stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סרטן השד
היבטים חברתיים

לפני המאה ה-20, הטיפול בסרטן השד היה מזערי והתבצע בעזרת טכניקות כירורגיות פרימיטיביות. סרטן השד היה מקור לבושה, עורר אימה בחברה, ולכן הושתק ולא קיבל התייחסות רפואית נרחבת. נשים נטו לסבול מהמחלה בשקט ולא חיפשו טיפול רפואי. עם התקדמות הרפואה שיעורי ההישרדות מהמחלה גדלו, ונשים החלו להעלות מודעות לתופעה ולאפשרויות הטיפול המוצלחות. התנועה למודעות לסרטן השד שפעלה בארצות הברית מ-1980 עד 1990, התפתחה כחלק מתנועות פמיניסטיות ומתנועות חברתיות למען בריאות האישה. התנועה הפעילה קמפיינים פוליטיים וחינוכיים, והושפעה מהמאבק להעלאת המודעות במחלת האיידס, מאבק אשר זכה להצלחה גדולה. בשנת 1991 נבחר הסרט הוורוד כסמל התנועה המסמל תמיכה במאבק להעלאת מודעות לסרטן השד. בין נושאי המאבק היו קונפליקטים בנוגע לדרכי הטיפול במחלה ובנוגע לתגובות החברתיות כלפי נשים חולות סרטן שד. למשל, נשים נאבקו על האופן שבו החברה מגיבה ברתיעה ופחד לכריתת שד כטיפול רפואי וקבלו על אפשרויות טיפול מצומצמות שניתנו להם כחולות סרטן שד, שלרוב כללו טיפולים פולשניים.
נשים מהתנועה למודעות לסרטן השד טענו כי המחלה היא ייחודית כיוון שהיא מסמלת מחלה של נשים, והתגובות החברתיות אליה הן חלק מהאופן שבו החברה ממשיכה להתייחס לנשים, ומקורן סקסיזם חברתי. אקטיביסטית מהתנועה בשם וירג'יניה סופה, כתבה כי "כל עוד סרטן השד לא יעמוד בראש סדר העדיפויות הלאומי, מגפה זו תישאר כמטאפורה לאופן שבו החברה רואה נשים". נשים חולות סרטן שד לא קיבלו זכות בחירה באופן הטיפול ולא שותפו בהליך הטיפולי, כך שהיה עליהן לקבל כל טיפול שניתן להן. סוזן לאב, רופאה מנתחת אמריקאית ופעילה בתנועה טענה כי הטיפולים בסרטן השד התבצעו לרוב על ידי רופאים גברים, אשר נטו לטפל בנשים באופן סקסיסטי. כך למשל הם נטו להמליץ על כריתת שד בעיקר לנשים מבוגרות מכיוון שעברו את הגיל המקובל להולדת ילדים ועל כן שדיהן אינם נחוצים יותר, בעוד שבקרב נשים צעירות הייתה התייחסות לאפשרות של טיפול חלופי.
נשים מהתנועה למודעות לסרטן השד סיפקו עזרה הדדית, פיתחו רשת קשרים חברתיים והפעילו מנגנונים להעלאת מודעות והקניית ידע לחולות, והצליחו ברוב נושאי המאבק. התנועה הביאה לקבלה רחבה של אפשרות לחוות דעת שנייה עבור טיפול רפואי, לפיתוח הליכים כירורגיים פחות פולשניים, והיווצרות קבוצות תמיכה עבור החולות.
עם התרחבות תנועת המודעות לסרטן השד, מספר הולך וגדל של ארגונים התנדבותיים סוכנויות ממשלתיות ותאגידים פרטיים החלו לממן מחקרים ואירועים חברתיים למען המלחמה במחלה. כיום ישנן תוכניות רבות לאיתור ומניעה מוקדמת של סרטן שד בקרב נשים. למשל, במדינות רבות שמות מערכות הרפואה דגש על בדיקות ממוגרפיה שנתיות לאיתור המחלה. במדינת ישראל יזמה מירי זיו, מנכ"לית האגודה למלחמה בסרטן ב-1998 את התכנית הלאומית לאבחון מוקדם של סרטן השד. התכנית אחראית להגברת הניטור של חולות סרטן השד באמצעות בדיקות ממוגרפיה בדגש על העלאת ההיענות לבדיקה בקרב נשים מהפריפריה. הודות לאבחון המוקדם ניכר צמצום משמעותי במספר הנפטרות מסרטן השד במדינת ישראל בשנים מאז הקמת התכנית.
נשים המתמודדות עם סרטן שד מקבלות יותר הכרה חברתית, תמיכה חברתית ומענים חברתיים מבעבר, ביניהם סיוע כלכלי, קבוצות תמיכה ופעילויות פנאי. נראה כי יש לכך השפעה משמעותית על איכות חייהן ושיפור האופן שבו הן מתמודדות עם המחלה. לצד אפשרויות טיפול רחבות יותר כגון הסרה חלקית בלבד של רקמת שד או הקרנות, נשים יותר שותפות בהליך הרפואי ומעורבות יותר בבחירת הפרוצדורה הרפואית עבורן.
ראו גם

סרטן השד בגברים
מיוצט
אחת מתשע
האגודה למלחמה בסרטן
אגדה אורבנית לגבי השימוש בדיאודורנט וסרטן השד
סרט ורוד
שד פיברוציסטי
ציסטה בשד
מיופיברובלסטומה מסוג שדי
מוטציית BRCA
לקריאה נוספת

רפואת נשים - פרקי יסוד בגינקולוגיה, עורכים: י. שנקר וא. אלחלל, הוצאת דיונון.
אביטל גרשפלד־ליטוין, אובדן שד בעקבות סרטן, רסלינג, 2017
Kelly K. Hunt, Marjorie C. Green, Thomas A. Buchholz, Diseases of the Breast, Sabiston Textbook of Surgery, 19th Edition, Elsevier Saunders, 2012.
CMDT) Current Medical Diagnosis & Treatment 2006) עורך L.M. Tierney הוצאת McGraw-Hill.
Harrison's principles of internal medicine עורך: Kasper, הוצאת McGraw-Hill.
קצף

ערך זה עוסק במצב של חומר. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
קצף ים
קצף הוא חומר שנוצר על ידי לכידת בועות גז רבות בנוזל או במוצק.
מובנים שונים של המונח

השם קצף לעיתים ניתן לתופעות דומות לזו שתוארה מעלה, כמו למשל קצף קוונטי. השימוש הנפוץ בשפה המדוברת הוא לקצף גומי, לפּוֹלִיסְטִירֶן או לקצף תעשייתי אחר.
שימושים תעשייתיים

למן תחילת המאה ה-20 החלו להשתמש בסוגים שונים של קצפים מוצקים המיוצרים באופן מיוחד. צפיפות החומר הנמוכה של קצפים אלו הפכה אותם למבדדי חום ולמכשירי ציפה מעולים, בנוסף לכך הקלות והדחיסות שלהם הפכו קצפים אלו לאידיאלים למטרות אריזת חומרים ולמטרות מילוי. ניתן למצוא מספר קצפים נוזליים גם בשימוש לכיבוי אש, במיוחד אש הנוצרת משמנים.
קצף כתוצר לוואי

במקרה זה משמעותו של המונח היא "נוזל תוסס", הנוצר כתוצר לוואי שבדרך כלל אינו רצוי בייצור מרכיבים שונים. לדוגמה, קצף הוא בעיה משמעותית בכימיה תעשייתית, במיוחד בתהליכים ביוכמיים. מרכיבים ביולוגיים רבים, לדוגמה חלבונים, מייצרים בקלות קצף בתסיסה. קצף יוצר בעיה משום שהוא משנה את זרימת הנוזל וחוסם את מעבר החמצן מן האוויר (לכן מונעים נשימה מיקרובית בתהליכי תסיסה). מסיבה זו, נהוג להוסיף תרכובות הגורמות אנטי-הקצפה, כמו שמני סיליקון, על מנת למנוע בעיות כאלו.
אם יש צורך בהקצפה, גורם הקצפה יכול לעזור.
קצף סביב הפה יכול להיות סימפטום לכלבת אצל בעלי חיים. בצירוף קצף ים משתמשים כדי לתאר את הקצף שנוצר על פני המים מפעולת הגלים. בדרך מסוימת, לחם מותפח הוא קצף, משום שהשמרים גורמים ללחם לתפוח על ידי ייצור בועות קטנות של אוויר בבצק.
מבנה הקצף

קצפים שאנו פוגשים בחיינו אינם מסודרים בדרך כלל והם מורכבים מבועות בגדלים שונים. המחקר העוסק בצורות אופטימליות של קצף קשור קשר הדוק לבעיות מתמטיות של ריצוף המרחב ושל בעיית מינימום שטח הפנים. תאוריות על מבנה האתר הביאו את לורד קלווין לשאול מהי הדרך לרצף את המרחב בתאים שווי נפח, באופן ששטח הפנים של כל תא יהיה הקטן ביותר האפשרי. בעיה זו ידועה היום בשם בעיית קלווין, וטרם נמצא לה פתרון שלם. קלווין הציע פתרון מסוים לבעיה, שבו כל התאים בעלי צורה אחידה, אלא שלא ידוע האם זהו אכן הסידור הטוב ביותר. מבנה וייר-פלן (שגילו הפיזיקאים Denis Weaire ו-Robert Phelan, ולו שטח פנים השווה ל-0.997 מזה של הסידור של קלווין) נחשב למבנה תא היחידה הטוב ביותר של קצף המסודר בצורה מושלמת, אם כי גם לטענה זו טרם נמצאה הוכחה. במבנה של ווייר ופלן משתתפים, לסירוגין, שני פאונים מעוגלים קמעא: אחד הוא דמוי תריסרון, ולשני שתי פאות מנוגדות בצורת משושה ו-12 פאות בצורת מחומש.
קצפים מוצקים יוצרים מחלקה של חומרים תאיים הנדסיים קלי משקל. ניתן לסווג את הקצפים לשני סוגים, בהתבסס על המבנה הנקבובי שלהם. הסוג הראשון של הקצף נקרא קצף בעל מבנה תא פתוח. קצף זה מכיל נקבוביות המחוברות אחת לשנייה ויוצרות יחדיו רשת מחוברת. סוג הקצף השני לא מורכב מנקבוביות מחוברות והוא נקרא קצף בעל מבנה תא סגור. באופן נורמלי, קצפי התא הסגור הם בעלי כוח דחיסה גבוה יותר הודות למבנה שלהם. מחלקה מסוימת של קצפים בעלי תאים סגורים ידועה כקצף סינתטי, המכיל חלקיקים חלולים המשובצים באריג מרושת.
קצפים בעלי מבנה התא הסגור הם בעלי יציבות ממדית גבוהה יותר, מקדם ספיגת לחות נמוך וחוזק גבוה יותר בהשוואה לקצפים בעלי מבנה תא פתוח. משתמשים בכל סוגי הקצפים במידה רבה כחומר מרכזי בתרכובות במבנה סנדוויץ'.
כאשר אור עובר בקצף, הוא נשבר פעמים רבות עקב מספר הדופנות הגבוה בין הבועות. וכאשר האור חוזר מגיעות הקרניים לעין והוא נראה לבן.
ראו גם

קצפת
קצף - בהגדלה
משה קרונה

| --- | --- |

 לידה:  22 במאי 1913 ט"ו באייר תרע"ג ורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  22 במאי 1993 (בגיל 80) ב' בסיוון תשנ"ג ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 עיסוק:  איש ציבור, דיפלומט, סופר, עיתונאי והוגה דעות
 מפלגה:  מפד"ל 
 בן או בת זוג:  רחל קרונה 
 פרסים והוקרה:  פרס שפירא (1988) 
 
משה צבי קְרוֹנֶה (ט"ו באייר תרע"ג, 22 במאי 1913 – ב' בסיוון תשנ"ג, 22 במאי 1993) היה מראשי "השומר הדתי" בפולין, הקונסול הראשון של ישראל בארצות הברית ולאחר מכן ממקימי המפד"ל ב-1956 ואחד ממנהיגיה, ראש מחלקה בסוכנות היהודית, סופר, עיתונאי והוגה דעות שתרגם לעברית חלק מכתביו של הרב יוסף דוב סולובייצ'יק, חתן פרס שפירא בשנת תשמ"ח למחשבת הציונות הדתית.
תולדות חייו

משה קרונה, בן מנשה וראכיל, נולד בשנת 1913 בוורשה. למד בבית מדרש לרבנים "תחכמוני" ולאחר מכן באוניברסיטה בפקולטה למשפטים. בעקבות פעילותו האינטנסיבית ב"השומר הדתי" הפסיק את לימודיו. ארגן את ועידת השומר הדתי בפולין שהתקיימה בוורשה ועמד בראש ההנהגה שנים ארוכות. קרונה עלה לארץ ישראל בשנת 1937, היה חבר בקבוצת רודגס ואחר כך בקבוצת יבנה. בשנות ה-40 היה חבר הסיעה המרכזית "תורה ועבודה" של הפועל המזרחי, בראשות משה שפירא.
בתקופת מלחמת העולם השנייה היה מנהל המזכירות העולמית של תנועת נוער תורה ועבודה ונציג התנועה במוסד הגבוה לעליה ב'. עם תום המלחמה יצא לארצות הברית במשלחת הראשונה בשליחות משותפת של הסוכנות היהודית והתנועה. ביום קום המדינה נתמנה להיות הממונה על ענייני עלייה ותיירות בקונסוליה הישראלית הראשונה בניו יורק.
חזר לישראל ב-1952 והיה נציג הפועל המזרחי בהסתדרות העובדים הכללית. עם ייסוד המפד"ל ב-1956 נבחר להנהלתה, כיהן בה כגזבר ואחר כך כמזכ"ל. קרונה קירב לתנועה צעירים רבים שזכו לכינוי "נערי קרונה", ובהם זבולון המר שהפך לימים למנהיג המפד"ל. ב-1967 נבחר לחבר בהנהלה הציונית וכראש המחלקה לחינוך ותרבות תורניים בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית בה עמד 15 שנה. ב-1988 זכה בפרס שפירא למחשבת הציונות הדתית.
משה קרונה נישא לרחל (לבית בלומברג; 1916–2009). השניים נמנו עם מקימי קבוצת יבנה, ובשנת 1952 התיישבו בתל אביב. בשנות השבעים עברו לירושלים, בה התגורר קרונה עד פטירתו. לקרונה ורעייתו שתי בנות ובן, דוד אסף, היסטוריון.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
יצירתו הספרותית

משה קרונה כתב את זיכרונותיו בספרים "מורי ורבותי, אחי ורעי" (הוצאת מורשת, תשמ"ז) ו"עם חברים לדעה" (ההסתדרות הציונית העולמית, תשנ"ב). בספר הזיכרונות הראשון הוא מתאר תחילה את חייו בוורשה היהודית בין שתי מלחמות העולם, ופגישותיו עם אישים כמו הרב מאיר בר-אילן והרב יצחק ניסנבוים. בספר זה המהווה מאגר מידע חשוב על העולם היהודי שחרב מחייה קרונה בזיכרונותיו את ורשה היהודית ברגעיה האחרונים. בספר אף ישנה עדות חשובה על חסידות ברסלב בפולין, שקרונה חש קרבה עמוקה אל תורתה. בספר אף מופיעים זיכרונות מרגשים לאחר עלייתו לארץ, ובהם טקס ליל סדר שערך לחלוצים בחניתה בעיצומו של "המרד הערבי הגדול", השתתפותו בפרידה מחנה סנש לפני צאתה להונגריה, שיחה עם האדמו"ר החלוץ בערב שבועות, שעות ספורות לפני פטירתו, ועוד. עדות חשובה נוספת היא ביקורו אצל הרבי מבאבוב בניו יורק אחרי השואה. הרבי ניצל בעור שיניו מהמלחמה ורוב משפחתו נרצחה. הרבי אמר לקרונה: "אתם צדקתם" ביחס למחלוקת בין הציונות הדתית ליהדות החרדית האנטי-ציונית לפני השואה.
בספרו השני מתאר קרונה את פעולתו הפוליטית בארץ, דרך ההחלטות ההיסטוריות שהביאו להקמת המפד"ל בה כיהן כמזכיר הכללי, תוך תיאור מיוחד על הדרך בה קירב לתנועה את זבולון המר, שלימים הפך למנהיג התנועה, דרך עבודתו בסוכנות כראש המחלקה לחינוך היהודי בגולה בה נאבק בהתבוללות המתפשטת בחו"ל וכאיש ספר דאג להוצאת ספרים רבים. כחבר הנהלת הסוכנות דחף להוצאת סידור "רינת ישראל", שהפך לסידור הפופולרי ביותר בציונות הדתית.
על ספריו הנוספים של קרונה נמנים ביוגרפיה קצרה בשם "הרב מאיר בר-אילן" (1954) המתארת את חייו של הרב ו"אישים וניחוחים" (1991) בו מופיעות עשרות שיחות שקיים קרונה עם מנהיגיה השונים של הציונות הדתית החל מפרופ' מנחם אלון דרך הרב יהודה עמיטל ועד הפילוסוף אבי רביצקי. ב-1986 הוציאו חבריו של קרונה מתוך הערכה עמוקה לפועלו את הספר "עיטורים - פרקי עיון והגות לכבוד משה קרונה" (ההסתדרות הציונית העולמית).
קרונה הצליח לראשונה לשכנע את הרב יוסף דוב סולובייצ'יק, מנהיג הציונות הדתית באמריקה, לפרסם את כתביו, ואף נטל משימה זו על עצמו. קרונה תרגם את הגותו של הרב באמצעות קלטות שהועברו לרשותו מהרצאות שונות של הרב. תמלילי הקלטות כונסו בספרים "דברי השקפה" (תשנ"ב), "דברי הגות והערכה" (תשמ"ב), "מן הסערה" (ירושלים תשס"ד) ועוד.
בנוסף, כתב אלפי מאמרים פובליציסטיים וכתבות בעיתון "הצופה", החל מימיו הראשונים של העיתון, ועד יום פטירתו. במאמרים אלו פרש את דעותיו ומשנתו המדינית והחינוכית. במסגרת עבודתו העיתונאית ייסד עוד בוורשה את הירחון "גווילין", שעסק בנושאי הגות יהודית, אותו ערך עד פטירתו. במשך תקופה מסוימת ערך גם את שנתון הציונות הדתית, וגם בו פרסם מאמרים רבים לאורך השנים.
הערות שוליים

1 2 3  הקבר של משה צבי קרונה בהר המנוחות, באתר BillionGraves.
↑  רשימות המועמדים לוועידה השמינית של הפועל המזרחי בארץ ישראל, הצופה, 14 בספטמבר 1941
↑  ארכיון משה קרונה, בספרייה הלאומית
↑  שנתון הציונות הדתית תשמ"ח - בעריכתו, באתר tablet.otzar.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276883905171  PLWABN: 9810556380805606  GND: 129441309  ISNI: 0000 0000 7871 1807  LCCN: n88099097  VIAF: 303320148   WorldCat (עם VIAF): 303320148
המטרו של פורטו

| --- | --- |


 מידע כללי
 מדינה:  פורטוגל
 עיר:  פורטו 
 מידע על ההקמה
 פתיחת הקו:  7 בדצמבר 2002 
 מידע על הקו
 מתח חשמלי:  750 V DC railway electrification 
 מספר נוסעים ביום:  158,200 (נכון ל־2015) 
 www.metrodoporto.pt
 תרשים הקו
  
 
מערך של המטרו חוצה את גשר דום לואיס הראשון
המטרו של פורטו היא רשת רכבת קלה בפורטו, פורטוגל, הפועלת בחלקה גם כרכבת תחתית ומהווה חלק מרכזי ממערכת התחבורה הציבורית של העיר. המערכת החלה לפעול בשנת 2002 והיא פועלת במנהרות במרכז פורטו ומעל פני הקרקע בפרברי העיר, תוך שימוש בקרונות בעלי רצפה נמוכה. בעיר גם פועלת מערכת נפרדת של חשמליות היסטוריות.
לרשת 6 קווים והיא מגיעה לשבע רשויות באזור המטרופולין של פורטו: פורטו, גונדומאר, מאיה, מאטוסינהוס, פובואה דה וארזים, וילה דו קונדה ווילה נובה דה גאיה. נכון לתחילת 2025 יש לה בסך הכל 85 תחנות לאורך 70 ק"מ. המערכת מנוהלת על ידי התאגיד הציבורי ViaPORTO.
היסטוריה

הקמת המטרו החלה בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר שאנשי ציבור בעיר החלו לתמוך בהקמת מערכת תחבורה רכבתית מחושמלת שתשרת את העיר פורטו והעיריות שמסביב, עם העלייה בגודש התנועה של כלי רכב פרטיים, במיוחד במרכז ההיסטורי של העיר. ב-1993 הוקמה חברת "Metro do Porto SA" שניהלה את התכנון והבנייה של שלב הראשון של הפרויקט. שלב ראשון זההושלם בשנת 2006 וראה את יצירת הקווים A, B, C, D ו-E.
הפרויקט כלל הסבה של קטעים של קווי רכבת בעליה מסילה צרה של Linha do Porto à Póvoa e Famalicão ו־Linha de Guimarães, כולל הקטע בין Senhora da Hora ו־Trindade שהיה לקטע המשותף של חמשת הקווים הראשונים. בשנת 2001 הסתיימו שירותי הרכבת בקווים אלו עם תחילת הבנייה של המטרו.
קו A (הקו הכחול) היה הקו הראשון שנפתח ב-7 בדצמבר 2002, והוא מקשר בין סנחור דה מאטוסינהוס לטרינדאדה במרכז פורטו. ב-5 ביוני 2004, הקו הוארך לאצטדיון הדרגאו, אצטדיון הכדורגל הגדול ביותר במטרופולין של פורטו, זאת לקראת משחקי יורו 2004 בכדורגל שנערכו בפורטוגל.
ב-3 במרץ 2005, קו B (הקו האדום) נפתח בין אצטדיון הדרגאו ו־Pedras Rubras . החלק הנותר בין Pedras Rubras ו־Póvoa de Varzim נפתח שנה לאחר מכן במרץ 2006. קו זה החליף את Linha do Porto à Póvoa e Famalicão, מסילת רכבת צרה בין פורטו ל-Póvoa de Varzim. הקטע בין Póvoa de Varzim ל-Famalicão נסגר כבר ב-1995 ולא נכלל בפרויקט. במקום זאת, הוא הוצא משימוש והוסב לשביל אופניים. ביולי 2017 נוספה ביניים בקו בשם VC Fashion Outlet - Modivas.
קו C (הקו הירוק) נפתח ב-30 ביולי 2005, עד פורום מאיה במרכז מאיה והוארך עד ל-ISMAI במרץ 2006. קו C נבנה באמצעות חלק מקו Guimarães בין Senhora da Hora ל-ISMAI. קטע מקו הרכבת הזה בין ISMAI ללוסאדו הוצא משימוש והיה צפוי להיות חלק מהמטרו של פורטו, אך החל משנת 2024 הוא פועל על ידי אוטובוסים. קו Guimarães המשיך לקיים שירותי רכבת מלוסאדו דרך Linha do Minho.
קו D (הקו הצהוב) התגלה כבעייתי ביותר לחפירה ונפתח ב-17 בספטמבר 2005 בין Câmara Gaia בוילה נובה דה גאיה ו-Pólo Universitário בצפון. בקצה הצפוני, בית החולים סאו ז'ואאו והתחנות בו לא הוכנסו לשירות עד מרץ 2006 בגלל בקצה הדרומי, הקו הורחב עד D. João II במאי 2008 ולאחר מכן לסנטו אווידיו באוקטובר 2011. ביוני 2024, הקו הוארך דרומה ב-3.15 ק"מ עם שלוש תחנות חדשות, מנואל לאו, בית החולים סנטוס סילבה ווילה ד'אסטה.
קו E (הקו הסגול) נפתח ב-27 במאי 2006, ומחבר את נמל התעופה פרנסיסקו סא קרניירו ו־Campanhã מספר שבועות לאחר מכן, הקו הוארך לאסטדיו דו דראגאו.
קו F (הקו הכתום) נפתח ב-2 בינואר 2011, ומחבר את מרכז העיר פורטו לאזור גונדומאר במזרח, קו זה עובר בין Senhora da Hora ו־Fânzeres.
ציוד נייד

המטרו משתמש ב-72 מערכי קרונות מסוג Eurotram בעלי רצפה נמוכה. ומערכי Flexity Swift LRV המשמשים בקו B, Bx ולעיתים בקו C מאז 2008, ויכולים להגיע למהירות של 100 קמ"ש . יש להם גם יותר מושבים, והם יכולים, במשותף לרוב מערכות הרכבת הקלה המודרניות, להחזיר 30% מסך האנרגיה הנצרכת במהלך בלימה. מערכי CRRC Tangshan, הם האחרונים שנכנסו לשימוש ופועלים מאז 2023 בקו C.
רוב הזמן המערכת פועלות עם שני מערכים מחוברים יחד. ה-Eurotram מורכב מארבעה קרונות, שניים בכל מערך המקושרים במסדרונות קצרים, וכוללים גם מפרק בין שני הקרונות. יש להם קיבולת של 80 נוסעים בישיבה ו-134 נוסעים בעמידה. ה-Flexity Swift מורכבת משלוש קרונות המקושרים על ידי מפרקים, עם קיבולת של 100 נוסעים בישיבהו-148 נוסעים בעמידה. ה-CT מורכב מארבע קרונות מפרקים, בעלי קיבולת של 244 נוסעים, מתוכם 64 בישיבה.
קווי המערכת

| קַו | תאריך פתיחה | אורך בק"מ | מספר תחנות |
| --- | --- | --- | --- |
| קו A (הקו הכחול) | 7 בדצמבר 2002 | 15.6 | 23 |
| קו B (הקו האדום) | 13 במרץ 2005 | 33.6 | 36 |
| קו C (הקו הירוק) | 30 ביולי 2005 | 19.6 | 24 |
| קו D (הקו הצהוב) | 18 בספטמבר 2005 | 9.2 | 16 |
| קו E (הקו הסגול) | 27 במאי 2006 | 13.1 | 21 |
| קו F (הקו הכתום) | 2 בינואר 2011 | 17.4 | 24 |
| קו G (הקו הוורוד) | קו שכולו רכבת תחתית - יפתח בסוף 2025 | 2.7 | 4 |
| קו H (קו האודם) | קו שחלקו רכבת תחתית - יפתח בסוף 2027 | 6.3 | 8 |
קווים עתידיים

קו מטרובוס 1: קו מערכת אוטובוסים מהירה הצפוי להיפתח לשירות, במהלך שנת 2025, בין קאסה דה מוזיקה לכיכר אימפריו, המופעל על ידי אוטובוסים של תאי מימן, שינוהלו על ידי מטרו פורטו.
קו G (הקו הורוד): קו תת-קרקעי חדש באורך 2.7 ק"מ, בעל 4 תחנות, המחבר את Casa da Música לסאו בנטו דרך Cordoaria. הבנייה החלה בשנת 2020 והקו צפוי להיכנס לשירות בתחילת 2025.
קו H (קו האודם): קו חדש של 6.74 ק"מ, 8 תחנות שיחבר את תחנת Casa da Música בפורטו עם תחנת Santo Ovídio בוילה נובה דה גאיה. הבנייה החלה בשנת 2025 כאשר הקו מתוכנן להיכנס לשירות בשנת 2027.
הערות שוליים

↑  שיא פורטו מטרו, ‏20 בינואר 2024
↑  Larguesa e Lusa, António (6 בדצמבר 2023). "Novo metro chinês do Porto faz viagem inaugural com Costa a bordo". ECO (in Portuguese). נבדק ב-31 במרץ 2024. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: nb2012003014  VIAF: 128391840   WorldCat (עם VIAF): 128391840
מחסום פה (BDSM)

אישה עם מחסום לפיה
מחסום פה או בתעתיק מקובל מאנגלית גאג (Gag) הוא פריט נפוץ במשחקי מין מסוג BDSM המשמש לריסון פיו של הנשלט.
הגאג עשוי לרוב משתי רצועות המחוברות ביניהם בעזרת חפץ אחר, כגון כדור, טבעת או דילדו. לבישת הגאג מתבצעת כאשר החפץ מוחדר לפיו של הלובש ואילו הרצועות נקשרות מאחורי עורפו כך שהלובש איננו מסוגל לדחוק את המחסום מפיו. השימוש בגאג יוצר אצל אנשים מסוימים עוררות מינית הנובעת מצפייה באדם חסר אונים או עוררות הנובעת מחוסר האונים האישי כאשר הגאג נרתם עליו. בקרב חובבי מחסומי הפה הפך הסרט "Terror Among Us" מ-1981 לסרט פולחן מכיוון שזהו הסרט היחידי בטלוויזיה האמריקאית שהציג סצנות גאג ארוכות.
סוגי מחסומי פה > מחסום על הפה

סוג זה בדרך כלל מאולתר ועשוי מצעיף או חתיכת בד רכה העוטפת את פיו של האדם ונקשרת בעורפו. בסיפורת ובסרטים נהוג להניח כי שיטת חסימת פה זו מונעת מהאדם להשמיע את קולו. לרוב מופיע סוג זה בסרטי פשע כאשר הפושעים חוסמים את פיו של החטוף ומונעים ממנו לקרוא לעזרה או משאירים אותו קשור וחסום פה כאשר מחפשיו נמצאים באזור זאת כדי להעצים את חוויית חוסר האונים של החטוף והצופה. בפועל צורה זו איננה אפקטיבית בחסימת קולו של האדם.
צורה יעילה יותר של סוג גאג זה היא קשירת המחסום בתוך הפה בין שיני החטוף כך ששיניו נושכות את הבד. ככל שהקשר יהיה הדוק יותר כך יהיה יעיל יותר אך לא לעולם לא ימנע מהחטוף להשמיע את קולו בצורה אפקטיבית.
סוגי מחסומי פה > גאג כדורי

גאג כדורי עשוי בדרך כלל מגומי פלסטיק או סיליקון בצורת כדור אשר רצועה עוברת במרכזו לאורך הקוטר. סוג זה הוא הנפוץ בסוגי הגאג ומשמש לעיתים במדיה בצורה הומוריסטית. סרטים כגון תפוז מכני, ספרות זולה, מת לצעוק וסדרות כגון הסימפסונים הציגו את הגאג הכדורי.
רתימת הגאג הכדורי נעשית כאשר הכדור מוחדר לתוך הפה מאחורי השיניים והרצועות נקשרות מאחורי הראש או העורף. כאשר הכדור גדול יחסית ייתכן ויהיה קשה להכניסו מאחורי השיניים או להוציאו כאשר שרירי הלסת עייפים לכן מומלץ לנסות את הגאג לפני שימוש ממושך. מטרת הגאג נועדה בעיקר להשפיל ולא להשתיק, הכדור מונע את תנועת הלשון והשפתיים כך שהלובש מסוגל עדיין להשמיע קולות אך איננו מסוגל לדבר או לבטא הברות מובנות.
כאשר הכדור גדול מספיק או בעל תעלות אוויר לאורכו לא ניתן ליצור בפה את הווקום לצורך בליעת הרוק מה שמוביל להזלת ריר. אי היכולת להפסיק את הזלת הריר מוסיפה לחוסר האונים וההשפלה של הנשלט. דרך נוספת לגרום לנשלט לרייר היא למשוך את שפתיו מעל הכדור לכמה דקות, מרגע שהאדם מתחיל לרייר קשה לו להפסיק את התהליך.
סוגי מחסומי פה > גאג טבעת

גאג הטבעת דומה מאוד לגאג הכדורי אך נבדל ממנו בטבעת המחליפה את הכדור. הטבעת מוכנסת בדומה לכדור מאחורי השיניים ומונעת את סגירת הפה. גאג זה בטוח יותר, מכיוון שהוא מונע את סכנת החנק. יתרון נוסף אפשרות הגישה שהוא מאפשר דרך חור הטבעת לתוך חלל הפה מבלי שהלובש מסוגל למנוע זאת על ידי סגירת הלסת. יכולת הדיבור נפגעת מאוד מאחר שהאדם איננו יכול להשמיע הברות מובנות מלבד אותיות גרוניות ולכן אינו מסוגל לנהל שיחה.
גאג זה גורם להזלת ריר מתמדת מכיוון שאינו מאפשר לחלל הפה ליצור את הוואקום הדרוש לבליעת הרוק.
שימושו נפוץ בפורנוגרפיה יפנית.
סוגי מחסומי פה > גאג גליל

גאג זה דומה לגאג הטבעת אך במקום טבעת מחובר גליל. לעיתים ניתן לחבר את צידו החיצוני של הגליל לצינור ולהזרים נוזלים לתוך הפה או לשמש כצינור נשימה.
סוגי מחסומי פה > גאג רסן

גאג רסן דומה במראהו לרסן סוסים ומשמש פעמים רבות במשחקי "אדם פוני" שהם סוג של פטיש.
הוא מורכב ממוט המוכנס בין שיניו של הלובש ומחוזק על ידי רצועות לעורפו של האדם. בניגוד לרסן הסוס שעשוי ממתכת גאג זה עשוי מחומר גלילי רך יותר כגון גומי. הוא יחסית נוח ללבישה ואינו יעיל במניעת דיבור אך יכול להקשות על הבנת ההברות. בזמן משחקי "אדם פוני"  לעיתים מחברים מושכות לרסן אך מאחר שמשיכות ברסן עלולות לפצוע את השפתיים הוא לא מתאים למשחקים פרועים.
סוגי מחסומי פה > גאג זמם (מחסום)

שמו של הגאג נגזר מדמיונו לזמם בעלי חיים. הוא דומה בתפקודו ל"מחסום על הפה" בכך שאינו מוכנס לתוך הפה אלא חוסם אותו מבחוץ. לרוב עשוי מפיסת עור המחסה את אזור הפה. מאחר שקשה לקבע את הזמם במקומו לעיתים הוא מחובר לריתמת ראש או משולב עם סוג גאג אחר שמוחדר לתוך הפה ומונע את תזוזתו.
צורת הזמם היא אחת הוותיקות באיורים מהתקופה הקולוניאלית ושימש גם כאמצעי מניעת נשיכות כאשר הובילו עבדים בזמנים עברו.
גרסאות שונות של הזמם:
זמם כדור: לצידו הפנימי של הזמם מחובר כדור, בצורה זו ניתן להכניס את הכדור עמוק יותר מאשר בגאג כדורי.
זמם דילדו: לצידו הפנימי של הזמם מחובר דילדו שמאלץ את הלובש להשאיר את פיו פתוח ומרסן את הזמם במקומו.
זמם מתנפח: לצידו הפנימי של הזמם מחובר כדור או דילדו מתנפח העשוי מגומי ובצידו השני של הזמם מחוברת משאבת יד אשר מאפשרת לנפח את הדילדו או הכדור בעודם בתוך הפה.
סוגי מחסומי פה > גאג רפואי

גאג רפואי הוא מכשיר שנועד להשארת הפה פתוח בזמן טיפולי שיניים או הליך רפואי אחר. המכשירים הידועים ביותר הם "Whitehead" על שם ממציאו וולטר ווייטהד ו"Jennings". גאג מסוג זה מאפשר גישה מקסימלית לחלל הפה, מונע דיבור ברור אך איננו מונע מהאדם להשמיע את קולו.
סוגי רותמות למחסום הפה

רצועה:  רצועה המחוברת לגאג בצד אחר עוברת ליד הלחי סביב העורף ונקשרת לצדו השני. צורת קשירה זו מושכת את הגאג לכיוון הפנים ולכן מתאימה למחסומי פה אשר מוחדרים לתוך חלל הפה כך שהפה עצמו מונע את תזוזת הגאג לצדדים.
ריתמת ראש: צורה זו היא הרחבה של צורת הרצועות הפשוטה. בנוסף לרצועות הלחיים נוספת רצועה העוברת מעל הראש ומתחת לסנטר ורצועה המרסנת את תזוזת הלסת. ריתמה זו מונעת את תזוזת הגאג לכל הכיוונים ולכן נפוצה ב"מחסומים מעל הפה". מראה הריתמה דומה במראהו לריתמת סוס ומועדפת על אנשים מסוימים המוצאים זאת מצודד. רצועת הסנטר מונעת את פתיחת הלסת ולכן מקשה על השמעת קולות נמוכים.
מחסום פה מבד
גאג כדורי
גאג טבעת
גאג רסן
זמם דילדו
גאג רפואי מסוג Jennings
אדריכלות רומנסקית

| --- | --- |

 מידע כללי
 תקופה:  אדריכלות ימי הביניים 
 סגנון אדריכלות קודם:  אדריכלות רומית
 סגנון האדריכלות הבא:  אדריכלות גותית
 
אדריכלות רומנסקית (באנגלית: Romanesque; בצרפתית: Romane; מילולית: "באופן הרומי") הוא מושג מודרני המתייחס לסגנון שאפיין תקופה באדריכלות שהתקיים החל מסוף המאה העשירית ובמיוחד במאה האחת עשרה והמאה השתים עשרה באירופה של ימי הביניים, עד שפינה את מקומו לטובת האדריכלות הגותית. הרומנסק ניסה להחיות את סגנון הבנייה הרומי אשר נשתכח במאות השנים שעברו בין נפילת האימפריה הרומית עד אותה תקופה.
האדריכלות הרומנסקית הגיעה לשיאה בצפון צרפת, אך נפוצה בכל רחבי אירופה והייתה לסגנון הפאן-אירופי הראשון מאז האדריכלות הרומית. התפשטותו ברחבי היבשת מעידה על כך שבתקופה זו כבר נישא מידע בידי סוחרים, אצילים, אבירים ובעלי מלאכה ממדינה למדינה. האדריכלות הרומנסקית מייצגת את התקופה בה אירופה החלה להתאושש מחשכת ימי הביניים אשר התאפיינה בהידרדרות שלטונית, תרבותית וטכנולוגית. חשיבות מיוחדת כאן ניתן לייחס לעלייה לרגל למקומות קדושים שהייתה נהוגה באירופה, ומסלולי עלייה לרגל למקומות כמו סנטיאגו דה קומפוסטלה בגליסיה שבצפון ספרד תרמו, ככל הנראה, באופן מיוחד להתפשטות הסגנון.
בית הרוחב הדרומי של קתדרלת טורנה (Tournai), בלגיה, המאה ה-12
הקתדרלה של אנגולם (Angoulême), צרפת
האדריכלות הרומנסקית ידועה בזכות סגנון הבנייה המסיבי, הכבד והמוצק שלה. סגנון זה מתבטא בקירות עבים, קשתות עגולות, עמודים עבים ומוצקים, הקמרונות המפושקים, המגדלים הגדולים, והקישותיות בארקדות. לכל מבנה הייתה צורה מוגדרת היטב ולעיתים קרובות הם היו בעלי תוכנית סדירה וסימטרית, שהקנתה להם מראה כללי של פשטות, זאת לעומת המורכבות של המבנים הגותיים שבאו לאחר מכן. בזכות מאפיינים אלה ניתן לזהות את הסגנון בכל רחבי אירופה, למרות הבדלים אזוריים וחומרי בנייה שונים.
אף על פי שטירות ומבצרים רבים נבנו בתקופה זו, הם עדיין פחותים במספרם לעומת הכנסיות שנבנו, החשובות שבהן היו כנסיות המנזרים הגדולים, שרבות מהן עדיין עומדות על תילן ושמורות היטב, ולעיתים קרובות, אף עדיין בשימוש.