stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יומנו של חנון – דמויות
ראו גם

יומנו של חנון
| יומנו של חנון מאת ג'ף קיני |
| --- | --- | --- |
| ספרים | יומנו של חנון (2008) • רודריק שולט (2009) • הקש האחרון (2009) • קיץ קטלני (2010) • עובדות החיים (2011) • מכת קור (2012) • הצלע השלישית (2013) • משחקי מזל (2014) • חופשה על גלגלים (2015) • קולות מהעבר (2016) • הכול או כלום (2016) • יציאת חירום‏ (2017) • המלחמה הקרה‏ (2018) • בית ההריסות (2019) • במים עמוקים (2020) • קליעה גורלית (2021) • מלחמת הלהקות (2022) • ראש פתוח (2024) |  |
| יומנו של חבר מושלם | יומנו של חבר מושלם (2019) •  הרפתקה של חבר מושלם (2020) • סיפורי אימה של חבר מושלם (2021) |  |
| ספרים מיוחדים | יומנו של סרט (2010) • עשה זאת בעצמך (2008) • יומנו של סרט: רודריק שולט (2011) • עשה זאת בעצמך שוב (2011) • יומנו של סרט: חופשה על גלגלים (2018) |  |
| סרטים | יומנו של חנון (2010) • רודריק שולט (2011) • קיץ קטלני (2012) • חופשה על גלגלים (2017) |  |
| סרטי הנפשה | יומנו של חנון (2021) • יומנו של חנון 2: רודריק שולט (2022) • יומנו של חנון בכריסמס: מכת קור (2023) |  |
| דמויות | גרג הפלי • דמויות נוספות |  |
גרג הפלי
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
ראולי ג'פרסון
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
מרלה מייפלס

| --- | --- |

מרלה מייפלס, 2007
 לידה:  27 באוקטובר 1963 (בת 61) קהוטה (אנ'), ג'ורג'יה 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1986 
 מקום לימודים:  Northwest Whitfield High School 
 בן או בת זוג:  דונלד טראמפ (20 בדצמבר 1993–8 ביוני 1999) 
 צאצאים:  טיפאני טראמפ 
 http://www.marlamaples.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
מרלה אן מייפלס (באנגלית: Marla Ann Maples; נולדה ב-27 באוקטובר 1963) היא שחקנית ומנחת טלוויזיה אמריקאית. ידועה בעיקר בשל נישואיה לשעבר לדונלד טראמפ, נשיא ארצות הברית ה-45. יש להם בת אחת משותפת.
ביוגרפיה

מייפלס נולדה בדלטון, ג'ורג'יה שבארצות הברית, למשפחה ממוצא סקוטי, אנגלי ואירי. בתם של פקידה במשרד לשעבר, ומפתח נדל"ן. השחקנית הת'ר לוקליר היא דודניתה מדרגה שנייה. כשהייתה בגיל צעיר מאוד, הוריה התגרשו, ואביה התחתן בשנית עם חברתה לספסל הלימודים.
במהלך לימודיה בתיכון שיחקה בנבחרת הכדורסל של בית ספרה. היא זכתה במקום ראשון בתחרות יופי מקומית בעיר הולדתה, ובמקום שני בתחרות "מיס ג'ורג'יה" ובשנת 1985 זכתה בתואר "מיס הוואין טרופיק". היא החלה ללמוד באוניברסיטת ג'ורג'יה בשנת 1981, אך עזבה לפני שסיימה את לימודיה.
מייפלס הופיעה בסרטים "מקסימום אוברדרייב" (1986), "החלטת ההנהלה" (1996), "בעושר ובעוני" (1997), "אושר" (1998), "משאלת חג המולד של" (1998), "שחור ולבן" (1999), "שני לבבות" (1999), "לאהוב את אנבל" (2006), "חג המולד אחד יותר מדי" (2007), ו"מטפלת לחג המולד" (2010).
היא השתתפה גם בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "נני" ובסדרת האגרוף של האלק הוגאן.
חיים אישיים

מייפלס החלה לצאת עם דונלד טראמפ ב-1989 בחשאי, כאשר היה עדיין נשוי לאיוונה. פרשת היכרותם התגלתה בסוף 1989, כאשר איוונה טראמפ ומייפלס נפגשו ביחד במדרון סקי באספן, בעת שאיוונה באה לבקר את בעלה, דבר שהוביל לגירושי הזוג טראמפ בדצמבר 1991. מייפלס ודונלד טראמפ ניהלו מערכת יחסים מתוקשרת מאוד, בה נפרדו וחזרו להיות זוג לפחות פרידה אחת, והופיעו במדורי הרכילות בקביעות. באוקטובר 1993 נולדה בתה היחידה, טיפאני.
בדצמבר 1993 נישאו טראמפ ומייפלס, בחתונה מפוארת במלון פלאזה בניו-יורק בנוכחות כ-1,000 אורחים. היא לקחה חלק בהנחיית תחרויות מיס תבל ו"מיס ארצות הברית" הנמצאות בבעלותו של טראמפ. ב-1999 בני הזוג התגרשו, ובין היתר נפוצו שמועות שהם בגדו זה בזו. זמן קצר לאחר גירושיה חתמה עם הוצאה לאור על הוצאת ספר פרי כתיבתה תחת השם "כל הנוצץ זהב", אך בסופו של דבר ספרה לא פורסם בטענה שהוא מפר את זכויותיו של טראמפ, והוא אף איים בתביעת דיבה.
ב-1999 הודיעה על אירוסיה למפיק מייקל מיילר, בנו של הסופר נורמן מיילר, אך אירוסין אלו בוטלו לאחר כמה חודשים.
בספטמבר 2004, הגיעה לישראל להשתתף בכנס של מרכז הקבלה העולמי, יחד עם מדונה.
משפחה

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | 22 | 23 | 24 | 25 | 26 | 27 | 28 | 29 | 30 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   |   |   |   |  |  |  |  |   |   |  פרד טראמפ  פרד טראמפ     |  פרד טראמפ  פרד טראמפ     |  פרד טראמפ  פרד טראמפ     |     |  מרי טראמפ  מרי טראמפ     |  מרי טראמפ  מרי טראמפ     |  מרי טראמפ  מרי טראמפ     |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |   |   |
|   |   |   |   |  |  |  |  |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |     |   |  |  |
|   |   |   |   |  |  |  |  |  איוונה טראמפ  איוונה טראמפ     |  איוונה טראמפ  איוונה טראמפ     |  איוונה טראמפ  איוונה טראמפ     |     |  דונלד טראמפ  דונלד טראמפ     |  דונלד טראמפ  דונלד טראמפ     |  דונלד טראמפ  דונלד טראמפ     |   |   |   |   |   |   |     |   |   |  מרלה מייפלס  מרלה מייפלס     |  מרלה מייפלס  מרלה מייפלס     |  מרלה מייפלס  מרלה מייפלס     |   |  מלאניה טראמפ  מלאניה טראמפ     |  מלאניה טראמפ  מלאניה טראמפ     |  מלאניה טראמפ  מלאניה טראמפ     |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |     |   |     |   |   |   |   |   |   |   |  |  |   |   |  |  |  |  |   |   |   |  |
|  ונסה קיי היידון  ונסה קיי היידון     |  ונסה קיי היידון  ונסה קיי היידון     |  ונסה קיי היידון  ונסה קיי היידון     |   |  דונלד טראמפ ג'וניור  דונלד טראמפ ג'וניור     |  דונלד טראמפ ג'וניור  דונלד טראמפ ג'וניור     |  דונלד טראמפ ג'וניור  דונלד טראמפ ג'וניור     |   |  איוונקה טראמפ  איוונקה טראמפ     |  איוונקה טראמפ  איוונקה טראמפ     |  איוונקה טראמפ  איוונקה טראמפ     |   |  ג'ארד קושנר  ג'ארד קושנר     |  ג'ארד קושנר  ג'ארד קושנר     |  ג'ארד קושנר  ג'ארד קושנר     |   |  אריק טראמפ  אריק טראמפ     |  אריק טראמפ  אריק טראמפ     |  אריק טראמפ  אריק טראמפ     |   |  טיפאני טראמפ  טיפאני טראמפ     |  טיפאני טראמפ  טיפאני טראמפ     |  טיפאני טראמפ  טיפאני טראמפ     |   |  מייקל בולוס  מייקל בולוס     |  מייקל בולוס  מייקל בולוס     |  מייקל בולוס  מייקל בולוס     |   |  בארון טראמפ  בארון טראמפ     |  בארון טראמפ  בארון טראמפ     |  בארון טראמפ  בארון טראמפ     |
הערות שוליים

↑  תמר אבידר, אם המאהבת של טראמפ: בתי לא נצלנית, מעריב, 13 במרץ 1990
↑  נועם שיזף, דונלד טראמפ רץ לרגע לנשיאות, אבל כבר לא. הכסף, הפרסום והתסרוקת עוד כאן, באתר הארץ, 27 במאי 2011
↑  ירון פריד, כל הזמן הייתי אשתו עכשיו אני איותה, חדשות, 19 ביוני 1992
↑  יוסי ורטר, דונלד ומרלה שוב מאוהבים; אספו דלעות ושיחקו גולף, חדשות, 16 באוקטובר 1991
↑  יוסי ורטר, טראמפ נפרד מארוסתו: "הגיע הזמן להביט לכיוונים אתרים", חדשות, 24 בספטמבר 1991
↑  יוסי ורטר, טראמפ: "התארסתי, אבל המאושרת איננה קרלה – אלא דווקא מרלה", חדשות, 4 ביולי 1991
↑  איילת כרמל, ‏"לפעמים ההשקעות הטובות ביותר הן אלה שאתה לא עושה", באתר גלובס, 11 באפריל 2005
↑  רויטרס, התוכניות של תשובה לפלאזה: קומפלקס דירות-מלון-קמעונאות, באתר הארץ, 27 בינואר 2005
↑  שגיא בן נון, מדונה, "הנערה החומרנית", אמורה לבוא היום לכנס הקבלה בת"א, באתר הארץ, 15 בספטמבר 2004
שגיא בן נון, 4,000 שקל להשתתפות בכנס קבלה עם מדונה, באתר TheMarker‏, 19 בספטמבר 2004
| דונלד טראמפ |
| --- | --- | --- |
| הורים | פרד טראמפ • מרי טראמפ |  |
| אחים | מריאן טראמפ • פרד טראמפ (הבן) • אליזבת טראמפ • רוברט טראמפ |  |
| נשים | איוונה טראמפ • מרלה מייפלס • מלאניה טראמפ |  |
| ילדים | איוונקה טראמפ (הנשואה לג'ארד קושנר) • דונלד טראמפ ג'וניור • אריק טראמפ • טיפאני טראמפ • בארון ויליאם טראמפ |  |
| אירועים במהלך כהונתו הראשונה כנשיא ארצות הברית | השבעתו לנשיאות (2017) • עסקת הנשק האמריקאית–סעודית (2017) • התקיפה האמריקאית בסוריה (2017) • נאום ירושלים (2017) • פסגת ארצות הברית – קוריאה הצפונית בסינגפור (2018) • העברת שגרירות ארצות הברית בישראל לירושלים (2018) • פסגת האנוי (2019) • הכרת ארצות הברית בריבונות ישראל על רמת הגולן (2019) • הפסגה באזור המפורז הקוריאני (2019) • הליך הדחתו (2019) • התקיפה בנמל התעופה הבין-לאומי בבגדאד (2020) • עסקת המאה (2020) • מגפת הקורונה בארצות הברית (2020) • רצח ומחאות ג'ורג' פלויד (2020) • הסכמי אברהם (2020) • הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020 • ההסתערות על הקפיטול (2021) • הליך הדחתו ומשפט ההדחה השני (2021) |  |
| אירועים במהלך כהונתו השנייה כנשיא ארצות הברית | השבעתו לנשיאות (2025) |  |
| דברים בבעלותו או על שמו | ארגון טראמפ • מגדל טראמפ העולמי • בניין טראמפ • מגדל טראמפ • הספרייה הנשיאותית על שמו • רמת טראמפ • מיס תבל • מיס ארצות הברית • נאופלפה דונלדטראמפי • לרשימת עסקיו המלאה |  |
| ספריו | טראמפ: האמנות שלי – איך לעשות עסקים (1987) •  טראמפ: להישרד בצמרת (1990) • טראמפ: אמנות הקאמבק (1997) • אמריקה שמגיעה לנו (2000) • איך להתעשר (2004) • הדרך לפסגה (2004) • טראמפ 101 (2006) • רוצים שתהיו עשירים: שני אנשים - מסר אחד (2006) • לחשוב בגדול - להצליח בגדול: בעסקים ובחיים (2007) • תחשוב כמו מנצח (2009) • מגדל טראמפ (2011) • אמריקה הנכה (2015) |  |
| אחר | אש וזעם • פרשת טראמפ–אוקראינה • דו"ח מולר • מחאות נגד דונלד טראמפ • טראמפיזם |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810648307505606  LCCN: n97852953  MusicBrainz: e08cca13-9077-4908-991a-c2927e29abba  VIAF: 320145911113927060664   WorldCat (עם VIAF): 320145911113927060664
עלילת הדם ברודוס

עלילת הדם ברודוס כפי שדווחה בעיתון הניו יורק טיימס ב-18 באפריל 1840
עלילת הדם ברודוס אירעה בשנת 1840 באי רודוס שביוון (אז חלק מהאימפריה העות'מאנית), אז האשימה הקהילה היוונית האורתודוקסית את היהודים באי ברצח למטרת פולחן של ילד נוצרי שנעלם בפברואר אותה שנה.
בתחילה זכתה העלילה לתמיכת הקונסולים של כמה מדינות אירופיות, כולל בריטניה, צרפת, אוסטריה, שוודיה ויוון, אם כי מאוחר יותר כמה מהן תמכו בקהילה היהודית. אף המושל העות'מאני של רודוס שבר את המסורת הארוכה של ממשלות העות'מאנים (אשר הכחישו בעקביות את הבסיס העובדתי של האשמות עלילות הדם) ותמך בהאשמת הרצח. הממשלה עצרה מספר נכבדים יהודים, חלקם עונו והתוודו, והטילה סגר על כל הרובע היהודי למשך 12 יום.
בעקבות המצב פנתה הקהילה היהודית ברודוס בבקשת עזרה מהקהילה היהודית בקונסטנטינופול, שהעבירה את הערעור לממשלות אירופה בהן בריטניה ואוסטריה שם זכו הקהילות היהודיות להגנת השלטון. הם שלחו מכתבים רשמיים לשגרירים בקונסטנטינופול שגינו בצורה חד משמעית את עלילת הדם, ועד מהרה החל להיווצר קונצנזוס סביב חפותה של הקהילה. מושל רודוס שלח את המקרה לממשלה המרכזית, שיזמה חקירה רשמית בפרשה. ביולי 1840 קבעה החקירה את חפותה של הקהילה היהודית. לבסוף, בנובמבר של אותה שנה, הוציא הסולטאן העות'מאני צו (פירמן) המגנה את עלילת הדם כשקרית.
רקע

במזרח התיכון, הנרטיב של עלילת הדם היה מושרש עמוק בתודעת הקהילות הנוצריות המקומיות. האשמות על עלילות הדם היו שכיחות באימפריה הביזנטית ולאחר שהעות'מאנים כבשו את האדמות הביזנטיות, היו הקהילות היווניות בדרך כלל המקור להאשמות אלו נגד יהודים, לעיתים קרובות בתקופות של מתחים חברתיים וכלכליים. עלילת הדם הראשונה תחת השלטון העות'מאני התרחשה בתקופת שלטונו של מהמט השני. מאז, האשמות ברצח פולחני היו נדירות והשלטונות העות'מאניים גינו אותם בדרך כלל. במאה ה-16 פרסם הסולטאן סולימאן המפואר צו (פירמן), בו גינה רשמית את עלילות הדם נגד היהודים.
עם עליית ההשפעה הנוצרית באימפריה העות'מאנית הורע מצבם של היהודים בהקשר זה. הצהרת הטנזימאט שהוציא הסולטן אבדילמג'יט הראשון בשנת 1839, הובילה לעידן של התחדשות ולרפורמות ליברליות באימפריה. תקופה זו שיפרה עוד יותר את מעמדם של הנוצרים ושחקה את כוחן של הרשויות להגן על היהודים. קודם העלילה ברודוס, אירעו מקרים של עלילות דם גם בחלב (1810), בביירות (1824), באנטקיה (1826), בחמה (1829), בטריפולי (1834) ובירושלים (1838). באף אחד מהמקרים הללו לא הרשיעו השלטונות העות'מאנים את הנאשמים.
בשנת 1840, בד בבד עם פרשת העלילה ברודוס, מקרה מפורסם נוסף של עלילת דם, המכונה עלילת דמשק, התפתח בדמשק, בתקופה שהעיר הייתה בשליטת קצרת מועד של מוחמד עלי ממצרים. הרקע לעלילה היה היעלמותו של נזיר צרפתי בשם תומאסו יחד עם משרתו המוסלמי, אחרי שתלו מודעה בשוק היהודי בדמשק בא' באדר א' ה'ת"ר (5 בפברואר 1840). ספר יהודי נחשד והובא לחקירה. בחקירה אכזרית שנוהלה על ידי מושל סוריה ולובתה על ידי הקונסול הצרפתי בגיבוי מלא מפריז מצאו את מותם מספר חשודים. הנותרים בחיים עברו עינויים קשים וחלקם הודו בהשתתפות ברצח והצביעו על שאר ה"רוצחים". העלילה הופסקה הודות להתערבותם של אישי ציבור יהודיים ומדינאים מן המערב, אך עדויותיהם של העצורים פורסמו ושימשו את המעלילים ברודוס בתור הוכחה ניצחת לאשמת הקהילה.
האירוע

ב-17 בפברואר 1840 יצא נער ממשפחה יוונית אורתודוקסית ברודוס לטייל ולא שב. למחרת דיווחה אמו על היעלמותו לשלטונות העות'מאניים. מושל האי, יוסוף פאשה, הורה על ביצוע חיפושים נרחבים, אך מאמצי ימים אחדים העלו חרס. הקונסולים האירופים לחצו על המושל לפתור את המקרה: משפחתו של הנער הייתה נוצרייה, אך ללא הגנה זרה. בשלב זה כבר לא היה ספק עבור האוכלוסייה הנוצרית-יוונית ברודוס כי הילד נרצח על ידי היהודים למטרות פולחן. עד ראייה דיווח כי "עבור האוכלוסייה היה ברור שהילד המדובר נפל קרבן לידי היהודים והאי כולו נסער מקצה לקצה בשל כך". הוודאות של הנוצרים המקומיים באשר לאשמים במעשה הרשימה את השלטונות העות'מאניים, והם החלו לחפש ברובע היהודי, אך גם חיפוש זה לא העלה דבר.
כעבור כמה ימים דיווחו שתי נשים יווניות שראו את הנער הולך לעבר העיר רודוס, מלווה בארבעה יהודים. הנשים טענו כי אחד היהודים הוא אליקים סטמבולי, שנעצר בעקבות כך, נחקר, והולקה חמש מאות מכות על כף רגלו. ב-23 בפברואר הוא נחקר שוב ועונה בנוכחותם של נכבדים רבים, כולל המושל, הקאדי, הארכיבישוף היווני וקונסולים אירופאים. יהודי רודוס דיווחו כי סטמבולי "נקשר בשלשלאות כאשר חוטי תיל אדומים חלפו דרך אפו, עצמות רותחות הונחו על ראשו ואבן כבדה מאוד הונחה על חזהו". תחת עינויים אלו הודה סטמבולי באשמת הרצח והפליל יהודים אחרים, ופתח בכך את הדלת למעצרים נוספים. כחצי תריסר יהודים הואשמו בפשע ועונו.
בתמיכת הכמורה היוונית והקונסולים האירופיים, חסם המושל יוסוף פאשה את הרובע היהודי ערב חג הפורים ועצר את רב העיר מיכאל יעקב ישראל (בנו של הרב חיים יהודה ישראל, שישב אף הוא על כיסא זה). לתושבים לא ניתנה אפשרות לקבלת דברי מזון או מים מתוקים. על אף הסגר, השלטונות המוסלמים ככלל, לא היו נלהבים להמשיך את האשמת הרצח נגד היהודים והקאדי המקומי אף הזדהה בגלוי עם היהודים. גם הפקיד המוסלמי הממונה על הסגר נתפס בהברחת לחם לתושבים הכלואים, ורק על פי התעקשותו של הקונסול הבריטי, הוטלה עליו דחייה והוא שוחרר משירותו. רק לאחר שהמצור נמשך במשך 12 יום נאלץ המושל להסירו בשל הוראתו של פקיד אוצר בכיר שביקר באי בסיור. בשלב זה חשבו היהודים שהפרשה הסתיימה ו"נתנו תודה לאלוקים על גאולתם".
במהלך המצור הצליחו היהודים לסכל ניסיון חתרני להבריח גופה לתוך הרובע היהודי ובכך להביא להפללתה.
האירוע > המפנה בעקבות פרשת עלילת הדם בדמשק

ההקלה שנראתה באופק התפוצצה בתחילת מארס בשל פרשת עלילת הדם בדמשק. הדיווחים בתקשורת העולמית על פרשת העלילה בדמשק ועל כך שיהודי דמשק הודו כי רצחו את האב תומאס חיזקו את אמונת הקהילה הנוצרית באמיתות הרצח. הקונסול הבריטי דיווח כי "היוונים צעקו בקול רם שהצדק לא נעשה להם וכי הרב וראשי הקהילה היו צריכים להיות כלואים... כדי לשמור על שקט האוכלוסייה הוחלט שיש לעצור אותם". ואכן, שמונה יהודים נעצרו, ובהם הרב הראשי ודוד מזרחי מראשי הקהילה, שעונו על ידי תלייתם מווים בתקרה בנוכחות הקונסולים האירופים. מזרחי איבד את הכרתו לאחר שש שעות, בעוד שהרב הוחזק שם במשך יומיים עד שסבל מדימום. למרות העינויים שניהם לא הודו והם שוחררו לאחר כמה ימים. ששת היהודים הנותרים נשארו בכלא עד לתחילת אפריל. במהלך העינויים נכחו גם כמה מן הקונסולים האירופים כמו א. מאסה משוודיה וג'י ג'י וילקינסון מבריטניה ומילאו תפקיד מפתח בחקירה. במהלך חקירתו של הרב הראשי שאל וילקינסון, בהתייחסו להחלטתו המוקדמת של הקאדי לדחות את המקרה: "מה ניתן ללמוד על כושר השיפוט של המולא המוסלמי מן המקרה בדמשק אשר מוכיח לנו כי לפי התלמוד יש צורך בדם ילדים נוצרים לשם הכנת המצות בפסח?"
התערבות בינלאומית

בימים הראשונים של המצור הצליח מישהו מבפנים להבריח מכתב מהרובע היהודי להנהגה היהודית בקונסטנטינופול. רק ב-27 במרץ העבירו מנהיגי הקהילה היהודית בבירה העות'מאנית את המכתב למשפחת רוטשילד, יחד עם קריאה דומה לעזרה מיהודי דמשק. במסמכים אלה, צירפו המנהיגים היהודים את חוות דעתם, שבה הטילו ספק ביכולתם להשפיע על הסולטאן.
התערבותם של הרוטשילדים נשאה פרי במהרה. ראש בית משפחת רוטשילד בווינה, סלומון מאיר רוטשילד, מילא תפקיד מפתח בגיוס מימון עבור האימפריה האוסטרית, והיה לו קשר הדוק עם הקנצלר האוסטרי קלמנס ונצל פון מטרניך. ב-10 באפריל שיגר הקנצלר הוראה בדבר שתי הפרשיות, דמשק ורודוס אל ברתולומאוס פון שטירמר (Bartholomäus von Stürmer), שגריר בקונסטנטינופול, ואל אנטון פון לורין, קונסול באלכסנדריה. בדבריו כתב מטרניך כי "ההאשמה שנוצרים נרצחים לשם איזה חג פסח הצמא לדם היא מטבעה אבסורד".
אף באנגליה נדרשה הקהילה היהודית להגיב על הקריאות לעזרה מרודוס ודמשק. מועצת הנציגים של יהודי בריטניה התכנסה ב-21 באפריל כדי לדון בדבר עלילות הדם. הם החליטו לבקש מהממשלות הבריטיות, האוסטריות והצרפתיות להתערב בעניין אצל הממשלה העות'מאנית ולהפסיק את הרדיפות. ההחלטה לגנות את העלילות הרצחניות פורסמה כפרסומת בתשלום ב-35 כתבי עת בריטיים והופיעה פעמיים בעיתונים החשובים ביותר. ב-30 באפריל, נפגשה משלחת שנבחרה על ידי המועצה עם הנרי טמפל - אז שר החוץ, שכינה את עלילת הדם "דיבה" והצהיר כי "יש להפעיל את יכולת ההשפעה של בריטניה על מנת לעשות סוף למעשי הזוועות" במכתבו מ-5 במאי אל הלורד ג'ון פונסונבי (John Ponsonby, 1st Viscount Ponsonby), השגריר הבריטי בקונסטנטינופול, הורה לו שר החוץ להעביר את כל החומר על פרשת רודוס לממשלה העות'מאנית "בצורה רשמית ובכתב" ו"לדרוש קיומה של חקירה מיידית וקפדנית בנושא, במיוחד לאור הטענה כי מעשי הזוועה בוצעו בהנחיית הנוצרים והקונסולים האירופיים".
בשלב זה נוצר קונצנזוס בתוך הקהילה הדיפלומטית האירופית בקונסטנטינופול כי יש לעצור את רדיפת היהודים הנאשמים. דעה זו נתמכה לא רק על ידי הלורד פונסונבי (שגריר בריטניה), אלא גם על ידי פון שטירמר (שגריר אוסטריה), אשר מהתכתבותו עם הקנצלר האוסטרי ניתן לראות כי הוא לא היה משוכנע כלל בחפותם של היהודים, על ידי השגריר הצרפתי אדוארד פונטוס, שממשלתו עמדה לצד הקונסולים הצרפתים שתמכו בעלילות דם ברודוס ובדמשק, ועל ידי שגריר פרוסיה הנס פון קוניגסמרק. כתוצאה מכך, הדרך הייתה פתוחה בפני לורד פונסונבי, שהיה הדיפלומט החזק ביותר בקונסטנטינופול, להתערב ללא עוררין למען יהודי רודוס.
סיום הפרשה > הקמת ועדת חקירה

בתגובה לבקשתו של המושל יוסף פחה, שלחה הממשלה העות'מאנית את הוראותיה לרודוס, אשר הגיעו בסוף אפריל. נקבע כי הממשלה תקים ועדת חקירה רשמית אשר בפניה יציגו נציגי הקהילות היהודיות והיווניות את ראיותיהם. באמצע מאי שלחה הממשלה הוראה לשחרר לבינתיים את ששת האסירים היהודים הנותרים. ב-21 במאי הם נקראו להעיד בפני הוועדה (ה"שורה") ושוחררו תחת ערבויות זקני הקהילה היהודית.
הנוצרים הגיבו לפעולות אלו של השלטון המרכזי בזעם מחודש כלפי היהודים, כך שבסוף חודש מאי הייתה הרגשת אלימות באוויר. היהודים תיארו מקרים רבים שבהם הותקפו או הוכו על ידי היוונים, אך כאשר התלוננו על כך בפני המושל, הוא ציווה להלקותם. הקאדי התנער ממעשיו של המושל, אך הלה הצהיר כי פעל לפי דרישת הקונסולים. נוסף על כך הורה המושל על מעצרם של חמישה יהודים נוספים.
המשלחות היוונית והיהודית מרודוס, שכל אחת מהן מנתה חמישה אנשים, הגיעה לקונסטנטינופול בירת האימפריה ב-10 במאי, שם הצטרפו אליהם הקאדי, הקונסול הצרפתי וסגן הקונסול האוסטרי. ב-26 במאי ערך בית המשפט הזמני לחקירה את הפגישה הפתוחה הראשונה בראשותו של ריפאט ביי. הקאדי טען ש"הפרשה כולה היא תולדה של שנאה ויזמו אותה הקונסולים האנגלים והאוסטרים בלבד". הקונסולים התעקשו על אשמת היהודים, והציגו עדות כתובה של עמיתיהם שנשארו ברודוס.
סיום הפרשה > הזיכוי

המקרה התגלגל במשך חודשיים נוספים, כששגריר בריטניה התעקש להדגיש את נושא העינויים שעברו העצורים תחת פקודתו של מושל רודוס. לבסוף, ב-21 ביולי הוכרז פסק-הדין. בחלקו הראשון, בו נידון התיק בין "האוכלוסייה היוונית של רודוס - התובע, לבין האוכלוסייה היהודית - הנאשמת", התוצאה הייתה זיכוי מוחלט. בחלקו השני פוטר יוסוף פאשה מתפקידו כמושל רודוס משום "שהפעיל נהלים אסורים נגד היהודים שאינם מוסמכים בשום אופן על פי החוק". בתגובה להחלטה שיבח השגריר הבריטי את החקירה אשר במהלכה "נבחנה פרשת רודוס בהגינות" וקרא להכרעת הדין "הוכחה מובהקת לצדק ולהומניות בה פועל השער העליון".
ראו גם

עלילת דמשק
לקריאה נוספת

יונתן פרנקל, דם ופוליטיקה: עלילת דמשק, היהודים והעולם, ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, 2003
Marc D. Angel, The Jews of Rhodes: The History of a Sephardic Community, New York, 1978
הערות שוליים

↑  יונתן פרנקל, דם ופוליטיקה, פרק שני: מהלך העלילה ומניעיה, עמ' 66.
↑  שמעון מרכוס, תולדות הרבנים למשפחת ישראל מרודוס, עמוד [דרושה הבהרה]
שלמה מאיר רוטשילד, ראש משפחת רוטשילד בווינה
בית התמחוי לילדים בקזבלנקה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  ארגון צדקה, בית תמחוי 
 מיקום:  קזבלנקה 
 מדינה:  מרוקו
 מייסדים:  אליאס סוראקי
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1941
 תאריך פתיחה רשמי:  1941 
 תאריך פירוק:  1964 
 
בית התמחוי לילדים בקזבלנקה (בצרפתית: Soupe Populaire d'Enfants) היה בית תמחוי ומוסד חינוכי שפעל בקזבלנקה בשנים 1941–1964 במטרה לסייע לילדים יהודים במלאח שבעיר. המוסד סיפק ארוחות חמות לכ-300 ילדים בשנה, בנוסף למסגרת חינוכית לילדים בגילים 6–8. בית התמחוי הוקם על ידי אליאס סוראקי, שהיה גם נשיא המוסד עד שנת 1961. סגל המוסד כלל מנהל וכעשרה אנשי צוות, ביניהם מורות, טבחיות, אחיות ומחנכים אשר עבדו במשרה חלקית או במשרה מלאה.
החל משנת 1948, המקום נתמך וסובסד על ידי ארגונים שונים, ביניהם: הג'וינט, אליאנס והאוז"ה, יחד עם תורמים פרטיים והמייסד עצמו. בית התמחוי הפסיק את פעילותו בשנת 1964, כשהחלה האוכלוסייה היהודית לעזוב את המלאח. מעריכים כי יותר מ-6,000 ילדים טופלו במסגרת בית התמחוי.
רקע

בשנת 1941, היו במלאח שבקזבלנקה כ-40.000 תושבים. החיים בו, היו חיי עוני וצפיפות. ילדים רבים חיו במחסור, ללא ביגוד נאות וללא ביטחון תזונתי. כתוצאה מתנאי הצפיפות התפרצו מגפות כגון גזזת, גרענת ושחפת. הרשויות הצרפתיות תחת שלטון וישי לא תמכו ברווחה של התושבים היהודים ולא ניסו לדאוג למעבר יהודים לשכונות אחרות. לאחר המלחמה, התמקדו הרשויות בעיקר בבניית מגורים זולים באזורים חדשים בקזבלנקה, במטרה לקלוט פועלים מרוקאים אשר באו מהכפרים, מכיוון שנוכחותם הייתה נחוצה לבניית העיר ופיתוחה.
באשר לארגונים היהודיים, עד שנת 1945, מרבית מאמציהם הופנו אל ניצולי השואה. לקראת סוף שנות ה-40 ארגונים אלה החלו להתמודד עם הבעיות של יהודי מרוקו. בין השנים 1940–1960, הייתה תנועת הגירה פנימית בתוך מרוקו: האוכלוסייה היהודית מהכפרים נדדה לכיוון הערים הגדולות, בפרט אל קזבלנקה וכך תרמה להגדלת האוכלוסייה העירונית.
להלן הנתונים של מפקד האוכלוסין בקרב התושבים היהודים במרוקו משנת 1960:
| --- | --- |
אוכלוסייה יהודית מרוקאית: 160,032
אוכלוסייה יהודית בעיר קזבלנקה: 71,175
הערכה של מספר התושבים היהודים בעלי אזרחות זרה: 20,000
סה"כ תושבים יהודים במרוקו: 180,032
בערך 45% מכלל האוכלוסייה היהודית גרה בעיר קזבלנקה, ובתוכה 40,000 יהודים החיים בתוך המלאח.
בשנת 1941, מסגרת ההשכלה העיקרית במרוקו הייתה תלמודי התורה, שהיו נפוצים בכל רחבי מרוקו וקיימים בכל מלאח. בתלמוד התורה (או "החדר") היו מתקבצים ילדים צעירים (בעיקר בנים), בצפיפות גדולה, תחת שרביטו של מורה מבוגר אשר לימד אותם את אותיות האלף-בית ואת התפילות.
הלימוד בתלמודי תורה היה גורם מרכזי למניעת אנאלפביתיות בקרב היהודים, לפחות אצל הגברים. עם זאת, ה"חדרים" היו בדרך כלל מקומות סגורים, ללא אוורור, ללא רהיטים, ולרוב ללא חלונות, והתנאים בהם גרמו גם להתפשטות המחלות המדבקות. החל מסוף שנות הארבעים, מוסדות גמילות חסדים יהודיים, ובראשם הג'וינט, התנגדו ללימוד בתלמודי התורה. בשנת 1948, היה רשום בדוח פנימי של הג'וינט: "אנחנו מתכננים להוציא כאלפיים ילדים מחדרי המלאח [בקזבלנקה] ולספק להם מעונות יום מתאימים". הג'וינט סיבסד גם מסגרות חלופיות, אשר ביכולתן להתחרות עם החדרים. בשנת 1952 ביקש הג'וינט במפורש מכל הארגונים לקלוט בראש ובראשונה את ילדי החדרים מדיניות זו נשאה פירות, ובסוף שנת 1952 לא היו יותר חדרים בתוך המלאח בקזבלנקה.
היסטוריה של בית התמחוי לילדים > 1941–1947

יוזמת הקמת בית התמחוי לילדים נולדה בשנת 1941, בימים בהם המלאח בקזבלנקה ידע גידול דמוגרפי מהיר יחד עם תנאי היגיינה ותת-התזונה מדאיגים. לא ידוע מהו מספר הילדים שטופלו בבית התמחוי בתקופה הראשונה לפעילותו. בהתחלה, רק מורה אחת גויסה והייתה פעילה בכיתה אחת, בה היו שלושים תלמידים. גזרי עיתונים מהתקופה מראים שבית התמחוי נתמך על ידי נדבנים פרטיים מקזבלנקה.
המנהל הראשון של בית התמחוי היה ארמנד תורג'מן. גויסו מספר עוזרים וטבחיות. היה הסכם עם בעלי חנויות האוכל מהשוק המרכזי בעיר קזבלנקה, אשר היו תורמים את הסחורה שנשארה בסוף היום ובנוסף, היו גם מוכרים מצרכים במחיר מוזל. הרשויות בקזבלנקה תרמו בדים אשר הועברו לחייטים יהודים, שתפרו בגדים אשר הועברו לילדים על ידי מתנדבים. הטוחנים היו מספקים קמח בזול לאופים, אשר הכינו לחם ללא עלות. בשנת 1941, בעת הקמת בית התמחוי, לא היו מסגרות יהודיות נוספות המסוגלות לתת מענה לצורכי האוכלוסייה. מוסדות כמו הג'וינט, ה-ORT, אליאנס, אוז"ה וארגונים דומים, התחילו לפעול רק בשנים שלאחר מכן.