stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כוח המשלוח הברזילאי
המערכה באיטליה

מיד לאחר הכרזת המלחמה של ברזיל על מדינות הציר, החל גיוס על מנת ליצור כוח שיהיה בידו להגיע לאירופה ולהשתתף שם בלחימה. גיבושו של כוח המשלוח, על מגויסיו והיחידות השונות שלקחו בו חלק, נמשך כשנתיים. בתחילת יולי 1944 יצאו לדרכם 5,000 החיילים הראשונים, על גבי ספינה אמריקנית, ונחתו בנאפולי, שם שהצטרפו לכוחות האמריקנים שלחמו באזור. בסוף יולי הגיעו שני משלוחים נוספים של חיילים ברזילאים לאיטליה, ושניים נוספים הגיעו בנובמבר 1944 ובפברואר 1945.
את השבועות הראשונים באיטליה בילו החיילים הברזילאים בקבלת מדים אמריקנים ובאימונים, שכן המדים הברזילאים לא תאמו את האקלים באיטליה. הכוחות נעו לטארקיניה, 350 ק"מ צפונית לנאפולי, שם נמצא עיקר כוחו של הגנרל קלארק. הכוחות חברו לקורפוס הרביעי של קריטנברגר. בתחילה הוטלו על הכוחות משימות סיור בלבד. המשלוח הראשון הורכב בעיקר מרגימנט החי"ר השישי וזה החל לפעול בספטמבר אל מול כוחות גרמנים נסוגים.
הברזילאים מילאו את מקומם של כוחות צרפתים ואמריקאים שהועברו מהחזית האיטלקית לדרום צרפת. בנובמבר 1944 הגיע כוח המשלוח לכוחו המלא והחל לפעול כדיוויזיה לכל דבר. הכוחות כבשו את העיירות מאסארוסה וקמאיורה, ולאחר מכן את מונטה פראנו באזור קאסלנואובו די גראפאנה ושלטו בעמק הנהר סרצ'יו, וזאת ללא התקלות בהתנגדות של ממש. הכוח המשיך לפעול במורדות הרי האפנינים, במזג אוויר קשה, ואל מול הגרמנים שנערכו בקו ברנהרדט ובקו גוסטב.
עם תום מגננת החורף שנמשכה במהלך החורף האיטלקי הקשה יצאו בעלות הברית להתקפה באמצע פברואר 1945. חיל המשלוח פעל לצידה של הדיוויזיה ההררית העשירית של צבא ארצות הברית במשימה מסוכנת של פינוי שדות מוקשים באזור מונטה בלבדר. המשימה בוצעה תוך חשיפת החיילים למארבים, לאש מרגמות ומכונות ירייה. בסוף פברואר 1945, תקפו הברזילאים את מונטה קסטלו בפעם החמישית והפעם יכלו לגרמנים וקרב מונטה קסטלו היה לקרב המפורסם ביותר של כוח המשלוח. לאחר מכן המשיכו הברזילאים להתקדם ולסייע לדיוויזיה העשירית באגפה וכבשו את העיר קסלנואובו וב-5 במרץ את העיר מונטזה בקרב עקוב מדם. הנסיגה הגרמנית הגדולה בצפון איטליה החלה. בתוך כמה ימים כבשו בעלות הברית את פארמה ואת בולוניה, והתרכזו במרדף אחר הגרמנים הנסוגים. הברזילאים תפסו מספר רב של שבויים גרמנים בעיר קולצ'יו, ונערכו על שפת הנהר טארו אל מול הצבא הגרמני הנסוג, כשהם מקבלים את כניעתם של כוחות גדלים והולכים ובהם 20,000 חייליה של דיוויזיה גרמנית שלמה שנכנעה בפני הברזילאים. הייתה זו הדיוויזיה הגרמנית היחידה בכל הזירה האיטלקית שנכנעה בשלמותה לפני בעלות הברית.
ב-2 במאי הגיעו הברזילאים לטורינו ונפגשו עם כוחות צרפתים על הגבול. בהרי האלפים המשיכו כוחות של חיל המשלוח הברזילאי לרדוף אחר הגרמנים הנסוגים. באותו היום התקבלה הידיעה על מותו של היטלר, ובשעות שלאחר מכן נכנעו כל הכוחות הגרמנים שלחמו עדיין באזור.
היחידה האווירית

ב-18 בדצמבר 1943 הוקמה היחידה האווירית של חיל המשלוח, מ-350 מתנדבים, מהם 43 טייסים בוגרי חיל האוויר הברזילאי ("Força Aérea Brasileira"). הכוח נשלח לפנמה לאימונים.
על אף תאונת אימונים שהביאה להרוגים הראשונים מקרב הכוח, הוכרז הכוח ככשיר ב-11 במאי 1944, וצויד במטוסי קרטיס P-40. הכוח שימש להגנת אזור תעלת פנמה.
ב-22 ביוני נשלח הכוח לארצות הברית לשם הסבה למטוסי P-47D ת'נדרבולט. ב-19 בספטמבר נשלחה הקבוצה לאיטליה. שם הגיעה לליבורנו וצורפה לקבוצת מטוסי הקרב ה-350 של חיל האוויר של ארצות הברית, שהוקמה ב-1942 על אדמת בריטניה, לחמה בצפון אפריקה ולאחר מכן סייעה בפלישת בעלות הברית לאיטליה. הקבוצה קיבלה תג יחידה משלה, ועליו סמל היען שהיה לסמלם ולכינויים של הטייסים הברזילאים.
הטייסים הברזילאים נטלו חלק בכל פעולות קבוצת מטוסי הקרב ה-350, וזאת באופן עצמאי. בשלב זה היה כוחו של הלופטוואפה באיטליה מזערי, ומטוסי ה-P-47 שימשו הן כמטוסי קרב והן כמפציצים, מטוסי סיור, ומטוסי סיוע למטרות הקרקע של הארמייה החמישית של צבא ארצות הברית, לה היו מסופחים כוחות הקרקע של ה-FEB.
ב-16 באפריל 1945 החלה הארמייה החמישית במתקפה גדולה בעמק הפו. בשלב זה מנתה הטייסת 25 טייסים, שכן כמה מהטייסים נהרגו, כמה הופלו ונפלו בשבי, וכמה הוכרזו כבלתי כשירים מבחינה רפואית. כל טייס טס בממוצע בשתי משימות מדי יממה.
ב-19 באפריל נשבר קו החזית הגרמני, ועובדה זו נצפתה לראשונה על ידי מטוסי הסיור הברזילאים, דבר שאיפשר את הקמת ראש הגשר של בעלות הברית מצדו השני של נהר הפו, בטרם יחצו אותו הכוחות הגרמנים. בפעולה זו סייעו גם המטוסים הברזילאים בפעולות הפצצה וריכוך באזור שיועד לצליחה. 22 באפריל 1945 היה היום שבו פעלו הכוחות באופן המוצלח ביותר, הפציצו שיירות גרמניות, אסדות ונקודות מבוצרות גרמניות באזור הצליחה, כאשר הטייסים ביצעו 44 גיחות והשמידו מעל מאה כלי רכב. יום זה מצוין עד היום בצבא הברזילאי כ"יום הטייס הברזילאי". בפעולות אלו ניזוקו שני מטוסים, ואחד הופל.
בסך הכול ביצעה הטייסת 445 משימות, שכללו 2,550 גיחות אישיות ו-5,465 שעות טיסה, בין 11 בנובמבר 1944 ו-4 במאי 1945. הפיקוד הטקטי האווירי ה-22 הכיר בכך שעל אף שהיחידה טסה רק 5% ממספר הגיחות במסגרת היחידה, בין 6 ל-29 באפריל 1945, היא השמידה אחוזים רבים וניכרים יותר מן המטרות. ב-22 באפריל 1986 העניק שגריר ארצות הברית בברזיל, ומפקד חיל האוויר של ארצות הברית, לטייסי היחידה שנותרו בחיים, ציון לשבח מטעם נשיא ארצות הברית. פרט ליחידות של צבא ארצות הברית, ולשתי טייסות אוסטרליות, לא ניתן ציון לשבח זה לאף יחידה אחרת.
סיכום הפעולות

במהלך שמונת חודשי פעולתו הקרבית של חיל המשלוח, לקחו חייליו בשבי 20,753 שבויים מקרב מדינות הציר, לרבות שני גנרלים, ו-892 קצינים. בפעולות אלו נהרגו 443 לוחמים ברזילאים ושמונה טייסים.
בתחילה נקברו הלוחמים בבית קברות על אדמת איטליה, אך לאחר מכן הועברו גוויותיהם לאנדרטה לחללי מלחמת העולם השנייה בריו דה ז'אנירו, שנחנכה ב-24 ביולי 1960.
כינויה של היחידה

בשל חוסר-נכונותו של המשטר הברזילאי להשתתף בקרב, נפוצה האמרה ש"סביר יותר שנחש יתחיל לעשן מאשר שכוח המשלוח הברזילאי יצא למלחמה". כמחווה אירונית, לבשו חיילי היחידה תגי כתף שעליהם נחש המעשן מקטרת. עד היום משמש הביטוי "a cobra vai fumar" - "הנחש יעשן" במשמעות של "צפה פגיעה".
לקריאה נוספת

Frank D. MacCann, A "Brazil and World War II: The Forgotten Ally: What did you do in the war, Zé Carioca?", 'Estudios Interdisciplinarios de America Latina y el Caribe', vol. 6, No. 2, 1995
הערות שוליים

↑  Of Rubber and Blood in Brazilian Amazon הניו יורק טיימס 23.11.06
מטוס קרב מסוג P-47 במוזיאון המשלוח, קוריטיבה, ברזיל
להבות יוני

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  פרדריק לייטון
 תאריך יצירה:  1895
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 אורך:  120
 רוחב:  120
 גובה:  119.1 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  האחווה הפרה-רפאליטית 
 מספר יצירה:  63.0406 (Museo de Arte de Ponce) 
 מיקום:  מוזיאון האמנות של פונסה, פונסה, פוארטו ריקו
 
להבות יוני (באנגלית: Flaming June) היא יצירה בצבעי שמן של הצייר האנגלי פרדריק לייטון משנת 1895. היא נחשבת יצירת המופת של לייטון כצייר בעידן הקלאסיציזם. הדמות ביצירה מזכירה נימפות שפוסלו ביוון העתיקה.
היצירה נעלמה בתחילת המאה ה-20, והיא התגלתה רק בסביבות שנת 1960. זמן קצר לאחר מציאת היצירה, היא נמכרה בזול במכירה פומבית עקב חוסר הפופולריות של ציורים ויקטוריאניים באותה תקופה. מאוחר יותר, מוזיאון פונסה לאמנות (אנ') (MAP) שבפוארטו ריקו רכש אותה, ועד היום היא נמצאת בהחזקתו.
אודות היצירה

הציור שימש תחילה כמודל ליצירת פיסול בשיש לחדר הרחצה של הצייר, אולם הוא התלהב מהרעיון והחליט ליצור ציור על סמך המודל. הציור דמה מאוד ליצירתו של מיכלאנג'לו "לילה", שלייטון החשיב כאחת מהיצירות החשובות של העת המודרנית. הפוזיציה של הנערה בציור היוותה אחד מהקשיים הגדולים עבור הצייר. הוא צייר כמה סקיצות, והתקשה לצייר בדיוק, בפרט את ידה הימנית של הנערה. לייטון יצר ארבע סקיצות לפני היצירה הסופית, ובכללם למעט אחת הנערה הייתה עירומה. הציור מאופיין בריאליזם שניכר בשמלה השקופה של הנערה, בשיש ברקע, בשימוש באור טבעי ובשקיעה. ענף ההרדוף הרעיל המופיע בצידה העליון בימין הציור מסמל את השבריריות בין המוות לבין השינה.
המגזין "The Graphic (אנ')" קנה את היצירה על מנת ליצור בדמותה כרטיסי ברכה לחג המולד של 1895. לאחר מותו של לייטון, ב-1896, מוזיאון אשמוליאן השאיל את היצירה וסמוך לשנת 1900 הוא נעלם. בסביבות שנת 1960 אנדרו לויד ובר גילה את הציור ורצה לרכוש אותו, אולם סבתו סירבה לתת לו כסף מפני שהיא חשבה כי ציורים ויקטוריאניים (אנ') היו אמנות נחותה. בשנת 1963, לואיס פייר, העתיד להיות מושל פוארטו ריקו, יצא למשלחת לאירופה כדי לרכוש יצירות למוזיאון פונסה לאמנות. פייר רכש את היצירה תמורת 1,000 דולר אמריקאי באמסטרדם. "להבות יוני" הוצגה בתערוכות ברחבי העולם; במוזיאון הפראדו שבמדריד ב-2008, בגלריית המדינה בשטוטגרט (אנ') ב-2009 ובאוסף פריק שבניו יורק סיטי ב-2015. היצירה גם הוצגה במוזיאון בית לייטון (אנ'), באותו מקום שבו נוצרה.
קיימת מחלוקת בנוגע לדוגמנית שהיוותה השראה לנערה בציור. רבים סוברים כי לייטון נעזר באחת משתי הדוגמניות האהובות עליו; מרי לויד (אנ') או דורות'י דין (אנ'). לויד דגמנה רק ציורי ראש או ידיים ולא ציורי עירום, כך שייתכן כי הדוגמנית ביצירה הייתה דין.
הערות שוליים

↑  Andrew Graham-Dixon, ITP 266: Flaming June by Frederic Leighton, Sunday Telegraph, 5 June 2005
↑  Cf. T. Barringer & E. Prettejohn, Frederic Leighton: Antiquity, Renaissance, Modernity, Yale University Press (1999), s.v. "Flaming June".
↑  A. Weidinger, Magnificent Extravagance – Frederic, Lord Leighton's Flaming June 1894–95, Belvedere (2010), passim.
↑  Tom Lubbock, Leighton, Frederic: Flaming June (1895), The Independent, 25 April 2008
↑  Maev Kennedy, Leighton's Flaming June to go on display in studio where it was painted, Guardian, 20 June 2016
↑  https://puertoricoartreview.com/2015/05/02/flaming-june-drawing-rediscovered-after-100-years-of-silence/‏ Flaming June Sketch Rediscovered After 100 Years of Silence. Joey Medrano. Puerto Rico Art Review. 2 May 2015. Accessed 30 January 2019.
↑  https://www.frick.org/sites/default/files/pdf/press/pressrelease_web.pdf‏ Leighton's Iconic Painting Flaming June on View in New York City for the First Time: June 9 through September 6, 2015.
↑  https://www.thetimes.co.uk/article/flaming-june-will-brighten-the-darkness-vfm7vfkrx‏ "Flaming June will brighten the darkness". The Times.
↑  Jill Berk Jiminez (15 October 2013). Dictionary of Artists' Models. Routledge. pp. 593–. ISBN 978-1-135-95914-2.
↑  https://www.claphamsociety.com/Articles/Article2/original/LHS_2_PIC_9.html‏ Apollo Magazine
↑  https://www.vanityfair.com/culture/2015/06/flaming-june-identity-frederic-lord-leighton-dorothy-dene‏ Monahan, Patrick. "The Strange Journey of One of the World's Most Famous Paintings". Vanity Fair.
↑    Lucy Davies, ‏Dorothy Dene: Lord Leighton's secret lover?, The Telegraph, 19 November 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1077203209  LCCN: no2015016612  VIAF: 313505686   WorldCat (עם VIAF): 313505686
יחסי איטליה–עיראק

| יחסי איטליה–עיראק |
| --- | --- |
איטליה: עיראק


איטליה: עיראק
שטח (בקילומטר רבוע)
301,340: 438,317
אוכלוסייה
59,293,250: 46,286,779
תמ"ג (במיליוני דולרים)
2,254,851: 250,843
תמ"ג לנפש (בדולרים)
38,029: 5,419
משטר
רפובליקה: רפובליקה פרלמנטרית

יחסי איטליה–עיראק הם יחסי החוץ בין איטליה לעיראק.
היסטוריה > מעצמאות עיראק (1932) ועד למהפכת הבעת' (1968)

ביוני 1940, כאשר הצטרפה איטליה הפשיסטית למלחמת העולם השנייה, לצד גרמניה הנאצית, ממשלת עיראק שהייתה תחת חסות בריטית לא ניתקה את היחסים הדיפלומטיים, כפי שעשתה עם גרמניה. כך הפכה הצירות האיטלקית בבגדאד למרכז הראשי לתעמולה של הציר וליצירת תחושה אנטי-בריטית. בכך הם נעזרו באמין אל-חוסייני, המופתי הגדול של ירושלים. המופתי הגדול ברח מפלשתינה זמן קצר לפני פרוץ המלחמה ומאוחר יותר קיבל מקלט בבגדאד.
בעקבות ההפיכה העיראקית ב-1941, התוכניות המיידיות של מנהיגי עיראק החדשים היו לסרב לוויתורים נוספים לבריטניה, לשמור על קשרים דיפלומטיים עם איטליה הפשיסטית ולגרש את הפוליטיקאים הפרו-בריטיים הבולטים מהמדינה.
לאחר המלחמה האנגלו-עיראקית, רשיד עאלי אל-כילאני ואמין אל-חוסייני ברחו לפרס, אחר כך לטורקיה, אחר כך לאיטליה, ולבסוף לברלין, גרמניה, שם עלי התקבל בברכה על ידי היטלר כראש ממשלת עיראק הגולה. בשידורי תעמולה מברלין המשיך המופתי לקרוא לערבים להתקומם נגד הבריטים ולסייע לכוחות הגרמנים והאיטלקיים. הוא גם עזר בגיוס מתנדבים מוסלמים בבלקן לוואפן אס אס.
היסטוריה > מלחמה בין איראן לעיראק

היחסים בין המדינות התחזקו כאשר איטליה שלחה סיוע כלכלי וימי לסדאם חוסיין במלחמת איראן–עיראק בשנות השמונים.
איטליה סיפקה אספקה משמעותית לעיראק במהלך מלחמת איראן–עיראק. אולם ההשפעה הגדולה ביותר שלה הייתה פיננסית, כאשר הסניף האמריקני של הבנק הממשלתי והגדול ביותר, באנקה נאציונלה דל לבורו (BNL) באיטליה, העניק מימון של כמה מיליארדי דולרים לרכש צבאי עיראקי. איטליה הייתה גם ספקית עיקרית לתוכנית הגרעין העיראקית, אם כי לא הייתה לכך השפעה ישירה על מלחמת איראן ועיראק.
ביחס לאספקה צבאית קונבנציונלית, איטליה סיפקה מוקשי יבשה וים גם לעיראק וגם לאיראן. עיראק הזמינה ספינות ומסוקים מאיטליה, אף שהאוניות נתפסו במסגרת האמברגו.
בשנת 1990 רוברטו פורמיגוני זכה לתשומת לב כשהיה מעורב במשימה בעיראק שהסתיימה בהצלחה עם שחרורם של כמה טכנאים איטלקים שהוחזקו כבני ערובה של השלטון המקומי.
היסטוריה > מלחמת המפרץ בשנת 1991

איטליה, יחד עם מדינות אירופיות אחרות, תמכה בהצעה הצרפתית מינואר 1991 להחלטת האו"ם הקוראת ל"נסיגה מהירה ומסיבית" מכווית יחד עם הצהרה לעיראק כי חברי המועצה יביאו את "תרומתם הפעילה" ליישוב בעיות אחרות באזור, בפרט, של הסכסוך הערבי-ישראלי ובמיוחד לבעיה הפלסטינית על ידי כינוס, ברגע מתאים, ועידה בינלאומית שתבטיח את ביטחונו, יציבותו ופיתוחו של אזור זה של העולם". ארצות הברית ובריטניה דחו אותה (יחד עם ברית המועצות, באופן לא רלוונטי).
לאחר מכן הצטרפה איטליה לקואליציה הרב-לאומית למבצע חומת המדבר ולמבצע סערת המדבר.
היסטוריה > התקופה האחרונה של סדאם חוסיין (1991–2003)

עיראק ואיטליה הסכימו להגביר את יחסי הפרלמנט במהלך פגישה באמצע שנת 2000, בין יו"ר האספה הלאומית העיראקית (הפרלמנט) חמיד ראשיד אלראווי לבין משלחת פרלמנטרית איטלקית. סוכנות הידיעות העיראקית הרשמית דיווחה כי אלראווי סקר את יחסי עיראק עם איטליה והביע תקווה להרחיבם בכל התחומים. רוקו בוטיליונה, ראש המשלחת האיטלקית, אישר את הצורך לקדם את היחסים הפרלמנטריים עם עיראק, והביע סולידריות עם העם העיראקי בהתמודדות עם הסנקציות של האו"ם.
מאוחר יותר היה רוברטו פורמיגוני מעורב בשערוריית הנפט למזון, כאשר קנה 1,000,000 חביות נפט (160,000 מ"ק).
היסטוריה > מעורבות איטליה בפלישה לעיראק בשנת 2003

בינואר 2003 ניסו פעילי מפלגת הרדיקלים האיטלקית לתווך הסכם (קמפיין עיראק חופשי) שיוביל ליציאת סדאם חוסיין לגלות ולמעבר שליו בעיראק ובכך לעצור את הפלישה. הפרלמנט האיטלקי המליץ על הממשלה, שקיבלה, להמשיך את מטרת עיראק החופשית, כחלופה למלחמה. המהלך הופסק בגלל חוסר הרצון של ממשלות ארצות הברית ובריטניה להשיג זאת, אף כי איטליה הבטיחה את קבלתו של סדאם באמצעות מגעים עם מועמר קדאפי.  בהמשך התנגדו הרדיקלים להוצאתם להורג של סדאם חוסיין ושל טארק עזיז.
ממשלת ברלוסקוני תמכה אז לחלוטין בארצות הברית בניסיון להשיג מנדט של האו"ם לפלישה לעיראק בשנת 2003. בפברואר 2003 נאם שר החוץ האמריקני קולין פאוול בפני העצרת הכללית של האומות המאוחדות והמשיך במאמציה של ארצות הברית להשיג אישור של האו"ם לפלישה. פאוול הציג ראיות שטענו כי עיראק מייצרת באופן פעיל נשק כימי וביולוגי וקשורה לאל-קאעידה. כהמשך למצגת פאוול, ארצות הברית, בריטניה, פולין, איטליה, אוסטרליה, דנמרק, יפן וספרד הציעו החלטה המאשרת את השימוש בכוח בעיראק, אך חברות נאט"ו כמו קנדה, צרפת וגרמניה, יחד עם רוסיה, דחקו בתוקף בהמשך הדיפלומטיה. מול הפסד בהצבעה כמו גם וטו ככל הנראה מצרפת ורוסיה, ארצות הברית, בריטניה, ספרד, פולין, דנמרק, איטליה, יפן ואוסטרליה חזרו בסופו של דבר מהחלטתם.
במרץ 2003 החלו ארצות הברית, בריטניה, ספרד, אוסטרליה, פולין, דנמרק ואיטליה להתכונן לפלישה לעיראק, עם שלל יחסי ציבור ומהלכים צבאיים. בנאומו ב-17 במרץ 2003 לאומה, דרש בוש מחוסיין ושני בניו, עודאי וקוסאי, להיכנע ולעזוב את עיראק, ולתת להם מועד אחרון למשך 48 שעות.  אך ארצות הברית החלה בהפצצת עיראק יום לפני שתום המועד האחרון. ב-18 במרץ 2003 החלה הפצצת עיראק על ידי ארצות הברית, בריטניה, ספרד, פולין, אוסטרליה ודנמרק. בניגוד למלחמת המפרץ הראשונה או למלחמה באפגניסטן, למלחמה זו לא היה אישור מפורש של האו"ם.
עקב מלחמת עיראק נגנבו או נפגעו חפצים היסטוריים רבים; עם זאת, מעל 40 יצירות שנהב שוחזרו ברומא, בבתי המלאכה של Istituto Centrale per il Restauro (המכון המרכזי לשיקום). המוזיאון הלאומי של עיראק בבגדאד הוא הבעלים של האוסף הגדול ביותר של שנהב אשור בעולם. במהלך חמש עשרה השנים האחרונות, אוסף זה, הן החלקים שהוחזקו בכספות הבנק המרכזי העיראקי והן אלה שעדיין מוחזקים במוזיאון, סבל כתוצאה מהמלחמה ומתנאי שימור ירודים. כמה מהחפצים היקרים ביותר שוחזרו על ידי צוות Istituto Centrale per il Restauro בשנת 2004, מיד לאחר התקנת סדנת שיקום חדשה שהועברה על ידי משרד התרבות האיטלקי.
פיגוע נסיריה בשנת 2003 היה פיגוע התאבדות במטה המשטרה הצבאית האיטלקית בנאסריה, דרומית לבגדאד, ב-12 בנובמבר 2003. לפחות 28 בני אדם נהרגו, בהם 17 קרביניירים איטלקים, שני אזרחים איטלקים ותשעה אזרחים עיראקים. יותר ממאה בני אדם נפצעו, בהם 19 חיילים איטלקים. המתקפה הייתה האירוע הגרוע ביותר של חיילים איטלקים מאז מבצע "שחזור התקווה" בסומליה והאובדן הגדול ביותר של חיילים איטלקים מאז מלחמת העולם השנייה.
חילוץ ג'וליאנה סגרנה היה מבצע סמוי של השירות החשאי הצבאי האיטלקי, SISMI, לחילוץ העיתונאית האיטלקית ג'וליאנה סגרנה מחוטפים בעיראק. לאחר שליפתה המוצלחת של גב' סגרנה, ב-4 במרץ 2005, המכונית איתה ושני סוכנים חשאיים ספגו אש ידידותית של כוחות צבא ארצות הברית לאורך כביש שדה התעופה בבגדאד; הסוכן החשאי ניקולה קאליפארי נהרג על ידי מומחה צבאי אמריקאי מריו לוזאנו. האירוע יצר מתח בין שתי המדינות, וניתן לטעון שהגביר את העוינות הציבורית בציבור האיטלקי כלפי ארצות הברית.
כוחות איטלקים יצאו מעיראק בשנת 2006, לאחר הקמת ממשלת פרודי באיטליה.
פזורה עיראקית באיטליה

האוכלוסייה העיראקית הנוכחית באיטליה עומדת על כ-17,300; עם זאת, מקור אחד טוען כי מדובר ב-56,300, שהם כ-50 משפחות. רוב אלו הם כמרים, נזירות וסמינרים שבאו להמשיך בלימודים באיטליה. הרוב הם תושבי רומא.
נציגויות דיפלומטיות

עיראק מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא.
איטליה מחזיקה בעיראק שגרירות בבגדאד וקונסוליה כללית בבצרה.
ליברטדור חנרל סן מרטין

| --- | --- |

כיכר בליברטדור חנרל סן מרטין
 מדינה:  ארגנטינה ארגנטינה
 פרובינציה:  חוחוי (פרובינציה) חוחוי
 ראש העיר:  חורחה רמון אלה
 תאריך ייסוד:  25 בדצמבר 1899
 גובה:  472 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  43,725 (2001)
 קואורדינטות:  23°48′00″S 64°47′00″W﻿ / ﻿23.8°S 64.783333333333°W﻿ / -23.8; -64.783333333333 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ארגנטינה מוגדלת) בואנוס איירס קורדובה בארילוצ'ה רוסאריו טוקומאן מאר דל פלאטה סלטה סנטה פה סן חואן אושואיה איגואסו אקונקגווה ברזיל פרגוואי בוליביה צ'ילה איי פוקלנד אורוגוואי האוקיינוס האטלנטי האוקיינוס השקט ליברטדור חנרל סן מרטין (למפת ארגנטינה רגילה) בואנוס איירס קורדובה בארילוצ'ה רוסאריו טוקומאן מאר דל פלאטה סלטה סנטה פה סן חואן אושואיה איגואסו אקונקגווה ברזיל פרגוואי בוליביה צ'ילה איי פוקלנד אורוגוואי האוקיינוס האטלנטי האוקיינוס השקט ליברטדור חנרל סן מרטין (למפת חוחוי רגילה) חוחוי פלפלה סיודד פריקו לה קיאקה אומוואקה בוליביה סלטה צ'ילהליברטדור חנרל סן מרטין (למפת חוחוי מוגדלת) חוחוי פלפלה סיודד פריקו לה קיאקה אומוואקה בוליביה סלטה צ'ילהליברטדור חנרל סן מרטין   he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
ליברטדור חנרל סן מרטין (בספרדית: Libertador General San Martín) היא עיר בפרובינציית חוחוי, ארגנטינה, ובירתה של מחוז לדסמה, אחד המחוזות בפרובינציה. היא נמצאת במרחק 106 קילומטרים מסן סלבדור דה חוחוי, בירת הפרובינציה. היא ממוקמת על הכביש הלאומי 34 ונמצאת בתחומיה של שמורה ביוספרית בשם יונגאס.
ליברטדור חנרל סן מרטין היא העיר השלישית המאוכלסת ביותר בפרובינציית חוחוי.
היסטוריה

עדויות ראשונות על היוודעות לאזור שבו נמצאת היום העיר ליברטדור חנרל סן מרטין הן מהמאה ה-17, בשנת 1623 לערך, כאשר משלחת ספרדים תחת חסותו של דון מרטין לדסמה ואלדרמה עברה תחום זה בדרכה לגראן צ'אקו גוולאמבה. אולם פיתוחו הכלכלי של האזור התרחש רק בשנת 1778, כאשר גרגוריו דה סגאדה הקים בית זיקוק לסוכר בעיירה קאלילגווה של היום, זאת בשל תנאי האקלים באזור המתאימים לגידולם המלא של קני הסוכר. טיפוח קני הסוכר במקום מוזכר בארכיונים המחוזיים כבר משנת 1826, והם מהווים גם כיום את המניע העיקרי לפיתוחה הכלכלי של העיר.
לאחר שנים של פיתוח וגידול באוכלוסייה, נוסדה פואבלו דה לדסמה ב-25 בדצמבר 1899 על שטח שנתרם על ידי הבעלים של השטח עליו נבנה בית הזיקוק לסוכר. שנתיים לאחר הקמתה הוגדרו גבולותיה ונעשתה חלוקה מאוחרת של שמונה בלוקים המקיפים את הכיכר המרכזית, ובשנת 1906 הגיעה הרכבת לעיר וציינה את התחלת השגשוג הכלכלי, שהלך והתפתח אף יותר עם השנים.
בשנת 1950 שונה שמה של העיר מפואבלו דה לדסמה לשמה כיום - ליברטדור חנרל סן מרטין, על שמו של חוסה דה סן מרטין שהיה פעיל במאבק לעצמאות ארגנטינה.
הערות שוליים

↑  אוכלוסיית ליברטדור חנרל סן מרטין, 2001
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2013067175  VIAF: 1330155919212739730006   WorldCat (עם VIAF): 1330155919212739730006
כלב ים נזירי

| כלב ים נזירי |
| --- | --- |
 זוג כלבי ים נזירים
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי כלב
משפחה:: כלבי ים
שבט:: כלבי ים נזריים
סוג:: כלב ים נזירי
שם מדעי
 Neomonachus ‏Slater & הלגן, 2014

כלב ים נזירי (שם מדעי: Neomonachus) הוא סוג במשפחת כלבי הים. מין ביישן ורגיש, מסתתר במערות מבודדות ונמנע מאזורי התיישבות אדם. אורכו של כלב ים נזירי הוא בסביבות 80 ס"מ עד 2.4 מטר ומשקלו עשוי להגיע עד ל-320 ק"ג. הנקבות קטנות במקצת מהזכרים. צבעו של כלב הים חום אפור כהה ובטנם בהירה לבנה. הגורים נולדים לרוב בסתיו, נכנסים למים בגיל שבועיים. הם מגיעים לבגרות מינית בסביבות גיל 4 ואורך חייהם הוא כעשרים שנה.
הוא אחד היונקים הימיים בסכנת הכחדה בעולם, עם פחות מ-600 פרטים ששורדים כיום. המין מתואר כ"סכנת הכחדה חמורה" על ידי איגוד השימור העולמי (IUCN) והוא רשום בנספח של האמנה בדבר סחר בינלאומי במינים בסכנת הכחדה (CITES).
היסטוריה וניצול : בני אדם צדו כלבי ים נזירים ים תיכוניים לצורך הצרכים הבסיסיים להישרדותם - פרווה, שמן, בשר, תרופות - אך בתחילת העת העתיקה לא הרגו אותם בכמות גדולה מספיק כדי לסכן את קיומם כמין. עדויות מצביעות על כך שהמין התדלדל קשות במהלך התקופה הרומית. השם חותם הים "נזיר" הוצע על ידי יוהאן הרמן בשנת 1779, כאשר חוקר הטבע פרסם את התיאור המדעי המודרני הראשון של המין על סמך תצפיות בשטרסבורג.
בית גידול: כלבי ים נזירים ים תיכוניים מחפשים בעיקר מפלט במערות בלתי נגישות, לעיתים קרובות לאורך חופים נידחים, תלויים בצוקים. למערות כאלה עשויות להיות כניסות תת-מימיות, שאינן נראות מקו המים.
כלב ים נזירי בישראל: למרות שכלב הים הנזירי נחשב למין שלא קיים יותר בחופי ישראל, מאז 2010 התקבלו 100 דיווחים מאומתים על תצפית של כלב הים הנזירי בחופי הארץ. הדיווחים מראים על מגמה של זליגת כלב הים הנזירי מאזורי המחיה שלו בטורקיה, יוון וקפריסין חזרה לאזור ישראל, וזאת ככל הנראה עקב התרבות הפרטים באזורי המחיה הרגילים שלהם. דיווחים נוספים על תצפית כלב ים נזירי התקבלו גם מכל המרחב, מלבנון, סוריה, מצרים ותוניסיה. המסקנות הראשונות הראו כי כיום אין בארץ מערות ימיות שמתאימות לשהות ארוכה של כלב הים. במסגרת שיתוף פעולה אזורי עם טורקיה, יוון, קפריסין וספרד, הוחלט לייצר לכלבי הים מקומות מנוחה ורבייה חדשים במרחב, וזאת כדי שהם יישארו באזורים האלו. כחלק מההחלטה, מערות שהיו בעבר בשימוש ושנהרסו עם השנים ישוקמו. נתיב נוסף שהוחלט לפעול בו הוא של חפירת מערות מלאכותיות ובתי גידול מלאכותיים עבור המין הנדיר הזה.
שמורות הגנה: במקומות אחדים יש כיום שמורות להגנת כלב הים הנזירי. אחת מהן נמצאת באי מליט שביוגוסלויה, העשיר במערות. שמורה אחרת נמצאת בקפרי שבחוף האיטלקי.
תזונה: כלב הים הנזירי פעיל בעיקר בשעות האור, וטורף מדי יום דגים ורכיכות (כגון תמנונים ודיונונים) בכמות השווה לחמישה אחוזים לערך ממשקל גופו.
מינים:
כלב ים נזירי הוואי (Neomonachus schauinslandi)
כלב ים נזירי קריבי (Neomonachus tropicalis) - נכחד, נצפה בפעם האחרונה בשנת 1952
עד שנת 2014 המין כלב ים נזירי מצוי (Monachus monachus) גם שויך לסוג, עד שהתגלה כי המינים כלב ים נזירי "הוואי" ו"הקריבי" בעלי מטען גנטי דומה, יותר מאשר זה "המצוי". בהתאם לכך הוגדר סוג חדש בשם "Neomonachus". הגילוי הקודם של סוג חדש במשפחת כלבי הים היה בשנת 1870 לערך.
הערות שוליים

↑  כלב ים נזירי ים תיכוני, באתר כלב ים נזירי ים תיכוני
↑  Mediterranean Monk Seal Fact Files: Overview, www.monachus-guardian.org
↑  אסף גולן, בפינלנד זה כבר הצליח: כך יגרמו לכלב הים הנזירי לחזור להתגורר בישראל, באתר ישראל היום, 1 במרץ 2023
↑  כלב ים – אנציקלופדיה אביב, באתר כותר
↑  כלב ים נזירי ים-תיכוני, באתר רשות הטבע והגנים
↑  תוצאות המחקר הגנטי על משפחת כלב ים נזירי
כלב ים נזירי, באתר ITIS (באנגלית)
כלב ים נזירי, באתר NCBI (באנגלית)
כלב ים נזירי, באתר האנציקלופדיה של החיים (באנגלית)
כלב ים נזירי, באתר GBIF (באנגלית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לונטה

לונטה מעוטרת בדמותה של מריה, אם ישו, מעל פתח הקתדרלה של פיזה
באדריכלות, לונטה (מצרפתית: עצם בצורת ירח) היא צורה של חצי עיגול או סהר, מלא או ריק, הממוקמת בין קשת לבין דלת או פתח. כאשר הלונטה ממוקמת מעל דלת כניסה ראשית של כנסייה, נקראת הלונטה "טימפנון" (tympanum) והיא מעוטרת לרוב בתבליטים.
הערות שוליים

↑  Lunette במילון מארים-ובסטר
ערך זה הוא קצרמרבנושא אדריכלות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מאיר פרנקל

אין תמונה חופשית
מאיר פרנקל (4 בספטמבר 1906 – 1976) היה בלשן, חוקר בתחומי השפה העברית וקרבת לשונות.