (עם VIAF): 34684306
הדוגמניות

| --- | --- |

לוגו העונה השנייה של הדוגמניות
 מבוסס על:  הטופ מודל הבאה (ארצות הברית)
 סוגה:  תוכנית מציאות
 מנחים:  גלית גוטמן
 משתתפים:  ראו המשתתפים בתוכנית
 זוכים:  עונה ראשונה:  ויקטוריה קצמן   עונה שנייה:  ניראל קאראנתינג'י עונה שלישית: אלה מושקאוצן
 פרסים:  השתתפות בקמפיינים
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 מספר עונות:  3
 מספר פרקים:  42
 הפקה
 חברת הפקה:  אולפני הבירה ירושלים (JCS)
 אורך פרק:  60 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 10
 תקופת שידור מקורית:  21 בפברואר 2005 – 22 באפריל 2008
 קישורים חיצוניים
 models.nana10.co.il
הדוגמניות היא תוכנית מציאות ישראלית ששודרה בערוץ 10, המבוססת על הפורמט האמריקאי המצליח "הטופ מודל הבאה" ("America's Next Top Model"), מתמודדות מספר משתתפות, חסרות ניסיון בדוגמנות, במספר אתגרים בעולם הדוגמנות, כגון הליכה על מסלול, השתתפות בפרסומות וצילומי דוגמנות, בניסיון לגבור על האחרות ולזכות בתואר "הדוגמנית הבאה של ישראל", בנוסף לפרסים, כמו השתתפות בקמפיינים מובילים.
במהלך התוכנית מנופות רוב המשתתפות (בכל פרק ישנו ניפוי), עד שנותרות שלוש בנות. בשלב זה נבחרת משתתפת נוספת, אשר אותה מחזיר הקהל בבית על ידי "גלגל הצלה", ולאחר מכן מתקיימת תוכנית גמר.
בעונתה הראשונה הוטחו ביקורות רבות, מטעם עיתונאים, אנשי ציבור ואף מטעם הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, על בוטות הסדרה, ועל היחס המבזה למתמודדות מצד השופטים. עקב כך, הועברה שעת התוכנית מספר פעמים, והתוכנית אף צונזרה במהלך מספר פרקים.
המשתתפים בתוכנית

מנחת התוכנית היא הדוגמנית גלית גוטמן, אשר מלווה את הבנות במהלך אתגריהן השונים.