הקרע ביהדות הונגריה
רקע > ריאקציה ומתיחות

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |

הספקטרום האורתודוקסי, מימין לשמאל: הרבנים חיים סופר, ירמיה לעוו, מהר"ם שיק, כתב סופר ועזריאל הילדסהיימר.
שיווי המשקל היחסי, על ההסתגלות המהוססת אך הרציפה שלו לתנאים החדשים, בא לקצו בראשית שנות ה-60. השלטון הקיסרי פנה לפשרה עם הפטריוטים ההונגרים, וחופש הפעולה אפשר להם לפעול לכינון זהות לאומית אחידה, אדישה להבדלי דת, בין העממים השונים בארצם. בתי-הספר היהודיים עברו יותר ויותר ללמד בהונגרית במקום בגרמנית, כחלק מן המגמה להטמיע את המיעוטים לתוך הלאום השלט ("מגיאריזציה"); מספר בתי-הספר גדל פי עשרה ביחס לשנים הראשונות אחרי המהפכה. המהפך הלשוני והתמורה החברתית אותתו כי יציבות הרוב השמרני, שנראתה איתנה למדי, הייתה שברירית.
הגירוי הישיר שהצביע על כך היה הגעת תופעות בלתי-מוכרות לספו של הגליל התחתון. ב-1863 נבנה במישקולץ בית-כנסת לפי מנהג וינה: אב"ד העיר, הרב יחזקאל משה פישמן, הצהיר כי לא יתנגד לפרנסים כל עוד לא ייסתר דין מפורש בשולחן ערוך. בכל הסביבה חדרו ההשפעות התרבותיות החדשות בערים הגדולות. הדבר עורר תגובה חריפה מצד כמה רבנים יוצאי אוברלנד, שהתנסו בכך כבר. הם חשדו ועוינו את המגמה הנאו-אורתודוקסית, בה ראו כסות שקופה להתרופפות דתית, וחששו שאורחות החיים הישנים יתפוררו כליל בארצם כפי שכבר אירע ביתר מרכז אירופה.
מנהיג הקנאים היה הרב הלל ליכטנשטיין, והוא נתמך בידי תלמידו הרב חיים סופר וחתנו הרב עקיבה יוסף שלזינגר (עי"ש), שספרו רב-התפוצה 'לב העיבר"י' מ-1863 הציג את משנתם. ליכטנשטיין נודע מנעוריו כסגפן ומחמיר שלא ירא איש, ודרשותיו הכריזמטיות סחפו רבים. הוא ותלמידיו ראו עצמם כממשיכי דרכו של החת"ס, והטיפו לדחייה מוחלטת של כל פשרה עם רוח הזמן. הנאולוגים היו בעיניהם כבר אבודים, והם שאפו להיבדל מהם כליל. עי"ש כתב: ”כמה מלחמות לחמו אבותינו עד שהבדילו את הכותיים מעמנו... ולא זזו משם שעד שעשאום כנכרים גמורים. וכן היה לנו עם הצדוקים הראשונים, והקראים והבייתוסים והשבתאים... בנו לכם גדרות לצאנכם ולטפכם... להבדיל מהם ומהמונם.”
את חציהם כיוונו הוא וחבריו לא אל הנאולוגים כי אם אל הדוגלים בשיטתו של הילדסהיימר, במטרה להרתיע את הרוב הדומם מלהיסחף אחריו. ליכטנשטיין גינה את המעבר לנשיאת דרשות בגרמנית. הוא התקומם במיוחד על הכתב סופר, שאימץ זאת בניגוד לצוואתו המפורשת של אביו ("לא ידרוש בלשון לאומים כי לא יאריך ימים"), ומינה את שרגא פייש פישמן לדרשן בלעז בבית-הכנסת המודרני והמפואר בסגנון נאו-מורי שנחנך בפרשבורג ב-1863. המוניטין של פישמן כאדוק הכעיס אותו עוד יותר. שלזינגר הפליג, בהמשך לדברי החת"ס בצוואתו, בחשיבות שייחס לשמירה על שמם, לשונם ומלבושם של ישראל. ראשי התיבות של"ם של אלו, כפרשנות המקובלת על הפסוק וַיָּבֹא יַעֲקֹב שָׁלֵם, היו לסיסמתו. הוא חייב את המשך השימוש ביידיש ואת ההקפדה על השמות היהודיים והביגוד המסורתי. חיים סופר הצהיר כי בנסיבות זמנו, אין ברירה אלא להקשיח את הפסיקה ככל האפשר כדי להגן על הדת המותקפת. הם מצאו בעלי-ברית בקרב החסידים, אף כי היו רחוקים מלחלוק את דרכם. סופר מיצה את יחסם לרב מאייזנשטט במילים: ”הרשע הילדסהיימר הוא הסוס ורכב של יצר הרע, אין גבורתו והצלחתו בדרך הטבע, רק שר של עשו רוכב עליו. כל הפושעים אשר קמו מאה שנה לא פעלו להחריב את הדת והאמונה כמוהו.”
הקנאים התקשו לבסס את השקפתם הנוקשה ולשכנע בה את רבני הדור, תלמידי החת"ס. ”הם ניצבו מול בעיה: רוב הנושאים האלה, אפילו מרבית הרפורמות בסדרי בתי-הכנסת, היו באזורים האפורים”, ציין מיכאל סילבר, ”ההלכה בעניין הייתה לעתים גמישה מדי, אפילו מתירנית.” כדי לבצר את טיעוניהם הם פנו אל מחוץ למקורות הרגילים והרבו לשאוב מדברי דברי אגדה וקבלה. פסיקותיהם הבלתי-שגרתיות קוממו עליהם את הסמכויות ההלכתיות, שהתקשו להשלים עם שיטותיהם על אף אהדתם למטרות שהציבו. ליכטנשטיין לא נרתע מהטחת ביקורת קשה בכל מי שסטה כמלוא הנימה מהקו שהכתיב, והתעמת עם הכת"ס, שיק, אסאד ואחרים, ללא משים למעמדם.
כחת"ס בשעתו, רבי הלל ואוהדיו הונעו מתוך השבר של החברה שגדלו בה במערב ונאבקו לשמר את הסביבה החדשה וה"בלתי-נגועה" עדיין אליה עברו. הדבר גרר אותם לריאקציות בלתי-שגרתיות. עיסוקו המרובה של ליכטנשטיין בניב היהודי, ותביעתו לשמרו, הפכה אותו בעיני חוקרים מאוחרים לכמעט פרוטו-יידישיסט (אם כי לשון הדיבור באוברלנד התקרבה כל כך לגרמנית תקנית, עד שגם הקהילות שקיבלו את הנהגותיו השתמשו במעין גרסת ביניים עוד שנים רבות); חתנו עי"ש, בחתירתו להגן על כל ההיבטים בהווייה היהודית, הפך למתנגד למגיאריזציה ולאקולטורציה בכלל. הוא פיתח תפישה על סף הלאומיות, בעת שרעיונות דומים רק החלו להתפתח במזרח אירופה.
יחד עם פעילות הקיצונים, הלך וגבר הקיטוב בציבור. ההגירה לפנים הארץ והגידול בריכוזי היהודים תרמו ליצירת חיכוכים בקהילות צעירות יחסית, שהתעורר בין השאר כשהיה צורך להקים בתי-כנסת חדשים לקהל המתפללים המתרבה. עוד ב-1849 התפוצץ סכסוך בסקשפהרוואר, כשהרב מאיר ציפסר הנפיק גט לאישה במקום בניגוד לנוהג שלא לעשות כן, בגלל שמה הסבוך של העיר. הוא אולץ להתפטר. בשנות ה-50 פרצו כמה שערוריות דומות, על רקע תביעות להתקין עזרת נשים שניתן יהיה לראות את היושבות בה, להזיז את הבימה לקדמת בית-הכנסת וכדומה. השמרנים נאחזו בשיטת החת"ס שאסר כל שינוי בנוהג המקובל.
תרומה נוספת למתח הגובר התחוללה ב-1863. ההיסטוריון היינריך גרץ, איש אסכולת ברסלאו, פרסם מאמר בו פירש את הנבואה המשיחית בישעיהו נ"ג, כמטאפורה לגאולה עצמית של עם ישראל. הילדסהיימר מיהר לנצל את ההזדמנות כדי לדחות את הטענה, שרווחה בדעת הקהל, לפיה אין שום הבדל מעשי בין הנאו-אורתודוקסים ליריביהם הפוזיטיביים-היסטוריים ממחנה זכריה פרנקל. הוא החתים מאות רבנים על עצומה נגד גרץ שגינתה אותו ככופר. הנאולוגים עטו אף הם על הפרשה כדי לחדד עמדות, והוקיעו את אב"ד אייזנשטט כפונדמנטליסט פרימיטיבי.
בשנים 1864 ו-1865 חלה בתוך מחנה האורתודוקסי בהונגריה התפלגות ברורה: האגף המתון, בראשות הילדסהיימר; האגף הקיצוני, בהנהגת ליכטנשטיין; והאגף המרכזי, שמנה את חשובי רבני המדינה כמו מהר"ם שיק ואברהם שאג-צוובנר. מחנה אחרון זה היה גדול, ובין בכיריו שררו מגוון עמדות, מהכת"ס שנטה לפתיחות ועד לירמיה לעוו, שאמנם סירב להצטרף לקיצונים אך דגל בקו נוקשה ומחמיר. ב-1864 ערכו הנאולוגים ניסיון נוסף להקים סמינר רבני. הרבנים שיק, אסאד ואחרים ארגנו עצומה ומשלחת לקיסר כנגד היוזמה. לעף פרסם את רשימת החותמים בכתב-העת שלו 'בן חנניה', והוסיף אליה את הילדסהיימר על אף שהלה לא הצטרף. האחרון יצא בהצהרה כי עודו תומך ברעיון המכון, וקרא לעמיתיו האורתודוקסים לנצל את שעת הכושר כדי ללחוץ על הממשלה לקבל את המתווה שהציע בשעתו. מהר"ם שיק הזהיר את הילדסהיימר ותבע ממנו לחזור בו, אך הוא לא עשה כן. למרות ההסכמה המסויגת עמו בשנים עברו, יתר רבני הארץ גינו אותו עתה בתוקף. הוא ותומכיו בודדו ומעמדו נפגע קשות.
המהלך הבא הגיע מכיוון הקנאים. ב-ט' בכסלו ה'תרכ"ו (27 בנובמבר 1865), כינס ליכטנשטיין אספה בת כעשרים מתומכיו בעיר מיכאלוביץ (אנ'). למחרת יצאה הכרזה עליה חתמו לבסוף כשבעים רבנים. נאסר על דרשה בלשון המדינה ועל תפילה בבתי-כנסת שהבמה לא הייתה באמצעם, שהיו בהם מגדל או מקהלה, או שהמחיצה שלהם אפשרה לראות את הנשים בעזרה. כמו כן, נאסר להתקין בגדים מיוחדים לש"ץ, כדוגמת מדי הכמרים, לערוך חופה שלא תחת השמים ובכלל לשנות מהמנהג המקובל. רבי הלל הפיץ חוזר דומה בקיץ, אך נדחה בידי רבים מעמיתיו הרבנים בגלל חולשת הביסוס ההלכתי לטיעוניו. עתה נוסחו הדברים כפסק דין מחייב. הסיכום קבע כי בתי כנסת שחרגו מהתנאים הם "בתי אפיקורסות" שאסור להיכנס אליהם. המתכנסים גיבשו עוד סעיף אחד, שנגנז לבסוף מחשש לעורר את חמת הממשלה: איסור מוחלט על שינוי בחינוך היהודי המסורתי.
התקנות לא היו מכוונות דווקא נגד המגמה הנאולוגית; למעשה, הן היו בבירור התייחסות לבית-הכנסת החדש בפרשבורג ולחידושים דומים בקהילות מסורתיות אחרות (ב-1900, שפת הדרשה ב-69% מבתי-הכנסת האורתודוקסיים בכל הונגריה שלאחר הפילוג הייתה גרמנית ובעוד 11% בהונגרית). שיק, שהלך והתייצב כפוסק הדור, היה נכון להסכים לסעיפים שהיה להם בסיס (כמו חיוב מחיצה שלא ניתן לראות דרכה את הנשים), אך לא קיבל את ניסיונם של החותמים לעגן כהלכה קביעות שחסרו כזה. הוא היה מוכן להכיר בהן מפני הצורך לבלום את הסחף ותו לאו, וסירב לבקשתו של ליכטנשטיין לשלול באופן גורף דרשות בלשון נכרי או תפילה בבתי-כנסת שנערכו בהם שינויים. הילדסהיימר כלל לא השלים עם התקנות, וכתב כי לא ניתן לאסור, בין היתר, על הזזת הבימה מהאמצע או הפעלת מקהלה. ברחבי הארץ השתררה מבוכה, בעיקר בחבלים הצפון-מזרחיים בהם הייתה השפעת הקיצונים חזקה, ובעלי תפקידים דתיים חששו מהשלכות הפסק. במישקולץ ובקאשוי חדלו השוחטים להתפלל בבתי-כנסת שלא עמדו בגדריו, ובאפריש אסר ליכטנשטיין גם את שחיטת אלו שרק סיפקו בשר לבאי בית-תפילה פסול.
רבני הזרם המרכזי, באותה מידה שהתנגדו ליוזמת הסמינר של הילדסהיימר, לא הצטרפו לחותמים על תקנות מיכאלוביץ ובכמה מקרים הרגיעו שואלים שפנו אליהם מחשש שהם עוברים עליהן. עם זאת, הם נמנעו מלצאת כנגדן בפומבי. מהר"ם שיק כתב לתלמידו וולף סופר בעניין שפת הדרשה: ”זה היה דעתי בעניין דרשות בלשון אשכנז, אבל חברי רבו עלי והסכימו שלא כדברי, וצריך ומוכרח אני לקבל דבריהם באימה וביראה.” נתנאל קצבורג השווה בין הנהגתו של ליכטנשטיין למחנה האמצע הלא-מגובש, וציין כי האופן בו התקבל הפסק ייצג את הפיכת ההשקפה הקנאית לדומיננטית בצד האורתודוקסי. מאחר שזו דגלה בכך ש”המשנים מנהג ומסורת דינם כעוברים על עיקרי תורה ועל כן חובה על החרדים להיבדל מהם, היא קיבעה למעשה את עקרון הפרישה.”