stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תמר, מלכת גאורגיה
מדיניות החוץ ומסעות צבאיים > שכנים מוסלמים

ברגע שתמר הצליחה בגיבוש כוחה ומצאה תומכים אמינים כמו דוד סוסלן, בית מחארגרדזלי (אנ'), בית תורלי (אנ') ומשפחות אצולה אחרות, היא חידשה את מדיניות ההתפשטות של קודמיה. מאבקי ירושה של שושלות אצולה גאורגיה יחד עם המאבקים של יורשי האימפריה הסלג'וקית הגדולה כמו האטאבגים האילדניזים של אזרבייג'ן (אנ'), שירוואנשאח והאחלטשאש, האטו את הדינמיקה של הישגי הגאורגים שהחלו עוד בתקופת שלטונו של דוד הבנאי, הסבא רבא של תמר אך היו לא רציפים. עם זאת בתקופתה של תמר, שבו הגאורגים להיות פעילים, בייחוד בעשור השני לשלטונה.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-12, החל השלטון הגאורגי להתערב ביחסים בין האילדניזים (אנ') והשירוואנים. הגאורגים נעזרו בנסיכים מורדים בני המקום והפכו את שירוואן (אנ') למדינה כפופה שהעלתה מיסים (אנ') לגאורגיה. האטבג (אנ') האילדניזי, אבו בכר (אנ'), ניסה לבלום את התקדמות הגאורגים. הוא עמד בראש קואליציה של צבאות מוסלמיים אבל ספג תבוסה מוחצת מהצבא הגאורגי בראשות דוד סוסלן. בקרב המכריע, קרב שמכור, שהתקיים בשנת 1195, ניצחו הגאורגים ניצחון מוחץ. הגאורגים לקחו שלל ושבויים רבים וכן את דגלו של הח'ליף (אשר הועבר למנזר חאחולי (אנ')). הם השתלטו על עיר הבירה שמכור (כיום שמקיר (Şəmkir) בטורקיה) והאזורים הסמוכים אליה. השטחים הכבושים הועברו לשירוואנשאח בתנאים של וסאליות. משם צעד הצבא הגאורגי בראשות תמר לגנג'ה. אף על פי ששנה לאחר מכן הייתה לאבו בכר האפשרות להחזיר לידיו את השלטון הוא ויתר על כך משום שהבין שלא יוכל לשרוד גיחות גאורגיות נוספות.
בשנת 1199 זכו צבאותיה של תמר בניצחון גדול נוסף כאשר שני האחים זכריה (אנ') ואיוון מחארגרדזלי (אנ') הצליחו לנשל את שושלת שאדאדיד (אנ') מאני וקיבלו אישור מהמלכה להחזיק בה כנחלתם. מבסיסם באני התקדמו האחים מחארגרדזלי לשטחי מרכז ארמניה וכבשו מידי השושלות המוסלמיות מצודה אחר מצודה: בג'ני (אנ') נכבשה ב-1201 ודווין (אנ') ב-1203.
סולימאן השני (אנ') סולטאן סולטנות רום, חשש מההצלחות הגאורגיות של הממלכה הנוצרית. הוא אסף חילות מהאמירויות הווסליות שלו באזור וצעד בראש כח של כ-300,000 חיילים סלג'וקים לכיוון גאורגיה. אולם המחנה שלו הותקף והושמד בקרב בסיאן בשנת 1203 או 1204. ההיסטוריון של תמר תיאר כיצד הצבא הגאורגי בראשות דוד סוסלן שמנה כ-80,000 חיילים התארגן לפני צעידתו לבסיאן בעיר החצובה בסלע, ורדזיה, ואיך תמר המלכה נאמה בפני צבאה ממרפסת הכנסייה בוורדזיה.
בשנת 1206 כבש מחארגרדזלי את קארס בשם הכתר הגאורגי, אולם בשנת 1209 נהדפו כוחותיו מחומות אחטל. זה עיכב את המאבק על אדמות ארמניה, והותיר את אזור ימת ואן, בעמדה מוגנת יחסית תחת אדוניהם החדשים מהשושלת האיובית. בשנת 1209, החריבו האחים מחארגרדזלי את ארדביל. הרשומות תולדות גאורגיה וגם הרשומות של תולדות ארמניה מספרות כי הסיבה לכך הייתה נקמה כנגד השליטים המוסלמיים המקומיים על תקיפת העיר אני וטבח האוכלוסייה הנוצרית שבה. בפרץ האחרון הגדול, גייסו האחים מחארגרדזלי צבא בכל האזורים שבהם שלטה תמר כולל שטחי הווסלים, וצעדו דרך נחיצ'יבאן וג'ולפא (אנ') למאראנד (אנ'), תבריז וקזווין בצפון איראן. בדרכם בזזו כמה יישובים.
מדיניות החוץ ומסעות צבאיים > האימפריה של טרפזונטס והמזרח התיכון

בין האירועים הראויים לציון של שלטונה של תמר היה ייסוד האימפריה של טרפזונטס, לחופיו הדרום-מזרחיים של הים השחור, בשנת 1204. ממלכה זו הוקמה על ידי אלכסיוס הראשון (אנ') ואחיו דוד קוממנס (אנ'), בסיוע הכוחות הגאורגיים, והתקיימה במחוזות הצפון-מערביים, של האימפריה הביזנטית המתפוררת באזור פונטוס. אלכסיוס ודוד, קרובי משפחתה של תמר, היו נסיכים ביזנטיים נמלטים, שגדלו בחצר הארמון הגאורגי. על פי היסטוריון החצר של תמר, נשלחה משלחת גאורגית לטרפזונטס במטרה להעניש את קיסר האימפריה הביזנטית, אלכסיוס הרביעי אנגלוס (אנ') על כך שהחרים את משלוח הכסף ששלחה תמר למנזרים של אנטיוכיה ולמנזר איווירון שבהר אתוס. עם זאת, סביר יותר כי תמר רצתה לנצל את מסע הצלב הרביעי המערב אירופי כנגד קונסטנטינופול, ולהקים ממלכה ידידותית בגבול הדרום-מערבי של גאורגיה. כפי הנראה תרמה לכך גם הסולידריות המשפחתית לקומננים המנושלים.
תמר ביקשה לעשות שימוש בחולשתה של האימפריה הביזנטית ותבוסת הצלבנים לסולטאן האיובי, צלאח א-דין, במטרה להעלות את מעמדה של גאורגיה בזירה הבינלאומית ולמלא את התפקיד המסורתי של הכתר הביזנטי כמגן הנוצרים במזרח התיכון. מיסיונרים נוצרים גאורגים היו פעילים בצפון הקווקז, וקהילות של נזירים גאורגים היו מפוזרות בכל רחבי המזרח התיכון. הרשומות ההיסטוריות של תמר משבחות את ההגנה האוניברסלית של הנצרות ותמיכתה בכנסיות ומנזרים ממצרים ועד לבולגריה וקפריסין.
חצר המלוכה הגאורגית דאגה בעיקר למרכזים הנזיריים הגאורגיים בארץ הקודש (אנ'). עד למאה ה-12 נרשמו שמונה מנזרים בירושלים. הביוגרף של צלאח א-דין, באהא א-דין איבן שדאד (אנ') דיווח כי לאחר הכיבוש האיובי של ירושלים, בשנת 1187, שלחה תמר שליחים לסולטאן וביקשה שיוחזר הרכוש שהוחרם מהמנזרים הגאורגים בירושלים. תגובתו של צלאח א-דין לא נרשמה אולם נראה כי בקשתה נשאה פרי. ז'אק דה ויטרי, שמונה להגמון של עכו זמן קצר לאחר מותה של תמר, נותן עדות נוספת לנוכחות הגאורגית בירושלים. הוא כתב כי הגאורגים, בניגוד לצליינים הנוצרים האחרים, זכו למעבר חופשי לתוך העיר בדגלים מונפים. איבן שאדאד דיווח כי תמר הציעה לצלאח א-דין 200,000 מטבעות זהב במאמציה להשיג את שרידי הצלב האמיתי, שצלאח א-דין לקח כשלל בקרב חיטין. הצעת המחיר הייתה גבוהה יותר מהצעת הקיסר הביזנטי אולם מאמציה לא נשאו פרי.
תור הזהב > מונרכיה פיאודלית

הישגיה הפוליטיים והתרבותיים של גאורגיה בעידן תמר היו כרוכים גם ברפורמות שביצע הסבא רבא של תמר, דוד הבנאי, ולמאמצי האיחוד של דוד השלישי (אנ') ובגרט השלישי, שהפכו לאדריכלי האחדות פוליטית של ממלכות ונסיכויות גאורגיות בעשור הראשון של המאה ה-11. בשלהי שלטונה של תמר, הגיעה הממלכה הגאורגית לשיא כוחה ותפארתה בימי הביניים והשתרעה מפסגות הקווקז הגדול בצפון ועד לארזורום מדרום, מהזיגים בצפון מערב ועד סמוך לגנג'ה בדרום-מזרח. היה זה מרחב כלל-קווקזי עם משטר נאמן בראשות זכריה מחארגרדזלי, שחלש על מרכז וצפון ארמניה, וממלכה וסלית בשירוואן ובעלת ברית טרפזונטס. היסטוריון גאורגי בן זמננו תיאר את תמר כשליטת האדמות "מים פונטוס לים גורגן, מאיספיר (אנ') לדרבנט מהרי הקווקז הגדול ממזרח לממלכת הכוזרים וסקיתיה".
התואר המלכותי של תמר הביא לידי ביטוי לא רק להשפעתה על המחוזות המסורתיים של הממלכה הגאורגית, אלא כלל תארים נוספים, תוך שימת דגש על ההגמוניה של הכתר הגאורגי על האדמות השכנות. לפיכך, תמר מזוהה במטבעות ובמסמכים רשמיים בתואר: "בהתאם לרצונו של האל, מלך המלכים ומלכת המלכות של האבחזים, הכרתוולים, האראנים קאחתים והארמנים; שירוואנשאח ושאהנשאה; שליטה יחידה של כל המזרח והמערב, תפארת העולם והאמונה; אלופתו של המשיח".
המלכה מעולם לא הצליחה להיות שליטת יחיד ומועצת האצילים המשיכה לתפקד. יוקרתה של תמר והרחבת ה"פַּטרוֹנקמוֹבָּה", הגדילה את סמכות נסיכי השושלות ושמרה על הממלכה מפיצול. זו הייתה התקופה הקלאסית בהיסטוריה הפיאודלית של גאורגיה. תמר הצליחה ליישם את השיטה הפיאודלית גם במקומות שלא הייתה מוכרת לפני כן, הגם שנתקלה בהתנגדות. בשנת 1212 מרדו תושבי ההרים של גאורגיה בפחובי (אנ') והדידו (צאזים) (אנ') בגבול הצפון-מזרחי של הממלכה (צפון הקווקז). המרד דוכא בידי איוון מחארגרדזלי (אנ') לאחר שלושה חודשים של קרבות קשים.
עם פריחת המרכזים המסחריים שהפכו להיות תחת שליטת הממלכה הגאורגית, התעשייה והמסחר הביאו עושר חדש לכס הגאורגי. מיסים שהועלו מהשכנים ושלל המלחמות הוסיף לאוצר המלוכה, והוליד את האמרה כי "איכרים היו כמו אצילים, האצילים כמו נסיכים והנסיכים כמו מלכים".
תור הזהב > תרבות

עם השגשוג הגיעה גם פריחת התרבות הגאורגית הייחודית, שנוצרה מתערובת של תרבות נוצרית וחילונית, מערבית ומזרחית. עם זאת, הזדהו הגאורגים עם המערב הביזנטי ולא עם התרבות האסלאמית המזרחית. המלוכה הגאורגית ביקשה להדגיש את הקשר לנצרות ולהציג את סמכותם המלכותית כזכותם האלוהית של מלכים. באותה תקופה עוצב מחדש הקאנון של האדריכלות הגאורגית האורתודוקסית, ונבנו סדרה של קתדרלות-כיפה גדולי מידות. הביטוי של הכוח המלכותי שנגזר מהאימפריה הביזנטית שונה בצורות שונות כדי לתמוך במעמדה חסר התקדים של תמר כשליטה אישה בזכות עצמה. חמשת הדיוקנאות המונומנטליים של תמר המונצחים בציור קיר בכנסיות הגאורגיות ערוכים באופן ברור על פי הדגם הביזנטי, ומדגישים תמות גאורגיות מסוימות וסגנון פרסי של יופי נשי. למרות הנטייה התרבותית לכיוון ביזנטיון, קשרי הסחר האינטימיים של הממלכה היו במזרח התיכון. עדויות לכך ניתן למצוא במטבעות גאורגיים מאותה תקופה, שהכתובות עליהן נכתבו בגאורגית ובערבית. סדרה של מטבעות שנטבעו בשנת 1200 לערך בשם המלכה תמר מתארת גרסה ביזנטית של פני המטבע, וכתובת בערבית על גב המטבע המתארת את תמר כ"אלופתו של המשיח".
הרשומות הגאורגיות של אותה תקופה ראו את המוסר הנוצרי כקדוש וספרות אבות הכנסייה פרחה, ומצד שני היא איבדה את מעמדה הבכיר לספרות החילונית, שהייתה מקורית אף על פי שהושפעה מהתרבויות השכנות. המגמה הגיעה לשיאה בפואמה האפית של שותא רוסתוולי, "עוטה עור הנמר", שהעלה על נס את האידיאלים של "תקופת האבירות". היצירה נחשבת בגאורגיה כהישג הגדול ביותר של הספרות המקומית ומתייחסים אליה ביראת כבוד.
מותה וקבורתה

תמר האריכה ימים מבן זוגה, דוד סוסלן, ומתה ממחלה קטלנית לא רחוק מבירתה, טביליסי. לפני מותה הכתירה את בנה, גיאורגי הרביעי לאשה, כשליט משותף. ההיסטוריון של תמר תיאר בכתביו כי תמר נפלה למשכב בפתאומיות בעת דיון בענייני הממלכה עם שריה בטירת נַאצַ'ארמַאגֵווִי (גאו') ליד העיר גורי. היא הועברה לטביליסי ולאחר מכן לטירת אַגַרַנִי (אנ') הסמוכה. שם נפטרה ונתיניה התאבלו עליה. עצמותיה הועברו לקתדרלת סווטיצחובלי במצחתה ולאחר מכן לחלקת הקבר המשפחתית של שושלת המלוכה הגאורגית במנזר גלאתי. הדעה הרווחת בקרב החוקרים היא שתמר נפטרה בשנת 1213, אם כי ישנן אינדיקציות מעורפלות שמהן נובע ייתכן כי נפטרה מוקדם יותר, בשנת 1207, או ב-1210.
בתקופות מאוחרות יותר צצו מספר אגדות לגבי מקום קבורתה של תמר. על פי אחת מהאגדות, היא נקברה בגומחה סודית במנזר גלאתי, כדי למנוע את חילול גופתה בידי אויביה. על פי גרסה אחרת, נקברו שרידיה במיקום חדש ורחוק ואולי אף בארץ הקודש. בתחילת המאה ה-13 האביר הצרפתי גיום דה-בואה (אנ') מזכיר את המלכה תמר במכתב שכתב בפלשתינה לבישוף בזאנסון. במכתב הוא מדווח כי שמע שמלך הגאורגים שם פעמיו לכיוון ירושלים בראש צבא גדול וכבר כבש ערים רבות של הסרצנים (הערבים). הוא נשא, כך נאמר בדיווח, את שרידיה של אמו "תמר המלכה האדירה" ("regina potentissima Thamar"), שלא יכלה לעלות לרגל לארץ הקודש בימי חייה וביקשה להיקבר ליד הקבר הקדוש.
החיפוש אחר קברה של תמר הפך במאה ה-20 לנושא למחקר אקדמי כמו גם למוקד עניין לציבור הרחב. הסופר הגאורגי, גריגול רובכידזה (אנ'), כתב במאמרו בשנת 1918 על תמר: "איש אינו יודע איפה קברה של תמר. היא שייכת לכולם ולאף אחד: הקבר שלה הוא בלבם של הגאורגים ובתפיסה הגאורגית. זה לא קבר אלא אגרטל יפה שבו פורח פרח השומר על רעננותו, המלכה תמר, פורחת". הסברה הרווחת באקדמיה היא שתמר קבורה במנזר גלאתי, אולם סדרה של מחקרים ארכאולוגיים, החל מתאקאישווילי (אנ'), לא הצליחה לאתר אותו במנזר.
מורשת ותרבות עממית > ימי הביניים

במשך מאות בשנים, התפתחה דמותה של תמר כדמות דומיננטית בפנתאון ההיסטורי של גאורגיה. מספר משוררים מימי הביניים כולל שותא רוסתוולי, ראו בתמר מקור השראה ליצירותיהם. ישנה אגדה על כך שאהבתו הבוערת של רוסתוולי לתמר היא שהביאה לכך שהוא סיים את ימיו במנזר. הסצנה הדרמטית בפואמה של רוסתוולי, בה המלך רוֹסטֶוואן מכתיר את בתו טינאטין, הוא אלגוריה לשיתוף השלטון בין גיאורגי השלישי לתמר בתו. על פי רוסתוולי: "גור אריות הוא טוב באותה מידה בין אם הוא זכר או נקבה".
המלכה הפכה לנושא בשירי הלל עכשוויים, כמו "תמריאני" (גאו') של צ'אחרוחאדזה (אנ') ו"עבדול-מסיאני" ("עבד המשיח") (גאו') של יואנה שאוותלי (אנ'). הרשומות הגאורגיות כוללות דברי הספד לתמר. העיקריים שבהם הם שני מקורות שהתרכזו בתקופת שלטונה - "חיי תמר, מלכת המלכות" ו"ההיסטוריה וההספדים של ריבונים" - שהפכו למקורות העיקריים לקדושתה של תמר בספרות הגאורגית. כותבי הרשומות של גאורגיה רוממו אותה כ"פרוטקטור האלמנה" ו"שהתברכה שלוש פעמים". הם שמים דגש מיוחד על מעלותיה כאישה: יופי, ענווה, אהבת חסד, נאמנות ותום. אף על פי שעברה קאנוניזציה כקדושה מאוחר יותר על ידי הכנסייה הגאורגית, היא נקראה קדושה אף במהלך חייה בקולופון הדו לשוני יווני-גאורגי שצורף לכתב היד של הבשורות מוואני (אנ').
האידיאליזציה של תמר הודגשה ביתר שאת בעקבות האירועים שהתרחשו בעת שלטונם של יורשיה; בתוך שני עשורים ממותה, הביאו הפלישות החווראזמית והמונגולית, לסיומה הפתאומי של הדומיננטיות הגאורגית באזור. תחיות לאומיות שחלו בתקופות מאוחרות יותר היו קיקיוניות בהשוואה להישגי שלטונה של תמר. כל אלה תרמו לפולחן של תמר שטשטש את ההבחנה בין האידיאליזציה של מלכה לאישיותה האמיתית.
בזיכרון העממי הגאורגי, כרוכה דמותה של תמר בהילה אגדית ורומנטית. שירי עם, פואמות וסיפורים מציגים אותה כשליטה אידיאלית, אישה קדושה כפי שמתוארים לעיתים אלים פגניים וקדושים נוצרים. לדוגמה, באגדת אוסטית עתיקה, המלכה תמר מתעברת מקרן שמש הזורחת מהחלון. במיתוס אחר, מהמחוזות ההרריים של גאורגיה, מתארים את תמר כשווה לאלוהות מזג האוויר, פרימיזה, השולטת בחורף. באופן דומה, במחוז ההיסטורי ההררי פשאבי, דמותה של תמר מזוהה עם אלת הריפוי ופוריות האישה.
אף על פי שמעולם לא הייתה מעורבת באופן ישיר בלחימה, זכר הניצחונות הצבאיים בתקופת שלטונה תרם לדמותה הפופולרית כדמות המלכה הלוחמת. דמות זו באה הדהדה לסיפור על צארינה דינארה (אנ'), סיפור פופולרי רוסי מהמאה ה-16 על מלכה גאורגית דמיונית הנלחמת כנגד הפרסים.
מורשת ותרבות עממית > העת החדשה

חלק גדול מהתפיסה המודרנית על המלכה תמר עוצב תחת ההשפעה של התנועה הרומנטית של המאה ה-19, ועם התעצמות הלאומיות בקרב האינטלקטואלים הגאורגים של אותה תקופה. בספרות הרוסית והמערבית של המאה ה-19, שיקפה דמותה של תמר את התפיסות האירופאיות לגבי המזרח, שגאורגיה נתפסה כחלק ממנו, ואת מעמדן ומאפייניהן של הנשים במזרח.
הסופר הטירולי (אנ') יוזף פיליפ פלמרייר (אנ'), תיאר את תמר כ"סמירמיס הקווקזית". המשורר הרוסי, מיכאיל לרמונטוב, שהוקסם מהקווקז ה"אקזוטי", כתב את הפואמה הרומנטית "טמרה" (רוסית: Тамара ;1841), שבה הוא משתמש באגדה גאורגית עתיקה על נסיכה הררית דמוית סירנה, לה קרא המלכה תמר. אף על פי שתיאורו של לרמונוטוב את המלכה כמפתה וקטלנית, לא היה מבוסס היסטורית, הוא השפיע מספיק כדי להעלות את הנושא של מיניותה של תמר, שאלה שבה עסקו חוקרים אירופאיים מהמאה ה-19. המחזה של קנוט האמסון, משנת 1903, "דרונינג טמרה" ("המלכה תמרה"), היה מוצלח פחות; מבקרי תיאטרון ראו את דמותה של תמר כ"אישה מודרנית לבושה בתחפושת של ימי הביניים" וראו במחזה כ"דבר פרשנות על האישה החדשה של שנות ה-90 של המאה ה-19". המלחין הרוסי מילי באלאקירב כתב פואמה סימפונית שכותרתה "טמרה" (נדפסה לראשונה בשנת 1884).
דמותה של תמר עבר רומנטיזציה גם בספרות הגאורגית, אולם באופן שונה לגמרי מנקודת המבט הרוסית והמערבית. הרומנטיקנים הגאורגים הלכו בעקבות המסורת של ימי הביניים, שגילמו את דמותה כאישה עדינה וקדושה, ששלטה בממלכה שהייתה במצב קבוע של מלחמה. סנטימנט זה גבר בהשראת הגילוי מחדש של ציור קיר של תמר במנזר בתניה (אנ'), מנזר הרוס באותם ימים, שנחשף ושוחזר בידי הנסיך גריגורי גגארין (אנ') בשנות ה-40 של המאה ה-19. הפרסקו הפך למקור לתחריטים רבים שנפוצו בגאורגיה באותו זמן, ולהשראתו של המשורר, גריגול אורבליאני (אנ'), שהקדיש לו שיר רומנטי. סופרים גאורגים שהשוו את מצבה של גאורגיה באותם ימים (המאה ה-19) של שליטה רוסית בגאורגיה ודיכוי המוסדות הלאומיים, ביכו בכתביהם את העבר שאבד לבלי. תמר הפכה להאנשה של ימי הזוהר של גאורגיה, שנמשכת עד היום.
אסטרואיד 326 Tamara (אנ') שהתגלה על ידי יוהאן פאליזה נקרא על שמה. השם ניתן על ידי גאורגי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה.
דיוקנאות

ציור קיר של תמר בכנסיית הדורמיציון בוורדזיה. סביבות 1184–1186
תמר כפי שהיא מוצגת בציור קיר מהמאה ה-13, במנזר קינצוויסי (אנ')
קטע מפרסקו מתחילת המאה ה-13 במנזר בתניה (אנ')
פרסקו של תמר במנזר בָרַתּוּבַּנִי (גאו')
ליתוגרפיה של תמר מסוף המאה ה-19
תמר בתחריט של אמן לא ידוע מהמאה ה-19
תמר בהעתק של תחריט מהמאה ה-19
ליתוגרפיה של תמר משנת 1895. האמן חוּרסי
תמר, ציור של ניקו פירוסמני
נינו הקדושה (אנ'), תמר וכתוואן המרטירית (אנ')
ראו גם

ארמניה הזקארידית
הערות שוליים

↑  יורש מוחלט (Heir apparent) - מי שבעל זכות לרשת את הכתר, וזכות זו אינה יכולה להשתנות בעקבות הולדתו של יורש אחר
↑  הקתוליקוס-פטריארך של כל גאורגיה (אנ') הוא תוארם של ראשי הכנסייה הגאורגית מאז שנת 1010.
↑  מלך מלווה (King consort) - הוא תואר שניתן במונרכיה לבעלה של מלכה שולטת (Queen regnant), שהחזיקה בפועל בכל הסמכויות המונרכיות
↑  מלך המלכים (אנ') - תואר גבוה שניתן לשליטים בתקופה הפיאודלית והיה מקביל, בחלק מהמקרים, לתואר קיסר. בגאורגיה היה נהוג גם תואר דומה שנקרא "נסיך הנסיכים"
1 2 3 4  שירוואנשאח (شروان شاه) (אנ') - תוארם של השליטים הפרסים מימי הביניים, שהיו ממוצא ערבי, באזור אזרבייג'ן של היום.
↑  אחלטשאש (אנ') - תארם של שליטי הנסיכויות הבייליקיות באנטוליה במאות ה-11-וה-12. לעיתים נקראים גם שאים ארמנים
↑  אטבג (אנ') - שליט של אזרבייג'ן
↑  שאדאדיד (אנ') - היא שושלת מלוכה כורדית ששלטה בחלקים נרחבים של ארמניה ואראן (آران) בשנים 951-המאה ה-12
1 2  אני - הבירה לשעבר של ממלכת ארמניה הבגרטידית (אנ')
↑  סולימאן השני רוח אד-דין, סולטאן רום (אנ') נקרא גם רוח אד-דין סולימאן שח (رکن الدین سلیمان شاه).
↑  אחטל או אהלאט (אנ') (בטורקית עות'מאנית: اخلاط) או חלאט (בארמנית: Խլաթ) הייתה עיר היסטורית בנפת ביטליס שבטורקיה כיום
↑  שליטי האימפריה אמצו לעצמם את התואר "קומננוס גדול" על שם השושלת הביזנטית הקוממנית (Κομνηνός או Κομνηνοί), שנושלו מהשלטון על האימפריה הביזנטית בשנת 1185. על כן לעיתים נקראת הממלכה "האימפריה הקומננית".
↑  אראנים - תושבי אראן (אנ') - אזור גאוגרפי המשתרע במשולש שבין נהר הקורה ונהר האראס וממערב הרי הקווקז הקטן
↑  "მეფეთ მეფე და დედოფალთ დედოფალი აფხაზთა, ქართველთა, რანთა, კახთა და სომეხთა, შირვანთა და შაჰანშათა და მბრძანებელი ყოვლისა აღმოსავლეთისა და დასავლეთისა, დიდება ამა სამყაროსა და სარწმუნოებისა, მესიის მოვლენილი"; בגאורגית אין הבדל בכתיבה בין לשון זכר ונקבה לכן שליט/שליטה, אלופו/אלופתו וכיוצא בזה.
↑  פטרונקמובה (პატრონყმობა) (אנ') היא הגרסה הגאורגית לפיאודליזם
↑  '"`UNIQ--templatestyles-00000016-QINU`"'Schmadel, Lutz D. (2007). Dictionary of Minor Planet Names – (326) Tamara. Springer Berlin Heidelberg. p. 42-43. ISBN 978-3-540-00238-3. נבדק ב-20 בדצמבר 2018. {{cite book}}:  (עזרה)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: גיאורגי השלישי |  מלך ממלכת גאורגיה   1154–1155  | הבא: גאורגי הרביעי לאשה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012501020905171  GND: 11954363X  ISNI: 0000 0003 8200 6416  LCCN: n87854982  VcBA: 495/61021  VIAF: 262713404   WorldCat (עם VIAF): 262713404 
מטבע מתקופת שלטונה של תמר שהוטבעה במטבעה של טביליסי (גאו') בערך בשנת 1200. מצידו האחד (משמאל) מוטבעת המונוגרמה של תמר ובצדדיו ראשי התיבות של תמר ודוד
הממלכה הגאורגית בתקופת שלטונה של תמר
1184-1230
מנזר איווירון בהר אתוס, מרכז גדול של התרבות הנוצרית שהועדף על ידי הכתר הגאורגי
מנזר המצלבה בירושלים שאוכלסה על ידי נזירים גאורגים בעבר. הייתה תחת חסותה של תמר המלכה
דגל ממלכת גאורגיה בתקופת תמר
מטבעות מתקופת שלטונה של תמר
( - המונוגרמה של המלכה תמר המורכבת מהאותיות Θ ו־Δ) ועליהם כיתוב בערבית: ملكة الملكات جلال الدنيا والدين تامار ابنة كيوركي ظهير المسيح
המלך רוֹסטֶוואן מכתיר את בתו טינאטין. עוטה עור הנמר, מיניאטורה של ממוקה תָּאווָאכָּאלַאשווִילי (אנ'). המאה ה-17
רפרודוקציה של הנסיך גגארין (אנ') משנת 1847. הצוות המלכותי בבתניה (אנ'), במרכז תמר, מימינה גיאורגי השלישי ומשמאלה גאורגי הרביעי לאשה. מוקפים בלוחמים קדושים
שביט קוהוטק

| --- | --- |

 כוכב האם
 כוכב אם:  השמש
 מידע כללי
 סוג:  שביט
 קטגוריה:  שביט ארוך מחזור
 שמות חלופיים:  1973f
 תאריך גילוי:  7 במרץ 1973 
 מגלה:  לובוש קוהואוטק 
 מאפיינים מסלוליים
 פריאפסיד:  21306462 ק"מ (0.14 AU)
 אקסצנטריות:  1.0000078 (נכון ל־6 בדצמבר 1973) 
 נטיית מסלול:  14.30414±0.00005 מעלה
 מאפיינים פיזיים
 ממדים:  רדיוס ממוצע 2.1 ק"מ
 אלבדו:  0.67
 בהירות מוחלטת:  5.8 (כוללת)   9.5 (גרעין)
 
שביט קוהוטק (כינוי רשמי C/1973 E1, בעבר 1973 XII ו-1973f) הוא שביט שעבר סמוך לשמש לקראת סוף שנת 1973. תחזיות מוקדמות של בהירות השיא של השביט, ייחסו לו פוטנציאל להפוך לאחד השביטים הגדולים ביותר של המאה ה-20. תחזיות אלה, שלוו גם בפרסום רב, משכו את תשומת הלב של הציבור הרחב ושל העיתונות, והוא כונה "שביט המאה". אף על פי שהשביט היה בהיר למדי, הוא היה חיוור בהרבה מהתחזיות: בהירותו הנראית הגיעה לשיא של 3- בלבד, בשונה מהתחזיות שצפו לו בהירות של 10-. הוא גם נראה רק למשך זמן קצר בהרבה מהצפוי.
השביט התגלה ב-18 במרץ 1973 על ידי האסטרונום הצ'כי לובוש קוהוטק. קוהוטק חיפש את שביט ביילה, וגילה באופן בלתי צפוי את השביט, שקרוי על שמו. הוא התגלה רחוק יותר מהשמש מכל שביט קודם. על פי שיטות חיזוי מקובלות, שביט קוהוטק היה אמור להיות בהיר מאוד בסוף 1973 ובתחילת 1974.
השביט הגיע לפריהליון ב-28 בדצמבר 1973. בנקודה זו הייתה בהירותו מרבית, אך מפאת קרבתו לשמש ניתן היה לצפות בו מכדור הארץ רק באמצעות מכשור מדעי ייעודי, ורוב הצופים מכדור הארץ נאלצו להמתין עד ינואר 1974, כאשר השביט התרחק מהזוהר המסנוור של השמש. בהירותו הנראית הייתה אז 0. בהמשך אותו חודש דעכה בהירותו במהירות, עד שלא ניתן היה לצפות בו בעין בלתי מזוינת. הוא נצפה לאחרונה בנובמבר 1974. בשל התחזיות לבהירות נדירה בעוצמתה, שפורסמו בכלי תקשורת רבים בעולם אך לא התממשו לבסוף, הפך קוהוטק לשם נרדף לאכזבה גדולה.
בשל הזיהוי המוקדם והמאפיינים הייחודיים שלו, הושקע מאמץ מדעי רב בתצפיות בקוהוטק, והוא הפך לשביט הנחקר ביותר באותה תקופה. הממצאים שהתקבלו קידמו באופן משמעותי את ההבנה של שביטים. הזיהוי של מולקולות מורכבות יותר שנפלטו מקוהוטק, לצד רכיבים כימיים פשוטים, אישר את ההשערה ששביטים מורכבים גם ממולקולות גדולות יותר שמתפרקות לתוצרים פשוטים. הנוכחות המשמעותית של גזים ושל פלזמה שנפלטו מקוהוטק, תמכה במודל "כדור השלג המלוכלך" להרכבם של גרעיני שביטים.
המסלול האקסצנטרי של קוהוטק לפני הפריהליון של 1973, מרמז שייתכן שהוא נוצר מוקדם מאוד, סמוך לזמן היווצרותה של מערכת השמש, או שמקורו במערכת פלנטרית אחרת. ייתכן שזמן המחזור שלו היה בתחילה מסדר גודל של כמה מיליוני שנים, וייתכן גם שהופעתו ב-1973 היה המסע הראשון שלו פנימה לתוך מערכת השמש.
גילוי

השביט התגלה ב-18 במרץ 1973 על ידי האסטרונום הצ'כי לובוש קוהוטק כחלק מניסיון לזהות את שביט ביאלה. קוהוטק בדק לוח צילום שצולם במצלמת שמידט במצפה הכוכבים של המבורג בברגדורף. לוח הצילום נחשף פעמיים, עם מרווח של 15.5 דקות בין החשיפות. שביט קוהוטק הופיע על לוח הצילום כנקודה מפוזרת כפולה. האובייקט הופיע גם בצילום של אותו שדה ב-9 במרץ, כשהוא מוסט בכיוון מערב-צפון-מערב, מה שאישר כי מדובר באובייקט אמיתי הנע על פני כוכבי הרקע ולא בשגיאת תצפית. בזמן הגילוי הייתה בהירותו הנראית של השביט בין 15.5 ל-16, והוא הופיע בקבוצת הכוכבים "נחש מים". קוהוטק תיאר את השביט כ"מפוזר עם עיבוי מרכזי".
בזמן הגילוי היה השביט ליד מסלולו של כוכב הלכת צדק, במרחק של כ-4.7 יחידות אסטרונומיות מהשמש ו-4 יחידות אסטרונומיות מכדור הארץ. השביט נע באיטיות רבה לכיוון מערב-צפון-מערב, במהירות זוויתית של כ-0.2° ליום. בהתבסס על חישובי מסלול עוקבים, הוערך כי השביט יגיע לפריהליון כשבעה חודשים מאוחר יותר. גילויו של שביט במרחק כה גדול ובזמן כה רב לפני הגיעו לפריהליון שלו, היה חסר תקדים. ב-19 במרץ 1972 שלח קוהוטק את ממצאיו ללשכה המרכזית למברקים אסטרונומיים (CBAT) (אנ'), מה שהוביל להכרזה על התגלית בחוזר 2511 של האיגוד האסטרונומי הבין-לאומי. זה היה השביט השישי שהתגלה ב-1973, ובכך קיבל את הכינוי הרשמי 1973f.
מסלול

אלמנטי המסלול של שביט קוהוטק חושבו על ידי האסטרונום הבריטי בריאן ג'י מרסדן (אנ') זמן קצר לאחר גילוי השביט, באמצעות צילומי השביט מ-7, 9 ו-21 במרץ 1973. על פי חישובים אלה לקוהוטק מסלול כמעט פרבולי, השוכן סמוך למישור המילקה עם אקסצנטריות בין 0.9999 ל-1 ונטיית מסלול של 14.3°. על פי נתוני מסלול אלה השביט אמור היה לעבור קרוב מאוד לשמש, כשהפריהליון יתרחש ב-28 בדצמבר 1973 במרחק של 0.14 יחידות אסטרונומיות בלבד מהשמש. הפריהליון הקרוב ובהירותו של השביט עם גילויו היו דומים לאלה של שביטים אחרים שהפכו בהירים מאוד. המסלול המחושב גם הצביע על כך שייתכן שהמעבר הקרוב של קוהוטק הוא המעבר הראשון שלו במערכת השמש הפנימית. על פי החישוב הראשוני של מרסדן, אורך הציר החצי-ראשי של קוהוטק הוא כ-50,000 יחידות אסטרונומיות. לחלופין, ייתכן שזמן המחזור של קוהוטק היה כמיליון שנים לפני שחווה את השפעות הכבידה של כוכבי הלכת, מה שיהפוך את קוהוטק לשביט ארוך מחזור. רעיון זה נתמך על ידי סטיבן מרן (אנ') מנאס"א, שהאמין שלשביט היה בתחילה פריהליון רחוק יותר ממסלול צדק, עד שכוכב חולף השפיע עליו כבידתית, צמצם את הפריהליון שלו למסלול של כוכב חמה ואת זמן המחזור שלו ל-4–5 מיליון שנים. אינטראקציות כבידה נוספות בין השביט לכוכבי הלכת היו מקצרות את תקופת ההקפה של השביט עוד יותר, לכ-75,000 שנים.
ב-15 בינואר 1974 היה קוהוטק בנקודה הקרובה ביותר לכדור הארץ, במרחק של כ-0.8 יחידות אסטרונומיות, כך שלא ניתן היה לזהות פרטים בגרעין השביט באמצעות תצפיות מכדור הארץ.
מרכז כוכבי הלכת המינוריים (אנ') ו-JPL Small-Body Database (אנ') הציגו את קוהוטק כבעל מסלול היפרבולי, כשהיה ליד הפריהליון, אך עד 1978 הפך המסלול להיות קשור לשמש. השביט אינו צפוי לחזור למערכת השמש הפנימית במהלך 75,000 השנים הקרובות. חלק מהמטאורואידים שנפלטו על ידי קוהוטק במהלך ההתקרבות הראשונית שלו, במיוחד אלה שקוטרם גדול מ-0.2 מ"מ, נכנסו למסלולים יציבים סביב השמש.
בתצפית מכדור הארץ בין השנים 1973 ל-1974, נע השביט על פני השמים בכיוון דרום-מזרח, בדומה לנתיבו של השביט האלי בין השנים 1985 ל-1986. לצופים בחצי הכדור הדרומי ובאזורים הטרופיים היה קל יותר לצפות בשביט. הוא נראה בשמי הערב מרגע גילויו ועד סוף ספטמבר 1973. לאחר מכן הפך השביט לעצם של שמי הבוקר. לאחר שהופיע בקבוצת הכוכבים נחש מים, נע השביט עד סוף 1973 על פני קבוצות הכוכבים סקסטנט, אריה, גביע, עורב, בתולה, מאזניים, עקרב וקשת. קוהוטק היה סמוך לגבול קשת ונושא הנחש במהלך הפריהליון, כאשר הוא היה מופרד חזותית מהשמש ב-0.5° בלבד. בשנת 1974 נע השביט על פני קבוצות הכוכבים גדי, דלי, דגים ושור. נכון לשנת 2022, השביט נמצא במרחק של כ-74 יחידות אסטרונומיות (11.1 מיליארד קילומטרים) מהשמש בקבוצת תאומים.
מבנה והרכב

האקסצנטריות הגבוהה של מסלולו של קוהוטק והיעדר היסטוריה של אינטראקציות עם גופים גדולים במערכת השמש מעידים על כך שהוא עשוי להיות שריד של שלב ההיוצרות של מערכת השמש או שמקורו במערכת פלנטרית אחרת. ייתכן גם שמקורו של השביט הוא בענן אורט.