הקרב על הבליטה
בלימת ההתקפה הגרמנית והתקפת הנגד > חיסול הבליטה הגרמנית

בתחילת ינואר 1945, החלו בעלות הברית להפעיל לחץ איטי ויציב, כדי לחסל את הבליטה הגרמנית בסדרת מבצעים שנמשכו עד אמצע ינואר. אף שהעוצבות הגרמניות היו מותשות וחשופות לתקיפות אוויריות, הפיקוד העליון של בעלות הברית לא השכיל לנצל זאת כדי לנתק ולכתר את הכוחות הגרמנים בשטח הבליטה. במקום זאת, הסתפקו בעלות הברית בפגיעה בכוחות הנסוגים מהאוויר, ובהשמדה הדרגתית של שריון וכלי רכב ממונעים רבים ככל האפשר. המתקפה של בעלות הברית נתקלה באותם הקשיים בהם נתקלו הגרמנים בשלבי הפתיחה של המתקפה בארדנים. תנאי השטח הקשים ובמזג אוויר סוער הקשו מאוד על תנועת כוחות ממונעים, תנועת השריון הוגבלה למספר כבישים מצומצם, וכתוצאה מכך, לעיתים תכופות נפל עיקר נטל הלחימה על כוחות הרגלים. במהלך המחצית הראשונה של חודש ינואר התקדמו כוחות הברית באיטיות רבה, כפר אחר כפר, בתנאים קשים. במהלך התקדמותם, נתקלו הכוחות במוקשים רבים שהטמינו הגרמנים בנתיבי הנסיגה שלהם. הגרמנים נהדפו בהדרגה לאחור, אך לא גילו סימני התמוטטות, והמשיכו להילחם תוך כדי נסיגתם.
ב־2 בינואר כבש הקורפוס השלישי מהארמייה השלישית האמריקאית את מאנדה סט־אטיין ממערב לבסטון, והיה קרוב לכיתור שלוש דיוויזיות מקורפוס הפאנצר ה־47. למחרת פתחה הארמייה השלישית של פטון במתקפת נגד גדולה בחלק הדרומי של הבליטה באזור בסטון, בעוד הארמייה הראשונה של הודג'ס תוקפת מכיוון צפון את ארמיית הפאנצר השישית בחלק הצפוני של הבליטה במטרה לחבור עם כוחות הארמייה השלישית באזור הופליז. התקדמות הכוחות האמריקאים הייתה איטית ולא עלתה על קילומטר ביום, עקב מזג האוויר הקשה, וההתנגדות הגרמנית העיקשת. בעקבות החשש של הפיקוד הגרמני, שהארמיות האמריקאיות ה־1 וה־3 עומדות לנתק את הבליטה בבסיסה, ולכתר את מרבית כוחותיהן של ארמיות הפאנצר ה־5 וה־6, הסכים היטלר ב־8 בינואר לאשר את נסיגת הכוחות הגרמניים בארדנים לקו הגנה חדש, מספר קילומטרים מזרחה. למחרת הוא השלים לבסוף עם אובדן הסיכוי להשגת ניצחון במערכה הארדנים ואישר את הוצאת דיוויזיות הפאנצר של ארמיית הפאנצר השישית (דיוויזיות הפאנצר אס אס ה־1, 2, 9 ו־12) מהחזית לצורך התאוששות, לקראת העברתם לחזית המזרחית.
ב־9 בינואר פתח פטון במתקפה גדולה נוספת כנגד ארמיית הפאנצר החמישית, אולם כוחותיו לא השיגו התקדמות רבה בגלל תנאי מזג האוויר, שמנעו קבלת סיוע אווירי. בשבוע השני של חודש ינואר אפילו שידורי התעמולה הגרמניים הודו בכישלון במערכה בארדנים. "מערכת החורף", כפי שכונתה בפיהם המתקפה בארדנים, נקראה עתה "מערכת ההגנה".
ברמה הדיפלומטית־אסטרטגית – בראשית ינואר 1945 פנו מנהיגי בעלות הברית המערביות בבקשה לסטלין להקדים את מתקפת החורף הסובייטית, כדי להקל את הלחץ הגרמני על צבאותיהם. סטלין נענה לבקשה והורה לפיקוד הסובייטי להקדים את מועד הפתיחה של המתקפה המתוכננת בפולין (מבצע ויסלה־אודר) בשבועיים, ל־12 בינואר. המתקפה הסובייטית החדשה אילצה את הפיקוד הגרמני להעביר במהירות כוחות רבים מהמערב לחזית המזרחית.
אף על פי שהמערכה בארדנים הייתה גמורה בשלב זה, סירב היטלר לאשר פקודת נסיגה כללית לקו זיגפריד. במקום זאת, הוא הורה ב־14 בינואר, בלחצם של רונדשטט ומנטויפל, ליצור קו הגנה מזרחית להופלייז מאחורי נהר סאלם. באותו יום החלה ארמיית הפאנצר החמישית לסגת לעבר הופלייז, כשדיוויזיות פאנצר להר והפאנצר השנייה משמשות ככוח מאסף המחפה על הנסיגה. ב־16 בחודש חברו יחידות מהארמייה הראשונה והשלישית של צבא ארצות הברית בהופלייז, ובכך השלימו את הכיבוש מחדש של רוב שטח הבליטה הגרמנית. עם זאת, ההתקדמות האיטית של כוחות בעלות הברית אפשרה למרבית הכוחות הגרמנים בארדנים לסגת בבטחה. בין 17 ל־21 בינואר הפסיק פטון זמנית את הפעילות ההתקפית של כוחותיו המותשים, למעט הקורפוס ה־12 באגפו הדרומי, כדי לאפשר להם מנוחה. הארמייה הראשונה (שהחל ב־18 בחודש הוחזרה תחת פיקוד קבוצת הארמיות ה־12) המשיכה בהתקדמותה צפונה, אולם נתקלה בהתנגדות עיקשת של הקורפוס הגרמני ה־66 באזור סן־וית. ב־22 קיבלו הכוחות הגרמנים לבסוף פקודת נסיגה כללית, ועד ל־25 בחודש השלימו את נסיגתם לקווי ההתחלה של מתקפת הארדנים.