שלהי ימי הביניים
הממלכות המערב אירופיות > מצפון להרי הפירנאים והאלפים

לאחר מותו של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1250, לא הצליחה אף אחת מהשושלות המתחרות לתפוס את הכתר, ולכן נאלצו הנסיכים הראשיים של האימפריה לבחור מספר מלכים מבתים שונים. התקופה שבין 1250, שנת מותו של פרידריך ועד שנת 1312, השנה שבה עלה לשלטון קונראד הרביעי כקיסר מכונה האינטררגנום הגדול (אנ'). הקשיים בבחירת המלך הביאו בסופו של דבר להופעת אספת הנסיכים הבוחרים, גוף פוליטי קבוע המונה שבעה נסיכים-בוחרים, אשר נוסד באופן רשמי בשנת 1356 אך אשר התקיים באופן בלתי-רשמי משנת 1256. מלכי האימפריה וקיסריה (החל מהמלך רודולף הראשון, מלך גרמניה) נשענו באופן הולך וגובר על האדמות שבשליטת משפחותיהם כאמצעי לביסוס כוחם. בניגוד לאדמות הקיסריות, שהיו מפוזרות ברחבי האימפריה ולכן קשות לניהול, השטחים המשפחתיים היו קומפקטיים יותר וקל היה לשלוט בהן. ב-1312, שנת הכתרתו של הקיסר היינריך השביעי, נכנס בית לוקסמבורג לתמונה. היינריך היה המלך הראשון מאז פרידריך השני אשר הוכתר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה. כל הקיסרים והמלכים ששלטו אחריו נשענו על אחוזות משפחותיהם: הקיסר לודוויג הרביעי לבית ויטלסבאך (מלך 1314, קיסר 1328–1347) התבסס על נחלות משפחתו בבוואריה; קרל הרביעי לבית לוקסמבורג, נכדו של היינריך השביעי, שאב את עיקר עוצמתו מאדמותיו שבבוהמיה.
בוהמיה שגשגה במאה ה-14 אך המלחמות ההוסיטיות הכניסו אותה למשבר. בשנת 1438, מונה הקיסר מבית הבסבורג, וכך היה עד לפירוק הקיסרות בשנת 1806. אולם למרות השטחים הנרחבים שהחזיקו ההבסבורגים, האימפריה עצמה נותרה מפוצלת, וההשפעה הייתה של הנסיכויות שהרכיבו אותה. נוסף על כך, מוסדות פיננסיים, כמו ברית ההנזה, החזיקה בכוח רב, הן במישור הכלכלי והן במישור המדיני. במאה ה-15 החלה שקיעתה ההדרגתית של ברית ההנזה. מדינות לאומיות שהחלו להיווצר השפיעו על הטיית המסחר למסחר פנימי. ערי הברית, למרות מאמציה של ליבק לחזק את קשרי הברית, החלו להעדיף את קשרי המסחר הפנימי במדינותיהן או המסחר האזורי בתחומן (האזור הבלטי) על פני המסחר הבינלאומי. ערי הברית הדרומיות נפרדו מהצפוניות וערי הולנד הפכו למונופול עצמאי.
בארצות השפלה, היו מספר נסיכויות פיאודליות כמו פלנדריה, ברבנט והולנד. רוב השטח שבו שוכנות כיום בלגיה והולנד התאחד בסופו של דבר בשלטון דוכס בורגונדיה ב-1433. לעמדתה של דוכסות בורגונדיה נודעה חשיבות רבה במלחמת מאה השנים בין צרפת ואנגליה. היריבות בין דוכסי בורגונדיה לבין בית המלוכה הצרפתי אפשרה לאנגליה להשתלט על צרפת. ב-1415 הנרי החמישי מלך אנגליה פלש לצרפת עם צבאו, בעוד שז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה, לא השתתף בהגנה על ממלכת צרפת.
בצרפת, בית ולואה, שהחליף את בית קאפה ב-1328, היה בתחילתו חלש למדי, תחילה בשל מלחמת מאה השנים, ומאוחר יותר בשל חוזקה של דוכסות בורגונדיה. הופעתה של ז'אן ד'ארק כמנהיגה צבאית שינתה את מהלך המלחמה לטובת הצרפתים. ב-1430, כוחותיו של פיליפ השלישי, דוכס בורגונדיה תפסו את ז'אן ד'ארק שנמכרה לאנגלים והועלתה על המוקד ב-1431. המלחמה, שתחילתה בשנת 1337 וסיומה בשנת 1453, התנהלה בסדרת מערכות נפרדות. היא החלה בטענתו של אדוארד השלישי לכתר צרפת והסתיימה בגירוש הפולשים האנגלים וביסוס בית ולואה כשושלת המלוכה הלגיטימית של צרפת.
כשמת פיליפ השלישי ב-1467, הגיעה בורגונדיה לשיא עוצמתה, כדוכסות שהשתוותה במעמדה לממלכות מערב אירופה. בנו, שארל הראשון, דוכס בורגונדיה, ניסה לכפות את מרותו בשטחי הדוכסות ונתקל בהתנגדות במיוחד מהקונפדרציה השווייצרית הישנה שהוקמה בשנת 1291. ב-1477 נהרג בקרב על העיר נאנסי. לואי האחד עשר, מלך צרפת, השתלט על דוכסות בורגונדיה. מארי מבורגונדיה, בתו של שארל הראשון, נישאה למקסימיליאן הראשון, ארכידוכס אוסטריה, ונחלותיה של בורגונדיה בפלנדריה ובארצות השפלה עברו לידי בית הבסבורג. כך הקיץ הקץ על דוכסות בורגונדיה.
הגידול בסחר בשיא ימי הביניים גרם לאזורים מסוימים להיות תלויים כלכלית בממלכה זו או אחרת. הובלת מטענים הייתה בעיקר בים או בנהר. נורמנדי ושמפאן סיפקו מוצרים לפריז דרך הסן ויובליו ולכן הן תמכו בצרפת. מנגד, לאקיטן, שייצאה את היין שלה לאנגליה, לבריטני, שייצאה מלח לאנגלים ולפלנדריה, שייבאה צמר אנגלי, היה אינטרס לתמוך באנגלים. כך הפלמים, שרצו להימלט מלחץ המס הצרפתי, התקוממו כמה פעמים נגד מלך צרפת בתחילת המאה ה-14. העשורים מ-1335 עד 1450 הולידו סדרה של אסונות כלכליים בצרפת, עם יבול רע, רעב, מגפות ומלחמות. המלחמות הביאו לחוסר ביטחון בנתיבים המסחריים ויצירת נתיבים חדשים. החל משנות ה-50 של המאה ה-15, החל תהליך התאוששות ארוך. הפסקת התנועה החוזרת ונשנית של תעלת למאנש השפיעה מאוד על תעשיית הטקסטיל הפלמית שבתחילת המלחמות ייבאה צמר אנגלי. כדי להתמודד עם חוסר זה, האנגלים הפכו לתלויים פחות כלכלית בפלנדריה, והפכו את הצמר שלהם ישירות לבגדים. יצרני הבגדים הפלמיים ייבאו אז את הצמר שלהם מספרד והחלו לפתח חומרי גלם חלופיים, כמו פשתן. הקשרים עם צרפת פחתו בשל אובדן ההשפעה של ירידי שמפאן.