stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליזבת וודוויל
שארית ימיה

ב-1483 מת אדוארד בפתאומיות ובנם בן ה-12 ירש את הכתר בעת ששהה בטירת לדלו על גבול ויילס. עקב היותו של הנער קטין, הוכרז דודו ריצ'רד, דוכס גלוסטר כלורד פרוטקטור. גלוסטר (לימים המלך ריצ'רד השלישי) פגש את שיירתם של אחייניו בדרכה מוויילס ללונדון והמשיך ללוות את השיירה ללונדון. יורש העצר הגיע ללונדון ב-4 במאי 1483 ושוכן במצודת לונדון (אז אחד מארמונות בית המלוכה ולא רק בית כלא). הכתרת המלך הצעיר נדחתה מספר פעמים, עד שב-25 ביוני התכנס הפרלמנט, והכריז (בצו שנודע בכינוי Titulus Regius) כי אדוארד הוא ממזר, בהסתמך על ראיות שאדוארד הרביעי התארס לאלינור טלבוט, בטרם נישא לאליזבת. עובדה זו הפכה את נישואי הוריו של אדוארד לבלתי חוקיים, ואת אדוארד ואחיו לממזרים שאינם ראויים לשאת את הכתר. יורשו של המלך המת, אדוארד הרביעי, לא היה אם כן אדוארד החמישי, כי אם אחיו ריצ'רד, אשר הוכתר כריצ'רד השלישי. אדוארד ואחיו, שני הנסיכים שבמצודה, לא נראו עוד מחוץ למצודה. אין לדעת מה אירע להם, ומניחים כי נרצחו.
עד מהרה הדיח ריצ'רד את קרוביה של המלכה ממשרותיהם ואף אסר את אחיה ובנה מנישואיה הראשונים ולאחר מכן הוציאם להורג. אליזבת ובנותיה נותרו במסתור עד שהמלך ריצ'רד נשבע שלא יגע בהן לרעה במרץ 1484, אולם בד בבד נישל ריצ'רד מאליזבת את כל תאריה ונכסיה.
אליזבת, שכונתה כעת שוב ליידי גריי, חברה יחד עם הנרי סטאפורד, הדוכס השני מבקינגהאם ועם ליידי מרגרט בופורט למאמץ להושיב על הכס את בנה של בופורט, הנרי טיודור, הטוען לכתר הקרוב ביותר מצד בית לנקסטר. על מנת לחזק את הברית ביניהן קבעו אליזבת ובופורט שהנרי ישא לאשה את בתה של אליזבת, אליזבת מיורק, יורשתו של אביה המלך מבית יורק. באוגוסט 1485 פלש הנרי טיודור מצרפת לאנגליה עם כוחותיו וניצח במפתיע את ריצ'רד השלישי בקרב בוסוורת'.
לאחר שהוכתר, נשא הנרי השביעי לאשה כמובטח את בתה של אליזבת וביטל את צוויו של קודמו ביחס למעמדה. מעתה היה תוארה "המלכה-האלמנה". בפברואר 1487 פרשה אליזבת למנזר ברמונזי (כיום מצויים שרידיו בסאת'ק) ייתכן שבשל שאיפה לחיי פרישות ממניעים דתיים וייתכן כיוון שהמלך החדש ביקש להרחיקה מן החצר. היא חזתה בלידת נכדיה ארתור, מרגרט והנרי (לימים המלך הנרי השמיני).
צאצאיה > עם ג'ון גריי

תומאס גריי, מרקיז דורסט (1455 – 20 בספטמבר 1501). ג'יין גריי, שהייתה מלכת אנגליה לתשעה ימים ב-1553, היא נינתו
ריצ'רד גריי (1457 – 25 ביוני 1483)  הוצא להורג על ידי ריצ'רד השלישי
צאצאיה > עם אדוארד הרביעי

אליזבת (11 בפברואר 1466 – 11 בפברואר 1503), אליזבת מיורק, רעייתו של הנרי השביעי
מרי (11 באוגוסט 1467 – 23 במאי 1482)
ססילי (20 במרץ 1469 – 24 באוגוסט 1507)
הנסיכים שבמצודה, נאסרו במצודת לונדון על ידי ריצ'רד השלישי, גורלם לא נודע
אדוארד (20 בנובמבר 1470 – ?), אדוארד החמישי, מלך אנגליה
ריצ'רד (17 באוגוסט 1473 – ?), ריצ'רד משרוסברי, דוכס יורק
מרגרט (10 באפריל 1472 – 11 בדצמבר 1472)
אן (2 בנובמבר 1475 – 23 בנובמבר 1511), רעייתו של תומאס הווארד, דוכס נורפוק
ג'ורג', דוכס בדפורד (מרץ 1477 – מרץ 1479)
קתרין, דוכסית דבון (14 באוגוסט 1479 – 15 בנובמבר 1527)
בריג'יט (10 בנובמבר 1480 – 1517)
בתרבות ובספרות

אליזבת מופיעה במחזות שייקספיר הנרי השישי, חלק שלישי כדמות שולית יחסית בשם ליידי גריי (או "המלכה") ובריצ'רד השלישי בתפקיד מרכזי יותר, כאחת מחברות האופוזיציה הנבונות יותר וכמי שראתה את טבעו האמיתי מן ההתחלה.
דמות מרכזית בספרו של אדוארד בולוור-ליטון The Last of the Barons על אדוארד הרביעי
אליזבת היא הדמות הראשית בספר "המלכה הלבנה" מאת פיליפה גרגורי (2010). היא מופיעה בתור דמות משנית גם בספריה: "גבירת הנהרות" (2013), "בתו של ממליך המלכים" (2014) ו"הנסיכה הלבנה" (2015).
בין השחקניות שגילמו את דמותה בקולנוע, מרי קריג' בגרסה הקולנועית של לורנס אוליבייה למחזה ריצ'רד השלישי (1955); אנט בנינג בהפקת 1995 של אותו מחזה לקולנוע ומריה קונצ'יטה אלונסו בהפקת 2008. בטלוויזיה גילמו את דמותה סוזן אנג'ל בהפקת ה-BBC "מלחמות השושנים" מ-1965; רבקה פרגוסון בסדרת הטלוויזיה "המלכה הלבנה" (2013); קילי הוז בהפקת ה-BBC "הכתר החלול" (2016).
בריג'יט מיורק, עם אמה אליזבת, אביה המלך אדוארד ואומנת. ציור מאת ג'יימס נורת'קוט, 1822
אירמינגארד, נסיכת בוואריה

אירמינגארד, נסיכת בוואריה (בגרמנית: Irmingard von Bayern, ‏29 במאי 1923 - 23 באוקטובר 2010), הייתה בתו של רופרכט, נסיך הכתר של בוואריה.
ביוגרפיה

אירמינגארד נולדה ב-29 במאי 1923 בברכטסגאדן, לרופרכט, נסיך הכתר של בוואריה ולאנטוניה, נסיכת לוקסמבורג, בתם של וילהלם הרביעי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג ומריה אנה, נסיכת פורטוגל. בתקופת השלטון הנאצי עברו בני המשפחה לאיטליה, ולאחר מכן עברו להונגריה. לאחר כיבוש הונגריה בשנת 1944, כלאו הנאצים את בני המשפחה בזקסנהאוזן ובאפריל 1945 הם הועברו לדכאו, זמן קצר לפני שחרור המחנה, ולבסוף שוחררו על ידי צבא ארצות הברית. לאחר המלחמה שהו אירמינגארד ואחיותיה בלוקסמבורג, שם שלטה דודתה שארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג, ולאחר מכן היא שהתה במשך שנה אצל בן דודה אדולף, נסיך שוורצנברג במונטנה, ארצות הברית.
ב-19 ביולי 1950 התחתנה אירמינגארד עם לודוויג, נסיך בוואריה, ממנו נולדו לה 3 ילדים. בשנת 1955 מת אביה, ואירמינגארד ובעלה עברו לגור בביתו - טירת לויטסטטן. בשנת 2008 מת בעלה לודוויג, וב-23 באוקטובר 2010 מתה אירמינגארד בביתה.
משפחתה

ב-19 ביולי 1950 התחתנה אירמינגארד עם לודוויג, נסיך בוואריה, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
לואיטפולד, נסיך בוואריה (נולד ב-1951)
מריה, נסיכת בוואריה (1953)
פיליפה, נסיכת בוואריה (1954)
אליזבת שיפן גרין

| --- | --- |

אליזבת שיפן גרין, 1910
 לידה:  1 בספטמבר 1871 פילדלפיה, ארצות הברית 
 פטירה:  29 במאי 1954 (בגיל 82) פילדלפיה, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  University of the South Cemetery 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות היפות בפנסילבניה  אוניברסיטת דרקסל 
 תקופת הפעילות:  1900–1999 (כ־99 שנים) 
 תחום יצירה:  איור 
 הושפעה על ידי:  האוורד פייל 
 פרסים והוקרה:  פרס מרי סמית 
 
אליזבת שיפן גרין (באנגלית: Elizabeth Shippen Green;‏ 1 בספטמבר 1871 – 29 במאי 1954) הייתה מאיירת אמריקאית. היא איירה ספרי ילדים ועבדה עבור מגזינים שונים.
חינוך

אליזבת גרין נרשמה לאקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה בשנת 1887 ולמדה אצל הציירים תומאס פולוק אנשוץ, תומאס אייקינס ורוברט וונו. לאחר מכן החלה ללמוד אצל הווארד פייל במכון דרקסל שם הכירה את ויולט אוקלי וג'סי וילקוקס סמית.
אישה חדשה

ככל שהזדמנויות החינוך הועמדו לרשותן יותר במאה ה-19, הפכו אמניות נשים לחלק מענפים מקצועיים, כולל הקמת עמותות אמנות משלהן. יצירות אמנות שנעשו על ידי נשים נחשבו לנחותות, וכדי לסייע להתגבר על כך נשים הפכו ל"קולניות ובטוחות יותר ויותר "בקידום עבודותן, וכך הפכו לחלק מהדימוי המתהווה של "האשה החדשה" המשכילה, המודרנית והחופשית יותר.
אמניות "מילאו תפקיד מכריע בייצוג האישה החדשה, הן על ידי ציור תמונות של האייקון והדגמת סוג חדש של דרך חייהן." בסוף המאה ה -19 ותחילת המאה העשרים כ־88% מהמנויים של 11,000 כתבי-עת וכתבי-עת היו נשים. עם כניסת נשים לקהילת האומנים, שכרו המו"לים נשים ליצור איורים המתארים את העולם מנקודת מבט של נשים. מאיירות מצליחות אחרות היו ג'ני אוגוסטה בראונסקום, ג'סי וילקוקס סמית, רוז אוניל, ויולט אוקלי.
גרין הייתה חברה במועדון הפלסטיק של פילדלפיה, ארגון שהוקם במטרה לקדם "אמנות למען האמנות". חברות נוספות כללו את אלנור אבוט, ג'סי וילקוקס סמית, ויולט אוקלי. רבות מהנשים שהקימו את הארגון היו תלמידות של האוורד פייל. המועדון נוסד כדי לספק אמצעים לעידוד אחת מהשנייה באופן מקצועי וליצור הזדמנויות למכירת יצירות האמנות שלהן.
מאיירת

היא התפרסמה לפני שמלאו לה שמונה עשרה שנה, והחלה לצייר איורים למגזינים שונים, כמו סנט ניקולס, בשנת 1901 חתמה על חוזה בלעדי עם המגזין Harper's Magazine גרין הייתה גם מאיירת ספרים.
בשנת 1903, היא ופלורנס סקובל שין הפכו לנשים הראשונות שנבחרו כחברות עמית באגודת המאיירים אף על פי שנשים לא הורשו להיות חברות מלאות בארגון באותה תקופה. בשנת 1905 זכתה גרין בפרס מרי סמית בתערוכה השנתית של האקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה.
בשנת 1994 היא נבחרה להיכל התהילה של אגודת המאיירים.
חיים אישיים

גרין הפכה לחברה קרובה לכל החיים עם ויולט אוקלי וג'סי סמית . הן גרו תחילה יחד בפונדק הורד האדום (הן נקראו על "בנות הוורד האדום") ואחר כך בקוגליאה, ביתם בשכונה בפילדלפיה.
בשנת 1911, בגיל ארבעים, התחתנה גרין עם האגר אליוט, פרופסור לאדריכלות, לאחר התקשרות של חמש שנים, והתרחקה מחברותיה בקוגליאה.
גרין המשיכה לעבוד בשנות העשרים של המאה העשרים .
אליזבת גרין נפטרה ב־29 במאי 1954.
הערות שוליים

↑  Mrs. Huger Elliott Dies"., ICPSR Data Holdings, ‏2009-12-03
↑  At Home in the Studio : Laura R. Prieto : Free Download, Borrow, and Streaming, Internet Archive (באנגלית)
↑  "The Plastic Club Records"
↑  Elizabeth Shippen Green, A Petal from the Rose: Illustrations by Elizabeth Shippen Green | Exhibitions - Library of Congress, www.loc.gov, ‏2012-10-22
↑  Helen Goodman, Women Illustrators of the Golden Age of American Illustration, Woman's Art Journal 8, 1987, עמ' 13–22 doi: 10.2307/1358335
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX847085  GND: 122533054  ISNI: 0000 0000 7102 0739  LCCN: n86001802  NKC: jo2003163250  RKD: 33537  SNAC: w68p6j20  SUDOC: 195278011  ULAN: 500005694  VIAF: 31007889   WorldCat (עם VIAF): 31007889
אליעזר שיין

| --- | --- |

 לידה:  2 בדצמבר 1880 בוברויסק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  31 במרץ 1931 (בגיל 50) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  פלשתינה (א"י) 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 
אליעזר שיין (נכתב גם שין; כ"ט בכסלו תרמ"א, 2 בדצמבר 1880 – י"ג בניסן תרצ"א, 31 במרץ 1931) היה מחנך עברי יליד בוברויסק, איש העלייה השלישית, מורה למתמטיקה ופעיל ציוני סוציאליסטי.
על שמו נקרא סמינר שיין, בית הספר למורים ולגננות בפתח תקווה, במקום פועל כיום בית הספר הארצי לעובדי חינוך נוער.
ביוגרפיה

שיין נולד בכ"ט בכסלו תרמ"א בעיר בוברויסק שבפלך מינסק של האימפריה הרוסית (באזור רוסיה הלבנה, בתחום המושב היהודי), בן לנחמיה, סוחר תבואות, ובוניה, מחנכת וממשפחת תלמידי חכמים. בילדותו למד ב"חדר" ובמספר ישיבות, בהם ישיבות סלוצק ובוברויסק.
בגיל 18 החל בלימודים כלליים, עבר את הבחינות הממשלתיות להוראה בפולטאבה והוסמך להוראה כללית ולמתמטיקה. לאחר הסמכתו עבד כמורה למתמטיקה בתלמודי תורה בשאוולי וסימפרופול, וכשהחלו הפרעות היה ממתכנני ההגנה העצמית היהודית בבוברויסק.
בשנת 1909 נישא לבתיה ליפשיץ. בשנת 1914 עלתה בתיה לארץ ישראל; שיין הצטרף אליה רק לאחר תום מלחמת העולם הראשונה. בארץ הייתה מחברותיה של רחל בקבוצת כנרת.
בין השנים 1915–1919 לימד בקורסים למורים בחארקוב.
עד שנת 1905 היה פעיל בציונים סוציאליסטיים, חבר במפלגת ס"ס (ציונים סוציאליסטים) בעיר הולדתו, ומשנת 1917, לאחר המהפכה הרוסית, לקח חלק בפעילות החלוץ.
בשנת 1919 עלה לישראל על סיפון האונייה "רוסלאן". בארץ התיישב במושבה פתח תקווה, שם הוזמן ללמד עברית בבית הספר החקלאי. בשנת 1921 נולד בנו היחיד, נחמיה. בראשית שנת 1922, לאחר שנסגר בית הספר, עבר ללמד בירושלים בבית הספר לנערים של חברת כל ישראל חברים. בשנת 1923 הצטרף לוועדת התרבות של ההסתדרות בעיר.
בשנת 1924 לקח חלק בסידור ועריכת ספר הלימוד "מסילה" יחד עם שמואל יבנאלי.
שיין ארגן, בשיתוף עם יצחק שוויגר, "שיעורי נוער" במסגרת הנוער העובד. באביב 1926 עברה המשפחה יחד עם מרכז ועדת התרבות לתל אביב. בשנים 1925-1927 כיהן שיין כמפקח בבתי הספר של זרם העובדים.
בשנת 1928, מתוך שאיפה שבנו יתחנך בכפר, עזב את משרת המפקח, עבר עם משפחתו למושב מרחביה שבעמק יזרעאל, וחזר לעבוד כמורה, בבית הספר ברחביה.
כעבור כשנתיים, בשנת 1930, חלה בסרטן, והמשפחה שבה לירושלים.
אליעזר שיין נפטר בירושלים באביב 1931, בן 50 במותו. הובא לקבורה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
על מצבתו נחקקו דבריו של ברל כצנלסון, שהושפע ממנו רבות: ”מבני העליה שהם מועטים. מורה ומחנך לילדי ישראל בגולה ובארץ. רב דעת ורב מכאוב”. ברל גם כתב לזכרו את רשימת ההספד "ללא התגלות".
כשנתיים לאחר מותו עברו אשתו ובנו לקיבוץ עין חרוד, והיו לחברי הקיבוץ. (לאחר הפילוג, נותרה אשתו בעין חרוד איחוד. נפטרה בשנת 1964, בגיל 78.)
בנו נחמיה (1921–1946) היה מפקד בפלמ"ח, ונפל במהלך פיקודו על הפלוגה שפוצצה את גשר א-זיב. שנה לאחר מותו הוציא הקיבוץ לזכרו את ספר הזיכרון "נחמיה שיין" (עין חרוד: דפוס הקיבוץ המאוחד, תש"ז).
ב-19 ביוני 1952 נקרא על שמו של אליעזר שיין בית הספר למורים ולגננות בפתח תקווה "סמינר שיין", שפעל עד לשנת 1991, ולאחר מכן עבר למכללת בית ברל. במקום פועל כיום בית הספר הארצי לעובדי חינוך ונוער.
ספריו

(ראו אור לאחר מותו)
נתיב: קובץ מאמרים, תל אביב: ועד מוסדות החנוך – הסתדרות העובדים העברים הכללית בארץ-ישראל, תרצ"ב 1932.
אליעזר שין: מדבריו ודברים לזכרו, תל אביב: אורים, המרכז לחינוך וארגון עובדיו (ספריה פדגוגית קטנה), תשי"ב 1952.
הערות שוליים

↑  תאריך הפטירה לפי נקרולוג שפורסם בעיתון דבר מיום 1 באפריל 1931. המידע באתר חברה קדישא ת"א–יפו והמחוז אינו מדויק.
↑  ז. דויד, קצרות: לזכרו של אליעזר שיין, דבר, 28 במרץ 1961.
↑  כתבי ב. כצנלסון, כרך ד, תל אביב: מפלגת פועלי ארץ-ישראל, תש"ו, עמ' 245–250. נדפס גם בקובץ המאמרים "נתיב" (1932).
↑  בתיה שיין, דבר, 22 בספטמבר 1964 (עם פטירתה).
↑  ראו: קורות החיים של נחמיה שיין, באתר "יזכור" של משרד הביטחון; נחמיה שיין, באתר הפלמ"ח.
↑  שמו של אליעזר שיין קורא ביה"ס למורים ליד גבעת השלושה, דבר, 20 ביוני 1952
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007515299105171  VIAF: 308281632   WorldCat (עם VIAF): 308281632
אין פרפרים פה

| --- | --- |

כריכת הגרסה העברית
 מידע כללי
 מאת:  חנה וולקוב (עורכת)
 שפת המקור:  צ'כית
 תורגם לשפות:  אנגלית (1959)  גרמנית (1959)  צרפתית (1959)  עברית (1963)
 סוגה:  ספרות השואה
 נושא:  השואה 
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת שוקן 
 הוצאה בשפת המקור:  המוזיאון היהודי הממלכתי של צ'כוסלובקיה בפראג
 תאריך הוצאה:  1959
 מספר עמודים:  80 עמודים (בגרסה העברית)
 הוצאה בעברית
 תאריך:  1963
 תרגום:  ראו בפסקה יצירת הספר וגלגולי שמו
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001243495, 002110976, 001300690, 001774290, 002332488, 002120931, 001302930
 
אין פרפרים פה: ציורים ושירים של ילדי גיטו טרזינשטדט 1942–1944 (במקורו הצ'כי: Dětské kresby na zastávce k smrti, Terezín 1942–1944, ציורי ילדים בתחנה שלפני המוות, טרזין 1942–1944) הוא קובץ ציורים ושירים של ילדי גטו טרזיינשטט מן השנים 1942–1944 בעריכת חנה וולאווקובה (וולקוב) (Volavková) שראה אור בשנת 1959 בהוצאת המוזיאון היהודי הממלכתי של צ'כוסלובקיה בפראג. במקביל למהדורה המקורית בצ'כית ראו אור גם תרגומים לאנגלית, גרמנית וצרפתית, ובשנת 1963 ראתה אור גם מהדורה עברית, שאת שיריה תרגמה לאה גולדברג.
בספר נחשף הווי החיים בגטו מבעד לעיני הילדים שיצרו את הציורים או את השירים. רבים מן הילדים שיצירותיהם מופיעות בספר, ואף רבים מכלל תושבי הגטו, נספו בגטו או במחנות ההשמדה, ועל כן הספר מהווה גלעד לזכרם.
רקע: גטו טרזיינשטט

"טרזין" (צ'כית: Terezín) או "טרזיינשטט" (גרמנית: Theresienstadt) היא מבצר בצ'כיה, כ-60 ק"מ מצפון לפראג, אשר שימש כגטו ליהודי הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה וליהודי מרכז אירופה ומערבה בזמן הכיבוש הנאצי במהלך מלחמת העולם השנייה. ב-24 בנובמבר 1941, הורה ריינהרד היידריך להתחיל בריכוז יהודי צ'כוסלובקיה בטרזיינשטט, ומאותו יום, הגיעו לשם ראשוני משלוחי היהודים. ביולי 1942 גורשו מטרזיינשטט תושביה הוותיקים, וכך היא הפכה, באופן מעשי, לגטו המיועד ליהודים בלבד. במהלך כל שנות פעילותו של הגטו, עד למאי 1945, נשלחו אליו כ-160,000 יהודים. מרביתם נשלחו ברכבות, ומיעוטם הגיעו אליו במהלך צעדות המוות, לקראת תום מלחמת העולם השנייה.
תנאי המחיה בטרזיינשטט היו קשים ביותר. המקום, שהיה בעבר ביתם של כ-7,000 צ'כים, הכיל בכל זמן נתון כגטו, עשרות אלפי יהודים. בשיא אכלוסו, בספטמבר 1942, השתכנו בו כ-58,000 יהודים, בתנאי תברואה ירודים ביותר וכשלרשותם מזון מצומצם. בשנת 1942 לבדה, מתו בגטו קרוב ל-16,000 איש, מרעב וממחלות.
מתוך 160,000 היהודים שהגיעו אל הגטו בכל שנותיו, רק כ-20,000 ניצולים שרדו בו עם תום המלחמה. כ-35,000 יהודים נספו בגטו ברעב ובמחלות, וכ-100,000 יהודים נשלחו ממנו מזרחה: חלקם מתו בגטאות ורשה ולובלין; חלקם נרצחו בירייה בבורות קברי אחים, בריגה ובשאר חלקיה הכבושים של ברית המועצות; חלקם נספו בעבודות כפייה במחנות העבודה שבמיידנק ובסביבתה; חלקם הושמדו במחנות ההשמדה של סוביבור, בלז'ץ, טרבלינקה ואושוויץ; רק מיעוט הנשלחים אל המזרח, כ-4,000 יהודים בלבד, שרדו. מתוך כ-15,000 ילדים יהודים, שהגיעו אל הגטו בכל שנותיו, רק כאלף שרדו. יש האומדים מספר קטן אף יותר, ומעמידים את מספרם של הילדים הניצולים על כ-150. מובן איפוא, כי רוב אלו שיצירותיהם מופיעות בספר "אין פרפרים פה", לא ניצלו.
בסוף אוקטובר 1944, עם התקרבות הצבא האדום אל הגטו, הופסקו כליל משלוחי היהודים ממנו. ב-3 במאי 1945, מסרו הנאצים את הגטו לידי הצלב האדום, וחמישה ימים לאחר מכן, ב-8 במאי 1945, שחררוהו חיילי הצבא האדום.
מסיבות תעמולתיות ופוליטיות, תפקד הגטו בתקופות מסוימות, למראית עין, כ"גטו לדוגמה". דבר זה, יותר מכול, אִפשר לילדי הגטו לצייר את ציוריהם ולכתוב את שיריהם. בסופו של דבר, נשמר חלק מן הציורים ומן השירים הללו.
יצירת הספר וגלגולי שמו

לאחר שחרור הגטו במאי 1945, נמצאה בו כמות גדולה של ציורים שציירו הילדים תושבי הגטו. כמו כן, ברשותה של הגברת אליזה (אלקה) פלאך, אמו של מיכאל פלאך (צ'כית, Michael Flack), מדריך בטרזיינשטט, נמצאו שירים שכתבו ילדי הגטו. ציורים ושירים אלו, הובאו מאוחר יותר לשמירה בארכיון המוזיאון היהודי הממלכתי של צ'כוסלובקיה, בפראג. בשנת 1959 נערכה בישראל תערוכה שבה הוצגו ציורים של ילדי הגטו מתוך אוסף זה של המוזיאון. מלבד הציורים שהוצגו בתערוכה, הוצגו בה גם כמה מן השירים בתרגום לעברית. "הפרפר" (בצ'כית: Motýl), שהיה אחד מן השירים שהוצגו, כלל לא נכלל באוסף המוזיאון, ואף לא היה שיר שכתב ילד, כי אם שירו של פאוול פרידמן, צעיר בן 21. תרגום השיר כפי שהוצג היה מאת חברו שלמה שמידט. בתרגום זה נחתם השיר בשורה "אין פרפרים פה בגטו". לאחר ארבע שנים, בשנת 1963, תיעדו אבא קובנר וחנה וולאווקובה (וולקוב) (Volavková) את התערוכות שנערכו בארץ. הם בחרו מספר יצירות מתוך המבחר שהוצג בתערוכות, ערכו אותן, והוציאו אותן לאור בצורת ספר בשתי גרסאות, צ'כית ועברית:
חנה וולקוב עבדה על גרסה צ'כית לספר, והוציאה אותה, ללא תרגום השירים, בהוצאת המוזיאון היהודי הממלכתי של צ'כיה בפראג, תחת הכותרת Dětské kresby na zastávce k smrti, Terezín 1942-1944 (ציורי ילדים בתחנה שלפני המוות, טרזין 1942–1944).
אבא קובנר עבד על גרסה עברית לספר, שאת השירים בה תרגמה לאה גולדברג, והוציא אותה בהוצאת מורשת בתל אביב תחת הכותרת "ציורים ושירים של ילדי גיטו טרזינשטדט 1942–1944"; על עטיפת הנייר שלה התנוסס הביטוי "אין פרפרים פה", הלקוח מתרגומו של שלמה שמידט ל"הפרפר".
אף ש"הפרפר" לא נכלל באוספו המקורי של המוזיאון, הוא הופיע בתערוכות, ומִשְׁכָּך הוא הופיע גם בספר שתיעד אותן.
בשנת 1968 החליטה המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית להוציא את הספר בשנית. עורכי ההוצאה העתיקו את הכתוב בעטיפת הנייר של ההוצאה הראשונה, וקראו לספר "אין פרפרים פה: לקט שירים וציורים של ילדי גיטו טרזינשטדט 1942–1944". עורכי מהדורה זו לא שמו לב לכך ששם הספר "אין פרפרים פה", אינו תואם את שמו של הספר העברי מן ההוצאה הראשונה, ואף אינו תואם אף ביטוי המופיע בו, שכן על פי תרגומה של לאה גולדברג שהובא בהוצאה זו, חתימת "הפרפר" לא הייתה עוד, "אין פרפרים פה בגטו", כבתרגומו של שלמה שמידט, אלא "כי פרפרים אינם חיים בגטו".
הספר זכה לביקוש רב עם יציאתו לאור.
מהדורות הספר

המהדורה המקורית:
Hana Volavková (red.), Dětské kresby na zastávce k smrti, Terezín 1942–1944, Praha: Státní Židovské Museum v Praze, 1959.
תרגומים:
תרגום לאנגלית:
[Hana Volavková (ed.)], Children’s Drawings and Poems, Terezin, 1942–1944, [Translated into English by Jeanne Nemcová], Praha, 1959.
[Hana Volavková (ed.)], I Never Saw Another Butterfly: Children’s Drawings and Poems from Theresienstadt Concentration Camp, 1942–1944, New York: McGraw-Hill, 1964.
Hana Volavková (ed.), ...I Never Saw Another Butterfly...: Children’s Drawings and Poems from Terezin Concentration Camp, 1942–1944; foreword by Chaim Potok; afterword by Vaclav Havel, expanded 2nd ed., New York: Schocken Books; Washington, D.C.: United States Holocaust Memorial Museum, 1993.
I have Not Seen a Butterfly Around Here: Children’s Drawings and Poems from Terezin, drawings and poems selected and arranged by Anita Frankova, Ludmila Kybalova, and Hana Povolna; editor’s comments by Anita Frankova and Hana Povolna; translation: Joy Kadeckova, Jeanne Nemcova, and Edith Pargargeretova, Prague: Jewish Museum Prague, 1993.
תרגום לגרמנית:
Hana Volavková [ed.], Kinderzeichnungen und Gedichte aus Theresienstadt 1942–1944; die Übersetzung besorgte in die Deutsche Sprache: Otto Kalina, Praha: Státní Židovské Museum v Praze, 1959.
תרגום לצרפתית:
Hana Volavková [ed.], Dessins et poemes des enfants de Terezin 1942–1944; version francaise de Marcel Aymonin, Praha: Státní Židovské Museum v Praze, 1959.
תרגום לעברית:
ציורים ושירים של ילדי גיטו טרזינשטדט 1942–1944 (על העטיפה: אין פרפרים פה), בעריכת חנה וולקוב (פראג), אבא קובנר (ישראל), את השירים תרגמה לאה גולדברג, פראג: המוזיאון היהודי הממלכתי; ספרית פועלים, מורשת, תל אביב: בית עדות על שם מרדכי אנילביץ', תשכ"ג.
אין פרפרים פה: לקט שירים וציורים של ילדי גיטו טרזינשטדט 1942–1944, ערכו חנה וולקוב (פראג), אבא קובנר (ישראל); תרגמה לאה גולדברג; ליקט ועיצב: מ'מ', ירושלים: המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית ("גשר": ספרונים בעברית קלה), תשכ"ט 1968.
ציורים ושירים של ילדי גיטו טרזינשטדט: 1942–1944 (על העטיפה: אין פרפרים פה), מהדורה מחודשת ומורחבת, מיועדת למערכת החינוך, במסגרת התוכנית "משואה לתקומה" עבור תלמידי בית הספר היסודי וחטיבת הביניים, תל אביב: מורשת, 1992.
אין פרפרים פה: ציורים ושירים של ילדי גיטו טרזינשטדט, מהדורה מחודשת ומעודכנת לציון 60 שנה להופעת הספר בעברית, הוצאת מורשת - בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ' וספריית פועלים, בעזרת המוזיאון היהודי בפראג וועידת התביעות, תשפ"ד 2024.
קובץ השירים באמנות > עיבודים מוזיקליים

בשנת 1980 פרסם בארצות הברית המוזיקאי ג'ואל הרדיק (Hardyk) עיבוד מוזיקלי לחמישה שירים מהקובץ (בהם "הפרפר").
בשנת 2003 פרסם גם המלחין הבריטי ג'וליאן דוז (Dawes (אנ')) עיבוד לשירים מהקובץ.
קובץ השירים באמנות > מחזה

"אין פרפרים פה" (I Never Saw Another Butterfly; אנגלית: "מעולם לא ראיתי פרפר נוסף") הוא גם שמו של מחזה קצר בן מערכה אחת, שכתבה המחזאית האמריקאית סלסט רספנטי (Raspanti). עלילת המחזה מתרכזת בדמותה של רָיָה (Raja; פולנית: "קרן"), אחת מילדי גטו טרזיינשטט ששרדו את השואה. ריה מספרת על חייה בגטו, ועל שרידתה בתוך עולם המלא בפרפרים, בפרחים ובילדים בני גילה.
ראו גם

גטו טרזיינשטט
בית טרזין
הערות שוליים

1 2 3 4  חנות הספרים של איתמר, אין פרפרים פה.
↑  משרד החינוך, חומרי הפעלה לילדים על השואה, ילדים בשואה, על הספר "אין פרפרים פה", (כתיבה, עיבוד ועריכה: מיכל לירן).
1 2  הספרייה הלאומית, אין פרפרים פה.
↑  מוכרי ספרים, דבר, 30 באפריל 1964.
↑  joel M. Hardyk, I Never Saw Another Butterfly: Settings of Poems by Children of the Holocaust: For young voices with oboe accompaniment, New York: G. Schirmer (Morris Hayes Choral Series), 1980.
↑  I Never Saw Another Butterfly: For Voice and Piano; poems by children from Terezin Concentration Camp, 1942–1944; music by Julian Dawes, London: SOAM Music Publishing, 2003.
↑  אתר Dramatic Publishing, על פרסומיה של רספנטי.
פרפר כתום עומד על אדן החלון בקרמטוריום במיידנק כשברקע גדרות התיל, צולם באפריל 2019.
אין עניות במקום עשירות

אין עניות במקום עשירות הוא כלל הלכתי הקובע שבעניינים שונים הקשורים לבית המקדש אין בודקים איזו אפשרות היא החסכונית ביותר, אלא מתנהגים בצורה המכובדת ביותר האפשרית, גם אם היא עולה יותר כסף, כיוון שההתנהלות הכלכלית של המקדש צריכה להיות כאילו המקדש הוא עשיר, ולא כאילו הוא עני המנסה לחסוך בהוצאותיו.
לעומת כלל זה, קיים כלל הפוך, התורה חסה על ממונם של ישראל, המנחה לחסוך בהוצאות כספיות בקביעת הדרישה ההלכתית. פרשנים שונים ניסו לנסח כללים המאזנים בין שני עקרונות סותרים אלה.
מקור הכלל

לכלל זה אין מקור ברור. רש"י מבסס אותו על הסברא, ומנמק דין זה בכך ש"לאו אורח ארעא", היינו שאין זה מכובד להתנהג בדרך עניות במקדש, שראוי להתנהגות מכובדת.
השימוש בכלל במקורות חז"ל > בגמרא

את דעת רבי עקיבא, שאסור לעשות סחורה בממון ההקדש, מנמקת הגמרא בכך שאין עניות במקום עשירות.
בגמרא במסכת מנחות מובאת דעה שבמהלך הניסויים שנעשו על מנת לקבוע את כמות השמן הנצרכת להדלקת המנורה התחילו עם כמות גדולה, והקטינו אותה בכל פעם עד להגעה לכמות הרצויה. הגמרא מסבירה דעה זו בכך שאין עניות במקום עשירות.
בגמרא במסכת שבת רב אחא בר יעקב טוען שבמהלך בניית המשכן לא היו מכינים צבע בכמות קטנה על מנת להשלים את צביעת היריעות, כיוון שאין עניות במקום עשירות.
שמואל סובר שהתיאור של השקיית התמיד מכוס של זהב הוא ריאלי ולא "גוזמא", כיוון שאין עניות במקום עשירות.
במסכת זבחים מובאת דעה שבגדי כהונה שהתלכלכו אין מכבסים אותם, כיוון שאין עניות במקום עשירות.
השימוש בכלל במקורות חז"ל > מקרים נוספים בגמרא, אותם מסבירים המפרשים על רקע "אין עניות"

בגמרא במסכת זבחים נאמר שכלי שרת שהתקלקלו אין מתקנים אותם, והסבירו המפרשים שזה משום אין עניות במקום עשירות.
במשנה במסכת יומא נאמר שאת הגחלים לקטורת היו לוקחים מהמזבח החיצון במחתה מכסף, שופכים אותם לתוך מחתה של זהב, ובה מכניסים את הגחלים להיכל. המפרש על תמיד מסביר שלא היו מכניסים את הגחלים במחתת הכסף משום אין עניות במקום עשירות.
לדעת המפרש על תמיד, אילולא החיוב מהתורה על שמירת המקדש, לא היו שומרים על המקדש, כיוון שזה מראה שמפחדים שייגנבו כלים מהמקדש, וזה עומד בסתירה לאין עניות במקום עשירות.