המהומות הגזעיות בווילמינגטון
רקע

הארגונים הפוליטיים העיקריים בווילמינגטון באותה תקופה היו:
המפלגה הדמוקרטית של דרום ארצות הברית, שפעלה נגד מתן זכויות הצבעה לשחורים, ורבים מאנשיה תמכו בעליונות לבנה.
המפלגה הרפובליקנית, שקידמה שוויון זכויות לשחורים ושילובם בחברה, ושחורים רבים היו חברים בה.
המפלגה הפופוליסטית, מפלגה שזכתה לתמיכה עממית של לבנים שתמכו בזכויות האזרח. מפלגה זו שיתפה פעולה עם המפלגה הרפובליקנית בקרוליינה הצפונית, והן התמודדו ברשימה משותפת בשם "המפלגה המעורבת" (Fusion Party).
דמויות מפתח באירועים:
אלכסנדר ופרנק מאנלי, שני אחים שחורים, בעלי העיתון היומי "וילמינגטון דיילי רקורד".
דניאל ראסל, מושל קרוליינה הצפונית, נציג המפלגה המעורבת.
סילאס פ' רייט, ראש העיר וילמינגטון, איש המפלגה הרפובליקנית.
אלפרד מור ואדל, ממנהיגי המפלגה הדמוקרטית בעיר.
בשנת 1860 החלה הגירה של שחורים ששוחררו מעבדות לעיר וילמינגטון, שמנתה אז כ-10,000 תושבים. הם עבדו בעבודות כפיים והתגוררו בשכונות בהן רוב התושבים היו שחורים. בעיר שררה מתיחות רבה בגלל המשבר הכלכלי אליו נקלעו מדינות הדרום לאחר המלחמה, עם ירידת הערך של הדולר של הקונפדרציה.
בשנת 1868 אישרה קרוליינה הצפונית את התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית, שהרחיב את זכות הבחירה לשחורים. רובם נטו לתמוך במפלגה הרפובליקנית, שיזמה את התיקון, דבר שעורר תרעומת בקרב הדמוקרטים הלבנים, שטענו שמדובר בשינוי "רדיקלי". רבים מהלבנים הצטרפו לקו קלוקס קלאן, שפעלו באלימות נגד שחורים במטרה לדכא את זכות הבחירה.
הדמוקרטים ניצחו בבחירות במחוז בשנת 1870, ובמקביל החלו לקום מיליציות חמושות של לבנים שתקפו שחורים, שהבולטת בהן נקראה "החולצות האדומות". הדמוקרטים רקמו תוכנית לשינויי שלטון לפיה אנשי הממשל המקומי לא ייבחרו אלא ימונו על ידי המדינה. הם השתלטו על מערכת המשפט, והחלו לבצע רפורמות נרחבות, בהן 30 תיקונים משמעותיים בחוקת המדינה, צמצום מספר השופטים בבית המשפט העליון, ביטול זכות הבחירה למי שהורשע בפשע, הפרדה גזעית בבתי הספר ואיסור על נישואים בין-גזעיים. למעשה, הדמוקרטים בקרוליינה הצפונית מימשו מדיניות של עליונות לבנה.
בצד השני של המפה הפוליטית עמדה המפלגה המעורבת, בה שילבו כוחות איכרים לבנים עניים שגידלו כותנה ותמכו במפלגה הפופוליסטית, ושחורים חברי המפלגה הרפובליקנית. מפלגה זו נאבקה בקפיטליזם של הבנקים הגדולים ובמצעה ניסתה לקדם ממשל עצמי, חינוך ציבורי חינם, שוויון כלכלי וזכות בחירה לשחורים.
בשנת 1898 עלתה אוכלוסיית וילמינגטון לכ-25,000 איש, כ-60% מהם שחורים. השחורים השתלבו בתפקידים בולטים בקהילה, וחלקם קיבלו משרות בעירייה, וכן תפקידי ניהול במערכת הפיננסית והמשפטית. רבים מהם היו בני מעמד הביניים ועובדי צווארון כחול, ועסקו במסחר, וכן במגוון מקצועות כמו מכונאי רכב, נגרים, תכשיטנים, אינסטלטורים ופועלי בניין.
שני אחים שחורים, אלכסנדר ופרנק מאנלי, היו הבעלים של עיתון יומי נפוץ בשם "וילמינגטון דיילי רקורד" שדיווח לעיתים קרובות על הנעשה בקהילה האפרו-אמריקאית. בעיתונים האחרים במחוז נהגו לזלזל בשחורים ולכנותם בכינויי גנאי.
אף על פי ששחורים היוו מעל למחצית מאוכלוסיית וילמינגטון, רק שמונה אחוזים מהם היו בעלי נכסים. כתוצאה מכך נוצר מצב שבו נגבו במחוז מיסים בסך של 6 מיליון דולר, אך רק 400,000 דולר מתוכם נגבו משחורים. לבנים רבים טענו שהם משלמים מיסים בשיעור שאינו פרופורציונלי לכמות הרכוש שבבעלותם, בעוד השחורים בעיר מחזיקים בכוח פוליטי ניכר וכמעט לא משלמים מיסים.
על רקע זה נמשכו ההתנכלויות לשחורים, ולעיתים קרובות לבנים הציתו בתי מגורים ובתי עסק של שחורים.
בבחירות בשנים 1894 ו-1896 הפסידו הדמוקרטים, ולתפקיד המושל נבחר דניאל ראסל, נציג המפלגה המעורבת, שגם זכתה במחוזות רבים במדינה. סילאס פ' רייט, איש המפלגה הרפובליקנית, נבחר לתפקיד ראש העיר. המושל ואנשיו הנהיגו מדיניות ליברלית ועודדו שחורים להצביע. הדמוקרטים התנגדו לשינויים והגישו מספר תביעות לבית המשפט העליון, אך אלה נדחו.
הנושאים המרכזיים במצע של המפלגה המעורבת היו:
התנגדות לתקן הזהב, שהחליף בשנת 1873 את הבסיס הדו מתכתי ונחשב במידה מסוימת כפגיעה בשכבות החלשות באוכלוסייה.
התנגדות לשחיתות שהתגלתה במפלגה הדמוקרטית בפרשת איגרות החוב של רכבת קרוליינה הצפונית. בפרשה זו, שני פעילים פוליטיים ביצעו הנפקה כוזבת של איגרות חוב והונו את הציבור בסכום של 4 מיליון דולר.
הקלה בחובות. אזרחים רבים, לבנים ושחורים, שקעו בחובות עם תום מלחמת האזרחים האמריקנית, ונאלצו לעמוד מול הבנקים שדרשו שיעורי ריבית גבוהים מאוד על תשלומי החובות. המפלגה המעורבת הצליחה להוריד את שיעור הריבית המקסימלי ל-6 אחוז.