stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צבי פסח פרנק
תולדות חייו > כדיין

בשנת ה'תרס"ז (1907) התמנה הרב פרנק כדיין נספח בבית הדין האשכנזי פרושי בירושלים שבראשו עמד הרב יעקב לייב לוי (סבו של הרב אברהם שפירא), למרות גילו הצעיר אז (34). לאחר פטירת הרב שפירא בסיוון ה'תרס"ח (1908) התמנה הרב פרנק כחבר בית הדין (דיין שני) במינוי קבוע, לצד הרב משה נחום ולנשטיין (ששימש אב בית דין) והרב אריה ליב הרשלר. בשנת ה'תרע"ח (1918), בסיומה של מלחמת העולם הראשונה, התמנה לאב בית הדין, תפקיד שבו שימש ארבעים שנה. בשנת ה'תשי"ח (1958) מינה תחתיו את הרב אליהו ראם. עם ייסוד הרבנות הראשית מונה גם כאב בית הדין של הרבנות. דרכו, בהמשך לרב שמואל סלנט, הייתה להעדיף את דרך הפשרה, ורק בלית ברירה להגיע למצב של דין תורה.
תולדות חייו > במלחמת העולם הראשונה

בתקופת מלחמת העולם הראשונה שימש הרב פרנק בתפקידים ציבוריים, בייחוד לאחר פטירת הרב אריה לייב הרשלר ששימש נציג היהודים (האשכנזים) כלפי השלטון הטורקי. בתקופה זו ידעה ירושלים רעב, מחסור ומגפות. הרב פרנק העניק ביד רחבה תעודות 'חכמים', אשר פטרו את המקבלים אותן משירות בצבא האימפריה העות'מאנית, על אף הסיכון העצמי שבדבר.
באפריל 1917 הצטרפה ארצות הברית למדינות ההסכמה כנגד האימפריה העות'מאנית ומעצמות המרכז, ובעקבות כך יצאה פקודה הגליה לנתיני ארצות הברית בארץ ישראל, בהם הרב פרנק (בעקבות ויזה שאביו הצליח להשיג). הוא סירב לעזוב את ירושלים בשל תפקידו הציבורי, והתחבא בעיר. מושל ארץ ישראל ג'מאל פאחה החליט לאסור את נשי וילדי המתחבאים על מנת שהגברים יסגירו את עצמם, כולל אשתו של הרב פרנק ובנם שהיה אז בן כמה חודשים. הרבנית שלחה לבעלה שלא יסגיר את עצמו, בשל תפקידו הציבורי. לבסוף הצליחה הרבנית להימלט בשעת פינוי העצורים מירושלים, כמה שבועות קודם לכיבוש ירושלים בידי הבריטים בסוף 1917.
תולדות חייו > בתקופת המנדט הבריטי

עם תחילת השלטון הבריטי בארץ ישראל היו רוב המוסדות הציבוריים של היישוב הישן מוזנחים והרוסים, לאחר שנות מלחמת העולם הראשונה. במשך כמה שנים לא היה לעיר רב רשמי אשכנזי וספרדי. בניסן ה'תרע"ח (1918) הוקם "ועד הרבנים בירושלים". כנשיאו שימש הרב יצחק ירוחם דיסקין וכסגנו הרב חיים משה אלישר, בעוד הרב פרנק משמש כסגן יו"ר. ועד זה נתפרק לאחר שלושה חודשים, בין היתר בשל התנגדות הרב פרנק למינויו של הרב דיסקין לרבה האשכנזי של העיר. בטבת ה'תרע"ט (1919) הוקם בהשתתפותו הפעילה של הרב פרנק "משרד הרבנות לעדת ישראל בירושלים", ובראשו עמדו הרב דוד ליפמן שובקס והרב חיים משה אלישר. בסמוך למשרד הוקם בית דין לערעורים והמשרד אישר הוצאה לפועל של פסקי דין של בתי הדין על ידי השלטון הבריטי. הקמת בית הדין לערעורים לוותה במחלוקת בירושלים, והמתנגדים טענו כי אין לבית דין כזה מקור בהלכה.
באותו זמן יזם הרב פרנק את מינויו של הרב קוק, ששהה אז בלונדון, לתפקיד רבה האשכנזי של ירושלים, תפקיד שאותו לא מילא איש באופן רשמי מפטירת הרב סלנט בשנת ה'תרס"ט (1909). בהשתדלות הרב פרנק נשלחה לרב קוק תעודה רשמית על בחירתו כרבה של ירושלים, ובג' באלול ה'תרע"ט (1919) הגיע הרב קוק לירושלים והוגש לו כתב רבנות רשמי, שבראשו היו חתומים הרב פרנק ובית דינו, עם רבנים נוספים, ראשי מוסדות וישיבות.
באותה תקופה הוקמה הרבנות הראשית לישראל בראשות הרב קוק והרב יעקב מאיר. הוא התמנה כחבר מועצת הרבנות הראשית וכאב בית הדין, ושימש בתפקיד זה כ-40 שנה. הרב קוק פעל בשיתוף פעולה עם הרב פרנק ונועץ בו בעניינים שעמדו על הפרק. הקשר בין השניים ניכר גם בהערות שכתב הרב פרנק למהדורה השנייה של ספרו של הרב קוק "חבש פאר".
בשנת 1926 רכשה משפחתו קרקעות בקדמת ציון, מזרחית לעיר העתיקה, אך בעקבות מאורעות תרפ"ט נמנע מהם להתיישב במקום.
בזמן מאורעות תרפ"ט שימש בית הרב פרנק בבתי מחסה כמקום מסתור לנשק של ההגנה, וכן סייע להגנה בדרכים נוספות. בתקופה מאוחרת יותר שימש בית הרב בשכונת גאולה כמחסן נשק, בית מלאכה ומקום אימונים להגנה.
החל ממאורעות תרפ"ט החלה עזיבה יהודית של העיר העתיקה ומעבר אל העיר החדשה, וגם בית הדין עבר לשכונת מאה שערים. גם הרב פרנק עבר לגור סמוך לבית הכנסת בשכונת אחווה שבה שימש רב. לאחר מספר שנים עבר לרחוב מלאכי 17 בשכונת כרם אברהם שבו התגורר עד לפטירתו. בשנת ה'תרצ"ה (1935) נוסד בירושלים מכון מדרש בני ציון לעיסוק בהלכות התלויות בארץ. הרב פרנק עמד במשך עשרים וחמש שנים בראשו, העביר שיעורים והשתתף במאמרים בחוברות "כרם ציון" בהוצאת המכון.
הגותו ההלכתית ודעותיו > אחדות עם ישראל

הרב פרנק התנגד להקמת קהילות דתיות נפרדות וסבר כי אין לנתק את הקשר עם הציבור החילוני שרובו הם תינוקות שנשבו, מתוך שאיפה להשפעה על הצביון הציבורי ושאיפה שהציבור החילוני יחזור בתשובה, ולו במעט. בכרוז שיצא על ידי רבנים בקיץ ה'תרצ"ה (1935) הם קראו לכך שבכל מקום יישוב תהיה רק קהילה דתית אחת, שחיטה אחת ובית דין אחד. על כרוז זה חתומים גם הרב פרנק והרב קוק.
הרב פרנק שאף לאיחוד היהדות הדתית על כל פלגיה, ויצא כנגד הכיתתיות וצרות העין. הוא הביע את שמחתו על הקמת החזית הדתית המאוחדת בבחירות לכנסת הראשונה.
הרב פרנק ראה בקראים קבוצה שיצאה מעם ישראל, ולפיכך אינם יהודים ואין להעלותם לארץ, וכן אין לאפשר להם ללמוד בבתי ספר דתיים. כלפי היהדות הרפורמית יצא בחריפות רבה, וקבע כי על פי דין התורה יש להתרחק מהם מלוא הריחוק, ואין להתחבר עמהם לשום עניין.
כשנשאל על ידי ברוך דובדבני אם להמשיך במאמצים להעלאת יהודי מרוקו לישראל, למרות החשש שיהפכו לחילונים, השיב לו הרב פרנק בחיוב, בין היתר בנימוק שאם יישארו במרוקו יעמדו בסכנת חיים ובסכנת התבוללות, ואפילו אם יש רק ספק סכנה גם אז חובה להעלותם.
הגותו ההלכתית ודעותיו > ארץ ישראל

הרב פרנק העריך את מפעל ההתיישבות בארץ והתנגד להסתגרות בארבע ערי הקודש. הוא תמך בקבוצה בשם "קהלת יעקב" מכולל אונגרין שהתאגדה להקמת מושבה לבני ירושלים בשנת ה'תרס"ו (1906), כנגד דעתם של ראשי הכולל. הרב פרנק פעל למינוי רבנים ושו"בים במושבות, ביקר בהן, והשתדל לקרב את אנשיהן.
בעת הדיונים על הצעת החלוקה של ועדת פיל ב-1937, השיב הרב כי לדעתו יש להסכים בדיעבד לתוכנית החלוקה.
הרב פרנק קרא לרבנים מחוץ לארץ להעדיף את אתרוגי ארץ ישראל, ובהסתמכו על תשובת הרמ"א פסק כי על פי דין התורה יש להעדיף קניית מוצר מיהודי על פני גוי, אף במקום שהגוי מוכר במחיר זול יותר.
הרב פרנק היה בין המתירים את השימוש בהיתר המכירה בשנת השמיטה, אך עודד גם את החקלאים השומרים שמיטה ללא שימוש בהיתר המכירה.
הגותו ההלכתית ודעותיו > כשרות

הרב פרנק התיר את השימוש באבקת חלב נוכרי, וכן התיר את השימוש בג'לטין, אף ג'לטין שנעשה מעצמות ובהמות טמאות.
הגותו ההלכתית ודעותיו > נישואים

הרב פרנק התיר אלפי עגונות במהלך חייו. לעיתים היה מחפש שותפים להיתר עגונה, אך לא רצה לדעת את נימוקיהם המדויקים על מנת שלא לסתור אותם. מאידך גיסא, התנגד להיתר עגונות קיבוצי. בעקבות מקרה של חולה שרצה לתת גט לאשתו קודם מותו בשל הקושי בקבלת חליצה מאחיו, פעל הרב פרנק למינוי רב למרכז הרפואי של הדסה. בתקופת המנדט הבריטי הייתה נהוגה תופעה של נישואים פיקטיביים לצורך קבלת סרטיפיקטים, כאשר לאחר שהגיעו לארץ היו מתגרשים. הרב פרנק פסק כי הנישואים והגירושים הם פיקטיביים, ואין האישה נאסרת בגללם להינשא לכהן.
הרב פרנק יצא באיגרת כנגד הנהגת קידושין על תנאי בידי רבנים קונסרבטיביים, וקבע כי על הדין אין תנאי מועיל בהם. כן התנגד למינוי שליח לגירושין בשעת סידור הקידושין.
הגותו ההלכתית ודעותיו > לימוד תורה

כשהיה מסיים סוגיא היה נוהג לחזור על תמציתה ורק אחר כך להתחיל עניין חדש, וכך הדריך גם אחרים, להשתדל לזכור רק את תמצית הסוגיא. הורה לתלמידיו לא להתעכב יתר על המידה בהבנת דברים מקומיים מוקשים, אלא להמשיך ללמוד, ומתוך המשך הלימוד תצמח ההבנה. בצעירותו שכנעו אותו מקובלי ירושלים להקדיש זמן ללימוד תורת הנסתר, והוא למד חורף שלם מפי הרב מנחם מנכין היילפרין, אולם הפסיק לימוד זה כאשר אמר לו כי בלימוד הנסתר אין מקום לשאלות.
מבני הישיבות דרש לחדש חידושים תוך כדי לימודם. חשיבות מיוחדת ראה בפרסום דברי תורה באופן מובן בעלונים ובחוברות. דעתו לא הייתה נוחה מביטויים חריפים כנגד גדולי ישראל מהדורות הקודמים, וגם כשפסק כנגד דעותיהם, הקפיד להשתמש בלשון כבוד כלפיהם.
הגותו ההלכתית ודעותיו > רבנות

הרב פרנק נחשב לפוסק הלכה מובהק. הרב שמואל סלנט שיתפו בדיונים בנושאי גיטין עוד בהיותו כבן 24, והעביר לידו את פסיקת ההלכה בנושא הפרשת תרומות ומעשרות. הוא המשיך את שיטתו של הרב סלנט ברבנות ובהנהגת הקהילה. עם השנים הועברו אליו שאלות הלכתיות כבדות, אף ממקומות מרוחקים ומציבורים מגוונים.
הרב פרנק התנגד לייסוד בתי מדרש לרבנים. עורר תלמידי חכמים שיקבלו עליהם עול רבנות להורות הלכה בישראל, והשתדל לטפח אברכים מתאימים. עודד רבנים לצאת לחוץ לארץ על מנת לשמש כרבנים שם. דקדק בהענקת סמיכה לרבנות, ולפעמים העניק אותה רק לאחר שהמועמד כבר קיבל משרה רבנית. לעיתים נמנע מלהשיב לשאלות שנשאלו ממקומות אחרים, כאשר ראה בכך כוונה לעקוף את הרבנות המקומית.
לא היו לו שעות קבלה, והשיב לשאלות הלכתיות בכל זמן שנשאל. נהג לברר את העניין ההלכתי מכל צדדיו ולפסוק גם כשהפסק מנוגד לדעת רבנים אחרים. אהב את ההכרעה שאינה משאירה מקום לספק ותשובותיו מתאפיינות בבהירות. בפסיקת ההלכה התבסס על הפוסקים הראשונים והאחרונים שדנו בשאלה, באמרו שהתעלמות מדעותיהם היא פגיעה בכבודם. כמו הרב שמואל סלנט והרב יצחק אלחנן ספקטור נטה להקל ואחז בשיטת "כוחא דהיתירא עדיף"; אולם ניתן למצוא אצלו גם מקרים שהחמיר בדברים שאחרים הקילו בהם, בעיקר כשהשאלה הייתה כללית וציבורית. לעיתים השיב בשאלה זהה תשובות מנוגדות לשני אנשים, בשל ההבדלים ביניהם, לפי מסורת בעניין שקיבל מהרב שמואל סלנט.
הרב פרנק השתדל לגמול חסד גם במקום דין והלכה. במקומות שבהם לא ניתן היה לעשות דבר מפני שורת הדין, השתדל לעזור, לסייע ולנחם. במקרים מסוימים שבהם אסר עוף אף שהיה צד להקל, שילם לשואל עני את עלות העוף. עקב כך היו באים אליו עניים מקצות העיר בשאלות כשרות.
הקפיד על קיום מנהגי ארץ ישראל ותקנות ירושלים, כגון קביעת זמן שקיעת החמה, סידור מקווה ושיעור העיסה המחויבת בחלה. דעתו לא הייתה נוחה מחומרות והידורים חדשים שיש בהם משום פגיעה בכבוד ראשונים. התנגד לקביעת נוסח תפילה אחיד, ובמקומות בהם יחס המתפללים לפי עדות היה חצי חצי, פסק שכל אחד ימשיך להתפלל כמנהג אבותיו, לרבות שליח הציבור. בענייני קבורה עמד על משמר מנהגי ירושלים, ולא הסכים לשינויים מהנהוג. דעתו לא הייתה נוחה מהנוהגים בפרהסיא מנהגים שונים ממנהג אנשי המקום.
הגותו ההלכתית ודעותיו > שחיטה

במשך כ-50 שנה היה חבר בוועד השחיטה האשכנזי בירושלים. כתנאי להבטחת כשרות הבשר הנשחט, שאף הרב פרנק כי תהיה רק שחיטה אשכנזית אחת בירושלים. עם זאת התנגד לאיחוד השחיטה האשכנזית והספרדית, בשל הבדלי הדינים ביניהן. פעל למנוע הקמת שחיטה אשכנזית נפרדת על ידי העדה החרדית, וכאשר הממשל הבריטי ניאות לאפשר לעדה החרדית הקמת שחיטה נפרדת, הצהיר בפני הנציב העליון כי הוא מוכן שכל השחיטה תעבור לידי העדה החרדית, ובלבד שלא יהיה פיצול בשחיטה. בסופו של דבר נוצר הפיצול. הוא התנגד גם לרצון ועד הקהילה בירושלים לפתוח שחיטה נפרדת בשנת ה'תרצ"ו (1936).
הרב פרנק דרש להמשיך את הסדרים שנהגו בשחיטה עוד בימי הרב סלנט והרב דיסקין, ועמד בתוקף כנגד הנהגת שינויים. בסוף ימיו כתב איגרת ובה הזהיר שלא לשנות את הסדרים האמורים. הוא יצא בכרוז מחאה כנגד גידול שפנים בקיבוצים.
תלמידיו

הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא
הרב שלמה זלמן מן-ההר
ספריו

הר צבי - סדרת ספרים, בהוצאת מכון הרב פראנק
שו"ת (8 חלקים, על או"ח, יו"ד, אבה"ע, חו"מ וזרעים)
פירוש על הש"ס (5 חלקים)
הגהות על השו"ע
הגהות על משנה תורה לרמב"ם
פירושים על התורה
הערות וחידושים (3 חלקים) - הערות שכתב בשולי גיליונות ספריו על ספרי קצות החושן, נתיבות המשפט, שאגת אריה, מנחת חינוך, רבי עקיבא איגר ואור שמח.
שביבי אור - אגרות בענייני מוסר, ירושלים תשס"ז
רשמי שאלה - חידושים בהלכה
מקראי קדש (9 חלקים) על המועדים
הדרת קודש (2 חלקים) על מעגל החיים (לידה, ברית מילה, פדיון הבן, בר מצווה ועוד)
מקדש מלך על הלכות בית המקדש והר הבית
הדרת הארץ
פניני רבנו צבי פסח על התורה
אשא עיני אל ההרים - מכתבים אל בנו יהודה ליב, תל אביב תשס"ד
ספריו > קונטרסים

על חומותיך ירושלם, תפילות על נפילת העיר העתיקה לירדנים, ירושלים תש"ח
ימי הפורים, ירושלים תש"ו, באתר היברובוקס
דבר לישראל ולעמים, ‏ירושלים תש"ד, באתר היברובוקס
ילדיו

חנה, אשת הרב מנחם בן ציון זקס, רב בשיקגו ומחבר סדרת הספרים "מנחם ציון"
שמואל תנחום, מזכיר הרבנות בירושלים. נישא לשושנה, בת שלמה שטמפפר
פעשה, אשת שלמה אלטמן (בנו של הרב אברהם אליהו אלטמן)
מינה, אשת הרב גרונם לנדא, ראש ישיבת הדרום ברחובות
יהודה, תעשיין, נשא לאשה את יהודית למשפחת ברמן
יעקב - שירת ב"הגנה", היה חבר הכנסת מטעם המערך, נישא למינה לבית אברהמסון
אברהם- שירת בפלוגות הלילה של וינגייט, תעשיין. נשא לאשה את מלכה למשפחת יפה
אסתר, אשת הרב שמואל רוזובסקי, ראש ישיבת פוניבז'
פייבל, תעשיין, נשא לאשה את חיה למשפחת ברוורמן
בין צאצאיו נמנים: הרב דוד כהן, הקלרניתן חיליק פרנק והרב אמנון בזק.
הנצחה

לאחר פטירתו הונצח שמו על בית הכנסת הר צבי ברחוב צפניה בשכונת כרם אברהם בירושלים, ומצדו השני ברחוב עזרא בשכונת נווה צבי. כמו כן הוקמה על שמו השכונה שכונת נווה צבי בסמיכות לבית הכנסת הר צבי ובסמיכות לשכונת הבוכרים. כמו כן נקראו על שמו רחובות בערים ירושלים ראשון לציון ובאר שבע.
לקריאה נוספת

שבתי דוב רוזנטל, משואה לדור: מרן הגאון רבי צבי פסח פראנק זצ"ל מרא דאתרא בירושלם, פרקי חייו ומשנתו, מהדורה ראשונה ירושלים ה'תשל"א
הנ"ל, גאון ההוראה: פרקים בתולדות חייו קצות דרכיו והליכותיו בקודש, מכון הרב פראנק 2 חלקים, ה'תשע"א
הנ"ל (עורך), הצבי ישראל: מרן הגאון צבי פסח פראנק... חקרי הלכה, אגרות, פרקי חיים, מכון הרב פרנק, ירושלים ה'תשל"א
ישראל רוזנסון (עורך), 'גאון ההוראה' אחרי 50 שנה: היסטוריה, הגות, ריאליה, מכללת אפרתה ירושלים ה'תשע"ב
דוד הלפגוט, הלכה ומטא הלכה במשנתו של רבה של ירושלים הרב צבי פסח פראנק, דוקטורט, אוניברסיטת בר-אילן 2018.
נתנאל אוירבך, דת, חברה ומדינה במשנתו ההלכתית של הרב צבי פסח פראנק, דוקטורט, אוניברסיטת בר-אילן 2019 (תקציר).
אברהם פראנק (בנו), טוב וחסד ירדפוני, ירושלים תשס"ז
יעקב פראנק (נכדו), הגאון מרן צבי פסח פראנק זצ"ל – פוסק הדור ורבה של ירושלים, תשס"ו
זהבה בזק (נכדתו), הבית ברחוב מלאכי - אסופת מאמרים, תגובות ורשימות, ירושלים תשמ"ה, עמ' 5-8, 60-63
יצחק רפאל (עורך) שמואל הכהן וינגרטן (כותב), אנציקלופדיה של הציונות הדתית, חלק ד, מוסד הרב קוק ירושלים תשל"ב, עמ' 363 והלאה
אקסיון פראנסז
הערות שוליים

↑  זאב שטרנהל, לא ימין ולא שמאל, עם עובד 1988, עמ' 80-82
↑  עורכי אינציקלופדיית בריטניקה, Action Française, אינציקלופדיית בריטניקה, ‏12 בינואר 2016
↑  Henry Bernstein (1876-1953) (בצרפתית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257583605171  BnF: cb11870596c (data)  ISNI: 0000 0001 2157 8109  LCCN: n81010282  NKC: kn20050922009  SUDOC: 026461846  VIAF: 130790426   WorldCat (עם VIAF): 130790426
לסביות

דגל הגאווה במצעד הגאווה בסאו פאולו, 2009, ועליו מספר סמלים לסביים (מימין לשמאל): לבריס, משולש שחור וסמל ונוס כפול ושלוב
לֶסְבִּיּוּת היא משיכה מינית ורגשית בין נשים. לסבית היא אישה בעלת נטייה מינית הומוסקסואלית (הרכב של המילים "הומו" (יוונית: זהה) ו"סקס" (לטינית: מין); ביחד: "מין זהה"), דהיינו אישה בעלת משיכה מינית ורגשית לנשים.
המונח "לסביוּת" כקונספט המגדיר נשים אשר חולקות נטייה מינית הומוסקסואלית הוא תוצר של המאה ה-20. אף על פי שהומוסקסואליות בקרב נשים הופיעה במגוון רחב של תרבויות במהלך ההיסטוריה, רק בתחילת תקופה זו נעשה תיאור של לסביות כקבוצה. בשנים המאוחרות של המאה ה-19 פרסמו סקסולוגים תוצאות של מחקרים ותצפיות על התנהגות נשית שאופיינה במשיכה חד-מינית, ועשו הבחנה של לסביוּת כיישות חברתית בתרבות המערבית. כתוצאה מכך, נשים באירופה ובצפון אמריקה אשר הפכו למודעות לסטטוס הרפואי החדש שנוסד, הקימו במחתרת תת-תרבות לסבית.
הרחבה נוספת של המושג נעשתה בשנות ה-70 של המאה ה-20, בעקבות השפעתו של הגל השני של הפמיניזם. מאז תקופה זו עוסקים היסטוריונים בבחינה מוחדשת של יחסים בין נשים בהיסטוריה, ומעלים שאלות בדבר ההגדרה הנכונה של אישה כלסבית או של מערכת יחסים בין נשים כיחסים לסביים. דיונים בנושאים אלה הניבו שלושה רכיבים לזיהוי לסביוּת: התנהגות מינית, משיכה מינית, ונטייה מינית.
לסביות רבות הגיבו לתיוגן כדחויות מוסרית בבניית תת-תרבות המבוססת על מרידה בתפקידי המגדר. לסביוּת הייתה במהלך ההיסטוריה לאופנתית לעיתים, מה שהשפיע על האופן שבו השתקפה התופעה אצל אחרים, כמו גם אצל הנשים הלסביות עצמן. ישנן נשים העוסקות בפעילות הומוסקסואלית, שייתכן כי ידחו את הזהות הלסבית בשלמותה, תוך שהן מסרבות לזהות עצמן כלסביות או ביסקסואליות.
בבסיס התפיסה של הסקסולוגים המוקדמים כלפי לסביות עמדה אמונתם, כי אישה הקוראת תיגר על תפקידי המגדר הנוקשים של החברה, סובלת מהפרעה נפשית.
אטימולוגיה

המונח "לסביוּת" התפתח משמו של האי היווני לסבוס, מקום מושבה של המשוררת סַאפְּפוֹ, בת המאה ה-7 לפנה"ס. בחינה של כתבים עתיקים לימדה את ההיסטוריונים על קיומה של קבוצה נשים אשר היו תחת חסותה של סאפפו מבחינה תרבותית. מעטים מכתביה של סאפפו שרדו, אולם אלו הקיימים משקפים את הנושאים שעליהם כתבה: חיי היום-יום של הנשים, מערכות היחסים שלהן וטקסים. סאפפו תיארה את יופיין של הנשים ואת אהבתה אליהן. עד למאה ה-19 התייחס המונח "לסבי" לכל נושא הקשור לאי לסבוס, לרבות סוג של יין. (בשנת 2008 נעשה ניסיון של תושבי האי למנוע בדרך משפטית את השימוש במונח שלא לתיאור נושאים הקשורים לאי, אך המהלך כשל.)
בשנת 1890 נעשה שימוש במונח במילון רפואי לתיאור התנוחה "סיזרינג" (באנגלית: "tribadism") כ"אהבה לסבית": "סיפוק מיני הדדי של שתי נשים על ידי גירוי ביחסי מין". שימוש במונח "לסביוּת" (באנגלית: Lesbianism) כתיאור של יחסים אירוטיים בין נשים תועד בשנת 1870. סביב המאה ה-20 הוחלף המונח ב"סאפיזם" ("Sapphism") או "סאפיסטית" ("Sapphist"), ובשנת 1925 התקבע בספרות הרפואית המונח "לסביוּת", ושימש כשם עצם המתאר את המקבילה הנשית למעשה סדום גברי.
התפתחות הידע הרפואי היוותה מרכיב מרכזי בשינויים העתידים לבוא במשמעויות הנִלוות למונח לסביוּת. באמצע המאה ה-19 ערכו אנשי רפואה ניסיונות לייסד דרכים לזיהוי הומוסקסואליות בקרב גברים, אשר נחשבה אז לבעיה חברתית משמעותית במרבית החברות המערביות. על ידי סיווג התנהגות שהוגדרה באותה התקופה כ"מיניות הפוכה" על ידי הסקסולוג היהודי-גרמני מגנוס הירשפלד, קבעו החוקרים מהי התנהגות מינית נורמלית עבור גברים ונשים, ובאיזו מידה חורגים גברים ונשים מן "ההתנהגות המינית המושלמת".
הספרות המקצועית התייחסה ללסביות במידה מועטה בהרבה מאשר להומוסקסואליות גברית, שכן התופעה לא נתפסה בקרב אנשי מקצוע כבעיה משמעותית, ובמקרים אחרים אף הייתה התעלמות מוחלטת מקיומה. עם זאת, הסקסולוגים ריכרד פון קראפט-אבינג הגרמני והבלוק אליס הבריטי כתבו כמה ממחקרי הסיווג המוקדמים ביותר על אודות משיכה מינית בין נשים, והתייחסו אליה כאל סוג מסוים של אי שפיות.
קראפט-אבינג, התייחס ללסביוּת (שאותה כינה "Uranism") כמחלה נוירולוגית, ואילו אליס, אשר הושפע מכתיבתו של קראפט-אבינג, חלק עליו באשר לתפישתו כי "מיניות הפוכה" היא באופן כללי מצב שנמשך לאורך כל החיים. אליס האמין כי נשים המביעות אהבה לנשים אחרות ישנו את התייחסותן ליחסים מעין אלה לאחר שיתנסו בנישואים וב"חיים מעשיים". עם זאת, הוא הודה כי ישנן נשים עם "נטייה הפוכה" אשר יבלו את כל חייהן בהתמדה ביחסים אירוטיים עם נשים. היו אלה חלק מקבוצת "המגדר השלישי" אשר דחו את הרעיון שלפיו נשים צריכות להיות כנועות, נשיות וביתיות. המונח "נטייה הפוכה" תיאר את התפקידים המגדריים ההפוכים ואת הקשר בינם למשיכה מינית לנשים במקום לגברים. היות שבתקופה הוויקטוריאנית לא היה מקובל שנשים ייזמו מגע-מיני כלשהו, נשים אשר עשו כך נחשבו לבעלות התנהגות מינית גברית.
עבודותיהם של ריכרד פון קראפט-אבינג ושל הבלוק אליס זכו לתפוצה רחבה וסייעו ליצור מודעוּת ציבורית למיניות נשית. טענות הסקסולוגים שלפיהן הומוסקסואליות היא סטייה מולדת התקבלו באותם זמנים בחיוב בקרב גברים הומואים, הואיל והייתה הכרה רחבה להצעתם כי סגנון חיים שכזה לא הושפע ממידה רעה, מעבריינות או מהפקרות, וכי אין להכיר בו ככזה. בהיעדר כל בסיס אחר לתיאור רגשותיהם, קיבלו הומוסקסואלים רבים את הסיווג כ"שונים" או "סוטים", והשתמשו בעובדה כי היו במעמד לא חוקי באירופה על מנת לגבש מעגלים חברתיים בפריז ובברלין. במקביל, לסביות החלו לגבש אלמנטים של תת-תרבות.
הומוסקסואליות בנשים ללא זהות לסבית

המשמעויות השונות שנוספו למונח "לסביות" במהלך המאה ה-20 עודדו מספר היסטוריונים לבחון מחדש יחסים בין נשים לאורך ההיסטוריה, בטרם החל השימוש הנרחב במונח לתיאור נטייה מינית. דיונים בין היסטוריונים הולידו שאלות חדשות בדבר הגדרתה של מערכת יחסים לסבית. לסביות פמיניסטיות עמדו על כך שיחסי מין אינם מדד הכרחי בקביעה שלפיה אישיות מסוימת היא לסבית, אם עיקר היחסים שלה, ואלה הקרובים והמשמעותיים ביותר, היו עם נשים. כאשר בוחנים יחסים מן העבר בהקשר ההיסטורי המתאים, היו זמנים שבהם אהבה ויחסי מין היו שני תחומים נפרדים ולא בהכרח קשורים זה לזה. בשנת 1989 כתבה קבוצה חוקרים אשר נקראה "קבוצת ההיסטוריה הלסבית" (The Lesbian History Group) כי:
מאחר שישנו בחברה אי-רצון להכיר בכך שלסביוֹת קיימות, נדרשת רמה גבוהה של ודאות בטרם היסטוריונים או ביוגרפים רשאים לעשות שימוש בתווית הזאת. עדויות אשר עשויות להיחשב למשביעות רצון בכל מקרה אחר אינן מתאימות במקרה הזה... אישה אשר מעולם לא נישאה, אשר חיה עם אישה אחרת, אשר חבריה היו בעיקר נשים או אשר התרועעה במעגלי-חברים הומו-לסביים ידועים הייתה ככל הנראה לסבית... אך ראיות מסוג אלה אינן נחשבות ל"הוכחות" לכך. מה שאלה המבקרים אותנו מבקשים הן ראיות שלא ניתן להפריך אותן, של פעילות מינית בין נשים, ואת אלו כמעט בלתי אפשרי למצוא.
לרוב, מיניות האישה אינה מקבלת ייצוג הולם בטקסטים ובמסמכים היסטוריים. עד לעת המודרנית, תיעוד מיניותן של נשים נכתב למעשה על ידי גברים, מתוך הבנה ונקודת מבט גברית, כשההתייחסות לנשים הייתה ביחס לגברים עצמם – כנשותיהם, בנותיהם או אמהותיהם. ייצוגים אמנותיים של מיניות נשית הציגו בדרך כלל רעיונות או מגמות בקנה-מידה רחב, והעניקו להיסטוריונים רמזים על המידה שבה היו יחסים אירוטיים בין נשים נפוצים ומקובלים במהלך ההיסטוריה.
הומוסקסואליות בנשים ללא זהות לסבית > רומא ויוון העתיקות

ניתוח ההיסטוריה נעשה לרוב דרך אידאולוגיות בנות-זמננו; יוון העתיקה כנושא זכתה לפופולריות רבה בקרב המעמד השליט בבריטניה במהלך המאה ה-19. בהתבסס על סדר העדיפויות החברתי שלהם, היסטוריונים של יוון העתיקה פירשו את החברה ביוון כמערבית, לבנה וגברית, ובעיקרון הדירו נשים מהחשיבות ההיסטורית. הנשים ביוון נהגו להתבודד אחת עם השנייה, וכך גם גברים. בחברה ובסביבה הומואירוטית זו היו יחסים אירוטיים ומיניים בין גברים דבר שבשגרה, והם תועדו בספרות, באמנות ובהגות הפילוסופית. אין כמעט כל תיעוד לפעילות הומוסקסואלית בין נשים, אך ישנה השערה שיחסים דומים לאלה שהתנהלו בין גברים ונערים התנהלו גם בין נשים ונערות. המשורר הלירי אלקמן בן המאה ה-7 לפנה"ס השתמש במונח "aitis" לתיאור המקבילה הנשית לנער הנמצא במערכת יחסים פדרסטית. בדיאלוג הסוקרטי "המשתה", שנכתב על ידי אפלטון, מציין אריסטופאנס נשים אשר אוהבות נשים, אך משתמש לשם כך במונח "trepesthai" (שמשמעו "שיש להתמקד בו") במקום במונח "ארוס", אשר התייחס ליחסים אירוטיים אחרים בין גברים ובין נשים לגברים.
ההיסטוריונית ננסי רבינוביץ טוענת שציורים המופיעים על כלי־חרס מיוון העתיקה, שבהם נראות נשים הכורכות את זרועותיהן סביב מותניהן של נשים אחרות או נשענות האחת על כתף השנייה, יכולים להתפרש כהבעה של תשוקה רומנטית. לא ידוע הרבה על חייהן של נשים ביוון העתיקה ובמיוחד על מיניותן. על אף שגברים לקחו חלק במערכות יחסים פדרסטיות מחוץ לחיי הנישואים, אין ראיות מוצקות לכך שהוּתר לנשים לקיים יחסים מחוץ לנישואים או שעודדו אותן לכך. הנשים המופיעות בציורים שעל הכדים היוונים נראות מביעות חיבה אחת כלפי השנייה, והייצוג שלהן הוא אירוטי: הן מתקלחות יחד, נוגעות אחת בשנייה, ובחלק מהציורים ניתן להבחין בדילדואים אחדים ובדימויים הלקוחים מיחסים הטרוסקסואלים או פדרסטיים. לא ידוע האם מדובר באירוטיקה המיועדת לצופה ביצירת האמנות או ביצוג ממשי של חיי הנשים באותה תקופה.
ברומא העתיקה היו הנשים כפופות להגדרות של גברים בנושא מיניות. היסטוריונים מודרניים מציינים כי יחסם של גברים להומוסקסואליות בקרב נשים היה עוין; אישה אשר קיימה מערכת יחסים מינית מחייבת עם אישה אחרת נתפסה כבעלת מוּזרות ביולוגית ובעלת "דגדגן גדול באופן מפלצתי", שאיתו ניסתה לחדור לנשים אחרות ולעיתים גם לגברים. על פי ההיסטוריון ג'יימס באטריקה (Butrica), לסביוּת "אִתגרה לא רק את תפיסת הגברים את עצמם כאלה אשר להם ישנה בלעדיות על נתינת עונג מיני, אלא גם את היסודות הבסיסיים ביותר של תרבות השליטה הגברית ברומא". אין בנמצא תיעוד היסטורי ממשי של נשים אשר קיימו יחסי מין עם נשים אחרות ברומא העתיקה.
הומוסקסואליות בנשים ללא זהות לסבית > ראשית אירופה המודרנית

מקרים על הומוסקסואליות בקרב נשים זכו במהלך ההיסטוריה ליחס שלילי פחות מצד רשויות החוק והדת מאשר מקרים של ניאוף או הומוסקסואליות בקרב גברים. בעוד מין בין גברים, בין גבר לאישה או בין גברים ובעלי-חיים נחשבו בבריטניה למשל כמושא למערכות החקיקה והמשפט, לא הייתה בספר החוקים או בספרות הרפואית כל הכרה או התייחסות למגע מיני בין נשים. החוק הראשון אשר אסר על יחסים מיניים בין נשים הופיע בצרפת בשנת 1270. בספרד, באיטליה ובאימפריה הרומית הקדושה נכללו מעשי סדום בין נשים במסגרת מעשים אשר נחשבו ל"לא-טבעיים", ודינם היה העלאה על המוקד; אך ישנן מעט מאוד עדויות לכך שמדובר בפרקטיקה שאכן התרחשה. ההוצאה להורג המוקדמת ביותר התרחשה בשפייר שבגרמניה בשנת 1477; שתי נזירות אשר "רכבו" האחת על השנייה או שהתגלה כי נגעו האחת בשדיה של השנייה. נזירה איטלקייה בשם האחות בנדטה קרליני (Benedetta Carlini) תועדה כאשר היא מפתה רבות מחברותיה למנזר, ותוארה כאחוזת רוח אלוהית בשם "סְפְּלֶנְדִיטֶלוֹ" (Splenditello). על מנת לסיים את יחסיה עם הנשים היא הוכנסה לכליאה בבידוד למשך 40 שנה. עם זאת, הומואירוטיקה נשית הייתה כה נפוצה בתיאטרון ובספרות האנגלית, עד כי היסטוריונים סבורים כי היא הייתה לאופנה למשך תקופת זמן מסוימת במהלך תקופת הרנסאנס.
גיבוש זהות לסבית קולקטיבית

לסביוֹת, במיוחד בתרבות המערבית, מגדירות עצמן בדרך-כלל כבעלות זהות המגדירה את הייחודיות המינית שלהן, וכן את השתייכותן לקבוצה חברתית החולקת מאפיינים משותפים. נשים בתרבויות רבות במהלך ההיסטוריה קיימו יחסים מיניים עם נשים אחרות אך הן כמעט אף פעם לא נחשבו לחלק מקבוצה חברתית של אנשים שהגדרתהּ מתבססת על יחסים אלו. היותן של נשים בתרבות המערבית מיעוט פוליטי, יחד עם הנידוי החברתי אשר נלווה לסיווג הרפואי של הומוסקסואליות כמחלת נפש (אשר רווח עד שנות ה-70), הביאו להתפתחותה של זהות קולקטיבית ולכינונה של תת-תרבות בהתאם.