stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הנרי גריי, דוכס קנט

הנרי גריי, דוכס קנט (באנגלית: Henry Grey, 1st Duke of Kent; ‏ 1671 - 5 ביוני 1740) היה חבר במסדר הבירית, חבר במועצת המלך ואחד מלורדי המשפט (חברי בית הלורדים המכהנים בו כשופטים עליונים) שמונו על ידי ג'ורג' הראשון בעת שזה שהה בגרמניה.
קורות חיים

הנרי גריי היה בנו של אנתוני גריי, רוזן קנט ושל מרי גריי, ברונית לוקס מקרודוול. לאחר מות אימו, בראשית שנת 1702 ירש את התואר ברון קרודוול, ולאחר מות אביו, בשלהי 1702, ירש ממנו את התואר והיה לרוזן ה-12 מקנט.
בשנת 1704 מונה לתפקיד הלורד צ'מברלין ולחבר במועצת המלך של אנגליה.
בשנת 1706 קיבל את התארים מרקיז קנט, רוזן הרולד וויסקונט גודריך, ובשנת 1710 את התואר דוכס קנט.
בשנת 1712 הפך לאביר במסדר הבירית.
בשנת 1714 מונה צ'ארלס טאלבוט, דוכס שרוסברי לתפקיד הלורד צ'מברלין, ואילו גריי מונה לתפקיד לורד סטיוארט (הלורד השרת), בו כיהן בין השנים 1716–1718, ובין השנים 1719–1720 כהן בתפקיד הלורד חותם מועצת המלך (Lord Privy Seal).
נישואים וילדים

הנרי גריי נישא לג'מימה קרו, בתו של תומאס קרו, הברון השני מקרו ומרי טאונשד, ונולדו להם שישה ילדים:
אנתוני גרי, רוזן הרולד, אשר נשא לאישה את מרי טופון. (נפטר בשנת 1723)
אמאבל גריי, אשר נישאה לג'ון קמפבל, רוזן ברדאלביין והולנד, ונפטרה ב-2 במרץ 1727.
ג'מימה גריי (נולדה ב-1699 ונפטרה ב-7 ביולי 1731).
אן גריי, שנישאה ללורד צ'ארלס קוונדיש ונפטרה ב-20 בספטמבר 1733
מרי גריי
לאחר מות אשתו הראשונה נשא הנרי גריי לאישה את סופיה בנטינק, בתו של ויליאם בנטינק, רוזן פורטלנד ואן וילייר.
לבני הזוג נולדו בן ובת:
ג'ורג' גריי, רוזן הרולד (נפטר בילדותו.)
אן סופיה גריי (נפטרה ב-24 במרץ 1780.)
במות בנו אנתוני גריי, רוזן הורלד, לא נותרו לגריי בנים בחיים, ומשמעות הדבר הייתה שכל תאריו ישובו אל הכתר לאחר מותו. מסיבה זו, בשנת 1740 הוענק לו התואר מרקיז גריי מתוך כוונה שצאצאיה הזכרים של נכדתו, ימימה יורק, ימשיכו לשאת תואר זה.
נחש הנחושת (פיודור ברוני)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  פיודור ברוני 
 תאריך יצירה:  1841 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  Ж-5070 (המוזיאון הרוסי) 
 מיקום:  המוזיאון הרוסי
 
נחש הנחושתן הוא ציור ענק מעשה ידי האמן הרוסי ממוצא איטלקי פיודור ברוני, שהושלם בשנת 1841. הציור נמצא באוסף המוזיאון הרוסי הממלכתי בסנקט פטרבורג (מספר קטלוג Zh-5070). גודל הציור הוא 565×852 ס"מ.
ההשראה של ברוני לציור נבעה מסיפור המתואר בתנ"ך, על בני ישראל שהוצאו ממצרים בהנהגת משה. לאחר שנים של הנדודים במדבר, החלו להתלונן ולאבד אמונה, ובעקבות זאת נענשו על ידי ה' באמצעות נחשים ארסיים. משה, לפי הוראת ה', הציב נחש נחושת על נס, וכל מי שהביט בו באמונה נרפא מהכשות הנחשים.
ברוני עבד על הציור במשך כחמש עשרה שנים. הוא הודיע לחברה הקיסרית לעידוד האמנויות כי החל בעבודה על הציור בפברואר 1827, והשלים אותו בשנת 1841. בין השנים 1833–1836 עבד באיטליה, לאחר מכן נקרא חזרה לסנקט פטרבורג ללמד באקדמיה הקיסרית לאמנויות, ובשנת 1838 שב לרומא, שם סיים את הציור.
בקיץ 1841 נשלח הציור לרוסיה, לאחר שהוצג בהצלחה בתערוכה ברומא. הוא הוצג בארמון החורף, ולאחר מכן הועבר לאקדמיה לאמנויות. מאז ראשיתו, "נחש הנחושת" הושווה לעיתים קרובות לציור רחב-ההיקף "יומה האחרון של פומפיי" (אנ') מאת קארל ברולוב, שצויר שבע שנים קודם לכן. שני הציורים הוצגו זה לצד זה ונחשבו ל"ענקי הציור הרוסי".
שטח הבד של הציור הוא כ-48 מ"ר, ומשקלו כ-70 ק"ג. הוא נחשב לציור ההיסטורי הרוסי הגדול ביותר, הגדול ביותר באוסף המוזיאון הרוסי הממלכתי, והגדול ביותר מבין ציורי כן במחצית הראשונה של המאה ה-19.
היסטוריה

ברוני החל בעבודה על הציור בשנת 1827, כשהציג את הרעיון לחברה הקיסרית לעידוד האמנויות. במהלך השנים הבאות יצר סקיצות שונות והתמודד עם אתגרים כלכליים ואישיים. בשנת 1835 נקרא לשוב לרוסיה, אך ניסה לדחות את שובו כדי להשלים את הציור. בשנת 1839 נולד לו בנו, והוא נקלע לקשיים כלכליים, אך לבסוף קיבל מחדש את משכורתו הקיסרית והמשיך בעבודה.
באפריל 1841 דיווח כי השלים את הציור, והוא הוצג לראשונה ברומא וזכה להצלחה. בספטמבר 1841 הגיע הציור לרוסיה והוצג בארמון החורף, ובהמשך באקדמיה לאמנויות. הצאר ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה רכש אותו תמורת 30,000 רובלים (לפי גרסה אחרת, 70,000 רובלים), וברוני עצמו זכה בעיטור מסדר ולדימיר מדרגה רביעית.
בשנת 1835 נודע כי הקיסר ניקולאי הראשון הורה לפיודור ברוני וקארל ברולוב לחזור לסנט פטרסבורג. לאחר מכן הוצג הציור באולם בית הספר הרוסי שבארמיטאז'. בשנת 1897 הועבר למוזיאון הרוסי, שם הוא נמצא עד היום. במהלך מלחמת העולם השנייה פונה יחד עם אוצרות אחרים לפרם (אז מולוטוב). בשנת 2000 בוצע בו שיקום מקיף במוזיאון הרוסי, במסגרתו נוקו השכבות המושחרות והציור הושב למראהו המקורי.
ביקורות והשפעה

היסטוריון האמנות אלכסנדר בנואה כתב כי בהשפעת הצלחתו של ברולוב עם "יומו האחרון של פומפיי", החליט ברוני ליצור ציור בקנה מידה דומה. ברומא זכה הציור להצלחה רבה, אך בסנקט פטרבורג התקבל בפחות התלהבות. בנואה טען כי אף שברוני עלה על בריולוב במיומנותו, הוא היה פחות נגיש לקהל הרחב ולכן לא זכה לאותה תהודה ציבורית.
הציור "נחש הנחושת" נותר אחד מהציורים ההיסטוריים החשובים ביותר ברוסיה, והוא מוצג כיום באולם 15 בארמון מיכאילובסקי שבמוזיאון הרוסי לצד יצירות נוספות של אמני המאה ה-19.
פיודור ברוני. נחש חצוף. סקיצה (בערך 1828, המוזיאון הרוסי הממלכתי לאמנויות יפות )
פיודור ברוני. נחש חצוף.. סקיצה (לפני אביב 1836, המוזיאון הרוסי הממלכתי )
פיודור ברוני. נחש חצוף. סקיצה סופית (1839, גלריית טרטיאקוב הממלכתית )
הערות שוליים

↑  Степанова С. С. Русская живопись эпохи Карла Брюллова и Александра Иванова: Личность и художественный процесс. — СПб.: Искусство-СПб, 2011. — 288 p. — P. 171-173. — מסת"ב 978-5-210-01638-6.
↑  Бенуа А. Н. Русская школа живописи / Н. Н. Дубовицкая. — М.: Арт-Родник, 1997. — 334 p. — P. 49. — מסת"ב 978-5-88896-019-6.
↑  Д. Д. Воронцов, А. П. Маслов. Русское искусство в вопросах и ответах. — СПб.: Симпозиум, 1997. — 269 p. — מסת"ב 5-89091-006-X. — מסת"ב 978-5-89091-006-6.
↑  В. А. Гусев, Е. Н. Петрова. Русский музей: альбом, путеводитель. — СПб.: П-2, 2001. — 135 p. — מסת"ב 978-5-93893-040-7.
↑  Петинова Е. Ф. Русские художники XVIII — начала XX века. — СПб.: Аврора, 2001. — 345 p. — P. 116. — מסת"ב 978-5-7300-0714-7.
↑  Государственная Третьяковская галерея — каталог собрания / Я. В. Брук, Л. И. Иовлева. — М.: СканРус, 2005. — V. 3: Живопись первой половины XIX века. — 484 p. — P. 140. — מסת"ב 5-93221-081-8.
↑  Бенуа А. Н. История русской живописи в XIX веке. — М.: Республика, 1995. — 448 p. — P. 122-123. — מסת"ב 5-250-02524-2.
פיודור ברוני. ראש צורח (סקיצה לציור "נחש הנחושת" )
פיודור ברוני. איש צעיר מטפס על סלע (סקיצה לציור נחש הנחושת)
פיודור ברוני. ילדה באבן (סקיצה לציור "נחש ברונזה")
פיודור ברוני. ראש אישה (סקיצה לציור נחש הנחושת")
עמית תומר

| --- | --- |

 לידה:  6 באפריל 1993 (בת 31) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב
 מעסיק:  מעריב, תאגיד השידור הישראלי, גלי צה"ל
 קישורים חיצוניים
 טוויטר (X):  amit1tomer
 
עמית תומר מראיינת את ח"כ אביגדור ליברמן, יוני 2024
עמית תומר (נולדה ב-6 באפריל 1993) היא אשת תקשורת, עיתונאית, תסריטאית ומגישת רדיו ישראלית.
ביוגרפיה

נולדה וגדלה בתל אביב לד"ר רון תומר, תעשיין  והבעלים של חברת התרופות "אוניפרארם", אשר כיהן כנשיא התאחדות התעשיינים בישראל, ולאסתי, רוקחת במקצועה, ולמדה בתיכון אליאנס תל אביב.
תומר החלה את דרכה בתקשורת ב-2007, בגיל 14, ככתבת נוער בשבועון "מעריב לנוער". לאחר מכן, החלה לעבוד ככתבת חינוך במקומון "זמן תל אביב" מקבוצת מעריב. תומר שירתה בגלי צה"ל ככתבת לענייני בריאות, צרכנות ותקשורת, ולאחר מכן כעורכת ומגישה.
לאחר שהשתחררה מצה"ל ב-2014, החלה לעבוד ככתבת הבריאות של עיתון "מעריב סופהשבוע" וכן שימשה ככתבת מגזין. במקביל, המשיכה לשמש כמגישת פינות בגל"צ, בדסק התרבות. היא למדה משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, אך לא השלימה את התואר.
ב-2016 הצטרפה לתאגיד השידור הישראלי, ומיומו הראשון שימשה ככתבת הכלכלה. ערכה והגישה תחקירים במסגרת מדור "בשביל הכסף" במהדורה המרכזית של כאן 11, עד לעזיבתה ביוני 2021.
בדצמבר 2021 הצטרפה תומר לגלי צה”ל והתמנתה לראש תחום כלכלה וחברה, שימשה כפרשנית בשידורים השוטפים, והגישה את הרצועה הכלכלית היומית כשלצידה היה שותף בהגשה לסירוגין, סמי פרץ.
היא בעלת טור קבוע בירחון "ליברל" בנושאי כלכלה ופוליטיקה. בוגרת מסלול התסריטאות בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה "סם שפיגל" וסטודנטית לכלכלה וספרות באוניברסיטת תל אביב.
ביוני 2023 הודיעה כי תסיים את תפקידיה בגל"צ בסוף החודש, וזמן מה אחר כך הצטרפה לערוץ הטלוויזיה האינטרנטי "רלוונט". מסוף 2024 היא מגישה פינה בתוכנית שישי בבוקר בערוץ 12.
עמית תומר נשואה לסתיו בלוגולובסקי, בנם של בעלי יקב ויתקין. מתגוררים בתל אביב.
הערות שוליים

↑  יעקב ברדוגו קוצץ: מגישה חדשה בגלי צה"ל, באתר ערוץ 7, 15 בדצמבר 2021
↑   יפעת ראובן, עם תדירות רכבות כה נמוכה בשישי, ברור שאפשר למצוא זמן מסילה לרכבת פרטית, באתר TheMarker‏, 13 ביוני 2023
ניקו ניתאי

| --- | --- |

ניתאי בהצגה "הנפילה"
 לידה:  22 בדצמבר 1931 שכונת קרנגאש, בוקרשט, רומניה רומניה
 פטירה:  23 במרץ 2020 (בגיל 88) תל אביב-יפו, ישראל ישראל
 תאריך עלייה:  1961
 שם לידה:  Nicu Iacob
 סוגה מועדפת:  תיאטרון
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1941–2020 (כ־79 שנים)
 עיסוק:  שחקן, מחזאי ובמאי תיאטרון
 צאצאים:  דורית ניתאי נאמן 
 פרסים והוקרה:  פרס רוזנבלום פרס לנדאו
 http://www.t-karov.co.il
 פרופיל ב-IMDb
 
ניקו ניתאי (22 בדצמבר 1931 – 23 במרץ 2020) היה שחקן, במאי תיאטרון ומחזאי ישראלי. משחקני התיאטרון הוותיקים בישראל, אשר כתב וביים מחזות רבים. מייסד תיאטרון הסימטה ביפו, ותיאטרון "קרוב" בתל אביב.
ניתאי נחשב לפורץ דרך וחלוץ בתיאטרון השוליים הישראלי. מוכר לרבים בזכות תוכנית הטלוויזיה לילדים "קשת וענן", בה הופיע בשנות ה-80, וכן בזכות הצגת היחיד שלו "הנפילה", שהוצגה למעלה מ-45 שנה.
ביוגרפיה

נולד ברומניה, גדל בשם ניקו יעקב בשכונת קרנגאש (אנ'), כיום ברובע הששי של בוקרשט, בירת רומניה, ולמד בבתי ספר יהודיים, בהם בתי הספר "מלבי"ם" ו"קולטורה". עם מוריו נמנו דמויות חשובות של האליטה היהודית בתקופה זו, כמו הסופר מיכאיל סבסטיאן והמוזיקאי חיים שוורצמן.
בגיל 10 השתתף בלהקת הילדים בהדרכתו של ליקה גרינברג שפעלה במסגרת התיאטרון היהודי באראשאום בבוקרשט, בימי הדיקטטורה הפאשיסטית-צבאית של אנטונסקו.
אחרי נפילת הרודנות הפאשיסטית, למד תיאטרון וקולנוע באוניברסיטת בוקרשט. הופיע לראשונה ב"תיאטרון קונסטנטין נוטארה"(רומ') בעיר הולדתו. עלה לישראל בשנת 1961. בישראל סיים תואר שני בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה > פעילותו בתיאטרון

המחזה הראשון בו שיחק בישראל היה "אילוף הסוררת" מאת שייקספיר ב"תיאטרון חיפה", הצגת הבכורה של התיאטרון שזה עתה הוקם. בהמשך שיחק במחזות תיאטרון רבים, כמו "חשמלית ושמה תשוקה" מאת טנסי ויליאמס, "ריצ'רד השני","הנערים שבחבורה" (מארט קראולי) "חלום ליל קיץ" ועוד. וכמו כן שיחק בתיאטראות רבים, בין היתר ב"תיאטרון הבימה", "תיאטרון האהל" וב"תיאטרון צוותא".
ניתאי ביים עשרות מחזות, בהם "החלום האמריקני" ו"מותה של בסי סמית" מאת אדוארד אלבי, "נדנדה בשניים" מאת ויליאם גיבסון, "תפוס את הגנב" מאת יוסף לפיד, "הירושה" מאת שולמית לפיד, "המרפסת" של ז'אן ז'נה, "הבשורה" מאת אהרן אשמן, "אדם הוא אדם" מאת ברטולט ברכט, "הנבחרים" מאת ריינר ורנר פאסבינדר ועוד.
בנוסף כתב מספר מחזות תיאטרון, בין היתר "איש הרוח, הזונה והליצן", "גן עדן טרום חובה", "היפוכונים" ו"אדון בקבוק" ואף ביים ושיחק בחלקם.
לאחר פעילות ענפה בתיאטראות הממסדיים, פעל ניתאי החל מתחילת שנות ה-80 מחוץ לממסד התיאטרוני. ב-1982 ייסד את "תיאטרון הסימטה" ביפו, אותו ניהל במשך כ-18 שנה. בשנת 2001 ייסד את תיאטרון השוליים "תיאטרון קרוב", שפעל בבית מרכזים בתל אביב עד שריפתו. השריפה הקשה שפקדה את המבנה ב-2003 כילתה מחזות, תלבושות, פלקטים וארכיונים רבים של ניתאי. התיאטרון הוקם מחדש ב-2004 במשכנו החדש במתחם התרבות והאמנות בתחנה המרכזית החדשה בתל אביב. בין ההצגות בהן ביים ושיחק בתיאטרון קרוב: "ההיסטוריה של הקומוניזם כפי שסופרה לחולי נפש" מאת מטיי וישניאק ו"הזבובים" מאת ז'אן-פול סארטר. לאחר מותו של ניתאי שונה שם התיאטרון ל"תיאטרון ניקו ניתאי".
מאז 1975 שיחק ניתאי בהצגת היחיד שעיבד בעצמו, "הנפילה" מאת אלבר קאמי, אשר הפכה להצגת היחיד הוותיקה ביותר בישראל. הצגות יחיד נוספות שהעלה ניתאי הן "פינוק מטריף" מאת אמיל אז'אר, "את ואני ואשליות" מאת ז'אן קוקטו ופול ז'רלדי, "התפסן בשדה השיפון" מאת ג'יי. די. סלינג'ר ו"ל. ס. דיוניסוס" ו"געגועים לטחנות רוח" מאת ניתאי עצמו.
בין ההצגות האחרונות שביים באנסמבל תיאטרון קרוב:
2014 – "במערכה האחרונה" ע"פ שירת הברבור מאת אנטון צ'כוב
2016 – "המלך ליר" מאת ויליאם שייקספיר, שם כיכב בתפקיד המלך ליר
2015 – "אי הבנה" מאת אלבר קאמי
2016 – "שייקספיר מצונזר" מאת מטיי וישניאק
2017 – "אחת מעשר" מאת ניקו ניתאי
2018 – "חדשות אחרונות" מאת מיכאיל סבסטיאן
2018 - שיחק ניתאי בהצגה "פרידה" שביימה בתו, דורית ניתאי נאמן.
2019 – "מכתב אבוד" מאת יון לוקה קאראג'אלה
ביוגרפיה > קריירה בטלוויזיה ובקולנוע

בנובמבר 1964 שיחק בסרטו של מנחם גולן "שמונה בעקבות אחד". בשנת 1971 שיחק בסרט הצרפתי "הלילה המופלא" (fois... par jour ‏7), סרטו של דניס הרו (Denis Héroux). בשנת 1979 שיחק בתפקיד שמעון בר יונה בסרט האמריקאי "ישו".
בין השנים 1986-1983 שיחק בתפקיד "אסף" בתוכנית "קשת וענן", ששודרה בטלוויזיה החינוכית.
בשנת 1994 שיחק בסרט האמריקאי "Hellbound" בו הופיע גם צ'אק נוריס.
בשנת 1999 התארח בסדרה הקומית של ערוץ 2 ״שמש״ בתפקיד גורו.
בשנת 2003 השתתף בסדרה "פרנקו וספקטור" לצד משה איבגי, ששודרה בערוץ 2. באותה השנה התארח בסדרה הקומית של ערוץ 2 ״שוטטות״ בתפקיד קפטן.
בשנת 2004 התארח במספר פרקים בודדים בעונה השלישית של סדרת הנוער ״הילדים מגבעת נפוליאון״ ששודרה בערוץ הילדים, גילם את פרופסור דוד ברונו.
בשנת 2013 שיחק בתפקיד אורח בסדרה "חסמבה דור 3" וכן בסדרה "חיות לילה", ששודרה בהוט קומדי סנטרל.
ביוגרפיה > פעילותו באינטרנט

בשנת 2012 השתתף בקליפ לגרסת הרדיו של השיר "זלמן זה לא אתה" של קובי אוז. ניתאי השתתף בתפקיד זלמן. הקליפ פורסם באתר YouTube.
חיים פרטיים

ניתאי היה אב לשתי בנות וסב לחמישה נכדים. בתו דורית ניתאי נאמן היא במאית ושחקנית וממשיכת דרכו בניהול תיאטרון קרוב.
ניתאי נפטר ב-23 במרץ 2020, בגיל 88.  נקבר בבית העלמין דרום.
פרסים והוקרה

בשנת 1996 קיבל את פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה על מפעל חיים (תיאטרון הסימטה) ותרומתו לתרבות התיאטרון.
בשנת 2006 קיבל אות המופת, הדוגמה, האיכות והמצוינות בקטגוריה "תיאטרון ישראלי במיטבו" ממפעל הפרסים והאותות איגוד הצרכנים בישראל ויד מאיר וציונה דיזנגוף.
בשנת 2006 זכה בתעודת כבוד, Diploma de Onare, ממכון התרבות הרומני בישראל.
בשנת 2007 קיבל לו פרס "קיפוד הזהב" על מפעל חיים על תרומתו לתיאטרון הפרינג'.
באוקטובר 2012 זכה בפרס לנדאו לאמנויות הבמה בתחום התיאטרון.
בשנת 2013 זכה לאות Meritul cultural להצטיינות בתחום התרבות - אמנויות הבמה - עם דרגת מפקד, מטעם נשיא רומניה - יחד עם במאי הקולנוע אנדריי קלראשו
בשנת 2020 קיבל אות של כבוד מטעם שגרירות רומניה, יחד עם השחקנית ליא קניג.
הערות שוליים

↑  Cercul cultural din Ierusalim, "Noi întâlniri la Ierusalim", p.88
↑  Cercul cultural din Ierusalim, "Noi întâlniri la Ierusalim", p.52-55
↑  קלאסי - דורית ניתאי-נאמן: אמנות למרות הכל, באתר www.habama.co.il
↑  מתוך כתבה על השריפה בבנין מרכזים, "חלום בלהבות", ובה ריאיון עם ניתאי, באתר עיתון תל אביב
↑  מתוך "הנפילה", באתר תיאטרון "קרוב"
↑  רן בוקר,'"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"'איש התיאטרון ניקו ניתאי הלך לעולמו בגיל 88, באתר ynet, 23 במרץ 2020
↑  תיאטרון קרוב - מייסודו של ניקו ניתאי, באתר www.facebook.com
↑  מרב יודילוביץ','"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'הוכרזו זוכי פרס לנדאו לאמנויות הבמה, באתר ynet, 24 באוקטובר 2012
↑  פרס אבירות לניקו ניתאי, באתר א.מ.י.ר, ‏24 בדצמבר 2017
↑  באתר שגרירות רומניה בישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312256305171  VIAF: 299264738   WorldCat (עם VIAF): 299264738
40 (מספר)

| --- | --- |
 כתיב עשרוני:  40
 במילים:  ארבעים
 מספר סודר:  ארבעים
 גימטריה:  מ'
 גורמים ראשוניים:   2^{3}\cdot 5
 כתיב רומי:   \ XL
 כתיב בינארי:  101000
 כתיב הקסדצימלי:  28
40 (במילים: ארבעים) הוא המספר הטבעי הבא אחרי 39 ולפני 41. בספרות יווניות המספר מיוצג על ידי האות מו, ובגימטריה על ידי האות מ'.
במתמטיקה

40 הוא מספר פריק ניתן לכתוב אותו כ:  2^{3}\times 5=40
40 הוא מספר הרשאד (שכן המספר 40 מתחלק ב4 שהוא גם סכום ספרותיו) ומספר אורתוגונלי (הוא המספר האורתוגונלי הרביעי).
למספר 40 יש 8 מחלקים שונים: 1, 2, 4, 5, 8, 10, 20, 40. סכום מחלקיו 90 ולכן הוא מספר מרובה (מספר שסכום מחלקיו גדול ממנו).
8.1591528324789773434561126959612\times 10^{47}=40!
השורש הריבועי של 40 שימש בימי קדם כקירוב להיקף של מעגל (2 פאי) שכן:  {\sqrt {40}}=6.324\approx 6.283=2\pi
במדע

המספר האטומי של זירקוניום Zr.
40 שבועות להיריון מלא אצל האדם.
ביהדות > בתנ"ך

40 יום:
משה עולה להר סיני לארבעים יום ולילה שם אינו אוכל ושותה כמו מלאך (שמות כד) "ויבא משה בתוך הענן, ויעל אל ההר; ויהי משה בהר ארבעים יום וארבעים לילה".
משה מתפלל על עם ישראל, שימחל להם חטא העגל, פעמיים במשך ארבעים יום. (דברים פרק ט פסוק יח) "וָאֶתְנַפַּל לִפְנֵי יְקֹוָק כָּרִאשֹׁנָה אַרְבָּעִים יוֹם וְאַרְבָּעִים לַיְלָה".
במבול (בראשית פרק ז) "ויהי הגשם על הארץ ארבעים יום וארבעים לילה".
בסיפור דוד וגלית (שמואל א פרק יז) "ויגש הפלשתי השכם והערב ויתיצב ארבעים יום".
40 שנה:
משה הוביל את עם ישראל במדבר 40 שנה.
בתקופת השופטים כתוב שלוש פעמים "ותשקוט הארץ 40 שנה".
נראה כי המספר 40 שנה מציין ביהדות תקופה שלמה.[דרוש מקור] על פי המפרשים המסורתיים, האל דאג שתהיה למשה ולשופטים תקופת כהונה מלאה. לעומתם, ישנם חוקרים הטוענים שהמספרים בתנ"ך אינם מציינים את העובדות, אלא הן עוסקות בסמליות.
ביהדות > בחז"ל

בדברי חז"ל מצאנו אזכורים רבים למספר 40 בין היתר:
ארבעים יום קודם יצירת הולד בת קול יוצאת ואומרת בת פלוני לפלוני, בית פלוני לפלוני, שדה פלוני לפלוני.
ארבעים ימי רצון מראש חודש אלול ועד יום כיפור. בהם נוהגים מנהגים מיוחדים: האשכנזים תוקעים בשופר בסיום התפילה והספרדים נוהגים לומר בימים אלו סליחות.
תפילה במשך 40 יום היא סגולה להיושע.
תענית במשך 40 יום מסוגלת לכפרת עוון.
בן ארבעים לבינה.
ללמוד 40 פעמים את התורה כדי לזכור אותה
בתחומים אחרים

במשחק כדורסל יש 40 דקות.
גורד שחקים לפי רבים הוא בניין בן 40 קומות או יותר[דרוש מקור].
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי,'"`UNIQ--nowiki-00000007-QINU`"'מסכת סוטה,'"`UNIQ--nowiki-00000007-QINU`"'דף ב', עמוד א'
↑  ספר בית אהרן - קרלין פרשת נח, דברים רבה פרשת ואתחנן פרשה ב מהו בכל קראנו אליו אמרו רבנן יש תפלה שנענית לארבעים יום ממי את למד ממשה דכתיב ואתנפל לפני ה' מ' יום וגו'.
↑  תלמוד בבלי,'"`UNIQ--nowiki-0000000A-QINU`"'מסכת בבא מציעא,'"`UNIQ--nowiki-0000000A-QINU`"'דף ל"ג, עמוד ב', שולחן ערוך,'"`UNIQ--nowiki-0000000B-QINU`"'אורח חיים, סימן של"ד, סעיף כ"ו
↑  משנה,'"`UNIQ--nowiki-0000000D-QINU`"'מסכת אבות,'"`UNIQ--nowiki-0000000D-QINU`"'פרק ה', משנה כ"א
↑  הערך המספרי של האות מ': 40 יום לסגולה, באתר www.hidabroot.org, ‏2017-08-13
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548102305171  GND: 4625475-4  LCCN: sh85051007  TDVİA: kirk
בריט בייקר

| --- | --- |

בייקר, 2019
 לידה:  23 באפריל 1991 (בת 33) פונקסטוני, פנסילבניה, ארצות הברית
 שם במה:  בריט בייקר ד"ר בריט בייקר
 משקל:  54 ק"ג
 גובה:  1.70 מטר
 מקום מגורים:  פיטסבורג, פנסילבניה, ארצות הברית
 לאום:  אמריקאי
 קריירה מקצוענית:  1 באוגוסט 2015 – הווה (9 שנים)
 מאמנים:  סופר הנטאי ג'וני גרגאנו קנדיס לאריי
 ליגות:  AEW
 תרגילי סיום:  Lockjaw
 מידע אישי
 בן או בת זוג:  אדם קול 
 
בריטני בייקר (באנגלית: Brittany Baker; נולדה ב-23 באפריל 1991) הידועה יותר בשם הבמה שלה, בריט בייקר היא מתאבקת אמריקאית, המופיעה בארגון ההיאבקות All Elite Wrestling‏ (AEW).
קריירת היאבקות מקצועית > ארגונים עצמאיים (2015–2019)

בייקר החלה את קריירת ההיאבקות שלה בשנת 2015, כשעבדה עבור ארגונים עצמאיים כמו Absolute Intense Wrestling,‏ Empire State Wrestling,‏ Vicious Outcast Wrestling,‏ Monster Factory Pro Wrestling,‏ International Wrestling Cartel ו-Girl Fight.
קריירת היאבקות מקצועית > RISE Wrestling‏ (2016–2018)

ב-10 בנובמבר 2016, בייקר ערכה את הופעת הבכורה שלה בארגון במסגרת האירוע RISE 1: Ignite. באירוע זה היא ניצחה בקרב הבאטל רויאל והעפילה לטורניר על אליפות הפיניקס של RISE. בסיבוב הראשון היא גברה על ניקול מת'יוס. מאוחר יותר באירוע, היא התחרתה בקרב מרובע נגד אנג'ל דאסט, דלילה דום וקייט קארני. בייקר שבה לארגון לאירוע RISE 5: Rising Sun, שנערך ב-10 בנובמבר 2017, כשהתחרתה בקרב הדחות משושה על אליפות הפיניקס של RISE. באירוע RISE 7.5: Steel, שנערך ב-12 במאי 2018, בייקר הגנה בהצלחה על אליפות הנשים של IWC נגד מרסדס מרטינז. באירוע RISE 9: RISE Of The Knockouts, שנערך ב-7 ביולי, בייקר הצטוותה לשורות מתאבקת ארגון אימפקט רסלינג, צ'לסי גרין, כשהשתיים השתתפו בקרב הדחות זוגות מרובע על אליפות הגרדיאנס של RISE. ב-6 בספטמבר, היא החלה להתחרות תחת שם הבמה ד"ר בריט בייקר, כשבאותו התאריך גברה על מתאבקת מקומית בשם סופיה קסטילו. בפרק ה-17 של הארגון, היא ניצחה את מתאבקת ארגון אימפקט רסלינג, קירה הוגאן.
קריירת היאבקות מקצועית > WWE‏ (2016, 2018)

ב-25 ביולי 2016 בתוכנית Raw, בייקר ערכה את הופעת הבכורה שלה בארגון ה-WWE בקרב בו הפסידה לניה ג'קס. בשנת 2018, בייקר חזרה לארגון, כשניצחה בקרב חושך (קרב שלא שודר בטלוויזיה) במסגרת טורניר הנשים לזכר מאי יאנג. במהלך הקלטות פרק של התוכנית NXT ב-20 באוגוסט, בייקר סבלה מפציעה בכתפה בזמן קרב נגד שיינה בייזלר.
קריירת היאבקות מקצועית > Ring of Honor‏ (2016–היום)

ב-16 בספטמבר 2016, בייקר ערכה את הופעת הבכורה שלה בארגון בקרב חושך בו הצטוותה לשורות קלי קליין וודה סקוט בניצחונן על פיי ג'קסון, מנדי לאון ומארי דובסון. שנה לאחר מכן, היא חזרה ב-13 באוקטובר לקרב בו הצטוותה לשורות פיי ג'קסון וסומי סאקאי בהפסדן לדיאונה פוראזו, ג'ני רוס ומנדי לאון.
ב-12 באוקטובר 2018, בייקר התחרתה בקרב הטלוויזיוני הראשון שלה במסגרת האירוע Glory By Honor XVI, שבו חברה לסומי סאקאי בהפסדן לג'ני רוס וסטלה גריי. ב-3 בנובמבר, בייקר, קארן קיו וקלי קליין הפסידו בקרב שלושה נגד שלושה לג'ני רוס, מדיסון ריין וסומי סאקאי. לילה לאחר מכן, היא לקחה חלק בקרב מועמדות לאליפות הנשים של הארגון, שבו הפסידה למדיסון ריין.
ב-25 בינואר 2019, בייקר איתגרה את קלי קליין לקרב על אליפות הנשים העולמית של ROH, אך היא כשלה בניסיונה לזכות בתואר.
חיים אישיים

בייקר למדה באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה ועבדה באותו הזמן כמדריכת כושר. בייקר הייתה סטודנטית לרפואת שיניים, כשבמאי 2018 היא סיימה דוקטורט בתחום זה.
בייקר מנהלת מערכת יחסים עם המתאבק אוסטין ג'נקינס, הידוע יותר בשם הבמה שלו, אדם קול.
אליפויות והישגים

הישגים בארגון ההיאבקות All Elite Wrestling – AEW
אליפות הנשים של AEW (פעם אחת)
הישגים בארגון ההיאבקות International Wrestling Cartel – IWC
אליפות הנשים של IWC (פעמיים)
הישגים בארגון ההיאבקות Monster Factory – MFPW
אליפות הבנות של MFPW (פעם אחת)
הישגים במגזין ההיאבקות Pro Wrestling Illustrated – PWI
PWI דירג אותה במקום ה-13 מתוך 150 המתאבקות הטובות ביותר לשנת 2022
הישגים בארגון ההיאבקות Remix Pro Wrestling
אליפות רמיקס פרו פיורי (פעם אחת)
הישגים בארגון ההיאבקות WrestleCircus – WC
אליפות הזוגות של WC (פעם אחת)  - עם אדם קול
הישגים בארגון ההיאבקות Zelo Pro Wrestling
אליפות הנשים של Zelo Pro Wrestling (פעם אחת)
הישגים במגזין ההיאבקות Wrestling Observer Newsletter – WON
מתאבקת השנה (2021)
המתאבקת המשתפרת של השנה (2020, 2021)
קרב השנה (2021)  - נגד ת'אנדר רוזה בפרק הספיישל  St. Patrick’s Day Slam‏
הערות שוליים

↑  בריט בייקר חתמה על חוזה בארגון החדש AEW
↑  בייקר תהיה מחוץ לפעילות קרוב לחודשיים עקב פציעה
ויליאם דה סוסר

ויליאם פורד דה סוסר (באנגלית: William Ford De Saussure‏; 22 בפברואר 1792 – 13 במרץ 1870) היה חבר הסנאט של ארצות הברית מקרוליינה הדרומית.
ביוגרפיה

דה סוסר נולד ב-22 בפברואר 1792 בצ'ארלסטון, והיה בנם של הנרי ויליאם דה סוסר ואליזבת פורד דה סוסר. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד ב-1810, למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ועסק במקצוע בצ'ארלסטון וקולומביה.
בשנות ה-20 של המאה ה-19 כיהן דה סוסר שתי קדנציות כראש העיר קולומביה. הוא נבחר לחבר בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית ב-1846 ושופט של בית המשפט של צ'אנר ב-1847.
בשנת 1847 הוא היה אחד החותמים על מכתב שקרא ליצירת סביבה תקשורתית יותר פרו-עבדות בוושינגטון די. סי.. המכתב, הידוע רק משום שפורסם מחדש בעיתון האביליוניסטי The Liberator, כולל חלק שבו נכתב: "מטרת תקשורת זו היא להשיג את עזרתך ושיתוף הפעולה הפעיל שלך בהקמת עיתון בוושינגטון, אשר ייצג את השקפות הדרום בנושא העבדות — השקפות הדרום בנוגע לזכויות ולאינטרסים של הדרום."
דה סוסר מונה ב-10 במאי 1852, ולאחר מכן נבחר ב-29 בנובמבר אותה שנה, כדמוקרטי בסנאט האמריקני כדי למלא את המושב שהתפנה בעקבות התפטרותו של ר. ברנוול רט וכיהן מ-10 במאי 1852 עד 4 במרץ 1853.
הוא חזר לעסוק בעריכת דין בקולומביה, והיה חבר במועצת הנאמנים בקולג' קרוליינה הדרומית (כיום אוניברסיטת קרוליינה הדרומית) בקולומביה במשך שנים רבות. בדצמבר 1860 הוא היה ציר באמנת הפרישה של קרוליינה הדרומית והיה מבין החותמים על פקודת הפרישה שהובילה ישירות לפתיחת פעולות האיבה של מלחמת האזרחים.
הוא מת בקולומביה, קרוליינה הדרומית ב-13 במרץ 1870 ונקבר בחצר הכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה.
בני משפחה מפורסמים

צאצאיו של ויליאם פורד דה סוסר כוללים את ארתור ראוונל הבן (1927–2023), חבר הקונגרס של ארצות הברית שייצג את קרוליינה הדרומית מ-1987 עד 1995.
הערות שוליים

1 2  "The Liberator 17 Sep 1847, page Page 1". Newspapers.com (באנגלית). נבדק ב-2023-08-14.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010649952005171  LCCN: n2003075930  SNAC: w6n08j8z  US Congress: D000270  VIAF: 23977052   WorldCat (עם VIAF): 23977052
בטי דובינר

| --- | --- |

בטי דובינר, 1940
 לידה:  3 ביוני 1912 לונדון, קנדה 
 פטירה:  15 בפברואר 2008 (בגיל 95) תל אביב-יפו, ישראל 
 שם לידה:  Betty Vivian Zimmerman 
 מדינה:  קנדה, ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 תקופת הפעילות:  מ-1949 
 מעסיק:  איל"ן 
 פרסים והוקרה:  אות הנשיא להתנדבות  יקירת רמת גן 
 
בטי דובינר ראשונה מימין עם עדלי סטיבנסון בביקורו בישראל בבית ציוני אמריקה, 1953
בטי ויויאן דוּבּינר (3 ביוני 1912, י' באדר א' התשס"ח – 15 בפברואר 2008) הייתה מייסדת ונשיאת איל"ן.