הרקוויאם של ורדי
המוזיקה של הרקוויאם

במשך כל היצירה משתמש ורדי במקצבים נמרצים, מלודיות נשגבות וניגודים דרמטיים - במידה רבה כפי שנהג באופרות שלו - לבטא את הרגשות העזים שהטקסט מעורר.
(ציטוטי התרגום הם של ד"ר בתיה באייר, 1974, לקוחים מן הספר "קסם האופרות של ורדי" מאת יהואש הירשברג, הוצאת כרמל-ירושלים 2014)
הפרק הפותח את הרקוויאם, "אינטרואיט" Requiem aeternam dona eis, Domine ("מנוחת נצח תנה להם, אדוני") נפתח באווירה נוגה. המקהלה נכנסת בלחש, בסגנון דיבור אופראי, ממשיכה בסגנון עתיק של חיקוי בקולות השונים וחוזרת אל מוטיב הפתיחה. קטע הקיריה Kyrie eleison / Christe eleison / Kyrie eleison ("אדוני, רחם נא / כריסטוס, רחם נא / אדוני, רחם נא") הוא תפילה ביוונית, פרק הפתיחה הקבוע של הרקוויאם. כל אחד מן הסולנים פונה בזה אחר זה בתפילה לרחמי שמים, אך סגנון פנייתם משתנה בהתאם לאופי קולו של כל אחד מתפקידי השירה, בשילוב של סגנון אופראי עם הסגנון העתיק.
הדיאס אירה המבעית Dies irae, dies illa / Solvet saeclum in favila / Teste David cum Sibylla ("יום הזעם, יום יגיע / באפרו עולם יטמיע / עד דוד, סיביל הביעה") המלווה את הרצף הפיוטי של טקס הקבורה הלטיני חוזר שוב ושוב לאורך הרקוויאם. הפרק הזה נכתב בהשראת ציור הקיר של מיכלאנג'לו בקפלה הסיסטינית ברומא. התיאור הטקסטואלי הדרמטי של יום הדין הוא תוספת מאוחרת לרקוויאם, שחיבר נזיר בשם תומאזו דה צ'לאנו במאה ה-13, והוא כתוב בצורת סקוונצה, זוגות של בתים בני שלוש שורות כל אחד, במשקל ובחריזה. התפרצות אדירה של התזמורת עם המקהלה הגדולה, בלוויית הלמות התוף הגדול, אופיינית לוורדי האופראי. ורדי חילק את פרק הדיאס אירה הארוך לתתי-פרקים.
טובה מירום Tuba mirum spargens sonum / Per sepulcra regionum / Coget omnes ante thronum (קול שופר אדיר בוקע / עד תהום ומעמקיה / כל הנפש יזעיקֶהָ) מזעיקות 4 חצוצרות המקיפות את הבמה את העומדים למשפט אל יום הדין. אל החצוצרות מצטרפים הקרנות וטרומבונים והטובה, ובהמשך שאר התזמורת והמקהלה, בייצוג נאמן לפרסקו של מיכלאנג'לו.
מורס סטופביט Mors stipebit et natura / Cum resurget creatura / Judicanti responsura (מוֹת עם חי יחדיו יגורו / עת הברואים נעורו / במשפט הן יעבורו)
ליבר סקריפטום Liber scriptum proferetur / In quo totum continetur / Unde mundus judicetur (מגילת הקלף נגללת / מראשית עד תום כוללת / את עדות משפט החלד) שני הבתים מחוברים לתת-פרק אחד, המבטא את האימה שמפילה תרועת החצוצרות. לעומת שירת הפיאניסימו של הבס, המעבירה צמרמורת בשומעיה, פורצת המצו-סופרן בזעקת-אימה, לה עונה המקהלה בלחישת "דיאז אירה" שוב ושוב, בעוצמה גוברת והולכת עד להתפרצות במלוא עוצמת המקהלה על פתיחת הפרק.
קוויד סום מיזר ? Quid sum miser tunc dicturus? / Quem patronem rogatorus? / Cum vix Justus sit securus (מה אומר ובי כל פשע? / מי מליץ לי אבקשה? / אם צדיק יחרד על ישע?) את מקום ביטויי המורא תופסת התחינה: הסופרן, המצו סופרן והטנור פונים בתפילה אל האל היושב בדין, על רקע מוטיב הנשמע שוב ושוב בבסון.
רקס טרמנדה Rex tremendae majestatis / Qui salvandos salvas gratis; / Salva me, fons pietatis (רם מלכות, נורא ממשלת, / ברצונך ידך גואלת: / הושיעני, מקור תוחלת!) יוצר תחושת אפסות לנוכח האל האדיר בהדר מלכותו. המקהלה המלאה משמיעה בעוצמה את משפט הפתיחה, ומולה מעתירים ארבעת הסולנים בתפילה שבשורה השלישית.
כאן מתחילות שלוש אריות אופראיות גדולות, הראשונה, בת שלושה בתים, היא תפילת-תחינה ששרות שתי הסולניות.
רקורדרה Recordare, Jesu pie, / Quod sum causa tuae viae, / Ne me perdas illa die (זכור נא ישו וחנני / טעם דרכך הנני / בבוא יום אל תאבדני)
Quaerens me sedisti lasus / Redemisti crucem passus / Tantus labor non sit cassus (לבקשני מה נואלת / במות-צלב אותי גאלת / הן לא שוא כזאת פעלת)
Juste Judex ultionis / Donum fac remissionis / Ante diem rationis (בצדקת הפסק תרשיע / הב הסדר להושיע / טרם יום חשבון תפציע)
אינג'מיסקו Ingemisco tamquam reus / Culpa rubet vultus meus / Supplicanti parce, Deus (אאנק כבן בליעל / על חטאי בי סומק יעל / העתר נא אל ממעל)
Qui Mariam absolvisti / Et latronem exaudisti / Mihi, quoque spem dedisti (למריה הן סלחת / בתפילת ליסטים נוכחת / בי, גם בי תקוה נסכת)
Preces meae non sunt digne / Sed tu bonus fac benigne / Ne perenni cremer igne (לא מבע פי ינקני / טוב לבך הוא יזכני / אש תנצח בל תוכני)
בתפילה זו קורנת תקווה לחוטא, המייחל לרחמי האל. הטנור נדרש לבצע תפילה זו, בת שלושת הבתים בנעימות רבה (דולצ'יסימו), או בנעימות ובשלווה (דולצ'ה קום קלמה), כדי לוודא, שהתפילה אכן תישא גוון דתי מופנם ולא תהפוך לאריה אופראית.
קונפוטאטיס Confutatis maledictis / Flammis acribus addictis / Voca me cum benedictis (עת הופלו ונסללו / במסללת אש אוכלו / קרא לי עם אשר נגאלו)
באריה זו, השלישית בסדרה, נושא הבס תפילת יחיד נרגשת, ואחריה חוזרת ברמה תחילת פרק ה"דיאז אירה".
לקרימוסה Lacrymosa dies illa / Qua resurget ex favilla / Judicantus homo reus (יום הדמע זה יגיע / קם מאפר ויופיע / החוטא לקראת דינהו)
בפרק זה מגיעה לשיאה הרגשי והתאולוגי הסקוונצה כולה. החוטא ניצב למשפט ביום הדין, יום של דמעות. זה עיבוד לפרק הקינה של המלך פיליפ על מות רודריגו באופרה דון קרלוס, שוורדי נדרש להשמיט מהצגת הבכורה אך מצא לו מקום בנקודת שיא ברקוויאם, בתוספת נושאים להעשרת המרקם לארבעה סולנים ומקהלה.
סנקטוס Sanctus Sanctus Sanctus / Dominus Deus Sabaoth / Pleni sunt coeli terra / Gloria tua (קדוש, קדוש, קדוש / אדוני אלוהי צבאות / מלוא השמים והארץ / כבודך)
פרק הסנקטוס מתחיל בתרועת כלי נשיפה ממתכת לבשר את כניסת "הבא בשם אלוהים". בניגוד לאווירת האבלות והאימה שבפרקי הרקוויאם האחרים, פרק זה מלא עליצות. הוא נפתח בשלוש תרועות חצוצרה חגיגיות, מלוות כל אחת בקריאת "סנקטוס" של המקהלה. לאחר מכן מתחילה פוגה מהירה בשמונה קולות. הטקסט "מלוא השמים והארץ" כתוב לנושא מנוגד, איטי יותר וחרישי. בסיום חוזרים התנועה המהירה והצליל המלא.
אגנוס דאי Agnus dei / Qui tollis peccata mundi / Dona eis requiem (שה אלוה / הנושא עוונות העולם / תן להם מנוחה)
גם פרק זה הוא חלק קבוע במיסה, היחיד הפונה ישירות אל ישו, ועל פי מסורת המיסות הרב-קוליות, מקובל לעצב אותו כפרק אינטימי, חם ורגשי. הסופרן והמצו-סופרן פותחות שנעימה פשוטה באוקטבות, בסגנון המוזיקה הכנסייתית העתיקה, והמקהלה עונה להן באותו סגנון. הנעימה חוזרת, מלווה קישוטים עדינים בכלי הנשיפה והפרק נמשך בפיאנו חרישי, אומר אצילות וכנות.
קומוניו - לוקס אטרנה Lux aeterna luceat eis, Domine / Cum sanctis tuis in aeternum (אור נצח יאיר להם, אדוני, / עם קדושיך לנצח)
פרק זה הוא השלב האחרון בתפילה לעילוי נשמת המת, ואור הנצח, שאמנות הציור הכנסייתית תיארה כנוגה זהוב, מאיר את הכנסייה. תפילה פשוטה ונוגעת ללב נישאת בפי שלושת הזמרים, מצו סופרן, טנור ובס, לסירוגין והתזמורת יוצרת את הילת אור הנצח בכלי הקשת ובקישוטים בכלי הנשיפה מעץ. בפרק זה נחה זמרת הסופרן לקראת האתגר של פרק הסיום.
ליברה מה Libera me, Domine / de morte aeterna / In die illa tremenda / Quando caeli movendi sunt / Et terra (התירני נא, אדוני, ממות הנצח / ביום חלחלה זה, / עת ינועו השמים / והארץ)
פרק הליברה מה, המוזיקה הוותיקה ביותר של ורדי ביצירה, מהווה את הסיום המונומנטלי של הרקוויאם. הסופרן ניצבת יחידה אל מול המקהלה בתפקיד אופראי, מן הקשים ביותר של ורדי. בתפילה נרגשת מעתירה הזמרת לפני האל לשחרור מאימת המוות ומולה מקהלה, המייצגת את תפילת הציבור. הפרק נפתח בדקלום התפילה, ללא ליווי וללא משקל, בדומה לתפילה ארכאית, לו נענית המקהלה. התזמורת מתארת את חזיון יום הדין המבעית, כאשר השמים והארץ רועשים, והזמרת חוזרת במלודיה אופראית נרגשת אל חלקו הראשון של פרק ה"דיאס אירה", יום הדין, ואז, כמי שעומדת יחידה למשפט לפני שופט כל הארץ, היא חוזרת אל פתיחת היצירה - "רקוויאם", ושרה אותה לבדה, ללא המקהלה. בסיום נדרשת הסופרן לעמוד באתגר קשה ביותר - קפיצה אל צליל גבוה מאוד (סי במול) בפיאניסימו מוחלט. עתה נכנסת המקהלה בפוגה מהירה, המבטאת את ההקלה שחש הציבור לאחר סיום המשפט במחילה. הסופרן מצטרפת למקהלה בצלילים הגבוהים ביותר של קול זה. לסיום, היא חוזרת אל הדקלום החרישי והיצירה מסתיימת בפיאניסימו.
בתקופת חיבור הרקוויאם, לא הורשו זמרות לשיר בטקסי תפילה בכנסייה הקתולית (ובהם מיסת הרקוויאם, שהיא תפילת אשכבה. אלא שוורדי התכוון מלכתחילה לשלב זמרות ביצירתו. במכתב פתוח שבו הציע את מיזם ה"רקוויאם" (בשלב שבו נועד להיות רקוויאם רב-מלחינים לזכר רוסיני), כתב ורדי: לו הייתי מקובל על האב הקדוש (כלומר, האפיפיור, הייתי מעתיר לפניו להרשות - ולו רק לפעם יחידה זו - לנשים להשתתף בביצוע המוזיקה הזאת; הואיל ולא זה המצב, צריך שמישהו אחר, מתאים יותר, יפנה להשיג היתר זה." בסופו של דבר, כשוורדי חיבר את ה"רקוויאם" לבדו, היו שתי נשים בין ארבעת הסולנים והמקהלה כללה קולות נשים. ייתכן שעובדה זו עיכבה את קבלת היצירה באיטליה.
בהשמעת הבכורה של ה"רקוויאם", היו שביקרו אותו על היותו אופראי מדי בסגנונו בכתיבה לנושא דתי. לדברי גונדולה קרויצר, "רוב המבקרים עמדו בפירוש על הפער בין הטקסט הדתי (עם כל השלכותיו המוזיקליות) למוזיקה שוורדי כתב לו." היו שדנו אותו לשלילה כ"אופרה באצטלה דתית" או, לחלופין, כיצירה דתית, אבל ב"לבוש מוזיקלי מפוקפק". בעוד שרוב המבקרים היו בדעה שהמוזיקה "דרמטית", היו שסברו כי התייחסות זו לטקסט הייתה נאותה, או לפחות מותרת. באשר למוזיקה כמוזיקה, הייתה תמימות דעים בין המבקרים, כי היצירה מציגה "שטף של כושר המצאה, אפקטים צליליים יפים וכתיבה ווקאלית מקסימה." המבקרים נחלקו ביניהם בין שבח לגנאי ביחס לנכונותו של ורדי לשבור חוקי הלחנה מקובלים למען אפקט מוזיקלי, כגון בשימוש שעשה בקווינטות עוקבות.
ביצוע הרקוויאם בתקופת חיבורו היה שונה מאוד מזה המקובל כיום. בימינו מקובל להשמיע את הרקוויאם כסימפוניה, ללא הפסקות וללא מחיאות-כפיים בין הפרקים, אבל ראייתו של ורדי את הרקוויאם הייתה אופראית במידה רבה. כאשר ניצח ורדי על הרקוויאם שלו, לא זו בלבד שהייתה הפסקה אחרי פרק ה"דיאס אירה", אלא שהוא התיר, ואף עודד, מחיאות כפיים בסיומי פרקים ואפילו חזר על פרקים מסוימים, כגון ה"רקורדרה" ו"ליברה מה" כהדרן לבקשת הקהל.