stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ממלכת קונגו
היסטוריה > התאוששות

מלחמת האזרחים המשיכה ב-30 השנים הבאות, כאשר הקרבות העיקריים מתרחשים באזור מבולה (הידוע גם בתור למבה) והבירה סאו טומה הרוסה. אך ב-1704 מנהיג אחד הפלגים, פדרו הרביעי נוסאמו א מוומבה נפגש עם אישה מסתורית בשם קימפה וויטה, שהייתה ידועה גם כדונה ביאטריז. אותה אישה טענה שהיא נשלטת על ידי רוחו של אנטוניוס הקדוש והציעה לפדרו עזרה באיחוד המדינה, הצעתה נענתה בשלילה. לאחר שהאחרון דחה את הצעתה פנתה קימפה למנהיג הבית היריב נזוזי א נטמבה שכינה את עצמו קאו השלישי. אך לאחר שגם הוא דחה את הצעתה פנתה קימפה וויטה לבירה ההרוסה וייסדה שם תנועת מאמינים תחת הנהגתה שמנתה אלפים. התנועה איחדה את הממלכה באופן לא רשמי. כביכול תחת הדרכתו של אנטוניוס הקדוש. לאחר צעדים אלה הכריזה ביאטריז שמריה, פרנסיס הקדוש ואפילו ישו היו שם נוסף לקונגו שנסונדי הייתה בית לחם המקורית וסאו סלוודור הייתה ירושלים המקורית. פדרו הרביעי מצדו מיהר לדכא את המרד, במיוחד לאחר שביאטריז נכנסה להריון (כי הוא פחד שיהיה לה ממשיך), לכד אותה פדרו, ערך לה משפט מהיר שבו הואשמה בהיותה מכשפה וכופרת ושרף אותה על המוקד.
לאחר מותה על מנת למנוע מרידות בעתיד כבש פדרו הרביעי מחדש את הבירה ואיחד את המדינה.
אף על פי שלא קיבל תמיכה רבה פדרו הרביעי חילק את השלטון ב-1716 בין שני הבתים היריבים קינלאזה וקימפנזו וכך השיב למדינה שקט שלא נראה בקונגו כבר 61 שנה. גם התנועה של דונה ביאטריז לקחה חלק חשוב בהשבת השלום על כנו שכן אפילו שפדרו הרביעי חיסל את מנהיגתם הוא נתן להם חלק בשלטון.
מבנה פוליטי ואוכלוסייתי

מקורה של השיטה הפוליטית בממלכת קונגו נמצא בראשית הממלכה בהסדר בין ממלכת מבטה וממלכת מפמבה קאסי. מכיוון שאחת ממטרותיו של ההסדר היה להגן רשמית בחוק על מעמדם של בניו של נימי א נזימה כיורשים, הובטח השלטון לאחיינו של נימי א לוקני במקום לבנו. לאחר מכן, לפי ההסדר, יועבר השלטון לאחיין שני בדרגה ורק אחריו יעלה לשלטון בנו של נימי א לוקני.
ידוע שבמאה ה-16 הייתה למאניקונגו זכות למנות או לפטר את מושלי המחוזות
הכבושים או לקבל ולדחות כראות עיניו מועמדים שהוצעו למשרת המושל על ידי מלכים ממחוזות שהצטרפו לממלכה בהתנדבות. חשוב לציין שהמלך נתן לעיתים קרובות את משרת מושל המחוז לקרוביו או לחבריו וכתוצאה מכך שליטי הממלכות שנכבשו או הצטרפו מרצון לממלכת קונגו איבדו את כוחם ולבסוף ממלכותיהם נבלעו בממלכת קונגו.
לבירה מבאנזה קונגו היה תפקיד חשוב בריכוז השלטון בממלכה הודות לעובדה
שחלק גדול מאוכלוסיית קונגו התרכזה בבירה ובסביבותיה הקרובות. בעוד שבמבאנזה קונגו ריכוז האוכלוסייה היה גבוה, בשאר חלקי קונגו הריכוז היה נמוך עד כדי כך שצפיפות אוכלוסייה כפרית לא עברה את טווח ה-5 נפשות לקילומטר רבוע. לעומת זאת נוסעים פורטוגזים מוקדמים מתארים את מבנזה קונגו כעיר גדולה ומעין מטרופולין לשאר חלקי קונגו ואפילו משווים אותה בגודלה לעיר הפורטוגזית אוורה כפי שהיא הייתה בשנת 1491. עם בוא המאה ה-16 חל גידול משמעותי באוכלוסיית קונגו כאשר גודל האוכלוסייה הגיע קרוב לחצי מיליון נפש. יותר מאוחר עם תחילת המאה ה-17 עמדה האוכלוסייה באזורים המפותחים והלא מפותחים של הבירה ושל הארץ על כמאה אלף נפש. הגידול הזה יצר עודף במשאבים, בכוח אדם (במיוחד חיילים) ובכמות המזון שהיו זמינים בעיקר למלך. דבר שחיזק מאוד את הממלכה אך בעיקר הפך את המאניקונגו לחזקים מאי פעם.
צבאה של ממלכת קונגו

ניכר שצבאה של ממלכת קונגו היה גדול ומתקדם יותר יחסית לצבאות אחרים של ילידים אפריקנים. ידוע למשל שצבא קונגו הכיל כמות גדולה של קשתים וסגל קטן יותר של חיל רגלים בעל חימוש כבד, האחרונים נשאו עמם גם חרבות ומגנים. כמו כן ישנה עדות קלושה לכך שהחיילים בצבא קונגו קיבלו תשלום עבור משימות. בעוד חלק נכבד מכוחות הצבא (כנראה עשרים אלף) התרכזו בבירה ובסביבותיה כוחות התגבורת התרכזו בעיקר במחוזות הגדולים תחת פיקודם של המושלים.
החל מהמחצית הראשונה של המאה ה-17, מ-1600 ואילך, מלחמות אזרחים פנימיות החליפו את העימותים הבין מדינתיים באזור. מסיבה זו הוציאה ממשלת קונגו צווים הקוראים לכל האוכלוסייה להתגייס ללא הבדל גילאים. אולם בפועל רק מספר קטן של אזרחים התגייס. לעומת זאת בין אילו שכן התגייסו רבים לא אחזו בנשק אלא בהספקה בשביל הלוחמים. חשוב לציין שבין האוכלוסייה ששירתה בצבא היו גם קרוב לכמה אלפי נשים, על אף זאת, לצבא קונגו הייתה בעיה בתכנון וביצוע שבסופו של דבר הגבילו את גודלו ופגמו ביכולתו לנהל מלחמה למשך תקופות ארוכות.
ידוע שצבא קונגו עשה "בדק בית" פעם בשנה בחג שנקרא יום ג'יימס הקדוש.
לאחר הגעת הפורטוגזים נוספו לצבא קונגו כלי נשק חדשים כגון רובי המוסקט שלא כל-כך הרשימו את תושבי קונגו ובמיוחד את המאניקונגו אפונסו שהתלונן בפני הפורטוגזים על חוסר יעילותם של הרובים. למרות זאת עד שנת 1580 יחידות רובאים בצבא קונגו (שרובם היו בני תערובת של פורטוגזים ובני קונגו) היו דבר שבשגרה, בעיקר בבירה. ככל שתפקידם של הרובאים הפך לחשוב יותר כך גם גדל המוניטין שלהם, ובקרב על מבווילה שירתו 360 רובאים שהפנו את נשקם של הפורטוגזים כנגדם.
הערות שוליים

↑  Guy Polat, המלכה נזינגה: הפורטוגלים סחרו בבני עמה לעבדות, אז היא יצאה למלחמה, באתר Trailblazing Women & LGBTQ Folks, ‏2022-04-23
↑  אנגולה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562219005171  LCCN: n84239505  NKC: ge1063782  SUDOC: 027230740  VIAF: 5167150325585310090003   WorldCat (עם VIAF): 5167150325585310090003
ינה פירס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 באוקטובר 1881 מישקולץ, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  יוני 1944 (בגיל 62) אושוויץ, גרמניה הנאצית 
 שם לידה:  Friedman Jenő 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 תפקידים:  רופא עור, אורולוג, רופא 
 מספר צאצאים:  2 
 
ינה פירס (במקור פרידמן עד 1900; בהונגרית: Fürész Jenő;‏ 29 באוקטובר 1881, מישקולץ – יוני 1944, מחנה הריכוז אושוויץ) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, רופא עור, אורולוג, רופא ראשי ומנהל מחלקה בית החולים. ניספה בשואה.
ביוגרפיה

ינה פרידמן נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר הרמן פרידמן (1845–1922) ושל אסתר לוי (1851–1942) ברחוב סצ'ני במישקולץ. הוא סיים את לימודיו בגימנסיה על שם פרנץ פלדש (1900), ולאחר מכן הפך לסטודנט בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (1900–1905) (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד). הוא החל את דרכו המקצועית במחלקה לרפואת עור בבית החולים סנט אישטוואן בבודפשט, ולאחר מכן עבד כמתמחה בבית החולים Virchow בברלין במשך שנתיים. ב-1908 חזר לעיר הולדתו, שם הועסק בבית החולים הציבורי ארז'בט עד פרישתו לגמלאות ב-1941. בשנת 1908 מונה לרופא מומחה ובשנת 1913 מונה לרופא ראשי ומנהל מחלקה. פירס גויס לצבא במהלך מלחמת העולם הראשונה ונפל בשבי לידי הרוסים כרופא ראשי של גדוד חיל הרגלים השני. הוא שוחרר מסיביר ב-1920. כפעילות ציבורית הוא היה חבר (עד 1941) גם בהנהלת מוסד האשראי של המחוז. לאחר פרישתו, המשיך בעיסוקו ברפואת עור ובאורולוגיה כפרקטיקה פרטית עד לגירושו לאושוויץ ב-1944.
אשתו הייתה מריה מזאי, בתו של ד"ר מור מזאי,הם נישאו ב-8 בדצמבר 1921 בשאיוסנטפטר.
ילדיהם הם אווה פירס שנישאה לאנדור שארקזי (שארפשטיין; 1922–2013), מורה, ויאנוש פירס (13 באוקטובר 1927–?).
מחקריו ופרסומיו (חלקי)

טיפול נגד עגבת ויכולת הזיהוי של spirochaeta pallida (עיתון הרפואה של בודפשט, 1907, 1)
ה-"Sterolum hydrargyri cinerei" בטיפול של עגבת (עיתון הרפואה של בודפשט, 1907, 2)
מכתב מברלין (עיתון הרפואה של בודפשט, 1907, 3)
עוד מקרים מעניינים מתחום מקרי העגבת (רפואה, 1909, 11)
דרמטולוגיה ופתולוגיה של התעבות העור. הרצאתו בקונגרס הרפואי ה-17 בלונדון (עיתון הרפואה של בודפשט, 1913, 3)
מחלות שחפת של העור (רפואה, 1933, 17)
לקריאה נוספת

אנדראש גרגיי: לקסיקון של רופאים יהודים הונגרים מפורסמים ומצטיינים. בודפשט, הוצאת מכבי, 2001
פאל גויאש: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים - סדרה חדשה I-XIX. בודפשט: אגודת הספרנים והארכיונאים ההונגרים. 1939–1944, 1990–2002.
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a miskolci izraelita hitközség születési akv. 199/1881. folyószáma alatt". נבדק ב-2022-12-18.
↑  "Új szakorvos". Ellenzék. 1908-07-14.
↑  Budapesti Orvosi Újság, 1913. január 23. (11. évfolyam, 4. szám)
↑  Budapesti Orvosi Újság, 1916. február 10. (14. évfolyam, 6. szám)
↑  Magyar Jövő, 1920. október 8. (2. évfolyam, 232. szám)
הרכבת התחתית של טוקיו

ערך זה עוסק במכלול החברות של קווי הרכבת התחתית של טוקיו. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
הרכבת התחתית של טוקיו (ביפנית: 東京の地下鉄) היא חלק ממערכת הרכבת תחתית באזור טוקיו רבתי של יפן. על אף שמערכת הרכבת התחתית עצמה היא בעיקר בתוך מרכז העיר, רוב קווי הרכבת מגיעים עד לפרוורי העיר.
רשתות

שני מפעילי הרכבת התחתית העיקריים בטוקיו הם:
טוקיו מטרו - החברה הגדולה ביותר בטוקיו. היא מפעילה כיום 179 תחנות בתשעה קווים ו-195 קילומטרים (121 מיל) של מסילת ברזל.
הרכבת תחתית טואי - חברה המנוהלת על ידי הלשכה לתחבורה במטרופולין טוקיו, שהיא סוכנות של ממשלת מטרופולין טוקיו. היא מפעילה 99 תחנות על ארבעה קווים ו-109.0 קילומטרים (67.7 מיל) של מסילת ברזל.
החל משנת 2015 רשת הרכבת התחתית המשולבת של מטרו טוקיו ומטרו טואי כוללת 278 תחנות ו-13 קווים המכסים אורך מסילות כולל של 304.1 קילומטרים (189.0 מיל). כל רשתות הרכבת ביחד מסיעות בממוצע מעל 8 מיליון נוסעים מדי יום.
| צבע קו> מטרו טוקיו | סמל הקו> מטרו טוקיו | מספר קו> מטרו טוקיו | שם הקו> מטרו טוקיו | שם ביפנית> מטרו טוקיו | תחנות> מטרו טוקיו | מטרו טוקיו | מטרו טוקיו | מטרו טוקיו | מטרו טוקיו | מטרו טוקיו |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| כתום |  | קו 3 | קו גינזה | 銀座線 | 19 |  |  |  |  |  |
| אדום |  | קו 4 | קו מרונוצ'י | 丸ノ内線 | 25 |  |  |  |  |  |
| אדום |  | קו 4 | קו מרונוצ'י 2 | 丸ノ内線分岐線 | 4 |  |  |  |  |  |
| כסף |  | קו 2 | קו היביה | 日比谷線 | 21 |  |  |  |  |  |
| תכלת |  | קו 5 | קו טוזאי | 東西線 | 18 |  |  |  |  |  |
| ירוק |  | קו 9 | קו צ'יודה | 千代田線 | 19 |  |  |  |  |  |
| זהב |  | קו 8 | קו יורקצ׳ו | 有楽町線 | 19 |  |  |  |  |  |
| סגול |  | קו 11 | קו הנזומון | 半蔵門線 | 14 |  |  |  |  |  |
| טורקיז |  | קו 7 | קו נמבוקו | 南北線 | 19 |  |  |  |  |  |
| חום |  | קו 13 | קו פוקוטושין | 副都心線 | 15 |  |  |  |  |  |
הרכבת תחתית טואי
| ורוד |  | קו 1 | קו אסקוסה | 浅草線 | 20 |  |  |  |  |  |
| כחול |  | קו 6 | קו מיטה | 三田線 | 25 |  |  |  |  |  |
| ירוק בהיר |  | קו 10 | קו שינג'וקו | 新宿線 | 21 |  |  |  |  |  |
| בורדו |  | קו 12 | קו הואדו | 大江戸線 | 40 |  |  |  |  |  |
בנוסף לחברות אלו קיימות חברות נוספות לא רשמיות של רכבות תחתיות:
טוקיו ואטרפרונט ארי (TWR), מפעילה קו יחיד של רכבת תחתית עם שמונה תחנות וכ־200,000 נוסעים מדי יום.
סאיטמה רפיד, מפעילה קו יחיד עם שמונה תחנות המהווה למעשה הרחבה של קווי חברת מטרו טוקיו.
טוקיו רפיד, מפעילה קו תחתי אחד עם תשע תחנות, הקו מרחיב את קו טוזאי.
קו יאמונט, אינו קו תת-קרקעי והוא בבעלות חברת JR, אבל כיוון שהוא משמש כעורק תחבורה ראשי במרכז טוקיו הוא מסומן ברוב מפות הרכבת התחתית.
היסטוריה

1915: הקו הראשון של הרכבת התחתית נפתח מתחת לתחנת הרכבת טוקיו, אך הוא היה קו דואר ולא קו נוסעים.
1927: חברת הרכבת התחתית 'טוקיו ושות' בע"מ' פתחה את קו הנוסעים הראשון של הרכבת התחתית שנקרא 'קו גינזה' ב-30 בדצמבר 1927, קו זה פורסם כ"הרכבת התחתית הראשונה במזרח". אורך הקו באותו הזמן היה רק 2.2 ק"מ.
1938: החברה של קו הדואר הרחיבה את הקו שלה והחלה במבצע איחוד עם חברת 'הרכבת התחתית של טוקיו'.
1941: במהלך מלחמת העולם השנייה, שתי חברות הרכבת התחתית התמזגו תחת שם אחד.
1954: קו מרונואוצ'י, קו הרכבת התחתית הראשון לאחר מלחמת העולם השנייה, נפתח וקו גינזה הורחב.
1960: חברה חדשה בשם 'הרכבת התחתית טואי' פתחה את הקו הראשון שלה- קו אסקוסה, בין אושיאג לאסקוסה.
1991: חברת טוקיו מטרו פתחה קו רכבת התחתית חדש- קו נמבוקו.
1995: ב-20 במרץ אירעה התקפת גז ברכבת התחתית בטוקיו על קווי המרונואצ'י, היביה, וצ'יודה, בשעות העומס. למעלה מ-5,000 בני אדם נפצעו ו-13 בני אדם נהרגו. כל שלושת הקווים הפסיקו לפעול במשך כל היום.
2004: שמה של חברת טוקיו מטרו ושות' שונה ל'מטרו טוקיו'.
2008: קו פוקוטושין נפתח.
מסלולי הקווים > מטרו טוקיו

חברת "מטרו טוקיו" היא החברה הגדולה ביותר במערכת הרכבת התחתית אך על אף שרוב הקווים מופעלים על ידה ההפרש במספר התחנות בינה לבין חברת 'הרכבת התחתית טואי' קטן יחסית, הסיבה לכך היא שקווי הרכבת שלה מגיעים למרחק קצר ממרכז העיר ומשמשים בעיקר את תושבי טוקיו והפרוורים הסמוכים.
מסלולי הקווים > רכבת תחתית טואי

"הרכבת התחתית טואי" מופעלת על ידי הממשלה קוויה מגיעים עד לפרוורים המרוחקים ומשלימים את השירות של הרכבת התחתית במטרופולין.
תעריפים ושעות

כרטיסים לרכבת התחתית נמכרים במכונות אוטומטיות. ניתן להשתמש ברכבות של חברת JR East (הרכבת הפרברית של טוקיו) ללא תשלום נוסף באמצעות כרטיס Japan Rail Pass.
כרטיסי הנסיעה הם "כרטיסים חכמים" כאשר משלמים באמצעותם על ידי הנחתם על משטח מגע בכניסה לתחנת הרכבת התחתית וביציאה מתחנת היעד. רכישת כרטיסי הנסיעה כרוכה בתשלום ראשוני של 500 ין יפני. על הכרטיס ניתן לטעון עד 20,000 ין. המונח "כרטיס הנסיעה" הוא מעט מטעה: Suica ו- PASMO הם כרטיסי חיוב גנריים המתקבלים כאמצעי תשלום על ידי שירותים שונים, ממכונות אוטומטיות ועד מסעדות או חנות הדיוטי פרי בנמל התעופה.
ישנם גם מספר כרטיסים מיוחדים המאפשרים נסיעות בלתי מוגבלות ברכבת התחתית.
ה-Tokunai Pass (都区内パス) הוא כרטיס שמאפשר נסיעות בלתי מוגבלות במשך יממה אחת בקווי JR East בכל 23 הרבעים של טוקיו (כולל קו יאמאנוטה ותחנות רבות המקיפות אותו). עלות הכרטיס היא 730 ין.
ה-Tokyo Free Kippu (東京フリーきっぷ) מאפשר נסיעות בלתי מוגבלות במשך יממה אחת בקווי JR East, קווי הרכבת התחתית, וקווי האוטובוס העירוני בכל 23 הרבעים של טוקיו. עלות הכרטיס היא 1,580 ין.
ה-Holiday Pass (ホリデーパス) מאפשר לנסוע בכל קווי JR East באזור המטרופולין של טוקיו, כולל צ'יבה, קאנאגאווה, סאיטאמה ומערב טוקיו. עלות הכרטיס היא 2,300 ין ליום, וניתן לרכוש את הכרטיס רק בסופי שבוע, בחגים לאומיים ובמהלך חופשת הקיץ (בין 20 ביולי עד 31 באוגוסט).
רוב קווי הרכבת התחתית בטוקיו מפסיקים לפעול בין השעות 1:00 עד 5:00 בבוקר. בשעות השיא מגיעה רכבת פעם בשלוש דקות. גם שלא בשעות השיא מגיעה רכבות לפחות פעם בעשר דקות. חג ראש השנה היפני הוא היום היחיד בשנה בו ישנם שירותי רכבת תחתית 24 שעות ביממה.
ראו גם

יוממות
הערות שוליים

↑  "Corporate Information = Business Contents - Transportation Services - Business Situation". Tokyo Metro Co., Ltd. 31 במרץ 2015. נבדק ב-2016-01-17. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  東京都交通局ホーム - 経営情報 - 交通局の概要 - 都営地下鉄 [Tokyo Metropolitan Bureau of Transportation Home - Management Information - Overview of the Department of Transportation - Toei Subway] (ביפנית). 東京都交通局 [Tokyo Metropolitan Bureau of Transportation]. 1 באפריל 2015. נבדק ב-2016-01-17. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Subways keep Tokyo on the move". Japan Today. אורכב מ-המקור ב-2007-10-22. נבדק ב-2007-01-24.
↑  企業・採用｜お台場電車 りんかい線, www.twr.co.jp
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00964597 
תרשים המציג את ההיסטוריה של הרכבת התחתית של טוקיו.
רכבת של חברת טוקיו מטרו מסדרה 6000
רוברט פלאדי

| --- | --- |

 לידה:  29 באוגוסט 1887 צ'אקובץ, קרואטיה 
 פטירה:  15 במרץ 1971 (בגיל 83) הג'ווידק, הונגריה 
 שם לידה:  Práger Róbert 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 
רוברט פלאדי (במקור פראגר, בהונגרית: Palágyi Róbert; צ'אקטורניה, 29 באוגוסט 1887 – בודפשט, 15 במרץ 1971) היה עורך דין יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה

רוברט פראגר נולד במשפחה יהודית כבנם של החייט מור פראגר ושל ינקב היינריך. הוא השלים את כיתות בית הספר התיכון שלו בנג'קניז'ה, את לימודיו באוניברסיטה בבודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) וב-1913 קיבלתואר במשפטים. פראגר שינה את שם משפחתו לפלאדי ב-1910. הוא גויס ושירת בצבא מפרוץ מלחמת העולם הראשונה ועד שחרורו בסוף המלחמה. כמשפטן הוא עסק בעיקר בסוגיות הנכללות בגדר "זכויות יוצרים", "דיני הוצאה לאור" ו"דיני תחרות בלתי הוגנת". הוא היה:
היועץ המשפטי של "איגוד המחזאים ההונגרי",
היועץ המשפטי של "האיגוד הלאומי של בעלי בתי הקולנוע ההונגרי".
המזכ"ל הראשי של הסניף ההונגרי של "האגודה הבינלאומית לספרות ואמנות".
ב-7 בינואר 1914 נישא לואלריה סטקול בליובלינה, ליובליאנה. מותו נגרם כתוצאה מאי ספיקת לב ונקבר בבית העלמין פרקשרטי.
פרסומיו, ספריו

מדריך כיס לזכויות יוצרים בהונגריה
חוזים של סרטי מלחמה
לקריאה נוספת

לקסיקון לאמנויות הבמה הונגריות (1929-1931, עורך. אלאדר שופפלין)
רוברט פלאדי במוזיאון הספרותי פטפי
ראו גם

במקור:
Ki-kicsoda? Kortársak lexikona. Budapest, Béta Irodalmi Rt., 1937.
Keresztény magyar közéleti almanach I-II. [3. köt. Erdély. 4. köt. Délvidék.]. Fel. szerk. és kiadó Hortobágyi Jenő. Budapest, 1940.
Szentmiklóssy Géza (szerk.): A magyar feltámadás lexikona (Budapest, 1930)
בתרגום:
מי זה מי? לקסיקון של בני זמננו. בודפשט, הוצאת ביתא, 1937.
אלמנך חיי הציבור ההונגרי הנוצרי I-II. [3. לִקְשׁוֹר. טרנסילבניה. כרך 4 אזור דרומי. ]. פל. ed. ו-Jenő Hortobágyi להשכרה. בודפשט, 1940.
גזה סנטמיקלושי (עורך): לקסיקון התחייה ההונגרית (בודפשט, 1930)
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a csáktornyai izraelita hitközség születési akv. 66/1887. folyószáma alatt".
↑  Halálesete bejegyezve a Bp. XII. ker. állami halotti akv. 699/1971. folyószáma alatt.
↑  Az engedélyt tartalmazó BM rendelet száma/évszáma: 39520/1910. Forrás: MNL-OL 30802. mikrofilm 184. kép 2. karton. Névváltoztatási kimutatások 1910. év 33. oldal 4. sor
↑  A házasságkötés bejegyezve a Bp. IX. ker. állami házassági akv. 899/1915. folyószáma alatt.
↑  Magyar Nemzet, 1971. március 18.
↑  Népszabadság, 1971. március 18.
מטוס תקיפה

מטוס A-10 ת'נדרבולט II יורה בתותח 30 מילימטר. ה-A-10 הוא מטוס התקיפה העיקרי של חיל האוויר האמריקאי.
מטוס תקיפה הוא סוג של מטוס קרב שתוכנן ומשרת בתפקיד הפצצה טקטית. בניגוד למטוסי קרב ומפציצים אסטרטגיים מגביהי טוס, מטוס תקיפה נחשף לאש מהקרקע בין אם זה נשק קל, או טילי כתף למיניהם, וכן צריכים לפגוע במדויק במטרות קטנות ומגובה נמוך. בשל כך מטוסי תקיפה מתוכננים להיות איטיים, יציבים, משוריינים ובעלי יכולת נשיאת חימוש טובה.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה

התעופה הצבאית החלה עם כדורים פורחים ומטוסים קלים שמטרתם הייתה תצפית וטיווח ארטילריה. במהרה החלו להשתמש במטוסים כארטילריה מוטסת כאשר הטייס היה זורק רימונים או פצצות על עמדות האויב. יעילות השיטה הייתה דלה בגלל גודל החימוש המוגבל וחוסר הדיוק שלה. בהמשך המלחמה השתפרה טכנולוגיית התעופה: יוצרו מנועים חזקים יותר, נוספו נושאי פצצות ייעודיים שנשאו פצצות מתחת לכנפיים במקום בידי הטייס, ומיגון מוגבר לצוות. כל אלו הוסיפו ליכולת של המפציץ להגיע קרוב למטרה ולהטיל את החימוש בצורה מדויקת יחסית. מטוס התקיפה הייעודי הראשון בשירות מבצעי היה היונקרס J-1 מתוצרת גרמניה, שהיה גם המטוס הראשון עם מבנה פלדה בייצור סדרתי.
היסטוריה > בין המלחמות

טייסים של חיל הנחתים האמריקאי פיתחו טקטיקות ותורות לחימה הקשורות בתקיפה קרקעית ותמיכה אווירית. אותם טייסים פיתחו גם את שיטת הפצצת הצלילה במהלך העימותים בהאיטי ובניקרגואה. בגרמניה הנאצית לקחו רעיון זה צעד אחד קדימה ויצרו את מטוס השטוקה, שהפך לעמוד התווך בטקטיקות הבליצקריג שפותחו במהלך מלחמת האזרחים הספרדית ותרמו לחלק מניצחונותיה המוקדמים.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

במהלך מלחמת העולם השנייה הותאמו מטוסי קרב, שלרוב יכלו לשאת חימוש מועט, לנשיאת חימוש ייעודי לתקיפות קרקעיות. עקב הגדלת עוצמת המנועים (יחסית לתחילת המלחמה כוח המנועים של מטוסים כגון המסרשמיט Bf 109 הוכפל) אלה הפכו למטוסים הרב-משימתיים הראשונים.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה > גרמניה

ב-1 בספטמבר 1939 פלשה גרמניה לפולין. במהלך הפלישה הוצגה לראשונה תורת הלחימה הגרמנית החדשה, שעקרונותיה היו התקדמות מהירה של כוחות קרקעיים (ובראשם הטנקים). משימתו העיקרית של חיל האוויר הגרמני (הלופטוואפה) הייתה לתמוך במאמץ הקרקעי על ידי הפצצה טקטית של כוחות האויב בחזית, ולכן רוב המשאבים התעשייתיים בתחום התעופה הוקצו לייצור מפציצים קלים ומטוסי קרב-הפצצה.
דרישות מיוחדות של הלופטוואפה הביאו ליצירת דגמים מיוחדים של השטוקה וה-Hs-129, שנשאו תותחים שיוצרו במיוחד לציד טנקים, ששריונם במהלך המלחמה הפך למסיבי יותר.
כאשר מטוס הקרב הסילוני המבצעי הראשון (Me-262) נכנס לשירות, התעקש אדולף היטלר שהוא יהפוך למטוס תקיפה נגד טנקים. למרות הסכמתם של הקצינים ושימושו של המטוס כמטוס תקיפה, ואף פיתוח גרסה עם תותח 50 מילימטר לציד טנקים, קציני הלופטוואפה הורו בחשאי על שימוש בו ליירוט מבנים של מפציצים.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה > בעלות הברית

בפרוץ החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה הרוסים לא היו מוכנים כלל למערכה, והסתמכו לשם הפצצה טקטית על מטוסים ישנים ואיטיים כגון פוליקרפוב Po-2 ו-I-153. בשל האבדות הגבוהות ייצורם של מטוסים ישנים אלו קיבל עדיפות גבוהה. בהמשך הלחימה יוצרו מטוסים כמו Il-2 ו-Pe-2 בכמויות גדולות אשר העלו את איכות וכמות התקיפות הקרקעיות נגד כוחות הקרקע הגרמניים (הוורמאכט).
חיל האוויר הבריטי נלחם בכוחות הגרמנים בזירת אפריקה בעיקר. כישלונם של הכוחות הגרמנים בהשגת עליונות אווירית פגע ביכולתם לנהל את המערכה על פי תורת הבליצקריג, וכוחותיהם תחת רומל הותקפו ללא הרף על ידי מטוסי תקיפה וקרב שונים (בהם בלט ההוקר טייפון). הבריטים השתמשו במטרות דמה כדי להטעות את המפציצים הגרמנים, ולגרום להם להתקיף אותן במקום את הכוחות עצמם.
במהלך הפלישה לנורמנדי מבנים של מפציצים כבדים התקיפו סוללות ארטילריה ואנטנות מכ"ם לאורך החוף. לאחר הפלישה מפציצים כבדים אלו התקיפו עמדות אויב והחליפו למעשה את המפציצים הקלים  בתפקידי תקיפת הקרקע עד אשר נבנה שדה תעופה על אדמות צרפת שיכול לתת את המענה לכוחות הקרקעיים.
חיל האוויר האמריקאי הסתמך על מטוסי קרב שנשאו חימוש ופצצות כדי לתקוף כוחות קרקעיים, הבולט מביניהם הוא הרפבליק P-47 ת'נדרבולט, שהכוח והעמידות שלו התאימו לחיפוי אווירי צמוד. בזירת האוקיינוס השקט השתמש חיל הים האמריקאי במפציצי צלילה כגון ה-SBD דונטלס כדי לפגוע בספינות ובמטרות קרקעיות כאחד. לאחר הופעתו של ה- F-4U קורסייר הוא הפך במהרה למטוס התקיפה העיקרי של הצי והנחתים.
במהלך שנת 1943 הכנף ה-12 וה-15 של בעלות הברית יצאו במבצע חנק במטרה לפגוע באספקה לכוחות האויב בצפון איטליה ולשבור את הקיפאון בלחימה הקרקעית. המבצע קדם והשתלב לתוך מבצע דיאדם שהוביל לפריצת קווי ההגנה הגרמנים על ידי בעלות הברית. כהקדמה לשלב הקרקעי, הותקפו מן האוויר רכבות, גשרים ושיירות אספקה של כוחות האויב. מטרת המבצע המקורית, מניעת אספקה לכוחות האויב ופגיעה ביכולתם לנהל קרבות, לא הושגה, אך ההרס שהתקיפות הסבו לרכבות, גשרים ותשתיות אחרות מנעו מהכוחות את חופש הפעולה והתנועה שעליה הסתמכו בתורת הלחימה העיקרית שלהם. המבצע נחשב לדוגמה מובהקת לחשיבות האמנעה האווירית.
היסטוריה > מלחמת קוריאה

בתחילת מלחמת קוריאה, כאשר כוחות צפון קוריאניים כבשו את מרבית חצי האי, טייסות של חיל האוויר האמריקאי מנו מספר מצומצם של מטוסים שיכלו להמריא מיפן ולהתקיף ביבשת, בכללם ה-B-26 שנשא בנטל של תקיפות וחיפוי אווירי בנוסף על תפקידו כמפציץ אסטרטגי. טייסות של חיל האוויר החמישי נאלצו להסב טייסות יירוט שהטיסו את ה-F-80 ל-F-51 מוסטנג הוותיקים. לאחר זמן מה, גויסו יותר כוחות ומטוסים כגון P-82 של חיל האוויר, F4U וA-1 סקייריידר של הנחתים וחיל הים הצטרפו ללחימה והיוו את עיקר הכוח של מטוסי התקיפה. אף על פי שגויסו מטוסי סילון כגון F-80 ו-FH פנטום (שהיה מטוס הסילוני הראשון שפעל מנושאת מטוסים), אלה לקו בטווח וזמני טיסה קצרים במיוחד (כאשר ה-A-1 היה יכול לבצע גיחות של 10 שעות).
הכנף החמישית, שתמכה בכוחות הקרקעיים, נדרשה למלא עוד משימות ותפקידים שניתנו לו על ידי המטה הכללי של גנרל דגלאס מקארתור, המטוסים היו צריכים לכסות במשימות סיוע אווירי שטח של 240 קילומטר לא היו זמינים בהתראה קצרה כמו טייסות המארינס שכוחותיהם הגנו על קילומטרים בודדים ולטייסותיהם לא היו עוד תפקידים חוץ מסיוע אווירי והיו זמינים באוויר בהתראה מידית.
הכוחות הצפון קוריאניים השתמשו אף הם במטוסי תקיפה עם מנועי בוכנה כגון ה-La-7, היאק-9 וה-Il-10 ואף בפוליקרפוב PO-2 הוותיק. מטוסים אלו אילצו את כוחות האו"ם להקצות מטוסי בוכנה איטיים כגון ה-F-4U כדי ליירטם כיוון שמטוסי הסילון המהירים יותר לא יכלו לטוס במהירות איטית מספיק כדי ליירטם בצורה מיטבית.
היסטוריה > מלחמת וייטנאם

במלחמת וייטנאם רוב מטוסי הקרב שימשו גם כמטוסי תקיפה ושימשו גם להפצצות טקטיות וחיפוי אווירי צמוד. מטוסים כגון ה-A-1 הוותיק, F-100 סופר-סייבר, F-105 ת'נדרצ'יף, F-4 פנטום ו-A-4 סקייהוק היוו את עמוד השדרה של מערך התקיפה של הכוחות המוצבים בווייטנאם.
מטוסי ה-A-1 המונעים במנוע בוכנה התאימו במיוחד למשימות חילוץ ועזרה וחילוץ טייסים, גם בשל המהירות הנמוכה שאפשרה לו לטוס ביחד עם מסוקי סער, השרידות הגבוהה והמיגון על הטייס, שאפשרו למטוס להמשיך לטוס עם נזק כבד. כאשר ה-A-1 יצא משירות הA-7 קורסייר 2 החליף אותו בתפקיד, אף על פי שהמטוס היה מהיר בהרבה מקודמו, הדיוק שלו אפשר לו להפציץ מטרות ביעף אחד ולחסוך זמן יקר.
מטוסי ה-F-105 היוו את עמוד התווך במערך מטוסי הקרב-תקיפה, מהירותו הגבוהה ויציבותו בגובה נמוך אפשרו לו לחדור ולהפציץ מטרות גם באזורים מוכי טילים, באמצעות דגם מיוחד של המטוס - דגם G (שכונה באנגלית: "Wild Weasel", המטוס החליף את הדגם המיוחד של ה-F-100 שהותאם לאותה מטרה ונשא באותו הכינוי), דגם שהותאם במיוחד כדי לזהות עמדות מכ"ם ונ"מ ולתקוף אותן.
היסטוריה > מטוסי הקרב הרב-משימתיים

בשנות ה-70 של המאה ה-20 פיתחה ארצות הברית את מטוסי הקרב של הדור הרביעי, בעלי אוויוניקה מתקדמת, ויכולת לשאת חימוש מגוון: הן טילים ליירוט מטוסי אויב, והן חימוש לתקיפת מטרות קרקעיות. המטוס הראשון שזכה להצלחה רבה בתפקיד כפול זה היה ה-F-4 פנטום, שבישר את המגמה של מטוסי קרב רב-משימתיים היכולים לבצע מגוון רב של משימות: יירוט אווירי, הפצצה טקטית, אמנעה אווירית, תקיפת מטרות קרקע, ביון וצילום אווירי ועוד.
מגמה זו התחזקה בשנים שלאחר מכן. חיל האוויר הישראלי הוכיח שמטוס קרב מדגם F-15 איגל ("בז") הוא גם מטוס מצוין למשימות תקיפה והפצצה, על אף שייעודו המקורי היה לשמש כמטוס יירוט ועליונות אווירית. בעקבות הניסיון המוצלח, פיתחה חברת מקדונל דאגלס את ה-F-15E סטרייק איגל, נגזרת של ה-F-15 איגל למשימות תקיפה, הפצצה טקטית ואמנעה אווירית.
מטוס ה-F-16 פייטינג פלקון תוכנן מראש כמטוס קרב רב-משימתי המיועד הן למשימות יירוט והן למשימות הפצצה ותקיפת מטרות קרקעיות. תפוצתו הרבה בחילות אוויר רבים והדומיננטיות שלו בחיל האוויר של ארצות הברית וחיל האוויר הישראלי, חיזקו את המגמה של העדפת מטוסי קרב רב-משימתיים מתקדמים על מטוסי תקיפה קלאסיים, על אף שאלה לא יצאו לגמרי משימוש.
רשימת מטוסי תקיפה

A-10 ת'נדרבולט II
סוחוי Su-25
P-47 ת'נדרבולט
שטוקה יונקרס 87 Ju
איליושין Il-2
314 סופר טוקאנו (אנ')
יגואר
סוחוי su-24
f-35 לייטינינג II
F/A-18 הורנט
סוחוי su-17
A-4 סקייהוק
אורגאן
ראו גם

מטוס קרב
מפציץ
הפצצה טקטית
A-10 ת'נדרבולט II
A-1 סקייריידר
סוחוי Su-24