stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כרישאים
הכריש והאדם

למרות הדימוי הציבורי, המושפע מסרטי קולנוע מפורסמים (כמו סדרת "מלתעות") הרוב המכריע של הכרישאים אינם מסוכנים לאדם. כרישאים הורגים בממוצע כ-12 בני אדם בשנה ברחבי העולם, בעוד שבני אדם הורגים לפחות כ-100 מיליון כרישאים בשנה (273 מיליון לפי הערכה פחות שמרנית) - מעל 10,000 כרישאים בשעה. כ-70 מיליון כרישאים מומתים מדי שנה עבור מרק סנפירי כרישים הנצרך בסין ובמדינות נוספות בדרום אסיה. הדייגים נוהגים לנסר את סנפירי הכריש שהועלה על הסיפון בעודו חי ולהשליכו למים לגסיסה אטית.
כרישאים בישראל

יותר מ-30 מינים שונים של כרישים שוחים בים התיכון וחלקם גם לאורך חופי ישראל.
המינים המוכרים ביותר כאן הם הסנפירתן והכריש העפרורי אשר מבקרים ביציאת המים החמים של תחנות הכוח בחודשי החורף, ואף נצפים לעיתים סביב אזורי חקלאות ימית. מינים נוספים באזור נמצאים לרוב בים הפתוח או במים העמוקים ולכן נצפים בתדירות נמוכה יותר.
כל הכרישאים (ודגי סחוס בכלל) הם מינים מוגנים בישראל.
אחד המפגעים העיקריים המאיימים על אוכלוסיות הכרישים בישראל מקורם בדיג. באמצעות קידום שמורות טבע ימיות, ממשק דיג בר קיימה, ומזעור הקונפליקטים עם החקלאות הימית, ניתן לקדם את ההגנה על הכרישים בישראל.
בין המינים המוגנים: גלדן שחור פה, פטישן תמים חרטום, כריש סנפירתן, כרישועל גדול עין, קוצן חד גוני, כריש שש זים וטריזן צניני.
מיון הכרישאים

משפחת כרישיים (Carcharhinidae)
משפחה כרישי סמור (Hemigaleidae)
משפחה כרישכלביים שפמתניים (Leptochariidae)
משפחה כרישחתוליים (Proscylliidae)
משפחת קטנשיניים (Pseudotriakidae)
משפחת גלדניים (Scyliorhinidae)
משפחת פטישניים (Sphyrnidae)
משפחת כרישוניים (Triakidae)
גלריה

כרישון נמרי
Cephaloscyllium umbratile
כריש לבן-שוליים
Parmaturus xaniurus
כרישון לבן-קצוות
פטישן גדול
כריש שן-חנית
Rhizoprionodon oligolinx
הערות שוליים

1 2 3  כרישים, באתר החצי הכחול, ‏2019
↑  Boris Worm, Brendal Davis, Lisa Kettemer, Christine A. Ward-Paige, Global catches, exploitation rates, and rebuilding options for sharks, Marine Policy 40, 2013-07, עמ' 194–204 doi: 10.1016/j.marpol.2012.12.034
↑  Joe Chernov, How Many Sharks Do Humans Kill Per Hour?, https://www.iflscience.com
↑  Humane Society International, Shark Finning
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283482705171  BnF: cb12293569q (data)  LCCN: sh85020149  NKC: ph449182
מלחמת מדין (ספר שופטים)

"מבחן השתייה" איור, 1908
"גדעון בוחר את 300 הלוחמים" בציור של גוסטב דורה, 1866
"מערת גדעון" ממנה נובע מעיין חרוד, שם על פי המסורת ערך גדעון לבני ישראל את מבחן "המלקקים"
מלחמת מדין בספר שופטים היא מלחמה בה הוביל השופט גדעון בן יואש את בני ישראל למלחמה נגד מדין, עמלק ובני קדם, המתוארת בפרקים ו' וז' של ספר שופטים.
בתחילת המלחמה, גדעון ביקש סימן מאלוהים שאכן יושיע את ישראל, וביקש להוכיח לעם ישראל כי הניצחון לא יושג מיתרון מספרי אלא מהתערבות אלוהית, על ידי סינון הלוחמים. גדעון השתמש בטקטיקת ההפתעה כדי לתקוף את מחנה מדין.
הכרזת המלחמה וגיוס

מדיין, עמלק ובני קדם התאספו וחנו בעמק יזרעאל. נאמר כי "רוח ה' לבשה את גדעון", הוא תקע בשופר, ומשפחתו הצטרפה אליו. כמו כן, קרא לעזרה במלחמה במדיין את שבטו, מנשה, ואת השבטים הצפוניים של ישראל. הוא אסף 32 אלף לוחמים, מבני מנשה, אשר, זבולון ונפתלי להילחם.
בכתוב אולי נרמז בהמשך הסיפור, כי תחילה ניסה גדעון למגר את המדיינים החונים בעמק יזרעאל על ידי התקפה כפולה של שבטי הגליל (אשר, זבולון ונפתלי) מצפון ובני-מנשה מדרום (שופטים, ו', ל"ה). אולם מהלך זה נכשל, כפי הנראה, ואחי גדעון שעמדו בראש שבטי הצפון נהרגו בתבור (שם, ח', י"ח).
גדעון ממקם את מחנהו בעין חרוד, ומחנה מדיין מצפון לגבעת המורה בעמק (ככל הנראה סמוך לעין דור).
חיים גלעד סובר שמיקום מחנה גדעון היה על הגלבוע ממש.
אותות להוכחת הניצחון: "גיזת הצמר"

גדעון מבקש מה' סימנים שאכן הוא יושיע את ישראל מיד מדיין. גדעון עצמו מגדיר את הסימנים העל-טבעיים, ואלוהים נענה לו. שני הסימנים הם גיזת צמר רטובה מטל בעוד הקרקע נותרת יבשה, ובלילה שלאחריו גיזת צמר נותרת יבשה בלילה בעוד הקרקע רטובה מטל.
מיון הלוחמים ומבחן השתייה

ה' מבקש להוכיח לעם ישראל כי הניצחון לא יושג מיתרון מספרי אלא מהתערבות אלוהית, ומורה לגדעון לשחרר כל מי שירא וחרד. בעקבות זאת, נותרו לגדעון עשרת אלפים לוחמים.
ה' מבקש לבצע ניפוי נוסף, ומורה לגדעון לבצע מבחן שתיית מים.
הלוחמים הובלו למעיין, שם צפה בהם גדעון בשעה שרוו את צמאונם. 300 החיילים שהרימו את המים בידיהם אל פיהם וליקקו את המים בלשונם ("הַמְלַקְקִים בְּיָדָם אֶל-פִּיהֶם"), נשארו, ואילו 9,700 החיילים שכרעו על ברכיהם, ”וְכֹל אֲשֶׁר יִכְרַע עַל בִּרְכָּיו לִשְׁתּוֹת” (שם, ז', ה) - נופו.
אחת הסברות לניפוי כל אלה שכרעו על ברכיהם היא שהם היו רגילים לכרוע לעבודה זרה (רש"י, מצודת דוד, ילקוט שמעוני). בסופו של מבחן השתייה, גדעון נותר עם כוח מובחר שמנה 300 איש בלבד.
בקוראן מוזכר מבחן השתייה כמבחן שביצע שאול לחייליו לפני קרב דוד וגליית.
סיור מקדים: "החלום ושיברו"

גדעון מקבל הוראה מה' לצאת להתקפה בו בלילה, אך אם הוא עדיין חושש. ה' ממליץ לגדעון שירד עם נערו למחנה מדיין, יאזין לדבריהם ויצבור ביטחון.
גדעון עורך עם נערו סיור לילי חשאי במחנה מדיין.
בסיור זה עומד גדעון על מצבו המורלי של מחנה האויב.
הוא מגיע לקצה המחנה בשעת החלפת המשמרות, ומאזין לשיחה בין שני מדיינים.
בשיחה מספר האחד חלום שחלם: על נפילת אוהל מדייני.
חברו פירש את החלום כסימן לתבוסת מחניהם בידי גדעון.
כששמע גדעון את השיחה ("את החלום ושיברו" - פתרונו) הבין שהמדיינים חוששים מפניו, ותכנן תוכנית להכרעה מורלית.
התקפת לילה בהפתעה על מחנה מדיין

עתה, בטוח בניצחונו, חילק גדעון את לוחמיו לשלוש קבוצות ונתן לכל איש כד ובתוכו לפיד בוער ושופר. גדעון אמר לאנשיו: ”מִמֶּנִּי תִרְאוּ וְכֵן תַּעֲשׂוּ” (שם, ז', יז).
הוא מנחה אותם שבקבלת האות תוך קריאת הקרב המוסכמת: ”..לה' וּלְגִדְעוֹן” (שם, ז', י"ח), יתקעו בשופרות.
בשעת לילה, בתחילת האשמורת התיכונה, לאחר שהקיפו את מחנה מדיין בשלושה ראשים, לפי אות מוסכם מגדעון, שברו את הכדים, חשפו את הלפידים ותקעו בשופרות.
המהלך עורר בהלה רבתי במחנה מדיין, החלה מהומה, קרבות פנימיים והמחנה החל לנוס על נפשו.
המדיינים נסו דרך עמק בית-שאן לחצות את הירדן חזרה לארצם. למרדף אחריהם, הצטרפו שאר הלוחמים אנשי נפתלי, אשר ומנשה, כעתודה.
חסימת מעברי הירדן ותלונת שבט אפרים

גדעון שלח מלאכים עם בקשה מאנשי שבט אפרים להגיע למעברי הירדן, ולחסום את נסיגתם של מדין לעבר-הירדן.
הם עושים כן, ואף חוצים את הירדן ומצליחים להרוג את שני שרי מדיין: עורב וזאב.
הם מביאים את ראשי השרים לגדעון להוכחה.
אנשי אפרים, שזעמו על כך שלא זימן אותם איתו למלחמה, עלו אליו להילחם בו. הם נתרצו כשאמר להם:
”מֶה עָשִׂיתִי עַתָּה כָּכֶם הֲלוֹא טוֹב עֹלְלוֹת אֶפְרַיִם מִבְצִיר אֲבִיעֶזֶר” (שם, ח', ב).
על פי מצודת דוד, הניצחון שעשיתם בסוף המלחמה, גדול יותר מהניצחון שעשיתי עם משפחתי אביעזר בתחילתה.
שכן, ה"עוללות" – הענבים שנבצרים אחרונים – משובחים, והם אלו שהכריעו את המלחמה ושבו את שרי הצבא.
עדות נוספת ודומה ליריבות בין השבטים מנשה ואפרים, נזכרת בתלונה דומה של שבט אפרים שהופנתה כלפי יפתח הגלעדי במלחמתו בבני עמון. אך לעומת גדעון, יפתח בחר לפתור את המחלוקת הזו בכוח הזרוע, בניגוד לדרכי השלום והפיוס של גדעון.
המרדף ופרשת אנשי סוכות ופנואל

גדעון אינו מסתפק בהרחקת הסכנה ויוצא למרדף אחרי מלכי מדיין שברחו, כדי להכותם מכה ניצחת.
במהלך המרדף אחר זבח וצלמונע, שני מלכי מדין, ביקש גדעון מאנשי סוכות ואנשי פנואל לחם ומים לאנשיו העייפים.
אנשי סכות ופנואל סירבו, ואמרו לו שעוד לא ניצח בקרב ולכן לא יתנו לו אוכל.
אנשי עבר הירדן אלו משבט גד (יהושע, י"ג, כ"ז), שהיו נתונים לשעבוד מדיין, עדיין פחדו ממשעבדיהם וביקשו הוכחה לניצחון. גדעון איים עליהם בעונשים, אך הם המשיכו בסירובם.
גדעון המשיך את המרדף עם הכוח המובחר שמנה 300 איש בלבד, והגיע בדרך עוקפת לקרקר, שם חנו בבטחה מלכי מדיין עם 15,000 איש.
לאחר שתקף בהפתעה את המחנה והצליח להחרידו, הוא ניהל מרדף אחרי שני המלכים והצליח ללוכדם.
לאחר שתפס את המלכים זבח וצלמונע, חזר אל סוכות.
בעזרת נער שלכד, זיהה שבעים ושבעה ממנהיגי העיר וחכמיה, והציג בפניהם את מלכי מדיין שלכד.
כעונש הכה את מנהיגי העיר בקוצים וברקנים.
את מגדל פנואל ניתץ ואת אנשי פנואל הרג, כנראה לאחר שהתנגדו למעשיו.
במעשים אלו קיים את אשר איים במהלך המרדף.
הרג המלכים

גדעון מוכיח את המלכים על שהרגו את אחיו בתבור.
הוא מורה לבנו בכורו, יתר, להרוג את המלכים כנקמה, אולם הנער לא העז להרוג את המלכים בעצמו.
המלכים מבקשים מגדעון שהוא יהרוג אותם, בציון גבורתו.
גדעון הוציא להורג את המלכים, ולקח את סמליהם שעל גמליהם.
הערות שוליים

↑  יואל אליצור, דעת מקרא, שופטים, ו', ל"ה.
↑  ספר תהילים, פרק פ"ג, פסוקים א'–י"א.
↑  חיים גלעד, סיפור מלחמת גדעון במדין, בית מקרא כרך צ"ב, תשמ"ג, עמ' 29-38
↑  קוראן, סורת אל-בקרה, איה 245. בתרגום רקנדורף: ”בעבור שאול לפני חילו, ויאמר: אלהים יבחנכם על הנהר הזה; כל השותה ממנו, לא ילך עמי; וכל אשר לא ישתה ממנו, ילך לרגלי; גם השואבים בכפות ידיהם, לא יעברו בחילי. אך מעט היו אשר לא שתו.”
↑  כנראה בוואדי סירחאן ממזרח לעבר הירדן
"הכרעת המדיינים" בציור של גוסטב דורה, 1866
"ניצחון גדעון על המדיינים" בציור של ניקולא פוסן, 1654
אודל בקהאם ג'וניור

| --- | --- |

בקהאם במדי בולטימור רייבנס ב-2023
 לידה:  5 בנובמבר 1992 (בן 32) ארצות הברית באטון רוז', לואיזיאנה, ארצות הברית
 עמדה:  וייד רסיבר
 גובה:  1.80
 משקל:  91 ק"ג
 מספר:  3
 מכללה:  אוניברסיטת לואיזיאנה
 דראפט:  דראפט ה-NFL‏ 2014, ניו יורק ג'איינטס, סבב 1, מספר 12
 קבוצות כשחקן
 2014-2018   2019-2021   2021   2023   2024-:  ניו יורק ג'איינטס   קליבלנד בראונס   לוס אנג'לס ראמס   בולטימור רייבנס   מיאמי דולפינס
 הישגים כשחקן
 אליפות הסופרבול LVI  רוקי ההתקפה (2014)  2x הקבוצה השנייה (2015,2016)ֿ  3x פרו בול  (2014-2016)  קבוצת הרוקיז (2014)  פרס פול הורנונג  קבוצת המכללות (20134)  קבוצת המערב במכללות (2013)
אודל קורנליוס בקהאם ג'וניור (באנגלית: Odell Cornelious Beckham Jr; נולד ב-5 בנובמבר 1992), ידוע גם בראשי התיבות OBJ, הוא שחקן פוטבול אמריקאי המשחק בעמדת הוייד רסיבר במיאמי דולפינס מה-NFL. בקהאם נולד בבאטון רוז', לואיזיאנה, ושיחק פוטבול מכללות בלואיזיאנה טייגרס, ונכנס לקבוצת השנה ב-NCAA ב-2013. הוא נבחר על-ידי ניו יורק ג'איינטס בסיבוב הראשון בדראפט ה-NFL ב-2014.
ב-2012, פתח בקהאם במשחק הפרו בול בשנתו הראשונה במכללות, וזכה בפרס פול הורנונג בתום עונתו השנייה ב-2013. בעונתו הראשונה במדי הניו יורק ג'איינטס, בקהאם שבר מספר שיאי רוקי ב-NFL, למרות שהחמיץ את 4 המשחקים הראשונים לעונה עקב פציעה. בקהאם הפך לשחקן הראשון שרשם יותר מ-75 רספשנס, 1100 יארדים ו-10 טאצ'דאונים בעונת הרוקי שלו, ושבר את שיא הרוקי לממוצע היארדים הגבוה ביותר למשחק. במהלך המחזור ה-12 בעונתו הראשונה, בקהאם תפס את תשומת הלב כשעשה טאצ'דאון ביד אחת תוך-כדי שהוא נופל אחורנית במהלך משחק סאנדיי נייט פוטבול נגד דאלאס קאובויס, ומספר רב של ספורטאים ועיתונאים תיארו את התפיסה הזו כגדולה בהיסטוריה. בקהאם זכה בפרס רוקי ההתקפה לשנת 2014.
הערות שוליים

↑  "סטטיסטיקות - אודל בקהאם ג'וניור", באתר Pro-Football-Reference.com (ארכיון)
↑  אנדרו גריבל, "אליפות המכללות 2012 החייתה את דראפט ה-NFL", באתר The Birmingham News, ‏12 במאי 2014 (ארכיון)
↑  "אודל בקהאם עם תפיסת השנה", באתר NFL.com דרך יוטיוב, ‏24 בינואר 2015 (ארכיון)
↑  ג'ולי באדווין, "המדיה החברתית רועשת אחרי התפיסה יוצאת הדופן של אודל בקהאם ג'וניור", באתר NOLA.com, ‏24 בנובמבר 2014 (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2015065694  MusicBrainz: cbff569e-852e-46b9-a390-56e275f0f893  VIAF: 117144782712616568402   WorldCat (עם VIAF): 117144782712616568402
דרך ה'

ערך זה עוסק בספרו של הרמח"ל "דרך השם". אם התכוונתם לישיבה ליטאית בשם זה, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  רמח"ל 
 שפת המקור:  עברית 
 נושא:  עיקרי האמונה היהודית, מחשבת ישראל 
 
דרך ה' הוא ספרו של רבי משה חיים לוצאטו (רמח"ל), אשר פעל במאה ה-18. נכתב לאחר פולמוס ציבורי סוער על הגותו, שבעקבותיה נגנזו כתביו הקבליים. הספר עוסק בנושאים מרכזיים במחשבת ישראל בצורה שעל פניה היא פילוסופית ולא סודית (מיסטית), אך מושפעת עמוקות מתפיסת העולם הקבלית שלו. ראה אור במהדורות רבות.
מבנה הספר

הספר מחולק לארבעה חלקים, המסודרים בהדרגה משאלות מטאפיזיות כלליות ועד לשאלות הנוגעות בתפקידו ומחויבותו של האדם בעולם:
"על יסודות המציאות" – בחלק זה, המושפע בתכניו ובסגנונו מהלכות יסודי התורה של רמב"ם, עוסק רמח"ל בשאלות הנוגעות למציאותו של הבורא, לתכליתה של הבריאה בכלל, המין האנושי והאדם הפרטי.
"בהשגחת הבורא יתברך שמו" – כלל מערכת היחסים שבין הבורא ועולמו. השגחה כללית ופרטית על כלל העולם והאדם בפרט, כולל סדרי ההשגחה והשתלשלותה לפי שיטתו.
"בנפש האדם ברוח הקודש והנבואה, ובפעולות שלא כדרך הטבע" – מתוך דיון בכוחות הנפש ובמהותה בא הרמח"ל לדון בקשריה עם מה שמעל לטבע – כישוף, נבואה ודבקות באל. גם כאן הוא מושפע מדרכו של הרמב"ם, בהדגישו את ההבדל שבין נבואה רגילה לנבואתו של משה רבנו.
"בעבודת בוראנו" – בחלק זה דן רמח"ל בעבודה שהאדם מתחייב בה לאור החלקים הקודמים ומחלקה לחטיבות. ראשית הוא מחלק אותה לתלמוד (לו מוקדש הפרק הראשון) ולמעשה, כאשר חלק המעשה מתחלק לארבעה – תמידי (אהבת ה' ויראתו, פרק ג'), יומי (קריאת שמע ותפילה, פרקים ד'-ו'), זמני (שבתות ומועדים, פרקים ז'-ח') ומקרי (דברים שהאדם מתחייב בהם רק במצבים מסוימים).
מרעיונות הספר

דרך ה' הפך לספר לימוד ישיבתי בהיר לענייני קבלה ופילוסופיה, ועל כן יש לו חשיבות כמתווה השקפת עולם אמונית עכשווית.
"להיות הדבר הזה (הבחירה החופשית) נשלם כראוי, גזרה החכמה העליונה שיהיה האדם מורכב משני הפכים, דהיינו מנשמה השכלית וזכה, וגוף ארצי ועכור, שכל אחד מהם יטה בטבע לצדו. דהיינו: הגוף לחומריות והנשמה לשכליות, ותמצא ביניהם מלחמה, באופן שאם תגבר הנשמה, תתעלה היא ותעלה הגוף עימה."
"השתדלותו המצטרך עתה להגיע לשלמות, הנה הוא כפול, כי יצטרך תחלה שישובו האדם והעולם אל המצב שהיו בראשונה קודם החטא, ואחר כך שיתעלו מן המצב ההוא שישובו האדם והעולם אל מצב השלמות שהיה ראוי לאדם שיעלה... 
 מלבד כל זה גזרה מידת דינו יתברך שלא יוכלו, לא האדם ולא העולם מעתה, הגיע אל השלמות – עודם בצורה שנתקלקלה, דהיינו הצורה שיש להם עכשיו, שבה נתרבה הרע, אלא יצטרך להם בהכרח עבור מעבר ההפסד, דהיינו המיתה לאדם."
"לעולם הבא לא תימצאן אומות זולת ישראל, ולנפש חסידי אומות העולם יינתן מציאות בבחינת נוספת ונספחת על ישראל עצמם ונטפלים להם כלבוש הנטפל לאדם, ובבחינה זו יגיע להם מה שיגיע מן הטוב, ואין בחוקם שישיגו יותר מזה כלל."
"משפטי ההשפעה הזאת של הכוכבים, גם הם מוגבלים כפי מה שגזרה החכמה העליונה היותו נאות. וקצת מדרכיהם נודעים לפי סדרי המבטים, והוא מה שמשיגים הוברי השמים. אכן לא כל אמיתת סדריה מתגלית בזה."
מלחמת הירושה הספרדית

מלחמת הירושה הספרדית היא מלחמה שפרצה ב-1701 לאחר מותו של המלך הספרדי האחרון מבית הבסבורג, קרלוס השני. קרלוס הוריש את כל שטחו לפליפה החמישי, דוכס אנז'וּ, נכדו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. המלחמה התנהלה בשלבים, ומטרותיה מצד המשתתפות השונות היו אלו: לאופולד הראשון, קיסר הקיסרות הרומית הקדושה נלחם להגן על תביעת שושלתו לכס המלך בספרד; לואי ה-14 מלך צרפת, פעל באגרסיביות במטרה להרחיב את שטחו; ממלכת אנגליה והרפובליקה ההולנדית הצטרפו למלחמה לצד הקיסרות הרומית הקדושה, מתוך התנגדות למגמות ההתרחבות הצרפתיות. מדינות אחרות הצטרפו לקואליציה נגד צרפת וספרד במטרה להשיג שטחים חדשים ולהגן על שטחן הקיים. המלחמה ניטשה לא רק באירופה אלא גם בצפון אמריקה, שם נודעה בשם מלחמת המלכה אן.
המלחמה הסתיימה בהסכם אוטרכט (1713) ובהסכם רשטאט (1714). בסופה, הוסיף פליפה החמישי למלוך בספרד אך קיבל על עצמו להימנע מאיחוד עם צרפת. אוסטריה השיגה את רוב שטחיה של ספרד באיטליה ובארצות השפלה הדרומיות. בנוסף, תמה ההגמוניה הצרפתית באירופה היבשתית, ורעיון מאזן הכוחות הפך למושג מרכזי ביחסים הבין-לאומיים בזכות אזכורו בהסכם אוטרכט.
תחילת המלחמה

כשנודע לצרפת על צוואתו של קרלוס, שוכנע לואי ה-14 על ידי יועציו שיהיה זה בטוח יותר להסכים לתנאי הסכם לונדון, מה שימנע את המלחמה שתתחולל אם וכאשר צרפת תתבע את כל ספרד. ז'אן-בטיסט קולבר, שר החוץ הצרפתי, הצליח לשכנע את המלך כי בין שצרפת תתבע את מלוא הקיסרות ובין שתתבע רק חלק ממנה, היא תצטרך להילחם נגד אוסטריה, שלא קיבלה את החלוקה המוצעת בהסכם לונדון. יתר על כן, לפי צוואתו של קרלוס השני, הוצע לפליפה דוכס אנז'ו לבחור את הקיסרות כולה או להישאר בידיים ריקות; אם ימאן, כל הקיסרות תעבור לאחיו הצעיר שארל, או, אם יסרב, לארכידוכס קרל מאוסטריה. בהתחשב בכך שהניח כי המעצמות הימיות – אנגליה והולנד – לא יצטרפו למלחמה כדי לאכוף את תנאי הסכם לונדון על אוסטריה, החליט לואי לקבל את ירושת נכדו. קרלוס מת ב-1 בנובמבר 1700, וב-24 בחודש הכריז לואי על פליפה כמלך ספרד. המלך החדש פליפה, או בשמו הספרדי פליפה החמישי, הוכרז שליט על כל קיסרות ספרד, בניגוד למוסכם בחוזה לונדון. ויליאם השלישי מלך אנגליה היה מנוע מלהכריז על מלחמה נגד צרפת בעקבות הפרת תנאי ההסכם, מפני שהאליטה שקבעה את המדיניות הן באנגליה והן בהולנד, לא תמכה בו. בהיסוס, הכיר בפליפה החמישי כמלך ספרד באפריל 1701.
לעומת זאת, לואי נקט בעמדה אגרסיבית בניסיונו להבטיח הגמוניה צרפתית באירופה. הוא ניתק את הקשר המסחרי בין ספרד לאנגליה והולנד, ותוך כך איים על האינטרסים המסחריים של שתי מדינות אלו. בספטמבר 1701, אנגליה, הולנד, ואוסטריה חתמו על חוזה האג מתוקן, שהכיר בפליפה החמישי כמלך ספרד, אך הקצה לאוסטריה את אשר חפצה: השטחים הספרדיים באיטליה, מה שכפה עליה לקבל גם את ארצות השפלה הדרומיות (שעליהן שלטה ספרד), ותוך כך מנע את השתלטות צרפת על אזור חיוני זה. על פי החוזה שנחתם, אנגליה והולנד יכלו שוב לסחור עם ספרד.
מספר ימים לאחר חתימת החוזה, מת בצרפת ג'יימס השני, מלך אנגליה לשעבר (שהופל על ידי ויליאם השלישי ב-1688). אף על פי שלואי הכיר בחוקיות מלוכתו של ויליאם השלישי מזה שנים, הוא החליט להכיר בבנו של ג'יימס השני, ג'יימס פרנסיס אדוארד סטוארט, כמלך הלגיטימי של אנגליה. פעולתו זו של לואי הרחיקה אף יותר את הציבור האנגלי והעניקה לוויליאם עילה למלחמה. אנגליה והולנד כבר החלו להכין את צבאותיהן, אך טרם הכריזו על מלחמה. המלחמה החלה כאשר הנסיך אויגן מסבויה פלש לדוכסות מילאנו, אחד השטחים הספרדיים באיטליה, מה שחייב את צרפת להתערבות.
אנגליה, הולנד, ורוב מדינות גרמניה, במיוחד פרוסיה והנובר צידדו באוסטריה, אך הנסיכים הבוחרים מבית ויטלסבאך בבוואריה ובקלן, מלך פורטוגל, ודוכס סבויה תמכו בצרפת ובספרד. דווקא בספרד, ממשלות אראגון, ולנסיה, וקטלוניה צידדו באוסטריה.
קרבות מוקדמים

במלחמה באירופה היו שתי חזיתות עיקריות: ספרד ומערב-מרכז אירופה (במיוחד ארצות השפלה). החזית השנייה הייתה החשובה יותר משום ששם נלחמו בצורה מבריקה מפקד אוסטריה הנסיך אויגן מסבויה ומפקד אנגליה הדוכס ממרלבורו. כמו כן הייתה לחימה חשובה בגרמניה ובאיטליה.
ב-1702, אויגן וכוחותיו נלחמו באיטליה, שם מפקד כוחות צרפת היה הדוכס של וילרואה, אותו הביס ולכד אויגן בפברואר. וילרואה הוחלף בדוכס של ונדום, שלמרות קרב באוגוסט שהסתיים בתיקו ויתרון מספרי די גדול, לא הצליח לגרש את האוסטרים מאיטליה.
בינתיים, פיקד הדוכס ממרלבורו על כוח אנגלי, הולנדי, וגרמני משולב בארצות השפלה, שם הוא כבש מספר מבצרים חשובים, במיוחד לייז', על גדות הריין. בספטמבר כבש כוח קיסרי בפיקוד לודוויג-וילהלם, מרקיז באדן-באדן את לנדאו, אולם האיום על אלזס הוסר באמצעות חבירת הנסיך הבוחר של בוואריה אל הצרפתים. לודוויג נסוג אל מעבר לריין, שם הובס על ידי כוח צרפתי בפיקוד קלוד-לואי-הקטור דה וילאר בפרידלינגן. לעומת זאת, האדמירל האנגלי סיר ג'ורג' רוק ניצח בקרב ימי חשוב במפרץ ויגו שבמערב ספרד באוקטובר שתוצאותיו היו הריסת הצי הספרדי ותפיסת טונות של כסף.
בשנה הבאה, על אף שלכד את בון בגרמניה והגלה את אלקטור העיר, נכשל מרלבורו בניסיונותיו ללכוד את אנטוורפן, ואילו הקמפיין הצרפתי בגרמניה היה מוצלח. צבא משולב של צרפת ובוואריה תחת וילאר ומאקס אמנואל מבווריה הביס את הכוחות הקיסריים של לודוויד, מרקיז באדן-באדן והרמן סריון, אולם האלקטור ההססן מנע את לכידת וינה, מה שהוביל להתפטרות וילאר. הניצחונות הצרפתיים בדרום גרמניה המשיכו לאחר התפטרותו של וילאר, אך עם צבא חדש תחת קאמי דה טלארד שניצח בלנדאו ובשפיירבאך בפפאלץ. מנהיגי צרפת השתעשעו בתוכניות גרנדיוזיות ללכידת וינה בירת אוסטריה בשנה הבאה עם צבא משולב של צרפת ובוואריה. עם זאת, עד סוף 1703 נתקלה צרפת במספר מכשולים, מאחר שפורטוגל וסבויה החליפו צד באמצע המלחמה. בינתיים, אנגליה, שלפני כן סברה כי פליפה יוכל להוסיף למלוך בספרד, החליטה שהאינטרסים המסחריים שלה יהיו יותר בטוחים תחת הארכידוכס קרל.
השלבים האחרונים

ב-1710, פתחו בעלות הברית במערכה אחרונה בספרד אבל לא הצליחו להתקדם כלל. כוח אנגלי הגיע למדריד יחד עם הארכידוכס קרל, אך נכנע בעקבות תבוסתו בקרב בירואגא. בינתיים, הברית האנגלית-הולנדית-אוסטרית נחלשה. בבריטניה הגדולה (ממלכת אנגליה וממלכת סקוטלנד אוחדו ב-1707 תחת השם ממלכת בריטניה הגדולה), אבדה השפעתו הפוליטית של מרלבורו כשנותק הקשר בין אן מלכת בריטניה לבין ידידתה אשתו, דוכסית מרלבורו. בנוסף לכך, המפלגה הוויגית השולטת שעד אז גיבתה את המלחמה הוחלפה בממשלה של הטורים שרצו לסיים את הלחימה. מרלבורו הוחזר לאנגליה והוחלף בדוכס אורמונד.
זירה אחרת מול פורטוגל נפתחה על ידי צרפת בריו דה ז'ניירו. כוונת הצרפתים הייתה להשתלט על מטען הזהב שנשלח מברזיל לפורטוגל. ב-1710 ו-1711 נעשו שני ניסיונות לכבוש את העיר. הניסיון הראשון בהנהגת ז'אן פרנסואה דוקלרק נכשל ואילו השני בראשות רנה דיגה טרואן בעל פריבטיר שפיקד על מספר אוניות קו נחל ניצחון. המטרה לא הייתה כיבוש ארוך טווח ולאחר שהתקבל כופר שכלל 1,300 ק"ג זהב חזרו האוניות לצרפת וחלקן טבע בדרך. ניצחון זה פגע בביטחון הפורטוגלים להגנה על ידי בעל הברית הבריטי.
ב-1711, כשהארכידוכס קרל עלה לשלטון באימפריה הרומית הקדושה בשם קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הסתבר שניצחון אוסטרי מוכרע יסכן את מאזן הכוחות בדיוק כמו ניצחון צרפתי. ממשלת בריטניה החדשה, בהנהגת מזכיר המדינה הנרי סנט ג'ון, פתחה בדו-שיח חשאי עם שר החוץ הצרפתי המרקי דה טורסי, בהיעדר גורמים אוסטריים או הולנדיים. בעוד התפתחות חיובית עבור צרפת, הכוחות הבריטים תחת דוכס אורמונד סירבו להיכנס לקרב. לכן, ב-1712, כוחות צרפת הצליחו לכבוש בחזרה את רוב השטח שהפסידו קודם לכן.
המשא ומתן נשא פרי ב-1713, כשנחתם הסכם אוטרכט, שבעקבותיו בריטניה והולנד הפסיקו את הלחימה נגד צרפת. ברצלונה, שתמכה בתביעת הארכידוכס קרל לכס מלך צרפת ובבעלות הברית מאז 1705, נכנעה סופית לצבא בית בורבון ב-11 בספטמבר 1714 לאחר שהוטל על העיר הקטלנית מצור ארוך וקשה, מה שסיים את שהיית בעלות הברית בספרד (כיום ידוע יום זה כיום העצמאות הקטלני. למעשה – אובדן העצמאות). הלחימה בין צרפת ואוסטריה המשיכה עד 1714 כשאושרו חוזי רשטאט ובאדן, מה שציין את סוף מלחמת הירושה הספרדית. ספרד מצדה לא מיהרה לאשר את חוזי השלום, ומלחמתה נגד אוסטריה לא הסתיימה רשמית עד 1720.
התוצאות

בהתאם להסכם אוטרכט, פליפה החמישי הוכר כמלך ספרד, אך נכפה עליו לוותר על מקומו בירושה הצרפתית, על מנת ששתי המדינות לא יתאחדו לעולם תחת כתר אחד בעתיד. בכך נפתרה סוגיית איחוד צרפת וספרד. הוא שמר על הקיסרות הספרדית, אך מסר את דרום ארצות השפלה, נאפולי, מילאנו וסרדיניה לאוסטריה, את סיציליה וחלק ממילאנו מסר לבית סבויה, ואת גיברלטר והאי מנורקה מסר לבריטניה. כך, אחיזתה של ספרד באירופה עצמה נחלשה, והאיום הפוטנציאלי על בריטניה ופורטוגל פחת. יתר על כן, הציע לבריטניה זכויות בלעדיות במסחר בסחר העבדים בשטחיו לשלושים שנה. לא נרשמו שינויי טריטוריה ממשיים מצד צרפת, אם כי הכירה במלכי בריטניה הלגיטימיים ומסרה לה, בנוסף, כמה שטחים בצפון אמריקה.
בטווח הארוך, הסכם אוטרכט סיים למעשה את תקופת ההגמוניה הצרפתית באירופה, הקל על היחסים האנגלו-צרפתיים, הציג את בריטניה כמנצחת, סיים את תקופת העימותים בין ספרד לצרפת, והחליש את ספרד שהייתה מעצמה עולמית.
לואי הארבעה עשר מלך צרפת שהרחיב את השפעת צרפת למרות האבדות הקשות שהציבור סבל במהלך סדרת מלחמותיו
קרלוס השני
מפת אירופה מ-1708
קרב מלפלקה, נקודת מפנה במלחמה, 11 בספטמבר 1709
האלגוריה של שלום 1714 – ככה החשיבו את חוזה אוטרכט
צ'צ'ניה

רפובליקת צ'צ'ניה (ברוסית: Чеченская Республика, בצ'צ'נית: Нохчийн Республика) היא רפובליקה רוסית השוכנת בדרום הפדרציה הרוסית. גובלת במזרח בדאגסטן, בדרום בגאורגיה, במערב באינגושטיה ובצפון במחוז סטברופול. אוכלוסייתה מונה כ-1.553 מיליון תושבים (נכון לינואר 2024), ובירתה היא העיר גרוזני. ההמנון הלאומי של צ'צ'ניה הוא שיר השטלק. רובם המכריע של הצ'צ'נים הם מוסלמים.
היסטוריה

האזור הגאוגרפי של צ'צ'ניה נכבש במהלך המאה ה-19 על ידי האימפריה הרוסית, במסגרת מלחמת הקווקז. האזור כולו היה חשוב עקב קרבתו לים הכספי ודרכי הגישה למעברים בהרי הקווקז עליהן שלט. לימים צ'צ'ניה עצמה הפכה לבעלת חשיבות בזכות שדות נפט נרחבים שהתגלו בה, ולאחר מכן בעקבות מפעלי הזיקוק וצינור הנפט שהוקמו בה.
במהלך התקופה התמרדו תושבי הקווקז, אשר רבים מהם היו מוסלמים סונים (מרבית התושבים באזור התאסלמו החל מהמאה ה-16), כנגד השלטון הצארי הנוצרי. מרידות אלו היו לאו דווקא צ'צ'ניות, ולרוב השתתפו בהן תושבי האזור כולו – בייחוד מאינגושטיה ודאגסטן. עם פרוץ המהפכה הבולשביקית צידדו הצ'צ'נים בקומוניסטים, מעודדים מהבטחות שונות לחופש דת, וכך אכן היה בתחילת שלטון ברית המועצות. לאחר מספר שנים השתנה יחס הממשלה הסובייטית כלפי האסלאם בצ'צ'ניה, ובמקביל התקינה מושלים רוסים על האזור, בו היה מיעוט רוסי בלבד. הצ'צ'נים החלו להתקומם שוב, הפעם גם תוך כדי הבעת רגשות לאומיים.
במלחמת העולם השנייה הגלה סטלין את מרבית הצ'צ'נים לקזחסטן באשמת שיתוף-פעולה עם הנאצים. במסגרת זו הועברו מהרפובליקה האוטונומית כ-500 אלף תושבים והרפובליקה עצמה כישות אוטונומית חדלה מלהתקיים. בשנת 1957, תחת הנהגתו של ניקיטה חרושצ'וב, וכחלק מתהליך הדה-סטליניזציה שעברה ברית המועצות, טוהר שמם של הצ'צ'נים מאשמת שיתוף הפעולה עם הנאצים והם הורשו לשוב למולדתם.
עם התפרקות ברית המועצות בשנת 1991 הכריזו הצ'צ'נים על עצמאותם והקמת "הרפובליקה הצ'צ'נית של איצ'קריה" תחת הנהגתו של ג'וחר דודייב, גנרל לשעבר בחיל-האוויר הסובייטי, שנבחר לנשיא על פי החלטת הקונגרס הלאומי הכללי של העם הצ'צ'ני. הרפובליקה האוטונומית הצ'צ'נו-אינגושית (אנ') התפצלה, אפוא, לשני חלקים, כשחלקה השני הופך לרפובליקת אינגושטיה כחלק של הפדרציה הרוסית.
רוסיה לא מיהרה להכיר בעצמאות צ'צ'ניה, אך כוחותיו של דודייב הצליחו להבריח מהאזור את הצבא הרוסי ולהקים מדינה עצמאית דה פקטו. שלטונו של דודייב כשל ועד מהרה הדרדרה צ'צ'ניה למלחמת אזרחים מרובת צדדים. במקביל, ובדומה לאזורים אחרים ברוסיה שלאחר התפרקות ברית המועצות, חלה הרעה משמעותית באיכות החיים בצ'צ'ניה – אבטלה, פשע, אלימות ושחיתות רבו ועלו.
הצעות למשא ומתן שיביא להסדרת היחסים בין צ'צ'ניה לרוסיה נדחו על ידי שני הצדדים בתואנות שונות. כמו כן, הצבא הרוסי סיפק נשק וחיילים לכוחות האופוזיציה בצ'צ'ניה, במקביל למגעי הדיפלומטים. לאחר שכוחותיו של דודייב החלו להנחיל מפלות אחר מפלות לכוחות האופוזיציה החליטה ממשלת רוסיה בראשותו של בוריס ילצין על פלישה צבאית.