stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מאיר כהן-אבידב
הערות שוליים

↑  חבר הכנסת לשעבר מאיר כהן-אבידב הלך לעולמו בגיל 89, באתר הכנסת, 5 במרץ 2015
↑  קורות החיים של טוראי יהודה-יעקב (שמשון) כהן, באתר "יזכור" של משרד הביטחון
↑  יגאל קוצר, מבוקש: צבע ניטרלי הוויכוח על "סינדרום ירושלים" נמשך: מאיר כהן־אבידוב בא בראש משלחת מחאה לאריה גוראל; יהושע סובול מודיע על שינוי תלבושות השחקנים, כדי למנוע פגיעה בצה״ל, חדשות, 4 בינואר 1988
↑  אריה שימרון, אבידוב נלחם בציורים, חדשות, 17 במרץ 1985
תום שגב, כותרת משנה - כהן אבידוב, כותרת ראשית, 20 במרץ 1985
↑  אמנון לוי, סילבן שלום, בכנסת - כהן־אבידוב: ״אספתי 70 אלף דולר למען המחתרת", חדשות, 5 במרץ 1985
↑  אמנון לוי, אמנון אטד, בכנסת: הגמד הנאצי ופרות־הבשן כיכבו במליאה, חדשות, 31 במאי 1984
↑  אמנון לוי, הכנסת חזרה לעצמה: "משוגע, קניבל", חדשות, 31 באוקטובר 1984
↑  אלי אשכנזי‏, הכהניסטים כבר נכנסו פעם לכנסת. יו"ר המשכן התחלחל מהצעות החוק שהגישו, באתר וואלה, 13 בפברואר 2021
↑  אריה דיין, ח"כ כהן - לסלק אותם בנחמדות, כותרת ראשית, 24 במרץ 1983
↑  ברוך (אשר) כהן ז"ל, בחלק ההנצחה של אתר המרכז למורשת המודיעין
↑  שלום ירושלמי, "נתבע הפסקת התקציבים לאוניברסיטה" - מצהיר היו"ר החדש של הסתדרות הסטודנטים, שאביו — ח"כ מאיר כהן תומך, לדבריו, בנקיטת אמצעים נגד הנהלת האוניברסיטה, כל העיר, 20 ביולי 1982
↑  יובל קרני, ההתבטאויות המכוערות של היועץ שנתניהו מתכוון למנות, באתר ynet, 9 ביולי 2021
עבדאללה השני, מלך ירדן

עבדאללה השני (בערבית: عبد الله الثاني بن الحسين; נולד ב-30 בינואר 1962) הוא מלך הממלכה ההאשמית של ירדן. עבדאללה עלה לכס המלוכה ב-7 בפברואר 1999 לאחר מות אביו המלך חוסיין.
ביוגרפיה

המלך עבדאללה השני הוא בנו הבכור של חוסיין, מלך ירדן, ומונא, מלכת ירדן. אמו הייתה אנגלייה, בתו של קצין בריטי ששירת בירדן, אשר נולדה בשם אנטואנט (טוני) גארדינר. היא התאסלמה לקראת נישואיה ושינתה את שמה. אביו ירש את המלוכה בגיל 17, לאחר שסבו של עבדאללה, טלאל, מלך ירדן, נאלץ לפרוש מסיבות נפשיות.
בצעירותו התחנך עבדאללה בבריטניה, באקדמיה הצבאית הבריטית בסנדהרסט ובאוניברסיטת אוקספורד, הוא שירת במשך כשנה כקצין ברגימנט ההוסרים ה-18\13 של הצבא הבריטי. שירת כטייס בחיל האוויר המלכותי הירדני וכיהן כמפקד הכוחות המיוחדים של ירדן. במקביל למד יחסים בין-לאומיים באוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון שבארצות הברית.
בינואר 1993 פגש עבדאללה את ראניה, ילידת כווית ממוצא פלסטיני, הם התארסו חודשיים לאחר מכן ונישאו ב-10 ביוני 1993.
לאחר מות אביו הוכתר כמלך ירדן ב-7 בפברואר 1999. אחיו של המלך חוסיין, הנסיך חסן, היה יורש העצר במשך רוב תקופת מלכותו של חוסיין, אך מעט לפני מותו החליט המלך להעביר את הכתר אל בנו. הסיבה להדחתו הייתה בין השאר רצונו של חוסיין להעביר את המלוכה לצאצאיו שלו. עם עלייתו לשלטון הכריז על אשתו ראניה כמלכת ירדן, ללא הכרזתו היא הייתה זוכה לתואר נסיכה בת-זוג בלבד.
כמלך ירדן > מדיניות חוץ

עבדאללה נחשב לאדם מערבי, ומתבטא באנגלית טוב יותר מאשר בערבית ספרותית. תחת הנהגתו נוטה ירדן לקו מדיני פרו-אמריקני ולקשרים הדוקים עם המערב. עם הכתרתו הצהיר עבדאללה כי בכוונתו לשמור על הסכם השלום עם ישראל. נטל חלק בתהליך השלום הישראלי-פלסטיני והשתתף בפסגת שארם א-שייח' ופסגת עקבה.
ב-2015 שיתף פעולה עם הליגה הערבית בהתקפות על הכוחות החות'ים בתימן.
ב-13 באפריל הורה לחיל האוויר המלכותי הירדני לקחת חלק בסיוע ביירוט והדיפת מתקפת הטילים והטב"מים האיראנית על ישראל באפריל 2024.
ב-11 בפברואר 2025 נפגש יחד עם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ויחד דנו כיצד לספק אפשרויות לתושבי עזה המאפשרות להם לחיות בביטחון ובכבוד.
כמלך ירדן > מדיניות פנים

עם כניסתו לתפקיד שחרר עבדאללה אסירים אסלאמיסטים כדי להפשיר את היחסים עם תנועת "האחים המוסלמים", בין האסירים ששוחררו היה אבו מוסעב א-זרקאווי.
בראשית 2011 התקיימו הפגנות גדולות כנגד שלטונו, כחלק מגל המחאות בארצות ערב. כאשר הזרז המקומי בירדן היה אינפלציה במחירי המזון ושכר חודשי נמוך. בפברואר 2011 פיטר עבדאללה את ראש הממשלה סמיר ריפאעי ומינה במקומו את מערוף אל-בח'ית, במטרה לפייס את המפגינים. לאחר מכן דרש עבדאללה רפורמות מהממשלה החדשה. למרות מאמציו המחאות התרחשו, והפגנה משמעותית התרחשה ב-25 במרץ 2011. ההפגנות גלשו לעימות עם תומכי המלך ויידוי אבנים, עם הרוג אחד וכמאה פצועים. באוקטובר 2011 שוב פוזר הקבינט הממשלתי, ובמקום אל-בח'ית מונה עון אל-ח'סאונה.
ירדן השתתפה בפעולות אמריקניות כנגד ארגון "המדינה האיסלאמית". לאחר שהארגון שרף למוות טייס ירדני שנפל בשבי במהלך פעילות מבצעית בעיראק, ירדן אף חיזקה את השתתפותה בקואליציה.
באפריל 2021 הורה עבדאללה על מעצרם של אחיו למחצה, הנסיך חמזה בן חוסיין, ועשרים מקורבים נוספים, בחשד שתכנן ניסיון להפילו בהפיכה.
משפחה

נשוי לראניה, מלכת ירדן, ילידת כווית בת למשפחה ממוצא פלסטיני.
לזוג ארבעה ילדים ונכדה
הנסיך חוסיין, יורש העצר (נולד ב-28 ביוני 1994) הוא נישא בשנת 2022, ולו בת אחת:
הנסיכה אימאן - בתו הבכורה של הנסיך חוסיין, (נולדה ב-3 באוגוסט 2024)
הנסיכה אימאן (נולדה ב-27 בספטמבר 1996) נישאה ב-2023
הנסיכה סלמא (נולדה ב-26 בספטמבר 2000)
הנסיך האשם (נולד ב-30 בינואר 2005)
תחביבים

המלך עבדאללה התעניין בצניחה חופשית, מרוצי ראלי וצלילה. השתתף בסדרה "Jordan: The Royal Tour" של ערוץ דיסקברי בה הציג בפני הצופים אתרי תיירות בולטים בירדן, יחד עם המארח פיטר גרינברג. בתוכנית המלך ציין כי מאז כניסתו לתפקיד, נאסר עליו לצנוח. המלך עבדאללה הוא גם חובב אופנועים, וביולי 2010 ערך טיול בצפון קליפורניה על אופנוע הרלי-דייווידסון.
המלך הוא גם חובב גדול של סדרת המדע בדיוני "מסע בין כוכבים". בשנת 1996, כשהיה עדיין נסיך, השתתף עבדאללה בתפקיד אורח קצר ללא מלל בסדרה "מסע בין כוכבים: וויאג'ר" בפרק ה-20 של העונה השנייה.
העניין הרב שלו בתעשיית הקולנוע השפיע גם על החלטתו להקים ב-20 בספטמבר 2006 את בית הספר לקולנוע "Red Sea Institute of Cinematic Arts" בעקבה, בשיתוף עם בית הספר לקולנוע "USC School of Cinematic Arts" של אוניברסיטת דרום קליפורניה. כאשר צוות ההפקה של הסרט "רובוטריקים 2: הנקמה" הודיע שבכוונתם לצלם חלק מהסרט בירדן, המלך עבדאללה הורה לספק 38 מסוקים צבאיים שיובילו את הציוד של צוות ההפקה אל פטרה.
הערות שוליים

↑  ליאור בן ארי, ירדן יירטה עשרות כטב"מים בדרך לישראל מאיראן, באתר ynet, 13 באפריל 2024
↑  נעמי, הנשיא האמריקני דונלד טראמפ נפגש עם מלך ירדן עבדאללה השני, באתר ערוץ 14, ‏12.02.2025
↑  דאעש: שרפנו למוות את הטייס הירדני השבוי, באתר וואלה, 3 בפברואר 2015
↑  דניאל סלאמה, חשד לתכנון הפיכה בירדן: "20 נעצרו, אחיו של המלך נחקר", באתר ynet, 3 באפריל 2021
↑  רועי קייס ומאיה ראכלין, הדיווחים על ניסיון הפיכה בירדן | יורש העצר לשעבר בסרטון: אני במעצר בית, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 3 באפריל 2021
↑  ליאור בן ארי, ירדן מאוהבת בתינוקת המלכותית, הנכדה הראשונה של המלך עבדאללה, באתר ynet, 26 באוגוסט 2024
↑  Jordan's King Abdullah visits California foothills
↑  The King of Star Trek
| מונרכים מכהנים |
| --- | --- | --- |
| אוקיאניה | צ'ארלס השלישי (אוסטרליהאיי שלמהטובאלוניו זילנדפפואה גינאה החדשה אוסטרליה, איי שלמה, טובאלו, ניו זילנד, פפואה גינאה החדשה) • טופו השישי (טונגה טונגה) |  |
| אירופה | ז'ואן אנריק ויווס אי סיסיליה ועמנואל מקרון (אנדורה אנדורה)‏1 • פיליפ (בלגיה בלגיה) • פרדריק העשירי (דנמרק דנמרק) • וילם-אלכסנדר (הולנד הולנד) • אנרי (לוקסמבורג לוקסמבורג) • הנס אדם השני (ליכטנשטיין ליכטנשטיין) • אלבר השני (מונקו מונקו) • צ'ארלס השלישי (הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת) • האראלד החמישי (נורווגיה נורווגיה) • פליפה השישי (ספרד ספרד) • פרנציסקוס (קריית הוותיקן קריית הוותיקן) • קרל ה-16 גוסטב (שוודיה שוודיה) |  |
| אמריקה | צ'ארלס השלישי (איי בהאמהאנטיגואה וברבודהבליזגרנדה (מדינה)ג'מייקהסנט וינסנט והגרנדיניםסנט לוסיהסנט קיטס ונוויסקנדה איי בהאמה, אנטיגואה וברבודה, בליז, גרנדה, ג'מייקה, סנט וינסנט והגרנדינים, סנט לוסיה, סנט קיטס ונוויס, קנדה) |  |
| אסיה | מוחמד בן זאיד (איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות הערביות) • ג'יגמה קיזר נאמגייל ואנגצ'וק (בהוטן בהוטן) • חמד (בחריין בחריין) • חסן אל-בולקיה (ברוניי ברוניי) • נארוהיטו (יפן יפן) • עבדאללה השני (ירדן ירדן) • משעל (כווית כווית) • עבדאללה (מלזיה מלזיה)‏2 • היית'ם (עומאן עומאן) • סלמאן (ערב הסעודית ערב הסעודית) • תמים (קטר (מדינה) קטר) • נורודום סיהאמוני (קמבודיה קמבודיה) • ראמה העשירי (תאילנד תאילנד) |  |
| אפריקה | מסוואטי השלישי (אסוואטיני אסוואטיני) • לטסי השלישי (לסוטו לסוטו) • מוחמד השישי (מרוקו מרוקו) |  |
מונרך • מונרכיה חוקתית • מונרכיה נבחרת • מונרכיה העוברת בירושה • מונרכיה אבסולוטית • מונרכיה פדרלית • דיארכיה  הערות: 1ראשיה הרשמיים העליונים של אנדורה הם הנסיכים-שותפים (דיארכיה): נשיא צרפת עמנואל מקרון ובישוף אורז'יי ז'ואן אנריק ויווס אי סיסיליה 2היאנג די-פרטואן אגונג המלזי משלב מלוכה עם תפקיד נשיאותי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309903405171  PLWABN: 9810680680405606  BIBSYS: 90355121  BNE: XX5218116  BnF: cb16525679d (data)  CANTIC: a11431696  GND: 138251525  ICCU: LO1V395847  ISNI: 0000 0001 2142 7642  LCCN: nr00010766  NKC: jo2014830262  NTA: 180293540  RERO: 02-A018634879  SUDOC: 155515772  VIAF: 88296844   WorldCat (עם VIAF): 88296844 
עבדאללה השני במדי איש צוות הוויאג'ר
השפל הגדול: תקופת הובר

השפל הגדול היה משבר כלכלי שראשיתו הרשמית התחילה ב"יום חמישי השחור", ב-24 באוקטובר 1929, כאשר נפלה הבורסה הניו יורקית בארצות הברית. המשבר התפשט במהירות מארצות הברית למדינות אחרות בעולם ונמשך לאורך שנות השלושים בארצות הברית והשפיע על מרבית מדינות העולם.
הגישה המסורתית לשפל כלכלי

הגישה המסורתית בארצות הברית לטיפול במשברים כלכליים הייתה מדיניות לסה פר. כך אירע בזמן הבהלה של 1819, שעיצבה את הגישות הבסיסיות לבעיה, וכך שוב בזמן המשבר של 1837, בתקופת כהונתו של הנשיא מרטין ואן ביורן. בשני המקרים ננקטה מדיניות לסה פר, שרעיונה הוא לא להתערב במשבר, על בסיס ההנחה כי יש להותיר לשוק 'לנקות' עצמו מהשקעות שלא הצליחו. המשבר האחרון שבו נעשתה גישה זו, לכל הפחות ברעיונה הכללי, היה שפל 1920-1921 שבו הייתה התערבות ממשלתית רחבה יותר מבמשברים הקודמים, אך הממשל התמודד עם המשבר בשיטה המסורתית, הניח לשכר לצנוח ובמקביל קיצץ בהוצאות הממשלה והמסים. בכל מקרי השפל והמשבר הללו חלף שיא המשבר בתוך כשנה.
גישתו של הובר

גישתו של הנשיא הרברט הובר, שנכנס לתפקידו שישה חודשים לפני ההתמוטטות בוול סטריט ב-24 באוקטובר 1929, הייתה שונה. בניגוד לקודמיו, ובדומה ליורשו, פרנקלין דלאנו רוזוולט, הפגין הובר בטיפולו גישה שגרסה כי בעת משבר אין לעמוד מנגד ויש לנקוט מדיניות של התערבות נמרצת.
בתחילת 1929, תקופה קצרה אחרי שנכנס לתפקידו כנשיא, החל הובר חותר לקידום תוכנית לעבודות ציבוריות וייצוב התעסוקה, בשיתופם של הכלכלנים ויליאם טרופנט פוסטר ווואדיל קצ'ינגס, כותבי הספר הנודע "הדרך לשפע" (1928), שדגל בתאוריית תת-צריכה טרום-קיינסיאנית. ההצעה זכתה לשבחים רבים בעיתונות התקופה, ככזו שתעניק "ביטוח לשגשוג" או כ"הסכם להוצאת השפל מחוץ לחוק" והובר הוכרז כמי ש"מצא תרופה לאבטלה". פוסטר וקצ'ינגס שמעו מהובר על כוונתו להקים קרן בהיקף עצום של 3 מיליארד דולר (כ-35 מיליארד בערכי 2006) שייעודה חיסול תופעת מחזור העסקים. הכלכלנים הכריזו, בעקבות הפגישות, כי נמצאה תוכנית "שבה העסקים יודרכו על ידי מדידות ולא על ידי תחושות בטן. זוהי כלכלה לעידן המדע".
נקודה חשובה מאוד מבחינת הובר הייתה "שיתוף פעולה" בין כל הגורמים: בעלי מפעלים, עובדים וממשלה. במהלך כהונתו כשר המסחר, דחף בהצלחה לקיצוץ יום העבודה במפעלי הפלדה ולמשא ומתן קולקטיבי בין עובדי כל חברות הרכבות לבעליהן. הובר החזיק בתאוריה שלפיה שכר גבוה הוא אחת הסיבות העיקריות לשגשוג ולא תוצאה שלו. מתוך כך, גרס הובר כי העלאת השכר תגביר את השגשוג ואילו שימורו ברמות גבוהות ימנע שפל כלכלי. ובמהופך, הורדת שכר תביא להתארכות שפל, משום שתקצץ בכוח הקנייה של העובדים.
זו הייתה בעיני הובר תמצית ה"כלכלה החדשה" והמדעית: שיטה מובטחת ומדעית למניעת בעיות כלכליות באמצעים פשוטים וברורים. ה"וועדה לשינויים כלכליים עדכניים" שהקים הוציאה בשנת 1929, זמן קצר לפני המשבר, דו"ח שבו טענה כי "מחקר ולימוד, מיון שיטתי של ידע... יוכלו להפוך שליטה מלאה במערכת הכלכלית לאפשרית". כדי לשמר את שיווי המשקל "עלינו... לפתח טכניקה של איזון" באמצעות כלכלנים, סטטיסטיקאים ומהנדסים ש"יעבדו כולם ביחד באופן הרמוני".
חוק המכסים סמוט-האולי

חוק המכסים סמוּט-האוּלי נועד להגדיל את הכנסות הממשל ולהגן על התוצרת התעשייתית ועל התוצרת החקלאית של ארצות הברית. התמיכה בחוקי מכסים הייתה מסורת ארוכת שנים של המפלגה הרפובליקנית, והובר לא חרג מנוהג זה. למרות מחאות ואזהרות רבות, בין השאר בעצומה שאלף כלכלנים חתמו עליה, הובילה שתדלנות נמרצת של חקלאים ותעשיינים בקונגרס ובסנאט לאישורו בשני הבתים וביוני 1930 אישר הובר את החוק.
חוק המכסים סמוט-האולי העלה את המכס על מוצרים חקלאיים ובנוסף להם על מגוון רחב של מוצרים נוספים, כמו עור ונעליים, מוצרי טקסטיל, כימיקלים, משי וקטיפה, חרסינה, מוצרי זכוכית ועוד. אחרי אישור החוק הגיעו שיעורי המכסים לרמה הגבוהה ביותר מאז ומעולם בארצות הברית.
העלאת המכסים הציתה מלחמת מכסי-תגמול בכל רחבי העולם. אלו פגעו במיוחד בחקלאות האמריקאית, שהתבססה על ייצוא, והעמידו אותה בעמדת נחיתות מובהקת מול מתחריה הזולים יותר ובראשם ברית המועצות. להעלאת המכסים העולמית הייתה השפעה משמעותית על היקף הסחר העולמי, מצב שהוביל להגברת החולשה הכלכלית והשפל בארצות הברית.
הגירה ועבודת צעירים

תחום נוסף שבו פעל הובר היה הניסיון לצמצם את התחרות בשוק העבודה באמצעות מניעת הגירה והוצאתם של הצעירים משוק העבודה. הובר חתם על צווים שמנעו הגירה לארצות הברית, לבד מלמהגרים עשירים מאוד, ופתח במסע תעמולה לצעירים "לחזור לבית הספר" (בתקופה שבה צעירים נהגו לצאת לעבודה בגיל 15, משמעות הקריאה הייתה שהם ימנעו מיציאה לשוק העבודה).
הובר הונחה כאן, כבפעולותיו האחרות, מתוקף תפישתו ששכר גבוה יוביל לשגשוג כלכלי. לשם כך, חשוב היה לו למנוע כניסתם של צעירים ומהגרים בשכר נמוך לשוק העבודה, שכן אלו יובילו ללחץ להורדת השכר. הובר הדגיש תפישותיו אלו בנאומו לאומה  בדצמבר 1930. הוא הודה כי הכלכלה אמנם הצטמצמה ב-15 אחוז בהשוואה לשנת 1928, אך השתבח בהצלחתו למנוע ירידה גדולה יותר בתעסוקה, שמירה על ירידה סבירה בצריכה בחנויות ושימור גובה השכר. שבחים מיוחדים העניק הובר לוועד החוות, שהצליח לשמר את מחירי המוצרים החקלאיים ברמה גבוהה יותר מבמדינות אחרות.
מדיניותו של הובר לצמצום הגירה ועבודת צעירים לצד שמירה על גובה השכר הייתה כרוכה בהימור מסוים. את התעסוקה במיזמים ממשלתיים ואת שימור גובה השכר היה צורך לממן באמצעות מיסוי או באמצעות העלאת מכסים, פעולה עם השפעה שלילית על השוק. בעיה אחרת הייתה שהלחץ להימנע מהורדת שכר עלול היה ליצור חסם כניסה לשוק לעובדים בשכר נמוך, מהגרים וצעירים, חסם שהיה עלול להביא להיווצרות "כיסי אבטלה" ו"ערי אבטלה" באזורים המתועשים והחקלאיים של המדינה. הימורו של הובר היה תלוי, לפיכך, בהצלחה להיחלץ מהמשבר בתוך זמן קצר, לפני שההשפעות השליליות תהפוכנה מוחשיות.
אזהרות ראשונות

למרות האופטימיות שהפגין הובר, החלו נשמעים בסוף שנת 1930 גם קולות אחרים, שהזהירו מפני המשך המדיניות הנוכחית. פארקר ויליס, מהמחלקה לבנקאות באוניברסיטת קולומביה, ועורך "Journal of Commerce", גרס בגיליון אוגוסט של המגזין כי מדיניות הכסף הזול של הבנק הפדרלי מגבירה את פשיטות הרגל של בנקים "בעיקר בגלל חוסר לרשום חובות מסופקים". ויליס גרס כי המערכת ה"מוקפאת" של הובר סובלת מהיעדר יכולת להיפטר מהשקעות רעות והתאוששות מהמיתון לא תיתכן בלי שאלו תחוסלנה. כלכלן נוסף, ג'וזף סטאג לורנס, סבר כי הירידה הצנועה ברכישת מוצרי צריכה מטעה, משום שהשקיעה העיקרית מתרחשת בתעשיות המייצרות טובין ליצרנים כמו חומרי בנייה, מתכת ותעבורת מטענים. טענות דומות היו גם לאלברט ויגינס מ"צ'ייס מנהטן", שהסתייע מן הסתם בבנג'מין אנדרסון.[דרוש מקור] ויגינס הדגיש את הנזק החמור הנגרם מחוק המכסים סמוט-האולי. מדינות אחרות, שלא נהנו מהאפשרות להפיץ כסף קל בשוקי חוץ, נעדרו משאבים לרכוש את המוצרים האמריקניים היקרים. הוא סיכם:
קולות אלו היו של מיעוט קטן, כשרוב מכריע מבין הכלכלנים והמומחים גרס כי הדרך הנכונה לצאת מן המשבר המתמשך היא עדיין זו שבה נקט הובר.
התמוטטות תקן הזהב

שנת 1931 הייתה אמורה להיות שנת ההתאוששות מהמיתון עבור ארצות הברית, אך בסיומה הייתה המדינה, ולצידה חלק גדול ממדינות המערב, שקועה בשפל עמוק ללא תקדים.
סימן מבשר רעות ראשון היה התמוטטותו של בנק בודן-קרדיט-אנשטלט האוסטרי. בודן-קרדיט-אנשטלט, הבנק הגדול באוסטריה, ניצב בפני התמוטטות כבר ב-1929, אך ניצל בזכות התערבות של ממשלת אוסטריה ושל משקיעים זרים מאירופה, ומארצות הברית.
אחרי שאוסטריה הכריזה על כינון איחוד מכסים עם גרמניה, ב-21 במרץ 1931, תבעה ממשלת צרפת, שהתנגדה לצעד זה, פדיון של כל החובות לטווח קצר של גרמניה ואוסטריה. בודן-קרדיט-אנשטלט לא היה יכול לפרוע את חובותיו, גם לא אחרי סיוע נוסף, ואחרי התמוטטותו נטשה אוסטריה בסוף מאי את תקן הזהב, צעד שמשמעותו המעשית הייתה שמיטת חובות חד-צדדית, שכן כעת לא היה החוב צמוד לתקן כלשהו (כמו מחיר הזהב) וניתן היה להדפיס שטרות כדי לחסלו. במובנים רבים, הייתה זו הכרזה לא רשמית על פשיטת רגל של המדינה האוסטרית.
גרמניה, שלממשלתה היו חובות בגובה עצום של 2 מיליארד דולר לגורמים בארצות הברית, נאבקה אף היא בקשיים. בספטמבר 1931, אחרי ששכנעה את אירופה כולה לנטוש את תקן הזהב לטובת התקן המקביל של "חליפין זהב", הכריזה בריטניה על נטישת התקן בכללו, והובילה להתמוטטות כללית של התקן באירופה. מדינות רבות, שהחזיקו בשטרלינג כחלופת-זהב, מצאו עצמן עתה במצב שבו במקום עתודות מתכת הן מחזיקות בכספותיהן נייר שערכו יכול להימחק בן לילה, שכן השטרות לא ניתנו להמרה בכמות נקובה של זהב או כסף.
ההשפעה הישירה של התמוטטות תקן הזהב וההתמוטטות הכלכלית באירופה על ארצות הברית לא הייתה משמעותית בשלב הראשון. ארצות הברית ייצאה רק 6 אחוז מתוצרתה ולכן, למרות הפגיעה שגרם חוק המכסים סמוט-האולי לסחר העולמי ולסחר האמריקאי, נבעו עיקר בעיותיה ממצב המשק שלה ולא ממצב המשק העולמי.
בשנת 1931 זינקה האבטלה בארצות הברית ל-16 אחוזים. מדד הייצור של מועצת הרזרבה הפדרלית (FRB) צנח מגובה של 110 ב-1929 ל-90 ב-1930 ול-75 ב-1931. המצב היה חמור במיוחד, כפי שצפה סטאג לורנס, לא בתחום מוצרי הצריכה, אלא בייצור חומרי גלם וייצור לתעשייה. ייצור הברזל נפל מ-131 אלף טון ליום ביוני 1929 ל-33 אלף טון בדצמבר 1931, נפילה של כמעט 80 אחוז, לעומת ירידה צנועה יותר של 25 אחוז במכירת מוצרי צריכה.
ההכרה בחומרת המצב החלה לחלחל גם לציבור האמריקני. סכום הכסף שבמחזור — הכסף שנמשך מן הבנקים והוחזק במזומן — טיפס במחצית הראשונה של השנה, תקופה שבאופן מסורתי מאופיינת בירידה, וזינק כלפי מעלה ברבעון האחרון של 1931, אחרי הכרזת בריטניה על נטישת בסיס הזהב. למרות מאמצי הבנק הפדרלי להמשיך להציף את השוק בכסף קל, הייתה צניחה חדשה ברזרבות שבידי הבנקים ובהיצע הכסף הכולל.
מול איבוד האימון מצד הציבור והצניחה החדה בתוצר, הגדילה הממשלה את הוצאותיה (הוצאות המדינות והוצאות פדרליות) לשיעור חסר תקדים בתקופה שאינה מלחמה: 24.2 אחוז מהתוצר הפרטי נטו.
עבודות יזומות

אחת הסיבות לגידול החד בהוצאות הייתה הגאות חסרת התקדים בבנייה ובעבודות יזומות ממשלתיות. בעידודם ובתמיכתם של כלכלנים רבים, הועלו תוכניות ליצור פרויקטים בהיקף כולל של 2 מיליארד דולר ואפילו 5 מיליארד דולר (כשמונה אחוזים מהתוצר הלאומי הכולל של ארצות הברית באותה עת). פעולה זו, טענו אותם כלכלנים, אם תלווה בשמירה על גובה השכר, תביא למהפך במצב הכלכלי. הפרופסור ליאו וולמן, מאוניברסיטת קולומביה ומן הכלכלנים הבולטים של התקופה, קבע:
שר האוצר מלון, שבתחילת המשבר ביקש להתמודד עמו בגישות של לסה-פר, כבר אימץ בשלב זה תפישות אחרות:
רק מעטים הביעו דעות אחרות. ג'ון אוקווד כתב במגזין "ברונס" ב-1931 כי התעשיינים ומנהיגי העובדים התומכים בשימור השכר אומרים, למעשה, "כי הם מתכוונים לשמור את רמות השכר בעינן, אפילו אם הדבר יביא לסגירת המפעל" ולפיטורי כל העובדים. אוקווד סבר כי בשוק מחירי המכירה קובעים את העלויות, ולא להפך. לכן, כאשר המחירים לצרכן צונחים, שימור השכר ברמתו הוא בפועל עלייה ריאלית בשכר.
לבסוף, גם אלו שדבקו ברעיון ששכר גבוה מביא לצמיחה ולא להפך, נאלצו לסגת בפועל מעמדותיהם בנקודה זו, נוכח המצב הכלכלי העגום. יו-אס-סטיל, למרות מחאות נשיאה, הכריזה על הורדת שכר העובדים בסוף שנת 1931, ואפילו הנרי פורד, שדבק באופן "פילוסופי" ברעיון השכר הגבוה, נאלץ להוריד את השכר במפעליו ב-1932.
גיבוש תוכניתו של הובר

אל מול הבעיות ההולכות ונערמות והמצב הכלכלי המתדרדר, החל הובר שוקל צעדים חריפים יותר. בהתאם לססמת "שיתוף הפעולה" שלו, ארגן הובר התכנסות נוספת בבית הלבן, הפעם של ראשי הבנקים הגדולים. בכינוס הציע הובר לנועדים לכונן "חברת אשראי לאומית" (NCC) במימון הבנקים הגדולים, שתסייע לבנקים הקטנים בהלוואות, כדי למנוע פשיטות רגל של בנקים ועיקולי-נכסים מצידם. כאשר חלק מראשי הבנקים סירבו לכינון חברת האשראי הלאומית איים הובר לכפות את שיתוף הפעולה באמצעות חקיקה.
הבנקים נסוגו מעמדתם וה-NCC הוקם והחל מחלק הלוואות — אך ההידרדרות במצב הכלכלי נמשכה והובר החל לפעול לכינון מערכת פדרלית למתן הלוואות. הוא כינס ב-7 באוקטובר 1931 את ראשי חברות הביטוח, המשכנתאות והלוואה וחסכון הגדולות והעלה בפניהם תוכנית מקיפה ליצירת מערכת בנקי משכנתאות פדרלית, עם בנק מרכזי אחד. הצעה זו של הובר הייתה בפועל הצעה להלאמה חלקית של מערכת ההלוואות והמשכנתאות. התוכנית נדחתה באופן נחרץ על ידי כל היושבים, לבד מראשי בנקי הלוואה וחסכון, והובר שינה את תוכניתו: במקום בנק משכנתאות פדרלי, הוקם "בנק הלוואה למעון" (Home Loan Bank), שהפך אחר-כך למערכת משכנתאות מרכזית (חובה) עבור אגודות הלוואה-וחסכון.
בנקודה זו הפכו קווי המתאר של תוכניתו של הובר ברורים יותר: הקמת "חברה למימון בנייה מחדש" (RFC), שתחליף את הפתרון הזמני של ה-NCC לצורך מתן הלוואות לעסקים, הרחבת אפשרויות גלגול השטרות של הבנק הפדרלי, יצירת מערכת "הלוואה למעון" למשכנתאות מוזלות והרחבת מערכת ההלוואות לאיכרים באמצעות "בנק הלוואות לחוות הפדרלי".
דרוש "מוסוליני כלכלי"

תוכנית אחרת שהחלה מתרקמת באותה עת, הפכה למבוא ל"חוק ההתאוששות הלאומי" (NRA) שאותו כונן מאוחר יותר רוזוולט. ראש ג'נרל אלקטריק, ג'ררד סְווֹפּ, העלה הצעה לאגודה לאומית של יצרני מוצרי חשמל. לפי תוכניתו של סְווֹפּ היו אמורים כל בתי העסק בארצות הברית להתאגד בקרטלים, כשבכל ענף תעשייה יוקמו "אגודות סחר" שאליהן יהיו כל הפעילים בענף חייבים להשתייך, תחת שליטה פדרלית שתדאג לרגולציה וייצוב המחירים והצריכה.
התוכנית נשאה דמיון ניכר לתוכניות שיישם מוסוליני במשטר הפשיזם שכונן באיטליה. התוכנית זכתה לתמיכה רחבה בין תעשיינים, אנשי עסקים ואינטלקטואלים והוגים פרוגרסיביים, שרחשו הערכה רבה לשיטות שבהן נקט מוסוליני. תמיכה רחבה זו העידה, כפי שציין וירג'יל ג'ורדן, כלכלן עבור המועצה התעשייתית הלאומית, שאנשי העסקים מוכנים ל"מוסוליני כלכלי".
נשיא לשכת הסחר של ארצות הברית, הנרי ל. הארימן מחברת החשמל של ניו אינגלנד, קרא לכינון מועצה כלכלית עליונה שתתייחס לאנשי עסקים שלא יצייתו לה "כמו לכל סוס פרוע... יכבלו אותם, יצרבו בהם את סימן הזיהוי, ויכפו עליהם לרוץ עם העדר". צ'ארלס אבוט מהמוסד האמריקני לבניין בברזל סבר כי "לא נוכל לסבול עוד אינדיבידואליזם בלתי אחראי, פרוע ועיקש שאינו משתף פעולה". שופט בית המשפט העליון לואי ברנדייס סבר כי רצויה הלאמה של התעשייה מנימוקים משפטיים של נוחות הציבור והכרח.
לשונם של אחרים הייתה ברורה אפילו יותר. ההיסטוריון צ'ארלס א. בירד, מהדמויות הבולטות בתנועה הפרוגרסיבית בארצות הברית, קרא לכינון "תוכנית חומש" ברוח המשטר הקומוניסטי בברית המועצות, הפילוסוף הפופולרי ויל דורנט דיבר על מועצת תכנון לאומי, ברנרד מ. ברוך, איש הכספים מוול-סטריט ואחת הדמויות הבולטות מאחורי הקלעים בתקופת שלטונו של רוזוולט, העדיף לכנות את המועצה "בית דין גבוה לעסקים". וולס דונהם, דיקן בית הספר לעסקים של הארוורד, היה שותף לדעה רווחת, כאשר ראה בברית-המועצות דגם מוצלח, היכול לרמז על התועלת והערך שב"תוכנית כוללת לעסקים באמריקה".
במקביל, החלו כמה מדינות להתארגן ליישום של תוכנית הקרטליזציה. אוקלהומה וטקסס, ואחר כך מדינות נוספות, התקבצו תחת הדגל של "שימור הסביבה" ותבעו לקצץ בכמות הנפט המופק, כדי להעלות את מחירו. כנגד מפיקי נפט שלא צייתו לצו שימור הסביבה הופעל המשמר הלאומי. במסגרת פעולות אלו גם הועלו המכסים על ייבוא נפט (אף כי נפט מיובא הוא הדרך הטובה ביותר לשמר את הסביבה בטקסס). רעיונות אלו דמו מאוד לרעיונות שהעלו איגודי עובדים שונים, שתבעו לאסור עבודת צעירים או לשלוח נשים נשואות "הביתה".
ה"ניו דיל" של הובר

בנאום המסורתי לקונגרס על מצב האומה, ב-8 בדצמבר 1931, הכריז הנשיא הובר על תוכנית קיצונית לטיפול במצב הקשה . הנקודות העיקריות בתוכנית היו:
הלוואות ובנקים: כינון קרן של 300 מיליון דולר להלוואות; הקמת "חברה למימון בנייה מחדש" שתעניק הלוואות לחקלאים, תעשייה, רכבות ומוסדות פיננסיים כושלים להגן עליהם מפשיטת רגל; הקמת מערכת בנקים להלוואות משכנתה שיסייעו לבנקים לחסכון והלוואה (הלאמה-למחצה זו של המערכת כינה הובר "ביזור מבנה האשראי"); חיזוק ותמיכה בבנקים להלוואות לחקלאים; הרחבת הזכאות להלוואות מהבנק הפדרלי ונגישות טובה יותר לבנקים קטנים; השבת חלק מההפקדות בבנקים שנסגרו למפקידים.
הלאמות, קרטליזציה וחיזוק מונופולים: כדי למנוע "תחרות הרסנית הגורמת לבזבוז משאבים גדול" בתחום הפחם, השמן, העץ ותעשיות חומרי גלם ותשתית אחרות הציע הובר לחזק את חוקי האנטי-טרסט, כך שימנעו קביעת מחירים על ידי המתחרים בשוק, מונופול והרס תחרות בריאה. כוונתו של הובר הייתה כי יש לכונן קרטל או מונופול, בחסות המדינה, שיקבע את המחירים הראויים למוצרים אלו; קרטליזציה והלאמה למחצה של הרכבות. הובר גרס כי הרכבות הן "השקעה של כל משפחה" וכדי לשפר את תפקודן ולהפחית את הוצאות ההפעלה יש לאחדן ולפקח על מחיריהן. כוונתו כאן הייתה בעיקר לאיחוד של חברות הרכבת פושטות הרגל; המלצה לרגולציה של אספקת החשמל הבין-מדינתית והכפפת חברות החשמל לממשל הפדרלי.
מנהל עבודות ציבוריות: הקמת מנהל עבודות ציבוריות בהיקף של 800 מיליון דולר.
חקיקה: הפיכת התקנות של הובר, האוסרות הגירה לארצות-הברית, לחוק; התנגדות לכל שינוי במדיניות המכסים הגבוהים, משום שהפחתה שלהם "תאריך את המיתון"; חקיקה שתשנה את חוקי פשיטת הרגל, כדי להחליש את מעמד הנושה ביחס לבעלי־החוב.