רג'י מילר
קריירת ה-NBA

מילר נבחר במקום ה-11 בדראפט של שנת 1987. בעונת הרוקי שלו, שימש מילר כמחליפו של ג'ון לונג, וקלע באותה העונה 10.0 נקודות למשחק ב-22.4 דקות למשחק. החל מעונתו השנייה במועדון, החל מילר לפתוח בחמישייה, ועזר לקבוצתו להתפתח לחברה קבועה בפלייאוף ה-NBA. בעונתו השלישית בליגה, עונת 1989/1990 פתח מילר לראשונה בכל 82 המשחקים של אינדיאנה בליגה, הוא קלע שיא קריירה בעונה הסדירה עם 24.6 נקודות למשחק, ואף נבחר למשחק האולסטאר לראשונה. את העונה, סיימה אינדיאנה
במאזן על 42 ניצחונות מול 40 הפסדים, העפילו לפלייאוף, אך הודחו בסוויפ כבר בסיבוב הראשון מול דטרויט פיסטונס בשלושה משחקים.
לאחר עזיבתו של צ'אק פרסון בסיום עונת 1991/1992, ביסס מילר את מעמדו כאיום הקליעה המרכזי של אינדיאנה. ב-28 בנובמבר 1992, רשם מילר את שיא הקליעה לשחקן במשחק של אותה העונה כאשר קלע 57 נקודות בניצחון החוץ של אינדיאנה 134-122 על שארלוט הורנטס. באותו המשחק קלע מילר 16 סלי שדה מתוך 29 ניסיונות, מהם 4 מ-11 מהשלוש ו-21 מ-23 מקו העונשין. בפלייאוף של אותה העונה קבע מילר את שיא הקריירה שלו כאשר קלע בממוצע 31.5 במשחקי הפלייאוף.
מילר הפך לשם דבר כאשר ב-1 ביוני 1994, במשחק מספר 5 של סדרת גמר המזרח של ה-NBA, נגד הניו יורק ניקס במדיסון סקוור גארדן קלע 39 נקודות, מהן 25 נקודות ברבע המשחק האחרון, והוביל את קבוצתו לניצחון 93-86. במהלך הרבע האחרון קלע מילר מספר שלשות מטווח רחוק, תוך שהוא מקניט את אוהדה השרוף של הניקס ספייק לי, אשר ישב בשורה הראשונה, על יכולתו. הניצחון העלה את אינדיאנה ליתרון 3-2 בסדרה על יריבתה הפייבוריטית, אולם הניקס ניצחו בשני המשחקים הבאים והעפילו לגמר ה-NBA.
בסיבוב השני של סדרת הפלייאוף של שנת 1995, פגשה אינדיאנה שנית את הניקס. ב-7 במאי, במפגש הראשון בסדרה במדיסון סקוור גארדן, כשנשארו 18.7 שניות לסיום המשחק, והניקס מובילים ב-6 נקודות על הפייסרס, קלע מילר שלשה, חטף את הוצאת הכדור מידיו של גרג אנתוני יצא מחוץ לקשת השלוש וקלע שלשה נוספת, והשווה את תוצאת המשחק. שחקני אינדיאנה ביצעו עבירה מהירה, אשר שלחה לקו העונשין את שחקנה של הניקס, ג'ון סטארקס שהחטיא את שתי הזריקות. אף על פי שהריבאונד נחת לידיו של פטריק יואינג, הוא החמיץ את הזריקה, ואת הכדור החוזר לקח מילר, שמיד בוצעה עליו עבירה. מילר קלע את שתי הזריקות החופשיות, ובכך קלע 8 נקודות ב-8.9 שניות בלבד והוליך את קבוצתו לניצחון 107-105. אינדיאנה הדיחה בסיום הסדרה את הניקס, אך הודחה בעצמה בשבעה משחקים בשלב הבא נגד אורלנדו מג'יק. בשנה שלאחר מכן, לקראת סיומה של עונת 1995/1996 נפצע מילר בעינו ונעדר מארבעת משחקי הפלייאוף הראשונים. הוא חזר לשחק בסיבוב הראשון בו התמודדה אינדיאנה נגד אטלנטה הוקס במשחק מספר חמש. מילר קלע 29 נקודות באותו המשחק, אך אינדיאנה הפסידה והודחה.
הפייסרס הצליחו להעפיל לגמר המזרח שנית רק כעבור שלוש שנים, בפלייאוף 1998 במשחק מספר 4 בסדרת גמר המזרח, בה פגשה אינדיאנה את שיקגו בולס, כשהבולס ביתרון 2-1 בסדרה ו-94-93 במשחק וכשנותרו 3 שניות לסיום הזמן החוקי, הצליח מילר, שעלה לשחק עם נקע בקרסול, לחמוק מהשמירה של מייקל ג'ורדן, לקבל את המסירה מהוצאת הכדור של דרק מקי ולקלוע שלשת ניצחון שהשוותה את תוצאת הסדרה. קליעה שנבחרה לאחד מהרגעים הגדולים ביותר בפלייאוף בכל הזמנים, אינדיאנה הצליחה למתוח את הבולס, שלקחה את תואר האליפות בשנתיים הקודמות, לסדרה בת שבעה משחקים בה הפסידה לבסוף. הבולס המשיכו וניצחו גם בסדרת הגמר, וזכו באליפות שלישית ברציפות, עם ג'ורדן וסקוטי פיפן. בעונת 1998/1999 עונת שביתת השחקנים, נחשבה אינדיאנה לאחת מהפייבוריטיות לזכייה באליפות. היא העפילה עד לגמר המזרח, שם פגשה את יריבתה המרה הניו יורק ניקס. בסיום הסדרה ניצה הניקס בשישה משחקים, כאשר במשחק מספר 6 חווה מילר את הופעתו החלשה ביותר בקריירה, כאשר קלע רק 8 נקודות קלע שלושה סלי שדה מ-18 ניסיונות, בהם קליעת שלשה אחת מ-8 ניסיונות.
בעונת 1999/2000 הוביל מילר את אינדיאנה למאזן של 56 ניצחונות מול 26 הפסדים. באותה העונה העפיל מילר לראשונה בתולדות המועדון עד לגמר ה-NBA, כשבדרך הקבוצה מדיחה את מילווקי באקס, פילדלפיה 76', כולל תצוגה של 40 נקודות של מילר, ואת ניו יורק ניקס. בגמר פגשו מילר והפייסרס את לוס אנג'לס לייקרס של קובי בראיינט ושאקיל אוניל. מילר הוביל את אינדיאנה בסדרת הגמר עם 24.3 נקודות בממוצע לערב, אך יכולתו האישית לא עזרה לקבוצתו שהפסידה את האליפות בשישה משחקים 4-2.
בפלייאוף של שנת 2002, מילר כמעט והצליח להדיח את ניו ג'רזי נטס בכוחות עצמו. במשחק החמישי והמכריע של הסדרה, לאחר החטאת שתי זריקות עונשין של ריצ'רד ג'פרסון, קלע מילר שלשה מ-12 מטרים עם הבאזר ושלח את המשחק להארכה. בהארכה הראשונה, בפיגור של שתי נקודות, הטביע מילר מעל שלושה מגנים ושלח את המשחק להארכה שנייה בה ניצחו הנטס. יכולתו מילר ברגעים המכריעים עזרו להאדרת שמו של מילר כשחקן קלאץ'.
בדמדומי הקריירה מילר חדל מלהיות הקלע המוביל של קבוצתו, וחברו לקבוצה ג'רמיין אוניל לקח את הפיקוד. עם זאת, המשיך מילר להיות האופציה המועדפת בהתקפה ברגעים המכריעים של המשחק. את הכבוד הרב שרכש לו אוניל ניתן לראות בניצחון על מילווקי ב-4 בינואר 2005. באותו המשחק, קלע אוניל 55 נקודות, אך ביקש להיות מוחלף כשנשארו 1:43 דקות לסיום, כדי שלא ישבור את שיא המועדון שהחזיק מילר עם 57 נקודות.
בשנת 2005, והוא בן 39, הוכיח מילר כי הוא עדיין מסוגל לספק נקודות, כששלושה מחבריו לקבוצה, אוניל, סטיבן ג'קסון ורון ארטסט הורחקו מהמגרשים לתקופות ממושכות בעקבות מהומה אלימה במשחק נגד דטרויט (אוניל הורחק ל-15 משחקים, ג'קסון ל-30 משחקים וארטסט הורחק עד לסיום העונה, 86 משחקים, 73 בליגה ו-13 בפלייאוף; מילר עצמו הורחק בעקבות התקרית למשחק אחד). בהיעדרם של שלושת חבריו, הוביל מילר את קבוצתו כשקלע בממוצע כמעט 20 נקודות למשחק, כולל 39 נקודות נגד הלייקרס.
ב-19 במאי 2005, במשחק מול דטרויט פיסטונס, הודיע מילר על פרישה מכדורסל לאחר 18 שנים. ב-30 במרץ 2006, נתלתה גופיית המשחק שלו, מספר 31, על התקרה באולם של אינדיאנה פייסרס לאות כבוד והערכה.