stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרינה סמפיני
קריירה

סמפיני, ילידת בואנוס איירס, החלה את קריירת המשחק שלה בגיל צעיר, אך את הפריצה הראשונה עשתה לראשונה כששיחקה ב"לנצח נשים קטנות". כילדה היא החלה להשתתף בתיאטרונים שונים. היא למדה משחק מגיל 9.
בשנים 1998 ו-2000 שיחקה כדמות אנדראה (Andrea) בטלנובלה Gasoleros, סדרה בערוץ 13 ארגנטינה, ואת הדמות מצ'ה (Mecha) בטלנובלה Calientes, גם היא בערוץ 13.
בשנים 2000–2001 גילמה את מריה מנדס (María Méndez) דמות ראשית של הטלנובלה ירח פראי בערוץ טלפה (Telefe). ב"ירח פראי" (Luna Salvaje) זאת הייתה הפעם הראשונה שלה במפגש כזוג בטלנובלה עם השחקן גבריאל קוראדו אותו הכירה כבר בישראל במסגרת טקס ויוה 2000.
בשנת 2002 גילמה את לוסיה לדסמה (Lucía Ledesma) בסדרה "המורה פרנקו" (Franco Buenaventura, el profe).בשל אי הסכמתה עם קווי העלילה של דמותה, קרינה בחרה לעזוב את הסדרה באמצע.
בשנת 2004 גילמה בטלנובלה "לב אמיץ" Padre Coraje את אנה גריקו (Ana Guerrico). תפקיד זה זיכה אותה בפרס מרטין פיירו בקטגוריית הכוכבת הראשית של הטלנובלה.
בשנת 2005 חזרה קרינה לשחק עם גבריאל קוראדו כדמות בשם אווה הופמן (Eva Hoffman) בסדרה "גברים עם כבוד" (Hombres de Honor).
בשנת 2006 גילמה את רומינה פרנצ'יני (Romina Franccini) יחד עם השחקן אוסבלדו לפורט Osvaldo Laport בסדרה "מחרוזת האזמררלדים" (Collar de Esmeraldas).
בשנת 2008 נכנסה קרינה לטלנובלה "נשים של אף אחד" (Mujeres de nadie) בעונה השנייה כדמות בשם דוקטור פרננדה אלמירון (Dra. Fernanda Almirón) רופאת ילדים שסובלת מהפרעה דו-קוטבית.
בשנת 2010 חזרה קרינה לשחק בטלוויזיה בסדרה "Malparida" כדמות מרטינה פיגרואה (Martina Figueroa).
בשנים 2012–2013 כיכבה עם סבסטיאן אסטבנס בטלנובלה "אהבה מתוקה" (Dulce Amor), בדמותה של ויקטוריה בנדי (Victoria Bandi) כאשת עסקים בעלת חברה של שוקולדים.
בשנת 2014 היא כיכבה בסדרה "דרך לאהבה" (camino al amor) עם השותף שלה מ־dulce amor סבסטיאן אסטבנס, את דמותה של מלנה מננדס מזכירה בחברת ההובלות "קולוצ'י (colucci)"
בשנת 2015 התחילה להנחות תוכנית בישול עם חרארדו רוזין (Gerardo Rozin).
טלוויזיה > טלנובלות

| שנה | טלנובלה | ערוצי ארגנטינה | דמות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1995–1996 | לנצח נשים קטנות | ערוץ 9 | קרלה לוסארו |
| 1997–1998 | עשירים ומפורסמים | ערוץ 9 | קרלה לוסארו |
| 1998 | Gasoleros | ערוץ 13 | אנדראה |
| 2000 | Calientes | ערוץ 13 | מצ'ה |
| 2000–2001 | Luna Salvaje | טלפה | מריה מנדז |
| 2002 | Franco Buenaventura, el profe | טלפה | לוסיה |
| 2004 | לב אמיץ | ערוץ 13 | אנה גואררו |
| 2005 | Hombres de honor | ערוץ 13 | איב הופמן |
| 2006 | Collar de Esmeraldas | ערוץ 13 | רומינה פרנצ'יני |
| 2008 | Mujeres de nadie | ערוץ 13 | פרננדה אלמירון |
| 2010 | Malparida | ערוץ 13 | מרטינה פיגוארו |
| 2012–2013 | אהבה מתוקה | טלפה | ויקטוריה בנדי |
| 2014 | דרך לאהבה | טלפה | מלנה מנדז |
טלוויזיה > חצי טלנובלה

| שנה | טלנובלה | ערוץ | דמות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1999 | Por el nombre de Dios | טלפה | אריאנה |
| 2002 | Infieles | טלפה | לטיסיה |
| 2005 | Botines | ערוץ 13 | קלרה |
| 2011 | Decisiones de vida | ערוץ 9 | בלנקה |
קנדידה אלווארז

| --- | --- |

 לידה:  2 בפברואר 1955 (בת 70) ברוקלין, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פורדהם (1977)  בית הספר לציור ופיסול בסקווהגן  בית הספר ייל לאמנות 
 יצירות ידועות:  B is for Birds in the Bronx 
 פרסים והוקרה:  Latinx Artist Fellowship (2022)  קרן ג'ון מיצ'ל 
 candidaalvarez.com
 
קנדידה אלווארז (באנגלית: Candida Alvarez; נולדה ב-1955) היא אמנית ופרופסור אמריקאית, הידועה בציוריה וברישומיה.
אלוורז הציגה במוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית, המוזיאון לאמנות עכשווית בשיקגו, ובמוזיאון לאמנויות עכשווית ביוסטון, עבודתה שייכת לאוספי האמנות הציבוריים של הוויטני, המכון לאמנות של שיקגו, מוזיאון סן חוזה לאמנות, ומוזיאון וירג'יניה לאמנויות יפות, בין היתר. היא זכתה לתואר עמית אמן בארצות הברית לשנת 2022 והוכרה על ידי קרן הלן פרנקנטלר, קרן ג'ואן מיטשל, וקרן פולוק-קרסנר. היא חיה ועובדת בשיקגו ובבארודה, מישיגן והיא פרופסור לציור ורישום בבית הספר לאמנות של שיקגו.
השכלה וקריירה

אלוורז נולדה ב-1955 בברוקלין להורים שהגיעו מפוארטו ריקו שנתיים קודם לכן. אלווארז למדה באוניברסיטת פורדהאם במרכז לינקולן בניו יורק וקיבלה תואר ראשון באמנות סטודיו/אמנויות ליברליות ב-1977. היא למדה בבית הספר לציור ופיסול בסקוגהאן ב-1981. בתחילת הקריירה שלה בניו יורק, היא עבדה כאוצרת והציגה בתערוכות קבוצתיות במוסדות כולל מוזיאון ברוקלין, מוזיאון הסטודיו בהארלם, במהלך אותה תקופה, היא ערכה תערוכת יחיד ב־1985, במוזיאון קווינס 1991, ובמוזיאון ברונקס לאמנויות (1992).
בשנת 1995 היא נרשמה לבית הספר לאמנות ייל, ולמדה אצל מל בוכנר, רושל פיינשטיין והווארדנה פינדל. לימודיה שם הכינו אותה לסגנון ההפשטה שבה היא ידועה. 1998 היא קיבלה משרת בבית הספר לאמנות של שיקגו, פרופסור לציור. האישה ממוצא לטיני הראשונה שהחזיקה בתואר זה. בקריירה המאוחרת שלה, אלווארז נכללה בין אומני הפשטה והאמנות הלטינית. היא הציגה תערוכות יחיד במרכז האמנות הייד פארק (2012), מרכז התרבות של שיקגו (2017), בלוס אנג'לס, 2021)וגלריה מוניק מלוצ'ה (שיקגו, 2020).
יצירה

אלוורז מעבדת מחדש את החומרים והשיטות בעבודתה, מתנגדת למתודולוגיה ויזואלית אחת ומשבשת את ההבחנות בין הפשטה, ייצוג וקונספטואליות. הציור שלה מסנתז מגוון רחב של מצבים: שדות צבע, גאומטריות, דיוקנאות מאופקים, טקסט ומערכות הנחיה בלתי נראות. המבקרת סוזן סנודגראס תיארה את התהליך של אלוורז כסינקרטי ושייך "לאסטרטגיה של מיזוג תרבותי והיברידיות המאפשרת מעבר בין הקשרים והיסטוריות שונות, וכך גם השימוש שלה בנרטיבים אישיים ובסמלים פרטיים כסמנים של זהות."
יצירה > עבודה מוקדמת

בשנות ה-80, אלוורז הפיקה בעיקר ציורים ייצוגיים ששאבו את חוויות העיר שלה ומורשת פוארטו ריקו, תוך ערבוב של דיוקנאות, נוף, מילים כתובות ואיקונוגרפיה אישית. לעיתים קרובות היא ציירה בני משפחה; התמקדה בתיאר גיבורות נשיות פסיביות, צייתניות, זהירות או חזקות יותר בזמן שהן מקבלות תפקידים וזהויות. המבקרים אפיינו את הגילויים עמוסי הצבעים והדימויים הללו של חיי משפחה ומשפחה מסורתיים כאינטרוספקטיביים, טעונים רגשית ומזכירים אמנות נאיבית. פגי סייפרס של מגזין Arts השוותה אותם לאמנותם של מארק שאגאל ופול קליי.
יצירה > עבודה מאוחרת יותר

במהלך תקופתה בייל, למדה אלוורז את תורת הצבעים והחלה להתנסות בתהליכים אינטואיטיביים, חידות ומשחקים, בין השאר בהשפעת ידידותה עם האמן המינימליסטי והרעיוני סול לוויט. אסטרטגיות אלו דחפו את עבודתה לעבר הפשטה וערבבו מחדש את ההיבטים האוטוביוגרפיים המובהקים שלה, תוך שמירה על תשומת הלב שלה לשורשי תהליך היצירה וההשראה. ציוריה שילבו פרוטות וכדורים צבועים צבעוניים כצמתים בשיטת חיבור-הנקודות, נקבעו במקרה; בעבודות תוססות וגרפיות דומות, היא השתמשה באותיות ומספרים כמערכות ארגון.
בשנות ה-2000, עבודתו של אלוורז התאפיינה בוויזואליות דקורטיבית וברבגוניות פוסט-מודרנית שנעה בין סגנונות עכשוויים.
הערות שוליים

↑  Claire Voon, Chicago Legend Candida Alvarez Finds Comfort—and Reprieve from Trauma—in Abstraction, ARTnews.com, ‏2020-03-13 (באנגלית אמריקאית)
↑  Candida Alvarez up to try anything - Northwest, digitaledition.chicagotribune.com
↑  no existe un mundo poshuracán: Puerto Rican Art in the Wake of Hurricane Maria, whitney.org (באנגלית)
↑  MCA - The Long Dream | Museum of Contemporary Art Chicago, mcachicago.org
↑  Candida Alvarez | Nueva York, whitney.org (באנגלית)
↑  Evergreen: Art from the Collection | San José Museum of Art, sjmusart.org, ‏2022-07-22 (באנגלית)
↑  Elaine Velie, 15 Latinx Artist Fellows Receive $50K Grants, Hyperallergic, ‏2022-05-15 (באנגלית אמריקאית)
↑  Candida Alvarez – SAIC Faculty Sabbatical Exhibit (באנגלית אמריקאית)
1 2  Candida Alvarez: Here. A Visual Reader
↑  Candida Alvarez, Joan Mitchell Foundation, ‏2019-09-25 (באנגלית)
↑  Quiles, Daniel R. "Numbers and Dreams: Candida Alvarez, 1976–1988," Candida Alvarez: Here. A Visual Reader, Chicago: The Green Lantern Press.
↑  Brenson, Michael (1987-01-09). "ART: 2 LOOKS AT CLEVE GRAY'S WORKS". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2024-03-01.
↑  Zimmer, William (1993-01-03). "ART; Echoes of Paris in a Montevideo School". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2024-03-01.
1 2  Myers, Terry R. "Recognize," Candida Alvarez: Here. A Visual Reader, Chicago: The Green Lantern Press.
↑  Brian T. Leahy, Candida Alvarez, Artforum, ‏2020-05-01 (באנגלית אמריקאית)
↑  Centerfield: Art in the Middle | Mashed Up and Shredded into Space: An Interview with Candida Alvarez - Art21 Magazine, magazine.art21.org, ‏2013-01-22 (באנגלית אמריקאית)
↑  Barbara A. MacAdam, "Candida Alvarez, Myth, Memory and Old Lace," ARTnews, February 1993, p. 67.
↑  Arriving Here: Candida Alvarez – THE SEEN (באנגלית אמריקאית)
1 2  Cyphers, Peggy. "Candida Alvarez," Arts, February 1990, p. 100.
↑  Foumberg, Jason. "Candida’s Coloring Book," Chicago Magazine, May 2017, p. 43.
↑  Snodgrass, Susan, "Candida Alvarez at TBA," Art in America, May 2003, p. 154.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 17417540X  LCCN: no2001044416  ULAN: 500487826  VIAF: 63659295   WorldCat (עם VIAF): 63659295 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "קנדידה אלווארז".
צימוק בשמש

| --- | --- |

 כתיבה:  לוריין הנסברי
 סוגה:  דרמה
 הצגת בכורה:  ברודוויי, 11 במרץ 1959
 שפה:  אנגלית 
 
צימוק בשמש (באנגלית: A Raisin in the Sun) הוא מחזה מאת לוריין הנסברי שהוצג לראשונה בברודוויי בשנת 1959. הכותרת היא מתוך השיר "הארלם" (ידוע גם בשם "A Dream Deferred") מאת לנגסטון יוז. הסיפור מספר על חוויות משפחה שחורה בשכונת וושינגטון פארק אשר בשיקגו, עת בני המשפחה מנסים "לשפר" את חייהם בעזרת תשלום ביטוח חיים שהתקבל בעקבות מותו של האב. מעגל מבקרי התיאטרון של ניו יורק בחרו בו כמחזה הטוב ביותר של 1959.
עלילה

וולטר ורות יאנגר, בנם טרוויס, אמו של וולטר, לינה (מאמא) ואחותו של וולטר, בניתה, חיים יחדיו בעוני בדירת שני חדרים רעועה בדרום שיקגו. וולטר מתפרנס בדחק כנהג לימוזינה. רות מאושרת בחלקה, אך וולטר חולם להיות עשיר.
בתחילת המחזה, אביהם של וולטר ובניתה נפטר, ואמם מחכה להמחאה מחברת הביטוח על סך 10,000 דולר. לכל אחד מבני המשפחה יש דעה לגבי מה צריך לעשות עם הכסף: מאמא רוצה להשקיע בבית, ולקיים בכך את החלום שחלמה יחד עם בעלה המנוח. וולטר, שמרגיש זכאי לכסף, רוצה להשקיע בחנות משקאות, יחד עם שני מכרים מהשכונה, וילי ובובו, והוא מאמין שעסק זה יבטיח את עתידה של המשפחה. מאמא מתנגדת לתוכנית זו מתוך השקפה דתית נגד אלכוהול. רות מסכימה עם רצונה של מאמא לבית, אך גם מקווה שוולטר ואמו ידאגו בין היתר להזדמנויות עבור בנה, טראוויס. בניתה רוצה ללמוד רפואה. היא גם מעמתת את בני משפחתה עם הרצון שלהם להתערות בעולם הלבן, ואף מזכירה לוולטר שהכסף לא שלו אלא של אמם.
העימותים בין בני המשפחה גוברים. בינתיים, רות מגלה שהיא בהריון, והיא חוששת שאם תלד זה יגרום למשפחה מצוקה כלכלית גדולה עוד יותר. וולטר לא אומר דבר כשרות משתפת אותו במחשבתה שאולי תעשה הפלה, ומאמא בתגובה מחליטה להשקיע חלק מהכסף כתשלום ראשון על בית, בו יהיה מקום לכולם. היא בוחרת בבית בשכונת קלייבורן, שכונה לבנה לגמרי. כשהשכנים-לעתיד מגלים שמשפחת יאנגר מתכוונת לעבור לשכונתם, הם שולחים את מר לינדר, מוועד השכונה, להציע להם כסף בתמורה לכך שלא יעברו לשכונה. בינתיים, מאמא נמלכת בדעתה, ונותנת את שארית הכסף – כ-6500 דולר – לוולטר, אך מבקשת ממנו שישמור 3000 דולר עבור השכלתה של בניתה. וולטר מוסר את כל הכסף לווילי עבור העסק, והלה בורח עם כל הסכום.
בניתה, בינתיים, מתנהלת מול שני הגברים שבחייה. מחזר אחד הוא ג'ורג' מורצ'סון, איש אמיד ומשכיל, המייצג את הגבר השחור המוטמע בעולם הלבן. הוא מתכחש למורשת האפריקאית שלו, ומתנשא על וולטר ושחורים עניים וחסרי השכלה. מצד שני, ג'וזף אסגאי מלמד את בניתה על מורשתה האפריקאית, נותן לה מתנות מאפריקה, ומעיר לה על נטייתה לקבל על עצמה הטמעה בחברה הלבנה כדבר חיובי. כשהיא מחליקה את שערה, הוא קורה לזה "השחתה". בניתה נגעלת מהתייחסותו של ג'ורג', ולבסוף נענית להצעת נישואים מצד ג'וזף, שמעודד אותה ללמוד רפואה ומבקש ממנה להצטרף אליו במשלחת לניגריה. כשבניתה נסערת מאובדן הכסף, ג'וזף גוער בה שהיא "חומרנית".
וולטר עיוור לניגוד בין ג'ורג' לג'וזף: הוא לא מבין שהמרדף שלו אחר העושר יכול להתגשם רק תוך אימוץ אמות המוסר של ג'ורג' ושחרור מהתרבות של ג'וזף. אך ברגע האמת, הוא לא מסוגל לוותר על הגאווה שלו, והוא דוחה את הצעת הוועד השכונתי הלבן, ומצהיר כי הוא מאמין שמשפחתו תתקיים לצד הלבנים בשכנות טובה. המשפחה עוברת לביתם החדש כדי להגשים את חלומה, תוך אופטימיות ונחישות לפעול באופן מלוכד ומשותף.
דמות נוספת במחזה היא השכנה, גב' ג'ונסון, אישה חטטנית וקולנית, שמצהירה שהיא לא מבינה כיצד המשפחה יכולה לשקול כלל מעבר לשכונה לבנה. היא מוצגת בתור אתנחתא קומית, אבל מייצגת את הלעג של הנסברי כלפי מי שמפחד לעמוד על זכויותיו.
רקע משפטי

המחזה הדהד בחלקיו את התיק המשפחתי בו הייתה מעורבת משפחתה של הנסברי שנים קודם לכן, הנסברי נ' לי (Hansberry v. Lee, 311 U.S. 32) (1940), בנוגע להגבלי נדל"ן על רקע גזעי.
בספרה, To Be Young, Gifted, and Black, הנסברי כתבה על המקרה:
"לפני עשרים וחמש שנים, [אבי] השקיע הון מכספו, את כישרונותיו הלא מבוטלים, ושנים רבות מחייו במאבק, יחד עם עורכי דין של ה-NAACP, בהגבלי הגזע של שיקגו באחת משכונות "הגטו" המכוערות במדינה. במסגרת מאבק זה נדרש מהמשפחה שלנו להתיישב בבית שבמחלוקת בשכונה לבנה עוינת באופן קיצוני, שם המונים שואגים הקיפו את ביתינו. ... הזיכרונות שלי מדרך "נכונה" זו להילחם בעליונות לבנה באמריקה כוללים יריקות, קללות, ומכות במהלך המסע היומי אל בית הספר ובחזרה ממנו. ואני גם זוכרת את אמי הנואשת והאמיצה, מסיירת בבית במשך כל הלילה חמושה בלוגר גרמני (אקדח), מגנה בעקשנות על ארבעת ילדיה, בעוד אבי נלחם את החלק המכובד של המאבק בבית המשפט בוושינגטון."
הבית של משפחת הנסברי בוושינגטון פארק, אותו הם קנו ב-1937, הוכרז על ידי מועצת העיר שיקגו כאתר היסטורי לשימור בשנת 2010.
הפקה וביקורת

כשהחלה ההפקה של ההצגה, היא נחשבה להשקעה בעלת סיכון, מכיוון שהקאסט היה כולו שחור, לבד מדמות אחת משנית ביותר. לכן, נדרשה למפיק פיליפ רוז יותר משנה לגייס מספיק כסף להשיק את הפרויקט. היו חילוקי דעות במהלך התכנון האם על הסיפור להתמקד בדמות הבן או דמות האם. כשההצגה נפתחה בניו יורק עם סידני פואטייה בתפקיד הבן, הוא והמחזה היו ללהיט מיידי.
הקאסט של ההפקה המקורית
סידני פואטייה – וולטר לי יאנגר
רובי די – רות יאנגר
אייבן דיקסון – ג'וזף אסגאי
לון אלדר III – בובו
ג'ון פידלר – קרל לינדנר
לואיס גוסט ג'וניור– ג'ורג' מרצ'סון
קלודיה מקניל – לינה יאנגר
דיאנה סאנדס – בניתה יאנגר
גלין טורמן – טראוויס יאנגר
מאוחר יותר, אוסי דייוויס החליף את פואטייה בתפקיד וולטר יאנגר, ופרנסס ויליאמס החליפה את קלודיה מקניל בתפקיד לינה יאנגר.
"צימוק בשמש" היה המחזה הראשון שנכתב על ידי אישה שחורה שהופק בברודוויי, כמו גם הראשון בבימוי אדם שחור (לויד ריצ'רדס).
הנסברי ורוז לא היו בטוחים שהמחזה יצליח - הביקורות הראשונות היו מעורבות. אך גם לאחר שהמחזה הפך ללהיט וגרף שבחים, המבקרים המשיכו לדון בשאלה "האם המחזה הוא אוניברסלי או נישתי לקהל שחור?".
הנסברי ציינה שהמחזה מציג לראשונה עבור לבנים רבים פרטים מחייהם של אנשים שחורים, והבמאי, ריצ'רדס, ציין שזהו המחזה הראשון שמשך קהלים שחורים גדולים. פרנק ריץ', בביקורתו בניו-יורק טיימס, כתב כי "'צימוק בשמש' שינה את התיאטרון האמריקאי לנצח."
ב-1960 "צימוק בשמש" היה מועמד לארבעה פרסי טוני:
המחזה הטוב ביותר – נכתב על ידי לוריין הנסברי; הופק על ידי פיליפ רוז, דייוויד ג'יי קוגן
השחקן הטוב ביותר במחזה – סידני פואטייה
השחקנית הטובה ביותר במחזה – קלודיה מקניל
הבימוי הטוב ביותר של מחזה – לויד ריצ'רדס
גרסאות ועיבודים > וסט אנד, 1959

כחמישה חודשים אחרי הפתיחה בברודוויי, עלתה ההצגה בווסט אנד בלונדון.
גרסאות ועיבודים > סרט, 1961

ב-1961 יצא הסרט "צימוק בשמש", עם הקאסט המקורי של הצגת הברודוויי. הנסברי כתבה את התסריט, והבמאי היה דניאל פטרי. האולפן היה סרטי קולומביה. רובי די זכתה בפרס National Board of Review לשחקנית המשנה הטובה ביותר, וסידני פואטייה וקלודיה מקניל היו מועמדים לפרסי גלובוס הזהב. פטרי זכה בפרס "גרי קופר" מיוחד בפסטיבל קאן.
גרסאות ועיבודים > מחזמר, 1973

גרסה מוזיקלית למחזה עלתה לבמה בברודוויי בין השנים 1973 ו-1975. את הבוק כתב בעלה לשעבר של הנסברי, רוברט נמירוף, והוא נצמד למחזה המקורי. הקאסט כלל את ג'ו מורטון בתפקיד וולטר לי, וירג'יניה קייפרס בתפקיד מאמא, ארנסטין גק'סון בתפקיד רות, ודבי אלן בתפקיד בניתה. המופע זכה בפרס טוני למחזמר הטוב ביותר.
גרסאות ועיבודים > סרט טלוויזיה, 1989

ב-1989 המחזה עובד לסרט טלוויזיה ברשת הציבורית PBS, בכיכובם של דני גלובר (וולטר לי) אסתר רול (מאמא), קים יאנסי (בניתה), סטרלטה דופואה (רות), וג'ון פידלר (קרל לינדנר). הסרט זכה בשלוש מועמדויות לפרסי אמי, כולן בקטגוריות טכניות.
גרסאות ועיבודים > חידוש ברודוויי, 2004

המחזה הועלה מחדש בברודוויי ב-2004.‏ הקאסט כלל את שון קומבס בתפקיד וולטר לי, אודרה מקדונלד בתפקיד רות, פלישיה רשאד בתפקיד מאמא, וסנאא לתאן בתפקיד בניתה.
המחזה זכה בשני פרסי טוני: לשחקנית הטובה ביותר (פלישיה רשאד) ושחקנית המשנה הטובה ביותר (אודרה מקדונלד), ובמועמדויות לחידוש ברודוויי הטוב ביותר וכן לשחקנית המשנה הטובה ביותר (סנאא לתאן).
גרסאות ועיבודים > סרט טלוויזיה, 2008

בשנת 2008, שון קומבס, פלישיה רשאד ואודרה מקדונלד כיכבו בסרט טלוויזיה בבימויו של קני ליאון. בכורת הסרט הייתה בפסטיבל סאנדנס 2008, ואחר כך שודרה ב-ABC ב-25 בפברואר 2008. מקדונלד זכתה במועמדות לפרס אמי. על פי מדד נילסן, הסרט נצפה על ידי 12.7 מיליון צופים, ודורג #9 בדירוגים השבועיים.
גרסאות ועיבודים > חידוש ברודוויי, 2014

חידוש שני בברודוויי רץ מ-3 באפריל 2014 עד 15 ביוני 2014. המחזה זכה בשלושה פרסי טוני: לחידוש הטוב ביותר, לשחקנית המשנה הטובה ביותר (סופי אוקונדו) ולבימוי הטוב ביותר (קני ליאון).
הקאסט כלל את דנזל וושינגטון בתפקיד וולטר לי, סופי אוקונדו בתפקיד רות, לטנייה ריצ'רדסון ג'קסון בתפקיד מאמא, ואניקה נוני רוז בתפקיד בניתה.
יצירות קשורות

המחזה משנת 2010 של ברוס נוריס, Clybourne Park, מספר את סיפורה של המשפחה הלבנה אשר מכרה את ביתה למשפחת יאנגר. המערכה הראשונה מתרחשת קצת לפני האירועים של "צימוק בשמש", וכוללת את מכירת הבית למשפחה האפרו-אמריקאית; המערכה השנייה מתרחשת כעבור 50 שנה.
המחזה משנת 2013 מאת קוואמי קוויי-ארמה, Beneatha's Place, עוקבת אחר בניתה לאחר שהיא עוזבת לניגריה יחד עם אסגאי. במקום להיות רופאה, היא נהיית לדיקנית מדעי החברה באוניברסיטה מכובדת בקליפורניה.
שני המחזות נקראו על ידי קוויי-ארמה "מחזור הצימוק" והועלו לבמה בהפקה משותפת בבולטימור בעונת 2012-2013.
הערות שוליים

↑  Internet Broadway Database. "A Raisin in the Sun | Ethel Barrymore Theatre (3/11/1959 – 10/17/1959)". IBDB.
↑  "A Dream Deferred (by Langston Hughes)". Cswnet.com. 1996-06-25. אורכב מ-המקור ב-2014-01-08.
↑  "Lorraine Hansberry House". Chicago Landmarks. City of Chicago.
↑  Poitier, Sidney (2000). The Measure of a Man (First ed.). San Francisco: Harper. pp. 148–158. ISBN 978-0-06-135790-9.
↑  Corley, Cheryl, "'A Raisin in the Sun', Present at the Creation", National Public Radio, March 11, 2002.
↑  Rich, Frank, "Theater: 'Raisin in Sun,' Anniversary in Chicago", The New York Times, October 5, 1983.
↑  Internet Broadway Database. "A Raisin in the Sun | Royale Theatre (4/26/2004 – 7/11/2004)". IBDB.
↑  "Chenoweth, Dench, Linney, McDonald, Rashad Nominated for Emmy Awards". Playbill. אורכב מ-המקור ב-2012-10-25.
↑  Ginia Bellafante, "Raisin in the Sun: A Tale of Race and Family and a $10,000 Question", The New York Times, February 25, 2008.
↑  Playbill Vault. "A Raisin in the Sun". Playbill Vault.
↑  Gioia, Michael. "Tony-Winning Revival of 'A Raisin in the Sun' Plays Final Performance Tonight"(הקישור אינו פעיל, October 2016) playbill.com, June 15, 2014
↑  Purcell, Carey. "'Gent's Guide', 'All The Way', 'Hedwig And the Angry Inch', 'Raisin in the Sun 'Win Top Prizes at 68th Annual Tony Awards" (אורכב 12.06.2014 בארכיון Wayback Machine) playbill.com, June 8, 2014
↑  Brantley, Ben, "Good Defenses Make Good Neighbors," The New York Times, February 22, 2010.
↑  Paul Harris, Legit Review: ‘Beneatha’s Place’, https://variety.com/2013/legit/reviews/legit-review-beneathas-place-1200488433/
↑  David Zurawik, "Baltimore's Center Stage looks very good in PBS documentary on 'Raisin' cycle", "The Baltimore Sun", October 25, 2013, http://articles.baltimoresun.com/2013-10-25/entertainment/bal-baltimore-center-stage-pbs-raisin-cycle-20131018_1_sun-revisited-kwame-kwei-armah-raisin-cycle
| פרס טוני לחידוש הטוב ביותר למחזה |
| --- | --- | --- |
| 1994–1999 | מפקח מתקשר (1994) ‏•‏‏ היורשת (1995) ‏•‏‏ איזון עדין (1996) ‏•‏‏ בית בובות (1997) ‏•‏‏ מראה מעל הגשר (1998) ‏•‏‏ מותו של סוכן (1999) |  |
| 2000–2009 | הדבר האמיתי (2000) ‏•‏‏ קן הקוקייה (2001) ‏•‏‏ חיים פרטיים (2002) ‏•‏‏ מסע ארוך אל תוך הלילה (2003) ‏•‏‏ הנרי הרביעי (שילוב של חלק 1 וחלק 2) (2004) ‏•‏‏ גלנגרי גלן רוס (2005) ‏•‏‏ התעורר ותשיר! (2006) ‏•‏‏ סוף המסע (2007) ‏•‏‏ בואינג בואינג (2008) ‏•‏‏ הכיבושים הנורמנים (2009) |  |
| 2010–2019 | גדרות (2010) ‏•‏‏ הלב הרגיל (2011) ‏•‏‏ מותו של סוכן (2012) ‏•‏‏ מי מפחד מווירג'יניה וולף? (2013) ‏•‏‏ צימוק בשמש (2014) ‏•‏‏ גג שקוף (2015) ‏•‏‏ מראה מעל הגשר (2016) ‏•‏‏ ג'יטני (2017) ‏•‏‏ מלאכים באמריקה (2018) ‏•‏‏ הנערים בחבורה (2019) |  |
| 2021–הווה | סיפורו של חייל (2021) ‏•‏‏ Take Me Out ‏(2022) ‏•‏‏ טופדוג/אנדרדוג (2023) ‏•‏‏ Appropriate ‏(2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4131506-6 
סצנה מתוך המחזה. משמאל לימין: רובי די בתפקיד רות, קלאודיה מקניל בתפקיד לינה, גלרין טורמן בתפקיד טראוויס, סידני פואטייה בתפקיד וולטר, ג'ון פידלר בתפקיד קארל לינדנר.
קרנבל נוטינג היל

| --- | --- |

 סוג:  קרנבל, אירוע שנתי 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 מיקום:  לונדון 
 מועדים
 תאריכי פעילות:  1965–הווה (כ־60 שנה) 
 קואורדינטות:  51°30′48″N 0°12′15″W﻿ / ﻿51.5132°N 0.2043°W﻿ / 51.5132; -0.2043
 nhcarnival.org
 he
 
קרנבל נוטינג היל, 2014
קרנבל נוטינג היל, 2015
רקדנים בקרנבל נוטינג היל, 2002
קהל של כמיליון איש משתתף בקרנבל מדי שנה
קרנבל נוטינג היל הוא אירוע שנתי שנמשך יומיים, ומתרחש מדי חודש אוגוסט החל משנת 1966 ברחובות שכונת נוטינג היל, וכן ברובע המלכותי קנזינגטון וצ'לסי, בעיר לונדון שבממלכה המאוחדת. הקרנבל מתקיים בחופשת הבנקים (יום שני הראשון של חודש אוגוסט), וביום ראשון שקודם לה. מארגני הקרנבל הם מקהילת המהגרים מאיי הודו המערבית הבריטיים וצאצאיהם, המתגוררים באזור. הקרנבל מושך אליו כמיליון איש בשנה, ובכך הוא נחשב לאחד מפסטיבלי הרחוב הגדולים בעולם, ואירוע משמעותי בתרבות הבריטית.
למרות שמו, האירוע הוא לא חלק מעונת הקרנבלים העולמית, המקושרת לסיום תקופת הלנט (תענית שלפני חג הפסחא בדת הנוצרית).
היסטוריה

שורשי הקרנבל בשני אירועים נפרדים שהתקיימו באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20: "הקרנבל הקריבי" שהתקיים ב-30 בינואר 1959 בבית העירייה של רובע קמדן בתגובה לגזענות שנפוצה באותה תקופה; והמהומות הגזעניות במירוץ נוטינג היל ב-1958, האירוע הראשון בבריטניה שכלל תקיפות גזעניות רחבות היקף. "הקרנבל הקריבי" של 1959 סוקר על ידי ערוץ הטלוויזיה BBC. הוא אורגן על ידי קלאודיה ג'ונס מטרינידד (המתוארת לעיתים קרובות כ"אמו של קרנבל נוטינג היל"), שהייתה עורכת העיתון השחור הראשון בבריטניה, "The West Indian Gazette". בקרנבל הוצגו לראווה אלמנטים מתוך קרנבלים קריביים בסגנון קברט, תחרות מלכת יופי של הקרנבל, הופעות של הרכבי מחול טרינידדיים, ועוד.
באוגוסט 1966 החלה מנהלת "בית הספר החופשי" למבוגרים בלונדון, ראון לאסלט, לארגן אירוע חוצות פתוח בשכונה (עוד בטרם הייתה מודעת ל"קרנבל הקריבי"). הפסטיבל נועד להיות מגוון מבעבר, ולקדם אחדות תרבותית. האירוע החל כמסיבת רחוב שכונתית לילדים, אך במהרה הפך לקרנבל שנועד גם למבוגרים, כאשר להקתו של מתופף הג'אז ראסל הנדרסון הצטרפה לתהלוכה. ב-1970 כבר השתתפו בקרנבל שתי להקות מוזיקה - הלהקה של הנדרסון ולהקת המתופפים של סלווין בפטיסט.
הקרנבל הפך לפסטיבל מרכזי ב-1975, כאשר הוא אורגן על ידי המורה הטרינידדית לזלי פאלמר, שגייסה נותני חסויות לקרנבל, להקות נוספות, הרכבי רגאיי ומערכות סאונד, והיא גם האריכה את מסלול התהלוכה. היא גם עודדה לבוש, תחפושות ומסכות מסורתיות של נציגי מגוון האיים שלקחו חלק בתהלוכה. התהלוכה החלה להיות משודרת בשידור חי ברדיו BBC לונדון. נקודת ההתחלה של התהלוכה בתקופה זו הייתה בפארק אמסלי הורנימן שברובע קנזינגטון וצ'לסי, ונקודת הסיום הייתה תחנת הרכבת התחתית קנזל גרין ופארק וסטבורן.
ב-1976 גברה הפופולריות של הקרנבל, והשתתפו בו כ-150,000 צופים. עם זאת, באותה שנה ומספר שנים לאחר מכן, נפגם הקרנבל בשל מהומות בהן צעירים קריביים התעמתו עם המשטרה. במהלך תקופה זו, היה כיסוי עיתונאי רחב של אירועי הקרנבל, שנתפס לעיתים קרובות כשלילי וחד-צדדי. לזמן מה נראה היה שקיומו של האירוע ייאסר. הנסיך צ'ארלס היה בין התומכים להמשך קיומו של הקרנבל.
בשנים האחרונות פחתו מאוד האירועים האלימים במהלך הקרנבל, אם כי נערכים בו מדי פעם מעצרים בעקבות אירועי אלימות. הקרנבל מסוקר ונתפס על ידי הרשויות באופן חיובי מאוד, כחגיגה דינמית של הרב-תרבותיות הלונדונית (למרות שעדיין ניכרת בו דומיננטיות של תרבות האיים הקריביים). עם זאת, קיימים חילוקי דעות לגבי אספקטים של ביטחון הציבור ועד כמה מתאים לערוך אירוע זה ברחובות הצרים של האזור. סקר משנת 2016 העלה כי תשעה מכל עשרה תושבים המתגוררים לאורך מסלול הקרנבל מתרחקים מבתיהם מדי שנה במהלך האירוע. בעקבות חששות אלו, מינה ראש עיריית לונדון בשנות ה-2000, קן ליווינגסטון, ועדה שנועדה "לגבש הנחיות במטרה להגן על עתיד הקרנבל". בעקבות דו"ח הוועדה, שונה המסלול ב-2002, ונכלל בו גם הייד פארק.
כיום משתתפים בקרנבל כמיליון צופים מדי שנה, והוא משודר בשידור חי בערוצי אינטרנט רבים ברחבי העולם.