ורה בריטן
ביוגרפיה

בריטן נולדה בניוקסל, בת להורים אמידים. אביה, תומאס ארתור בריטן (1864–1935) היה ייצרן נייר, ואמה, אדית ברון בריטן (1868–1948), הייתה בעלת טחנות נייר.
כשהייתה בת 18 חודשים עברה המשפחה למקספילד צ'שייר, וכשהייתה בת 11 הם עברו להתגורר בעיירת הספא בקסטון בדרבישייר. בילדותה היה אחיה היחיד אדוארד חברה הקרוב ביותר. בגיל 13 נשלחה לפנימיית סנט מוניקה, בעיירה קינווד שבאזור סרי, היכן שדודתה הייתה מנהלת בית הספר.
למרות ההתנגדות הראשונית של אביה, בריטן החליטה ללמוד ספרות אנגלית בקולג' לנשים סמרוויל באוקספורד, וב-1915 דחתה את קבלת התואר כדי לעבוד כאחות מתנדבת (VAD) במשך רוב מלחמת העולם הראשונה, בתחילה הייתה בבקסטון ואחר כך בלונדון, מלטה וצרפת.
ארוסה, רולנד לייטון, חבריה הקרובים ויקטור ריצ'רדסון וגפרי ט'ורלו, ואחיה אדוארד, נהרגו כולם במלחמה. המכתבים ששלחו זה לזה מתועדים בספר "מכתבים מדור אבוד". במכתב אחד לייטון מדבר בשם חבריו המתנדבים, שלמדו בבתי ספר יוקרתיים, ובשם הוא כותב על הצורך לקחת "חלק פעיל" במלחמה.
בתום המלחמה, עם שובה לאוקספורד להמשיך את לימודיה, בריטן התקשתה להסתגל לחיים בבריטניה של לאחר המלחמה. היא פגשה את וויניפרד הולטבי, והתפתחה ביניהן ידידות קרובה, שתיהן קיוו להשתלב בסצנה הספרותית בלונדון. הקשר ביניהן נמשך עד מותה של הולטבי בשנת 1935 מאי ספיקת כליות. סופרות אחרות שלמדו עם בריטן בקולג׳ סומרוויל שבאוקספורד היו דורותי ל. סיירס, הילדה ריד, מרגרט קנדי, וסילביה תומפסון.
בשנת 1925 התחתנה בריטן עם חוקר מדע המדינה ג'ורג' קטלין (1896–1979) ונולדו להם שני ילדים. בנם, ג'ון בריטן-קטלין (1927–1987), עמו הייתה לורה בריטן מערכת יחסים קשה, היה אמן, צייר, איש עסקים ומחבר האוטוביוגרפיה "הקוורטט המשפחתי" שיצאה לאור בשנת 1987. בתה היא שירלי ויליאמס שנולדה בשנת 1930.
הרומן הראשון של בריטן "הגאות האפלה" שפורסם בשנת 1923, יצר שערורייה כיוון שתיאר באור מגוחך את המרצים באוקספורד, במיוחד את המרצים בקולג׳ סומרוויל. בשנת 1933 פרסמה את הממואר "עדות נעורים", שבזכותו התפרסמה, ובשנת 1940 את "עדות על חברות" ביוגרפיה על חברתה הסופרת והעיתונאית וויניפרד הולטבי. בשנת 1957 פרסמה את ספרה "עדות על ניסיון" (1957), שהוא המשך הסיפור האישי שלה בין השנים 1925–1950.
ורה בריטן כתבה בכנות, וביססה רבים מהרומנים שלה על חוויות אישיות, ועל אנשים שהכירה. הרומן "אחוזה מכובדת" משנת 1936 הוא אוטוביוגרפי, ועוסק בחברות הכושלת של בריטן עם הסופרת פיליס בנטלי, רגשותיה הרומנטיים כלפי המו"ל האמריקני ג'ורג' ברט ג'וניור, ומותו של אחיה אדוארד במלחמת העולם הראשונה בחזית האיטלקית בשנת 1918.
היומנים של בריטן בין השנים 1913–1917 פורסמו בשנת 1981 בתור "קורות הנוער". חלק מהמבקרים טענו כי "עדות נעורים" שונה מאוד משאר כתביה של בריטן במהלך המלחמה, ורמזו לכך שהייתה יותר מאופקת כאשר כתבה בצורה רטרוספקטיבית.
בשנות העשרים של המאה העשרים בריטן הפכה למרצה קבועה מטעם איחוד חבר הלאומים, וביוני 1936 הוזמנה לדבר בעצרת שלום בדורצ'סטר, שם ישבה על הבמה יחד עם דיק שפרד, ג'ורג' לנסברי, לורנס האוסמן ודונלד סופר. לאחר אותו מפגש, שפרד הזמין אותה להצטרף לאיחוד למען השלום. לאחר שהתלבטה במשך שישה חודשים, היא נענתה להזמנה בינואר 1937, ובאותה שנה גם הצטרפה ל"אחוות הפציפיסטים האנגליקנים". הפציפיזם שאליו התוודעה בא לידי ביטוי בזמן מלחמת העולם השנייה, כשהחלה את הסדרה "מכתבים לשוחרי שלום".
בריטן הייתה פציפיסטית באמונתה אך סייעה למאמץ המלחמתי. היא עבדה כמפקדת כבוי אש, ונסעה ברחבי בריטניה וגייסה כספים לקמפיין של האיחוד למען השלום לעזרה במזון.
היא סבלה התקפות קשות על כך שיצאה נגד הפצצות על ריכוזי אוכלוסין בערים הגרמניות באמצעות ספרון שפרסמה בשנת 1944 על הנושא בשם: "טבח על ידי הפצצה". בשנת 1945 נודע שבספר השחור של הנאצים, שכלל שמות של כ-3,000 איש, שייעצרו מייד בבריטניה, עם הצלחת הפלישה הגרמנית, שמה של בריטן הופיע גם כן.
משנות השלושים ואילך בריטן כתבה באופן קבוע למגזין הפציפיסטי חדשות השלום. במרוצת הזמן היא הפכה לחברת מערכת המגזין, ובשנות החמישים והשישים "כתבה מאמרים נגד האפרטהייד והקולוניאליזם ובעד פירוק נשק גרעיני". ורה בריטן הייתה חלק מהסצנה הפמניסטית בבריטניה וחברה בקבוצת שש הנקודות.
בנובמבר 1966 בדרכה להרצאה היא נפלה ברחוב חשוך בלונדון ונחבלה קשות. אמנם היא הגיעה לאירוע והשתתפה בו. אך מאוחר יותר התברר שסדקה את זרוע שמאל ושברה את האצבע הקטנה של ידה. פציעות אלה בישרו את ההתדרדרות הפיזית והקוגניטיבית שלה.
ורה בריטן מעולם לא התגברה ממש על נפילת אחיה האהוב, במלחמת העולם הראשונה.
היא נפטרה בווימבלדון ב־29 במרץ 1970, בת 76 הייתה במותה. בצוואתה ביקשה לפזר את אפרה על קברו של אדוארד בכפר באיטליה היא כתבה: "... במשך כמעט 50 שנה חלק מליבי נמצא בבית הקברות הכפרי האיטלקי." בתה כיבדה את בקשה.