stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדריאן קוויסט
קריירת טניס

אדריאן קוויסט נולד בעיירה מלינדי שבאוסטרליה הדרומית. אביו היה ספורטיא בולט ובעל חנות לדברי ספורט. בהמשך המשפחה עברה לאדלייד.
קוויסט ניצח מספר פעמים באליפות אוסטרליה הפתוחה בתחרות הגברים. יחד עם זאת מומחיותו הייתה בתחרות זוגות. כבר בשנים 1933 ו-1934 הוא הגיע לראשונה למשחקי הגמר בתחרויות זוגות גראנד סלאם. בהמשך הוא ניצח 14 פעמים באליפות וימבלדון, אליפות אוסטרליה הפתוחה, אליפות צרפת הפתוחה ואליפות ארצות הברית הפתוחה.
בשיא הקריירה של קוויסט החלה מלחמת העולם השנייה. לאחר הפסקה של 5 שנים קוויסט חזר לתחרויות וזכה מספר פעמים בתחרויות זוגות של אליפות אוסטרליה הפתוחה לצד ג'ון ברומוויץ'. בשנת 1950 הם זכו באליפות וימבלדון. בשנת 1951 בגיל 38 הוא הפסיד בגמר תחרות זוגות של אליפות אוסטרליה הפתוחה.
קוויסט זכה עם נבחרת גביע דייוויס של אוסטרליה בגביע בשנת 1939 והיה עם הנבחרת בגמר בשנים 1946 ו-1948.
לאחר פרישה מטניס קוויסט היה עיתונאי של The Sydney Morning Herald.
ב-1984 התקבל קוויסט התקבל להיכל התהילה של הטניס.
קוויסט נפטר בשנת 1991.
בליני (מאכל)

.
| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  pancake 
 מרכיבים עיקריים:  קמח, מים, ביצה 
 
בליני מוגשים עם שמנת חמוצה, ביצי דגים ובצל
בליני ממולאים גבינה
בְּלִינִי (ברוסית: Блины́ - צורת רבים; וביחיד: בְּלִין - Блин), או בשמם הנפוץ: בְּלִינְצֶ'ס (ביידיש: בלינטשעס) או חֲבִיתִּיּוֹת (בעברית), הם סוג של פנקייק מהמטבח הרוסי, דקה ועדינה יותר מהפנקייק האמריקאי. המאכל נפוץ ברוסיה, אוקראינה, גאורגיה, רומניה ושאר מדינות מזרח אירופה.
הבליני הם עלים דקים מטוגנים העשויים מבצק דליל. הבלילה ממנה מכינים את הבליני כוללת קמח חיטה וכוסמת, שמרים, חמאה, ביצים וחלב. היא עשויה להכיל תוספות כגון תפוח אדמה, תפוח או צימוקים.
מנהגים

בליני מוגשים חמים, פעמים רבות כמאכל חגיגי עם קוויאר. נהוג גם להגישם עם בצל קצוץ או שמנת חמוצה, ריבה, סלמון, חסילונים, לובסטר, כבד אווז ובשר.
הכפריים הרוסים נהגו לאכול בליני בחג המסלניצה, שציין את סיום החורף וזריחת השמש, שסומלה בצורתו העגולה של הבלין. הבליני הגאורגי זהה לבליני הרוסי אולם מוגש עם תוספות שונות, וכן נהוג לאכול בליני אלה מגולגלים.
יהודים יוצאי מזרח אירופה אוכלים בלינצ'ס ממולאים גבינה בחג שבועות ובחנוכה.
ראו גם

חביתית
הנרי וירץ

| --- | --- |

 לידה:  25 בנובמבר 1823 ציריך, שווייץ 
 הוצאה להורג:  10 בנובמבר 1865 (בגיל 41) וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Mount Olivet Cemetery 
 מדינה:  ארצות הברית, שווייץ 
 השכלה:  אוניברסיטת ציריך 
 השתייכות:  צבא הקונפדרציה 
 דרגה:  קפטן 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת האזרחים האמריקנית  קרב סבן פיינס 
 
הנרי וירץ (באנגלית: Henry Wirz; 25 בנובמבר 1823 –  10 בנובמבר 1865) היה מפקדו של מחנה סאמטר (Camp Sumter) שליד אנדרסונוויל, ג'ורג'יה, מחנה שבויים שהקים צבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקנית. במחנה זה גוועו כ-13,000 חיילים של האיחוד. לאחר המלחמה וירץ נשפט למוות כפושע מלחמה ונתלה.
ביוגרפיה > שנותיו המוקדמות

הנרי וירץ נולד בציריך שבשווייץ בשם הרטמן היינריך וירץ. אביו, קספר יוהאן, היה חייט מומחה וחבר במועצת העיר. וירץ קיבל חינוך יסודי ותיכון, ובהמשך שאף להיות רופא, אלא שלמשפחתו חסרו האמצעים לממן את לימודי הרפואה. כיוון שכך, בין 1840 ל-1842 וירץ התמחה במסחר, הן בציריך, הן בטורינו, ולאחר מכן החל לעבוד בחנות כלבו בציריך. בשנת 1845 נישא לאמילי אושוואלד (Oschwald), ולזוג נולדו שני ילדים.
בשנת 1847 וירץ הורשע במעילה ובהונאה, ונידון לארבע שנות מאסר. שנה לאחר מכן הומר עונשו ל-12 שנות גלות מקנטון ציריך. אשתו סירבה לעזוב את ציריך, והזוג התגרש ב-1853. תחילה, ב-1848, עבר וירץ למוסקבה, וכשנה לאחר מכן, ללורנס (מסצ'וסטס) שבארצות הברית, שם מצא עבודה במפעל. לאחר כחמש שנים, וירץ עקר להופקינסוויל (Hopkinsville) שבקנטאקי, שם עבד כעוזר לרופא. במסגרת עבודתו זו למד וירץ לערוך ניתוחים פשוטים ולקבע עצמות שבורות. בהמשך או במקביל, שלח ידו, או שניסה לעשות זאת, הן כעצמאי, הן כשכיר, במקצועות פארא-רפואיים שונים, הן בקנטאקי, הן במסצ'וסטס. בשנת 1854 הנרי וירץ נישא לאליזבת' וולף (Wolfe), אלמנה ולה שתי בנות. הזוג עבר ללואיזיאנה, שם נולדה לאליזבת' בת נוספת. בלואיזיאנה, ב-1856, הכיר הנרי וירץ את לוין מרשל (Marshall), בעל מטעים, אשר העסיק אותו כמפקח, וזאת לצד עיסוקו של וירץ בהומאופתיה.
ביוגרפיה > מלחמת האזרחים

בפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, וירץ הצטרף לצבא הקונפדרציה כטוראי בפלוגה שהתארגנה במחוז מדיסון בלואיזיאנה. לדבריו של וירץ, הוא נטל חלק בקרב שבעת האורנים (אנ') שנערך ב-31 במאי וב-1 ביוני 1862, כעוזרו של ג'וזף א' ג'ונסטון, ובמהלכו נפצע. יש המפקפקים בדברים אלה, אך בכל מקרה, במהלך המלחמה הוא נפצע, ובשל כך איבד את היכולת להפעיל את ידו הימנית. וירץ נשלח לשלושה חודשי החלמה בביתו, מהם חזר ליחידתו ב-12 ביוני 1862. בהמשך אותה שנה, כתגמול על אומץ לב בקרב, וירץ הועלה לדרגת קפטן, ועקב מוגבלותו, הוצב בתפקיד מטה, כשלישו של ג'ון הנרי וינדר (Winder), האחראי על מחנות השבויים מקרב חיילי האיחוד. על פי גרסתה של אחותו, וירץ עשה בשליחות מיוחדת, מטעמו של נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס, במהלכה נסע לבריטניה ולצרפת עד ינואר 1864, ואז חזר והוצב במספר תפקידים קצרי מועד, תחת פיקודו של וינדר. ב-12 באפריל 1864, וירץ הוצב כמפקד על מחנה סאמטר.
ביוגרפיה > מלחמת האזרחים > מחנה סאמטר

מחנה סאמטר באנדרסונוויל (אשר נקרא לרוב על שם היישוב) הוקם כמחנה שבויים עבור חיילי האיחוד כחודשיים לפני הגעתו של וירץ. המחנה, שבנייתו לא הסתיימה באותה עת, התמלא בחיילים שבויים מצבא האיחוד בצפיפות רבה, הרבה יותר ומהר יותר מעבר למה שתוכנן. כיוון שהמגורים שתוכננו לא נבנו בטרם הגיעו, הם שהו באוויר הפתוח. הצפיפות הרבה, יחד עם תנאים סניטאריים ירודים, מחסור במזון, במי שתייה ובאספקה רפואית ואחרת, הביאו לתמותה רבה בקרבם (וגם בקרב צוות המחנה), ובשיאה הגיעה עד לכ-3,000 שבויים בחודש. אחת הסיבות לכך, פרט למחסור הכללי אותו חוותה הקונפדרציה, בייחוד לקראת סוף המלחמה, הייתה ציפייה שלא התגשמה, לחילופי שבויים. וירץ פנה אל הממונים עליו בבקשה לסיוע בשיפור התנאים, ללא הועיל. בנוסף, שחרר חמישה שבויים, אשר נשאו מכתב החתום על ידי חבריהם, ובו בקשה לערוך חילופי שבויים. גם צעד זה לא נענה.
ביוגרפיה > משפט והוצאה להורג

ב-7 במאי 1865, מעט לפני תום המלחמה, וירץ נתפס ונעצר באנדרסונוויל, על ידי כוח פרשים של האיחוד. כיוון שהממשלה הפדרלית החליטה להעמידו לדין, ב-10 במאי הוא נחבש בבית סוהר בוושינגטון די.סי.
וירץ הועמד לדין בפני בית משפט צבאי שבראשו עמד לו וולאס. משפטו נערך בין 23 באוגוסט ל-18 באוקטובר, ובו נאשם, יחד עם וינדר ואחרים, כי פעולותיו כמפקד מחנה השבויים נעשו בכוונה ליטול את חייהם של חיילי האיחוד הכלואים בו. בנוסף לאחריות לתנאים הנוראיים בהם הוחזקו השבויים, וירץ הואשם ב-13 מקרים שונים בהם נקט באכזריות כלפי שבויים באופן אישי. במשפט נשמעו 158 עדים: שבויים לשעבר, חיילים לשעבר של הקונפדרציה ואזרחי אנדרסונוויל.
בתחילת נובמבר וירץ הורשע הן באשר לאופן ניהולו את מחנה השבויים, הן בעשרה מתוך 13 המקרים של התאכזרות אישית, ונידון למוות. בקשת חנינה אשר וירץ שלח אל הנשיא אנדרו ג'ונסון נותרה ללא מענה. וירץ דחה הצעה לגלגל את האחריות לנעשה באנדרסונוויל לכיוונו של נשיא הקונפדרציה דייוויס, דבר שייתכן שהיה מציל אותו מהגרדום. ב-10 בנובמבר וירץ נתלה סמוך לבניין הקפיטול, בנוכחות קהל של כ-200 אזרחים וכ-120 חיילים אשר שמרו על הסדר.
אחרית דבר

וירץ היה האדם השני והאחרון שהוצא להורג בעוון פשעי מלחמה במלחמת האזרחים האמריקנית. הראשון, צ'אמפ פרגוסון (Ferguson), מנהיג של חבורת גרילה דרומית, נתלה ב-20 באוקטובר (היו מספר הוצאות להורג נוספות בעוון ריגול, רצח ואונס, אך לא באשמת פשעי מלחמה בתור שכאלה).
עם הזמן עלו ספקות עד כמה משפטו של וירץ היה הוגן, וכמה אמינים היו חלק מן העדים. כן עלתה הסוגיה מה היה ביכולתו לעשות לנוכח מיעוט המשאבים שהועמדו לרשותו והשעיית חילופי השבויים.
לקריאה נוספת

Chipman, Norton P. (1911). The Tragedy of Andersonville; Trial of Captain Henry Wirz, the Prison Keeper. Sacramento.
Futch, Ovid (1968). History of Andersonville Prison. University Press of Florida. ISBN 9780813036915.
Harper, Frank Roderick (1986). Andersonville: The Trial of Captain Henry Wirz. University of Northern Colorado.
Marvel, William (1 באוגוסט 2006). Andersonville: The Last Depot. Univ of North Carolina Press. ISBN 978-0-8078-5781-6. {{cite book}}:  (עזרה)
Page, James Madison; Haley, M.J. (1908). The True Story of Andersonville Prison. Neale (2000 reprint by Digital Scanning Inc.). p. 1122. ISBN 978-1582181479. נבדק ב-10 בנובמבר 2017. {{cite book}}:  (עזרה)
Wooster, Robert (1998). Civil War 100. Carol Publishing Group. pp. 243–245. ISBN 9780806519555.
ציון היסטורי לזכרו של וירץ באנדרסונוויל
בית העלמין באנדרסונוויל הוא מקום קבורתם של שבויי מלחמה של האיחוד שהוחזקו במחנה סאמטר
הקראת גזר דין המוות בטרם הוצאתו להורג של וירץ
מסלולי טיול בתל אביב

לכבוד חגיגות המאה לתל אביב נחנכו בעיר שלושה מסלולי טיול המספרים את סיפורה. המסלולים מסומנים בצבעים המאפיינים את העיר: לבן, כחול וירוק. "השביל הלבן" מתמקד בעשורים הראשונים לקיומה של העיר, "השביל הכחול" עובר לאורך חופיה, ו"השביל הירוק" עובר לאורך פארק הירקון.
השביל הלבן

המסלול הלבן מתמקד בתולדותיה של העיר בעשורים הראשונים לקיומה, אגב שימת דגש על העיר הלבנה ועל תל אביב הקטנה. הוא מתחיל את דרכו בפסיפס תולדות תל אביב מעשה ידיו של האמן נחום גוטמן ליד שדרות רוטשילד מס' 1. הוא עובר לאורכן של שדרות רוטשילד, ופוקד את הקיוסק הראשון, בית עקיבא אריה וייס, בית דיזנגוף ואנדרטת המייסדים, בית גולומב, בית לדרברג, בית לוין, כיכר המלך אלברט, בית אנגל, בית ברלין, בית מילנר ובית רובינסקי, עד הגיעו אל כיכר התזמורת. משם פונה השביל מערבה ועובר דרך שדרות בן ציון לכיוון כיכר דיזנגוף, בית קברות טרומפלדור, כיכר ביאליק, גן מאיר וכיכר מגן-דוד. המשך המסלול הוא בסביבת מדרחוב נחלת בנימין, והוא חולף ליד בית התמר, כיכר רמב"ם, שכונת אפ"ק, מלון נורדאו, בית הכנסת הגדול ומלון פלטין. המסלול מסתיים במגדל שלום מאיר, מקום בו שכנה הגמנסיה הרצליה.
השביל הכחול

השביל הכחול מתמקד בקו החוף של העיר ומתחיל במדרון יפו ובשכונת עג'מי בדרום. הוא פוקד את נמל יפו, כיכר השעון ובית הסראייה החדש, מוזיאון האצ"ל בתש"ח בפארק צ'ארלס קלור, מתחם התחנה, מסגד חסן בק, כיכר הכנסת ומגדל האופרה. המסלול ממשיך צפונה דרך כיכר לונדון, שכונת מחלול וגן העצמאות, נמל תל אביב ויריד המזרח, ומסתיים בתל כודאדי ובמגדלור תל אביב שמצפון לשפך הירקון.
השביל הירוק

השביל הירוק עובר לאורך הירקון ופארק הירקון. תחילתו בגשר בן-אליעזר והוא ממשיך מזרחה דרך גן חללי הטרור וגן הבנים, הספורטק, גן הוואי וכן יער ראש ציפור שמדרום לנחל. המסלול ממשיך ופוקד את החווה, תל נפוליאון, שבע טחנות, הגנים הייחודיים בפארק הירקון ויער בראשית, ומסתיים בעשר טחנות.
ראו גם

שביל העצמאות
שביתת הנשק של ארזינג'אן

| --- | --- |
 חותמים:  האימפריה העות'מאנית, הקומיסריאט של עבר הקווקז 
 מקום יצירה:  ארזינג'אן 
 תאריך יצירה:  5 בדצמבר 1917 (יוליאני) 
 שפות:  רוסית, טורקית עות'מאנית 
 
שביתת הנשק של ארזינג'אן (בטורקית: Erzincan Mütarekesi, ברוסית: Эрзинджанское перемирие) היה הסכם שביתת נשק זמנית שנחתם בעיר ארזינ'אן ב-18 בדצמבר 1917 (5 בדצמבר לפי לוח השנה הישן היוליאני), בשלהי מלחמת העולם הראשונה על ידי האימפריה העות'מאנית והקומיסריון של עבר הקווקז. ההסכם חייב גם את קומיסריון עבר הקווקז, שהנהיג באותם הימים בעבר הקווקז מדינה פדרטיבית בהתהוות תחת חסות רוסיה הסובייטית. מן הצד העות'מאני הוא נחתם על ידי נציגי הארמייה השלישית העות'מאנית. ההסכם הביא להפסקת הקרבות בין הצבא העות'מאני לצבא הרוסי בחזית הקווקזית והפרסית שביתת הנשק נמשכה עד 12 בפברואר 1918 כשהלחימה חודשה.
באותה תקופה מעמד הקומיסריון של עבר הקווקז היה לא ודאי:העות'מאנים הכירו בו כישות עצמאית, יורשת חוקית של האימפריה הרוסית, בעוד שמנהיגי הקומיסריון ראו בארצם חלק, אמנם אוטונומי, מהרפובליקה הרוסית (רוסיה הסובייטית). האימפריה העות'מאנית כבר חתמה ב-15 בדצמבר בברסט ליטובסק. ההסכם התייחס לשביתת הנשק בחזית הקווקזית והפרסית.
הגנרל מהמט והיפ פאשה, מפקד הארמייה השלישית העות'מאנית, הציע ב 24 בנובמבר שביתת נשק זמנית. הצעתו הגיעה ב-30 בנובמבר לידי מפקד הכוחות הרוסיים בחזית הקווקזית, הגנרל מיכאיל אלכסייביץ' פרז'באלסקי. הקומיסריון הטרנסקווקזי הסמיך את פרז'בלסקי לשאת ולתת בסוגיה הזאת עם הצד העות'מאני. כתוצאה מכך נסיגת הכוחות הרוסיים השאירה את השטחים שהיו אז בשליטה פורמלית של הקומיסריון של עבר קווקז לגמרי ללא הגנה. ההסכם נחתם ב-18 בדצמבר 1917 על ידי ראש מטה הצבא הרוסי בחזית הקווקזית, הגנרל וישינסקי, ועל ידי ראש מטה הארמייה השלישית העות'מאנית.
לפני כן ב-15 בדצמבר 1917 סוכם בברסט ליטובסק על הסכם שביתת נשק כללית על ידי משלחות מעצמות המרכז (גרמניה, טורקיה, אוסטרו-הונגריה ובולגריה) מחד ורוסיה הסובייטית מאידך. נחתם הסכם שביתת הנשק כללית ל-28 יום החל מ-17 בדצמבר עם אפשרות להארכה. במקרה של הפרת ההסכם חויבו הצדדים להודיע לאויב שבוע מראש.
ב-18 בדצמבר 1917 נחתם הסכם נספח שקבע את קו שביתת הנשק בין שני הצדדים.
באותם הימים קו החזית עברה דרך טרבזון- גומושחאנה - ארזינג'אן קאלה - חניסקאלה -החוף הדרומי של אגם ואן- הגבול הפרסי.
ההסכם דרש הפסקת מעשי הלחימה, קביעת קו שביתת הנשק ואיסור על חצייתם של הגבול ושל האזורים הנייטרליים.
שביתת הנשק נועדה להתקיים עד לחתימת חוזה שלום.
השלכות

הכוחות הרוסים התחילו לעזוב את החזית הקווקזית עוד לפני ההסכם, בעקבות המדיניות החדשה של השלטון הבולשביקי שהתחיל עם מהפכת 7 בנובמבר 1917. אחרי שביתת הנשק סוכם בין הצדדים על אזורי כיבוש.
נותרו באזור כוחות רוסים מועטים. שמירת הגבול הוטלה על כ-20,000 לוחמים ארמנים. בהתחלה נראה כי הצבא העות'מאני היה מותש אחרי 4 שנות מלחמה. חמש דיוויזיות הועברו לחזיתות אחרות בארץ ישראל ובעיראק. לעומת זאת עד חודש פברואר 1918 הנוכחות הצבאית הטורקית בחזית הקווקזית אורגנה מחדש.
ב-12 בפברואר 1918 החלו הכוחות העות'מאנים להתקדם לאורך קו שביתת הנשק ו
הגנרל והיפ פאשה שלח לגנרל הרוסי לבדינסקי, מפקד הכוחות הרוסיים בקווקז, איגרת מחאה, שבה האשים קבוצות מזוינות ארמניות בפיקודו של מוראד סבאסטאצי בהפרת ההסכם ובטבח ב-15,000 תושבים מוסלמים ב-15- 16 בינואר 1918 באזור ואן קרוב לגבול העות'מאני. על בסיס האשמות אלה הפר הצבא העות'מאני את שביתת הנשק ויצא ב-26 בפברואר למתקפה על העיר ארזינג'אן.
כמה אלפי ארמנים ששבו לאזור באביב 1916, נמלטו בבהלה.
ב-24 בפברואר 1918 הסכם שביתת הנשק של ברסט ליטובסק הופר על ידי גרמניה והפך בפועל לבלתי תקף. שני הסכמי שביתת הנשק הוחלפו על ידי חוזה ברסט-ליטובסק שנחתם ב-3 במרץ 1918 ועל ידי הסכמי בתומי שנחתם בין מדינות יורשות של הפדרציה של עבר הקווקז - גאורגיה וארמניה, ב-4 ביוני 1918
הערות שוליים

↑  R.Kevorkian עמוד 703
זולטן שמשון הרמט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 באוגוסט 1900 חוסט, אוקראינה 
 פטירה:  1 ביוני 1985 (בגיל 84) ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 תחום יצירה:  אדריכלות
 
זולטן שמשון הַרמָט (Harmat;‏ 20 באוגוסט 1900 – 1 ביולי 1985) היה אדריכל ישראלי.
ביוגרפיה

זולטן שמשון הרמט נולד בשנת 1900 בעיר סיגט שבהונגריה (לאחר מלחמת העולם הראשונה סופחה העיר לרומניה). הרמט זכה לחינוך ותרבות עשירים בבית הוריו, אביו ששימש כמורה ומנהל בית ספר יהודי מקומי והיה זה הוא שקירבו לעולם התרבות והיצירה.
בגמר לימודי התיכון, פנה הרמט ללמודי אדריכלות באוניברסיטת בודפשט, אותם השלים בשנת 1924. במהלך לימודיו הצטרף לארגון הסטודנטים הציוני "בריסיה", ושנה מתום לימודיו עלה הרמט לארץ ישראל. בכך, ניצל הרמט מהשואה שפקדה את אירופה וכילתה את כל משפחתו הענפה, למעט אחות אחת שהצליחה להימלט מן התופת.
עם עלותו ארצה, הצטרף למשרדו של האדריכל הבריטי הנודע קליפורד הולידיי, שם עבד חמש שנים. במהלכה של תקופה זו, השתתף הרמט בתכנונם של פרויקטים רבים, ביניהם בניין כנסיית אנדראס הקדוש הסמוך לסינמטק ירושלים (1927), בניין עיריית ירושלים ברחוב יפו 22 (1930), בית החברה התנ"כית ברחוב יוחנן מגוש חלב 7 (1926) ובניין מרפאות החוץ בדרך חברון המשמש כיום כבית אות המוצר הירושלמי.
בשנות ה-30 וה-40 תכנן, באופן עצמאי, בתים פרטיים לאליטה הירושלמית. בין הבתים אותם תכנן ניתן למנות את "בית עו"ד שלום הורוביץ" ו"בית רו"ח ישעיהו ברוידא", "בית הסוחר האמיד חאנא סאלמה". כמו כן, תכנן בתי דירות רבים ברחבי העיר ירושלים. היה שותפו של האדריכל נתן ברין גם הוא יוצא הונגריה. יחד עם ברין תכנן למשל בראשית שנות ה-50 את פרויקט "טירת מוריה בע"מ" - בינוי מעורב של מגורים, משרדים ומסחר בכיכר הדוידקה.
בנוסף לבתים אלו בירושלים, תכנן גם את ביתו של עובד בן עמי, ראש עיריית נתניה וממייסדי עיתון "מעריב".
החל מקום המדינה, בשנת 1948, הפכה ירושלים לבירת ישראל והוקמו בה מוסדות ציבור רבים. במהלך תקופה זו תכנן הרמט את בניין מלון הולילנד סמוך לשכונת מלחה. כמו כן, תכנן שכונת מגורים עבור חברת "רסקו" ברחוב כרמון בשכונת בית הכרם, ועבור חברת "דניה" שכונת מגורים ברמת דניה.
אוצר עבודותיו של זולטן שמשון הרמט משקף דור אדריכלים יוצאי אירופה, שביקשו להשתלב דרך מפעל הבניה, ברוח המקומית. שתי תקופות מאפיינות למעשה את עבודתו של הרמט: מעלייתו ארצה ועד להקמת המדינה - עת הייתה ירושלים מרכז תרבות שנשלט על ידי חברת האליטה הבריטית והאירופית, והתקופה שלאחר קום המדינה, עת נחצתה העיר והפכה ליישוב פריפריילי ואת מקומו של האדריכל-המעצב תפס מקומו של האדריכל הפונקציונליסט. תרומתו של הרמט למפעל הבנייה המקומי, היא ברוח המודרנית שהביא עמו בשנות ה-20 לנוף הירושלמי, תוך חיפוש ויצירת שפה מקומית ואישית ייחודית.
הנצחתו

בשנת 1990, פרסם האדריכל דוד קרויאנקר ספר המתעד את חייו ועבודתו ובמקביל נערכה לזכרו תערוכת מחווה שהתקיימה במשכנות שאננים.
פרויקטים בולטים

זולטן שמשון הרמט תכנן למעלה מ-150 פרויקטים שונים. כל הפרויקטים תוכננו ונבנו בירושלים, אלא אם צוין אחרת.
בניין החברה התנ"כית, רחוב יוחנן מגוש חלב 7 (סוף שנות ה-20).
הכנסייה הסקוטית סנט אנדרוז (סוף שנות ה-20).
בניין עיריית ירושלים ההיסטורי ובנק ברקליס, רחוב יפו 22 (1930).
בניין מרפאת החוץ של בית החולים לעיניים סנט ג'ון, כיום בית אות המוצר הירושלמי (ראשית שנות ה-30).
בית הקבלן חנאניה, רחוב קרן היסוד 32 (1931).
בית עו"ד שלום הורוביץ, רחוב אחד העם 20, טלביה (1931).
בית רו"ח ברוידא, רחוב אחד העם 22, טלביה (1931).
בית הסוחר חאנא סאלמה, רחוב בלפור 2, טלביה (1932).
בית עובד בן עמי, נתניה (1935-1937).
פרויקט "טירת מוריה בע"מ" - בינוי מעורב של מגורים, משרדים ומסחר בכיכר הדוידקה - (ראשית שנות החמישים)
מעון ההורים ברחוב בוסתנאי 33, קטמון (1963)
לקריאה נוספת

דוד קרויאנקר, אדריכל זולטן שמשון הרמט (1900–1985): שישים שנות יצירה, ירושלים: המרכז לחקר המדיניות החברתית בישראל ('המורשת הבנויה – מחקר ותיעוד'), 1990.
הערות שוליים

↑  נילי מדנס, האדריכל שלא ידע להשתלב, מעריב, 17 ביוני 1990
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007316069505171  GND: 120646943  ISNI: 0000 0000 5051 5425  LCCN: nr94031814  VIAF: 8223191   WorldCat (עם VIAF): 8223191
בעקבות האבנים (סרט)

| --- | --- |

קרוג (משמאל) בעת ההקרנה לראשונה של הסרט מזה עשרים ושלוש שנים, ב-23 בנובמבר 1989 במזרח ברלין.
 מבוסס על:  Spur der Steine 
 בימוי:  פרנק באייר 
 תסריט:  פרנק באייר, קרל-גאורג אגל
 עריכה:  Hildegard Conrad 
 שחקנים ראשיים:  מנפרד קרוג
 צילום:  Günter Marczinkowsky 
 מדינה:  גרמניה המזרחית 
 חברת הפקה:  דויטשה-פילם אקציינגזלשאפט
 חברה מפיצה:  Progress Film, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  30 ביוני 1966
 משך הקרנה:  139 דקות
 שפת הסרט:  גרמנית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 תקציב:  2,700,000 מארק מזרח גרמני
 דף הסרט ב־IMDb
 
בעקבות האבנים (בגרמנית: Spur der Steine) הוא סרט קולנוע מזרח-גרמני בבימויו של פרנק באייר שיצא ב-1966. התסריט עובד על בסיס ספרו של אריק נויטש באותו השם. העלילה עוסקת במשולש אהבים בין מזכיר מפלגה, מהנדסת ורב-נגרים ציני ואלים, שבעקבותיו עובר האחרון מהפך אישי ברוח הסוציאליזם. האופן הביקורתי והמציאותי בו הוצגו שגרת העבודה וחיי היום-יום במדינה, הביא לאיסור על הקרנת הסרט מיד לאחר הפצתו.
עלילה

אל אתר הבנייה הגדול שְׁקוֹנָה, בו מוקמת תשלובת כימית, מגיעים שני מצטרפים חדשים למיזם: מזכיר המפלגה וֶרנֶר הוֹראת, הממונה על המקום, והמהנדסת הצעירה והאידיאליסטית קטי קלֵה. הסגל בשקונה הם אסופה צינית ולאה של אנשי מנגנון, המיואשים מכך שגופי התכנון המרכזי אינם שועים לצרכיהם ומטילים עליהם יעדים בשרירותיות. המנהל טרוּטְמן, שמתעניין בשמירה על משרתו יותר מאשר באיכות העבודה, מנסה לשכנע את קטי למצוא לעצמה תפקיד נוח, ההולם את בתו של חבר מפלגה בכיר, כמוה.
על שקונה מפילים חתתם חברי פלוגת הנגרים של האנֶס בּאלה, העוטים את לבוש הגילדה המסורתי של מקצועם, כובעים שחורים רחבי-תיתורה ואפודות המשווים להם מראה של בוקרים אמריקנים. הם עובדים מצטיינים שההנהלה תלויה בהם וחוששת מפניהם בה במידה, ואינם מהססים לגנוב חומרי בניין כדי לעמוד במכסותיהם, או להשתכר ולהתקוטט בשעות הפנאי. מנהיגם באלה הוא גבר אלים, פרוע וכריזמטי, השופע לגלוג כלפי המפלגה ובז לאידיאלים של הסוציאליזם. הוֹראת, המתעמת עמו ומנסה לרסנו ולהשליט משמעת וסדר באתר, מבין שהשגת אמונו של באלה באמת ובתמים היא המבחן לערכיו. המזכיר החדש מקדם שיטות בנייה יעילות יותר, מתעניין במצבם של העובדים, ומביא לתיאום טוב יותר בין דרישות המתכננים לאפשרויות הביצוע בשקונה. הוא מעורר את חמתם וקנאתם של יתר הבכירים, ובייחוד סגנו האופורטוניסט והתככן בְּלַייְבְּטְרוֹי.
הוֹראת ובאלה מתעמתים גם על לבה של קלֵה: היא מתאהבת במזכיר הנשוי, בעוד שהנגר מתאהב בה ומחזר אחריה נואשות (בבדיחה פנימית, הוא אומר לקלֵה שלמענה יסכים אף לצפות בקולנוע בסרט של האולפן הממשלתי דפ"א, ולא בסרט בידורי זר). רק היא מונעת ממנו להכות את הוֹראת כשזה מונע מהפלוגה את פרס ההצטיינות שהם זוכים בו דרך שגרה מדי שנה. דוגמתם האישית של השניים ביום-יום מניעה שינוי עמוק בבאלה: הוא הופך בהדרגה לעובד מסור, החדור תודעה מעמדית ואינו נוהה רק אחר שכר העידוד המשולם לו.
הוֹראת נענה לאהבתה של קלֵה, ובוגד באשתו. המהנדסת הרה לו, אך הוא לא מעוניין לגלות את דבר אבהותו. היא שומרת על זהות האב בסוד, למרבה המתח והשמועות הרוחשים באתר. באלה, אף שהוא מאוכזב וזועם בתחילה, פורס עליה את חסותו ומציע להעמיד פנים שהוא אחראי. סמכותו של הוֹראת הטרוד נפגעת, ועמיתיו חדלי האישים מרעים שוב את התנאים בשקונה, עד כדי כך שהעובדים שובתים. לבסוף, המהנדסת מודיעה למזכיר שהיא מבקשת להיפרד ממנו. רק אז הוא מתעשת ומודיע בפני המפלגה על היותו האב. בלייבטרוי מנצח על שימוע בו הוראת מוקע ומודח מתפקידיו. באלה הוא היחיד שמגן עליו. קלֵה יולדת את בנה ולא שבה עוד לשקונה, או למי משני הגברים.
שחקנים

מנפרד קרוג – האנס באלה
קריסטינה סטיפובקובסקה (דיבוב לגרמנית: יוטה הופמן) – קטי קלֵה
אברהרד אשה – ורנר הוראת
ולטר ריכטר-רייניק – טרוטמן
ולטר יופה – הסלבארט
הנס-פטר מינטי – בלייבטרוי
הלמוט שרייבר – אלברס
פרד לודוויג – וולביג
לקריאה נוספת

Joshua Feinstein,‏ "Constructing the Mythic Present in the East German Cinema: Frank Beyer's "Spur der Steine" and the 11th Plenum of 1965".‏ Central European History, כרך 32, גיליון 2. עמ' 203–220.
נייבה (נהר, רוסיה)

ערך זה עוסק בנהר ברוסיה. אם התכוונתם לעיר בקולומביה, ראו .
| --- | --- |
נהר הנייבה ליד סנקט פטרבורג בשנת 1753
נהר הנייבה ליד סנקט פטרבורג בשנת 1753
 מידע כללי
 אורך:  74 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  2,600 מ"ק לשנייה
 אגן ניקוז:  282,000 קמ"ר
 מוצא:  ימת לדוגה
 גובה מוצא הנהר:  4 מטרים
 יובלים:  Mga, מויקה, Moyka, Okhta, Dubrovka, Izhora, Slavyanka, Tosna, Pryazhka, Chyornaya, Salnobuyansky Canal, תעלת לדוגה, Utka, Chyornaya Rechka, Murzinka, Svyatka, Duderhof Channel, Spartak, Kronverksky Strait, Svyatukha, Kiselëvka 
 שפך:  המפרץ הפיני בים הבלטי
 מדינות באגן הניקוז:  רוסיה, פינלנד, בלארוס
 אגן הניקוז של הנייבה
 
נייבה (ברוסית: Нева) הוא נהר רוסי באורך 74 קילומטרים הנובע מימת לאדוגה ונשפך לתוך הים הבלטי במפרץ נייבה שבמפרץ הפיני, ליד סנקט פטרבורג.
בשפך הנהר נבנה סכר להגנת חופי סנקט פטרבורג מפני השיטפונות הנגרמים מגלי הסערות. הנהר מהווה חלק מנתיב המים וולגה-בלטי. בדלתה של הנהר ישנם מספר איים היוצרים ביניהם תעלות. האי הגדול ביותר הוא נייבה הגדול והתעלות הגדולות ביותר הן: תעלת מורסקוי, תעלת אובוודני, תעלת גריבוידוב ותעלת קריוקוב.
על הקרח שכיסה את נהר הנייבה ובסביבתו נערך בשנת 1240 קרב נייבה בין הצבא השוודי ובין צבאו של נסיך נובגורוד, אלכסנדר ירוסלביץ'. לאחר הניצחון לקח לעצמו הנסיך את השם אלכסנדר נבסקי לזכר קרב נייבה.
ראו גם

טיסה 366 של אירופלוט
ורניקי

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  פסטה ממולאת 
 מטבח:  המטבח האוקראיני 
 מוצא:  אוקראינה 
 מרכיבים עיקריים:  בשר, גבינה לבנה, פטריית מאכל, מחית תפוחי אדמה, פירות יער 
 
ורניקי (באוקראינית ורוסית: Вареники) הם כיסונים שמקורם במטבח האוקראיני, המקבילים במידה רבה לפירוגי מהמטבח הפולני. המילויים לוורניקי מגוונים מאוד וכמעט בלתי מוגבלים. הגרסאות המקובלות כוללות בין היתר טבורוג (מלוח או מתוק), תפוחי אדמה, כרוב, דובדבן חמוץ, בשר טחון, פטריות, ואף ריבה.
מקור השם בשורש вар" ("var")", שפירושו "לבשל" באוקראינית. את הכיסונים מכינים באופן מסורתי מעיגול בצק, שנסגר לרוב בצורת חצי סהר. לאחר מכן מבשלים את הכיסונים במים חמים.
ורניקי עם בשר או תפוחי אדמה מוגשים בדרך כלל עם בצל מטוגן ושמנת חמוצה, ואילו ורניקי מתוקים, עם מילוי טבורוג, דובדבנים או פירות יער מוגשים בדרך כלל עם חמאה וסוכר או ריבה.
במטבח הרוסי קיים מאכל דומה מאוד בשם פלמני. הפלמני נבדל מוורניקי בעיקר בצורתו: ורניקי הם בצורת חצי ירח, ואילו בפלמני הקצוות נסגרים. בנוסף, בדרך כלל פלמני ממולאים בבשר טחון נא עם בצל, בעוד שבוורניקי אפשר להשתמש בבשר טחון שכבר עבר עיבוד לפני כן. הבצק לפלמני לרוב מעט דק יותר.
ורניקי עם בצל מטוגן ושמנת חמוצה.
ורניקי בטרם הבישול.
ורניקי אוקראינים ממולאים בדובדבן חמוץ.
לקריאה נוספת

W. W. Pochljobkin: Nationale Küchen. Die Kochkunst der sowjetischen Völker. Moskau/Leipzig 1984, S. 77–78.
Alone (שיר של קים פטרס וניקי מינאז')

"Alone" (מעוצב: "לְבַד" או "בְּגַפּוֹ") הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הגרמנייה קים פטרס, ביחד עם הראפרית הטרינידדית ניקי מינאז' מתוך אלבום הבכורה של פטרס, Feed the Beast (2023). הוא יצא לאור ב-21 באפריל 2023, על ידי ריפבליק רקורדס כסינגל מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום השלישי במצעד הסינגלים בגואטמלה.
רקע והוצאה

ההערצה של פטרס למינאז' החלה עוד ב-2011. ספקולציות ראשונות לגבי שיתוף פעולה התעוררו בתחילת מרץ 2023, לאחר שפטרס החלה להגיב באינסטגרם של מינאז'. בריאיון לבילבורד הזכירה הזמרת גם את מינאז' כחלק מלהקת בנות החלומות שלה. ב-9 במרץ וב-15 במרץ, פטרס פרסמה קטעים מהשיר בחשבון הטיקטוק שלה.
הזמרת הכריזה על שיתוף הפעולה עם מינאז' ב-6 באפריל. בשיר ישנה דגימה מתוך "Better Off Alone" מאת אליס דיג'אי.
וידאו קליפ

הווידאו קליפ הרשמי של "Alone" הועלה לערוץ היוטיוב של קים פטרס ב-2 במאי 2023 בשידור חי.