stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נחל הדר
ארכאולוגיה ושרידי אדם

בראשית המאה העשרים היה פרדס בחר-יה, בסמוך לשפך נחל הדר לירקון, לפרדס הגדול ביותר שהיה בבעלות יהודית בארץ, ולהבדיל ממיזמים חקלאיים אחרים הצליח כלכלית, שימש מקור פרנסה לעשרות פועלים וכן שימש כתחנת ניסיונות ואקלום זנים חדשים. שריד מהפרדס עץ אגוז גדול.
תל קנה נמצא בקרבת שפך נחל הדר לירקון ובו וסביבו שרידי יישוב מתקופות הברונזה, הברזל, הפרסית וההלניסטית.
תחנת פרוחיה נמצאת בירקון ממזרח לשפך נחל קנה לירקון, באתר היו טחנת קמח ובסמוך לו גשר ברזל, שני רק לגשר שרונה, שהעביר את דרך יפו-שכם מעל לירקון. התחנה הופעלה על ידי תושבי הכפר פרוחיה עבדיו למחצה של שייח' אבו כישכ ששלט באזור עד לקום המדינה.
חשיבות אקולוגית

מי הגשמים העוברים בנחל מזינים את החלק המרכזי של הירקון ותורמים לטיהור האקולוגי שמתבצע על ידי שיטפונות החורף, בעתיד מתכננת עיריית הוד השרון להזרים בערוץ באופן קבוע שישמשו בית גידול לח לבעלי חיים וישפרו את איכות המים הזורמת בקטע המרכזי של הירקון.
קטע הנחל העובר בשכונת רמות השרון בין הרחובות דוכיפת וחוחית משמש כגן עירוני.
מסלולי טיול

דרך עפר עוברת לאורך מרבית חלקו התחתון של הנחל ומצטלבת עם דרך עפר המסומנת בכחול המגיעה מאזור הוד השרון.
הערות שוליים

↑  http://www.rishonim.org.il/hod-hasharon/Info/site_show.aspx?id=383
↑  http://www.moag.gov.il/NR/rdonlyres/6EFDA8EE-61D2-4ACB-8703-D95C85F921A6/0/983hoveret_seker_etizim_141206.pdf
↑  http://www.hadashot-esi.org.il/report_detail.aspx?id=672&mag_id=112
↑  מפת האזור 1919 (באנגלית) שהוכנה ע"י צבא בריטניה. כולל סימון 'גשר אבן פרחיה', באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  שמואל אביצור, עם חופי הירקון לפני קום המדינה, דביר-רשפים, 1980, עמודים 33-32
↑  http://www.rishonim.org.il/petach-tikva/Info/site_show.aspx?id=1191
הוד השרון ושדותיה הדרומיים ביום סתווי בסמוך לנחל הדר
גשר הברזל ליד טחנת פרוחיה שפוצצו העות'מאנים כאמצעי מנע לקראת קרב צליחת מעברות הירקון
נחל הדר חוזר לפני האדמה
נחל הדר באזור המיועד לפתוח
אזור נחל הדר בסוף המאה ה-19 מעובד ממפת ה PEF שבאתר עמוד ענן
שמעון גרשון רוזנברג

| --- | --- |

 לידה:  13 בנובמבר 1949 כ"א בחשוון ה'תש"י ירושלים 
 פטירה:  11 ביוני 2007 (בגיל 57) כ"ה בסיון ה'תשס"ז
 כינוי:  הרב שג"ר
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  ? – 11 ביוני 2007 
 השתייכות:  ציונות דתית, חסידות חדשה
 תחומי עיסוק:  גמרא, מחשבת ישראל, תורה שבעל פה, פילוסופיה, חסידות
 רבותיו:  הרב שלמה פישר, הרב חיים יעקב גולדויכט
 תלמידיו:  הרב בני קלמנזון, הרב דוב זינגר, הרב יהודה ברנדס ועוד
 
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבת שיח יצחק, ר"מ מרכזי בישיבת מקור חיים (שפע. בראשות הרב עדין שטיינזלץ), ראש ישיבת הכותל, ראש בית המדרש של מעלה - המרכז לציונות דתית, ראש בית המדרש של בית מורשה
 
 פרסים והוקרה:  פרס עמינח (2010) 
 
הרב שמעון גרשון רוזנברג (מוכר בשם הרב שג"ר; 13 בנובמבר 1949 – 11 ביוני 2007) היה ראש ישיבה והוגה דתי מודרני, בעל הגות עם מאפיינים נאו-חסידיים ופוסטמודרניים. בה'תשנ"ו הקים את ישיבת שיח יצחק ועמד בראשה עד פטירתו.
קורות חיים

נולד וגדל בירושלים, לשלום זליג ולסאסי, ניצולי השואה. אביו היה אחד מפועליו של אוסקר שינדלר. למד בבית הספר נווה עציון בשכונת בית וגן, והמשיך בישיבה התיכונית נתיב מאיר ובישיבת ההסדר כרם ביבנה. בשנת תשל"ג החל ללמוד בישיבת מרכז הרב, אצל הרב שלמה פישר ואצל מספר מקובלים. באותה שנה נישא למרים זיו. לאחר נישואיו החל ללמוד בכולל של ישיבת הכותל. את הכינוי שג"ר שבו הוא מוכר קיבל בישיבה התיכונית, כאשר אחד מחבריו ראה את ראשי התיבות על נרתיק הטלית שלו, וכינה אותו כך בתור הלצה.
במלחמת יום הכיפורים נפצע קשה בקרבות הבלימה ברמת הגולן, כאשר הטנק שבו לחם ספג פגיעה ישירה ושניים מחבריו מהישיבה שהיו איתו בטנק נהרגו במקום. הוא עצמו נכווה קשה, ורק בקושי הצליח להיחלץ. לאחר שהחלים מפציעתו חזר ללימודים. הוסמך לרבנות בתחילת שנת תשל"ו על ידי הרב נסים דוד עזראן.
בחודש פברואר 2007 (שבט תשס"ז) התגלה כי הוא חולה בסרטן הלבלב. הדבר גרם לו לעזוב את הישיבה לצורך טיפולים. הוא ורעייתו עברו להתגורר במושב גבעת ישעיהו, בכך מימש חלום רב שנים. את כתביו מסר לעמיתו בראשות הישיבה, הרב יאיר דרייפוס, לצורך טיפול בהכנתם לדפוס. בערב שנערך לרפואתו ב-21 במאי 2007, הוכרז על הקמת מכון להוצאת כתביו לאור. הרב שג"ר הלך לעולמו כחודש לאחר מכן, בכ"ה בסיוון תשס"ז, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים.
בשנת 2012 יצא סרטו של הרב מרדכי ורדי, "לרדוף אחרי הצל", העוסק בדמותו של הרב שג"ר.
קורות חיים > ר"מ וראש ישיבה

בשנות השמונים לימד כר"מ דומיננטי בישיבת הכותל ואף החליף את ראש הישיבה, הרב ישעיהו הדרי שיצא לשבתון, למשך שנה. בעקבות התלכדותה של קבוצת תלמידים סביבו ומתחים פנימיים פרש מהישיבה.
ב-1984 היה ממקימי ישיבת מקור חיים (שפע) (באופן לא רשמי כונתה גם שפע). בראשות הישיבה עמד הרב עדין שטיינזלץ והיא הוקמה במטרה לתת מקום לתפיסות חדשניות יותר. יחד איתו עברו אליה קבוצה מתלמידיו בישיבת הכותל. בהמשך התגלעו מחלוקות חינוכיות והישיבה נסגרה בקיץ 1988, סוף זמן קיץ תשמ"ח. בשנת תשמ"ט עמד במשך שנה אחת בראש בית המדרש של מעלה - המרכז לציונות דתית, יחד עם הרב יואל בן נון ופרופ' שלום רוזנברג. בשנת תש"ן ייסד פרופ' בנימין איש שלום את בית המדרש של בית מורשה ומינה אותו לראש בית המדרש יחד עם הרב אליהו בלומנצוייג.
בסוף שנת תשנ"ו הקים את ישיבת שיח יצחק יחד עם הרב יאיר דרייפוס, שם שימש ראש ישיבה עד פטירתו. כמו כן כיהן כראש בית המדרש 'עורי', לימד בישיבת הר עציון ובמדרשת לינדנבאום. התגורר בשכונת קריית משה בירושלים, היה נשוי ואב לשישה ילדים. ד"ר אהוד פירר שהיה תלמידו בישיבת שיח יצחק מתאר את אישיותו כפי שהשתקפה בעיניו כתלמיד: "ראש הישיבה מיוסר ומתלבט, זה שלעולם לא אמר דברים נחרצים וששיעוריו תמיד הכילו הרבה יותר שאלות מתשובות".
ב-2007, מספר חודשים לפני פטירתו, כינס את תלמידיו והודיע שהוא חולה בסרטן סופני.
הגותו והשקפתו

תלמידו של שג"ר, ד"ר אהוד פירר, הגדיר כי "השאלה שעמדה ביסוד מפעלו ההגותי של הרב שג"ר, ואשר כל הגותו יכולה להיתפס כסדרה של ניסיונות לענות עליה", היא שאלת נוכחותו של האלוהים בעולם במובן של שאלת החלל הפנוי.
לשיטתו של שג"ר הוא אינו מסתיר את הערעור האמוני שבו הוא חי, ולאור זה הוא מנסח לעיתים מחדש עיקרי אמונה מסורתיים. הוא רואה זאת כחלק מהתקדמות ומשכלול הכלים הדתיים לאור התגמשותם (שבירת הכלים), כפי שמתואר בספרו כלים שבורים.
תפיסתו של הרב שג"ר מדגישה את הפן הרוחני-אינדיבידואלי של החיים בישראל, ולא רק את הפן הלאומי שלהם. הוא ראה צורך בכך שבני תורה ישתלבו בתחומים רבים, ולאו דווקא בצבא או בתפקידים מנהליים. הרב שג"ר עודד את תלמידיו לעסוק באמנות והוא עצמו כתב ופרסם שירה. הרב שג"ר שאב רבות מתורת החסידות. הקשר לחסידות מאפיין את רוב תלמידיו.
הרב שג"ר הדגיש את חשיבותו של לימוד התורה בכלל, ולימוד הגמרא בפרט כאמצעי מרכזי לכריתת ברית עם הקב"ה. עם זאת, הוא ראה צורך בפיתוח שיטה חדשה ללימוד הגמרא, משום שחש כי ישנו משבר ביחס ללימוד הגמרא בישיבות הדתיות לאומיות. שיטתו משלבת חיפוש משמעות ושימוש בכלי מחקר מדעיים עם דרך הלימוד הישיבתית הקלאסית. הסבר מפורט והדגמה לשיטתו מצוי בספרו "בתורתו יהגה".
ב-2005, על רקע תוכנית ההתנתקות, חתם על גילוי דעת של קבוצת רבנים מן הציונות הדתית שהביע התנגדות לסרבנות בצה"ל. השתתף בפעילות בארגון במעגלי צדק. ברובד הפוליטי התנגד הרב שג"ר לנסיגות משטחי יש"ע, במקביל להכרה ב'כיבוש כמשחית' ובצורך הכן בשלום. העיד על עצמו: "אינני מגדיר את עצמי כימני או כשמאלני, אלא כענייני".
כהמשך לראייה ההיסטוריוסופית מבית מדרשו של הרב קוק, בדרשותיו ליום העצמאות בספרו "ביום ההוא" זיהה הרב שג"ר את הדמוקרטיה הישראלית הרב-תרבותית והלאומית כשלב נוסף בתהליך הגאולה. הרב תרבותיות והרב לאומיות הן לדידו מבוא לתודעה מיסטית של הכלת הריבוי והמחלוקת. כמו כן, הוא מייחל לשבירת הבינאריות שבין ימין לשמאל בשיח הישראלי.
הגותו והשקפתו > פוסט מודרניות

הרב שג"ר היה דמות רוחנית מקורית בהגות הציונית דתית. ספרו כלים שבורים: תורה וציונות דתית בסביבה פוסט מודרנית הוא ניסיון לתת מענה דתי להלכי הרוח המנשבים היום בעולם הכללי, בטענה כי תפיסה תורנית יכולה להכיל תפיסות מורכבות אלה.
הרב שג"ר קיבל חלק מהטיעונים הפוסט-מודרניים וזיהה בהם רעיונות ומושגים המופיעים בקבלה ובחסידות. הוא טען כי דווקא הדקונסטרוקציה, שאותה זיהה עם שבירת הכלים הקבלית, פותחת פתח לאופציה דתית, בכך שהיא נותנת לאדם את היכולת ליצור בחופשיות את עולמו הדתי. עמדה זו עוררה התנגדות מצד הרואים בפוסט-מודרניזם רוח זרה ליהדות ולכן מתנגדים גם להכנסתו לבית המדרש.
ספריו

באביב תשס”ז (2007), כאשר נודע לרב שג"ר על דבר מחלתו, הוא בחר ועד להוצאת כתביו, שכינס את כתביו, לצד הקלטות וסיכומים של שיעוריו. המכון, בראשות הרב שמעון דויטש, הוציא כעשרים ספרים. הוא פועל גם לתרגום כתביו לשפות זרות, לקיום ערבי עיון ולניהול הארכיון.
הסדרה לזמן הזה – דרשות למועדי השנה:
זיכרון ליום ראשון – דרשות לחודש אלול וראש השנה, 2000
על כפות המנעול – דרשות לימי התשובה וליום הכיפורים, 2004
פור הוא הגורל – דרשות לחג הפורים ולחודש אדר, 2005
זמן של חירות – דרשות לחג הפסח, תש"ע
בצל האמונה – דרשות לחג הסוכות, תשע"א
ביום ההוא – דרשות ומאמרים על יום השואה, יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, יום העצמאות ויום ירושלים, תשע"ב
להאיר את הפתחים – דרשות ומאמרים לימי החנוכה, תשע"ד
שארית האמונה – דרשות פוסטמודרניות למועדי ישראל, הוצאת רסלינג, תשע"ה
הסדרה צירופים חדשים:
לוחות ושברי לוחות: הגות יהודית נוכח הפוסטמודרניזם, תשע"ג
בריתי שלום: ימין ושמאל, מלחמה ושלום, בעריכת זוהר מאור, אורי ליפשיץ ועוזי פוקס, תש"ף
הסדרה עיונים חדשים בהלכה:
זאת בריתי – מאמרים על גרות, חילוניות ונישואין אזרחיים, תשע"ב
הליכות עולם – הלכה והיסטוריה, בעריכת איתן אברמוביץ, תשע"ו
הסדרה שיעורים בגמרא:
שמיטה – שיעורים בגמרא, בעריכת איתן אברמוביץ, תשע"ה
יומא | סוכה | ראש השנה – שיעורים בגמרא, בעריכת עמיחי רוזנפלד, תשע"ז
ברכות – שיעורים בגמרא, בעריכת עמיחי רוזנפלד, כרך א: תש"ף (על פרקים א–ב); כרך ב: תשפ"ב (על פרקים ג–ד)
הסדרה נמתיק סוד – עיונים חדשים בחסידות:
שיעורים על ליקוטי מוהר"ן, בעריכת נתנאל לדרברג, כרך א: תשע"ג; כרך ב: תשע"ה
שיעורים על ספר התניא, בעריכת אלחנן ניר וזוהר מאור, תשפ"א
ספרים נוספים:
שובי נפשי – קובץ פרקי עיון על דרכי התשובה, 2001
כלים שבורים: תורה וציונות דתית בסביבה פוסט מודרנית, 2003
אהבוך עד מוות – עיון רב תחומי בסוגיית קידוש השם במסכת סנהדרין, בעריכת נעם סמט, 2004
רעים האהובים – דרשות חתונה של הרב שג"ר והרב יאיר דריפוס, 2008
"נהלך ברג"ש" – אסופה ממאמריו שיצאה לכבוד יום השנה לפטירתו, התשס"ח
פניך אבקש – דרשות שנאמרו בישיבת הכותל בשנת תשמ"ב, תשס"ח
בתורתו יהגה – לימוד גמרא כבקשת אלוקים, תשס"ט
על פי שיעוריו הוציא שלמה שוק את הספר תאנים מתוקות – אוספים בחסידות כפי שלמדתי מהרב שג"ר
Faith Shattered and Restored: Judaism in the Postmodern Age, ירושלים 2017, בתרגומו של אלי לשם ובעריכת זוהר מאור. אחרית דבר על ידי הרב שלום כרמי.
מתלמידיו

הרב יהושע אנגלמן – מלחין ורב קהילת 'יקר' בתל אביב
הרב פרופ' יהודה ברנדס – ראש המכללה האקדמית הרצוג וראש בית המדרש של בית מורשה
השחקן ברוך ברנר
הרב דוב זינגר – ראש ישיבת מקור חיים
הרב אהד טהרלב – ראש התוכנית הישראלית במדרשת לינדנבאום
ישי מבורך – תאולוג שפיתח את משנת רבו לכיוונים רדיקליים יותר, השואבים השראה רבה מהשיח הפסיכואנליטי הלאקאניאני, בסדרת ספרים שפרסם בהוצאת רסלינג.
הרב ד"ר צבי לשם – מנהל ספריית גרשם שלום בספרייה הלאומית
ד"ר זוהר מאור – מרצה להיסטוריה באוניברסיטת בר-אילן והעורך הראשי של ספרי הרב שג"ר
פרופ' צבי מרק – ראש הקתדרה לחקר החסידות ע"ש ר' לוי יצחק מברדיטשב, אוניברסיטת בר-אילן.
הרב ד"ר נעם סמט – ראש ישיבת שיח יצחק ומרצה במכללת הרצוג.
הרב ד"ר אורי ליפשיץ – ראש ישיבת שיח יצחק, ורב קיבוץ טירת צבי לשעבר.
הרב בני פרל – ראש הישיבה לאמנויות ולמדעים בר-אילן
הרב בני קלמנזון, והרב עמי עולמי – מקימי וראשי ישיבת ההסדר בעתניאל
הרב שמואל אריאל – ראש כולל הלכה בישיבת ההסדר בירוחם.
המשוררים ד"ר אבישר הר-שפי, יורם ניסינוביץ, נחום פצ'ניק
אורי אלון – במאי ויוצר טלוויזיה, מיוצרי הסדרה שטיסל
הרב אמנון דוקוב – ר״מ בישיבת עתניאל
הרב מומי פאלוך – ר"מ בישיבת אורות שאול
הרב נחמיה רענן – ראש ישיבת שדמות נריה בשדמות מחולה, ור"מ בישיבת הר עציון לשעבר.
הרב אלחנן ניר – סופר, משורר, עורך מוסף 'שבת' במקור ראשון, מלמד בישיבת שיח יצחק
הרב ד"ר ראובן הכהן אוריה – ראש אולפנת 'נהורא'-מטה יהודה וראש ישיבת 'בית יהודה' בכפר מימון לשעבר
ד"ר אביחי צור - עורך, מתרגם וחוקר משנת רבי צדוק הכהן מלובלין
לקריאה נוספת

יאיר דרייפוס, נגיעות בשפת הלב, בעריכת איתן אברמוביץ. הוצאת ידיעות ספרים וישיבת שיח יצחק, 2013.
יאיר שלג, הדתיים החדשים: מבט עכשווי על החברה הדתית בישראל, ירושלים: הוצאת כתר, 2000
יונתן גארב, יחידי הסגולות יהיו לעדרים: עיונים בקבלת המאה העשרים, הוצאת כרמל, 2006, עמ' 213–217
ישי מבורך, "לקראת דתיות פוסט-שואתית", תאולוגיה של חסר: על אמונה שלאחר התוהו, הוצאת רסלינג, 2016, עמ' 13–38; 130–134.
רוני בר לב, הרב שג"ר כאינטלקטואל ומבקר חברתי של הציבור הדתי לאומי, דעת, כתב עת לפילוסופיה יהודית וקבלה 90 (2020), עמ' 731–762.
הערות שוליים

↑  חוצה ישראל עם הרב שג"ר, סרטון בערוץ מכון כתבי הרב שגר, באתר יוטיוב (אורך: 23:46)
↑  ראו גם: שיח לוחמים בעשור למלחמת יום כיפור, באתר "דעת"
↑  אריאל הורוביץ, מתח גבוה, מוסף שבת של מקור ראשון, 16 ביוני 2017
1 2  ד"ר אהוד פירר, הפילוסופיה של החלל הפנוי, השילוח
↑  למשל מושג ההשגחה בספרו צל האמונה בדרשה מרחב לאמונה, ובספרו ביום ההוא בדרשה לזמן הזה
↑  הרב שג"ר, קידוש השם ומאורעות זמננו, בתוך מים מדליו, ביטאון מכללת ליפשיץ, ה', ירושלים תשנ"ד, עמ' 62.
↑  ביום ההוא: דרשות ומאמרים למועדי אייר, בדרשה והיה ביום ההוא
↑  יום ההוא: דרשות ומאמרים למועדי אייר, בדרשות 'חוק ואהבה' ו'שלום ירושלים'
↑  אוריה מבורך, ‏"פוסטמודרניזם טוב ליהודים", השילוח, 10, יוני 2018
↑  הספרים "זיכרון ליום ראשון", "על כפות המנעול" ו"פור הוא הגורל" יצאו לאור לפני הקמת מכון כתבי הרב שג"ר, ולכן אינם נכללים בסדרה "לזמן הזה" על אף שהם עוסקים במועדי השנה.
↑  סקירה: אריאל סרי-לוי, ‏בצל האמונה,  באתר כיפה
↑  הרב דוד ביגמן, ביקורת על הספר, אתר ישיבת מעלה גלבוע
↑  לספר זה הוקדש גיליון יז של כתב העת נטועים הוצאת המכללה האקדמית הרצוג
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267472505171  BnF: cb16918824w (data)  GND: 141620420  ISNI: 0000 0000 8000 4052  LCCN: no2002097971  NKC: zmp20241240456  VIAF: 66146995   WorldCat (עם VIAF): 66146995
יוסי יהושוע

| --- | --- |

 לידה:  25 במרץ 1976 (בן 48) נהריה, ישראל 
 שם לידה:  יוסף יהושוע 
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2000
 מעסיק:  i24NEWS, ידיעות אחרונות
 קישורים חיצוניים
 טוויטר (X):  YehoshuaYosi
 
פאנל במסגרת אירוע "תוכנית הניצחון הישראלי" בהנחיית מעיין אדם. (משמאל): אדם, יוסי יהושוע, אטילה שומפלבי, ויואב לימור, ינואר 2020
יוסי (יוסף) יהושוע (נולד ב-25 במרץ 1976) הוא עיתונאי ישראלי. משמש ככתב לענייני צבא וביטחון של ידיעות אחרונות וערוץ i24NEWS במהדורה בעברית.
קורות חיים

יהושוע נולד בנהריה וגדל במעלה אפרים. עם גיוסו לצה"ל התנדב לחטיבת הצנחנים והתקבל לסיירת צנחנים ושירת בפלוגת ההנדסה החטיבתית. עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר ולקח חלק בלחימה בדרום לבנון. יהושוע הוא בוגר בית הספר "כותרת" לעיתונות ותקשורת. במהלך הלימודים בכותרת החל לפרסם כתבות בנושאי צבא וביטחון.
יהושוע הצטרף לידיעות אחרונות בשנת 2000. בתחילת דרכו שימש ככתב מוניציפלי לאזור תל אביב-יפו אז חשף כי דגים שנמכרים בשוקי העיר מכילים חומרים מסרטנים שמקורם בשפד"ן, וכן פרסם את סיפור האפליה בבית הספר "צייטלין" בתל אביב. מאז 2003 משמש ככתב הצבאי של העיתון.
חשיפתו הראשונה ככתב צבאי, עוד בעת לימודיו האקדמיים, היה כשפרסם בעיתון כי בשיחת מוטיבציה עם חייליו קרא מפקד חטיבת גולני, אל"ם שמואל זכאי, ל"ארבע אמהות" "ארבע סמרטוטות". עם חשיפות נוספות של יהושוע נמנות בנק ההשקעות ביחידת החץ, הקשר האירני של מספנות טיסנקרופ המייצרות את הצוללות הישראליות; חשיפת התמלילים מדיוני הקבינט לפני ובמהלך מבצע צוק איתן; פסילת שני מפקדי טייסות לאחר שנכשלו בבדיקת פוליגרף. יהושוע אף היה הכתב האחרון שראיין את הטייסת סרן תמר אריאל שנהרגה במפולת שלגים בנפאל, הראיון התפרסם לאחר מותה.
יהושוע מתמקד בסיפורי חדשות "גדולים". הוא כותב יותר חדשות ופחות כתבות מגזין. בנוסף, יהושוע נמנע מכתיבה על ענייני פרט ובנושא מצוקות חיילים (במשך שנים ארוכות הכתבת הצבאית כרמלה מנשה טיפלה בנושאים אלו עבור ידיעות). הוא סיקר את מלחמת לבנון השנייה, מבצע עופרת יצוקה, מבצע עמוד ענן, מבצע צוק איתן, מבצע שומר החומות ומלחמת חרבות ברזל.
בעת מבצע צוק איתן הצטרף יהושוע אל מח"ט גבעתי עופר וינטר בכניסה לאזור רפיח וליווה את הכוחות מהסיירת החטיבתית. המפגש עם הקצינים בחזית, ובעיקר בניה שראל והדר גולדין הותיר על יהושוע רושם עז. הוא צילם אותם וכתב עליהם בעיתון. יומיים אחר כך נהרגו בניה והדר. יהושוע ממשיך ללוות את משפחות גולדין ושראל גם היום.
ביוני 2024 פורסם שמצטרף לערוץ החדשות i24NEWS וישמש הפרשן הצבאי של הערוץ בנוסף לעבודתו בידיעות אחרונות וב-ynet.
חיים אישיים

יהושוע גרוש ואב לשניים. הוא בזוגיות עם ירדן הראל ומתגורר ברמת גן.
הערות שוליים

↑  אביב הורביץ, ‏כולם נפלו לבור, באתר ‏מאקו‏, 10 בינואר 2013.
↑    יוסי היושוע, קרבות חייו, באתר "ידיעות אחרונות", 15 באפריל 2017
↑  חשיפה: דיוני הקבינט הטעונים בצוק איתן יוצאים לאור, באתר ynet, 24 בינואר 2017
↑  יוסי יהושוע, נפסלו מינויים לשני מפקדי טייסות בחיל האוויר, אחד מהם - בנו של אישיות מוכרת, באתר ynet, 26 במאי 2017
↑  יוסי יהושוע וראובן וייס, "בסוף הייתי כמו כולם". הנווטת תמר אריאל ז"ל בראיון מלפני שנתיים, באתר ynet, 16 באוקטובר 2014
↑  "סיפרתי למשפחות על רגעיו האחרונים של הקצין, הילד שלהם", באתר ynet, 21 בדצמבר 2014
↑   יוסי יהושוע - 75 שנה לידיעות אחרונות, סרטון בערוץ "ידיעות אחרונות", באתר יוטיוב (אורך: 03:16)
↑  יוסי יהושוע מצטרף ל-i24NEWS, באתר ערוץ 7, 16 ביוני 2024
יוסף וייס (חוקר)

| --- | --- |

 לידה:  10 באוגוסט 1918 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 התאבד:  25 באוגוסט 1969 (בגיל 51) המפסטד, לונדון, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Weisz, Georges 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  בית המדרש לרבנים בבודפשט  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 מוסדות:  יוניברסיטי קולג' לונדון 
 צאצאים:  Amos Weisz 
 
יוסף (גיאורג) וייס (באנגלית: Joseph George Weiss;‏ 10 באוגוסט 1918 – 25 באוגוסט 1969) היה חוקר חסידות וקבלה, תלמידו של גרשום שלום. תחום עיסוקו העיקרי היה חקר רבי נחמן מברסלב. מחקריו מהווים יסוד למחקר המודרני של חסידות ברסלב.
תולדות חייו

וייס נולד בשנת 1918 בבודפשט בירת הונגריה למשפחה יהודית מתבוללת, אך גילה עניין רב בשורשיו היהודיים. למד שנתיים בבית המדרש לרבנים בבודפשט ובאוניברסיטת בודפשט לפני שעלה לארץ ישראל בסוף שנת 1939 על מנת ללמוד באוניברסיטה העברית. הוא התמקד בתחילה בשירת ספרד ובהשפעת גרשם שלום החל להתמחות בספרות הקבלה. וייס לא התאקלם היטב בארץ ישראל והיה רחוק מכל שיח פוליטי. עם בואו לארץ ביקר במכתב פרטי את סוג הציונות הלאומנית והשטחית בה נתקל, כפי שכתב במכתב לחנה סנש, לה כתב מכתבי אהבה בין 1939 ל-1941: "האידאולוגיה הציונית העוברת לסוחר היא, במרבית המקומות, שטחית או ברוטאלית, ונדמה לי שהגיע הזמן לרענן קצת את דרך חשיבתה באידאולוגיה 'המתבוללת', 'בת המאה הקודמת', המוקעת כישנה ומופרכת". עם זאת, וייס הגיע לארץ ישראל מתוך מניעים ציוניים-תרבותיים בהשפעת כתבי מרדכי מרטין בובר.
מיטיבו היה גרשום שלום, שסידר לו עבודה אקדמית במכון לחקר הקבלה שהקים בספריית שוקן. וייס התעמק בחקר ר' נחמן מברסלב, באופן דומה בו התעמק שלום בחקר שבתי צבי, במטרה לכתוב את הספר המכונן של התחום. על מנת לספק לו תחום פרנסה נוסף, שכנע שלום את מיטיבו זלמן שוקן להזמין מווייס קובץ מקורות לספרות חב"ד. במקביל פרסם וייס מאמרים רבים, רובם קצרים, מעל דפי עיתון הארץ, שהקנו לו שם של חוקר מוכר.
ב-1950 הגיש וייס לשלום דיסרטציה שנועדה להיות עבודת הדוקטורט שלו בנושא: "תאוריית הדיאלקטיקה והאמונה של ר' נחמן מברסלב". על אף ששלום הקפדן כתב על שלושת הפרקים הראשונים שהם "מהווים תרומה חשובה ומקורית מאוד... ואילו היו מהווים יחידה סגורה בפני עצמה, הייתי ממליץ על קבלתם כעבודת דוקטור מפני ההעמקה ומקוריות הפירוש שבהם", הרי שחוות דעתו הסופית הייתה שהפרק הרביעי והאחרון, המהווה את פסגת העבודה אינו אלא "סטייה מפוקפקת מאוד מדרכו של מחקר ורדיפה אחרי דברי הבל פנטסטיים ביותר", כן ביקר באופן חריף את הנספח השלישי של העבודה. שלום לא אישר את עבודת הדוקטורט ודרש שוייס יעשה בו תיקונים ויגישו בשנית. עוד לפני שוייס שמע את דברי שלום, עזב את הארץ ועבר ללונדון, שם קיווה להשלים את עבודתו. שלום המשיך לתמוך בוייס ודאג שתנתן לו מלגת ורבורג ללימודי דוקטורט גם באנגליה, אך וייס לא השלים את הדוקטורט. שלום סייע לו למצוא עבודה ומשנת 1953 כיהן כמרצה באוניברסיטת לונדון, מנהל המכון למדעי היהדות (Institute of Jewish Studies) ועורך ה-Journal of Jewish Studies בבריטניה. פרופסור עדה רפפורט-אלברט הייתה תלמידותו הקרובה והמשיכה את דרך מחקרו בלונדון.
וייס ביקר בישראל מספר פעמים והעביר הרצאות בקונגרסים העולמיים למדעי היהדות. ב-1961 דאג שלום שלקט מאמרי וייס על ראשית החסידות (שאינם קשורים לדוקטורט הראשון שכתב) יוכרו כעבודת מחקר לקבלת תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת לונדון.
החל משנות הארבעים, אסף וייס סיפורים משעשעים ואנקדוטות מחייו של שלום. את הרשימות כתב וייס בסגנון ספרות השבחים החסידית ובפרט סגנון הכתיבה של רבי נתן מנמירוב, סופרו של רבי נחמן מברסלב. עם זאת, בניגוד לכותבים החסידיים, נלווה לחיבורו צד סאטירי וייתכן כי בכך ניסה וייס לשלב בין יחס ההערצה שחש כלפי מורו ובין יחס הביקורת שביקש למתוח על חלק מאורחותיו. שלום היה מודע לעיסוקו של וייס בנושא ואף גילה עניין ברשימות לאחר מותו של וייס.
חייו האישיים

כאמור, חיזר וייס אחרי חנה סנש, שהייתה צעירה ממנו בשלוש שנים, עמה היה מיודד עוד בהונגריה. אולם מבחינת חנה לא היה וייס יותר מידיד אינטלקטואל מרתק. וייס נישא פעמיים, רעייתו הראשונה הייתה מרים וינר־וייס. ב-1961 נשא לאשה סטודנטית גרמניה בשם ארנה, שהתגיירה על מנת להתחתן עמו, שלוש שנים לאחר מכן נולד בנם היחיד, עמוס, שהיה משורר ומתרגם שירה.
וייס התמודד שנים רבות עם סכיזופרניה פרנואידית ודיכאון. גם אשתו הראשונה, שהייתה אף היא תלמידתו של שלום, לקתה במחלה ואושפזה בבית חולים פסיכיאטרי. ב-1965, זמן קצר לאחר לידת בנו, החל מצבו הנפשי של וייס להתדרדר, עד להתאבדותו בלונדון.
מאמרים

"עיונים בתפיסתו העצמית של ר' נחמן מברסלב", תרביץ, כז, תשי"ח, עמ' 358–371
"תורת הדטרמיניזם הדתי לר' יוסף מרדכי לרנר מאיזביצא", ספר היובל ליצחק בער, ירושלים תשכ"א, עמ' 447–453
מאמרים > אוספי מאמריו

מנדל פייקאז' (עורך), מחקרים בחסידות ברסלב, ירושלים תשל"ה
דוד גולדשטיין (עורך), Oxford 1985) Studies in East European Jewish Mysticism)
יוסף שוויג ואבינועם סטילמן (עורכים), ליקוטים, ספרי בלימה, ירושלים, תשע"ט 2019.
לקריאה נוספת

יעקב כ"ץ, "לזכרו של יוסף וייס: הערכה אישית", ידיעון האיגוד העולמי למדעי היהדות 29, תשמ"ט. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
נועם זדוף, גרשם שלום ויוסף וייס: חליפת מכתבים, הוצאת כרמל, 2012
אסתר ליבס, "על ספרים וסופרים", בתוך דוד אסף ואסתר ליבס (עורכים), השלב האחרון: מחקרי החסידות של גרשם שלום, ירושלים: עם עובד והוצאת מאגנס, תשס"ט
יוסף וייס, מפליג חלום: מכתבי אהבה לחנה סנש, הקיבוץ המאוחד, 1996 (הקישור אינו פעיל, 2017-08-10) (אורכב 10.08.2017 בארכיון Wayback Machine)
יונתן מאיר, 'תיקון הפרדוקס: יוסף וייס, גרשם שלום ופרשת הדוקטורט האבוד על ר' נחמן מברסלב', מחשבת ישראל 4 (תשפ"ב), עמ' 151–206
יונתן מאיר, תיקון הפרדוקס: גרשם שלום, יוסף וייס ופרשת הדוקטורט הגנוז על ר' נחמן מברסלב, ספרי בלימה, ירושלים-ברלין תשפ"ד
צבי לשם, הקדשות והערות: יוסף וייס וגרשם שלום, באתר הספרנים, ‏31 בינואר 2023
יוסף וייס, תורת הדיאלקטיקה והאמונה לר' נחמן מברסלב, בעריכת יונתן מאיר, ירושלים וברלין: ספרי בלימה, תשפ"ה (הדוקטורט הגנוז של יוסף וייס).
הערות שוליים

↑  יוסף וייס, מפליג חלום: מכתבי אהבה לחנה סנש, הקיבוץ המאוחד, 1996 (הקישור אינו פעיל, 2017-08-10) (אורכב 10.08.2017 בארכיון Wayback Machine)
↑  הנרי וסרמן, כשהלב של גרשם שלום נשבר, באתר הארץ, 2 בפברואר 2013
↑  נועם זדוף ויונתן מאיר, "'דברי שלום' או 'חיי מוהר"ש': חיבור סאטירי מגנזי יוסף וייס", ספר זיכרון לגרשם שלום במלאת עשרים וחמש שנים לפטירתו (עורך: יוסף דן), כרך א', ירושלים: החוג למחשבת ישראל, מכון למדעי היהדות ע"ש מנדל, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשס"ז
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269851905171  BNE: XX1456943  BnF: cb127140255 (data)  GND: 121723712  ISNI: 0000 0001 1578 0757  LCCN: n88168428  NLA: 35566106  NTA: 194208869  SNAC: w699617j  SUDOC: 071583572  VIAF: 92774579   WorldCat (עם VIAF): 92774579
משה יוסף מילצקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  ינואר 1928 כ' בטבת ה'תרפ"ח ירושלים, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  7 ביולי 2010 (בגיל 82) כ"ה בתמוז ה'תש"ע ירושלים, ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות
 השתייכות:  יהדות חרדית
 רבותיו:  הרב דב בריש וידנפלד, הרב שלמה שרייבר
 בת זוג:  מתילדה (מאטיל) לבית הגר
 אב:  הרב חייקל מילצקי
 צאצאים:  הרב חייקל מילצקי, הדסה אוירבך ועוד
 מספר צאצאים:  7
 חותנים:  רבי יהודה זונדל הגר
 חתנים:  הרב ברוך אוירבך
 
 דיין בבית הדין הרבני בבאר שבע ובירושלים
 אב בית דין ירושלים
הרב משה יוסף מילצקי (כ' בטבת ה'תרפ"ח, ינואר 1928 - כ"ה בתמוז ה'תש"ע, 7 ביולי 2010) היה דיין ישראלי, אב בית הדין בבית הדין הרבני בירושלים.
ביוגרפיה

נולד בירושלים בשנת ה'תרפ"ח לאביו הרב חייקל מילצקי, ראש ישיבת חיי עולם. למד בישיבת חיי עולם אצל הרב מטשבין והרב שלמה שרייבר. כמו כן, היה מקורב לשכנם של הוריו, רבי אריה לוין. במלחמת העצמאות היה מפקד מחלקה ב"גדוד טוביה" שהורכב מבני ישיבות. בצעירותו השתתף בפעילות של ארגון "מזהירי שבת" בירושלים ובמאבקי השבת בעיר, וכן במאבק החרדי נגד גיוס בנות. בשנת ה'תשט"ז החל ללמוד במכון הרי פישל. עסק בהרבצת תורה בירושלים ובפרוזדור ירושלים, ולימד במדרשה למורים בקריית נוער. כמו כן, לימד שיעורי ערב לילדים בבתי ברוידא. היה ממייסדי בית הכנסת הר צבי בשכונת גאולה.
ב-1966 התמנה לדיין בבית הדין הרבני בבאר שבע. בהמשך, עבר לבית הדין בירושלים. בשנת 1984 התמנה לאב בית דין בירושלים, אך ויתר על המינוי לרב שמואל כהנא שפירא, בשל התערבות היועץ המשפטי לממשלה מכיוון שמונו שני הדיינים לתפקיד כאשר רק תקן אחד היה בלתי מאויש, והרב מילצקי היה בעל הוותק הנמוך מבין שניהם. ברם, זמן לא-רב לאחר מכן כבר כיהן כאב בית דין. בשעות אחר הצהריים שימש כמגיד שיעור וראש כולל אברכים בישיבת חיי עולם, ועסק באיסוף צדקה ומגביות שונות.
לאורך חייו היה פעיל בתנועת צעירי אגודת ישראל (צא"י). בצעירותו הדריך בסניף הירושלמי של התנועה והעביר שיעורים במסגרתה, בין השאר לנוער חרדי נושר, ובהמשך חייו היה חבר הנהלת הסניף ונחשב לרבו, והיה מנהיגו הרוחני של הנח"ל החרדי של צא"י. כמו כן, היה חבר הוועד הפועל של צא"י.
נפטר ב-7 ביולי 2010 (כ"ה בתמוז ה'תש"ע) ונקבר בהר המנוחות.