stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוטי נייגר
תחומי מחקרו > התקשורת והזיכרון הקולקטיבי (Media Memory)

ביחד עם שותפיו, פרופ' אורן מאיירס (אוניברסיטת חיפה) וד"ר אייל זנדברג (המכללה האקדמית נתניה) פרסם שורה של מחקרים הבוחנים את תפקיד התקשורת בהבניית הזיכרון הקולקטיבי בכלל ובעיצוב יום הזיכרון לשואה ולגבורה בפרט. המחקר בוחן את "תפריט הזיכרון" המוגש לצרכני התקשורת, ואת חלוקת העבודה בין העיתונות המודפסת, הרדיו, הטלוויזיה ואף האינטרנט. בין היתר, נבחנו השירים המושמעים ברדיו ביום הזיכרון לשואה, ונמצא כי השיר הליכה לקיסריה שנכתב על ידי חנה סנש הוא השיר המושמע ביותר ביום זה. המחקר מסביר זאת בעובדה כי השיר מחבר בין הסמכות הביוגרפית (השיר נכתב על ידי קורבן הנאצים), סמכות התוכן (השיר נכתב כ"תפילה פרטית") וסמכות האופן (השיר מבוצע בטון שקט ומינורי). על ספרו "Communicating Awe: Media Memory and Holocaust Commemoration", שנכתב ביחד עם שותפיו מאיירס וזנדברג, כתבה הסוציולוגית, פרופ' ורד וינצקי-סרוסי: "... שבעים שנה אחרי האירוע (השואה) שואלים אורן מאיירס, אייל זנדברג ומוטי נייגר... כיצד אמצעי תקשורת פופולריים, החולין שבחולין – רדיו, טלוויזיה ועיתונות – מתמודדים עם קדושה, עם טאבו, ובעיקר עם טראומה?... השאלה לא רק מאתגרת, אלא גם קריטית להשפעה החברתית, שכן בחברות מודרניות "תקשורת המונים היא האתר שבו נבנה הזיכרון הקולקטיבי"... מסקנתם, שאליה הם מגיעים בפרק הסוגר את הספר – שהוא פרק חזק ועצוב – מותירה את הקורא פחות מוטרד ממצבה של המדיה בישראל וגם ממצב לימודי הזיכרון הקולקטיבי, אבל מוטרד מאוד ממצבה של החברה הישראלית. חברה הישראלית היא אולי לא המוקד המוצהר של החוקרים בספר, אבל היא הפיל שעומד במרכז החדר וגדל מרגע לרגע. והפיל הזה הוא העובדה שהפכנו, בסיוע נלהב של התקשורת הישראלית, לאומה בטראומה – לדור שואה עכשווי ומתמשך... Communicating Awe הוא ספר חובה להוראה ולמחקר על תקשורת בימים מיוחדים, על טקסים וזיכרון קולקטיבי של עבר בעייתי וכן על ישראל. הרבה על ישראל. וזה די טראומתי."
תחומי מחקרו > תרבות פופולרית: תוכניות ריאליטי, טוקבקים, מוספי הפנאי

בתחום זה חקר נייגר תוכניות המציאות (Reality Shows) ושאלת הפופולריות של תוכניות אלו בתוך הקשר של גלובליזציה, לוקליזציה והיברידיות תרבותית. כמו כן חקר נייגר את הרטוריקה של הטוקבקים (talkback) באינטרנט (ביחד עם ד"ר איילת כהן) ואת מוספי הפנאי בעיתונות בעת מלחמה (ביחד עם קרני רימר-צרי).
תחומי מחקרו > מתווכי התרבות: מוספי ספרות, מו"לים ואתרי יצירה באינטרנט

בתחום מחקר זה התבונן נייגר באופן בו פועלים הגורמים המתווכים בין היוצרים לבין הקוראים בתרבות בכלל ובתרבות העברית והישראלית בפרט. במסגרת זו התפרסמו מספר מאמרים מתוך מחקר הדוקטורט שעסק בתפקיד המוספים לספרות בעיתונות היומית; נותחה שירת המחאה הפוליטית באינתיפדה השנייה (ביחד עם ד"ר איילת כהן), והוצגה החוויה המו"לית של פרסום יצירות באינטרנט (ביחד עם נרמינה עבדולייב).
ספרו "מוציאים לאור כמתווכי תרבות: היסטוריה תרבותית של מאה שנות מו"לות עברית בישראל (2010-1910)" פורש בכ-700 עמודים את קורות ההוצאה לאור בעברית מראשיתה ועד ימינו. ברוח השיתוף, הספר זמין להורדה ללא-תשלום באתר המחבר ובאתרי הספריות.
כתביו > ספרים ומונוגרפיות

מוטי נייגר, אייל זנדברג ועיסאם אבו רייא, תקשורת יהודית או תקשורת ישראלית? – תפקוד כלי התקשורת הישראלית בסיקור האירועים האלימים בין האזרחים הערבים למשטרה באוקטובר 2000, הוצאת קשב, ירושלים, 2001
מוטי נייגר ואבישי יוסמן, אשליית הבחירה הדמוקרטית: כיצד משיגות תוכניות המציאות את שיתוף הפעולה של הצופים, מכון חיים הרצוג לתקשורת, חברה ופוליטיקה, אוניברסיטת תל אביב, 2005
מוטי נייגר, מנחם בלונדהיים ותמר ליבס (עורכים), סיפור וסיקור: מבטים על שיח התקשורת בישראל. הוצאת מאגנס ומכון סמארט, האוניברסיטה העברית, 2008
מוטי נייגר, אייל זנדברג ואורן מאיירס, רטוריקה של ביקורתיות: ביקורת מאתגרת, ביקורת מאשרת והעיתונות הישראלית במלחמת לבנון השנייה, בית הספר רוטשילד קיסריה לתקשורת ומכון הרצוג, אוניברסיטת תל אביב, 2008
Motti Neiger, Oren Meyers and Eyal Zandberg (Eds.) (2011). On Media Memory: Collective Memory in a New Media Age. London: Palgrave Macmillan
Oren Meyers, Eyal Zandberg and Motti Neiger (2014). Communicating Awe: Media Memory and Holocaust Commemoration. London: Palgrave Macmillan
מוטי נייגר, מוציאים לאור כמתווכי תרבות: היסטוריה תרבותית של מאה שנות מו"לות עברית בישראל (2010-1910)., הוצאת מן, ירושלים, 2017
כתביו > מאמרים נבחרים

Motti Neiger and Itzhak Roeh (2003). The secular holy scriptures: The role of the holyday literary supplements in the Israeli press and culture. Journalism: Theory, Practice & Criticism, 4(4), 477-489.
Eyal Zandberg and Motti Neiger (2005). Between the nation and the profession: Journalists as members of contradicting communities. Media, Culture & Society, 27(1), 131-141.
Motti Neiger (2007). Media Oracles: the political import and cultural sig nificance of news referring to the future. Journalism: Theory, Practice & Criticism, 8(3): 326-338.
Oren Meyers, Eyal Zandberg and Motti Neiger (2009). Prime time commemoration: An analysis of television broadcasts on Israel's Memorial Day for the Holocaust and the Heroism. Journal of Communication, 59: 456-480.
Motti Neiger, Eyal Zandberg and Oren Meyers (2010). Communicating critique: Towards a conceptualization of journalistic criticism. Communication, Culture and Critique, 3(3): 377-395.
Motti Neiger, Eyal Zandberg and Oren Meyers (2011). Tuned to the nation's mood: Popular music as a mnemonic cultural object. Media, Culture & Society. 33(7): 971-987.
Eyal Zandberg, Motti Neiger and Oren Meyers (2012). Past Continuous: Newsworthiness and the Shaping of Collective Memory. Critical Studies in Media Communication, 29(1): 65-79.
Motti Neiger (2012). Cultural oxymora: The Israeli idol negotiates meanings and readings. Television and New Media, 13(6): 535-550.
Motti Neiger and Karni Rimer-Tsory (2013). The War that wasn't on the News: "In-group nationalism" and "out-group nationalism" in newspaper supplements. Journalism: Theory, Practice & Criticism, 14: 721-736.
Keren Tenenboim-Weinblatt and Motti Neiger (2015). Print is Future, Online is Past: Cross-Media Analysis of Temporal Orientations in the News. Communication Research. 42(8): 1047-1067.
Motti Neiger and Keren Tenenboim-Weinblatt (2016). Understanding Journalism through a Nuanced Deconstruction of Temporal Layers in News Narratives. Journal of Communication.
Motti Neiger, Oren Meyers, Anat Ben-David (2023) Tweeting the Holocaust: social media discourse between reverence, exploitation, and simulacra. Journal of Communication, Volume 73, Issue 3, June 2023, Pages 222–234.
הערות שוליים

↑  מוטי נייגר | בית הספר לתקשורת, באתר communication.biu.ac.il
↑  מוטי נייגר | חברת OtheReality, באתר othereality.com
↑   נתי טוקר, רשות השידור אישרה הבעת דעות אישיות בשידור, באתר TheMarker‏, 21 באוקטובר 2013
 מוטי נייגר, מעתה אמרו: "שידור ציבורי" ולא "שידור ממלכתי", באתר TheMarker‏, 23 באוקטובר 2013
↑  קוד האתיקה של "כאן" תאגיד השידור הישראלי, באתר העין השביעית, 11 בינואר 2018
↑  יונתן הללי, השיר המושמע ביותר ביום השואה: "הליכה לקיסריה" של חנה סנש, באתר nrg‏, 21 באפריל 2009
↑  ורד וינצקי סרוסי, ‏ביקורת על הספר Communicating Awe, מסגרות מדיה 2015, גיליון 15, עמ' 77-74
↑   מוטי נייגר ואבישי יוסמן, אשליית הבחירה הדמוקרטית: כיצד משיגות תוכניות המציאות את שיתוף הפעולה של הצופים - חוברת מס' 3 (דצמבר 2005) בסדרת אגרתא, באתר האינטרנט של מכון חיים הרצוג לתקשורת, חברה ופוליטיקה, אוניברסיטת תל אביב
↑   מוטי נייגר, אייל זנדברג ואורן מאיירס, רטוריקה של ביקורתיות: ביקורת מאתגרת, ביקורת מאשרת והעיתונות הישראלית במלחמת לבנון השנייה - חוברת מס' 5 (ינואר 2008) בסדרת התקשורת במלחמת לבנון 2006, באתר האינטרנט של אוניברסיטת תל אביב
↑   מוטי נייגר, מוציאים לאור כמתווכי תרבות: היסטוריה תרבותית של מאה שנות מו"לות עברית בישראל (2010-1910), 2017, 704 עמודים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265968305171  PLWABN: 9811286951005606  GND: 1053142714  ISNI: 0000 0000 7145 0341  LCCN: no2001068446  NTA: 338240780  SUDOC: 159249953  VIAF: 98083470   WorldCat (עם VIAF): 98083470
שטיח פאזיריק

| --- | --- |

 מידע כללי
 תאריך יצירה:  המאה ה־5 לפנה״ס 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  183 ס״מ 
 גובה:  200 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  1687-93 (ארמיטאז') 
 מיקום:  ארמיטאז'
 
שטיח פאזיריק הוא שטיח מתרבות הפאזיריק שנארג בסביבות המאות ה-5-6 לפני הספירה, נמצא במהלך פתיחת תל הקבורה מכוסה קרח החמישי של הרי אלטאי בשנת 1949 באגן נהר האולאגן במזרח אלטאי בהנהגתו של סרגיי רודנקו. השטיח מעניין לא רק בגלל ערכו האמנותי, אלא גם מפני שהוא המוצר העתיק ביותר מסוג זה שמוכר לאנושות.
היסטוריה

השטיח העתיק ביותר בעולם שנמצא, נשמר במצב טוב לחלוטין עד ימינו, הוא נארג במאה ה-5 לפני הספירה, כלומר השטיח יוצר לפני יותר מ-2500 שנה.
במבנה השטיח טכניקות אריגה מתקדמות של עיצוב ובנייה יוצאי דופן, מה שמעיד שמקור הטכניקה של ייצור השטיח הוא עתיק, הרבה לפני המאה ה-5 לפני הספירה. קיימת סברה ששיטת אריגה זו שורשיה מלפני 4000 שנה.
למרות זאת, עדיין מתקיימת מחלוקת בקרב החוקרים, וכמה היסטוריונים עכשוויים מאמינים שהטכניקה הזו הייתה בלתי אפשרית באותה תקופה, מפני שרוב השטיחים הארוגים באותה תקופה מעוצבים באופן פחות משוכלל. בנוסף, מקורו של השטיח עדיין לא אושר במלואו, אך ידוע כי שטיח זה דומה לכמה שטיחים של תרבויות המזרח.
תרבות

אופי תרבות החומרית ומסורת של הסקיתים גורנו-אלטאיים קבעו את האמנות ושיטות האריגה שלהם. כמה מדענים מפקפקים בכך ששטיח פזיריק נעשה על ידהם, אולם יש קווי דמיון מסוימים בדימויים על הטקסטילים והציורים של הסקיתים.
העיסוק העיקרי של גורנו-אלטאיים הקדומים היה גידול בקר. סוס הייתה חיית מחמד המרכזית, כבשים תפסו את המקום השני מבחינת חלקם בחווה, והיו גם מעט עיזים. משיער העיזים והכבשים הפיקו צמר, שכן הסיבים דקים ונעימים ביותר. ֿ
בתרבות זו החזיקו גם פרות בגודל בינוני ומדימויים רבים של תרנגולות, ניתן להבין שלבני גורנו-אלטאי העתיקים היו גם עופות. במקביל הייתה גם אחת הפעילויות העיקריות ציד איילים, עיזי הרים וכבשים, חזירי בר, נמרים, זאבים, איילים וארנבות.
אומנות

אמנות סקיתית ודרום סיבירית של עידן זה מזוהה בעיקר עם המושג "סגנון החיות הסקיתי" בשל הדומיננטיות יוצאת הדופן של הדימויים של בעלי החיים בתרבות וטכניקות יצירה בעלת מאפיינים מיוחדים.
אמנות זו מכילה לעיתים קרובות גם עיטורים גאומטריים מעולם הצומח: עלים בעלי שלושה עלי כותרת, ענפים מורכבים, ניצנים ואפילו פרחים. בעלי החיים שתוארו לרוב היו נציגי החי המקומי ומעל לכל בעלי חיים בעלי ערך מסחרי: כבשי הרים ועיזים, צבאים ואיילים, חזירי בר, ואף בין הטורפים נמנים: פנתר, זאב וחתול הערבות. סוסים ותרנגולים היו חיות הבית המתוארות באמנות שלהם בתדירות הגבוהה ביותר.
מקום מיוחד באמנות הסקיתים גורנו-אלטאיים ניכר בשימוש בדימויים שונים של חיות פנטסטיות, כמו אייל-הקורא עם מקור נשר, נשר או נמר עם קרניים של צבי, חתול עם קרניים וכו'. לעיתים קרובות באמנות של אנשי גורנו-אלטאי העתיקים אפשר למצוא את המוטיב של גריפינים עם גוף נשרים ואריות. ניתן למצוא גם תמונות בעלות אופי דתי. אומני גורנו-אלטאיים לרוב לא עקבו אחר הפרופורציות המדויקות של הגוף, עיוותו את הטבע, אך שמרו את התכונות האופייניות של החיה הנתונה.
עיטור

שטיח פזיריק, הוא מלבני, בנוי קומפוזיציה של מסגרות דקורטיביות מורכבות של עיטור ממוקם על רקע אדום. המסגרות הן רב-מפלסיות עם עיצובים מיוחדים: גריפינים במסגרת ראשונה, קרוב יותר לקצוות השטיח מתוארות שורות של יחמורים משוכפלים בכיוון מנוגד לתנועת הגריפינים. המסגרת הבאה מורכבת מפרחים בצורת צלב. המסגרת הרחבה ביותר מייצגת רוכבים רכובים ויורדים לסירוגין, העוקבים בזה אחר זה בכיוון המנוגד לתנועת היחמורים. מה שמעניין הוא שהאנשים מתוארים בצורה סכמטית מאוד, בניגוד לעיצוב העשיר בפרטים של בעלי החיים והצמחים.
כל השורות ממסגרות את החלק המרכזי - שדה שעליו נמצאת אותה דוגמה החוזרת על עצמה פעמים רבות.
סגנון העיטור בקומפוזיציה כזאת אופייני לעיטורי קירות בנויים. לדברי אשורולוגים רבים, עיטורים אלה אינם אלא חיקוי של רוזטות, שטיחי קיר ורקמה בבליים. אלמנטים של מסגרות דקורטיביות הופכים את הדמיון הזה לעוד יותר בולט.
טכניקות

בתל קבורה פאזיריק (מס' 5), נמצא השטיח העשוי מצמר, בטכניקה של אריגת קשרים, מהמאה ה-5 לפנה"ס. השטיח מלבני, וגודלו 1.83 על 2 מ'.
קיימת מחלוקת בין החוקרים לגבי מוצאו של השטיח, אשר עשוי להיות פרסי או מָדַי. שכן התרבות בפזיריק הייתה תרבות נוודים.
החוט שממנו נטוו חוטי השתי והערב מכיל תוספת משמעותית של מלען, אבל רובו מורכב מצמר כבשים, שעוביו הממוצע הוא כ-25 מיקרון. ועובי הממוצע של חוטי הערב כ-18 מיקרון בלבד. חוטי השתי אינם צבועים וצבע הצמר טבעי. בעת הכנת החוטים, נשזרו חוטי השתי בפיתול חזק יותר, והערב הבנוי מחוטים קשורים, שזור רק מעט.
מספר חוטי השתי בשטיח, הוא כ-120 לכל 10 ס"מ, יש מעל 1,250,000 קשרים בשטיח כולו, ולכן הוא בעל צפיפות הנחשבת גבוהה. אורג שטיחים מנוסה ממרכז אסיה או מאסיה הקטנה אורג שטיח דק שכזה בקצב של 2000 עד 3000 קשרים ליום, מה שאומר שייקח לעובד אחת שנה וחצי להכין את השטיח כולו.
בהורדת השטיח מהנול, נחתכו חוטי השתי כך שהתקבלו גדילים באורך 1-1.5 ס"מ. קצוות הגדילים לא היו מאובטחים בשום צורה. כאשר נחתכו לולאות הקשרים (פלומה) התקבל עובי שטיח בן 2.4 מ"מ.
הצפיפות של שטיחי הפלומה המודרניים הטובים ביותר ממרכז אסיה קרובה לצפיפות של שטיח פזיריק.
בתלוליות הקבורה הקרחוניות של הרי אלטאי נמצאו גם שטיחי לולאה ולבד מתוצרת מקומית. לשטיחי צמר אלו יש שני סוגים של פלומה: לולאות פלומה, שלמות וחתוכות. האריגה של בדים כאלה היא בסיסית, שבה חוטי הערב, היוצרים את הפלומה, יוצאים בצורה של לולאות, ואז נחתכים או נותרים לא חתוכים. שטיחי לולאות שימשו כמצעים או כיסויי מיטה, ושטיחי לבד שימשו שטיחי קיר.
מיקומו

השטיח נמצא במוזיאון ארמיטאז' בעיר סנקט פטרבורג, ברוסיה. האריג מוחזק במוזיאון עם תנאי מיקרו אקלים מותאמים עבורו. הוא נמצא בתיבת זכוכית, האור בחלל שלו מעומעם וטמפרטורת החדר נמוכה בכמה מעלות מהטמפרטורה הרגילה.
הערות שוליים

↑  Willem, Pazyryk Needlework, trc-leiden.nl (באנגלית בריטית)
1 2  Expedition Magazine | The Textiles from Pazyryk, Expedition Magazine (באנגלית)
1 2  Ulrich Schurmann, The Pazyryk Its Use and Origin. (בenglish)
1 2 3 4 5 6  Rudenko, Sergei Ivanovich, The World's Oldest Artistic Rugs and Textiles from Frozen Tombs in the High Altai, הספרייה הלאומית
↑  David Caramelli, Editor, Tracing the Origin of the East-West Population Admixture in the Altai Region (Central Asia), PubMed Central
↑  Svetlana Pankova, St John Simpson, Masters of the Steppe: The Impact of the Scythians and Later Nomad Societies of Eurasia: Proceedings of a conference held at the British Museum, 27-29 October 2017, Archaeopress Publishing Ltd, 2021-01-21, ISBN 978-1-78969-648-6. (באנגלית)
↑  Scythian horsemen on a carpet, Pazyryk Culture, 5th - 4th century BC, State Hermitage Museum, St. Petersburg, warfare.6te.net
↑  The Treasures of Pazyryk Kurgans in the Hermitage Museum, Voices On Cental Asia, ‏2022-02-11 (באנגלית אמריקאית)
מקס ורטהיימר

| --- | --- |

 לידה:  15 באפריל 1880 פראג 
 פטירה:  12 באוקטובר 1943 (בגיל 63) ניו רושל, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  פסיכולוגיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קארל בפראג  הקולג' לפילוסופיה של האוניברסיטה הגרמנית של פראג  בית הספר למשפטים של האוניברסיטה הגרמנית בפראג 
 מנחה לדוקטורט:  אוסוולד קילפה 
 מוסדות:  אוניברסיטת גתה בפרנקפורט  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 תלמידי דוקטורט:  רודולף ארנהיים 
 פרסים והוקרה:  מדליית וילהלם וונדט (1988) 
 צאצאים:  Michael Wertheimer 
 
מקס ורטהיימר (15 באפריל 1880 – 12 באוקטובר 1943) היה פסיכולוג יהודי אוסטרו-הונגרי, ואחד משלושת המייסדים של שיטת הגשטלט יחד עם קורט קופקה ווולפגנג קלר. הוא ידוע בספרו "חשיבה פרודוקטיבית", ובהגותו אודות תופעת פי במסגרת עבודתו בפסיכולוגיית הגשטלט.
וורטהיימר התעניין בפסיכולוגיה, הוא למד אצל קארל סטאמפף באוניברסיטת ברלין. וקיבל את הדוקטורט שלו ב-1904 תחת אוסוולד קילפה באוניברסיטת וירצבורג, ולאחר מכן החל את הקריירה האינטלקטואלית בהרצאות באוניברסיטת פרנקפורט. למשך זמן קצר הוא עזב את פרנקפורט לעבוד במכון ברלין לפסיכולוגיה, אך חזר בשנת 1929, כפרופסור מלא. ורטהיימר בסופו של דבר סיים בניו סקול בניו יורק, משרה בה הוא החזיק עד מותו.
החיים המוקדמים

מקס נולד ב-15 באפריל 1880 בפראג, אז חלק מבוהמיה-אוסטריה-הונגריה. הוא בנם של וילהלם ורוזה ורטהיימר ואחיו הבכור הוא וולטר.
וילהלם ורטהיימר היה אדם מלומד ואיש פיננסים. גם לרוזה וילהלם, שנולדה כרוזה זיקר (Zwicker), היה חינוך קלאסי עשיר. המשפחה הייתה מעורה בקהילה היהודית המקומית. הבית היה מאוד אינטלקטואלי, ומקס קיבל חינוך משני הוריו, הוא השתתף בביתו בשיחות פוליטיות ומדעיות, ואף קיבל שיעורים בפסנתר ובכינור.
אחרי שקיבל ספר של ברוך שפינוזה במתנה, הוא פיתח התעניינות כלפי פילוסופיה. הוא הרגיש שהוא ושפינוזה חולקים את אותה תרבות ואת אותם מאפיינים סביבתיים.
מקס החל את חינוכו הרשמי בגיל 5 בבית הספר היסודי Piarist Order של הכנסייה הרומית-קתולית. זו עובדה שכיחה באותה העת במרכז אירופה שיהודים למדו בבתי-ספר נוצריים. בגיל עשר, מקס סיים ונרשם ללימודים ב-'New City בית הספר התיכוני של האימפריה הגרמנית המלכותית'.
עקב המסלולים השונים שהציעו לו לשלב עם הלימודים החל מקס לחשב את עתידו וקלט שהוא מוקסם מפילוסופיה, הוא החל ללמוד משפטים ב-Charles University, בו הוא בחן גם תחומים אחרים כפילוסופיה, מוזיקה ופסיכולוגיה, ואחרי שנה הוא נרשם לאוניברסיטת ברלין ושינה את תחום לימודיו לפילוסופיה.
בברלין התאפשר למקס לעבוד עם דמויות ידועות כקארל שטאמפף, פרידריך שומן, גאורג אליאס מולר, ואריק וון הורנבוסטל. מאוחר יותר ב-1903 הוא השלים את ה-Phd שלו מאוניברסיטת וורזבורג שם השלים מחקרים אודות הפוליגרף (מכונת אמת).
החיים המאוחרים

מקס החל את הקריירה האקדמית שלו במכון פרנקפורט (ששינה אחר כך את שמו לאוניברסיטת פרנקפורט), הוא עזב את המקום בין השנים 1916 ו-1929 על מנת לנסות להשיג עבודה במכון ברלין לפסיכולוגיה, אבל חזר לפרנקפורט ב-1929 כפרופסור מלא. הוא נשאר שם עד 1933.
ב 1923, בזמן שלימד בברלין, הוא נישא לאנה קארו (שכונתה אנני), בתו של פיזיקאי, לה הוא ילד 4 ילדים: רודולף (שמת בינקות ב-1924), וולנטין, מישל, וליסה. מקס ואנה ורטהיימר התגרשו ב-1942.
הוא ייצג את מדינתו במלחמת העולם הראשונה, וכשחזר הוא נתן הרצאות והמשיך במחקריו אודות תפיסה (perception) ופסיכולוגיית הגשטלט באוניברסיטת ברלין עד 1933. אך ב-1933 שינויי השלטון הדרמטיים שכנעו אותו לעזוב את גרמניה, הוא שמע את הצהרותיו של אדולף היטלר והרגיש ששורשיו היהודיים לא יתקבלו היטב תחת ממשלתו, ולכן עזב יחד עם עוד מהגרים לעבר ארצות הברית.
ההגירה שלהם סודרה בקונסוליה של ארצות הברית בפראג, והוא ואשתו הגיעו לנמל ניו יורק ב-13 בספטמבר 1933. המשפחה קיבלה אזרחות, ולכן מכונה מקס ורטהיימר פסיכולוג גרמני-אמריקאי.
עם הגעתו לאמריקה בגיל 53, קיבל מקס משרת פרופסור בניו סקול למחקרים סוציאליים, הניו סקול היה רק בן 14 שנים כשמקס החל שם את עבודתו, וניתנה לו אפשרות ללמד בכל מיני קורסים, מקס נותר שמה למשך העשור האחרון של חייו. הוא המשיך בקשר עם חבריו האירופיים שחלקם היגרו אף הם לאמריקה, קופקה לימד בסמית קולג', קלר במכללת סווארת'מור, ולוין באוניברסיטת קורנל ובאוניברסיטת איווה. על אף התדרדרותו הרפואית, הוא המשיך את מחקריו אודות פתרון-בעיות, מה שהוא כינה חשיבה פרודוקטיבית, והשלים את ספרו היחיד "חשיבה פרודוקטיבית" בסוף ספטמבר 1943.
שלושה שבועות אחר שהשלים את ספרו הוא מת מהתקפת לב בביתו שבניו רושל בניו יורק. מקס הוא אביו של מישל ורטהיימר, פסיכולוג מוצלח.
תופעת פי

תופעת פי (באנגלית: Phi Phenomenon) היא אשליה אופטית הגורמת לצופה לחשוב שקיימת תנועה, כאשר אובייקט דומם מוקרן במיקומים שונים, זה אחר זה, בשדה הראייה. האובייקט המוקרן לא נע, אך הצופה מדמיין שהוא נע.
תופעת פי בצבע היא מעניינת יותר: כאשר מוקרן ראשית האובייקט (נגיד עיגול) בצבע אחד, ובמיקום אחר מוקרן אותו אובייקט בצבע אחר, עדיין תישאר אשליית התנועה ואף תיווסף אשליית שינוי צבע של האובייקט ה"נע".
תופעה זו, שתוארה על ידי מקס ורטהיימר, היא נושא הנחקר בפסיכולוגיה, וכן מהווה חלק מהבסיס התאורטי של הקולנוע.
חשיבה פרודוקטיבית

כתאורטיקן בשיטת הגשטאלט מקס התעניין בתפיסה, אבל התעניין גם בחשיבה, הוא רשם את רעיונותיו בספרו חשיבה פרודוקטיבית שיצא לאור ב-1945 שנתיים לאחר מותו. מקס ניסה להבדיל בין חשיבה פרודוקטיבית לבין חשיבה רפרודוקטיבית: חשיבה רפרודוקטיבית קשורה לשינון, התניה, הרגלים או אזור של מידע מוכר. בעוד שחשיבה פרודוקטיבית היא תוצר של רעיונות חדשים ופריצות דרך. רעיונות מבוססים על היגיון. ורטהיימר טען, שרק חשיבה רעיונית המבוססת על היגיון יכולים להוביל להבנה אמיתית של בעיות תפיסה וקשרי אנוש.
הוא עודד תרגול של לוגיקה מסורתית אותה ראה כמעודדת חשיבה. אולם האמין שלוגיקה לבדה לא תעודד חשיבה פרודוקטיבית, הוא האמין שיצירתיות חשובה גם היא בחשיבה חיובית, ובדומה להרצאותיו, הוא השתמש בדוגמאות קונקרטיות על מנת להבהיר את המעבר מ-S1 - מצב בו שום דבר אינו הגיוני, ל-S2 - מצב בו הכול נראה נהיר ובר תפיסה.
הוא מדגיש ב"חשיבה פרודוקטיבית" שפתרון בעיות על ידי ציות עיוור לחוקים מונע הבנה אמיתית של בעיות. הוא האמין שציות עיוור טורדת את האדם מגילוי הפתרון.
רעיונותיו ממשיכים גם כיום להיות רלוונטיים בסכמות, תכנונים, ומבני-ידע.
פסיכולוגיית הגשטלט

פסיכולוגיית הגֵשְׁטָלְט (מגרמנית: Gestalt; מילולית: צורה, תבנית, דפוס) היא אסכולה בפסיכולוגיה, שלפי תפיסתה העיקרון התפעולי של החשיבה הוא הוליסטי, מקבילי, אנלוגי ובעל מגמה לארגון עצמי. האסכולה צמחה בגרמניה, בעיקר כתגובת נגד לגישת הסטרוקטורליזם של וילהלם וונדט ומבטאת את האנטיתזה שלה. בישראל ממשיך שיטתו של ורטהיימר הוא אביאל הדרי.
מתי קובלר

| --- | --- |

מתי קובלר ב-2013
 לידה:  14 בספטמבר 1980 (בן 44) מוסקבה, ברית המועצות 
 מוקד פעילות:  ניו יורק
 מקום לימודים:  פסטיבל המוזיקה של אספן 
 עיסוק:  מלחין
 סוגה:  מוזיקה קלאסית עכשווית 
 http://www.mattikovler.com 
 
מתי קובלר (Mátti Kovler‏; נולד ב-14 בספטמבר 1980) הוא מלחין ישראלי ויוצר בתחום התיאטרון והאופרה.
ביוגרפיה

מתי קובלר נולד במוסקבה, והיגר לישראל בשנת 1990 עם משפחתו. מתי הוא נכדם של זמר האופרה הרוסי ליאוניד קובלר והפסנתרנית רוזה איידוס, תלמידתו של אלכסנדר גולדנוויזר. בוגר התיכון הישראלי למדעים ולאמנויות בירושלים. לאחר שרותו הצבאי השלים תואר ראשון באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים והמשיך את לימודיו בארצות הברית. קובלר לימד בבית קונסרבטוריון ניו אינגלנד, Northeastern University בבוסטון. בשנים 2014-2015 הוא היה מלחין הבית במרכז אלי ויזל באוניברסיטת בוסטון. החל מ-2015 קובלר משתתף בסדנת בי אמ איי לתיאטרון מוזיקלי ע״ש לימן אנגל בניו יורק. קובלר הוא המנהל האמנותי של קבוצת התיאטרון Floating Tower (מגדל פורח) בברוקלין, ניו יורק.
יצירותיו הוזמנו על ידי פסטיבל ישראל, טנגלווד וה-קרנגי הול. יצירותיו לתזמורת בוצעו על ידי התזמורת הפילהרמונית הישראלית, תזמורת אולפני פוקס סימפוניה (לוס אנג'לס), תזמורת מטרופול (אמסטרדם), רביעיית אריאל, שירלי בריל ועוד.
יצירתו ״דראמף וזהב הריין״, אופרה סאטירית, הועלתה בניו יורק ערב בחירות נובמבר 2016 לנשיאות ארה״ב. האופרה שהופקה בשיתוף עם האנסמבל העכשווי הבינלאומי וקלייר צ'ייס היא פרודיה על ואגנר מנקודת מבטן של שלוש נשותיו של דונלד טראמפ.
פרסים

מתי קובלר היה עמית בפסטיבלי טנגלווד, אספן וקיג'יאנה, זכה בשני פרסים מטעם אסק״פ "איגוד המלחינים האמריקאיים" ע״ש מורטון גולד הניתנים למלחינים צעירים, וכן בפרס ע״ש תיאודור פרסר בקומפוזיציה. במהלך שהותו בארץ זכה במלגות מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל. מתי מחזיק בתואר דוקטור בקומפוזיציה מקונסרבטוריון ניו אינגלנד. בספטמבר 2013 מתי הוכר על ידי העיר בוסטון כמו אחד מששת הזוכים במלגות האח תומאס, פרסים דו שנתיים לאמנים מדיסציפלינות שונות אשר תרמו תרומה יוצאת דופן לחיי התרבות ולקהילת העיר.
הערות שוליים

↑  В поисках еврейской Малаховки — Booknik.ru, booknik.ru
↑  About » Elie Wiesel Center for Jewish Studies | Boston University, www.bu.edu (באנגלית)
↑  Desk, BWW News. "Honeck & Moss present IN THE WORKS at the Duplex". BroadwayWorld.com (באנגלית). נבדק ב-2017-10-25.
↑  Floating Tower | Mátti Kovler, artistic director | Brooklyn, NY, Floating Tower | Mátti Kovler, artistic director | Brooklyn, NY
↑  "Composer Matti Kovler realizes dream of reviving fairy-tale opera in Boston - The Boston Globe". BostonGlobe.com. נבדק ב-2017-10-26.
↑  Kovler, Matti Here Comes Messiah Commission | Carnegie Hall, www.carnegiehall.org (ארכיון)
↑  "In Trump-inspired opera parody, it ain't over until the third wife sings - The Boston Globe". BostonGlobe.com. נבדק ב-2017-10-26.
↑  The Drumf and the Rhinegold, Floating Tower
↑  "A Musical Star on the Rise". The Jewish Journal. אורכב מ-המקור ב-2017-10-26. נבדק ב-2017-10-25.
↑  "The 2010 ASCAP Foundation Morton Gould Young Composers Awards". www.ascap.com. נבדק ב-2017-10-25.
↑  "Six Greater Boston artists receive $15,000 Brother Thomas fellowships". www.tbf.org. אורכב מ-המקור ב-2016-09-05. נבדק ב-2016-09-20.
תנחום הירושלמי

| --- | --- |
 לידה:  1219 ירושלים, השושלת האיובית 
 פטירה:  1291  (בגיל 72 בערך) כ"א בתמוז ה'נ"א
 ענף מדעי:  בלשנות
 מקום מגורים:  הסולטנות הממלוכית
 צאצאים:  יוסף בן תנחום הירושלמי 
 תרומות עיקריות
 פרשן מקרא, מילון רחב ומפורט על משנה תורה של הרמב"ם.
 
רבי תנחום בן יוסף הירושלמי (נפטר בכ"א בתמוז ה'נ"א, 1291) הוא פרשן מקרא ומילונאי בן המאה השלש עשרה.
חייו ופועלו

על חייו של רבי תנחום הירושלמי לא ידוע כמעט מאומה. התגורר ונפטר במצרים לאחר שהגיע מארץ ישראל. המידע היחיד עליו הוא משיר הספד שכתב עליו בנו, המשורר יוסף בן תנחום הירושלמי. לפי קינה זו, נפטר ר' תנחום בפוסטאט (היום קהיר) שבמצרים, בכ"א בתמוז ה'נ"א, 1291, זמן קצר לאחר ששמע את בשורות האיוב על חורבן הקהילה היהודית בעכו בעת כיבוש העיר בידי הממלוכים. מתוך כתביו ניתן להניח שהוא חי גם בארץ ישראל, אם כי אין לכך עדות ברורה. גם את כינויו "הירושלמי" נראה שקיבל עוד מאבותיו.
ר' תנחום חיבר שני חיבורים עיקריים: כתאב אלביאן (ספר הביאור) - ביאור על נביאים וכתובים, ואלמרשד אלכאפי (המדריך המספיק) - מילון רחב ומפורט על המשנה תורה של הרמב"ם. כמו כן, כתב ר' תנחום הקדמה לספריו בשם אלכליאת (הקדמה כללית). בכתביו של ר' תנחום ניכרת התעניינות במדעים וחוכמות; ניכר שימוש במונחים מקצועיים מתחומי הרפואה והמוזיקה, וכן מעט מהאסטרונומיה והפיזיקה.
חיבוריו של ר' תנחום, שנכתבו בערבית יהודית מליצית, היו נפוצים ביותר במזרח, אך רק בשנים האחרונות החלו לתרגמם לעברית בצורה שיטתית. במקומות בהם היו ספריו נפוצים, הרבו להשתמש בהם, ומחברים רבים מצטטים אותם. ההערכה והאמון שניתנו לחיבוריו של ר' תנחום הירושלמי העניקו לו את התואר "אבן עזרא" של המזרח.