stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ועדת איתור
תפקידים המחויבים בוועדת איתור

התפקידים שהממשלה החליטה שהמינויים בהם ייעשו בעזרת ועדת איתור כוללים, בין היתר, את מנהל רשות המיסים, הממונה על התחרות, נציב המים ומנכ"לי חברות ממשלתיות. היועץ המשפטי לממשלה הוציא הוראות הקובעות לגבי מינוי מנכ"ל של גוף ציבורי או משרד ממשלתי ש"על המינוי להיעשות בהליך מסודר ומובנה. הדרך הראויה לכך היא על ידי ועדת איתור, תוך הקפדה על פרסום לציבור ומתן אפשרות להציע מועמדים ומועמדות". ועדת איתור ממונה גם לתפקידי מנכ"ל של גופים ציבוריים לא ממשלתיים, כמו קופת חולים מאוחדת.
היו גם מקרים בהם מונתה ועדת איתור למרות שלא הייתה חובה לכך על פי החלטת הממשלה. כך למשל, מינוי לתפקיד מנהל רשות החברות הממשלתיות אינו חייב בוועדת איתור, אולם בשנת 2002 החליט אורי שני להפקיד את המינוי בידי ועדת איתור, שבחרה את אייל גבאי.
בהחלטת הממשלה המקורית בשנת 1999 נקבעו 9 משרות המחייבות ועדת איתור. מאז עלה מספר המשרות המאוישות דרך ועדת האיתור לכ-100 ב-2009, כאשר רק 30% ממשרות אלה אוישו קודם לכן ללא מכרז. כך למשל היה במינויים של הממונה על הגנת הצרכן והסחר ההוגן והממונה על מחוז הדרום במשרד הפנים אשר הממשלה קבעה להם פטור ממכרז והעדיפה שימוש בוועדת איתור.
הרכב ועדת האיתור

ועדת איתור מורכבת מאנשי מקצוע בתחומי העניין של התפקיד נשוא המינוי. כך, למשל, החליטה הממשלה להקים ועדת איתור לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה בראשות שופט בדימוס של בית המשפט העליון. ככלל, בוועדת איתור חמישה חברים הכוללים את מנכ"ל המשרד הממשלתי הרלוונטי, נציב שירות המדינה או נציגו, עובד מדינה הקשור לתחום המינוי, איש אקדמיה ונציג ציבור.
סמכות ועדת האיתור

ועדת האיתור משמשת כידו הארוכה של הגוף הממנה, ותפקידה לסייע בידו לתור אחר מידע בדבר המועמדים הרלוונטיים ולהעריכו. על-פי ההלכה הפסוקה, מסקנותיה של ועדת איתור צריכות להישקל בכובד ראש על ידי הגוף הממנה ועל דרך הכלל עליו לקבלן. עם זאת, על הממנה להפעיל שיקול דעת עצמאי באשר למינוי, וההכרעה הסופית לגביו מסורה לו. אולם סטייה מהמלצות ועדת האיתור חייבות מתן "טעם מהותי לדבר".
עמד על כך השופט אדמונד לוי:
בתחילת 2012 חייב בג"ץ את שר האוצר לקבל את המלצת ועדת האיתור לגבי מינוי מנהל רשות המיסים.
דיון ציבורי

בעוד ישנם הטוענים שוועדות איתור מביאות לתוצאות יותר טובות ומונעים מינויים פוליטיים, אחרים טוענים שוועדות האיתור מביאים לתוצאות בינוניות ומטה. מנגד, מבקר המדינה יצא נגד שימוש בוועדות איתור כדרך לעקוף את השימוש במכרז.
ועדות איתור במגזר הפרטי

אף שמקורן של ועדות האיתור במגזר הציבורי, במקרים מסוימים מינו גם גופים פרטיים ועדות איתור. דוגמאות לכך הן החלטת דירקטוריון בנק הפועלים למנות ועדת איתור לתפקיד מנכ"ל הבנק בשנת 2009 והחלטה דומה שקיבל באותה שנה דירקטוריון מעריב לגבי תפקיד עורך העיתון.
הערות שוליים

1 2  אמנון סטרשנוב, אליך, שר המשפטים, באתר ynet, 24 בנובמבר 2009
↑  בג"ץ 2699/11 התנועה למען איכות השלטון נ' ממשלת ישראל ואחרים, ניתן ב־17 במאי 2011, סעיף 4
↑  מרדכי גילת, בחזרה לביצת השחיתות, באתר ישראל היום, 19 בנובמבר 2009
1 2 3  מוטי בסוק, "ועדת איתור בראשות הולנדר שינתה תנאי סף כדי שיתאימו למועמד מסוים", באתר TheMarker‏, 17 במאי 2011
↑  הנחיה 1.1501 - מינויים בתקופת בחירות, הנחיות היועץ המשפטי לממשלה, ינואר 2021
1 2 3  סטלה קורין-ליבר, ‏דרושה ועדת איתור, באתר גלובס, 19 באפריל 2007
↑  ייצוג הולם למגזרים מסוימים, הוראת היועץ המשפטי לממשלה 1.1503, מרץ 2003
↑  בג"ץ  5926/06 - י"ב
↑  בג"ץ 5538/09 עו"ד אלישע פלג נ' נציבות שירות המדינה ואחרים, ניתן ב־6 ביולי 2010
↑  בג"ץ 4065/09 עו"ד יוסף פינחס כהן נ' שר הפנים ואחרים, ניתן ב־20 ביולי 2010
↑  ראו לדוגמה: הודעה בדבר קביעת משרה שלא תחול עליה חובת מכרז, 24 בינואר 2006, ילקוט הפרסומים, עמ' 1884-1885
↑  בג"ץ 5660/10 עמותת איתך - משפטניות למען צדק ואחרים נ' ראש ממשלת ישראל ואחרים, ניתן ב־22 באוגוסט 2010, סעיף 18
1 2  בג"ץ 5755/08 ארן נ' ממשלת ישראל, ניתן ב־20 באפריל 2009, פס' 13
↑  בג"ץ 8134/11 עו"ד ורו"ח משה אשר נ' שר האוצר, ד"ר יובל שטייניץ ואחרים, ניתן ב־29 בינואר 2012
1992 בארצות הברית

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| «««  1991   1990  1989 |  דגל ארצות הברית | 1992  בארצות הברית |  »»»  1993   1994   1995 |
כל ערכי השנים בארצות הברית • אירועים בולטים בעולם ב-1992 פורטל ארצות הברית • לוח שנה של שנת 1992
בשנת 1992 ציינה ארצות הברית 216 שנה להיווסדה.
הנהגה

הנשיא: ג'ורג' הרברט ווקר בוש (המפלגה הרפובליקנית)
סגן הנשיא: דן קווייל (המפלגה הרפובליקנית)
יו"ר בית הנבחרים: טום פולי (המפלגה הדמוקרטית)
מנהיג הרוב בסנאט: ג'ורג' מיטשל (המפלגה הדמוקרטית)
הקונגרס: הקונגרס ה-102
אירועים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
26 בינואר – נשיא רוסיה בוריס ילצין מצהיר כי רוסיה תחדל לכוון נשק גרעיני לכיוון ערים בארצות הברית.
10 בפברואר – המתאגרף מייק טייסון מורשע באונס.
5 באפריל – 700,000 איש משתתפים בהפגנה הגדולה ביותר בוושינגטון בעד הזכות להפלות.
29 באפריל – מהומות פורצות בלוס אנג'לס בעקבות זיכוי ארבעה שוטרים מאשמת הכאת האזרח השחור רודני קינג.
22 במאי – ג'וני קרסון, אשר הנחה את תוכנית האירוח המרכזית של רשת NBC – הטונייט שואו במשך 30 שנים, פורש מתפקידו. רשת NBC בוחרת בג'יי לנו כמחליפו אף על פי שהבטיחה את התפקיד לדייוויד לטרמן.
29 ביוני בית המשפט העליון של ארצות הברית נותן את החלטתו בהורות מתוכננת נגד קייסי, המסייג את פסק דין רו נגד וייד אך אינו מבטלו.
24-28 באוגוסט – ההוריקן אנדרו פוגע בדרום פלורידה.
3 באוקטובר – לאחר שביצעה א-קפלה לשיר "War" של בוב מארלי בתוכנית סאטרדיי נייט לייב כמחאה על ניצול מיני בכנסייה הקתולית, ללא ידיעת מפיקי התוכנית הזמרת האירית שינייד או'קונור שלפה בשידור חי תמונה של האפיפיור יוחנן פאולוס השני, אמרה "הילחמו באויב האמיתי" וקרעה אותה כשהיא משליכה את הקרעים אל עבר המצלמה.
3 בנובמבר – ביל קלינטון מנצח במערכת הבחירות הנשיאותיות ה-52 של ארצות הברית.
3 בדצמבר – מועצת הביטחון של האו"ם מקבלת את החלטה 794, המאפשרת שליחת כוחות בינלאומיים בראשות ארצות הברית לסומליה.
4 בדצמבר – כוחות צבא אמריקנים נוחתים בסומליה.
24-28 באוגוסט: ההוריקן אנדרו פוגע בדרום פלורידה
3 בנובמבר: ביל קלינטון מנצח במערכת הבחירות הנשיאותיות ה-52 של ארצות הברית
נולדו

19 בינואר – מק מילר, ראפר ומפיק מוזיקלי אמריקאי-יהודי (נפטר ב-2018)
11 בפברואר – טיילור לאוטנר, שחקן אמריקאי
10 במרץ – אמילי אוסמנט, שחקנית וזמרת אמריקאית
24 באפריל – ג'ו קירי, שחקן אמריקאי ומוזיקאי אמריקאי
26 ביוני – ג'נט מקארדי, שחקנית אמריקאית
22 ביולי – סלינה גומז, זמרת אמריקאית
4 באוגוסט – דילן וקול ספראוס, שחקנים תאומים אמריקאיים
20 באוגוסט – דמי לובאטו, שחקנית וזמרת אמריקאית
16 בספטמבר – ניק ג'ונאס, זמר וגיטריסט מלהקת האחים ג'ונאס
11 באוקטובר – קארדי בי, פזמונאית וראפרית אמריקאית
12 באוקטובר – ג'וש האצ'רסון, שחקן אמריקני
18 בנובמבר – נייתן קרס, שחקן ומדבב אמריקאי
23 בנובמבר – מיילי סיירוס, שחקנית וזמרת אמריקאית
נפטרו

1 בינואר – גרייס הופר, מתכנתת, מחלוצי המחשוב (נולדה ב-1906)
6 באפריל – אייזק אסימוב, סופר מדע בדיוני אמריקאי (נולד ב-1920)
12 באוגוסט – ג'ון קייג', מלחין אמריקאי (נולד ב-1912)
5 בספטמבר – פריץ לייבר, סופר מדע בדיוני ופנטסיה אמריקאי (נולד ב-1910)
12 בספטמבר – אנתוני פרקינס, שחקן קולנוע אמריקאי (נולד ב-1932)
22 בנובמבר – סטרלינג הולוויי, שחקן אמריקאי (נולד ב-1905)
אייזק אסימוב
הצבא הקונטיננטלי

| --- | --- |

חיל רגלים של הצבא הקונטיננטלי
 פרטים
 מדינה:  13 המושבות ארצות הברית
 סוג:  פיקוד מרכזי של מיליציות
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1775 – 3 בנובמבר 1783 (באופן רשמי בעקבות חוזה פריז) 1784 (באופן סופי עם הקמת צבא ארצות הברית)
 מקים היחידה:  ג'ורג' וושינגטון
 מלחמות:  מלחמת העצמאות של ארצות הברית
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  כ-30,000 חיילים (מתוכם כ-15,000 לוחמים בפועל)  כ-90,000 אנשי מיליציה (גיוסים זמניים בהתאם לזירת הלחימה)
 ציוד עיקרי:  נשק חם קל
 פיקוד
 דרגת המפקד:  לוטננט גנרל
 מפקד נוכחי:  ג'ורג' וושינגטון 
 
דיוקן של הגנרל ג'ורג' וושינגטון, מפקד הצבא הקונטיננטלי והנשיא הראשון של ארצות הברית
הצבא הקונטיננטלי (באנגלית: Continental Army) היה הפיקוד המאוחד של שלוש עשרה המושבות האמריקניות שלחמו בבריטניה במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית. הצבא הוקם בעקבות החלטת הקונגרס הקונטיננטלי השני ב-14 ביוני 1775, ומפקדו הראשון, ג'ורג' וושינגטון, מונה יום לאחר מכן, ב-15 ביוני.
הצבא הקונטיננטלי סבל מבעיות רבות: לא היה זה צבא מאורגן, כי אם מבנה פיקוד מרכזי שארגן מספר מיליציות חמושות; גודלו של הצבא היה קטן יחסית לאוכלוסייה (כ-90,000 איש נושאי נשק וכ-15,000 חיילים סדירים); הצבא היה מורכב ממתנדבים שחלקם לא היו מיומנים; חוסר משמעת פגע במהלך הקרבות והתבטא בעריקה. בנוסף, שרר בו מחסור תדיר במזון ובתחמושת. כמו כן, סכסוכים רבים בין המושבות לבין עצמן נותרו בעינם, וחמור מכך – בתוך החברה האמריקנית עצמה היו "לויאליסטים", היינו מתיישבים אשר נותרו נאמנים לכתר הבריטי ואף ערקו לצבא הבריטי.
יתרונותיו של הצבא הקונטיננטלי היו מועטים, ועיקרם היה שחלק מהמתנדבים היו בעלי ניסיון בלוחמת גרילה כנגד האינדיאנים או שירתו בצבא הבריטי במלחמות הקולוניאליות כנגד הצרפתים. סייעה בידו העובדה שהמרד נגד הבריטים עורר אהדה באירופה: מספר צרפתים ובני לאומים אחרים התנדבו לשורות האמריקנים, בנוסף למדיניות רשמית של ממשלת צרפת ששלחה עשרות ספינות קרב וכן צבא יבשתי וכל זאת על מנת לפגוע בבריטניה ומבלי לקבל על כך כל תמורה.
רובו של הצבא הקונטיננטלי פורק אמנם ב-3 בנובמבר 1783 בעקבות חוזה פריז, אך כח קטן נותר להגן על וסט פוינט וכן על מוצבים מרוחקים אחרים, עד אשר הוחלט בקונגרס להקים את צבא ארצות הברית ב-3 ביוני 1784. קיימת סברה הגורסת שחלק מצבא ארצות הברית הורכב מהחיילים שנלחמו בשורות הצבא הקונטיננטלי.
ההקמה

כשהחלה מלחמת העצמאות של ארצות הברית בקרבות לקסינגטון וקונקורד באפריל 1775 לא היה למתיישבים המורדים צבא סדיר. עד לאותם ימים נשענה כל מושבה על "מיניטמן" (Minutemen) – מיליציה מקומית שהורכבה מאזרחים-חיילים במשרה חלקית להגנה מקומית. עם עליית המתח בין המתיישבים לבריטים החלו המושבות לערוך רפורמות ולשפר את המיליציות שלהן במטרה להתכונן למשבר אפשרי. האימונים של החיילים התגברו עם כניסת חוקי הכפייה לתוקף. מתיישבים כמו ריצ'רד הנרי לי הציעו להקים כח מיליציה לאומי, אך הקונגרס הקונטיננטלי הראשון פסל את הרעיון.
לאחר קרבות לקסינגטון וקונקורד רוכזו אלפי מתנדבים שייצגו את המושבות באזור ניו אינגלנד כדי להתנגד ולהכניע את החיילים הבריטים שהחזיקו בבוסטון. ב-14 ביוני 1775 החליט הקונגרס הקונטיננטלי השני על הקמת צבא קונטיננטלי שמטרתו הייתה הגנה מסודרת ומאורגנת על המושבות והכוחות שחנו מחוץ לבוסטון הפכו ליחידה הראשונה של הצבא. ב-15 ביוני בחר הקונגרס ללא מתנגדים את ג'ורג' וושינגטון למפקדו בפועל של הצבא. וושינגטון הסכים וקיבל את התפקיד ללא השתהות. ארבעה מייג'ור גנרלים (ארטמס וורד, צ'ארלס לי, פיליפ סקיילר ואיזראל פאטנם) ושמונה בריגדיר גנרלים (סת' פומרוי, ריצ'רד מונטגומרי, דייוויד וסטר, ויליאם הית', ג'וזף ספנסר, ג'ון תומאס, ג'ון סאליבן ונתנאל גרין) מונו למפקדי הצבא המשניים ימים אחדים לאחר מכן. פומרוי דחה את המינוי ומשרתו נותרה בלתי מאוישת.
עם המעבר של סמכויות החקיקה לידי הקונגרס הקונטיננטלי עלתה לדיון השאלה מהו תפקידו של הצבא הקונטיננטלי. הייתה כוונה להמשיך ולהגדירו כצבא של האמריקנים. מצד שני עלה הצורך בהקמת צבא סדיר שיהיו בו הארגון והמשמעת של צבא מודרני כדי שייתן מענה הולם בקרבות עם הבריטים. כתוצאה מכך עבר ארגון הצבא מספר שלבים שהתאפיינו בפירוק וארגון מחדש של מערכיו.
כלכלה

כלכלת שלוש-עשרה המושבות שהפכו למדינות לא הייתה תלויה ברשות עצמה או לאומית בכללותה. המדינות היו בבסיסן קהילות חקלאיות סגורות, אשר ייצאו את תוצרתן לבריטים תמורת סחורות ומוצרים ברי קיימא. הייצור בבתי מלאכה עדיין היה בחיתוליו ורק מספר מועט של מוצרים נועד לשימוש צבאי. על אף ניסיונות מצד הקונגרס לעודד תעשייה מקומית בשנות המלחמה, נשען הצבא הקונטיננטלי בעיקר על ציוד שנתפס מהבריטים ועל ייבוא מאירופה ומאיי הודו המערבית דרך הסגר הימי הבריטי, מציוד צבאי ועד ביגוד. בעוד שהמדינות ייצרו מזון בכמות מספקת, הובלתו מאזור אחד למשנהו הייתה קשה. דרכי המסחר התבססו בעיקר על הנהרות ולא בדרכים יבשתיות; הדרכים מצפון לדרום היו מעטות ולא מספקות. היה מחסור מתמיד בעגלות, סירות או כל אמצעי תובלה אחר. תחת תנאים אלה, היה קל הרבה יותר לתמוך במיליציה מקומית למשך מספר ימים עד שבועות מאשר צבא לאומי הפועל ברציפות במשך השנה כולה.
לאורך כל תקופת קיומו, סבל הצבא הקונטיננטלי מלוגיסטיקה גרועה, חוסר באימונים, תקופת שירות קצרה, יריבויות בין המדינות לבין עצמן וחוסר יכולתו של הקונגרס לכפות עליהן לספק מזון, תחמושת ואספקה. הקונגרס הטיל על כל מדינה את המימון ואת מכסות הגיוס בהתאם לעושרה ולגודלה היחסי של אוכלוסייתה, אך היה חסר כוח ממשי לכפות עליהן לקיים את התחייבויותיהן. בשל הקושי לגבות מיסים והמחסור הקבוע באמצעי תשלום, הודפסו שטרי כסף בקנה מידה גדול, שאמנם היו חיוניים לניהול המלחמה בתחילתה, אך הביאו בסופו של דבר לאינפלציה חמורה שהורידה את ערך המטבע הקונטיננטלי ובהדרגה גזלו מהקונגרס ומהמדינות את היכולת לשלם לחיילים, לקנות אספקה ולעמוד ברוב הוצאות המלחמה.
הנטל הכלכלי במלחמה שכלל את השכר, הציוד, האוכל, הלינה, הביגוד והחימוש של יחידות הצבא הוטל על כל אחת מהמדינות כחלק מהתהליך שהוביל להקמתן הרשמית כמדינות ריבוניות. היו הבדלים ניכרים בין יכולתן של חלק מהמדינות להתמודד עם הנטל בהשוואה לאחרות. בעיות תקציב ובעיות מוראל שבו והופיעו כל עוד נמשכה המלחמה. החוסר באמצעים גרם לבעיות רבות: שכר נמוך, אוכל תפל או רקוב, עבודה מאומצת ומפרכת, חיילים שסבלו מחום או מקור רב, ביגוד דל, מחסה בלתי מספק, משמעת קשה מאוד וסיכויים גדולים להיהרג בקרב.
פעולות עיקריות

בזמן המצור על בוסטון בין מאי ליוני 1775, מנתה מצבת כוחות המורדים באזור מסצ'וסטס בין 14,000 ל-16,000 חיילים מניו אינגלנד (אך ייתכן כי המספר האמיתי קרוב יותר ל-11,000 איש בשל עריקות). עד להגעתו של וושינגטון, אשר הביא רשמית את המתנדבים תחת מרות הקונגרס, פיקד על הצבא ארטמס וורד, כאשר ג'ון תומאס שימש כקצין המבצעים וריצ'רד גרידלי פיקד על הארטילריה ושימש גם כמהנדס הראשי.
בסוף מאי תוגברו הבריטים בבוסטון בכוחות רעננים מאנגליה שהגדילו מספר החיילים לכ-6,500 איש. המייג'ור גנרלים הנרי קלינטון, ג'ון ברגוין, ו-ויליאם האו חברו לגנרל תומאס גייג' כדי לתכנן ולהוציא לפועל את הבסת המורדים. נוכחות הקצינים הבכירים וספינות הקרב של אדמירל סמיואל גרייבז הגבירו את תחושת העוצמה והכוח של המושל, אשר הכריז על משטר צבאי ועל הכללת כל הצבא הקונטיננטלי ותומכיו כ"מורדים" וכ"בוגדים בחוקה". חנינה הובטחה לאלה שינטשו את דרכם של המורדים, על אף שסמואל אדמס וג'ון הנקוק עדיין נותרו מבוקשים בעוון בגידה חמורה. הניסיון הראשון מצד הבריטים להכות במורדים הסתיים בניצחון פירוס בקרב באנקר היל ב-17 ביוני 1775. הקרב, והאבדות הרבות, זעזעו את הפיקוד הבריטי. האמריקנים מצידם הפכו את הקרב לדוגמה ופיתחו לפיו מסורת כי אזרחים לוחמים הנקראים זמנית לדגל יכולים להוות יריב לצבא מאורגן, מסורת שהשפיעה על המדיניות הצבאית בדורות שלחר מכן.
לאחר שב-17 במרץ 1776 פינו הבריטים את בוסטון (בשל האיום שנשקף להם מצד תותחי המורדים שתפסו עמדות שולטות על העיר), עבר הצבא הקונטיננטלי לניו יורק. במהלך חמש השנים הבאות, לחמו מרבית כוחות הצבא הקונטיננטלי והצבא הבריטי האחד כנגד השני באזור ניו יורק, ניו ג'רזי ופנסילבניה. בין הקרבות שנוהלו במערכות אלו ניתן למנות את קרב טרנטון, פרינסטון, ברנדיווין, ג'רמנטאון ואחרים.
הצבא הגביר את יעילותו ושיעור הצלחותיו תוך סדרה של ניסויים וטעויות, לרוב במחיר כבד של חיי אדם. גנרל וושינגטון וקצינים בולטים אחרים היוו גורם משמעותי בשמירה על לכידותן של יחידות, בלימוד, בהסתגלות ובהחלת המשמעת לאורך כל שמונה שנות המלחמה. הצטרפותו של פרידריך וילהלם פון שטויבן, ממוצא פרוסי, בחורף של 1777–1778, הביא לשיפור ניכר ברמת האימון, במשמעת וביכולת התמרון של הצבא. כל הנהלים, התרגילים והתמרונים רוכזו על ידו בספר "הנהלים של שטויבן לסדר ומשמעת עבור כוחות ארצות הברית", אשר ידוע יותר בכינוי "הספר הכחול", כיסה את כל ההיבטים של שירות בחיל רגלים, תרם לארגון יעיל יותר ברמת הפלוגה והרגימנט, למנגנון אדמיניסטרציה מסודר יותר ושמה דגש על יחס טוב יותר בין מפקד הפלוגה לחייליו.
במאי 1781 חנה הצבא הבריטי בפיקודו של לורד קורנווליס, אשר הותש כתוצאה מהקרבות במושבות הדרומיות, ביורקטאון אשר לחוף האוקיינוס האטלנטי והמתין לקבלת אספקה ותגבורת מהצי הבריטי. באוגוסט צעד עיקר הצבא הקונטיננטלי, יחד עם כוחות חיל משלוח צרפתי בפיקודו של הרוזן דה רושאמבו, לדרום וירג'יניה, שם חבר לשייטת איי הודו המערבית בפיקודו של  הרוזן דה גְרָאס. נסיגת הצי הבריטי לאחר קרב צ'ספיק, ניתק את צבאו של קורנווליס והביא למצור על יורקטאון, שהסתיים בכניעתו של הצבא הבריטי בדרום. מערכה זו סימנה את סופם של קרבות היבשה במלחמה, על אף שהצבא הקונטיננטלי חזר לניו יורק כדי לצור על הצבא הבריטי שהחזיק בה, עד לחתימת הסכם השלום כשנתיים מאוחר יותר, וקרבות נמשכו במקומות אחרים בין כוחות בריטיים לבין אלה של צרפת ובעלות בריתה.
הערות שוליים

↑  Wright, עמודים 128–146
↑  Wright, עמודים 10–11
↑  Wright, עמודים 22–28
↑  Wright, עמודים 29, 40–43
↑  Matloff, עמודים 50–52
↑  Wright, עמודים 45–50
↑  Wright, עמודים 91–94, 98–99
1 2  Yordy III, Charles S. The Pennsylvania Line Mutiny, its Origins, and Patriotism. Penn State University Libraries
↑  מערך של הצבא הקונטיננטלי שהורכב ממספר רגימנטים אשר השתייכו לאותה המדינה כונה "חיל" (Line).
↑  Wright, עמודים 153–163; 166–170
↑  Wright, עמודים 171–179
↑  Matloff, עמוד 56
↑  Matloff, עמודים 56–57
↑  Nellis, עמודים 138–139
↑  Sutherland, Jonathan. African Americans at War: An Encyclopedia, vol 1. ABC-CLIO, 2004. ISBN 1576077462. 
עמודים 432–433; 449
↑  Matloff, עמוד 57
↑  Wright, עמוד 166
↑  Matloff, עמודים 53–54
↑  Matloff, עמוד 54
↑  Matloff, עמוד 44
↑  Nellis, עמוד 88
↑  Matloff, עמוד 46
↑  Matloff, עמוד 52
↑  Wright, עמודים 137–146
↑  Wright, עמודים 166–170
1 2  Wright, עמוד 180
1 2  Wright, 180–182
1 2  Wright, עמוד 182
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269259205171  BnF: cb11950721s (data)  ISNI: 0000 0001 2298 3907  LCCN: n79045178  SUDOC: 027474771  VIAF: 154702713   WorldCat (עם VIAF): 154702713 
חיילים אמריקנים, 1781
כניעתו של לורד קורנווליס בפני האמריקנים והצרפתים לאחר קרב יורקטאון
ישראל דושמן

| --- | --- |

 לידה:  1884 וילנה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  14 ביולי 1947 (בגיל 63 בערך) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  פלשתינה (א"י) 
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 שפות היצירה:  עברית 
 
ישראל דושמן ומשפחתו
דושמן בשיעור עברית לתלמידי כיתות ג'-ד' בגימנסיה הרצליה, 1915
ישראל דוּשמַן  (1884, וילנה, ליטא - 14 ביולי 1947, כ"ו בתמוז תש"ז, תל אביב) היה משורר עברי, פזמונאי, סופר, מתרגם ומורה.
ביוגרפיה

נולד בטבת תרמ"ד לשאול אהרן ולבת-שבע בווילנה, אז חלק מן האימפריה הרוסית. למד ב'חדר' ובישיבה, וכמו כן למד לימודים כלליים. נטש את הדת, ובשנת 1905 עלה לארץ ישראל. היה בין ראשוני המורים שלימדו בבתי הספר הראשונים בעברית. הוא לימד בגליל בתחילה, במושבות ראש פינה ומטולה, וכשנוסדה הגימנסיה העברית הראשונה בארץ, "גימנסיה הרצליה", היה בין המורים הראשונים בה במקצועות העברית, הלשון והספרות. דושמן היה מורה בגימנסיה ממש עד ימיו האחרונים.
דושמן נתן מכוחו גם לתיאטרון העברי, היה בין מייסדי אגודת "חובבי הבמה העברית", תרגם כחמישים מחזות מספרות העולם, בעיקר מרוסית, וזכה לראותם מועלים על הבימה. הוא נמנה בין מייסדי ספרות הילדים העברית החדשה בארץ, והרבה ליצור שירים, סיפורים מחורזים, מעשיות ותרגומים. שיריו, שהפכו לימים לשירי זמר, התפרסמו מאוד, ומושרים בארץ עד היום. ביניהם נתפרסמו במיוחד: "פה בארץ חמדת אבות", "החלוצים" ו"השקדיה פורחת". הוא נחשב בין חלוצי מחדשי הזמר העברי בארץ.
סיפור השיר "פה בארץ חמדת אבות" מלמד כיצד היו נוצרים שירי העלייה השנייה באותן שנים: בשנת 1912 יצאו תלמידי הגימנסיה העברית הרצליה לטיול לצפון הארץ. מנהל הגימנסיה ד"ר בוגרשוב פנה אל דושמן ואל חנינא קרצ'בסקי המורה לזמרה, וביקש מהם לכתוב יחד שיר לכת שאותו יוכלו התלמידים לשיר ולהפיץ במהלך הטיול ברחבי הארץ. הם בחרו את הלחן היידי הידוע "מארש הגלות", שכתב המלחין הרמן צבי ארליך למילים מאת מוריס רוזנפלד, וללחן זה כתב דושמן מילים שיהוו ניגוד גמור למילות הייאוש והעצב של השיר היידי. השיר נפוץ בכל הארץ, ואף הגיע לארצות הגולה, אך בגולה הוא הושר: "שם בארץ חמדת אבות".
רבים מייחסים לדושמן את כתיבת מילות שיר הילדים המוכר יונתן הקטן, אך יש גם סברה שהשיר נכתב על ידי המחנכת שושנה צ'נסטנוחובסקה.
 כך נוצרו שירים בתקופת העלייה השנייה: מילים פונקציונליות המותאמות ללחן מוכר.
סיפוריו ושיריו נדפסו ברובם בעיתונות הילדים העברית, בעיתונים: "דבר לילדים", "אלומות", ו"עתוננו". הוא הוציא בעצמו כמה סדרות של ספרות לילדים, כגון "רימונים לילדים", "רימונים לנוער", ו"ספריה לילדים". גם תרגומו ל"פינוקיו", אחד מתוך תרגומים רבים מהסופר האיטלקי קרלו קולודי, התקבל באהבה רבה על ידי דורות של קוראים עבריים צעירים.
ישראל דושמן לקה בלבו ונפטר בשנת 1947 בתל אביב. נטמן ב בבית הקברות נחלת יצחק. הותיר אחריו את רעייתו, לאה לבית קרמן, בן (ראובן), ושתי בנות (עפרה ושולמית).
על שמו נקרא בעבר רחוב בשכונת נווה זאב בבאר שבע.
מספריו

בעלי המלאכה וכלי עבודתם (ציורים מאת לילי צדק, ושיר מאת י' דושמן), תל אביב: דביר, 1933.
ביקור: סיפור (ציור), אודסה: אחיאסף, 1912.
ככה הם עובדים (ציורים: ה. הכטקופף), הוצאת זימזון, 1977.
המורה: סיפור מאת ישראל דושמן, תל אביב: 1943.
מרגניות: סיפורים לפעוטות, מצוירים בידי נחום גוטמן, תל אביב: 1946.
שתי עזים; העורב הפקח (ערוך על ידי י' דושמן; צייר: ש' צייטלין), תל אביב: 1930.
תרגומיו
אחיקר האכר: מעשיה על פי מקור אנגלי, ישראל דושמן (ציורים: יפה טלרק), זימזון, 1978.
בממשלת בעלי החיים / מאת י' לונקביץ, בתרגום י' דושמן, יפו: הוצאת לעם: 1911.
רעידת האדמה והרי שרפה / מאת. י׳ לונקיביץ, בתרגום י׳ דושמן, יפו: הוצאת לעם, תרע״א.
חד גדיא: פזמון פסח לילדי ארץ ישראל / על פי פירוזניקוף, יפו: 1910.
ימי חיינו: מחזה בארבע מערכות, מאת ל' אנדרייב (תרגם: י' דושמן) תל אביב: תיאטרון עברי הארץ ישראלי, [תרפ"ג] 1923
פינוקיו: קורותיו של ילד-עץ, מאת קרלו קולודי, 1965.
ראו גם

פה בארץ חמדת אבות
לקריאה נוספת

'דושמן, ישראל', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 158. (הספר בקטלוג ULI)
דני רכט, בית דושמן, באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה"
הערות שוליים

↑  נתן שחר, שיר שיר עלה נא, תולדות הזמר העברי.
↑  נתי גבאי, מסע הייסורים של יונתן הקטן, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, ‏11 בינואר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007502407005171  GND: 1173342737  ISNI: 0000 0001 0786 5136  LCCN: nr00031730  MusicBrainz: 689ff4b5-d22e-4002-984d-01b362af3c4d  NTA: 314503250  VIAF: 97205001   WorldCat (עם VIAF): 97205001
פול מוני (קומיקאי)

| --- | --- |

 לידה:  4 באוגוסט 1941 שריבפורט, ארצות הברית 
 פטירה:  19 במאי 2021 (בגיל 79) אוקלנד, ארצות הברית 
 שם לידה:  Paul Gladney 
 סוגה מועדפת:  קומדיה הבחנתית, קומדיית מערכונים, תיאטרון אילתורים 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  תיכון ברקלי 
 פרופיל ב-IMDb
 
פול מוני (באנגלית: Paul Mooney;‏ 4 באוגוסט 1941 - 19 במאי 2021) היה קומיקאי ותסריטאי אפרו-אמריקני. אפיין אותו סגנון הומור אפרו-אמריקני בוטה במיוחד והתנגדות לתקינות פוליטית (אפילו ביחס לקומיקאים אפרו-אמריקנים אחרים כמו כריס רוק). במופעי הסטנד-אפ שלו, מוני הרבה לתקוף את אמריקה הלבנה בכלל ואת הממסד הלבן בפרט.
רקע

מוני נולד בשריבפורט, לואיזיאנה ומאוחר יותר עבר עם משפחתו לאוקלנד, קליפורניה. אחר שברח מביתו, התחיל לעבוד כמנחה בקרקס.
קריירה

בשנות השבעים המוקדמות החל מוני לעבוד ככותב מערכונים של הקומיקאי האפרו-אמריקני ריצ'רד פריור. בתחילה עבדו השניים בסאטרדיי נייט לייב והמשיכו את עבודתם המשותפת בסרטיו של פריור. בהמשך קיבל פריור תוכנית טלוויזיה קומית משלו ובה מוני, אשר מונה לכותב הראשי, נתן הזדמנות לרבים מבדרני העתיד של ארצות הברית ובהם רובין ויליאמס וסנדרה ברנהרד.
ב-1990 החל מוני לעבוד ככותב הראשי של הסדרה "בצבעים חיים" של רשת פוקס. בנוסף כתב מוני תסריטים לסרטים ותוכניות טלוויזיה רבות נוספות.
בשנת 2000 שיחק בסרט הסאטירה "רייטינג לנצח" בבימויו של ספייק לי.
בשנת 2016 שיחק בסרט הקומדיה "הטיהור של משפחת בלאק".
קריירה > התוכנית של שאפל

ב-2003 החל מוני לעבוד בתוכנית של דייב שאפל ככותב ושחקן. בין פינותיו בתוכנית היו "שאל בחור שחור", פינה בה מוני ענה בציניות לאנשים לבנים ששאלו אותו על השחורים בארצות הברית, ו"ניגרודמוס", פינה בה מוני שיחק מגיד עתידות שחור כפרפרזה על נוסטרדמוס.
קריירה > ניתוח אמריקה הלבנה

ב-2004 הוציא מוני DVD של הופעת הסטנד-אפ שלו מ-2002. ה-DVD נקרא "Analyzing White America" ובו מוני תקף בבוטות את הגזענות כלפי שחורים בחברה האמריקנית ואת גזענות הממסד הלבן.
נפטר ב-19 במאי 2021.
ביקוש

ביקוש: צרכנים בסופרמרקט סוקרים את מחירי הסחורות השונות, ובהתאם מבצעים את קנייתם
בכלכלה, ביקוש הוא אומדן כמותי לדרישתם של צרכנים בשוק לצרוך מוצר – סחורה או שירות. דרישתם של צרכני השוק למוצר מושפעת ממספר גורמים, שאחד העיקריים בהם הוא מחירו של המוצר, ועל כן מקובל להציג את הביקוש כפונקציה המתאימה לכל מחיר אפשרי של המוצר את כמות היחידות ממנו שידרשו הצרכנים. הקשר בין המחיר לכמות המבוקשת מתואר על פי רוב כפונקציה יורדת, שמשמעותה שככל שהמחיר נמוך יותר כן יבקשו הצרכנים לרכוש כמות גדולה יותר מן המוצר. עקומת הביקוש, המסומנת בדרך בכלל באות "D" ‏(Demand), היא הביטוי הגרפי של פונקציה זו.
הביקוש הוא מרכיב מרכזי בתאוריות של כלכלת שוק, ואחד משני הנדבכים העיקריים של מודל היצע וביקוש, כפי שפותח והוצג בידי הכלכלן בן המאה ה-19 אלפרד מרשל. היכרות של כלכלנים עם מאפייניו של הביקוש, תוך העמדתו אל מול ההיצע, מסייעת להם לנתח את משמעותם והשפעתם הכלכלית של תרחישים שונים כגון מיסוי, סבסוד, שינוי בהכנסה, תנועות הגירה, שינויי טעמים והעדפות, ועוד.