stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המלחמה הקרואטית-בוסנית
מהלך המלחמה > הטיהור האתני בעמק לשבה > 15 באפריל: פרוץ העימות

ב-15 באפריל פקע האולטימטום, אך האלימות נפתחה מצד המוסלמים. המפקד הקרואטי ז'יבקו טוטיץ' (Živko Totić) נחטף וארבעה שומרי ראש נהרגו. לטענת הקרואטים, התקיפה בוצעה על ידי כוחות מוג'הידין. בעקבות זאת התפרצה מחדש מלחמה רחבת-היקף בין הצדדים.
ב-16 באפריל הקרואטים תקפו במקביל מספר יישובים מוסלמים בעמק לשבה. הטיהור האתני הגיע לשיאו בטבח אחמיצ'י (Ahmići) באותו היום. ה-HVO תקף את הכפר אחמיצ'י והפציץ אותו. 116 מוסלמים נרצחו, מתוכם 32 נשים ו-11 ילדים מתחת לגיל 11, והכפר ירב. זה היה הטבח הגדול ביותר במלחמה הקרואטית-בוסנית.
בעיירה ויטז ובכפרים הסמוכים אליה, 172 מוסלמים נהרגו ו-5,000 גורשו (1,200 מתוכם נאסרו). הלחימה המשיכה בויטז גם אחרי 16 באפריל, וב-18 באפריל פוצצה משאית תופת ליד המסגד בעיירה. 6 אנשים נהרגו ו-50 נפצעו, והחלק המוסלמי של ויטז הושם במצור עד סוף המלחמה. ב-18 באפריל הותקפו גם כפרים בסביבת קיסלייק, בתים של תושבים מוסלמים הועלו באש ו-7 אזרחים נהרגו. ב-19 באפריל הופצצו זניצה וויטז, ו-15 איש נהרגו.
הפסקת אש התקבלה ב-25 באפריל. הכוחות הבוסנים הרחיבו את השטחים שבשליטתם במרכז בוסניה, אך לא הצליחו להשתלט על המובלעות הקרואטיות שנותרו באזור.
מהלך המלחמה > המצור על מוסטר

מוסטר, בירת חבל הרצגובינה, מחולקת על ידי נהר הנרטבה לצד המזרחי, בו חיו בעיקר מוסלמים, ולצד המזרחי שהיה קרואטי ברובו. בתקופת יוגוסלביה, הן המוסלמים והן הקרואטים מנו כשליש מהאוכלוסייה. בעקבות המלחמה עם הסרבים, בין 16,000 ל-20,000 פליטים מוסלמים נמלטו למוסטר, והמוסלמים היו לרוב. המתיחות בין הצדדים החלה להתגבר.
לאחר שהוסר המצור הסרבי על העיר בשיתוף פעולה מוסלמי-קרואטי, פתחו הקרואטים במצור בן תשעה חודשים על העיר החל ממאי 1993. ב-9 במאי 1993 פתחה מועצת ההגנה הקרואטית במתקפה מתוכננת-היטב על מוסטר והעיר הופצצה במרגמות ותותחים. ה-HVO שלט בדרכים לעיר ומנע את כניסתם של ארגונים בינלאומיים. תחנת הרדיו הורתה למוסלמים לתלות דגל לבן מחוץ לחלונותיהם.
הקרואטים השתלטו על מערב העיר וכ-13 אלף מוסלמים גורשו לצד המזרחי. הכוחות הקרואטים ביצעו טיהור אתני במוסלמים שבמערב העיר, אשר כלל רציחות, גירושים ומעשי אונס. הפצצות ה-HVO החריבו חלק גדול ממזרח מוסטר ומהאתרים ההיסטוריים בעיר. אלפים נהרגו ונפצעו.
צבא העם היוגוסלבי, ה-JNA, החריב את הגשרים בעיר לפני נסיגתו מבוסניה, למעט הגשר הישן. הגשר נבנה על ידי העות'מאנים במאה ה-16. במלחמת בוסניה, הן הסרבים והן הקרואטים ראו בו וברחובות העיר העתיקה שסביבו סמל מוסלמי ויירטו אותו באופן תדיר. ב-1992 נפגע הגשר מהפגזות של כוחות סרביים, וביום 9 בנובמבר 1993 בשעה 10:15 הרסו כוחות מועצת ההגנה הקרואטית את הגשר והפילוהו לנהר. הריסת הגשר, שהיה סמלה של מוסטר ושל האחדות בעיר, היא מסמליה המוכרים של המלחמה הקרואטית-בוסנית.
מהלך המלחמה > מתקפה בוסנית

ביוני 1993 פרצה לוחמה נוספת במרכז בוסניה, בין היתר בגלל התחזקות הצבא הבוסני. גורם נוסף היה תקרית בין (UNPROFOR) לקרואטים שכונתה "שיירת השמחה". שיירת סיוע הומניטרי בת מאות משאיות ובאורך שבעה קילומטרים שיועדה לטוזלה (Tuzla) שבעמק לשבה. השיירה עשתה את דרכה למרכז בוסניה כשנעצרה על ידי המון של נשים קרואטיות צפונית לנובי טרבניק. השיירה הותקפה, שמונה נהגים נורו למוות והשיירה נבזזה על ידי אזרחים וחיילים. בסופו של דבר השיירה שוחררה. הגדוד הבריטי שליווה את השיירה ירה למוות בשני חיילי HVO בהגנה על השיירה.
למרות תקריות ועימותים, שני הצדדים נמנעו מהסלמת המלחמה במהלך חודש מאי. ב-3 ביוני 1993 פתחו הבוסנים במתקפה. ב-4 ביוני תקפו כוחות ARBiH את כוחות ה-HVO בטרבניק (Travnik). הדבר הוביל לגל פליטים קרואטים. בהמשך השבוע תקפו הבוסנים את הכפרים הסובבים את טרבניק, ועד 13 ביוני טרבניק וסביבתה היו בשליטת ה-ARBiH. לראשונה נטלה הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה את היוזמה נדג ה-HVO במרכז בוסניה; במקרים הקודמים (גורני ואקוף, עמק לשבה, מוסטר) הבוסנים הגיבו למתקפות הקרואטים.
במהלך המתקפה ביצעו המוסלמים מעשי טרור נגד הקרואטים. ב-9 ביוני דיווח UNPROFOR שהבוסנים שיגרו מתקפה במערב זניצה (Zenica) והשתלטו על מספר כפרים. ב-10 ביוני דווח על פריצת לוחמה כבדה, והגדוד הבריטי ייסד "נוכחות הגנתית" בגוצה גורה (Guca Gora), שם 186 אנשים (בעיקר נשים וילדים) מצאו מקלט בכנסייה. מפקדת UNPROFOR דיווחה שה-ARBiH החליט למצוא פתרון משלו למרכז בוסניה, תוך שהוא מציין: "טיהור אתני, שוד, ביזה והוצאות להורג הם המאפיינים העיקריים של הימים האחרונים. נדמשה שהבוסנים שולטים במצב אף על פי שה-HVO הקרואטים עדיין שולטים במספר מקומות".
מהלך המלחמה > מתקפה בוסנית > מתקפות הקרואטים

ה-HVO ביקש להתנקם בבוסנים על המתקפה. ב-9 ביוני פרצה שוב לחימה בנובי טרבניק, שנמשכה עד חתימת הסכם וושינגטון בפברואר 1994. קו החזית עבר במרכז העיר ולא השתנה במהלך הסכסוך. במהלך יוני 1993, בניין בשם "סטארי סוליטר" (Stari Soliter) עמד במרכז הלחימה. בתוך הבניין נלכדו 57 אנשים למשך שלושה חודשים. תחילה סירב ה-HVO לפנות את הבניין אך בספטמבר הם פונו בעסקת חילופין בעבור כפריים קרואטים שלכד ה-ARBiH. כ-15 אלף פליטים נמלטו מסביבת טרבניק.
ב-12 וב-13 ביוני, תקף ה-HVO כפרים בסביבת קיסלייק (Kiseljak) שממערב לסרייבו. ראשון הותקף הכפר טוזלה (Tuzla). ב-12 ביוני תקף ה-HVO את הכפר. ההתקפה החלה בהפגזה כבדה, ובעקבותיה תקיפת חיל רגלים ממספר כיוונים. הכפר נחרב, ולפחות 12 אזרחים נהרגו. לאחר מכן, הותקפו שני כפרים נוספים: חאן פלוצ'ה (Han Ploča) וגרחובצי (Grahovci). ה-HVO הציב להם אולטימטום להיכנע, ולאחר שהאולטימטום פקע, הופגזו הכפרים על ידי כוחות HVO וצבא רפובליקה סרפסקה. לאחר שהקרואטים נכנסו לכפרים, הם רצחו אזרחים מוסלמים בהם ולקחו אחרים לאתרי כליאה. 64 אזרחים נהרגו במתקפה ובתקופת כליאתם.
מהלך המלחמה > המשך המלחמה

מיוני 1993 ועד סוף המלחמה, עיקר היוזמה הייתה בידי ה-ARBiH. הצבא הבוסני הצליח לכבוש שטחים מה-HVO והכוחות הקרואטים במרכז בוסניה ובעמק לשבה כותרו במספר מובלעות, חלקן גם על ידי הסרבים.
ב-27 ביולי התחדשו שיחות השלום בז'נבה וב-30 ביולי איזטבגוביץ', בובאן וקרדז'יץ' הסכימו להפסיק את הלחימה ולאחד את שלוש הישויות בבוסניה והרצגובינה. ב-28 באוגוסט הקהילה הקרואטית של הרצג בוסניה הכריזה על עצמה בתור "הרפובליקה הקרואטית של הרצג-בוסניה".
בספטמבר 1992, הצבא הבוסני פתח במבצע בשם "נרטבה 93" נגד צבא קרואטיה ומועצת ההגנה הקרואטית, במטרה להסיר את המצור על מוסטר ולשחרר חלקים מהרצגובינה. המבצע נעצר לאחר שנודע על טבח של אזרחים קרואטים ועל לחימה קשה שגרמה אבדות כבדות לשני הצדדים.
ב-23 באוקטובר הקרואטים ביצעו את טבח סטופני דו (Stupni Do). הכפר סטופני דו נמצא צפונית לסרייבו וכמעט כל תושביו היו מוסלמים. הכוחות הקרואטים באזור כותרו ונדחקו הן על ידי ה-ARBiH והן על ידי צבא רפובליקה סרפסקה. כוחות ה-TO בכפר מנו כ-50 איש מצוידים בדלילות, ורובם היו ללא הכשרה צבאית. ב-23 באוקטובר, ה-HVO תקף את הכפר. הכוחות קיבלו אישור לעבור דרך השטח בשליטה הסרבית כדי לשמור על גורם ההפתעה, ו-38 אזרחים נרצחו. הטבח נחשב לשני בגודלו במלחמה הקרואטית בוסנית, לאחר טבח אחמיצ'י.
עד אוקטובר 1993, מתקפות ה-ARBiH נהיו תכופות יותר, והבוסנים כבשו מהקרואטים שטח רב. עם זאת, הכוחות הקרואטים החזיקו בנשק מתקדם יותר ובקווי אספקה קצרים יותר. כוחות ה-ARBiH התבססו על חיל רגלים קל הנעזר במרגמות, וחלק קטן של חי"ר ממוכן וממונע וארטילריה. כוחות HVO היו נצורים במובלעות במרכז בוסניה ועמק לשבה, אך דבר זה אפשר להם תנועת כוחות מהירה. ה-ARBiH שיגר התקפות כושלות על המובלעת הקרואטית באזור ויטז-בוסובצ'ה בספטמבר 1993 ובדצמבר, ומתקפה מוצלחת בינואר 1994. הבוסנים פעלו לטהר את הבתים מלוחמים, דבר שהביא להרוגים אזרחיים רבים.
בסופה של המלחמה, הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה שלטה על רוב מרכז בוסניה ועל חלקים מהרצגובינה.
סיום המלחמה

המלחמה תמה רשמית ב-23 בפברואר 1994, עם חתימת הגנרל אנטה רוסו (Ante Roso), מפקד מועצת ההגנה הקרואטית, והגנרל רסים דליץ' (Rasim Delić), מפקד הצבא הבוסני, על הסכם הפסקת אש בזגרב. במרץ 1994 נחתם הסכם שלום בתיווך אמריקני בין הקרואטים (אותם ייצגה קרואטיה) לבין בוסניה והרצגובינה, הסכם אשר נקרא הסכם וושינגטון. במסגרת ההסכם, השטחים שנשלטו בידי הקרואטים והרפובליקה של בוסניה והרצגובינה חולקו לעשרה קנטונים אוטונומיים, ויוסדה הפדרציה של בוסניה והרצגובינה. בתחילת המלחמה שלטה הקהילה הקרואטית של הרצג בוסניה על יותר מ-20 אחוזים משטחה של בוסניה והרצגובינה, אך בסופה היו תחת שליטה פחות מעשרה אחוזים.
בכך הסתיימה המלחמה בין הקרואטים למוסלמים בבוסניה והרצגובינה, והם שיתפו פעולה נגד הסרבים. מלחמת בוסניה נמשכה עד 1995. לאחר טבח סרברניצה ביולי 1995, נאט"ו פתח בהפצצות נגד הסרבים באוגוסט. קרואטיה עמדה לצד הפדרציה של בוסניה והרצגובינה, ובסדרת מתקפות משותפות הצליחו להטות את הכף לטובתם. בתחילת אוגוסט 1995 יצא לדרך מבצע סערה, הנחשב גם לחלק ממלחמת העצמאות של קרואטיה, ובמהלכו שיתפו פעולה קרואטיה ובוסניה והרצגובינה נגד הצבאות הסרבים שבשטחי שתי המדינות, והצליחו להכריע את הרפובליקה הסרבית של קראינה.
מנהיגי הקרואטים עומדים לדין בפני ה-ICTY באשמת פשעי מלחמה, פשעים נגד האנושות והפרת אמנות ז'נבה. באפריל 2010, נשיא קרואטיה איוו יוסיפוביץ' הביע התנצלות על מאמציה של קרואטיה לחלוקת בוסניה והרצגובינה בשנות התשעים, שבעקבותיהם התקיימה המלחמה הקרואטית-בוסנית.
לקריאה נוספת

André Klip, Göran Sluiter, The International Criminal Tribunal for the Former Yugoslavia 2001, Intersentia Publishing, 2005.
Steven L. Burg, Paul S. Shoup, The War in Bosnia-Herzegovina: Ethnic Conflict and International Intervention, M.E. Sharpe, 1999.
Fraser Cameron, Foreign and Security Policy of the European Union: Past, Present and Futur, Sheffield Academic Press, 1999.
Charles R. Shrader, The Muslim-Croat Civil War in Central Bosnia: A Military History, 1992-1994, Texas A&M University Press, 2003.
הערות שוליים

1 2  שריידר, עמ' 21-41
↑  Steven L. Burg, Paul S. Shoup, The war in Bosnia-Herzegovina: ethnic conflict and international intervention עמוד 227
1 2 3  צ'ארלס ר. שריידר, מלחמת האזרחים המוסלמית-קרואטית במרכז בוסניה: היסטוריה צבאית. עמודים 66-67
↑  , שריידר, עמוד 73
↑  Steven L. Burg and Paul S. Shoup, The war in Bosnia-Herzegovina: ethnic conflict and international intervention
↑  Rénéo Lukic, Allen Lynch, Europe from the Balkans to the Urals: the disintegration of Yugoslavia and ... עמ' 210-211
1 2  Rénéo Lukic, Allen Lynch, Europe from the Balkans to the Urals: the disintegration of Yugoslavia and ... עמוד 212
↑  תיק פרליץ' ב-UCTY
↑  שריידר, עמ' 33-34
↑  שריידר, עמ' 51-52
↑  שריידר, עמ' 25-26
↑  תיק ראייץ' ב-ICTY
↑  מתוך אתר האו"ם
↑  שריידר, עמ' 53-55
1 2  תיק קורדיץ'-צ'רקז ב-ICTY, סעיפים 561-564
↑  תיק קורדיץ'-צ'רקז, סעיף 565
↑  שריידר, עמוד 78
↑  שריידר, עמוד 82
↑  The Vice-President of Herceg-Bosna and five other prominent Bosnian Croats indicted for the Ethnic Cleansing of the Lasva Valley Area
↑  תיק קורדיץ'-צ'רקז, סעיף 603
↑  תיק קורדיץ'-צ'רקז, סעיף 607
↑  AIDA CERKEZ-ROBINSON, Croatian president honors war victims in Bosnia, הגרדיאן, 15.4.2010.
↑  Fraser Cameron, The foreign and security policy of the European Union: past, present and future
↑  http://news.bbc.co.uk/2/hi/europe/3919047.stm
↑  תיק קורדיץ'-צ'רקז, סעיפים 705-710
1 2  תיק קורדיץ'-צ'רקז, סעיף 716-717
↑  תיק קורדיץ'-צ'רקז, סעיף 718
↑  תיק קורדיץ'-צ'רקז, סעיף 721
↑  תיק קורדיץ'-צ'רקז, סעיף 722
↑  תיק קורדיץ'-צ'רקז, סעיף 731
↑  תיק חלילוביץ' ב-ICTY
↑  תיק קורדיץ'-צ'רקז, סעיף 741
↑  תיק קורדיץ'-צ'רקז, סעיף 746
↑  תיק קורדיץ'-צ'רקז, סעיף 756
↑  הסכם וושינגטון (PDF)
↑  Croatian president apologizes to Bosnia over war, אתר חדשות CBC, 14.4.10.
דגל כוחות ההגנה הקרואטים
פליטים מוסלמים בעיירה טרבניק שבעמק לשבה
אזורי השליטה בסוף המלחמה. הבוסנים השתלטו על רוב מרכז בוסניה וכיתרו את הקרואטים.
חיים שאול הכהן דוויק

| --- | --- |

 לידה:  1857 ה'תרי"ח חלב, איילט חלב, האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  1933 (בגיל 76 בערך) ה'תרצ"ג פלשתינה (א"י) פלשתינה (א"י) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 כינוי:  השד"ה
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים ישראל
 מקום פעילות:  ארם צובא, ירושלים פלשתינה (א"י)
 תקופת הפעילות:  ?–1933 
 תחומי עיסוק:  קבלה, דיינות ורבנות כוונות הרש"ש
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבה
 רבותיו:  הרב מרדכי עבאדי והרב אליהו משען
 תלמידיו:  הרב יעקב מונסא, הרב סיניור נסים נחום, הרב אליהו במבגי מערבי
 חיבוריו:  איפה שלימה ועוד
 
הרב חיים שאול הכהן דוויק, (נכתב גם דוויך; מכונה ה"שד"ה"; י"ד בחשוון ה'תרי"ח, 1857 – ד' בטבת ה'תרצ"ג, 1933) היה דיין, מקובל וראש ישיבה, רבה הראשי של ארם צובא שבסוריה, ובאחרית ימיו מראשי המקובלים בירושלים.
ביוגרפיה

נולד בחלב לאסתר ולרב אליהו, בנו של הרב שאול עזרא הכהן דוויק, רבה הראשי של ארם צובא ומחבר הספר "אמת מאר"ץ". בצעירותו למד אצל הרב מרדכי עבאדי, הרב אליהו משען ועוד.
בשנת 1887 (ה'תרמ"ז) החל לשמש כרבה של חלב. באגרות בכתב ידו הוא כותב שנפשו נכספה לעלות לירושלים וללמוד בישיבת המקובלים בית אל[דרוש מקור].
בסיועו של תלמידו, הרב עזרא הררי רפול, עלה לישראל בשנת 1890 (ה'תר"ן) עם קבוצת רבנים מחלב, בהם הרב יום טוב ידיד הלוי והרב שאול קצין, והשתכן בירושלים. במשך שש שנים נמנה עם ראשי ישיבת בית אל שבעיר העתיקה ובה כתב את רוב חיבוריו. עם הקמתה של ישיבת רחובות הנהר בשכונת הבוכרים בשנת ה'תרנ"ו (1896) מונה לעמוד בראשה. בסוף ימיו התעוור, דבר שהקשה עליו את השלמת חיבוריו.
במקום אחד נמצא כי רבי יהודה פתיה (מחבר הפירוש "בית לחם יהודה" על ספר "עץ חיים") היה כותב מפיו את חיבורו "איפה שלמה". (מקור: "בית לחם יהודה" שער ח פרק ב, דיבור המתחיל "עוד טעם ב", בסוף הדיבור)
נקבר בהר הזיתים. במהלך הלווייתו ניסו קנאים ירושלמים להפריע לראי"ה קוק להספידו. מצבתו נעלמה לאחר כיבוש הירדנים והרס הקברות בהר הזיתים בשנת 1947 (ה'תש"ח), ונמצאה בשנת ה'תש"ע.
חיבוריו

איפה שלימה - ביאור על הספר "אוצרות חיים" לרבי חיים ויטאל
בניהו בן יהוידע - ייחודים תפילות ותיקונים, מכתבי האר"י וסידור הרב שלום שרעבי
הערות הרב השד"ה - ביאור דברי הרש"ש בספר "נהר שלום"
הערות הרב השד"ה - בגוף הספר "עלי נהר" לרבי ניסים הררי רפול
חידושי הרב השד"ה - בספר הקבלה "שפת אמת" לרבי אליהו משען
שר שלום - חיבור משותף לו ולרב אליהו יעקב לעג'ימי, כולל כוונות זמניות לליל הסדר, חנוכה ופורים מסידור הרש"ש, ירושלים ה'תרע"ב
פירוש על שיר השירים - כולל תרגומו לערבית
תלמידיו

הרב יום טוב ידיד הלוי
הרב סלמאן אליהו ממלא מקומו בראשות הישיבה
הרב יעקב חיים סופר, מחבר הספר "כף החיים"
הרב ישעיהו אשר זעליג מרגליות ממקובלי ירושלים
הרב עזרא הררי רפול
הרב נסים נחום
הרב בן ציון חזן
הרב יעקב קצין
הרב נח גד וינטרוב
הרב ישראל יצחק רייזמן
הרב משה יאיר וינשטוק
הרב שלמה משיח
הרב רחמים דוד שרים
לקריאה נוספת

הקדמת ספר פאת השולחן - הוצאת ישיבת אהבת שלום, ירושלים.
אברהם סופר, תולדות חכמי ירושלים חלק ב - השני בסדרה, ירושלים ה'תש"ע 2010.
יונתן מאיר, רחובות הנהר: קבלה ואקזוטריות בירושלים (ה'תרנ"ו - ה'תש"ח), הוצאת יד יצחק בן צבי, ירושלים ה'תשע"א.
משה דוד גאון, יהודי המזרח בארץ ישראל, חלק ב' (עמ' 215)
הרב דוד ציון לניאדו, לקדושים אשר באר"ץ, אות פב.
הערות שוליים

↑  ראשי תיבות הרב שאול דוויק הכהן.
↑  'נפטר רב מקובל', דבר, 4 בינואר 1933, עמ' 6; 'מכתב למערכת' מאת נכדו משה דוויק כהן, דואר היום, 12 בינואר 1933, עמ' 3.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310214605171  GND: 131647504  ISNI: 0000 0000 6685 5790  LCCN: nr91029113  VIAF: 8525405   WorldCat (עם VIAF): 8525405
פטר סימון פאלאס

| --- | --- |
פטר סימון פאלאס
פטר סימון פאלאס
 לידה:  22 בספטמבר 1741 ברלין, פרוסיה
 פטירה:  8 בספטמבר 1811 (בגיל 69) ברלין, פרוסיה
 ענף מדעי:  זואולוגיה, בוטניקה, גאוגרפיה, גאולוגיה, אתנוגרפיה, תולדות הטבע, פילוסופיה, טקסונומיה
 מקום מגורים:  פרוסיה, האימפריה הרוסית
 מקום קבורה:  ברלין 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ליידן  אוניברסיטת האלה-ויטנברג  אוניברסיטת גטינגן 
 מנחה לדוקטורט:  פטר סימון פאלאס, Johann Gottlieb Gleditsch 
 מוסדות:  רוסיה  האקדמיה הרוסית למדעים של סנקט פטרסבורג  האקדמיה הרוסית למדעים 
 תלמידי דוקטורט:  Vasily Zuyev 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית 
 צאצאים:  Albertine von Wimpffen (Pallas) 
 הערות:  מספר מיני בעלי חיים נקראו על שמו
 תרומות עיקריות
 תיאור מינים רבים וחדשים למדע
 חתימה:  
 
פטר סימון פאלאס (באנגלית: Peter Simon Pallas;‏ 22 בספטמבר 1741 - 8 בספטמבר 1811) היה זואולוג, בוטנאי, אתנוגרף, מגלה ארצות, גאוגרף, גאולוג, היסטוריון טבע וטקסונום ממוצא פרוסי. הוא למד מדעי הטבע באוניברסיטאות שונות בגרמניה המודרנית המוקדמת ועיקר מחקריו נערכו בשטחי האימפריה הרוסית בין השנים 1767 ל-1810.
חיים ועבודה

פטר סימון פאלאס נולד בברלין, בירת ממלכת פרוסיה, לסימון פאלאס, פרופסור לכירורגיה. הוא למד עם מורים פרטיים והתעניין בתולדות הטבע, ומאוחר יותר למד באוניברסיטת האלה-ויטנברג ובאוניברסיטת גטינגן . ב-1760 עבר לאוניברסיטת ליידן והשיג בהצלחה את תואר הדוקטור שלו כבר בגיל 19.
פאלאס נסע ברחבי הרפובליקה ההולנדית וללונדון, והגדיל את הידע הרפואי והכירורגי שלו. לאחר מכן הוא התיישב בהאג, ושיטת מיון עולם החי החדשה שלו זכתה לשבחים על ידי ז'ורז' קיווייה. פאלאס כתב את הספר Miscellanea Zoologica (1766), שכלל תיאורים של כמה בעלי חוליות חדשים למדע שגילה באוספים של המוזיאון ההולנדי. מסע שתכנן לאפריקה הדרומית ולהודו המזרחית בוטל כשאביו קרא לו חזרה לברלין. שם, הוא החל לעבוד על סדרת ה-Spicilegia Zoologica שלו (1767–1780).
בשנת 1767, פאלאס הוזמן על ידי יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה להיות פרופסור באקדמיה למדעים של סנט פטרבורג, ובין השנים 1768 ל-1774 הוא הוביל משלחת למחוזות מרכז רוסיה, הוולגה, הרי אורל, מערב סיביר, רכס אלטאי ועבר הבאיקל, לאיסוף דגימות מעולם החי עבור האקדמיה. הוא חקר את הים הכספי, הרי אורל ואלטאי ואת נהר האמור העליון, שהגיע מזרחה עד ימת באיקל. הדוחות הקבועים ששלח פאלאס לסנט פטרסבורג נאספו ופורסמו תחת הכותרת Reise durch verschiedene Provinzen des Russischen Reichs ("מסע דרך מחוזות שונים של האימפריה הרוסית", 3 כרכים, 1771–1776). הם כיסו מגוון רחב של נושאים, כולל גאולוגיה ומינרלוגיה, דיווחים אתנוגרפיים על עמי אירואסיה הילידים והדתות הילידיות שלהם, ותיאורים של צמחים ובעלי-חיים חדשים. בשנת 1776, פאלאס נבחר כחבר זר באקדמיה השוודית המלכותית למדעים.
פאלאס התיישב בסנט פטרסבורג, הפך לחביבה של יקטרינה השנייה ולימד את הדוכסים הגדולים אלכסנדר וקונסטנטין תולדות הטבע. הוא קיבל לידיו הצמחים שנאספו בידי חוקרי טבע אחרים כדי ליצור את Flora Rossica (1784–1815) על הפלורה הרוסית, והחל לעבוד על הספר Zoographica Rosso-Asiatica שלו (1811–1831), זואוגרפיה של רוסיה ואסיה. הוא גם פרסם דיווח על מסעותיו של יוהאן אנטון גולדנסטאט בקווקז. הקיסרית קנתה את אוסף הטבע הגדול של פאלאס תמורת 2,000 רובל, 500 יותר מהמחיר המבוקש שלו, ואיפשרה לו לשמור אותו לכל חייו. בתקופה זו פאלאס עזר לתכנן את משלחת מולובסקי, אשר בוטלה באוקטובר 1787.
בין השנים 1793 ל-1794 הוביל פאלאס משלחת שנייה לדרום רוסיה, וביקר בחצי האי קרים ובים השחור. הוא היה מלווה בבתו (מאשתו הראשונה שמתה ב-1782) ובאשתו החדשה, אמנית, משרתים וליווי צבאי. בפברואר 1793 הם נסעו לסראטוב ולאחר מכן במורד הנהר לצאריצין. הם חקרו את הארץ מזרחה, ובאוגוסט נסעו לאורך גדות הים הכספי ואל הרי הקווקז. בספטמבר הם נסעו לחצי האי קרים, ונשארו לחורף בסימפרופול. פאלאס בילה את תחילת 1794 בחקר לכיוון דרום-מזרח, וביולי נסע במעלה עמק הדנייפר, והגיע חזרה לסנט פטרסבורג בספטמבר. פאלאס מסר את תיאור המסע שלו ב-P. S. Pallas Bemerkungen auf einer Reise in die Südlichen Statthalterschaften des Russischen Reichs (1799–1801). יקתרינה השנייה נתנה לו אחוזה גדולה בסימפרופול, שם התגורר פאלאס עד מות אשתו השנייה ב-1810. לאחר מכן הוא קיבל אישור לעזוב את רוסיה על ידי הקיסר אלכסנדר, וחזר לברלין, שם מת בשנה שלאחר מכן. קברו נשמר ב- Friedhof I der Jerusalems- und Neuen Kirchengemeinde הפרוטסטנטי (בית קברות מס' 1 של הקהילות של הכנסייה של ירושלים והקתדרלה הגרמנית) בקרויצברג ברלין.
בשנת 1809 הוא הפך לחבר שותף במכון המלכותי של הולנד .
פאלאסייט

בשנת 1772 הוצג לפאלאס גוש מתכת במשקל 680 ק"ג שנמצא ליד קרסנויארסק. פאלאס דאג להעבירו לסנט פטרסבורג. ניתוח מאוחר יותר של המתכת הראה שמדובר בסוג חדש של מטאוריט מאבן-ברזל. סוג חדש זה של מטאוריט נקרא פאלאסייט (אנ') על שמו; המטאוריט עצמו נקרא קרסנוג'רסק או לפעמים ברזל פאלאס (השם שניתן לו על ידי ארנסט קלדני ב-1794).
הנצחה

מספר בעלי חיים תוארו על ידי פאלאס, ושם משפחתו נכלל בשמותיהם העממיים באנגלית, ביניהם:
קמטן החורש (Pallas's glass lizard), Pallas's viper, חתול פאלאס (Pallas's cat), מיני העטלף Pallas's long-tongued bat, ו-Pallas's tube-nosed bat, מין הסנאי Pallas's squirrel, עלווית מלכילונית (Pallas's leaf warbler), קורמורן ממושקף (Pallas's cormorant), עיטם עקוד-זנב (Pallas's fish-eagle), שחף עיטי (Pallas's gull), קטה עטויית-רגליים (Pallas's sandgrouse), ורדית סיבירית (Pallas's rosefinch) וחרגולן סיבירי (Pallas's grasshopper warbler).
כמו כן, הוא זכה להנצחה בשמות המדעיים של בעלי-חיים שתוארו על ידי אחרים, ביניהם: תת-מין דאגסטני של צב יבשה מצוי (Testudo graeca pallasi), מין של פיקה (Ochotona pallasi, נקראת בנוסף גם באנגלית Pallas's pika), גבתון סוף מזרחי (Emberiza pallasi, נקרא בנוסף גם באנגלית Pallas's reed bunting), אמודאי אסייתי (Cinclus pallasii), מין דג (Thymallus pallasii), ומליח פסיפי (Clupea pallasii).
הוא זכה גם להנצחה בשמו של סוג צמחים, Petrosimonia שהוא סוג של פרחים השייכים למשפחת הירבוזיים.
רחובות בברלין וקסטרופ-ראוסל נקראים Pallasstraße. פאלאסובקה, עיר במחוז וולגוגרד, נקראת על שמו, וניצבת שם אנדרטה לכבודו.
אסטרואיד נקרא על שמו: 21087 Petsimpallas. אסטרונום בלגי, אריק אלסט בחר בשם "סרפול 26851" לאסטרואיד מכיוון שבכתביו של פאלאס, הוא הזכיר את חיבתו לעיר סרפול שברוסיה.
פאלאס נבחר לחבר בחברה הפילוסופית האמריקאית בשנת 1791.
לקריאה נוספת

Mearns, Barbara and Richard – Biographies for Birdwatchers
Sherborn, C. Davies (1905). "The new species of birds in Vroeg's catalogue, 1764". Smithsonian Miscellaneous Collections. 47: 332–341.
Stone, Witmer (1912). "Vroeg's catalogue". Auk. 29 (2): 205–208. doi:10.2307/4071356. JSTOR 4071356.
Van Oort, E.D. (1911). "On the catalogue of the collection of birds brought together by A. Vroeg". Notes from the Leyden Museum. 34: 66–69.
הערות שוליים

↑  "Peter Simon Pallas (1741–1811)". Royal Netherlands Academy of Arts and Sciences. נבדק ב-19 ביולי 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Beolens, Bo; Watkins, Michael; Grayson, Michael (2011). The Eponym Dictionary of Reptiles. Baltimore: Johns Hopkins University Press. xiii + 296 pp. מסת"ב 978-1-4214-0135-5. ("Pallas", p. 199).
↑  "Petrosimonia Bunge | Plants of the World Online | Kew Science". Plants of the World Online (באנגלית). נבדק ב-19 במאי 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Peter S. Pallas". American Philosophical Society Member History. American Philosophical Society. נבדק ב-16 בדצמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296121105171  PLWABN: 9810571489805606  BIBSYS: 90595764  BNE: XX1058770  BnF: cb11918476b (data)  Botanist: Pall.  CiNii: DA02204952  GND: 118591371  ICCU: RAVV064532  ISNI: 0000 0001 1071 4152  LCCN: n50051789  LNB: 000342547  NKC: nlk20010096416  NLA: 35406761  NLG: 223760  NTA: 070244456  RSL: 000034762  SELIBR: 350194  SNAC: w65x2f0t  SUDOC: 027056422  TePapa: 50340  Trove: 941601  VcBA: 495/133543  VIAF: 76321022   WorldCat (עם VIAF): 76321022 
מסלולי הנסיעה והמסעות של פאלאס ברחבי האימפריה הרוסית (1768–1774)
אחוזת פאלאס בסימפרופול
כותרת הספר (בתרגום חופשי) "מסעות במחוזות הדרומיים של האימפריה הרוסית, בשנים 1793 ו-1794"
מצבתו של פטר סימון פאלאס בבית הקברות ברלין-קרויצברג
יעקב אגם

| --- | --- |

יעקב אגם על רקע "מגדלי נאמן" בתל ברוך, תל אביב
 לידה:  11 במאי 1928 (בן 96) כ"א באייר ה'תרפ"ח ראשון לציון, פלשתינה (א"י) המנדט הבריטי
 שם לידה:  יעקב גיבשטיין
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים 
 תקופת הפעילות:  מ-1947
 תחום יצירה:  פיסול
 זרם באמנות:  אמנות קינטית
 יצירות ידועות:  אש ומים
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד (13 ביולי 2022)  מפקד מסדר האמנויות והספרות 
 
מזרקת אש ומים בכיכר צינה דיזנגוף תל אביב 2015
יעקב אגם (גיבשטיין; נולד ב-11 במאי 1928) הוא אמן ישראלי שזכה להכרה בינלאומית כאחד ממייסדי זרם האמנות הקינטית.
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
אגם נולד בראשון לציון, בנו של הרב יהושע גיבשטיין ושל קנדל יוכבד גיבשטיין לבית פומפרובסקי, אחד משבעה אחים ואחיות. בילדותו למד ב"חדר", בבגרותו למד אמנות בבית הספר בצלאל שבירושלים, שם היה תלמידו של מרדכי ארדון, ובמערב אירופה, בציריך אצל יוהנס איטן ובפריז.
קריירה מקצועית

בראשית דרכו עסק אגם בפיתוח אמנות האופ ארט, העוסקת בהטעיות אופטיות.
בגיל 27 הציג תבליטי עץ צבעוניים בתערוכת ה"תנועה" בפריז, שייחודם היה בכך שהיצירה משתנה בהתאם למיקום הצופה ביחס אליה.
בשנות השבעים של המאה ה-20 יצר פסלים ששילבו מים, אש ומוזיקה, והופעלו על ידי בקרה ממוחשבת. בין היצירות הללו גם מזרקת "אש ומים" בכיכר דיזנגוף בתל אביב (משנת 1987).
אגם יצר גם יצירות רבות בתחומים מגוונים: הוא פיתח את טכניקת אגמוגרף, תצוגה באמצעות פרספקס, עיצב בולים, המציא את שיטת הכתיבה "אגמילים", שבה שינוי אות אחת במילה משנה את כל המילה, הגה תוכנית לחינוך חזותי, ומכון ויצמן שיתף איתו פעולה ב"תוכנית אגם" לפיתוח חשיבה חזותית, המיועדת בעיקר לגיל הרך, ועוד.
קריירה מקצועית > אופי יצירותיו

רבות מיצירותיו מאופיינות בתנועה או בשינוי מראה עם שינוי נקודת המבט של הצופה בהן. לדבריו, הושפע עמוקות ביצירתו מתפיסות מיסטיות ביהדות.
תערוכות ברחבי העולם

אגם הציג תערוכות רבות ברחבי בעולם ובהן: תערוכות רטרוספקטיבה במוזיאון לאמנות מודרנית בפאריס ובמוזיאון סטדליק באמסטרדם (1973), בגוגנהיים בניו יורק (1980).
אגם הציב עבודות בארמון האליזה בפריז ב-1972 בהזמנת ראש הממשלה דאז ז'ורז' פומפידו, ומזרקה מוזיקלית ברובע לה דפאנס בפריז.
ב־2009 הציג את עבודת המראות "מעבר למציאות" בפריז ובבזל.
מבחר פרסים והוקרה

1963, פרס ראשון בסוגו על מחקר אמנותי בביאנלה בסאו פאולו
בשנת 2017, נפתח מוזיאון לאמנות על שמו של יעקב אגם בראשון לציון, בתכנון נופר אדריכלים (המוזיאון נבנה ליד בית משפט השלום, כחלק מתוכנית פיתוח של העיר).
1975, תואר דוקטור לפילוסופיה לשם כבוד, אוניברסיטת תל אביב
1985 פרס מוזיאון ישראל.
ב-20 באוקטובר 2009, תואר לשם כבוד מהמכללה למינהל.
חיים אישיים

מאז שנות ה-50 מתגורר אגם בצרפת. הוא נישא לכלילה בפריז ב-1954, ולהם שלושה ילדים: הבכור - הצלם רון אגם, הבן אורם - מוזיקאי. מאז מותה של אשתו בשנות ה-80, נוהג אגם לחבוש כובע לראשו. אחיו חנניה גיבשטיין, היה ראש עיריית ראשון לציון.