stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כתוואן מר'אלאשווילי
הערות שוליים

↑  Melashvili, Tamta (23 January 2014). "Ketevan Maghalashvili". Feminism and Gender Democracy. Heinrich-Böll-Stiftung. Archived from the original on 28 September 2022. Retrieved 2 October 2020.
↑  Ketevan Magalashvili (1892 Kutaisi – 1973 Tbilisi)". Modernism.ge.
↑  "Autoportrait". Georgian National Museum. Retrieved 2 October 2020.
↑  "Portrait of S. Rikhter". National Museum of Georgia.
↑  Nicolls, Martina (20 May 2016). "Ketevan Magalashvili 120". Georgian National Museum Week. Archived from the original on 11 January 2023.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 118896008  ISNI: 0000 0000 2772 7390  LCCN: n84092673  VIAF: 74651524   WorldCat (עם VIAF): 74651524
לואיג'י מוסו

לואיג'י מוסו (באנגלית: Luigi Musso;‏ 28 ביולי 1924 - 6 ביולי 1958) היה נהג מרוצים איטלקי שהתחרה עבור קבוצת פרארי באליפות הפורמולה 1. נודע בעיקר בשל היריבות העזה בינו ובין צמד חבריו לקבוצה מייק הות'ורן ופיטר קולינס. נהרג בתאונה שאירעה במהלך הגרנד פרי הצרפתי בעונת 1958.
קריירה

מוסו נולד ברומא והחל להתחרות במכוניות ספורט. ב-17 בינואר 1954 ערך את הופעת הבכורה שלו באליפות הפורמולה 1, כאשר התחרה עבור קבוצת מזארטי. במהלך השנה ניצח במרוץ הקופה אצ'רבו, מרוץ שלא נכלל בסבב האליפות. בסיום עונת 1955 עזב את מזארטי והצטרף לקבוצת פרארי.
בגרנד פרי ארגנטינה, המרוץ שפתח את עונת 1956, חלק ניצחון יחד עם חואן מנואל פנג'יו. תאונה במהלך מרוץ מכוניות ספורט בו השתתף במסלול הנורבורגרינג, גרמה לפציעתו, פציעה שהשביתה אותו מפעילות לאורך מרבית העונה. עונה לאחר מכן הצליח לסיים פעמיים ברציפות במקום השני (גרנד פרי צרפת ובריטניה), את העונה כולה סיים כשהוא מדורג במקום השלישי.
את עונת 1958 פתח עם שני מרוצים בהם סיים במקום השני. ב-6 ביולי, במהלך הגרנד פרי הצרפתי, היה מוסו במקום השני אחרי מייק הות'ורן. בהקפה העשירית של המסלול הועף רכבו מהמסלול, פגע בתעלה בצידי הדרך והתהפך באוויר. מוסו הובהל לבית החולים, בו מת מפצעיו מאוחר יותר באותו היום.
מספר שנים לאחר התאונה, טענה פיאמה ברסקי, מי שהייתה ארוסתו של מוסו בזמן מותו, כי היריבות העזה בינו ובין צמד חבריו לקבוצה מייק הות'ורן ופיטר קולינס הובילה את השלושה לקחת סיכונים מיותרים ובסופו של דבר הייתה הסיבה למותו.
לודוויג השלישי, רוזן וירטמברג

| --- | --- |
 לידה:  1166 
 פטירה:  1241 (בגיל 75 בערך) 
 מדינה:  גרמניה 
 
לודוויג השלישי, רוזן וירטמברג (1166–1241) היה רוזן וירטמברג. כנראה היה נשוי לבתו של הרוזן אדלברט השלישי פון דילנבורג, ששמה אינו ידוע. לודוויג השלישי והרטמן היו ידועים שניהם כ'רוזן וירטמברג' במסמכים של המלך אוטו הרביעי בארמונות הריין, השוואבי והפרנקוני שלו בו-זמנית, כך שנראה שהם ניהלו יחד את הרוזנות, כשהאחד נשאר בבית והשני מלווה את הקיסר במסעותיו בגרמניה ובאיטליה. ב-1194 השתתף לודוויג בכיבוש סיציליה על ידי הקיסר היינריך השישי והרטמן ליווה את אוטו הרביעי להכתרתו ברומא ב-4 באוקטובר 1209.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1019754524  VIAF: 232099820   WorldCat (עם VIAF): 232099820
כיסוי הדם

ערך זה עוסק במצווה. אם התכוונתם לסיפור מאת ש"י עגנון, ראו .
| --- | --- |
 מקרא:  ספר ויקרא, פרק י"ז, פסוק י"ג
 משנה:  מסכת חולין, פרק ו'
 תלמוד בבלי:  מסכת חולין פרק ו'
 משנה תורה:  ספר קדושה, הלכות שחיטה, פרק י"ד
 שולחן ערוך:  יורה דעה, סימן כ"ח
 ספרי מניין המצוות:  ספר המצוות, עשה קמ"ז ספר החינוך, מצווה קפ"ז
 
כיסוי הדם היא מצוות עשה מתוך תרי"ג מצוות. לפי המצווה על השוחט לכסות בעפר את הדם של עוף או חיה טהורה, לאחר שחיטתם.
מקור המצווה

מצוות כיסוי הדם בתורה נמצאת בספר ויקרא פרק י"ז, פסוקים יג-יד:
ואיש איש מבני ישראל ומן הגר הגר בתוכם אשר יצוד ציד חיה או עוף אשר יאכל ושפך את דמו וכיסהו בעפר. כי נפש כל בשר נפשו בדמו הוא ואומר לבני ישראל דם כל בשר לא תאכלו ...
פרטי המצווה > דם החייב בכיסוי

חובת כיסוי הדם חלה רק על דם השחיטה של עופות וחיות, בעוד שדם שחיטת בהמות אינו מחייב כיסוי. בפסוק נאמרה חובת כיסוי על "אשר יצוד ציד חיה או עוף", אך חז"ל למדו במדרש הלכה כי המצווה חלה על כל חיה ועוף, בין אם הם ניצודו ובין אם הם גודלו בשבי.
כאשר ישנו בעל חיים שיש ספק אם הוא חיה או בהמה, יש לכסות את דמו מספק, אך אין לברך על הכיסוי, מדין ספק ברכות להקל. בתלמוד מובא כדוגמה לדין זה בעל חיים ששמו כוי.
צריך שיהיה עפר גם למטה מן הדם בנוסף על העפר שנותנים על הדם
פרטי המצווה > המחויב בכיסוי

מבחינת האדם, המצווה הזו מוטלת לכתחילה על השוחט; אולם אם הוא לא קיים את המצווה מוטלת היא על כל אדם. כך פוסק הרמב"ם: ”ומי ששחט הוא יכסה שנאמר וכסהו בעפר, ואם לא כסהו וראהו אחר חייב לכסות שזו מצווה בפני עצמה ואינה תלויה בשוחט לבד”. מפרשים אחרונים נחלקו בשאלה מה רמת החיוב המוטלת על השוחט עצמו: האם יכול הוא למנות שליח שיעשה זאת במקומו, או שזו חובה אישית בלתי ניתנת להעברה. מנגד יש שכתבו שניתן לבצע את הכיסוי גם באמצעות שליח שאינו כשיר לשליחות כגון קטן.[דרוש מקור] עם זאת, מי שראה דם חיה שלא כוסה על ידי השוחט, חייב לכסותו.
פרטי המצווה > ברכת כיסוי הדם

לפני ביצוע המצווה תקנו חז"ל ברכה מיוחדת: "ברוך אתה ה' אלוהינו מלך העולם אשר קידשנו במצוותיו וצוונו על כיסוי דם בעפר".
מברכים גם אם שחטו עופות או חיות רבים לפני הכיסוי, ומכסים את דם כולם יחד.
פרטי המצווה > דרך הכיסוי

המצווה היא לכסות בעפר, אך הגדרת המילה 'עפר' בהלכה כוללת חומרים נוספים כגון: אדמה, חול, זבל, חרס טחון, אפר שרפה, נעורת של פשתן, נסורת וכדומה.
אדם ששחט בעל חיים וכיסה את דמו כנדרש, והרוח גילתה שוב את הדם, אין לומר שמכיוון שבאותו זמן בו היה הדם מכוסה, נפטר האדם מהמצווה, ושוב לא יהיה מחויב בה, אלא אם כיסהו ונתגלה חייב לכסות את הדם אפילו מאה פעמים, וזאת על פי הכלל שאין דיחוי למצוות.
אין חובה לכסות את כל הדם ואפשר לכסות רק חלק קטן מהדם, אבל חייבים לכסות לפחות חלק מ"דם הנפש" – הדם שיוצא ראשון מהצוואר (שבו "יוצאת נפש החיה").
כיום במשחטות, דם העופות זורם לתוך כלי גדול ומניחים בתחתיתו עפר או נסורת כדי שהדם יזרום עליו, ובדרך כלל לאחר סיום משמרת שחיטה מכסים השוחטים את הדם שבכלי.
שחט ונבלע הדם באדמה, כל זמן שעדיין רישומו ניכר, מצווה לכסותו. כיסה את הדם ובאה הרוח וגילתה אותו, אינו חייב לכסותו שוב, הואיל וכבר קיים בו את מצוותו. ואם לפני שהספיק השוחט לכסות את הדם באה הרוח וכיסתה אותו בעפר, השוחט פטור מלכסותו, ואם חזר הדם והתגלה, חייב לכסותו, אולם לדעת הרבה אחרונים יכסה בלא ברכה.
פרטי המצווה > דין כיסוי הדם ביום טוב

ההלכה קובעת, שאם אין לשוחט עפר לכסות את הדם - אסור לו לשחוט עד שימצא עפר. ביום טוב, מותר אמנם לשחוט כדי לאכול מהבשר בחג, אך מכיוון שאסור לחפור על מנת לקחת עפר לכיסוי הדם, אין לשחוט חיה או עוף אלא אם יש עפר מוכן מראש.
טעמי המצווה

ניתנו כמה טעמים למצוות כיסוי הדם, לדעת ספר החינוך, מכיוון ש"הדם הוא הנפש", יש לכסות את הדם ולהסתירו לפני אכילת בשר, כי יש אכזריות באכילת הבשר בעוד הנפש שפוכה לפני האוכל. (בדומה לאיסור אבר מן החי).
לדעת הרב קוק כיסוי הדם נועד לבטא בושה על הרג החיה אותה אנו אוכלים ובכך לחנך את האנושות אט אט להפחית באכילת בשר. אך לעניין בהמות הוסיף שם, שמאחר שהאדם מרגיש בעלות על בהמות, אם נחייב אותו בכיסוי הדם גם עליהן למעשה נחייבו להתבייש מאוד, ובכך הוא רק יזלזל בבושה כיוון שהוא לא מרגיש אכזריות בשימוש בבהמה שהוא רואה כחפץ, מאחר שהיא 'סועדת על שולחנו'.
כיסוי הדם (הסיפור)

הסופר ש"י עגנון כתב סיפור בשם "כיסוי הדם" הנמצא בקובץ לפנים מהחומה שיצא בשנת 1975 אחרי מותו של עגנון. אחד המספרים בסיפור, ר' הלל שמו, הוא שוחט שעבד באמריקה במרתף לח ומלא צחנה אצל מוכרת שימורים בשם גיטלי פרומטשיס. קודם לכל שחיטה הוא נהג לברך ב' ברכות, אחת לשחיטה ואחת לכיסוי הדם. לסיפור רב רבדים זה הקדישה החוקרת ניצה בן-דב את הפרק השלישי בספרה והיא תהילתֶךָ, בהוצאת שוקן, 2006, שכותרתו: "בשבעה עשר בתמוז במרתפה של גיטלי פרומטשיס", עמ' 110-93.
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף פ"ד, עמוד א'.
↑  מסכת חולין פג ע"ב
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר קדושה, הלכות שחיטה, פרק י"ד, הלכה ט"ז
↑  ראו למשל, בינת אדם, חלק איסור והיתר, סימן י' (בדפוסים אחרים: סימן ז')
↑  למשל, בספר אבודרהם (על ברכת המצוות, עמ' כ"ג במהדורת ירושלים תשכ"ג), ובקצות החושן (סימן שפ"ב, סעיף קטן ב)
↑  שולחן ערוך, יורה דעה, סימן כ"ח, סעיף י'
↑  משנה, מסכת חולין, פרק ו', משנה ד'; שולחן ערוך, יורה דעה, סימן כ"ח, סעיף י"א
↑  ראו למשל פתחי תשובה על שולחן ערוך שם, ס"ק ד'
↑  בחזון הצמחונות והשלום
כמוש

| --- | --- |

מצבת מישע - מצבת זיכרון לכמוש שהוצבה מטעם מישע מלך מואב בעיר דיבון
 תפקיד:  אל המלחמה
 תרבות:  מיתולוגיה כנענית
 אלים מקבילים:  ארס (יוון)
כְּמוֹשׁ (לפי ניקוד המקרא; באבלאית: dkà-mi/me-iš, באמורית בתעתיק אכדי: ka-mi-iš, שחזור: kamiš‏, באוגריתית: 𐎑𐎑𐎟𐎆𐎟𐎋𐎎𐎘 – טֿטֿ ו כמתֿ, במואבית: 𐤊𐤌𐤔 – כמש) היה האל הלאומי של מואב. עוד מימי העיר הכנענית אֶבְּלָה הוא ידוע בשם "כמיש". המואבים עבדו את כמוש עד לתקופה הפרסית. עדויות שונות לשם האל, המעידות על פרטי מידע שונים, מעידות כנראה על צורות שונות מאוד של האל ואולי אף על קשר רופף מאוד בין הדמויות השונות של האל כפי שעולה מהעדויות.
בתקופת הברונזה

כמוש ידוע כבר מימי כתבי אבלה, שם החודש הרביעי בלוח השנה קרוי על שמו. האל כמוש ידוע גם משמות תיאופוריים אמוריים ואכדיים, וכן ממילון אמורי–אכדי המתוארך לימי עמורפיא (חמורבי) או רים־סין הראשון, בו מוקבל כמוש (Kamiš) בטור המלים האמורי לאל אאה (או אנכי) בטור המלים האכדי. ברשימת אלים אחרת הוקבל האל כמוש (Kammuš) לנרגל.
יש המשערים שהעיר כרכמיש נקרא על שם כמוש.
מאוחר יותר מופיע בשירת אוגרית האל "טֿטֿ ו כמתֿ" (העיצורים הפרוטו־שמיים שהשתמרו באוגריתית ומופיעים בשם זה מתעתקים לעברית כ"צץ־וכמש"): בלחש עלילת האלים הנאבקים בנחש, הדמות המרכזית "אם פחל" קוראת לאמה, הדמות המרכזית השנייה, שמש, להוביל קול אל אלים שונים במעונותיהם, כדי להודיעם לחש קסם נגד נשיכת נחשים. לכל קריאה לאל מוקדש קטע ביצירה, כאשר ההבדל בין הקטעים הוא רק בשם האל ומעונו; לצץ־וכמוש מוקדש הקטע השביעי מבין קטעים אלה, ומעונו הנזכר בלוח הוא "חרית". בלוח הממשיך את הלוח הזה, בשל ערפל שכיסה את הארץ גברה "חמה" (ארס), ובין האלים הרבים שנזכרו (רובם בזוגות) כאוספי ה"חמה" מוזכר שוב האל צץ־וכמוש, ללא זוג. צץ־וכמוש מוזכר גם בטקסט אוגריתי נוסף, במסגרת לחש הקשור בלויתן נחש מיתולוגי ובגירוש, בו נזכרים אלים אחרים.
בתקופת הברזל

בתקופת הברזל היה כמוש האל הלאומי של מואב.
בתקופת הברזל > ארכאולוגיה וממצאים אפיגרפיים

בכתובת מקיר-מואב, שנמצאה בבית בכרכ שבירדן, מתואר שמישע מלך מואב הקדיש מבער לכמוש.
בתעודות אשוריות נזכרים שמות של מלכי מואב המורכבים ביסוד כמוש: כמשנדב, בימי סנחריב, ומלך נוסף ששמו מתחיל ביסוד כמוש, בימי אשורבנפל. שמות עם היסוד כמוש נמצאו בחותמות במספר חפירות ארכאולוגיות: כמש צדק, כמשיחי, כמשעם וכמשאל. השם כמשפלט מופיע בפפירוס ארמי ממצרים מן התקופה הפרסית. המלים עבד כמוש מופיעות בכתובת ארמית ממואב מסוף התקופה הפרסית.
במצבת מישע כמוש מוזכר מספר פעמים:
בשורה שלוש מציין מישע שבנה במה לכבודו - ”וָאַעַש הַבָּמָת(הבמה) זֹאת לִכְמֹש בַּקִרְחֹה (מצודת העיר) בָּמַ[ת יֵ]”
בשורות חמש ושש הוא מיחס את שעבודו לישראל לכעסו של כמוש - ” עָמְרִי מֶלֶך יִשְרָאֵל, וַיְעַנוּ אֶת מֹאָב יָמִן רַבִּן (ימים רבים), כִּי יֶאֱנַף כּמֹש בְּאַרְצֹה. וַיַחֲלִיפֹה בּנֹה (הוא אחאב) וַיֹאמֶר גַם הֻא: אֲעַנֵו אֶת מֹאָב ”
במספר מקומות מיחס מישע את ניצחונותיו לחסדו של כמוש, לדוגמה: ”וַאֶלְתָחֵם (ואלחם) בַּקִר (בעיר) וַאֹחֲזֶהָ (ואחזתי בה), וַאֶהֱרֹג אֶת כָּל הָעָם [..מ ] הַקִרְיָת לִכְמֹש וּלְמֹאָב”
ולכבוד כמוש הוא תופס שבויי מלחמה ”. וָאֵשְבְּ (שביתי) מִשָם אֶת אֲרִאֵל דָוִדֹה, וַאֶסְחֲבֵהֻ לִפְנֵי כּמֹש בַּקִריָת”
בתקופת הברזל > ארכאולוגיה וממצאים אפיגרפיים > שמות תיאופוריים

ישנם שמות תיאופוריים המורכבים מן השם כמוש: כמוש-נדב, כמוש-עם, כמוש-אל. ניתן להשוות אותם לשמות תיאופוריים יהודאיים כגון יהונדב, יואל (יהו-אל), גבריהו, מיכיהו, חזקיהו, ירמיהו, המורכבים מן השם יהוה. כמה שמות אנשים מואבים מורכבים ביסוד כמוש. בכתובת מישע מופיע הצירוף "עשתר-כמֹש". יש מי שסובר שהשם עשתר מורה כאן על בת זוגו של כמוש - צירוף זוג אלוהויות של זכר ונקבה; לפי דעות אחרות יש כאן מעין זיהוי של כמוש עם האל הזכר עשתר (אל כוכב השחר - נוגה).
בתקופת הברזל > במקרא

על פי המסופר במלכים ב', מישע מלך מואב אף הקריב את בנו הבכור לכמוש על החומה (ג', כז). חלק מן הפרשנים סבורים שהוא הקריב את בנו של מלך אדום.[דרוש מקור]
במקרא מכונה מואב ”עַם כְּמוֹשׁ” (במדבר כ"א, כט), כפי שישראל מכונים "עם ה'", אם כי המקרא מתאר אותו לגנאי כ”שִׁקֻּץ מוֹאָב” (מלכים א' י"א, ז), כלומר מוקצה.
במקרא מסופר שבהשפעת נשותיו המואביות בנה שלמה במה לכמוש, במקביל לבמת המולך: ”אָז יִבְנֶה שְׁלֹמֹה בָּמָה לִכְמוֹשׁ שִׁקֻּץ מוֹאָב בָּהָר אֲשֶׁר עַל פְּנֵי יְרוּשָׁלָ‍ִם וּלְמֹלֶךְ שִׁקֻּץ בְּנֵי עַמּוֹן” (מלכים א' י"א, ז) אם כי על פי פרשנות חז"ל לא שלמה בנה את הבמות אלא נשותיו אלא שמכיוון שלא מחה בנשיו שניסו להחטיאו, נקראת על שמו (מסכת שבת, דף נ"ו, עמוד ב').
את הבמות הרס יאשיהו בעת הרפורמה הדתית (מלכים ב, כ"ג, יג).
נראה שבני עמון עבדו באופן חלקי את כמוש, כפי שבני מואב עבדו בין השאר את האל העמוני מלכום. בדבריו של יפתח הגלעדי אל מלך עמון הוא אומר: "הלא את אשר יורישך כמוש אלהיך אותו תירש" (ספר שופטים, פרק י"א, פסוק כ"ד).
בתקופת הברזל > חז"ל

במכילתא דרשב"י יש התייחסות להבדל באיסור עבודה זרה, בין הכתוב "לא תשתחווה להם" ("השתחויה בכלל") לבין "ולא תעבדם". בין הדוגמאות לעבודה זרה מובא: "שלא יעבוד עבודה זרה, בדרך עבודתה כגון ... או יקריב שערו לכמוש...
לקריאה נוספת

Müller, Hans-Peter. "Chemosh." Pages 186-189 in Dictionary of Deities and Demons in the Bible. Edited by Karel van der Toorn, Bob Becking, and Pieter W. van der Horst. 2nd ed. Leiden: Brill, 1999. ISBN 90-04-11119-0
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9  Andrew George, Manfred Krebernik, Two Remarkable Vocabularies: Amorite-Akkadian Bilinguals!, Revue d'assyriologie et d'archéologie orientale Vol. 116, 2022, עמ' 118 doi: 10.3917/assy.116.0113
↑  KAI 181 (מצבת מישע), KAI 306 (הכתובת מקיר-מואב)
↑  צבי ושפרה רין, עלילות האלים, ענבל, 1996, עמ' 682–693 – לוח UT 607 = KTU2 1.100
↑  צבי ושפרה רין, עלילות האלים, ענבל, 1996, עמ' 699, 703 – לוח UT 608 = KTU2 1.107
↑  KTU2 1.82 (ראו André Caquot, Un recueil Ougaritique de formules magiques: KTU 1.82, SEL 5, 1988, עמ' 42–43)
↑  שמואל אחיטוב, אסופת כתובות עבריות: מימי בית-ראשון וראשית בית-שני. ירושלים: מוסד ביאליק, תשנ"ג 1992, (ספריית האנציקלופדיה המקראית; 007)
1 2  בנימין מזר, אנציקלופדיה מקראית : אוצר הידיעות של המקרא ותקופתו - ד : כבד - מלתחה, ירושלים, מוסד ביאליק, 1962
↑  פירוש לפי - יעקב מדן, כתובות מפרשות בתוך: "בעיני אלוהים ואדם : האדם המאמין ומחקר המקרא", פרדס הוצאה לאור, 2017 עמוד: 459
↑  תשובות רב האי גאון (לבני קאבס, עמ' 153) ובפירוש הרד"ק (מלכים ב' פרק ג' פסוק כז), שתי פרשנויות שונות על אותו בסיס, האחת בשם אביו והאחרת בשם אחיו.
↑  מכילתא דרשב"י כ, באתר ויקיטקסט
| אלים במיתולוגיה הכנענית |
| --- | --- | --- |
| מפחרת האלים | אל • אשרה • בעל־הדד • ענת • עשתרת • דגן • אדון • בעלת גבל • בוהו • מוֹת • בעל פעור • ים • שמש • ירח  • כושר וחסיס • כושרות • רשף • חורון • קדש • אשמון • עשתר • כמוש • מלך • קוס • יהוה • שחר • שלם • צד • נכל ואב • שכמן ושנם • לויתן • תנין (אנ') • מלקרת • תנת • בעל חמון • פמי (אנ') • סכן • צדק (אנ') • מישור (אנ') • שלמן • גד |  |
| אתרים מקודשים | מרום צפון • חכפת • כפתר • עשתרות • תותול |  |
| ספרוּת | שירה אוגריתית: עלילות בעל וענת ‧ עלילת אקהת ‧ עלילת כרת ‧ הולדת שחר ושלם ‧ חתונת ירח ונכל ‧ לחש עלילת האלים הנאבקים בנחש • כתבי סכניתן |  |
| פולחן | במות • מרזח • פסלים מצבות • מצבות נדר • בית אל • כס עשתרת • מקדש מגדול • תרפים • נסך וקטורת • מזבחות אבן ונחושת • קורבנות, זבחים, מנחות, זבח חלב, שלמים, כליל ועולות • העלאה באוב |  |
לואיג'י מאנזוטי

| --- | --- |

 לידה:  2 בפברואר 1835 מילאנו, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  15 במרץ 1905 (בגיל 70) מילאנו, ממלכת איטליה 
 מקום קבורה:  בית הקברות הגדול במילאנו 
 יצירות ידועות:  Excelsior, Amor, Sport 
 
לואיג'י מאנזוטי (באיטלקית: Luigi Manzotti ‏ 2 בפברואר 1835 - 15 במרץ 1905) היה רקדן מימיקה וכוריאוגרף.
מאנזוטי נולד במילאנו. את הבלט הראשון שלו יצר בשנת 1858 והפקותיו הבאות בוצעו ברחבי העולם. כיום הוא זכור בעיקר בכוריאוגרפיה שלו לבלט "אקסלסיור" (1881), למוזיקה מאת רומואלדו מארנקו
אופרות

"פייטרו מיקה", 1871
"גליליאו גליליי", 1873
"זיאבה", 1878
"אקסלסיור" בלט, 1881
"אמור", 1886
"ספורט", 1897
לואיג'י כרוביני

| --- | --- |

 לידה:  14 בספטמבר 1760 פירנצה, הדוכסות הגדולה של טוסקנה 
 פטירה:  15 במרץ 1842 (בגיל 81) פריז, צרפת 
 שם לידה:  Maria Luigi Carlo Zenobio Salvatore Cherubini 
 מקום קבורה:  Luigi Cherubini's tomb 
 מוקד פעילות:  צרפת, הדוכסות הגדולה של טוסקנה, הממלכה המאוחדת 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  צרפתית, איטלקית 
 בן או בת זוג:  אן-ססיל כרוביני 
 פרסים והוקרה:  מפקד בלגיון הכבוד 
 פרופיל ב-IMDb
 
לואיג'י כרוביני (באיטלקית: Luigi Cherubini;‏ 14 בספטמבר 1760 – 15 במרץ 1842) היה מלחין איטלקי-צרפתי. המוזיקה של כרוביני הייתה מאוד פופולרית בזמנה, ובטהובן התייחס אליו כאל אחד המלחינים הגדולים בני זמנו.
קורות חייו

נולד בפירנצה כילד העשירי מבין 12 ילדיו של נגן בתזמורת התיאטרון בפירנצה. מילדותו ניכר בו הכישרון המוזיקלי. בראשית דרכו חיבר יצירות דתיות. בגיל 13 כבר חיבר מיסות.
בשנת 1786 התיישב בפריז והחל לחבר אופרות. חיבר כ-30 אופרות, בהן כאלה המפורסמות עד היום (מדיאה ואנאקריאון).
בשנת 1822 נתמנה למנהל הקונסרבטוריון המלכותי למוזיקה בפריז ושימש במשרה זו עד מותו. הייתה לו השפעה רבה על מלחינים רבים כמו ובר, שומאן, מנדלסון-ברתולדי, ואגנר, ברליוז ואפילו על בטהובן.
כרוביני חיבר אף שני רקויאם (רקוויאם מס' 1 בדו מינור ורקוויאם מס' 2 ברה מינור) המושמעים עד היום אך רוב יצירותיו נשכחו ואינן מושמעות.
כרוביני מת בשיבה טובה כמלחין מפורסם ומוערך, ונקבר בבית הקברות פר לשז בפריז.
כנסיית שדה הרועים

חזית הכנסייה
כיפת הכנסייה
פסל המלאך מעל הכניסה למבנה
חצר הכנסייה
שרידים באתר
כנסיית שדה הרועים היא כנסייה קתולית-פרנציסקנית ליד ח'רבת א-סיר, בצפונה של העיירה בית סאחור, המנציחה את מקום התגלות המלאך לרועים, קודם שבאו במצוותו לסגוד לישו. הכנסייה השוכנת כ-2.2 ק"מ ממזרח לכנסיית המולד, הוקמה בידי האדריכל האיטלקי אנטוניו ברלוצי ב-1954.
המסורת הנוצרית

סגידת הרועים הוא אירוע המדווח בבשורה על-פי לוקס, שבו סגדו רועים לישו, סמוך לאחר לידתו בבית לחם:
"ורעים היו בארץ ההיא לנים בשדה ושמרים את משמרות הלילה בעדרם׃ והנה מלאך יהוה נצב עליהם וכבוד יהוה הופיע עליהם מסביב וייראו יראה גדולה׃ ויאמר אליהם המלאך אל תיראו כי הנני מבשר אתכם שמחה גדולה אשר תהיה לכל העם׃ כי היום ילד לכם בעיר דוד מושיע אשר הוא המשיח האדון׃ וזה לכם האות תמצאון ילד מחתל ומנח באבוס׃ ויהי פתאם אצל המלאך המון צבא השמים והם משבחים את האלהים ואמרים׃ כבוד במרומים לאלהים ובארץ שלום בבני אדם רצונו: ויהי כאשר עלו מעליהם המלאכים השמימה ויאמרו הרעים איש אל רעהו נעברה נא עד בית לחם ונראה המעשה הזה אשר הודיענו יהוה׃ וימהרו לבוא וימצאו את מרים ואת יוסף ואת הילד שכב באבוס׃ ויראו וישמיעו את הדבר הנאמר אליהם על הגער הזה׃ וכל השמעים תמהו על הדברים אשר דברו אליהם הרעים׃ ומרים שמרה את הדברים האלה ותחשבם בלבה׃ וישובו הרעים מהללים ומשבחים את האלהים על כל אשר שמעו וראו כפי אשר נאמר אליהם".
היסטוריה

באונומסטיקון, זיהה אוסביוס את המקום בו נגלה המלאך לרועים, ב"שדה עדר" הנזכר בספר מיכה, כאלף צעדים מבית לחם:
"וְאַתָּה מִגְדַּל-עֵדֶר, עֹפֶל בַּת-צִיּוֹן--עָדֶיךָ תֵּאתֶה; וּבָאָה, הַמֶּמְשָׁלָה הָרִאשֹׁנָה, מַמְלֶכֶת, לְבַת יְרוּשָׁלִָם." (ספר מיכה, פרק ד', פסוק ח')
בשנת 670 דווח כי במקום נצבה כנסייה, ובמקורות אחרים בני התקופה צוין כי מזרחית לבית לחם שוכן מנזר פואמניום (Poemenium), היינו, "של העדר". בתקופה הצלבנית כונה האתר "האחו הקדוש" (Agia Pimina) או "אצל הרועים" (Ad Pastores). כנראה שהאתר חרב לאחר שממלכת ירושלים הראשונה באה לסיומה, שכן עולי הרגל החלו פוקדים את דיר אל-רעואת ("מנזר הרועים"), השוכן כ-700 מטרים דרומית למקום.
ב-1859 שב האתר שהיה בשליטת הפרנציסקנים, והיה למקום בו זיהתה הכנסייה הקתולית את המסורת. במקום נערכה חפירה ארכאולוגית חלקית ב-1859, ומחקר מעמיק יותר בשנים 1951-1952. מחפירות אלה עלה כי האתר היה נושב מימי הורדוס, והתפתח בעיקר בין מאה ה-5 למאה ה-7. מצפון לכנסייה התגלה מתחם נזירי חקלאי גדול, ובו גתות, מאגרי מים, מחסנים ומערות מגורים. הכנסייה הראשונה באתר קמה במאה ה-4, והיא הורחבה במאה ה-6 אגב שימוש משני בחומרי בניין שהובאו מהאפסיס של כנסיית המולד המתומנת הקדומה (כנסייה זו נבנתה בבית לחם בתקופת קונסטנטינוס ונהרסה במרד השומרונים בשנת 539).
הכנסייה

בשנת 1953 נבנתה ליד השרידים הקודמים כנסייה מודרנית, שתוכננה בידי אנטוניו ברלוצי, ומומנה בכספי תרומות מקנדה. הכנסייה משלבת מערה קדומה, וקירותיה נוטים כלפי פנים, שכן המבנה נועד להזכיר אוהל רועים בו התגוררו עת שהו בשדות המרעה. למבנה עשר צלעות וחמישה אפסיסים, ובהם פרסקאות המתארים את הרועים בשדה, את המלאך הנגלה בפניהם ואת סגידתם בפני ישו. כיפת המבנה עשויה בטון וזכוכית, והאור החודר דרכה אמור להזכיר את האור האלוהי שנגלה בפני הרועים. סביב בסיסה הפנימי של הכיפה מופיע הפסוק ממעשה ההתגלות לרועים, שהיה לפסוק הפותח את תפילת גלוריה:
"Glória in altissimis Deo et in terra pax homínibus bonae voluntátis"
"כָּבוֹד לֶאֱלֹהִים בַּמְּרוֹמִים, וּבָאָרֶץ שָׁלוֹם עַל בְּנֵי אָדָם אֲשֶׁר אוֹתָם רָצָה." (לוקס 2, 14)
מעל הכניסה למבנה נראה פסל ארד של המלאך שנגלה לפני הרועים והמברך את הבאים בשערי הכנסייה. מעל הפסל תלויים שלושה פעמונים ממגדל פעמונים בסגנון יווני. בדיר אל-רעואת שוכנים הכנסייה והמנזר היוונים-אורתודוקסים המנציחים גם הם את האירוע.
הרועים לפני האירוע. ממעל נראה כוכב בית לחם
התגלות המלאך בפני הרועים
סגידת הרועים
כנסיית קתרינה (חרסון)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  קתדרלה 
 מיקום:  חרסון 
 מדינה:  אוקראינה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1781
 תאריך פתיחה רשמי:  1781 
 סגנון אדריכלי:  קלאסיציזם, אדריכלות נאו-קלאסית רוסית 
 קואורדינטות:  46°38′20″N 32°37′31″E﻿ / ﻿46.63888889°N 32.62527778°E﻿ / 46.63888889; 32.62527778
 he
 
כנסיית קתרינה (על שם קתרינה מאלכסנדריה) היא הכנסייה האורתודוקסית הראשונה של חרסון, קברו של הנסיך פוטיומקין.
היסטוריה

בית התפילה הוקם משנת 1781 עד 1786 בפיקוח עירוני של גריגורי פוטיומקין ונחנך כמקדש לקתרינה מאלכסנדריה, שעל שמה נקראה הקיסרית יקתרינה הגדולה.
הבניין בנוי מאבני גיר מעוגלות בצבע צהוב בהיר, בסגנון הקלאסיקה הרוסית עם חזית של ארבעה עמודים. הבניין מכילכיפה נמוכה. בגומחות החיצוניות שש תמונות פיסוליות של קדושים.
לשני פסלים הממוקמים בסמוך לכניסה הראשית יש משמעות סמלית:השליח פטרוס עם מפתחות גן העדן והשליח פול המחזיק חרב. חרסון, על פי העיצוב, הייתה אמורה להיות פטרבורג הדרומית והקתדרלה הייתה אחד המדרגות הראשונות בדרך זו.
הנסיך גריגורי אלכסנדרוביץ' פוטיומקין, מייסד חרסון, כובש טאבריה, הורה להציב את הדמויות הללו בסמוך לכניסה כדי להזכיר כי מפתחות הדרום (כלומר גן העדן הארצי) הושגו לאחר קרבות כבדים שהושגו בחרב.
בצד המערבי של הכנסייה יש כתובת (באותיות ארד מוזהבות) "מוקדש למושיעת במין האנושי קתרינה השנייה."
הכנסייה הייתה חלק מההרכב האדריכלי של מבצר חרסון, אנסמבל הקלאסיקה הראשון באוקראינה. המצודה נוסדה בספטמבר 1778; לפני בניית הקתדרלה בשנת 1786, שונו פרויקטים ארכיטקטוניים באופן קיצוני 4 פעמים. בתחילה תוכננה הקתדרלה במרכז הכיכר, בצומת הרחובות הראשיים של המצודה.
בשנת 1781 הונח אבן פינה ושנה לאחר מכן החלה בניית הכנסייה. בשנת 1785 הגרסה הסופית של מתווה המבצר פותחה, מחבריה היו המהנדס נ. ו. קורסאקוב והאדריכל קלוד בורז'ואה. מצפון נסגרה הכיכר על ידי מתחם ארמון פוטיומקין, מדרום - בניין תחמושת, במזרח - מטבעה. הרחוב הראשי, המחבר בין שערי אוצ'אקוב של המצודה לבין אלה במוסקבה, עבר בגבול הצפוני של הכיכר, בין הכנסייה וארמון פוטיומקין. מגדל הפעמונים של הכנבייה שימש כמדריך לשערי המבצר הראשי והיה דומיננטי בכל ההרכב האדריכלי. כיום כמעט ולא נשמר דבר מהרכב המצודה.
ב-6 בדצמבר 1788, בהוראת הנסיך פוטיומקין הועברו גופות חיילים הרוגים לחרסון ונקברו בגדר הכנסייה. הכנסייה הוקפה בגדר, שבתוכה קברים ומצבות שעומדים לגיבורי קרב אוצ'קוב שמתו בתקיפת אוצ'קוב.
קבר הנסיך פוטיומקין

אפרו של הנסיך פוטיומקין, שמת ביאסי ב-5 באוקטובר 1791, קבור בכנסיית קתרינה. גופתו של הנסיך מיד לאחר מותו הייתה חנוטת ומוכנה לקבורה. לבוש במדי פילדמרשל, גופת הנסיך הונחה בארון קבורה כפול: אלון ועופרת. בראש הנסיך הוצב דיוקן מיניאטורי של יקתרינה השנייה, משובץ ביהלומים. עד מהרה הגיעה פקודת הקיסרית ליאסי: "...העבירו את גופתו של הנסיך המנוח לחרסון, ושם לקבור עם כל התארים." מיכאיל פלייב (מהנדס אזרחי מניקולאייב) הונחה לסדר קריפטה בקתדרלה; לבו של פוטיומקין, שהיה מונח בכד מוזהב, היה צריך להיקבר בכנסייה, מתחת לכס המלוכה. אך בהתעקשות קרובי משפחתו של הנסיך, ובמיוחד הרוזנת בראניצקי הוא נקבר בכנסיית ההתערבות (שהושמדה מאז) של הכפר צ'יז'בו ליד סמולנסק.
ב-22 בנובמבר 1791 הגיע מסע ההלוויה לחרסון. באותו יום, נסעה ברחבי העיר שיירה של גדוד הנסיך בראשות המשנה הכללי, שהודיע על קבורתו של פוטיומקין למחרת. המנהל הראשי של ההלוויה היה קרוב משפחתו של הנסיך - הגנרל מיכאיל סרגייביץ' פוטיומקין.
ב-23 בנובמבר 1791, במרכז כיכר הארמון, על גבעה מכוסה, הוצב ארון קבורה, מכוסה בקטיפה ורודה עם דיוקנאות זהב נוצצים. מימין הארון ניצב לוח שיש שחור עליו היו רשומים מעלותיו של פוטיומקין, משמאל - מעיל הנשק של הנסיך. את הארון נשאו אלופים, אלוף-משנה וקציני המטה. חיילי גדוד גרנדיר יקטרינוסלב, משמר גדוד פראובראז'נסקי וגדוד הקויאראסייר של הנסיך פוטיומקין עמדו על המשמר. בזמן הוצאת גופת הנסיך החלו החיילים להתקדם משני צידי התהלוכה. מטח תותחים הרעים11 פעמים, מלווה בפעמוני הכנסיות. בתחילת התהלוכה צעדו ההוסארים וגדוד הקוויאסייר של הנסיך פוטיומקין. מאחוריהם, מאה ועשרים חיילים עם לפידים בגלימות שחורות וכובעים עם פלאר שחור (בד משי שחור שמסתיר את פניהם) יצאו אל הכיכר בליווי תופים. לאחר מכן הגיעו עשרים וארבעה קצינים ראשיים, אצילים מקומיים, גנרלים ואנשי כמורה. קצינים נשאו את הארון עם גופת הנסיך.
גופתו של נסיך נקברה תחת רצפת הכנסייה בצד ימין של דוכן התפילה. דלת הרמה נעשתה ברצפה, דרכה ירדו אל תוך הקשת בה עמד הארון, ומולה היה אייקון עם פנס דולק.
בשנת 1798 בהוראת הקיסר פאבל, גופתו החנוטת של פוטיומקין נקברה. במועד מאוחר יותר, הקריפטה נסגרה גם היא. מצבת השיש של פוטמקין ממוקמת מעל קריפטה נסתרת, באמצע הכנסייה, לפני הדוכן. מדי שנה, ביום הזיכרון של גריגורי פוטיומקין, נערך טקס אזכרה על קברו.
בשנת 1930 נסגרה הכנסייה. חלק קטן מהאייקונים נלקח למוזיאון חרסון המקומי ואיקונוסטאזיס שצויר על ידי ו.ל. בורוביקוססקי וקישוט הכנסייה אבדו. נפתח מוזיאון אנטי דתי. קברו של פוטמקין נפתח שוב ושוב. לדברי הסופר ב. לברינוב, בשנות השלושים, פעם הגולגולת של פוטיומקין הוצגה במסגרת תערוכה של המוזיאון האנטי-דתי; ואז הוחזרה לקריפטה. עד התפרקות ברית המועצות הייתה הכנסייה מוזיאון של הממשלה.
ב-25 באוגוסט 1991 הוחזרה הכנסייה לכנסייה האורתודוקסית.