stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התפרקות יוגוסלביה
עליית הלאומיות בסרביה (1987–1989) > סלובודן מילושביץ'

בשנת 1987, נשלח הפקיד הסרבי סלובודן מילושביץ' להביא רגיעה במחאה האתנית של סרבים נגד הממשל האלבני באזור האוטונומי של קוסובו. מילושביץ' היה, עד לנקודה זו, קומוניסט מושבע שראה כל צורה של לאומיות כבגידה, והוקיע את מזכר SANU כ"כלום מלבד הלאומיות האפלה ביותר". עם זאת, האוטונומיה של קוסובו תמיד הייתה מדיניות לא פופולרית בסרביה, והוא ניצל את המצב וחרג מהנייטרליות הקומוניסטית המסורתית בסוגיית קוסובו.
מילושביץ' הבטיח לסרבים שההתעללות בהם על ידי האלבנים תיפסק. לאחר מכן הוא החל במערכה נגד האליטה הקומוניסטית השלטת ברפובליקה הסוציאליסטית של סרביה, בדרישה לצמצם את האוטונומיה של וויבודינה וקוסובו. פעולות אלו הפכו אותו לפופולרי בקרב הסרבים וסייעו לעלייתו לשלטון בסרביה. מילושביץ' ובני בריתו הנהיגו אג'נדה לאומנית תוקפנית של החייאת הרפובליקה הסרבית בתוך יוגוסלביה, תוך הבטחה לרפורמות והגנה על כל הסרבים.
מפלגת השלטון של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה הייתה ליגת הקומוניסטים של יוגוסלביה (SKJ), מפלגה שהורכבה משמונה ליגות קומוניסטים משש הרפובליקות ושני המחוזות האוטונומיים. ליגת הקומוניסטים של סרביה (SKS) שלטה בסרביה. כשהוא רוכב על גל הרגש הלאומי והפופולריות החדשה שלו בקוסובו, סלובודן מילושביץ', יושב ראש ליגת הקומוניסטים של סרביה (SKS) מאז מאי 1986, הפך לפוליטיקאי החזק ביותר בסרביה כשהביס את מורהו לשעבר, נשיא סרביה איוואן סטמבוליק. בעצרת בבלגרד ב-1988, מילושביץ' הבהיר את תפיסתו לגבי המצב של הרפובליקה של סרביה ביוגוסלביה, ואמר:
מבית ומחוץ, אויביה של סרביה מתגודדים נגדנו. אנחנו אומרים להם "אנחנו לא מפחדים. לא נרתע מקרב".
בפעם אחרת הוא הצהיר בפרטיות:
אנו הסרבים נפעל למען האינטרס של סרביה בין אם נעשה זאת בהתאם לחוקה ובין אם לאו, בין אם נעשה זאת בהתאם לחוק ובין אם לאו, בין אם נעשה זאת בהתאם לחוקי המפלגה או בין אם לאו.
עליית הלאומיות בסרביה (1987–1989) > מהפכה אנטי-בירוקרטית

המהפכה האנטי-בירוקרטית הייתה סדרה של הפגנות בסרביה ובמונטנגרו שתוזמר מילושביץ' כדי להעלות לשלטון את תומכיו באזורים האוטונומיים של וויבודינה וקוסובו וברפובליקה הסוציאליסטית של מונטנגרו. ממשלת מונטנגרו שרדה מהפכה אחת באוקטובר 1988, אך לא את השנייה בינואר 1989.
בנוסף לסרביה עצמה, מילושביץ' היה יכול כעת להתקין נציגים של שני המחוזות ושל מונטנגרו במועצת הנשיאות היוגוסלבית. הכלי שהפחית את ההשפעה הסרבית בעבר שימש כעת להגדלתה: בנשיאות בת שמונת החברים, מילושביץ' יכול היה לסמוך על מינימום של ארבעה קולות – הרפובליקות הסוציאליסטיות של מונטנגרו וסרביה והאזורים האוטונומיים של וויבודינה וקוסובו. בסדרה של עצרות, שנקראו "עצרות האמת", הצליחו תומכיו של מילושביץ' להפיל את הממשלות המקומיות ולהחליף אותן בבעלי בריתו.
כתוצאה מאירועים אלו, בפברואר 1989 ארגנו כורים אלבנים בקוסובו שביתה בדרישה לשמר את האוטונומיה שנמצאה בסכנה. שביתה זו תרמה לסכסוך אתני בין האוכלוסיות האלבנית והסרבית של המחוז. האלבנים היו הרוב במחוז, והיוו כ-77% מאוכלוסיית קוסובו בשנות ה-80.
ביוני 1989, יום השנה ה-600 להפסד ההיסטורי של סרביה בקרב קוסובו לאימפריה העות'מאנית, נשא סלובודן מילושביץ' את נאום גאזימסטן בפני 200,000 סרבים, שהדגיש את הנושא הלאומני הסרבי והזכיר בכוונה את ההיסטוריה הסרבית בימי הביניים. תשובתו של מילושביץ' לחוסר יכולתה של המערכת הפדרלית הייתה ריכוז הממשלה. בהתחשב בכך שסלובניה וקרואטיה שאפו לעצמאות, רעיון זה נחשב בלתי מקובל.
המשבר הפוליטי הסופי (1990–1992) > משבר במפלגה

בינואר 1990 התכנס הקונגרס ה-14 יוצא הדופן של ליגת הקומוניסטים של יוגוסלביה. מפלגת השלטון היוגוסלבית המשולבת, ליגת הקומוניסטים של יוגוסלביה, הייתה במשבר. רוב הקונגרס הועבר בוויכוחים בין המשלחות הסרבית והסלובנית על עתידה של ליגת הקומוניסטים ויוגוסלביה עצמה. המשלחת הסרבית, בראשות מילושביץ', התעקשה על מדיניות של "אדם אחד, קול אחד" בחברות המפלגה, שתעצים את הקבוצה האתנית המפלגתית הגדולה ביותר, הסרבים.
בתורם, הקרואטים והסלובנים ביקשו לבצע רפורמה ביוגוסלביה על ידי האצלת כוח נוסף לשש רפובליקות, אך ההצעות נדחו פעם אחר פעם. כתוצאה מכך, המשלחות הקרואטית והסלובנית עזבו את הקונגרס ב-23 בינואר 1990, ולמעשה פיזרו את המפלגה הכל-יוגוסלבית. יחד עם לחץ חיצוני, הדבר גרם לאימוץ מערכות רב-מפלגתיות בכל הרפובליקות.
המשבר הפוליטי הסופי (1990–1992) > בחירות רב-מפלגתיות

הרפובליקות היחידניות ארגנו בחירות רב-מפלגתיות ב-1990, והקומוניסטים לשעבר לא הצליחו ברוב המדינות לזכות בבחירות, בעוד שרוב הממשלות הנבחרות נטלו על עצמם מדיניות לאומניות והבטיחו להגן על האינטרסים הלאומיים הנפרדים שלהן. בבחירות לפרלמנט, הלאומנים הביסו את המפלגות הקומוניסטיות לשעבר שמותגו מחדש בסלובניה ב-8 באפריל 1990, בקרואטיה ב-22 באפריל וב-2 במאי, במקדוניה ב-11 וב-25 בנובמבר וב-9 בדצמבר, ובבוסניה והרצגובינה ב-18 וב-25 בנובמבר 1990.
בבחירות מרובות-המפלגות לפרלמנט, מפלגות קומוניסטיות לשעבר שמותגו מחדש ניצחו במונטנגרו ב-9 וב-16 בדצמבר 1990, ובסרביה ב-9 וב-23 בדצמבר. בנוסף, סרביה בחרה מחדש את סלובודן מילושביץ' לנשיא. סרביה ומונטנגרו העדיפו כעת יותר ויותר את יוגוסלביה הנשלטת על ידי סרביה.
המשבר הפוליטי הסופי (1990–1992) > מתחים אתניים בקרואטיה

לאומים בקרואטיה, 1991
קרואטים (78.1%)
סרבים (12.2%)
יוגוסלבים (2.2%)
אחר (9.7%)
בקרואטיה, האיחוד הקרואטי הדמוקרטי הלאומני עלה לשלטון, בראשותו של הלאומן השנוי במחלוקת פרניו טוג'מן, תחת הבטחה "להגן על קרואטיה מפני מילושביץ'", ודגל בפומבי בריבונות קרואטית. הסרבים בקרואטיה נזהרו מהממשלה הלאומנית של טוג'מן, ובשנת 1990 לאומנים סרבים בעיירה קנין שבדרום קרואטיה התארגנו והקימו ישות בדלנית המכונה האובלסט הסוציאליסטי האוטונומי של קראינה, שדרשה להישאר באיחוד עם שאר האוכלוסייה הסרבית אם קרואטיה תחליט לפרוש. ממשלת סרביה תמכה במרד של הסרבים הקרואטים, בטענה שעבור סרבים, שלטון תחת ממשלתו של טומג'ן יהיה דומה למדינה העצמאית הפשיסטית של קרואטיה, אשר ביצעה רצח עם בסרבים במלחמת העולם השנייה. מילושביץ' השתמש בזה כדי לגייס סרבים נגד ממשלת קרואטיה ועיתונים סרבים הצטרפו למחאה המלחמה. סרביה כבר הדפיסה כסף חדש בשווי 1.8 מיליארד דולר, ללא כל גיבוי של הבנק הלאומי היוגוסלבי.
סרבים קרואטים בקנין, בהנהגתו של מפקח המשטרה המקומית מילאן מרטיץ', החלו לנסות להשיג גישה לנשק כדי שיוכלו למרוד בממשלת קרואטיה. פוליטיקאים סרבים קרואטים, כולל ראש עיריית קנין, נפגשו עם בוריסאב יוביץ', ראש הנשיאות היוגוסלבית באוגוסט 1990, ודחקו בו לדחוף את המועצה לפעול כדי למנוע מקרואטיה להיפרד מיוגוסלביה, מכיוון שהם טענו שהאוכלוסייה הסרבית תהיה בסכנה בקרואטיה שנשלטה על ידי טוג'מן וממשלתו הלאומנית.
בפגישה, קצין הצבא פטר גרצ'אנין אמר לפוליטיקאים הסרבים הקרואטים כיצד לארגן את המרד שלהם, והמליץ להם להעמיד בריקדות. בתחילה נודע המרד כ"מהפכת בולי העץ", כאשר הסרבים חסמו כבישים אל קנין בעצים כרותים ומנעו מקרואטים להיכנס לעיר או לאזור החוף הקרואטי של דלמטיה. הסרט התיעודי של ה-BBC, מות יוגוסלביה, חשף כי בזמנו הטלוויזיה הקרואטית ביטלה את "מהפכת בולי העץ" והציגה אותה כעבודתם של סרבים שיכורים, בניסיון לצמצם את המחלוקת החמורה. עם זאת, המצור הזיק לתיירות הקרואטית. ממשלת קרואטיה סירבה לנהל משא ומתן עם הבדלנים הסרבים והחליטה לעצור את המרד בכוח, תוך שליחה של כוחות מיוחדים חמושים במסוקים כדי להכשיל את המרד.
הטייסים טענו שהם מעבירים "ציוד" לקנין, אך חיל האוויר היוגוסלבי התערב ושלח מטוסי קרב ליירט אותם בדרישה שהמסוקים יחזרו לבסיסם. הכוחות הקרואטים חזרו לבסיסם בזאגרב. פעולה זו של חיל האוויר היוגוסלבי הבהירה לממשלה הקרואטית כי הצבא העממי היוגוסלבי נמצא יותר ויותר בשליטה סרבית. האובלסט הסוציאליסטי האוטונומי של קראינה הוכרז רשמית כישות נפרדת ב-21 בדצמבר 1990 על ידי המועצה הלאומית הסרבית, בראשה עמד מילאן באביץ'.
באוגוסט 1990 החליף הפרלמנט הקרואטי את נציגו סטייפ שובר בסטייפן מסיץ', בעקבות מהפכת בולי העץ. מסיץ' נכנס לתפקידו רק באוקטובר 1990 בגלל הפגנות מהצד הסרבי, ולאחר מכן הצטרף למקדוני וסיל טופורקובסקי, לסלובני יאנז דרנובשק ולבוגיץ' בוגיצ'ביץ' מבוסניה והרצגובינה בהתנגדות לדרישות להכריז על מצב חירום כללי, שהיה מאפשר לצבא יוגוסלביה להטיל ממשל צבאי.
לאחר תוצאות הבחירות הרב-מפלגתיות הראשונות, הרפובליקות של סלובניה, קרואטיה ומקדוניה הציעו להפוך את יוגוסלביה לפדרציה רופפת של שש רפובליקות בסתיו 1990, אולם מילושביץ' דחה את כל ההצעות הללו, בטענה שכמו לסלובנים ולקרואטים, גם לסרבים יש זכות להגדרה עצמית. פוליטיקאים סרבים נבהלו משינוי הביטוי בחוקת חג המולד של קרואטיה ששינה את מעמדם של הסרבים האתניים מקרואטיה מאומה המוזכרת במפורש (narod) לאומה הנמנית יחד עם המיעוטים (narodi i manjine).
המשבר הפוליטי הסופי (1990–1992) > עצמאות סלובניה וקרואטיה

במשאל העם על עצמאות סלובניה שנערך ב-23 בדצמבר 1990, הצביע רוב מכריע של התושבים בעד עצמאות: 88.5% מכלל בעלי זכות הבחירה (94.8% מהמשתתפים במשאל) הצביעו בעד עצמאות, שהוכרזה ב-25 ביוני 1991.
בינואר 1991, שירות סיכול הריגול היוגוסלבי הציג סרטון של פגישה חשאית שלטענתו התרחשה ב-1990 בין שר ההגנה הקרואטי, מרטין שפגלי, לבין שני גברים אחרים. שפגלי הודיע במהלך הפגישה כי קרואטיה נמצאת במלחמה עם הצבא העממי היוגוסלבי ונתן הנחיות לגבי הברחות נשק וכן דרכי התמודדות עם קציני הצבא המוצבים בערים קרואטיות. הצבא רצה לאחר מכן להגיש כתב אישום נגד שפגלי בגין בגידה וייבוא בלתי חוקי של נשק, בעיקר מהונגריה.
שילוב הנסיבות הללו: גילוי הברחות הנשק הקרואטיות, המשבר בקנין, בחירת ממשלות תומכות-עצמאות בבוסניה והרצגובינה, קרואטיה, מקדוניה וסלובניה, והסלובנים שדרשו עצמאות במשאל העם, הראה כי יוגוסלביה עומדת בפני איום של התפוררות.
ב-12 במרץ 1991 נפגשה הנהגת הצבא עם הנשיאות בניסיון לשכנע אותה להכריז על מצב חירום שיאפשר לצבא היוגוסלבי להשתלט על המדינה. מפקד הצבא היוגוסלבי, ולקו קאדייביץ', הכריז כי קיים קשר במטרה להשמיד את המדינה, ואמר:
תוכנית ערמומית גובשה להשמדת יוגוסלביה. השלב הראשון הוא מלחמת אזרחים. השלב השני הוא התערבות זרה. אז יוקמו משטרי בובות ברחבי יוגוסלביה.
אמירה זו רמזה למעשה שהממשלות החדשות של הרפובליקות התומכות בעצמאות נתפסו בעיני הסרבים ככלי של המערב. הנציג הקרואטי סטייפן מסיץ' הגיב בכעס להצעה, והאשים את יוביץ' וקאדייביץ' בניסיון להשתמש בצבא כדי ליצור את סרביה הגדולה. לאחר מכן קראו יוביץ' וקאדייביץ' לצירים של כל רפובליקה להצביע בשאלה האם לאפשר חוק צבאי, והזהירו אותם שיוגוסלביה ככל הנראה תתפרק אם לא יונהג חוק צבאי.
בפגישה נערכה הצבעה על הצעה להחיל ממשל צבאי כדי לאפשר פעולה צבאית לסיום המשבר בקרואטיה על ידי מתן הגנה לסרבים. ההצעה נדחתה כשהנציג הבוסני בוגיץ' בוגיצ'ביץ' הצביע נגדה, מתוך אמונה שעדיין קיימת אפשרות דיפלומטית שתוכל לפתור את המשבר.
המשבר הנשיאותי היוגוסלבי הגיע למבוי סתום כאשר ריזה סאפונשיו מקוסובו ערק מהצד הסרבי בהצבעה השנייה על הממשל הצבאי במרץ 1991. יוביץ' התפטר לזמן קצר מהנשיאות במחאה על המהלך, אך חזר במהרה. ב-16 במאי 1991, הפרלמנט הסרבי החליף את סאפונשיו בסג'דו באירמוביץ', ואת ננאד בוצ'יץ מוויבודינה ביוגוסלב קוסטיץ'. מהלך זה גרם למעשה למבוי סתום בנשיאות, מכיוון שהפלג הסרבי של מילושביץ' השיג ארבעה מתוך שמונה קולות בנשיאות הפדרלית, והצליח לחסום החלטות מרפובליקות אחרות, שקראו לרפורמה בפדרציה היוגוסלבית.
לאחר תום כהונתו של יוביץ' בראש הנשיאות הקולקטיבית, הוא מנע מיורשו, מסיץ' הקרואטי, מלמלא את התפקיד, והעניק אותו במקום זאת לברנקו קוסטיץ', חבר בממשלה הפרו-סרבית במונטנגרו.
במשאל העם על עצמאות קרואטיה שנערך ב-2 במאי 1991, 93.24% הצביעו בעד עצמאות. ב-19 במאי 1991 נערך בקרואטיה הסיבוב השני של משאל העם על מבנה הפדרציה היוגוסלבית. ניסוח השאלה לא בירר במפורש האם הוא בעד היפרדות מהפדרציה או לא. המצביעים נשאלו אם הם תומכים באפשרות שקרואטיה "יכולה להיכנס לברית של מדינות ריבוניות עם רפובליקות אחרות (בהתאם להצעה של הרפובליקות של קרואטיה וסלובניה לפתרון המשבר המדיני ברפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה)?". 83.56% מבעלי זכות ההצבעה בחרו במשאל, כאשר הסרבים הקרואטים החרימו ברובם את משאל העם. מתוכם, 94.17% (אחוז הצבעה של 78.69%) הצביעו בעד ההצעה, בעוד ש-1.2% מהמצביעים התנגדו. לבסוף, הוכרזה עצמאותה של קרואטיה ב-25 ביוני 1991.
תחילת מלחמות יוגוסלביה > מלחמה בסלובניה

הן סלובניה והן קרואטיה הכריזו על עצמאותן ב-25 ביוני 1991. בבוקר ה-26 ביוני, עזבו יחידות הגיס ה-13 של הצבא העממי היוגוסלבי את בסיסיהן ברייקה, כדי לנוע לעבר הגבול הסלובני עם איטליה. המהלך הוביל מיד לתגובה חריפה מצד הסלובנים המקומיים, שארגנו בריקדות והפגנות ספונטניות נגד פעולות הצבא. עדיין לא התחוללו קרבות, ונראה היה שלשני הצדדים יש מדיניות לא רשמית של לא להיות הראשונים לפתוח באש.
בשלב זה, ממשלת סלובניה כבר מימשה את תוכניתה להשתלט על נמל התעופה הבין-לאומי של ליובליאנה וגם על עמדות הגבול של סלובניה בגבולות עם איטליה, אוסטריה והונגריה. אנשי הצוות שאיישו את עמדות הגבול היו, ברוב המקרים, כבר סלובנים, כך שההשתלטות הסלובנית הסתכמה ברובה בהחלפת מדים וסמלים, ללא כל לחימה. על ידי השתלטות על הגבולות הצליחו הסלובנים לבסס עמדות הגנה מפני מתקפה צפויה של צבא יוגוסלביה. המשמעות הייתה שהצבא העממי היוגוסלבי יצטרך לירות את הירייה הראשונה, שנורתה ב-27 ביוני בשעה 14:30 על ידי קצין הצבא היוגוסלבי.
על אף שתמכה בזכויותיהן להגדרה עצמית לאומית, לחצה הקהילה האירופית על סלובניה וקרואטיה להטיל מורטוריום של שלושה חודשים על עצמאותן, והגיעה עימן להסכם בריוני ב-7 ביולי 1991, הסכם שהוכר על ידי נציגי כל הרפובליקות. במהלך שלושת החודשים הללו השלים הצבא היוגוסלבי את יציאתו מסלובניה, והמשא ומתן להשבת הפדרציה היוגוסלבית עם הדיפלומט הבריטי לורד קרינגטון וחברי הקהילה האירופית כמעט הסתיים. תוכניתו של קרינגטון נבעה מהבנה שיוגוסלביה נמצאת במצב של פירוק וכללה החלטה שכל רפובליקה תקבל את עצמאותן הבלתי נמנעת של האחרות, יחד עם הבטחה לנשיא סרביה מילושביץ' שהאיחוד האירופי יבטיח את ביטחונם של הסרבים מחוץ לסרביה.
הצעותיו של לורד קרינגטון נדחו לאחר הכרת גרמניה, שהתאחדה פחות משלושה חודשים לפני כן, בערב חג המולד 1991 בסלובניה וקרואטיה. פרט למשא ומתן חשאי בין שרי החוץ הנס-דיטריך גנשר (גרמניה) ואלויס מוק (אוסטריה), ההכרה החד-צדדית באה בהפתעה לא רצויה לרוב ממשלות האיחוד האירופי וארצות הברית, עמן לא הייתה התייעצות מוקדמת. ארגונים בין-לאומיים, כולל האומות המאוחדות, לא חשו בנוח עם ההכרזה החד-צדדית של גרמניה. בעוד שיוגוסלביה כבר הייתה במבוכה, סביר להניח שההכרה הגרמנית ברפובליקות הנפרדות – וההתגייסות החלקית של אוסטריה על הגבול – החמירה את המצב הרבה יותר עבור המדינה הרב-לאומית המתפרקת. נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש היה נציג המעצמה היחיד שהביע התנגדות. מידת ההתערבות של הכס הקדוש ושירות הביון הפדרלי של גרמניה בפרשה זו נחקרה על ידי חוקרים הבקיאים בפרטים, אך התיעוד ההיסטורי נותר שנוי במחלוקת.
מילושביץ' סירב להסכים לתוכנית בטענה כי לקהילה האירופית אין זכות לפזר את יוגוסלביה וכי התוכנית אינה לטובת הסרבים, מפני שהיא תחלק אותם לארבע רפובליקות שונות (סרביה, מונטנגרו, בוסניה והרצגובינה וקרואטיה). קרינגטון הגיב בהעלאת הנושא להצבעה שבה כל הרפובליקות האחרות, כולל מונטנגרו, הסכימו תחילה לתוכנית שתפזר את יוגוסלביה. אולם, לאחר לחץ עז מצד סרביה על נשיא מונטנגרו, שינתה מונטנגרו את עמדתה והתנגדה לפירוק יוגוסלביה.
תחילת מלחמות יוגוסלביה > מלחמה בקרואטיה

מלחמת העצמאות של קרואטיה פרצה בתחילת אפריל 1991, בין ממשלת קרואטיה לבין הסרבים המורדים במחוז האוטונומי הסרבי של קראינה (בגיבוי כבד של צבא יוגוסלביה, שנשלט על ידי סרביה). ב-1 באפריל 1991 הכריז המחוז כי הוא ייפרד מקרואטיה. מיד לאחר הכרזת העצמאות של קרואטיה, הסרבים הקרואטים הקימו גם את האזור האוטונומי הסרבי של מערב סלבוניה ואת האזור האוטונומי הסרבי של מזרח סלבוניה, ברניה ומערב סריים. שלושת האזורים הללו התחברו לכדי רפובליקת קראינה הסרבית (RSK) שהוכרזה על ידי עצמה ב-19 בדצמבר 1991.
הישויות המשמעותיות האחרות הנשלטות על ידי סרבים בסלאבוניה הודיעו שגם הן יצטרפו לקראינה. זאגרב הפסיקה בשלב זה לשלם מיסים לבלגרד, והישויות הסרביות בקרואטיה הפסיקו את תשלום המיסים לזאגרב. במקומות מסוימים פעל הצבא היוגוסלבי כחיץ, באחרים הוא סייע לסרבים בהתמודדותם עם הצבא והמשטרה הקרואטים החדשים.
השפעת שנאת הזרים והשנאה האתנית בקריסת יוגוסלביה התבררה במהלך המלחמה בקרואטיה. תעמולה הן מצד הקרואטים והן מצד הסרבים הפיצה פחד, וטענה שהצד השני ידכא אותם ויגזים במספר ההרוגים כדי להגביר את התמיכה מאוכלוסיותיהם. בחודשיה הראשונם של המלחמה, הצבא והצי היוגוסלבי, שנשלטו על ידי סרביה, הפגיזו בכוונה אזורים אזרחיים בספליט ודוברובניק, אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, כמו גם כפרים קרואטים סמוכים לערים אלו. כלי התקשורת היוגוסלביים טענו כי הפעולות נעשו בשל מה שלטענתם היה נוכחות של כוחות אוסטאשה פשיסטים ומחבלים בין-לאומיים בעיר.
חקירות של האו"ם מצאו כי לא היו כוחות כאלה בדוברובניק באותה עת. נוכחות הכוחות המזוינים של קרואטיה באזור גדלה מאוחר יותר. ראש ממשלת מונטנגרו, מילו ג'וקאנוביץ', בזמנו בן בריתו של מילושביץ', פנה ללאומיות המונטנגרית, והבטיח כי כיבוש דוברובניק יאפשר את הרחבת מונטנגרו לתוך העיר שלטענתו הייתה חלק היסטורי ממונטנגרו, וטען כי גבולותיה דאז של מונטנגרו "צוירו על ידי הקרטוגרפים בבולשביקים הוותיקים ובעלי ההשכלה הגרועה".
במקביל, ממשלת סרביה סתרה את בעלת בריתה המונטנגרית על ידי דברי ראש ממשלת סרביה, דראגוטין זלנוביץ', שטען כי דוברובניק היא מבחינה היסטורית סרבית ולא מונטנגרית. התקשורת הבין-לאומית הקדישה תשומת לב רבה להפצצות על דוברובניק וטענה שזו עדות לכך שמילושביץ' רודף אחר יצירת סרביה הגדולה עם התמוטטות יוגוסלביה, ככל הנראה בסיוע ההנהגה המונטנגרית הכפופה לסרביה והלאומנים הסרבים במונטנגרו כדי לטפח תמיכה מונטנגרית בכיבוש מחדש של דוברובניק.
בווקובאר, המתיחות האתנית בין הקרואטים לסרבים התפוצצה כאשר הצבא היוגוסלבי נכנס לעיירה. צבא יוגוסלביה וכוחות צבאיים סרביים הרסו את העיירה בלוחמה עירונית ובהרס רכוש קרואטי. כוחות סרבים ביצעו מעשי זוועה נגד קרואטים, והרגו יותר מ-200.
עצמאות הרפובליקות של מקדוניה ובוסניה והרצגובינה > בוסניה והרצגובינה

בשל המבנה הדמוגרפי של בוסניה, הכולל אוכלוסייה מעורבת של רוב בוסניאקי ומיעוטים סרבים וקרואטים, הבעלות על שטחים נרחבים בבוסניה הייתה שנויה במחלוקת.
משנת 1991 עד 1992, המצב בבוסניה והרצגובינה הרב-לאומית הפך למתוח במיוחד. הפרלמנט שלה היה מחולק בקווים אתניים לפלג בוסני שולט ולפלגים סרבים וקרואטים במיעוט. בשנת 1991, רדובאן קאראג'יץ', מנהיג הפלג הסרבי הגדול בפרלמנט, שנקרא המפלגה הדמוקרטית הסרבית, העניק אזהרה חמורה וישירה לאספת העם של בוסניה והרצגובינה אם תחליט להיפרד מיוגוסלביה, ואמר:
זה, מה שאתם עושים, לא טוב. זה הנתיב שבו אתם רוצים לקחת את בוסניה והרצגובינה, אותו כביש מהיר לגיהנום ומוות שעליו נסעו סלובניה וקרואטיה. אל תחשבו שאתם לא תיקחו את בוסניה והרצגובינה לגיהנום, ואת העם המוסלמי אולי להכחדה. כי העם המוסלמי לא יכול להגן על עצמו אם תהיה כאן מלחמה.
בינתיים, מאחורי הקלעים, החל משא ומתן בין מילושביץ' הסרבי לטוג'מן הקרואטי לחלוקת בוסניה והרצגובינה לשטחים שינוהלו על ידי סרביה וקרואטיה כדי לנסות למנוע מלחמה בין קרואטים בוסנים לסרבים בוסנים. הסרבים בבוסניה ערכו משאל עם בנובמבר 1991 שהביא להצבעה מוחצת בעד הישארות במדינה משותפת עם סרביה ומונטנגרו.
בפומבי, התקשורת הממלכתית בסרביה טענה בפני הבוסנים שניתן לכלול את בוסניה והרצגובינה כאיחוד וולונטרי חדש בתוך יוגוסלביה חדשה המבוססת על ממשל דמוקרטי, אך הצעה זו לא נלקחה ברצינות על ידי ממשלת בוסניה והרצגובינה.
ב-9 בינואר 1992 הכריזה האספה הסרבית הבוסנית על רפובליקה נפרדת של העם הסרבי בבוסניה והרצגובינה (שנקראה לאחר מכן רפובליקה סרפסקה), והמשיכה להקים אזורים אוטונומיים סרביים ברחבי המדינה. משאל העם הסרבי על הישארות ביוגוסלביה ויצירת האזורים הוכרזו כבלתי חוקתיים על ידי ממשלת בוסניה והרצגובינה.
משאלי עם על עצמאות בחסות ממשלת בוסניה נערכו ב-29 בפברואר וב-1 במרץ 1992. משאל העם הוכרז כמנוגד לחוקה הבוסנית והפדרלית על ידי בית הדין הפדרלי לחוקה והממשלה הסרבית הבוסנית החדשה שהוקמה, והוא הוחרם ברובו על ידי הסרבים הבוסנים. לפי התוצאות הרשמיות, שיעור ההצבעה עמד על 63.4%, ו-99.7% מהבוחרים הצביעו בעד עצמאות.
בוסניה והרצגובינה הכריזה על עצמאות ב-3 במרץ 1992 וקיבלה הכרה בין-לאומית חודש לאחר מכן, ב-6 באפריל. באותו תאריך הגיבו הסרבים בהכרזה על עצמאותה של הרפובליקה סרפסקה והטלת מצור על סרייבו, שסימנה את תחילתה של מלחמת בוסניה. הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה התקבלה כמדינה חברה באומות המאוחדות ב-22 במאי 1992.
תקיפות אוויריות של נאט"ו נגד מטרות סרביות בבוסניה והרצגובינה תרמו לחתימת הסכם דייטון ב-1995 ולפתרון הסכסוך. כ-100,000 בני אדם נהרגו במהלך המלחמה.
עצמאות הרפובליקות של מקדוניה ובוסניה והרצגובינה > מקדוניה

במשאל העם לעצמאות מקדוניה שנערך ב-8 בספטמבר 1991, הצביעו 95.26% מהבוחרים בעד עצמאות, שהוכרזה ב-25 בספטמבר 1991.
כחמש מאות חיילים אמריקאים נפרסו תחת דגל האו"ם כדי לפקח על גבולה הצפוני של מקדוניה עם סרביה. עם זאת, שלטונות בלגרד לא התערבו כדי למנוע את עזיבתה של מקדוניה, ולא פעלו נגד הגעתם של חיילי האו"ם. חוסר הפעולה הסרבי בנושאים אלו הצביע על כך שברגע שבלגרד תקים את מדינתה החדשה (הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה באפריל 1992), היא תכיר ברפובליקה של מקדוניה ואף תנסה לפתח איתה יחסים דיפלומטיים. כתוצאה מכך הפכה מקדוניה לרפובליקה לשעבר היחידה שקיבלה ריבונות ללא התנגדות מצד השלטונות והצבא של יוגוסלביה וסרביה.
בנוסף, נשיאה הראשון של מקדוניה, קירו גליגורוב, אכן שמר על יחסים טובים עם בלגרד כמו גם עם שאר הרפובליקות היוגוסלביות לשעבר.
המרד ברפובליקה של מקדוניה, הסכסוך הגדול האחרון בין לאומנים אלבנים וממשלת מקדוניה, פחת ברמת האלימות שלו לאחר 2001.
הכרה בין-לאומית בהתפרקות

בעוד שצרפת, בריטניה ורוב המדינות האחרות החברות באיחוד האירופי עדיין הדגישו את הצורך לשמור על אחדות יוגוסלביה, קנצלר גרמניה הלמוט קוהל הוביל את התביעה להכיר בשתי הרפובליקות המתפרקות הראשונות, סלובניה וקרואטיה. הוא לחץ על שתי הממשלות הלאומיות ועל האיחוד האירופי להיות גמישות יותר, וכן נסע לבלגרד כדי ללחוץ על הממשלה הפדרלית של יוגוסלביה לא להשתמש בכוח צבאי, תוך איום בסנקציות. בערב חג המולד 1991 הכירה גרמניה בעצמאותן של סלובניה וקרואטיה, "בניגוד לעצת הקהילה האירופית, האו"ם ונשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
בנובמבר 1991, ועדת הבוררות של ועידת השלום ביוגוסלביה קיבלה את דעת הלורד קרינגטון שהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה נמצאת בתהליך של פירוק, שלאוכלוסייה הסרבית בקרואטיה ובבוסניה אין זכות להגדרה עצמית בדמות מדינות חדשות, וכי הגבולות בין הרפובליקות יוכרו כגבולות בין-לאומיים. כתוצאה מהסכסוך, מועצת הביטחון של האומות המאוחדות אימצה פה אחד את החלטה 721 של מועצת הביטחון של האו"ם ב-27 בנובמבר 1991, אשר סללה את הדרך להקמת כוחות שמירת השלום ביוגוסלביה.
בינואר 1992 חתמו קרואטיה ויוגוסלביה על הסכם שביתת נשק בפיקוח האו"ם, בעוד המשא ומתן נמשך בין הנהגות סרביה וקרואטיה על חלוקת בוסניה והרצגובינה.
ב-15 בינואר 1992 הוכרה עצמאותן של קרואטיה וסלובניה על ידי הקהילה הבין-לאומית. סלובניה, קרואטיה ובוסניה והרצגובינה התקבלו כמדינות חברות באו"ם ב-22 במאי 1992. מקדוניה התקבלה כמדינה חברה באו"ם ב-8 באפריל 1993. אישור החברות שלה ארך זמן רב יותר עקב התנגדות יוונית.
בנאומו באחד במאי 1999, מנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, אוסקר לפונטיין, מתח ביקורת על התפקיד שמילאה גרמניה בפירוק יוגוסלביה באמצעות ההכרה המוקדמת שלה בעצמאות הרפובליקות.
במרץ 1992, במהלך קמפיין העצמאות של בוסניה בארצות הברית, הגיע הפוליטיקאי ונשיא בוסניה והרצגובינה לעתיד, אלייה איזטבגוביץ', להסכם בתיווך האיחוד האירופי עם קרואטים וסרבים בוסנים על הסדר קונפדרלי בן שלושה קנטונים. זאת אף על פי שממשלת ארצות הברית, לפי הניו יורק טיימס, דחקה בו לבחור במדינה יחידה, ריבונית ועצמאית.
השלכות בסרביה ומונטנגרו

עצמאותה של בוסניה והרצגובינה התבררה כמכה אנושה לרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. ב-28 באפריל 1992 הוקמה הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה, שנשלטה על ידי סרביה והורכבה רק מהרפובליקות הסוציאליסטיות לשעבר של סרביה ומונטנגרו. הרפובליקה נשלטה על ידי סלובודן מילושביץ' ובעלי בריתו הפוליטיים. ממשלתה טענה להיותה היורשת של יוגוסלביה הקומוניסטית, אך הקהילה הבין-לאומית סירבה להכיר בה ככזו. עמדת הקהילה הבין-לאומית הייתה שיוגוסלביה התפרקה למדינות הנפרדות שלה. החלטת האו"ם ב-22 בספטמבר 1992 מנעה מהרפובליקה הפדרלית לתפוס את מקומה של יוגוסלביה המפורקת בארגון כמדינה היורשת שלה.
שאלת הירושה הייתה חשובה לתביעות על הנכסים הבין-לאומיים של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, כולל שגרירויות במדינות רבות. הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה לא ויתרה על תביעתה לירושת יוגוסלביה ההיסטורית עד 1996. רק ב-2001 נחתם ההסכם על ירושת הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית לשעבר של יוגוסלביה.
ההתפוררות והמלחמה הביאו לעיצומים, שגרמו לקריסת כלכלת סרביה ומונטנגרו לאחר חמש שנים. המלחמה בחלקים המערביים של יוגוסלביה לשעבר הסתיימה ב-1995 בשיחות שלום בחסות ארצות הברית שהתקיימו בדייטון, אוהיו, ובסופן נחתם הסכם דייטון. מלחמת קוסובו החלה ב-1996 והסתיימה במבצע כוח מאוחד של נאט"ו ב-1999. סלובודן מילושביץ' הודח מתפקידו בשנת 2000.
הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה הפכה ב-4 בפברואר 2003 לאיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו. האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו לא היה יציב בפני עצמו, ולבסוף התפרק ב-2006, כאשר במשאל עם שנערך ב-21 במאי 2006 נתמכה עצמאות מונטנגרו על ידי 55.5% מהמצביעים, והעצמאות הוכרזה ב-3 ביוני 2006. סרביה ירשה את חברות האיחוד המדיני באו"ם.
קוסובו נוהלה על ידי האו"ם מאז מלחמת קוסובו, ונותרה חלק מסרביה. עם זאת, ב-17 בפברואר 2008 הכריזה קוסובו על עצמאות מסרביה ועל הקמת מדינה משלה בשם רפובליקת קוסובו. ארצות הברית, הממלכה המאוחדת וחלק גדול מהאיחוד האירופי הכירו בכך כפעולה של הגדרה עצמית, וארצות הברית אף שלחה אנשים לעזור לקוסובו. מצד שני, סרביה וחלק מהקהילה הבין-לאומית – בעיקר רוסיה, ספרד והרפובליקה העממית של סין – לא הכירו בעצמאות קוסובו.
ראו גם

פירוק צ'כוסלובקיה
התפרקות ברית המועצות
איחוד גרמניה מחדש
מלחמת האזרחים בדרום סודאן

מלחמת האזרחים בדרום סודאן הייתה מלחמה שנערכה בדרום סודאן בין כוחות הממשלה לכוחות האופוזיציה.
רקע

בדצמבר 2013 האשים הנשיא סאלווה קיר מאיארדיט את סגנו לשעבר, ריק מאכר, ועשרה אחרים בניסיון הפיכה. למחרת ריק מאכר הכחיש זאת, ונמלט להנהיג את האופוזיציה בקרבות שפרצו בינם לבין תנועת השחרור העממית של סודאן, דבר שהצית מלחמת האזרחים. כוחות אוגנדים הוצבו כדי להילחם לצד ממשלת דרום סודאן. כחלק מנוכחות האומות המאוחדות בדרום סודאן כיום, נכחו בסודן חיילים המשתייכים לכח השלום עד לתחילת שנת 2024.
הסכמי הפסקת אש

בינואר 2014 הושג הסכם הפסקת האש הראשון. הלחימה נמשכה, ובעקבותיה הושגו הסכמי הפסקת אש נוספים. המשא ומתן היה בתיווך שמונה המדינות האזוריות (ג'יבוטי, אריתריאה, סומליה, סודאן, דרום סודאן, ומדינות באזור האגמים הגדולים של אפריקה, כגון: קניה ואוגנדה), הנקראות יחדיו "הרשות הבין ממשלתית לפיתוח" וכן בתיווך האיחוד האפריקאי, האו"ם, הרפובליקה העממית של סין, האיחוד האירופי, ארצות הברית, בריטניה ונורווגיה. הסכם שלום המכונה "הסכם השלום לפשרה" נחתם באוגוסט 2015, אך הלחימה המשיכה באש נמוכה יותר עד פברואר 2020.