עדה אהרוני
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
אהרוני נולדה בקהיר בשם אנדרֵה ידיד (Andrée Yadid) לנסים ידיד, סוחר קמח מבוסס יליד מצרים, ולפורטונֵה (Fortunée, לבית חמסי). משפחתה הייתה בעלת אזרחות צרפתית ובבית דיברו בעיקר צרפתית. דודה היה דיין בבית הדין הרבני של יהודי מצרים. בנעוריה הייתה אהרוני פעילה בארגונים של נוער ציוני (מכבי החלוץ), במצרים. היא למדה ב"בית הספר האנגלי לבנות" ALVERNIA ברובע זמאלכ בקהיר, בבית הספר היא למדה ספרות אנגלית ובאותן השנים התחילה לכתוב שירים באנגלית. בריאיון ל"ג'רוזלם פוסט" אמרה שבאותן שנים החליטה להיות סופרת.
בשנת 1949 בעקבות המלחמה נגד ישראל הונהגו חוקים ותקנות כנגד היהודים במצרים. עקב כך בוטל רישיון המסחר של אביה והמשפחה נאלצה לעזוב את מצרים. בהגיעם בשנת 1949 לצרפת גילה אביה כי נותרו חסרי כל לאחר שכל כספם שהופקד בבנק שווייצרי במצרים הופקע על ידי ממשלת מצרים. תוך זמן קצר מרגע הידיעה לקה אביה בהתקף לב ונפטר לאחר מכן. המשפחה השתקעה בצרפת ובשנת 1950 בגיל 17 עלתה עדה אהרוני לבדה לישראל.
בהגיעה לישראל ללא משפחתה בשנת 1950 הייתה חברה בגרעין של השומר הצעיר בקיבוץ עין שמר יחד עם חלוצים צעירים אחרים מבין חניכי השומר הצעיר במצרים, וביניהם בעלה, חיים. נכנסו לעימות עם הנהגת הקיבוץ, לאחר שדרשו השוואת שכרם של העובדים יוצאי תימן לשאר הפועלים חברי ההסתדרות. סירובה של הנהגת הקיבוץ להשוואת השכר ועוד מחלוקות רעיוניות נוספות, הובילו בשנת 1953 לעזיבתם את הקיבוץ, יחד עם 52 חלוצים נוספים מתנועת השומר הצעיר ממצרים.
אהרוני קיבלה תואר ראשון מהאוניברסיטה העברית בירושלים בהיסטוריה, סוציולוגיה, וספרות אנגלית, בשנת 1964. תואר שני בספרות באוניברסיטת לונדון על יצירתו של הנרי פילדינג. בשנת 1975 תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים, על מחקרה "הסיפורת האינטרוספקטיבית של סול בלו".
אהרוני לימדה ספרות אנגלית באוניברסיטת חיפה. הייתה גם מרצה בכירה במחלקה ללימודים הומניסטיים ואמנויות של הטכניון ולימדה שם סוציולוגיה – לימודי פתרון קונפליקטים, בדגש על הסכסוך הישראלי-פלסטיני ועל יהדות ארצות ערב. אהרוני הייתה מרצה אורחת ופרופסורית אורחת במספר אוניברסיטאות ביניהן אוניברסיטת פנסילבניה ממנה קיבלה פרופסורה ב-1985. אהרוני התפרסמה, בין השאר, בפעילותה להשגת פיוס בין היהודים והערבים על בסיס הכרה הדדית בסבל שנגרם לערבים הפלסטינים וליהודים מארצות ערב, בנסיבות הסכסוך בין שני העמים.
אהרוני היא המייסדת והנשיאה של איפלק: הפורום הבינלאומי לספרות ולתרבות השלום. אהרוני ייסדה את "אגודת שוחרי הספרות" באזור חיפה והצפון, שפעלה לגישור בין תרבויות ועדות ושימשה כיו"ר שלה וכעורכת כתב העת "גלים" במשך 20 שנה. היא הוציאה לאור 20 אנתולוגיות "גלים", ביניהם מס. 8 לזכר יצחק רבין. בנוסף, היא הייתה המארגנת ונשיאת של הקונגרס העולמי השני של יהודי מצרים (WCJEׁׂ) שהתקיים באוניברסיטת חיפה בשנת 2006. אהרוני הייתה בשנת 2012 לאישה הראשונה שנאמה במסגד האחמדים שבכבאביר חיפה.
בשנת 2012 הוענק לעדה אהרוני אות המתנדב על ידי הנשיא שמעון פרס, על פעילותה לקידום "תרבות השלום" וקידום יוזמות שלום בין ערבים ויהודים. מנימוקי ועדת הפרס: "אהרוני מאמינה בכוחה של התרבות והיצירה ובכוחה של המילה. היא משוכנעת שקומוניקציה, ספרות ותרבות יכולות לעזור לרפא את המחלות העיקריות של הכפר הגלובלי שלנו: מלחמה, טרור ואלימות. הנושאים: יישוב סכסוכים, פיוס, דו – קיום ושלום, כמו גם שוויון זכויות לנשים, תופסים מקום נרחב במחקריה, ספריה ושיריה ובפעילותה התרבותית הנמרצת. על כל פועלה הייחודי הוענק לפרופ' עדה אהרוני "אות הנשיא שמעון פרס למתנדב".[דרוש מקור]
בשנת 2015 הוענק לה עיטור ההוקרה "יקירת העיר חיפה". בשנת 2017 הוענקה לה תעודת "יקירת אגודת הסופרים העבריים" כהוקרה על יצירתה ופעילותה למען הספרות התרבות העברית.
עדה אהרוני היא תושבת העיר חיפה. היא הייתה נשואה משנת 1950 לחיים אהרוני, פרופסור מן המניין להנדסה כימית בטכניון, אף הוא יליד קהיר, שנפטר בשנת 2006. לזוג שני ילדים: אריאל – רופא גניקולוג וטליה וינקלר, מייסדת "דורות", שנפטרה בשנת 2011 ממחלת הסרטן.