stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הגדוד הקדוש של תבאי
ייחודו של הגדוד הקדוש

כאמור, מקור כוחם של לוחמי הגדוד הייתה הנכונות למות למען אהובם ולא להביך את עצמם מולו בשדה הקרב. באחד התיאורים סופר על מקרה שבו אחד מחיילי היחידה הבין כי מותו קרב, וביקש מן הבא להורגו כי יפלח את חזהו רק כדי לחסוך מאהובו את הבושה של לראותו מדמם מאחור. אפלטון, בדיאלוגים המפורסמים שלו, מספר על כוחו של גוף הבנוי מאוהבים ונאהבים:
והוא הדבר שאנו רואים גם באהוב: בושה יתרה יתבייש מפני אוהביו, שעה שייראה בחרפתו. ולו נמצאה אפוא תחבולת־מה, שיקומו מדינה או חיל צבא שאין בהם אלא אוהבים ואהוביהם, הרי יימנעו האזרחים של מדינה כזאת מכל מעשי חרפה ויתאוו להתכבד איש בעיני רעהו, עד שלא תתואר מדינה טובה מזו; ואנשי צבא כאלה, אפילו מועטים הם שעה שיילחמו שכם אחד, ודאי ינצחו - אם לומר את הדבר בפה מלא - את כל העולם כולו. כי איש אשר אוהב - ודאי יעדיף שכל שאר בני האדם יראוהו עוזב את המערכה או משליך את כלי זינו ובלבד שלא יראנו בכך אהובו, וכדי למנוע זאת, יבחר למות מיתות מרובות.
גם פלוטרכוס הביע את הערכתו לצבאות אוהבים:
כי בשעת סכנה שבטים ומשפחות נותנים רק מעט דעתם על בני שבטם ומשפחתם, אבל חבורה האחוזה בקשרי ידידות של אהבה אינה מתפרדת ואינה משתברת, כי החושקים מתביישים מחשוקיהם והללו מחושקיהם, והם נשארים על עמדם להגן זה על זה.
היחסים בין הזוגות לא תאמו בהכרח את המודל הדוברי, המתייחס למבנה מערכות היחסים החד-מיניות ביוון העתיקה, שכיום נהוג יותר לייחסו בעיקר לאתונה. סביר להניח שתחום הגילאים לא הוגבל ומערכת היחסים הייתה רגשית, ארוכת טווח ולא פדרסטית, כדוגמת זו האתונאית (למרות שכיום הסברה היא שהיחסים הפדרסטיים לרוב לא מומשו לסופם, אפילו באתונה).
הסכנה הגדולה לגדוד הייתה טמונה בכוחו שלו, אם תתפרק המסגרת הרגשית של הלוחמים היחידה תתמוטט. על כן, יש הסוברים כי נערך טקס תבאיי של מחויבות שבו שני הגברים היו מגיעים לנקודה מסוימת בלילה, לאור הירח, והיו נשבעים שבועת אהבה ונאמנות זה לזה. אם אכן היה טקס שכזה הרי שזה היה טקס הנישואים החד-מיניים העתיק ביותר שידוע לנו עליו ואולי מקור השם "הגדוד הקדוש".
קרבות

בתחילת דרכו, מתוך כוונה לחזק את המורל, פוזרו זוגות לוחמי גדוד העילית במערך החזית של צבא תבאי. אולם בקרבות מאוחרים יותר נלחם הגדוד כיחידה אורגנית.
בשנת 375 לפנה"ס זכה הגדוד ל"טבילת האש" שלו תחת פיקודו של פילופדס, בקרב טגירה, בו הצליח להביס כוח ספרטני גדול פי שלושה.
בשנת 371 לפנה"ס השתתף הגדוד בפיקודו של אפמינונדס בקרב לאוקטרה ונחל ניצחון על כוח ספרטני עדיף ב-4,000 איש. בקרב נהרג קלאומברוטוס הראשון מלך ספרטה. יש המחשיבים את הניצחון הזה "כניצחון המכריע ביותר במלחמת יוונים כנגד יוונים". לימים היה הגדוד ל"כלב השמירה" של ההגמוניה התבאית על יוון, אך עם מותו של אפמינונדס בקרב מנטיניאה השני (362 לפנה"ס) היא הלכה ונחלשה.
עשורים אחדים לאחר מכן ביססו המקדונים את ההגמוניה שלהם ביוון בקרב כיירונאה (338 לפנה"ס), שבו ניצחו פיליפוס השני ובנו אלכסנדר צבא תבאיי ואתונאי. כשמרבית הצבא ויתר וברח, רק הגדוד הקדוש עמד איתן ונלחם למוות. 46 בלבד נותרו בחיים.
פלוטרכוס מביא את תגובת פיליפוס לאחר הקרב כאשר ראה את גופות הגיבורים:
וכשסקר פיליפוס לאחר הקרב את החללים ונעצר במקום שבו היו מונחים שלוש־המאות, כל אלה שהתייצבו בנשקם בפני הרמחים הארוכים, והיו מעורבבים זה בזה, תמה על הדבר. וכשנודע לו שזהו הגדוד של החושקים והחשוקים בכה ואמר: 'יאבדו בענין רע אותם הסבורים שהללו עשו מעשה מביש כלשהו או שבאה עליהם חרפה'.
פיליפוס הורה לקבור את גופותיהם בקבר אחים והקים מעליו את אנדרטת האריה מכיירונאה לזכרם. הקבר נחקר בשנת 1881 והחקירה איששה את דברי פלוטרכוס.
אזכורים בספרות

היחידה הוזכרה בספרם של אילון לסטר ושי טובלי "צבא האלים" בהוצאת הקיבוץ המאוחד, תשע"ב (2012).
ראו גם

הומוסקסואליות ביוון העתיקה
גברים המקיימים יחסי מין עם גברים
לקריאה נוספת

K. J. Dover, Greek Homosexuality, 1978
פלוטארכוס, חיי אישים - אנשי יוון. תרגם מיוונית והוסיף הערות א"א הלוי. ירושלים, מוסד ביאליק, תשל"א (1971).
כתבי אפלטון. תרגם מיוונית יוסף ג. ליבס. ירושלים ותל אביב, הוצאת שוקן. כרך ב', תשי"ז.
אפמינונדס שפיקד על הגדוד בקרב לאוקטרה ונחל ניצחון על כוח ספרטני עדיף ב-4,000 איש.
חוות שבעא

מפת אזור חוות שבעא. החוות הנטושות מסומנות באדום.
חווֹת שִׁ֫בְּעַא (בערבית: مزارع شبعا – "מַזַ֫ארֶע שִׁ֫בְּעַא", נקרא בישראל "הר דב") הוא אזור מיושב בדלילות, בין הכפר מג'דל שמס על מורדות החרמון לבין הכפרים שבעא וע'ג'ר. חלק מהשטח – כ-25 קמ"ר בין נחל שיאון להר דב או כתף שיאון בשמו הגאוגרפי – נמצא בשליטת ישראל מאז כבשה את רמת הגולן במלחמת ששת הימים. בינואר 1971 נחנכה לאורכו דרך גדעון המוליכה למוצבי הר דב ומשמשת דרך חליפית למוצבי החרמון. השטח בריבונות ישראלית מאז נחקק חוק הגולן ב-1981. לבנון וחזבאללה תובעים עליו ריבונות מאז נסיגת צה"ל מדרום לבנון בשנת 2000 והכרזת האו"ם שישראל השלימה נסיגתה מלבנון בהתאם להחלטה 425 של מועצת הביטחון.
שאלת הריבונות

ארצות הברית מכירה בריבונות ישראל על השטח מתוך כך שהיא מכירה בריבונות ישראל על רמת הגולן. הקהילה הבין-לאומית חלוקה לגבי הריבונות המקורית על השטח: לבנונית או סורית. למחלוקת זו יש משמעות בעיני הקהילה הבין-לאומית לגבי השליטה הנוכחית והעתידית בשטח – אם הריבונות המקורית על השטח היא לבנונית, על ישראל לסגת מהשטח על-פי התחייבויותיה לאו"ם בעניין לבנון. אם הריבונות המקורית היא סורית, ישראל יכולה להוסיף לשלוט בו עד למציאת הסדר מדיני בין סוריה לישראל.
שאלת הריבונות על חוות שבעא התעוררה בעת סימון הקו הכחול על ידי נציגי האו"ם במאי 2000. קו זה סומן בעקבות הודעת ישראל על נכונותה לקיים את החלטה 425 של מועצת הביטחון בדבר נסיגת כוחות צה"ל משטח לבנון. נציגי האו"ם סימנו את הקו שאליו צריכים כוחות צה"ל לסגת על-פי קו הגבול הדרומי של לבנון, כפי שסומן על מפות שנשמרו בארכיון האו"ם, ועל פי מפות שקובעות את תחומי הסמכות של כוחות האו"ם יוניפי"ל ואונדו"ף (הראשון מפקח על המצב בדרום לבנון, והאחרון מפקח על קיום הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה). על פי סימון זה, אזור החוות הוא חלק מרמת הגולן ולא מלבנון, ולכן השליטה בו כפופה להסדר עתידי בין ישראל לסוריה על-פי החלטות 242 ו-338 של מועצת הביטחון.
בהחלטה 1701 של מועצת הביטחון, שהביאה לסיום מלחמת לבנון השנייה, מורה מועצת הביטחון לישראל וללבנון לכבד את הקו הכחול. עם זאת, ההחלטה כוללת בקשה ממזכ"ל האו"ם לבחון את סוגיית חוות שבעא ולהציע דרכים לפתרון הבעיה (סעיף 10 בנוסח החלטה). בדוח שהגיש מזכ"ל האו"ם למועצת הביטחון ב-12 בספטמבר 2006 בנוגע ליישום החלטה 1701 הוא מציע שתי דרכים לפתרון בעיית חוות שבעא:
משא ומתן בין סוריה ללבנון, שיביא להסכם בעניין הגבול הבין-לאומי ביניהן. מזכ"ל האו"ם מציין שנשיא סוריה בשאר אל-אסד התחייב לדון בנושא זה עם ראש ממשלת לבנון פואד סניורה (סעיף 45 בדוח).
העברת שטח חוות שבעא ואזור כפר שובא לחסות האו"ם עד להכרעה בעניין הריבונות עליו. מזכ"ל האו"ם ציין בדוח מ-12 בספטמבר 2006 (סעיף 46) כי הצעה זו היא יוזמה של ראש ממשלת לבנון, אך הוא הצביע על קושי ליישמה, כיוון שהשטח השנוי במחלוקת איננו מוגדר היטב. בדוח נוסף בעניין יישום החלטה 1701 שפרסם מזכ"ל האו"ם ב-30 באוקטובר 2007 (סעיפים 54–58), הוא מציין כי מינה קרטוגרף בכיר לצורך הגדרת גבולותיו של שטח חוות שבעא. הוא מדווח כי זכה לשיתוף פעולה בעניין זה מצד ממשלות ישראל ולבנון, אך ממשלת סוריה לא ענתה לבקשותיו לספק לו חומר בנושא. מזכ"ל האו"ם מדווח עוד, כי הקרטוגרף הבכיר הצליח להגדיר הגדרה ראשונית את גבולות השטח על סמך החומר שנמסר לו ועל סמך ביקורו במקום (מהניסוח עולה כי הגדרה זו אינה סופית).
בדוח שהתפרסם בספטמבר 2006 קובע מזכ"ל האו"ם כי המשך הפעילות הצבאית של חזבאללה בלבנון, בטענה שחוות שבעא עדיין כבושות, מנוגדת להחלטות מועצת הביטחון. עם זאת, הוא מציין שפתרון הבעיה יקל על ממשלת לבנון ליישם את הסכם טאיף, כלומר, לפרק את חזבאללה מנשקו (סעיף 44 בדוח).
לאחר מלחמת לבנון השנייה פתח האו"ם בבדיקה נוספת של הנושא על ידי מומחה מיפוי. לאחר הבדיקה קבע שליח האו"ם רן פדרסן כי "האו"ם סבור שיש תוקף לטענות הלבנוניות לריבונות בחוות שבעא" והציע שישראל תפתח בדיונים עם לבנון לגבי החזרת השטח. ישראל סירבה לדון בנושא שלא במסגרת משא ומתן כולל. לבנון וסוריה הציעו כי עד שיוכרע מעמד החוות יעבור השטח למשמורת האו"ם, אך ישראל סירבה גם לכך. לעומת זאת, סיורים באזור מתבצעים על ידי חיילי אנדו"ף, חיילים של האו"ם האחראים על יישום הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה ולא על ידי יוניפי"ל – הגוף המקביל האחראי לאזור דרום לבנון.
מיקום החווה וגודל השטח

נוסף על שאלת ריבונותו המקורית, לבנונית או סורית, גם שטחו ומקומו המדויק של האזור נתונים במחלוקת כיוון שהוא מעולם לא סומן באף מפה רשמית[דרוש מקור]. הדעות נעות בין האזור שבין הגבול הבין-לאומי המוכר כיום לערוץ נחל שיאון ועד לאזור בשטח של כ-40 קמ"ר, הכולל גם את החרמון עד לבניאס, מעיינות הדן והכפר ע'ג'ר.
לפי דוח מזכ"ל האו"ם מ-30 באוקטובר 2007, הגיע קרטוגרף בכיר מטעם האו"ם להגדרה לא-סופית של שטח האזור על-פי עיון במסמכים שהעבירה ממשלת לבנון וביקור באזור בתיאום עם ממשלת ישראל (סוריה לא נענתה לבקשת מזכ"ל האו"ם ולא העבירה אליו נתונים). לפי הגדרת הקרטוגרף, קו הגבול של האזור הוא כדלקמן: מנקודה מדרום לכפר הלבנוני מג'ידיה (ער'), שבה פונה הקו הצרפתי מ-1920 דרום מזרחה, יורד הגבול דרומה לאורך קו הגבול המנהלי ששורטט ב-1946 בין השטחים של כפר שבעא לבין השטחים של כפר מע'ר שבעא עד שהוא מגיע לנחל שיאון (ואדי אל-עסל), משם הוא ממשיך צפון-מזרחה לאורך קו הנקודות הנמוכות של נחל שיאון עד לפסגת ההר, הנמצא מצפון למזרעת ברח'תא, שם הוא מתחבר שוב לקו הגבול מ-1920.
היסטוריה מדינית

גורמים בין-לאומיים רבים ביקשו מסוריה ומלבנון להסדיר את הגבולות ביניהן באזור חוות שבעא מייד עם הנסיגה, אך הן עשו זאת רק בשנת 2005, כשפארוק א-שרע, שר החוץ הסורי, הכריז שהשטח הוא לבנוני במקור. המתנגד העיקרי לסימון הגבול כסורי הוא חזבאללה, שמקיים מאבק צבאי נגד ישראל על הריבונות בשטח. ממשלת סניורה בלבנון תמכה בסימון השטח ובנסיגה ישראלית ממנו, בניסיון להחליש את חזבאללה.
מקור המחלוקת על חוות שבעא בהחלטת צרפת לחלק את שטח המנדט שנמסר לה בתוקף החלטת חבר הלאומים לשתי יחידות: סוריה ולבנון. השלטונות הצרפתיים לא טרחו לסמן את הגבול בין סוריה ללבנון באופן מדויק, שכן לתוואי המדויק לא הייתה משמעות מעשית מבחינתם. מפה צרפתית שפורסמה במרץ 1932 מראה את אזור חוות שבעא כחלק מלבנון, אולם מפה צרפתית אחרת משנת 1945, שנת מתן העצמאות והקמת מדינת לבנון, מראה את האזור כחלק מסוריה. רק בשלב מאוחר יותר, עם עצמאות לבנון בשנת 1943, הפכה שאלת תוואי הגבול המדויק למשמעותית. על פי הגדרת הגבול, היו תחומי הכפרים: שבעא, רַאשַׁ֫יַא אל-פַחַּ֫'אר וחאצביא, חלק מהשטח הריבוני של לבנון במחוז העיר ביירות. במשך אותה תקופה היו כפריים לבנונים שגרו בשבעא יוצאים בעונת הקיץ ל"מזרעות" (כפרי קיץ), כדי לרעות את הצאן ולעבד גידולים מזדמנים. על אף חוסר הבהירות במיקום הגבול, היו ה"מזרעות" בפועל חלק מסוריה.
רוב המפות החל משנות ה-30 וה-40 ועד אפריל 2000, מעידות כי האזור שייך לסוריה ולא ללבנון. גם לאחר עזיבת הצרפתים את האזור הפכו חוות שבעא לאזור סורי. התביעה הלבנונית (בלחץ חזבאללה) לריבונות על שטח זה התחילה רק לאחר יציאת צה"ל מלבנון במאי 2000. עד אז שטח זה סומן באופן עקבי, גם במפות סוריות וגם במפות לבנוניות, כתחת ריבונות סורית.
סכסוכי גבול בין סוריה ללבנון לא היו נדירים, ובין שנות ה-50 המאוחרות ועד 1964 פעלה מועצה משותפת של שתי המדינות כדי להכריע בסכסוכי גבול. בשנת 1964 הציעה הוועדה כי שטחן של חוות שבעא יועבר ללבנון, וכי קו הגבול ישונה. למרות זאת לא נעשה דבר וקו הגבול לא שונה. אפילו מפות מאוחרות של צבאות סוריה ולבנון מעידות כי חוות שבעא שייכות לאזור שבריבונות סוריה.
נגד ובעד נסיגה מחוות שבעא

| --- | --- |
 :  ראו גם – מעמדה המשפטי והבין-לאומי של רמת הגולן
לטענת המתנגדים לנסיגה מחוות שבעא, יש צורך בישיבה של צה"ל במוצבי החרמון ובשליטה של צה"ל על כתף שיאון, הוא הר דב. רכס שיאון חוצץ בין לבנון לציר העלייה החליפי למוצבי החרמון, 'דרך גדעון'. כאשר צה"ל יושב על הר דב נמנעות מחזבאללה תצפית ושליטה על הציר העולה למוצבי החרמון, והגליל העליון ואילו לצה"ל יש אפשרות לצפות בקלות על הגזרה המזרחית של דרום לבנון. אם לבנון תשלוט ברכס זה, יהיו ללוחמי חזבאללה תצפית ושליטה באש על העלייה היחידה לחרמון מכיוון מג'דל שמס, והם יוכלו לפגוע במוצבי צה"ל על החרמון כולו. לפי ההצעה העומדת על הפרק מאז מלחמת לבנון השנייה, אם יעבור השטח לידי לבנון הוא יהיה מפורז בפיקוח האו"ם, ולא תותר גישה של חזבאללה אליו, כשם שאסורה גישה של חזבאללה לאזורים אחרים בדרום לבנון מאז המלחמה, כך שטענה זאת אכן זוכה לאוזן קשבת בקרב הגורמים הבין-לאומיים העוסקים בפתרון הסכסוך. אולם, כשם שבפועל כוחות האו"ם אינם מצליחים לקיים איסור זה בשאר אזורי דרום לבנון, כך גם לא סביר שיוכלו למנוע פעילות חזבאללה בשטח זה. טיעון אחר של המתנגדים לנסיגה הוא שנטישת חוות שבעא תהיה כניעה לחזבאללה. גם אם תחליט ישראל שאינה רוצה להחזיק בשטח זה, אין בידה אפשרות למסור את השטח הזה לידי לבנון משום ששטח זה לא היה מעולם בריבונות לבנון. לפני מלחמת ששת הימים היה השטח בריבונות סורית, ולכן אם ישראל איננה מעוניינת בו היא יכולה למסור אותו לסוריה, אך לא ללבנון. כניעה לדרישות חזבאללה בסוגיה זו לא תסיט את הארגון מיעדו להנציח את העימות, וסכסוך הגבול הבא ממתין מעבר לפינה, תביעת הארגון לריבונות לבנונית שבעה כפרים שיעיים הנמצאים בגליל הישראלי ושתושביהם נטשו אותם במלחמת העצמאות.
לטענת המצדדים בנסיגה מחוות שבעא, מדובר בשטח קטן וכמעט לא מיושב, שהיה לבנוני במקורו. מעמדו הבין-לאומי של השטח ממילא אינו ברור, בגלל היותו בגולן, שסוריה דורשת את השבתו, רק ארצות הברית מכירה בריבונות הישראלית עליו, וכל תוכנית שלום עם סוריה משמעה כנראה נסיגה כלשהי (מלאה או חלקית) ממנו. הוויתור על חוות שבעא, לטענת התומכים בנסיגה, הוא מחיר טריטוריאלי פעוט היכול לסייע דרסטית בהורדת החיכוך בין ישראל ללבנון ובקידום הכוחות המתונים במדינה.
ראו גם

הר דב
שבעת הכפרים
גבולות מדינת ישראל
ע'ג'ר
כביש 999
הערות שוליים

↑  דוח מזכ"ל האו"ם למועצת הביטחון מס' S/2007/641 בעניין יישום החלטת מועצת הביטחון 1701 משנת 2006, 30 באוקטובר 2007, סעיפים 54–58. ההגדרה הראשונית של שטח חוות שבעא מופיעה בסעיף 58.
↑  ברק רביד, ישראל דחתה הצעה למשא ומתן עם לבנון על חוות שבעא, באתר הארץ, 19 באוקטובר 2007
↑  Shabaa Farms to become officially Lebanese: Prisoners, 29 November 2005
↑  ברור, משה (1988). "גבולות ישראל - עבר הווה עתיד", יהושע אורנשטין, הוצאת ספרים יבנה בע"מ, עמ' 189-190
↑  צבי בראל, לתת לאסד את שבעא, הארץ, 6 במאי 2001, כפי שפורסם באתר ארבע אימהות
חסידות מכנובקה

| --- | --- |
רבי אברהם יהושע השל טברסקי השני ממכנובקה
רבי אברהם יהושע השל טברסקי השני ממכנובקה
 שורשים, סיווג והנהגה
 דת:  יהדות
 קבוצה:  תנועת החסידות
 התפלג מ:  חסידות סקווירא
 מקום ייסוד:  מכנובקה
 
רבי יהושע רוקח ממכנובקה בעלזא
חסידות מכנובקה בעלזא היא חצר חסידית, ענף של חסידות סקווירא משושלת צ'רנוביל. החסידות התבססה בעיירה מכנובקה שבאוקראינה ומרכזה כיום בבני ברק.
בסוף שנות השמונים התמנה לאדמו"ר רבי יהושע רוקח, צאצא לאדמו"רי בעלז. בעקבות זאת הצטרפו לחסידות חלק גדול מפורשי חסידות בעלז, והחסידות כינתה את עצמה "בעלזא-מכנובקה". משנת 2015 מכונה החסידות "מכנובקה-בעלזא".
תולדות החסידות

ראשיתה של החסידות הוא בחסידות סקווירא משושלת צ'רנוביל. לאחר פטירתו של האדמו"ר רבי יצחק טברסקי מסקווירא התמנו שלושה מבניו לאדמו"רים בסקוויר, בהם הבכור רבי אברהם יהושע השיל טברסקי. לאחר פטירתו בשנת תרמ"ו התמנה בנו רבי יוסף מאיר טברסקי (תרי"ז-תרע"ז) לאדמו"ר בעיירה מכנובקה שבאוקראינה. היה חתנו של רבי מנחם נחום מלויעב.
לאחר פטירתו של רבי יוסף מאיר התמנה בנו, רבי אברהם יהושע העשיל (נולד בכ"ד באדר ה'תרנ"ה), לאדמו"ר ממכנובקה. חתנו, רבי מנחם נחום טברסקי (ה'תר"ם - י"ט בסיוון ה'תש"ה, בנו של רבי דוד טברסקי מסקווירה דודו של רבי יוסף מאיר), התמנה לאדמו"ר מסקווירה-מכנובקה. רבי מנחם נחום נמלט יחד עם משפחת אביו לקייב בשנת ה'תרע"ט משם המשיך לקישינב ולארצות הברית והקים את בית מדרשו בבורו פארק. בזיווג שני נישא לבתו של רבי אברהם פנחס מקוניב. הוריש את בית מדרשו לאחיו רבי יעקב יוסף. חתנו היה רבי שמואל יצחק קארף מזווהיל בוסטון.
רבי אברהם יהושע העשיל סירב בהתחלה להתמנות לאדמו"ר עד שדודו זקנו רבי דוד מסקווירא, לחץ עליו. היה חתנו של רבי דוד אהרן מז'וריק (בנו של רבי יעקב אריה לייב טברסקי מטריסק).
רבי אברהם יהושע העשיל היה חשוך בנים ועוד בחייו אימץ כבן את בן-אחיינו, רבי יהושע רוקח (נולד בכ"א בטבת ה'תש"ט), נינו של רבי ישכר דב מבעלז (בנו של ר' יצחק דוד, בנו של הרב יהושע מירוסלב, שהיה גם חתנו של הרב יוסף מאיר ממכנובקה). לאחר פטירתו של רבי אברהם יהושע השל טברסקי ביום הכיפורים תשמ"ח התמנה רבי יהושע רוקח לאדמו"ר ממכנובקה, לאחר הפצרות רבות משאר בשרו האדמו"ר רבי ישראל מרדכי טברסקי מראחמיסטריווקא.
מוסדות החסידות בבני ברק כוללים תלמוד תורה, ישיבה קטנה, ישיבה גדולה וכולל אברכים. בראשות הישיבות עומד הרב יעקב יהושע אנגלנדר, בנו של הנגיד ר' אליש אנגלנדר שמממן חלק גדול מהמוסדות.
לחסידות בתי כנסת וכוללים בירושלים בית שמש ביתר עילית ואלעד, שני בתי כנסת וישיבה קטנה בלונדון, ובתי כנסת במנצ'סטר, אנטוורפן, בורו פארק וויליאמסבורג ובמונסי.
חסידות מכנובקה-בעלזא

לאחר פטירתו של האדמו"ר מבעלזא, רבי אהרן רוקח, בשנת ה'תשי"ז ללא בנים חיים, ייעדו מרבית חסידי בעלזא לאדמו"ר את בן אחיו, רבי ישכר דב רוקח, שהיה אז ילד בן תשע שנים והוכתר כאדמו"ר בגיל 18. מקצת מהחסידים לא קיבלו את מרותו של האדמו"ר המיועד ופרשו מהחסידות. הפורשים, שכונו "בעלזער מתנגדים" או "מורדים", פתחו בית מדרש ברחוב מהרש"ל בבני ברק ובאנטוורפן, וכן החזיקו בבית המדרש הישן של חסידות בעלזא בלונדון שם כונו בשם בעלזא בלבד. כאשר התמנה רבי יהושע רוקח לאדמו"ר ממכנובקה, ב-1988, חברו חלק מפורשי בעלז אליו. היחסים בין החסידויות היו תקינים ורבי יהושע השתתף באירועים בחסידות בעלז.
לאחר תקופה החלה החסידות לכנות את שמה "בעלזא מכנובקה", מה שיצר מתח בין החסידויות ואף גלש להשמצות הדדיות ולאלימות. שיאן של ההתנגשויות האלימות היה בשנת 1995, כאשר חסידי מכנובקה בעלזא קיימו טקס "הכנסת ספר תורה" לבית מדרשם בירושלים. במהלך האירוע הותקף האדמו"ר ממכנובקה בעלזא בידי חסידי בעלז ונגרם נזק לרכבו ולבית מדרשו.
בהילולה שציינה חמישים שנה לפטירת רבי אהרון רוקח (כ"א באב ה'תשס"ז; אוגוסט 2007) היו התכתשויות בין אנשי שתי החסידויות. בהילולה בשנה שלאחר מכן (22 באוגוסט 2008), תקפו כמה חסידי בעלז את התומך הפיננסי של מכנובקה בעלזא, אליהו אנגלנדר מלונדון.
בסביבות 2010 החלו מגעים בין החסידויות והמתח ביניהן פחת בהדרגה. ב-29 ביולי 2010 השתתף בנו של הרבי מבעלז, הרב אהרן מרדכי רוקח, בחתונת נכדו של האדמו"ר ממכנובקה בעלזא. בפברואר 2012 הגיע האדמו"ר ממכנובקה בעלזא לפגישה בביתו של האדמו"ר מבעלז כדי להזמינו לחתונת בתו הצעירה. בחודש סיון ה'תשע"ה השתתף האדמו"ר ממכנובקה בעלזא בחתונת נכד האדמו"ר מבעלז ואף התכבד בזימון. בכסלו ה'תשע"ו סוכם בין החסידויות שמעתה תיקרא החסידות "מכנובקא בעלזא", ובכך סרה המחלוקת בין החסידויות.
מרכזי החסידות

מרכזה של חסידות מכנובקה בעלזא ברחוב רש"י בבני ברק. בניין חדש וגדול הולך נבנה ברחוב האדמו"ר מגור. לחסידות בתי מדרש גם בירושלים, בבית שמש, בביתר עילית ובאלעד. בחו"ל ישנם בתי מדרש בשכונת סטמפורד היל בלונדון, במנצ'סטר, באנטוורפן ובארצות הברית. אנשי החסידות רואים את עצמם כחסידי בעלזא ונוהגים במנהגי בעלזא, מלבד בית המדרש בבני ברק שבו שומרים על מספר מנהגי צ'רנוביל.
השתלשלות החסידות

הבעל שם טוב, רבי ישראל בן אליעזר ממז'בוז', מחולל תנועת החסידות.
תלמידו רבי מנחם נחום טברסקי מצ'רנוביל, בעל ספר מאור עיניים.
בנו רבי מרדכי טברסקי, המגיד מצ'רנוביל.
בנו רבי יצחק טברסקי מסקווירא.
בנו רבי אברהם יהושע השל טברסקי מסקווירא (1826–1886).
בנו רבי יוסף מאיר טברסקי ממכנובקה (1860–1918).
רבי אברהם יהושע השל טברסקי ממכנובקה-בני ברק (1894–1987), בנו של רבי יוסף מאיר טברסקי.
רבי יהושע רוקח ממכנובקה-בעלזא (נולד ב-1949), בן-אחיינו של רבי אברהם יהושע השל.
ראו גם

שוש מולא, "בחצר", 7 ימים, ידיעות אחרונות, 3 באוקטובר 2008
ג'וזפינה פסקווה

| --- | --- |

ג'וזפינה פסקווה, מסביבות שנת 1888
 לידה:  24 באוקטובר 1851 פרוג'ה, איטליה 
 פטירה:  24 בפברואר 1930 (בגיל 78) בודריו, איטליה 
 מוקד פעילות:  ממלכת איטליה 
 סוג קול:  סופרן, מצו-סופרן 
 
ג'וזפינה פסקווה (באיטלקית: Giuseppina Pasqua ‏ 24 באוקטובר 1851 פרוג'ה - 24 בפברואר 1930, בודריו באזור בולוניה) הייתה זמרת מצו-סופרן איטלקייה, שנודעה כזמרת אופרה בעלת קול עדין וטכניקה בטוחה. תפקיד של מיסיס קוויקלי באופרת פלסטף נכתב בשבילה במיוחד.
קורות חיים

ג'וזפינה פסקווה נולדה למשפחה מבוססת. היא התחילה לשיר בגיל 13 ולמדה בקונסרבטוריון המקומי. בשנת 1868 היא הופיעה לראשונה באופרה נשף המסכות בתיאטרון המקומי. בשנת 1872 היא הופעה לראשונה על במת לה סקאלה. בהיותה במילאנו ג'וזפינה פסקווה למדה אצל לואיג'יה אבאדיה ובעקבות כך החליפה את קולה מסופרן קולורטורה למצו-סופרן. בשנת 1876 היא שרה בפרמיירה של כוחו של גורל בנאפולי. בשנת 1877 הייתה לה הצלחה גדולה באאידה בתיאטרון של בולוניה. בשנים 1878–1879 היא שרה על במת תיאטרון בולשוי במוסקבה, בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן והאופרה הממלכתית של בוואריה. במשך שנות ה-80 של המאה ה-19 ג'וזפינה פסקווה שרה באופרה של ברצלונה ובהמשך באופרה של מדריד. בסוף המאה ה-19 היא חזרה לאיטליה והמשיכה להופיע באופרות שונות.
מיכל ויינברג

| --- | --- |

 לידה:  18 ביולי 1973 (בת 51) פתח תקווה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  שחקנית
 מקום לימודים:  בית צבי 
 פרסים והוקרה:  פרס התיאטרון הישראלי 
 פרופיל ב-IMDb
 
מיכל ויינברג ויורם יוספסברג בהצגה "השחף", תיאטרון תמונע, 2013
מיכל ויינברג בהצגה "מרי סטיוארט", תמונע, 2012
מיכל ויינברג כסבינה זאובר בהצגה "מיין ג'רוזלם"
מיכל ויינברג כסבינה זאובר בהצגה "מיין ג'רוזלם"
מיכל ויינברג בהצגה "אופרה בגרוש", גשר, 2002
מיכל ויינברג (נולדה ב-18 ביולי 1973) היא שחקנית וזמרת ישראלית.
הערות שוליים

↑  מרב יודילוביץ', "מיין ג'רוזלם" מובילה במועמדויות לקיפוד הזהב, באתר ynet, 26 באוגוסט 2012
↑  "מיין ג'רוזלם" היא הזוכה הגדולה בטקס קיפוד הזהב, באתר עכבר העיר, 2 בנובמבר 2012
↑  מרב יודילוביץ', המועמדויות לפרסי התיאטרון לשנת 2012, באתר ynet, 19 במרץ 2013
אברהם חייבי

הרב אברהם חייבי
הרב אברהם חייבי (תרס"א; 1901 – תשל"ט; 1979) היה חבר הרבנות הראשית בתל אביב, פעיל באיגוד רבני תימן הנקרא "המועצה הדתית ליהודי תימן בארץ ישראל" (בראשות הרב שלום יצחק הלוי), מנהיג רוחני ומהאנשים המרכזיים בשכונת התקווה מיום היווסדה.
ביוגרפיה

חייבי נולד בעיר בית עד'אקה שבתימן. הוא למד תורה אצל רב העיר הרב דוד מזעקי והמשיך ללמוד עם חבורת רבנים תחת הנהגתו של ידידו הרב ישראל עוזרי שהיה רב העיר וראב"ד. הרב חייבי נחשב לאחד מהרבנים החשובים בקהילה, ובסמכותו היה להסמיך שוחטים ובודקים גם מקהילות אחרות. באותו הזמן הוא כתב מספר שירים שמבטאים את ערגתו לארץ ישראל. בשנת תרצ"ג בגיל 32 עלה חייבי יחד עם משפחתו. הוא התגורר במשך כשלוש שנים בכרם התימנים שבתל אביב ולאחר מכן עבר להתגורר בשכונת התקווה.
מפעילותו

כרב ב"מועצה הדתית ליהודי תימן בארץ ישראל", פעל הרב חייבי במשך שנים רבות לקידום ענייני הרוח של יהדות תימן בישראל. בין היתר, דאגו חברי המועצה לתקן את המצב הדתי במחנות העולים התימנים בארץ. הוא נתמנה על ידי הרבנות הראשית לתל אביב יפו לרב מפקח על הכשרות. שוחטים ובעלי איטליזים פנו אליו כדי לבדוק את כשרות הבהמות, וכן בשאלות בעניינים הלכתיים שונים, הוא השיב לכל שואל ומבקש. במסגרת פעילותו בשכונה דאג הרב חייבי לבנות מכיסו מקווה טהרה בשכונה, כמו כן הוא דאג להתקנת עירוב סביב העיר, לפתיחת בית ספר דתי ראשון, הקמת בית הכנסת "שבת אחים" בו העביר שיעורים והקמת משחטה לעופות, הראשונה מסוגה בשכונת התקווה. הרב חייבי הסמיך שוחטים רבים מכל רחבי הארץ, ומבין תלמידיו נמנה גם הרב שלמה מחפוד ראש מערכת הכשרות הארצית "יורה דעה". הרב חייבי עזר רבות לנזקקים כלכלית והירבה בפעילות גמ"ח וב"מתן בסתר".
בתחילת שנות החמישים, פעל הרב חייבי רבות למינוי הרב יוסף צוברי לרב קהילת יהודי תימן בתל אביב-יפו. במשך הזמן פתח הרב חייבי בביתו ישיבה לתלמידי חכמים שבה למדו תלמוד והלכה בעיון, הוא מינה את הרב יוסף צוברי למגיד שיעור. לימים, העלה הרב צוברי על הכתב את אותו הלימוד, ופירוש זה על אותם 17 מסכתות עדיין ספון בכתב יד. הרב צוברי נהג לבוא בכל בוקר אל בית הרב חייבי ולעסוק איתו בענייני הלכה ובצרכי השעה. תקופה מסוימת לימד הרב חייבי את הרב צוברי הלכות שחיטה הלכה למעשה כי ידיעת המקצוע הייתה חיונית לרב צוברי בתפקידו כרב הקהילה. הרב חייבי עמד בקשרי ידידות עם הרבנים הראשיים לתל אביב, הרב איסר יהודה אונטרמן והרב יעקב משה טולידאנו. הוא היה בעל השקפה לאומית כשאר גדולי רבני תימן והיה חוגג את יום העצמאות.
הרב חייבי נפטר בשנת תשל"ט בגיל 78.
לקריאה נוספת

ביטאון המועצה הדתית תל אביב יפו  - "הליכות" גיליון 85-84, תשרי ה'תש"מ 1979.
אבה טסדורף

| --- | --- |

 לידה:  23 בינואר 1851 המבורג, הקונפדרציה הגרמנית 
 פטירה:  22 בפברואר 1920 (בגיל 69) Ahrweiler, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 תקופת הפעילות:  1875–1905 (כ־30 שנה) 
 תחום יצירה:  איור 
 
אבה טסדורף (בגרמנית: Ebba Tesdorpf;‏ 23 בינואר 1851 – 22 בפברואר 1920) הייתה ציירת שהתבססה בהמבורג.
ביוגרפיה

טסדורפף הגיעה ממשפחה מכובדת ואצילית. היא הייתה בתם של איש העסקים הנס פטר פרידריך טסדורף (1810–1881) ואנטואנט קרולין מורמן. אבותיה כוללים את סבא רבא פטר הינריך טסדורף (1751–1832) ואת סבו רבא פטר הינריך טסדורף (1648–1723), שני ראשי העיר ליבק.
היא שיפרה את כישרונה לציור בהמבורג ושהתה לזמן קצר בשנת 1898 באקדמיה לאמנות בדיסלדורף. מוריה היו ברנהרד מוהרגן ויוהאן תיאובלד ריפסל, שלימדו בעיקר ציור לנשים מהמבורג.
על פי הצעתם של יוסטוס ברינקמן ואלפרד ליכטורק, אבה טסדורף הפכה למתעדת הגרפית של נוף העיר העתיקה של המבורג במהלך שלב ההריסה בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19. עם מות הוריה, אבה טסדורף הפכה עצמאית מבחינה כלכלית. ב־1894 תרמה את רישומיה ואת אוסף ציוריה למוזיאון לאמנות ומלאכה. מאוחר יותר הגיעו יצירות אלה למוזיאון להיסטוריה של המבורג, שקיבל תיעוד ייחודי על נופיה של העיר המבורג במחצית השנייה של המאה ה-19.
טסדורף ראתה את "המשימה" שלה לתעד את "המבורג העתיקה" גם בשנים הבאות, בגלל ההתחדשות העירונית.
לאחר מכן עברה לדיסלדורף ללמוד באקדמיה אצל צייר הנוף גרמן גרוב. משנת 1901 חיה שוב בהמבורג.
בהמשך עברה לארויילר מסיבות בריאותיות, שם נפטרה ב־22 בפברואר 1920.
מלאכת הרישום של חייה הושלמה בתחילת המאה העשרים עם למעלה מ-600 רישומים, אליהם נוספו כמה ציורים בצבעי מים.
הערות שוליים

↑  Stiftung Historische Museen Hamburg | shmh.de, shmh.de
↑  Erinnerung an bedeutende Frauen Hamburgs - Garten der Frauen, www.garten-der-frauen.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 109296478  ISNI: 0000 0000 2107 8924  LCCN: n79037786  RKD: 362831  ULAN: 500174311  VIAF: 37482297   WorldCat (עם VIAF): 37482297
ולדימיר (מחוז)

מחוז ולדימיר (ברוסית: Владимирская область, בתעתיק: ולדימירסקאיה אובלסט) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. המחוז נמצא בשטח של המחוז הפדרלי המרכזי כ-200 ק"מ ממוסקבה.
המחוז הוקם ב-14 באוגוסט 1944.
נכון לינואר 2024 מתגוררים במחוז 1,309,942 תושבים.
היערות מכסים כ-42% משטח המחוז.