stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרי מקלאוד בת'ון
הערות שוליים

↑  Mary McLeod Bethune, “The First Lady of the Struggle.”, באתר מדיום, ‏23 בינואר 2020 (באנגלית).
↑  Mary McLeod Bethune, Building a Better World: Essays and Selected Documents, עמ' 249, ‏2002 (באנגלית).
1 2 3  Mary McLeod Bethune (1875-1955) - Eleanor Roosevelt Papers Project, באתר אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון (באנגלית).
↑  Personal, Mary McLeod Bethune, The Journal of Negro History 40, 1955, עמ' 393-395.
↑  The Unlikely Friendship of Eleanor Roosevelt and Mary McLeod Bethune, באתר "Biography" (באנגלית).
↑  Elaine M. Smith, “Mary McLeod Bethune's "Last Will and Testament": A Legacy for Race Vindication”, The Journal of Negro History, Vol. 81, No. 1/4, 1996, p. 117
↑  The Historical Roots Of Bethune-Cookman University (באנגלית).
↑  Mary McLeod Bethune, Building a Better World: Essays and Selected Documents, עמ' 99, ‏2002 (באנגלית).
↑  Mary McLeod Bethune inducted as first Black member of Capitol's National Statuary Hall, ‏13 ביולי 2022 (באנגלית).
↑  Mary McLeod Bethune, Building a Better World: Essays and Selected Documents, עמ' 200, ‏2002 (באנגלית).
↑  Elaine M. Smith, “Mary McLeod Bethune's "Last Will and Testament": A Legacy for Race Vindication”, The Journal of Negro History, Vol. 81, No. 1/4, 1996, p. 113
↑  AP, "אני יכולה להיות נשיאה": ההישג של האריס הוא סמל לתקווה, באתר ynet, 12 בנובמבר 2020.
↑  Mary McLeod Bethune, Building a Better World: Essays and Selected Documents, עמ' 129, ‏2002 (באנגלית).
↑  הנה אמן גדול, חרות, 12 באוקטובר 1962.
↑  Today in labor history: Mary McLeod Bethune born, ‏10 ביולי 2013 (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007447623105171  PLWABN: 9813128916105606  BIBSYS: 6018404  BnF: cb161559644 (data)  GND: 118662643  ICCU: NAPV101580  ISNI: 0000 0000 6318 0353  LCCN: n85022961  NARA: 10570060  NLA: 35018190  NTA: 095175962  SUDOC: 085789097  Trove: 792682  VIAF: 30957801   WorldCat (עם VIAF): 30957801
ויוה לאס וגאס

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  ג'ורג' סידני 
 הופק בידי:  ג'ורג' סידני, ג'ק קאמינגס 
 תסריט:  סאלי בנסון 
 עריכה:  גון מקסוויני ג'. 
 שחקנים ראשיים:  אלביס פרסלי אן-מרגרט צזארה דנובה
 מוזיקה:  ג'ורג' סטול
 צילום:  ג'וזף פ. בירוק 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  מטרו גולדווין מאייר 
 חברה מפיצה:  מטרו גולדווין מאייר, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  20 במאי 1964
 משך הקרנה:  83 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  קומדיה רומנטית, סרט מוזיקלי 
 מקום התרחשות:  לאס וגאס ואלי 
 הכנסות:  9,442,967 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   vivalasvegas
 סרט קודם:  דודנים מתנשקים 
 סרט הבא:  קרנבל העליצות 
 דף הסרט ב־IMDb
 
ויוה לאס וגאס (באנגלית: Viva Las Vegas) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1964 בבימויו של ג'ורג' סידני, עם אלביס פרסלי ואן-מרגרט בתפקידים הראשיים.
עלילת הסרט היא על שני נהגי מרוץ מכוניות המתחרים על ליבה של בחורה וגם על זכייה בתחרות גרנד פרי בלאס וגאס.
הסרט משובץ בקטעי ריקוד ושירה של אן-מרגרט ואלביס פרסלי. השיר המפורסם ביותר הוא "ויוה לאס וגאס" שמנוגן בתחילת הסרט על רקע האורות הנוצצים של לאס וגאס וכן בתחרות כישרונות במלון בו מנצח לאקי.
אלביס פרסלי ואן-מרגרט היו מועמדים לפרס הביצוע הטוב ביותר בסרט מוזיקלי בתחרות Laurel Awards,‏ (1965).
תקציר העלילה

לאקי ג'קסון (אלביס פרסלי) הוא נהג מרוצים שמגיע ללאס וגאס במכונית מזארטי כדי להשתתף בתחרות הגרנד פרי השנתית בעיר. במוסך הוא פוגש את הרוזן אלמו מנציני (צזארה נבונה), נהג מרוצים איטלקי עשיר שנוהג בפרארי. למקום מזדמנת בחורה צעירה ונאה (אן-מרגרט) שמוצאת חן בעיניהם אך היא עוזבת במהירות ושניהם מתחילים לחפש אחריה בכל מועדוני ההופעות בלאס וגאס.
כדי להצליח בתחרות, על לאקי להחליף את המנוע במנוע חזק יותר. המכונאי שלו, שורטי (ניקי בלייר), מאתר לו מנוע כזה באחד המוסכים.
לאחר שלא מצאו את הבחורה הם שוכרים חדר במלון ומגלים שהבחורה עובדת שם כמדריכת שחייה. אלביס מתחלי לשיר לה אך היא עולה על המקפצה ולבסוף משליכה אותו לבריכה. כל הכסף שהיה בכיסו נשטף ונעלם כדי להמשיך ולחסוך כסף למנוע הוא עובד בתור מלצר במלון. הם קובעים להיפגש באולם הספורט של אוניברסיטת נבדה ושם מתחילים לשיר ולרקוד עם שאר הסטודנטים.
עם הזמן מתהדקת הידידות בין שניהם, הם יוצאים לטיולים בסביבה והיא מכירה לו את אביה (ויליאם דמרסט). ראסטי רוצה שלאקי יפרוש ממרוצי מכוניות לאחר שרכבו התרסק פעם אחת. הוא מסרב והם רבים והיא בוחרת לכן במנציני. לאקי מנסה לחבל ביחסיהם אך נכשל.
במלון נערכת תחרות כישרונות בין העובדים. לאקי זוכה במקום הראשון בשיר "ויוה לאס וגאס" וזוכה במימון לירח דבש, ראסטי זוכה בשולחן ביליארד.
לבסוף מצליח שורטי המכונאי לשכנע את מר מרטין לתת הלוואה לרכישת המנוע. לאקי, שורטי, ראסי ואביה, עובדים מסביב לשעון כדי להתקין את המנוע החדש.
בתחרות מתהפך רכבו של מנציני ולאקי זוכה במקום הראשון וגם בליבה של ראסטי והם מתחתנים בכנסייה בלאס וגאס.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| אלביס פרסלי | לאקי ג'קסון | נהג מרוצים |
| אן-מרגרט | ראסטי מרטין | מדריכת שחייה |
| צזארה דנובה | הרזן מנציני | נהג מרוצים |
| ויליאם דמרסט | מר מרטין | אביה של ראסטי |
| ניקי בלייר | שורטי | המכונאי של לאקי |
| ג'ק קרטר |  | מנחה תחרות כישרונות |
תחנות דלק בישראל

תחנת דלק של פז בצומת סביון
שוק תחנות הדלק בישראל כולל מספר חברות המפעילות תחנות לתדלוק כלי רכב בישראל.
היסטוריה > בתקופת המנדט הבריטי

חברת "ואקום אויל" (אנ') מארצות הברית החלה לפעול בתחום הקמעונאי בארץ ישראל ב-1913. בסוף שנות ה-20 הקימה החברה מרכזים בעפולה, שהייתה על הדרך הראשית לחיפה, במפרץ חיפה ובתל אביב. בשנת 1922 הוקמה חברת The Asiatic Petroleum Company (Palestine) Ltd כחברת שיווק של תאגיד הנפט הבריטי-הולנדי "של" בארץ ישראל. הדלק יובא בחביות ממצרים ורובו שווק באמצעות סוכנים. החביות יובאו ביבשה או דרך נמל יפו. בשנת 1927 חנכה חברת "קאוקאזיאן אויל קומפאני ("חברת הנפט של הקוקז") מסוף דלק ימי בחיפה, הכולל צינורות לפריקת דלק ישירות ממכליות נפט ומתקן אחסון לנפט. שנה אחר כך קנו שלוש חברות הנפט "ואקום אויל", "של" ו"מנטצ'ף" שטחים סמוכים להקמת מתקני אחסון. כדי למנוע תחרות מצד "קאוקאזיאן אויל", חברת "של" הוזילה את מחירי הדלק ואילצו את "קאוקאזיאן אויל" לסגור את מתקן היבוא ב-1930. חברת "של" מצידה פרסה צינורות נפט לפריקת דלק בבעלותה בחיפה.
בתחילת שנות ה-30 נפרשו תחנות דלק ברחבי ארץ ישראל על ידי "של" "סוקוני ואקום" שהיו בבעלותם הישירה. עד סוף 1935 נוספו אליהן גם בל-פטרול ומנטצ'ף. לקראת סוף המנדט החזיקה "של" 55-60% מהשוק, "סוקוני" 25-30% ו"מנטצ'ף" 10-15%.
היסטוריה > לאחר הקמת המדינה

לאחר הקמת המדינה חברת "של" המשיכה להיות חברת הדלק הגדולה בישראל, אך ב-1957 החליטה לצאת מישראל ולמכור את נכסיה. המיליונר היהודי-בריטי סר אייזיק וולפסון חתם על הסכם לרכישת פעילותה ומתקניה של חברת "של" בישראל, באמצעות חברה חדשה שהקים, "חברת פז", בנובמבר 1957. "חברת פז" החלה לפעול באפריל 1958. העסקה לא כללה את בתי זיקוק לנפט בחיפה שעברו לבעלות ממשלת ישראל. השחקן השני בשוק, "מוביל אוייל אוף ישראל" (שמה של חברת "סוקוני ואקום" החל מ-1955), היה בבעלות תאגיד הנפט האמריקאי "מוביל" (שאחר-כך נקרא אקסון מוביל), שגם החליט לצאת מהשוק בישראל ומכר את החזקותיו למשפחת סוננבורן מארצות הברית. החברה החלה לפעול תחת שם חדש - "סונול". ההחלטה של שתי החברות שלא לפעול בישראל הייתה בעקבות החרם הערבי.
מאז נשלט שוק תחנות הדלק בישראל על ידי שלוש החברות פז, סונול ודלק. בשנות החמישים התרבו תחנות הדלק ללא פיקוח על מיקומן (למעט אי הפרעה לזרם התנועה), עם זאת, דווח כי השירותים בתחנת הדלק משתפרים, וכמעט בכל התחנות יכול אדם לקבל את מרבית השירותים בלי לקום ממושבו.
בתחילת שנות השישים הגיע מספר תחנות הדלק ל-157. מספר מקרי הונאה הקשורים במילוי דלק הגיעו לידיעת הציבור: ערבוב בנזין יקר בנפט וגילוי מונים מזויפים בתחנות ברחבי הארץ. בעלי תחנות הדלק מצידם הצהירו שהם קרובים להתמוטטות כלכלית עקב מתח הרווחים הנמוך, ואיימו בהשבתת התחנות. בספטמבר 1959 מונתה ועדה לבדיקת מצבן של תחנות הדלק. הוועדה קבעה בדו"ח שלה: "תפעול תחנת דלק על פי ממוצע ארצי נגמר בהפסד שנתי של 2,688 ל"י [...] קובלנות מטעם ארגון סוכני הדלק הביאו את הוועדה לדעה כי יש מקום גם לבדיקת מצבם של סוכני הדלק". סיבה נוספת להפסדים הייתה התחרות בין חברות הדלק שהציפו את הארץ בתחנות באזורים צפופים. תחנות הדלק, כך דווח, היו בעלות הידור חיצוני, אך רמת השירות בהן נמוכה".
רישיונות לפתיחת תחנות דלק ניתנו במקרים רבים לנכי צה"ל במסגרת שיקומם. בשנות ה-80 של המאה ה-20 בוטל נוהג זה, אך קצב הגידול במספר תחנות הדלק היה נמוך בהרבה מקצב הגידול במספר המכוניות. בשנים 1988–1998 גדל מספר תחנות הדלק ב-23% בעוד מספר כלי הרכב גדל ב-75%, כך שבישראל של 1998 היה יחס הרכבים לתחנות דלק מחצית מהיחס בארצות הברית ושליש מיחס זה באנגליה. בעקבות זאת תוקן חוק התכנון והבנייה באופן שיאפשר לוועדה מקומית לתכנון ולבנייה לאשר הקמת תחנת דלק גם באזורים שתוכנית המתאר ייעדה לשימושים אחרים. נכון ל-2023 פועלות בישראל 1265 תחנות דלק.
לפי חוק הביטוח הלאומי עבודה בתחנת דלק כמתדלק מוכרת כעבודה מועדפת, המזכה חיילים משוחררים העובדים בה שישה חודשים במענק חד-פעמי. בשנת 2014 הודיע שר הרווחה, מאיר כהן, כי בכוונתו לבטל תחום זה).
היסטוריה > הרפורמה בשוק הדלק

בשנת 1984 מונה משה שחל לשר האנרגיה והתשתית, שיזם את הרפורמה במשק הדלק, שמטרתה הייתה הגדלת התחרות והורדת מחירי הדלק בישראל. הרפורמה במשק הדלק, עשתה אותו ריכוזי פחות, ואיפשרה לראשונה תחרות בין חברות הדלק. בין השאר כללה רפורמה זו הסרת המכסות אשר חילקו את השוק בין חברות הדלק הגדולות, צמצום הפיקוח על המחירים, ואיפשרה כניסת מתחרות נוספות לשוק הדלק. יישום הרפורמה נמשך שנים רבות, עקב מאבקם של חברות הדלק הקימות נגדה והקשיים בהקמת תחנות דלק חדשות. החברה הראשונה שהוקמה בעקבות הרפורמה הייתה חברת "דור אנרגיה", שהוקמה ב-1988. דור אנרגיה הוקמה על ידי חברת דנקנר השקעות, כחברת בת של דור כימיקלים. החברה החלה את פעילותה בשנת 1989, ובאוגוסט 1990 החלה להפעיל את תחנת הדלק הראשונה שלה, "דן בני־ברק", במקומה של חברת פז. ב-1990 הוקמה "אלון חברת הדלק לישראל" על ידי התנועה הקיבוצית על מנת לייעל את אספקת הדלק ולהוזיל את עלותו לקיבוצים, אחר כך החלה להפעיל תחנות דלק לציבור הרחב, וב-1999 רכשה את השליטה ב"דור אנרגיה". ב-1990 הוקמה גם "גל חברה לדלק", שתחילה עסקה בשיווק דלק לשוק המוסדי, לתעשייה ומשרדי הממשלה. בשנת 1992 החלה גם להקים תחנות דלק משלה תחת המותג "גל". שנתיים אחר כך רכש את החברה איש העסקים יצחק תשובה, שאיחד אותה עם חברה דלק שהקים בשם "שוהם" לחברת "גל-שוהם". ב-1998 רכש את גם את "דלק" חברת הדלק הישראלית, ומיזג את "גל-שוהם" לתוכה.
למרות הרפורמה, עד סוף שנות ה-90, שלוש חברות הדלק הוותיקות (פז, דלק וסונול), עדיין שלטו על השיווק בלמעלה מ-90% מתחנות הדלק. עם זאת צרכנים גדולים של דלק, דוגמת חברת החשמל נהנו מהוזלה במחיר. זאת עקב חוזים ארוכי הטווח שהיו נהוגים בין שלוש חברות הדלק לבין בעלי התחנות. גם כאשר הסתיים החוזה יכלו חברות הדלק, עקב מרווח השיווק הגבוה, לתת תנאים מועדפים לתחנות אשר שוחררו מתנאי החוזים הישנים, ולשמר בכך את המחיר המונופוליסטי בכלל התחנות.
היסטוריה > בשנות ה-2000

בשנות ה-2000 נמשכו השינויים במשק הדלק בישראל. לראשונה נכנסה האפשרות לבצע תדלוק עצמי. תחילה בעיקר באמצעות התקני תדלוק אוטומטיים - דלקן - לציי רכב וארגונים. אחר כך גם לציבור הרחב באמצעות כרטיסי אשראי, בעיקר בתחנות של דור אנרגיה ואלון. בשנת 2002 משרד התשתיות החליט לכפות את אפשרות התדלוק העצמי בכל התחנות במחיר מוזל, באופן הדרגתי. החל מאפריל 2006, חויבו כל תחנות הדלק לאפשר תדלוק בשירות עצמי שמחירו נמוך ב-11 אגורות לליטר. בשנת 2011 הורה משרד האנרגיה על הפחתת מרווח השיווק שגובות חברות הדלק הקמעוניות על כל ליטר בנזין שהן מוכרות בתחנות. בתחילת 2018, נכנסה לתוקפה רפורמת הדלקן האוניברסלי. במסגרת הרפורמה, חברות הדלק התקינו מכשירי תדלוק אוטומטיים אחידים, שמאפשרים לנהגים לתדלק את רכבם ללא צורך בתשלום במעמד התדלוק, בכל תחנת דלק שיבחרו. עד אז כל חברת דלק הקימה ותפעלה התקן מיוחד משלה, ששירת את לקוחותיה בלבד.
מפעילות

חברות דלק בישראל שמפעילות רשתות של תחנות תדלוק:
פז חברת הנפט בע"מ מפעילה כ-270 תחנות "פז"
"דלק" חברת הדלק הישראלית בע"מ, השייכת בשירשור לקבוצת דלק בע"מ שבשליטת יצחק תשובה, מפעילה כ-240 תחנות "דלק"
חברת סונול ישראל בע"מ, חברת בת של גרנית הכרמל השקעות בע"מ הנמצאת בשליטת קבוצת עזריאלי, לאחר שנרכשה מידי קבוצת בורוביץ-מוזס. מפעילה כ-230 תחנות "סונול"
פדסקו - הייתה חברה שהוקמה בנובמבר 1969 במטרה לשווק דלק בשטחים, בבעלות שלוש חברות הדלק הישראליות "פז", "דלק" ו"סונול" (שמה היה ראשי תיבות של שמות החברות בצירוף co קיצור של company). החברה פורקה ב-1996, לאחר הסכמי אוסלו בהם נקבע שהרשות הפלסטינית תקבל אחריות על שיווק דלק באזורים שבשליטה
דור אלון אנרגיה בישראל (1988), חברת בת של אלון רבוע כחול ישראל. מפעילה כ-211 תחנות "דור אלון"
טן חברה לדלק בע"מ, מפעילה 60 תחנות "10" ו-23 חנויות נוחות
מיקה - תפעול תחנות דלק הנמצאת בשליטת עובדיה קוקו. מפעילה מעל 30 תחנות "מיקה", דור אלון וסונול
סד"ש - מפעילה כ־28 תחנות "ס.ד.ש"
טלמור אנרגיה בע"מ מפעילת תחנות "טל"
ניר - סול בע"מ מפעילת תחנות "תפוז"
הגליל חברה לדלק בע"מ מפעילת תחנות "הגליל".
מפעילות > תחנות דלק פיראטיות

בעקבות הרפורמה בשוק הדלק, החלה תופעה רחבה של "תחנות פיראטיות" - תחנות הפועלות ללא רישיון עסק וזיכיון. לעיתים מדובר באתר מסודר עם משאבות ולעיתים התחנה היא למעשה מכלית דלק. זאת מאחר שהחלו לפעול ספקים סיטונאים רבים, זמינות הדלק בשוק עלתה, ול"תחנות פיראטיות" היה קל לקבל אספקה.
המחיר בתחנות אלו נמוך מהמחיר בשוק משלוש סיבות אפשריות:
התחנה הפיראטית לא משלמת מס.
התחנה אינה נדרשת לבנות תחנת תדלוק בעלות גבוהה, העומדת בכל תקני הבטיחות ואיכות הסביבה.
אין פיקוח על איכות הדלק.
בדצמבר 2004, אישרה הכנסת הצעת חוק האוסרת מכירת דלק לתחנות דלק פיראטיות. החוק שהתקבל קובע עונש של 6 חודשי מאסר וקנס שיוטלו על מי שימכור דלק לתחנת תדלוק שאינה כלולה ברשימה הרשמית של משרד התשתיות. מינהל הדלק והגז במשרד האנרגיה מופקד על אכיפת החוק.
מפעילות > סוגי מוצרי דלק

בישראל נמכרו בתחנות הדלק ב-2009 סוגי הדלק הבאים:
בנזין, אוקטן 95, נטול עופרת
בנזין, אוקטן 98, נטול עופרת
סולר תחבורה
גז פחמימני מעובה (גפ"מ)
תערובת לקטנועים
הערה:
במהלך 2009 הופסק שיווק בנזין אוקטן 96 עם עופרת.
בעולם נמכרים סוגי דלק נוספים כגון אתנול טהור בברזיל. בארצות הברית נמכרות בחלק מתחנות הדלק תערובות אתנול-בנזין בעלות שיעור אתנול של 10-85% הנקראות E10-E85 בהתאמה.
מפעילות > שירותים נלווים

לתחנות דלק נלווים לעיתים קרובות נקודות שיווק תוספות ואביזרים לרכב, מוסכים, פנצ'ריות, שרותי רחיצת מכוניות, מתחמי השכרות רכב וגם מזנונים קטנים.
בתחילת שנות האלפיים נוספו חנויות נוחות כגון מנטה (דלק), Yellow (פז), אלונית (דור אלון), Sogood (סונול), ו-Ten+ (טן).
מפעילות > מחירי הדלק

מחירי הדלק מסוג בנזין אוקטן 95 נקבעים על ידי מינהל הדלק אשר כפוף למשרד האנרגיה והמים. בחלק מהאזורים בארץ קיימת תחרות על מחירי דלק זה, והמחירים בתחנות נמוכים מהתעריף המרבי לפי החוק. מחירי בנזין אוקטן 98 והסולר אינם נתונים לפיקוח של מינהל הדלק.
ברבות מתחנות הדלק משלמים בשעות הלילה עמלת שרות לילה ששיעורה משתנה מתחנה לתחנה. נכון לעשור השלישי של המאה ה-21 מחויבות תחנות הדלק להתקין משאבות הפועלות בשירות עצמי בהן נמכר הדלק במחיר מוזל (20 אגורות הנחה לליטר) וללא עמלת שרות לילה.
ראו גם

מחיר הדלק
חברת קו צינור אילת אשקלון (קצא"א)
מירנדה ריצ'רדסון

| --- | --- |
מירנדה ריצ'רדסון
מירנדה ריצ'רדסון
 לידה:  3 במרץ 1958 (בת 66) הממלכה המאוחדת סאות'פורט, מרזיסייד, הממלכה המאוחדת
 שם לידה:  Miranda Jane Richardson 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1979 
 מקום לימודים:  בית הספר למשחק בריסטול אולד ויק  Greenbank High School 
 פרסים והוקרה:  2 פרסי גלובוס הזהב
 http://www.miranda-richardson.com
 פרופיל ב-IMDb
 
מירנדה ריצ'רדסון (באנגלית: Miranda Richardson; נולדה ב-3 במרץ 1958) היא שחקנית אנגלייה, אשר זכתה בשני פרסי גלובוס הזהב והייתה מועמדת לשני פרסי אוסקר על תפקידיה בסרטים "משיכה גורלית" (1992) ו-"טום וויו" (1994).
ביוגרפיה

ריצ'רדסון נולדה בסאות'פורט שבמחוז מרזיסייד להורים מהמעמד הבינוני וגילתה כישרון משחק מגיל צעיר. בתחילה רצתה ללמוד רפואה וטרינרית אולם ויתרה על כך כי הייתה עדינה מדי למקצוע. היא נרשמה לבית הספר לתיאטרון אולד ויק בבריסטול, ולמדה עם השחקן דניאל דיי-לואיס. הופעת הבכורה שלה הייתה ב-1981 בתיאטרון המלכה בלונדון.
ב-1985 הופיעה לראשונה בקולנוע בסרט "לרקוד עם זר", דרמה עטורת שבחים של מייק ניואל, בו גילמה את דמותה של רות אליס, האשה האחרונה שהוצאה להורג בתלייה בבריטניה. בעקבות משחקה המשובח בסרט, לוהקה כשנה אחר כך לסרטו של סטיבן ספילברג "אימפריית השמש".
תפקידה הידוע ביותר של ריצ'רדסון הוא בסדרה הקומית הבריטית "הפתן השחור", בו היא מגלמת דמות ילדותית של המלכה אליזבת הראשונה, המכונה בסדרה "קוויני".
תפקידים נוספים בטלוויזיה היו פמלה פליטון בסדרה " A Dance to the Music of Time" משנת 1997, מיס גילקרייסט ב"סיינט אייבס", מעצבת פנים אובססיבית בסדרה פשוט נהדרת, והמלכה המרשעת בהפקה של הולמרק לסיפור שלגיה. ב-2003 גילמה את דמותה של המלכה מרי, אמו של הנסיך ג'ון, במיני-סדרה של ה-BBC "הנסיך האבוד".
בקולנוע השתתפה במספר תפקידי משנה בולטים כגון דמותה של ונסה בל בסרט "השעות", ליידי ואן טסל ב"סליפי הולו" ופטסי קרפנטר ב"כוכב של ערב".
בשנת 1992 הייתה ריצ'רדסון מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בדרמה המבוססת על הרומן "משיכה גורלית", בנוסף זכתה לשבחים על הופעתה ב"משחק הדמעות" ובפרס גלובוס הזהב על תפקידה ב"אפריל הקסום", בו גברה על ארבע כוכבות הוליוודיות ג'ינה דייוויס, וופי גולדברג, שירלי מקליין ומריל סטריפ.
בשנת 1994 קיבלה ריצ'רדסון מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בדרמה הביוגרפית "טום ואיוו".
בסרט גילמה ריצ'רדסון את דמותה של הסופרת ויויאן היי-ווד אליוט.
ריצ'רדסון הופיעה בסרטים רבים של הקולנוע העצמאי שזכו לשבחי הביקורות, ובהם "קנזס סיטי" של רוברט אלטמן (1996), "המטיף" של רוברט דובאל (1997) ובסרטו של ריצ'רד אי גרנט Wah-wah מ-2005. המבקרים קבלו בהתלהבות את תפקידה הכפול בסרט האימה "ספיידר" של דייוויד קרוננברג.
ב-2004 שיחקה בתפקיד המלכה רוזלינד מדנמרק בסרט "יצאת נסיך", ובתפקיד מאדאם ז'ירי בעיבוד קולנועי חדש לפנטום האופרה בכיכובם של ג'רארד באטלר ואמי רוסום. ב-2005 השתתפה בסרט הארי פוטר וגביע האש בתפקיד ריטה סקיטר, הכתבת בעיתון "הנביא היומי". שנים מספר לפני קבלת התפקיד בהארי פוטר, ריצ'רדסון גילמה את הרמיוני גריינג'ר בפרודיה על סרטי הארי פוטר.
לפני שהפכה לשחקנית קולנוע ידועה הופיעה ריצ'רדסון בהצלחה רבה בתיאטרון. בצעירותה שיחקה בתפקיד הראשי ב"סינדרלה" ובהצגה "חטאו של לורד ארתור סאבייל" במועדון הדרמה בסאות'פורט. אחר כך למדה בבית הספר לתיאטרון אולד ויק שבבריסטול, והופעת הבכורה המקצועית שלה הייתה בלונדון בהצגה "Moving". במהרה החלה לשחק בתיאטרון הרפרטוארי, וזכתה להכרה ולשבחים על סדרה של תפקידים על הבמה בתיאטרון הווסט אנד. הייתה מועמדת לפרס אוליבייה על הופעתה ב"A Lie of the Mind", וב-1996 אחרי הופעה בהצגה "אורלנדו" בפסטיבל אדינבורו, כינה אותה אחד המבקרים "השחקנית הגדולה ביותר בימינו בכל תחומי המשחק".
ב-2010 השתתפה בסרט איזה מין שוויון העוסק במאבק נשים משנת 1968 שעבדו במפעל פורד אנגליה על שכר שווה עבור עבודה שווה.
פיטר סאליבן (שחקן)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 ביולי 1964 (בן 60) Hoddesdon, הממלכה המאוחדת 
 סוגה מועדפת:  קומדיה שייקספירית 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 http://www.peter-sullivan.co.uk/
 פרופיל ב-IMDb
 
פיטר סאליבן (באנגלית: Peter Sullivan; נולד ב-26 ביולי 1964) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אנגלי.
ביוגרפיה

סאליבן נולד בהודסדון שבהרטפורדשייר. ב-1982 הצטרף לתיאטרון הלאומי לנוער, שם שיחק בתפקיד אדמונד במחזה "המלך ליר". אחר כך הצטרף לתיאטרון לנוער של האולד ויק, ושיחק בתפקיד הראשי במחזה "מקבת'". בשנים 1983 ל-1986 למד ב-Central School of Speech and Drama, ובהמשך בניו יורק ב-HB Studio בהדרכת אוטה האגן.
ב-1988 הצטרף סאליבן ללהקת התיאטרון הקטלאנית La Fura dels Baus, ויצא איתם לסיבוב הופעות בינלאומי. ב-1990 הבמאי דבר וורנר הציעה לו להצטרף לתיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון, לסיבוב הופעות עם המחזות "המלך ליר" ו"ריצ'רד השלישי" בבימויו של ריצ'רד אייר. הוא המשיך לשחק במחזה "Napoli Millionaria" עם להקת התיאטרון ליטלטון. עוד עבד סאליבן עם הסטודיו של התיאטרון הלאומי יחד עם סיימון אשר, ושם הקים את The Actors' Group. הוא עזב את התיאטרון הלאומי כדי לעבוד עם דייוויד פרימן, והופיע במחזה "הבאקכות" של אופרה פקטורי שהוצג באולם המלכה אליזבת. אחר כך עבר להופיע בטלוויזיה ושיחק בתפקיד ראשי בסיטקום "Over The Rainbow" של דיק קלמנט ואיאן לה פרנייס.
סאליבן היה מועמד לפרס השחקן החדש הטוב ביותר של איבנינג סטנדרד על הופעתו בתפקיד ריי במחזה "Drummers" של סיימון בנט בבימויו של מקס סטפורד-קלארק בווסט אנד הלונדוני. עוד גילם את דמותו של קצין האס אס אברהרד שנגארט, בסרט זוכה הפרסים "הפתרון הסופי", שנכתב בידי לורינג מנדל, ובוים על ידי פרנק פירסון. סאליבן שיחק בתפקיד ג'ק המרטש בהפקה המחודשת של ג'ונתן קנט למחזה "לולו" מאת פרנק ודקינד, שהוצג בתיאטרון אלמיידה, ואחר כך הועבר למרכז קנדי בוושינגטון די. סי.
סאליבן הירבה לעבוד עם המחזאי פיטר גיל, ושיחק במחזות "Way of the World" ו-"Certain Young Men" בתיאטרון אלמיידה, כמו גם במחזות אחדים בתיאטרון רויאל קורט. ברויאל קורט הופיע סאליבן במחזה "Stoning Mary" מאת דבי טאקר גרין בבימויה של מריאן אליוט. הוא שיחק בתפקיד פרדיננד במחזה "רוק 'נ רול" של טום סטופארד בבימויו של טרוור נאן, שהועבר לווסט אנד ואחר כך לברודוויי. עוד הופיע בתפקיד קאש במחזה "The Pain and The Itch" מאת המחזאי האמריקאי ברוס נוריס. במחזה "רוסמרהולם" מאת הנריק איבסן גילם את מורטנסגור, בעיבוד של מייק פולסון, שהועלה בתיאטרון אלמיידה. מחזות נוספים בהם הופיע הם: "The Gigli Concert" מאת טום מרפי, "The Power of Yes" מאת דייוויד הר, וב-"Rocket to the Moon".
בטלוויזיה שיחק סאליבן בתפקיד החשמן ספורצה בסדרה "הבורג'ס", וגילם את קומנדר לורנס סטרן בסדרה זוכת הפרסים "The Hour" של אבי מורגן ב-BBC. הוא שיחק בתפקידים ראשיים בסדרה "Critical" של Sky TV, ובסדרה "בתפקיד" של BBC1. סאליבן השתתף במיני-סדרה "אם אב ובן" בכיכובו של ריצ'רד גיר. הוא גילם את ראלף הנסון בעונה החמישית של סדרת הדרמה "פולדארק".
הערות שוליים

↑  Peter Sullivan in the Czech and Slovak film database
↑  "Peter Sullivan". www.nationaltheatre.org.uk.
↑  Benedict, David (28 במאי 2008). "Rosmersholm". Variety. נבדק ב-1 במאי 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX1448287  GND: 1287194982  LCCN: no2018000316  VIAF: 3106151535367402890001   WorldCat (עם VIAF): 3106151535367402890001
מפוצלים

ערך זה עוסק בספר. אם התכוונתם לסרט המבוסס על ספר זה, ראו .
| --- | --- |

כריכת הספר
 מידע כללי
 מאת:  ורוניקה רות'
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  מתח, דרמה
 מקום התרחשות:  שיקגו 
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת הקיבוץ המאוחד
 תאריך הוצאה:  25 באפריל 2011 
 מספר עמודים:  394
 סדרה
 סדרת ספרים:  מפוצלים
 הספר הבא:  מורדים
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003454597
 
מפוצלים (באנגלית: Divergent) הוא הספר הראשון מתוך טרילוגיה דיסטופית לנוער שנכתבה על ידי הסופרת האמריקאית ורוניקה רות'. בנוסף, יצאו בסדרה ספרים נוספים הנקראים מורדים (באנגלית: Insurgent, יצא לאור בעברית ב-2013) נאמנים (באנגלית: Allegiant, יצא לאור בעברית ב-2014) והספר פור (נובלה נלוות לסדרה שמסופרת מנקודת מבטו של פור).
את הספר כתבה רות' בזמן לימודיה האקדמאיים באוניברסיטת נורת'ווסטרן, שם למדה כתיבה יוצרת. לאחר צאתו זכה הספר להשוואות רבות עם ספרי טרילוגיית "משחקי הרעב", זאת בשל הדמיון בקהל היעד ובאווירה הדיסטופית שבספר. את ההשראה לספר קיבלה רות' לדבריה בעת נהיגה במכוניתה בדרך למינסוטה, כסטודנטית בשנתה הראשונה. בסוף שנת 2012 התחילה חברת Summit Entertainment בעיבוד קולנועי של הספר לסרט בכיכובה של שיילין וודלי.
ראו גם

מפוצלים (סרט)
קרלוס הרביעי, מלך ספרד

קרלוס הרביעי, מלך ספרד (בספרדית: Carlos IV de Borbón;‏ 11 בנובמבר 1748 – 20 בינואר 1819) היה מלך ספרד בשנים 1788–1808, ולאחר מכן הודח לטובת בנו פרננדו השביעי, מלך ספרד, ושוב לטובת ז'וזף בונפרטה.
ביוגרפיה

קרלוס הרביעי, היה בנו השני של קרלוס השלישי, מלך ספרד, ומריה אמליה מסקסוניה, בתו של אוגוסט השלישי, מלך פולין ומריה יוזפה, ארכידוכסית אוסטריה. הוא נולד בנאפולי בזמן שאביו היה מלך נאפולי וסיציליה. אחיו הבכור דון פליפה עבר להיות השני בתור לכס המלוכה בשל לקויות הלמידה והאפילפסיה שלו. בנאפולי וסיציליה כונה קרלוס "נסיך טורונטו". הוא כונה גם אל קזדור ("הצייד") בשל העדפותיו לספורט ולצייד, במקום לעסוק בענייני המדינה. קרלוס נחשב על ידי ההיסטוריון סטנלי ג'י. פין כ"טוב לב אך חלש ופשוט מחשבה".
ב-14 בדצמבר 1788 נפטר אביו קרלוס השלישי, מלך ספרד, וקרלוס עלה לשלטון במקומו. קרלוס ביקש לשמור על הישגי הרפורמות של אביו, ובשל כך נשאר בתחילה בברית עם צרפת המהפכנית, למרות מה שעוללה לקרוביו מבית בורבון הצרפתי. אולם, בשנת 1793 יצא קרלוס למלחמה על צרפת, בהשפעת מנואל דה גודוי, ואיבד את חלקו המזרחי של האי סנטו דומינגו.
בשנת 1796 כרת קרלוס ברית עם ממשלת הדירקטוריון של צרפת, אולם בשנת 1797 ספגו הצי הספרדי-צרפתי המשולב מפלה מידי הצי הבריטי בקרב כף סנט וינסנט. בשנת 1800 מכר קרלוס לצרפת את לואיזיאנה, ובשנת 1801 פלש לממלכת פורטוגל. בשנת 1807 הסכים קרלוס עם נפוליאון לחלק את פורטוגל ביניהם, אולם משכבשה צרפת את צפון ספרד, נמלט קרלוס לדרום על מנת לברוח לאמריקה הלטינית. בהגיעו לארנחואס אילצה אותו התקוממות עממית להתפטר ב-19 במרץ 1808 לטובת בנו פרננדו השביעי, מלך ספרד, אולם, נפוליאון הזמין את שניהם לבאיון, ושם הודיעה אשתו מריה לואיסה מפארמה שפרננדו הוא בנו של מנואל דה גודוי שהיה מאהבה. פרננדו נאלץ להתפטר לטובת קרלוס, וקרלוס התפטר שוב לטובת ז'וזף בונפרטה וגלה לרומא.
קרלוס הרביעי נפטר ב-20 בינואר 1819 ברומא, זמן קצר לאחר אשתו שמתה ב-2 בינואר 1819.
משפחתו

בשנת 1765 התחתן קרלוס עם מריה לואיסה מפארמה, בתו של פליפה, דוכס פארמה ולואיז אליזבת, נסיכת צרפת, ממנה היו לו 14 ילדים:
קרלוס קלמנטה (1771–1774).
קרלוטה ז'ואקינה (1775–1830).
מריה לואיסה (1777–1782).
מריה אמליה (1779–1798).
קרלוס דומינגו (1780–1783).
מריה לואיסה (1782–1824).
קרלוס פרנסיסקו דה פאולה (1783–1784).
פליפה פרנסיסקו דה פאולה (1783–1784).
פרננדו (1784–1833).
קרלוס מריה איסידרו בניטה (1788–1855).
מריה איזבלה (1789–1848).
מריה תרזה (1791–1794).
פליפה מריה (1792–1794).
פרנסיסקו דה פאולה (1794–1865).
ראו גם

הרפורמות הבורבוניות
מלכי ספרד
משפחתו של קרלוס הרביעי