stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גוגל ספרים
שותפים

גוגל חתמה על הסכמי דיגיטציה עם כ-22,000 חברות הוצאה לאור, ועם כארבעים ספריות. (נכון לשנת 2010)
שותפים בפרויקט מראשיתו:
אוניברסיטת הרווארד
אוניברסיטת מישיגן
הספרייה הציבורית של ניו יורק
אוניברסיטת אוקספורד
אוניברסיטת סטנפורד
שותפים נוספים:
ספריית מדינת בוואריה
אוניברסיטת קולומביה
אוניברסיטת קומפלוטנס במדריד
אוניברסיטת קורנל
אוניברסיטת גנט
אוניברסיטת קאיו ביפן
הספרייה העירונית של ליון
אוניברסיטת פרינסטון
אוניברסיטת קליפורניה
אוניברסיטת לוזאן
אוניברסיטת מיזור בהודו
אוניברסיטת טקסס
אוניברסיטת וירג'יניה
אוניברסיטת ויסקונסין
ספריות ציבוריות ברומא ופירנצה
הספרייה הלאומית באוסטריה
הספרייה המלכותית של הולנד
הספרייה הממלכתית של בוואריה
לגוגל ספרים גם מיזם משותף עם הספרייה הלאומית, במסגרתו ייסרקו לגוגל ספרים 120,000 ספרים מאוסף הספרייה, שזכויות היוצרים עליהם פגו.
זכויות יוצרים, שימוש הוגן

בתעשיית ההוצאה לאור ובאיגודי סופרים מתחו ביקורת על הכללת גזירי טקסט של יצירות מוגנות בזכויות יוצרים, וראו בכך הפרת זכויות. איגוד המו"לים האמריקאי וגילדת הסופרים (כל אחד בנפרד) תבעו בסוף שנת 2005 את גוגל על "הפרת זכויות יוצרים מסיבית". בתגובה טענה גוגל שהפרויקט הוא המקביל הדיגיטלי לכרטסת קיטלוג מסורתית והוא מעוגן בשימוש הוגן, משום שהציטוט המוצג בגזירי הטקסט הוא קצר ודומה באורכו לתוצאות החיפוש שמפנה לאתרים, או לציטוט המופיע בביקורת ספרותית. על אף האמצעים שנקטה גוגל, בכך שסיפקה טקסט מלא רק לספרים הנמצאים ברשות הציבור, תוך הגבלת העיון בספרים מוגנים לקטעי טקסט בני מספר שורות בלבד, המו"לים טענו שאין לגוגל זכות להעתיק ספרים מוגנים שלמים, ולאחסן אותם בכמויות גדולות במסד הנתונים שלה תמורת רווח כספי.
לאחר שנתיים וחצי של משא ומתן, גוגל חתמה בשנת 2008 על הסדר עם תעשיית המולי"ם ואיגוד הסופרים בארצות הברית, בו היא הסכימה לשלם סך של 125,000,000 דולר לבעלי הזכויות של הספרים שסרקה. גוגל התחייבה לכסות את הוצאות המשפט, ונדרשה ליצור פנקס רישום של בעלי הזכויות. עם זאת, הסדר הפשרה לא אושר לאחר שמשרד המשפטים האמריקאי סבר שההסכם מפר את חוק ההגבלים העסקיים. לאחר דיונים משפטיים שארכו 13 חודשים, דחה שופט פדרלי את ההסדר בנימוק שהוא העניק לגוגל מונופול, הפר חוקי זכויות יוצרים וחוק ההגבלים העסקיים, ואפשר לגוגל להרוויח מספרים ללא השגת רשות מיוצריהם.
בנוסף, ההסדר עורר התנגדות בקרב מספר ארגונים אמריקאיים שלא היו חלק מהתביעה וההסדר, ביניהם ארגון הסופרים והעיתונאים האמריקאי ואיגוד האמנים החזותיים, שמתחו ביקורת גורפת על ההסדר והגישו תביעות נוספות. ספריית הווארד התריעה בעקבות ההסדר שתיסוג מהפרויקט אם גוגל לא תחדל לסרוק ספרים מוגנים.
כמתחייב מההסדר, השיקה גוגל בפברואר 2009 אתר אינטרנט המאפשר לסופרים להגיש טופסי תביעה מקוונים, ולקבל בתמורה 60 $ עבור ספר שלם, או 5 עד 15 דולר על תוספות חלקיות לספר. בתמורה, גוגל יכולה לאנדקס את הספרים ולהציג קטעים קצרים ממנו בתוצאות החיפוש, כמו גם להציג 20% מכל ספר במצב תצוגה מקדימה. גוגל יכולה גם להציג בדפים אלה מודעות פרסום ולמכור גרסאות אלקטרוניות של כל ספר. המחברים ובעלי זכויות היוצרים יקבלו 63 אחוזים מכלל הכנסות הפרסום והמסחר האלקטרוני הקשורים ביצירותיהם. סופרים שאינם מעוניינים להיכלל בהסדר זכאים למסור הודעת סירוב ולצאת מהמאגר.
בשנת 2009 נקנסה גוגל בסך 300,000 € על ידי בית משפט אזרחי בפריז, שהורה לגוגל לשלם 10,000 € ליום עד להסרת ספרי המו"ל התובע ממסד הנתונים שלה. בית המשפט כתב כי "גוגל הפרה את זכויות היוצרים של המחברים בכך שסרקה ואפשרה גישה לספרים שבבעלות המו"ל ללא אישורה" גוגל ערערה על הפסק בערכאה גבוהה יותר. הסופרת הסינית מיאן מיאן הגישה באותה שנה תביעה אזרחית נגד גוגל על סך 8,900 $, בגין סריקת הרומן שלה "אוהבי חומצה". זוהי התביעה הראשונה נגד גוגל בסין.
גוגל הגיבה לביקורת המתמשכת בציינה שסריקת הספרים ואחסונם באינטרנט מגנה על המורשת התרבותית של העולם; סרגיי ברין, אחד ממייסדי גוגל אמר כי "הספרייה המפורסמת של אלכסנדריה נשרפה שלוש פעמים, בשנת 48 לפנה"ס, 273 לספירה ו-640 לספירה, כמו גם ספריית הקונגרס, שם החריבה האש בשנת 1851 שני שלישים מהארכיון. אני מקווה שלא יקרה שוב הרס כזה, אולם ההיסטוריה מצביעה אחרת".
מומחים למשפט בארצות הברית טענו כי הפרויקט מסכן את דוקטרינת השימוש הוגן, כיוון שבפרויקט נעשה שימוש בטענת השימוש הוגן בממדים כה אדירים שהוא עלול לגרום להגבלה משפטית של זכות זו. מאחר שאיגוד המו"לים הגיעה בסוף להסדר עם גוגל, המחלוקת על הגבלות השימוש הוגן נותרה בינתיים בלתי פתורה.
ביקורת על השירות

מספר גופים הצביעו על בעיות איכות שהתגלו בסריקות ובתהליך ההמרה לטקסט. המגזין דר שפיגל מבקר תכופות את החוסר במטה-דאטה ואת איכות הסריקה - שאף על פי שנעשית בתהליך ידני התגלו בה טעויות גדולות, כמו כיתוב שגוי של שמות מחברים או שמות ההוצאה לאור, דפים חסרים מתוך הספר או דפים בלתי קריאים. ממחקר שנערך על ידי פרופסור בבית הספר למידע באוניברסיטת ברקלי בשנת 2007, עולה ש"איכות הסריקה (ובעקבותיה איכות החיפוש) היא לעיתים לקויה ביותר. הגרסאות המוצגות הן, במקרה הטוב, מאכזבות". כמו כן נמצאו בעיות של קיטלוג שגוי בגרסה העברית של האתר.
ראובן מרחב

| --- | --- |

ראובן מרחב
 לידה:  9 בפברואר 1936 (בן 89) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 שם לידה:  ראובן מרקוביץ 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מעסיק:  ממשלת ישראל, המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים 
 
ראובן מרחב (נולד ב-9 בפברואר 1936) הוא בכיר במוסד, לשעבר. מנכ"ל משרד החוץ בשנים 1989–1991, מזרחן ודיפלומט.
מרחב, בנם של הורים שנמלטו מגרמניה הנאצית, מכהן כיום כנשיא ה-11 של ארגון יוצאי מרכז אירופה וחבר מועצת המנהלים של ועידת התביעות למען העם היהודי. בשני תפקידים אלה הוא מכהן בהתנדבות.
עמית במכון ירושלים למחקרי מדיניות. במסגרת זו היה שותף בהכנת מסמכי יסוד על דרכים להסדר בעיית ירושלים ונקרא על ידי ראש הממשלה אהוד ברק כיועץ לוועידת קמפ דייוויד ביולי 2000. חבר ועדת טירקל לחקר אירועי המשט לעזה (2010).
קורות חיים

ראובן מרחב נולד בחיפה בשם ראובן מרקוביץ, בנם של ד"ר ולטר מרקוביץ ודורותיאה (דורלי) לבית אדלר, אח צעיר לשמואל.
בוגר תואר שני בלימודי היסטוריה באוניברסיטת תל אביב ובוגר החוג לשפה וספרות ערבית והיסטוריה של ארצות האסלאם באוניברסיטה העברית בירושלים (1956–1961).
נשיא התאחדות הסטודנטים בישראל בשנים 1959–1960 ופעיל בתנועת הסטודנטים 'הבלתי תלויים'. ממייסדי 'פי האתון', ביטאון הסטודנטים באוניברסיטה העברית.
בוגר תיכון חוגים החיפאי; חבר גרעין להבות לקיבוץ דביר בנגב. התגייס לצה"ל ושירת בנח"ל ובסיירת צנחנים בתקופת פעולות התגמול.
פעילות ביטחונית ומודיעינית - אתיופיה, קניה, איראן

שירת בקהילת המודיעין בין השנים 1961–1983. בשב"כ, התמחה בסיכול מודיעין המזרח אירופאי בישראל, שירת כראש מחלקת איסוף מודיעין, הסגן הממונה על הביטחון במשרד החוץ ושליח השב"כ בחברת הנפט הלאומית האיראנית.
במוסד, שירת כסגן ראש השלוחה באדיס אבבה, באתיופיה; ראש שלוחת המוסד בניירובי, בקניה ובתפקיד בכיר בשלוחת המוסד בטהראן, באיראן לפני נפילת השאה'. לאחר מכן כיהן בתפקיד ראש מחלקה באגף תבל, שבין השאר עסקה במיסוד הקשרים עם הנוצרים בלבנון. זמן לא רב לאחר פרישתו של דוד (דייב) קמחי החליט מרחב לפרוש מהמוסד. הסיבה הייתה שינוי תפיסה של נחיק נבות ראש האגף שהחליף את קמחי.
התמחה בקרן אפריקה ובמזרח התיכון וזאת בתקופה בה הוביל בן-גוריון את תורת הפריפריה.
משרד החוץ - לבנון, סין, מבצע שלמה, טאבה

ב-1983 נשלח כראש נציגות משרד החוץ בביירות במהלך מלחמת לבנון.
בשנים 1985–1988 כיהן כקונסול הכללי של ישראל בהונג קונג משם פעל לטוויית הקשרים בין ישראל לסין טרם כינונם של קשרים דיפלומטיים.
מנכ"ל משרד החוץ

מונה למנכ"ל משרד החוץ בתקופת השר משה ארנס וכיהן בשנים 1989–1991. בעת כהונתו הושלם כינון הקשר של ישראל עם סין: ב-1990 הקים מרחב מרכז אקדמי בבייג'ינג, שהפך בסופו של דבר לשגרירות ישראל (ינואר 1992). במהלך כהונתו, ניהל מרחב את המשא ומתן עם מצרים על הסכם טאבה (1989) והניח את היסודות המדיניים למבצע שלמה להעלאת יהודי אתיופיה (1990-1991).
מנכ"ל משרד הקליטה

לאחר כהונתו במשרד החוץ מונה למנכ"ל משרד הקליטה בו כיהן בשנים 1991–1993 והוביל את מאמץ הקליטה של העלייה מאתיופיה.
פעילות ציבורית והתנדבות

מרחב המשיך לפעול למען קליטת עולי אתיופיה ב'פרויקט הלאומי של עולי אתיופיה' – לקידום החינוך בקהילה.
כיהן כנציג ציבור (מעסיקים) בבית הדין הארצי לעבודה.
היה יו"ר מייסד של הוועד המנהל של המכללה האקדמית עמק יזרעאל.
מכהן כיו"ר נשיאות 'ארגון יוצאי מרכז אירופה' מאז 2005 וחבר מועצת המנהלים של בועידת התביעות - הגוף היהודי הבינלאומי המופקד מאז 1951 על התביעות החומריות היהודיות נגד גרמניה.
מאז 1991 הוא עמית במכון ירושלים למחקרי מדיניות, שותף בהכנת מסמכי יסוד על דרכים להסדר בעיית ירושלים ונקרא על ידי ראש הממשלה אהוד ברק כיועץ לוועידת קמפ דייוויד ביולי 2000.
פעילות אסטרטגית ואקדמית

חבר צוות ומדריך במכון לחקר תורת המערכה של צה"ל (מכון דדו) (1997–2004).
הדריך בתוכנית למוסמכים במדיניות ציבורית באוניברסיטה העברית בשנים 2006–2008.
חבר בהנהלת המועצה לשלום ולביטחון.
חבר ועדת טירקל לחקר אירועי המשט לעזה (2010).
לקריאה נוספת

ראובן מרחב, מקום במרחב – כשהאדם נפגש עם נתיבות ההיסטוריה, ידיעות ספרים, 2022.
יהונתן גפן

| --- | --- |

גפן, סביבות 1993
 לידה:  22 בפברואר 1947 ב' באדר ה'תש"ז המנדט הבריטי נהלל, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  19 באפריל 2023 (בגיל 76) כ"ח בניסן ה'תשפ"ג ישראל בית יצחק, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום קבורה:  נהלל
 שפות היצירה:  עברית
 תחום כתיבה:  מחזאות, סיפורת, פזמונאות, טור בעיתון
 סוגה:  פזמונאות כללית, פזמונאות ילדים, סאטירה
 יצירות בולטות:  הכבש השישה עשר
 תקופת הפעילות:  1966–2023 (כ־57 שנים)
 בת זוג:  נורית מקובר גפן  אווה חדד
 צאצאים:  אביב גפן, נטשה רות גפן, שירה גפן
 פרסים והוקרה:  פרס היצירה לסופרים עבריים (2013)  פרס ברנשטיין 
 
יהונתן גפן (22 בפברואר 1947 – 19 באפריל 2023) היה משורר, מחזאי, סופר, עיתונאי, סאטיריקן, פובליציסט, עורך, תסריטאי, פזמונאי, מתרגם, קומיקאי ומנחה ישראלי.
יהונתן גפן לצידה של אשתו הראשונה נורית גפן (מקובר), 1992
גפן כתב מאות שירים ופזמונים מוכרים למבוגרים ולילדים. ספרו לילדים "הכבש השישה עשר" הפך לתקליט פורץ דרך ואחד הנמכרים בכל הזמנים. כמו כן, כתב סיפורת ומחזות שזכו להצלחה.
ביוגרפיה

יהונתן גפן נולד, גדל והתחנך במושב נהלל. נולד לישראל גפן ולאביבה לבית דיין, אחותו של משה דיין. היה הבכור במשפחה ולו שלוש אחיות: נורית גפן בצר, זהר בצר וענת בן ארי. גפן היה נינו של הרב שם טוב גפן.
ביוגרפיה > שירות צבאי

גפן התגייס לצה"ל ושירת בצנחנים. הוא שובץ בגדוד 202, בפלוגה עליה פיקד מתן וילנאי, עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שירת בחטיבת גולני כמפקד מחלקה בגדוד 17 ולחם במלחמת ששת הימים בשכם וברמת הגולן, בין השאר בקרב תל פאחר. בהמשך שימש גפן כקצין מודיעין בגדוד 12 והשתחרר בדרגת סגן.
במהלך שירותו הצבאי, בנובמבר 1967, מתה אמו אביבה, מנטילת מנת יתר של תרופה. בספרו "אשה יקרה" גילה גפן שלדעתו מדובר בהתאבדות, וכי אמו הייתה שרויה בדיכאון.
ביוגרפיה > מגורים בתל אביב ולונדון

עם שחרורו בשנת 1969 עבר לתל אביב ופרסם כמה שירים על פי עצתו של המשורר הנערץ עליו, נתן אלתרמן. גפן הרבה לשבת בכסית, שם התחכך בבוהמה הישראלית והיה חבר בחבורת לול המוערכת.
ב-1969, בגיל 22, נישא לאשתו הראשונה נורית גפן מקובר, אותה הכיר לו חברו שלום חנוך. מנישואים אלו נולדו לו שירה גפן (1971) מחזאית, סופרת ויוצרת ואביב גפן (1973) זמר ויוצר. השניים היו נשואים למעלה מ-20 שנים, ולאחר מכן התגרשו.
ב-1970 הועלתה הצגה מוזיקלית שכתב, "קרחת", בהפקת מיקי פלד, ובהשתתפות אברהם מור, שולה חן, קובי רכט וקובי אושרת. באותה שנה נסע לאנגליה ללימודים באוניברסיטת קיימברידג'.
עם חזרתו לארץ ב-1972 התגורר בתל אביב והחל לכתוב טור שבועי בעיתון "מעריב".
ביוגרפיה > מלחמת יום הכיפורים

בשנת 1973, במהלך שירות המילואים שלו, לחם גפן במלחמת יום הכיפורים בחזית הדרום, כקצין מבצעים בגדוד 48 של חטיבת הצנחנים "חוד החנית", עליו פיקד שמעון כהנר (קצ'ה), תחת אוגדה 143 בפיקודו של אריאל שרון. גפן לקח חלק במבצע אבירי לב של צליחת  תעלת סואץ, ובקרבות בגזרת אסמאעיליה.
חודש שלם של לחימה, התחפרות בשוחות, ספיגת הפגזות וספירה יומית של הרוגים ופצועים היו בשביל גפן סיוט מתמשך, שליווה אותו לכל ימי חייו. כדי לברוח מהסיוטים החלו הוא וחברו הטוב לשתות כמות גדולה של קוניאק זול בצירוף של כדורי מרץ שנבזזו מחגורים של גוויות של חיילים מצרים.
גפן חזר מהמלחמה אל משפחתו, שכללה אז את בנו אביב, שהיה תינוק בן חצי שנה כאשר החלה המלחמה. לטענתו הוא חזר כ"רוח רפאים" שאינו יכול לתפקד לא כבעל, לא כאבא ולא ככותב. הוא התעורר כל לילה עקב סיוטים חוזרים מהקרבות. באותה התקופה לא הייתה מודעות לטיפולים להלם קרב, והוא ניסה להתמודד עם הסיוטים על ידי שתיית אלכוהול, דבר שהביא עימו רגשי אשמה ובושה. האלכוהוליזם תואר בהמשך על ידי בנו אביב גפן בשיריו, דבר שגרם צער ליהונתן. רק לאחר שנים רבות סיפר גפן את הרקע שהביא אותו לבריחה לאלכוהול.
לאחר מלחמת יום הכיפורים חבר לישעיהו בן-פורת, איתן הבר, אורי דן, אלי לנדאו, חזי כרמל ואלי תבור לכתיבת הספר "המחדל", במטרה שההנהגה המדינית והצבאית במלחמת יום הכיפורים תפנה את מקומה.
ביוגרפיה > לאחר מלחמת יום הכיפורים

בשנת 1974 העלה יחד עם דני ליטני מופע בשם "זה הכול בינתיים, בינתיים זה הכול", שזכה להצלחה גדולה מאוד. היה זה הראשון מבין מספר רב של מופעים שהעלה, המתאפיינים בשירים אשר חלקם מקוריים שלו וחלקם מתורגמים ובקטעי סטנד-אפ המושפעים מלני ברוס ומשופעים בביקורת כלפי הממסד, הצבא והחברה. סימני ההיכר שלו הם בין השאר שנינותו וסגנונו הייחודי – ספק שירה ספק דקלום.
ב-1975 העלה יחד עם דני ליטני ואחרים את המופע "מכתבים למערכת", שזכה להצלחה מרובה. אלבום המופע יצא ב-1976.
בשנת 1977 חווה גפן טרגדיה משפחתית נוספת כשאחותו נורית התאבדה.
מספר ספרים של גפן מכילים איורים של אחותו, נורית גפן בצר. ביניהם "שירים שענת אוהבת במיוחד", "יום אחד... כך מתחילים כל הסיפורים שענת אוהבת במיוחד" ו"הכוכבים הם הילדים של הירח".
בשנת 1978 פרסם גפן את ספר שירי ילדים "הכבש השישה עשר". הספר לא זכה להצלחה גדולה, אבל בעקבותיו הפיק דודו אלהרר תקליט המבוסס על שירי הספר. ב-22 בנובמבר 1978 יצא לאור התקליט בהשתתפות גפן, יהודית רביץ, גידי גוב, דויד ברוזה ויוני רכטר. האלבום זכה להצלחה גדולה ותרם לפרסומו של גפן.
ביוגרפיה > שנותיו המאוחרות

לאחר גירושיו מנורית גפן, חברו יאיר לפיד הכיר לו את השחקנית אווה חדד שהייתה אשתו השנייה. השניים גרו יחד בניו יורק. מנישואים אלו נולדה ב-1995 בתו נטאשה, אולם גם נישואיו לחדד הסתיימו בגירושין. מאוחר יותר, ניהל גפן מערכת יחסים קצרה עם שרי אנסקי.
בשנים האחרונות לחייו התגורר במושב בית יצחק שבעמק חפר.
ביוגרפיה > מצבו הבריאותי ופטירתו

בערוב ימיו פיתח אלופציה אראטה, מה שהשפיע על רוחו וגרם לו להפחית במספר הופעותיו הציבוריות.
גפן נפטר בביתו ב-19 באפריל 2023 בגיל 76, לאחר שלקה באירוע לבבי בעקבות מחלת טרשת העורקים. הוא נקבר בבית העלמין בנהלל בסמוך לקברו של דודו, משה דיין, ולצד בן דודו, אסי דיין.
יצירתו > משורר לילדים

עוד בהיותו חייל, בגיל 19 הוציא גפן ספר פזמונים ראשון: "שירים שענת אוהבת במיוחד". כתיבת הספר התחילה כמכתבים מחורזים לאחותו ענת בת הארבע, אשר כונסו לאחר מכן לספר ילדים מצליח. את רוב שירי הילדים כתב לילדיו, אביב, שירה ונטאשה. הם מתאפיינים בנימה אישית ובנגיעות בנושאים כואבים. ספר שירי הילדים המוכר והמצליח ביותר שלו הוא "הכבש השישה עשר". השירים בספר זה הולחנו ב-1978 ברובם על ידי יוני רכטר לאלבום באותו שם שנחשב כפורץ דרך בתחום שירי הילדים וגם אחד האלבומים הישראליים הנמכרים ביותר בתולדות הזמר העברי. מוזיקאים נוספים שהלחינו שירים באלבום היו דויד ברוזה, יצחק קלפטר, עדה נוסטוביץ' ושפי ישי. בין השירים מהאלבום היו "איך שיר נולד", "אני אוהב", "הילדה הכי יפה בגן" ו"גן סגור" והסיפור "האיש הירוק". שלוש שנים לאחר מכן, קורין אלאל הלחינה וביצעה שיר נוסף מ"הכבש השישה עשר", "שיר לשירה". בשנת 2014 זכו גפן ורכטר בפרס אקו"ם לתרומה מיוחדת בתחום היצירה לילדים, על יצירתם "הכבש השישה עשר".
שיר ילדים נוסף שכתב גפן הוא "הייתי הילד הכי קטן בכיתה", שהלחין עוזי חיטמן ושרה ציפי שביט. אריק איינשטיין הקליט עבור אלבומי הילדים שהוציא "הייתי פעם ילד" ו"האריה היונה ותרנגולת כחולה" מספר שירי ילדים שכתב גפן, כ"הצריך הזה" ו"כמה שרציתי כלב".
לטענת המבקרת עופרה רודנר, גפן נמנה עם הראשונים שכתבו נונסנס בעברית, בהשפעת עודד בורלא.
יצירתו > משורר ופזמונאי למבוגרים

כמשורר למבוגרים עסק גפן בעיקר בנושאי בדידות, זוגיות וביקורת סאטירית על מצב החברה והמדינה. שיריו ידועים בשנינותם ובדימויים מקוריים. חלק מהשירים שפרסם בספריו הולחנו. כמו כן כתב פזמונים רבים, בהם פזמונים לתוכניות הבידור והסאטירה שכתב והעלה.
אחד משיתופי הפעולה המוכרים ביותר של גפן הוא עם הזמר דויד ברוזה, שעבורו כתב עשרות פזמונים, ובהם "יהיה טוב", "סניוריטה", "סתיו מסוכן", "ביקור מולדת", "חיפה חיפה" ו"דניאלה". ברוזה הוציא שני אלבומים שהורכבו ברובם מתרגומיו של גפן לשירים ספרדיים, "האשה שאיתי" ב-1983 ו"ברוזה" ב-1984.
שיתוף פעולה נוסף של גפן היה עם יצחק קלפטר, שהלחין ושר את שיריו "לוקח את הזמן", "האהבה שלי היא לא האהבה שלו" ו"עד עולם אחכה" שאותו שר עם יעל לוי, וכן הלחין ללוי את שיריו של גפן "בלדה לנאיבית" ו"אי ירוק בים". זמר נוסף שהרבה לשיר את שיריו הוא אריק איינשטיין, שבין היתר ביצע את השירים "כשאת בוכה את לא יפה", "דון קישוט" (אותו כתב על אייבי נתן), "גן של שושנים", "אחינועם לא יודעת" ו"יכול להיות שזה נגמר".
פזמונים מוכרים נוספים שכתב גפן הם: "אמץ" שנכתב בטיפוגרפיה מיוחדת המשרתת את תכנו של השיר – ההשראה לשיר זה נלקחה מן השיר "גשר צר" שהלחינה נעמי שמר על מילותיו של רבי נחמן – "יותר" בביצועם של 'צוות הווי' בני עקיבא ועדנה לב, "ככה את רצית אותי" של להקת תמוז, "פחות אבל כואב", "נד נד" ו"מעבר לגדר" של יהודה פוליקר, "קר שם בחוץ" של רמי קלינשטיין, "מקום לדאגה" של מתי כספי, "הנסיך הקטן" של שם טוב לוי, "זה היה סיפור של חורף" ו"אבא סיפור" של מיקי גבריאלוב, "אין מדינה לאהבה" ו"פרפרה" של צביקה פיק, "אתם זוכרים את השירים" (אותו פרסם במעריב במהלך מלחמת יום הכיפורים) ו"שיר אהבה פוליטי" של חנן יובל, "אוריה החיתי" של שולה חן, "אחרי שאהב" ו"ארץ מולדת" של ריטה, "שיר בין ערביים" של שלמה יידוב, "שיר לשירה" של קורין אלאל, "שיר אישה בחורף" של ירדנה ארזי, "מי מפחד מגברת לוין" של השלושרים, "ישראלים מצחיקים" של אריאל זילבר, "ערב של יום בהיר" של אפרים שמיר ו"יונתן סע הביתה" של אושיק לוי.
יצירתו > סופר ילדים

גפן פרסם מספר ספרי ילדים ביניהם "יום אחד...כך מתחילים כל הסיפורים שענת אוהבת במיוחד", "ילד הכרובית" ו"אלרגיה".
יצירתו > סופר למבוגרים

ספריו עוסקים לרוב בהתבוננות בחייו ובחיי הסובבים אותו בניסיון להבין את מניעיהם, דרכיהם ומטרותיהם בקטע זמן מוגבל כדי להעניק לרצף האירועים משמעות כלשהי. ספרו המוכר ביותר הוא "אישה יקרה", שבו ניסה להבין מדוע התאבדה אמו. יש שטענו[דרוש מקור: מי?] כי הספר "צהוב" מאחר שהוא מתחשבן בו עם דמויות מחייו, כמו דודו משה דיין.
בספרו רב המכר "חומר טוב", התחשבן באופן נוקב ואכזרי עם עצמו בצעירותו, עם רעיו לחבורת לול ובייחוד עם אורי זוהר. המבקר מנחם בן טען ל"מנגנון מובנה של אי דיוק" בכתיבתו של גפן, אך תיאר את קריאת ספרו כ"תענוג". לעומתו, אמיר בן-דוד, מצא את הספר יומרני, רדוד ושקרי[דרוש מקור].
ספרו "עלייתו ונפילתו של ה-y" הוא מבחר מבין המדורים ומהמאמרים שפורסמו בעיתון "מעריב" בין השנים 2000–2005. מחצית מהתקופה הזאת התגורר יהונתן גפן בניו-יורק ובבוסטון.
יצירתו > עיתונאי

גפן עסק גם בכתיבה עיתונאית. הוא כתב למעלה מ-40 שנה (1972–2013) מדור פובליציסטי קבוע במוסף "סופשבוע" של העיתון "מעריב", על אירועים אקטואליים שקרו באותו שבוע לצד הגיגים אחרים, חלקם על חייו האישיים. במדור זה, שהיה הומוריסטי ברובו, הוא הביע את דעותיו הפוליטיות השמאלניות. ב-1991 כיהן כשנה וחצי ככתב העיתון בלונדון, ב-1994 כיהן שנתיים ככתב העיתון בניו-יורק, וב-2001 כיהן שנתיים ככתב העיתון בבוסטון. באוקטובר 2013 התפטר ממעריב והפסיק לכתוב בו טור קבוע, לאחר 41 שנות כתיבה במוסף סופשבוע של העיתון. ב-2014 עבר גפן לפרסם טור בעיתון "הארץ".
גפן היה אחד מקבוצת עיתונאים (שכללה מלבדו את אורי דן, ישעיהו בן-פורת, איתן הבר, חזי כרמל, אלי לנדאו ואלי תבור) שפרסמה בשנת 1973 את הספר "המחדל", שהיה הספר הראשון שהתפרסם מיד לאחר מלחמת יום הכיפורים, שבה היה מגויס לחטיבה 55. בספר ביקורת על מחדלי המלחמה ותיאור עז משדות הקרב, על החללים, הנפגעים ואובדן הציוד שהיו בהם. הספר עורר בזמנו הד רב בדעת הקהל והשתלב בגל המחאה נגד הממשלה.
גפן היה מזוהה עם השמאל וספג תכופות ביקורת על דבריו. גפן העיד על עצמו שהוא קיבל מכתבי נאצה רבים.
יצירתו > מחזאי

גפן הרבה לעסוק במחזותיו המקוריים במיתוסים החלוציים שהיו מושרשים במדינה בשנים עברו והתרסקותם בחברה הישראלית בתקופות מאוחרות יותר, או "הצבר ושברו".
המחזה "קשר אייר", אותו פרסם בעקבות מבצע שלום הגליל (אם כי כתיבתו החלה קודם למבצע), מתאר התרחקות מהמדינה אצל ילידי הארץ. המחזה עוסק במסיבה שמארגן נשיא המדינה ביום העצמאות לילידי ה' באייר, אך במהרה מתגלה כי אותם אנשים (חוזר בתשובה, מתנחלת, הוליסטית ועוד) לא מעוניינים להגיע כיוון שעיסוקיהם הפרטיים מעניינים אותם יותר.
המחזה "נומה עמק" עסק בהתרסקות האידיליה של ההתיישבות העובדת דרך סיפורו של צעיר החוזר ארצה לכפר הולדתו בעקבות פטירתו של אחיו ומגלה בכפרו ובמשפחתו הקרובה מציאות שונה ממה שהוא הכיר מנעוריו. המחזה הועלה בבית ליסין בכיכובה של דבורה קידר. המחזה "פטרה" עסק במיתוס הגבורה של שנות החמישים (שסמליו הבולטים היו הצנחנים ויחידה 101, מאיר הר-ציון והמסעות המסוכנים לפטרה) והתנפצותם של אותם מיתוסים במציאות של ימינו. במחזה "ג'וני הלך" עסק גפן בתרבות השכול וההנצחה של חללי צה"ל דרך דמותו של אח שכול אלכוהוליסט המגלה שחי למעשה את חייו של אחיו המת, שנהרג מירי דו-צדדי במלחמה.
גפן הרבה לעבוד במחזותיו עם הבמאי אלדד זיו.
יצירתו > מתרגם

יהונתן גפן תרגם יצירות רבות. בין תרגומיו הבולטים אפשר למצוא את "המיזנתרופ" של מולייר ושירים בחלקו השני של "חתולשלאפאחד", חלקם משפת המקור וחלקם מאנגלית.
פרויקט התרגום הבולט של גפן הוא אוסף שירים ספרדיים שתרגם לעברית ודויד ברוזה הוציא אותם בתקליט "האשה שאיתי" (1983), שנחשב לאחד התקליטים המצליחים בישראל. בתוכניתו של יואב קוטנר על תולדות הרוק הישראלי "סוף עונת התפוזים - סיפורו של הרוק הישראלי", סיפר ברוזה שיום אחד במהלך אחד מפסטיבלי "נביעות" בנואיבה שמע אותו גפן מנגן ושר לעצמו שיר ספרדי. גפן שאל אותו על מה השיר וברוזה סיפר. כך נוצר האלבום "האשה שאיתי" כולו. מפני שגפן לא ידע ספרדית ברוזה סיפר לו באופן כללי על מה השיר, או תרגם מילולית, וגפן סידר וחרז. בין להיטי האלבום היו "האשה שאיתי" ו"סיגליות". ב-1984 הוציא ברוזה אלבום נוסף שהורכב ברובו מתרגומיו של גפן לשירים ספרדיים, "ברוזה".
ב-1983 הוציא הזמר אריק סיני את האלבום "בסוף מעגל", שהורכב כולו מתרגומים של גפן לשירים אנגליים. מאלבום זה התפרסמו בעיקר השירים "בסוף מעגל" ו"ילד ירוק".
גפן גם תרגם את השיר "טמבל" ("דורצ'ינה") של ולדימיר ויסוצקי מרוסית. תרגומו הושר על ידי ארקדי דוכין, באלבומו "רוצה ויהיה" מ-1989, שהורכב כולו משירים מתורגמים של ויסוצקי.
ב-2012 העלה תיאטרון הספרייה את המחזה "קרוב יותר" בתרגומו של גפן.
דעותיו ופעילותו הפוליטית

ככותב וכפעיל פוליטי ביטא גפן עמדות של שמאל פוליטי, ויצא נגד מיליטריזם. מסיבה זו, סירב גפן לכתוב שירים ללהקות צבאיות, חרף בקשות רבות ממנו לעשות זאת. בין השאר, הוא הביע עמדות נגד מלחמת לבנון הראשונה והכיבוש בשטחים. לעיתים קרובות עמדותיו גררו ביקורת של אנשי ציבור ואזרחים. חלקם[דרוש מקור: מי?] טענו כי גפן "איננו יהודי" (בתגובה כתב את השיר "מיהו יהודי?"). הוא ספג איומים על חייו וקריאות לחרמות על יצירתו. הוא טען כי "אני רואה לעצמי חובה לבקר ולכתוב על עוולות קטנות, אבל אני לא רואה עצמי כפותר אותן".
ב-1982, בעת מלחמת לבנון הראשונה, הצטרף גפן להופעות במסגרת שירות מילואים יחד עם דויד ברוזה ויהודה עדר בפני חיילים בדרום לבנון. על אף שמיתן את רוב אמירותיו בפני החיילים, הורד גפן מהבמה לאחר שהפציר מהחיילים שהופיע מולם לא להיכנס לביירות. הדבר הביא למעצרו, והוא היה אמור לעמוד לדין בפני הקח"ר תא"ל אבי זהר, אך בעקבות פציעה הוא לא עמד לדין. לאחר המלחמה היה מהבולטים שבמתנגדיה והופיע בעצרת "שלום עכשיו" בקריאה לחקירת טבח סברה ושתילה. באותה תקופה הוצג המחזה "קשר אייר" שכתב לתיאטרון בית לסין. את ביקורתו על מלחמת לבנון ביטא גפן שוב ב-1984, במופע "הווי ובידור" עם שלמה גרוניך.
בבחירות המקומיות של שנת 1998 למועצת תל אביב-יפו התמודד גפן במקום השני במסגרת רשימת "עוגן" בראשות ליעם פרנקפורט. גפן תיאר את מצעה של הרשימה כמבוסס על הומניזם, אקולוגיה ואסתטיקה. הרשימה זכתה ב-166 קולות (0.12% מכלל הקולות הכשרים) ולא נכנסה למועצה.
בשנת 2018, בעקבות מעצרה של עהד תמימי, נערה פלסטינית שצולמה כשהיא סוטרת לחייל צה"ל, כתב עליה גפן שיר קצר, בו ציין כי היא נולדה למציאות של "חמישים שנה של כיבוש והשפלות". גפן השווה אותה בשיר ל"דוד שסטר לגולית", ז'אן ד'ארק, חנה סנש ואנה פרנק. אנשי ציבור וכלי תקשורת רבים בישראל מחו נגד גפן עקב השיר, במיוחד לגבי ההשוואה בין תמימי לילדה היהודייה שנספתה בשואה, אנה פרנק. בעקבות השיר של גפן, הורה שר הביטחון אביגדור ליברמן למפקד גלי צה"ל שמעון אלקבץ שלא לראיין את גפן או להשמיע את שיריו. בתגובה טען היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט כי אין זה בסמכותו של השר להתערב בתכנים של תחנות הרדיו הצבאיות (גל"צ וגלגלצ). כעבור שבוע התנצל גפן על דבריו.
באוקטובר 2018 הצטלם גפן לרשת החברתית אינסטגרם בעודו לובש חולצה עם הכיתוב באנגלית "כל מה שמחבל מתפוצץ צריך זה חיבוק", שעורר סערה רבה במדיה החברתית ובתקשורת. בין היתר הביא למחאה מצד משפחות ישראליות של פצועי והרוגי פיגועים, שביקשו לשלול מגפן את פרס שרת התרבות והספורט בתחום היצירה הספרותית העברית לילדים ולנוער על שם דבורה עומר. הפרס הוענק לו לבסוף בשנה שלאחר מכן.
באפריל 2023 הופעתו המצולמת האחרונה של גפן טרם פטירתו, הייתה במסגרת צילומי מאחורי הקלעים לקראת "טקס יום הזיכרון הישראלי-פלסטיני" (נקרא בעבר "יום הזיכרון האלטרנטיבי"), בו גפן הקליט והקריא משירו "היונה הלבנה כבר זקנה", לצדה של הזמרת אפרת גוש, הצילומים נערכו כשבועיים לפני מותו והתפרסמו רק לאחר שנפטר.
אזכורים בתרבות

ב-2022 הופיעה דמותו של יהונתן גפן בסדרה העלילית-ביוגרפית "שנות הירח" של בנו, אביב גפן. השחקן נירו לוי מגלם את דמותו של יהונתן בסדרה.
ב-2024 יצא שיר של אביתר בנאי בשם ״יהונתן״ שעוסק בדמותו של יהונתן גפן. השיר יצא במסגרת האלבום ״שיחות שלום״.
פרסים והוקרה

1983 – פרס ברנשטיין לספרות ילדים
2012 – פרס היצירה לסופרים
2001 – פרס מפעל חיים מטעם אקו"ם
2014 – פרס ליצירה מקורית, הכבש השישה עשר מאק"ום עם יוני רכטר
2016 – פרס מפעל חיים מטעם אמ"י
2019 – פרס משרד התרבות למפעל חיים על יצירה בתחום ספרות הילדים והנוער ע"ש דבורה עומר.
דצמבר 2022, גיבור תרבות "הבימה", שהוענק לו ולדייוויד ברוזה במופע מחווה מיוחד בתיאטרון
הנצחה

לאחר פטירתו נערכו מחוות לזכרו, כאשר אמנים שונים הקדישו לו שירים במהלך הופעותיהם, מחווה נוספת נעשתה בשימוש בטקסטים שכתב גפן בהפגנות שנערכו לאחר מותו במסגרת המחאה נגד הרפורמה המשפטית.
בספטמבר 2023 הוצג מופע משיריו בקיסריה בביצוע זמרים מוכרים, ילדיו ונכדיו
עיתון ידיעות אחרונות הקדיש לגפן למחרת פטירתו גיליון מיוחד שכלל את שער העיתון ומוסף עם שיריו המפורסמים בכותרת "נפרדים מענק התרבות".