stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כנסיות העץ במרמורש
כנסיית הגבעה ביאוד

כנסיית הגבעה ביאוד (אנ') נבנתה בכפר יאוד (אנ') על ידי משפחת באלאה (Balea) בתחילת המאה ה-17 והיא עתיקה בכ-100 שנים מהכנסייה השנייה של היישוב, "כנסיית המישור ביאוד", שגם היא מהווה ממצא ארכטקטוני/אומנותי משומר היטב. הכנסייה מייצגת גם את יצירתו של הצבע המקומי הידוע, אלכסנדרו פונחלסקי (Alexandru Ponehalschi).
כנסיית העץ העתיקה על הגבעה ביאוד משכה את תשומת לבם של החוקרים הראשונים, כבר לפני יותר ממאה שנה. בשנת 1900 הוזכרה כאחת הכנסיות היפות ביותר על ידי יואן מיכאי (Ioan Mihalyi) מאפשה (Apşa) בעבודתו "מסמכים ממרמורש מהמאות ה-15 וה-16".
בשנת 1909 אסף יואן ברלאה (Ioan Bîrlea) את הרישומים שבכנסייה לאוספו רב הערך על רישומים בכנסיות העץ של מרמורש. שנתיים מאוחר יותר תיארך טיט בוד (Tit Bud) את ראשית הכנסייה לשנת 1364, בהסתמך על תאריך שמצא על אחת הקורות של עליית הגג וגם על המסורת המקומית והחשיב אותה בכך לכנסייה הישנה ביותר במרמורש. ההיסטוריון ראדו פופה (Radu Popa), בשנת 1970, הציג סימן שאלה על קביעתו של טיט בוד והציע תיארוך אחר, אחרי 1717, מועד הפלישה הטאטארית. ההיסטוריון של האומנות, מריוס פורומב (Marius Porumb), חשב שהכנסייה כנראה מהמאה ה-17 עם שיפוצים מהמאה ה-18. השאלה מפתרה סופית בשנת 1997 כשהחוקר האיסלנדי, אולפור אגרטסון (Ólafur Eggertsson) תיארך מדעית את הכנסייה לעשור השני של המאה ה-17.
כנסיית העץ המלאכים הקדושים משורדשט

כנסיית "המלאכים הקדושים" (Sfinţii Arhangheli), בכפר שורדשט (Şurdeşti) (אנ') היא כנסיית עץ יוונית קתולית עתיקה המתוארכת לשנת 1721. גובה צריח הכנסייה הוא 54 מטרים והגובה הכולל מהקרקע הוא 72 מטרים. הכנסייה נבנתה על ידי הבנאי יון מאקאריה (Ion Macarie). פנים הכנסייה מאויר במחזות תנ"כיים שצוירו על ידי הצבע "שטפאן", שחתם על האיורים.
כנסיית העץ המלאכים הקדושים מפלופיש

כנסיית "המלאכים הקדושים" (Sfinţii Arhangheli) (אנ') בכפר פלופיש (Plopiş)  (אנ') היא כנסיית עץ שנבנתה בשנת 1796.
כנסיית העץ פאראסקיבה הקדושה מרוגוז

כנסיית "פאראסקיבה הקדושה" (Sf.Paraschiva) (אנ') בכפר רוגוז (Rogoz) (אנ') זו כנסייה שנבנתה מעץ, בשנת 1663.
כרוניקון פסחלה

כרוניקון פסחלה (יוונית: Πασχάλιο χρονικό, "הכרוניקה של חג הפסחא") הוא השם המקובל לרישום אירועים שמקורו בעולם הביזנטי של המאה השביעית לספירה. זהו חיבור הכתוב יוונית שמחברו כינה אותו "קיצור תולדות הזמנים מאדם הראשון ועד לשנה העשרים למלכותו של הרקליוס הנאור".
החיבור

כרוניקון פסחלה הוא רשימה גדולה של אירועים הניתנים באופן כרונולוגי. בבסיסה מצוי רישום הזמנים הרומי (הביזנטי) שמתחיל בבריאת העולם. לפי הכרונולוגיה הביזנטית נברא העולם ביום ה-21 במרץ בשנת 5509 לפני הספירה, ונמשך עד כיבושה של האימפריה הרומית המזרחית (האימפריה הביזנטית) בידי העות'מאנים. רישום האירועים מבוסס על המחזור הפסחאלי (מועד חג הפסחא אינו קבוע ביום מסוים בלוח השנה הנוצרי אלא הוא משתנה ומחושב על פי נוסחת חישוב מסוימת). זוהי אסופה של אנקדוטות היסטוריות העוסקת בדמויות היסטוריות ובאירועים יוצאי דופן.
המחבר

כתב היד העיקרי של הכרוניקון פסחלה הוא קודקס ותיקנוס גרקוס 1941. כתב יד זה פגום הן בראשו והן באחריתו ולכן זהות המחבר אינה ידועה. כל שידוע עליו שחי בזמנו של הקיסר הרקליוס (641-610 לספירה). יש חוקרים בדעה כי האיש היה איש דת שהיה בקשר עם הפטריארך סרגיוס הראשון. אחרים בדעה שמדובר בפקיד ממשלתי אזרחי (וזאת משום שעשה שימוש גם בשפה הלטינית, דבר שהוא בלתי רגיל עבור איש דת נוצרי בעת ההיא).
המקורות

המקורות העיקריים של החיבור הם כתבים של סקסטוס יוליוס אפריקנוס, אוסביוס (תולדות הכנסייה), יוחנן מלאלס, אפיפניוס מסלמיס (על המידות והמשקלות), ועוד. לדור האחרון הנכלל בחיבור (מאז מות הקיסר מאוריקיוס) המחבר עצמו הוא עד לאירועים שהוא מתאר, ולכן עבור פרק זמן זה (628-601 לספירה) הכרוניקון פסחלה הוא מקור היסטורי חשוב ביותר.
מרד בר כוכבא ובניית איליה קפיטולינה

בכרוניקון מופיע אזכור קצר למרד בר כוכבא ומכירת שבויים יהודים לעבדות, ותיאור בנייתה של העיר איליה קפיטולינה על ידי הקיסר אדריאנוס:
האינדיקציה הא', בשנה השלישית לאולימפיאדה 224, בקונסולט של הדריאנוס - בפעם השנייה – ורוסטיקוס. בזמן הקונסולים האלה התקוממו היהודים והדריינוס הלך לירושלים ושבה את היהודים והובילם ליריד של [עץ] הָאֵלָה (Terebinthus), ומכרם כל אחד ואחד במחיר מנת כלכלה של סוס; ואת הנותרים הוביל לעזה, והקים שם יריד למכרם. ועד היום הזה נקרא היריד שם בשם יריד הדריינוס. הוא הרס את היכל היהודים בירושלים, ובנה (בה) שני בתי מרחץ ציבוריים, ותיאטרון, וטריקמרון, וטטרנימפיאון, ודודיקפילון, שנקרא קודם דרגות, ואת הריבוע; וחילק את העיר לשבע שכונות והעמיד לכל אחת ראש, ונתן לכל ראש שכונה. ועל העיר עצמה קרא את שמו הוא: וקראה איליה, משום שהוא עצמו נקרא איליוס הדריינוס
.
תיאור מבניה של איליה קפיטולינה הוא התיאור היחיד שלהם בכל הספרות הנוצרית והפגנית. ייתכן שתיאור היריד והעיר הוכנסו לחיבור ממקור לא-נוצרי מהמאה ה-3 או ה-4.
נוסח החיבור

H. Dindorf (ed.), Chronicon Paschale, (Corpus Scriptorum Historiae Byzantinae), Bonn, 1832.
קיים תרגום חלקי לאנגלית המביא רק את פרק הזמן הכולל את התקופה הרומית המאוחרת והתקופה הביזנטית:
Mary and Michael Whitby (trans.), Chronicon Paschale 284-628, Liverpool 1989
הערות שוליים

↑  Chronicon Paschale - Volume 1. ed. L. A. Dindorf, Bonn 1832, p. 474; לדיון קצר מאוד, ראו: יורם צפריר, 'התקופה הרומית המאוחרת 70–324 לספירה', בתוך: ארץ ישראל מחורבן בית שני ועד הכיבוש המוסלמי: הממצא הארכאולוגי והאמנותי, כרך ב (עורך: יורם צפריר), הוצאת יד בן צבי, 1984, עמ' 67.
↑  שמואל ייבין, מרד בר כוכבא, מוסד ביאליק, ירושלים, 1952, עמ' 186
↑  רבקה פישמן-דוקר, "מרד בר-כוכבא במקורות נוצריים", בתוך: אהרן אופנהיימר, אוריאל רפפורט (עורכים), מרד בר כוכבא – מחקרים חדשים, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים תשמ"ד, עמ' 239.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259621105171  BIBSYS: 95000456  BnF: cb131740601 (data)  GND: 4339845-5  LCCN: nr2006009200  SUDOC: 035204427  VcBA: 492/1167  VIAF: 182201127   WorldCat (עם VIAF): 182201127
לאופולד גראץ

לאופולד גראץ (בגרמנית: Leopold Gratz; ‏4 בנובמבר 1929 – 2 במרץ 2006) היה פוליטיקאי אוסטרי מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית. ראש העיר וינה בשנים 1973–1984.
ביוגרפיה

חלק מלימודיו (בית ספר תיכון) בילה כסטודנט במכון הלאומי לחינוך פוליטי (נפולה). בשנים 1947–1952 למד משפטים באוניברסיטת וינה, וסיים את חוק לימודיו ב 1956. הוא היה מעורב בנוער הסוציאליסטי והיה יו"ר הדור הצעיר. משנת 1953 עבד כשכיר במועדון הפרלמנטרי של המפלגה הסוציאליסטית של אוסטריה (SPÖ) ומשנת 1955 שימש כחבר פרלמנט. בשנים 1963–1966 היה גראץ חבר במועצה הפדרלית של אוסטריה (הבונדסראט), ובשנים 1970–1971 היה שר החינוך והאומנות. בשנים 1966–1973 ו-1986–1989 היה גראץ חבר המועצה הלאומית של אוסטריה, ומ-1971 עד 1973 היה מוביל הקבוצה הסוציאליסטית בפרלמנט האוסטרי.
בשנים 1973–1984 כיהן גראץ כראש העיר וינה. ב-1976 מונה ליושב ראש הפלג הסוציאליסטי בעיר. בשנים 1984–1986 מונה לשר החוץ ובשנים 1986–1989 היה נשיא המועצה הלאומית. כהונתו כראש העיר וינה באה לקצה לאחר שערורייה שהתנהלה סביב אופן בניית בית החולים המרכזי בעיר. גראץ גם פוטר מהממשלה ב-1989 לאחר שערורייה נוספת של פרשת איש העסקים אודו פרוקש.
גראץ נפטר בווינה ב-2 במרץ 2006 בגיל 76.
הערות שוליים

↑  Gratz, Leopold (1929–2006), Politiker und Jurist, Austrian Centre for Digital Humanities and Cultural Heritage
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 122936361  ISNI: 0000 0001 1972 6862  LCCN: n86068480  SUDOC: 088980790  VIAF: 170679651   WorldCat (עם VIAF): 170679651 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לואי היינס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 באוקטובר 2001 (בן 23) אוקספורד, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-2015 
 פרופיל ב-IMDb
 
לואי אוליבר היינס (באנגלית: Louis Oliver Hynes; נולד ב-9 באוקטובר 2001) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אנגלי. הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידו המוביל כקלוס בודלר בסדרת הטלוויזיה של נטפליקס "סדרה של צרות", שנמשכה בין השנים 2017–2019.
ביוגרפיה

לואי היינס נולד וגדל באוקספורד, אנגליה, הוא האמצעי בין שלושה ילדים. לואי מנגן על גיטרה בס. הוא גר עם הוריו, אנדרו וליזה היינס, אחיו הבכור מיילו, ואחותו הצעירה לארה בקרבת אוקספורד. במרץ 2020 גילח את ראשו בשידור חי באינסטגרם כדי לגייס כסף עבור קרן טרוסל, רשת איסוף מזון לנזקקים בבריטניה.
קריירה

היינס החל את הקריירה שלו בהופעה שזכתה לשבחים כ"פרנצל" ב"אינטרמצו" שהפיק ברונו רבלה באופרה של גארסינגטון. הוא שיחק את אלאריק הצעיר בסדרה "עליית הברברים" בהפקת ערוץ ההיסטוריה.
בין השנים 2017–2019 הוא כיכב בתפקיד קלאוס בודלר בשלוש עונות של דרמת המסתורין של נטפליקס "סדרה של צרות". ביולי 2017 הוא הופיע בעיבוד חדש של "The Saint" אשר שודר בנטפליקס. הוא שיחק בתפקיד סיימון טמפלר הצעיר.
בשנת 2020 הוא הופיע בסדרת הטלוויזיה "הגדולה".
במהלך הסגר בתקופת מגפת הקורונה הוא הפיק והנחה פודקאסט בשם "סגר בלונדון עם לואי" בין היתר התארחה בפודקאסט אל פנינג.
פילמוגרפיה

| שנה | כותרת | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2016 | עליית הברברים | אלאריק הצעיר | 2 פרקים |
| 2017 | המלאך | סיימון טמפלר הצעיר |  |
| 2017–2019 | סדרה של צרות | קלאוס בודלר | 3 עונות; תפקיד ראשי |
| 2020 | קתרינה | ולאד | 6 פרקים |
| טרם פורסם | The Power | ארנסט | סדרת טלוויזיה, בשלבי הפקה |
הערות שוליים

↑  Keaney, Quinn (8 בינואר 2017). "A Not-So-Unfortunate Chat With the Young Breakout Stars of A Series of Unfortunate Events". Pop Sugar. נבדק ב-15 בפברואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Profoundly humane vision of Stauss' opera". The Guardian. נבדק ב-10 ביוני 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Intermezzo". The Stage. 9 ביוני 2015. נבדק ב-20 ביוני 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Netflix's 'Series Of Unfortunate Events' casts its Violet and Klaus". Entertainment Weekly. 26 בינואר 2016. נבדק ב-19 במאי 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Five up and comers giving Hollywood a shot in the arm". The Face 27/04/20.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2016152026  VIAF: 21148207969200342663   WorldCat (עם VIAF): 21148207969200342663
כף פילכנר

|  נתונים גאוגרפיים |
| --- | --- |
 מיקום:  ים דייוויס 
 קואורדינטות:  66°27′S 91°54′E﻿ / ﻿66.45°S 91.9°E﻿ / -66.45; 91.9
 נתונים מדיניים
 על שם:  וילהלם פילכנר 
 מגלה:  משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה 
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיכף פילכנר(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיכף פילכנר
 
כף פילכנר (באנגלית: Cape Filchner) הוא כף מכוסה קרח הפונה אל ים דייוויס, 27 ק"מ מערבית-צפונית-מערבית לאי אדמס באנטארקטיקה. הכף מפריד בין ארץ קייזר וילהלם השני וארץ המלכה מרי.
היסטוריה

כף פילכנר התגלה על ידי משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה (1914-1911) בראשות סר דאגלס מוסון, שקרא לו על שם וילהלם פילכנר, מנהיג המשלחת הגרמנית השנייה לאנטארקטיקה בשנים 1912-1911.
לואי הראשון, דוכס בורבון

לואי הראשון, דוכס בורבון (בצרפתית: Louis Ier de Bourbon;‏ 1279 - 29 בינואר 1341), היה נכדו של לואי התשיעי, מלך צרפת, ודוכס בורבון הראשון משנת 1327 עד מותו.
ביוגרפיה

לואי נולד בשנת 1279, לרובר, רוזן קלרמון ולביאטריס מבורגונדי, ליידי בורבון, בתם של ז'אן מבורגונדי ואגנס מדאמפייר. בשנת 1268 קיבל אביו את התואר "רוזן קלרמון", אשר הועבר ללואי לאחר מות אביו בשנת 1317.
לואי לחם בקרב דורבנות הזהב (1302) ובקרב מונס-אן-פוול (1304) בצד המובס, אך הצליח להימלט ללא פגע. בשנת 1310 התחתן לואי עם מארי דה אבסן, בתם של יאן השני, רוזן הולנד ופיליפה מלוקסמבורג, ובאותה שנה הוא הפך לגראן שאמברה של צרפת. בשנת 1327 שכנע אותו שארל הרביעי, מלך צרפת להחליף את רוזנות קלרמון בעד העיר של לה מרשה, והעניק לו את התואר דוכס בורבון. עם זאת, רוזנות קלרמון הוחזרה אליו על ידי פיליפ השישי, מלך צרפת בשנת 1331. הוא היה שייך למעגל הקטן של היועצים המהימנים של פיליפ השישי.
לואי היה קצת לא יציב מבחינה נפשית, ובמיוחד סבל מהתפרצות עצבים. נראה כי התכונה הייתה תורשתית, שכן גם נכדתו ז'אן מבורבון, בנה, שארל השישי, מלך צרפת, ונכדו של שארל, הנרי השישי, מלך אנגליה, כולם סבלו מסימפטומים דומים. ב-29 בינואר 1341 מת לואי, ובנו פייר הראשון, דוכס בורבון ירש את תאריו.
לואי הוא האב הקדמון של מלכי נווארה (1572–1830), מלכי צרפת (1589–1848), מלכי שתי הסיציליות (1735–1860), דוכסי פארמה (1748–1796 ו-1847–1859), הדוכסים הגדולים של לוקסמבורג (1964 עד היום) ומלכי ספרד (1700 עד היום).
משפחתו

בשנת 1310 התחתן לואי עם מארי דה אבסן, בתם של יאן השני, רוזן הולנד ופיליפה מלוקסמבורג, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
פייר הראשון, דוכס בורבון (1311–1356), התחתן עם איזבל מוולואה, דוכסית בורבון
ז'ואנה דה בורבון (1312–1402), התחתנה עם גיגה השביעי, רוזן פורז
מרגריט דה בורבון (1313–1362), התחתנה עם ז'אן השני דה סאלי, ולאחריו התחתנה עם אוטין דה ורמייל
מארי מבורבון, נסיכת אכאיה (1315–1387), התחתנה עם גאי לזיניאן, ולאחריו התחתנה עם רובר, נסיך טאראנטו
פיליפ דה בורבון (1316–1327)
ז'אק דה בורבון (1318)
ז'אק הראשון, רוזן לה מרשה (1319–1362)
ביאטריס מבורבון, מלכת בוהמיה (1320–1383), התחתנה עם יוהאן, מלך בוהמיה, ולאחריו התחתנה עם אודס השני דה גראנסי
בנוסף מפילגשו ז'אן דה-בורבון-לנסי, דאם דה קלסי, היו לו כמה ילדים:
"N" (הבת הבכורה), התחתנה עם ז'ראר דה שאטיון-א-באזואה
ז'אן (1297–1375)
גי (בשנים 1299–1349)
ז'נט, התחתנה עם גישאר דה קסטלו
כוח דהיתרא עדיף

כוח דְהֶתֵּירָא עדיף (בעברית: כוחו של ההיתר חזק יותר), בשימושו הרווח, הוא כינוי מושאל לגישה מקילה בפסיקת הלכה. במובנו המקורי זהו כלל תלמודי המורה כיצד לנסח את המקרה השנוי במחלוקת, באופן שדעתו של הצד המתיר תובהר באופן ברור יותר בשל התפיסה שחידושו של המתיר הוא כעיקרון גדול יותר משל האוסר.
הכלל בתלמוד ומובנו המקורי

הכלל "כוח דהיתרא עדיף" מופיע בתלמוד הבבלי בתשעה מקומות. בכל המקומות הללו פירושו כך: כאשר יש לפנינו מחלוקת, וניתן לנסח אותה באופן שיבליט יותר את החידוש בדעה המקילה, לעומת ניסוח אלטרנטיבי שיבליט ויחדד יותר את החידוש בדעה המחמירה - עדיף לנסח את המחלוקת באופן שיבהיר את חידושו של המיקל.
דוגמה: במשנה מופיעה מחלוקת על דינו של "ולד טרפה", בהמה שנולדה מבהמה שהיא טרפה, האם גם הוולד נחשב כ"טרפה":
וְלַד טְרֵפָה - רַבִּי אֱלִיעֶזֶר אוֹמֵר: לֹא יִקְרַב עַל גַּבֵּי הַמִּזְבֵּחַ. וַחֲכָמִים אוֹמְרִים: יִקְרָב.
מהצגת המחלוקת באופן זה משתמע, שהיא מוסבת רק על האפשרות להביא את הוולד כקורבן לבית המקדש, אך לכל הדעות מותר לאוכלו, ואינו נחשב ממש כ"טרפה". הגמרא מבהירה שהדבר אינו נכון: לדעת רבי אליעזר לא זו בלבד שאסור להביא אותו כקורבן, אלא אסור לאוכלו כלל, ודינו כטרפה לכל דבר. ממילא, בפני מנסחי המחלוקת עמדו שתי אפשרויות: האחת - להציג את המחלוקת כמחלוקת על היתר האכילה, "רבי אליעזר אומר: לא יאכל, וחכמים אומרים: יאכל", והשנייה - להציג את המחלוקת כמחלוקת על הקרבה, כפי שניסחה זאת המשנה. מדוע המשנה העדיפה את האפשרות השנייה? הגמרא מסבירה, שאפשרות זו הועדפה מפני שכוחא דהיתרא עדיף, כלומר: 'כוחו' של המתיר גדול יותר, יש חידוש גדול יותר בהיתר על פני האיסור. לפיכך בחרה המשנה בניסוח בו מובלטת ביתר בהירות הדעה המקילה, שלא רק לאכול מותר, אלא מותר אפילו להביאו כקורבן.
מדוע כוחו של המתיר עדיף? מסביר רש"י:
טוב לו להשמיענו כח דברי המתיר, שהוא סומך על שמועתו ואינו ירא להתיר, אבל כח האוסרין אינה ראיה, שהכל יכולין להחמיר, ואפילו בדבר המותר.
פירוש: בפסיקת הלכה קיימת "יראת הוראה", ובמקרי ספק יש נטייה להחמיר. לפיכך, יש עוצמה רבה יותר בדעה המקילה, מפני שהיא מבטאת ודאות (כגון על סמך מסורת של תלמיד ממה ששמע מרבו, כלשון רש"י: "שהוא סומך על שמועתו"), בעוד דעה מחמירה יכולה לנבוע גם רק מחמת הספק. לפיכך, עדיף לנסח את המחלוקת באופן שיבליט את דעת המיקל, כי החידוש בה יותר משמעותי מאשר החידוש בדעת המחמיר.
על פי הסבר זה למושג "כוח דהיתרא עדיף", משמעות הביטוי היא שדווקא ההיתר הוא מחודש יותר, מכיוון שהנטייה הבסיסית היא להחמיר. הביטוי משמש בכל המקרים האילו לביאור כלל ניסוחי גרידא, המדריך כיצד לנסח מחלוקות, ולא כלל הלכתי המדריך כיצד יש להכריע במחלוקות. אין כל ראיה ממנו שבמקרי ספק ההלכה נוטה להקל. אדרבה, דווקא מפני שהנטייה במקרי ספק היא להחמיר - בניסוח הדברים יש להבליט את דעתו הוודאית של המיקל, שכן יש בה חידוש גדול יותר. אכן, בין פוסקי ההלכה כלל זה לא מופיע כנימוק להקל, אלא כמליצה המבטאת את מגמתם להקל, מגמה שיונקת את סמכותה ממקורות אחרים (ראו להלן).
לדעתו של הצל"ח (רבי יחזקאל לנדא, מסכת ביצה שם), אם הנושא הנדון במחלוקת הוא איסור חכמים - אזי "כוח דאיסורא עדיף". כלומר, מפני שבדינים מדרבנן הכלל ההלכתי הוא שיש לנטות להקל (ראו בדברי הרמב"ם להלן) - ממילא הכלל הניסוחי מתהפך, ויש להבליט יותר את הדעה האוסרת, כי החידוש בה גדול יותר.
פסיקה מקילה לעומת פסיקה מחמירה

על פי דין התורה, כאשר יש מחלוקת בין פוסקי ההלכה המצב הרצוי הוא שסנהדרין תכריע במחלוקת, ותיצור הלכה אחידה לעם ישראל. בהיעדר סנהדרין, נוצר מצב שבפני פוסק ההלכה עומדות דעות שונות ללא הכרעה מוסכמת ביניהן, ועליו לשקול כאיזו דעה מהן יש לפסוק.
הרמב"ם מסכם את כללי ההכרעה במקרה זה:
שני חכמים או שני בתי דינין שנחלקו שלא בזמן הסנהדרין... בין בזמן אחד בין בזה אחר זה, אחד מטהר ואחד מטמא, אחד אוסר ואחד מתיר, אם אינך יודע להיכן הדין נוטה, בשל תורה - הלך אחר המחמיר, בשל סופרים - הלך אחר המיקל.
בדומה לכך כתב הרמב"ם גם בהקדמתו ליד החזקה:
אם למד אחד מהגאונים שדרך המשפט כך הוא, ונתבאר לבית דין אחר שעמד אחריו שאין זה דרך המשפט הכתוב בגמרא - אין שומעין לראשון, אלא למי שהדעת נוטה לדבריו, בין ראשון בין אחרון.
הבירור "להיכן הדין נוטה" תלוי בשיקולים שונים: איזו דעה מבין השתיים מובנת יותר בסברה, או מוכחת יותר בסוגיות התלמוד? איזו דעה נפוצה יותר בין פוסקי ההלכה הראשונים? האם השולחן ערוך והרמ"א הכריעו כאחת מן הדעות? האם קיים מנהג מקובל בעדות ישראל כאחת הדעות?
בדרך כלל, פוסק שחש שיש בכוחו להכריע, על פי שיקולים אלה, מסוגל לנטות לקולא כאשר השיקולים הנ"ל נוטים לצד הקולא. לעומת זאת, פוסק שחש שאין בכוחו להכריע (במקרה ספציפי זה, או בכלל) - יעדיף בדרך כלל את הנטייה לחומרא.
שיקולים נוספים שעומדים ברקע הדיון הם: האם הנושא הנדון הוא איסור מן התורה, שבו ראוי להחמיר יותר, לעומת איסור דרבנן, שבו לפעמים ניתן להקל. מהי המשמעות המעשית של הפסיקה? האם הצורך המעשי להקל הוא צורך גדול ("שעת הדחק"), או שמדובר בזמנים רגילים שאין מקום להקל, ולעיתים יש צורך מיוחד דווקא להחמיר (גם אם בזמנים רגילים מקלים).
דוגמאות מחז"ל ומן הפוסקים > רבי יחיאל מיכל הלוי אפשטיין

בעל ערוך השולחן, שהיה ידוע בכוח ההיתר שלו, מבטל את הכלל תרתי לריעותא בדיני סירכות הריאה ואומר: "עיקרי כללים אלו לא יצאו מתחילה מפי גדולי האחרונים, ורק הבודקים החמירו ועשו זה לכלל גמור – וחכמי ישראל שבאותו הדור, לא מיחו בידם, מפני שלא היה הפסד בממונם של ישראל" (שכן באותם זמנים רוב הקצבים היו גויים, ויהודים קנו אצלם בשר רק מבהמה שיצאה כשרה)[דרוש מקור][מפני ש...].
דוגמאות מחז"ל ומן הפוסקים > הרב חיים הירשנזון

תפיסתו של הרב חיים הירשנזון הייתה שהכלל "כוח דהיתרא עדיף" צריך להנחות את דרכו של פוסק ההלכה, שמחויב לחפש את ההיתר, ולא את החומרה והאיסור.[דרוש מקור]
דוגמאות מחז"ל ומן הפוסקים > הרב קוק

הרב אברהם יצחק הכהן קוק מתייחס בספרו "אורח משפט" לאלו המחמירים חומרות יתירות, ומצטט אף את דברי רבי חיים ויטאל, אותו הוא מכנה "קדוש השם".
דוגמאות מחז"ל ומן הפוסקים > הרב עובדיה יוסף

גם הרב עובדיה, במהלך טקס הסמכת אברכים התייחס לפוסקים האוסרים כל דבר, ותלה זאת בכך שאינם לומדים מספיק.
"זה חשוב שיהיה רב שיפסוק על פי ההלכה ולא רק על כל דבר אסור ואסור. רק למי שלומד תורה כראוי יהיה כוח להתיר כשההלכה אכן מתירה, זהו כוחא דהיתרא עדיף. תמשיכו ללמוד! תמשיכו לעיין. לא רק שולחן ערוך, לעיין גם בראשונים ובאחרונים. הכל תלוי בשקידה ובהתמדה!"
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף ס', עמוד א'; מסכת עירובין, דף ע"ב, עמוד ב'; מסכת ביצה, דף ב', עמוד ב'; מסכת גיטין, דף מ"א, עמוד ב' ודף ע"ד, עמוד ב'; מסכת קידושין, דף ס', עמוד ב'; מסכת חולין, דף נ"ח, עמוד א' (פעמיים); מסכת נדה, דף נ"ט, עמוד ב'.
↑  משנה, מסכת תמורה, פרק ו', משנה ה'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף נ"ח, עמוד א'.
↑  רש"י, מסכת ביצה, דף ב', עמוד ב', ד"ה דהיתרא עדיף.
↑  ויש פוסקי הלכה שמפורסמים בנטייתם לקולא, כגון הרב משה פיינשטיין בשו"ת אגרות משה, שאינם מזכירים את המושג הזה כלל.
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר שופטים, הלכות ממרים, פרק א', הלכה ה'.
↑  הרמב"ם התכוון לראשון שבהם, והשאר מוזכרים בדברי פוסקים מאוחרים יותר.
↑  ערוך השולחן, יורה דעה סימן ל"ז סעיפים י"ב-י"ט.
↑  אורח משפט עמ' קכג
↑  הרב יוסף סופר, מרן לבני העדה הבוכרית, צעירי ש"ס
לטרל ספריוול

| --- | --- |
 לידה:  8 בספטמבר 1970 (בן 54) מילווקי שבויסקונסין
 עמדה:  קלע, סמול פורוורד
 גובה:  1.96 מטר
 מכללה:  מכללה קהילתית ת'רי ריברס (1988–1990)   אוניברסיטת אלבמה (1990–1992)
 דראפט:  בחירה מספר 24, 1992 גולדן סטייט ווריורס
 קבוצות כשחקן
 1992–1998   1998–2003    2003–2005:  גולדן סטייט ווריורס   ניו יורק ניקס   מינסוטה טימברוולבס
 הישגים כשחקן
 4 השתתפויות במשחק האולסטאר (1994, 1995, 1997, 2001)   חמישיית העונה הראשונה (1994)   חמישיית ההגנה השנייה (1994)   חמישיית הרוקיז השנייה (1993)
לטרל פונטיין ספריוול (באנגלית: Latrell Fontaine Sprewell; נולד ב-8 בספטמבר 1970) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, ששיחק במשך 13 עונות בליגת ה-NBA בעמדות הקלע והסמול פורוורד. בשיאו היה אחד השחקנים הבולטים בליגה ואף השתתף בארבעה משחקי אולסטאר, אך מקרה אלים בו חנק את מאמנו בגולדן סטייט, פי ג'יי קרליסימו, הדביק לו תדמית שלילית שליוותה אותו, במידה מסוימת, לכל אורך הקריירה. במהלך הקריירה שיחק ספריוול ב-913 משחקי עונה סדירה, בהם העמיד ממוצעים של 18.3 נקודות, 4.1 ריבאונדים ו-4.0 אסיסטים למשחק.
נעורים ומכללות

ספריוול נולד וגדל בעיר מילווקי שבויסקונסין, ולמד ב'תיכון וושינגטון' המקומי. בשנת 1988 החל ללמוד ולשחק ב"מכללה הקהילתית ת'רי ריברס" שבמיזורי, ולאחר שנתיים עבר לאוניברסיטת אלבמה בה שיתף פעולה עם שחקן ה-NBA לעתיד רוברט הורי. בשנתו האחרונה במכללה העמיד ממוצעים של 17.8 נקודות, 5.2 ריבאונדים ו-2.1 אסיסטים למשחק.
קריירת משחק > גולדן סטייט ווריורס

ספריוול נבחר בבחירה ה-24 בדראפט ה-NBA לשנת 1992 על ידי גולדן סטייט ווריורס. כבר בעונתו הראשונה שימש כשחקן חמישייה קבוע תחת מאמן הקבוצה דון נלסון, ונבחר חמישיית הרוקיז השנייה של העונה לאחר שקלע 15.4 נקודות בממוצע למשחק. בארבע העונות הבאות הוביל ספריוול את קלעי קבוצתו, בה שיחקו גם הרכז טים הארדוויי והסמול פורוורד כריס מאלין, ונבחר בתקופה זו להשתתף בשלושה משחקי אולסטאר, אך הקבוצה הציגה יכולת חלשה והעפילה לפלייאוף אחד בלבד (1994) ממנו הודחה בשלושה משחקים. סטטיסטית, עונת עונת השיא של ספריוול הייתה 1996/1997 בה קלע 24.2 נקודות למשחק (חמישי בליגה), אליהן הוסיף 4.6 ריבאונדים ו-6.3 אסיסטים למשחק.
כחודש לאחר תחילת עונת 1997/1998, ב-1 בדצמבר 1997, התפתח עימות בין ספריוול למאמנו פי ג'יי קרליסימו במהלך אימון של הקבוצה. בעקבות הערה של קרליסימו על קבלת ההחלטות של ספריוול, ניגש אליו השחקן, איים שיהרוג אותו וחנק את צווארו במשך כ-7-10 שניות עד שמשכו אותו יתר השחקנים ועוזרי המאמן. לאחר שהתקלח חזר ספריוול אל המאמן וחבט בפניו לפני שתפסו אותו עוזרי המאמן בשנית. בעקבות האירוע הושעה השחקן מ-10 משחקים בלבד, אך לאחר סערה ציבורית החליטה הקבוצה לבטל את חוזהו בווריורס, בו נותר סכום של 23.7 מיליון דולר ל-3 העונות הבאות, והליגה השעתה אותו למשך שנה שלמה. ספריוול לקח את התיק לבוררות, בסיומה נקבע כי הקבוצה חייבת בכיבוד החוזה עם ספריוול, והשעייתו של השחקן תסתיים כבר בתום אותה עונה. במהלך תקופת השעייתו היה ספריוול מעורב בתאונת דרכים בה נפצעו שני בני אדם, לאחר שנהג במהירות 145 קמ"ש, ובמסגרת עסקת טיעון הוטל על השחקן מעצר בית לשלושה חודשים.
קריירת משחק > ניו יורק ניקס

לקראת עונת 1998/1999 המקוצרת נשלח ספריוול בטרייד לניו יורק ניקס בתמורה לג'ון סטארקס, טרי קאמינגס וכריס מילס. בניקס הפך ספריוול לאחד משחקני המפתח, לצידם של הסנטר פטריק יואינג והקלע אלן יוסטון, כשקלע 16.4 נקודות למשחק ועזר לקבוצתו להעפיל לפלייאוף ה-NBA מהמקום השמיני במזרח. בפלייאוף עצמו הדיחה ניו יורק את מיאמי היט (3-2), אטלנטה הוקס (4-0) ואינדיאנה פייסרס (4-2) בדרך לגמר ה-NBA, והפכה לקבוצה הראשונה בתולדות ה-NBA לעשות זאת כמדורגת שמינית באזור שלה. בגמר הליגה התמודדו הניקס מול סן אנטוניו ספרס, אך היעדרותו של יואינג, שנפצע מול אינדיאנה, הותירה את ניו יורק חסרת מענה לצמד הגבוהים של הספרס - טים דאנקן ודייוויד רובינסון - והפסידה בתוצאה 4-1. ספריוול הוביל את קלעי הניקס לאורך הפלייאוף עם 20.4 נקודות למשחק, כולל ממוצע של 26.0 נקודות למשחק בסדרת הגמר.
בעונה הבאה העפילה ניו יורק בשנית לסדרת גמר המזרח, אך הודחה ממנה מול אינדיאנה פייסרס, לה הפסידה בתוצאה 4-2. בסיום העונה חתם ספריוול על הארכת חוזה ל-5 עונות עבור 62 מיליון דולר. בעונת 2000/2001, ללא פטריק יואינג שעבר לסיאטל, הוביל ספריוול את קבוצתו למקום הרביעי באזור המערבי עם מאזן 48-34, והשתתף במשחק האולסטאר האחרון שלו לאחר שקלע 17.7 נקודות בממוצע למשחק. באותו פלייאוף הודחו הניקס על ידי טורונטו ראפטורס כבר בסיבוב הראשון, בתוצאה 3-2. בשתי העונות הבאות המשיך ספריוול להציג יכולת אישית גבוהה, אך הניקס סיימו את העונות הסדירות עם 30 ו-37 ניצחונות בלבד, בהתאמה, ונותרו מחוץ לפלייאוף לראשונה מזה 15 שנים.
ב-4 בפברואר 2003 קלע ספריוול את כל 9 זריקות השלוש שלקח במשחק מול לוס אנג'לס קליפרס, ובכך קבע שיא NBA למספר השלשות הרב ביותר של שחקן במשחק בודד ללא החטאה. בעונת 2005/2006 הושווה שיא זה על ידי שחקן הבולס בן גורדון, בניצחון קבוצתו על וושינגטון ויזארדס.