בניין סנסור
תולדות הבניין

לאחר השלמת הבנייה המשרדים והחנויות שבו הושכרו במהירות, בגלל מיקומו המרכזי. רוב השוכרים היו יהודים ומיעוטים ערבים. מיכאיל סנסור אף הוא התיישב לו בחדרים 224–225, שם ריכז את עסקי המשפחה, שכללו אז את חברת הסיגריות של בית־לחם, חברת יצוא ויבוא ונדל"ן נוסף בשכונת קטמון, כולל בניין קונסוליית מצרים בירושלים. סנסור ומשפחתו התגוררו בקטמון, הוא היה סובב אחת לחודש בין קומות הבניין וגובה את שכר הדירה מדייריו.
בבניין שכנו חנויות ובנקים שונים, בהם בנק קופת עם ובנק אלכסנדר עליאש ושות' (שלימים היה מסד לבנק צפון אמריקה), משרדי רופאים ומשרדים. בקומת הקרקע של הבניין פעלו בתי קפה.
בפברואר 1934 נפתח בחזית הבניין הפונה לכיכר ציון בית הקפה 'אירופה', שהיה אחד ממרכזי הבילוי החשובים של ירושלים המנדטורית. בית הקפה היה ידוע בגינה הפנימית שהייתה צמודה אליו ובהופעות המוזיקליות שנערכו במקום, ושימש מרכז חברתי ועסקי לחברה הגבוהה בירושלים.
בבניין פתחו גם את משרדיהם עורכי דין היהודים פנחס רוזן (אז פליקס רוזנבליט), משה זמורה ויצחק אולשן, לצד משרדיהם של עורכי הדין הערבים הנרי קטאן, ג'ורג' צאלח ועומר צאלח ברגות'י. הם נהגו להיפגש בקפה "אירופה" בחזית הבניין ואשר אליו הגיעו עורכי דין גם מבנייני משרדים אחרים כדי להתעדכן בפיסות רכילות או להחליף דעות בעניינים הנוגעים למקצועם המשותף.
בשנת 1937 החל מוסד הרב קוק את פעילותו באחד מהחדרים בבניין, ופרסומי המוסד נעשו בבית דפוס סמוך בנחלת שבעה[דרוש מקור].
במהלך מלחמת העצמאות פעל בבניין הסניף המרכזי של הוועד היישובי למען המגויס ומשפחתו. לאחר המלחמה פעלה בבניין המחלקה להנצחת החייל.
באפריל 1948, זמן קצר לפני פרוץ קרבות מלחמת העצמאות בירושלים, עזב מיכאיל סנסור את העיר ומיהר לבית־לחם, מתוך דאגה לבית החרושת לסיגריות שהיה בבעלותו, ונפרץ באותם ימים. לדבריו, התכוון להישאר בבית־לחם לתקופה קצרה, שעות ספורות בלבד, אך כשניסה לחזור לירושלים אסרו עליו הבריטים את הכניסה לעיר, והוא נאלץ להישאר באזור שנשאר תחת שלטונה של ירדן אחרי המלחמה. בהתאם לחוק נכסי נפקדים הועברה הבעלות על הבניין לאפוטרופוס לנכסי נפקדים, שמכר את הבניין ב-1956 לחברת "הכשרת הישוב". סנסור עשה מאמצים לחזור למערב ירושלים אחרי המלחמה, הוא נעזר ללא הצלחה בידידים בארצות הברית וגם בממשלת הונדורס, אשר את אזרחותה קיבל לאחר ששהה שם שנים רבות.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 שכן בבניין סניף ירושלים של המשביר לצרכן, עד שעבר לבניין המשביר לצרכן בשנת 1978. בבניין שכנו מערכות העיתונים מעריב, על המשמר ו"ידיעות חדשות" (עיתון מקומי בגרמנית) ומשרדי סוכנות הידיעות עתי"ם - עד שנסגרו. כן פעלו בבניין סניפים של הוצאת הקיבוץ המאוחד ושל ספריית הפועלים שהיה לסוכנות תמיר. באותה תקופה השחקן ז'אק כהן פתח בבניין סוכנות להפצת עיתונים, שאותה המשיך לנהל במקביל לקריירת המשחק שלו
אחרי מלחמת ששת הימים ביקש מיכאיל סנסור לתבוע את רכושו בחזרה. הוא פנה אל כמה עורכי דין, וביניהם אל שלמה תוסיה כהן, אשר החזיק משרד גדול בבניין סנסור. לדברי הציעו לו אחרי המלחמה לקבל כפיצוי 2.5 מיליון ל"י, (ערכו של הבניין בשנת 1948) אך הוא סירב. הוא התעקש שאינו מעוניין בפיצוי כספי, אלא ברכושו, בתוספת שכר הדירה שלא הועבר אליו במשך השנים. זמן קצר לאחר המלחמה קיבל סנסור, שהמשיך להתגורר עם בני משפחתו בבית־לחם, אזרחות ישראלית. אך האזרחות לא עזרה לו לקבל בחזרה את רכושו. האפוטרופוס על נכסי נפקדים במינהל מקרקעי ישראל, טען שאין האזרחות הישראלית מקנה לסנסור כל זכות לקבל פיצוי עבור רכושו כל עוד הוא ממשיך להתגורר בבית־לחם, שאינה חלק ממדינת ישראל.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 התדרדר מצב התחזוקה של הבניין וחלק מהדיירים סירבו לשלם דמי ניהול. גם בתחילת המאה ה-21 המשיכה חברת "הכשרת היישוב" להזניח את תחזוקת הבניין, ולמעשה לא נעשה בו שום שיפוץ או שדרוג משמעותי מאז הוקם, למעט ניקוי ושימור החזית החיצונית.
נכון לשנת 2008 גרו בבניין בין השאר בתיה בורנשטיין שהייתה חובשת בהגנה, שאביה השרברב עבד בחנות בבניין ואחרי פטירתו עבד בחנות בעלה השען שמואל בורנשטיין, חנות שמאז הפכה לחנות תכשיטים. דייר נוסף היה המוזיקאי הימני-קיצוני דב שורין, ובקומת הקרקע שכן בין השאר סניף של בנק לאומי.