stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תוהו ובוהו
הביטוי "תֹהוּ וָבֹהוּ" על פי חוקרי מיתוסים קדומים

חלק מחוקרי המיתוסים הקדומים וחלק מהתאולוגים טוענים שהביטוי המקראי תהו ובהו בבראשית א2 מתייחס אל האלה תיאמת במיתולוגיה המסופוטמית והאלה בוהו במיתולוגיה הפיניקית. התייחסות זאת מופיעה גם באנציקלופדיה בריטניקה.
לדבריהם המילה תהו מיוחסת אל האלה תיאמת, אלת התהום הקדומה, המופיעה באפוס אנומה אליש הבבלי, אלת הים הקדומה, האם הקדמונית של האלים.
והמילה בהו מתייחסת אל האלה הפיניקית בוהו או באאו (Baau), האלה של הלילה הראשוני הקדום, האם הבוראת, האם הראשונית המופיעה בסיפור הבריאה הפיניקי.
על פי פירוש זה תהו ובהו הוא תקבולת מוצלבת:
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| א | ב | ב | א |
| תֹהוּ | וָבֹהוּ | וְחֹשֶׁךְ | עַל פְּנֵי תְהוֹם |
מבין חוקרי המיתולוגיות המתנגדים לדעה זאת אפשר לציין את הבלשן האמריקאי, פרופסור ג'ון דינלי פרינס (אנ'), וחוקרים נוספים שטוענים שאין קשר בין האלות תיאמת ובוהו לבין הפסוק בספר בראשית.
החוקרים מציינים שהתרבות המסופוטמית הייתה בין שני נהרות ולא ליד ים, ולכן הגיוני שאת היחס שלה לאל ים היא שאבה מתרבות אחרת, כדוגמת התרבות הכנענית, שהייתה לחוף הים התיכון. לכן החוקרים סוברים ש'אנומה אליש' מבוסס על המיתולוגיה השומרית העתיקה שנתגבשה עוד באלף השלישי לפני הספירה. התיאוגניה, סיפור בריאת העולם ובריאת האדם - לקוחים כולם מן המקורות השומריים.
בהתבסס על המחקר של מיתולוגיות קדומות, קיימת אפשרות שהמשפט בבראשית, "וְהָאָרֶץ הָיְתָה תֹהוּ וָבֹהוּ", מביא הדהוד של שתי אלות שנחשבו לאם בוראת קדמונית.
תהו ובוהו בנבואת ישעיהו

בנבואת החורבן של ישעיהו לאדום נאמר כי חורבנה של אדום יהיה כל כך גדול עד שתחזור לימי בראשית: וְנָטָה עָלֶיהָ קַו-תֹהוּ, וְאַבְנֵי-בֹהוּ.
גישה פוסט־מודרניסטית

ספר אשר דן בהרחבה בפסוק "וְהָאָרֶץ הָיְתָה תֹהוּ וָבֹהוּ" הוא הספר "The Face of the Deep: A Theology of Becoming" של פרופסור קתרין קלר, תאולוגית פוסט מודרניסטית, המלמדת בחוג לדתות באוניברסיטת דרו בניו-גרזי.
בספרה היא מביאה כסיכום ציטוט מתוך סיפרו של א. מ. פורסטר "המעבר להודו" ומתייחסת אל בוהו המופיעה בבראשית. "הד ('או בוהום', 'ou-boum') במערה הקדושה מזרז משבר בנושא הקולוניאלי ואחר כך במושבה... ההד עצמו מבצע סוג של 'חתרנות קולוניאלית חקיינית'. אין פלא ש'תוהו ובוהו' (האסייתי) המהדהד בתוך התנ"ך עצמו היה צריך להיות מעומעם מבחינה תאולוגית". כלומר קלר מקבלת את הפרשנות ש"תהו ובהו" של בראשית הוא ביטוי המתייחס לשתי אלות נשיות קדומות מהתקופה הקדם פטריארכלית. בקטע שהיא מצטטת מפוסטר יש ביטוי לביקורת של פוסטר על קולוניאליזם, פגיעה במיעוטים, ופגיעה בנשים, ולכן לדבריה של קלר, התוהו ובוהו האסייתי, של האלה המסופוטמית תיאמת והאלה הפיניקית בוהו, חייב היה להופיע בתנ"ך בצורה מעומעמת. כי עצם ההדהוד 'או בוהום' יש בכוחו, על פי פוסטר, למוטט אימפריאליזם, גזענות ואת המערך הפטריארכלי.
ראו גם

קודם שנברא העולם
תעודות כתף יריחו

תעודות כתף יריחו הן 19 תעודות כלכליות, שתיים מן התקופה הפרסית והיתר מן המאות הראשונה והשנייה. התעודות מוכיחות כי היישוב היהודי בנאת יריחו התקיים עד לסוף מרד בר כוכבא.
גילוי התעודות

בתשמ"ו ובתשנ"ד נערכו חפירות במערות "כתף יריחו", מול מנזר דיר אל-קרנטל בוואדי אל מפג'ר (מערת אביאור ומערת הסנדל), ובמהלכן נמצאו חלקים מ-19 תעודות כלכליות, שתיים מן התקופה הפרסית והיתר מן המאות הראשונה והשנייה. מלבד זאת נמצאה כמות גדולה של עצמות אדם, 29 מטבעות (המאוחרים מימי הדריאנוס), כלי חרס רבים, תכשיטים, כלי זכוכית, מסרקי עץ, ראשי חצים, חלקי סנדלים מסומרים, וחומר אורגני הכולל פירות וגרעינים שונים. עד גילויָן של תעודות כתף יריחו רָווחה הדעה, בעקבות תיאוריו של יוסף בן מתתיהו, כי יריחו ננטשה אחרי מרד החורבן וכי התשתית של מפעלי המים באזור יריחו לא חודשה אחריו; דומה שעם גילוין של תעודות אלה, אשר תוארכו בחלקן לימי דומיטיאנוס, טראיאנוס, ואדריאנוס, התקבלה הגישה במחקר כי נאת יריחו הייתה מיושבת עד לסוף מרד בר כוכבא.
מצב השתמרותן של רוב התעודות שהתגלו בכתף יריחו אינו טוב. עם זאת, ניתן לראות שהנושאים שבהן עסקו מתאימים לידוע לגבי אופייה החקלאי של יריחו וענפי הפרנסה שלה. נאת המדבר של יריחו נהנתה מכמויות מים גדולות שמקורם במעין אלישע, עין דוק, עין נועימה, עין אבו שושה, עין עוג'ה, עין פארה ועין פואר. אלה איפשרו גידולים חד-שנתיים כגון דגנים, קטניות וירקות, וגידולים רב-שנתיים כגון תמרים, גפנים, אפרסמון ועצי פרי שונים. לפי תיאוריו של יוסף בן מתתיהו, שטחה החקלאי של יריחו הוערך בכ-15,000 דונם.
התעודות > תעודת כתף יריחו 3

מהדירי התעודה ציינו כי קשה להכריע אם מדובר במכר קרקע ובו פירוט הגידולים כסיוע ותוצריהם, או במכר של תוצרים אלה. כך או כך, בשטר נזכרת תוצרת חקלאית הקשורה לגידול התמרים הנפוץ בבקעת יריחו.
התעודות > תעודת כתף יריחו 4

זוהי תעודה ביוונית שנמצאה בין תעודות כתף יריחו בארבעה חלקים. מקומו של חלק חמישי שהשתייך לתעודה זו, אינו ברור. כל ששרד מן התעודה הוא השוליים השמאליים של חלקה המרכזי, בעוד בחלקה הימני ניכרו סימני שרפה, הקשורים אולי למתקן בישול כלשהו שנמצא בקרבת מקום במערה. לא ברור אם היה זה שטר כפול או פשוט. מחד, העובדה שהסופר כתב בניצב לסיבים, מצביעה אולי על היותו של השטר כפול, כהצעתו של כהן; מאידך, אם שטר זה היה שטר חכירה, הרי שכל שטרי החכירה הידועים לנו ממדבר יהודה, היו שטרות פשוטים. מהדיר התעודה לא הכריע אם התעודה שלפנינו היא שטר מכר או שטר חכירה. הימצאותה של התעודה במערות כתף יריחו מצביעה כנראה על כך שהעסקה שתועדה נערכה ביריחו, והתעודה הגיעה עם בעליה למערת אביאור בסופו של מרד בר כוכבא.
התעודות > תעודת כתף יריחו 7

זהו שטר המתעד מכירת תמרים, בתאריך "ארבע ועשרים למרן [א]גריפה" - שנת 84 לסה"נ. מהדירי התעודה הציעו לקשור מניין שנים זה בעדותו של יוסף בן מתתיהו על אודות אגריפס השני שקיבל מנירון קיסר את ליויאס, היא בית רמתא, יחד עם ארבעה עשר כפרים נוספים מזרחית ליריחו. מן התעודה עולה כי אדם בשם יהוסף בן יהוחנן מונה לטפל בנכסי יתום כלשהו, והוא אף נדרש לשלם את דמי היתום מן הכסף שהוא קיבל עבור התמרים שמכר.
ראו גם

מערות המפלט מתקופת מרד בר כוכבא
לקריאה נוספת

אשל ח' ומשגב ח', "תעודה מן המאה הרביעית לפסה"נ מכתף יריחו", תרביץ, תשמ"ז, נו, עמ' 461–477.
אשל ח' ומשגב ח', "תעודה מהמאה הרביעית לפסה"נ מכתף יריחו", נקרות צורים 14, ינואר 1988, עמ' 33–21.
אשל א' ואשל ח', "קטעים משתי תעודות ארמיות שהובאו למערת אביאור בתקופת מרד בר כוכבא", ארץ ישראל, כג, תשמ"ז, עמ' 276–285.
אשל ח' וזיסו ב', "ממצאים מתקופת מרד בר כוכבא ממערות כתף יריחו", בתוך: ח' אשל וד' עמית (עורכים), מערות המפלט מתקופת מרד בר כוכבא, תל אביב, תשנ"ט, עמ' 113–151.
י' פורת, "חקלאות השלחין ביריחו ועין גדי בתקופת הבית השני (המאה השנייה לפני הספירה – המאה הראשונה לספירה", בתוך: א' אופנהיימר ואחרים (עורכים), אדם ואדמה בארץ ישראל הקדומה, ירושלים, תשמ"ו, עמ' 127–141.
כסלו מ' והרטמן ע', "שרידי מזון של יושבי מערות כתף יריחו בסופו של מרד בר כוכבא", בתוך: ח' אשל וד' עמית (עורכים), מערות המפלט מתקופת מרד בר כוכבא, תל אביב, תשנ"ט, עמ' 153–168.
חנן אשל, "ממצאים ותעודות ממערה בכתף-יריחו", קדמוניות כא, 1-2 (תשמ"ח), 1988, עמ' 18–23.
חנן אשל, "החקלאות ביריחו בתקופת מרד בר-כוכבא, לאור החפירות במערת אביאור", חידושים בחקר החקלאות ובכלכלה העתיקה של ארץ-ישראל (תשנ"ב), 1992, עמ' 41–51.
חנן אשל, "סנדלים מסומרים במקורות היהודיים, וממצא חדש ממערה בכתף יריחו", ציון נג, ב (תשמ"ח), 1988, עמ' 191–198.
חנן אשל, "סנדלים מסומרים ממערת כתף יריחו", נקרות צורים 14 (תשמ"ח), 1988, עמ' 34–38.
עדה ירדני, "הכתב בשני קטעי השטרות ממערת אביאור", ארץ-ישראל כג (תשנ"ב), 1992, עמ' 327–330.
Hanan Eshel, "Ketef Yeriho 1986 <note>", Israel Exploration Journal 37 (1987), p. 190.
Hanan Eshel, "Ketef Yeriho 1993 <note>", Israel Exploration Journal 45 (1995), pp. 292-298.
Hanan Eshel, "Ketef Yeriho", ESI 5, 1986, pp. 58-59.
Hanan Eshel, "A fourth century B.C.E. document from Ketef Yeriho Israel", Israel Exploration Journal 38,3 (1988), pp. 158-176.
Kislev, M.E., "Vegetal food of Bar Kokhba rebels at Abi'or Cave near Jericho", Review of Palaeobotany and Palynology 73, 1992, pp. 153-160.
Eshel H. and Zissu B, "Ketef Jericho: Archaeological Introduction", in Miscellaneous Texts from the Judaean Desert. Discoveries in the Judaean Desert XXXVIII, pp. 3-20.
Michael Maggen, "The Conservation of Papyri Documents Dated to the 4th Century", Restaurator, Volume 18, Issue 3, Pages 153–161.
Eshel H. and Zissu B., "Roman Coins from the ‘Cave of the Sandal’ West of Jericho", INJ 13, 1994-99, pp. 70-77.
J. Charlesworth et al. (eds.), 'Miscellaneous Texts from Judaean Desert, DJD 38, Oxford, 2000.
הערות שוליים

↑  אשל ח' וזיסו ב', "ממצאים מתקופת מרד בר כוכבא ממערות כתף יריחו", בתוך: ח' אשל וד' עמית (עורכים), מערות המפלט מתקופת מרד בר כוכבא, תל אביב, תשנ"ט, עמ' 113–151; כסלו מ' והרטמן ע', "שרידי מזון של יושבי מערות כתף יריחו בסופו של מרד בר כוכבא", בתוך: ח' אשל וד' עמית (עורכים), מערות המפלט מתקופת מרד בר כוכבא, תל אביב, תשנ"ט, עמ' 153–168.
↑  י' פורת, "חקלאות השלחין ביריחו ועין גדי בתקופת הבית השני (המאה השנייה לפני הספירה - המאה הראשונה לספירה", בתוך: א' אופנהיימר ואחרים (עורכים), אדם ואדמה בארץ ישראל הקדומה, ירושלים, תשמ"ו, עמ' 127–141.
↑  Eshel E. & Eshel H., 3. Jericho papDeed of Sale ar in: J. Charlesworth et al. (eds.), Miscellaneous Texts from Judaean Desert, DJD 38, Oxford, 2000, pp. 37-41.
↑  Cohen N., 4. Jericho papDeed of Sale or Leaseagr, in: Charlesworth et al., Miscellaneous Texts from Judaean Desert, DJD 38, Oxford, pp. 45-47.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 20, פרק ח, פסקה ד, סעיף 159.
↑  Eshel E., Eshel H., & Misgav H., 7. Jericho papSale of Date Crop ar, in: J. Charlesworth et al.(eds.), Miscellaneous Texts from Judaean Desert, DJD 38, Oxford, pp. 55-61
תורת התשובה בחסידות אשכנז

תורת התשובה היא אחת מהמקורות המרכזיים בהם ניתן למצוא את דרכי המחשבה החדשים ואת עיקרי תורת המוסר אותם פיתחו חסידי אשכנז. תורה זו אף ידועה כאחת מהתורות הסגפניות והקיצוניות ביותר שניתן למצוא בעולם היהודי.
רקע

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא: כל הפרק הזה אמור להיות משולב לאחר בדיקה בערך על חסידות אשכנז ולא כאן.
חסידות אשכנז היא זרם רעיוני-דתי יהודי, שהתפתח באמצע המאה ה-12, בשנים קשות ליישוב היהודי באותו אזור. לשיא פריחתה הגיעה חסידות אשכנז בין השנים 1150–1250. החל משנת 1096 אזור הריין היה תחת גזרות ורדיפות מצד הצלבנים, ועל כן כל אחד מראשי חסידות אשכנז חווה במהלך חייו בין שניים או שלושה גלים של רדיפות כלפי יהודים. כך נוצרה אצלם תודעה היסטורית שמציאות זו של מסעי הצלב, הגזרות והמוות הרב על קידוש השם שהתלווה אליהן, כל אלו הן מציאות קבועה. לתפיסתם, כך היה בעבר, כך יהיה גם בעתיד וזה הוא אופייה של ההיסטוריה.
חסידות אשכנז הונהגה על ידי שלושה הוגים מרכזיים, אשר השתייכו למשפחת קלונימוס, משפחה שהגיעה לאזור הריין מאיטליה והנהיגה את קהילות שפירא, וורמייזא ומגנצא (קהילות שו"ם). שלושת מנהיגי החסידות היו ר' שמואל החסיד, בנו של קלונימוס משפירא (כונה "החסיד הקדוש והנביא"), אשר חי באמצע המאה ה-12 ורק מעט מכתביו שרדו. בנו ר' יהודה החסיד מוורמייזא (כונה "החסיד") מת ב-1217. מספר מכתביו שרדו, אך רובם נחשבים לסיכומי דבריו שנרשמו על ידי תלמידיו. הוא נחשב לדמות המרכזית בחסידות אשכנז ולמחברו העיקרי של "ספר חסידים", ספר שנחשב להיות החיבור העיקרי של תנועת חסידות אשכנז. ר' אלעזר בן יהודה מוורמייזא (כינה עצמו "הקטן") מת בין השנים 1223–1232, ורבים מאוד מכתביו שרדו. הוגים אלו יצרו תורת מוסר יהודית חדשה, ובנוסף עסקו בתורות סוד ודנו בסודות האלוהות, העולם והאדם. בכתביהם ניתן לראות פעילות רחבה שמשלבת הלכה, עיון, מוסר וסוד. שלושתם יחדיו מכונים "חוג משפחת קלונימוס".
מבחינה היסטורית הייתה חסידות אשכנז תופעה מכוננת בהתפתחות הדתית של יהדות אשכנז, ולמעשה התופעה הדתית המשמעותית היחידה בתולדותיה של יהדות גרמניה עד למאה השבע-עשרה. אך נראה שהרעיונות התאולוגיים והפילוסופיים של החסידות היו בעלי השפעה מזערית על היהדות. למעשה, מה שחדר בצורה חזקה ומשמעותית לעולם היהדות מהגותה של התנועה הוא הצד המעשי שלה, כלומר תורת המוסר, שיטת התשובה והמיסטיקה של התפילה.
סוגי התשובה

לתפיסתם של חסידי אשכנז, החטא פועל על המציאות בשני אופנים: ראשית, החטא מהווה עלבון לאל ושנית הוא פוגע בנפשו של החוטא. מאפיין נוסף של החטא, לתפיסתם, הוא שהחטא תמיד כרוך בהנאה. כתוצאה ממאפיינים אלו של החטא נגזרות גם מטרות התשובה שהן: לפצות את האל על העלבון שנגרם לו בביצוע החטא ו"לתקן" את נפש החוטא. שתי מטרות אלו מושגות באמצעות התשובה, שדרך עשייתה נקבעת בהתאם למידת ההנאה שנגרמה לחוטא מביצוע החטא.
ספר חסידים מחלק את שיטת התשובה לארבעה מושגים הידועים גם כ"סוגי תשובה" והם: "תשובת הגדר", "תשובה הבאה", "תשובת הכתוב" ו"תשובת המשקל". ארבעת המושגים האלו נחלקים לשתי קבוצות כאשר כל עשיית תשובה מכילה מרכיב אחד מהצמד הראשון ומרכיב אחד מהצמד השני.
הצמד הראשון עוסק ביחס בין החוטא לחטא. לאדם החוטא ישנן שתי אפשרויות פעולה: האחת היא "תשובת הגדר" והיא לעשות "סייג", כלומר גדר, בינו לבין החטא. החוטא שהחליט לשוב בתשובה מקבל עליו מיני סייגים ופרישויות שמטרתן להרחיקו ממצב בו יעמוד שוב בפני האפשרות לחטוא. אפשרות אחרת העומדת בפני החוטא היא לעשות את ההפך הגמור - "תשובה הבאה". בצורת תשובה זו מעמיד עצמו החוטא באותם תנאים בהם עמד בעבר, נכשל וחטא. הפעם מתגבר החוטא על יצרו, ומראה בכך את התשובה שעשה (לדוגמה: מתייחד עם אשה שחטא עימה בעבר ועומד בניסיון).
הצמד השני עוסק ביחס שבין החוטא לעונשו. אם החוטא עבר עבירה עליה כתוב במפורש בתורה מהו העונש, עליו לבצע "תשובת הכתוב", כלומר לקבל על עצמו את העונש המבואר בתורה, למעט סייג אחד; שאין אדם רשאי ליטול את חייו. לכן במקרה של עברה שעונשה מוות, ייסר עצמו החוטא ייסורים עזים כמוות מבלי ליטול נפשו. במקרה שחטא בחטא עליו לא מפורט עונש בתורה, ישתמש החוטא ב"תשובת המשקל"; כלומר, שוקל את ההנאה שנהנה בחטא, ולפי משקלה מטיל על עצמו ייסורים. על ידי כך, האמינו אנשי חסידות אשכנז, מפצה החוטא את האל על העלבון שגרם לו בביצוע העבירה. בעשייה זו מבטא החסיד את מוכנותו לסבול ייסורים כנגד משקלה של הנאה אשר בעבר היה מוכן לעבור בעבורה על דברי האל.
מקורותיה של תורת התשובה

במחקר כיום קיימת מחלוקת באשר למניעים שתרמו להיווצרות של תורת התשובה בחסידות אשכנז. במחקר מצביעים על שישה גורמים שונים כעל מקור ההשפעה העיקרי להיווצרותה של תורת התשובה:
מסעות הצלב והגזרות. מסעות הצלב, הגזרות, הרדיפות והמוות הרב על קידוש השם שהתלוו אליהם יצרו בקרב קהילת אשכנז תודעה דתית ייחודית. על בסיסה של תודעה זו נוצר האידיאל החסידי והתעצבה תורת התשובה הסגפנית והייחודית של חסידות אשכנז.
השפעת ההגות הנוצרית. מסעות הצלב והגזרות שהתלוו אליהם, על אף שהשפיעו עמוקות על יהדות אשכנז במאה ה-12 ובמאה ה-13, לא יצרו נתק בין החברה היהודית לסביבתה הנוצרית, וחלק מהיהודים שמרו על קשר חזק ורציף עם שכניהם הנוצרים למרות האיבה העמוקה שנוצרה כתוצאה מהגזרות. דבר זה התאפשר כיוון שברבים מהמקרים הנוצרים שפעלו כנגד היהודים היו צלבנים שהגיעו ממרחקים ולא התושבים מהסביבה הקרובה שנשארו בקשרים כלכליים ומסחריים טובים עם שכניהם היהודים. מציאות זו אפשרה הפריה הדדית של רעיונות. לטענת חלק מהחוקרים, הוגיה המרכזיים של חסידות אשכנז (בני משפחת קלונימוס) הכירו מקורות לטיניים וייתכן שהושפעו ישירות מדרשות וכתבים פרנציסקנים ודומיניקנים.
השפעות סטואיות. ישנם חוקרים המוצאים דמיון רב בין רעיונות בחסידות אשכנז לבין רעיונות סטואים דוגמת רעיון האטרקסיה (Atarxia) לטענתם של חוקרים אלו עברו הרעיונות הסטואים אל הנצרות ומשם חלחלו להגותם של חסידי אשכנז.
השפעת העמים הגרמנים הברברים. לטענתם של חלק מהחוקרים, הרעיונות העומדים בבסיס תורת התשובה בחסידות אשכנז כנראה התפתחו כתוצאה ממפגש של מושגים יהודיים בלבוש נוצרי עם שיטת כפרה שהייתה נהוגה בקרב העמים הגרמניים הברבריים.
תגובת נגד לבעלי-התוספות. יש חוקרים הסוברים שרבים מהרעיונות של חסידות אשכנז התעצבו כתוצאה מתגובת נגד ערכית ודתית לעולם הפלפול של בעלי-התוספות. עולם הפלפול פרח באשכנז ובצרפת באותה תקופה, ועל כן ניתן להניח שתגובת נגד לפלפול היא אפשרית באותן שנים.
מסורות פנימיות. חלק מהחוקרים סוברים כי לא נמצאו הוכחות לאף אחת מחמש הסברות הקודמות, ולפיכך עלינו להבין את הרעיונות של חסידות אשכנז מתוך הגותם מבלי להזדקק למקורות חיצוניים. לטענתם לרעיונות מסוימים של חסידות אשכנז ניתן למצוא מקבילות בספרות ההיכלות והמרכבה, ספרות שהייתה חלק מרכזי במסורתם של חסידי אשכנז.
ממדי קיומה בפועל של תורת התשובה

על השאלה באיזה היקף, אם בכלל, פעלו אנשים לאורן של שיטות התשובה וההגות של חסידות אשכנז ישנה מחלוקת במחקר. ישנם חוקרים הסוברים שהריטואלים של תורת התשובה היו נפוצים ונהגו בממדים גדולים. את טענתם הם מבססים לא רק על העדויות שיש בידנו מכתבי החסידים עצמם (אשר אליהן ניתן אולי להתייחס כהטפות מוסר תאורטיות בלבד), אלה אף על תיאורים רבים של אירועים שהתרחשו הלכה למעשה וגרמו לפרסום שמה של חסידות אשכנז. סיפורים אלו מצויים בידנו במספר רב של מקורות אליהם לא ניתן להתייחס כהטפות מוסר תאורטיות בלבד. לפיכך סבורים אותם חוקרים כי ריטואלים אלו של תורת התשובה אכן רווחו והתרחשו בפועל בצורה רחבה.
לעומתם ישנם חוקרים אשר טענתם הפוכה בתכלית. חוקרים אלו סוברים שאל ריטואלים אלו יש להתייחס כריטואלים שנשארו בבחינת תאוריה בלבד, כ"נוסחאות" שעברו מספר לספר ומדור לדור מבלי שאי פעם מישהו אכן פעל על פיהן. חוקרים אלו סומכים את טענתם על "כתבי התשובה" שמעידים באופן ברור שדווקא תעניות מבוקר עד ערב היו דרך התשובה שהייתה נהוגה בפועל. לעומת זאת, בספר התשובה לא ניתן למצוא אזכורים להתגלגלויות בשלג וייסורים דומים, לא ביחס לתשובת הכתוב ולא ביחס לתשובת המשקל. לטענתם הסיגופים המתוארים בסיפורים אלו היו אידיאל בלבד, ומעולם לא באמת ננקטו הלכה למעשה.
ראו גם

פלגלנטים
לקריאה נוספת

יוסף דן, רבי יהודה החסיד, פרק שישי, הוצאת מרכז זלמן שזר.
הערות שוליים

↑  יוסף דן, חסידות אשכנז,72; אלכסנדר אבן-חן, עקדת יצחק בפרשנות המיסטית והפילוסופית של המקרא (תל אביב: משכל - ידיעות ספרים, 2006), עמ'22.
↑  ישי קיל, תורתם המוסרית דתית של חסידי אשכנז: בין סגפנות וחושניות (דעת: כתב-עת לפילוסופיה יהודית וקבלה, קיץ תשע"ב), עמ' 85.
1 2  יוסף דן, חסידות אשכנז (תל אביב: אוניברסיטה משודרת, 1992), 7-8.
1 2  יוסף דן, חסידות אשכנז (תל אביב: אוניברסיטה משודרת, 1992), 8.
↑  א.נ. פולק, דוד זכאי ול. בוקובסקה זילברמן. לקסיקון מן המסד ליהדות ולציונות (רעננה: משרד הביטחון –ההוצאה לאור, 1987), 112.
↑  יוסף דן, חסידות אשכנז בתולדות המחשבה היהודית, כרך 1 (תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, 1990),עמ' 165.
↑  גרשם שלום, זרמים ראשיים במיסטיקה היהודית: חסידות אשכנז, (תל אביב: ידיעות ספרים, 2016), 99 ; איבן מרקוס, דת וחברה במשנתם של חסידי אשכנז (ירושלים: מרכז זלמן שזר לחקר תולדות העם היהודי, תשמ"ז), 11.
↑  יוסף יצחק ליפשיץ, אחד בכל דמיונות : הגותם הדיאלקטית של חסידי אשכנז, (רעננה: הקיבוץ המאוחד, 2015), 10.
↑  גרשם שלום, זרמים ראשיים במיסטיקה היהודית: חסידות אשכנז, (תל אביב: ידיעות ספרים, 2016), 99 ; איבן מרקוס, דת וחברה במשנתם של חסידי אשכנז (ירושלים: מרכז זלמן שזר לחקר תולדות העם היהודי, תשמ"ז), 97-98.
↑  גרשם שלום, זרמים ראשיים במיסטיקה היהודית: חסידות אשכנז, (תל אביב: ידיעות ספרים, 2016), 123.
↑  יוסף דן, חסידות אשכנז (תל אביב: אוניברסיטה משודרת, 1992), 72-73.
↑  יוסף דן, חסידות אשכנז (תל אביב: אוניברסיטה משודרת, 1992), 72-74.
↑  יוסף דן, חסידות אשכנז (תל אביב: אוניברסיטה משודרת, 1992), 74-76.
↑  גרשם שלום, זרמים ראשיים במיסטיקה היהודית: חסידות אשכנז, (תל אביב: ידיעות ספרים, 2016), 97.
1 2  יוסף דן, חסידות אשכנז בתולדות המחשבה היהודית, כרך 1 (תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, 1990),עמ' 83.
↑  יוסף דן, חסידות אשכנז (תל אביב: אוניברסיטה משודרת, 1992), 76.
↑  גרשם שלום, זרמים ראשיים במיסטיקה היהודית: חסידות אשכנז, (תל אביב: ידיעות ספרים, 2016), 145.
↑  יצחק בער, המגמה הדתית-החברתית של ספר חסידים) ציון, תשרי תרצ"ח), עמ' 18.
1 2  ישי קיל, תורתם המוסרית דתית של חסידי אשכנז: בין סגפנות וחושניות (דעת: כתב-עת לפילוסופיה יהודית וקבלה, קיץ תשע"ב), עמ' 85.
↑  יוסף דן, תורתם המוסרית והחברתית של חסידי אשכנז, (תרביץ 1982), עמ' 320.
↑  גרשם שלום, זרמים ראשיים במיסטיקה היהודית: חסידות אשכנז, (תל אביב: ידיעות ספרים, 2016), 121.
↑  יוסף דן, חסידות אשכנז (תל אביב: אוניברסיטה משודרת, 1992), 75.
תכפירי

תכפירי (تكفيري) הוא מונח בו משתמשים כדי לאפיין קבוצות אסלאמיסטיות. ארגונים קיצוניים משתמשים במילה "תכפיר" (تكفير, כפירה) כדי לאפיין מוסלמים שאינם חיים על פי החוקים הקשוחים על פיהם הם חיים. האשמה בכפירה אינה מתייחסת ללא-מוסלמים, אלא אך ורק למוסלמים שבראיית הקבוצה הקיצונית "כופרים" בעיקרי הדת.
כאשר מגדירים ארגון אסלאמי, השאלה אם הוא תכפירי או אינו, היא חשובה, משום שהיא מבדילה בין הארגונים המתונים יותר לקיצוניים. ארגונים שממקדים את פעילות הטרור וההסתה שלהם נגד לא-מוסלמים נחשבים למתונים יותר, בעוד שקבוצות שמאשימות בכפירה מוסלמים שאינם מקפידים על החלת השריעה על כל תחומי חייהם נחשבות קיצוניות יותר. בהגדרה זו, ארגונים סלאפיים תכפיריים, כוללים את כל השיעים המוסלמים.
בראיית הקבוצות התכפיריות, המשטרים במזרח התיכון הדרדרו לתקופת הבערות (הג'אהיליה) הקדם אסלאמית. לכן, מספר רב של פיגועים מארגונים אלו מכוונים נגד מטרות של המשטר (צבא, בתי משפט, בניינים ציבוריים). שאיפת הקבוצות התכפיריות היא הקמת מדינות אסלאמיות בכל המדינות בהן המוסלמים מהווים רוב, בשאיפה להקמת ח'ליפות - מדינה אסלאמית גדולה.
הארגון התכפירי הבולט ביותר הוא אל-קאעדה, מספר פיגועים של הארגון בוצעו במדינות ערב ופגעו גם במוסלמים (למשל פיגועי גדודי עבדאללה עזאם המסונף לאל-קאעדה בשארם א-שייח' וטאבה). ארגונים מוסלמיים קנאיים שאינם תכפיריים זוכים לתמיכה ציבורית רבה יותר, בין היתר בשל הפעלת מערכי דַעְוַה (הפצת הדת) נרחבים, שכוללים הקמת בתי ספר, בתי חולים והענקת קצבאות. דוגמה לארגון כזה הוא האחים המוסלמים וארגונים דומים לו דוגמת חמאס. על פי הקבוצות המתונות יותר, מוסלמי אינו כופר כל עוד אינו עובר באופן חריג מחוקי האסלאם (למשל, רציחת מוסלמים במסגד).
בתאולוגיה

בתאולוגיה האסלאמית (כלאם) התקיים ויכוח עוד בראשית ימי האסלאם בשאלה אם מוסלמי שאינו מקפיד על מצוות הדת הוא כופר או לא.
המילה "תכפיר" היא צורת המקור של הפועל "כַפַרַ" (كفّر), אשר משמעותו הכרזה על אדם כ "כאפיר", דהיינו, אדם שאינו מאמין-כופר. משחר ימי האסלאם ועד ימינו השימוש במילה זו נעשה על ידי קנאים מאסכולות שונות, כנגד מתנגדיהם הדתיים או הפוליטיים, אם יחידים או קבוצות. ההכרזה מתבצעת כשהמוסלמי לכאורה, מכריז על עצמו כ"כאפיר", או לחלופין שמעשיו או הצהרותיו נתפשים כזניחת האסלאם, כשלפי הפרשנות המקובלת לשריעה, גזר הדין לאדם שיצא לתכפיר הוא מוות.
בקוראן (115 :004) נכתב: "מי שיסתור את דבריו או יתנגד לשליח, לאחר שדרך הישר הוצגה בפניו באופן ברור, נשאיר אותו בנתיב השגוי בו בחר והוא יישרף באש הגיהנום". פסוק זה פורש כמצביע על כך שלפני שמכריזים על תכפיר, יש להציג לנאשם את הדרך הנכונה, להדריך אותו ורק אם ימשיך בדרכו הכופרת, להכריז עליו ככופר ולגזור את דינו למיתה. מוחמד מוזכר בחדית' כאומר, "כשמאמין בעת קרב, תוקף כופר בחנית והיא מתקרבת לגרונו וברגע זה מכריז הכופר, אין אלוהים מבלעדי אללה, על המאמין להפסיק מיד את ההתקפה". משפט זה בא להדגיש שהתכפיר הוא דחייתו של האסלאם עצמו וחזרה לדרך האמונה היא מספקת כדי לגרום לסיום מצב זה. בשל חומרת גזר הדין, נדרשות הוכחות חד משמעיות ומובהקות להטלת אשמה זו והכרזת אדם ככופר, מתבצעת על ידי בין דין, או מנהיג דתי (עלים), המוציא פסק הלכה (פתווה), המכריז על יחיד או קבוצה ככופרים.
מהות אותן הוכחות לתכפיר נתונה במחלוקת בין הפלגים האסלאמיים השונים, כאשר באסלאם הסוני האורתודוקסי, ביצוע עוון או חטא אינו הופך את האדם לכופר, אלא רק הכחשה של אבני היסוד בדת. כך למשל, רוצח שמכיר בכך שביצע עברה יחשב מוסלמי ואם יתכחש לכך שרצח הוא עוון, יחשב לכופר.
הקבוצה הבולטת שטענה כי מוסלמי שאינו מקיים את עקרונות הדת כלשונם הוא כופר הייתה הפלג הקיצוני הח'וארג'. אסכולות תאולוגיות אחרות לא הסכימו עם גישה זו. האסכולה הריאליסטית של המועתזילה טענה כי מי שחטא אינו כופר (كافر, כאפִר) אלא "סטה מדרך הישר" (فاسق, פאסִק). עם זאת, הם האמינו כי אם החוטא לא יחזור לדרך הישר לפני מותו, הוא לא יגיע לגן עדן. בגישה מקלה עוד יותר תמכו המורג'יאה, שטענו כי רק אלוהים יכול לקבוע אם מוסלמי הוא כופר או לא, ולכן אל לבני האדם לדון מוסלמים אחרים לכף חובה. תומכי גישת המורג'יאה האמינו גם כי כל סוני יגיע לגן עדן, אפילו אם חטא. גישת האסכולה השמרנית האשעריה קבעה כי מוסלמי שחטא נותר מאמין, לאור מעשים טובים שביצע בעבר והצהרת השהאדה (גם התאולוגים השיעים אימצו גישה זו). הם האמינו, בניגוד למֻעתזילים, כי גם מוסלמי שביצע חטאים חמורים עשוי לזכות בסליחת האל ביום הדין בשל התערבות (شفاعة, שפאעה) נביאי האסלאם למענו.
הענף היזידי, ששמו נגזר מהחליף יאזיד הראשון מבית אומייה ואת מאמיניו אנו מוצאים היום בקרב הכורדים, מפרשים בדרך ביניים, הגורסת שמוסלמי המבצע חטאים חמורים, לא יוכרז ככופר, אך גם לא יוגדר כמוסלמי.
החל משלהי המאה ה-20 עולה השם ח'וארג' בעיקר ככינוי גנאי לקבוצות התכפיריות, לאור העובדה שהח'וארג' נחשבים לכת קיצונית ואפילו כופרת. הח'וארג', בדומה לקבוצות התכפיריות של היום, ניהלו ג'יהאד נגד מוסלמים שלדעתם לא היו אדוקים באופן מספק.
תנועת הלאומיים הערבים

תנועת הלאומיים הערבים (בערבית:  حركة القوميين العرب, תעתיק: חרכה אל-קומיין אל-ערב) הייתה תנועה ערבית לאומנית, אשר פעלה ברחבי העולם הערבי בתקופה שלאחר מלחמת העצמאות.
ייסוד התנועה

תנועת הלאומיים הערבים נוסדה בביירות בשנות ה-20 של המאה ה-20, על ידי תלמידיו של הוגה הדעות הערבי הלאומי קונסטנטין זוריק (אנ'), אשר פעל אף הוא בלבנון. חברי התנועה, אשר ברובם היו חברי המעמד העירוני המשכיל אשר החל לצמוח בסופה של המאה ה-19 בשטחי האימפריה העות'מאנית, ראו עצמם כנושאי לפיד רעיון הלאומיות הערבית, אשר תפוצתו החלה אף היא בסופה של המאה ה-19 בשטחי האימפריה העות'מאנית. חברי התנועה התייחסו לאידיאל הלאומיות הערבית, ולמאבק למען ריבונות ערבית וכנגד הדיכוי האימפריאליסטי, כ"ביטוי לשאיפת הערבים להשתחרר מהאימפריאליזם, העריצות, העוני ושאר ביטויי החולשה". כמו כן לפי חברי התנועה, נועדה התנועה להקמתה של מדינה ערבית מודרנית, אשר תאפשר להגן על ריבונותו וכוחו של העם הערבי, בכל מקום ובכל אזור.