שואת יהודי איטליה
הפתרון הסופי באיטליה

מצבם של היהודים, שהיה קשה וחסר ודאות בשל חוקי הגזע באיטליה, החמיר עם הקמת הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, ממשלת בובות שהקים בניטו מוסוליני בחסות הנאצים בצפון איטליה (ובכלל זה, בתחילת קיומה, גם ברומא), והתקיימה מ-23 בספטמבר 1943 ל-25 באפריל 1945.
הפלת המשטר הפשיסטי באיטליה ב-25 ביולי 1943 וכניעת איטליה בפני בעלות הברית בספטמבר של אותה שנה, הביאו לפלישת גרמניה לאיטליה ולאחר שבועות אחדים חולקה איטליה לאזור בשליטה גרמנית בצפונה ובמרכזה, בעוד בעלות הברית החזיקו ביתר שטחי המדינה. האזור שנכבש על יד הגרמנים היה זה שמסוכן ליהודים, שכן בו יכלו הגרמנים ליישם עתה את הפתרון הסופי, בעוד שיהודים שהתגוררו או שהוחזקו במחנות מעצר בדרומה של איטליה, שוחררו על ידי בעלות הברית.
משהפכה איטליה למדינה כבושה, ובה שולטת ממשלת בובות, החלו הגרמנים ברדיפה, גירוש והשמדה. השלב הראשון בביצוע הפתרון הסופי באיטליה, החל מיד עם פלישת הגרמנים בספטמבר 1943. בוועידת ואנזה שהתכנסה בברלין ב-20 בינואר 1942, הופיעו 58,000 יהודי איטליה ברשימת היהודים שעתידים להיות מושמדים במסגרת הפתרון הסופי. במספר זה נכללו גם יהודים באזורים שהיו בשליטת האיטלקים מחוץ לאיטליה.
עוד טרם הכיבוש הגרמני ב-1943, היו נציגים גרמנים שפעלו באיטליה. בשנת 1939, הרברט קאפלר (אנ') איש משטרת הביטחון (SD), כ"נספח המשטרתי" של השגרירות הגרמנית ברומא. בתחילת יוני 1940, מונה קרל וולף למפקד המיועד של שירות הביטחון והמשטרה באיטליה. לאחר הכיבוש, שלח הימלר לרומא את וולף ומינה אותו לראש הממשל הצבאי בצפון איטליה. כך, העמידו הגרמנים קצין בכיר באס.אס. כשליט על צפון איטליה, שבו רוכזו מרבית יהודי איטליה, למעט רומא.
וולף קבע את מטהו בורונה, ותוך זמן קצר הוקמו בכל המחוזות הכבושים באיטליה שלוחות של שירות הביטחון הגרמני. במקביל, נשלחו לאיטליה ארסטר ותיאודור דנקר, שני קצינים מנוסים ביותר לביצוע מלאכת שילוח היהודים להשמדה. דנקר, אחד הקצינים המנוסים ביותר של המחלקה היהודית (Referat IV B4) במשרד הראשי לביטחון הרייך (RSHA), שבראשה עמד אדולף אייכמן. מחלקה זו הייתה אחראית על ביצוע מדיניות הפתרון הסופי באיטליה. דנקר, אשר פיקד עד ספטמבר 1942 על מבצע חיסול יהודי צרפת, וארסטר, שמונה למפקד הגסטפו באיטליה, שהיה ממפקדי הס"ד בהולנד והיה שם אחראי לארגון השילוחים להשמדה. הם הגיעו לאיטליה עם קבוצת עוזרים, והחלו מיד בארגון מעצרם של היהודים בכל הקהילות הגדולות באיטליה. כל זאת בהתאם ליישום הפתרון הסופי בכל אירופה ככלל ובאיטליה בפרט. מינואר 1944 החליף פרידריך בוסהאמר (גר') את דנקר כאחראי על שילוח היהודים להשמדה, לאחר שדנקר נשלח להונגריה.
בשבועות הראשונים לכיבוש הגרמני ב-1943, שרר תוהו ובוהו. כוחות גרמניים, בסיוע כוחות המיליציה הפאשיסטית השתוללו ברחובות. אך עד מהרה החלו כוחות אס.אס. בפעולות מתוכננות של איסוף יהודים בערי איטליה ושליחתם למחנות ריכוז והשמדה. שיתוף הפעולה בין הצבא הגרמני, האס.אס והארגונים הפאשיסטים שימש רקע ובסיס לכל הפעולות שבוצעו נגד היהודים.
באוקטובר החלו אקציות בערי איטליה. הפעולה היזומה הראשונה נגד היהודים בוצעה נגד יהדות רומא ב-16 באוקטובר 1943. הגסטפו שלח 1,007 מהם ברכבות למחנה הריכוז אושוויץ. אקציות דומות נערכו בטריאסטיה (19 באוקטובר), ג'נובה (3 בנובמבר), פירנצה (6 בנובמבר), מילאנו (8 בנובמבר), ונציה (9 בנובמבר), פרארה (14 בנובמבר) ועוד. היהודים שנתפסו רוכזו תחילה בבתי כלא מקומיים ולאחר מכן הועברו למחנות ריכוז ומעבר, לרוב בפוסולי. משם נשלחו להשמדה, לרוב לאושוויץ. רשימות היהודים, שלפיהם איתרו הנאצים את היהודים בערים השונות, הופקו על ידי המשרדים האיטלקיים, תוך שיתוף פעולה של המשטרה האיטלקית עם הגסטאפו.
ב-14 בנובמבר 1943, אישרה המפלגה הפאשיסטית הרפלובליקנית החדשה את ה"מנשר הסדור" (Manifesto Programmatico), שקבע כי "המשתייכים לגזע היהודי הם זרים, והם שייכים לאומה אויבת".
הסיבות להחלטה הזאת קשורות ברצונה של הממשלה האיטלקית להוכיח צורה כלשהי של עצמאות. הממשלה האיטלקית, שלא היה בידה את הסמכות הצבאית והפוליטית, יכלה לתמרן רק בתחום מדיניות הפנים, הניהול והבירוקרטיה. בנוסף קידמה את ההזדמנות להרחיב את סמכותה החוקית. לאחר חודשיים שהניחה את שאלת הטיפול ביהודים לאנשי האס.אס, החליטה לאמץ מדיניות אנטי-יהודית משלה, במקביל ליישומה של המדיניות הנאצית כלפי יהודי איטליה. מספטמבר ועד פרסום ההוראה, היו היהודים נתונים לגמרי לחסדיהם של הגרמנים ולמדיניות המעצרים והגירושים שלהם.
ב-30 בנובמבר 1943 פרסם שר הפנים של הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, גואידו בופאריני גואידי (איט'), את "צו המשטרה מספר 5", לכל ראשי המחוזות לביצוע מיידי. בצו נכתב ש:
כל היהודים, המתגוררים בשטח האיטלקי גם אם הם מיוחסים ופטורים ממגבלות החוקים האנטי - יהודיים, תהא לאומיותם אשר תהא, יהיו חייבים להישלח למחנות ריכוז מיוחדים. כל רכושם, דניידי ודלא ניידי, יעוקל מיד במטרה להחרימו לטובת הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית שתייעד אותו לצרכיהם של קורבנות התקפות האוויר של האויב.
כל מי שנולד מנישואי תערובת, והוכר כמשתייך לגזע הארי, יהיה חייב על פי חוקי הגזע התקפים, להיות נתון להשגחה מיוחדת של יחידות המשטרה.
יש לרכז את היהודים במחנות ריכוז מחוזיים, בשעה שהם ממתינים לריכוזם במחנות ריכוז מיוחדים ומצוידים כראוי.
הצו החדש הורה על מעצרם של כל היהודים, ריכוזם במחנות ריכוז מקומיים קטנים ומותאמים, עד שיוקם מחנה לאומי גדול - פוסולי, ומיד לאחר מכן גם את הקפאת כל רכושם. הצו הגדיל את הסכנה שהיו נתונים בה היהודים באיטליה. היהודים שהסתתרו מפני הגרמנים באזורי הכפר או בערים קטנות, לא היו יכולים עוד להתחמק מעיניה של המשטרה האיטלקית. לאחר פרסום הצווים נערך מצוד אחר היהודים, בו השתתפו פקידיה ושוטריה של הרפובליקה הפשיסטית. מכאן ואילך, חיפשו ועצרו את היהודים בכל מקום: בבתיהם, ברחוב, ברכבות, בזמן ניסיונות בריחה לשווייץ או לשטחים בשליטת בעלות הברית, ועוד. לאחר שנתפסו על ידי המשטרה הובאו היהודים לבתי סוהר מרכזיים, ומשם הועברו למחנה עיקרי, מחנה הריכוז פוסולי שבקארפי, מדרום לנהר הפו, ליד צומת הרכבות החשוב של העיר מודנה (Modena) שבצפון איטליה. מחנה פוסולי שימש את הגרמנים כמאגר נוח למכסות הגירושים למחנות ריכוז והשמדה מצפון לאיטליה. אלה שלא הגיעו מרצונם לתחנות המשטרה, בחלקם נתפסו על ידי המשטרה האיטלקית, שהחזיקה רשימה של היהודים וכתובותיהם. פרטים אלה היו במשרדי הקהילות היהודיות על פי החוק. רבים מן היהודים הצליחו להימלט מבתיהם ולהסתתר בכפרים, במנזרים וחלקם אפילו הצליחו לעבור את הגבול השווייצרי. בראשית שנת 1944 הושלמה לכידתם של יהודי איטליה, אשר רוכזו במחנות ריכוז ונשלחו להשמדה.
במרץ 1944, הרפובליקה מינתה "מפקח כללי על הגזע" (Ispettore Generale per la razza), עיתונאי אנטישמי קנאי בשם ג'ובאני פרציוזי (Preziosi) שפרסם בעבר מאמרי שטנה כנגד היהודים, והיה אחראי להפצת הפרוטוקולים של זקני ציון באיטליה. פרציוזי, שנפגש עם היטלר ועם יוליוס שטרייכר, הטיף לגירושם של כל היהודים מאיטליה, ופעל לשם כך.
הריכוז במחנות מיוחדים היה הדרך המעשית לאפשר לגרמנים להוציא לפועל את מדיניותם כלפי היהודים. ואכן, במחנה פוסולי, כל עוד היהודים הוכרו כאסירים פוליטיים, כמקובל במחנה זה משנות ה-40, הסוהרים היו איטלקים והיחס היה הוגן למדי. כאשר ניהול המחנה עבר לידי הגרמנים, המצב הורע ובסופו של דבר נשלחו יושבי המחנה למחנה ההשמדה אושוויץ.
בעקבות התקרבות כוחות בעלות הברית לפוסולי באוגוסט 1944, והפחד של הגרמנים מפני התקפות של הפרטיזנים האיטלקים, שהיו באזור, החליטו הגרמנים להקים מחנה חדש בבולצאנו, הקרובה יותר לגבול עם אוסטריה. מרבית האסירים, וכן הסגל הפיקודי של מחנה פוסולי, הועברו בבהילות למחנה הריכוז בולצאנו.
מספר זיכרון לשואה, שחובר על ידי ליליאנה פיצ'וטו פרג'ון (Liliana Picciotto Fargion) עולה כי יהודי איטליה שנספו בשואה מצאו את מותם מידי הגורמים הבאים:
35.49% - עובדי מדינה וחיילים של ממשלת סאלו.
4.44% - גרמנים ואיטלקים.
35.49% - גרמנים.
32.99% - לא ידוע.
המבצעים העיקריים היו בגטו בוונציה שם נלקחו להשמדה 150 זקנים וחולי נפש ומיהדות רומא יותר מ-2,000 איש.
מתוך כ-45,000 יהודים ששהו באיטליה וברודוס עם הכרזת הרפובליקה של סאלו, גורשו למעלה מ-8,500, ומספר הנספים היה 7,900.‏ על אף שנודעו מקרים רבים של סיוע ליהודים, הרי שלהשתתפותה הפעילה של הרפובליקה של סאלו, שוטריה ופקידיה, באיתור היהודים, ריכוזם ושילוחם למזרח, חלק משמעותי בגורלם של היהודים שנרצחו.