stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טוען רבני
טוענות רבניות

עד סוף שנות השמונים של המאה העשרים דרישות הקדם לעיסוק במקצוע כללו השכלה ישיבתית, ולכן מקצוע הטיעון הרבני – עבור מי שאינו מוסמך לעריכת דין – היה שמור לגברים בלבד. בשנת 1988 פנתה רות נייגר, בוגרת תואר שני במשפט עברי מאוניברסיטת תל אביב, לשר הדתות זבולון המר, בבקשה לאפשר לה להיות טוענת רבנית. באותה העת לא נעשה דבר. הבקשה הגיעה לידי נורית פריד ובשנת 1991 פתחה מכון להכשרת טוענות רבניות במדרשת לינדנבאום (מדרשת ברוריה) ברשות הרב שלמה ריסקין. ועדת היגוי קבעה את חומר הלימודים. בשיתוף עם הרבנים הראשיים, אברהם שפירא ומרדכי אליהו. לאחר עתירה לבג"ץ נערכו שינויים בתקנות הטוענים הרבניים שאפשרו גם לנשים להיבחן. על פי הנוסח החדש גם מי שזכאי לתעודת גמר של מוסד חינוכי שהכיר בית הדין הרבני הגדול, זכאי להבחן. המכון ללימוד נשים הוכר על יד בית הדין הרבני.
יש הרואים במתן האישור לנשים ללמוד טיעון רבני מהפכה ביחס הממסד הדתי לנשים. זו הפעם הראשונה שנשים קיבלו תעודה שוות ערך לגברים מהממסד הדתי, למרות היותן פסולות לעדות.
כניסת הטוענות הרבניות לבית הדין הרבני שינתה את פני המאבק בסרבנות הגט ועזרה לנשים רבות לצאת מעגינותן ולשפר את מצבן בבתי הדין הרבניים.
המכון להכשרת הטוענות במדרשת לינדנבאום נסגר לאחר 18 שנה. בשנת 2011 קיבל מרכז י.נ.ר אישור מבית הדין הגדול לפתוח מכון להכשרת טוענות שפעיל עד היום.
עמדת ההלכה

במסורת ההלכתית מובא שימוש בטוענים רבניים עוד מתקופת הראשונים במאות ה-12 וה-13: הרשב"א בתשובה דן במקרה של אדם שסירב לעמוד לדין והוצרך התובע לתובעו בערכאות של גויים והסתייע בטוענים, ומכריע שיכול התובע לגבות את הוצאות הטוענים; בדברים אלו עולה כי במאה ה־13 קיימים היו טוענים, אם בבתי משפט הגויים ואם בבית הדין הרבני[דרוש מקור][מפני ש...].
ככלל בהלכה מוכר תחום המכונה "הרשאה", ובו נקבע כי כל אדם רשאי למנות אדם אחר שיבצע במקומו פעולות משפטיות. מונח זה יכול לשמש בסיס הלכתי למינוי טוען בבית-הדין. מושג המורשה, הוא הטוען או עורך הדין מובא כבר בגמרא במסכת שבועות אם כי לא בצורה חיובית כל כך. שם בגמרא נטען על הפסוק: "ואשר לא טוב עשה בתוך עמיו" (יחזקאל י"ח) — רב אמר: זה הבא בהרשאה". בתוספות מוסבר שהעדיפות כביכול של השליח (הטוען בבית דין) על משלחו היא בכך שהוא אלים (אף בדיבורו) או בעל טענות, אבל החיסרון בדבר הוא שהוא מתעבר על ריב לא לו, אך מסיקים כי אם עושה זאת להציל ממון חבירו הרי זה בגדר השבת אבדה ולכן מותר.
וכן כתב המאירי בן המאה ה-13 : "לעולם יזהר אדם שלא יבוא לדין אלא בהכרח ולא יעשה עצמו כעורכי הדיינין להיותו מתעבר על ריב לא לו, שעריכת הדיינין מחדשת שנאות בין בני אדם, וכל שכן במי שנכנס בה מצד הרצון ושלא מחמת ענייני עצמו". למדנו שעצם העניין אפילו לבוא ולטעון טענות אמת בשביל אחר הוא מגונה, מפני שגורם לשנאה בין אדם לחבירו.
אמנם כתבו חלק מהפוסקים שהבא בהרשאה לשם שכר ולא בשביל שהוא אלים יותר או בעל טענות — אינו בכלל "לא טוב עשה בעמיו".
וכן מצד דין אמת והטיית הדין כתבו הפוסקים את מוגבלותו של הטוען לטעון. כתב המרדכי גם הוא בן המאה ה-13: ”כך השיב לשואל המהר"ם מרוטנבורג: וששאלת אם האנטלר (שליח לטעון טענות בשם משלחו) יכול לטעון כל מה שיכול לטעון, ולהערים אפילו בדבר שהוא יודע שאינו? חלילה מעשות כן להיות חוטא ולא לו, ואפילו בשל עצמו אינו רשאי לשקר. ולא דמי לאפוטרופוס דיתמי דההוא ודאי יש לו לטעון כל מה שירצה, כי אין שם שום בירור, ואלו היה אביהן קיים שמא הוה טעין הכי"”. דברים אלו הובאו בקצרה בסמ"ע. כלומר שהטוען אסור לטעון אלא דבר שידוע לו בוודאי ואסור לטעון דבר שאינו ידוע לו בוודאי, וכל שכן דבר שידוע לו שהוא שקר.
ראו גם

טוען מוסמך
לקריאה נוספת

יורם קירש, מהפכות בהלכה, ירושלים, ספרית מעריב, 2002
שמיר ר, שטראי מ, אליאנס: שליחות פמיניזם ופרופסיונליזם טוענות: טוענות רבניות בקהילה הדתית–אורתודוקסית, מגמות לח 3 (תשנ"ז), עמ' 313–348.
הערות שוליים

↑  הסמכת טוענים רבניים, באתר GOV.IL
↑  בג"ץ 6300/93 המכון להכשרת טוענות בית דין נ'השר לענייני דתות, ניתן ב-1994;
דפנה ברק-ארז, תקדימיוֹת - נשים קובעות תקדים במשפט הישראלי, כנרת, זמורה, דביר, 2024, הפרק "לטעון גם בבית הדין הרבני", עמ' 137–139
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'תקנות הטוענים הרבניים, התשס״א–2001, ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט
↑  עיתון חדשות בתאריך 2.8.1990 עוד שנתיים נשים בבתי דין רבניים בתפקיד מקביל לעו"ד
↑  נורית פריד,'"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'טוענות רבניות והעצמת נשים, אישה, חווה אדם: נשיות יהודית בין התפתחות למסורת, ראובן מס, תשס"ח, עמ' 129-142
↑  רונית עיר שי* ותניא ציו וולדקס,'"`UNIQ--nowiki-00000008-QINU`"'הפמניזים האורתודוקסי בישראל – בין נומוס לנרטיב, משפט וממשל'"`UNIQ--nowiki-00000008-QINU`"'טו, תשע"ג, עמ' 233-327
↑  חדד א.,'"`UNIQ--nowiki-0000000A-QINU`"'השווה כתוב אישה לאיש | על מעמדן של הנשים בבתי הדין הרבניים, ירושלים:'"`UNIQ--nowiki-0000000A-QINU`"'המכון הישראלי לדמוקרטיה, תשע"ג
↑  חלק א' סי' תתק"מ
↑  תלמוד בבלי,'"`UNIQ--nowiki-0000000D-QINU`"'מסכת שבועות,'"`UNIQ--nowiki-0000000D-QINU`"'דף ל"א, עמוד א', וכן נפסק בשולחן ערוך סימן קכ"ג
↑  בבלי שבועות לא א ד"ה זה
↑  כנסת הגדולה סי' קכ"ג בשם גידולי תרומה
↑  בבא מציעא סימן רע"ו
↑  סי' קכ"ג ס"ק כ"ב
יצחק שפירא (רב)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 ביולי 1966 (בן 58) כ"ז בתמוז תשכ"ו
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  ישיבת ירושלים לצעירים 
 השתייכות:  חסידות חב"ד, תלמידי הרב יצחק גינזבורג
 מעסיק:  ישיבת עוד יוסף חי 
 חיבוריו:  "תורת המלך"
 אב:  משה שפירא 
 
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבת עוד יוסף חי ביצהר
 
הרב יצחק כהנא שפירא (נולד בכ"ז בתמוז ה'תשכ"ו, 15 ביולי 1966) הוא ראש ישיבת עוד יוסף חי ביצהר, חבר ועדת ההקמה בתנועת דרך חיים, וממחברי הספר "תורת המלך". מזוהה עם הימין הקיצוני בישראל.
ביוגרפיה

נולד לרב משה שפירא ולרבנית רבקה שפירא, שעמדו בראש מדרשת שובה בעפרה. למד בישיבת ירושלים לצעירים, ולאחר מכן בישיבות שבי חברון ומרכז הרב. קיבל סמיכה לרבנות מהרב אברהם אלקנה כהנא שפירא. לאחר נישואיו למד בכולל מר"ץ ובישיבת עטרת נחמיה בתל אביב. לימד בישיבת נחלים.
הרב שפירא עבר ללמוד וללמד בישיבת עוד יוסף חי כאשר הישיבה הייתה בקבר יוסף בשכם, והיה לאחד מתלמידיו המובהקים של הרב יצחק גינזבורג. משנת תשס"ו הוא משמש כראש הישיבה בפועל, תחת הנהגת הרב גינזבורג. כמו כן הוא מלמד ב"בית הספר לתורת הנפש" בירושלים.
הרב שפירא חיבר מספר חיבורים הלכתיים והשקפתיים. יחד עם הרב יוסי פלאי, ר"מ בישיבה, חיבר את הספר "אל הר המור" בנושא עלייה להר הבית על פי ההלכה, ואת הספר "אל גבעת הלבונה" בענייני הר הבית והמקדש במחשבה וחסידות. כמו כן כתב יחד עם הרב יוסף אליצור את הספר "תורת המלך" – בירורי הלכה בנושאים הנוגעים למלכות ישראל – שהכרך הראשון שלו עסק בדיני נפשות בין ישראל לעמים. הספר עורר פולמוס והרב שפירא נלקח לחקירה משטרתית בחשד להסתה. בסופו של דבר הודיעה פרקליטות המדינה במאי 2012 על סגירת החקירה מחוסר ראיות. הכרך השני של הספר תורת המלך עוסק בסמכות השלטון, ומבנה שלטוני במדינה יהודית על פי מקורות ההלכה, נדפס בשנת תשע"ז.
מאמרים נוספים של הרב שפירא בהלכה ובחסידות מתפרסמים באתר ישיבת עוד יוסף חי ועוד.
בתקופת תוכנית ההתנתקות הצטרף לקוראים לסרב פקודה. באוגוסט 2011 הוצא נגדו צו הרחקה מנהלי. בשנת תשע"ד עבר להתגורר בשכונת קריית משה בירושלים, בקרב קהילה של תלמידי הרב יצחק גינזבורג, והיה למשפיע הקהילה. כמו כן הוא משפיע בישיבת "תום ודעת".
בספרו של עמי איילון, ראש השב"כ לשעבר, שיצא ב-2022, בשם "אש כוחותינו – איך נהפכה ישראל לאויבת של עצמה והתקווה לעתידה", הוקדש פרק שלם לשיח שקיים איילון עם הרב שפירא, אולם מתחקיר של העיתונאי קלמן ליבסקינד עולה כי דבריו של הרב – אשר הוקלטו על ידי שני הצדדים – שובשו וסולפו, וציטוטים רבים שייחס לו איילון כלל לא נאמרו.
ספריו

אל הר המור – עלייה להר הבית על פי ההלכה
אל גבעת הלבונה – הר הבית והמקדש במחשבה וחסידות
תורת המלך – בירורי הלכה בנושאים הנוגעים למלכות ישראל (שני כרכים)
חוברת "מבוא השער" על שער היחוד והאמונה(הקישור אינו פעיל, 20.6.2021)
חוברת על הומוסקסואליות (נשיאת הפכים).
חוברת על תשובה על פגם הברית (תשובה בשמחה).
נהלך ברגש – ביאור מקיף ופרטני על קונטרס ההתפעלות של האדמו"ר האמצעי מחב"ד.
חוברות נוספות על חינוך ומשפחה.
משפחתו

הרב שפירא נשוי לרחל, בתו של הרב פרופסור נחום רקובר ונינתו של הרב שמחה מנדלבוים, להם שנים-עשר ילדים, ומתגורר בשכונת קריית משה בירושלים בסמיכות לישיבת מרכז הרב.
אחיו הרב יהושע שפירא הוא ראש ישיבת רמת גן.
הערות שוליים

↑  איתן אהרון, ‏האגודה לזכויות האזרח נגד מעצרו של הרב יצחק שפירא, באתר "סרוגים", 26 ביולי 2010
↑  כיכר השבת, ‏רבני הימין הקיצוני יחקרו? "הטרור נגדם", באתר כיכר השבת, 27 בדצמבר 2015
↑  יהודה באואר, תורת הגזע של הימין הקיצוני, באתר nrg‏, 11 במרץ 2011
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"' עולש גולדברג,'"`UNIQ--nowiki-00000005-QINU`"'‏הרב משה שפירא: איש השלום של המהפכה, בעיתון מקור ראשון, 28 במרץ 2019
↑  תומר זרחין,'"`UNIQ--nowiki-00000007-QINU`"'נסגרה החקירה נגד מחברי "תורת המלך", באתר הארץ, 28 במאי 2012
↑  רבנים נוספים הצטרפו לקריאת הרב שפירא, באתר ערוץ 7
↑  יהושע בריינר‏, גורמי ביטחון: "המורחקים מיצהר מעורבים בטרור", באתר וואלה, 2 באוגוסט 2011
↑  קלמן ליבסקינד, חשיפה: ראש השב"כ לשעבר עמי איילון המציא ופיברק, באתר https://www.maariv.co.il/journalists/Article-970562, ‏7.1.23
↑  הספר אל הר המור בספריית אסיף
↑  הספר אל גבעת הלבונה בספריית אסיף
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007433480205171  BnF: cb16964640n (data)  VIAF: 221148874359449620515   WorldCat (עם VIAF): 221148874359449620515
דניאל בומברג

| --- | --- |
"ספר התרומה" של ברוך בן יצחק, כפי שנדפס על ידי דניאל בומברג. ונציה 1523. לחצו על התמונה לדפדוף בספר מעמוד 5
 לידה:  1483 אנטוורפן, ארצות השפלה ההבסבורגיות 
 פטירה:  1549 (בגיל 66 בערך) אנטוורפן, ארצות השפלה ההבסבורגיות 
 מדינה:  ארצות השפלה הדרומיות 
 
דניאל בומברג (בומברגי, בומבירגי, בומבירגו, 1483–1549 בערך) היה סוחר ומדפיס נוצרי בוונציה, אחד מחשובי המדפיסים של ספרים בעברית בתקופת ראשית הדפוס. בומברג הדפיס כמאתיים ספרי קודש עבריים (אך לא ספרות יפה), רובם מהדורות ראשונות בדפוס, כמו אלו של תלמוד בבלי, תלמוד ירושלמי ומהדורת מקראות גדולות של התנ"ך.
קורות חייו

דניאל בומברג נולד בשנת 1483 בעיר אנטוורפן, לאגנס ורנקס וקורנליוס ואן בומברגן, סוחר ואינטלקטואל שפתח סניף של עסקי המשפחה בוונציה, ואף הדפיס שם ספר בלטינית על הישגי הימאות של אנטוורפן. דניאל נשלח לוונציה בגיל צעיר, כנראה ב-1508, לצורך עסקי המשפחה, ובה חי במשך עשרות שנים.
בוונציה פגש יהודי מומר בשם פליקס פראטנסיס, שהשפיע עליו הרבה, וב-1515 הוציא לאור בדפוס ותיק בעיר את תרגומו של פראנטסיס לספר תהילים. במקביל כבר עסק כנראה בהכנות לפתיחת בית דפוס משלו, ובשנת ה'רע"ו (1516) כבר ראה אור ספר ראשון: מחזור כמנהג בני רומא בשני חלקים.
בטבת ה'רע"ז (דצמבר 1516) יצאה הגרסה הראשונה של המפעל למענו פתח את בית הדפוס - מהדורת תורה, חמש מגילות והפטרות עם תרגום ופירוש, שהורחבה אחר כך למהדורת "מקראות גדולות" הראשונה, שנקראה אצלו ארבעה ועשרים. בסיום דברי הימים במהדורה זו כתב בומברג קולופון:
"אמר דניאל בן קרניאל בומבירגי... מנעורי גדלני הטבע כאב לעורר נפשי החסרה והצעירה לאהוב החכמה ואוהביה... וכאשר התבוננתי בקוצר ערכי כי תורת ה' תמימה משיבת נפש לה לבדה משפט הבכורה... הקימותי אצלי אומנים חכמים ויקרים להדפיסה..."
ב-1518 סירב הסנאט של ונציה לחדש את רישיון בית הדפוס שלו, ורק אחרי שהציע לשלם עבור הרישיון 500 דוקאטים, הסכימו לחדשו לעשר שנים נוספות. נכונות לשלם סכום כזה מעיד על הצלחת הספרים שהדפיס בשנים אלו.

לצורך הגהת הספרים והכנתם לדפוס הוא נעזר ביהודים כמו רבי אליהו בחור, אך בעיקר ביהודים מומרים, בהם יעקב בן חיים אבן אדוניהו. לצורך ההדפסה גם פיתח אותיות דפוס חדשות ובכלל השקיע ממון רב. מלבד עיסוקו בהדפסה, ביתו הפך לבית ועד לחכמים יהודים ונוצרים, כפי שכותב יוסף הכהן כ-30 שנה אחר כך:
"בשנה ההיא התחיל לדפוס דניאל בומבירגי... ותמיד היו הולכים ושבים בביתו אנשים מלומדים כפי האפשר... ודניאל הנ"ל הוא נוצרי נולד מאביו ומאמו, ובכל זקיניו לא היה טפה מזרע היהודים"
מסיום הדברים ניתן ללמוד שכינויו ודבריו של בומברג בשערי הספרים שהדפיס ובסיומם הטעו רבים כבר בזמנו לחשוב אותו ליהודי.
בשנת 1538 עזב בומברג את ונציה וחזר לאנטוורפן, והדבר מצוין בפירוש רש"י לתורה שהודפס באותה שנה ב"ונציה בית דניאל". הוא העביר את בית הדפוס לידיו של בנו דוד, אך בית הדפוס נסגר לבסוף בשנת 1549 לאחר שלא הצליח להתחרות בבתי דפוס חדשים יותר שקמו בוונציה. באותה שנה מת בומברג באנטוורפן.
דפוס בומבירגי

כאמור, הספר הראשון שהדפיס בומברג היה מחזור, ומיד אחריו חומש וחמש מגילות עם תרגום ופירוש רש"י, כשאליהם צורפו גם ההפטרות עם פירוש רד"ק שנמכרו גם בנפרד.
השנים הראשונות של הדפוס, עד רפ"ה (1525), הן האינטנסיביות ביותר ובהן יצאו המהדורות הראשונות, הגדולות והמפוארות על נייר איכותי. בשנים הבאות, עד רצ"ג (1533), יצאו לאור ספרים קטנים יותר והדפסות חוזרות של ספרי היסוד מהשנים הקודמות. בשנים אלו הדפיס גם ספרים שאחרים הוציאו לאור, כלומר תמורת תשלום וללא השקעה כספית אישית מצידו. בשנים 1534-1542 פסק הדפוס מלפעול, למעט תקופה קצרה בשנים רצ"ז-רצ"ט. הוא המשיך לפעול עד 1548, סמוך למותו של בומברג.
במהלך השנים הודפסו מהדורות חוזרות של חומשים, ספרי תפילה ופירוש רש"י.
בומברג היה בתחרות עם משפחת המדפיסים היהודית הידועה משפחת שונצינו, שלא הצליחו לקבל רישיון הדפסה בוונציה. חלק מהמהדורות שהוציא בומברג התבססו על עבודתם של בני משפחת שונצינו, למשל בעימוד התלמוד הבבלי. לאור זאת התפתחה עוינות בין המדפיסים - שהתלוננו על העתקות זה מזה ותקפו את איכותם הירודה של מתחריהם. בסופו של דבר עברה המשפחה מאיטליה לקונסטנטינופול בין השאר עקב חוסר יכולתם להתחרות בו.
ישנה חשיבות היסטורית רבה לספרים שנדפסו בבית דפוסו של דניאל בומברג, אשר כאמור רבים מהם הם דפוסים ראשונים. מעת לעת ניתן גם היום לראות את ספריו נמכרים במכירות פומביות במחירים גבוהים, לדוגמה סט שלם של התלמוד הבבלי נמכר בשנת 2015 בבית המכירות סותבי'ס בכ-11 מיליון דולר, וסט מקראות גדולות (רפ"ד-רפ"ו) נמכר בשנת 2008 בכ-170,000 דולר.
דפוס בומבירגי > הדפסת מקראות גדולות

ככל הנראה כבר עם הקמת הדפוס החלו לעבוד על עשרים וארבעה, מהדורת "מקראות גדולות" הראשונה, שרבים מהפירושים שבה הודפסו בפעם הראשונה:
התורה עם תרגום אונקלוס ופירוש רש"י
נביאים ראשונים ואחרונים עם תרגום יונתן ופירוש רד"ק.
כתובים עם תרגום רבי יוסף (לחלק מן הספרים) ופירוש או שנים משתנים לכל ספר - בראשם רש"י, רמב"ן, רלב"ג ורד"ק.
עורך המהדורה הראשונה היה פליקס פרטנסיס, והיא הושלמה בדצמבר 1517 (טבת רע"ח). היא הודפסה בשתי גרסאות - אחת מיועדת לקהל יהודי והשניה לקהל נוצרי הומניסטי. במהדורה לנוצרים הודפסו גם רישיון ההדפסה משנת 1515 והקדשה מאת פרטנסיס לאפיפיור לאו העשירי. מפירוש רד"ק צונזרו קטעים בעלי אופי אנטי נוצרי, אם כי אלו נכללו במהדורה הנפרדת של פירוש רד"ק שיצאה מאוחר יותר.
עקב הביקוש הרב לספרים אלו, כל עותקי מהדורה זו נרכשו במהרה, אך במקום להדפיס מהדורה זו מחדש, בית הדפוס החל בעבודה על מהדורה חדשה של התנ"ך עם מגוון פירושים, מהדורת שער ה' החדש מהשנים רפ"ד-רפ"ו, 1524-1525. יוזם המהדורה היה יעקב בן חיים אבן אדוניהו, מגיה ועורך בדפוס בונברג, שביקש לתקן במהדורתו טעויות כתיב ודפוס רבות מהמהדורה הקודמת, ולהעמיד נוסח מדוייק על פי המסורה ובתוספת כל הערות המסורה הגדולה והקטנה. נוסחו שימש יסוד לכל מהדורות המקרא הבאות עד המאה ה-20, ובמידה רבה הדבר נכון גם לבחר הפירושים שצירף למהדורתו. מהדורה זו יצאה בארבעה כרכים שכללו מסורה גדולה וקטנה, תרגומים ארמיים ופירושים:
התורה עם תרגום אונקלוס ופירושי רש"י וראב"ע
נביאים ראשונים עם תרגום יונתן ופירושי רש"י, רד"ק ורלב"ג
נביאים אחרונים עם תרגום יונתן, פירוש רש"י ופירוש משתנה (רד"ק או ראב"ע)
כתובים עם תרגומים שונים, פירוש ראב"ע (חוץ מלדברי הימים), ופירוש משתנה (רש"י, רלב"ג או רס"ג)
מהדורה שלישית נדפסה בשנים ה'ש"ז-ה'ש"ח, בשם שער בית ה' הקדמוני. מוזכר שזו מהדורה שנייה עם הוספות.
דפוס בומבירגי > הדפסת ש"ס ונציה

בשנים ר"פ-רפ"ג, 1520-1523 הוציא ברישיון האפיפיור לאו העשירי מהדורה מלאה של התלמוד הבבלי, מהדורה זו ידועה בשם 'ש"ס ונציה'. זו הייתה המהדורה הראשונה שכללה את כל התלמוד, לאחר שחלקים ממנו כבר הודפסו בבית הדפוס של משפחת שונצינו. מהדורת בומברג קיבעה (בעקבות מהדורת שונצינו) את עיצוב העמוד (צורת הדף) המקובל היום, שבו נוסח התלמוד במרכז העמוד, פירוש רש"י בצד הפנימי ופירוש התוספות בצד החיצוני.
דפוס בומבירגי > מהדורות ראשונות וחשובות

מהדורה ראשונה של ספר רב אלפס (הלכות הרי"ף), בשנים רפ"א-רפ"ב.
ארבעה טורים, בשנת רפ"ג (כבר הודפס לפניו)
בשנים רפ"ג-רפ"ד (1523-1524) הדפיס מהדורה ראשונה של התלמוד הירושלמי, על פי כתב יד ליידן.
מהדורה ראשונה של קונקורדנציה לתנ"ך "מאיר נתיב", של רבי יצחק נתן בן קלונימוס (אנ'), בשנת רפ"ד.
מיימוני (משנה תורה לרמב"ם), בשנת רפ"ד.
סדר תפילות קראי, בשנת רפ"ח-רפ"ט.
תשובות של פוסקים חשובים: רמב"ן, תרומת הדשן, רבי יוסף קלון, ואחרים.
מדרשי תנאים ואמוראים.
דפוס בומבירגי > יחסו בקהילה היהודית

הקהילה היהודית בוונציה, שבה היו גם יהודים רבים ממגורשי ספרד, התייחסה בחיוב למפעליו של בומברג, ואף קראה לו "ראש המדפיסים". הוא מצדו פעל לתת ליהודים שעבדו אצלו הקלות בחובות שהיו חייבים בהם, כגון בלבוש מיוחד ליהודים.
עורכים, מגיהים ומוציאים לאור

בומברג נעזר בצוות גדול של חכמים יהודים ומומרים שערכו, הגיהו והוציאו את הספרים לאור, ביניהם יש לציין את:
יד ימינו של בומברג והסמכות המקצועית בדפוס, קורניליו אדיל קינד (1519 עד סגירת הדפוס). המיר את דתו לנצרות.
הרב חייא מאיר בר דוד, שערך בין השאר את מהדורת התלמוד הבבלי.
יעקב בן חיים אדוניה, עורך מהדורת "מקראות גדולות", שער ה' החדש (עד 1527). גם הוא המיר את דתו.
המדקדק אליהו בחור.
לקריאה נוספת

אברהם מאיר הברמן, המדפיס דניאל בומבירגי ורשימת ספרי בית דפוסו, תל אביב, תשל"ח.
יצחק ש' פנקובר, מהדורת התנ"ך הראשונה שהוציא בומברג לאור וראשית בית דפוסו, קריית ספר נח, תשמ"ג
ר' קלמן, מלאכת הספר בדפוס בומבירג בוינציאה, במחצית הראשונה של המאה ה-16 (עבודת גמר למ"א), ירושלים, תשנ"ב.
ורד טוהר, ראש המדפיסים, סגולה: מגזין ישראלי להיסטוריה 125 (תשפ״א), עמ׳ 27-16.
הערות שוליים

↑  אברהם מאיר הברמן, המדפיס דניאל בומבירגי ורשימת ספרי בית דפוסו, תל אביב, תשל"ח, עמ' 13
↑  יוסף הכהן, דברי הימים למלכי צרפת ולמלכי בית אוטמאן התוגר, סביוניטה, ה'שי"ד, עמ' קל"ז
↑  ערים ואמהות בישראל,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'ערים ואמהות בישראל - ד, ד, באתר אוצר החכמה'"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'(צפייה חופשית – מותנית ברישום)
↑  אתר סותבי'ס
↑  אתר גלריית ספיר יודאיקה
↑  יצחק ש' פנקובר, יעקב בן חיים וצמיחת מהדורת המקראות הגדולות, חיבור לשם קבלת דוקטור לפילוסופיה, 2 כרכים, האוניברסיטה העברית, תמוז תשמ"ב.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258845905171  PLWABN: 9810592462405606  BNE: XX4823508  BnF: cb12230108f (data)  BPN: 69925651  CANTIC: a11524261  GND: 116237317  ISNI: 0000 0000 6638 9320  LCCN: n79051943  NKC: zmp20221151515  SUDOC: 030997089  VIAF: 29586752   WorldCat (עם VIAF): 29586752
אליהו נאוי

המזרקה בכיכר נאוי בבאר שבע, שהוקמה לזכרו (2015)
אליהו נאוי בערוב ימיו, בביתו בגני-עומר, אוקטובר 2010
אליהו נאוי (22 ביוני 1920 – 16 בנובמבר 2012) היה ראש העירייה השלישי של באר שבע מאז קום המדינה. הוא כיהן בתפקיד זה בין השנים 1963 ל-1986, תקופת הכהונה הממושכת ביותר בראשות עיר זו. הוא נודע כמזרחן מומחה להווי הערבי, פרשן רדיו בערבית תחת השם "דאוד אל נאטור" וחוקר תנ"ך וכן היה עורך דין ושופט. פרסם ספר מחקר בתנ"ך ושלושה ספרי סיפורים.
ביוגרפיה

אליהו נאוי נולד בבצרה שבעיראק, עלה לארץ ישראל בילדותו, בשנת 1926 וגדל בירושלים. למד בבית המדרש "דורש ציון" בעיר עד שנת 1934. בשנים 1935–1938 למד בבית המדרש למורים "מזרחי", בירושלים. בשנים 1940–1943 עבד כפקיד בסוכנות למסחר בחלקי חילוף למכוניות. למד בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה, בשנים 1944–1947, ושימש יו"ר אגודת הסטודנטים. באותה תקופה היה חבר בארגון השומרים ושימש בתפקיד מזכיר הארגון וחבר ההנהלה עד שנת 1948.
בשנת 1947 התחתן עם ברוריה, בתם של חיים ומרתה מאיר.
ב-1947 תוכננה הקמת עיר על ידי חברת אפיקים בנגב, סמוך לבאר שבע. נאוי נבחר ל"מוכתר", איש הקשר עם הסביבה הערבית ועם שלטונות המנדט וכך הגיע לאזור הנגב.
בשנים 1948–1954 שירת בצה"ל בדרגת רס"ן, בחיל המודיעין, ביחידה הדרוזית ובשרות המשפטי.
בשנים 1954–1957 עבד כעורך דין עצמאי. בשנת 1958 עבר להתגורר בבאר שבע וכיהן בה כשופט בבית משפט השלום, הראשון לבאר שבע והנגב, עד שנת 1963.
ביוגרפיה > ראש עיריית באר שבע

ב-20 ביוני 1963 מונה נאוי לעמוד בראש רשימת מפא"י לבחירות לראשות עיריית באר שבע. נאוי הועמד בראש הרשימה, במקום דוד טוביהו, לאחר משבר ממושך בסיעה ובמועצת העיר.
בבחירות שנערכו ב-25 בספטמבר הוא נבחר לראשות עיריית באר שבע ברוב גדול של 13 חברי המועצה מתוך 15 חברים. הוא כיהן בתפקיד זה במשך חמש תקופות כהונה, עד 1986. בשנים מאוחרות יותר נבחר לתפקיד מטעם התנועה העצמאית אש"ל, שהייתה קשורה למפא"י ולמפלגת העבודה.
ברוב ימי כהונתו כראש העירייה גדלה אוכלוסיית העיר פי 3 והעיר זכתה בפיתוח נרחב. הוקמו שכונות רבות, מוסדות תרבות וחינוך, ובהם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תיאטרון באר שבע, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, הקונסרבטוריון העירוני באר שבע (בניין חדש), אנדרטת חטיבת הנגב ומוסדות עירוניים כגון בניין עיריית באר שבע שהפך לסמלה. בין היתר דאג נאוי למקומות תעסוקה רבים, בהם מפעל רמתא של התעשייה האווירית, כלא באר שבע, השוק העירוני ועוד.
נאוי פיתח קשרים בינלאומיים ברחבי העולם, הכוללים ברית ערים תאומות וקשרי ידידות עם קהילות יהודיות ולא יהודיות. בין הערים היו וופרטל, שהייתה ראשונה בהתקרבות התרבותית וחברתית בין עיר בישראל לעיר בגרמניה; וכן הערים ליון, ויניפג ועוד.
בשנת 1979 אירח נאוי את נשיא מצרים אנואר סאדאת בעת ביקורו בעיר. לכימיה ששררה בינו לבין הנשיא המצרי, הייתה חשיבות מכרעת להצלחת הביקור הזה.
בשנות השמונים, בעוד ערי המרכז מתפתחות, סבלה העיר מבריחת תושבים מבוססים לטובת היישובים המתפתחים סביב, כמו עומר או מיתר. באר שבע כמעט ולא גדלה ופרנסיה לא השכילו להתמודד עם התופעה.
באוגוסט 1986 התפטר נאווי מראשות עיריית באר שבע עקב מינויו לראש רשות השיפוט בהסתדרות, תפקיד בו החזיק עד 1995. לאחר מכן שימש יועץ שר הדתות לענייני מוסלמים ודרוזים עד שנת 1996.
נאוי מילא מספר תפקידים נוספים לאורך השנים, בהם חבר מליאת רשות השידור והרשות השנייה ויו"ר הוועדה לשידורים בערבית; חבר-מייסד בוועד המנהל ובחבר הנאמנים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב; חבר בחבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית בירושלים; חבר ההנהלה של "אורט ישראל"; יו"ר ועדת ראש הממשלה להעלאת יהודי אתיופיה; יו"ר הנהלת תיאטרון ענבל; וחבר מועצת העיתונות.
נאוי נפטר ב-16 בנובמבר 2012 בביתו שבגני עומר. נקבר בחלקת ראשי עיריית באר שבע בבית העלמין הישן בעיר.
הנצחה

בטקס חגיגי, שנערך ב-27 באוקטובר 2014, בהשתתפות ראש העירייה רוביק דנילוביץ', ומאות נכבדים, נחנכה כיכר נאוי. מתחם התחבורה המטרופוליני החדש בבאר שבע, שמחבר את התחנה המרכזית (טרמינל באר-שבע) עם תחנת הרכבת מרכז.
בינואר 2017 הוסב שמה של חלקה הגדול של דרך חברון, קטע מכביש 60 בבאר שבע, לדרך אליהו נאוי, ממחלף חטיבת הנגב ועד מפגש הרחובות שדרות שז"ר ודרך חברון.
"דאוד אל נאטור"

בשנת 1947 הוזמן להגיש תוכנית רדיו בערבית במסגרת תחנת קול ההגנה. נאוי, שהיה אז מזכיר איגוד השומרים העבריים והכיר היטב את ההווי הערבי, שידר בתחנה זו תוכנית אקטואליה. בניגוד לרוב התוכניות, ששודרו בערבית ספרותית, דיבר נאוי בתוכניתו בערבית מדוברת, תחת השם הבדוי "דאוד א (ל)נאטור" ("דוד השומר"). הוא שוחח על ענייני היום בשפה עממית-ציורית, תוך שימוש במשלים ופתגמים מן התרבות הערבית. שידורי התוכנית נמשכו גם לאחר קום המדינה, במסגרת קול ישראל בערבית, עד שנת 1957, אז נתמנה לשופט. סיפורי דאוד אל-נאטור עלו לכותרות בשנת 2000, כאשר הפכו למשלים מגמתיים, ופורסמו בחתימת יעקב נמרודי (אך עובדו, למעשה, על ידי שותפו-ידידו הסופר אריה קרישק) בעיתון "מעריב", כחלק מהמערכה המשפטית בפרשות נמרודי; נאוי, שהיה ידיד קרוב לנמרודי, הסכים למסור את משליו לעיבוד ולפרסום.
נאוי הוציא מספר קובצי סיפורים מההווי הערבי, והמשיך להופיע לעיתים בערבי מספרי סיפורים.
בשנת 2003 העניקה לו אוניברסיטת בן-גוריון תואר דוקטור לשם כבוד. בטקס הענקת התואר אמר עליו אבישי ברוורמן, נשיא האוניברסיטה דאז, "ג'ורג' בוש היה מנצח את המערכה בעיראק אם היה שוכר את שרותיו הטובים של אליהו נאוי, על מנת שישדר (תעמולה) למדינות ערב שבאזור".
ספריו

ספורי ערב (מאת דאוד אל נאטור), הוצאת ספריית מעריב 1972.
סיפורי המזרח התיכון הישן, הוצאת תמוז 2002.
סוגיות מקראיות בראי הדורות, הוצאת החברה לחקר המקרא, בשיתוף בית התנ"ך על שם דוד בן-גוריון. 2008.
סיפורי המזרח התיכון הישן, חוכמה זימה ומוסר השכל (מאת דאוד אל-נטור), הוצאת ספריית מעריב 2010.
לקריאה נוספת

יצחק שתיל, כתבנו בבאר שבע, אדר תשנ"א, מרץ 1991, עמ׳ 22–29
יצחק (איז'ו) רגר, תחנות בשליחות הציבור, הוצאת כל-בי, 1998, עמ' 84–86.
הערות שוליים

↑  לא כולל מושל צבאי וראש ועדה קרואה
↑  נאוי - מועמד מפא"י בבאר שבע, דבר, 21 ביוני 1963
↑  "דאוד א-נטור" מועמד בבאר שבע, דבר, 21 ביוני 1963
↑  אליהו נאוי נבחר ראש עיריית באר שבע, דבר, 26 בספטמבר 1963
↑  ראש עיר חדש בישראל, מעריב, 26 בספטמבר 1963
↑  משולם עד,'"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'נאווי "התחמק" מחיבוק המערך, דבר, 19 בנובמבר 1978
↑  עודד בר מאיר, הכי מרגש בב"ש: ביקור אנואר סאדאת, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 17 בספטמבר 2013
↑  שלמה גבעון,'"`UNIQ--nowiki-00000009-QINU`"'אליהו נאווי התפטר מראשות עירית באר שבע אחרי 23 שנים, מעריב, 5 באוגוסט 1986
↑  יעקב לוי, מתחם התחבורה החדש ייקרא ע"ש אליהו נאוי, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 6 בספטמבר 2012
↑  אסתי אהרונוביץ,'"`UNIQ--nowiki-0000000C-QINU`"'אלוהי הפרטים הקטנטנים, באתר הארץ, 15 ביוני 2005
↑  שמואל טולדנו,'"`UNIQ--nowiki-0000000E-QINU`"'טוב מישמע אוזניים, כותרת ראשית, 12 בדצמבר 1984
| ראשי עיריית באר שבע |
| --- | --- | --- |
| האימפריה העות'מאנית החל מ-1844 האימפריה העות'מאנית   (1900–1917) | חג' עלי אל-עטאונה (1900–1917) |  |
| המנדט הבריטי המנדט הבריטי   (1917–1948) | חג' עלי אל-עטאונה (מ-1917) • שייח' חמיד אל-צופי (1922) • שייח' פריח אבו מדין (1922–1924) • חג' חוסין אבוכף (1924–1927) • אבו עאטף • תאג' אל-דין שעת' • שפיק מושתהא |  |
| ישראל מדינת ישראל | מיכאל הנגבי (מושל צבאי) (מ-1948) • דוד טוביהו (מ-1950) • זאב זריזי (מ-1961) • מתתיהו אדלר (יו"ר ועדה קרואה) (1963) • אליהו נאוי (מ-1963) • משה זילברמן (מ-1986) • יצחק רגר (מ-1989) • דוד בונפלד (מ-1997) • יעקב טרנר (מ-1998) • רוביק דנילוביץ' (מ-2008) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305551305171  BnF: cb15029196k (data)  GND: 1224988140  ISNI: 0000 0000 7845 808X  LCCN: nr88001459  SELIBR: 33534  SUDOC: 241939402  VIAF: 27346142   WorldCat (עם VIAF): 27346142