stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בשורות טובות (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט "בשורות טובות"
 בימוי:  ארז תדמור
 הופק בידי:  שמי שינפלד אביב בן שלוש משה אדרי לאון אדרי לירון אדרי
 תסריט:  ארז תדמור רועי אסף (תסריטאי שותף)
 עריכה:  עינת גלזר-זרחין
 שחקנים ראשיים:  רועי אסף נלי תגר שמיל בן ארי ערן פסח אילן דר אוולין הגואל
 מוזיקה:  פרנק אילפמן ז'אן-לופ פינסון
 צילום:  דניאל מילר
 מדינה:  ישראל
 חברה מפיצה:  סרטי יונייטד קינג
 הקרנת בכורה:  ישראל 14 בנובמבר 2019
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  דרמה קומית
 דף הסרט ב־IMDb
בשורות טובות (באנגלית: The Art of Waiting) הוא סרט דרמה קומית ישראלי משנת 2019, שביים ארז תדמור; התסריט נכתב על ידי תדמור בשיתוף עם רועי אסף שגם מככב בסרט לצד נלי תגר. הסרט הוקרן בבכורה ארצית בפסטיבל חיפה והיה מועמד לארבעה פרסי אופיר.
עלילה

לירן (רועי אסף) וטלי (נלי תגר) הם זוג צעיר המתקשה להביא ילד. לירן סובל מתנועתיות זרע נמוכה וטלי נאלצת לעבור טיפולי פוריות. הרצון בילד מציב בפניהם קשיים המעמידים את יחסיהם במבחן, וכל זה סביב הלחץ המשפחתי.
משחק ודמויות

| שם | דמות |
| --- | --- |
רועי אסף: לירן
נלי תגר: טלי
שמיל בן ארי: אביו של לירן
ערן פסח: אחיו של לירן
אילן דר: קשיש ערירי ודמנטי
אוולין הגואל: אמא של לירן
אלי גורנשטיין: הרופא המטפל
רמי הויברגר: אביה של טלי
שרון הכהן: מדריכת קבוצה
רבקה בכר: סבתא של לירן
פרסים ומועמדויות

| שנה | ארגון | פרס | קטגוריה | מועמד/ים | תוצאה | סימוכין |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2019 | טקס פרסי אופיר לשנת 2019 | עלילתי ארוך | הבימוי הטוב ביותר | ארז תדמור | מועמדות |  |
| 2019 | טקס פרסי אופיר לשנת 2019 | עלילתי ארוך | השחקנית הראשית הטובה ביותר | נלי תגר | מועמדות |  |
| 2019 | טקס פרסי אופיר לשנת 2019 | עלילתי ארוך | שחקנית המשנה הטובה ביותר | אוולין הגואל | מועמדות |  |
| 2019 | טקס פרסי אופיר לשנת 2019 | עלילתי ארוך | העריכה הטובה ביותר | עינת גלזר-זרחין | מועמדות |  |
| 2019 | פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה | עלילתי ארוך | הסרט הטוב ביותר | בשורות טובות | מועמדות |  |
הפקה

הסרט הופק על ידי שמי שינפלד, אביב בן שלוש, משה אדרי, לאון אדרי, לירון אדרי, וחברות ההפקה סרטי יונייטד קינג וקאםבאק סרטים; הוא יצא בתמיכת קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי ומפעל הפיס.
הערות שוליים

↑  העולות והעולים לגמר - תחרות פרסי אופיר 2019, באתר האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה, ‏22 ביולי 2019
↑  בשורות טובות, באתר פסטיבל חיפה, ‏ספטמבר 2019 (ארכיון)
מי ים

חוף ים בטרינידד
גלי ים
מי ים הם מים מלוחים הממלאים את הימים והאוקיינוסים. בדרך כלל, להוציא ימות מיוחדות כמו ים המלח, מליחות מי הים הממוצעת היא כ-3.5%; כלומר, בכל ק"ג מי ים יש כ-35 גרם מלח מומס. צפיפותם של מי הים גדולה מזו של מים מתוקים.
תכונות פיזיקליות של מי הים

| מי ים - תכונות פיזיקליות עיקריות |
| --- | --- |
צפיפות: 1027 ק"ג למטר מעוקב
מליחות: 3.5% (35 גרם מלח לליטר)
התכונות הפיזיקליות החשובות של מי הים: טמפרטורה, צפיפות ומליחות, משתנות כתלות באזור המדידה בכדור הארץ, ובשכבת המים שנמדדה. זו הסיבה למשל כי טמפרטורת ומליחות המים במערב הים התיכון, נמוכות יחסית מאותם מדדים במזרח הים התיכון. ישנם אזורים ימיים בהם ערכי הטמפרטורה, הצפיפות והמליחות של מי הים היא גבוהה יותר מהממוצע העולמי, כגון בים התיכון, ובים האדום, הסיבה לכך, היא המיקום הגאוגרפי של גופי המים הללו המאופיינים בשטפי קרינה גבוהים המביאים לאידוי משמעותי ובכך לריכוז המים, ומאידך, קצב רענון המים דרך המצרים שלהם לאוקיינוס האטלנטי וההודי (בהתאמה) הוא נמוך בשל יחס גודל הימה ומבנה המצר.
כימיה של מי הים

| הרכב משקלי של מי הים (עבור מליחות של 3> 5%).יסוד | הרכב משקלי של מי הים (עבור מליחות של 3> 5%).אחוזים |
| --- | --- |
חמצן: 85.84%
מימן: 10.82%
כלור: 1.94%
נתרן: 1.08%
מגנזיום: 0.1292%
גופרית: 0.091%
סידן: 0.04%
אשלגן: 0.04%
ברום: 0.0067%
פחמן: 0.0028%
| הרכב מומסים עיקרי במי הים>  | הרכב מומסים עיקרי במי הים> מול לק"ג | הרכב מומסים עיקרי במי הים> גרם לליטר |
| --- | --- | --- |
| כלור ( \ \mathrm {Cl^{-}} ) | 0.546 | 19.4 |
| נתרן ( \ \mathrm {Na^{+}} ) | 0.469 | 10.7 |
| מגנזיום ( \ \mathrm {Mg^{+2}} ) | 0.0528 | 1.27 |
| סידן ( \ \mathrm {Ca^{+2}} ) | 0.0103 | 0.42 |
| אשלגן ( \ \mathrm {K^{+}} ) | 0.0102 | 0.4 |
| גופרה ( \ \mathrm {SO_{4}^{-2}} ) | 0.0282 | 3.6 |
| דו-פחמה ( \ \mathrm {HCO_{3}^{-}} ) | 0.0023 | 0.1 |
| ברום ( \ \mathrm {Br^{-}} ) | 0.000844 | 0.07 |
| הרכב חומרי מזון (נוטרינטים) בפני המים (ppm) |
| --- | --- |
זרחן (P): 0.07
חנקן (N): 0.5
צורן (Si): 3
הערכים המופיעים בטבלה לעיל הם ממוצעים. קיימות תופעות שונות המשפיעות על ריכוזי חומרים שונים ברמה מקומית ובפרט של החמצן והחנקן:
מערכת זרמי הים העולמית משפיעה על העברת החמצן לעומקי הים, אשר משפיעה על שרשרת המזון בים.
באופן דומה משפיע משטר הרוחות העולמי על פיזור חומרי מזון בים.
הזרמת חומרי דשן לים ועליית טמפרטורת הים מביאה לפריחת אצות ובעקבותיה חוסר בחמצן (אנ') ותמותת יצורים ימיים באזורי החוף
מחזור החנקן, קיבוע חנקן ימי ודנטריפיקציה
החמצת אוקיינוסים - נגרמת בשל הגידול בספיגת פחמן דו-חמצני במי הים, כתוצאה של גידול בפליטות הגז
שתיית מי ים

מי הים מלוחים יותר מהמים אשר בגוף האדם (תמיסה היפרטונית). כאשר אדם בולע כמות גדולה של מי ים, התאים בגופו ינסו להשוות את הלחץ האוסמוטי אשר קיים מחוצה להם, על ידי שחרור נוזלים מהתא אל עבר המרווח הבין תאי. עקב פעולה זו, התאים המפרישים את הנוזלים מתייבשים, מצטמקים ומתים. זוהי הסיבה שבשעת הישרדות בלב ים, מומלץ שלא לשתות מי-ים כדי להגדיל את הסיכויים להינצל.
ראו גם

אוקיינוגרפיה
מי ים המלח
מים מתוקים
מים מליחים
הערות שוליים

1 2  bartlett and jones, the properties of seawater
↑  Bromine from the Dead Sea
↑  A.G. Dickson & C. Goyet, Handbook of methods for the analysis of the various parameters of the carbon dioxide system in sea water, ORNL/CDIAC-74, 1994
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565745505171  BNE: XX524821  BnF: cb11976005g (data)  GND: 4193808-2  LCCN: sh85119275  LNB: 000338524  NDL: 00564632  NKC: ph123019 
עיבוד ממוחשב של מליחות מי-פני השטח של כדור הארץ
אנליזה כימית של מי ים
אפרו-אירופאים

חגיגות "פסטיבל הקיץ" ברוטרדם, 2010
אפרו-אירופאים (קרויים גם אירופאים שחורים או Afropean) הם קבוצה אתנית של שחורים ממוצא אפריקאי או קריבי המתגוררים באירופה. רוב השחורים באירופה הם צאצאים של עבדים אפריקאים שהובאו לאירופה במהלך סחר העבדים הטרנס-אטלנטי.
נכון לשנת 2019, במדינות האיחוד האירופי יש כ-9.6 מיליון בני אדם שמוצאם מאפריקה או מהקריביים, ואלה מהווים כ-2% מכלל האוכלוסייה, כאשר כמחציתם גרים בצרפת.
יותר מ-1,000,000 אפריקאים שמדרום לסהרה היגרו לאירופה בין 2010 ל-2017.
מקור הביטוי

הביטוי אפרו-אפריקאים הוא הלחם בסיסים, בדומה למונח אפרו-אמריקאים.
אפרו-אירופאים קרויים בצרפת Afropean. שימוש נרחב בביטוי זה החל בשנות ה-90 של המאה ה-20 על ידי הרכבים מוזיקליים בצרפת, ואומצו על ידי אנשי ספרות ואקדמיה באירופה, בהם אמין מעלוף שהשתמש בביטוי בספר שפרסם ב-1998. הביטוי משמש גם לתיאור תושבי צרפת מעבר לים.
היסטוריה

ההגירה של אפריקאים לאירופה החלה בתקופת אימפריית קרתגו ששלטה על חצי האי האיברי במאה ה-3 לפנה"ס. חיילים קרתגים הביאו איתם שבויים אפריקאים, ולאחר מכן שילבו אותם בשורות הצבא. במאה ה-4 לפנה"ס החיילים הקרתגים הקימו מושבות בחצי האי האיברי, בהן העיר "קרתגו החדשה" (כיום ליסבון).
מהמאה ה-16 עד המאה ה-19 הובאו לאירופה אלפי עבדים אפריקאים, בעיקר על ידי סוחרי עבדים מפורטוגל, אנגליה, צרפת וספרד, כדי לעבוד במטעים ובמכרות. רוב העבדים הגיעו מחופי מערב אפריקה, ומיעטם מאזור מזרח אפריקה. עבדים אפריקאים רבים נמלטו מהעבדות והתיישבו באירופה, במיוחד בפורטוגל.
בתחילת המאה ה-20 סבלו השחורים באירופה מאפליה שמקורה בתפיסת האיגניקה. לאחר מלחמת העולם הראשונה הציבה ממשלת צרפת חיילים אפריקאים בחבל הריין, ומיד נפוצו שמועות, שהוזמו מאוחר יותר, בדבר אונס שיטתי של נשים גרמניות בידי חיילים אפריקאים.
בגרמניה, למשל, נישואים בין-גזעיים היו חוקיים, אך במחוזות רבים סירבו לרשום זוגות מעורבים כנשואים, ילדיהם הוכרזו כבלתי לגיטימיים ונשללה מהם האזרחות הגרמנית. כאשר הנאצים עלו לשלטון בגרמניה, השחורים נחשבו על ידיהם לתת-אדם והיו כפופים לחוקי נירנברג.
מאמצע המאה ה-20, קהילות של אפריקאים התיישבו באירופה, בעיקר במדינות מערב אירופה. רובם הגיעו כפליטים או כעובדים זמניים. מדינות מזרח אירופה, ובראשן הונגריה, הקשו על קליטת מהגרים מאפריקה. כיום, ישנם כ-10 מיליון אפרו-אירופאים ברחבי אירופה, והם נחשבים לחלק בלתי נפרד מהחברה האירופאית.
ריכוזי אוכלוסייה אפרו-אירופאית

המדינות בעלות האוכלוסייה האפריקאית הגדולה ביותר באיחוד האירופי, יחסית לאוכלוסיית המדינה, הן לוקסמבורג (4.9%), צרפת (4.7%–7.8%), הולנד (4.2%), בלגיה (3.6%), פורטוגל (2.2%), שוודיה (1.9%), אירלנד (1.7%), גרמניה (1.2%), פינלנד (1%), דנמרק (0.9%), איטליה (0.8%) ואוסטריה (0.5%).
ריכוזים בולטים נוספים נמצאים בממלכה המאוחדת, טורקיה ונורווגיה.
עקב הקשחת חוקי מדיניות ההגירה במדינות אירופה, בשנת 2023 נרשמה ירידה קלה במספר המהגרים מאפריקה, וחלק ממהגרי העבודה הצליחו להגיע לארצות הברית.
שפות

רוב האפרו-אירופאים דוברים שפה קריאולית המשלבת שפה אפריקאית עם שפת המדינה המקומית (למשל, אנגלית, צרפתית או ספרדית).
אפרו-אירופאים ידועים

בין האפרו-אירופאים הידועים במהלך ההיסטוריה נמנו ג'ורג' ברידג'טוור, אברם פטרוביץ' גניבל, אולאודה אקוויאנו, תומא-אלכסנדר דיומא, אלכסנדר דיומא האב, אלכסנדר דיומא הבן ואמה סזר.
בין האפרו-אירופאים הידועים כיום נמנים שירלי באסי, מריו באלוטלי, נעמי קמפבל, נלסון אבורה, יאניק נואה וטדי רינר.
הערות שוליים

↑   הסדנה להיסטוריה חברתית, ההיסטוריה של החרדה מפני יחסי מין בין-גזעיים, באתר הארץ, 14 במאי 2018
↑  Nuremberg Race Laws, מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה (באנגלית)
↑  סוכנויות הידיעות, ר"מ הונגריה: "אירופה מתאסלמת, הנצרות התקווה היחידה", באתר ynet, 19 בפברואר 2018
↑   ניו יורק טיימס, "הימור בטוח": אירופה סגרה בפניהם את השערים – אז אפריקאים מהגרים לארה"ב, באתר TheMarker‏, 9 בינואר 2024
יהדות בלארוס

| --- | --- |

בניין בית כנסת בסלונים
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 בלארוס, ישראל
 שפות
 עברית, רוסית, יידיש, בלארוסית
 דת
 יהדות
שלט זיכרון לקהילת הורדנה
לוח זיכרון בסמרגון
אנדרטת הבור, אתר ההנצחה ליהדות בלארוס במינסק
יהדות בלארוס היא קהילה יהודית במזרח אירופה, המונה כיום 25,000 איש. כקהילה עצמאית היא קיימת מאז 1991, אולם לפי סברה, ראשיתה של הקהילה במאה ה-12, ביהודים שהיגרו ממזרח פולין ומצפון אוקראינה ליישובים הכלולים היום בשטחי מדינת בלארוס. מעל 60% מהקהילה נספו בשואה (למעט היהודים שהיגרו החוצה בתקופות הרבות שלפני המלחמה).
היסטוריה של הקהילה > תחילת ההתיישבות, שלטון פולין ושלטון רוסיה

היהודים הראשונים התיישבו בערים הורדנה וברסט, בשטח שהיה באותה תקופה חלק מממלכת פולין. הם היגרו מן הקהילות היהודיות הישנות יותר של פולין והתיישבו במערב בלארוס. ב-1489 יש עדות על יהודים במינסק והחל משנת 1506 גם בפינסק שבדרום המדינה, וממנה היגרו לשאר חלקי בלארוס. יהודי בלארוס סבלו בתקופות אלה מרדיפות, פרעות ואפליה מצד תושבי ושלטונות המדינה, בין אם הם פולנים או ליטאים, וכן מנחת זרועם של הקוזקים. בסוף המאה ה-18 נכבש השטח על ידי האימפריה הרוסית ונותר בידיה כמעט ברציפות עד להתפרקות ברית המועצות (למעט שלוש תקופות - עצמאות בלארוסית קצרה בין 1917–1920, סיפוח מערב המדינה לפולין (1920-1939) וכיבושה על ידי הגרמנים במלחמת העולם השנייה). בלארוס הייתה ערש התרבות היהודית הליטאית ובתחומה פעלו ישיבות מפורסמות כמו וולוז'ין (הוקמה ב-1806 ובה למד, בין היתר, חיים נחמן ביאליק) ומיר (נוסדה ב-1847).
ניתן לציין גם את יהודי וילנה כחלק מהמרקם התרבותי והדמוגרפי של יהדות ליטא-בלארוס. היהודים החרדים שמרו עד עצם היום את ההגדרה של יהודים ליטאים, שמבחינה היסטורית חלה על כל יהודי בלארוס.
היסטוריה של הקהילה > דמוגרפיה

במפקד האוכלוסין שנערך ב-1766 חיו בתחומי בלארוס של היום 62,800 יהודים, כאשר שתי הקהילות הגדולות היו מינסק ופינסק עם כ-1400 יהודים בכל אחת.
מפקד האוכלוסין שערכה רוסיה הצארית ב-1897 גילה כי בתחומי בלארוס של היום חיו 910,000 יהודים (הקבוצה האתנית השנייה בגודלה - 13.6% מתושבי הארץ כולה, 21% מהיהודים בתחומי האימפריה הרוסית). הקהילה הגדולה ביותר הייתה במינסק (47,560 - 52% מתושבי העיר) ואחריה ויטבסק (34,420 - 52.4%), ברסט-ליטובסק (30,260 - 65%), מוהילב (21,539 - 50%), פינסק (21,065 - 74.2%), בוברויסק (20,759 - 60.5%) והומל (20,385 - 54.8%). בתקופה זו היו היהודים הקבוצה האתנית העירונית הגדולה ביותר בבלארוס (59.4%).
היסטוריה של הקהילה > בין שתי מלחמות העולם

בין שתי מלחמות העולם הייתה בלארוס מחולקת בין ברית המועצות לפולין. ב-1926 חיו בבלארוס (הסובייטית) 407,000 יהודים ומספר דומה של יהודים חי בחלקה הפולני של בלארוס, שהועבר לברית המועצות עם סיום מלחמת העולם השנייה.
בחלק הסובייטי היוו היהודים את הקבוצה האתנית השנייה בגודלה (8%) ואחת השפות הרשמיות של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית הייתה היידיש. בתחילת שנות ה-20 התקיימו חיי קהילה ענפים, אך הללו גוועו עם הקולקטיביזציה והרדיפות של תקופת סטלין. ב-1939 סיפחה ברית המועצות את מערב בלארוס אחרי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. הקהילות בשני חצאי בלארוס היו שונות בתכלית האחת מהשנייה. יהודי מזרח בלארוס היו מעיקרם עירוניים, חילונים ודוברי רוסית - בעוד אלו מהמערב שימרו את תרבות השטעטל, היה בהם אחוז גבוה של דתיים והשפה העיקרית הייתה היידיש. כמו כן, אחרי 22 שנות שלטון קומוניסטי, לא היו במזרח תנועות פוליטיות יהודיות - בעוד במערב פעלו מספר תנועות יהודיות ציוניות ולא-ציוניות.
היסטוריה של הקהילה > השואה ושלטון ברית המועצות

ערב השואה, בה נספתה רוב הקהילה (למעט יהודים שהיגרו החוצה בתקופות הרבות שלפני), הייתה יהדות בלארוס קהילה משגשגת שמנתה כ-750,000 יהודים, מרביתם בחלקה המערבי, שהיה עד 1939 בשלטון פולין והועבר לברית המועצות עם סיום המלחמה (עם זאת, בשטח בלארוס המודרני חיו כ-375,000 יהודים ערב המלחמה, שמעל 60% מהם נספו בשואה). עם כיבושה של בלארוס על ידי גרמניה הנאצית ב־1941 במסגרת מבצע ברברוסה הצליחו חלק מן היהודים להימלט מזרחה (בעיקר מהחלק המזרחי שהותקף מאוחר יותר), בעוד אלו שנשארו נכחדו ברובם (ראו למשל מעשי הטבח במלריטה ובז'טל). לפי נתונים היסטוריים שונים, בשואה נספו 86% מיהודי מערב בלארוס ו-36% מיהודי מזרח בלארוס. לאחר המלחמה חזרו חלק מן הניצולים לבלארוס, אך השתנה ללא היכר פיזור היהודים על פני המדינה. שיעור יהודי המערב היה כעת כ-12.4% מ-250,000 יהודי בלארוס. החיים היהודיים קמו לתחיה די מהר והתקיימו תקופה מסוימת ברמה די גבוהה ביחס לברית המועצות. במינסק התנהל תיאטרון יהודי בהנהלת שלמה מיכאלס, בקהילות רבות המשיכו להתקיים רבנים ובתי כנסת, אולם לאחר רצח מיכאלס ומשפט הרופאים ב־1953, רוב הפעילות חוסלה.
בשנת 1959 העניקו שלטונות פולין אזרחות פולנית ליהודים רבים מחלקה הפולני לשעבר של בלארוס, וכ-100,000 מהם עזבו את המדינה ועלו לישראל בעליית גומולקה. נוסף על כך, השלטונות הסובייטים עודדו יהודים רבים לעזוב את בלארוס ואוקראינה ולהתיישב בעומק רוסיה ומרכז אסיה כדי לפתח את האזורים הללו מבחינה כלכלית. מספר היהודים ירד בקצב קבוע מכ-150,000 ב-1959 לכ-110,000 ב-1990. בעיר מינסק ירד אחוז היהודים מ-10% ב-1945, ל-7.6% ב-1959, 5.1% ב-1970 ו-2.3% ב-1989.
היסטוריה של הקהילה > השואה ושלטון ברית המועצות > רשימת גטאות

להלן רשימת הגטאות בתקופת השואה, מועד החיסול הסופי של אוכלוסיית היהודים בו, ומספר הקרבנות שנרצחו.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| עיר | מועד חיסול | מספר קורבנות |
מחוז ברסט - 37 גטאות
| אנטופול | נובמבר 1942 | 2,500 |
| ברנוביץ' | דצמבר 1941 - דצמבר 1942 | 12,000 |
| ברזה קרטוסקה | אוקטובר 1942 | 8,000 |
| ברסט ליטובסק | נובמבר 1941 - אוקטובר 1942 | 17,000-18,000 |
| ויסוקי | - | 3,600 |
| דומצ'ב | 1942 | 20,000 |
| קמניץ | סתיו 1942 | 5,000 |
| לונינץ | ספטמבר 1942 | 3,000 |
| ליאחוביצ'י | יולי 1941 - 1942 | 4,725 |
| מייצ'ט | יולי 1942 | 3,665 |
| פינסק | אוגוסט 1941 - אוקטובר 1942 | 17,000 |
| פרוז'ני | - | 10,000 |
| רוז'ינוי | נובמבר 1942 | 4,000 |
מחוז ויטבסק - 62 גטאות
| ביישינקוביץ | 1941 | 2,900 |
| ברסלב | 3 ביוני 1942 | 2,000 |
| ויטבסק | אוקטובר-דצמבר 1941 | 20,000 |
| הליבוקיה | אוגוסט 1943 | 8,000 |
| ליאדי | 8 באוקטובר 1943 | 2,000 |
| מיאורי | 2 ביוני 1942 | 4,725 |
| אורשה | נובמבר 1941 | 5,000-6,000 |
| פולוצק | 1942 | 7,000 |
| פסטאווי | נובמבר 1942 | 4,000 |
מחוז הומל - 40 גטאות
| הומל | אוגוסט-נובמבר 1941 | מעל 10,000 |
| מאזיר | ינואר 1942 | 4,000 |
| רצ'יצה | נובמבר 1941 | 3,500 |
| רהצ'וב | מרץ 1942 | 3,500 |
מחוז הורדנה - 36 גטאות
| וולקוביסק | 1942 | מעל 10,000 |
| הורדנה | מרץ 1943 | מעל 20,000 |
| דיאטלובו | יולי 1942 | 3,500 |
| לידא | נובמבר 1943 | 8,000 |
| נובוגרודוק | סתיו 1943 | 10,000 |
| אשמיאני | אוקטובר 1942 | 2,900 |
| סלונים | יולי 1942 | 10,000-25,000 |
מחוז מינסק - 64 גטאות
| בוריסוב | אוקטובר 1941 | 9,000 |
| וילייקה | אוקטובר 1941 | 6,900 |
| וולוז'ין | יולי 1942 | 2,000 |
| דולהינוב | יולי 1942 | 3,000 |
| קלצק | יולי 1942 | 7,000 |
| קופיל | - | 3,500 |
| מינסק | 1944 | מעל 80,000 |
| מולודצ'נו | אביב 1942 | 3,000 |
| ניאסוויז' | 1942 | 5,200 |
| סלוצק | 8 בפברואר 1943 | 18,000 |
| סטוובצי | ינואר 1943 | 3,500 |
מחוז מוהילב - 32 גטאות
| בוברויסק | דצמבר 1941 | 25,000 |
| הלוסק | - | 3,000 |
| מוהילב | 1942-1941 | 10,000 |
היסטוריה של הקהילה > מהתפרקות ברית המועצות עד היום

בזמן התפרקות ברית המועצות חיו בבלארוס כ-112,000 יהודים, ובין השנים 1990–2004 עלו לארץ כ-70,000 מהם. כיום חיים בבלארוס כ-25,000 יהודים בלבד. ביולי 2000 נחנך בשטח גטו מינסק לשעבר אתר הנצחה לזכר יהדות בלארוס שנספתה בשואה, אתר הנצחה שנבנה במימון ארגונים יהודיים מבלארוס ומהעולם. כחלק ממדיניות האכלוס ופינוי בתי הקברות במדינה נהרסו בעבר בתי קברות יהודיים עתיקים. בשנת 2017 פנתה חברת הבנייה אשר רכשה שטח בעיר הומיל לקהילה היהודית, מאחר שבתקופת ברית המועצות נהרס בית עלמין יהודי באזור השטח המדובר, ובקשו לבדוק האם נותרו שאריות גופות כל שהן, ובאם כן להעבירם לקבורה מכובדת. לאחר הבדיקה שנערכה על ידי הקהילה היהודית בעיר ורב העיר הרב דוד קנטורוביץ', וכן השתתף בה שגריר ישראל דאז - אלון שוהם, התברר כי אין עצמות כל שהן באזור אתר הבנייה.
היסטוריה של הקהילה > ישיבות

בלארוס הייתה ערשן של ישיבות רבות שנודעו לתהילה במזרח אירופה, מערבה, ואף בארץ ישראל וארה״ב. ויחד עם ליטא היא היוותה מקום משכן למה שנודע אחר כך כישיבות ליטאיות.
בכלל ישיבות אלו, יש למנות את ישיבת וולוז׳ין, ישיבת מיר, ישיבת ראדין, ישיבת סלוצק, ישיבת בריסק ועוד. מלבד ישיבות אלו, שהיו ׳״שיבות על קהילתיות״, היו גם בכל קהילה וקהילה בבלארוס ישיבות מקומיות לנערי המקום, ששכנו בבתי המדרש המקומיים.
כיום מוסדות חינוך תורניים קיימים בערים מספר, כך לקהילת סטולין קרלין בעיר פינסק ישנם ישיבה וכולל, בעיר הומיל קיימת ישיבה ליטאית, ובמינסק מכון הסמכה לרבנות השכן בבית מדרש קהילת לך לך.
הקהילות היהודיות במדינה

יהודי בלארוס מהווים כיום כאחוז אחד מתושבי המדינה, והם חיים במספר קהילות. העיקריות שבהן נמצאות בערים: מינסק, ברסט, הורדנה, פינסק, ויטבסק, בוברויסק, הומל וסלוצק.
רב מרדכי רייכינשטיין פעל מספר שנים כיושב ראש איגוד הקהילות הלטאיות.
דמוגרפיה יהודית בבלארוס - ייחודיות

השינויים הדמוגרפיים שעברו על יהודי בלארוס מתחילת המאה ה-20 עד היום, מהווים מקרה ייחודי של מחיקה כמעט טוטאלית של קהילה שהיוותה כשישית מאוכלוסיית המדינה. דמוגרפים שונים מצביעים על מספר נקודות מפתח בהתפחות זו:
במאה ה-20 מספר יהודי בלארוס קטן מ-910,000 ל-28,000 או פי 32.5. התהליך התרחש במספר שלבים: ראשיתו בהגירה ההמונית לארצות הברית ומדינות אחרות בתחילת המאה ה-20. ביטול תחום המושב הביא להגירה יהודית מאסיבית לתוך ברית המועצות בשנות ה-20. בשואה נספו רוב היהודים שנותרו בשטח שנכבש על ידי הגרמנים. שיקום הקהילה התרחש בעיקר הודות לשיבת הפליטים, אך גם 15 שנים לאחר השואה גודל הקהילה היהודית היה כחמישית מגודלה לפניה. עד שנות ה-90 הייתה ירידה קבועה ויציבה בגודל הקהילה עקב הגירה וגידול טבעי שלילי ועם פתיחת שערי ברית המועצות קטנה הקהילה בבת אחת פי ארבעה.
השינויים בשיעור היהודים מכלל האוכלוסייה גם הם חסרי תקדים. בתוך 100 שנים ירד שיעור זה מ-14.2% ל-0.3%. המצב בולט ויחודי עוד יותר בשיעור היהודים מכלל תושבי הערים - ירידה מ-55% ב-1897, ל-5.8% ב-1959 וכיום אין במדינה ולו מקום יישוב אחד בו היהודים מהווים יותר מ-1%‏.
ראו גם

יהדות ליטא
יהדות מינסק
יהדות פולין
יהדות רוסיה
הערות שוליים

1 2 3 4  Динамика численности и расселения белорусских евреев в XX веке
↑  Александр Городницкий представляет док. фильм «В поисках идиша»
↑  М. Куповецкий. Людские потери еврейского населения в послевоенных границах СССР в годы Великой Отечественной войны // Вестник Еврейского университета в Москве. 1995. № 2(9). С. 138—139, 149, 152.
↑  Посол Израиля в Беларуси: Информация в СМИ о разрытом еврейском кладбище в Гомеле — неправда (видео), gp.by (ברוסית)
↑  Скандал в Беларуси | Строительство на еврейском кладбище утвердила еврейская община - Новости из бывшего СССР, 7 Kanal
| יהדות אירופה |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן • איטליה (סיציליה) • איסלנד • אירלנד • אלבניה • אנדורה • אסטוניה • ארמניה • בולגריה • בלגיה • בלארוס • בוסניה והרצגובינה • בריטניה (גיברלטר • סקוטלנד • ויילס) • גאורגיה • גרמניה • דנמרק • הולנד • הונגריה • טורקיה • יוון • לוקסמבורג • לטביה • ליטא • ליכטנשטיין • מולדובה • מונקו • מלטה • מקדוניה הצפונית • נורווגיה • סלובניה • סלובקיה •  סן מרינו • ספרד • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צ'כיה • צרפת • קפריסין • רומניה • רוסיה • שוודיה • שווייץ • ברית המועצות • יוגוסלביה |  |
| מדינות שההכרה בהן מוגבלת | אבחזיה • קוסובו • צפון קפריסין • דרום אוסטיה • טרנסניסטריה |  |
| אזורים היסטוריים | אשכנז • מזרח אירופה • אוברלנד • אונטרלנד • אלזס • גליציה • טרנסילבניה • קטלוניה • הקרפטים |  |
כתובה מבלארוס
ישיבת וולוז'ין
דוד פישלוב

| --- | --- |

 לידה:  1 ביוני 1954 (בן 70) 
 ענף מדעי:  ספרות
 מקום מגורים:  תל אביב-יפו 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי  תיכון בליך 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים (1 באוקטובר 1986–1994)  האוניברסיטה העברית בירושלים (1999–2013)  האוניברסיטה העברית בירושלים (1994–1999)  האוניברסיטה העברית בירושלים (1 באוקטובר 1986)  האוניברסיטה העברית בירושלים (2013)  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מספר צאצאים:  2 
 
דוד פישלוב (נולד ב-1 ביוני 1954) הוא פרופסור אמריטוס לספרות באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה

נולד בישראל לנחום וגיסיה פישלוב. למד בבית הספר היסודי "פרדס" ברמת גן ובתיכון בליך ברמת חן. היה חניך ומדריך בתנועת השומר הצעיר ברמת גן, במסגרתה הצטרף לגרעין הנח"ל 'רשף' לקיבוץ מגן.
לאחר שירותו הצבאי החל ללמוד ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, שם סיים תואר ראשון ושני ושימש כאסיסטנט בחוג לספרות כללית, את עבודת הדוקטורט בנושא METAPHORS OF GENRE כתב בהדרכתו של פרופסור רוברט (אורי) אלטר והגיש באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
עם שובו מארצות הברית החל ללמד בחוג לספרות כללית והשוואתית באוניברסיטה העברית ואף נבחר לעמוד בראשו בשנים 1999–2001. כמו כן כיהן כמרצה אורח בחוג לתורת הספרות באוניברסיטת תל אביב, פרופסור אורח בחוג לשפות ותרבויות המזרח הקרוב באוניברסיטת שיקגו, פרופסור חבר אורח בחוג לשפות ותרבויות המזרח התיכון ואסיה באוניברסיטת קולומביה ולימד בבית הספר לתלמידי חו"ל באוניברסיטה העברית בירושלים.
פישלוב פרסם עשרות מחקרים, ספרים ומאמרים. הוא פרסם ביקורת ספרים בידיעות אחרונות ובשנות ה-80 השתתף באופן קבוע ב'משא', המוסף הספרותי של העיתון דבר.
פישלוב זכה במענק ללימודי מחקר בארצות הברית מטעם קרן חינוך ארצות הברית ישראל, מלגת נשיא האוניברסיטה לעבודת דוקטור באוניברסיטת ברקלי, קליפורניה, מענק ללימודי מחקר באנגליה מטעם המועצה הבריטית ועוד. ספרו 'מחלפות שמשון' זכה בפרס ע"ש יעקב בהט לספר עיון לשנת תשנ"ח.
חיים אישיים

פישלוב מתגורר כיום בתל אביב, גרוש, אב לשניים.
ספריו

Metaphors of Genere - The role of analogies in genere theory, Penn State Press, Universitu Park, 1993
כמטר שמים - עיונים בדימוי הפואטי, הוצאת מאגנס, תשנ"ו
מחלפות שמשון - גלגולי דמותו של שמשון המקראי, הוצאת ספרים של אוניברסיטת חיפה, 2000
Dialogues with/and Great Books: The Dynamics of Canon Formation, Sussex Academic Press, 2010
כנפי ביאליק - מעמדו הקנוני ודיאלוגים עם יצירתו, הוצאת כרמל, 2023
מהספרים להם הוסיף אחרית דבר

ג'ונתן סוויפט, מבחר כתבים, תרגום: משה זינגר ויצחק קומם, הוצאת כרמל, 1993.
דניאל דפו, מול פלנדרס, תרגום: סיגל אדלר, הוצאת כרמל, 2004.
דניאל דפו, רובינזון קרוזו, תרגום: סיגל אדלר, הוצאת כרמל, 2006.
רומואלדו מארנקו

| --- | --- |

 לידה:  1 במרץ 1841 נובי, איטליה 
 פטירה:  9 באוקטובר 1907 (בגיל 66) מילאנו, ממלכת איטליה 
 
רומואלדו מארנקו (באיטלקית: Romualdo Marenco ‏ 1 במרץ 1841 - 9 באוקטובר 1907) היה מלחין איטלקי, שנודע בראש ובראשונה במוזיקה לבלט. מארנקו החל את הקריירה המוזיקלית שלו ככנר בתיאטרון דוריה בגנואה. היצירה הראשונה שלה הייתה הבלט "נחיתת גריבלדי במרסאלה". הוא התמנה למנצח התזמרת בלה סקאלה, מילאנו וכן ניהל את להקת הבלט שם במשך שבע שנים. הבלטים המוכרים ביותר שלו נכתבו בשיתוף פעולה עם הכוריאוגרף לואיג'י מאנזוטי במהלך תקופה זו.
מארנקו זכור בייחוד בבלט "אקסלסיור", שחובר בשנת 1881. "אקסלסיור" הוא מחווה לקדמה המדעית והתעשייתית של המאה ה-19, מתאורת החשמל ועד לטלגרף, קטר קיטור, מנהרת הרכבת פרז'וס ותעלת סואץ. כמות שהוא, בישר הבלט את תנועת הפוטוריזם. בתשעת החודשים הראשונים עלה הבלט עלהבמה 100 פעמים באיטליה ומחוצה לה. הוא עדיין מבוצע וב-2002 הוצג במילאנו.
יצירותיו > אופרה

"לורנצינו דה מדיצ'י" (לברית מאת ג. פרוזיו, לודי 1874)
"אי מונקאלדה" (לברית מאת פולג'י, מילאנו 1880)
"פדריקו סטרואנזה" (נובי ליגורה 1908)
יצירותיו > אופרטה

Le Diable au corps (לברית מאת א. בלום ו-פ. טושה, פריז 1884)
"אסטרטגיית האהבה" (לברית מאת ק. א. בלנג'י, מילאנו 1896)
יצירותיו > בלט

"נחיתת גריבלדי במרסאלה" (כוריאוגרפיה פרטזי, מילאנו 1868)
"אהבה ואמנות" (מילאנו, לה סקאלה 1869)
"ביאנקה מנברס" (מילאנו, לה סקאלה 1872)
"שבעת החטאים" (מילאנו, לה סקאלה 1873)
"פיתוי" (נקרא מחדש: "אראמנציה", מילאנו, לה סקאלה 1874)
"זיאבה" (טורינו, 1878)
"דליאל" (מילאנו, לה סקאלה 1880)
"אקסלסיור" (מילאנו, לה סקאלה 1881)
"דאי נאטה" (מילאנו, לה סקאלה 1882)
"L'astro di Afgan" (מילאנו, לה סקאלה 1883)
"אמור" (מילאנו, לה סקאלה 1886)
"חניבעל" (מילאנו, תאטרו דאל ורמה 1888)
"טאודורה" (מילאנו, לה סקאלה 1889)
"דיי-סין" (מילאנו, לה סקאלה 1891)
"ספורט" (מילאנו, לה סקאלה 1897)
"אאוריקה" (מילאנו, לה סקאלה 1901)
"באקו וגמברינוס" (מילאנו, לה סקאלה 1904)
"אור" (מילאנו, לה סקאלה 1905)