יעקב נפתלי שמחוני
קורות חיים

שמחוני נולד בשנת 1884 בסלוצק שברוסיה הלבנה (אז חלק מהאימפריה הרוסית), בשם יעקב נפתלי הרץ שמחוביץ, לאביו ר' שמואל, איש משכיל ועשיר, כשאביו היה בן 60, מנישואיו השניים לזיסיל, בתו של ר' יעקב נפתלי הרץ ברנשטיין מלבוב. אחותו רוזה (רו') הייתה מורה ופסיכולוגית, ופעילה בייווא. את השם בעל הסיומת הלועזית (הסלאבית) שמחוביץ', שינה לשם עברי מתוך רגש לאומי.
ב-1896 אביו נפטר וב-1898 שמחוני עבר עם אמו למינסק, שם למד לטינית, יוונית וערבית.
ב-1903 נקבעה בסלוצק בחינת הבגרות שלו בכתב ליום שבת. אף על פי שלא היה שומר מצוות, סירב להיבחן מטעמים לאומיים, מה שעיכב את לימודיו באוניברסיטה.
ב-1906 יצא לבירת רוסיה סנקט פטרבורג, ולאחר שקיבל שם תעודת בגרות אקסטרנית בבית ספר ממשלתי, יצא ללייפציג שבגרמניה, ללמוד באוניברסיטה. את חופשות הקיץ עשה בשווייץ, שם הכיר את המשורר יעקב כהן.
בתרע"ב פרסם כהן את מאמרו העברי הראשון של שמחוני, "רבי יהודה הלוי בתור משורר לאומי", בקובץ "העברי החדש: מאסף לספרות, לאמנות ולחיים". על מאמר זה חתם לראשונה בשם "י. נ. שמחוני".
באותה שנה התפרסם מאמר נוסף שלו ב"העתיד" על יחזקאל הנביא.
ב-1914, זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, קיבל תואר דוקטור על עבודתו "לחקר ההרצאות של הסופרים הערבים על דבר הכוזרים". החל משנה זו גר בברלין.
ב-1916, לאחר כיבוש פולין על ידי הגרמנים, נתחדשה "הצפירה" ושמחוני פרסם בה שני מחקרים גדולים, על רבי יהודה החסיד ועל ש"ד לוצאטו (שד"ל).
ב-1917 הוזמן לגימנסיה העברית בלודז' שבפולין, להורות את הלימודים העבריים. במקביל להוראה בגימנסיה (1917–1924), עסק בהרבה תחומים (היסטוריה, ארכאולוגיה, בלשנות ופילוסופיה) והשתתף במרבית העיתונים וכתבי העת העבריים בביקורות ספרים ובמאמרים ומחקרים על השירה העברית בימי הביניים והעת החדשה, הספרות היהודית-ערבית בימי הביניים ותולדות ישראל. בין היתר פרסם מאמרים על רבנו גרשום מאור הגולה ("השלח", כרך כ"ח, חתום בכינוי "נפתלי בן שמואל") ושלמה אבן גבירול.
בנוסף, כיהן כציר מטעם לודז' בוועידה הארצית של ציוני פולין.
ב-1922 הוציא את "דברי ימי ישראל", ספר לימוד מקיף לתיכון להיסטוריה של עם ישראל.
ב-1923, שנה בלבד לאחר הופעת הכרך השני של ספרו ההיסטורי-פילוסופי של אוסוואלד שפנגלר "שקיעת המערב", פרסם שמחוני, בעברית, מסה מקיפה מאוד על שפנגלר, שפורסמה ברבעון "התקופה", כתב העת הספרותי העברי היוקרתי והפופולרי ביותר בראשית שנות ה-20.
באותה שנה תרגם שמחוני, בהזמנת הוצאת שטיבל, את ספרו הראשון של יוסף בן מתתיהו, "תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים". בתרגומו לספר הזה, קנה לו שם של מתרגם קפדן.
ב-1924 כתב שמחוני את המבוא לתרגום העברי של טשרניחובסקי לאפוס הבבלי "עלילות גילגמש". במבוא המפורט ביטא את קנאותו לתנועה הלאומית העברית, כשטען כי הספרות המסופוטמית היא חלק מהספרות העברית, אך הרנסאנס של היצירה הזאת לא יוכל לצאת לפועל באירופה, אלא רק על ידי "יהדות קבועה בארץ ישראל", שתחייתה התרבותית תפנה גם "אל יצירת-שם העתיקה", בדומה למקומו של הרנסאנס של התרבות היוונית הקלאסית בתרבויות אירופה.
ב-1925 עבר שמחוני לברלין, שהייתה אז מרכז של תרבות עברית, והצטרף למערכת המדעית של האנציקלופדיה שייסדו יעקב קלצקין ונחום גולדמן - אנציקלופדיה יודאיקה הגרמנית, כמזכיר ראשי ועורך מחלקת ההיסטוריה של עם ישראל עד חתימת התלמוד. הוא תרם ערכים רבים לשני הכרכים הראשונים של האנציקלופדיה, אך פטירתו גדעה את המשך תרומתו לאנציקלופדיה.
הוא גם היה נשיא בית הוועד העברי בעיר. באותה שנה תרגם גם את ספרו האחרון של יוסף בן מתתיהו, "נגד אַפִּיוֹן".
עם פתיחת האוניברסיטה העברית, הוזמן על ידה להורות בה את ההיסטוריה העברית והתכוון להענות להצעה: "חג פתיחת מכללתנו הוא חג העתיד".
הוא חלה בתחילת חודש סיון תרפ"ה, וכתוצאה מהניתוח שעבר, נפטר ערירי באסרו חג של שבועות 1926.
אסיפות אבל נערכו לזכרו בקהילות היהודיות בברלין, ורשה, לודז', קובנה וריגה. ב-14 ביוני 1926 נערכה אספה כזאת בניו יורק. אחרון הדוברים היה חיים נחמן ביאליק:
"את שמחוני הסופר והמלומד ידעתי כמעט מהופעתו הראשונה בספרותנו העברית... הכרתי בכח חדש שנוסף לנו. הרגשנו, כי לפנינו איש הוגה דעות החודר לתוך תוכה של נשמתנו... האמנתי, כי האישיות המרכזית של התקופה הבאה יהיה ד"ר י. נ. שמחוני ואני צפיתי כי הוא יהיה הראשון שיטביע את חותם הלאומיות על המדע... צפינו ליום שיקומו מקרבנו אנשים האוהבים את עמם והמסוגלים להתעמק במחשבה עברית וביצירה מקורית וידלו מלוא הפנים פנינים ומרגליות מתוך הבאר העמוק של היהדות, החלוץ שבסופרים ואנשי מדע מסוג זה היה ד"ר י. נ. שמחוני: בו שמנו את מבטחנו..."
ב-1929 הוציאו חבריו של שמחוני בברלין קובץ לזכרו בשם "ציונים". הקובץ מחולק לארבעה מדורים: "ספרות", "גנזי שירה", "מחקרים", "שירים, מסות ומכתבים". השתתפו בו גדולי התרבות היהודית שבתקופה ובראשם ח"נ ביאליק.
ארכיונו שמור בספרייה הלאומית בירושלים.