stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
די ריס
קריירה

הסרט הראשון באורך מלא של ריס היה הסרט התיעודי Eventual Salvation ‏(2009), ששודר בערוץ סאנדנס. הסרט מלווה את אמה, סבתה ילידת ארצות הברית של ריס, בת ה-80, בעת שהיא חוזרת למונרוביה, ליבריה כדי לבנות מחדש את ביתה ואת קהילתה, לאחר שנאלצה להימלט על חייה עשור לכן במסגרת מלחמת האזרחים הליברית.
הסרט הבא שהשלימה ריס הייתה הבכורה העלילתית שלה, Pariah, אשר לדבריה הוא סרט סמי-אוטוביוגרפי. ספייק לי שימש כמפיק בפועל של הסרט. בכורת הסרט נערכה בפסטיבל סנדאנס 2011. ריס הייתה מועמדת לפרס Image של NAACP תמונה על בימוי הסרט והתסריט הטוב ביותר, והיא זכתה בפרס הבמאית המבטיחה. Pariah בוחן את המורכבות של דת, פוליטיקה ומעמד פוליטי-חברתי בתוך וסביב המשפחה השחורה. לקח כחמש שנים מאז עבודת התזה ועד צאת הסרט. הסרט היה בין הראשונים והיחידים אשר בוחנים ומלווים את סיפור היציאה מהארון של בן או בת נוער של צבע בהתמודדותם עם קבלת הזהות המינית שלהם והיציאה בפני חברים ובני משפחה.
ב-2015, סרטה של ריס "סיפורה של בסי סמית" שודר ב־HBO, בכיכובה של קווין לטיפה בתפקיד הזמרת האיקונית בסי סמית. הסרט זכה לשבחי המבקרים.
הסרט גם זכה בארבעה פרסי אמי לבידור בפריים טיים, כולל הפרס לסרט הטלוויזיה הטוב ביותר. ריס הייתה מועמדת לפרס לבימוי הטוב ביותר במיני-סדרה, סרט או ספיישל דרמה, וכל לפרס התסריט הטוב ביותר במיני-סדרה, סרט או ספיישל דרמה.
את הסרט "פרחים בבוץ" כתבה ריס במשותף עם וירג'יל ויליאמס. הדרמה התקופתית היא עיבוד מהרומן ההיסטורי באותו השם מאת הילרי ג'ורדן. ריס גם ביימה את הסרט, בו כיכבו קארי מאליגן, גארט הדלונד, ג'ייסון קלארק, ג' ייסון מיטשל, ומרי ג'יי בלייג'. לאחר שהוקרן בפסטיבל פסטיבל הסרטים סאנדנס ב-2017, Mudbound הפך לרכישה היקרה ביותר של הפסטיבל, במחיר $12.5 מיליון דולר על ידי נטפליקס. Mudbound צולם בניו אורלינס במהלך 28 ימים בקיץ 2016.הסרט מספר את סיפורן של שתי משפחות בדלתא של מיסיסיפי ב-1940. משפחת מקאלן היא לבנה, ואילו שכניהם, משפחת ג'קסון, היא שחורה. Mudbound עוסק בגזענות ויחסי גזע אשר ממשיכים להיות נושאים עכשוויים. עבודה זו מכילה הרבה קשרים אישיים עבור ריס, כגון חוויותיו של סבה בצבא ארצות הברית, והשאיפה של סבתה להיות קצרנית. ריס השתמשה ביומנה של סבתה כדי להנחות את התהליך היצירתי שלה. הוא הכיל תמונות המשפחה אבותי המשפחה אשר היו העבדים, והשמות של אלו שלחמו במלחמות. ריס סיפרה שהתהליך הזה היווה דרך לחקור את ההיסטוריה האישית שלה.
ריס ושותפה לכתיבה ויליאמס היו מועמדים לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר עבור "פרחים בבוץ, מה שהופך את ריס לאישה השחורה הראשונה המועמדת לפרס אוסקר בקטגוריית כתיבה, והאישה השחורה הראשונה להיות מועמדת לאוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר. כמו כן, בשל המועמדות של מרי ג'יי בלייג' לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר עבור תפקידה ב-Mudbound, ריס גם הייתה האישה השחורה הראשונה לביים סרט עבורו שחקן או שחקנית היו מועמדים לאוסקר.
פרויקט נוסף של ריס הוא הסדרה "חלומות חשמליים של פיליפ ק. דיק", שבה הייתה לריס ההזדמנות לעסוק עם הרבה רגשות שעלו סביב הבחירות של דונלד טראמפ, ולהתאים אותם לתוך הקשר מדע בדיוני.
הפרויקט הבא של ריס הוא The Last Thing He Wanted, המבוססת על הרומן באותו השם מאת ג'ואן דידיון, בכיכובה של אן האת'וויי ולצדה וילם דפו.
ריס גם כתבה וביימה את הסרט An Uncivil War  עבור FilmNation
חיים אישיים

ריס היא לסבית, והיא תיארה את סרטה Pariah כסרט סמי-אוטוביוגרפי. ביום היציאה מהארון הלאומי ב-2011, בריאיון עם BlackEnterprise.com, ריס דיברה על חווייתה מול המשפחה שלא רצתה לקבל אותה, והתמודדו עם זה בכך ששלחו לה הודעות דוא"ל, כרטיסי ברכה, מכתבים, ופסוקים מהתנ"ך.
לפחות מאז שנת 2017, ריס במערכת יחסים עם המשוררת והסופרת שרה מ ברום. הן מתגוררות בצפון מדינת ניו יורק.
פילמוגרפיה

| שנה | עבודה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2005 | Orange Bow | במאית, תסריטאית, מפיקה | סרט קצר |
| 2007 | Pariah | במאית, תסריטאית | סרט קצר |
| 2008 | Eventual Salvation | במאית, תסריטאית, מפיקה | סרט תיעודי קצר |
| 2009 | Colonial Gods | במאית, תסריטאית | סרט קצר |
| 2011 | Pariah | במאית ותסריטאית | סרט עלילתי |
| 2015 | אימפריה | במאית | פרק: "Without a Country" |
| 2015 | סיפורה של בסי סמית | במאית, תסריטאית | סרט טלוויזיה של HBO |
| 2017 | פרחים בבוץ | במאית, תסריטאית, מפיקה בפועל | סרט עלילתי |
| 2017 | When We Rise | במאית | 2 פרקים |
| 2018 | חלומות חשמליים | במאית ותסריטאית | פרק: "Kill All Others" |
| 2020 | הדבר האחרון שהוא רצה | במאית, תסריטאית, מפיקה | סרט עלילתי |
| 2020 | חיל החלל | במאית | 2 פרקים |
| 2023 | סיינט איקס (אנ') | במאית | פרק: "A Lovely Nowhere" |
| TBA | אדוני האוויר | במאית | 2 פרקים |
ג'יין אנדרסון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1954? (בת 71 בערך) קליפורניה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 ידועה בשל:  אוליב קיטרידג' אם הקירות האלה היו יכולים לדבר 2
 תקופת הפעילות:  מ-1982 
 בת זוג:  טס איירס
 פרסים והוקרה:  פרס אמי לבידור בפריים טיים פרס גילדת הכותבים של אמריקה פרס גרייסי Outfest
 
ג'יין אנדרסון (באנגלית: Jane Anderson; נולדה ב-1954) היא שחקנית, מחזאית, תסריטאית ובמאית קולנוע אמריקאית עטורת פרסים. היא כתבה וביימה את הסרט "זוכת הפרסים מדיפיאנס, אוהיו" ‏(2005) וכתבה את התסריטים לסרטים "זה יכול לקרות גם לך" ‏(1994) בכיכובו של ניקולס קייג', ו"האישה" (2017) בכיכובה של גלן קלוז. היא זכתה בפרס אמי על כתיבת התסריט למיני-סדרה "אוליב קיטרידג'" (2014).
ביוגרפיה

אנדרסון נולדה וגדלה באזור מפרץ סן פרנסיסקו, שם אביה, ממציא ומהנדס אלקטרוניקה, היה אחד היזמים של עמק הסיליקון. היא נשרה מלימודיה באוניברסיטה כדי לעסוק בתיאטרון.[דרוש מקור] אחרי שנתיים עברה לניו יורק, ולוהקה להשתתף בפרימיירה של הפקתו של דייוויד מאמט, "סטיות מיניות בשיקגו", אשר הזניקה את הקריירה שלו ורצה יותר משנה. לאחר מכן, היא פנתה לכתיבה ולהופעות מבוססות חומר מקורי שלה במועדוני קברט וקומדיה. היא עברה ללוס אנג'לס בתחילת שנות השמונים, והחלה לכתוב לטלוויזיה ולסרטים. בשנות התשעים היא התחילה גם לביים, כשהשחקנית והמפיקה ג'ודי פוסטר ביקשה ממנה לביים עיבוד קולנועי לאחד ממחזותיה, "The Baby Dance", אשר זכה לתשבחות ובפרסים רבים.[דרוש מקור]
קריירה בקולנוע וטלוויזיה

לפני שהחלה לביים לקולנוע, אנדרסון כתבה וביימה מספר סרטי טלוויזיה אשר זכו לתשבחות המבקרים,[דרוש מקור][מפני ש...] ביניהם Normal ‏(2003), בכיכובם של ג'סיקה לאנג וטום וילקינסון; The Baby Dance ‏(1998), בכיכובן של סטוקרד צ'אנינג ולורה דרן; The Positively True Adventures of the Alleged Texas Cheerleader-Murdering Mom (1993), When Billie Beat Bobby בכיכובה של הולי האנטר; ואת הסגמנט "1961" של הסרט "אם הקירות האלה היו יכולים לדבר 2" (2000), אשר זיכה את ונסה רדגרייב בפרס אמי על גילום דמותה של לסבית זקנה שנמנעים ממנה ביקורים מצד בת זוגה לחיים כשהיא גוססת בבית החולים.
היא שימשה כתסריטאית בעונה השנייה של סדרת הדרמה "מד מן", והייתה מועמדת על כך לפרס גילדת הכותבים של אמריקה עבור סדרת הדרמה הטובה ביותר.
ב-2015, אנדרסון כתבה את הסרט התיעודי  Packed in a Trunk: The Lost Art of Edith Lake Wilkinson על דודתה, אדית לייק וילקינסון, לסבית וציירת אשר אושפזה בשנת 1920, ובילתה את שארית חייה במוסד לחולי נפש. היא זכתה עבור הסרט בפרס פסטיבל הקולנוע של מילאנו לסרט התיעודי הטוב ביותר. אנדרסון מונה את וילקינסון כהשראה עבור עבודות הציור שלה עצמה.
ב-2015, זכתה אנדרסון בשני פרסי אמי (לכתיבה ובימוי) ובפרס גילדת הכותבים של אמריקה עבור המיני-סדרה אוליב קיטרידג'.
חיים אישיים

אנדרסון חיה בלוס אנג'לס ובעמק מארין בצפון קליפורניה, עם אשתה טס איירס ובנן, רפאל.[דרוש מקור]
פילמוגרפיה > כתסריטאית / במאית

| שנה | סרט/תוכנית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1986 | The Facts of Life | תסריטאית |  |
| 1988 | Raising Miranda | תסריטאית |  |
| 1989 | The Facts of Life | תסריטאית |  |
| 1991 | The Hidden Room | תסריטאית |  |
| 1993 | The Positively True Adventures of the Alleged Texas Cheerleader-Murdering Mom | תסריטאית | סרט טלוויזיה לרשת HBO |
| 1994 | זה יכול לקרות גם לך | תסריטאית |  |
| 1995 | How to Make an American Quilt | תסריטאית |  |
| 1998 | The Baby Dance | תסריטאית ובמאית | סרט טלוויזיה |
| 2000 | אם הקירות האלה היו יכולים לדבר 2 | תסריטאית ובמאית | סרט טלוויזיה, קטע "1961" |
| 2001 | When Billie Beat Bobby | תסריטאית ובמאית | סרט טלוויזיה |
| 2003 | Normal | תסריטאית ובמאית | סרט טלוויזיה של HBO |
| 2005 | זוכת הפרסים מדיפיאנס, אוהיו | תסריטאית ובמאית |  |
| 2008 | מד מן | תסריטאית |  |
| 2014 | אוליב קיטרידג' | תסריטאית | מיני-סדרה |
| 2015 | Packed in a Trunk: The Lost Art of Edith Lake Wilkinson | תסריטאית | סרט תיעודי |
| 2017 | האישה | תסריטאית |  |
| TBA | Women in the Castle | תסריטאית ובמאית | בשלבי הפקה |
פילמוגרפיה > כמפיקה

| שנה | יצירה | הערות |
| --- | --- | --- |
| 1988 | Raising Miranda | 9 פרקים |
| 2008 | מד מן |  |
| 2014 | אוליב קיטרידג' | טלוויזיה, מיני סדרה |
| 2015 | Packed in a Trunk: The Lost Art of Edith Lake Wilkinson  | סרט תיעודי |
פילמוגרפיה > כשחקנית

| שנה | יצירה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1982 | The Billy Crystal Comedy Hour | תפקיד קבוע | סדרת טלוויזיה |
| 1984 | P. O. P. | דנה מקניל | סרט טלוויזיה |
| 1984 | ER | גב' גרטי | הופעת אורח |
| 1985 | The Facts of Life The | קרן | הופעת אורח |
פילמוגרפיה > עבודה אחרת

| שנה | יצירה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1985-86 | The Facts of LifeThe | יועצת תוכנית | 5 פרקים |
| 1986 | מי הבוס? | יועצת תוכנית | פרק 1 |
| 1989 | שנות הקסם | עורכת עלילה | 7 פרקים |
פרסים

רשימת פרסים נבחרים:
| שנה | פרס | קטגוריה | מועמד | תוצאה | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1993 | פרס אמי לבידור בפריים טיים | כתיבה מצטיינת במיני-סדרה או ספיישל | The Positively True Adventures of the Alleged Texas Cheerleader-Murdering Mom | זכייה |  |
| 1994 | פרס גילדת הכותבים של אמריקה | סרט באורך מלא | The Positively True Adventures of the Alleged Texas Cheerleader-Murdering Mom | זכייה |  |
| 1999 | פרס אמי לבידור בפריים טיים | כתיבה מצטיינת במיני-סדרה או סרט | The Baby Dance | מועמדות |  |
| 2000 | פרס אמי לבידור בפריים טיים | כתיבה מצטיינת במיני-סדרה או סרט | אם הקירות האלה היו יכולים לדבר 2 | מועמדות | סגמנט "1961" |
| 2000 | פסטיבל פריז הבינלאומי לסרטים פמיניסטיים ולסביים | פרס הקהל | אם הקירות האלה היו יכולים לדבר 2 | זכייה | סגמנט "1961" |
| 2000 | פרסי קריסטל + לוסי לנשים בקולנוע | מצוינות וחדשנות בכתיבת עבודה יצירתית | אם הקירות האלה היו יכולים לדבר 2 | זכייה | סגמנט "1961" יחד עם שרון סטון, אן הייש, מישל ויליאמס, שר, ג'ניפר טוד, סוזאן טוד, א. מרלין קינג, ננסי סבוקה |
| 2003 | פרס אמי לבידור בפריים טיים | כתיבה מצטיינת במיני-סדרה, סרט, או ספיישל דרמה | Normal | מועמדות |  |
| 2003 | OUTFest | פרס הכרה בעשייה למען קהילת הלהט"ב |  | זכייה |  |
| 2004 | גילדת הבמאים של אמריקה, ארצות הברית | בימוי מצטיין בסרט טלוויזיה | Normal | מועמדות |  |
| 2004 | פרס גילדת הכותבים של אמריקה | עיבוד לסרט ארוך | Normal | מועמדות |  |
| 2005 | Women's Film Critics Circle Awards | הסרט הטוב ביותר של אישה | The Prize Winner of Defiance, Ohio | זכייה |  |
| 2008 | Los Angeles Drama Critics Circle Award | בכורה עולמית מצטיינת להצגה | The Quality of Life | זכייה |  |
| 2008 | Ovation Award | כתיבה | The Quality of Life | זכייה |  |
| 2009 | פרס גילדת הכותבים של אמריקה | כתיבה לסדרת דרמה | מד מן | זכייה | יחד עם תסריטאי הסדרה האחרים |
| 2015 | פרס גילדת הכותבים של אמריקה | עיבוד לסרט ארוך | אוליב קיטרידג' | זכייה | מבוסס על ספרה של אליזבת סטראוט |
| 2015 | פרס אמי לבידור בפריים טיים | פרס לסדרה מוגבלת | אוליב קיטרידג' | זכייה | בשיתוף עם המפיקים האחרים |
| 2015 | פרס אמי לבידור בפריים טיים | כתיבה מצטיינת לסדרה מוגבלת, סרט, או ספיישל דרמה | אוליב קיטרידג' | זכייה |  |
| 2015 | פרס גרייסי אלן | הפקה מצטיינת בתחום הבידור | אוליב קיטרידג' | זכייה |  |
| 2016 | הפסטיבל הבינלאומי במילאן לסרטי להט"ב | הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר | Packed in a Trunk: The Lost Art of Edith Lake Wilkinson | זכייה | בשיתוף עם מישל בויאנר |
| 2016 | פרס אמי לחדשות ותעודה | יצירת תרבות מצטיינת | Packed in a Trunk: The Lost Art of Edith Lake Wilkinson | מועמדות | בשיתוף עם עוד 3 המפיקים |
הערות שוליים

↑  "2009 Writers Guild Awards Television, Radio, News, Promotional Writing, and Graphic Animation Nominees Announced". WGA. 2008. אורכב מ-המקור ב-2008-12-12.
↑  "A Heartfelt Documentary Unpacks the Work of a Forgotten Lesbian Artist | Bitch Media". Bitch Media.
↑  "Jane Anderson and Michelle Boyaner talk "Packed in a Trunk" and new projects - Page 3 of 3 - AfterEllen". AfterEllen (באנגלית אמריקאית). 2016-04-07.
↑  "Archived copy". אורכב מ-המקור ב-2011-08-20. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Brown, Guirgis, Letscher, Metcalf, et al. Win LADCC Awards".
↑  "2008 Ovation Award Winners Announced".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007432027405171  BNE: XX1266034  BnF: cb12990858c (data)  GND: 13940516X  ISNI: 0000 0000 7979 2928  LCCN: nr2004011765  NLK: KAC201318809  NTA: 217227066  SUDOC: 199467412  VIAF: 88981354   WorldCat (עם VIAF): 88981354
חטאי ערי המישור

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  אנונימי
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן 
 הוצאה
 הוצאה:  ויליאם לזנבי 
 תאריך הוצאה:  1881
 סדרה
 הספר הבא:  Letters from Laura and Eveline, Giving an Account of Their Mock-Marriage, Wedding Trip, etc. Published as an Appendix to Sins of the Cities
 
חטאי ערי המישור; או, זיכרונותיה של מרי-אן, עם סיפורים קצרים על מעשי סדום וטריבדיזם (באנגלית: The Sins of the Cities of the Plain; or, The Recollections of a Mary-Ann, with Short Essays on Sodomy and Tribadism ) מאת הסופר הפסאדו-אנונימי ג'ק סאול, הוא אחד מהרומנים הפורנוגרפיים ההומוסקסואלים הראשונים שפורסמו שפה האנגלית. ישנה תאוריה רווחת שהספר נכתב ברובו על ידי ג'יימס קמפבל רדי והצייר שמעון סולומון, שהורשע בהתערטלות בציבור ב-1873. הספר פורסם לראשונה ב-1881 על ידי ויליאם לזנבי, אשר הדפיס 250 עותקים מהספר. המהדורה השנייה פורסמה על ידי לאונרד סמית'רס בשנת 1902. הספר היה יקר ועלה כ-80 שילינג.
בספר מתוארים זיכרונותיו של ג'ק סאול, נער ליווי צעיר או בשמו הבדוי "מרי-אן". בספר, סאול נאסף ברחוב על ידי מר קמבון. לאחר שהם סועדים ארוחת ערב, מבקש קמבון מסאול לספר את סיפור חייו.
ג'ון סאול היה נער ליווי אמיתי ממוצא אירי, הנודע בשם 'דבלין ג'אק'. הוא היה מעורב בסקנדל הומוסקסואלי בטירת דבלין ב-1884, וכן בסקנדל רחוב קליבלנד. הספר נפח השראה מהסיפור של ג'ון, וניתן לשער שהוא חלק את חוויותיו עם הסופר האנונימי. חלק מהפרטים בספר תואמים את סיפור חייו של ג'ון, ואמנם חלק אינם. דוגמה לכך ניתן לראות במוצאו של ג'ון מהספר - אנגלי, בעוד ג'ון האמיתי היה אירי.
מוכר הספרים הפורנוגרפיים צ'ארלס הירש טען שזה היה אחד הספרים הסוקרטיים שהוא סיפק לאוסקר ויילד ב-1890.
בשנת 1883, הירש פרסם את ספר ההמשך "מכתבים מלאורה ואוולין, בנוגע לנישואים המזויפים שלהן, נסיעת החתונה וכו' מפורסם כנספח לחטאי הערים." ספר זה הודפס מחדש בשנים 1899 ו-1903. נודע רק על עותק מקורי אחד ששרד, מהמהדורה השלישית.
העותק היחידי שיודעים על קיומו נמצא בספרייה הבריטית. שני הספרים הוצאו לאור מחדש.
רשימת הפרקים

כרך 1:
זיכרונותיה של מרי-אן: הקדמה
זיכרונותיו של ג'אק סאול: התפתחות מוקדמת של רעיונות הומוסקסואליים במוחו הצעיר
כרך 2:
זיכרונותיו של ג'אק סאול (המשך)
זיכרונות ותקריות נוספות
אותו הסיפור הישן
מאמר קצר על מעשי סדום וכו'
טריבדיזם
גרהאם צ'אפמן

| --- | --- |

גרהם צ'פמן בדמות הקולונל הנוטה לקטוע מערכונים בשל היותם מגוחכים מדי
 לידה:  8 בינואר 1941 לסטר, אנגליה, הממלכה המאוחדת
 פטירה:  4 באוקטובר 1989 (בגיל 48) מדיסון, קנט, אנגליה, הממלכה המאוחדת
 מקום קבורה:  ויילס 
 שם לידה:  Graham Arthur Chapman 
 סוגה מועדפת:  קומדיה
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  1960–1989 (כ־29 שנים)
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קיימברידג'  בית הספר לרפואה ולרפואת שיניים של בארטס ולונדון  אוניברסיטת קווין מרי בלונדון  קולג' עמנואל  King Edward VII School, Melton Mowbray 
 בן או בת זוג:  דיוויד שרלוק (1966–4 באוקטובר 1989) 
 פרסים והוקרה:  פרס מפעל חיים של האקדמיה האירופית לקולנוע (2001) 
 פרופיל ב-IMDb
 
גרהאם ארתור צ'אפמן (באנגלית: Graham Arthur Chapman;‏ 8 בינואר 1941 – 4 באוקטובר 1989) היה קומיקאי, שחקן ותסריטאי אנגלי, שהשתייך לחבורת מונטי פייתון.
ביוגרפיה > ראשית חייו

צ'אפמן נולד בלסטר שבאנגליה בשנת 1941, בעת הלוחמה האווירית בין גרמניה לאנגליה, והיה לבנם השני של אדית טאוורס ו-וולטר צ'אפמן, שוטר במקצועו. ייתכן שמקצוע השיטור של אביו השפיע על התיאורים הקומיים של השוטרים והחיילים במערכונים שכתב צ'אפמן.
צ'אפמן השלים תואר דוקטור ברפואה באוניברסיטת קיימברידג'.
ביוגרפיה > קריירה

בעת לימודיו בקיימברידג' השתתף בהעלאת מחזות רביו, ולאחר השלמת התואר עבד כמתמחה כמה שנים, אך במקביל הבין שהכיוון המקצועי שהוא רוצה בו יצירה קומית, ועזב את עבודתו בבית החולים כדי להשקיע את מרצו בקריירה זו.
בשנת 1967 השתתף צ'אפמן בכתיבת התסריט לקומדיית מצבים בריטית בשם No – That's Me Over Here! (אנ'). צ'אפמן ליווה את כתיבת הסדרה לאורך כל 3 העונות שבהן שודרה.
בשנת 1969 חבר צ'אפמן לחברו ללימודים ג'ון קליז, ולצד כותבים נוספים, יצרו את סדרות הטלוויזיה Doctor in the House (אנ') ו-At Last the 1948 Show (אנ'). בתקופה זו צ'אפמן גם כתב פרקים מזדמנים עבור סדרות טלוויזיה נוספות.
במקביל, החלו גרהאם וקליז לשתף פעולה עם חברים נוספים מתקופת הלימודים - אריק איידל, מייקל פיילין, טרי ג'ונס וטרי גיליאם - ויחד הם הקימו את קבוצת הקומדיה מונטי פייתון. באוקטובר 1969, זמן קצר לאחר הקמת הקבוצה, החלה לשדר את התוכנית "הקרקס המעופף של מונטי פייתון" ב-BBC, והתוכנית זכתה להצלחה גדולה. צ'אפמן זכור במיוחד מהתוכנית בדמות קבועה שגילם, והיא הקולונל (אנ') שעוצר מערכונים באמצע משום שהם הפכו לטענתו ל-"מטופשים מדי" או מעביר ביקורת על תכניה. בתוכנית היה מזוהה עם דמויות רשמיות דוגמת שוטרים, חיילים ורופאים - כנראה בהשראת עברו.
צ'אפמן כתב עבור מונטי פייתון מערכונים רבים לסדרה, ביניהם מערכון "התוכי המת". ג'ון קליז, אשר היה שותף לכתיבה לצד צ'אפמן עבור מונטי פייתון ומיזמים נוספים, סיפר בדיעבד שפעמים רבות קליז היה מבצע את מרבית הכתיבה, בזמן שצ'אפמן נשען בשקט לאחור עם המקטרת שלו, ולאחר זמן ממושך של שתיקה, צ'אפמן היה מציע רעיון שמשנה מהותית את הכיוון של המערכון, ומשדרג אותו מבחינה קומית.
בתקופה זו צ'אפמן היה שותף לכתיבתם של תסריטים שונים, ביניהם הסרט הבריטי הסאטירי The Rise and Rise of Michael Rimmer (אנ') שעלה לשידור בשנת 1970, וסדרת הטלוויזיה הקומית הבריטית, Doctor in Charge (אנ'), אשר עלתה לשידור בשנת 1972.
בשנת 1971 הוציאה חבורת מונטי פייתון את סרטם הראשון, ועכשיו למשהו שונה לגמרי, וצ'אפמן כתב ושיחק בסרט, לצד שאר חברי מונטי פייתון.
בשני סרטי מונטי פייתון נוספים שיחק צ'אפמן את הדמות הראשית: המלך ארתור בסרט מונטי פייתון והגביע הקדוש (1975), ואת בריאן בסרט בריאן כוכב עליון (1979).
מחוץ לחבורת מונטי פייתון, כתב צ'אפמן סרט נוסף בשם The Odd Job (אנ'), שיצא בשנת 1978, וגם בסרט זה שיחק צ'אפמן בתפקיד הראשי.
בשנת 1980 פרסם צ'אפמן ספר אוטוביוגרפי-קומי בשם סיפורו של שקרן (אנ'), ונימק את בחירת שם הספר בכך ש"זה כמעט בלתי אפשרי לספר את האמת".
בשנת 1983 הוציאה חבורת מונטי פייתון סרט נוסף בשם טעם החיים, וגם בו, בדומה לסרטים הקודמים של החבורה, צ'אפמן שיחק ולקח חלק מכתיבת התסריט. בהמשך אותה שנה, צ'אפמן לקח חלק בכתיבת הסרט צהוב הזקן (Yellowbeard), בו שיחק בתפקיד הראשי, לצד כמה חברים נוספים של חבורת מונטי פייתון.
בשנת 1988 החל את עבודתו על סדרת טלוויזיה חדשה, אך עבודה זו נקטעה בעקבות התדרדרות הדרגתית במצבו הרפואי. בספטמבר 1989 השתתף צ'אפמן בהקלטה לרגל חגיגות 20 שנים למונטי פייתון, כאשר הוא מתנייד בעזרת כיסא גלגלים. צ'אפמן נפטר כחודש לאחר מכן.
ביוגרפיה > חייו האישיים

צ'אפמן היה מוכר בגובהו הרם (1.88 סנטימטר), ובמקטרת שעישן.
צ'אפמן, שהיה הומוסקסואל, הצהיר על כך בגלוי בתקופה בה הדבר לא היה מקובל. הוא סיפר שכשאמר זאת להוריו, בכתה אמו במשך שבוע, ואילו אביו, לעומת זאת, קיבל זאת בהבנה. צ'אפמן ניהל בגלוי מערכת יחסים ארוכה עם הסופר דוד שרלוק, שגר איתו 24 שנים.
בשנת 1971 אימצו צ'אפמן ובן זוגו שרלוק את ג'ון טומיצ'ק, שהיה נער מתבגר בן 14 אשר ברח מביתו שבליברפול. לאחר ששוחח על הרעיון עם אביו של ג'ון, הוסכם שצ'אפמן ישמש כאפוטרופוס של הנער. בהמשך נרתם ג'ון לניהול עסקיו של צ'אפמן. ג'ון נפטר מהתקף לב בשנת 1992‏.
בשנת 1972 יצא צ'אפמן מהארון מבחינה ציבורית, במהלך תוכנית טלוויזיה, והיה הקומיקאי הבריטי הראשון שהיה הומוסקסואל גלוי. לאחר התוכנית שימש צ'אפמן כדובר פעיל בנושא זכויות להט"ב, ובהמשך אותה השנה, כאשר הושק העיתון "Gay News", שהיה חלוץ בתחום זה בבריטניה, הוא תיעל את תמיכתו לעיתון וסייע לו במימון, כתיבה ועריכה. צ'אפמן סיפר שלאחר שהודיע בגלוי על נטיותיו המיניות, נשלח אל חברי מונטי פייתון מכתב מאישה שהתלוננה על כך ששמעה שאחד מחברי הקבוצה הומוסקסואל, והוסיפה שעל-פי התנ"ך דינו סקילה באבנים. חברי הקבוצה, שידעו על נטיותיו המיניות של צ'אפמן, התייחסו לפנייה בבדיחות, ולמכתב ענה אריק איידל: "גילינו במי מדובר, והוצאנו אותו להורג"‏.
צ'אפמן נאבק לאורך חייו באלכוהוליזם. חבריו למונטי פייתון סיפרו שלדעתם הרגלי השתייה היו קשורים לביישנותו הרבה, ושצ'אפמן השתמש באלכוהול כדי לשחרר עכבות. הם הבינו שהבעיה המתחילה לצאת משליטה בשנת 1971, במהלך צילומי הסרט הראשון של החבורה, "ועכשיו למשהו שונה לגמרי". שתיית האלכוהול מצידו של צ'אפמן החלה בשלב זה להיות מלווה בהתפרצויות זעם ואיחורים. בצילומים שביצעה החבורה כעבור שנתיים, תיארו כיצד צ'אפמן היה שיכור לגמרי ובקושי הצליח לתפקד בעבודתו, וזמן קצר לאחר מכן גם היה מעורב בתאונת דרכים, בעודו מעשן מקטרת ושותה ג'ין. בשנת 1977, כאשר צ'אפמן שיחק בתפקיד הראשי ב"בריאן כוכב עליון", חזרו על עצמן בעיות התפקוד. מייקל פיילין כתב על כך: "גרהאם לא יכול היה למצוא איפה אנחנו נמצאים בתסריט, ואנחנו כל הזמן נאלצים להפסיק". באותה שנה, כדי להתחייב להצלחת הסרט, החליט צ'אפמן לוותר על השתייה, ותיאר בכתביו את קשיי הגמילה מאלכוהול, תוך התמודדות עם תסמונת נסיגה והזיות. במהלך הגמילה נחבל בראשו והובהל לבית החולים, שם מסר לו הרופא שאם ימשיך לצרוך אלכוהול יחייה לכל היותר עוד שנה אחת. במקום זאת, השלים צ'אפמן את הגמילה וביצע את תפקיד חייו ב"בריאן כוכב עליון".
בשנת 1988, בריאותו החלה להתדרדר. בעת ביקור שגרתי אצל רופא השיניים התגלה אצלו גידול ממאיר בשקדים, אשר הוסר בהמשך בניתוח. בדיקה רפואית נוספת חשפה גידול נוסף בעמוד השדרה, ובמהלך המאבק בגידול זה, עבר צ'אפמן להתנייד באמצעות כיסא גלגלים. בסדרה של ניתוחים והקרנות הסירו הרופאים גידולים, אך במקביל התפשטו גרורות רבות לאורך עמוד השדרה והגרון. ב-1 באוקטובר, הוא אושפז לאחר שבץ מוחי שהפך לדימום. הוא נפטר בגיל 48 ב-4 באוקטובר 1989, משילוב של סיבוכים של שבץ, במקביל לסרטן בגרון ועמוד השדרה.
מורשת > מותו

לאחר מותו של צ'אפמן נערך עבורו טקס הלוויה, אליו נמנעו חברי קבוצת מונטי פייתון להגיע כדי למנוע מהטקס המולה תקשורתית שתפגע בכבוד משפחתו של צ'אפמן המנוח. חברי הקבוצה שלחו לאירוע סידור פרחים בו נכתב "חמשת הפייתונים הנוספים, באהבה רבה. נ.ב: עצור אותנו אם אנחנו הופכים לטיפשיים מדי".
יומיים לאחר מכן, התקיים טקס הלוויה אלטרנטיבי, בהשתתפות חברי קבוצת מונטי פייתון. הטקס היה אירוע קומי יוצא דופן ששודר ב-BBC, ובמהלכו נשא ג'ון קליז הספד, שכלל מחווה היסטורית למערכון התוכי המת שכתב צ'אפמן, והיה רווי בהומור שחור בוטה, שהוא חשב שצ'פאמן היה מעריך. במהלך דבריו, קליז הפך לאדם הראשון שאומר את המילה "Fuck" בטקס הלוויה טלוויזיוני בבריטניה. לאחר ההספד שרו שאר חברי הקבוצה את שירם הקלאסי "Always look on the bright side of life". צ'אפמן נפטר יום אחד לפני חגיגות 20 שנה לקרקס המעופף של מונטי פייתון, וטרי ג'ונס אמר על כך: "זהו חרבּוּן-המסיבה הגרוע ביותר של כל הזמנים".
מורשת > לאחר מותו

לאחר מותו נתגלה בין כתביו תסריט שצ'אפמן היה שותף לכתיבתו, להצגה בשם "O Happy Day". בשנת 2000 ההצגה הועלתה על במה על ידי קבוצת תיאטרון מאטלנטה, כאשר חלק מהאפר של צ'פאמן הושם בקהל לאות כבוד.
בשנים אלו החלו שמועות סביב אפרו של צ'אפמן. לפי שמועה אחת הוטס אפרו של צ'אפמן לחלל, ועל פי שמועה נוספת שרלוק פיזר את אפרו בסנודוניה שבצפון ויילס.
בשנת 2012 יצא להקרנים סרט אנימציה בשם "סיפורו של שקרן", על בסיס ספרו של צ'אפמן. קולו של צ'פמן, שהוקלט לפני מותו מספר את הסיפור, מלווה את הסרט, לצד קולותיהם של ג'ון קליז, טרי ג'ונס, מייקל פיילין, טרי גיליאם וקמרון דיאז.
בינואר 2013, בריאיון שהעניקו מייקל פיילין, טרי ג'ונס ובמאי סרט האיחוד "סיפורו של שקרן" לעיתונאי הישראלי עידו רוזן ב"ישראל היום", הודה ג'ונס כי אפילו בעיני האנשים הקרובים ביותר לצ'פמן הוא נותר חידה: "לדעתי גרהאם לא ממש הבין את עצמו, וכל הזמן חיפש. אפילו בן הזוג שלו מתבדח שהוא אמנם היה הומוסקסואל, אבל בטח היה הופך לסטרייט בסופו של דבר. הוא גם היה אלכוהוליסט, אבל הצליח להיגמל בבת אחת, ברגע שהחליט. רק כשצפיתי בסרט הזה הכתה בי ההבנה שהוא כל הזמן חיפש זהות".
לקריאה נוספת

McCabe, Bob (2005). The Life of Graham, The authorised biography of Graham Chapman. London: Orion Books.
Chapman, Graham (October 2005). Jim Yoakum. ed. Calcium Made Interesting : Sketches, Letters, Essays & Gondolas. London: Sidgwick & Jackson.
Hewison, Robert (1983). Footlights! - A Hundred Years of Cambridge Comedy. London: Methuen London.
Wilmut, Roger (1980). From Fringe to Flying Circus - 'Celebrating a Unique Generation of Comedy 1960-1980'. Eyre Methuen.
Chapman, Graham (1980). A Liar's Autobiography (Volume VI). Methuen Publishing.