stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אבלה נפשי וחשך תארי
הערות שוליים

↑  בנוסח הספרדים נוספה בסוף הסליחה מחרוזת מעבר המעבירה ל"אל מלך יושב על כיסא רחמים". מחרוזת זו איננה חלק מהסליחה המקורית, והיא חתומה 'יוסף'.
↑  על פי לשון הכתוב בספר ישעיהו, פרק ס"ג, פסוק י"ח: "צָרֵינוּ בּוֹסְסוּ מִקְדָּשֶׁךָ"
↑  על פי ספר מלכים ב', פרק כ"ה, פסוק י"ב אלה התפקידים החקלאיים שעבורם הושארו יהודים אלה בארץ
↑  כך מתואר מלך בבל בספר ישעיהו, פרק י"ד, פסוק ט"ז
↑  ספר ירמיהו, פרק מ', פסוק ו'
↑  ספר ירמיה, פרק מ"א, ובקיצור רב יותר בספר מלכים ב', פרק כ"ה, פסוקים כ"ב–כ"ו
ולדימיר לוין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1967 (בן 58 בערך) סנקט פטרבורג, ברה"מ 
 מדינה:  רוסיה 
 השכלה:  מכון הממלכתי לטכנולוגיה של סנקט פטרבורג 
 
ולדימיר לוין (ברוסית: Владимир Леонидович Левин; ‏נולד ב-1967 בלנינגרד) הוא אזרח ברית המועצות ורוסיה, שב-1994, בעודו ברוסיה, הצליח להעביר כמה מיליוני דולרים מחשבונותיהם של לקוחות גדולים בבנק האמריקני סיטיבנק (אנ'), נעצר אז בבריטניה והורשע בארצות הברית. בשנת 1998 נגזר על לוין 36 חודשי מאסר, אותם כבר ריצה עד ששוחרר ממעצר והוסגר מארצות הברית.
זה היה המקרה הראשון שדווח בתקשורת בקשר לפריצה לרשת המחשבים של בנק, שבוצעה ממדינה אחרת. הודות לכך, לוין הפך לדמות אייקונית בתחום אבטחת מידע, למרות העובדה שרשת הבנק לא נפרצה על ידו - הוא פשוט קנה הוראות לגישה לרשת הבנקאית, בהן השתמש לגישה לחשבונות החברה.
הערות שוליים

↑  https://www.wired.com/1998/02/russian-bank-hacker-sentenced/
↑  https://www.britannica.com/biography/Vladimir-Levin
מחנה הריכוז דראנסי

| --- | --- |

קהל יהודים במחנה הריכוז דראנסי
 מידע כללי
 סוג:  מחנה מעבר
 מדינה:  צרפת
 מחוז:  איל-דה-פראנס
 תאריכים
 תאריך הקמה:  20 באוגוסט 1941
 תאריך שחרור:  אוגוסט 1944
 אוכלוסייה
 מפקדי המחנה:  אלויס ברונר
 צבא משחרר:  בעלות הברית
 מספר אסירים בשיא:  כ-7,000
 השתייכות האסירים:  יהודים מצרפת, מתנגדי המשטר הנאצי בצרפת, שבויי מלחמה בריטים
 נתונים
 מספר הנספים:  כ-70,000
 קואורדינטות:  48°55′12″N 2°27′18″E﻿ / ﻿48.92000°N 2.45500°E﻿ / 48.92000; 2.45500
  (למפת צרפת מוגדלת) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי דראנסי(למפת צרפת רגילה) פריז מרסיי ליון טולוז ניס נאנט שטרסבורג מונפלייה בורדו ליל רן ריימס לה האבר סנט אטיין אנז'ה גרנובל דיז'ון קורסיקה ספרד שווייץ גרמניה בלגיה לו. איטליה הממלכה המאוחדת תעלת למאנש הים התיכון האוקיינוס האטלנטי דראנסי(למפת איל-דה-פראנס רגילה) פריז ורסאי מלאן אוורי פונטואז נורמנדי סאנטר-עמק הלואר בורגון פראנש-קונטה  גר. אסט  או-דה-פראנס קרטיי מודראנסי(למפת איל-דה-פראנס מוגדלת) פריז ורסאי מלאן אוורי פונטואז נורמנדי סאנטר-עמק הלואר בורגון פראנש-קונטה  גר. אסט  או-דה-פראנס קרטיי מודראנסי
עורכי דין יהודים שנעצרו במחנה דראנסי, 1941
קרון רכבת במחנה
מפת מחנות ריכוז והשמדה בשואה
מחנה דראנסי (בצרפתית: Camp d'internement de Drancy) היה מחנה ריכוז שהוקם בעיר דראנסי שמצפון לפריז על ידי הנאצים כדי לשמש תחנת מעבר בגירושם והשמדתם של יהודי העיר.
תולדות המחנה

המחנה הוקם במבנה גדול, שנבנה למטרות דיור ציבורי, ובפועל שימש את המשטרה. מחנות דומים הוקמו בכל רחבי צרפת של וישי ונוהלו על ידי המשטרה הצרפתית תחת פיקוחם של כוחות הכיבוש הנאצי. במחנה נאסרו גם שבוי מלחמה בריטים ומתנגדים צרפתיים למשטר הנאצי. 
כ-70,000 אסירים נכלאו במחנה דראנסי, רובם בשל היותם יהודים. קצתם היו פעילי המחתרת הצרפתית. עד שחרור המחנה בידי בעלות הברית ב-17 באוגוסט 1944, נשלחו ממנו 64,759 יהודים ב-64 טרנספורטים למחנות השמדה, רובם לאושוויץ ומיעוטם לסוביבור. רק כ-2,000 מהם ניצלו. כ-1,500 נותרו במחנה ביום השחרור. בין הנרצחים היו כ-6,000 ילדים.
המחנה הוקם ב-20 באוגוסט 1941, לאחר מעצרם של 3,477 יהודים בעלי אזרחות זרה שנתפסו במצוד הגדול שברבעים 11–12 בפריס. 
תנאי החיים במחנה דראנסי היו קשים. המבנה רב הקומות יועד לאכלס כ-700 איש אולם למעלה מ-7,000 אסירים נכלאו בו בשיאו. הילדים הקטנים הופרדו מהוריהם מיד עם הגעתם למחנה. השומרים התנהגו באכזריות רבה כלפי הכלואים. בדצמבר 1941 הוצאו להורג 40 יהודים בדראנסי על פי הוראת הנאצים כתגמול על התקפת המחתרת הצרפתית שכוונה נגד שוטרים גרמנים.
החל ממרץ 1942 החלו גירושים של יושבי המחנה למחנות השמדה במזרח. ביוני 1943 נתמנה איש האס.אס אלויס ברונר למפקד המחנה. כשליש מיהודי המחנה שנשלחו להשמדה במזרח היו אזרחים צרפתים. אחרים היו מהגרים יהודים בעלי נתינות זרה גרמנית, פולנית ואחרת שחיו בצרפת. בין הבולטים שבאסירי דראנסי היו מקס ז'אקוב, מדלן דרייפוס, טריסטאן ברנאר, איבט לוי ורנה בלום.
המחנה שוחרר באוגוסט 1944.
לאחר המלחמה

ב-1976 הוצבה במקום האנדרטה הלאומית למגורשי צרפת של הפסל ניצול השואה שלמה זלינגר.
בשנת 1996 הופק סרט תיעודי על החיים במחנה דראנסי בשנים 1944-1941 בבימויו של סטפן טרומבלי.
ב-20 בינואר 2005 הציתו אלמונים קרון רכבת במתחם המחנה, והותירו אחריהם מנשר החתום כביכול על ידי אוסאמה בן לאדן ועליו צלב קרס הפוך.
ראו גם

גירוש היהודים מפריז (1942)
מחנה הריכוז נאצוויילר-שטרוטהוף
לקריאה נוספת

מכתבים מדרנסי: 130 מכתבים שנשלחו ממחנה המעצר של יהודי צרפת במלחמת העולם השניה; מבוא אנטואן סבג, ליקוט הטקסטים דניס פסחנסקי; מצרפתית: עדינה קפלן, הוצאת מטר, 2009.
קוצב זמן

קוצב זמן דיגיטלי פשוט. הרכיבים הפנימיים הם מעגל מודפס עם שבב בקרה ותצוגת LED, סוללה וזמזם
קוצב זמן (טיימר) הוא סוג מיוחד של שעון הסופר זמן אחורה מטווח זמן קצוב, כדוגמת שעון חול; זאת בשונה משעון עצר, המודד את כמות הזמן שחלפה מתחילה ועד סיום ביצוע פעולה. קוצבי זמן יכולים לשמש לבקרה על רצף של אירועים או תהליכים. קוצב זמן עשוי להיות מכני, אלקטרומכני, אלקטרוני (שעון קוורץ) או אף תוכנה, שכן כל המחשבים המודרניים משתמשים בקוצבי זמן דיגיטליים מסוג כלשהו. כאשר אזל הזמן הקצוב לשעון, הוא עשוי להתריע על כך (למשל באמצעות קול), או להפעיל מעגלים חשמליים.
במובן הרחב, המונח "טיימר" מתייחס גם לשעון שבת המשמש את הציבור החילוני בהדלקת מערכת תאורה או דוד חשמלי.
דוגמאות מוכרות לשימוש בקוצבי זמן הם בבקרה על פיצוץ מרעום בחומרי נפץ או בטיימר ביצים.
דוגמה נוספת לקוצב זמן מהמסורת היהודית היא ספירת העומר המתחילה לאחר סיום קריאת ההגדה בחג הפסח ומסתיימת ולאחר שבעה שבועות. הספירה לאחור נועדה לסמן את תחילת מועד קציר החיטים, בחג השבועות.
שעונים מכניים הם לרוב זולים ופחות מדויקים, ועשויים להסתמך על התנגדות אוויר.
קוצבי זמן אלקטרומכניים לזמן קצר עשויים להיבנות באמצעות דו-מתכת. זרם חשמלי מועבר ברצועה המתכתית וגורם לחימום המתכות, כאשר צד אחד מתרחב יותר מהשני, והזרם החשמלי בקצה הרצועה מתרחק או מתקרב למפסק. שעונים כאלו משמשים בין היתר פנסי איתות במכוניות.
קוצבי זמן אלקטרוניים מסוגלים להשיג דיוק גבוה יותר משל קוצבי זמן אלקטרומכניים, והם מתבססים על שעון קוורץ.
מערכות מחשב מכילות לרוב לפחות קוצב זמן יחיד. אלו לרוב מונים דיגיטליים אשר גדלים או קטנים בתדירות קבועה, ובהגיעם לאפס מקבל המעבד פסיקה. מאחר שמספר השעונים בחומרה סופי ומוגבל, מערכות הפעלה ומערכות משובצות מחשב משתמשות בקוצב זמן חומרתי יחיד למימוש מספר בר הרחבה של שעוני תוכנה.
ראו גם

טיימר ביצים
שעון זריקות
ספירה לאחור
ספריית הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי

| --- | --- |

 סוג:  ספרייה וירטואלית 
 תקופת הפעילות:  2010–הווה (כ־15 שנים) 
 www.oecd-ilibrary.org
 
ספריית הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי היא ספרייה דיגיטלית ושער לנתונים ומחקרים של הארגון. היא כוללת גרסאות דיגיטליות של ספרים, מאמרים וסטטיסטיקות. הגישה חופשית לכל משתמש בעל גישה לאינטרנט. שירותים נוספים ניתנים בתשלום כאשר מרבית המנויים הם אוניברסיטאות, מוסדות מחקר, עסקים, סוכנויות ממשלתיות וגופי ציבור. החל מיוני 2010 הספרייה מחליפה את SourceOECD.
הספרייה מכילה תכנים שנמסרו על ידי הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD), סוכנות האנרגיה הבינלאומית, הסוכנות לאנרגיה אטומית, המרכז לפיתוח של ה OECD, פיז"ה (התוכנית הבינלאומית להערכת תלמידים) ופורום התחבורה הבינלאומי.
הארגון מפרסם בין 300 ל-500 ספרים בשנה, רובם באנגלית וצרפתית. נגישים כל הכותרים ומאגרי הנתונים שפורסמו משנת 1998.
ניתן לסנן מידע לפי נושאים ומדינות (למשל מאמרים העוסקים בישראל בנושא פיז"ה).
התכנים נמסרים בפורמטים שונים: ‏ EPUB ,PDF, WEB, XLS, DATA .
הספרייה מופיעה ברשימת המאגרים של נתוני מחקר ‏ - the Registry of Research Data Repositories במסגרת מדע פתוח (Open Science).
הערות שוליים

↑  ערך על הספרייה באתר מועצת הספריות האוניברסיטאיות של אונטאריו
↑  דף הספרייה במאגר
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספריות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הפנים במאדים

התמונה המקורית שצלמה הוויקינג של "הפנים במאדים"
הצילום של ה־Mars Global Surveyor משנת 1998 של "הפנים"
תצורת קרקע, או פרופיל של ריצ'רד ניקסון? הר סנט הלנס
הפנים במאדים היא תצורת קרקע בכוכב הלכת מאדים באזור המכונה קידוניה. אורכה כ־3 ק"מ ורוחבה כ־1.5 ק"מ, והיא נמצאת בערך 10 מעלות מצפון לקו המשווה של מאדים. היא צולמה לראשונה ב־25 ביולי 1976 על ידי החללית ויקינג 1 שהקיפה את הפלנטה באותו זמן. התמונה הובאה לידיעת הציבור בהודעה לעיתונות של נאס"א שישה ימים מאוחר יותר.
רוב הפירושים של התצלום טוענים שמדובר בתצורת קרקע טבעית, הר שולחן אחד מני רבים המפוזרים בסידוניה. פרשנות זו של התמונה הופעת הפנים מוסברת כשילוב של זווית צילום ותאורה (השמש הייתה בשולי האופק המאדימי בשעת הצילום), וההפרדה הנמוכה של התמונה, שגורמת להחלקת אי־סדירויות בפני השטח, ונטיית המוח לזהות תבניות מוכרות, בעיקר פנים (פראידוליה). כמו כן, פער בשליחת המידע מהוויקינג גרם ליצירת כתם שחור בדיוק היכן שהנחיר היה ממוקם על פנים אנושיות. נקודות דומות מפוזרות ברחבי התמונה.
פירוש זה נתמך על ידי עדויות צילומיות מהחללית Mars Global Surveyor בשנים 1998 ו־2001 והחללית Mars Odyssey בשנת 2002. כאן צולם השטח בתנאי תאורה שונים לגמרי וברמת הפרדה גבוהה הרבה יותר, ואכן התצלום לא ממש נראה כמו פני אדם (ראו בתמונה).
פרשנות אחרת של התצלום טוענת שהוא מייצג אנדרטה מלאכותית, ויש שטענו שקיומה היא הוכחה לקיום חיים אינטליגנטיים שחיו או ביקרו במאדים בנקודה כלשהי בעבר. התומך הבולט ביותר של תאוריה זו הוא ריצ'רד הואגלנד. בספרו משנת 1987: The Monuments of Mars: A City on the Edge of Forever, הואגלנד מפרש משטחים קרובים בסביבה כשרידים לעיר חרבה ופירמידות בנויות. פרסום ספרו עודד ופרסם את האמונה שמקור "הפנים במאדים" הוא מלאכותי.
הספקנים אף מציינים כי נופים מסוימים על כדור הארץ ניתנים לפרשנות כפנים. התמונה משמאל של הר סיינט הלנס שצולמה מתחנת החלל הבין-לאומית נראית כאילו היא מראה פרצוף הפוך של ריצ'רד ניקסון.
הכיתוב המקורי

הכיתוב המקורי של הצילום היה כדלהלן:
תמונה זו היא אחת מני רבות שצולמו בקווי הרוחב הצפוניים של מאדים על ידי החללית ויקינג 1 בעת חיפוש אחר אתר נחיתה עבור ויקינג 2.
התמונה מראה תצורות קרקע דמויות הר־שולחן שחוקות. מבנה הסלעים הענק במרכז, שדומה לראש אנושי, מקבל את צורתו מהצללים שיוצרים את האשליה של עיניים, אף ופה. רוחב התצורה הוא 1.5 ק"מ (מייל אחד), וזווית השמש היא בערך 20 מעלות. הנקודות על התמונה נוצרו בגלל בעיות בהעברת המידע, שהובלטו בשל הגדלת התמונה. התמונה צולמה ב־25 ביולי מגובה של 1873 ק"מ (1162 מייל). ויקינג 2 תגיע להקפה סביב מאדים ביום שבת הבא (7 באוגוסט), ונחיתתה מתוכננת לתחילת ספטמבר.
פרספקטיבה (אתר אינטרנט)

| --- | --- |

 פעילות:  עידוד דיווח קפדני ואחראי באמצעי התקשורת
 מדינה:  ישראל ישראל
 מטה הארגון:  ירושלים
 מקום פעילות:  ישראל, בינלאומי
 מנכ"ל:  תמר שטרנטל
 עובדים:  9 
 תקופת הפעילות:  2009–הווה (כ־16 שנים) 
 נוצר מתוך:  עמותת קאמרה
 http://presspectiva.org.il/
 
פרספקטיבה - לדיוק ולאחריות בתקשורת (ע"ר) הוא ארגון ללא מטרות רווח, השייך לעמותת קאמרה (CAMERA: הוועדה לדיוק דיווח המזרח התיכון באמריקה) ופועל משנת 2009, אשר עיקר פעילותו מתמקדת באתר אינטרנט ה"מנטר ומנתח דיווחים, כתבות ומאמרים המופיעים בכלי תקשורת ישראליים, ומוקדש, על פי הצהרתו, לקידום סיקור תקשורתי מדויק ומאוזן של ישראל והמזרח התיכון."
ייעוד

על פי האתר, "היות שלתקשורת ישנה השפעה עצומה על עיצוב דעת הקהל, 'פרספקטיבה' עומדת על זכותו של הציבור לצרוך חדשות ללא אי-דיוקים ומניפולציות, תוך דרישה מכלי התקשורת לעמוד בסטנדרטים העיתונאיים הגבוהים ביותר ולבסס עובדות טרם פרסומן." אתר "פרספקטיבה" מציב לעצמו מספר מטרות:
לעקוב, לחשוף ולרכז במקום אחד אי דיוקים וסילופים המופיעים בתקשורת הישראלית.
ליצור מודעות אצל ציבור הקוראים הצופים והמאזינים לנושא חשוב זה והשפעתו על מצבה של ישראל.
ליצור קשר עם עיתונאים ועורכים על מנת לתקן את הדרוש תיקון ולמנוע את הישנות הטעויות.
האתר מציין כי "הינו ללא שיוך פוליטי, ואינו נוקט באף עמדה בנוגע לסוגיות פוליטיות בישראל, או בנוגע לפתרונות אפשריים לסכסוך הערבי-ישראלי". עורך האתר חנן עמיאור, כתב בעבר נאומים לשרי הליכוד גלעד ארדן ומירי רגב. לדבריו משלח יד זה הוא טכני, והוא ניאות לכתוב נאומים גם לאנשי שמאל ציוני. האתר מרבה לבקר את עיתון "הארץ".
היסטוריה ופעילות

"פרספקטיבה" מהווה המחלקה דוברת העברית של עמותת קאמרה (CAMERA - Committee for Accuracy in Middle East Reporting in America, בתרגום חופשי "הוועדה לדיוק הסיקור התקשורתי על המזרח התיכון בארצות הברית") - ארגון אמריקאי ללא מטרות רווח שהוקם בשנת 1982, ופועל לניטור התקשורת, בדגש על הסיקור התקשורתי העולמי על ישראל ועל הסכסוך הישראלי-ערבי.
האתר עובד בשיתוף פעולה עם מחלקות דומות של הארגון בעולם כגון: BBC Watch, UK Media Watch, ReVistamo. בנוסף לניתור, פועל פרספקטיבה לפרסום תיקונים והבהרות מצד מערכות התקשורת, עורך גם תחקירים, סקרים וניתוחי עומק, ומקיים כנסים וסמינרים. למשל, בשנת 2015 חוקרי הארגון זיהו דפוס חוזר במהדורת הארץ באנגלית: דיווחים על היבטים שונים של הסכסוך הישראלי-פלסטיני שהופיעו במהדורה בעברית, תורגמו למהדורה באנגלית בצורה שהקצינה את הביקורת על ישראל והצניעה את זו כלפי הפלסטינים, סיקור שהמשיך לטענתם גם בפרשת אלאור אזריה (אז טענו שהאתר נמנע מלהזכיר שהפלסטיני שנורה היה מחבל שניסה לרצוח חיילים בסכין, ובחרו בתואר פלסטיני פצוע או פלסטיני שוכב). פעילות זו עלתה לסדר היום הציבורי והביאה לביקורת מהצבא על קבוצת הארץ, שנאלצו להסביר את עריכותיהם.
ביקורת

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
לטענת עיתון "הארץ", האתר "עוסק בביקורת התקשורת מימין ובבחירה סלקטיבית של דוגמאות או נתונים, שנועדו 'להוכיח' את התזה המוכנה מראש". לדברי "העין השביעית" האתר "עוסק בעיקר בביקורת על עיתונאים וכלי תקשורת המזוהים עם השמאל".
ראו גם

NGO Monitor
הערות שוליים

↑  פרופיל הארגון באתר גיידסטאר
1 2  אודות פרספקטיבה
↑  איתמר ב"ז, עורך אתר ביקורת התקשורת "פרספקטיבה" כתב נאומים בשכר לשר גלעד ארדן, באתר העין השביעית, 9 בפברואר 2017
↑   הפודקאסט של 'בני דוד' | האם מהנדסים לנו את התודעה?  עם חנן עמיאור, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 41:19), ראו דקה 37:30
↑  איתמר ב"ז, "לא מדבר על הלקוחות שלי", באתר העין השביעית, 9 בפברואר 2017
↑   אורי בלאו, בעלי אתר חדשות ישראלי מימן גוף למניעת סיקור ביקורתי של ישראל, באתר הארץ, 6 בספטמבר 2016
↑   ענת באלינט, "הסדנה להנדסת תודעה" לא תורם לשיפור המקצועיות או האתיקה של התקשורת, באתר הארץ, 29 ביוני 2021
↑  איתמר ב"ז, יחסי אמון, באתר העין השביעית, 17 בדצמבר 2018
יגור (אוניית מעפילים)

| --- | --- |

אוניית המעפילים "יגור"
 ארגון:  המוסד לעלייה ב'
 קורות ההפלגה
 נמל המוצא:  לה סיוטה ליד מרסיי
 מספר מעפילים:  754
 רב החובל:  טורקי
 מפקד האונייה:  משה מרק וישראל אורבך
 גדעוני:  מלכא רופא וישראל אבידור
 יום היציאה:  29 ביולי 1946
 מקום ההגעה:  נמל חיפה
 יום ההגעה:  13 באוגוסט 1946
 נתפסה:  11 באוגוסט 1946
 נתוני האונייה
 סוג האונייה:  אוניית משא עשויה עץ
 בעלים קודמים:  בעלות טורקית
 שם קודם:  Sagolem, Sogur
 הדחק:  300 טון
 גודל הצוות:  11
 הנעה:  מערכת מפרשים ומנוע עזר קטן
 מהירות:  6-5 קשר
מסלול ההפלגה של "יגור"
יגור הייתה אוניית מעפילים. נקראה על שם קיבוץ יגור הסמוך, בעקבות "השבת השחורה", בסמוך להפלגה, בה תפסו הבריטים מצבור נשק גדול בקיבוץ וערכו בו מעצרים רבים.
תולדותיה > "סאגולם" - אוניית משא

"סגולם" ("Sagolem") הייתה אוניית משא עשויה עץ עם מערכת מפרשים ומנוע עזר קטן.
הייתה בבעלות טורקית, ושימשה כנראה במסגרת צבאית. בעת רכישתה שינה בעליה הטורקי את שמה ל"סוגור" ("Sogur").
תולדותיה > "יגור" – אוניית מעפילים > רכש והכנה

האונייה נרכשה בטורקיה. הרוכשים היו אנשי המוסד לעלייה ב': ורנר סלומון ימאי ארץ-ישראלי, שמריה צמרת נציג המוסד במרסיי, ואבי שוורץ גם הוא איש המוסד במרסיי.
לקראת ההפלגה, נבנו באונייה דרגשי לינה עבור המעפילים.
המלווים אנשי הפלי"ם היו משה מרק וישראל אוירבך. הגדעונים היו מלכא רופא וישראל אבידור.
לרשותם עמדו מכשיר קשר ומשדר תוצרת בית.
רב החובל היה טורקי, ולצדו צוות ימאים שכלל: 9 טורקים, קצין ראשון לבנוני, וכן צוות נוסף של רב חובל, קצין ומכונאי ספרדים רפובליקנים.
תולדותיה > "יגור" – אוניית מעפילים > המעפילים

754 המעפילים היו ניצולי השואה, רובם צעירים, כמחציתם נשים. רובם היו חברי ארגונים יהודים ומפלגות ותנועות נוער ציוניות, בהם חברי אגודת ישראל - 58, בונד - 123, החלוץ צרפת - 50; בית"ר - 25, פח"ח (פרטיזנים, חיילים, חלוצים) - 45, החלוץ הולנד - 22, החלוץ הצעיר צ'כיה – 12, הבונים אנגליה - 30, דרור - 48, השומר הצעיר – 53, נוחם - 148, פרטיזנים - 47, בודדים - 93.
הם נאספו במחנה ליד מרסיי. ועלו על סיפון האונייה בלה סיוטה. במהלך ההפלגה היו כמה אי סדרים באונייה, בגלל חוסר משמעת מצד המעפילים, ואי הבנות עם צוות הימאים הזר.
תולדותיה > "יגור" – אוניית מעפילים > ההפלגה

ב-29 ביולי 1946 בשעה 14:00 הפליגה האונייה מנמל לה סיוטה (La Ciotat) ליד מרסיי. נתיב השיט המתוכנן פנה לסרדיניה, סיציליה, פלופונז, כרתים, ראש הנקרה עד חיפה.
על פי התוכנית המקורית הייתה יגור צריכה להעביר את נוסעיה לאונייה "הנרייטה סולד", שיצאה מיוון. התוכנית לא התבצעה. מכשיר הקשר התקלקל מיד עם ההפלגה, והמשדר לא עבד בצורה תקינה.
תולדותיה > "יגור" – אוניית מעפילים > עימות עם הבריטים

ב־11 באוגוסט, בשעה 10:00 במרחק 55 מייל מחופי ארץ ישראל, מול ראש הנקרה, התגלתה על ידי מטוס בריטי. משחתת בריטית נשלחה לאתר אותה ונזקקה לסיוע אווירי. הסיירת "מאוריציוס" ניסתה לגרור את האונייה. שוטרים וחיילים בריטים עלו על הסיפון. הם השתמשו בגז מדמיע בגלל ההתנגדות לגרירה. ועצרו את צוות הימאים: רב החובל והמלחים הטורקים, אשר הכחישו הכרות עם אנשי הפלי"ם, מפקד הספינה והמלווים, ולא הסגירו אותם לבריטים.
ב-12 באוגוסט עגנה הספינה במים הטריטוריאליים מחוץ לנמל חיפה.
ב-13 באוגוסט בשעה 03:00 התקרבה משחתת בריטית כדי לגרור את האונייה לנמל. הבריטים הודיעו למעפילים כי יועברו לספינה בריטית אחרת, מבלי להזכיר שהמטרה היא גירוש למחנות המעצר בקפריסין. המעפילים התנגדו להעברה, והחלה קטטה. חיילים בריטים עלו לסיפון תוך מכות בקתות רובים והתזת סילוני מים. הם פירקו את לוח הסיפון העליון והגיעו אל המעפילים.
מכשירי הקשר הושלכו לים בטרם העימות עם הבריטים. והאונייה נגררה לבסוף לנמל חיפה על ידי "מאוריציוס". נמל חיפה נסגר בעת כניסת "יגור". והמעפילים הועברו לספינת הגירוש "אמפייר רייוול".
במקביל נגררה לנמל חיפה גם האונייה "הנרייטה סולד", אשר הגיעה יחד עם "יגור". מעפילי שתי האוניות היו הראשונים שגורשו לקפריסין.
המלווים יצאו עם המעפילים לקפריסין. הם לקחו עימם חומרי נשק שהסליקו עבורם בתוך ככרות לחם, שהובאו ל"יגור "על ידי סירת מנוע של חברת 'העוגן'. אך לא ביצעו את תוכניותם לפוצץ את אוניות הגירוש.
הערות שוליים

↑  אורי דרומי, אחרי מות | רב חובל ישראל אוירבך, מלווה ספינות מעפילים, מראשוני הספנות הקיבוצית, באתר הארץ, 26 במרץ 2010
ויליאם טאק

ויליאם מנפורד טאק (באנגלית: William Munford Tuck;‏ 28 בספטמבר 1896 –  9 ביוני 1983) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1924–1932, לאחר מכן ועד 1942 כחבר הסנאט של מדינתו, לאחר מכן ועד 1946 כסגן מושל המדינה, ולאחר מכן ועד 1950 כמושל וירג'יניה ה-55, ולבסוף, בשנים 1953–1969 כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
ראשית חייו

ויליאם טאק נולד במחוז הליפקס שבווירג'יניה כצעיר מבין תשעת ילדיהם של רוברט ג'. טאק, איש תעשיית הטבק ובעצמו חבר בית הנבחרים של וירג'יניה, ושל וירג'יניה סוזאן פיטס. הוא נקרא על שמו של סבו, ויליאם מנפורד טאק, ששירת ברגימנט הרגלים השלישי של וירג'יניה במלחמת האזרחים האמריקאית. אימו של טאק נפטרה כאשר הוא היה בן 13. הוא התחנך בבתי הספר במחוז, בבית הספר תיכון וירגילינה, ובבית הספר לאימונים צ'טהאם (היום האקדמיה הצבאית הרגרייב (אנ')). במשך שנתיים למד טאק בקולג' ויליאם ומרי, קיבל תעודת הוראה, ועבד במשך שנה כמנהל בית ספר ומורה במחוז נורת'אמברלנד. לאחר מכן התגייס טאק לחיל הנחתים של ארצות הברית ושירת ב-1917 בקריביים. לאחר מכן שב טאק ולמד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וושינגטון ולי, שם סיים את לימודיו ב-1921. ב-1929 נשא טאק לאישה את האלמנה אווה לאבלייס דילארד, לשעבר מורה בבית ספר, שאיתה הוא היה נשוי עד מותה ב-1975, וגידל את בנה, לסטר ליין דילרד הבן, כאילו היה בנו שלו. לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה, החזיק טאק משרד עורכי דין פרטי במחוז הליפקס במשך עשרות שנים, בסופו של דבר בשותפות עם בנו החורג לסטר ליין דילרד הבן.
מחוקק בווירג'יניה

הקריירה הפוליטית של טאק החלה כאשר ב-1923 הוא נבחר כנציג מחוז הליפקס בבית הנבחרים של וירג'יניה. הוא נבחר לתקופת כהונה נוספת, אך ב-1929 החליט שלא להתמודד על תקופת כהונה שלישית בבית הנבחרים, בציינו את הצורך להרחיב את עסקיו המשפטים ולפרנס את משפחתו החדשה. עם זאת, כאשר נפטר יורשו הנבחר, נבחר טאק ב-1930 במקומו וכיהן עד שארית תקופת כהונתו ב-1932. לאחר מכן הוא נבחר ב-1931 לסנאט של וירג'יניה, שם הוא התיידד עם חבר הסנאט של ארצות הברית הארי פ. בירד, לשעבר מושל המדינה. במהלך תקופת הניו דיל, פעל טאק לביטול חוק היובש וקידם חוקים חדשים בנוגע להעסקת ילדים. הוא גם קידם את הקמתה של מערכת לפיצויי אבטלה, סיוע לקשישים ורפורמות במערכת הכליאה. הוא גם סייע לפיתוח מערכת הפארקים המדינתית.
סגן מושל ומושל וירג'יניה

ב-1941 החליט טאק להתמודד בבחירות למשרה בממשל המדינה, אך הסנאטור בירד, האיש החזק במפלגה הדמוקרטית בווירג'יניה, בחר בקולגייט דרדן כמועמד המפלגה למשרת המושל, כך שטאק נדחק למקום השני ונבחר לתפקיד סגן מושל המדינה, תפקיד בו הוא כיהן בשנים 1942–1946 תחת דרדן, וזכה להכרת הציבור ברחבי המדינה. בבחירות למשרת המושל של 1945 ניצח טאק לאחר שזכה ב-66.6 אחוזים מול קולות הבוחרים, והביס את מועמד המפלגה הרפובליקנית ס. פלויד לנדרת' שקיבל 31 אחוזים מהקולות ואת המועמד העצמאי הווארד קרויל. הוא כיהן כמושל וירג'יניה בשנים 1946–1950.
כמושל, יישם טאק את שמרנותו הכלכלית כ"דיקסיקרט" (אנ') כאשר ארגן מחדש את ממשלת המדינה והפעיל את חוק הזכות לעבוד (Right-to-work law). הוא גם הקים סוכנות מדינתית לפיקוח על זיהום מים, סייע לבצע רפורמה בבתי הספר של המדינה ובמוסדות לחולי נפש, ודאג לסלילת כבישים. טאק זכה לחשיפה ברמה הלאומית בשל אי-השקט התעשייתי במדינתו. הוא פעל יחד עם בירד נגד הנשיא הארי טרומן, אף על פי שזה האחרון היה גם הוא דמוקרט, במיוחד נגד תוכניתו של טרומן להקים את ועדת נוהלי התעסוקה ההוגנים (אנ'). באחד המקרים, הוא גייס את עובדי חברת החשמל של וירג'יניה לשורות המשמר הלאומי של המדינה כדי למנוע איום בשביתה. ענפי התחבורה והפחם גם הם עברו תקופות של אי-שקט תעשייתי.
חבר בית הנבחרים של ארצות הברית

לאחר תום כהונתו כמושל, חידש טאק את עיסוקו בעריכת דין בעיירה סאות' בוסטון שבווירג'יניה, אך לא לזמן רב, שכן כוחו עלה במנגנון המפלגתי של בירד. ב-1953 הוא נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית למושב בבית הנבחרים של ארצות הברית שהתפנה עקב התפטרותו של תומאס סטנלי שהתמודד על משרת מושל וירג'יניה. כתומך מיליטנטי בהפרדה הגזעית, התנגד טאק לרוב צעדי החקיקה בתחום זכויות האזרח במהלך שנות ה-50 וה-60. כמו הסנאטור בירד, הוא הבטיח "התנגדות מסיבית" (Massive resistance) להחלטות של בית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1954 ו-1955 שפסלו את ההפרדה הגזעית, כמו פסק דין בראון נגד מועצת החינוך, וסייע לנסח את תוכנית סטנלי (אנ'), סדרה של חוקים מדינתיים שנועדו להימנע באופן חוקי מיישום פסק הדין בראון, רובם הוכרזו עד מהרה כנוגדים את החוקה. טאק נמנה עם חותמי "המניפסט הדרומי" (Southern Manifesto) של 1956. הוא הצביע נגד חוק זכויות האזרח של 1957 (אנ'), של 1960 (אנ'), של 1964, של 1968 (אנ'), נגד התיקון ה-24 לחוקת ארצות הברית, ונגד חוק זכות ההצבעה של 1965. הוא היה חבר ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית.
טאק היה נציג לוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית בשנים 1948, 1952 וב-1967 הוא הודיע כי לא יתמודד לתקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים, בציינו כסיבה לכך את מצבו הבריאותי. הוא נותר דמות בעלת כוח בווירג'יניה במשך שנים. ב-1979 הוא פרש מעיסוקו בעריכת דין לאחר שלקה בשבץ מוחי.
מותו

ויליאם טאק נפטר בסאות' בוסטון ב-9 ביוני 1983, בגיל 86. הוא נטמן בבית הקברות אוק רידג' שבעיר.
מדינת וירג'יניה קראה לקטע של כביש 58 העובר במחוז הליפקס על שמו של טאק, והקימה שלט ציון היסטורי לזכרו. החווה בה נולד, באקשול פארם (אנ'), צורפה ב-1987 אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, p. 1664
הערות שוליים

↑  "Wm. M. Tuck and the Third Virginia Infantry". researchworks.oclc.org.
↑  "Gov. & Mrs. William M. Tuck". www.oldhalifax.com.
↑  לסטר ליין דילרד הבן, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
↑  "Senate – March 12, 1956". Congressional Record. 102 (4). U.S. Government Printing Office: 4459–4461.
↑  "HR 6127. CIVIL RIGHTS ACT OF 1957". GovTrack.us.
↑  "HR 8601. PASSAGE".
↑  "H.R. 7152. PASSAGE".
↑  "TO PASS H.R. 2516, A BILL TO ESTABLISH PENALTIES FOR … -- House Vote #113 -- Aug 16, 1967". GovTrack.us.
↑  "S.J. RES. 29. CONSTITUTIONAL AMENDMENT TO BAN THE USE OF POLL TAX AS A REQUIREMENT FOR VOTING IN FEDERAL ELECTIONS". GovTrack.us.
↑  "TO PASS H.R. 6400, THE 1965 VOTING RIGHTS ACT".
↑  William M. Tuck Marker Archived August 11, 2016, at the Wayback Machine
↑  Dianne Pierce (December 1986). "National Register of Historic Places Inventory/Nomination: Buckshoal Farm". Virginia Department of Historic Resources.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 117599880X  ISNI: 0000 0000 3720 4382  LCCN: n88059192  NARA: 10572060  SNAC: w6n58tnx  US Congress: T000395  VIAF: 4015782   WorldCat (עם VIAF): 4015782