stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פוטלוס (סרט, 1984)
תקציר העלילה

רן מקורמק (קווין בייקון) מגיע משיקגו עם אמו היחידנית לגור אצל קרובי משפחתם בעיירה הקטנה והמנומנמת בומונט.
בבית הספר הוא מתיידד עם וילרד (כריס פן) ממנו נודע לו כי בעיירה יש חוק האוסר על ריקוד לצלילי מוזיקה לריקודים ומוזיקת רוק. את החוק הזה העביר במועצת העיירה הכומר שו מור (ג'ון לית'גו - כומר מוסמך בחייו הפרטיים) לאחר שבנו נהרג בתאונת דרכים לאחר ששב ממסיבת ריקודים.
לכומר מור יש בת יפהפייה בשם אריאל (לורי סינגר) חברתו של צ'אק (ג'ים יאנגס). אריאל מתאהבת ברן דבר שגורם לעימותים אלימים בינה לבין צ'אק ובין צ'אק לרן. רן יוצא לרקוד מחוץ לעיירה עם ראסטי (שרה ג'סיקה פרקר) וילרד ואריאל. כולם רוקדים לצלילי "פוטלוס" מלבד וילרד שאינו יודע לרקוד אבל לאחר מכן מלמד אותו רן לרקוד.
רן מופיע לפני מועצת העיירה ונואם כדי לשכנעם להסיר את החרם על ריקודים הוא מביא בנימוקיו ציטוטים מהתנ"ך על חשיבות הריקודים כמו למשל ריקוד המלך דוד לפני האלוהים (ארון הברית) וציטוטים מתהילים וקהלת.
הכומר מור משכנע את אנשי המועצה בסכנה שבריקודים האלה המביאים להידרדרות מוסרית של הנוער והם משתכנעים ולא מבטלים את החוק.
בעיירה מתנהל ויכוח ער בעד ונגד הגולש לאלימות. לבנים נזרקות לביתו של רן ועליהם כתוב "לך לגיהנום".
הכומר נתון ללחץ של אשתו וי (דיאן ויסט) המתנגדת לצורת ניהולו את קהילת המאמינים וכן לחץ של בתו אריאל שבסיום ויכוח הוא סוטר לה.
השיא מגיע כשחלק מאנשי העיירה אוספים ספרים "לא מוסריים" לדעתם ושורפים אותם. הכומר המזועזע מגיע למקום, מפסיק את השריפה ומפזר את האנשים. הוא נשבר, מזמין את רן לשיחה ומוסכם שנשף הסיום יתקיים מחוץ לעיירה בתוך אולם בטחנת קמח בה עובד רן, שיוכשר לכך על ידי רוב נערי העיירה.
בסיום רוקדים הנערים לצליל "פוטלוס" כשרן מוביל והכומר ואשתו משקיפים מבחוץ מפויסים ומחובקים.
פרסים

השירים Footloose ו-Let's Hear It for the Boy היו מועמדים לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר. השיר Footloose היה גם מועמד לפרס גלובוס הזהב לשיר הנושא הטוב ביותר.
זו הייתה הופעתה השנייה של שרה ג'סיקה פרקר בקולנוע ועליה הייתה מועמדת לפרס על שחקנית המשנה הצעירה הטובה ביותר.
אלבום המוזיקה של הסרט היה מועמד לפרס גראמי.
הפקות נוספות

ב-1989 הופק המחזמר "פוטלוס" על פי עלילת הסרט. ב-2011 הופק רימייק של "פוטלוס" בהשתתפות קני וורמאלד, ג'וליאן האף, דניס קווייד ואנדי מקדואל.
הערות שוליים

↑  אלמור אוקלהומה, 1980, בעיתון פיפל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n84156598   WorldCat (עם LCCN): n84-156598
המצודות הדאקיות של הרי אורשטיה

בשטחה של רומניה של שנות האלפיים ניצבות שש המצודות הדאקיות של הרי אורשטיה (רומנית Fortăreţe dace din Munţii Orăştie), שהוקפו בחומות דאקיות ייחודיות. המצודות הוקמו בין המאה ה-1 לפנה"ס למאה ה-1 ושימשו כמגן בפני הצבא הרומי.
שש המצודות, סרמיסג'טוסה, לונקאן, קוסטשט-בלידארו, קוסטשט-מצודה, קפלנה ובאניצה, היו המערך ההגנתי של דקבלוס בדאקיה וכיום מהוות אתר מורשת עולמית.
שרידי המצודות מייצגים ממצאים ארכאולוגים שמורים היטב מתקופת הברזל. במקום יש תנועה ערה של מחפשי מטמונות בגלל היעדר חקיקה מתאימה למניעת ביזת שרידים ארכאולוגים.
זבולון מושיאשווילי

| --- | --- |
זבולון מושיאשווילי, 2013
זבולון מושיאשווילי, 2013
 לידה:  23 ביולי 1971 א' באב ה'תשל"א כותאיסי, גאורגיה הסובייטית, ברה"מ 
 פטירה:  4 באוגוסט 2023 (בגיל 52) י"ז באב ה'תשפ"ג ירושלים 
 מקום קבורה:  נוף הגליל 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1994–2023 (כ־29 שנים)
 פרופיל ב-IMDb
 
זבולון מושיאשווילי
זבולון מושיאשווילי (23 ביולי 1971, א' באב ה'תשל"א – 4 באוגוסט 2023, י"ז באב ה'תשפ"ג) היה שחקן, מפיק, קומיקאי, מוזיקאי וזמר ישראלי.
ביוגרפיה

מושיאשווילי נולד בעיר כותאיסי שבגאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה) להוריו אביו מרדכי ואמו נני. בשנת 1972, כשהיה בן תשעה חודשים, עלה עם משפחתו לישראל, והם התגוררו בנצרת עילית. בילדותו היה שקט וביישן. בביתו דיברה המשפחה רק בשפה הגאורגית. על ילדותו סיפר: "בגיל 16 הגעתי לראשונה לחוג דרמה במתנ"ס המקומי. היה לי קשה, אבל ידעתי שזה עשוי לפתור את בעיית הביישנות שלי [...] הפעם הראשונה שאזרתי אומץ לעלות על במה הייתה במסיבת הסיום בכיתה י"ב. כשהשתחררתי מהצבא החלטתי להיבחן לסטודיו של יורם".
מושיאשווילי למד במקיף אורט שבנצרת עילית. את שירותו בצה"ל עשה בנח"ל מוצנח. לאחר השחרור למד בבית הספר למשחק של יורם לוינשטיין.
בתחילת 2007 טען מושיאשווילי שאורי גלר גנב ממנו את הפורמט לתוכנית "אורי גלר מחפש את היורש". מושיאשווילי טען שהוא זה שיזם והגה את הרעיון, קיים פגישות והתכתבויות רבות בנושא, ואף חבר אל "מעיין הפקות" שהחלה בתהליכים להפקת התוכנית. מושיאשווילי דרש 750 אלף דולר כפיצוי, אך בסופו של דבר הפרשה לא הגיעה לבית משפט.
ביוגרפיה > קריירה בטלוויזיה ובקולנוע

עם סיום לימודיו החל לשחק בסרטים קצרים. הסרט הקצר הראשון בו שיחק הוא סרטו של אבי מוסל "החברה של קורבי", על פי סיפור של אתגר קרת. על כך סיפר בראיון: "קרה לי משהו מיוחד בשבוע הראשון שהגעתי לתל אביב, עוד לפני הלימודים... היה לי אז שיער ארוך וראיתי בסינמטק מישהו עם שיער ארוך, ניגשנו אחד לשני [...] אמרתי לו שאני רוצה ללמוד משחק והוא אמר לי שהוא רוצה אותי לסרט גמר שלו". הסרט זכה בפסטיבל הסרטים ביפן במקום ראשון ובפרס וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
הסרט השני בו שיחק הוא "המנהל" של שרון הולצמן. הסרט זכה בפרס במקסיקו.[דרושה הבהרה]
ב-1996 התארח בסדרת הטלוויזיה ״תמונות יפואיות״ בתור  עובד בנמל.
ב-1997 שיחק בסרט הקצר "עם חוקים" של דובר קוסאשווילי; גילם את משה קדברה בסרט "עפולה אקספרס" וגילם את ניר בסרט "הממלכה הקסומה של הוגו" שיצר בני רדום.
הופעתו הטלוויזיונית המשמעותית, איתה מושיאשווילי מזוהה מאז, הייתה בין השנים 1997–2004 כאשר שיחק בקומדיית מצבים הישראלית "שמש", ששודרה בערוץ 2 על ידי הזכיינית קשת. בסדרה הוא גילם את שַׂשִׂי שווילי, טבח שמתנהג כמו ילד בעקבות היפנוט שחווה בעברו. על ההשפעה של הערצת הרחוב בתקופה זו סיפר: ""ארבעה-חמישה חודשים בשנה הטלפון שלי היה סגור... מסתם בן אדם ברחוב פתאום קוראים לך עשרה אנשים בדקה, וזה עוד אלה שהיה להם אומץ".
ב-2001 שיחק בסרט "חמש דקות בהליכה" בבימויו של איתי לב.
ב-2003 שיחק בסרט "מתנה משמיים" שביים דובר קוסאשווילי.
ב-2005 שימש כמפיק שותף בסרט "ימים קפואים" של הבמאי דני לרנר.
ב-2008 גילם את ארקדי בסרט "מפטיר" של דויד בן ארי. באותה שנה שיחק לצד אבי ביטר ואורית פוקס בפרסומת של החטיף "קליק".
ב-2009 שיחק בסרטו של חיים בוזגלו "סרק סרק".
ב-2010 גילם רוצח שכיר בסרטו של חיים בוזגלו "כבוד".
ב-2012 שיחק בסדרת הטלוויזיה "קטמנדו" ובסרטו של עודד דוידוף "הדילרים".
בין השנים 2009–2013 שיחק בסדרת הטלוויזיה "קופיקו".
ב-2013 גילם את זבולון בעונה השנייה של הסדרה "חסמבה דור 3".
ב-2014 שיחק בסרט הקולנוע "שושנה חלוץ מרכזי". באותה השנה החל להופיע גם בפני הציבור הדתי כשבשיאו הופיע בתהלוכת ל"ג בעומר של פעילי חב"ד בפני מעל 10,000 ילדים.
ב-2015 הופיע בסרטו של עמוס גיתאי "רבין – היום האחרון".
ב-2011 היה חבר בוועד המנהל של שח"ם - ארגון השחקנים בישראל.
ביוגרפיה > קריירה בתיאטרון

אחרי הסדרה "שמש" מושיאשווילי הופיע בתיאטרון ושיחק בהצגות ילדים.
בין השנים 1995–1996 שיחק בהצגה "חלק אינטגרלי" שכתבו גיל קופטש ושלומי מוסקוביץ וביימה דדי ברון. הצגה זו הופקה במסגרת הסטודיו של יורם לווינשטיין והמשיכה לרוץ כהפקה פרטית.
בתיאטרון הקאמרי ב-2010 גילם את גרישה בקומדיה "חורף מתחת לשולחן" מאת המחזאי הצרפתי רולאן טופור בבימוי אלינור אגם בן דוד.
ביוגרפיה > קריירה מוזיקלית

ב-2002 הוציא את הסינגל "צעד קדימה" – דואט לצד הזמרת שמרית יפרח. את השיר כתב והלחין מיכאל ועקנין.
ב-2007 הוציא סינגל בשם "תמנה אותי", במסגרת ההרכב "זוריקופ". על סינגל זה אמר: "האמת היא שמההתחלה הייתה לי התלבטות עם השיר. הרגשתי שאני חייב לעשות אותו, אחרי שנפגעתי מכל מיני עניינים, אבל דווקא כשסיימתי את ההקלטות – לא בא לי לשווק את הסינגל, כי הייתה בו יותר מדי ביקורת. נכון שזו ביקורת חברתית עניינית, אבל חכמי ישראל אומרים שיש להבליט דווקא את הצד הטוב בעם ישראל".
ב-2019 הוציא את הסינגל "היום יפנה" יחד עם האמן יוסף מאצנר והזמר אילן דמרי.
ב-2021 הוציא את הסינגל "אנא בכח-ראפ" יחד עם האמן יוסף מאצנר.
ב-2022 הוציא את הסינגל "טאטע" יחד עם הזמר אילן דמרי.
ביוגרפיה > חיים אישיים

ב-2005 חזר בתשובה והפך לחסיד חב"ד.
ב-4 באוגוסט 2023 נפטר ממחלת כבד בבית החולים הדסה עין כרם ונקבר בבית העלמין בנוף הגליל.
הוא לא היה נשוי ולא היו לו ילדים.
הערות שוליים

↑  מירב קריסטל ויונתן גת, זבולון מושיאשוילי ומשה שרוני נגד אורי גלר, באתר ynet, 15 בינואר 2007
↑  ענת קם‏, ששי הפסיד לקשת, באתר וואלה, 22 בדצמבר 2008
1 2  בני יזרעאל, "אני מתחזק": זבולון מושיאשווילי חוזר לבמה, באתר nrg‏, 12 בינואר 2011
↑  רן בוקר, השחקן זבולון מושיאשווילי ("שמש") הלך לעולמו בגיל 52, באתר ynet, 4 באוגוסט 2023
העיר העתיקה של קרקוב

העיר העתיקה של קרקוב (בפולנית: Stare Miasto w Krakowie או בקיצור Stare Miasto) היא המרכז ההיסטורי של קרקוב שבפולין. העיר היא אחת מהמחוזות הישנים והמפורסמים ביותר בפולין של ימינו, והיא הייתה למרכז החיים הפוליטיים של פולין משנת 1038 ועד שמלך פולין זיגיסמונד השלישי ואסה העביר את חצר המלוכה שלו לוורשה בשנת 1596.
העיר העתיקה של ימי הביניים הייתה בין האתרים הראשונים שנבחרו להיות חלק מרשימת אתרי המורשת העולמית המקורית של אונסק"ו, שהוכרה שם בתור "המרכז ההיסטורי של קרקוב".
קרקוב העתיקה הוקפה בחומה באורך של 3 קילומטר, עם 46 מגדלים ושבע כניסות עיקריות לעיר. אותם ביצורים נבנו במשך מאתיים שנה. התוכניות האדריכליות הנוכחיות של העיר הוכנו בשנת 1257, לאחר פלישות לעיר בשנים 1241, 1259 ו-1287. בסביבתה של העיר נבנו כמה נקודות ציון היסטוריות, כמו בזיליקת סנט מרי וכנסיית סנט ברברה. במאה ה-19 נהרסו רוב ביצורי העיר העתיקה. החפיר שעליו נבנו ביצורי העיר הפך לרצועת גנים בשם פארק פלנטי.
היסטוריה > הרנסאנס

בשנת 1300 נבנו שערי הכניסה לעיר, אך השער היחידי שנותר בשלמותו כיום הוא השער הפלוראני, שכיום נחשב ככניסה לעיר. בשנת 1498 נבנה בפתח העיר, אל מול השער הפלוראני, הברביקן, מבצר עגול שנבנה על מנת להגן על העיר מפני פלישת אויבים. בעיר חלה התפתחות ניכרת במהלך תקופה הרנסאנס. ניתן למצוא לכך דוגמאות רבות במהלך ההיסטוריה - למשל בנייתה מחדש של קתדרלת ואוול כך שתכלול בה מוטיבים של בנייה איטלקית. עם פטירתו של המלך האחרון בשושלת, עבר המרכז הפוליטי והתרבותי בחזרה לוורשה.
היסטוריה > הבארוק

עידן הבארוק הפולני החל בתחילת המאה ה-17, והגיע גם לקרקוב. המלך באותה התקופה, זיגמונט השלישי, נעשה לפטרון אמנות. תחת הנחייתו, מונה האדריכל ג'ובאני טרוואנו לעצב את העיר העתיקה בסגנון בארוק, ובפרט את כנסיית פטר הקדוש ופאול, ששכנה בעיר. באותה תקופה, העיר העתיקה נהרסה פעמיים בשל סדרת פלישות שוודיות לעיר. לקראת סוף המאה ה-17, כנסיית סנט אן עוצבה מחדש גם היא, באותו סגנון עיצוב שבו נבנתה כנסיית סנט הנסיך קסימיר, שהייתה ידועה בשל מערכת הקטקומבות התת-קרקעית שלה. בחצי הראשון של המאה ה-18 הותאמו כנסיות גותיות נוספות לרוח תקופת הבארוק על ידי פסלים, ציורים, ומזבחות שנוספו להן.
בשנת 1794 התקומם הצבא של תדיאוש קושצ'ושקו נגד חלוקת פולין ופתח במרד נגד האימפריה הרוסית. המרד כשל, וקרקוב הפכה לחלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית. חשיבותה של קרקוב גדלה אותו זמן, שכן הפטריוטים הפולנים ראו בקרקוב את התקווה למהפכה עתידית. בשנת 1836 עלה לשלטון ולדיסלב השני יגיילו. ולדיסב ייסד את השושלת היגלונית, ששלטה בפולין וליטא במשך ארבעה דורות. עם עלייתו לשלטון, הפכה קרקוב לבירת המונרכיה. קרקוב הפכה לעיר משפיעה ותרבותית יותר מפעם, ומשכה אליה אומנים ותיירים רבים.
במאה ה-19 הקיסר האוסטרי פרנץ הראשון החליט להרוס את ביצורי העיר העתיקה. ההריסה בוצעה בתקופת דוכסות ורשה.
בזכות מאמציו של הפרופסור הפולני פליקס רדוונסקי, החלק הצפוני של החומות ניצל, כולל הברביקן, שער פלוריאן ושלושה מגדלים אשר סימנו בעבר את נקודת המוצא של הדרך המלכותית, שלאורכה צעד מלך חדש בדרכו למקום ההכתרה שלו בקתדרלת ואוול.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

ב-6 בספטמבר 1939 נכנסו כוחות נאצים לקרקוב. העיר הפכה לבירת הגנרלגוברנמן. דיכוי היהודים החל והוקם מחנה ריכוז בפלאשוב. העיר העתיקה נבזזה ויצירות אמנות רבות נגנבו. בתי כנסת, מוזיאונים, בתי ספר ותיאטראות בעיר נסגרו או נהרסו.
ב-18 בינואר 1945 נכנסו הכוחות הסובייטיים לקרקוב, בפיקודו של המרשל איוואן קונייב, ואילצו את הצבא הגרמני לסגת.
העיר כיום

כיום העיר מהווה מרכז משיכה בעבור תיירים רבים מרחבי העולם. העיר העתיקה סומנה כאתר מורשת עולמית בידי ארגון אונסק"ו בשנת 1978. המתחם האדריכלי של העיר העתיקה נשאר ללא שינוי מאז ימי הביניים.
העיר צפופה ועמוסה לאורך כל ימות השנה. הכיכר המרכזית של קרקוב היא אחת הכיכרות הגדולות באירופה. לכיכר צורה מרובעת של 200 על 200 מטרים. הכיכר עומדת על יד מגדל העירייה, שלוש כנסיות ובניינים מרכזיים נוספים בעיר. אחד הסמלים של קרקוב כיום, הוא הבייגל שנמכר בדוכני רחוב בעיר. הוא מוצע לקנייה יחד עם תוספת של מלח, שומשום או זרעי פרג.
כיום המגדלים בחלק הצפוני של העיר משמשים כגלריות אומנות.
מקומות מפורסמים בעיר > כנסיות

בעיר העתיקה מספר רב של כנסיות קתוליות: כנסיית הקדוש אנדרו, כנסיית הקדושה אן, כנסיית הקדושה ברברה, כנסיית ומנזר הפרנצ'יסקנים, כנסיית הקדוש גילת, הכנסייה הרפורמית של הקדוש קסימיר, כנסיית הקדוש מרטין, כנסיית הקדושה מרי, כנסיית הקדוש מרק ועוד.
כנסיית הקדוש אנדרו
כנסיית הקדושה אן
כנסיית ומנזר הפרנצ'יסקנים
כנסיית הקדוש מרטין
כנסיית מריה הקדושה
כנסיית הקדושה ברברה
הכנסייה הרפורמית של הקדוש קסימיר
מקומות מפורסמים בעיר > פסלים ואנדרטאות

ברובע העיר העתיקה יש שפע של פסלי ברונזה ופסלי שיש. האנדרטה הבולטת ביותר היא אנדרטת אדם מיצקביץ' הנמצאת בין כנסיית מרי הקדושה לבין צידו המזרחי של אולם הבדים.
אנדרטת אדם מיצקביץ'
אנדרטת ג'וסף (יוסף) דיטל
אנדרטת ניקולס קופרניקוס
אנדרטת מיכאל בלוקי
אנדרטת "גרזינה"
אנדרטת פרדרו
לקריאה נוספת

אלכס דנציג, מדריך למסייר בקרקוב, מורשת, 2003
יוחנן בדר, דרכי לציון 1901-1948, מכון ז׳בוטינסקי בישראל, 1999
הערות שוליים

↑  Ingrid Gustafson, Let's Go: Eastern Europe Published by Macmillan, page 444. Let's Go Publications, 2008.
↑  Properties inscribed on the World Heritage list, Poland. UNESCO World Heritage Centre. Last updated: 3 September 2010
↑  2nd session of the Committee UNESCO World Heritage Committee. Washington, D.C. 5–8 September 1978.
1 2  Andrew Beattie, Landmark Publishing, Tim Pepper, Stare Miasto, the Old Town, Krakow Published by Hunter Publishing
1 2  העיר העתיקה של קרקוב, למטייל
השער הפלוראני
מבצר הברביקן
מפת העיר העתיקה
כיכר השוק המרכזית
דג'ימה

המושבה דג'ימה במרכז מפרץ נגסאקי, 1836
דֶּגִּ'ימַה (ביפנית: 出島, כלומר "אי היציאה"; בהולנדית: Desjima, "דֶּשִימַה") היה אי מלאכותי במפרץ נגסאקי, ששימש כתחנת סחר הולנדית בזמן ההסתגרות שהונהגה מלמעלה ("סאקוקו") בתקופת אדו, בין 1641 ל-1853.
היסטוריה

האי, שהוקם ב-1634 בפקודת השוגון אִיֶימיטסו, נועד במקורו למגורי סוחרים פורטוגליים. מרד שימבארה שהתחולל ב-1637, שבו נטלו יפנים נוצריים חלק פעיל, דוכא בסופו של דבר בעזרתם של ההולנדים, וב-1638 גורשו באופן סופי הפורטוגלים ובני מדינות קתוליות אחרות. ב-1641 הורתה השוגונות לחברת הודו המזרחית ההולנדית להעביר את משרדיה מנמל האי היראדו (גם הוא באזור נגסאקי) לדג'ימה.
תחנת הסחר בהיראדו (שכונתה "המפעל") כיסתה שטח נרחב. ב-1637 וב-1639 נבנו מחסנים מאבן בתחומה של התחנה בהיראדו; בנאים הולנדים חרתו תאריכים אלו באבן, אך שוגונות טוקוגאווה הסתייגה מכל שימוש בתאריכים נוצריים, ולכן הורו על הריסת המבנים.
דוגמה זו של כישלון ההולנדים בקיום מנהגי הסאקוקו, הייתה אחת הסיבות מאחורי החלטת השלטונות להכריח את הסוחרים ההולנדים לנטוש את היראדו ולעבור לדג'ימה, שם חופש התנועה שלהם יהיה מוגבל יותר. על כל פנים, חוקרים בני-זמננו סוברים כי "טיעון זה לא היה אלא תירוץ עבור השוגונות כדי למנוע מבני חמולת היראדו לסחור עם ההולנדים". להחלטה אסטרטגית זו היו השלכות ארוכות-טווח ובלתי-צפויות עבור היראדו, נגסאקי ויפן כולה.
כצעד עונשין נוסף הורו השלטונות כי יש להחליף מדי שנה את האופרהופד (Opperhoofd, מילולית "הראש העליון"), כינויו של המנהל שבראש התחנה. גם לצעד זה עתידות להיות השלכות לא צפויות.
היסטוריה > ארגון

מאותה עת, הורשו רק הסינים וההולנדים לסחור עם יפן. יש משמעות לעובדה שדג'ימה הייתה אי מלאכותי, ולפיכך לא חלק מיפן גופא: הזרים נחשבו כמי שאין להם דריסת רגל על אדמת יפן הקדושה. דג'ימה הייתה אי קטן ששטחו 120 מטר על 75 מטר, המחובר לחוף בגשר קטן שבשני קצותיו ניצבים שומרים, ובקצהו ההולנדי שער. היו באי בתים עבור כעשרים תושבים הולנדים, מחסנים, ומגורים לפקידי ממשלה יפנים, שומרי-שער, שומרי לילה ומפקח ("אוֹטוֹנָה") שכפופים לו כחמישים איש. גרו שם גם כמה סוחרים שסיפקו אוכל ואספקה, וכ-150 "צוּגִ'י" (מתורגמנים). היה על ה-VOC לשלם את המשכורות של כולם. דג'ימה הייתה כפופה ישירות לאֶדוֹ (שמה הישן של טוקיו) באמצעות מושל ("בּוּגְיוֹ"), שהסדיר את כל המגעים בין ה-VOC לבין כל אדם אחר באיים היפניים.
הבּוגיו בדק כל ספינה הולנדית שהגיעה לדג'ימה, והחרים את מפרשיה עד שניתן לה אישור לעזוב. כלי נשק וספרי דת הוחרמו ונחתמו. כל טקס דתי נאסר באי.
למרות העול הכלכלי הכבד על התחנה בדג'ימה, הסחר עם יפן היה רווחי מאוד עבור ה-VOC, עם רווח נקי של 50% בתחילת הדרך. במאה ה-18 הייתה ירידה הדרגתית במסחר, כי רק שתי ספינות בשנה הורשו לעגון בדג'ימה. אחרי שה-VOC פשטה את הרגל ב-1795, עבר היישוב לרשות ממשלת הולנד. תקופה קשה במיוחד עברה על המושבה בזמן שהולנד (שנקראה אז הרפובליקה הבטאווית) הייתה בשליטת צרפת המהפכנית; אז נותקו כל הקשרים עם המולדת.
האחראי הבכיר של ה-VOC ביפן נקרא בשם "אוֹפֶּרהוֹפְד" או "קפיטן", וכינוי זה שימש גם מאוחר יותר, לאחראי מטעם ממשלת הולנד. בכל השנים הללו הכוונה הייתה כי ישרת אופרהופד חדש מדי שנה, אך תוכניות אלו לא תמיד יצאו לפועל.
היסטוריה > סחר

בתחילת הדרך סחרו ההולנדים בעיקר במשי, אך עם הזמן עלתה חשיבותו של הסוכר בסחר בין המדינות. גם פרוות אייל ועור כריש הובאו מאסיה, וכן בדי צמר וכלי זכוכית מאירופה.
לכך יש להוסיף את הסחר האישי שיזמו הסוחרים ההולנדים בדג'ימה, שנקרא בשם קַנְבַּנְג; פעילות זו הייתה מקור הכנסה חשוב עבור העובדים, ואפשרה ליפנים להשיג ספרים ומכשירים מדעיים. יותר מעשרת אלפים ספרים בנושאים מדעיים שונים נמכרו כך ליפנים בין סוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, והיו לכוח המניע המרכזי מאחורי תנועת הרנגאקו, "לימודים הולנדיים" (כינוי יפני לכל הידע המערבי).
בסך הכול הגיעו לדג'ימה 606 ספינות במשך כמאתיים שנות התיישבות, מ-1641 ל-1847:
בתקופה הראשונה, בין 1641 ו-1671, הייתה חופשית למדי, והגיעו בה כשבע ספינות מדי שנה בממוצע.
בין 1671 ל-1715 הורשו כחמש ספינות הולנדיות לבקר בדג'ימה מדי שנה.
החל ב-1715 הורשו רק שתי ספינות בשנה, מספר שב-1790 ירד לספינה אחת בשנה, וחזר שוב לשתיים בשנה ב-1799.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות, שבהן הרפובליקה הבטאווית הייתה בעלת בריתה של צרפת, ספינות הולנדיות לא יכלו להגיע בבטחה ליפן בגלל התנגדות הצי הבריטי, ולכן התבצע הסחר ההולנדי באניות "נייטרליות" מארצות הברית ודנמרק (עובדה מעניינת היא כי בשנים שבהן הולנד סופחה לצרפת - 1811–1814 - והבריטים קיבלו לידיהם את נכסיה הקולוניאליים של הולנד, דג'ימה הייתה המקום היחיד בעולם שבו התנופף הדגל ההולנדי, בהנהגתו של הנדריק דוף).
החל ב-1815 התחדשה תנועת האוניות כסדרה.
דג'ימה ומדיניות הסאקוקו

במשך מאתיים שנה הסוחרים ההולנדים לא הורשו לחצות את הגשר שבין דג'ימה ונגסאקי, ובדומה נאסר על יפנים להיכנס לדג'ימה, מלבד זונות. זונות אלו, שכונו יוּג'וֹ, נבחרו על ידי היפנים החל משנת 1642, לעיתים קרובות בניגוד לרצונן. החל במאה ה-18 מופיעים כמה יוצאי דופן לחוק, במיוחד בעקבות הדוקטרינה של טוקוגאווה יושימונה בעניין קידום המדעים המעשיים האירופיים. כמה מבין האוֹרַנְדָה-יוּקִי ("השוהים עם ההולנדים") הורשו להישאר תקופות ארוכות יותר, והיה עליהם להתייצב בפרקי זמן קבועים בפני השומרים היפנים. כמה מלומדים אירופאים, ביניהם אנגלברט קמפפר, איזק טיטסינג ופיליפ פרנץ פון זיבולד הורשו להיכנס למדינה באישור השוגונות. החל במאה ה-18 נודעה דג'ימה ברחבי יפן כמרכז של רפואה, מדעים הקשורים לצבא ואסטרונומיה, וסמוראים רבים באו לדג'ימה כדי להתלמד ברנגאקו ("מדעים הולנדיים" או מערביים).
נוסף לכך, האופרהופד נחשב כשווה ערך לדאימיו יפני, ולכן היה עליו לחלות את פני השוגון באדו בפרקי זמן קבועים (חובה שנקראה סנקין קוטאי). בניגוד לדאימיו, המשלחת ההולנדית נסעה לאדו מדי שנה בין 1660 ל-1790, ולאחר מכן מדי ארבע שנים. זכות זו נמנעה מסוחרים סיניים. אף על פי שהמסע הארוך היה הפוגה נעימה משגרת החיים המשעממת בדג'ימה, הוצאות המסע הרבות היו נטל כבד על ההולנדים. השוגון דאג להודיע להם מראש ובפרוטרוט לאלו מתנות (יקרות) הוא מצפה: אצטרולבים, משקפיים, טלסקופים, גלובוסים, מכשירים רפואיים, ספרי רפואה או בעלי חיים אקזוטיים. בתמורה קיבלו ההולנדים כמה מתנות מהשוגון. בבואם לאדו היה על האופרהופד ובני לווייתו (בדרך כלל הלבלר ורופא המושבה) להמתין בנגסאקי-יה, המגורים שבהם היה עליהם ללון עד שיזומנו לבוא לחצר השוגון. לאחר הראיון הרשמי ציפו מהם, על פי דיווחו של אנגלברט קמפפר, לבצע שירים וריקודים הולנדיים להנאתם של אנשי החצר. אבל הם גם ניצלו את שהותם בעיר הבירה - שבועיים או שלושה - כדי לשוחח עם יפנים מלומדים ולהחליף עמם מידע, וכן לביקור בעיר, עם מלווה רשמי.
דג'ימה ומדיניות הסאקוקו > חידושים הולנדיים ביפן

בדמינטון, ספורט שמקורו בהודו, הובא ליפן על ידי ההולנדים במאה ה-18, ומוזכר בספר היפני "אמרות ההולנדים".
ביליארד הובא לדג'ימה ב-1794, ומוזכר בציוריו של קאוואהארה קייקה כ"שולחן זריקת הכדורים".
ההולנדים ייבאו בירה לדג'ימה עבור עצמם; בתקופת מלחמות נפוליון, כשפסק הסחר בדג'ימה, ייצר המושל דוף בירה משל עצמו. בירה יפנית יוצרה לראשונה ב-1880.
צמח התלתן הובא ליפן על ידי סוחרים הולנדים, שהשתמשו בו כחומר אריזה עבור מטען עדין או שביר. היפנים קראו לו "עשב אריזה לבן", על שום פרחיו הלבנים.
הקפה הובא ליפן בידי ההולנדים, שקראו לו "מוקה". זיבולד מזכיר חובבי קפה יפנים בנגסאקי בסביבות 1823.
הפסנתר הראשון ביפן הובא לשם על ידי זיבולד ב-1823, וניתן מאוחר יותר לסוחר בשם קומאטאני; כיום הוא מוצג לקהל במוזיאון קומטאני.
כרוב ועגבניות הובאו לראשונה ליפן במאה ה-17 על ידי ההולנדים.
השוקולד הגיע ליפן בין 1789 ל-1791, והוא מוזכר כמשקה בבתי העינוגים של מארויאמה.
דג'ימה ומדיניות הסאקוקו > מרכז האימון הימי בנגסאקי

לאחר שהקומודור מת'יו פרי אילץ ב-1854 את יפן להיפתח בפני זרים, הגדילה השוגונות באופן פתאומי את מגעיה עם דג'ימה, במאמץ לצבור ידע בשיטות ספנות מערביות. "מרכז האימון הימי בנגסאקי" נוסד ב-1855 על ידי ממשלת השוגון ממש בכניסה לדג'ימה, כדי לאפשר היכרות מקסימלית עם הידע ההולנדי הרב בענייני ספנות. בין השאר, הייתה במרכז גם ספינת הקיטור הראשונה ביפן, "קאנקו מארו", שהייתה מתנתה של ממשלת הולנד באותה שנה.
דג'ימה כיום

תחנת הסחר של חברת הודו המזרחית ההולנדית בדג'ימה נסגרה ב-1857, לאחר שסוחרים הולנדים הורשו לסחור בנגסאקי עצמה. לאחר מכן הוקף האי בהדרגה בקרקע שיובשה מן הים, ובסופו של דבר התמזג עם נגסאקי. שינויים רבים בתכנון מפרץ נגסאקי משנת 1904 הביאו לטשטוש המיקום המקורי. קווי המתאר של האי דג'ימה המקורי סומנו באמצעות כפתורי מתכת, אך עם התקדמות תהליך השימור עתיד תחום האי המקורי להיות ברור יותר לעין.
האי הוכרז כאתר היסטורי לאומי בשנת 1922. עבודות שימור החלו ב-1953, אך הפרויקט גווע.ב-1996 החל שחזור דג'ימה בתוכניות לבנייה מחדש של 25 בניינים כפי שהיו בתחילת המאה ה-19. התוכנית כללה שיקום חלקים מהסוללה שהקיפה את האי, כדי להדגים את צורתו המקורית, והחזרה לשימוש של בניינים שנותרו מתקופת מייג'י. בניינים אלו כוללים את בתיהם של האופרהופד וסגנו, הלבלר הראשי, משרד הנציגים היפניים, מחסן מס' 3 ו"שער הים". נכון לשנת 2007, נמצאת דג'ימה בעיצומו של תהליך שימור ופיתוח. התכנון ארוך-הטווח חוזה כי דג'ימה תשוב להיות מוקפת מים מכל עבריה, וכל הסוללות שלה ייבנו מחדש. תוכנית זו כוללת גם תוכנית לפיתוח אורבני מקיף בסביבה. לשם כך יהיה צורך להטות את מהלך הנהר ולהזיז כביש ראשי.
הערות שוליים

↑  Edo-Tokyo Museum exhibition catalog. (2000). A Very Unique [sic] Collection of Historical Significance: The Kapitan (the Dutch Chief) Collection from the Edo Period -- The Dutch Fascination with Japan, p.206.
1 2 3  Edo-Tokyo Museum exhibition catalog, p. 207.
↑  Edo-Tokyo Museum exhibition catalog, p. 207
↑  Ken Vos - The article "Dejima als venster en doorgeefluik" in the catalog (Brussels, 5 October 1989 - 16 December 1989) of the exhibition Europalia 1989 : "Oranda : De Nederlanden in Japan (1600-1868)
1 2  Edo-Tokyo Museum exhibition catalog, p. 47.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 29148267983305110716   WorldCat (עם VIAF): 29148267983305110716 
דג'ימה ומפרץ נגסאקי בציור מסביבות שנת 1820
ציור יפני המראה הולנדים בדג'ימה העוסקים באסטרונומיה
משחק בדמינטון בדג'ימה
משחק ביליארד בדג'ימה
שלט הסברה למבקרים בדג'ימה, שנראה בו צילום אוויר של נגסאקי כיום. גבולותיה ההיסטוריים של דג'ימה מסומנים בקו אדום
רחוב בדג'ימה כיום
ספריי (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  ג'ון ווטרס
 הופק בידי:  רוברט שיין, רייצ'ל טלליי 
 תסריט:  ג'ון ווטרס
 שחקנים ראשיים:  דיוויין, דבי הארי, סוני בונו
 מוזיקה:  קני ונס
 צילום:  דיוויד בונר 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סטפן וולי 
 חברה מפיצה:  ניו ליין סינמה
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  16 בפברואר 1988 ארצות הברית 5 באוגוסט 1988 ישראל
 משך הקרנה:  91 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  קומדיה רומנטית, סרט נעורים, סרט מוזיקלי, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  בולטימור 
 תקציב:  $2,000,000
 הכנסות באתר מוג'ו:   hairspray
 דף הסרט ב־IMDb
 
ספריי (באנגלית: Hairspray, מוכר כיום בארץ גם כ״היירספריי״) הוא סרט קומי משנת 1988, שבויים ונכתב בידי ג'ון ווטרס. עלילת הסרט מתרחשת בבולטימור בשנת 1962, וסובבת סביב טרייסי טורנבלד, נערה מתבגרת החולמת להיות רקדנית בתוכנית טלוויזיה מקומית מוערצת. הסרט מביע ביקורת כנגד הפרדה גזעית, ועוסק בסוגיות כגון עודף משקל בקרב צעירים, פערים בין שחורים ולבנים, וסוגיות חברתיות האופייניות לבני נוער.
למרות ההצלחה הקופתית המינורית בעת שחרורו, צבר הסרט מעמד של סרט פולחן עם השנים. בשנת 2002 הסרט עובד למחזמר שהוצג בברודוויי וזכה בשמונה פרסי טוני. גרסה נוספת של הסרט נעשתה בשנת 2007 וזכתה להצלחה קופתית גדולה, שהסתכמה בהכנסות של כ-202 מיליון דולר.