stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרטין ריזנבורגר
תולדות חייו > מלחמת העולם השנייה

קיבל מינוי רשמי בשירות הקהילה היהודית של ברלין החל ב-1 ביוני 1933, תחת איום הנאציזם. הוא היה הדרשן ואיש הדת של בית האבות היהודי בגרוסה-המבורגר שטראסה (Grosse Hamburger Strasse), ושל בית החולים היהודי הסמוך. בספטמבר 1939 הוסמך לרבנות לאחר שלמד בבית המדרש לרבנים בברלין. ב-1942 נעצר לתקופה קצרה על ידי הגסטאפו בשל יהדותו; בזכות אשתו הנוצרייה (שהתגיירה) שוחרר, אך חויב להישאר במעקב משטרתי. לאחר פירוק הקהילה היהודית של ברלין וגירוש תושבי העיר למחנות העבודה וההשמדה, מונה על ידי הנאצים ביוני 1943 למעין-רב בבית הקברות של הקהילה היהודית בווייסנזה. מתוקף תפקידו בבית הקברות עסק בקבורת יהודים לאורך המלחמה, וביוזמתו אף עזר בחשאי לפליטים יהודיים במתן שירותי דת והצלה של ספרי תורה וסידורים. כך למשל, נערכו בסתר בבית הקברות תפילות.
באביב 1943 החביאו ריזנבורגר ואנשיו 560 ספרי תורה יהודיים בבית הקברות. ספרי תורה אלו נשרפו בליל הבדולח, ניצלו מהשרפה ונשמרו בבית החולים של קהילת עדת ישראל ברחוב אלזס 85 (כיום רחוב תור). הספרים הועברו בידי נוצרי אלמוני בשנת 1943 לבית העלמין למשמרת.
ב-24 ביוני 1943 ערך חתונה יהודית בברלין שתחת המשטר הנאצי. כמה ימים אחר כך נשלחו שני בני הזוג למחנות ולא חזרו.
ב-3 בפברואר 1945, במהלך הפצצות של בעלות הברית על ברלין, הופצץ ונהרס ביתו שבקרויצברג, וריזנבורגר ואשתו עברו להתגורר בבית הקברות, עד סיומה של המלחמה כמה חודשים לאחר מכן.
תולדות חייו > שיקומה של הקהילה היהודית בברלין אחרי 1945

אחרי 1945 עזר לשיקומה של קהילת יהודי ברלין ההרוסה, וב-11 במאי 1945 ערך את התפילה היהודית הראשונה לאחר המלחמה. ב-7 בספטמבר 1945, ראש השנה, ערך תפילה חגיגית בבית הכנסת פרנקלאופר (Fraenkelufer), שאותה צילם צלם המלחמות הנודע רוברט קאפה. היה הרב של בתי הכנסת בריקה-שטראסה, בבית הכנסת החדש שברחוב אורניינברוגר ובפאסטלוצי-שטראסה. ב-1953 הוא מונה לרב הקהילה, ועסק במיוחד בפיתוחה של הקהילה היהודית בגרמניה המזרחית, לאחר שברלין כבר חולקה למזרח ולמערב. ריזנבורגר היה גם אחראי על הטיפול הנפשי באסירים יהודים בברלין, כפי שניתן לראות בתעודה מפברואר 1953 השמורה במוזיאון היהודי בברלין. ב-1961 מונה על ידי ממשלת מזרח גרמניה לרב הראשי של הקהילות היהודיות במזרח גרמניה. ריזנבורגר תמך במפלגת השלטון, מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, והאשים את המערב-גרמנים ב"אנטישמיות". עם זאת, לפי מחקרו של זאב לקויר בספרו "דור אקסודוס", כאשר נפתחו לאחר המלחמה הקרה ארכיונים במזרח גרמניה, נמצאו בהם תלונות רבות של ריזנבורגר על התנאים שבהם נאלץ לעבוד ועל כך שההסכמים בינו לבין ממשלת מזרח גרמניה לא כובדו.
ב-14 באפריל 1965, בגיל 69, נפטר ריזנבורגר. לזוג ריזנבורגר לא היו ילדים.
מעמדו הרבני

סמיכתו לרבנות מוטלת כיום בספק. לותאר מרטנס טוען כי לא היה ביכולתו של ריזנבורגר להשלים במשך שנתיים את כל תהליך ההסמכה, וגם אם הוסמך כראוי, לא קיבל את שלוש החתימות ההכרחיות לקבלת התואר "רב". מהתעודות עולה גם שהוא עצמו לא ראה עצמו כרב בשנת 1950, וגם הקהילה היהודית לא ראתה בו רב. ב-2009 ראה אור מדריך ביוגרפי של רבנים, שציין כי ריזנבורגר פעל ללא הסמכה.
לפי עדותו של גינתר קלאוס ולטר (Guenter Klaus Walter), שלמד לבר המצווה מיד אחרי המלחמה אצל ריזנבורגר, בעקבות פעילויותיו של ריזנבורגר בבית הקברות בווייסנזה, החלו לכנותו "רב" ולא רק חזן.
הערכה ופרסים

ב-1956 קיבל ריזנבורגר את אות הכסף של מסדר הכבוד של המולדת, ובשנת 1961 את אות הזהב. ב-1961 קיבל גם תואר דוקטור לשם כבוד מן הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת הומבולדט. מאז 1987, נקרא רחוב בשכונת הלרסדורף בברלין על שמו. בשנת 2015, לרגל חמישים שנה למותו, הוצב מעל שם הרחוב שלט המסביר מי היה ריזנבורגר.
פרסומיו

Also spricht dein Bruder. Union Verlag, Berlin 1958.
Das Licht verlöschte nicht. Dokumente aus der Nacht des Nazismus. Union Verlag 1960.
לקריאה נוספת

Riesenburger, Martin. In: SBZ-Biographie. 3. Aufl. Bonn, Berlin 1964,S. 287.
Karin Hartewig: Riesenburger, Martin. In: Neue Deutsche Biographie (NDB). Band 21, Duncker & Humblot, Berlin 2003, ISBN 3-428-11202-4, S. 607 (גרסה דיגיטלית של הספר המקורי)
Jan Wielgohs: Riesenburger, Martin. In: Wer war wer in der DDR? 5. Ausgabe. Band 2, Ch. Links, Berlin 2010, ISBN 978-3-86153-561-4
הערות שוליים

1 2  Christine Schmitt, Landesrabbiner der DDR, Jüdische Allgemeine, 16 April 2015
↑  Regina Scheer: Zusammenhänge.
↑  Martin Riesenburger, Das Licht verlöschte nicht. Dokumente aus der Nacht des Nazismus. Union Verlag 1960, S. 55–57
↑  Peter Melcher, Weißensee. Ein Friedhof als Spiegelbild jüdischer Geschichte in Berlin, Haude und Spener, Berlin 1986, S. 68
↑  Martin Riesenburger, Das Licht verlöschte nicht. Dokumente aus der Nacht des Nazismus. Union Verlag 1960, S. 52–53
↑  Martin Riesenburger, Das Licht verlöschte nicht. Dokumente aus der Nacht des Nazismus. Union Verlag 1960, S. 26
↑  Martin Riesenburger, Das Licht verlöschte nicht. Dokumente aus der Nacht des Nazismus. Union Verlag 1960, S. 58–59
↑  Martin Riesenburger, Das Licht verlöschte nicht. Dokumente aus der Nacht des Nazismus. Union Verlag 1960, S. 68
↑  „Dienstausweis“ von Martin Riesenburger
↑  Michael Meng, Shattered Spaces, Harvard University Press, 2011, p. 93
↑  Walter Laqueur, Generation Exodus: The Fate of Young Jewish Refugees from Nazi Germany, I.B.Tauris, 2004, p. 250 (הספר תורגם לעברית: זאב לקויר, דור אקסודוס: סיפורם המופלא של הצעירים היהודים שברחו מהיטלר, תרגם מאנגלית אמנון כץ, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2008.)
↑  Dr. Martin Riesenburger, Chief Rabbi of East Germany, Dead; Was 69, JTA, April 19, 1965
↑  Karin Hartewig: Riesenburger, Martin. In: Neue Deutsche Biographie (NDB). Band 21, Duncker & Humblot, Berlin 2003, ISBN 3-428-11202-4, S. 607 (גרסה דיגיטלית של הספר המקורי)
1 2  Lothar Mertens: Davidstern unter Hammer und Sichel.
↑  Katrin Nele Jansen, Jörg H. Fehrs, Valentina Wiedner: Biographisches Handbuch der Rabbiner
↑  Guenter Klaus Walter, Do Unto Others as You Would Have Them Do Unto You: A Memoir, AuthorHouse, 2009, p. 59
↑  Ehrungen für Martin Riesenburger, In: Neues Deutschland, 15.
↑  Ehrendoktorwürde für Rabbiner Riesenburger, In: Neues Deutschland, 17.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007272748405171  PLWABN: 9810533406605606  BnF: cb119304802 (data)  GND: 124728685  ISNI: 0000 0000 2873 8948  LCCN: n86839481  NKC: mzk2012715530  NTA: 152940065  SUDOC: 027213951  VIAF: 34464962   WorldCat (עם VIAF): 34464962 
קברו של מרטין ריזנבורגר וקברה של אשתו קלרה בבית הקברות היהודי בווייסנזה
נובוס הומו

נוֹבוּס הוֹמוֹ (בלטינית: novus homo - "איש חדש") הוא כינוי מתקופת רומא העתיקה שהתייחס לאדם הראשון ממשפחה מסוימת ששרת בסנאט הרומי או הראשון שנבחר למשרת קונסול. מתחילה, הייתה החברות בסנאט והקונסולות מוגבלת לבני מעמד הפטריקים ואסורה על הפלבאים. כאשר זכו הפלבאים ובני מעמד הפרשים (המעמד השני בחשיבותו) בזכות להתמנות למשרות אלו, כולם נחשבו באופן טבעי נוֹבִי הוֹמִינֶס. עם הזמן, כאשר המשפחות הפלבאיות החשובות ביצרו את מעמדן בסנאט, הפכו אנשים חדשים למחזה נדיר ביותר. בתקופת המלחמה הפונית הראשונה הייתה זו כבר תופעה מעוררת התפעלות עבור הרומים כאשר שני אנשים חדשים נבחרו שנה אחרי שנה (גאיוס פונדניוס פונדולוס בשנת 243 לפנה"ס וגאיוס לוטאטיוס קאטולוס בשנת 242 לפנה"ס). ברגע ש"נובוס הומו" נבחר למשרת הקונסול, נכנסה באופן אוטומטי משפחתו לרשימת בני המשפחות "הנודעות", קרי לתוך האצולה הרומית.
בשלהי תקופת הרפובליקה נשחקה ההבחנה בין המעמדות. הקונסולים הפכו לאליטה חדשה והאצולה הייתה אריסטוקרטיה מלאכותית שהמציאו הפלבאים בסנאט כדי לשחוק את ההבחנה בין פטריקים ופלבאים. האצילים היו קבוצה של משפחות ממוצא כלשהו, פטריקי או פלבאי, שמהם יצא קונסול.
מריה לואיזה אלברטינה, רוזנת ליינינגן-דאגסבורג-פאלקנבורג

מריה לואיזה אלברטינה, רוזנת ליינינגן-דאגסבורג-פאלקנבורג-היידסהיים (בגרמנית: Maria Louise Albertine von Leiningen-Falkenburg-Dagsburg-Heidesheim‏; 16 במרץ 1729 – 11 במרץ 1818), הייתה אשתו של גאורג וילהלם, נסיך הסן-דרמשטאדט.
ביוגרפיה

מריה לואיזה נולדה ב-16 במרץ 1729 באובריגהיים שהשתייכה לנסיכות הבוחר מפפאלץ, לכריסטיאן קרל ריינהרד, רוזן ליינינגן-דאגסבורג-פאלקנבורג-היידסהיים, ולקתרינה פוליקסנה, רוזנת זולמס-רדלהיים, בתם של גאורג לודוויג, רוזן זולמס-רדלהיים ואסנהיים ושרלוטה זיבילה, רוזנת אהלפלדט.
בשנת 1748 התחתנה מריה לואיזה עם גאורג וילהלם, נסיך הסן-דרמשטדט, בנו של לודוויג השמיני, רוזן הסן-דרמשטדט, ועם נישואיה קיבל בעלה את הנחלות של ברויך, אוברשטיין, אספרמונט, בורגל ורייפולצקירכן. בשנת 1764 קיבל בעלה גאורג וילהלם מאביו שהעדיפו על פני אחיו הבכור, את הארמון הישן בדרמשטאדט, בעוד גיסה לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטדט התגורר בעיקר בפירמזנס.
בשנת 1782 מתו בעלה גאורג וילהלם, נסיך הסן-דרמשטדט ובתה פרדריקה, נסיכת הסן-דרמשטדט, אשתו של קרל השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ, אשר התחתן עם בת נוספת שלה שרלוטה, נסיכת הסן-דרמשטדט. בשנת 1785 מתה אף בתה שרלוטה, ומריה לואיזה קיבלה את נכדיה והופקדה על חינוכם. בשנת 1790 נסעה מריה לואיזה עם נכדותיה לווינה, לטקס ההכתרה של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובשנת 1791 נסעה עמם לטיול בהולנד. בשנת 1792 ברחה מריה לואיזה עם נכדותיה, עקב התקרבות הצבא הצרפתי לדרמשטאדט, ונסעה עמם להילדבורגהאוזן, שם התגוררה נכדתה שרלוטה גאורגינה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ. בשנת 1793 חזרה מריה לואיזה עם נכדותיה לביתה דרך פרנקפורט, שם פגשה נכדתה בפרידריך וילהלם, נסיך הכתר הפרוסי והתאהבה בו, ובהמשך השנה ליוותה אותה מריה לואיזה לחתונתה בברלין.
באחרית ימיה התגוררה מריה לואיזה בנוישטרליץ אצל חתנה קרל השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, ולאחר מותו אצל נכדה גאורג, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ, וב-11 במרץ 1818 מתה מריה לואיזה בנוישטרליץ.
משפחתה

בשנת 1748 התחתנה מריה לואיזה אלברטינה עם גאורג וילהלם, נסיך הסן-דרמשטדט, ממנו נולדו לה 9 ילדים:
לודוויג גאורג קרל (1749–1823)
גאורג פרידריך (1750)
פרדריקה (1752–1782), התחתנה עם קרל השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ
גאורג קרל (1754–1830)
שרלוטה (1755–1785), התחתנה עם קרל השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ
קרל וילהלם גאורג (1757–1797)
פרידריך גאורג אוגוסט (1759–1808)
לואיזה (1761–1829), התחתנה עם לודוויג הראשון, הדוכס הגדול של הסן
אוגוסטה וילהלמינה (1765–1796), התחתנה עם מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה
משפט שני הטורים של קולמוגורוב

בתורת ההסתברות ובפרט בתהליכים מקריים, משפט שני הטורים של קולמוגורוב מתאר תנאי להתכנסות בהסתברות של תהליך מקרי. משפט זה נובע מאי-שוויון המקסימום של קולמוגורוב, ויש לו תפקיד באחת מההוכחות המקובלות של החוק החזק של המספרים הגדולים.
המשפט קרוי על שמו של המתמטיקאי הרוסי אנדריי קולמוגורוב.
נוסח פורמלי

תהי  \left(X_{n}\right)_{n=1}^{\infty } סדרה של משתנים מקריים בלתי-תלויים במרחב הסתברות  \left(\Omega ,{\mathcal {F}},\mathbb {P} \right). נניח כי הם בעלי תוחלות סופיות שנסמן  \mathbf {E} \left[X_{n}\right]=\mu _{n} ובעלי שונויות סופיות שנסמן  \mathbf {Var} \left(X_{n}\right)=\sigma _{n}^{2}.
אם הטור  \sum _{n=1}^{\infty }\mu _{n} מתכנס והטור  \sum _{n=1}^{\infty }\sigma _{n}^{2} מתכנס, אז גם הטור  \sum _{n=1}^{\infty }X_{n} מתכנס בהסתברות  1. כלומר,
 \mathbb {P} \left(\omega \in \Omega \mid \sum _{n=1}^{\infty }X_{n}\left(\omega \right)~{\text{converges}}\right)=1
הוכחה

נניח ללא הגבלת הכלליות כי  \mu _{n}=0 (אחרת נתבונן בסדרת המשתנים המקריים  \left(X_{n}-\mu _{n}\right)_{n=1}^{\infty }, שתוחלתם היא אפס ושונויותיהם זהות לאלה של  \left(X_{n}\right)_{n=1}^{\infty }). נסמן  S_{N}=\sum _{n=1}^{N}X_{n}, ונראה שמתקיים  \limsup _{N}S_{N}-\liminf _{N}S_{N}=0 בהסתברות  1.
נשים לב שעבור כל  m\in \mathbb {N}  מתקיים,
 \limsup _{N\to \infty }S_{N}-\liminf _{N\to \infty }S_{N}=\limsup _{N\to \infty }\left(S_{N}-S_{m}\right)-\liminf _{N\to \infty }\left(S_{N}-S_{m}\right)\leq 2\max _{k\in \mathbb {N} }\left|\sum _{i=1}^{k}X_{m+i}\right|
ולכן לכל  m\in \mathbb {N}  ולכל  \epsilon >0 מתקיים,
 {\begin{aligned}\mathbb {P} \left(\limsup _{N\to \infty }\left(S_{N}-S_{m}\right)-\liminf _{N\to \infty }\left(S_{N}-S_{m}\right)\geq \epsilon \right)&\leq \mathbb {P} \left(2\max _{k\in \mathbb {N} }\left|\sum _{i=1}^{k}X_{m+i}\right|\geq \epsilon \ \right)\\&=\mathbb {P} \left(\max _{k\in \mathbb {N} }\left|\sum _{i=1}^{k}X_{m+i}\right|\geq {\frac {\epsilon }{2}}\ \right)\\&\leq \limsup _{N\to \infty }4\epsilon ^{-2}\sum _{i=m+1}^{m+N}\sigma _{i}^{2}\\&=4\epsilon ^{-2}\lim _{N\to \infty }\sum _{i=m+1}^{m+N}\sigma _{i}^{2}\end{aligned}}
כאשר אי השוויון שבשורה השלישית נובע מאי-שוויון המקסימום של קולמוגורוב.
מההנחה כי הטור  \sum _{n=1}^{\infty }\sigma _{n}^{2} מתכנס, נובע כי הביטוי האחרון שואף לאפס כאשר  m\to \infty . בחרנו  \epsilon >0 שרירותית, ולכן ההסתברות הזאת היא בהכרח  0 לכל  \epsilon >0, כנדרש.
לקריאה נוספת

Durrett, Rick. Probability: Theory and Examples. Duxbury advanced series, Third Edition, Thomson Brooks/Cole, 2005, Section 1.8, pp. 60–69.
M. Loève, Probability theory, Princeton Univ. Press (1963) pp. Sect. 16.3
W. Feller, An introduction to probability theory and its applications, 2, Wiley (1971) pp. Sect. IX.9
משחק הוגן (סרט, 2010)

| --- | --- |

פוסטר ההפצה של הסרט
 מבוסס על:  The Politics of Truth 
 בימוי:  דאג לימן 
 הופק בידי:  עקיבא גולדסמן, ג'רי צוקר, דאג לימן, ג'ז באטרוורת' 
 תסריט:  ג'ז באטרוורת', ג'ון-הנרי באטרוורת' 
 עריכה:  כריסטופר טלפסן 
 שחקנים ראשיים:  נעמי ווטס שון פן לירז צ'רכי סם שפרד טיי בורל
 מוזיקה:  ג'ון פאוול 
 צילום:  דאג לימן
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  פרטיסיפנט, Weed Road Pictures 
 חברה מפיצה:  Summit Entertainment, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  18 בנובמבר 2010 בארצות הברית
 משך הקרנה:  105 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מתח, סרט מלחמה, סרט ביוגרפי, סרט דרמה, סרט שמבוסס על ספרים 
 הכנסות באתר מוג'ו:   fairgame10
 www.fairgame-movie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
משחק הוגן (באנגלית: Fair Game) הוא מותחן פוליטי אמריקאי על מאבקו של זוג על האמת מאחורי העילות הרשמיות למלחמת עיראק. הסרט, בכיכובם של נעמי ווטס ושון פן, זכה ב"פרס חופש הביטוי" של ה-NBR, המועצה הלאומית לביקורת סרטים. הסרט מבוסס על הביוגרפיה של סוכנת ה-CIA ולרי פליים, ועל זו של בעלה, השגריר לשעבר ג'וזף וילסון, שניהם גיבוריה של פרשת פליים.
הערות שוליים

↑  הממשל חושף את קיומו של אימייל ששלחה ולרי פליים ובו בקשה להמליץ על בעלה לתפקיד, אימייל שווילסון לא ידע על קיומו כלל.
משפטו של בילי מיטשל

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  אוטו פרמינגר
 הופק בידי:  מילטון ספרלינג
 תסריט:  מילטון ספרלינג, אמט לאוורי
 עריכה:  פולמר בלגסטד
 שחקנים ראשיים:  גרי קופר ראלף בלאמי
 מוזיקה:  דימיטרי טיומקין
 צילום:  סאם לוויט
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  31 בדצמבר 1955
 משך הקרנה:  100 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט ביוגרפי, סרט דרמה, סרט בית משפט 
 הכנסות:  3,000,000 דולר
 דף הסרט ב־IMDb
 
משפטו של בילי מיטשל (באנגלית: The Court-Martial of Billy Mitchell) הוא סרט ביוגרפי אמריקאי משנת 1955 בבימויו של אוטו פרמינגר, עם גרי קופר, ראלף בלאמי, צ'ארלס ביקפורד, ורוד שטייגר בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על המשפט הצבאי שנערך לקולונל בילי מיטשל שנאשים בביזיון הצבא והצי האמריקאי.
התסריט של מילטון ספלינג ואמט לאוורי היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| גרי קופר | בילי מיטשל |  |
| ראלף בלאמי | פרנק ריד | חבר קונגרס |
| צ'ארלס ביקפורד | גנרל גאת'רי |  |
| ג'ק לורד | זאק לנסדאון | טייס |
| אליזבת מונטגומרי | מרגרט לנסדאון |  |
| רוד שטייגר | מייג'ור אלן גוילון | תובע צבאי |
| הרברט הייס | ג'ון פרשינג |  |
| פרד קלארק | קולונל מורלנד | תובע צבאי |
| ג'יימס דייוי | קולונל הרברט ווייט | סניגור צבאי |
הערות שוליים

↑  בישראל הוא נקרא "משפטו של מורד"
משחק הוצאות

בתורת המשחקים, משחק הוצאות (cost game) הוא משחק שיתופי בו השחקנים יכולים להקטין את הוצאותיהם על ידי התאגדות לקבוצות. משחק זה ניתן להצגה בתור משחק בצורה קואליציונית עם תשלומי צד. במשחקים מסוג זה עולות שתי שאלות עיקריות: אילו קואליציות תיווצרנה, וכיצד תחלקנה הקואליציות את ההוצאות בין החברים בהן.
דוגמה למשחק הוצאות

נתבונן במשחק עם קבוצת השחקנים {A, B, C}. ההוצאה של שחקן A לבדו היא 7, ההוצאה של שחקן B היא 8, וההוצאה של שחקן C היא 9. אם יתאגדו, ההוצאה המשותפת של השחקנים A ו-B תהיה 10, ההוצאה המשותפת של A ו-C תהיה 10 ואילו ההוצאה המשותפת של B ו-C תהיה 13. אם יתאגדו שלושת השחקנים, ההוצאה המשותפת שלהם תהיה 18.
השחקנים מבינים שכדאי להם לשתף פעולה, אולם לא ברור כיצד עליהם לחלק את ההוצאות המשותפות, שכן העלות שכל שחקן צריך לשלם בנפרד שונה, ולא ברור כמה כל שחקן תורם להקטנת ההוצאות.
ניתן להציג את המשחק בתור משחק בצורה קואליציונית באופן הבא:
| הקואליציה |  \emptyset  | {A} | {B} | {C} | {A,B} | {A,C} | {B,C} | {A,B,C} |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| העלות | 0 | 7 | 8 | 9 | 10 | 10 | 13 | 18 |
ראו גם

משחק רווח
משחק חלוקת עלות
ערך שפלי
לקריאה נוספת

שמואל זמיר, מיכאל משלר, אילון סולן, תורת המשחקים, ירושלים: מאגנס, 2008, מסת"ב 9654932946
משרד לתכנון ניסויי (ברית המועצות)

משרד לתכנון ניסויי או ה־OKB (אוֹ־קֶה־בֶּה, ראשי תיבות ברוסית של Опытное конструкторское бюро, "אופיטנויה קונסטרוקטורסקויה ביורו", "משרד לתכנון ניסויי") הוא כינוי סובייטי למכונים סגורים לתכנון ועיצוב אבות טיפוס של יישומי טכנולוגיה צבאית מתקדמת בברית המועצות, בעיקר בתחום התעופה והחלל. מכונים אלו היו קטנים יחסית שהתעסקו בפיתוח ויצרו אבות טיפוס וניסו אותם. המכונים יצרו את השרטוטים ותוכניות היוצרו, אבל יישומם היה בידי מפעלים שהוקצו לכך על ידי המדינה.
כל משרד OKB זוהה על ידי מספר ולעיתים באופן רשמי־למחצה בשמו של המתכנן הראשי. למשל OKB-51 בראשותו של פאבל סוחוי, נודע לבסוף כסוחוי. OKB מוצלחים במיוחד שימרו את שם המתכנן הראשי גם לאחר פטירתו.
OKB בתעשיית האוויר והחלל

OKB-1 - קורולב
OKB-4 מולניה שפיתח את הטיל באותו שם
OKB-10 רשטניובה - לוויינים
OKB-19 שבצוב, סולביוב וכיום "פרם MKB" - התמקד בפיתוח מנועים
OKB-20 קלימוב - כיום "אמסק מוטורס". התמקד בפיתוח מנועים
OKB-23 מיאסישצ'ב - פיתח מטוסים אמפיביים בעיקר
OKB-24 מיקולין - מנועי סילון
OKB-49 ברייב - מטוסי תובלה ואמפיביים
OKB-51 סוחוי - מטוסי קרב
OKB-115 יאקובלב - מטוסי קרב
OKB-134 וימפל - טילים
OKB-153 אנטונוב - מטוסי תובלה
OKB-155 מיקויאן גורביץ' - מטוסי קרב
OKB-156 טופולב - מפציצים כבדים
OKB-165 ליולקה - מנועי סילון
OKB-246 קוזנצוב - מנועי סילון למטוסים גדולים
OKB-276 טומנסקי - מנועי סילון למטוסי קרב
OKB-301 לאבוצ'קין - מטוסי קרב וגשושיות חלל
OKB-329 מיל - מסוקי תקיפה ותובלה
OKB-938 קאמוב - מסוקי תקיפה ותובלה
משפחת כולאני

| --- | --- |

 בימוי:  גיל גולן
 הופק בידי:  גיל גולן, דניאל לייבצקי
 תסריט:  גיל גולן
 עריכה:  דניאל לייבצקי
 מוזיקה:  גדי פרבר, דוד מימוני, מיכאל אבו
 צילום:  גיל גולן, גיל רמון, מוחמד אבו סלמה
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקרנת בכורה:  2013 
 סוגה:  סרט תיעודי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
משפחת כולאני (באנגלית: Family Affairs) הוא סרט דוקומנטרי ישראלי בבימויו של גיל גולן, אשר יצא לאקרנים בשנת 2013. נתמך על ידי קרן גשר לקולנוע רב תרבותי. 
הסרט מתאר את סיפורו של גיל, גבר בוגדני אשר הגיע ממשפחה שבגידה תמיד הייתה חלק בלתי נפרד מהזוגיות. גיל יוצא למסע תיעודי
במעמקי ההיסטוריה המשפחתית בשאלה האם אפשר לשבור את הדפוס שחוזר מדור לדור.
הסרט מורכב מאירועי מפתח. התחלת מערכת היחסים בין גיל ובת זוגו גילה. הגירושים של הוריו והחתונה של סבו אבנר עם המאהבת שלו.
ההתרחשויות מועברות מנקודת מבטו של גיל ומלאות בצחוק, קושי ועצב. במהלך הסרט מתגלות שכבות רבות במשפחה. זה מתחיל משמחה ומסתיים
בהרבה מאוד כאב המסתתר מתחת לנושא של גבריות ומאצ'ואיזם.
הסרט הוקרן בפסטיבל קולנוע דרום של שנת 2013 כסרט בוגרים, וזכה בפרס חביב הקהל. בנוסף, הסרט זכה בתחרות פורום היוצרים הדוקומנטריים לשנת 2013.
משחק החולדה והדרקון

| --- | --- |

הדרקונים הלוחמים בערפילית NGC 6188, קבוצת הכוכבים מזבח, 2017
 מידע כללי
 מאת:  קורדוויינר סמית 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  סיפור קצר 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  אוקטובר 1955 
 
משחק החולדה והדרקון (באנגלית: The Game of Rat and Dragon) הוא סיפור מדע בדיוני קצר שכתב בשנת 1954 הסופר האמריקאי קורדוויינר סמית, שהיה שם העט של ד"ר פול מיירון אנתוני לינברגר, סוכן ביון. בארצות הברית פורסם הסיפור במגזין "גלקסי מדע בדיוני" ב-1955, ובישראל הודפס בספר "כוכב ושמו שאול" שיצא לאור ב-1981 בהוצאת עם עובד בתרגום עמי שמיר. ב-1956 הסיפור היה מועמד לזכייה בפרס הוגו לסיפור הקצר הטוב ביותר.
"דרקונים" הם ישויות בעל חלל שנראות כמו ענני אבק שחורים. הדרקונים תוקפים ספינות חלל מאוישות בזמן האלעול (קפיצה בעל חלל), וגורמים לכל נוסעיהן לצאת מדעתם. הקרב בדרקונים נעשה באמצעות שיפוד אורות על ידי טלפתים הנמצאים על הספינה, ונקראים שפדאים. מהירות המחשבה של הטלפתים לא הספיקה כדי לאתר דרקונים, הטסים מיליון קילומטרים בפחות מאלפית שנייה. נעשה ניסיון להציף את כל החללית באור, אבל הדרקונים צמצמו את נפחם ותקפו במהירות כשהם שטוחים לחלוטין. היה צורך בפצצות אור בעוצמת השמש, והטלפתים נעזרו בשותפים, שמחשבתם הייתה מהירה משלהם. השותפים נעו בחלליות זעירות לצד החללית הראשית, וירו פצצות אור בדרקונים, שנראו להם כחולדות. לטלפתים היו קשרים חזקים עם שותפיהם, ומי שלא היו טלפתים לעיתים לעגו להם על כך. בחלל הרגיל לא היו דרקונים.
עלילה

תתגבע כעס על בחורה שקראה לעברו "מיאו" במסדרון. הוא התיישב על כיסא, הרכיב על ראשו את מערכת שיפוד האורות, והמתין שתתחמם. הוא לא ידע אם היא ראתה בו טיפש, הולך בטל או אפס במדים. וודלי נכנס לחדר. אחריו הגיעו האב עצירח ומערב, שהייתה ילדה קטנה. עצירח הגריל כשותף, זקן אשמאי שחשב על אוקיינוסים מלאי דגים רקובים למחצה, אבל היה להוט אחרי סכנות לא פחות משהיה להוט אחרי דגים, וחיסל 63 דרקונים. מערב הגרילה את קפיטן וו, שבעיצומו של קרב התערבבו במוחו דימויים מבולבלים של דרקונים, חולדות קטלניות, מיטות זנונים, ריח דגים והלם החלל. וודלי הגריל שותף זעום פנים ומצולק, שמוחו היה אטום והטלפתיה לא סייעה לעדן את אופיו. תתגבע העלה בגורל את ליידי מאי, שהייתה בת הזוג הכי שקולה שנתקל בה. היא הייתה מורכבת מכל אשה מבנות המין האנושי, ותתגבע זכר כל חוויית הזדווגות שהייתה לה.
הצוות טס לעומק החלל, בחיפוש אחרי אויבים. ליידי מאי ידעה לפני תתגבע על תחילת האלעול, וידעה גם על דרקון שתקף אותו, אך מחשבותיה היו מהירות מדי עבורו. תתגבע חש פצע צורב בטבורו, שהטריף את דעתו, אבל ליידי מאי ירתה באויב חמש פצצות פוטו גרעיניות, שזהרו לאורך מאתיים אלף קילומטר. הכאב בתודעתו ובגופו של תתגבע נעלם, והוא חש את החדווה הפראית במוחה של ליידי מאי כשסיימה את התקפתה.
כשחזרה החללית לכדור הארץ, אושפז תתגבע בבית חולים, והרופא אמר לו שהדרקון ממש נגע בו. אם המגע היה נמשך אלפית שנייה יותר, היה צורך לאשפז את תתגבע במוסד לחולי נפש. הרופא שאל את תתגבע איזה חתול היה לצידו, ותתגבע ענה לרופא: "אל תכנה את השותפים שלנו חתולים. יש לקרוא להם שותפים. הם לוחמים למעננו כצוות. מה שלום השותפה שלי?" ללא מערכת שיפוד האורות, שהייתה גם על ראשה של ליידי מאי, תתגבע לא היה יכול לתקשר איתה.

האחות שאלה את תתגבע במבט עוין: "אינך רוצה לדעת מה שלומם של האחרים?"

תתגבע ענה לה: "הם בסדר. ידעתי זאת עוד לפני שהגעתי לכאן".

הרופא יצא מהחדר, והאחות מזגה לתתגבע מיץ. לפתע היא התפרצה עליו: "אתם השפדאים! אתם והחתולים הארורים שלכם!"

אחרי שיצאה מהחדר בזעם, חדר תתגבע למוחה וראה את עצמו במדי עור זוהרים עם מערכת השיפוד על ראשו שנראתה לה ככתר. הוא חשב על ליידי מאי ותהה איפה ימצא אישה שתשווה לה.
סוף דבר

ההשראה לכתיבה על קפיטן וו ועל ליידי מאי הגיעה מהחתולים האמיתיים שהתגוררו בבית לינברגר, כשכתב את הסיפור ברציפות ביום אחד בשעות אחרי הצהריים. על תגלית האלעול כתב שנה לאחר מכן, בסיפור שלא פורסם.
הערות שוליים

↑  The best of Cordwainer Smith, Paul Myron Anthony Linebarger, J. J. Pierce, Janice C. Tate (Illustrator), Nelson Doubleday, Garden City, New York, 1975
1 2  קורדויינר סמית, כוכב ושמו שאול, הוצאת עם עובד, 1981, עמוד 84
↑  כוכב ושמו שאול, קורדויינר סמית, סיפורים, הספרייה הלאומית
↑  1956 Hugo Awards, Best Short Story, "The Game of Rat and Dragon", by Cordwainer Smith, Thehugoawards.org
1 2  קורדויינר סמית, כוכב ושמו שאול, הוצאת עם עובד, 1981, עמוד 84
משפט שפלי-שוביק

משפט שפלי שוביק הוא משפט מתחום תורת המשחקים, הקובע כי הליבה של משחק שוק אינה ריקה.
הערה: המשפט מסתמך על כך שמשחק שוק נגזר משוק שבו פונקציות הייצור הן רציפות וקעורות.
המשפט ההפוך אינו נכון.