stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליפות סנקט פטרבורג הפתוחה בטניס
גמרי הטורניר > גברים

| שנה | אלוף | סגן | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1995 | רוסיה יבגני קפלניקוב | צרפת גיום רואו | 6–2, 6–2 |
| 1996 | שוודיה מגנוס גוסטפסון | רוסיה יבגני קפלניקוב | 6–2, 7–6(4) |
| 1997 | שוודיה תומאס יוהנסן | איטליה רנזו פורלאן | 6–3, 6–4 |
| 1998 | הולנד ריכארד קרייצ'ק | שווייץ מארק רוסה | 6–4, 7–6(5) |
| 1999 | שווייץ מארק רוסה | גרמניה דייוויד פרינוסיל | 6–3, 6–4 |
| 2000 | רוסיה מאראט סאפין | סלובקיה דומיניק הרבאטי | 2–6, 6–4, 6–4 |
| 2001 | רוסיה מאראט סאפין | גרמניה ריינר שוטלר | 3–6, 6–3, 6–3 |
| 2002 | צרפת סבסטיאן גרוז'אן | רוסיה מיכאיל יוז'ני | 7–5, 6–4 |
| 2003 | ברזיל גוסטבו קוורטן | ארמניה סרגיס סרגסיאן | 6–4, 6–3 |
| 2004 | רוסיה מיכאיל יוז'ני | סלובקיה קרול בק | 6–2, 6–2 |
| 2005 | שוודיה תומאס יוהנסן | גרמניה ניקולס קיפר | 6–4, 6–2 |
| 2006 | קרואטיה מריו אנצ'יץ' | שוודיה תומאס יוהנסן | 7–5, 7–6(2) |
| 2007 | בריטניה אנדי מארי | ספרד פרננדו ורדאסקו | 6–2, 6–3 |
| 2008 | בריטניה אנדי מארי | קזחסטן רוסיה אנדריי גולובב | 6–1, 6–1 |
| 2009 | אוקראינה סרגיי סטאחובסקי | ארגנטינה הוראציו זבאיוס | 2–6, 7–6(8), 7–6(7) |
| 2010 | קזחסטן רוסיה מיכאיל קוקושקין | רוסיה מיכאיל יוז'ני | 6–3, 7–6(2) |
| 2011 | קרואטיה מרין צ'יליץ' | סרביה ינקו טיפסרביץ' | 2–6, 6–3, 3-6 |
| 2012 | סלובקיה מרטין קליז'אן | איטליה פאביו פוניני | 6–2, 6–3 |
| 2013 | לטביה ארנסט גולביס | ספרד גילרמו גרסיא לופס | 3–6, 6–4, 0-6 |
2014: לא התקיים
| 2015 | קנדה מילוש ראוניץ' | פורטוגל ז'ואן סואוזה | 6–3, 3–6, 3-6 |
| 2016 | רוסיה אלכסנדר זברב | שווייץ סטאן ואוורינקה | 6–2, 3–6, 5-7 |
| 2017 | בוסניה והרצגובינה דאמיר דז'ומהור | איטליה פאביו פוניני | 3–6, 6–4, 6–2 |
| 2018 | אוסטריה דומיניק תים | סלובקיה מרטין קליז'אן | 6–3, 6–1 |
| 2019 | רוסיה דנייל מדבדב | קרואטיה בורנה צ'וריץ' | 6–3, 6–1 |
| 2020 | רוסיה אנדריי רובלב | קרואטיה בורנה צ'וריץ' | 7–6, 6–4 |
ראו גם

קרמלין קאפ
הערות שוליים

↑  ספורט הארץ, רשמית: טורניר ATP ייערך בספטמבר ברמת השרון, באתר הארץ, 21 באפריל 2014
↑  שירות כלכליסט, בשל המצב הביטחוני: טורניר ה-ATP בישראל בוטל, באתר כלכליסט, 5 באוגוסט 2014
|  סנקט פטרבורג |
| --- | --- | --- |
| תולדות סנקט פטרבורג | היסטוריה של סנקט פטרבורג • הדומה העירונית • יום ראשון העקוב מדם (1905) • הסובייט של פטרבורג • סובייט פטרוגרד • המצור על לנינגרד |  |
| ממשל ופוליטיקה | מושל סנקט פטרבורג (בחירות: 1991 1996 • 2000 • 2003 • 2014 • 2019 • 2024) • האספה המחוקקת של סנקט פטרבורג (בחירות: 1994 • 1998 • 2002 • 2007 • 2011 • 2016 • 2021 • 2026) • ממשלת סנקט פטרבורג |  |
| סנקט פטרבורג רבתי, שכונות ונפות העיר | האדמירליות • האי וסילי • ויבורג • קלינין • קירוב • קולפינו • המשמר האדום • קראסנוסלסקי • קרונשטאדט • הנופש • מוסקבה • נבסקי • פטרוגרד • ארמונות פיוטר הגדול • פרימורסקי • פושקין • פרונזה • המרכזי |  |
| ארמונות ואתרים חשובים בעיר | ארמון החורף • ארמיטאז' • המרכז ההיסטורי • פטרהוף (מוזיאון פטרהוף עם הארמון הגדול בפטרהוף ומתחם הארמונות והגנים בפטרהוף) • המוזיאון הרוסי • מבצר פטרופבלובסקיה • ארמון יקטרינה • ארמון אלכסנדר • כיכר הארמון • ארמון מרינסקי • ארמון קונסטנטין • טירת מיכאילובסקי • ארמון טבריצ'סקי • הספרייה הלאומית הרוסית • גן הקיץ • שדרת נבסקי • בניין האדמירליות • מצפה הכוכבים פולקובו • עמוד אלכסנדר • ללנינגרד, העיר הגיבורה • הבניינים הגבוהים בסנקט פטרבורג • ספריית האקדמיה הרוסית למדעים |  |
| מבני דת | קתדרלת קאזאן • קתדרלת איסק הקדוש • קתדרלת פטרופבלובסקיה • מנזר אלכסנדר נבסקי • כנסיית הגואל שעל הדם • בית הכנסת הכוראלי הגדול • מסגד סנקט פטרבורג • כנסיית צ'סמה |  |
| השכלה ותרבות | האוניברסיטה הממלכתית • התזמורת הפילהרמונית • תיאטרון מריאינסקי |  |
| כלכלה | פורום סנקט פטרבורג הבינלאומי לכלכלה • הבורסה ההיסטורית • בורסת סנקט פטרבורג (1991) • בורסת סנקט פטרבורג (1997) • מפעל קירוב |  |
| תחבורה | כביש הטבעת של סנקט פטרבורג • המטרו של סנקט פטרבורג • הרכבת הקלה • נמל סנקט פטרבורג • נמל התעופה הבינלאומי פולקובו • תחנת האוטובוסים • ספסאן |  |
| ספורט | זניט סנקט פטרבורג • זניט (כדורסל) • סק"א סנקט פטרבורג • אצטדיון קירוב • אצטדיון קרסטובסקי • מונדיאל 2018 • אליפות העולם בהוקי קרח 2016 • St. Petersburg Open |  |
| אחר | משטרת סנקט פטרבורג • פרש הנחושת • נייבה • תעלת גריבוידוב • בית הקברות פיסקריובסקויה לזכר הנופלים • מרכז לאחטה |  |
אלתור (מוזיקה)

"The King and Carter Jazzing Orchestra", בג'אז האלתור מהווה חלק מרכזי מהיצירה.
אלתור במוזיקה הוא צורת הלחנה המומצאת ומבוצעת בו זמנית.
האלתור משלב הבעת רגש באמצעות המוזיקה יחד עם הפגנת יכולת טכנית בכלי הנגינה.

אלתור של מספר נגנים ביחד נקרא ג'אם והוא מהווה צורת תקשורת שבה על כל נגן להיות קשוב לנגנים האחרים.
מאפיינים

אלתור יכול להיות הלחנת מוזיקה חדשה לגמרי או שינוי של מנגינה קיימת לפי הפירוש האישי של המבצע.
האלתור נחשב לפעולה יצירתית משום שזהו מצב שבו לנגן אין יעד מוגדר עבור תוצר הנגינה שהוא מפיק.
גם המבצע וגם הקהל לא יכולים לנבא מה יקרה בהופעה מאולתרת.
סוגי אלתור

אלתור ליווי – נגן המאלתר ליווי (לרוב בצורת אקורדים) יכול להמציא גם את הקצב תוך כדי נגינה או לעקוב אחרי הקצב של כלי אחר (לדוגמה תופים).

לרוב הנגן יאלתר מהלך מסוים ויחזור עליו עם שינויים קלים בלבד אם יש עוד נגנים המאלתרים איתו כיוון שקשה מאוד לנגנים אחרים לאלתר אם המהלך משתנה כל הזמן.
אלתור סולו – באלתור סולו כמעט תמיד יש עוד נגן (או נגנים) שמנגנים ליווי ונגן הסולו מאלתר מלודיה על גבי הסולם (הטוניקה) של המהלך העיקרי או על הסולם של כל אקורד בנפרד (דבר הנהוג יותר בג'אז).
אלתור לפי ז'אנרים

ישנם מספר ז'אנרים בהם מתבצע אלתור מוזיקלי.
אלתור לפי ז'אנרים > מוזיקה קלאסית

מעמדו של האלתור במוזיקה הקלאסית ידע עליות ומורדות בקשר ישיר עם התפתחות הסגנון, והוא בא לידי ביטוי בשני אופנים שונים: אלתור "חי" על בימת הקונצרטים של מוזיקה אשר לא קשורה לתוכנית הקונצרט, דבר אשר היה נפוץ עד המאה ה-19, ואלתור שהוא חלק מן היצירות אשר בתוכנית הקונצרט.
במאה ה-17 ובמאה ה-18 נהוג היה שמוזיקאים מחוננים (למשל, יוהאן סבסטיאן באך) ידעו לאלתר יצירות בו במקום. באך היה ידוע בכישרונו זה, וסופר עליו שיכל לאלתר על העוגב פוגות בשישה קולות, מה שנראה לרבים כמשימה בלתי אפשרית בעליל. בתקופה הקלאסית היה נפוץ גם כן אלתור בפני עצמו. מוצרט ובטהובן נודעו כמאלתרים דגולים על המקלדת, והאלתור היה נפוץ בתחרויות מוזיקליות שונות. בקונצרט שבו הוצגה הסימפוניה הראשונה של בטהובן (וכן גם השביעיה המפורסמת ויצירות נוספות), היו בתוכנית הקונצרט גם קטעי אלתור על הפסנתר של בטהובן עצמו. ידוע גם, שהאלתור היה פרקטיקת הלחנה של ממש, ושחלק מיצירותיו של מוצרט הן אלתורים אותם העביר לכתב.
הכנסת קטעי אלתור בתוך מוזיקה כתובה הייתה אף היא נפוצה ושכיחה מאוד בתקופות אלו. במוזיקת בארוק, ובזו האיטלקית במיוחד, נהוגים קישוטים אלתוריים (או לפחות בסגנון אלתורי) במוזיקה אינסטרומנטלית, וכן באריות מאופרות ואף מיצירות קוליות אחרות. כמות הקישוטים האלתוריים פחתה אומנם בהמשך המאה ה-18, אך לא נזנחה; במוזיקה קולית עדיין נהוג להוסיף קדנצות אלתוריות במקומות המיועדים לכך, וכן, יוחד בז'אנר הקונצ'רטו מקום של כבוד לקטעי אלתור שלמים, הלוא אלו ה"קדנצות" הידועות.
לקראת סוף התקופה הקלאסית, החלו המלחינים עצמם להוסיף קדנצות לקונצ'רטי, אך שמרו גם על החופש להוסיף קדנצות מאולתרות לפי רצון המבצע. אך עם זאת, בתקופה הרומנטית, כמעט שלא ניתן למצוא קונצ'רטי אשר בהם אין כבר קדנצה מובנית. במאה ה-19 לא היה אף מקום להוסיף קישוטים אלתוריים במוזיקה כתובה, ועד ניתן לומר שהחל מתקופה זו, האלתור הגיע לנקודת שפל במוזיקה הקלאסית. עם זאת, וירטואוזים ידועי שם (למשל, פרנץ ליסט) נהגו עדיין להוסיף פרקי אלתור בקונצרטים בהם ניגנו.
המאה ה-20 טמנה בחובה נסיגה והתקדמות בכל הנוגע לאלתור; מצד אחד, הוראות הביצוע נעשו נוקשות למדיי, והיו אף מלחינים אשר בהקדמה ליצירותיהם דרשו שלא לחרוג מאף הוראה מוזיקלית, ודאי שלא מן הצלילים הכתובים. אך החל מאמצע המאה לערך, נכתבו יותר ויותר יצירות אשר בהם הוראות הקצב וגובה הצלילים הן מטושטשות בכוונה, על מנת לאפשר לנגן לאלתרם. באמצע המאה ה-20 היה אף סגנון קומפוזיטורי אשר נקרא אליאטוריקה, אשר לפיו, קטעי היצירה מנוגנים בסדר שרירותי על פי רצונו של המבצע ולפי רעיונותיו האומנותיים.
בפרקטיקה נגינת המוזיקה הקלאסית בימינו, ובעיקר זו של המאות ה-17 וה-18, זוכה האלתור לעדנה, אם כי לא באותה מידה כפי שאולי נהוג היה באותה העת; הקדנצות האלתוריות לרוב נכתבות מראש, אם כי בסגנון אלתורי, ורק מבצעים מעטים מעזים לאלתרן על המקום. עם זאת, קישוטים אלתוריים במוזיקת בארוק, גם אם בראייה כללית הם ידועים מראש, מאולתרים על המקום. וכיום, נגנים המתמחים לרוב בנגינה בכלים אותנטיים (צ'מבלו, פורטה-פיאנו, עוגב וכדומה), חוזרים לאלתר פרקי מוזיקה שלמים אף בקונצרטים, בהתבסס על הסגנון המוזיקלי אשר אליו הם מכוונים.
אלתור לפי ז'אנרים > בלוז

האלתור הוא חלק חשוב בבלוז והוא הבסיס לז'אנר.
אלתור קצב בבלוז לרוב מתבסס על מהלך שנקרא בלוז 12 תיבות, (באנגלית-Twelve bar blues), או בלוז 16 תיבות, אך לנגן יש חופש רב לשנות את המהלך לפי שיקול דעתו.
על הקצב בדרך כלל מאולתר סולו (לרוב של גיטרה) המבוסס על הסולם הפנטטוני או על גרסת הבלוז שלו.
בסולואים בבלוז יש שימוש רב בטכניקות כמו סלייד ובנד והן סימני הכר של סולו בלוז.
אלתור לפי ז'אנרים > ג'אז

אלתור הוא חלק אינטגרלי בג'אז על כל סוגיו.
בדיקסילנד ג'אז, מוזיקאים נהגו לאלתר מלודיה מסוימת כאשר אחרים מנגנים מלודיה אחרת ש"תלך" לצידה. בתקופת הביג בנד והסווינג, ניגנו בדרך כלל מוזיקה מתווים ופרטיטורות מדויקות, אולם, במקרים רבים ניתנה הבמה לנגן אחד שיעמוד ויאלתר סולו קצר. לבסוף, מתקופת הבי בופ ואילך, האלתור תופס את מרכז הבמה, כאשר רוב תשומת הלב ממוקדת בסולואים חכמים ומרגשים. בקטעי בי בופ, המלודיה הכתובה (הד) מנוגנת פעם אחת, ולאחריה הסולנים מאלתרים לאורך כורוסים רבים על מהלך האקורדים של ההד, או בג'אז מודאלי על המודוסים המתאימים לו.
כאשר מוזיקאי ג'אז מאלתרים, הם בדרך כלל עושים שימוש במהלך אקורדים - סדרת האקורדים המגדירים את המבנה ההרמוני של הקטע. לדוגמה, הקטע "Now's the time" של צ'ארלי פארקר הוא קטע בן 12 תיבות אשר עושה שימוש בבלוז 12 תיבות. לאחר המלודיה, חטיבת הקצב (Rhythm section) ממשיכה לנגן את אותן 12 התיבות הראשונות (אולם, יש לציין שגם הליווי אותו מנגנת חטיבת הקצב הוא מאולתר, תוך כך שהוא שומר על עקרונות מסוימים), וכל סולן מאלתר מלודיות אחרות על המבנה ההרמוני. מבנה כזה של קטע נקרא במוזיקה מבנה סטרופי, אולם בג'אז הוא מהווה את המבנה הסטנדרטי וככזה לא מייחסים לו ייחודיות.
אלתור לפי ז'אנרים > רוק

ברוק ובמטאל יש מקום לקטעי סולו מאולתרים, במיוחד של גיטרה חשמלית, אך גם של קלידים או פסנתר, גיטרה בס או תופים. הסולו מופיע לעיתים קרובות לקראת סוף השיר ומוביל לשיאו. לעיתים הסולו ארוך מאוד ומפתח את השיר לכיוונים חדשים, אך בדרך כלל בסופו הוא חוזר למבנה הקבוע. קטעי סולו במטאל מתאפיינים במהירות ונגינה טכנית. עם זאת, קיימים גם סולואים מלודיים או איטיים. בנוסף, ישנן להקות אשר משלבות אלתור כחלק מרכזי בהופעותיהן וידועות גם בתור "להקות ג'אם". דוגמה ללהקות הידעות בכך הן הגרייטפול דד, דייב מת'יוס בנד, ופיש.
הערות שוליים

↑  Eisenberg, J., & Thompson, W. (2011). The Effects of Competition on Improvisers' Motivation, Stress, and Creative Performance. Creativity Research Journal, 23(2), 129–136.
↑  Lewis, C., & Lovatt, P. J. (2013). Breaking away from set patterns of thinking: Improvisation and divergent thinking. Thinking Skills and Creativity, 9, 46–58.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007540796305171  BNE: XX536901  BnF: cb119381747 (data)  LCCN: sh85064678  LNB: 000079864  NDL: 01144470  NKC: ph120906  SUDOC: 027312135
אלווין רות

| --- | --- |

אלווין רות בסטוקהולם, 2012
 לידה:  18 בדצמבר 1951 (בן 72) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Alvin Eliot Roth 
 ענף מדעי:  כלכלה
 מקום מגורים:  ארצות הברית
 מקום לימודים:  בית הספר להנדסה ולמדע שימושי של קרן פו (1971)  אוניברסיטת סטנפורד (1973)  אוניברסיטת סטנפורד (1974)  תיכון מרטין ואן ביורן 
 מנחה לדוקטורט:  רוברט ב. וילסון 
 מוסדות:  אוניברסיטת סטנפורד (ינואר 2013)  מערכת האוניברסיטאות של אילינוי (אוגוסט 1974–אוגוסט 1982)  אוניברסיטת פיטסבורג (אוגוסט 1982–אוגוסט 1998)  אוניברסיטת הרווארד (אוגוסט 1998–דצמבר 2012)  אוניברסיטת סטנפורד 
 תלמידי דוקטורט:  Nick Feltovich, Georg Weizsäcker, Sandro Ambuehl, Lucas Clayton Coffman, Judd Benjamin Kessler, Assaf Romm, Alexander Peysakhovich, Muriel Niederle, סקוט דיוק קומינרס, Qingyun Wu, Parag Pathak, Fuhito Kojima, Afshin Nikzad 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1983)  פרס פרדריק לנצ'סטר (1990)  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1998)  עמית באגודה האמריקאית לקידום המדע (2012)  עמית החברה האקונומטרית (1983)  פרס נובל לכלכלה (2012)  פרס ג'ון פון נוימן (2016)  הרצאת פישר-שולץ 
 אתר רשמי
 תרומות עיקריות
 תורת המשחקים, תאוריית התכנון המכניסטי, כלכלה ניסויית
 
אלווין אליוט רוֹת (בשם מלא באנגלית: Alvin Elliot Roth; נולד ב-18 בדצמבר 1951) הוא כלכלן יהודי-אמריקאי, חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 2012 (יחד עם לויד שפלי).
לרות תרומות נכבדות לתורת המשחקים, תאוריית התכנון המכניסטי וכלכלה ניסויית(אנ'). הוא ידוע בתרומתו ליישום תאוריות כלכליות לבעיות מעשיות.
קורות חיים

אלווין רות נולד בשנת 1951 להורים שעסקו בהוראה. בגיל צעיר ובמקביל ללימודיו בבית הספר החל לקחת קורסים באוניברסיטת קולומביה ובגיל 16 התקבל ללימודים באוניברסיטת קולומביה ללא שסיים את בית הספר התיכון. שם קיבל בשנת 1971 תואר ראשון בחקר ביצועים. עבר לאוניברסיטת סטנפורד, שבה קיבל בשנת 1973 תואר שני בחקר ביצועים, ובשנת 1974 קיבל תואר דוקטור.
הצטרף לסגל אוניברסיטת אילינוי, ממנה עבר בשנת 1982 לאוניברסיטת פיטסבורג, שבה מונה לפרופסור לכלכלה. בשנת 1998 עבר לאוניברסיטת הרווארד. בשנת 2012 עבר כפרופסור אורח לאוניברסיטת סטנפורד, מתוך כוונה להפוך בשנת 2012 לחלק מהסגל של אוניברסיטה זו, ולהיות פרופסור אמריטוס של אוניברסיטת הרווארד.
רות הוא עמית סלואן(אנ'), עמית גוגנהיים ועמית של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. חבר גם בלשכה הלאומית למחקר כלכלי ובחברה האקונומטרית.
מחקריו > עיצוב השוק

רות תרם מספר תרומות בסיסיות לאסכולת "עיצוב השוק" (Market Design) (אנ'), החל משנות ה-90 של המאה ה-20. בתיאור הדינמיות של עיצוב השוק, רות הציע כי "ככל שתנאי השוק משתנים, התנהגותם של אנשים משתנה וזה גורם לביטול חוקים ישנים וליצירת כללים חדשים". 
במסגרת זו רות ידוע בתרומתו ליישום תאוריות כלכליות לבעיות מעשיות, ובהן:
שיבוץ סטודנטים לרפואה במסלול התמחות בבית חולים. זהו שימוש של שידוך יציב, תוך התחשבות במורכבות החיים, כגון בני זוג המעוניינים להתמחות באותו אזור.
שיבוץ תלמידים למערכת בתי הספר התיכוניים של ניו יורק ובוסטון, כך שאי אמירת הדירוג האמיתי על ידי תלמידים לא תשתלם.
קישור בין תורמי איברים שמאפשר ניצול רב יותר של תרומות מן החי.
מחקריו > כלכלה ניסיונית

רוט הוא אחד החלוצים המוקדמים של הכלכלה הניסיונית ותרם מספר תרומות בסיסיות לתחום החל מתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. גישתו של רוט הרחיבה את האפשרויות של ניסויים כלכליים והביאה לגישה פתוחה יותר בכלכלה, להשפעה של מדעי החברה האחרים עליה. רות ועמיתיו פנו למושגים סוציולוגיים ופסיכולוגיים כדי להסביר כיצד נבדקים חרגו מתוצאות חזויות רציונליות. רוט גם תיאר סוגיות מתודולוגיות שגם יצרנים וגם צרכני מחקר ניסויים חייבים לשקול בפענוח תוצאות ניסויים ופרסם את מערכי הנתונים המלאים של הניסויים שלו בזמן שהתחום היה עדיין בחיתוליו, והניח את הבסיס לחלק גדול מהוויכוחים המטא-מדעיים בנוגע לניסויים בכלכלה.
חיים אישיים

רות נשוי לאמילי ולהם שני ילדים: הבכור, אהרון הוא פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת פנסילבניה, הצעיר, בן, הוא פרופסור חבר בפקולטה למינהל עסקים באוניברסיטת הרווארד.
ספריו

Axiomatic Models of Bargaining, Lecture Notes in Economics and Mathematical Systems, הוצאת שפרינגר, 1979.
Game-Theoretic Models of Bargaining, (עורך) הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', 1985.
Laboratory Experimentation in Economics: Six Points of View, (עורך) הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', 1987.
The Shapley Value: Essays in Honor of Lloyd S. Shapley, (עורך) הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', 1988.
Two-Sided Matching: A Study in Game-Theoretic Modeling and Analysis, עם מרילה סוטומיור, הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', 1990.
Handbook of Experimental Economics, (עורך, יחד עם ג'. ה. קאגל), הוצאת אוניברסיטת פרינסטון, 1995.
Game Theory in the Tradition of Bob Wilson, (עורך, יחד עם בנגט הולמסטרום ופול מילגרום), 2001.
הערות שוליים

1 2  שירות גלובס, ‏פרס נובל לכלכלה יוענק לרות' ושפלי האמריקנים, באתר גלובס, 15 באוקטובר 2012
| זוכי פרס נובל לכלכלה |
| --- | --- | --- |
| 1969–1975 | פריש, טינברגן (1969) • סמואלסון (1970) • קוזנץ (1971) • היקס, ארו (1972) • לאונטיף (1973) • מירדאל, האייק (1974) • קנטורוביץ', קופמאנס (1975) |  |
| 1976–2000 | פרידמן (1976) • אולין, מיד (1977) • סיימון (1978) • שולץ, לואיס (1979) • קליין (1980) • טובין (1981) • סטיגלר (1982) דברה (1983) • סטון (1984) • מודיליאני (1985) • ביוקנן (1986) • סולו (1987) • אלה (1988) • הוולמו (1989) • מרקוביץ, מילר, שארפ (1990) • קוז (1991) • בקר (1992) • פוגל, נורת' (1993) • הרסני, נאש, זלטן (1994) • לוקאס (1995) • מירליס, ויקרי (1996) • מרטון, שולס (1997) • סן (1998) • מנדל (1999) • הקמן, מקפאדן (2000) |  |
| 2001 ואילך | אקרלוף, ספנס, שטיגליץ (2001) • כהנמן, סמית' (2002) • אנגל, גריינג'ר (2003) • קידלנד, פרסקוט (2004) • אומן, שלינג (2005) • פלפס (2006) • הורוביץ, מסקין, מאירסון (2007) • קרוגמן (2008) • אוסטרום, ויליאמסון (2009) • דיאמונד, מורטנסן, פיסרידס (2010) • סימס, סרג'נט (2011) • רות, שפלי (2012) • פאמה, הנסן, שילר (2013) • טירול (2014) • דיטון (2015) • הארט, הולמסטרום (2016) • ת'יילר (2017) • נורדהאוס, רומר (2018) • קרמר, באנרג'י, דופלו (2019) • מילגרום, וילסון (2020) • אימבנס, אנגריסט, קארד (2021) • ברננקי, דיימונד, דיבוויג (2022) • קלודיה גולדין (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267383805171  PLWABN: 9810632138505606  BIBSYS: 90185284  BNE: XX5638833  BnF: cb12278169d (data)  CiNii: DA01700212  dblp: 40/4003  GND: 124734057  ISNI: 0000 0001 1081 7290  LCCN: n79103247  LNB: 000033896  MGP: 168992  NDL: 001231370  NKC: jn19990007171  NLK: KAC201619121  NTA: 067508839  ORCID: 0000-0002-8834-6481  SNAC: w6c04374  SUDOC: 031597912  VIAF: 109190323   WorldCat (עם VIAF): 109190323
אטו (אי)

אַטוּ ( באנגלית: Attu; ברוסית: Atty ) הוא אי בקבוצת איי ניר (אנ') Near, חלק משרשרת האיים האלאוטיים. זוהי הנקודה המערבית ביותר של מדינת אלסקה שבארצות הברית. האי התרוקן מיושביו בשנת 2010, מה שהפך אותו לאי הבלתי מיושב הגדול ביותר בארצות הברית.
קרב אטו היה המקום בו התקיים הקרב היבשתי היחיד במלחמת העולם השנייה שבו צבא ארצות הברית נלחם על אדמת ביתו, ארצות הברית, בשונה מיתר הזירות בהן הוא נלחם. אזור שדה הקרב הוא נקודת ציון היסטורית לאומית בארצות הברית. קרב אטו היה חלק מהקרב על האיים האלאוטיים.
מיקום וזמנים

תחנת אטו (אנ'), שהייתה חלק ממערכת הניווט LORAN (אנ'), לשעבר של משמר החופים האמריקאי, שנמצאה על האי אטו, בנ.צ. 52°51′N 173°11′E﻿ / ﻿52.850°N 173.183°E﻿ / 52.850; 173.183, דבר שהפך אותה לאחת הנקודות המערביות ביותר בארצות הברית ביחס לשאר 48 מדינות ארצות הברית המקושרות ברצף יבשתי. התחנה נחשבה גם לאחת הנקודות המזרחיות ביותר של ארצות הברית (האי האלאוטי השני, האי Semisopochnoi (אנ') נמצא על קו אורך 179 מעלות 36 דקות מזרח ( 51°57′N 179°36′E﻿ / ﻿51.950°N 179.600°E﻿ / 51.950; 179.600 ), על כן התחנה גם נמצאת במיקום המזרחי ביותר בארצות הברית לפי הגדרה זו. לעומת זאת, בהתייחס לתאריך הקלנדרי, קו התאריך הבינלאומי (או קו האורך 180°), עובר ממערב לאי אטו, מה שהפך את התחנה למקום המערבי ביותר בארצות הברית בעל אותו תאריך כמו שביבשת אמריקה עצמה.
אף על פי שהאי אטו הוא גוף היבשה המערבי ביותר ממזרח לקו התאריך הבינלאומי, אזור הזמן באי זהה לאזור הזמן באיים האלאוטיים המערביים האחרים, UTC −10, כלומר שהשעה המקומית באי מקדימה את השעה באיים הממוקמים מדרום-דרום מזרח ביחס אליו, כגון האי בייקר הבלתי מיושב והאי האולנד שנמצאים באזור זמן UTC −12 והאיים ניואה, אטול מידוויי וסמואה האמריקנית הנמצאים באזור זמן UTC −11. הסיבה לכך הם שינויים בהגדרת קו האורך 180° באזורים מיושבים לאורך הקו מטעמי נוחות השימוש.
בשרשרת האיים האלאוטים, נמצאים איי קומנדורסקי (אנ') הרוסיים, הם נמצאים במרחק 335 קילומטרים מערבית לאי אטו (ממערב לקו האורך 180°). המרחק של האי אטו מיבשת אלסקה הוא כ־1,800 קילומטרים וכ־1,210 קילומטרים צפונית מזרחית לאי הצפוני שבאיים הקוריליים הרוסיים, כמו גם 2,400 קילומטרים מהעיר אנקורג', או 3,200 קילומטרים מבירת אלסקה ג'ונו.
שטח האי 893 קילומטרים רבועים, מה שמעמיד אותו במקום ה-23 ברשימת האיים הגדולים בארצות הברית.
היסטוריה

השם אטו משמעו "אי" בשפה האלאוטית המקומית. מחקר ארכאולוגי במספר גדול של אתרים ארכאולוגיים באי, מצביע על כך שהייתה באי בתקופה הפרה-קולומביאנית אוכלוסייה בגודל שנע בין 2,000 ל-5,000 נפש, בני שבטים אלאוטים (אנ') (Aleut) החיים באזוריי האיים באלסקה ובמזרח רוסיה.
האי אטו, בהיותו הקרוב ביותר לקמצ'טקה, היה הראשון מבין האיים האלאוטיים שנוצל על ידי סוחרים רוסים. בשנת 1742, החוקר הרוסי אלכסיי צ'יריקוב קרא לאי "תיאודור הקדוש Saint Theodore". ציידים רוסים שהו באי מספר שנים ברציפות כדי לצוד לוטרות ים ובנו במקום כנסייה אורתודוקסית רוסית. הסוחרים הרוסים ששהו באי התעמתו לעיתים קרובות עם האוכלוסייה האלאוטית המקומית.
היסטוריה > לאחר המלחמה

לאחר המלחמה, חלק מניצולי מחנה השבויים היפני באוטארו נשלחו חזרה לאיים אלאוטיים אחרים נשלחו לכפרים באלסקה, מכיוון שלא היו מספיק ניצולים כדי לקיים את הכפר הישן שלהם באטו. ממשלת ארצות הברית החליטה להקים תחנת משמר החופים LORAN בקצה הדרומי של האי אטו, בנקודה שנקראה Theodore Point. מתקן זה אויש על ידי צוות של כעשרים מחיילי משמר החופים של ארצות הברית. הציוד לבניית התחנה נשלח ממפרץ הולץ והועבר על גבי דוברות ונחתות לבקסטר קוב, כקילומטר אחד מזרחית לתחנה. במקביל נסלל הכביש מבקסטר קוב לתיאודור פוינט.
בשנת 1954, התחנה הועברה לקסקו קוב (אנ'), ליד בסיס הצי.
לאי היה בעבר שירות תעופה סדיר דרך העיר אנקורג' (ANC).  מאוחר ניתן היה להגיע לאי אטו בטיסה. שדה התעופה באטו היה שדה התעופה המערבי ביותר הממוקם בארצות הברית עם שירות טיסות סדיר לנוסעים.
בשנת 1982, החיילים האמריקאים ששרתו על האי בתחנת LORAN, נטעו עצים ליד הקפלה שנבנתה לאחר הקרב שהתקיים על האי בשנת 1943. עצים אלה היו העצים היחידים שגדלו על האי אך מאז שהחיילים עזבו את האי גם העצים נעלמו. אזור שדה הקרב באי אטו הוכרז כנקודת ציון היסטורית לאומית אמריקאית בשנת 1985. שדה הקרב מהווה חלק מהאנדרטה הלאומית של האיים האלאוטיים לזכר מלחמת העולם השנייה (אנ').
בשנת 1987, באישור משרד הפנים של ארצות הברית, ממשלת יפן הציבה אנדרטה ב"גבעת המהנדס", במקום שבו נערך הקרב האחרון מול היפנים. על כתובת שהוצמדה לאנדרטה, נכתב ביפנית ובאנגלית: "לזכר כל אלה שהקריבו את חייהם באיים ובימים של צפון האוקיינוס השקט במהלך מלחמת העולם השנייה ובמסירות לשלום עולמי".
ביולי 2007 נמצאו באי מגפיים ועצמות רגליו של חייל יפני, וב-23 במאי 2008, נמצאו שרידיהם של שני חיילים יפנים נוספים.
ב-1 באוגוסט 2010, תחנת משמר החופים של ארצות הברית LORAN באי אטו הפסיקה לפעול לצמיתות. ב-27 באוגוסט 2010, התחנה הושבתה ואנשי משמר החופים עזבו, והאי נשאר ללא תושבים.
ב-7 ביוני 2012, יום השנה ה-70 לפלישה היפנית לאי אטו, הקימו הסנאטורית ליסה מורקובסקי ואדמירל משמר החופים של ארצות הברית תומאס אוסטבו, אנדרטה בשרידי הכפר אטו, לזכר תושביו שמתו בשבי היפני ולניצולים שלא יכלו לחזור לכפר.
דמוגרפיה

אוכלוסייה האי כפי שנמדדה במפקד האוכלוסין בשנת 2010 הייתה 20 תושבים, כולם חיילי משמר החופים בתחנת אטו, באוגוסט 2010 כל כל חיילי משמר החופים (התושבים) עזבו את האי כשהתחנה נסגרה. לאחר מועד זה האי הפך, לאי הגדול ביותר, הבלתי מיושב, בארצות הברית.
| שנה | 1880 | 1890 | 1930 | 1940 | 1980 | 2000 | 2010 | 2017 משוער  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| אוכלוסייה | 107 | 101 | 29 | 44 | 29 | 20 | 21 | 0 |
| שינוי +-% | - | 5.6%- | - | 51.7% | - | - | 5% | 100%- |
האי אטו הופיע לראשונה במפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 1880 ככפר האלאוטי הבלתי מאוגד "אטו".  באותו זמן הכפר היה ממוקם במערב נמל צ'יצ'אגוף. היו בו 107 תושבים, מתוכם 74 אלואטים, 32 "קריאולים" (מעורבים רוסים וילידים) ותושב לבן אחד.
בשנת 1980, הכפר היה מורכב מחיילי משמר החופים ששרתו בתחנה הימית. בשנת 2000 שונה השם הכפר לתחנה הימית אטו.  היא הופיעה בפעם האחרונה במפקד האוכלוסין בשנת 2010,  ממש לפני סגירת התחנה באוגוסט אותה שנה ועזיבתם של החיילים הנותרים.