גשר שער הזהב
רקע

עיצוב הגשר ושמו הוא פרי יצירתו של מהנדס אמריקאי-יהודי בשם ג'וזף שטראוס, שאחראי על יותר מ-400 גשרים מתרוממים, אף על פי שהללו היו קטנים במידה ניכרת מפרויקט זה. בין אנשי המפתח האחרים בפרויקט היו גם האדריכל אירווין מורו, האחראי על הסגנון (אר דקו) ועל צבעו של הגשר, המהנדס צ'ארלס אלטון אליס ושרטט הגשר הלטבי-אמריקאי-יהודי לאון מויסף, ששיתפו פעולה בחישובים המתמטיים המורכבים. שטראוס גייס בצפון קליפורניה תמיכה ברעיונו במשך יותר מעשור. תכנונו המקורי של שטראוס לא היה מושך את העין, היות שכלל עמודי תמיכה רבים וגדולים מכל צד, מחוברים למתלה מרכזי.
בניית הגשר החלה ב-5 בינואר 1933, תחת חסות של WPA‏ (Works Projects Administration), תוכנית של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ליצירת מקומות עבודה ציבוריים באמצעות כספי השלטון המרכזי, ולהקלת השפעתו של השפל הכלכלי הגדול. לפני שהתחילו בעבודה הניח שטראוס, בוגר אוניברסיטת סינסינטי, לבנה שנלקחה מאולם ה"מקמיקן" שנהרס. במהלך תכנון והקמת הגשר החליט שטראוס להימנע מהריסתו של מבצר פורט פוינט שנבנה במאה ה-19 בגדה הדרומית של המיצר ולכן בנה קונסטרוקציית מתכת מעל המבצר. הקמת הגשר הושלמה באפריל 1937, והוא נפתח להולכי רגל ב-27 במאי באותה שנה. למחרת אישר הנשיא את פתיחת הגשר לרכב. עלותה הכוללת של בניית הגשר הייתה 27 מיליון דולר (שווה ערך לכ-533 מיליון דולר של שנת 2010). היבט מיוחד של הבנייה הייתה רשת ביטחון שנתלתה מתחת לגשר והפחיתה באופן משמעותי את מספר ההרוגים במהלך הבנייה, שהיה נמוך בהשוואה למספר ההרוגים בפרויקטי בנייה מסדר גודל דומה בתחילת המאה ה-20: הרוג אחד על כל מיליון דולר שמושקע בבנייה. כ-11 עובדים נהרגו בזמן הבנייה וכ-19 נוספים ניצלו הודות לרשת הביטחון. רוב מקרי המוות אירעו לקראת סיום הבנייה, כשרשת הביטחון עצמה כשלה בעקבות נפילת פיגום.
עד 1964 היה המיפתח שבין המגדלים הארוך ביותר מבין הגשרים התלויים, אך אז נחנך גשר וראזאנו נארוז, המקשר בין נמל ניו יורק בברוקלין לבין סטטן איילנד ולו מיפתח ארוך יותר. לגשר שער הזהב היו גם המגדלים התומכים הגבוהים ביותר בזמן בנייתו. ב-1957, עלה אורכו של גשר מקינק במישיגן על אורכו של גשר שער הזהב בין המעגנים והפך לגשר הארוך ביותר בעולם באורכו הכולל. הגשר הארוך ביותר בקטע שבין מגדלים הוא, נכון ל-2007, גשר אקשי-קייקיו הממוקם ביפן. בשנת 2022 נפתח לתנועה גשר הדרדנלים בטורקיה, הארוך מהגשר היפני בכ32 מטר.
נפח התעבורה היומי הממוצע על הגשר הוא 100,000 כלי רכב. על מנת לצאת מסן פרנסיסקו צפונה לכיוון מחוז מרין יש לנסוע על גשר שער הזהב. הגשר מתחבר אל הכביש המהיר של ארצות הברית 101 ואל דרך המדינה קליפורניה 1. לגשר יש שישה נתיבים למעבר רכב ומעבר להולכי רגל ולרוכבי אופניים משני צידי הגשר. הסימונים בין הנתיבים המרכזיים ניתנים להזזה על מנת לשנות את כיווני הנסיעה בנתיבים המרכזיים בהתאם לתנועה. בבקרי ימי חול נעה רוב התנועה דרומה לתוך העיר, ולכן הנסיעה בארבעה מתוך ששת הנתיבים שעל הגשר היא לכיוון דרום. במהופך, בערבי ימי חול מופנים ארבעה נתיבים לכיוון צפון. למרות דיונים רבים לגבי אמצעי ההפרדה הזה, לא נמצא עדיין פתרון שישביע את רצון השלטונות. בסופי שבוע הנתיב המזרחי להולכי רגל משרת הולכי רגל בלבד, והנתיב המערבי פתוח לרוכבי אופניים בלבד. בימי השבוע חולקים הולכי הרגל ורוכבי האופניים את הנתיב המזרחי בחלק משעות היום. שני המעברים סגורים בשעות הלילה, בהן יכול רק רכב ממונע לעבור על הגשר.
שמו של מצר "שער הזהב", אשר על שמו קרוי הגשר, ניתן לו בשנת 1846 על ידי חוקר הארצות ג'ון פרימונט. החוקר בחר בשם זה עבור המצר משום שחזה את הדמיון שיתקיים בין השפע שזרם לקרן הזהב מהמזרח הקרוב בעבר, לבין השפע שיזרום למצר מהמזרח הרחוק בעתיד.
ב-1 בספטמבר 2002 עלה המס לרכב הנוסע דרומה מ-$3 ל-$5. הנסיעה צפונה נותרה חינם.