stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהודה אריה קלוזנר
כתביו

תולדות הספרות הכללית ; בעריכתו של יוסף קלוזנר, תל אביב: מצפה, תש"ד. (כרך א (היחידי): "התקופה העתיקה")
מהדורה שנייה, 2 כרכים: תל אביב: מ' ניומן, תשי"א–תשי"ב. (כרך א: "התקופה העתיקה", תשי"א; כרך ב: "ימי הביניים", תשי"ב)
הנובילה בספרות העברית: מראשיתה עד סוף תקופת-ההשכלה, תל אביב: הוצאת יהושע צ'צ'יק, תש"ז. – זוכה פרס (יוסף) קלוזנר של עיריית תל אביב
פרקי קריאה לתולדות הספרות הכללית, תל אביב: י' צ'צ'יק, תשי"ג–תשי"ד.
שקספיר: חייו ויצירותיו, תל אביב: י' צ'צ'יק, תשכ"ה 1965.
ממאמריו:
'זאמושץ’, עירו של י. ל. פרץ', העבר, י"ג, תשכ"ו-1966.
'שיר-הקדשה ותיקון בקובץ שיריו של מיכאל גורדון', קריית ספר, מ"ה, תש"ל-1970.
'פרטים אחדים על משפחתו של י"ל מיזס', קריית ספר, מ"ה, תש"ל-1970.
'עוד הקדשה של ח"נ ביאליק ליוסף קלוזנר', קריית ספר, מ"ה, תש"ל-1970.
'"ספורים בשיר ושירים שונים" של י. ל. פרץ וג.י. ליכטנפלד: הספר ובעיותיו', הקונגרס העולמי למדעי היהדות, תשכ"ט-1969.
'מתי נולד י. ל. פרץ?', תרביץ, ל"ו, תשכ"ז-1967.
'י. ל. פרץ ויעקב רייפמן', העבר, ט"ז, תשכ"ט-1969.
כתביו > ארכיון

בשנת 1978 הופקד חלק מן הארכיון של קלוזנר בספרייה הלאומית על ידי אלמנתו (רעייתו השנייה, לידה), ושאר הארכיון הופקד בספריה הלאומית בשנת 1989 על ידי ד"ר דוד קלוזנר (בנו מאשתו השנייה).
הערות שוליים

↑  "Studies on the Life and Work of Yishaq Leyb Peretz, with special reference to an Unknown Manuscript".
↑  על כרך ב: א. קורא, עין הקורא: על רוח "ימי הביניים", חרות, 5 בדצמבר 1952
יצאו לאור: י. א. קלוזנר: תולדות הספרות הכללית, על המשמר, 8 במאי 1953
↑  חלוקת פרס־קלויזנר של עירית תל־אביב, דבר, 25 באפריל 1945.
↑  ארכיון יהודה אריה קלוזנר, בספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309657205171  PLWABN: 9810649123805606  GND: 1178045005  ISNI: 0000 0000 6856 3564  LCCN: nr2002016763  NTA: 333766415  SUDOC: 236955047  VIAF: 302710533   WorldCat (עם VIAF): 302710533
גוסטבו בארוזו

גוסטבו דודט בארוזו, או בשמו המלא: גוסטבו אדולפו לואיז גיירמה דודט דה קוניה בארוזו – Gustavo Adolfo Luiz Guilherme Dodt da Cunha Barroso (בפורטוגזית: Gustavo Dodt Barroso,‏ 29 בדצמבר 1888 פורטלזה - 3 בדצמבר 1957 ריו דה ז'ניירו) היה סופר, מסאי, פולקלוריסט ומוזיאולוג, פוליטיקאי, עיתונאי ועורך דין ברזילאי. הוא היה אחד האידאולוגים היותר קיצוניים של האינטגרליזם הברזילאי ו"הפעולה האינטגרליסטית הברזילאית", תנועה פוליטית ימנית לאומנית שפעלה בברזיל בשנות ה-1930, ודגל בגישה אנטישמית מובהקת. נודע גם בשם העט "ז'ואו דה נורטה".
בארוזו היה החל משנת 1923 חבר באקדמיה הברזילאית לשפה ולספרות וכיהן כנשיא שלה בשנים 1932, 1933, 1949 ו-1950. כיהן תקופה ארוכה כמנהל המוזיאון הלאומי בריו דה ז'ניירו.
קורות חייו > ראשית חייו

בארוזו נולד בשנת 1888 בפורטלזה, בירת המחוז הפדרלי. סיארה. היה בנם של אנטוניו פילינטו בארוזו ושל אנה דודט, ממוצא גרמני ושורשיה בחבל וירטמברג בגרמניה.
הוא למד בבתי הספר סאו ז'וזה, פרטנון סיארנסה ובתיכון של סיארה (Liceu do Ceará). בהמשך למד בפקולטה החופשית למשפטים של סיארה וסיים את התואר במשפטים בשנת 1911 בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת ריו דה ז'ניירו (כיום הפקולטה הלאומית למשפטים של האוניבריטה הפדרלית של ריו דה ז'ניירו)
בסביבות שנת 1908 התחיל קריירה עיתונאית והיה תחילה מקורב לחוג הסוציאליסטי "מקסים גורקי". אחרי שסיים את לימודי המשפטים אימץ גישה פוליטית שמרנית.
קורות חייו > התחלת פעילותו הציבורית

הוא הפך לדמות ציבורית ידועה במדינת סיארה תוך מילוי תפקידים בעיתונות והמשרדי הממשלה. בשנים 1908–1909 היה עורך של העיתון "Jornal do Ceará" ובשנים 1911–1913 של "Jornal do Commercio" . בשנים 1910–1912 לימד כמורה בבית ספר ובמשטרה של המחוז הפדרלי סיארה. ב-1913 התמנה כמזכיר במנהל הפיקוח להגנת ענף הגומי בריו. בשנת 1914 כיהן כמזכיר במשרד הפנים והמשפטים של המחוז סיארה. אחרי שנת 1916 ניהל את המגזין "Fon-Fon "
בשנים 1918–1919 נשלח כמזכיר במשלחת ברזיל בוועידת השלום בפריז. בשנים 1919–1922 כיהן כמפקח של בתי הספר במחוז הפדרלי. החל משנת 1922 התמנה למנהל המוזיאון הלאומי להיסטוריה. ייצג את ברזיל במשימות דיפלומטיות שונות, למשל בוועדה הבינלאומית לאתרים היסטוריים שע יד חבר הלאומים ובתערוכה החגיגית למלאת מאתיים שנה לשחרור פורטוגל. (1941-1940)
בשנים 1932–1933 כיהן כנשיא האקדמיה הברזילאית לשפה וספרות. באותה תקופה מילא גם את התפקיד של מזכיר כללי של הוועד הבינלאומי של היועצים המשפטיים.
קורות חייו > "אינטגרליסט" ואנטישמי

בשנת 1933 הצטרף למפלגת "הפעולה האינטגרליסטית הברזילאית", תנועה פוליטית מיסודו של הסופר פליניו סלגאדו, שקיבלה השראה מהפשיזם האיטלקי.
וטענה ששמה את האינטרסים של האומה מעל האינטרסים האישיים או המפלגתיים ומתנהלת לפי אידאולוגיה ולא לא לפי תוכנית מסוימת. ב-1933 התלהב בארוזו בעת בשמיעת נאומו של פליניו סלגאדו בפני "איגוד אנשי המסחר". סלגאדו דיבר על הבחירה החופשית, הדטרמיניזם וההשגחה העליונה. כשהודיע לסלגאדו על הצטרפותו לתנועה, הקהל ציין בפני הנואם שהחבר החדש הוא לא אחר מנשיא האקדמיה הברזילאית לספרות.
בארוזו קרא בצמאון את תאוריית הקונספירציה האנטישמית שבספר "הפרוטוקולים של זקני ציון", בגרסה בצרפתית, שאותה קיבל מחבר לתנועה, ז'וזה מדיירה דה פרייטרס. מאוחר יותר לקח על עצמו את המשימה לתרגם ולפרש אותו בפורטוגזית. בהשראת התורות האנטישמיות כתב את הספר "ברזיל, קולוניה של בנקאים" שבו הוקיע את היהודים ואת היהדות כדביו, "על יסודות הדוקטרינה ודבריו של פליניו סלגאדו".
בארוזו בלט בדעותיו האנטישמיות, ועמד בראש הפלג האנטישמי של התנועה. כתב ספרים ומאמרים אנטישמיים רבים, בין השאר במגזינים Fon-Fon ו-Século XX.
החל משנת 1937 פרסם בשלושה כרכים "היסטוריה סודית של ברזיל" שבו סיפר לקוראיו על עלילות דם כגון טקסי קורבן אדם שיוחסו ליהודים במאה ה-19 בסרטאו של באהיה ועל התארגנות סודית יהודית בשם "א בושה" ("A Bucha") שהתקיימה כביכול במסגרת הפקולטה למשפטים של סאו פאולו. הוא כתב על כך מתוך שכנוע כי מגן על שלמותה של ברזיל מול השתלטות זרה ומפני כנופיות הבנקאים הבינלאומיים.
בשנים 1934–1936 עמד בראש המיליציות האינטגרליסטיות ואחר כך היה חבר במועצה העליונה של התנועה.
בסופו של דבר נחשב לקיצוני מדי על ידי מנהיג האינטגרליסטים, סלגאדו, ולמשך חצי שנה נאסרה עליו הכתיבה בביטאון התנועה.
אף על פי כן המשיך לדבוק בהשקפתו ובתקיפותיו הפומביות נגד היהודים וגם נגד הבונים החופשיים.
בשנת 1938 בעקבות ההפיכה שבעקבותיה הכריז הנשיא ז'טוליו ורגאס על "המדינה החדשה" (Estado Novo), המפלגה האינטגרליסטית הוצאה מחוץ לחוק ובארוזו נעצר זמנית. בשנים הבאות ויתר בארוזו על פעילותו הפוליטית והסתגל למשטר של ורגאס. בשנת 1952 התמנה כשגריר באורוגוואי וב-1954 כשגריר בפרו.
קורות חייו > פעילותו כסופר

פרט לפעילותו העיתונאית כתב בארוזו גם ספרות יפה החל מגיל 23. בשם העט ז'ואו דה נורטה חיבר את הספר "Terra de Sol" (ארץ האש) (1912) המוקדש לנופיה ולמנהגיה של מדינת סיארה. להוציא את הספרים שפרסם, שאר כתביו פורסמו בעיתונים ובכתבי עת בפורטלזה ובריו דה ז'ניירו. היה מדובר במאמרים, כתבות וסיפורים, ואף ציורים וקריקטורות. כתביו נגעו לנושאים כמו היסטוריה, פולקלור, ביוגרפיות, זיכרונות, פוליטיקה, ארכאולוגיה, מוזיאולוגיה, כלכלה, בקורת. כתב מסות, אפ מילונים ושירים. כתב גם בשמות עט כמו Nautilus, Jotanne ו-Claudio Franca.
כתב, בין היתר, ביוגרפיות של גבורים לאומיים ברזילאיים כמו הגנרל אוזוריו והאדמירל טמנדארה.
שמו נקשר לפעמים לאסכולה הספרותית הנאו-ריאליסטית בברזיל, אם כי נבדל מסופרים כמו אריקו וריסימו, אמנדו פונטס או טלמו ורגארה, בכך שהתייחס יותר לסביבה הכפרית מאשר לסביבה העירונית.
משייכים אותו יותר לזרם התיעודי הרגיונליסטי של הנאו-ריאליזם, כשיחד עם מריו סטה, הוא דחה את הנטיות המודרניסטיות שבאו לידי ביטוי ביצירות של סופרים בני תקופתו כמו ז'ורז'ה לואיס דה רגו או ז'ורז' אמאדו.
קורות חייו > מנהל המוזיאון הלאומי

אחרי הקמת המוזיאון הלאומי להיסטוריה בריו דה ז'ניירו בשנת 1922, התמנה בארוזו על ידי הנשיא אפיטאסיו פסואה לעמוד בראשו. בשנת 1930 הודח על ידי הנשיא ז'טוליו ורגאס. עם זאת הוחזר לתפקיד בשנת 1932 וכיהן בו עד מותו בשנת 1959.
קורות חייו > באקדמיה הברזילאית לשפה וספרות

בארוזו נבחר לאקדמיה הברזילאית לשפה וספרות ב-8 במרץ 1923 במושב 19, כיורש של דום סילווירו גומס פימנטה. התקבל רשמית ב-7 במאי 1923 על ידי נאום הקבלה של אלברטו פאריה.
ב-1923 כיהן בארוזו כגזבר האקדמיה והוביל את השינויים שאיפשרו את העברת פעילות האקדמיה לבניין "פטיט טיראנון" שנבנה בריו דה ז'ניירו בעזרת מענק של ממשלת צרפת. בשנים 1923–1959 שימש לסירוגין כגזבר, מזכיר משנה ומזכיר ראשון ומזכיר כללי של האקדמיה. בשנים 1932, 1933, 1949 ו-1950 נבחר כנשיא האקדמיה.
ב-9 בינואר 1941 יחד עם אפראניו פיישוטו ומנואל בנדיירה הועמד בראש מפעל האקדמיה בנושא חקר הפולקלור הברזילאי.
גוסטבו בארוזו מת בדצמבר 1957.
פרסים ואותות הוקרה

נבחר חבר באקדמיה הפורטוגזית להיסטוריה, האקדמיה למדעים של ליסבון, האקדמיה לאמנויות יפות של פורטוגל, החרבה הגאוגרפית של ליסבון, של ריו דה ז'ניירו ושל לימה. החברה הארכאולוגית של ליסבון, המכון של קואימברה.
חבר בחברה המלכותית לספרות של לונדון
חבר בחברה הנומיסמטית של בלגיה.
חבר במכון ההיסטורי והגאוגרפי של ברזיל
27 ביוני 1919 - אות המסדר הצבאי של ישו בדרגת קצין
7 ביוני 1923 - אות המסדר הצבאי של ישו בדרגת מפקד
5 בפברואר 1941 - עיטור הצלב הגדול של מסדר החינוך הציבורי
22 במאי 1950 - עיטור הצלב הגדול של המסדר הצבאי סנטיאגו דה ספאדה של פורטוגל
הנצחה

אחרי מותו הוענק לו התואר דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת ריו דה ז'ניירו.
בעיר הולדתו, פורטלזה, נחנך מוזיאון לזכרו.
אוסף הפולקלור הבריזליאי שלו נשמר במוזיאון בריו דה ז'ניירו.
ספריו ומאמריו

בארוזו כתב 128 ספרים, חלקם רומנים היסטוריים, מסות על הפולקלור, ביוגרפיות וספרים פוליטיים.
| --- | --- |
 Terra do sol. Natureza e costumes do Norte (1912)  Praias e várzeas (1915)  Idéias e palavras (1917)  Heróis e bandidos: os cangaceiros do Nordeste (1917)  Tradições militares (1918)  Tratado de Paz (1919)  A ronda dos séculos (1920)  Mosquita muerta (1921)  Casa de marimbondos (1921)  Ao som da viola (1921)  Mula sem cabeça (1922)  Pergaminhos (1922)  Coração da Europa (1922)  Uniformes do Exército (1922)  Alma sertaneja (1923)  Antes do bolchevismo (1923)  Mapirunga (1924)  O anel das maravilhas (1924)  Livro dos milagres (1924)  O sertão e o mundo (1924)  En el tiempo de los Zares (1924)  O ramo de oliveira (1925)  Tição do inferno (1926)  Através dos folclores (1927)  Almas de lama e de aço (1928)  A guerra do Lopez (1928)  A guerra do Flores (1929)  A guerra do Rosas (1929)  Mythes, contes et legendes des indiens du Brésil (1930)  A guerra de Vidéo (1930)  A guerra de Artigas (1930)  O Brasil em face do Prata (1930)  Inscrições primitivas (1930)  O bracelete de safiras (1931)  Aquém da Atlântida (1931)  A ortografia oficial (1931)  A senhora de Pangim (1932)  Osório, o Centauro dos pampas (1932):  Luz e pó (1932)  Mulheres de Paris (1933)  As colunas do templo (1933)  O santo do brejo (1933)  Tamandaré  O Nélson brasileiro (1933)  O Integralismo em marcha (1933)  O Integralismo e o mundo (1933)  Brasil - Colônia de Banqueiros (1934)  O integralismo de norte a sul (1934)  O quarto império, integralismo (1935)  A palavra e o pensamento integralista (1935)  O que o integralista deve saber (1935)  A Destruição da Atlântida, 2 vols. (1936)  O Espírito do Século XX (1936)  História Secreta do Brasil, 3 vols. (1936, 1937 e 1938)  Os Protocolos dos Sábios de Sião (1936)  A Sinagoga Paulista (1937)  A Maçonaria: Seita Judaica (1937)  Judaísmo, Maçonaria e Comunismo (1937)  Os Civilizados (1937)  Integralismo e Catolicismo (1937)  Pequeno dicionário popular brasileiro (1938)  Corporativismo, cristianismo e comunismo (1938)  O livro dos enforcados (1939)  Coração de menino (1939)  O Brasil na lenda e na cartografia antiga (1941)  Liceu do Ceará (1941)  Consulado da China (1941)  Portugal - Semente de impérios (1943)  Anais do Museu Histórico Nacional, vols. I a V (1943-1949)  Caxias (1945)  Seca, Meca e Olivais de Santarém, descrições e viagens (1947)  Fábulas sertanejas (1948)  As sete vozes do espírito (1950)  História do Palácio  Itamarati (1953)
הערות שוליים

↑  A.Coutinho. An Introduction to Literature in Brazil, Columbia University Press, 1969, עמ' 247
↑  A.Coutinho, עמ' 248
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258253205171  PLWABN: 9810590013405606  BNC: 000034504  BnF: cb122583357 (data)  GND: 1057568287  ISNI: 0000 0000 8085 7741  LCCN: n85214317  NKC: jo2015859118  NTA: 067721427  RERO: 02-A002971960  SUDOC: 031351573  VcBA: 495/123748  VIAF: 6376000   WorldCat (עם VIAF): 6376000 
Obra antisemita del abogado y político   brasileño Gustavo Barroso, conocido por sus inclinaciones antisemitas.
צילום שפורסם בשנת 1958
טאקוונדו בישראל

לוגו טאקוונדו ישראל
טאקוונדו הוא ענף ספורט אולימפי, "אמנות לחימה לאומית וספורט לאומי של קוריאה, הוא אחת הירושות התרבותיות, שבהן העם הקוריאני גאה ביותר, שהתפתחו לענף ספורט מודרני", תיאר אותו ד"ר און-יונג קים, סגן נשיא של הוועד האולימפי הבינלאומי ונשיא ההתאחדות העולמית לטאקוונדו. בישראל מתאמנים בו מאז היווסדו אלפי ספורטאים[דרוש מקור] במגוון גילאים, שיצגו ומייצגים את ישראל בתחרויות בינלאומיות ובאולימפיאדה.
ההתאחדות הישראלית לטאקוונדו חברה בהתאחדות העולמית לטאקוונדו (World Taekwondo Federation)WFT, באיגוד האירופאי לטאקוונדו (European Taekwondo Union), בוועד האולימפי בישראל ומוכרת על ידי מינהל הספורט. מנכ"ל ההתאחדות היא נועה שמידע, ונשיא ההתאחדות הוא שמשון חי-יוסף.
באולימפיאדת טוקיו 2020, זכתה אבישג סמברג במדליית הארד הישראלית הראשונה בענף.
היסטוריה

ההתאחדות הישראלית לטאקוונדו נוסדה בשנת 1980 כעמותה רשומה על ידי מישל מדר באישור ההתאחדות העולמית לטאקוונדו ה-WTF.
מדר, חגורה שחורה דאן 5, שופט בינלאומי, מאמן לאומי מוסמך וחניכו של מסטר ליו קינג (צרפת), פתח את המועדון הראשון ברחביה בירושלים ב-1977. ממועדון זה, צמחו המאמנים הבכירים של הענף כיום.
בשנת 1981 התקיימה אליפות ישראל הראשונה.
ב-1990 התקיים קורס ראשון למדריכי טאקוונדו מוסמכים של מכון וינגייט.
ב-1995 נפתח מרכז לאמנויות הלחימה באצטדיון טדי בירושלים לאימוני נבחרת ישראל, אותה מאמנים יחיעם שרעבי, מייסד מועדון שרעבי אמנויות לחימה, ומרק ברגינרסקי, מאמן הנבחרת של מועדון אחי יהודה.
במהלך השנים, היו ניסיונות אחדים לייסד התאחדויות טאקוונדו נפרדות מההתאחדות שבראשותו של מדר, ובחלקן באסכולה שונה מה-WTF. אולם, על פי רוב, הן לא עמדו בתחרות עם ההתאחדות של מדר, ונסגרו כעבור שנים אחדות מיום פתיחתן. יתרון הגודל של ההתאחדות של מדר' אפשר לה לארגן תחרויות גדולות בין חניכי מועדונים שונים ובשל הצורך להשתתף בתחרויות כאלה, חניכי ההתאחדויות הקטנות נטו לעזוב אותן ולהצטרף למועדונים של ההתאחדות הגדולה.
פעילות בישראל

ההתאחדות הישראלית מקבלת תמיכה מתקציב המדינה, ונהנית גם מתמיכה כלכלית של ארגונים פילנתרופיים שונים.
תחת ניהולה של ההתאחדות פועלים כ-80 מועדונים ברחבי הארץ. בירושלים, שם נוסד הענף, יש מועדונים בכל השכונות, במסגרת פרטית או במסגרת רשות הספורט העירונית, והגדול שבהם הוא מועדון אחי יהודה.
בכל המועדונים מתאמנים אלפי ספורטאים וספורטאיות מקצוענים וחובבניים, תחת הדרכתם של מאמנים, שבחלקם עברו גם הכשרות בינלאומיות, הן לאימון והן לשיפוט.
ממאפייני הענף הם, השתתפות בתחרויות ברחבי העולם וזכייה בהישגים בינלאומיים רבים, חשיבותו ואיכותו של הטאקוונדו הנשי, וטיפוח הצעירים, המהווים כ-70% מהמשתתפים בכלל, והם העתודה להתפתחות הענף גם בעתיד.
בנוסף, מפעילה ההתאחדות קייטנות ספורט מקצועיות לילדים, ותוכניות לשילוב אוכלוסיות חלשות בספורט, תוך שילובם של עולים חדשים במסגרות השונות, ללא עלות.
תחרויות בישראל

בישראל קיימת מסגרת ענפה של תחרויות:
תחרויות ליגה: רוב המועדונים מקיימים תחרויות ליגה פנימיות, על פי חוקי ההתאחדות. ספורטאי לא יכול לגשת למבחן חגורה שחורה, אם לא נכח בשלוש ליגות בשנה, בשלוש השנים שקדמו למבחן. בדרך זו, ההתאחדות מעודדת קיום תחרויות, ומוסיפה לספורטאים ניסיון בתחרויות.
אליפות ישראל בטאקוונדו הנערכת פעם בשנה, לכל הגילאים: בוגרים, נוער, קדטים, ילדים ואף ווטרנים. בתחרויות אלו, עושים המשתמשים שימוש במיגון אלקטרוני מתקדם.
בין הזוכים בשנים האחרונות חברי הנבחרת, נמרוד קריבצקי, אסף יסעור, אורי פטישי, עומר מורג, אייל מוסקו.
אליפות ישראל הפתוחה בטאקוונדו נערכת כל שנה ופתוחה ללוחמים מחוץ לארץ
המכביה - תחרות טאקוונדו בינלאומית החל מהמכביה החמש-עשרה בשנת 1997
תחרויות בינלאומיות ברחבי העולם

נציגי ישראל משתתפים בכל רמות התחרויות ברחבי העולם, והגיעו עד היום להישגים מרשימים:
תחרויות פתוחות במדינות שונות ברחבי העולם
המשחקים האולימפיים
אליפות העולם בטאקוונדו
אליפות העולם בפארא-טאקוונדו
הישגים בענף > המשחקים האולימפיים

אבישג סמברג זכתה במדליית ארד באולימפיאדת טוקיו (2020) וזיכתה את ישראל במדליה האולימפית הראשונה בענף.
הישגים בענף > אליפות עולם

אילן גולדשמיט זכה במדליית ארד לראשונה באליפות העולם שנערכה בספרד ב-2005.
דנה אזרן זכתה במדליית כסף באליפות העולם שנערכה בגוודלחרה, מקסיקו ב-2022 (אנ').
הישגים בענף > הישגי בוגרים

אליה מדר (ללום) השיגה לראשונה ב-1998 מדליית ארד באליפות אירופה בהולנד.
לואיק ללום השיג לראשונה ב-1998 מדליית ארד באליפות אירופה בהולנד.
מאיה ערוסי משתתפת לראשונה בהיסטוריה של הטאקוונדו הישראלי באולימפיאדת אתונה (2004).
תם חובב זכה במדליית כסף באליפות אירופה ב-2006 בגרמניה.
אניה מירקין זכתה במדליית ארד באליפות אירופה 2008 שנערכה ברומא שבאיטליה.
בת אל גטרר השתתפה באולימפיאדת בייג'ינג (2008).
דוד בן אלישע זכה במדליית כסף ב-2009, ובמדליית זהב (הראשונה בהיסטורית הטאקוונדו הישראלי) באליפות העולם בפרא-טאקוונדו שנערכה בסנט פטרבורג, רוסיה במאי 2010.
מוטי לוגסי זכה במדליית ארד באליפות אירופה שנערכה בסנט פטרבורג, רוסיה במאי 2010.
בת-אל גטרר זכתה במדליית זהב (הראשונה בהיסטורית הטאקוונדו הישראלי) באליפות אירופה שנערכה בסנט פטרבורג, רוסיה במאי 2010.
צ'גבה טיגרן זכה במדליית ארד באליפות העולם בפרא-טאקוונדו בשנים 2014 ו-2015.
רון אטיאס מדליית זהב באליפות אירופה אולימפית 2016.
רון אטיאס השתתף באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) והיה הגבר הראשון שייצג את ישראל בענף זה.
מיכל זריהן זכתה במדליית זהב באליפות במולדביה 2017, ובולגריה 2018.
אבישג סמברג זכתה במדליית זהב באליפות אירופה בוסניה 2020
רבקה באייך, זכתה במדליית זהב ונמרוד קרביצקי זכה במדליית כסף באליפות אירופה בשוודיה 2020.
רבקה באייך זכתה במדליית ארד באליפות אירופה בבולגריה 2021.
אסף יסעור זכה בתואר אלוף העולם בטאקוונדו פאראלימפי בשנת 2021.
עדנן מילאד, לוחם הטאקוונדו הפראלימפי, זכה במדליית הארד בגרנד פרי מקסיקו בשנת 2023
הישגים בענף > הישגי נוער

אליה מדר (ללום) השיגה לראשונה ב-1997 מדליית ארד באליפות אירופה לנערות ביוון.
נועה שמידע השיגה לראשונה ב-1998 מדליית כסף באליפות העולם לנערות בטורקיה.
סתיו ינקו השיגה לראשונה ב-2005 מדליית כסף באליפות אירופה לקדטיות באיטליה.
גילי חיימוביץ' זכה במדליית זהב (הראשונה בהיסטורית הטאקוונדו הישראלי) באליפות אירופה לנוער בשוודיה, ב-2009.
רון אטיאס זכה במדליית זהב (הראשונה בהיסטורית הטאקוונדו הישראלי) באליפות אירופה לקדטים בקרואטיה, ב-2009.
גילי חיימוביץ' זכה במדליית זהב (הראשונה של מדינת ישראל בכלל) במשחקים אולימפיים לנוער שנערכו בסינגפור, באוגוסט 2010.
יהונתן דהן זכה במדליית ארד באליפות אירופה לנוער באפריל 2001 בספרד.
אילן ברגינסקי השיג לראשונה ב-2012 מדליית ארד באליפות אירופה עד גיל 21 ביוון.
ראו גם

ההתאחדות העולמית לטאקוונדו
הערות שוליים

↑  נכנסה להיסטוריה: סמברג זכתה במדליית הארד, נבדק ב-2021-07-31
1 2  היסטורית הטאקוונדו בישראל, באתר www.ahiyehuda.com
↑  גרנד מאסטר, באתר www.ahiyehuda.com
↑  אורן אהרוני, לוחמת-על: מדליית ארד לאבישג סמברג בטאקוונדו באולימפיאדת טוקיו 2020, באתר ynet, 24 ביולי 2021
↑  Israel Taekwondo Federation, www.isr-tkd.com
↑  אסי ממן, ‏אבישג סמברג זכתה באליפות אירופה בטאקוונדו, באתר ONE‏, 11 בדצמבר 2020
↑  זהב לרבקה באייך וכסף לנמרוד קרביצקי בגביע העולם בשבדיה 2020 - Israel Taekwondo Federation, באתר www.isr-tkd.com
↑  2021 European Senior Championships
↑  על הפודיום: הישג ענק ללוחם הטאקוונדו הפראלימפי מישראל, באתר עכשיו 14, ‏20 בספטמבר 2023
| אמנויות לחימה |
| --- | --- | --- |
| אמנויות לחימה סיניות | וו-שו • באג'י צ'ואן • בה גואה ג'אנג • וינג צ'ון • שינג אי צ'ואן • קונג פו גמל שלמה דרומי • טאי ג'י צ'ואן • אגרוף ארוך • אגרוף שאולין • אגרוף שיכור • אי צ'ואן • ג'ין גאנג בה שי • גמל שלמה צפוני • הונג גאר • טאן טוי • טונג ביי צ'ואן • יין-יאנג בה פאן ז'אנג • ליו חה בה פה • מיזונג אי • עגור לבן פוג'יאני • פאק מיי • פנגיי-נון • פיגואה ז'אנג • צ'ואו ג'יאו • שוואי ג'יאו • סאנדה (ספורט) |  |
| אמנויות לחימה יפניות | איאיידו • אייקידו • ג'ו ג'וטסו • ג'ודו • גנדאי בודו • נין ג'וטסו • סומו • שוטוקאן • שיטוריו • קיוקושינקאי • קיודו • קנדו • שורינג'י קמפו • קיק-בוקסינג יפני • שוט-בוקסינג • טנשין שודן קאטורי שינטו ריו |  |
| אוקינוואיות | קראטה • גוג'ו ריו • וויצ'י ריו • שוריי-ריו • שורין-ריו • ריוקיו קמפו • קובודו אוקינאווי |  |
| קוריאניות | הפקידו • טאקוונדו • טאי קיון • טאנג סו דו • טוקונג • סון קואן מו • קוק סול וון |  |
| הודיות | קאלרי-פאיאט • אדיטאדה • אמנויות לחימה הודיות • עגור לבן טיבטי |  |
| טיבטיות | עגור לבן טיבטי |  |
| פיליפיניות | ארניס • יו-יאן |  |
| תאילנדיות | אגרוף תאילנדי |  |
| קמבודיות | פראדאל סראי |  |
| בורמזיות | לאטוואי |  |
| לאוסיות | אגרוף לאוסי |  |
| אירופאיות | היאבקות בסגנון יווני-רומי • פאנקרטיון • סבאט • ברטיטסו • אמנויות לחימה אירופיות היסטוריות |  |
| רוסיות | סיסטמה • סמבו • קיק-בוקסינג רוסי |  |
| ארצות הברית | היאבקות מקצועית • ג'יט קון דו • וו-ווי גונג-פו • קנפו אמריקאי • קג'וקנבו • קיק-בוקסינג אמריקאי |  |
| ברזילאיות | ג'ו ג'יטסו ברזילאי • קפואירה • ואלה טודו |  |
| ישראליות | אייקי • דניס הישרדות • קרב מגן ישראלי • קרב מגע • קרב פנים אל פנים |  |
| טורקיות | היאבקות בשמן |  |
| אחרות | אגרוף • סיף • קיקבוקס • היאבקות • אמנויות לחימה משולבות (MMA) • גראפלינג • ספורט לחימה |  |
קרב באליפות ישראל בטאקוונדו, 2007.
השול (ברסלב)

| --- | --- |
בית מדרש אור הנעלם במאה שערים
בית מדרש אור הנעלם במאה שערים
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת
 מיקום:  ירושלים
 מדינה:  ישראל ישראל
 מייסדים:  אליהו חיים רוזין 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1949
 תאריך פתיחה רשמי:  1949 
 קואורדינטות:  31°47′08″N 35°13′27″E﻿ / ﻿31.785555223105°N 35.224265961078°E﻿ / 31.785555223105; 35.224265961078
  (למפת ירושלים מוגדלת) השול(למפת ירושלים רגילה) השול(למפת הרי ירושלים רגילה) השול(למפת הרי ירושלים מוגדלת) השול
 
ההיכל בבית הכנסת
השול (מיידיש: "בית הכנסת". מכונה גם: בית המדרש הגדול דחסידי ברסלב או ישיבת אור הנעלם) הוא בית מדרש ותיק של חסידות ברסלב השוכן בפינת הרחובות סלנט ומאה שערים בירושלים.
היסטוריה

המקום נוסד בשנת 1949 בידי הרב אליהו חיים רוזין והרב לוי יצחק בנדר, מרבניה הבולטים של ברסלב בישראל. סביב המקום התפתחתה קהילה שמנתה באמצע שנות השישים כ-80 משפחות.
במידה רבה משמרת הקהילה את ברסלב "הישנה" והיא נחשבת שמרנית בקרב חסידי ברסלב. רבים מאנשי הקהילה משכימים בחצות הלילה להתבודדות, טובלים בשעת לילה מאוחרת ומתפללים שחרית עם הנץ החמה.
"השול" היה קשור לאנשי פלג "הקהילה", שבראשו עמד הרב יעקב מאיר שכטר. אנשי פלג זה קשורים אידאולוגית לעדה החרדית. לאחר פסיקה של בד"ץ העדה החרדית עברו אנשי "הקהילה" לבית הכנסת "אוהל לאה" בשכונת בית ישראל.
בגומחה מיוחדת ב"שול" שמור כסאו של רבי נחמן מברסלב שיובא במבצע מורכב מברית המועצות הקומוניסטית. הכיסא משמש כיום כ"כסא של אליהו בבריתות שנערכות ב"שול".
גלריית תמונות

משרדים וכניסה לישיבה
שמחת בית השואבה בישיבה
אולם התפילה בישיבה
הערות שוליים

↑  קווים לדמותו, באתר ברסלב אמת
| חסידות ברסלב |
| --- | --- | --- |
| אתרים | אומן • ברסלב • קבר רבי נחמן מברסלב |  |
| רבנים | נחמן מברסלב • נתן מברסלב • נחמן מטולטשין • נחמן מטשערין • אברהם חזן • אברהם שטרנהרץ • אלתר טפליקר • ישראל קרדונר • ישראל דב אודסר • לוי יצחק בנדר • שמואל שפירא • גדליהו אהרן קניג • יחיאל מיכל דורפמן • אלעזר מרדכי קניג • יעקב מאיר שכטר • אליעזר ברלנד • אליעזר שלמה שיק • ישראל יצחק בזנסון • שלום ארוש • ארז משה דורון • ניסן דוד קיוואק • יצחק לעזער |  |
| ספרות | ליקוטי מוהר"ן • ספר המידות • סיפורי מעשיות משנים קדמוניות • שיחות הר"ן • מגילת סתרים • ליקוטי עצות • ליקוטי תפילות • ליקוטי הלכות • עלים לתרופה • שבחי הר"ן • חיי מוהר"ן • משיבת נפש • ספרים נוספים |  |
| קהילות | קהילת ברסלב צפת • ישיבת שובו בנים • מוסדות חוט של חסד • נ נח נחמ נחמן מאומן • השול |  |
| מנהגים | תיקון הכללי • התבודדות • הקיבוץ באומן • ניגוני ברסלב |  |
משה רוזנסון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1820 וילנה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  26 בנובמבר 1896 (בגיל 76 בערך) וילנה, האימפריה הרוסית 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 
משה רוֹזֶנסון (בכתיב שנהג בזמנו: ראָזענסאָהן או ראָזענסאָן; ברוסית (כתיב ארכאי)‏:‏ М. І. Розенсонъ;‏ 1820, וילנה – 26 בנובמבר ‏(יוליאני: 14 בנובמבר)‏ 1896, שם) היה יהודי וילנאי עשיר, שהגה רעיון לייסד דת סינתטית "אוניברסלית" שתשלב את הטוב שבעקרונות היהדות, הנצרות והאסלאם, או לפחות לתקן את היהדות. נחשב בקרב יהודי וילנה למיסיונר ומטורף, אך חוקרים מאוחרים העריכו את תרומתו לספרות העברית בהתפתחותה.