stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דגל ארצות הברית
היסטוריה > המהפכה האמריקאית והכרזת העצמאות

בעת החתימה על הכרזת העצמאות של ארצות הברית ב-4 ביולי 1776, לא היה למדינה החדשה שזה עתה הוקמה דגל לאומי רשמי. על אף שלא נשא מעמד רשמי, שימש דגל האיחוד הגדול בתחילת מלחמת העצמאות של ארצות הברית כדגל הלאומי בידי ג'ורג' וושינגטון, והוא היווה בסיס לעיצובו של הדגל הרשמי הראשון. הדגל דומה בצורתו לדגלה של חברת הודו המזרחית הבריטית מאותה התקופה, ועל פי כמה סברות זהו אכן מוצאו, אולם בפועל אסור היה דגל החברה בהנפה מחוץ למימי האוקיינוס ההודי. שני הדגלים עוצבו כנראה על בסיס הנס האדום, דגל נפוץ ברחבי האימפריה הבריטית, בתוספת פסים לבנים לרוחב השדה האדום.
ב-14 ביוני 1777 קיבלה הוועדה הימית של הקונגרס הקונטיננטלי השני החלטה אשר פירטה כי ”הדגל של ארצות הברית יהיה דגל עם שלושה עשר פסים אדומים ולבנים לסירוגין; וכי האיחוד יהיה עם שלושה עשר כוכבים לבנים על רקע כחול אשר ייצגו את המערך החדש” אולם, החלטה זו של הוועדה כיוונה ככל הנראה לכינונו של דגל ימי ולא לאומי, שכן שנתיים לאחר מכן הצהיר ריצ'רד פטרס (Richard Peters), מזכיר מועצת המלחמה, כי ”טרם יושב נושא דגלה של ארצות הברית”. החלטה זו של הוועדה הימית לא פירטה את עיצובם של הכוכבים, לא את מספר הקרניים ולא את צורת סידורם בקנטון, כך שמקורו של עיצוב הכוכבים והפסים אינו מתועד כהלכה, והמסורת משייכת את הגרסה הראשונית של הדגל לתופרת בשם בטסי רוס (Betsy Ross), אשר תפרה את הדגל על בסיס שרטוט אותו שרבט בעיפרון ג'ורג' וושינגטון. אולם, סיפור זה הופיע לראשונה כמאה שנים לאחר יצירתו של הדגל, ואין כיום כל הוכחה לאמיתותה של מסורת זו.
סברה נוספת למקורו של הדגל הייתה בתביעתו של חבר הקונגרס הקונטיננטלי, פרנסיס הופקינסון (Francis Hopkinson) מניו ג'רזי, אחד מחותמי הכרזת העצמאות, אשר אף דרש תשלום מן הקונגרס על עיצובו של הדגל הלאומי בעת שהיה יושב ראש מועצת הצי הקונטיננטלי בשנים 1776–1777. עיצובו של הופקינסון דומה לעיצובו הסופי של הדגל למעט מספר הקרניים של הכוכבים אשר עמד על שישה בהצעתו של הופקינסון.
לצד העיצוב "בטסי", אשר אף על פי שהאגדה בדבר התופרת שנויה במחלוקת, הוא מבין העיצובים הוותיקים ביותר של הדגל האמריקני, ניתן למנות את העיצובים הצעתו של פרנסיס הופקינסון ואת דגל קאופנס (אשר שויך לרגימנט השלישי ממרילנד שלחם בקרב קאופנס) ועיצובים נוספים, מהם דומים יותר או פחות. מספר דגלים שהונפו בראשית ימיה של העצמאות האמריקנית התבססו רק באופן מועט על העיצוב אשר הוחלט. דוגמה לדגל שכזה הוא דגל גילפורד קורטהאוז (Guilford Courthouse Flag), אשר הונף, על פי המסורת, בידי כוחות המורדים בקרב גילפורד קורטהאוז בשנת 1781.
היסטוריה > סוף המאה ה-18 והמחצית הראשונה של המאה ה-19

בשנת 1795 הוגדל מספר הכוכבים והפסים מ-13 ל-15 על מנת לציין את כניסתן של ורמונט וקנטקי לתוך האיחוד. דגל בעל 15 כוכבים ו-15 פסים אשר הונף מעל מבצר מק-הנרי ושרד הפגזה בריטית בת 25 שעות במהלך מלחמת 1812 היווה השראה לעורך הדין והמשורר האמריקאי פרנסיס סקוט קי לכתיבת השיר "הגנת מבצר מק-הנרי". ברבות הימים שונה שם השיר ל-"הדגל זרוע הכוכבים", ובשנת 1931 אומץ הבית הראשון מתוכו כהמנון הלאומי של ארצות הברית.
ב-4 באפריל 1818 הועבר חוק בקונגרס, אשר תיקן את מספר הכוכבים אשר הוצגו בקנטון מ-15 ל-20, על מנת לציין את כניסתן של אינדיאנה, לואיזיאנה, מיסיסיפי, טנסי ואוהיו לאיחוד. חוק זה קבע כי על כל מדינה אשר תצורף לאיחוד, יצורף גם כוכב נוסף לקנטון, כי מספר הפסים אשר יופיעו על הדגל יעמוד על 13 פסים, על מנת לציין את המושבות המקוריות שמרדו באימפריה הבריטית והקימו את האיחוד, וכן כי עיצובו החדש של הדגל יהפוך לרשמי ב-4 ביולי שלאחר כניסתה של המדינה החדשה לאיחוד.
ב-1819 נוסף הכוכב ה-21 לדגל לציון כניסתה של אילינוי כמדינה ה-21 בברית, ב-1820 נוספו שני כוכבים נוספים לציון כניסתן של אלבמה ומיין כחברות ה-22 וה-23, וכניסתה של מיזורי בשנת 1821 הוסיפה את הכוכב ה-24 לדגל. ב-1836 נכנסה ארקנסו, ב-1837 נכנסה מישיגן, ב-1845 נכנסה פלורידה, ב-1846 נכנסה טקסס, ב-1847 נוספה איווה, ב-1848 נוספה ויסקונסין, ב-1851 נוספה קליפורניה, ב-1858 נוספה מינסוטה, וכניסתה של אורגון בשנת 1859 כחברה ה-33 בברית, הציבה את ארצות הברית בראשיתה של מלחמת האזרחים עם דגל בעל 33 כוכבים.
היסטוריה > מלחמת האזרחים וקונפדרציית המדינות של אמריקה

ב-20 בדצמבר 1860, זמן קצר לאחר בחירתו של אברהם לינקולן כנשיא ארצות הברית, הודיעה קרוליינה הדרומית על פרישתה מן האיחוד. מנהיגי קרוליינה הדרומית חיכו זמן רב לאירוע שיוכל להביא לאיחודו של הדרום אל מול הכוחות המתנגדים לעבדות. ברגע שתוצאות הבחירות היו ודאיות, הכריזה האספה של קרוליינה הדרומית, כי ”האיחוד, שהיה קיים עד עתה בין קרוליינה הדרומית ובין מדינות אחרות, תחת השם 'ארצות הברית של אמריקה' מבוטל בזאת”. כצעד נגדי לפרישתה של קרוליינה הדרומית וכאמצעי לחיזוק המחנה המתנגד לעבדות, יזם לינקולן את הכנסתה של קנזס לאיחוד כמדינה ה-34 ב-29 בינואר 1861. אולם, עד 1 בפברואר 1861 הלכו שש מדינות דרומיות נוספות (מיסיסיפי, פלורידה, אלבמה, ג'ורג'יה, לואיזיאנה וטקסס) בעקבות קרוליינה הדרומית והקימו ישות עצמאית בשם קונפדרציית המדינות של אמריקה, לה עוצב גם דגל משלה. אך למרות פרישתן של המדינות מן הברית, הוכנס הכוכב ה-34 לדגל לציון כניסתה של קנזס, ולא הושמטו כוכבים בגין המדינות הפורשות, שכן האיחוד ראה במדינות הללו חלק מן האיחוד, והמלחמה אשר התחוללה בחודשים ובשנים שחלפו הייתה על שמירת האיחוד על כנו.
שבע המדינות הפורשות אימצו להן דגל בעל שלושה פסים אופקיים אדום-לבן-אדום אשר בקנטון הכחול הוטענו שבעה כוכבים במעגל, לציון שבע המדינות. דגל זה, אשר זכה לכינוי "הכוכבים והרצועות" ("Stars and Bars"), שימש דגלה הלאומי של הקונפדרציה. מספר הכוכבים בקנטון גדל עם פרישתן של וירג'יניה, ארקנסו, טנסי וצפון קרוליינה והצטרפותן לקונפדרציה, ועמד על 13 כוכבים, כאשר שני הכוכבים הנותרים סימלו את קנטקי ומיזורי, אשר אמנם לא הצטרפו באופן רשמי, אך פלגים באותן מדינות ביקשו להצטרף לקונפדרציה. במקביל לדגל הלאומי, שורטט והונף גם דגל קרב לצבא הקונפדרציה אשר נועד להבדיל בין הדגל לדגלו של האיחוד.
ב-1 במאי 1863 הוחלף דגל הקונפדרציה בעיצוב חדש שנועד להבדילו מדגל האיחוד. הדגל החדש עוצב כדגל לבן אשר בקנטון שולב דגל הקרב של הקונפדרציה. עיצוב זה שרד עד להחלפתו בדגל השלישי ב-4 במרץ 1865, דגל זהה אשר הוכתם בפס אנכי אדום בקצהו הימני.
ב-20 ביוני 1863 צורפה וירג'יניה המערבית לאיחוד, והכוכב ה-35 נוסף לדגל האמריקני לציון המדינה החדשה. כניסתה של המדינה לאיחוד הייתה על רקע ועידת וילינג, אשר נערכה בשנת 1861 ושבעקבותיה הכריזו המחוזות המערביים של וירג'יניה על פרישה ממנה ויצירת מדינה עצמאית במסגרת האיחוד.
היסטוריה > לאחר מלחמת האזרחים וראשית המאה ה-20

סיומה של המלחמה בשנת 1865, לא הביא לשינוי בדגל, על אף חזרתן של המדינות הפורשות אל הברית, שכן הדגל כבר כלל כוכבים בעבור המדינות הללו, והכוכבים המייצגים את המדינות הפורשות לא הוסרו ממנו. אולם, הכוכב ה-36 נוסף לדגל בשנת הסיום של המלחמה לציון כניסתה של נבדה לאיחוד. כוכבים חדשים נוספו לדגל במרוצת השנים שלאחר מלחמת האזרחים ועד לעיצובו הסופי בשנת 1960. בשנת 1867 נוסף הכוכב ה-37 לציון כניסתה של נברסקה לאיחוד, בשנת 1877 הכוכב ה-38 לציון קולורדו, בשנת 1890 נוספו חמישה כוכבים נוספים לציון איידהו, דקוטה הדרומית, דקוטה הצפונית, מונטנה ווושינגטון, בשנת 1891 נוסף הכוכב ה-44 לציון ויומינג, ה-45 נוסף ב-1896 לציון יוטה, ה-46 בשנת 1908 לציונה של אוקלהומה, שני כוכבים נוספים נוספו בשנת 1912 לציון אריזונה וניו מקסיקו, בשנת 1959 נוספה אלסקה לאיחוד ולדגל נוסף הכוכב ה-49, ובשנת 1960 שונה הדגל בפעם האחרונה, עת הוסף הכוכב ה-50 לציון כניסתה של הוואי כחברה ה-50 בברית.
פרוטוקול הדגל > הצהרת נאמנות לדגל

נוסח ההצהרה לדגל ארצות הברית הוא:
| תרגום לעברית | אנגלית |
| --- | --- |
”אני מתחייב להביע אמונים לדגלה של ארצות הברית של אמריקה, ולרפובליקה שהוא מייצג: אומה אחת תחת האל, בלתי מחולקת, עם חופש וצדק לכול.”: ”I pledge allegiance to the flag of the United States of America, and to the Republic for which it stands: one Nation under God, indivisible, with Liberty and Justice for all.”
פרוטוקול הדגל > הנפתו של הדגל

הדגל מונף מעל בניינים ציבוריים ופרטיים רבים לאורך כל ימות השנה, אך הנפתו של הדגל נפוצה יותר ביום הזיכרון, יום הווטרנים, יום הנשיא, יום הדגל וביום העצמאות. ביום הזיכרון מקובל להניף את הדגל בחצי התורן לזכרם של אלו אשר נהרגו בשירות המדינה, וכן להניח דגלונים קטנים בסמוך לקברי החללים והווטרנים.
פרוטוקול הדגל > הנפתו של הדגל > הנפה בחצי התורן

הנפתו של הדגל בחצי התורן משמשת כביטוי לאבל לאומי וההוראה להנפתו של הדגל בחצי התורן ניתנת על ידי הנשיא (ליום אבל לאומי כלל אמריקאי) או על ידי המושל המקומי (כאשר ישנו יום אבל בתוך המדינה או הטריטוריה).
הדגל יונף בחצי התורן בימים הבאים:
15 במאי – יום הזיכרון לשוטרים (למעט כאשר היום מתקיים ביום שבת השלישי של מאי, אז מתקיים יום הכוחות המזוינים שבמהלכו מונף הדגל בראש התורן).
יום שני האחרון בחודש מאי – יום הזיכרון – הדגל מונף בחצי התורן עד שעת הצהריים.
27 ביולי – יום הווטרנים של מלחמת קוריאה.
11 בספטמבר – יום הזיכרון לפיגועי 11 בספטמבר
יום ראשון הראשון של חודש אוקטובר – תחילתו של שבוע מניעת השרפות.
7 בדצמבר – יום הזיכרון לחללי המתקפה על פרל הארבור.
בעת מותו של נשיא מכהן או נשיא לשעבר יונף הדגל בחצי התורן למשך 30 יום.
בעת מותו של סגן נשיא, נשיא בית המשפט העליון או יושב ראש בית הנבחרים יונף הדגל בחצי התורן למשך 10 ימים.
בעת מותו של סגן נשיא לשעבר, חבר קבינט, שופט מבית המשפט העליון, ומנהיגי הרוב והמיעוט של בית הנבחרים או הסנאט – יונף הדגל מיום מותה ועד לקבורתה של האישיות.
ביום מותו של סנאטור או חבר בית הנבחרים.
השפעתו של הדגל על דגלים ברחבי העולם

ישנם דגלים לאומיים רבים שדומים דמיון רב או מועט לדגל ארצות הברית. כך למשל דגל ליבריה ודגל אטול ביקיני מושפעים במכוון מהדגל האמריקני. בדגל ליבריה הדמיון מדגיש את מוצאם האמריקאי של העבדים המשוחררים שהקימו את ליבריה. בדגל אטול ביקיני הדמיון מסמל את החוב שארצות הברית חייבת לאטול, לפי אמונת התושבים, בשל פינוי שנכפה עליהם על ידי ארצות הברית. גם דגל מלזיה דומה מאוד לדגל האמריקני, אך הוא לא בהכרח מושפע ממנו.
דגלים נוספים שמזכירים מעט את דגל ארצות הברית הם דגל טוגו, דגל פפואה גינאה החדשה כשזו הייתה בשליטת האימפריה ההולנדית, דגל הארצות המאוחדות של ברזיל שהחזיק מעמד כמה ימים בלבד, דגל אל סלוודור בין השנים 1865–1912, דגל צ'ילה (שגם דומה מאוד לדגל מדינת טקסס שבארצות הברית) ועוד.
דגל אטול ביקיני
דגל ליבריה
דגל מלזיה
דגל טוגו
דגל פפואה גינאה החדשה בזמן שליטת האימפריה ההולנדית
דגל הארצות המאוחדות של ברזיל
דגל אל סלוודור בין השנים 1865–1912
דגל צ'ילה
ראו גם

סמל ארצות הברית
המנון ארצות הברית
דגלי ארצות הברית
דגלי מדינות ארצות הברית
הערות שוליים

↑  ייצוגן של המדינות נעשה בכלליות, ואין כל קשר בין מדינה מסוימת לכוכב או פס אחד
↑  כינוי אשר טבע קפטן ויליאם דריבר, אמן ספינות בן המאה ה-19
↑  הגוון המקביל בקוד הפנטון לצבעי דגל התהילה הישנה מתואר בעובדות על דגל ארצות הברית באתר שגרירות ארצות הברית שבלונדון. (באנגלית)
↑  ערכי ה-RGB לקוחים מתוך "Pantone Color Finder" ב-Pantone.com. (באנגלית)
↑  מה מסמלים צבעי הדגל? דף המוקדש לצבעי דגל ארצות הברית (באנגלית)
↑  דגל ארצות הברית באתר ממשלת ארצות הברית
1 2 3 4  ההיסטוריה של דגל ניו אינגלנד (באנגלית)
↑  דגל הפסים של חברת הודו המזרחית והקשר שלו אל דגל הכוכבים והפסים האמריקאי, באתר דגלי העולם (באנגלית)
↑  דגל חברת הודו המזרחית הבריטית, באתר דגלי העולם (באנגלית)
↑  אד קראוס, האמת על בטסי רוס, באתר The Colonial Williansburg (באנגלית)
| דגלי ארצות הברית |
| --- | --- | --- |
| דגלים פדרליים | דגל ארצות הברית דגל הנשיא • דגל סגן הנשיא |  |
| דגלי הכוחות המזוינים | דגל הצבא • דגל הצי • דגל חיל האוויר • דגל חיל הנחתים • דגל משמר החופים  ג'ק הצי הראשון • היוניון ג'ק |  |
| דגלים היסטוריים | דגל האיחוד הגדול • דגל המשמר הגדול |  |
| דגלי המדינות | אוהיו • אוקלהומה • אורגון • איווה • איידהו • אילינוי • אינדיאנה • אלבמה • אלסקה • אריזונה • ארקנסו • ג'ורג'יה • דלאוור • דקוטה הדרומית • דקוטה הצפונית • הוואי • ויומינג • וושינגטון • ויסקונסין • וירג'יניה • וירג'יניה המערבית • ורמונט • טנסי • טקסס • יוטה • לואיזיאנה • מונטנה • מיזורי • מיין • מינסוטה • מיסיסיפי • מישיגן • מסצ'וסטס • מרילנד • נבדה • נברסקה • ניו ג'רזי • ניו המפשייר • ניו יורק • ניו מקסיקו • פלורידה • פנסילבניה • קולורדו • קונטיקט • קליפורניה • קנזס • קנטקי • קרוליינה הדרומית • קרוליינה הצפונית • רוד איילנד |  |
| דגלי הטריטוריות | סמואה האמריקנית • האי בייקר • גואם • האי האולנד • האי ג'רביז • אטול ג'ונסטון • שונית קינגמן • אטול מידווי • האי נבאסה • איי מריאנה הצפוניים • אטול פאלמירה (דגל ארצות הברית) • פוארטו ריקו • איי הבתולה של ארצות הברית • האי וייק |  |
| דגל מחוז קולומביה | וושינגטון, מחוז קולומביה |  |
| דגלי מדינות אמריקה הצפונית, אמריקה המרכזית ובאיים הקריביים |
| --- | --- | --- |
| מדינות | איי בהאמה • אל סלוודור • אנטיגואה וברבודה • ארצות הברית • בליז • ברבדוס • גואטמלה • ג'מייקה • גרנדה • דומיניקה • האיטי • הונדורס • הרפובליקה הדומיניקנית • טרינידד וטובגו • מקסיקו • ניקרגואה • סנט וינסנט והגרנדינים • סנט לוסיה • סנט קיטס ונוויס • פנמה • קובה • קוסטה ריקה • קנדה |  |
| שטחים תלויים | איי הבתולה הבריטיים • איי הבתולה של ארצות הברית • איי טרקס וקייקוס • איי קיימן • אנגווילה • ארובה • ברמודה • גוואדלופ • גרינלנד • הולנד הקריבית (בונייר, סאבא, סנט אוסטתיוס) • מונטסראט • מרטיניק • סן ברתלמי • סן מרטן • סנט מארטן • סנט פייר ומיקלון • נבאסה • פוארטו ריקו • קוראסאו |  |
אירופה • אפריקה • אסיה • אוקיאניה • אמריקה הצפונית • אמריקה הדרומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007535924905171  LCCN: sh85048972 
תבנית עיצובו של הדגל
תוכנית גואלרו

תוכנית גואלרו (ברוסית: Государственный план электрификации России, תוכנית ממשלתית לחישמול רוסיה) הייתה תוכנית ממשלתית בברית המועצות שנועדה לפריסת חשמל ברחבי המדינה. התוכנית עובדה במהלך שנת 1920 והייתה צריכה להתבצע תוך 10-15 שנים. לצורך עיבוד התוכנית הוקמה ועדה מיוחדת בראשות גלב קרז'יז'נובסקי. התוכנית הייתה התוכנית הראשונה לתיעוש המדינה ומהווה יסוד לעיבוד תוכנית חומש בהמשך.
כרזה עם לנין על רקע מתקנים שצפויות לקום במסגרת תוכנית גואלרו
לפי מקורות שונים[דרוש מקור], הכנת תוכנית לחשמול המדינה החלה עוד לפני תחילת מלחמת העולם הראשונה, אך לאחר תחילתה לא הייתה ניתנת למימוש. בשנת 1920 ולדימיר לנין החליט לעבד את תוכנית החישמול ולצורך כך הקים ועדה מיוחדת בראשות גלב קרז'יז'נובסקי. הוועדה העסיקה כ-200 מהנדסים ומדענים ובדצמבר 1920 התוכנית הראשונית קיבלה תמיכה של ועידת הסובייטית ה-8 וכעבר שנה אושרה בוועידה ה-9.
התוכנית כללה בנוסף לבניית תחנות כוח גם הקמת מפעלים תומכים. לצורך עיבוד התוכנית המדינה חולקה ל-8 אזורים כלכליים. כך למשל הוחל פיתוח אזור מכרות פחם חדש במחוז קמרובו. התוכנית גם המליצה על הקמת מפעלי תעשייה כבדה שיהיו צרכני החשמל המיוצר, במסגרת זו הומלץ על הקמת מפעל לטרקטורים בסטלינגרד. התוכנית איפשרה להתחיל בתיעוש מואץ של ברית המועצות בשנות ה-30.
התוכנית כללה בין היתר בניית 20 תחנות כוח תרמו-אלקטריות ו-10 תחנות כוח הידרואלקטריות. כל תחנת כוח הייתה בהספק של עשרות מגוו"ט כנהוג לתחנת כוח גדולה באותן השנים. תחנת כוח הראשונה בתוכנית שהוקמה ליד מוסקבה החלה לפעול כבר בשנת 1922.
| תיאור | 1913 | 1920 | יעד התוכנית | 1930 | 1935 | שנת השגת היעד |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| הספק תחנות כוח (מיליון קווט"ש) | 0,2 | 0,25 | 1,75 | 1,4 | 4,1 | 1931 |
| ייצור חשמל (מיליארד קווט"ש) | 2,0 | 0,5 | 2,8 | 8,4 | 28,3 | 1931 |
| פחם (מיליון טון) | 29,2 | 8,7 | 62,3 | 47,8 | 109,8 | 1932 |
| נפט (מיליון טון) | 10,3 | 3,9 | 16,4 | 18,5 | 25,2 | 1929-1930 |
| כבול (מיליון טון) | 1,7 | 1,4 | 18,4 | 8,1 | 18,5 | 1934 |
| ברזל (מיליון טון) | 9,2 | 0,16 | 19,6 | 13,7 | 26,3 | 1934 |
| יצקת (מיליון טון | 4,2 | 0,12 | 9,2 | 5,0 | 12,5 | 1934 |
| פלדה (מיליון טון) | 4,3 | 0,19 | 6,5 | 5,8 | 12,6 | 1933 |
| נייר (אלף טון) | 269,2 | 30,3 | 683,5 | 435,3 | 648,8 | 1936 |
ויליאם סימפסון (צייר)

| --- | --- |

 לידה:  28 באוקטובר 1823 גלאזגו, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  17 באוגוסט 1899 (בגיל 75) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  בית הקברות הייגייט 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה הגאוגרפית המלכותית 
 
ויליאם סימפסון (באנגלית: William Simpson;‏ 28 באוקטובר 1823 – 17 באוגוסט 1899) היה אמן מלחמה, סופר, ארכאולוג וכתב צבאי סקוטי.
ביוגרפיה

סימפסון, נולד למשפחה עניה בגלאזגו, והפך לאחד מ"האמנים המיוחדים" בתקופתו, וצייר סצנות מלחמה רבות עבור המגזין - Illustrated London News. שנותיו הראשונות בבית היו קשות מאוד בגלל אביו שהיה מתעלל בו והאלכוהוליסט. בשנת 1834 הוא נשלח לגור עם סבתו בפרת'. לימודיו הרשמיים היחידים של סימפסון התרחשו בתקופה זו ובתוך שנים ספורות הוא עבד כשוליה בחברת הליטוגרפיה בגלאזגו של מקפרלן. האמן הצהיר מאוחר יותר כי "זו הייתה נקודת המפנה ששינתה את כל בגרותו". במהלך השנים בגלאזגו שהוא למד באוניברסיטת אנדרסון ובמכון המכניקה בערבים.
לאחר פרוץ מלחמת קרים ב-1854, הוא קיבל את המשימה ליצור תמונה של הקרב על סמך דיווחים שונים, כך שניתן יהיה לבצע ליטוגרפיה על ידי המו"ל לויד'ס בלונדון. הוא גם חרט רישומים שנשלחו מהים הבלטי על אבן עבור חברת קולנאגי (Colnaghi ) לקראת נפילתה של סבסטופול. לויד'ס ביקשה ממנו להכין תמונה של נפילת העיר כדי שתוכל להתפרסם מיד עם הידיעה על לכידתה בפועל. בקשה זו הציבה אתגר לסימפסון מכיוון שהיה לו מעט מידע על סבסטופול. הוא דיבר מדי פעם עם מר דיי ובנו על הצורך לצייר סקיצות בחזית. זמן קצר לאחר מכן, קולנאגי יצרה קשר עם סימפסון והציעה לו לצאת לחצי האי קרים ולעשות סקיצות עבור החברה.
ביוגרפיה > מלחמת קרים

סימפסון הגיע לחצי האי קרים ב-15 בנובמבר 1854 ויכול היה לשמוע ירי מרחוק. אף שהחמיץ את הקרבות המוקדמים, הוא הצליח לתעד את האירועים לפני נפילת סבסטופול. הוא תיחקר רבים שעזרו לו במסירת פרטים לתמונותיו, אבל הוא גם הופתע ממצוקת החיילים הפשוטים, וכתב "יצורים אומללים למראה... מכוסים בבוץ, לכלוך וסמרטוטים". הוא התרועע עם קצינים רבים, כולל לורד רגלאן וקפטן פיל. הוא צפה בהתקפה הראשונה על סבסטופול ביוני. בליל ה-17 הוא זחל מתוך תעלה כדי לצפות במתקפה. הוא כתב, "זו הייתה תזמורת פרועה של קולות, שלא תישכח לעולם". הוא עדיין היה בחזית כשהעיר נכנעה לבסוף, והוא עזב את קרים בסתיו 1855.
במשך כל תקופתו בחזית, הוא היה שולח ללונדון את ציורי צבעי המים שלו, שם הליטוגרפים של Day & Son היו מעבירים אותם לחריטת אבן. המגזין שילם לסימפסון 20 פאונד עבור כל תמונה. עבור הצבע, נעשה שימוש באבן נפרדת לכל גוון. קולנאגי הציגה כמה מציורי צבעי המים כולל תערוכה באגודה הגרפית בפברואר 1855. הפרסומות הראשונות לליטוגרפיות הופיעו במאי 1855 ובחודש שלאחר מכן, הוכרזה סדרה שנייה.
בסך הכל הפיקו חברת קולנאגי שני תיקים גדולים המכילים למעלה משמונים ליטוגרפיות בשם "המלחמה במזרח". מהסט השלם הופקו אלפיים עותקים. סימפסון הקדיש את הסדרה למלכה ויקטוריה שבחסותה הוא נהנה כל חייו, והוא היה מבקר תדיר בטירת וינדזור ובבלמורל. תמונותיו היו פופולריות עד שהוא נקרא בשם חיבה - "קרים סימפסון". הייתה תוכנית לרכישת ציורי צבעי המים עבור האומה, אבל היא לא יצאה לפועל והם נמכרו על ידי קולנאגי.
ביוגרפיה > הודו וחבש

בסוף שנות ה-50 הוא נשלח להודו לצייר תמונות הקשורות למרד ההודי הגדול ב-1857. הרעיון היה להפיק פרסום מאויר הדומה לפרסום על מלחמת קרים, וסימפסון דן עם ההוצאה לאור על האפשרות הזאת. האמן הגיע לכלכותה ב-29 באוקטובר 1859, ונסע לפונג'אב, בנגל, קאוונפור, במרכז הודו, הרי ההימלאיה, קשמיר ומדרס. בפברואר, 1862, הוא עזב את בומביי והגיע ללונדון רק כדי לגלות שההוצאה לא יכולה להרשות לעצמה לייצר פרסום כזה.
עד 1866, סימפסון סיפק 250 צבעי מים להוצאה ואלה נמכרו לאחר מכן כמלאי של פושטי רגל. רק 50 הוכנו להדפסה, ופורסמו ב-1867 כ"הודו עתיקה ומודרנית".
שנתיים לאחר מכן היה סימפסון בחבש וסיקר את המשלחת הצבאית לאטיופיה בעקבות המאבק בין בריטניה וקיסר חבש, שאסר אזרחים ודיפלומטים בריטים. בתחילה השתמש העיתון בסקיצות שסיפק אחד החיילים במערכה, קולונל בייגרי, אך מכיוון שתמונותיו היו לרוב של נופים, העיתון הרגיש שסימפסון יכול להוסיף את סיפורי המלחמה. האמן הגיע לסואץ ב-18 ביוני 1868, אך כשהתקרב לחזית הגיעה ידיעה שהמבצע הסתיים. אף על פי כן, הוא הצליח לצפות בנסיגת הצבא החבשי, ובשרידי הרובע המלכותי של הקיסר בעיר מקדלה. הוא חזר לדובר ב-2 ביולי 1868 וה-Illustrated London News פרסם כרך מיוחד על המשלחת החבשית המכיל רבים מהציורים של סימפסון.
ביוגרפיה > מלחמת צרפת-פרוסיה והקומונה הפריזאית

ב-1870 הוא נסע לצרפת כדי לתעד את מלחמת צרפת-פרוסיה. ב-25 ביולי 1870 פנה סימפסון לחזית בנסיעה מננסי למץ. במץ כבר נעצרו כמה עיתונאים בחשד לריגול, וסימפסון נאלץ להיזהר מאוד בעת ביצוע הציורים שלו. הוא היה צריך להיות יצירתי בהבאת הסקיצות שלו ללונדון, והחל להשתמש בנייר סיגריות. כפי שאמר: "אדם יכול לעשות הרבה על נייר מסוג זה, ובמקרה של תפיסה, יכול להכין סיגריה מהציור ולעשן אותו לנגד עיני המאשימים". בתחילת אוגוסט צפה בבואם של הפצועים לאחר קרב פורבך. מאוחר יותר בזמן שצייר הוא נעצר בחשד ריגול, אך לבסוף הוא שכנע את השלטונות הצרפתיים שהוא 'אמן מיוחד'. בתחנת המשטרה בחנו בקפידה את הסקיצות שלו, ולבסוף הוא שוחרר.
בנובמבר 1870 הוא חזר ללונדון אך חזר לצרפת באפריל 1871 כדי לצפות באירועים סביב פריז, שם נחשד שוב בריגול אך הורשה לצאת לחופשי. ב-27 באפריל, הוא ביקר בפריז ובילה בה ארבעה שבועות, כשהוא מצייר את הביצורים ואת אירועי הקומונה הפריזאית. הוא חזר ללונדון ב-11 ביוני 1871.
בשנת 1872 בבייג'ינג הוא צייר את חגיגות החתונה של הקיסר הסיני. בשנת 1873, במהלך טיול מסביב לעולם, סימפסון היה במקרה בסן פרנסיסקו כאשר, ב-11 באפריל, אידיאנים משבט מודוק רצחו את המושל הצבאי הבריגדיר-גנרל אדוארד קנבי בזמן ועידת השלום בין האינדיאנים ואנשי השבט. בהתאם לכך, סימפסון קטע מיד את המסע שלו ונסע צפונה לשדות הלבה בגבול קליפורניה/אורגון כדי לצייר סקיצות של מלחמת האינדיאנים משבט המודוק. הסקיצה שלו של סצנת ההתנקשות בקנבי/תומאס היא, הייצוג הגרפי הבולט של מלחמת המודוק ב-1873.
בשנת 1874, הוא נבחר לשותף של המכון לציירים בצבעי מים. בשנת 1875, הוא ליווה את הנסיך מוויילס להודו, וב-1877 ביקר באתונה, מיקנה וטרויה, בחפירותיו של היינריך שלימן.
ביוגרפיה > מלחמת אפגניסטן

ב-15 באוקטובר 1878, סימפסון עזב את לונדון בדרך לאפגניסטן כדי לספק איורים של מלחמת אפגניסטן. בנסיעה דרך לאהור הוא עבר במעבר ח'ייבר וראה את 'הירייה הראשונה' שנורתה בקרב עלי מסג'יד.
הוא התיידד עם סר לואיס קוואנארי שעודד את סימפסון בחקר המקדשים הבודהיסטים העתיקים בעמק ג'לאלבאד ובסביבתו. סימפסון הורשה להחזיק כמה חיילים שיעזרו לו בחפירות של העתיקות ההודיות. הוא חפר מנהרה למרכז המתחם, שם גילה שרידים וממצאים חשובים, שנמצאים במוזיאון הבריטי הוא גם ביצע שרטוטים על סמך ממצאיו.
במאי 1879, הוא צפה בחתימה על הסכם שלום בגנדמק שסיים את המלחמה. כשהוחלט לשלוח כוח משימה לקאבול, סימפסון ביקש להצטרף אליו, אך נדחה. העניין העיקרי שלו בליווי המשימה היה לבקר את פסלי בודהה הענקיים בבמיאן, אבל אילו היה נוסע לקאבול, נראה שהוא היה נהרג כמו שאר כוח המשימה. אירוע זה הוא שזירז את החלק השני של המלחמה.
סימפסון חזר ללונדון בקיץ 1879. עם הגעתו, הוא ביקר במשרדי ה-Illustrated London News בסטרנד ואסף את כל הרישומים וצבעי המים שלו, מהם הרכיב שני אלבומים גדולים. הוא גם הציג מספר מאמרים לאגודות אקדמיות שונות על היבטים מחקריים שונים כמו גלגלי תפילה בודהיסטים, ושרידים עתיקים בעמק ג'לאלבאד. באותה שנה נבחר כחבר מן המניין במכון לציירים בצבעי מים.
בשנת 1884 חזר סימפסון לאפגניסטן עם הגנרל פיטר לומסדן כחלק מוועדת הגבולות של אפגניסטן. זאת הייתה הנסיעה הגדולה האחרונה שלו. לאחר שבילה את החורף בגבול אפגניסטן, הוא יצא ללונדון בפברואר 1885. כתוצאה מכך, הוא כמעט החמיץ את תקרית הפאנג'דה במרץ, שבה נהרגו כמה מאות אפגנים על ידי הצבא הרוסי המתקדם. סימפסון הגיע אפוא ללונדון בתקופה של עניין רב בוועדת הגבולות והשערות קדחתניות לגבי אפשרות מלחמה עם רוסיה. הוא קיבל הזמנות לבקר את לורד גרנוויל, אז שר החוץ, כמו גם חברים שונים של משפחת המלוכה.
משפחה ומוות

סימפסון התחתן מאוחר בחייו עם מריה אלייזה ברט בעצמה ציירת דיוקנאות, ונולדה להם בת אחת, אן פנלופה שנולדה ב-1884, והיגרה בסופו של דבר לאוסטרליה.
הוא מת בבית בווילסדן, צפון לונדון, ב-17 באוגוסט 1899 בגיל 75. ונקבר בבית הקברות הייגייט.
מלבד תמונות המלחמה שלו, הוא סיקר אירועי שונים בברטניה, הכתרות, הלוויות וטקסים אחרים. הוא התעניין במיוחד בהודו ושרטט סצנות של המהרג'ות בקשמיר. הוא היה אתנוגרף וחוקר עתיקות ידוע, וכתב רבות על דתות, מנהגים וחפצים עתיקים.
פרסומים

Brackenbury, G. & Simpson, W (1855). The campaign in the Crimea: an historical sketch (London: P. and D. Colnaghi).
Simpson, William (1867). India ancient and modern: a series of illustrations of the country and the people of India and adjacent territories; executed in chromo-lithography from drawings by William Simpson; with descriptive literature by John William Kaye. London: Day and Son.
Simpson, William (1874). Meeting the Sun: a Journey all round the World through Egypt, China, Japan and California, including an account of the marriage ceremonies of the emperor of China. (London: Longmans, Green, Reader, and Dyer).
Simpson, William (1876). Picturesque people: being groups from all quarters of the globe. London: W. M. Thompson.
Simpson, William (1896). The Buddhist Praying Wheel (London: Macmillan).
Simpson, William (1899). The Jonah Legend. (London: Grant Richards).
Simpson, William (1899). Glasgow in the Forties (ed. A.H. Miller). Morison Brothers.
Simpson, William (1902). The seat of war in the East, from eighty-one drawings made during the war in the Crimea (London, Day & Son etc.).
Simpson, William (edited by G. Eyre-Todd, 1903). The Autobiography of William Simpson (London, T. F. Unwin).