stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כורש הצעיר
תחילת דרכו

כורש היה בנו השני של מלך פרס האחמנית דריווש השני ואשתו פריסאטיס. נהוג כיום לתארך את שנת לידתו כ-424 לפנה"ס או 423 לפנה"ס, הוא נקרא על שמו של כורש הגדול. היה לו אח גדול בשם ארסקס (לימים ארתחששתא השני), ושני אחים קטנים בשם אוסטאנס ואוקסטארס. מעט מאוד ידוע על ילדותו, פלוטרכוס בחיבורו "חיי ארתחששתא" כותב שהוא היה הבן המועדף על אמו, וכי משחר נעוריו נודע כפזיז וחם מזג, בעוד ארסקס נודע כמעודן ומתון. קסנופון בחיבורו "אנבסיס" כותב, שהוא נודע כרוכב מצטיין והתבלט בשימוש בכידון ובחרב, וכן מציין שבצעירותו הרג דוב פראי.
בשנת 407 לפנה"ס בעוד המלחמה הפלופונסית משתוללת ביוון, מונה כורש בידי אביו כסטרפ של אסיה הקטנה, וסרדיס נקבעה כמקום מושבו. מטרתו הייתה לדאוג לשיתוף פעולה פרסי מלא עם הספרטנים, ולהילחם באתונאים. כורש נפגש עם ליסנדרוס, מפקד הצי הספרטני, והלה מצא חן בעיניו. כורש נתן לליסנדרוס תקציב לבניית צי, שעמו ניצח ליסנדרוס את המצביא האתונאי אנטיוכוס בקרב נוטיון. אולם בשנה הבאה הגיע לזירה מפקד ספרטני חדש, קליקרטידס. כורש התייחס אליו בחשדנות ולא נתן לו את הסכומים הדרושים לבניית צי. קליקרטידס נאלץ לגייס תרומות מערי אסיה, והצי שלו אבד בקרב ארגינוסאי. בספרטה הבינו שהם זקוקים לכסף הפרסי אם ברצונם לנצח. אולם כורש בטח בליסנדרוס בלבד, וחוקי ספרטה אסרו על הענקת משרת הנאוארכוס (מפקד הצי) לאיש אחד יותר מפעם אחת. לפיכך בשנת 405 לפנה"ס מונה ליסנדרוס לאפיסטולאוס (סגן מפקד הצי), אולם למעשה שרביט הפיקוד היה בידיו. אולם אז חלה המלך דריווש ונטה למות, כורש הבין שסיכויו לרשת את הכתר יהיו רבים יותר אם יהיה לצד אביו במותו. ועל כן מיהר לשושן, וביצע צעד חריג כאשר מינה את ליסנדרוס כסטרפ במקומו.
המרד

פריסטיס התאמצה מאוד שכורש שהיה המועדף עליה יזכה בכתר, אולם ללא הועל וארסקס הבכור הוכתר בשם "ארתחששתא השני". כורש הואשם בניסיון לרצוח את המלך החדש בזמן טקס ההכתרה, אולם פריסטיס השפיעה על ארתחששתא לבטל את האישום, וכורש הוחזר לתפקידו הקודם כסטרפ סרדיס. אולם כורש לא אמר נואש, והחליט לקחת את המלוכה בכוח. מהיכרותו האישית עם היוונים הוא הכיר את יתרונותיהם כלוחמים, המלחמה הפלופונסית שהסתיימה בעקבות קרב אייגוספוטמוי הותירה אלפי יוונים מבוטלים, והללו היו נכונים להשכיר עצמם כשכירי חרב לכל המרבה במחיר. כורש גייס 12,000 יוונים כאלו תחת פיקודו של קלארכוס (לשעבר מושל ביזנטיון מטעם ספרטה), והללו התאמנו בסרדיס בעוד כורש מחכה להזדמנות הנכונה להכות. נאמניו של ארתחששתא הזהירו אותו מפני כורש, אולם אמו הגנה עליו והרגיעה את חשדותיו. השכירים היוונים לא ידעו לשם מה שכרו אותם וסברו שמדובר במריבה של כורש עם טיספרנס סטרפ קאריה.
בראשית שנת 401 לפנה"ס ריכז כורש את כל צבאו בסרדיס, וטען שהוא יוצא למלחמה על הפסידים, עם עקשן שמעולם לא נכנע לפרסים וישב בהרי טורקיה. אולם טיספרנס חשד בו ויצא עם 500 פרשים לשושן להזהיר את המלך, ארתחששתא בלחץ אמו החליט לחכות. כורש גם ניסה לפתות את ספרטה לסייע לו, הספרטנים התלבטו, מחד הם חבו חוב גדול לכורש על עזרתו במיגור האתונאים, ומאידך חששו להתעמת עם פרס. אולם לבסוף השתכנעו ושלחו 700 הופליטים, ו-35 ספינות לעזרת כורש. לטענת קסנופון צבאו של כורש כלל 100,000 חיילים, הערכות מודרניות מצמצמות את המספר ל-30,000, לא כולל 12,000 שכירים יוונים. בראשית מרץ פתח כורש במסע מזורז לעבר שושן, המסע התנהל בעצלתיים ואפשר לארתחששתא לגייס במהירות את צבאו. הצדדים נפגשו בספטמבר בקרב קונקסה שנערך 25 קילומטרים מצפון לבבל, השכירים היוונים גברו על חיל הרגלים הפרסי, אולם כורש שפיקד על חיל הפרשים נהרג בקרב וצבאו התפזר.
שכירי החרב שלו נותרו מבולבלים, בלי פרנסה וללא מעסיק. וכך יצאו למסעם המפורסם שנודע בשם "מסע הרבבה", ותואר בספרו של קסנופון "אנבסיס".
לקריאה נוספת

משה עמית, תולדות יוון הקלאסית, הוצאת מאגנס, תשס"ב. (הספר בקטלוג ULI)
פלוטארכוס. חיי אישים - אנשי יוון. תרגם מיוונית והוסיף הערות א"א הלוי. ירושלים, מוסד ביאליק, תשל"א. (הביוגרפיות של סולון, תמיסטוקלס ואלקיביאדס תורגמו על ידי מ"ה בן שמאי.) (הספר בקטלוג ULI)
קסנופון. מסע הרבבה. עברית אריה חשביה. תל אביב, ההוצאה לאור – משרד הביטחון, תשמ"ד (1984). (הספר בקטלוג ULI)
כסינופון. אנאבסיס (מסע הרבבה). תרגם מיוונית והוסיף הערות א.א. הלוי. הקדים מבוא א. פוקס. ירושלים, מוסד ביאליק, תשכ"ט (1969). (הספר בקטלוג ULI)
Xenophon. Hellenica. Translated by C.L. Brownson. Loeb Classical Library. Cambridge (MA), Harvard University Press, and London, William Heinemann, 1918-1921. Digitized copy in: Perseus
Plutarch. Lives. Translated by Bernadotte Perrin. Loeb Classical Library. Cambridge (MA), Harvard University Press, and London, William Heinemann, 1914-1926. 11 vols. Digitized copy in: penelope.uchicago.edu
Donald Kagan. The Peloponnesian War. Penguin Books, 2003.
הערות שוליים

↑  ביוגרפיה באתר ליוויוס
↑  פלוטרכוס, "חיי ארתחששתא", 1.
↑  פלוטרכוס, "חיי ארתחששתא", 2.
↑  קסנופון, "אנבסיס", ספר ראשון, 4.
↑  משה עמית, "תולדות יוון הקלאסית", עמ' 399.
↑  משה עמית, "תולדות יוון הקלאסית", עמ' 401.
↑  .Donald Kagan. The Peloponnesian War, p 469
↑  קסנופון, "הלניקה", 2.1.14.
↑  פלוטרכוס, "חיי ארתחששתא", 3.
↑  משה עמית, "תולדות יוון הקלאסית", עמ' 423.
1 2  פלוטרכוס, "חיי ארתחששתא", 4.
↑  משה עמית, "תולדות יוון הקלאסית", עמ' 424.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260085305171  PLWABN: 9810549296205606  BNC: 000694421  BNE: XX4908368  GND: 118872834  ISNI: 0000 0000 9853 1635  LCCN: n80051714  NKC: jn20021017001  SELIBR: 262864  SUDOC: 071044744  VIAF: 33294704   WorldCat (עם VIAF): 33294704
ירוסלאב היירובסקי

| --- | --- |

 לידה:  20 בדצמבר 1890 פראג, ממלכת בוהמיה
 פטירה:  27 במרץ 1967 (בגיל 76) פראג, צ'כוסלובקיה
 שם לידה:  Jaroslav Viktor Leopold Heyrovský 
 ענף מדעי:  כימיה
 מקום קבורה:  בית הקברות וישהראד
 עיסוק:  כימיה אנליטית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קארל בפראג  יוניברסיטי קולג' לונדון
 מוסדות:  אוניברסיטת קארל בפראג 
 תלמידי דוקטורט:  Wiktor Kemula 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לכימיה
 צאצאים:  Michael Heyrovský, Jitka Černá-Heyrovská 
 תרומות עיקריות
 חתימה:   
 
ירוסלאב היירובסקי (בצ'כית: Jaroslav Heyrovský;‏ 20 בדצמבר 1890 – 27 במרץ 1967) היה כימאי וממציא צ'כי, זוכה פרס נובל לכימיה "על גילוי ופיתוח שיטות אנליזה פולרוגרפיות".
ביוגרפיה

היירובסקי נולד ב-20 בדצמבר 1890 בפראג. אביו היה פרופסור למשפטים. בצעירותו למד כימיה, פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת קארל בפראג. בשנים 1910–1914 למד ביוניברסיטי קולג' לונדון מהפרופסור ויליאם רמזי. במהלך מלחמת העולם הראשונה עבד היירובסקי בבית חולים צבאי ככימאי, מה שאיפשר לו להמשיך בלימודיו ולקבל תואר דוקטור. בשנת 1922 הפך לפרופסור חבר באוניברסיטת פראג, ובשנת 1926 היה הפרופסור הראשון לכימיה פיזיקלית.
בשנת 1965 היירובסקי הפך לעמית בחברה המלכותית. נפטר ב-27 במרץ 1967 בפראג ונטמן בבית הקברות וישהראד.
ירוסלאב פלאשיל

ירוסלאב פלאשיל (צ'כית: Jaroslav Plašil; נולד ב-5 בינואר 1982) הוא כדורגלן צ'כי המשחק בעמדות הקיצוני השמאלי והקשר ההתקפי בקבוצת הכדורגל הצרפתית בורדו.
קריירה

פלאשיל החל לשחק במועדון הראדץ קראלובה, ב-2000 עבר למונקו. בעונת 2003/2004 הגיעה הקבוצה בהשתתפותו לגמר ליגת האלופות בו הפסידו לפורטו. באותה עונה, פלאשיל כבש שער בניצחון השיא של מונקו בליגת האלופות, 8-3 על דפורטיבו לה קורוניה הספרדית.
פלאשיל שיחק במדי נבחרת צ'כיה במהלך יורו 2004, מונדיאל 2006, יורו 2008, יורו 2012 ויורו 2016 שלאחריו פרש מהנבחרת.
הוא נשוי לאנה לוסיה סוזה מאז נובמבר 2007.
ישי שור

| --- | --- |

 לידה:  10 בינואר 1875 מוהילב, פלך מוהילב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  10 בינואר 1941 (בגיל 66) יפו, פלשתינה (א"י) 
 ענף מדעי:  מתמטיקה
 מקום מגורים:  רוסיה, גרמניה, ארץ ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין  Liepāja Gymnasium 
 מנחה לדוקטורט:  פרדיננד גאורג פרובניוס 
 מוסדות:  אוניברסיטת בון  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 תלמידי דוקטורט:  Ernst Jacobsthal, Helmut Grunsky, Wolfgang Hahn, Arthur  Cohn, אלפרד בראואר, Udo Wegner, Guido Hoheisel, Rudolf Kochendörffer, Feodor Theilheimer, Hildegard Rothe-Ille, Hans Rohrbach, פליקס פולצ'ק, Helmut Wielandt, Kurt Hirsch, Wilhelm Specht, Maximilian Herzberger, Bernhard Neumann, Robert Frucht, Karl Dörge, ריכרד בראוור, רוזה פלטסון, Eberhard Hopf, Arnold Scholz, Isaac Jacob Schoenberg, ריצ'ארד ראדו, Heinz Prüfer, Olaf Helmer-Hirschberg, Teh-Hsien Chang, Feodor Theilheimer, Fritz Dueball, Werner Schulz, Karl Molsen, Rudolf Kochendörffer, Maria Verbeek, Karl-Friedrich Kirstein, Dora Prölß, Guido Hoheisel, Hildegard Rothe-Ille, Heinz Westphal 
 תרומות עיקריות
 תרומתו לתורת ההצגות של חבורות סופיות
 
ישי שוּר (ישעיהו, בגרמנית: Issai Schur;‏ ד' בשבט ה'תרל"ה, 10 בינואר 1875 במוגילב – י"ב בטבת ה'תש"א, 10 בינואר 1941 תל אביב), היה מתמטיקאי יהודי שפעל מרבית חייו בגרמניה. שור למד בברלין, קיבל תואר דוקטור בשנת 1901, והיה שם פרופסור מן המניין מ-1919 עד שהודח על ידי הנאצים, ב-1935. ב-1939 עלה לארץ ישראל, ובה חי בשנותיו האחרונות.
בין התוצאות המתמטיות הרבות שבגללן הוא זכור, בולטת בעיקר תרומתו לתורת ההצגות של חבורות סופיות, שהיה ממייסדיה.
חייו

שור נולד במוהילב, אז חלק מן אימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) למשה, סוחר סיטונאי, ולגולדה לבית לנדאו, ועבר בגיל 13 ללמוד בגימנסיה הגרמנית בלייפאיה שבלטביה, שם התגוררו אחותו וגיסו. את לימודיו בלייפאיה סיים בציונים טובים מאוד ואף זכה במדליית זהב על הישגיו.
ב-1894 הוא החל ללמוד מתמטיקה ופיזיקה בברלין, וכתב את עבודת הדוקטורט שלו בהנחייתם של פרדיננד גאורג פרובניוס ולזרוס פוקס (אנ'), ב-1901. הוא נשאר בברלין עוד מספר שנים.
שור נישא לרגינה לבית פרומקין ב-1906. לבני הזוג נולדו בן ובת.
בין השנים 1911 ו-1916 החזיק שור במשרת פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת בון, ואז חזר לברלין. ב-1919 מונה שם לפרופסור מן המניין, ובמשך השנים הנחה למעלה משני תריסרי תלמידים לדוקטורט. כבר ב-1922 נבחר כחבר האקדמיה הפרוסית(אנ'). שור היה מרצה מבוקש, והסמינרים שהנחה ריכזו סביבו את אחת מקבוצות המחקר החשובות ביותר במתמטיקה בגרמניה, ובעולם כולו, עד שהוכרח לעזוב את משרתו.
ב"יום החרם", ב-1 באפריל 1933, נאסר על מרצים יהודים להיכנס לאוניברסיטה. לודוויג ביברבך, שהיה אחר-כך הנאצי הנלהב ביותר בקהילה המתמטית הגרמנית והמתמטיקאי הבכיר במפלגה הנאצית, נשא דברים בזכות החרם, וציין כי הוא חש מעט חרטה בשל צערו של ידידו, ישי שור. מעט אחר-כך עבר בפרלמנט הגרמני חוק לפיטורי כל עובדי המדינה שאינם ממוצא ארי, למעט אלו שהחזיקו במשרתם לפני מלחמת העולם הראשונה. אף על פי ששור עמד בתנאי זה, ולמרות מחאתם של סטודנטים ועמיתים, ותמיכתו של ביברבך עצמו, הרצאותיו בוטלו והוא אולץ "לצאת לפנסיה". מאוחר יותר איפשרו לו לחזור לכמה מתפקידיו הקודמים, ובנובמבר 1933 הוא ישב כבוחן באוניברסיטה, לצדו של ביברבך, שהיה לבוש מדי קצין נאצי.
שור, שדיבר גרמנית שוטפת, ראה עצמו כגרמני יותר מאשר כיהודי. זוהי כנראה הסיבה לכך שדחה את ההצעות שהונחו בפניו, ב-1934, לעקור לארצות הברית או לבריטניה. זמן מה אחרי יום הולדתו השישים של שור, ב-1935, הוא סיפר למנחם שיפר, שעבד אתו, שהיחיד מכל המרצים שנשארו חברותיים כלפיו הוא צעיר בשם הלמוט גרונסקי, שהיה אז בשנות העשרים לחייו. על כך כתב שיפר: "שנים מספר אחרי המלחמה, כשסיפרתי לגרונסקי על הערתו של שור, הוא פרץ בבכי. 'אתה יודע מה עשיתי? שלחתי לו גלוית ברכה ליום הולדתו. הערצתי אותו כל-כך, והבעתי את הכבוד שחשתי לו באותו כרטיס. כמה בודד הוא היה, אם הוא זוכר דבר פעוט כל-כך'". באותה שנה סולק שור באופן סופי ממשרתו.
ב-29 במרץ 1938 הוסיף ביברבך בשולי מסמך של האקדמיה הפרוסית, שעליו חתם שור - "אני מופתע לגלות שיהודים עדיין חברים בוועדות האקדמיה". שבוע אחר-כך התפטר שור מכל חברויותיו בוועדות, ובסוף אותה שנה סולק מן האקדמיה.
בתחילת 1939 עזב את גרמניה בליווי מטפלת, מפאת בריאותו הרופפת, לברן שבשוויץ, שם התגוררה בתו. רעייתו הצטרפה אליו לאחר מספר ימים. לאחר מספר שבועות עלו בני הזוג לארץ ישראל.
שנותיו האחרונות עברו עליו בתל אביב, בעוני משפיל, אחרי שמכר את ספרי המתמטיקה האהובים עבור דמי מחיה. 
כמה חודשים לפני מותו מונה לחבר כבוד של המכון למתמטיקה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
ישי שור נפטר מהתקף לב ביום הולדתו ה-66 ונטמן בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב. הותיר אחריו את רעייתו ושני ילדים.
רעייתו, רגינה, נפטרה ב-1965 ונטמנה לצידו.
עבודתו המדעית

בעבודת הדוקטורט שלו, ב-1901, בנה שור אלגברה מדורגת שאבריה מתאימים להצגות הפולינומיות של  \ \operatorname {GL} _{n}(\mathbb {C} ). המרכיבים ההומוגניים של האלגברה הזו,  \ S_{n,r}, מתאימים להצגות ההומוגניות, ויש אידמפוטנט e כך ש- \ eS_{n,r}e היא אלגברת החבורה של החבורה הסימטרית. זהו קשר יסודי ומפתיע בין ההצגות של החבורה הסימטרית לבין ההצגות של החבורה הליניארית. לאחר סיום הדוקטורט שלו, בברלין, עסק שור בהצגות פרויקטיביות, והוכיח תוצאה קלה אך רבת חשיבות שנודעה בשם "הלמה של שור". הוא גם פיתח את כופל שור, שהוכר מאוחר יותר כהופעה הראשונה של חבורת הקוהומולוגיה השנייה במתמטיקה.
כתלמידו של פרובניוס, עסק שור בתורת ההצגות של חבורות, תחום שהוא תרם תרומה חשובה להקמתו. עסק גם בקומבינטוריקה ואף בפיזיקה תאורטית. עם התוצאות המתמטיות הידועות ביותר של שור, נמנות הלמה של שור (חוג האנדומורפיזמים של מודול פשוט הוא חוג עם חילוק), את גילויו של כופל שור בתורת החבורות, ואת המשפט שהוכיח באלגברה ליניארית (כל מטריצה מרוכבת שקולה אורתוגונלית למטריצה משולשית עליונה).
שור הנחה 26 תלמידים בעבודת הדוקטורט, כמעט כולם בברלין. בין הנודעים שבהם: ריכרד בראואר, היינץ פרופר, רוזה פלטסון, אברהרד הופף, וילהלם שפכט, ברנרד נאומן והלמוט וילנד.
ראו גם

פירוק שור
הערות שוליים

↑  ⁨הפרופסור היהודי האחרון בגרמניה ⁩ | ⁨הבקר⁩ | 29 אוקטובר 1935 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  זמן חדש באוניברסיטה העברית, הצופה, 18 בנובמבר 1940
↑
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299871505171  PLWABN: 9810633694905606  BIBSYS: 90171710  BnF: cb12304732g (data)  CiNii: DA0212406X  GND: 118795627  ISNI: 0000 0001 0881 8294  LCCN: n84801612  MGP: 9179  NKC: mzk2004236849  NLA: 35801354  NSK: 000160557  NTA: 100999204  RERO: 02-A003810696  SELIBR: 243132  SNAC: w62k05xg  SUDOC: 031921728  Trove: 1093604  VIAF: 27132789   WorldCat (עם VIAF): 27132789 
קברו בבית הקברות טרומפלדור
יאן אוונגליסטה פורקינייה

| --- | --- |

ציור לפי צילום משנת 1856
 לידה:  17 בדצמבר 1787 ליבוכוביצה, צ'כיה, אז ממלכת בוהמיה במסגרת ארצות כתר בוהמיה, האימפריה ההבסבורגית 
 פטירה:  28 ביולי 1869 (בגיל 81) פראג, צ'כיה, אז ממלכת בוהמיה במסגרת ארצות כתר בוהמיה, קיסרות אוסטריה (ציסליתניה), האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מדינה:  האימפריה האוסטרית   ממלכת פרוסיה   האימפריה האוסטרו-הונגרית
 מקום קבורה:  בית הקברות וישהראד 
 השכלה:  אוניברסיטת קארל בפראג 
 תקופת הפעילות:  מ-1805
 עיסוק:  רופא, ביולוג, אנטומיסט, פיזיולוג, סופר, הוגה דעות, מתרגם
 מעסיק:  אוניברסיטת ורוצלב, אוניברסיטת קארל בפראג 
 תפקיד:  Member of the Bohemian Diet 
 בן או בת זוג:  Julia Rudolphi (1827–1835) 
 צאצאים:  Karel Purkyně   Emanuel von Purkyně
 מספר צאצאים:  4 
 פרסים והוקרה:  חבר זר של החברה המלכותית (21 בנובמבר 1850) 
 חתימה:   
 
| --- | --- |
 ענף מדעי:  פיזיולוגיה ואנטומיה
 מספר צאצאים:  4 
 
יאן אוונגליסטה פורקינייה (בצ'כית: Jan Evangelista Purkyně, בגרמנית: Johann Evangelist Purkinje;‏ 17-18 בדצמבר 1787 ליבוכוביצה (ליבוכוביץ) - 28 ביולי 1869) היה רופא ומדען אנטומיסט, פיזיולוג, פילוסוף, משורר ופוליטיקאי צ'כי, יליד בוהמיה. חי ופעל בימי השלטון האוסטרי בארצו ובפרוסיה. כיהן כפרופסור באוניברסיטת ברסלאו ואחר כך באוניברסיטת קרל בפראג. בשנת 1839 הנהיג את המונח "פרוטופלזמה" עבור החומר הנוזלי שבתאים, הכולל את הציטופלזמה ואת הגרעין. נודע כחלוץ הפיזיולוגיה הניסיונית ובתגליותיו הרבות והחשובות בתחום האנטומיה והפיזיולוגיה. בשנת 1867 קיבל תואר "אביר" מהקיסר האוסטרי. כפעיל למען מולדתו, צ'כיה, נבחר לחבר בפרלמנט של אוסטריה. פורקינייה היה חבר בחברה המלכותית הבוהמית למדעים, באקדמיה לאופולדינה, בחברה המלכותית של לונדון ובעוד אקדמיות ואיגודים מדעיים.
ביוגרפיה > ילדות וצעירות במסדר הפיאריטסים

פורקינייה נולד בשנת 1787 בעיירה ליבוכוביצה (בגרמנית - ליבוכוביץ), על יד לייטמריץ (כיום - ליטומז'יצה) בצפון-מערב בוהמיה, באימפריה ההבסבורגית, כבנו הבכור של יוזף פורקינייה, מנהל אחוזה ואיכר אמיד, שעבד בשירותו של הנסיך דיטריכשטיין (יוהאן בפטיסט קרל ולתר פון דיטריכשטיין-פרוסקאו-לזלי צו ניקולסבורג 1728–1808) ביישובים ליבוכוביץ ובודין על האגר. אבות האב היו קליקסטינים, קבוצה הוסיטית, מצפון-בוהמיה. האם, רוזליה בת לבית שפרנק, גדלה במשפחת איכרים. לדברי פורקינייה, היא זו שהייתה מורתו הראשונה לאנטומיה ולפיזיולוגיה. היא נפטרה בשנת 1834.
בהיותו בגיל 6 התייתם מאביו.
בשנים 1793 - 1797 למד בבית ספר עממי צ'כי בעיירת הולדתו. אחר כך בגיל 11 הילד נרשם בגימנסיה הפיאריסטית במיקולוב, בדרום מוראביה שבה נמצא גם מושבו הראשי של הנסיך דיטריכשטיין. לאור הצטיינותו בזמרה ובנגינה על כינור, הועסק בשכר במקהלה הכנסייתית של המנזר הפיאריסטי במקום. באותן השנים, פורקינייה שידע קודם רק צ'כית, קנה שליטה טובה בלטינית, ביוונית ובגרמנית. אחר כך למד בסטארה וודה (Stará Vodá) (Altwasser) בבית ספר בניהולו של יאן פרנטישק האנל.
אחרי סיום הלימודים ב-1804 התקבל למסדר הפיאריסטים בסטארה וודה ושמו כנזיר היה "סילווריוס של יוחנן הקדוש" (Silverius a Sancto Joanne Evangelista). הוסמך כמורה למקצועות הומניים וב-1805 לימד דקדוק בכיתה השנייה של הגימנסיה שליד המכללה הפיאריסטית בסטרז'ניצה במוראביה.
בשנת 1806 נשלח פורקינייה למכון הפיאריסטי לפילוסופיה בליטומישל במזרח בוהמיה, בו השתלם לא רק במקצועות כנסייתיים, אלא גם בצרפתית ואיטלקית. בנוסף הוא התעמק בספריית המסדר בספרי פילוסופיה גרמנית (בתורות של עמנואל קאנט, פיכטה ושלינג) ובתחומי ידע אחרים..
ביוגרפיה > לימודי הרפואה והתחלת פעילותו המחקרית והאקדמית

בגיל 20, באוגוסט 1807 כשעמד בפני טקס השבועה כנזיר וסמיכתו ככומר, החליט פורקינייה לעזוב את המסדר הפיאריסטי ולבחור בדרך חיים אחרת. עבד בהמשך כמחנך בבתי אצילים. אחרי שנתיים של לימודי מדעי הטבע ופילוסופיה באוניברסיטת קרל בפראג (אז Universitas Carolo-Ferdinandea), בשנים 1812-1809 לימד כמורה פרטי את בנו של הברון פרנץ הילדפרנדט פון אונד צו אוטנהאוזן בבלאטנה. בעידוד אחד ממעבידיו נרשם בנובמבר 1812 לפקולטה לרפואה באוניברסיטת קארל ולמד בה עד שנת 1818. הפרופסור גאורג אילג (1771–1836) טיפח את משיכתו למקצועות האנטומיה והפיזיולוגיה. בשנת 1818 הוא סיים את לימודיו עם עבודת תואר על הפן הסובייקטיבי של חוש הראייה. מחקר זה, שנתמך על ידי מנטור נוסף שלו, הסופר המפורסם והמדען גתה, פורסם בפריז בשנת 1819. בהמשך בשנים 1819–1822 הועסק פורקינייה כמדריך לאנטומיה ולפיזיולוגיה - "פרוסקטור" - בפקולטה לרפואה בפראג.
הוא לא הצליח לקבל בהמשך משרת הוראה אקדמית באימפריה האוסטרית - בפראג, בודפשט, גראץ וליובליאנה - וכבר שקל להיות רופא פרטי באחוזה כפרית או לפתוח בית ספר לילדים מחוננים, כשלפתע נודע לו מחבר שהתפנתה משרה לפרופסור לפיזיולוגיה ופתולוגיה באוניברסיטת ברסלאו בממלכת פרוסיה השכנה. לפי המלצת פרופסור רודולפי מברלין, חמיו לעתיד, ואחרי ראיון בברלין אצל שר החינוך של פרוסיה, על אף התנגדויות מקומיות על רקע לאומי, התמנה פורקינייה למשרה על ידי מלך פרוסיה, פרידריך וילהלם השני.
ביוגרפיה > אוניברסיטת ברסלאו. הקמת המעבדה לפיזיולוגיה

באותה שנה ב-11 בינואר 1823 ביקר פורקינייה אצל גתה בוויימאר ובין השניים התפתחה השפעת גומלין פורייה.
בברסלאו פעל פורקינייה במסגרת אגודה סלאבית שחבריה היו פולנים, והצטרף להתארגנות המקומית של הבונים החופשיים. הוא היה בהמשך לחבר בלשכת הבונים החופשיים של ברלין "צום פילגרים".
בימי כהונתו של הרוזן לאו פון תון-הוהנשטיין כמושל בוהמיה, סבל פורקינייה מהטרדות וחקירות חוזרות מצד הרשויות. אלו לא פסקו עד שהבטיח להפסיק את פעילותו במסגרת הבונים החופשיים.
בשנים הראשונות לעבודתו בברסלאו הוכיח עצמו פורקינייה כמורה נערץ ולא שגרתי. להבדיל מקודמו בראש הקתדרה לפיזיולרגיה, בארטלס, שעבר לכהן כפרופסור בברלין, הנהיג פורקינייה בהרצאותיו שעות לעבודה במעבדה, מה שדרש ציוד מתאים. נתקל בקנאת עמיתיו ובהתנגדות לשיטותיו גם מצד מנהל בית הספר לרפואה, האנטומיסט אוטו. לא הצליח להשיג את המיקרוסקופ שביקש אלא כעבור תשע שנים.
בשנת 1829 נבחר לחבר באקדמיה לאופולדינה (Academia Leopoldina Naturae Curiosorum)
אחרי קניית מיקרוסקופ בשנת 1832 ואחרי העברות חוזרות ונשנות, בשנת 1839 מצא המכון לפיזיולוגיה ניסיונית בניהול פורקינייה מושב קבוע ומצויד בבית מאסר לשעבר.
עד אז 14 עבודות תואר של תלמידיו נערכו במידה רבה בבית משפחת פורקינייה עצמה. המכון של פורקינייה זכה להערכת אנשי המקצוע בכל מרכז אירופה, בייחוד הודות למחקרים בתחום ההיסטולוגיה. אחד החוקרים שהתגוררו ועבדו במחקר בביתו של פורקינייה בשנים 1847–1849 היה יוהאן נפומוק צ'רמאק.
ביוגרפיה > באוניברסיטת קארל בפראג

באוקטובר 1849 נקרא פורקינייה לנהל את המכון הפיזיולוגי שהוקם זה עתה באוניברסיטת קארל בפראג, ושצויד בארבעה מיקרוסקופים גדולים ובארבע קטנים. יחד איתו עבר לשם גם צ'רמאק שהיה בשנים 1850–1855 יד ימינו. בהמשך סיים צ'רמאק את התמחות בפיזיולוגיה והתמנה למרצה ופרופסור בגראץ, קרקוב ובבודפשט.
אחרי 1853 צמצם פורקינייה את פעילותו המחקרית. עסק רבות בעבודת ניהול, וכן בשנים 1853–1864 בהוצאה לאור של כתב העת הצ'כי Živa. היה פעיל בתנועה הלאומית הצ'כית תחת ססמאות הפאנסלאביזם. היה לאחד ממנהיגי תנועת הצ'כים הצעירים ונבחר כנציג שלה בלנדטאג של בוהמיה. אחת התביעות העיקריות שלו הייתה ההקמה בפראג של אוניברסיטה בשפה הצ'כית. בסופו של דבר בשנת 1882 חולקה אוניברסיטת קארל בפראג לשתי אוניברסיטאות: גרמנית וצ'כית.
פורקינייה הקים חברה ספרותית סלאבית ותרגם לצ'כית כמה מכתבי גתה ושילר.
יאן אוונגליסטה פורקינייה נפטר בגיל 81. בנובה מייסטו ("העיר החדשה") בפראג.
קברו נמצא בבית הקברות הלאומי וישהראד (סלאבין) בפראג.
תחומי מחקריו המדעיים

בשנת 1837 הציג פורקינייה במפגש של מדעני טבע ורופאים גרמנים בפראג את תרומותיו החשובות בנוירוהיסטולוגיה ותורת התא.
ב-1839 הוא הקים את החוג הראשון לפיזיולוגיה בעולם באוניברסיטת ברסלאו, בזמנו בפרוסיה. (כיום - אוניברסיטת ורוצלב) ובשנת 1842 - את המעבדה הרשמית הראשונה לפיזיולוגיה.
פורקינייה חקר את פיזיולוגיית הראייה, את חוש המישוש ואת תופעות הסחרחורת. בשנת 1823 פרסם את עבודתו על טביעת האצבעות ובשנת 1833 גילה את בלוטות הזעה. ב-1829 תיאר את השפעות הקמפור, האופיום והטרפנטין על גוף האדם. ב-1834 בזמן שחקר את צינורות הביציות של בעלי החוליות, יחד עם ג.ג.ולנטין תיאר לראשונה את האפיתל המסולסל
בהמשך חקר את הציטולוגיה של הצמחים, ובעזרת מיקרוסרופ ערך מחקרים היסטולוגיים של הצמחים
פורקינייה ערך מחקרים גם בתחום הפרמקולוגיה והאמבריאולוגיה. הוא סבר שההתצפית והניסוי הם יסודות הידע המדעי.
תחומי מחקריו המדעיים > פיזיולוגיית החושים

בברסלאו חקר פורקינייה בהתחלה את הפיזיולוגיה של הראייה, את חוש המישוש ואת הסחרחורות.
ספריו "תצפיות וניסויים בחקר פיזיולוגיית החושים ודיווחים סובייקטיביים חדשים על הראייה" תרמו להתבססותה של הפסיכולוגיה הניסיונית כמדע.
תחומי מחקריו המדעיים > פיזיולוגיית החושים > בתחום הראייה: חלוץ האופטלמוסקופיה

בשנת 1823 פרסם בשפה הלטינית את עבודת ה-MD שלו ב-58 דפים - Commentatio de Examine Physiologico Organi Visus et Systematis Cutanei
(פירושים לבדיקה הפיזיולוגית של איבר הראייה ושל מערכת העור)
פורקינייה גילה שיטת בדיקת קרקעית העין והיה על ידי כך אחד מחלוצי האופטלמוסקופיה: הוא שם לב שתוכן העיניים של בעלי החיים ושל האדם יכול להיות מואר תחת תאורה מוקדית מסוימת, כשמעמידים מול העיניים ראי שקוף - או כפי שעשה ב-1825 - עדשות של משקפיים לקצרי ראייה.
פורקינייה נחשב למגלה מנגנוני הראייה, של העקרונות הנושאים את שמו.
תחומי מחקריו המדעיים > פיזיולוגיית החושים > טביעות האצבעות

בשנת 1823 הוא פרסם מחקר שבו זיהה 9 קונפיגורציות ראשיות של טביעות האצבעות,
תחומי מחקריו המדעיים > פיזיולוגיית החושים > תגליות נוספות

ב-1829 תיאר את הפעולות של הקמפור, האופיום, הבלדונה ושל הטרפנטין על גוף האדם וב-1833 הוא גילה את בלוטות הזעה.
בהמשך עסק בחקר ביצי הציפורים, תאי הרבייה של הצמחים וערך מחקרים מיקרוסקופיים-היסטולוגיים על הצמחים. כמו כן עסק בפסיכולוגיה ניסיונית, בפונטיקה, אמבריולוגיה ואנתרופולוגיה פיזית.
הוא נודע בתגליותיו במדעי המוח: הגילוי בשנת 1837 של תאי פורקינייה שבמוחון, נוירונים גדולים עם דנדריטים רבים.
כמו כן ב-1839 גילה את "סיבי פורקינייה", רקמה סיבית המובילה דחפים חשמליים מקשר הפרוזדור והחדר ולכל חלקי חדרי הלב.
תגליות אחרות כוללות "תמונות פורקינייה" - השתקפויות של עצמים במבנים של העין, אפקט פורקינייה - שינוי בתפיסת גוון הצבעים אדום וכחול כשהאור יורד בהדרגה בין הערביים.
הוא הנהיג את המונחים "פלזמה" - המרכיב של הדם, ופרוטופלזמה - (המרכיב של התאים) (1840), "אנכים" (בבלוטת המגן) ו"אקסון" של הנוירון (1837).
פורקינייה נחשב לפעמים לראשון שהשתמש במיקרוטום לצורך חיתוך חתכים דקים יותר של הרקמות לצורך הבדיקה המיקרוסקופית והיה אחד הראשונים ששכלל את compound microscope. הוא ערך ניסויים עם אגוזי מוסקט ותיאר את התמונה הקלינית של הרעלה מאגוזי מוסקט - המלווה בכאבי ראש, בחילות, איפוריה והזיות הנמשכים ימים אחדים.
ב-1838 תיאר את הפיגמנט התוך-ציטופלזמי נוירומלאנין המאפיין את החומר השחור במוח.
תחומי מחקריו המדעיים > פיזיולוגיית החושים > מונחים באנטומיה וברפואה קשורים לשמו של פורקינייה

האקסון של הנוירון נקרא בימי המאה ה-19 ה"ציר-הצילינדרי" של פורקינייה
תאי פורקינייה במוחון - הנוירונים הגדולים בעלי דנדריטים מסיביים שב-Stratum gangliosum או שכבת פורקינייה של פיתולי המוחון
סיבי פורקינייה בלב (נתגלו ב-1839) מהווים קצה של מערכת הולכת הגרוי בלב. תפקידם הוכח על ידי טאווארה ב-1906.
גופיפי פורקינייה בעצם (lacunae)
שכבה גרנולרית - מרחבים עם הסתעפויות בזגוגית השן (אחרי 1835) - יחד עם תלמידו אושאץ במיקרוסקופ שהומצא על ידי פלסל
הוא ורציוס גילו צורות תאיות וא-תאיות של הצמנט בשיניים
Stria obliqua Purkinje - פסים באלכסון בכף היד
בועית פורקינייה - (vesicula germinativa) גרעין התאי בביצית אצל בעלי חיים
פורקינייה תכנן מכשיר "פורוליט" או "קינזיסקופ" שנועד להקרין תמונות עומדות ונעות
שלושה זוגות של השתקפויות העצמים במבנים של העין - "תמונות פורקינייה" או "תמונות פורקינייה-סנסון"
"דמויות פורקינייה" - קווים כהים הנוצרים על ידי כלי הדם של הרשתית בתנאי תאורה מסוימים
האפקט פורקינייה (1825) - שינוי בתפיסה היחסית של בוהק הצבעים בתאורה חלשה (סימן לקיומן של מערכות קולטני ראייה שונים (מקלונים וקונוסים), בראייה יומית (פוטופית) וליילית (סקוטופית). אפקט פורקינייה מורחב - הוא שינוי בוהק הצבעים בכיוון המרכיב הספקטרלי עם גלים קצרים.