stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התאבדותה של אמנדה טוד
סיפור המקרה

אמנדה טוד הכירה אנשים באתרי אינטרנט. אחד מהם החמיא לה לאורך זמן באתר BlogTV, ולבסוף שכנע אותה לשדר באתר זה את עצמה חשופת חזה באמצעות מצלמת הרשת שלה. לאחר מכן הזר החל לסחוט אותה, בעודו מאיים שיפרסם את התמונה לחבריה. בחופשת חג המולד, דפקו שוטרים בארבע לפנות בוקר בדלתה, וכך גילתה שתמונתה פורסמה לכולם. אמנדה סיפרה כי החלה להשתמש בסמים ובאלכוהול בעקבות המצוקה הרגשית שחוותה. הוריה ניסו להעביר אותה לבית ספר אחר פעמיים. אבל אותו הזר ארב לה, ופרסם את התמונה כתמונת הפרופיל שלו. בעקבות התמונה הסתכסכה אמנדה גם עם תלמידי בתי הספר האחרים. מצוקתה הנפשית הותירה אותה בודדה לגמרי. התגובות שהמשיכה לקבל דרך האינטרנט הרעו את המצב. תגובות אלה אופייניות לבריונות רשת.
טוד עברה לבית ספר חדש בפעם השנייה, שם הייתה יושבת לבדה בארוחות הצהריים. מצבה הנפשי הלך והתדרדר. לאחר חצי שנה, היא חזרה לדבר עם ידיד ישן, שהזמין אותה לביתו, בזמן שחברתו הייתה בחופשה, ושם קיימו יחסי מין. שבוע לאחר מכן, אותו ידיד, מלווה בחברתו ו-15 אנשים נוספים, התעמת עם טוד בבית ספרה מול קהל תלמידים. טוד הותקפה והוטחה ברצפה, בזמן שתלמידים מסביבה צילמו את המתרחש. לאחר שאביה מצא אותה בתוך תעלה ואסף אותה לביתה, ניסתה טוד להתאבד בשתיית אקונומיקה, אך ניסיון ההתאבדות שלה נמנע. לאחר שחזרה מבית החולים, נתקלה טוד בתמונות של אקונומיקה והעלאות בפייסבוק, בהן היא מתויגת, בצירוף קריאות המעודדות אותה להתאבד.
כחודש לפני מותה פרסמה את הסרטון שמספר את סיפורה, בו היא כלל לא מדברת, אלא רואים אותה מעבירה כרטיסים עליהם כתוב הסיפור בכתב ידה. התאורה בחדר מעומעמת, והתמונה חתוכה מלמעלה כך שלא רואים את פניה במלואם. ב-10 באוקטובר 2012 היא נמצאה ללא רוח חיים. אנשים רבים ראו את הסרטון שלה, חלקם יצרו סרטונים בהשראתה, בהם גם הם מספרים את הסיפור שלהם עם כרטיסים.
החקירה המשטרתית

המשטרה ניסתה לאתר את הזר שסחט אותה. על המקרה עבדו כעשרים שוטרים. יחידות משטרה הפועלות במרחב הווירטואלי הקדישו לעניין זמן רב.
קבוצת הרשת אנונימוס האשימה גבר קנדי במעשה הסחיטה, והוא נעצר על ידי המשטרה. אנשים רבים חשו זעם כלפיו ואיימו על חייו. האיש הודה בקשר צ'אט עם טוד, אך בסופו של דבר הוכח שלא הוא זה שסחט אותה וגרם לה להתאבד, והוא שוחרר.
באפריל 2014 נעצר אדם הולנדי ממוצא טורקי בחשד לאחריות למעשה ולמעשים דומים אחרים, לאחר משפט ארוך הוא הורשע במרץ 2017.
התגובות לסרטון

הסרטון גרר תגובות רבות. מהרגע שהסיפור התפרסם אנשים הביעו את צערם ורצו לעזור. אנשים קיימו עצרות זיכרון, ואירועים לזכרה. הסיפור התפרסם במדינות רבות כולל ישראל. צעירים תיעדו את סיפורם דרך סרטוני יוטיוב עם כרטיסים כמחווה לאמנדה. סרטונים רבים צולמו על תגובותיהם של צעירים לסיפור. אנשים הצטערו לשמוע על המאורעות ורצו למצוא דרך למנוע הישנות מקרים דומים. אנשים רבים גם הביעו את כעסם על אותם אנשים שהובילו להתאבדותה.
אמה הקימה לזכרה קרן שנועדה לעזור לפעול נגד בריונות ולעזור לנערים ונערות במצוקה.
בישראל

בישראל פורסם סיפורו של ג'ורג' עמירה, נער שסבל מבריונות רשת וצילם את עצמו ליוטיוב, שם הוא מספר את סיפורו. נשיא המדינה רובי רבלין ראה את הסרטון והזמין את ג'ורג'. יחד הם צילמו סרט זהה לסרט הראשון, אך עם מסר מעודד.
הערות שוליים

↑  הסרטון של אמנדה טוד
↑  כתבה בחדשות פוקס על התאבדותה של אמנדה טוד
↑  חדשות סי בי סי, אמא של אמנדה מגנה על בתה
↑  תפוז אנשים#BlogTV
↑  בפינות החשוכות של האינטרנט אורבים פדופילים - מתוך אתר גלובוס ומייל, אוחזר בתאריך 25.10.12
↑  על פי תמלול הסרטון של אמנדה טוד (באנגלית)
↑  עודד ירון, אנונימוס מאשימים: זה האיש שהתעללותו הובילה להתאבדות בת ה-15, באתר הארץ, 17 באוקטובר 2012
↑  לילה אודינייב, ‏האקרים חשפו את האיש שגרם לאמנדה טוד להתאבד, באתר ‏מאקו‏, 17 באוקטובר 2012
↑  כתבה של סי בי סי על אירוע לזכרה
↑  דוגמה לסרטון
↑  נשיא המדינה, ראובן ריבלין, נשיא המדינה ראובן רובי ריבלין וג'ורג' עמירה קוראים לסובלנות, באתר יוטיוב, ‏ספטמבר 2014
התזמורת הפילהרמונית של קרקוב

| --- | --- |

אולם הקונצרטים של קרקוב, משכן הפילהרמונית של קרקוב
 תאריך ייסוד:  1909 
 מיקום:  קרקוב 
 אתר רשמי
 
התזמורת הפילהרמונית של קרקוב או התזמורת הסימפונית של קרול שימנובסקי (בפולנית: Orkiestra Symfoniczna Filharmonii im. Karola Szymanowskiego) היא תזמורת סימפונית מקצועית שמושבה בקרקוב, פולין. מעמדה הלאומי של התזמורת בא לביטוי בתוכנית האירועים שלה, הכוללת קונצרטים סימפוניים שבועיים בטירת ואוול, או בקולגיום נובום המפורסם של האוניברסיטה היגלונית, ובכנסיות החשובות של קרקוב. פעילותה המקצועית של התזמורת עולה על זו של כל תזמורת פילהרמונית אחרת בפולין.
התזמורת הסימפונית, השוכנת כיום באולם הפילהרמונית של קרקוב, הוקמה בשנת 1945. הייתה זו התזמורת הסימפונית המקצועית הראשונה בפולין לאחר המלחמה, שהתהוותה באולם הקונצרטים המקומי במהלך מבצע ויסלה-אודר. המנהל וכן המנצח על הקונצרט ההיסטורי הראשון, שהתקיים ב-3 בפברואר 1945 (שלושה חודשים לפני תום מלחמת העולם השנייה באירופה), היה פרופסור זיגמונט לאטושבסקי, ניצול מרד ורשה.
רקע היסטורי

הניסיונות להקים תזמורת סימפונית מודרנית בקרקוב החלו כבר במאה ה-18, תחת שלטון אוסטריה, אך הצוות המקצועי הראשון הורכב בקרקוב רק בתקופת קריסתה הממשמשת ובאה של הקיסרות האוסטרו-הונגרית (1909), ביוזמת המלחין והמנהל המוזיקלי פליקס נובובייז'סקי.
זמן קצר לאחר חזרת הריבונות הפולנית בסוף מלחמת העולם הראשונה, התגבשה התזמורת מחדש, בקונצרט פתיחה שהתקיים ב-18 במאי 1919 לכבוד יובל המאה של סטניסלב מוניושקו, עם 80 נגנים. ב-1931 נבנה אולם הקונצרטים החדש של הפילהרמונית של קרקוב. תזמורת הבית הייתה פעילה שם עד הפלישה הנאצית-סובייטית לפולין, והקונצרט האחרון התקיים ב-21 במאי 1939, בניצוח ברוניסלב וולפשטאהל.
פרופיל אמנותי

התזמורת פעילה מזה קרוב לשישים שנה, עם דור חדש של נגנים וסולנים. היא כוללת כמעט מאה נגנים בשש-עשרה קבוצות, עם חמישה כנרים ראשיים. ב-1962 נקראה על שם המלחין קרול שימנובסקי, שאת יצירותיו הרבות מבצעת התזמורת מאז באופן קבוע, לצד יצירות מאת מלחין פולני אחר ידוע-שם, החי בקרקוב, קשישטוף פנדרצקי.] פנדרצקי כיהן כמנהל אמנותי של התזמורת השנים 1988–1990, ומ-1993 הוא מכהן כמנהל אמנותי של כבוד של התזמורת.
פרופיל אמנותי > הקלטות

במשך השנים, הוציאה התזמורת מספר רב של הקלטות פופולריות, בהן יצירות של דמיטרי שוסטקוביץ', איגנצי יאן פדרבסקי, גאטנו דוניצטי, קרול שימנובסקי, מקס ברוך, הנריק גורצקי, סטניסלב מוניושקו ועוד.
הערות שוליים

↑  מכון אדם מיצקייביץ', "התזמורת הסימפונית של הפילהרמונית קרול שימנובסקי בקרקוב" 2013
↑  היסטוריה של הפילהרמונית של קרקוב פולנית, 2010
↑  "קרקוב בכיסך", אירועי תרבות בקרקוב, הפילהרמונית של קרקוב2012
↑  שון מייקלס, הגרדיאן, "ג'וני גרינווד מגלה פרטים על שיתוף הפעולה של קשישטוף פנדרצקי 23 בינואר 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810572840405606  BIBSYS: 13055600  MusicBrainz: 13e1c1ea-ab4b-498a-a5ca-a102eb2e6701  VIAF: 305240700   WorldCat (עם VIAF): 305240700
המדינה הספרדית

המדינה הספרדית (בספרדית: Estado Español) הוא שמו הרשמי של המשטר בספרד משנת 1939 עד לשנת 1975 בתקופת הדיקטטורה האוטוריטרית של פרנסיסקו פרנקו.
המשטר צמח מתוך ניצחון הצד הלאומני במלחמת האזרחים הספרדית בהנהגתו של גנרל פרנקו. מלבד התמיכה הפנימית, המשטר זכה לתמיכתם של איטליה הפשיסטית וגרמניה הנאצית, בעוד שכוחות הרפובליקה זכו לתמיכה בעיקר על ידי ברית המועצות ומקסיקו. המשטר שהוקם לאחר מלחמת האזרחים כונה מאז (באופן בלתי רשמי) ספרד תחת פרנקו.
חוקרים חלוקים בדעותיהם עד כמה הייתה המדינה הספרדית פשיסטית. אין עוררין על כך שהייתה מדינה אוטוריטרית-ימנית שאימצה לעצמה את הסמלים והקישוטים החיצוניים שאפיינו מדינות פשיסטיות במאה ה-20. סממן פשיסטי נוסף היה התפיסה של יריבים פוליטיים כבוגדים.
לאחר הניצחון במלחמת האזרחים, הצד הלאומני ייסד מדינה אוטוריטרית בעלת משטר חד-מפלגתי תחת ההנהגה ללא העוררין של פרנקו. מלחמת העולם השנייה החלה לאחר תום מלחמת האזרחים, ואומנם ספרד נשארה נייטרלית (לפחות כלפי מדינות המערב), היא בכל זאת שלחה דיוויזיה לחזית הרוסית כדי לתמוך בגרמנים; עמדה זו, האוהדת את מעצמות הציר, הותירה את ספרד מבודדת לאחר תום מלחמת העולם השנייה והתמוטטות מעצמות הציר. מצב זה השתנה עבור ספרד עם תחילת המלחמה הקרה, אשר על פניו, האנטי-קומוניזם הנוקשה של פרנקו, רק קירב את המשטר בספרד לחיקה של ארצות הברית.
המדינה הספרדית הוכרזה כמונרכיה בשנת 1947, אך שום מלך לא עלה לכס השלטון. פרנקו שמר לעצמו את הזכות למנות את האיש אשר יהא למלך; והתחמק במכוון מלבחור אחד, בשל אילוצים פוליטיים. הבחירה נעשתה לבסוף ב-1969, כאשר הוכרז כי חואן קרלוס דה בורבון (נכדו של המלך האחרון, אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד) הוכתר בתואר (שלא היה קיים קודם לכן) נסיך ספרד, וכן בתור היורש המיועד של פרנקו.
עם מותו של פרנקו ב-20 בנובמבר 1975, חואן קרלוס הפך למלך האבסולוטי של ספרד. מיד לאחר מכן, הוא החל בתהליך המעבר לדמוקרטיה, אשר נגמר עם הפיכתה של ספרד למלוכה חוקתית, בעלת משטר דמוקרטי פרלמנטרי.
אטימולוגיה ושימוש

כאשר מלחמת האזרחים פרצה ב-1936, הכוחות הלאומנים מיד החלו להשתמש במונח "המדינה הספרדית", וזאת במקום "הרפובליקה הספרדית" או "ממלכת ספרד"; וזאת, כדי לשמור על אחדותה של הקואליציה הלאומנית במלחמת האזרחים, שכללה בין השאר: פלנחיסטים אנטי-מלוכנים מחד, וכן מאידך גם קרליסטים(אנ') ושאר מיני מלוכנים לגיטימיסטיים ימנים.
פרנקואיזם

תחילה השלטון במדינה הספרדית הגדיר את עצמו כשלטון טוטליטרי או לאומי-סינדיקליסט. אולם, לאחר התבוסה של מדינות הציר במלחמת העולם השנייה, ההגדרה שונתה לדמוקרטיה אורגנית. כאוטוקרטיה, המדינה הספרדית חדלה להתקיים עם מותו של פרנסיסקו פרנקו, "קאודילו (המנהיג) מספרד בחסדי אלוהים", שגילם את ריבונות לאומית.
התפיסה הפרנקואיסטית כללה את המאפיינים הבאים: סמכותנות, אנטי קומוניזם, לאומיות ספרדית, קתוליות לאומית, מונרכיזם, מיליטריזם ושמרנות לאומית. תחת הפרנקואיזם לא היה מקום לאופזציה פוליטית.
פרנקואיזם > סמכותנות

במדינה הספרדית לא פעלו ארגוני עובדים עצמאיים ונאסרה פעילות מפלגתית והתארגנויות פוליטיות מכל הקשת הפוליטית. מתנגדי המשטר דוכאו ביד קשה - מאסרים ממושכים, מחנות ריכוז, הוצאות להורג וחטיפת ילדים. ההיסטוריון הספרדי, רמון סאלאס לרזאבל, טען ב-1977 כי עד אמצע שנות הארבעים 22,617 מתנגדי משטר הוצאו להורג. מקורות אחרים טוענים שהמספר קרוב יותר ל-50,00. מספר האסירים הגיע ל-280,000.
פרנקואיזם > אנטי-קומוניזם

המדינה הספרדית דיכאה קומוניסטים באופן מיוחד. המשטר הקים בין דין מיוחד לדיכוי הבונים החופשים וקומוניסטים.
היסטוריה > ייסוד המשטר

הגנרלים הבכירים הלאומנים קיימו ישיבה בלתי רשמית בספטמבר 1936, ושם הם בחרו בפרנסיסקו פרנקו כמנהיג הלאומנים, והעניקו לו את דרגת הגנרליסימו. בתחילה, פרנקו היה אמור לשמש כמפקד העליון של הכוחות הלאומנים; אך, עם מותו של גנרל אמיליו מולה (המנהיג הראשון של התנועה), פרנקו הפך למנהיג התנועה וכן גם למנהיג המדינה בעל סמכויות בלתי מוגבלות וכוח אבסולוטי.
הממשלה הזמנית שהקימו הלאומנים שלטה בתחילה על השטחים אשר נשלטו על ידי הצד הלאומני בזמן מלחמת האזרחים. הפעולה הפוליטית המרכזית שהיא נקטה היה ליכוד כל הכוחות הפוליטיים ההטרוגניים שהצטרפו למרד נגד הרפובליקה לכדי מפלגת שלטון יחידה שהיא הפלנחה.
במהלך המלחמה, הממשלה הלאומנית דיכאה את המיליטנטים הרפובליקנים ותומכיהם, כתגובת-נגד לדיכוי הכמורה והמיליטנטים הלאומנים על ידי הצד הרפובליקני. במהלך המלחמה נעשה שימוש רב על ידי שני הצדדים בהוצאות להורג ללא משפט. תגובת הנגד המשיכה גם מיד לאחר המלחמה, בחלקה כדי להעניש על פשעי מלחמה שבוצעו על ידי הצד הרפובליקני, תחת בית דין אשר נקרא אז "קאוסה חנרל" (Causa General). משטרו של פרנקו הפליל למפרע את התומכים ברפובליקנים, הוציא להורג, כלא, וכפה עבודות כפייה על אלפים מהם, אך רבים מהם, היו חפים מפשע מכל קשר לצד הרפובליקני במלחמת האזרחים, למעט אולי תמיכה מילולית, או בשל היותם חשודים כתומכים בצד הרפובליקני. כתוצאה מכך, אלפים בחרו בסוף המלחמה לצאת לגלות מארצם, בעיקר לצרפת ולמקסיקו. מבין אלו שעברו לגלות בצרפת, רבים הצטרפו לתנועת ההתנגדות הצרפתית. דוגמה מפורסמת לגולה שכזה הוא לואיס קומפניס, אשר היה ראש הממשלה הקטלאנית בעת מלחמת האזרחים; הוא נעצר בספטמבר 1940 והוסגר לספרד, שם הוא נשפט, והוצא להורג לאחר משפט צבאי.
פרנקו האשים את הרפובליקנים במלחמת האזרחים ובנזק רב לאומה ועל כן מיד עם סיום מלחמת האזרחים הוקמו בתי משפט צבאיים. רפובליקנים נשפטו נאסרו או הוצאו להורג.
בספרד לאחר מלחמת האזרחים, המצב החברתי היה ירוד ביותר. רבים מאלה שתמכו ברפובליקה יצאו לגלות. ספרד, כתוצאה מכך, הפסידה המון רופאים, אחיות, מורים, עורכי דין, שופטים, פרופסורים, אמנים, אנשי עסקים, וכו'. רבים מאלה שנאלצו להישאר איבדו את משרתם או שאיבדו את מעמדם במקום העבודה. חלק גדול ממקומות העבודה הללו ניתנו לאנשים ללא רקע מקצועי מתאים. מצב זה שלל מספרד רבים ממוחותיה הטובים ביותר ומכוח העבודה המוכשר שלה. אולם, מצב זה גם נעשה בעידוד משטרו של פרנקו כדי לשמור שאזרחי המדינה יפעלו בהתאם לאידיאלים של פרנקו והפלנח'ה.
היסטוריה > שנות מלחמת העולם (1939-1945)

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. חוסר מידע מסיבי על שיתופי הפעולה עם הנאצים, רדיפות אנטישמיות ורצח המתנגדים במחנות הריכוז.
בספטמבר 1939, פרצה מלחמת העולם השנייה באירופה. לאחר נפילת צרפת ביוני 1940, ספרד אימצה עמדה אוהדת למדינות הציר. ספרד הציעה לצי הגרמני את השימוש בנמליה, והחזירה לידי מדינות הציר חיילי בעלות הברית ולוחמי מחתרות שברחו לתוך שטחה; ספרד ראתה בכך כהחזרת טובה למדינות הציר אשר עזרו לצד הלאומני בתרומת כוחות ומתן אספקה צבאית (כולל מפציצי השטוקה שבעזרתם חוסלה העיר גרניקה) שניתנו ללאומנים כדי לעזור להם להגיע לניצחון.
היטלר פגש את פרנקו באנדאי שבצרפת ב-23 באוקטובר 1940 בועידת אנדאי כדי לדון בכניסת ספרד למלחמת העולם השנייה לצד מדינות הציר. בתמורה להצטרפותו העלה פרנקו דרישות טריטוריאליות רבות (גיברלטר, מרוקו הצרפתית, אוראן, השפעה נרחבת במפרץ גינאה ועוד) וכן תביעה לאספקה ומזון מגרמניה. דרישות אלה נראו להיטלר כמוגזמות, ולכן העדיף שלא להכניס את ספרד למלחמה.
דבר נוסף שהוסיף לאי ההסכמה בין הצדדים היה עניין זכויות הכרייה הגרמניות בספרד. ישנם היסטוריונים אשר טוענים כי פרנקו דרש במכוון כאלה דרישות בידיעה כי היטלר לא יוכל למלא אותם ובכך יצטרך לוותר על כניסת ספרד למלחמה. מנגד, היסטוריונים אחרים טוענים כי לפרנקו פשוט לא היה מה להציע לגרמנים בעקבות התרוששות ספרד עקב מלחמת האזרחים. פרנקו אכן שלח לחזית המזרחית יחידת מתנדבים כדי להילחם בקומוניזם ונגד ברית המועצות. שמה של אותה יחידה היה הדיוויזיה הכחולה שנקראה כך על שם צבעה של מפלגת הפלנחה ושחבריה נקראו "החולצות הכחולות". פרנקו עבר לנייטרליות מלאה בשנת 1943, כאשר החל מאזן הכוחות לנטות לרעת גרמניה הנאצית.
היסטוריה > הבידוד (1945-1953)

לאחר המלחמה, בעלות הברית השתמשו בקשריה של ספרד למדינות הציר כדי למנוע ממנה מלהצטרף לאומות המאוחדות. המשטר של פרנקו נראה היה אז, במיוחד על ידי המדינות הסובייטיות אך גם על ידי בעלות הברית המערביות, כשריד למשטרים הפשיסטיים האירופאיים משנות ה-30. בנסיבות אלו, נתקבלה באו"ם החלטה של מועצת הביטחון המגנה את משטרו של פרנקו. ההחלטה ביקשה לעודד מדינות אחרות בעולם להוציא את שגריריהן ממדריד ולהניח את הבסיס לנקיטת סנקציות נגד ספרד, אם ספרד תישאר סמכותנית. פורטוגל השכנה, אירלנד, ומספר מדינות לטינו אמריקניות ומדינות ערביות סירבו לפעול ע"פ ההמלצה זו.
התוצאה של בידוד בינלאומי זה היה אמברגו נגד משטרו של פרנקו ב-1946 - כולל סגירת הגבול עם צרפת - אשר נשא הצלחות מועטות, כיוון שהוא העצים את התמיכה הפנימית במשטר. המשטר של פרנקו הציג את הבידוד כגרסה מודרנית של האגדה השחורה, וכן גם הקיצוניים שבתומכי המשטר טוענים כי מדובר בקשירת קשר של היהודים והבונים החופשיים נגד ספרד הקתולית. רגשות מעין אלו עזרו למשטר לכנס מסביבו תמיכה עממית מסיבית כפי שהיה לדוגמה בעת ההפגנה רחבת ההיקף במדריד. בשנת 1947, התעלם נשיא ארגנטינה, חואן פרון, מהחלטת האו"ם, ושלח את אשתו אווה פרון עם אספקת מזון רצינית. הספרדים, ופרנקו בכבודו ובעצמו, קיבלוה עם כל הלב.
לאחר מלחמת העולם השנייה, המשק הספרדי היה נתון באי-סדר. כרטיסי קיצוב נותרו בשימוש עד שנת 1952. המלחמה והבידוד הכלכלי הביאו את המשק לנוע לכיוון אוטרקיה, תנועה שהתקבלה בחום על ידי רבים מאנשי הפלנחה. עיקריה של תנועה זו לעבר קיום משק אוטרקי היו כדלהלן: צמצום ביבוא מחו"ל, הסתפקות עצמית במועט, יצור בניהול ובעלות המדינה של מוצרי יסוד בסיסיים, תעשייה ממומנת על ידי המדינה ובניית תשתיות - אשר ניזוקו קשה בשל מלחמת האזרחים - על ידי שימוש באמצעים בלתי יציבים.
בהיבטים אחרים, המשטר המשיך להראות את כובד ידו כאשר הוא משך בחזרה את תעודות העיתונאי שהונפקו לשישה עיתונאים אמריקניים בעת סיורם בספרד.
היסטוריה > סוף הבידוד (1953-1959)

עליית המתח בין ארצות הברית לברית המועצות וכן התעצמות המלחמה הקרה הביא את ארצות הברית לחפש בעלות ברית חדשות באירופה. מדיניותו האנטי-קומוניסטית של פרנקו וכן מיקומה האסטרטגי של ספרד לחופי האוקיינוס האטלנטי מחד, ובפתחו של הים התיכון מנגד, הביאו את ספרד להיות לבעלת ברית פוטנציאלית של ארצות הברית במלחמה הקרה.
החרם הבינלאומי על ספרד נשבר לבסוף בשנת 1953 כאשר ארצות הברית וספרד חתמו על חוזה מדריד כחלק מסדרה של הסכמים אשר לפיהם ספרד מקבלת מארצות הברית הטבות כלכליות בצורת מענקים והלוואות בתנאים נוחים בתמורה למתן זכות שימוש בבסיסים ספרדיים עבור הכוחות המזוינים של ארצות הברית (למשל בבסיס חה"א רוטה אשר נפתח בשנת 1955). באותה שנה חתמה ספרד על הקונקורדט עם הוותיקן.
בשנת 1955 חזר מצבה הכלכלי של ספרד להיות כפי שהיה לפני מלחמת האזרחים ב-1935. בכך, הותירה ספרד מאחוריה את אסונות המלחמה והמאבק נגד הבידוד הבינלאומי. באותה שנה התקבלה ספרד לאו"ם וב-1958 לבנק העולמי. מנקודה זו ואילך, היו מדינות רבות במערב אירופה להוטות לחדש את קשריהם הדיפלומטיים עם ספרד הפרנקואיסטית.
קבלתה ההדרגתית של ספרד לקהילה הבינלאומית קיבלה תוקף כאשר ביקר נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר בספרד בדצמבר 1959.
היסטוריה > אל דסארויו - הנס הספרדי (1959 - 1973)

הנס הספרדי (אל דסארויו El Desarollo = "הפיתוח", בספרדית) הוא השם שניתן לתקופת הפריחה הכלכלית שאירעה בספרד למן 1953 ועד למשבר הנפט העולמי בשנת 1973. פריחה זו נחשבת על ידי רבים לאחת מן המורשות החיוביות הבודדות שהשאיר המשטר. במהלך תקופה זו, ספרד קפצה במדד ההכנסה לאדם (Per capita income) אשר מבדיל בין מדינות מתפתחות למדינות מפותחות, ופיתחה גם מעמד בינוני. פיתוח אשר היה חיוני לדמוקרטיזציה של ספרד בעתיד.
הפריחה הכלכלית נעשתה על ידי העידוד שניתן מדור ההנהגה החדש אשר כונו "הטכנוקרטים". דור זה, אשר נולד בזמן מלחמת האזרחים או אחריה, היה דור של בוגרי אוניברסיטאות אשר מונה על ידי פרנקו כדי להחליף את הדור הישן, אנשי הפלנגה, אשר נטה לעבר בידוד ספרד מהעולם. טכנוקרטים אלו פעלו במיוחד כדי להגדיל את ההשקעה הציבורית בפיתוח תשתיות, כפי שהומלץ על ידי קרן המטבע הבינלאומית.
ביצוע מדינויות אלו נעשה באמצעות תוכניות הפיתוח (Planes de Desarollo) וברובם, תוכניות אלו הוכתרו בהצלחה. ספרד נהנתה משיעור הצמיחה השני בגודלו בעולם, מעט אחרי יפן. והפכה לכלכלה התשיעית בגודלה בעולם, מעט אחרי קנדה. כתוצאה מכך ספרד הצטרפה לעולם המתועש ועזבה מאחור את העוני ותת-הפיתוח שהיו אופייניים לספרד מאז איבוד מעמדה כאימפריה בתחילת המאה ה-19.
אף על פי שהגידול הכלכלי הצליח לייצר שיפורים משמעותיים באיכות החיים של אזרחי ספרד ותרמה ליצירת מעמד הביניים, ספרד עדיין נשארה בעמדת פיגור יחסית לשאר מדינות מערב אירופה (להוציא את פורטוגל, יוון, ואירלנד). בשיאו של הנס הספרדי, בשנת 1974, ערכו של התל"ג לנפש עמד על כ-79% מהתל"ג לנפש הממוצע במערב אירופה. ספרד הגיעה לממוצע האירופי רק כעבור 25 שנים, ב-1999.
14 שנות התאוששות ממלחמת אזרחים עקובה מדם הביאו לגידול (לרוב לא מתוכנן) בבניה מסביב לערים הגדולות, אשר נועדה לאכלס את משפחות מעמד הפועלים החדש שנוצרו כתוצאה מההגירה מן הכפר אל העיר.
סמל הנס הכלכלי היה מכונית הסיאט 600 (עותק ברישיון של הפיאט 600 האיטלקית), אשר הייתה עבור משפחות רבות מהמעמד הפועלים והבינוני הנמוך המכונית הראשונה אשר אלו יכלו להרשות לעצמם לקנות.
בשנת 1969 סגר השלטון הספרדי את הגבול עם המובלעת הבריטית בגיברלטר. טיסות מגיברלטר לא הורשו לטוס מעל ספרד והמרחב האווירי של ספרד היה סגור לכל הטיסות שיעדן היה גיברלטר. הגבול עצמו נשאר סגור עד לשנות ה-80, והמרחב האווירי נפתח עבור טיסות לגיברלטר רק ב-2006.
היסטוריה > שנותיו האחרונות של פרנקו (1973-1975)

משבר האנרגיה העולמי פגע קשות בספרד והביא לעצירה המוחלטת של הפיתוח הכלכלי. בעקבות זה פרצו בספרד שביתות שהיו אז להלכה בלתי חוקיות.
התרופפות בריאותו של פרנקו הביאה לצבירת כוח רב אצל ראש הממשלה, האדמירל לואיס קאררו בלאנקו. למרות זאת, הארגון הלאומני הבסקי אט"א תכנן להתנקש בו, ועשה זאת כשצוות קומנדו, לאחר שנתיים של עבודת תכנון, הטמין פצצה בבור שנחפר מתחת לשביל, בו נהג בלאנקו לנסוע לעבודה בכל בוקר. מבצע ההתנקשות נקרא בפיהם של חברי המחתרת הבסקית "מבצע אוגרו" (Operación Ogro) והצלחתו נחגגה על ידי תושבי ארץ הבסקים ובקרב מתנגדי המשטר ברחבי ספרד כולה.
קרלוס אריאס נבארו החליף את בלאנקו בתור ראש ממשלת ספרד, וניסה להכניס מספר רפורמות במשטר המתפורר, אך לרוע מזלו, ניסיון זה לבסוף לא עלה יפה כיוון שהוא נתקל בהתנגדות משני הכוחות הפוליטיים החזקים שהתקיימו בתקופת דמדומי המשטר: "אל בונקר" (El Búnker) - אשר היה הגרעין הקשה של נאמני המשטר האידאולוגיים, ומאידך היו האפרטוריסטאס (Los Aperturistas) - אשר ביקשו לבצע מעבר מלא ממשטר אוטוריטרי למשטר דמוקרטי.
אך בשלב זה כבר היה מאוחר מדי עבור המשטר להחזיר את הגלגל לאחור. החברה הספרדית כבר לא הייתה אותה חברה מגויסת כפי שהיא הייתה בימים שלאחר מלחמת האזרחים, אלא היא ביקשה להתקרב יותר למערב אירופה העשירה והמשגשגת. מה גם, כי הכמות הגדולה של ספרדים אשר נסעו לתקופות זמן קצרות למערב אירופה כדי לעבוד שם בתור עובדים זרים, הביאה לחשיפה מוגברת של הספרדים לרמת החיים ולמשטר הדמוקרטי הנהוגים במדינות כמו בריטניה וצרפת, להתגברות הרצון של הספרדים להיפטר מהמשטר הרודני, ולהידמות למערב אירופה.
באותו הזמן, במושבה הספרדית סהרה המערבית החל המצב להתערער כאשר מצד אחד חזית פוליסריו החלה להיאבק בשלטון הקולוניאלי הספרדי כדי לזכות בעצמאות, ומאידך להילחם נגד צבא מרוקו שביקש לספח את הטריטוריה לתוך מרוקו עצמה.
בתקופת דמדומי המשטר גם נעשה שינוי עמוק בנושא יחסי דת-ומדינה, כאשר בהנהגת הקרדינל ויסנטה אנריקה אי טראנקון, ובהשראת מדיניות הכנסייה הקתולית כפי שהתפרסמה בועידת הוותיקן השנייה, הוחלט כי הכנסייה הקתולית בספרד לא תתייצב יותר באופן אוטומטי לימינו של המשטר, והיא תנקוט בגישה של נייטרליות ואי-התערבות בפוליטיקה הספרדית.
ביולי 1974 נפל למשכב פרנקו, וחואן קרלוס, שמונה ליורשו, תפס את מקומו כראש מדינה. פרנקו התאושש במהרה, אך שנה לאחר מכן, שוב נפל פרנקו למשכבו והפעם גם נכנס לתרדמת וחובר למכונת הנשמה. לאחר מחלה ארוכה, מת פרנקו ב-20 בנובמבר 1975 בגיל 82 - באותו היום שבו מת מייסד תנועת הפלנחה הספרדית - חוסה אנטוניו פרימו דה ריברה.
הערות שוליים

1 2  Ismael Saz Campos, Fascism, Fascistization and Developmentalism in Franco's Dictatorship, Social History 29, 2004, עמ' 342–357
↑  Laqueur, Walter Fascism: Past, Present, Future p. 13 1996 Oxford University Press
↑  De Menses, Filipe Ribeiro Franco and the Spanish Civil War, p. 87, Routledge
↑  Gilmour, David, The Transformation of Spain: From Franco to the Constitutional Monarchy, p. 7 1985 Quartet Books
↑  Payne, Stanley Fascism in Spain, 1923–1977, p. 476 1999 Univ. of Wisconsin Press
↑  Payne, Stanley Fascism in Spain, 1923–1977, p. 347, 476 1999 Univ. of Wisconsin Press
↑  Miguel Ángel del Arco Blanco, Famine in Spain During Franco's Dictatorship, 1939–52, Journal of Contemporary History 56, 2021-01, עמ' 3–27 doi: 10.1177/0022009419876004
↑  Dylan Riley, Juan J. Fernández, Beyond Strong and Weak: Rethinking Postdictatorship Civil Societies, American Journal of Sociology 120, 2014-09, עמ' 432–503 doi: 10.1086/678272
↑  Ioannis Tzortzis, From ‘Organic Democracy’ to ‘Democracy Without Adjectives’: Spain 1976–77, Cham: Springer International Publishing, 2022, עמ' 21–71, ISBN 978-3-031-04619-3
↑  Antonio Viñao Frago, La educación en el franquismo (1936-1975), Educar em Revista, 2014-03, עמ' 19–35 doi: 10.1590/s0104-40602014000100003
↑  Walter Laqueur, Fascism : past, present, future, New York: Oxford University Press, 1996, עמ' 84, ISBN 0-19-509245-7
↑  Casey, Nicholas (2022-09-27). "Taken Under Fascism, Spain's 'Stolen Babies' Are Learning the Truth". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2023-03-07.
1 2  Julius Ruiz, A Spanish Genocide? Reflections on the Francoist Repression after the Spanish Civil War, Contemporary European History 14, 2005, עמ' 171–191
↑  Daniel Vallès Muñío, Franco’s Anti-Communist Judicial System: Results and Solutions of Spanish Transitional Justice, The Palgrave Handbook of Anti-Communist Persecutions, Cham: Springer International Publishing, 2020, עמ' 77–95, ISBN 978-3-030-54962-6. (באנגלית)
↑  "צנזורה בספרד" - טיים מגזין, 30 באפריל 1951
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563369905171  BNE: XX5678483  BnF: cb11943532d (data)  LCCN: sh85126139 
אייזנהאואר מבקר את פרנקו בספרד, 1959.
סיאט 600 - מסמלי הנס הספרדי
התעלה הגדולה (סין)

התעלה הגדולה של סין (בסינית: 大運河, בפין-יין Dà Yùnhé - "דָה יוּנְהֶה") ידועה גם כתעלת בייג'ינג-האנגג'ואו הגדולה (京杭大運河 גִ'ינְג-הָאנְג דָה יוּנהֶה) היא התעלה העתיקה ביותר והארוכה ביותר בעולם. היא מתחילה בצפון בבייג'ינג ומסתיימת בדרום בהאנגג'ואו שבמחוז ג'ג'יאנג, אורכה 1,794 קילומטרים ועומקה בין 3 ל-9 מטרים. התעלה חוצה את סין מצפון לדרום ועוברת בערים בייג'ינג וטיינג'ין ובמחוזות חביי, שאנדונג, ג'יאנגסו וג'ג'יאנג. החלק הקדום ביותר בתעלה נחפר במאה ה-5 לפנה"ס והיא הורחבה כמה פעמים במהלך ההיסטוריה. התעלה, שמסלולה צפון-דרום, מקשרת בין נהרותיה העיקריים של סין הזורמים ממערב למזרח, ומאפשרת שיט ומעבר מים בין עמק הנהר הצהוב לעמק היאנגצה ולמערכות הנהרות האחרים. כיום משמש חלק מהתעלה לצורכי שיט כשחלקים אחרים ממנה עוברים שחזור על מנת להשתמש בתעלה כדרך לקליטת עודפי מים ולהעברת מים לצורכי השקיה. התעלה הגדולה הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 2014.