stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חדר מלחמה (סדרת טלוויזיה)
הערות שוליים

↑  יעל גאוני, ‏טבלת הרייטינג: "חדר מלחמה" הדיחה את "ארץ נהדרת", באתר גלובס, 3 בינואר 2005
↑  יעל גאוני, ‏טבלת הרייטינג: "חדר מלחמה" מחוץ לעשירייה, באתר גלובס, 17 בינואר 2005
↑  יניב זך, יעקב ארז מייעץ ל"חדר מלחמה", באתר nrg‏, 12 בדצמבר 2004.
↑  בן כספית, "תשיג לי את גלנט. דחוף", באתר nrg‏, 7 בינואר 2005
↑  רועי הולר, רייטינג: הצלחה ל"חדר מלחמה", באתר ynet, 2 בינואר 2005
↑  רועי הולר, רייטינג: ירידה ל"חדר מלחמה", באתר ynet, 9 בינואר 2005
↑  רועי הולר, רייטינג: צניחה ל"חדר מלחמה", באתר ynet, 16 בינואר 2005
↑  רועי הולר, רייטינג: השבוע של "קשת", באתר ynet, 23 בינואר 2005
↑  רועי הולר, רייטינג: רק 15.4% ל"מה אתה סח", באתר ynet, 30 ביוני 2005
↑  רועי הולר, רייטינג: שיא עונתי ל"כלבוטק", באתר ynet, 6 בפברואר 2005
↑  רועי הולר, רייטינג: "כלבוטק" עבר את ה-30%, באתר ynet, 13 בפברואר 2005
↑  רועי הולר, רייטינג: לפיד עבר את ה-20%, באתר ynet, 20 בפברואר 2005
↑  רועי הולר, 20.5% לפרק הסיום של "חדר מלחמה" , באתר ynet, 27 בפברואר 2005
↑  "חדר מלחמה", פרק 9.
↑  "חדר מלחמה", פרק 3.
↑  "חדר מלחמה", פרק 1.
↑  מייד אין יזראל: מהי הסדרה הישראלית האהובה ביותר?, באתר ‏מאקו‏, 25 באפריל 2012.
↑  "חדר מלחמה", פרק 2.
↑  אהוד אשרי, קו הפיניש, באתר הארץ, 4 בפברואר 2005.
אלי פיניש ואיילת זורר ב"חדר מלחמה"
מלחמת הרעש

מיקסים שונים של השיר "Super Trouper" מאתABBA, המדגימים כיצד הוקצנה עוצמת השיר במרוצת הזמן.
מלחמת הרעש (באנגלית: Loudness War) היא כינוי למגמה רווחת בהפקה מוזיקלית, בה עוצמת השמע של שיר או אלבום הוגברה באופן מלאכותי. הקצנה זו מפחיתה את איכות השמע ואף את ההנאה מהמוזיקה, לדעת מבקרים רבים.
מגמה זו נראתה לראשונה כבר בשנות הארבעים של המאה ה-20. הנושא זכה לתשומת לב ציבורית בשנות התשעים עם המצאת עיבוד האותות הספרתי וכניסתם של המחשבים לחדרי ההפקה - עזרים שאיפשרו למוזיקאים להקצין עוד יותר את עוצמת השמע המרבית של יצירותיהם.
לאמצעי שמע דיגיטליים, כגון תקליטור, קיימת משרעת שמע מקסימלית. באמצעות טכניקות מאסטרינג, כגון דחיסת הטווח הדינמי של השיר, ניתן לקרב את משרעת השיר הממוצעת עד כמה שניתן לגבול המקסימלי. טכניקות אלו עלולות לגרום לחיתוכים (clipping) ולעיוותים - דבר הפוגע באיכות המוזיקה לטובת מוזיקה רועשת יותר.
חובבי ומבקרי מוזיקה נוהגים להשתמש במונח "קורבנות מלחמת הרעש" כדי לתאר אלבומים או שירים שהושפעו לרעה על ידי טכניקות אלו.
ביקורת

ב-2007 פרסם סוהאס סרידהר מאמר על מלחמת הרעש במגזין ההנדסה IEEE Spectrum. סרידהר טען כי מפיקים מוזיקליים מתעלמים בכוונה תחילה מן הטווח הדינמי הרחב של התקליטור לטובת הגברה דיגיטלית ומלאכותית של עוצמת השמע. בנוסף טען כי מוזיקה שדחוסה יתר על המידה "מעייפת" ולא מאפשרת למוזיקה "לנשום".
הכלים ההפקתיים שיצרו את מלחמת הרעש זכו לגיוניים על ידי אנשי מקצוע רבים, ביניהם אלן פרסונס וג'ף אמריק. אף המוזיקאי בוב דילן גינה את המגמה: "אתה מקשיב לתקליטים המודרניים האלה, הם זוועתיים, הכל רעש. שום דבר אינו מוגדר - אין קול, אין כלום, ממש כמו רעש סטטי." מבקרי מוזיקה רבים התלוננו על דחיסה מוגזמת של איכות השמע. כך למשל ריק רובין, מפיק האלבומים Californication ו-Death Magnetic זכה לביקורת שליליות על איכות השמע של האלבומים הללו בעיתון הגרדיאן.
מבקרים רבים של מלחמת הרעש קראו לשינוי מיידי בתעשיית המוזיקה בנושא. באוגוסט 2006, גינה את המגמה אנג'לו מרון, סגן נשיאOne Haven Music, וטען כי טכנאי קול מגבירים את עוצמת השמע של שירים בניגוד לרצונם או משמיעים גרסאות דחוסות של שירים כדי למשוך את תשומת ליבם של בכירים בתעשייה. עצומות פומביות נפתחו כנגד מספר להקות בדרישה שיוציאו לאור גרסאות מחודשות של שיריהן.
חוקרי שמיעה במכון האוס (אנ') מודאגים מכך שעוצמת קול גבוהה מדי עלולה לפגוע בחוש השמיעה של המאזינים, במיוחד בשמיעתם של ילדים. כתב העת לרפואה פנימית (אנ') פרסם מחקר שטוען כי הגברת עוצמת השמע של שירים עלולה להוות גורם מסכן ללקות שמיעה.
סרטון יוטיוב חינוכי המדגים את מלחמת הרעש מאת מהנדס האודיו מאט מייפילד הפך ויראלי, וצוטט על ידי הוול סטריט ג'ורנל ועל ידי השיקגו טריביון.
מדידת מלחמת הרעש

קיים ויכוח לגבי השיטה הנכונה והאובייקטיבית ביותר לכימות מלחמת הרעש.
מאמר במגזין הטכנולוגיה וההקלטות "Sound on Sound" מאת עמנואל דרוטי, שיצא לאור בספטמבר 2011, טען כי מלחמת הרעש לא הובילה לירידה בטווח הדינמי במוזיקה המודרנית. דרוטי ניתח את טווח הקולניות (LRA) של שירים מ-45 השנים האחרונות והראה שטווח זה נשאר קבוע יחסית.
כנגד מאמרו של דרוטי נמתחה ביקורת מצד מהנדסי השמע והמפיקים המוזיקליים איאן שפרד ובוב כץ, שטענו כי ניתן לצפות במגמה ברורה של ירידת הטווח הדינמי של שירים לכל אורך שנות התשעים.
דוגמאות לאלבומים "רועשים"

להלן רשימה של אלבומים שזכו לביקורות שליליות בגין איכות השמע שלהם:
| אמן | שם אלבום | תאריך יציאה לאור | מקור |
| --- | --- | --- | --- |
| ארקטיק מאנקיז | Whatever People Say I Am, That's What I'm Not | 23 בינואר 2006 |  |
| בלאק סאבת' | 13 | 10 ביוני 2013 |  |
| כריסטינה אגילרה | Back to Basics | 9 באוגוסט 2006 |  |
| הקיור | 4:13 Dream | 27 באוקטובר 2008 |  |
| דפש מוד | Playing the Angel | 17 באוקטובר 2005 |  |
| The Flaming Lips | At War with the Mystics | 3 באפריל 2006 |  |
| לד זפלין | Mothership | 12 בנובמבר 2007 |  |
| לילי אלן | Alright, Still | 13 ביולי 2006 |  |
| Los Lonely Boys | Sacred | 18 ביולי 2006 |  |
| מטאליקה | Death Magnetic | 12 בספטמבר 2008 |  |
| מירנדה למברט | Revolution | 29 בספטמבר 2009 |  |
| אואזיס | (What's the Story) Morning Glory? | 2 באוקטובר 1995 |  |
| פול מקרטני | Memory Almost Full | 4 ביוני 2007 |  |
| פול סיימון | Surprise | 9 במאי 2006 |  |
| קווינס אוף דה סטון אייג' | Songs for the Deaf | 27 באוגוסט 2002 |  |
| רד הוט צ'ילי פפרז | Californication | 8 ביוני 1999 |  |
| ראש | Vapor Trails | 14 במאי 2002 |  |
| הסטוג'ס | Raw Power | 22 באפריל 1997 |  |
| טיילור סוויפט | 1989 | 27 באוקטובר 2014 |  |
ראו גם

גובה קונצרט
מיתוס הוורמאכט החף מפשעי מלחמה

ניאו נאצים שהפגינו נגד תערוכת פשעי המלחמה של הוורמאכט בשנת 2002. התערוכה הנודדת, שאורגנה על ידי המכון למחקר חברתי בהמבורג, החלה לשחוק את המיתוס בעיני הציבור הגרמני בשנות התשעים.
כ-300 שבויי מלחמה פולנים נרצחו על ידי חיילי גדוד החי"ר הממונע ה-15 בטבח בצ'פיילוב ב-9 בספטמבר 1939.
המיתוס של הוורמאכט החף מפשע הוא התפיסה השגויה כי הכוחות המזוינים הגרמניים הסדירים (ורמאכט) לא היו מעורבים בשואה או בפשעי מלחמה אחרים במהלך מלחמת העולם השנייה. המיתוס, שקודם באופן מסיבי על ידי סופרים ואנשי צבא גרמנים לאחר מלחמת העולם השנייה,  מכחיש את אשמת הפיקוד הצבאי הגרמני בתכנון ובביצוע פשעי מלחמה. כשהוכרו פשעי מלחמה וניהול מלחמת השמדה, במיוחד בברית המועצות – שם הנאצים ראו את האוכלוסייה כ"תת אדם שנשלטו על ידי קושרים יהודים בולשביקים" – יוחסו אלה ל"חיילי המפלגה הנאצית" האס-אס, ולא לצבא הגרמני הרגיל.
המיתוס החל במשפטי נירנברג שנערכו בין 20 בנובמבר 1945 ל-1 באוקטובר 1946. פרנץ האלדר ומפקדי ורמאכט אחרים חתמו על תזכיר הגנרלים שכותרתו "הצבא הגרמני משנת 1920 עד 1945". התזכיר היה ניסיון לפטור את הוורמאכט מאחריות לפשעי מלחמה. בעלות הברית היו מודאגים יותר מהמלחמה הקרה הגוברת ורצו שמערב גרמניה תתעצם ותשתקם כדי להתמודד עם מה שהחשיבו כאיום סובייטי. בשנת 1950, קנצלר מערב גרמניה קונראד אדנאואר וקצינים לשעבר בוורמכט נפגשו בחשאי במנזר הימרוד (Himmerod) כדי לדון בהתחדשותה של גרמניה המערבית והסכימו על תזכיר הימרוד. תזכיר זה קבע את התנאים שבהם תתחדש גרמניה המערבית: יש לשחרר את פושעי המלחמה הגרמנים בגרמניה המערבית, להפסיק להשמיץ את החייל הגרמני ולשנות את דעת הקהל הזרה על הוורמאכט. עקב כך אייזנהאואר, שתיאר בעבר את הוורמאכט כנאצי, שינה את דעתו כדי להקל על חימוש צבא מערב גרמניה. הבריטים נרתעו מלנהל משפטים נוספים ושחררו מוקדם עבריינים שהורשעו.
אדנאואר חיזר אחר קולות ותיקי הצבא הגרמני וחוקק חוקי חנינה. האלדר החל לעבוד באגף ההיסטורי של צבא ארצות הברית. תפקידו היה לאסוף קציני ורמאכט לשעבר כדי לכתוב היסטוריה של החזית המזרחית.  הוא פיקח על כתביהם של 700 קצינים גרמנים לשעבר והפיץ את המיתוס באמצעותם. קצינים וגנרלים של הוורמאכט כתבו זיכרונות של הצדקה עצמית, זיכרונות שעיוותו את התיעוד ההיסטורי. כתבים אלה זכו לפופולריות עצומה, במיוחד זיכרונותיהם של היינץ גודריאן ואריך פון מאנשטיין, וכך הופץ המיתוס בציבור הרחב.
שנת 1995 הייתה נקודת מפנה בתודעת הציבור הגרמני. תערוכת פשעי המלחמה של הוורמאכט של מכון המבורג למחקר חברתי, שהציגה 1,380 תמונות של חיילי הוורמאכט "הרגילים" השותפים לפשעי מלחמה, עוררה דיון ציבורי ארוך והערכה מחודשת של המיתוס. האנס היר (Hannes Hier) כתב כי פשעי המלחמה טויחו על ידי חוקרים וחיילים לשעבר. ההיסטוריון הגרמני וולפרם וטה (Wolfram Wette) כינה את הטענה שהוורמאכט היה נקי מפשעים "עדות שקר קולקטיבית". בני דור המלחמה שמרו על המיתוס. הם דיכאו מידע ותמרנו את מדיניות הממשלה. לאחר פטירתם לא היה מניע לשמור על ההונאה ולהמשיך את הכחשת הוורמאכט בדבר שותפותו המלאה לרצח העם המתועש של היהודים בידי הנאצים.
בשנת 2020, במלאת 76 שנה לקשר העשרים ביולי - ההתנקשות בחייו של אדולף היטלר בשנת 1944 - אמרה שרת ההגנה הגרמנית אנגרט קראמפ-קארנבאואר: "חייל הוורמאכט הפשוט אולי נלחם באומץ, אך אם גבורתו משרתת אידאולוגיה של כיבוש והשמדה, אז זה היה לחינם".
מתווה המיתוס

המושג "ורמאכט נקי", פירושו היה שחיילים גרמנים, מלחים ואנשי צוותי אוויר לא רצחו שבויי מלחמה, יהודים או אזרחים. הוורמאכט היה הכוחות המזוינים של גרמניה הנאצית בשנים 1935 עד 1945. הוא כלל צבא (Heer), חיל ים (Kriegsmarine) וחיל אוויר (Luftwaffe). הוורמאכט נוסד ב-16 במרץ 1935 עם העברת חוק ההגנה של אדולף היטלר שקבע גיוס חובה לכוחות המזוינים. הוורמאכט כלל מתנדבים ומתגייסים, ובסך הכל שירתו בו כ-18 מיליון גברים. כמחצית מכלל האזרחים הגרמנים הגברים ביצעו שירות צבאי.
לפי המיתוס, היטלר והמפלגה הנאצית בלבד הם שתכננו את מלחמת ההשמדה ופשעי מלחמה בוצעו רק על ידי האס-אס. במציאות, מפקדי הוורמאכט השתתפו מרצון במלחמת ההשמדה של היטלר נגד אלו שנתפסו כאויבי המדינה. חיילי הוורמאכט היו שותפים לפשעי מלחמה רבים או ביצעו אותם, וסייעו באופן שגרתי ליחידות האס-אס, באישור בשתיקה של קציניהם. לאחר המלחמה, ממשלת מערב גרמניה ביקשה במכוון לדכא הפצת מידע על פשעים אלה כדי לפטור את פושעי המלחמה לשעבר מאחריות, וזירזה את שילובם מחדש בחברה הגרמנית.
רקע > מלחמת השמדה

במהלך מלחמת העולם השנייה, ממשלת גרמניה הנאצית, הפיקוד העליון של הכוחות המזוינים (OKW) והפיקוד העליון של הצבא (OKH) הניחו יחד את היסודות לרצח עם בברית המועצות. המלחמה נגד ברית המועצות תוכננה כמלחמת השמדה. המדיניות הגזעית של גרמניה הנאצית ראתה בברית המועצות ובמזרח אירופה מאוכלסות ב"תת-אדם" לא-אריים שנשלטו על ידי קושרים "יהודים בולשביקים". הנאצים קבעו ויישמו מדיניות של רצח, גירוש או שעבוד מרבית האוכלוסיות הרוסיות והסלאביות על פי תוכנית-האב למזרח.
לפני מבצע ברברוסה ובמהלכו, ספגו הגרמנים אינדוקטרינציה אנטי-בולשביקית, אנטישמית ואנטי-סלאבית. לאחר הפלישה המשיכו קציני הוורמאכט לתאר את הסובייטים בפני חייליהם כ"תת-אדם בולשביקים יהודים", "המוני המונגולים", "השיטפון האסייתי" ו"החיה האדומה". כתוצאה מכך, חיילים גרמנים רבים ראו את המלחמה במונחים גזעניים נאציים וראו באויביהם הסובייטים תת-אדם. בנאומו בפני ארמיית הפאנצר הרביעית, הדגיש הגנרל אריך הפנר את תוכניות הגזע הנאציות בטענה שהמלחמה נגד ברית המועצות היא "חלק חיוני במאבק הקיום של העם הגרמני", וכי "המאבק חייב לכוון להשמדת רוסיה של ימינו ולכן יש לנהלו בחומרה שאין שנייה לה".
רצח יהודים היה דבר מקובל בוורמאכט. במהלך הנסיגה מברית המועצות השמידו קצינים גרמנים מסמכים מפלילים. חיילי הוורמאכט עבדו יחד עם חוליות המוות של האס-אס (איינזצגרופן) שהיו אחראיות לרצח ההמוני והשתתפו בהרג ההמוני, למשל בבאבי יאר. קציני הוורמאכט והאיינזצגרופן היו ביחסים קרובים.
רקע > פשעים בפולין, סרביה, יוון וברית המועצות

הוורמאכט ביצע פשעי מלחמה ברחבי היבשת כולל בפולין, יוון, סרביה וברית המועצות. הקרב המשמעותי הראשון עבור הוורמאכט היה הפלישה לפולין ב-1 בספטמבר 1939. באפריל 1939 ארגן ריינהרד היידריך, אדריכל הפתרון הסופי, שיתוף פעולה בין מדורי המודיעין של הוורמאכט לאיינזצגרופן. הוורמאכט החל להשתתף בהריגות רחבות היקף של אזרחים ופרטיזנים.  הרציחות שביצע הצבא בפולין היו הקדמה למלחמת השמדה.
בלארוס הסובייטית תוארה כ"מקום הקטלני ביותר עלי אדמות בין השנים 1941 ל-1944 ".  אחד מכל שלושה בלארוסים מת במלחמת העולם השנייה. השואה התבצעה בסמוך לעיירות מיושבות. מעט קורבנות מתו במרכזי השמדה כמו אושוויץ.  מרבית יהודי ברית המועצות חיו באזור מערב רוסיה, שהיה ידוע בעבר כתחום המושב. על הוורמאכט הוטל בתחילה לסייע לאיינזצגרופן. בטבח בקרופקי, הצבא הצעיד את האוכלוסייה היהודית שמנתה כ-1,000 איש, קילומטר וחצי אל אנשי האס-אס. החלשים והחולים הובלו במשאית, ואלה שסטו מהדרך נורו ונהרגו. כוחות גרמנים שמרו על האתר, ולצד האס-אס ירו ביהודים שנפלו לבור. טבח קרופקי היה אחת הזוועות הרבות מסוג זה; הוורמאכט היה שותף מלא לרצח המוני.
בתי בושת צבאיים גרמניים הוקמו בכל רחבי אירופה הכבושה. במקרים רבים במזרח אירופה, נשים ונערות נחטפו מהרחובות במהלך סיבובי צבא ומשטרה גרמניים כדי לשמש שפחות מין. הנשים נאנסו על ידי גברים רבים כל יום במחיר שלושה רייכסמארק. נהג שליחות הצלב האדום השווייצרי פרנץ מאוויק כתב על מה שראה בשנת 1942:
גרמנים במדים ... קובעים מבטם בנשים ובנות בנות 15 עד 25. אחד החיילים שולף פנס כיס ומאיר אחת הנשים, היישר לתוך עיניה. שתי הנשים מפנות את פניהן החיוורות אלינו, מביעות עייפות וייאוש. הראשונה היא כבת 30. 'מה הזונה הזקנה הזו מחפשת כאן?' - אחד משלושת החיילים צוחק. 'לחם, אדוני' - שואלת האישה ... 'בעיטה בתחת תקבלי, לא לחם' - עונה החייל. בעל הפנס מכוון את האור שוב על פניהם וגופיהן של הבנות ... הצעירה ביותר הוא אולי בת 15 ... הם פותחים את המעיל שלה ומתחילים למשש אותה. 'זו אידיאלית למיטה' - הוא אומר.
הסופרת אורסולה שלה (Schele) מעריכה כי עד עשרה מיליון נשים בברית המועצות נאנסו על ידי הוורמאכט, ואחת מכל עשרה מהן הייתה בסיכון של כניסה להריון כתוצאה מכך. על פי מחקר של אלכס ג' קיי ודייוויד סטאהל, רוב חיילי הוורמאכט שנשלחו לברית המועצות השתתפו בפשעי מלחמה.
יוגוסלביה ויוון נכבשו על ידי האיטלקים והגרמנים. הגרמנים החלו לרדוף את היהודים מיד, אך רוב האיטלקים סירבו לשתף פעולה. קציני הוורמאכט לחצו על עמיתיהם האיטלקים לעצור את יציאת היהודים מהאזורים שכבשה גרמניה; האיטלקים סירבו. הגנרל אלכסנדר להר הגיב בגועל ותיאר את האיטלקים כחלשים. הוא כתב להיטלר כי "יישום חוקי ממשלת קרואטיה הנוגעים ליהודים מתערער כל כך על ידי גורמים רשמיים באיטליה, שבאזור החוף – במיוחד במוסטר, דוברובניק וקריקווניקה (Crikvenika) – יהודים רבים מוגנים על ידי הצבא האיטלקי, ויהודים אחרים קיבלו ליווי אל מעבר לגבול, לדלמטיה האיטלקית ולאיטליה עצמה".  הוורמאכט רצח את יהודי סרביה מאמצע 1941. השמדה זו החלה באופן עצמאי, ללא מעורבות האס-אס.
תחילת המיתוס > מזכר הגנרלים

הגנרל פרנץ הלדר, הרמטכ"ל של OKH בין השנים 1938–1942, מילא תפקיד מרכזי ביצירת המיתוס של הוורמאכט החף מפשעי מלחמה. מקור המיתוס היה "מזכר הגנרלים" שנכתב בנובמבר 1945 והוגש למשפטי נירנברג. הוא כונה "הצבא הגרמני משנת 1920 עד 1945" וחובר על ידי הלדר ומרשלי השדות לשעבר ולטר פון בראוכיטש ואריך פון מנשטיין, יחד עם בכירי צבא נוספים. מטרתו הייתה להציג את הכוחות המזוינים הגרמניים כא-פוליטיים וחפים במידה רבה מהפשעים שביצע המשטר הנאצי.   האסטרטגיה המתוארת בתזכיר אומצה מאוחר יותר על ידי האנס לטרנסר, היועץ הראשי להגנה על מפקדי הוורמאכט הבכירים במשפט הפיקוד העליון.  המסמך נכתב על פי הצעתו של הגנרל האמריקאי ויליאם דונובן מהמשרד לשירותים אסטרטגיים. הוא ראה בברית המועצות איום לשלום העולמי. דונובן שימש כסגן תובע בנירנברג. הוא וכמה נציגים אמריקאים אחרים סברו שהמשפטים לא אמורים להימשך. הוא האמין שאמריקה צריכה לעשות כל שביכולתה כדי להבטיח את גרמניה כבעלת ברית צבאית נגד ברית המועצות במלחמה הקרה ההולכת ומתפשטת.
תחילת המיתוס > הלובי של האנקי

השר (Paymaster General) מוריס האנקי היה אחד מעובדי המדינה רבי הכוח ביותר בבריטניה. הוא החזיק בשורה של תפקידים רבי עוצמה בין השנים 1908 ל-1942 וייעץ לכל ראש ממשלה מאסקווית' עד צ'רצ'יל בשאלות אסטרטגיה.  האנקי סבר כי משפטיהם של פושעי המלחמה שגויים, והאמין שבמסגרת המלחמה הקרה ייתכן שבריטניה תזדקק לגנרלים-לשעבר של הוורמאכט כדי להילחם נגד ברית המועצות במלחמת עולם שלישית אפשרית.  האנקי התנגד למשפטי פושעי מלחמה יפנים ולחץ על בריטניה להפסיק לשפטם ולשחרר את אלה שהורשעו.  האנקי הנהיג שדולה חזקה בבריטניה שפעלה הן מאחורי הקלעים והן בפומבי כדי לסיים את משפטיהם של פושעי המלחמה ולשחרר את הגנרלים בוורמאכט שכבר הורשעו.  האנקי התכתב באופן קבוע עם צ'רצ'יל, אנתוני אידן, דאגלס מקארתור וקונראד אדנאואר בנושא.  כאשר ביקר אדנאואר בלונדון ב-1951, הוא קיים פגישה פרטית עם האנקי כדי לדון בעבודתו, וזאת מטעם גנרלים בוורמאכט.
עם האנקי פעלו חבר הפרלמנט של הלייבור ריצ'רד סטוקס, מרשל השדה הרולד אלכסנדר, ויליאם סידני, פרנק פקהאם, לורד דאדלי, ויקטור גולאנץ, לורד קורק, אוררי פרדריק מוהם, עורך הדין רג'ינלד פאג'ט, ההיסטוריון באזיל לידל הארט והבישוף של צ'יצ'סטר ג'ורג' בל.  האנקי התנגד למשפטי פשעי מלחמה מכיוון שהתנגד עקרונית למשפט חיילים. אחרים שהתנגדו למשפטים אלה כללו את ההיסטוריון הצבאי ג'ון פולר.
לאחר שמרשל אלברט קסלרינג הורשע בפשעי מלחמה על ידי בית משפט צבאי בריטי על שהורה על מעשי טבח באזרחים איטלקים, למשל הטבח בפוסה ארדיאטינה, השתמש האנקי בהשפעתו כדי שאחד מחוקרי קסלרינג, קולונל אלכסנדר סקוטלנד, יפרסם מכתב ל"טיימס" בשנת 1950 ובו הטיל ספק בפסק הדין.  סקוטלנד הציג את קסלרינג כחייל לא-פוליטי מכובד, שלא יכול היה לדעת שאזרחים איטלקים נטבחים. לתיאור זה הייתה השפעה ניכרת על דעת הקהל הבריטית, וזו הובילה לדרישות לשחרור קסלרינג.  האנקי התמקד ב"מקצועיות" של קסלרינג כגנרל, וציין כי הוא הצליח לעכב את כוחות בעלות הברית המערביים המתקדמים באיטליה בשנים 1943–1945, ראיה לכך שקסלרינג לא יכול היה לבצע פשעי מלחמה, אם כי לינגן ציין כי אין הוכחה לכך ש"מקצועיות" שוללת את האפשרות לפליליות. כאשר מנהיג קבוצת ותיקי הצבא הגרמנית הראשית, ה-VdS, אדמירל גוטפריד הנסן, ביקר בבריטניה בשנת 1952 כדי לדון במקרה של קסלרינג, האדם הראשון שביקר היה האנקי.
תחילת המיתוס > מזכר הימרוד

בעלות הברית המערביים דאגו ממלחמה עם ברית המועצות ופלישה קומוניסטית.  בשנת 1950, לאחר תחילת מלחמת קוריאה, התברר לאמריקאים שצריך להקים צבא גרמני נגד האיום הנשקף מברית המועצות. הפוליטיקאים האמריקאים ועמיתיהם בגרמניה המערבית ניצבו בפני האפשרות לבנות מחדש את הכוחות המזוינים של גרמניה המערבית.  הבריטים היו מודאגים יותר מהאיום הסובייטי ורצו לשכנע את ממשלת מערב גרמניה להצטרף לקהילת ההגנה האירופית ולנאט"ו.
קונרד אדנאואר, קנצלר מערב גרמניה, ארגן פגישות חשאיות בין פקידיו לבין קציני הוורמאכט לשעבר כדי לדון בחימושה מחדש של גרמניה המערבית. המפגשים התקיימו במנזר הימרוד ב-5 עד 9 באוקטובר 1950 וכללו את הרמן פוירטש, אדולף הויזינגר והנס שפיידל. במהלך המלחמה עבד פוירטש תחת ולטר פון רייכנאו, נאצי נלהב. פוירטש הפך לאחד מיועצי ההגנה של אדנאואר.
קציני הוורמאכט דרשו להתחיל בחימוש מערב גרמניה. הדרישות פורטו בתזכיר הימרוד וכללו מספר סעיפים, בהם: כל החיילים הגרמנים שהורשעו כפושעי מלחמה ישוחררו, השמצת החייל הגרמני, כולל הוואפן אס אס, תופסק, ויינקטו "צעדים לשינוי דעת הקהל הפנימית והבינלאומית" לגבי הצבא הגרמני.
השינויים במדיניות החוץ שנדרשו היו אלה: "מדינות המערב חייבות לנקוט אמצעים פומביים נגד 'דעות קדומות' לגבי חיילים גרמנים לשעבר ועליהן להרחיק את הכוחות המזוינים הסדירים לשעבר מ'סוגיית פשעי המלחמה'".  אדנאואר קיבל את התזכיר והחל במשא ומתן עם בעלות הברית המערביים כדי שהדרישות ייענו בחיוב.
כדי להקל על חימוש גרמניה המערבית ולהגיב על התזכיר, שינה הגנרל האמריקני דווייט אייזנהאואר, שמונה זה מקרוב כמפקד בעלות הברית באירופה, את דעת הקהל לגבי הוורמאכט. בעבר תיאר אותם במונחים שליליים, כנאצים, אך בינואר 1951 כתב שיש "הבדל של ממש בין החייל הגרמני להיטלר וקבוצתו הפושעת". הקנצלר אדנאואר מסר הצהרה דומה בדיון בבונדסטאג על סעיף 131 של חוקת גרמניה, שאז הייתה החוקה הזמנית של מערב גרמניה. הוא ציין כי החייל הגרמני נלחם בכבוד, כל עוד "לא היה אשם בכל עבירה".  הכרזותיהם של אייזנהאואר ואדנאואר עיצבו מחדש את התפיסה במערב לגבי מאמץ המלחמה הגרמני והניחו את הבסיס למיתוס הוורמאכט החף מפשע.
תחילת המיתוס > דעת הקהל בגרמניה המערבית

לאחר מלחמת העולם השנייה חשו הגרמנים אהדה לפושעי המלחמה שלהם. הנציב העליון הבריטי בגרמניה הכבושה נאלץ להזכיר לציבור הגרמני שאלה נמצאו אשמים בהשתתפות בעינויים או ברצח של אזרחי בעלות הברית.  בסוף שנות הארבעים והחמישים התפרסמו ספרים ומאמרים פולמוסיים רבים הדורשים חופש ל"מה שנקרא 'פושעי מלחמה'."  הניסוח רמז שהמורשעים היו למעשה חפים מפשע.  ההיסטוריון הגרמני נורברט פריי כתב כי הדרישה הרווחת לחופש לפושעי המלחמה היא הודאה עקיפה במעורבותה של כל החברה הגרמנית בנאציונל-סוציאליזם.  הוא הוסיף כי משפטים על פשעי מלחמה הם תזכורת כואבת לאופי המשטר שאיתו אנשים רגילים הזדהו. בהקשר זה, היה ביקוש עצום לשיקום הוורמאכט,  בין היתר מכיוון שהוורמאכט היה צאצא של הצבא הפרוסי ושל הצבא שנוסד בשנת 1640 על ידי פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג. שיוך היסטורי זה העיד על היותו של הוורמאכט מוסד מושרש בהיסטוריה הגרמנית, מה שהקשה על מי שרצה להציג את העידן הנאצי כ"סטייה" ממהלך ההיסטוריה הגרמנית, במסגרת תזת הדרך הגרמנית המיוחדת. גרמנים רבים שירתו בוורמאכט או היו להם בני משפחה ששירתו בוורמאכט והייתה להם דרישה לקבל גרסה של העבר המאפשרת להם "לכבד את זכרם של חבריהם הנופלים ולמצוא משמעות לקשיים ולהקרבה האישית של שירותם הצבאי".  וטה (Wolfram Wette) סבור שבשנים המייסדות של גרמניה המערבית חיפה דור המלחמה על עברו וטען שהנורמה בוורמאכט הייתה אי ידיעה על הפשעים.
צמיחת המיתוס > אקלים פוליטי

בתחילת שנות החמישים המפלגות הפוליטיות במערב גרמניה שאפו לקבל את קולותיהם של יוצאי המלחמה. התקיימה הסכמה פוליטית רחבה שייצגה את התפיסה כי הגיע הזמן "לסגור את הפרק הזה בהיסטוריה הגרמנית".  קנצלר מערב גרמניה, קונראד אדנאואר, יזם מדיניות שכללה חנינה, סיום תוכניות דה-נאציפיקציה ופטור מחוק הענישה. אדנאואר חיזר אחר קולות הוותיקים בביקור שזכה לחשיפה ציבורית גבוהה בכלא פושעי המלחמה שנותרו עדיין כלואים. מחווה זו סייעה לו לנצח בבחירות הפדרליות של 1953 ברוב של שני שלישים.  אדנאואר הצליח להגביל את האחריות לפשעי מלחמה להיטלר ולמספר קטן של "פושעי מלחמה גדולים".  בשנות החמישים הופסקו חקירות פליליות בנושא הוורמאכט ולא היו הרשעות. שרי המשפטים הגרמניים חוקקו חוק פשעי מלחמה, שבפועל הוגדר באופן קלוש ועמום. אדלברט ריקרל (Rückerl), החוקר הראשי, פירש את החוק כך שבהגדרתו נכללו רק אנשי האס-אס, משטרת הביטחון, שומרי מחנות ריכוז וגטאות וכן פושעים שעסקו בגיוס לעבודת כפייה. המיתוס התבסס היטב בתודעה הציבורית והתובעים הגרמנים לא היו מוכנים לערער על מצב הרוח הלאומי הרווח ולחקור חשודים בפשעי מלחמה בוורמאכט.  הצבא הגרמני החדש, הבונדסוור, הוקם בשנת 1955 ובין בכיריו היו רבים מקציני הוורמאכט לשעבר. האשמת קציני ורמאכט לשעבר בפשעי מלחמה הייתה פוגעת בבונדסוור ומכפישה אותו בגרמניה ומחוצה לה.
לאחר חזרתם של שבויי המלחמה האחרונים מהשבי הסובייטי, נשבעו 600 חברי הוורמאכט והוואפן אס-אס בפומבי ב-7 באוקטובר 1955 במחנה פרידלנד, אירוע שזכה לתגובה תקשורתית חריפה. השבועה אמרה: "אנו נשבעים שלא ביצענו רצח, לא טימאנו או גזלנו. אם הבאנו סבל ואומללות על אנשים אחרים, הדבר נעשה על פי חוקי המלחמה".
צמיחת המיתוס > פרנץ הלדר

ככל שהמלחמה הקרה התקדמה, המודיעין הצבאי שסיפקה היחידה הגרמנית בחטיבה ההיסטורית של הצבא האמריקאי הפך חשוב יותר לאמריקאים.  הלדר פיקח על החלק הגרמני של תוכנית המחקר, אשר נודעה בשם "קבוצת הלדר".  קבוצתו הפיקה למעלה מ-2,500 כתבי יד היסטוריים מרכזיים מ-700 מחברים גרמניים על מלחמת העולם השנייה.  הלדר עשה מניפולציות על הקבוצה ודרש להמציא מחדש היסטוריה מתקופת המלחמה ולהפיק מתוך אמיתות חצאי-אמיתות, עיוותים ושקרים.  הוא הקים "קבוצת ביקורת" של קצינים נאצים לשעבר שבדקו את כל כתבי היד ודרשו מהמחברים לשנות את התוכן.  סגנו היה אדולף הזינגר שעבד גם בארגון גהלן, ארגון המודיעין הצבאי האמריקאי בגרמניה.  הלדר דרש להיקרא "גנרל" על ידי צוותי הכתיבה והתנהג כמפקד שלהם, בעודו מתמודד עם כתבי היד שלהם.  מטרתו הייתה לחון את אנשי הצבא הגרמני מאשמת הזוועות שביצעו.
הלדר יצר גרסה של ההיסטוריה שכל הסופרים נאלצו להתיישר לפיה. גרסה זו קבעה כי הצבא היה קורבן של היטלר והתנגד לו בכל הזדמנות. הסופרים נאלצו להדגיש את צורת המלחמה ה"הגונה" שניהל הצבא ולהאשים את האס-אס בפעולות הפשע.  הלדר נהנה מעמדה מיוחסת, שכן ההיסטוריונים המעטים שעבדו על ההיסטוריה של מלחמת העולם השנייה בשנות החמישים נאלצו להשיג מידע היסטורי ממנו ומקבוצתו. הוא השפיע גם על עורכי עיתונים ועל עיתונאים.  הוראותיו נשלחו בשרשרת הפיקוד ונרשמו על ידי גנרל העבר גיאורג פון קיכלר. כך ציווה: "יש לרשום מעשים גרמניים מנקודת המבט הגרמנית; זה יהווה אנדרטה לחיילינו", "אסור לאפשר ביקורת על צעדים שעליהם ציוותה ההנהגה" ואיש לא צריך להיות "מופלל בכל דרך שהיא". במקום זאת יש להדגיש את הישגי הוורמאכט.  ההיסטוריון הצבאי ברנד וגנר, שבחן את עבודותיו של הלדר, כתב: "כתיבת ההיסטוריה הגרמנית על מלחמת העולם השנייה, ובפרט בחזית הרוסית, הייתה במשך למעלה משני עשורים, ובחלקה עד היום – ובמידה הרבה יותר גדולה ממה שרוב האנשים מבינים – עבודת המובסים".  וולפרם וטה כתב: "בעבודת החטיבה ההיסטורית טויחו עקבות מלחמת ההשמדה עליה הייתה אחראית הנהגת הוורמאכט".
בשנת 1949 כתב הלדר בגרמנית את ספרו "Hitler als Feldherr" (היטלר כמפקד) שיצא לאור באנגלית בשנת 1950. היצירה הכילה את הרעיונות המרכזיים מאחורי המיתוס של הוורמאכט החף מפשע, ששוכפלו לאחר מכן בספרי היסטוריה וזכרונות נוספים. הספר מתאר את דמות המפקד האידיאלי, וזו הונגדה לאחר מכן להיטלר. דמות המפקד אצילית, חכמה, מתנגדת למלחמה במזרח וחפה מכל אשמה. לפי הספר, היטלר בלבד היה אחראי על הרוע שבוצע, וחוסר המוסר המוחלט שלו הוצג באופן שמונגד להתנהגותו המוסרית של המפקד שלא עשה עוול.
האמריקאים היו מודעים לכך שכתבי היד מכילים אפולוגטיקה (אנ') רבה. עם זאת, הם הכילו גם מודיעין שהאמריקאים ראו בו בעל ערך למקרה של מלחמה בין ארצות הברית לברית המועצות.  הלדר אימן קצינים נאצים לשעבר כיצד להעלים ראיות מפלילות.  רבים מהקצינים שאימן, כמו היינץ גודריאן, המשיכו לכתוב אוטוביוגרפיות נמכרות שהרחיבו את השפעתה של ספרות האפולוגטיקה.  הלדר הצליח במטרתו, לשקם את דימוי הקצינים הגרמנים, תחילה בעיני הצבא האמריקאי, לאחר מכן במעגלי פוליטיקה מתרחבים, ולבסוף - בעיני מיליוני אמריקאים.  רונלד סמלסר ואדוארד ג'יי דייוויס שכתבו את הספר "מיתוס החזית המזרחית" אמרו: "פרנץ הלדר מגלם טוב יותר מכל קצין גרמני גבוה אחר את ההבדל הדרמטי בין המיתוס למציאות כפי שהוא צץ לאחר מלחמת העולם השנייה".