stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שורת המתנדבים
משפט הדיבה - המפקח הכללי: שיקר > המשפט בבית המשפט המחוזי

המשפט נערך בבית המשפט המחוזי בתל אביב, בפני השופטים ד"ר זאב צלטנר נשיא בית המשפט המחוזי וראש ההרכב, ד"ר יצחק קיסטר לימים שופט בית המשפט העליון, ויצחק שילה. הוא נמשך חמישה חודשים, מדי יום ביומו. לאחר "משפט קסטנר", היה זה המשפט השני הארוך והחשוב ביותר, שעניין את כל הציבור בארץ. עשרות קציני משטרה בכירים הופיעו באולם מדי יום ויצרו בנוכחותם לחץ סמוי על השופטים.
מטעם התביעה, כעד תביעה ראשון, העיד המפקח הכללי של משטרת ישראל יחזקאל סהר. הוא עלה לדוכן העדים והכריז כי זהו "משפטם של המשטר והמשטרה". הוא העיד כי היכרותו עם תיק אירס"ו מצוינת וכי שייקה ירקוני, אינו מופיע בתיק, לא כחשוד ולא בכלל.
בא כוח הנתבעים ביקש מיד לפתוח בפניו לעיון את התיק הרלוונטי של המשטרה, ועל כך השיב בא כוח התובע כספי בהתנגדות ובטיעון שיש לשמור על חסיון תיק אירס"ו, ולא לפותחו לעיון הנתבעים, מטעמים של שלום הציבור ושל ביטחון המדינה.
עד למשפט זה, די היה בעדותו של איש משטרה על הנזק שייגרם עקב פתיחת תיק, והתיק נשאר סגור. בית המשפט המחוזי, בהמשיכו את המדיניות הזו, דחה את בקשת הנתבעים אנשי "השורה" לפתוח את התיק לעיונם. לאחר ערעור "השורה" בפני בג"ץ (באמצע המשפט בבית המשפט המחוזי), הפך בג"ץ את החלטת בית המשפט המחוזי, והורה להתיר את העיון בתיקי המשטרה. הוחלט על ידו בהחלטה שהפכה תקדימית, כי תיקים כגון אלה, ייפתחו בלשכת השופטים והם לבדם יעיינו בהם. לאחר עיונם של השופטים, הותר לפתוח את תיקי המשטרה בעניין, לצורכי הצדדים במשפט הדיבה. בעקבות העיון בתיקים נקרא המפקח הכללי לעדות פעם נוספת והודה במפורש כי לא דיבר אמת בעדותו. הוא טען כהסבר לכך, שהיה חולה אותה עת.
שמואל תמיר, בא-כוח הנתבעים שהיה מעורב במספר משפטים בעלי עניין ציבורי באותה תקופה, הפך את המשפט להאשמה נגד צמרת המשטרה.
במהלך המשפט נדרש אליקים העצני לגלות את מקורות המידע של "השורה". הוא סירב לגלותם ונידון ל-10 ימי מאסר על בזיון בית המשפט.
ב-18 ביולי 1957 ניתן פסק הדין של בית המשפט המחוזי לטובת התובע מר עמוס בן-גוריון, שכלל את הסעיפים הבאים.:
תיק אירס"ו נסגר כדין.
עמוס בן-גוריון לא ידע כי ידידו שייקה ירקוני חשוד ולא היה מעורב בסגירת התיק.
"שורת המתנדבים" אשמה בהוצאת דיבה וצורת ניהול המשפט מצידה גבלה בשערורייה.
בית המשפט פסק שעמוס בן-גוריון יקבל פיצוי משורת המתנדבים בסך של 5,300 לירות (מתוך סכום התביעה שעמד על 25,000 לירות) בצירוף ריבית של 9% ועוד 2,000 ל"י שכר טרחת עורך הדין.
עדותו של סהר היא "טרגדיה" של מי שהיה "מסור למוסד המשטרה ולפיקודיו ואינו יכול להשתחרר מקנאה לכבוד המשטרה".
בנושא הראשון שהופיע בחוברת של שורת הדין, הקשרים בין עמוס בן-גוריון לשלושת קבלני הבניין, בית המשפט ציין כי אינו רואה בעין יפה את שותפותו של עמוס בן-גוריון בקואופרטיב לכריית זיפזיף וכן את שימושו בווילה של אחד משלושת אנשי העסקים שנזכרו בחוברת נשוא התביעה.
לפני מתן פסק הדין התפרסמו בעיתונות צילומים, בהם הופיע עמוס בן-גוריון, באופן הפגנתי, בחברת אביו ראש הממשלה. בית המשפט הביע בפסק דינו את מורת רוחו על פרסום הצילומים במהלך המשפט.
הפיצוי שהוטל על "השורה" לשלמו היה גבוה ביותר, והקשה על פעילות "השורה" לאחר מכן. ב"שורה" פעלו כ-750 מתנדבים קבועים.
בעקבות פסק הדין, שהטיל דופי בהנהגת השורה ובפעולותיה, פחתו המתנדבים ופסקו התרומות שעזרו לקיום הפעילות ההתנדבותית הענפה. במקביל גם נפסקו התרומות השונות שהעניקו לארגון גופים רשמיים למיניהם. בעקבות כל אלה דעכה השורה, עד שהפסיקה את פעולותיה כליל עוד לפני שניתן פסה"ד בערעורה בביהמ"ש העליון.
משפט הדיבה - המפקח הכללי: שיקר > המשפט בבית המשפט העליון

הנתבעים הגישו ערעור על פסק הדין לבית המשפט העליון באמצעות עו"ד שמואל תמיר. בית המשפט, בהרכב של השופטים משה לנדוי (ראש ההרכב), שמעון אגרנט ואלפרד ויתקון, הפך בעצם את פסק דינה של הערכאה הנמוכה יותר, אף כי רשמית התקבל הערעור רק בחלקו.
פסק הדין הסופי, שניתן ב-3 ביוני 1960, קבע את הדברים הבאים:
תיק אירס"ו נסגר שלא כדין, ומטעמים פסולים.
בית המשפט אינו מאמין לחלקים משמעותיים מעדותו של עמוס בן-גוריון. מבחינה משפטית הוא ידע שידידו ירקוני היה חשוד בתיק, אף אם "עצם את עיניו" לנוכח העובדות, שהיו ידועות לו.
אנשי "השורה" הפסידו באופן פורמלי בערעור, כיון שאפשר היה להבין מן הכתוב בחוברת, שעמוס בן-גוריון טיפל באופן אישי בסגירת תיק אירס"ו, ואת הטענה הזו אנשי השורה לא הצליחו להוכיח במשפט. מדברי השופט לנדוי: "היכול להיות ספק שהם (חברי השורה) עשו זאת מרגש דאגה עמוקה של אזרחים השואפים לכך שמדינתם תהיה כמתוקנות שבהן?"
היה זה הפסד טכני בלבד. כי בית המשפט העליון הקטין את סכום הפיצויים לעמוס בן-גוריון לסך של 1,100 לירות. כמו כן, הורה בית משפט לעמוס בן-גוריון להחזיר ל"שורה" את כל אשר שלמו לו כבר בתוספת ריבית על התשלומים המוחזרים.
צמרת המשטרה עשתה כל שביכולתה, והשתמשה בכל אמצעי פסול, כדי להסתיר את האמת בבית המשפט. "התביעה ניסתה להשתמש בביטחון המדינה, כדי להסתיר את האמת מבית המשפט". "צודק מר תמיר בתארו את עמדת התובעים בנוסחה זו: ירקוני חשוד – חסוי, ירקוני אינו חשוד – אינו חסוי."
התביעה הפיצה אינפורמציה מסולפת באמצעות העיתונות. בפסק הדין ציין בית המשפט העליון את סדרת הכתבות שפרסם שבתאי טבת ב"הארץ", תחת השם: "קרבן הרצח בדיבה". סדרת הכתבות פורסמה עוד לפני פסק הדין של בית המשפט המחוזי, חרצה את דינה של "שורת המתנדבים", וזיכתה את עמוס בן-גוריון מכל חשד. הכתבות הללו זכו לנזיפה חמורה של שופטי בית המשפט העליון. "עמוס בן-גוריון אחראי אישית לניהול הקו הזה, של הסתרת האמת מבית המשפט והפצת אינפורמציה מסולפת".
בפסק הדין מתח בית המשפט העליון ביקורת קשה ונרחבת, על פסק דינם והתנהגותם של שופטי בית המשפט המחוזי, ובמיוחד על ניהול המשפט על ידי צלטנר.
יחזקאל סהר, שנתמנה בינתיים לשגריר ישראל באוסטריה, חזר בעקבות פסק הדין לארץ. הפרקליטות העמידה את סהר לדין בבית המשפט המחוזי בתל אביב באשמת עדות שקר. ב-16 בינואר 1961 הרשיע בית המשפט המחוזי את סהר ודן אותו ל-9 חודשי מאסר על תנאי ולתשלום קנס בסך 15,000 לירות.
סהר ערער לבית המשפט העליון. בית המשפט העליון אישר את ההרשעה אף כי מצא פגם טכני בכך שסהר הועמד לדין על שלושה סעיפי אישום נפרדים בגין מעשה אחד, והפחית את הקנס לסך 5,000 לירות.
לאחר המשפט

פסק הדין של בית המשפט העליון חולל רעידת אדמה במפלגת השלטון, שמואל תמיר כתב בספרו: "כל ניסיונות הטשטוש עלו בתוהו. עכשיו כבר לא היה אפשר להיאחז במילים דו-משמעיות. ההגדרות היו ברורות, המסקנות היו חד-משמעיות והמהלומה על ראשו של השלטון – כבדה".
תוצאות המשפט חשפו את פניה של צמרת המשטרה, סגירת תיקים שלא כדין, העלמת ראיות ושקרים בבית המשפט. בית המשפט העליון קבע סייגים לשימוש בכוחו של איש משטרה ומגבלות להתנהגותו של איש ציבור. ובכך הוא נתן לגיטימציה לעיתונות חוקרת ולוחמת.
פסק דינו של בית המשפט העליון נחשב לסכר שקבע את גבולות שלטון החוק במדינה. על פי יצחק זמיר: "זה היה המשפט הראשון שבו תקפו אישיות בכירה. זו הייתה אולי תחילת הדרך אל המימוש של העיקרון של שוויון בפני החוק. המפקח הכללי של המשטרה כפוף לחוק כמו כל אזרח אחר". על פי אמנון רובינשטיין: "זה היה ציון דרך בתולדות המדינה, כיון שזהו מקרה ראשון בו יצא ארגון א-פוליטי נגד הנורמות המקובלות בישראל. גם אז ראיתי חשיבות בכך שמישהו מרים דגל נגד נורמות שהיו מובילות אז". "פרשה זו היא שפתחה את הפתח לשחרורם של המשטרה, התביעה, בתי המשפט והעיתונות מצבת השלטון, והפיכתם לזרועות עצמאיות."
השורה לא המשיכה עוד זמן רב בקיומה. פעילות השורה תמה במחצית השנייה של שנות ה-50, כשלדברי ראשיה פסק זרם התרומות אליה.
לקריאה נוספת

אליקים העצני, שורת המתנדבים, הוצאת מוסד ראובני, 1953.
פולה קבלו, שורת המתנדבים: קורותיו של ארגון אזרחים, הוצאת עם עובד בשיתוף אוניברסיטת תל אביב, 2007.
פולה קבלו, "'שורת המתנדבים' ומיסוד הביקורת הציבורית בישראל", בספר: דבורה הכהן ומשה ליסק (עורכים), צומתי הכרעות ופרשיות מפתח בישראל, מכון בן-גוריון לחקר ישראל, 2010.
דניאל דור, "עלייתה ונפילתה של שורת המתנדבים", "כותרת ראשית

", 8 ביולי 1987
נדב העצני, "שורת המתנדבים – הסיפור המלא", "מעריב", 10 באפריל 1998
דן מרגלית, "תוחזר שורת המתנדבים", "מעריב", 20 ביוני 2003
הערות שוליים

↑  על פי חנן רפפורט מיום 25/4/2010
1 2 3  משולם עמיאהב, התנדבו לעזור למעברות וללחום בשחיתות, מעריב, 18 במאי 1953
↑  סימן היכר, מעריב, 23 בפברואר 1953
↑  פסק הדין של המחוזי, תי"א 113/56 עמוס בן-גוריון נ. ש. אפלבוים ואח' פ"מ יד, 307
↑  "שורת המתנדבים" חויבה בדין, דבר, 18 ביולי 1957
↑  פסק הדין של העליון, ע"א 256/57; 263/57 ש. אפלבוים ואח' נ. עמוס בן-גוריון; ש. סימונסון נ. עמוס בן-גוריון פ"ד יד, 1205, 3 ביוני 1960
שער החוברת בשער האחורי חתומים (לפי סדר א-ב): ש' אפלבאום; אליקים העצני; ש' סימונסון; חנן רפפורט. עצוב העטיפה נעשה על ידי אלה דרור
אשר אנשיל כץ (וויען)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1948 (בן 76 בערך)
 
הרב אשר אנשיל כץ (נולד 1948) הוא רבה של קהילת וויען בברוקלין וראש הישיבה של הקהילה.
ביוגרפיה

נולד לרב יהושע כץ, רבה של סומבטהלי, ולחנה בת הרב חיים יהודה דייטש. נקרא על שם סבו הרב אשר אנשיל כץ רבה של סארדעהאלי. לאחר נישואיו מונה על ידי אביו לראש המתיבתא בישיבת סומבטהלי. לאחר פטירת אביו מילא את מקומו ברבנות בית הכנסת סומבטהלי בוויליאמסבורג. לאחר פטירת הרב עזריאל יהודה ליבוביץ, רבה של קהילת וויען, נקרא למלא את מקומו. הוא עשה מהפך בקהילה, ושינה את דרכה מקהילה בנוסח אשכנז לקהילה חסידית. בשנת תשס"ח הוא שינה את נוסח התפילה מאשכנז לספרד, והחל לערוך טישים ולנהוג בגינוני אדמו"רות. חלק מהדור המבוגר בקהילה התנגד לשינויים אלו, אך מרבית הדור הצעיר עמד לצידו. נחשב לפוסק נייטרלי ומקובל בקרב כל החוגים[דרוש מקור].
ספריו

"שמן ראש" על התורה ומועדי השנה
"נחל הברית" על הלכות מילה
"אוצר השבת" על הלכות שבת
משפחתו

הרב אשר אנשיל נשוי לפערל, בת הרב משה מרדכי פולאק שכיהן בתפקיד אב"ד קהילת וואדקערט. ילדיהם הם:
גיטל, אשת הרב אהרן ישעיה, ראש כולל עדת יראים ובנו של הרב משה סג"ל רוזנר, רב קהילת פאפה במונסי.
הרב יואל משה מרדכי, נשוי למחלה בת הרב מנדל הגר האדמו"ר ממרכז חסידי ויז'ניץ. מכהן כרב הקהילה בוויליאמסבורג.
היערות היבשים של אנדרפנה

היערות היבשים של אנדרפנה (בצרפתית: Forêts sèches de l’Andrefana) הם אתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו במערב מדגסקר הכולל שישה שטחים נפרדים: שתי שמורות מיוחדות וארבעה פארקים לאומיים. ב-1990 הוכרז הפארק הלאומי צינגי דה במראהה כאתר מורשת עולמית ושאר חמשת השטחים נוספו בשם "היערות היבשים של אנדרפנה" ב-16 בספטמבר 2023 במהלך המושב ה-45 של ועדת המורשת העולמית בריאד בערב הסעודית. בהסבר להחלטה נאמר:
השמורות והפארקים באתר המורשת

| סידורי | שם | שם במקור | קואורדינטות | שטח  בקילומטרים רבועים | שטח אזור החיץ  בקילומטרים רבועים | תמונה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 494-1 | השמורה המיוחדת אנלמרנה | Réserve spéciale d’Analamerana | 12°47′02″S 49°28′48″E﻿ / ﻿12.783816°S 49.479898°E﻿ / -12.783816; 49.479898 | 347 | 783.34 |  |
| 494-2 | השמורה המיוחדת אנקרנה | Réserve spéciale d’Ankarana | 12°54′07″S 49°08′14″E﻿ / ﻿12.902065°S 49.137094°E﻿ / -12.902065; 49.137094 | 182.25 | 783.34 |  |
| 494-3 | הפארק הלאומי אנקרפנציקה | Parc national d’Ankarafantsika | 16°13′16″S 46°56′31″E﻿ / ﻿16.221057°S 46.941829°E﻿ / -16.221057; 46.941829 | 1,365.13 | 722.67 |  |
| 494-4 | הפארק הלאומי צינגי דה במראהה | Parc national du Tsingy de Bemaraha | 18°39′42″S 44°46′03″E﻿ / ﻿18.661579°S 44.767387°E﻿ / -18.661579; 44.767387 | 1,577.10 |  |  |
| 494-5 | הפארק הלאומי מיקאה | Parc national de Mikea | 22°14′22″S 43°26′46″E﻿ / ﻿22.239325°S 43.446049°E﻿ / -22.239325; 43.446049 | 1,846.30 | 4,431.27 |  |
| 494-6 | הפארק הלאומי צימנמפצוצה | Parc national de Tsimanampesotse | 24°23′06″S 43°58′38″E﻿ / ﻿24.384919°S 43.977329°E﻿ / -24.384919; 43.977329 | 2,025.20 | 2,442.98 |  |
הערות שוליים

1 2  Andrefana Dry Forests
אלישע איבזוב

| --- | --- |

איבזוב מחופש לערבי בדרכו למשימה בשכם
 לידה:  1 במרץ 1923 טיפליס, ברית המועצות ברית המועצות
 נהרג:  7 במרץ 1948 (בגיל 25) כ"ו באדר א' ה'תש"ח
 מקום קבורה:  בית הקברות הצבאי נחלת יצחק
 תאריך עלייה:  1924
 כינוי:  שמואל
 השתייכות:   לח"י
 תקופת הפעילות:  1945–1948 (כ־3 שנים)
 פעולות ומבצעים
 פיצוץ בית הסראייה (יפו)
חזית בית הסראייה לאחר שהבניין פוצץ על ידי איבזוב.
הודעת לח"י על פיצוץ בית הסראייה ביפו.
אלישע איבזוב (1 במרץ 1923 – 7 במרץ 1948) היה איש לח"י, נודע בכינויו המחתרתי "שמואל".
קורות חיים

איבזוב נולד ב-1 במרץ 1923 בטיפליס שבברית המועצות לאליהו ולשולמית (לבית אינז). לאיבזוב שני אחים ושלוש אחיות. בשנת 1924 בהיות איבזוב בן שנה עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בירושלים. בשנת 1933 עברה המשפחה לתל אביב והתגוררה על גבול יפו.
בפרוץ מאורעות תרצ"ו עברה המשפחה להתגורר בשכונת שפירא. איבזוב למד בתלמוד תורה בשכונה וכדי לסייע לפרנסת משפחתו, עבד גם כפועל חקלאי. בצעירותו הצטרף למפלגה הקומוניסטית, אך מאחר שהמפלגה התנגדה לציונות, פרש ממנה.
בשנת 1943 נשא לאשה את רבקה ונולד להם בן – יעקב. אולם הזוג נפרד והילד, שחי עם אמו, לא הכיר את אביו.
בשנת 1945 הצטרף אלישע ללח"י והחל להשתתף בפעילות המחתרת. אחת הפעולות המרשימות והחשובות הייתה: פיצוץ בניין 'הסראיה' בכיכר השעון ביפו, ב־4 בינואר 1948, בו שכנה מפקדת הכנופיות. איבזוב, וחבר מחתרת נוסף - רחמים חכמוב, שניהם מחופשים לערבים ומצוידים בתיעוד מתאים, עברו את מחסומי הביקורת, נכנסו ליפו, והעמידו משאית טעונה בחומרי נפץ ליד המפקדה. שומרי הבניין שחשדו בהם, ירו ורדפו אחריהם, אך איבזוב וחכמוב הצליחו להימלט ולהגיע בשלום לתל אביב. בניין הסראייה נהרס כליל וקבר תחתיו כשבעים פורעים ומנהיגיהם. לפעולה זו הייתה השפעה רבה על המורל של תושבי יפו הערבים.
לאחר פיצוץ הסאריה יצא איבזוב מחופש לערבי שוב למשימת חבלה וב-5 במרץ 1948, כשהוא נוהג משאית נפץ לאזור שכם, כדי לפוצץ את מפקדתו של פאוזי קאוקג'י, מפקד 'צבא ההצלה הערבי'.
איבזוב נחשד ונעצר באחד המחסומים, לאחר שמורה הדרך שהדריך אותו בגד בו, נחקר, עונה והוצא להורג. הלח"י חטף נכבדים ערבים משייח' מוניס כבני ערובה במגמה להחליפם באיבזוב, אך הוא הוצא להורג קודם לכן. לצורך פרוק מטען החבלה הובאו שני מומחים בריטיים לחומרי נפץ (סטיבנסון והיט, שהיו אחראים לפיצוץ ברחוב בן־יהודה בירושלים). המשאית התפוצצה והם נהרגו, ועמם שני בריטים ומספר ערבים.
בני משפחתו של איבזוב פעלו, בעזרתו של הרב הראשי לצה"ל שלמה גורן, לגלות את גופתו של אלישע ולהביאה לקבורה במדינת ישראל, והוא נטמן בחלקה צבאית של בית הקברות נחלת יצחק.
לבנו יעקב שלושה ילדים. הבכור נושא את שם סבו, אלישע.
הנצחה

ביישוב חוות יאיר קיים מצפה המנציח את פועלו לשחרור יפו.
פארק ספורטיבי (בהקמה) ביישוב צופים בשומרון, סמוך למקום שבו נפל, לאחר שנתפס בידי הבריטים והוצא להורג.
הערות שוליים

↑  תיאור הפעולה באתר "נזכור את כולם"
↑  אלישע בן קימון, פארק לזכר מסתערב הלח"י הראשון בשומרון, באתר ynet, 20 באפריל 2023
שלט הנצחה במצפה אלישע בחוות יאיר
משאית הנפץ בדרכה לפיצוץ המפקדה של קאוקג'י בשכם.
מודעה לזכרו של איבזוב שהוצאה על ידי הלח"י
נס חיל האוויר המלכותי האוסטרלי

| --- | --- |

 יחס אורך/גובה:  1:2
 הונף לראשונה:   הגרסה המקורית: 1949   הגרסה הנוכחית: 1981
 קבלת מעמד רשמי:  6 במאי 1982
 מוטיבים עיצוביים:  דגל הממלכה המאוחדת בקנטון, שדה מושחת ברונדל חיל האוויר המלכותי האוסטרלי על שדה ובכוכבי הצלב הדרומי בלבן
 דגלים היסטוריים   :   1948–1982
נס חיל האוויר המלכותי האוסטרלי הוא דגל המשמש את חיל האוויר המלכותי האוסטרלי (RAAF) באוסטרליה ומעבר לים. עיצובו מסתמך על עיצובו של דגל אוסטרליה כאשר השדה צבוע בצבע כחול חיל אוויר וצלב הדרום מוטה מעט לשמאל על מנת לפנות מקום לרונדל חיל האוויר המלכותי האוסטרלי המשובץ ברביע הימני התחתון. הדגל הוכרז כדגל לאומי אוסטרלי על פי חוק תחת סעיף 5 של חוק הדגלים 1953 ב-6 במאי 1982.
הצלב הדרומי מוטה כך שהכוכב γ בצלב הדרומי נמצא באותו המיקום כמו על הדגל הלאומי והכוכב α בצלב הדרומי מוזח לאוך ציר ה-X מרחק של שישית רוחב הדגל.
היסטוריה

חיל האוויר המלכותי האוסטרלי הוקם בשנת 1921 אך עד 1956 נעשה בו שימוש בנס חיל האוויר המלכותי של בריטניה, נס כחול שמיים בריטי המשוחת ברונדל חיל האוויר המלכותי (RAF) על הארכית (אשר היה קיים כבר ב-1922). בשנת 1948 חיל האוויר המלכותי האוסטרלי ביקש כי יאושר לו דגל חלופי וזאת על מנת להימנע מבלבול בין החילות השונים ואכן, בשנת 1949, פורסם צו אשר אישר הנפקת דגל חדש לחיל, המציג את כוכב חבר העמים ואת צלב הדרום המוטה לצידו של הרנדאול.
ב-2 ביוני 1956, רונדל חדש אושר לחיל האוויר המלכותי האוסטרלי, העיגול האדום במרכז הרונדל הוחלף בקנגורו אדום מקפץ. אך עיצוב זה לא שובץ בדגל החיל עד אישורו של הדגל בידי המלכה בשנת 1981.
מלון לאונרדו פלאזה חיפה

| --- | --- |

מלון לאונרדו, משמאל לו מסילת החוף וכביש 4
 מיקום:  רחוב דוד אלעזר 14, חיפה, ישראל
 גובה:  70
 חדרים:  184
 קומות:  18
 בניית המלון
 תאריך פתיחה:  1997
 קואורדינטות:  32°48′16″N 34°57′23″E﻿ / ﻿32.804553229681°N 34.956509629529°E﻿ / 32.804553229681; 34.956509629529
  (למפת חיפה מוגדלת) מלון לאונרדו פלאזה חיפה(למפת חיפה רגילה) מלון לאונרדו פלאזה חיפה(למפת הגליל המערבי רגילה) מלון לאונרדו פלאזה חיפה(למפת הגליל המערבי מוגדלת) מלון לאונרדו פלאזה חיפה
 
המגדלים ורצועת החוף של חיפה
מלון לאונרדו פלאזה חיפה הוא גורד שחקים המאכלס בית מלון שנבנה ב-1997, וממוקם ברצועת החוף של חיפה, כחצי קילומטר מדרום לפארק הכט. המגדל בנוי לצידו של מגדל אלמוג.
המלון והמגדלים

המלון מאכלס 184 חדרים וסוויטות ושייך למלונות לאונרדו, וזוכה לדירוג 4.5 כוכבים, שני המגדלים ידועים ונראים היטב מהרבה מקומות בחיפה, בנייתם ב-1997 עוררה סערה בגין הרס רצועת החוף ונופי העיר חיפה.
המלון הוא המלון השלישי בגובהו בעיר חיפה לאחר מלון פנורמה ומגדל חיפה.
הערות שוליים

↑  Tallest skyscrapers, web.archive.org, ‏2006-12-08
ערך זה הוא קצרמרבנושא חיפה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אהרן הראל (חבר הכנסת)

אהרן הראל (13 באפריל 1932 – 13 בדצמבר 2000) היה פוליטיקאי ישראלי, פעיל מפלגת העבודה וחבר הכנסת.
ביוגרפיה

נולד בשם אהרן גרבוז בעיר פינסק שבמזרח פולין (כיום בשטח בלארוס), לבלה ושמחה גרבוז. אחיו הם הצייר יאיר גרבוז, ומנהל סינמטק תל אביב, אלון גרבוז.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל עם הוריו, שהשתקעו בשכונת בורוכוב שבגבעתיים. בנעוריו היה פעיל בארגון ההגנה ובתנועת הנוער העובד. למד בתיכון קלעי, ובמהלך לימודיו היה מרכז סניף שכונת בורוכוב של התנועה, ובעקבות הפילוג בסניף השתייך לסניף מפ"ם. במלחמת העצמאות השתתף בקרבות לשחרור לוד, רמלה ואזור תל השומר.
הראל היה חבר גרעין "אייל" שהוקם כהכשרה להצטרפות לנח"ל. הוא התגייס למחזור הראשון של הנח"ל ולאחר שנת שרות בקיבוץ דפנה עלה להתיישבות בקבוץ נתיב הל"ה. כעבור זמן קצר נשלח לרכז את סניף הנוער העובד בחולון. בתום השליחות חזר לקיבוץ, ובגיל 20 נבחר לתפקיד ראש המועצה האזורית "עציונה" שאיגדה את יישובי האזור (אחר כך קיבלה את השם "מועצה אזורית האלה" וב-1964 מוזגה לתוך מטה יהודה).
היה פעיל במטה הצעירים של סניף מפא"י בתל אביב. כשעזב את הקיבוץ הוזמן על ידי שר ההסברה, זלמן ארן, להיות הממונה על מחוז ירושלים מטעם משרדו. במסגרת תפקידו פעל בעיקר ביישובי עולים, עבר להיות מרכז תרבות במועצת פועלי באר שבע ולאחר מכן מרכז פעולות ההסתדרות באזור הנגב. עם נישואיו[דרושה הבהרה] עבר לרמת גן, עבד כמורה ובמקביל למד לתואר בוגר בכלכלה ובסטטיסטיקה בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה ובאוניברסיטה עברית בירושלים.
בשנת 1959 הצטרף לחוג הצעירים בראשות שמעון פרס ומשה דיין. הוא נבחר לתפקיד מנהל המחלקה המוניציפלית במפא"י ובעקבות הצלחתו עבר לנהל את המחלקה לאיגוד מקצועי במפלגה. לאחר מכן הפך ליו"ר האיגוד המקצועי.
בשנת 1964 פרש ממפא"י, נמנה עם גרעין מייסדי מפלגת רפ"י והקים בה מחלקה לאיגוד מקצועי. עם הקמת מפלגת העבודה בשנת 1968, נבחר להיות ראש האיגוד המקצועי בה. בשנת 1970 נבחר לוועדה המרכזת של ההסתדרות והיה יו"ר מחלקת הארגון ומועצות הפועלים.
הראל השלים את לימודי התואר השני, היה מרצה וחוקר בנושא יחסי העבודה בטכניון ופרסם מאמרים בתחום.
בשנת 1979 היה ראש מטה הבחירות המוניציפליות במפלגת העבודה, מערכת בחירות בה זכתה המפלגה בניצחון הגדול ביותר שלה. בהתמודדות של שמעון פרס מול יצחק רבין עמד בראש המטה של פרס, שנבחר כמועמד המפלגה לראשות הממשלה.
עד 1980 היה יו"ר מחלקת הארגון ומועצות הפועלים בהסתדרות והחבר הבכיר בסיעת רפ"י בהסתדרות. בשנת 1981 היה ראש מטה הבחירות של מפלגת העבודה לכנסת, אך למרות גידול של 50% במספר הקולות שקיבלה המפלגה - לא הצליח פרס להרכיב ממשלה. בין השנים 1981–1988 כיהן הראל כחבר הכנסת  בכנסת העשירית וה-11 והיה חבר בוועדת החוץ והביטחון, החינוך והעבודה והרווחה.
בשנת 1984 מונה למנכ"ל בית ברל, המוסד החינוכי-רעיוני של תנועת העבודה. כמנכ"ל עסק בפיתוח הכיוון האקדמאי של המוסד, והקמת המכללה האקדמית בית ברל, כמכללה רב-תחומית להשכלה גבוהה. בשנת 1986 נפתח במוסד מסלול לתואר ראשון במדעי החברה בשיתוף אוניברסיטת תל אביב. בשנת 1990 התפטר מתפקידו בבית ברל, לאחר חילוקי דעות עם מועצת המנהלים על אופי הפעולה של המוסד.
באפריל 1988 קיבל את הצעת שר החינוך יצחק נבון ומונה ליו"ר רשות השידור, בעקבות המינוי התפטר מתפקידו כחבר כנסת. בשנת 1992 סיים את תפקידו ברשות השידור.
לאחר הפרישה מרשות השידור, הקים חברה להפקת תוכניות טלוויזיה והוצאה לאור בשם "זברה הפקות".
בשנותיו האחרונות עסק בחקר ההסתדרות ותנועת העבודה.
נפטר ב-13 בדצמבר 2000 בגיל 68.
חיים אישיים

נישא ב-1956 לסופרת נירה הראל (לבית רוטשטין). לזוג נולדו ארבעה ילדים: אמיר, יעל, תמי, והפוליטיקאי והשחקן אסף הראל.
ספריו

אהרן הראל ואמירה גלין, "התפתחויות ותמורות במערכת יחסי העבודה בישראל", הוצאת מסדה, 1978.
אהרן הראל, "בין בניין להרס - ההסתדרות ותנועת העבודה 1956–1965 פרקי מחקר ועדות", "עם עובד", 2004 (יצא לאור לאחר מותו)
הערות שוליים

↑  נפתחה המועצה האזורית <<עציונה>>, הארץ, 6 ביולי 1953
↑  לשכת המרכז לחינוך בנגב נסגרה: עובדיה פוטרו, קול העם, 11 ביולי 1956
↑  רשימת ההסתייגויות - אהרון הראל בשם רפ"י, למרחב, 4 באוגוסט 1969
↑  אהרן הראל חזר מהתפטרותו, דבר, 24 באפריל 1974
↑  א.הראל: גוברת הנטיה להזדהות עם 'מאבקי ההסתדרות, דבר, 30 במרץ 1979
↑  א. כנרתי, אושר מטה הבחירות של "העבודה", דבר, 13 בפברואר 1981
↑  מנהל חדש לבית־ברל, חדשות, 10 ביוני 1984
↑  טל שחף, בית־ברל משנה תדמית: לכיוון אקדמאי מובהק, מעריב, 27 באוקטובר 1986
↑  מנחם רהט, הראל התפטר מתפקיד מנכ"ל בית ברל, מעריב, 16 בנובמבר 1990
↑  לאה ענבל, "אני עולה על חבל דק", כותרת ראשית, 27 באפריל 1988
↑  יוסי ורטר, במקום הראל בכנסת, חדשות, 12 באפריל 1988
↑  יצחק דנון, ‏אושר הסכם הפשרה בין משרד החינוך לאהרון הראל, באתר גלובס, 8 באפריל 1998
| מנהלי רשות השידור |
| --- | --- | --- |
| יושבי הראש | חיים יחיל • ולטר איתן • ראובן ירון • מיכה ינון • אהרן הראל • מיכה ינון • רינה שפירא • גיל סמסונוב • נחמן שי • אברהם נתן •  גבריאלה שלו • משה גביש • אמיר גילת |  |
| מנהלים כלליים | חנוך גבתון • שמואל אלמוג • יצחק לבני • יוסף לפיד • אורי פורת • אריה מקל • מוטי קירשנבאום • אורי פורת • רן גלינקא • יוסף בראל • יאיר אלוני • מרדכי שקלאר • יוני בן-מנחם • יונה ויזנטל • ברי בר-ציון |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307218905171  BnF: cb15014531p (data)  ISNI: 0000 0000 6660 8896  LCCN: no2002106516  VIAF: 19958275   WorldCat (עם VIAF): 19958275
שלישיית תבאי

שלישיית תבאי המתוארת במדינת האבו. משמאל לימין: אמון, מות וח'ונסו.
שלישיית תבאי או טריאדת תבאי היא שלישיית (אנ') אלים מצריים הפופולרית ביותר באזור תבאי, מצרים.
השלישייה

הקבוצה כללה את אמון, בת זוגו מות ובנם ח'ונסו.
הן היו מועדפות על ידי השושלת השמונה-עשרה והעשרים וחמש. במתחם מקדש כרנכ העצום, האלים הללו היוו את מושאי הפולחן העיקריים. מקדשים אחרים קיימים גם ברחבי מצרים, כמו זה בדיר אל-הגר, קרוב לנווה המדבר דאח'לה. אמנחותפ הראשון, פרעה שבנה את כרנכ, תואר לעיתים קרובות בין האלים הללו.
הערות שוליים

↑  Wilkinson, John Gardner (2013). Modern Egypt and Thebes. Cambridge University Press. p. 282. ISBN 978-1-108-06510-8. Retrieved 10 December 2019.
↑  Ed. Vincent Arieh Tobin (5 November 2020). "Amun and Amun-Re - The Oxford Encyclopedia of Ancient Egypt". Oxford Biblical Studies Online.
↑  "Roman emperors". www.ucl.ac.uk. 2002. Retrieved 10 December 2019.
דם חימוד

בהלכה, דם חימוד הוא דימום מהרחם הנובע מחמת התגברות התשוקה המינית לקראת הנישואין. דימום זה מחיל על הכלה דין נידה, אף שאין לו קשר לווסת החודשי. לדעת האמורא רבא יש לחוש לדם חימוד בעת הודעת הבעל לאישה על זמן הנישואין.
מקור

בתלמוד הבבלי קבע רבא כי ”תבעוה לינשא ונתפייסה צריכה לישב שבעה נקיים”, כלומר כאשר הבעל והאישה מסכימים על זמן לחתונה, אסור להם להינשא במשך שבעת הימים הבאים, כי יש חשש שמא בעת קביעת הזמן היה לאישה דימום מהרחם (דם חימוד).
לדעת רוב הראשונים יש האיסור תקף גם במקרה שהאישה בדקה מיד לאחר שקבעו את זמן הנישואים ולא מצאה דם, שכן עדיין יש לחשוש שמא הדימום היה בגודל זעיר כך שאי אפשר לאתר אותו על עד הבדיקה, ולכן עליה להמתין שבעה ימים עד זמן הנישואין.
דם חימוד לביאה או לנישואין

נחלקו פוסקי ההלכה בהסבר דם החימוד. לדעת המרדכי ועוד דם החימוד מתעורר בעקבות תשוקה מינית, המתעוררת בעקבות קביעת זמן לקיום יחסי אישות מסביר בכך את דברי הגמרא "יחודי הוו מייחדי להו", שלכן לא התעורר דם החימוד, ויש שחולקים וסוברים שהחימוד הוא לנישואין, ולא לביאה עצמה.
בין שתי הדעות קיימים חילוקים רבים להלכה:
באיש ואישה שקיימו יחסים גם לפני החתונה, שאז לא ייתכן שדם החימוד יתעורר בעקבות חימוד לביאה, אך קיים חשש שהוא יתעורר בעקבות חימוד לנישואין עצמם.
הלכה נוספת התלויה בשאלה זו היא באישה שלא ידעה מהות החתונה, והסבירו לה את עניין תשמיש המיטה רק בסמיכות לזמן החתונה, שלפי הטעם הקשור בביאה עצמה עליה להמתין עוד שבעה נקיים אף על פי שכבר התכוננה לנישואין.
שאלה זו גם מתעוררת כאשר האישה נישאה לאיש זקן שידוע שאינו יכול לקיים יחסי אישות, וממילא אין חשש דם חימוד מחמת הביאה, אלא רק אם היא מתעוררת בעקבות הנישואין.
בפתחי תשובה הובאה שאלה בכלה שבאה לחופה וחתנה סירב לגשת לחופה מכיוון שלא השלימו את דמי הנדוניה. מכיוון שכך, אמר אחד מהמשתתפים שהוא מוכן לקדש את האישה גם ללא התחייבות האב לשלם את דמי הנדוניה, והכלה הסכימה. פוסקי ההלכה ששאלה זו באה לפניהם, פסקו שעל הכלה להמתין עוד שבעה נקיים, מכיוון שקיים חשש שדם החימוד יתעורר לחתן השני, ולא די בכך שהמתינה שבעה ימים לחתן שלא נשאה לבסוף.
הפסק טהרה ושבעה נקיים

מוסכם לדעת כל הראשונים כי במקרה של חשש מדם חימוד, הכלה אינה צריכה לבצע בדיקת הפסק טהרה.
הראשונים נחלקו לגבי בדיקות שבעה נקיים, ונאמרו בדבר 3 שיטות עיקריות:
הרא"ה סובר שאשה שתבעוה להינשא צריכה לבדוק בכל יום, כדין הבדיקות הנדרשות בכל שבעה נקיים. גם התוספות והרא"ש סוברים שיש לבצע בדיקה בכל יום, כיוון שלדעתם ככל שהחתונה מתקרבת החשש לדם חימוד הולך וגדל.
הראב"ד, הרמב"ן והטור סבורים שדי בכך שתבדוק פעם אחת באחר מהימים.
לדעת המאירי סבור שאין חובה לבצע בדיקות בשבעת הנקיים, כיוון שכל דם החימוד אינו אלא ספק שמא ראתה ולא וודאי, וכך סבור גם הרשב"א להלכה ולא למעשה.