stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
למה דווקא היהודים?
חלק ראשון: התנגדות > פרק שלישי: הנגיף האנטישמי (עמ׳ 53)

בחינת הטקטיקות שבהן משתמשות תנועות אנטישמיות להצדיק יחס עוין כלפי היהודים וישראל, באמצעות הצגת היהודים כ״איום ביטחוני״ או מוסרי. מוצגת כאן מלכודת האשמה שבה כל פעולה של הגנה עצמית מתפרשת כתוקפנות.
חלק ראשון: התנגדות > פרק רביעי: לאומיות פלסטינית מודרנית (עמ׳ 65)

דיון בהתפתחות הלאומיות הפלסטינית ובמפגש עם התנועה הציונית. המחבר מתאר כיצד הסכסוך הישראלי–פלסטיני הפך לכלי בידי זרמים אנטי־ישראליים ברחבי העולם.
חלק ראשון: התנגדות > פרק חמישי: "חולה האפס" – הולדת האנטי־ציונות (עמ׳ 85)

העמקה בהבדל שבין ביקורת פוליטית לגיטימית לבין שלילת זכות קיומה של מדינת ישראל – מאפיין מובהק לאנטישמיות החדשה. בפרק זה נבחנים השורשים האינטלקטואליים של האנטי־ציונות והאופן שבו הם תורמים לדחיית לגיטימיות ישראל.
חלק ראשון: התנגדות > פרק שישי: למה דווקא היהודים? (עמ׳ 95)

ניתוח השאלה המרכזית: מדוע העם היהודי ממשיך לעמוד בעין הסערה העולמית? בפרק זה נבחנים הקשרים התאולוגיים, ההיסטוריים והפוליטיים המובילים לכך שהעם היהודי מהווה יעד קבוע לשנאה.
חלק ראשון: התנגדות > אפילוג לחלק א: מהתנגדות להזדמנות – גאופוליטיקה ומטפיזיקה (משוער עמ׳ 109)

סקירה של ההשלכות הגאופוליטיות של האנטישמיות, ונושאי רוח אשר מדבר על הקשר היהודי "בין שמיים וארץ".
חלק שני: ההזדמנויות

בחלק זה מציג המחבר חזון לאחדות יהודית, מנהיגות מתחדשת והעמקת הערבות ההדדית, כחלופה לגישת ההתגוננות מול האנטישמיות. הספר מציע כלים מעשיים לבניית תשתית חברתית מחודשת שתאפשר התמודדות אפקטיבית עם אתגרי השנאה והדמוניזציה.
חלק שני: ההזדמנויות > פרק שביעי: הרב קוק והרצל – תל אביב וירושלים (עמ׳ 117)

עיון בהגותם של הרב אברהם יצחק הכהן קוק ותיאודור הרצל, וביחסם למדינה יהודית מודרנית. הפרק מציג את העמדות השונות בנוגע לשילוב קודש וחול ודגם מנהיגותי המגשר על פערים תרבותיים.
חלק שני: ההזדמנויות > פרק שמיני: המתכון לאחדות יהודית בימינו (עמ׳ 137)

מבט עכשווי על ניסיונות לחזק את הזהות והערבות ההדדית בקרב העם היהודי בישראל ובעולם. מוצגים מודלים של שיתוף פעולה בין זרמים שונים – דתיים, חילוניים ומסורתיים – סביב מטרות לאומיות וחברתיות משותפות.
חלק שני: ההזדמנויות > פרק תשיעי: מהפכת הברית (עמ׳ 148)

דיון מקיף ברעיון ה״ברית״ כבסיס לחיבור בין חלקי העם היהודי והחברה הישראלית, תוך בחינת דרכים מעשיות ליישום ערכי הברית בשיח הציבורי ובחיי היום־יום.
חלק שני: ההזדמנויות > פרק עשירי: מדינה שנולדה באחדות (עמ׳ 157)

ניתוח הקמת מדינת ישראל והסכמה רחבה שנוצרה בעת לידתה, כולל סקירה של הסכם ה״סטטוס קוו״, הקואליציות הראשונות וגורמים מרכזיים במימוש החזון הציוני, על אף המחלוקות העמוקות.
חלק שני: ההזדמנויות > פרק אחת־עשרה: מנהיגות פוליטית יהודית (עמ׳ 166)

בחינת האתגר של הנהגה פוליטית המשלבת ערכים יהודיים עם צרכים מדיניים עכשוויים, תוך התייחסות לדגמי מנהיגות מההיסטוריה היהודית כגון משה, דוד המלך וחז"ל, והשפעתם על הציונות המודרנית.
חלק שני: ההזדמנויות > פרק שנים־עשרה: מדוע העולם זקוק למדינת ישראל? (עמ׳ 176)

הצגת הטיעונים הגלובליים לתרומתה הייחודית של מדינת ישראל, כולל מושגים כגון ״אור לגויים״, החלוציות המדעית והטכנולוגית, ומעורבות ישראל בסיוע הומניטרי.
חלק שני: ההזדמנויות > פרק שלושה־עשרה: ישראל – חיבור בין מזרח למערב (עמ׳ 188)

תיאור ישראל כגשר תרבותי ופוליטי בין עולמות שונים – מזרח התיכון מול מערב, דת מול חילון, מסורת מול קדמה – ודיון בהשלכות הגאופוליטיות של מעמדה המיוחד.
חלק שני: ההזדמנויות > פרק ארבעה־עשר: ירושלים – בחיפוש אחר מחברים (עמ׳ 204)

התמקדות בירושלים כסמל למחלוקת אך גם לאיחוד ולשאיפה לאחדות. הפרק מדגיש את חשיבותה כ״לב״ העם היהודי וכמרכז בעל משמעות בינלאומית לשלוש הדתות המונותאיסטיות.
חלק שני: ההזדמנויות > אחרית דבר: להתגבר על משבר ה־75? (עמ׳ 218)

פרק מסכם העוסק באתגרים העומדים בפני מדינת ישראל בשנת ה־75, כולל התמודדות עם שסעים פנימיים, אנטישמיות גואה וסכנות ביטחוניות. המחבר קורא לאחדות, לערבות הדדית ולחידוש הרוח הלאומית תוך הפקת לקחים מההיסטוריה ומהאירועים העכשוויים.
הספר יצא בהוצאת סלע מאיר, בשנת תשפ"ד (2024)
הערות שוליים

↑  דורון פרץ, פרק מספר: "למה דווקא היהודים?, באתר מידה, 11 ביוני 2024
↑  'The Jewish State': Rabbi Doron Perez's vision of unity for Israel - review, The Jerusalem Post | JPost.com, ‏2024-06-02 (באנגלית)
↑  Josh, The Jewish State – Challenges and Opportunities, World Mizrachi, ‏2023-03-29 (באנגלית אמריקאית)
שלמה מולכו

ערך זה עוסק בשלמה מולכו שהוצא להורג באיטליה. אם התכוונתם למקובל שפעל בטורקיה ובירושלים, ראו .
חתימתו של שלמה מולכו
רבי שלמה מולכו (1500–1532) היה יהודי אנוס שנהיה לרב מקובל שפעל בפומבי בענייני גאולת ישראל, והוצא להורג על ידי האינקוויזיציה.
חייו > ראשית חייו: ילדות, נעורים והמנוסה למקדוניה

שלמה מולכו נולד בליסבון, פורטוגל למשפחת אנוסים, והוטבל לנצרות בשם דיוגו פירש (בהגייה הספרדית מבוטא שמו כדייגו פירס). בצעירותו שימש כמזכיר בית הדין של מנואל הראשון, מלך פורטוגל, עד להופעתו של דוד הראובני בחצר המלוכה בשנת 1523. בעקבות פגישה זו שב ליהדות, עיברת את שמו ואף מל עצמו במו ידיו. עקב זעזועו של המלך ממעשה זה נמלט מולכו למקדוניה. במהלך שנות ה-20 של המאה ה-16 ישב בעיר ביטולה שבמקדוניה, ובה כתב את ספרו "ספר המפואר" ובו חישב את הקץ. מתועדת הגירת יהודים לעיר בעקבותיו. הספר נדפס והופץ בסלוניקי לאחר שעזב את העיר. בסלוניקי בא במגע עם רבי יוסף טאיטאצאק, וככל הנראה התקרב לחוג של מקובלים הקשורים ליצירתו של בעל "ספר המשיב". שם ייתכן ונפגש עם רבי יוסף קארו. הרב קארו החוזר ומזכיר בספרו "מגיד מישרים" את "שלמה בחירי".
שנת הגעתו המדויקת לאיטליה אינה ידועה. ידוע כי היה מעורב בוויכוח שבין ר' יעקב מנטינו (אנ') לבין ר' אליהו חלפון בדיון על אפשרויות ביטול נישואין.
חייו > פועלו כמקובל

עד מהרה צלל רבי שלמה מולכו בנבכי הקבלה ופרסם חיבורים חשובים בתחום, שבחלקם אף חישב את הקץ, דהיינו זמן ביאת המשיח. ככל הידוע לנו השתמש הרב מולכו בחזיונות שנגלו לו, וכן בטכניקות של שאלת חלום, על מנת לפרש את התורה ולחשב את הקץ.[דרוש מקור] הוא העלה כמה תאריכים כשלבים לגאולה, ובהם שנת 1532, אותה שנה שבה הועלה על המוקד. גם שנת 1530 ושנת 1535 נובאו ככאלה. את שנת 1540 ראה שלמה מולכו כשנת הגאולה הסופית. שנה זו נקבעה גם על ידי מקובלים אחרים, כדוגמת רבי אברהם אבולעפיה והמחבר האלמוני של "ספר כף הקטורת".
ידיעותיו ביהדות בכלל, ובתורת הקבלה בפרט, הדהימו את בני דורו שכן עד לא מכבר היה אנוס, ללא ידיעות רבות בתורה ובקבלה. המקובל רבי אברהם בן חנניה יגל כתב על שלמה מולכו:
"והוא לא ידע ספר, והיה דורש ברבים דברים עתיקין, סודות מקבלה... וכתב בספר קצת מדבריו להיות לעד מחכמתו אשר קנה כהרף עין, עין לא ראתה."
ועוד נכתב על מולכו על ידי אחד המקובלים מבני דורו:
"כי מצאנו רשום בכתב אמת ואין גם אחד יכחיש בזה איך החסיד מולכו ז"ל, בפתע פתאום, נחה עליו רוח חכמה זאת דהיינו הקבלה, ולא נודע מאין בא לו, כי אם דמן שמיא פתחו ליבו כפתחו של אולם."
ר' חיים ויטל העיד עליו בספרו שערי קדושה כי עסק בקבלה מעשית, וזה לשונו:
"וקח ראיה מרבי יוסף דילא ריינה ורבי שלמה מולכו שנשתמשו בקבלה מעשית ונאבדו מן העולם."
חייו > פעולותיו

התעסקותו של שלמה מולכו בקבלה מעשית נועדה להחיש את גאולת ישראל. עיקר פעילותו התבטא בהפצת בשורות משיחיות על ידי דרשות שנשא באיטליה. אסונות שהתרחשו באותה העת נראו כאילו נחזו על ידו, ותהילתו גדלה. יחד עם דוד הראובני עסק באקטיביזם משיחי ופוליטי כשהחל לראות עצמו כמשיח, הכריז על "קץ מלכות אדום" ועל גאולת ישראל בכוח צבאי. שלמה מולכו ודוד הראובני אף הגדילו לעשות כשביקרו בחצרות מלוכה ובמעונו של האפיפיור קלמנס השביעי, על מנת לשכנעם להקים צבא אנוסים מבני הקהילות היהודיות כדי להילחם באימפריה העות'מאנית, וכך לשחרר את ארץ ישראל מעולה של זו.
בהליכתו של שלמה מולכו אל הוותיקן יש סממנים משיחיים מובהקים, וככל הנראה נעשתה פעולה זו כאקט קבלי שנועד "לשבר את הקליפות"[דרוש מקור]. כמו כן, מעיד מעשה זה על תודעה עצמית משיחית, שכן בוויכוח ברצלונה הכריז הרמב"ן כי בעת קץ הימים יבוא המשיח בציווי השם אל שליט הגויים, ובזה רמז אל האפיפיור, וידרוש ממנו כשם שדרש משה רבנו מפרעה בסוד מה שהיה הוא שיהיה: "שלח את עמי, ויעבדוני". אקט זה נעשה בין היתר גם על ידי רבי אברהם אבולעפיה בשנת 1270, ועל ידי נתן העזתי באמצע המאה ה-17. למרבה ההפתעה נוצר קשר מיוחד במינו בין שלמה מולכו לאפיפיור, כנראה בשל העובדה שהאפיפיור ייחס למולכו יכולות מיסטיות נבואיות. כשיצא הרב מולכו מרומא היה ברשותו אישור מיוחד מהאפיפיור עצמו לדרוש ולהדפיס דרשות משלו, ובלבד שלא יישאו אופי אנטי-נוצרי. דבר זה בא לידי ביטוי בהימנעותו של שלמה מולכו מלפרש חלקים מכתבי הקודש, כמו ספר דניאל שבו כמוסים סודות מובהקים של קץ הימים, ובכך נמנע מאמירת דברים חריפים נגד הנצרות.
חייו > סוף ימיו

האינקוויזיציה ברומא דנה את שלמה מולכו למוות בשל שיבתו ליהדות, אך הוא ניצל בהתערבות האפיפיור.
בסופו של דבר נתפסו שלמה מולכו ודוד הראובני ברגנסבורג על ידי קרל החמישי מלך האימפריה הרומית הקדושה שהיה מסוכסך עם האפיפיור. ראובני הוגלה לספרד, שם כנראה מצא את מותו, ושלמה מולכו הועלה על המוקד במנטובה שבאיטליה. על פי המסורת, מילותיו האחרונות על המוקד, כאשר ניתנה לו האפשרות להתנצר ובכך להציל את חייו, היו:
על אשר התהלכתי בדת ההיא - לבי מר וזועף. ועתה כטוב בעיניכם תעשו, ונפשי תשוב אל בית אביה בנעוריה, כי טוב אז מעתה
לקורות חייו של שלמה מולכו הייתה השפעה ניכרת על מחבר השולחן ערוך, רבי יוסף קארו, אשר בת הקול שנגלתה אליו, "המגיד", הבטיחה לו שיזכה במוות על קידוש השם כמו "שלמה בחירי". אל מוות כזה השתוקק רבי יוסף קארו, שאמר על שלמה מולכו: "מי יתן מותי כמוך".
סממני משיח

בשאלת משיחיותו של שלמה מולכו חלוקים בדעותיהם החוקרים של ימינו. אלו הגורסים[דרוש מקור] ששלמה מולכו ראה עצמו כמשיח רואים את הסבת שם משפחתו למולכו כרמז לשאיפות מלוכניות כדוגמת מלך המשיח, אך בעיקר מביאים כראיה את חישובי הקץ שלו, ודרשותיו שבהם הוא רומז לכאורה על משיחותו. לעומתם, יש חוקרים שסבורים[דרוש מקור] כי שלמה מולכו לא ראה את עצמו כמשיח, אלא היה דמות טראגית שהקדימה את זמנה.[דרושה הבהרה]
בחקר דמותו של שלמה מולכו נתקלו החוקרים בקשיים מסוימים. על כך כתב ד"ר ש. ברנשטיין:
"במאורעות הפלא של שלמה מולכו...עושה ההיסטוגרפיה קפיצה משונה, היא עוברת ישר מן ההיסטוריה אל האגדה. במקום להתרכז על תעודות ועובדות...היא מעמידה במרכז עולם דמיוני ומרחף באוויר...היא בונה את עליותיה על שמועות ואגדות שאת מקור מוצאן קשה אפילו לשער."
חיבוריו

ספר המפואר – קובץ דרשות על דרך הסוד אשר דרש בקהילות שונות באיטליה, מרביתן עוסקות בביאת המשיח וגאולת ישראל, נדפס לראשונה עוד בחיי המחבר בסלוניקי 1529.
חית קנה – שתי איגרות שחיבר מלכו ובהן הוא מתאר את המראות שנראו לו וכן את האירועים השונים שעברו עליו מאז שהחל לראות מראות נבואיים ועד שיצא לפגישה עם הקיסר קרל החמישי. הספר הודפס לראשונה בידי אברהם רוטנברג באמסטרדם בשנת ת"כ (1660).
כתבי ר' שלמה מלכו הקדוש – כל כתביו, החל מספר המפואר עד לקונטרסים הנוספים של דרושים אשר הכין לדפוס ולא זכה להוציא לאור, גם איגרותיו, דרשה שנשא בבית הכנסת, ושיר שכתב. בעריכת זאב גולן (אנ'). הודפס בירושלים שנת תשע"ט (2019). הדפסה חדשה תשפ"ב.
ישנה מסורת העוברת בין חכמי צפת שנוסף לכתבים אלה שלמה מולכו כתב אף את הפיוט המפורסם שלום עליכם.[דרוש מקור]
קורותיהם של דוד הראובני והרב שלמה מולכו מסופרים בצבעים עזים ברומן ההיסטורי "ראובני שר היהודים" של מכס ברוד. כמו כן, אהרון אברהם קבק כתב רומן היסטורי בשם "שלמה מולכו". אהרן ליילס כתב עליו מחזה ביידיש ששמו "שלמה מולכו". המחזה פורסם ב-1926, וסצנה ממנו הועלתה במעמד פתיחת התיאטרון של גטו וילנה ב 26 באפריל 1942, בבימויו של ישראל סגל.
ראו גם

דוד הראובני
לקריאה נוספת

מוטי בנמלך, שלמה מלכו - חייו ומותו של משיח בן יוסף, ירושלים: מכון יד בן-צבי, תשע"ז
שלמה מלכו, לכו נרננה לעת הגאולה, פירושים למזמורי סדר קבלת שבת, מגילת רות, ופרק ג של קהלת, ליקט וערך זאב גולן (אנ'), ירושלים, תשע"ט-2019
תמר וולף-מונזון, "'מיין משיחישער ברודער, שלמה', לזיקתו הנפשית של אורי צבי גרינברג אל ר’ שלמה מולכו", מחקרי ירושלים בספרות עברית י"ח, תשס"א 2001. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
רבקה ש"ץ-אופנהימר, "קוים לדמותה של ההתעוררות הפוליטית-משיחית לאחר גרוש ספרד", דעת 11, תשמ"ג 1983.
מאיר בניהו, "מאמר על הגאולה לרבי שלמה מולכו", אסופות ט', תשנ"ה 1995.
ר"י צבי ורבלובסקי, רבי יוסף קארו, שלמה מולכו, דון יוסף נשיא, מורשת ספרד, הוצאת מאגנס, תשנ"ב 1992, עמ' 513-523 (מידע בקטלוג רמב"י)
שלמה אידלברג, "האם נתלווה דוד הראובני לשלמה מולכו במסעו לרגנשבורג?", תרביץ מ"ב, תשל"ג 1973.
אהרון צייטלין, "שלמה מולכו : חזיונות שנתאמתו, וההיסטריונים", הדאר נ', תשל"א 1971.
משה אידל, שלמה מולכו כמאגיקון.
משה אידל, משיחיות ומיסטיקה,
רבקה ש"ץ-אופנהיימר, הרעיון המשיחי מאז גירוש ספרד.
רבקה ש"ץ-אופנהיימר, השפעת הספרות הגנוסטית על ספר המפואר של שלמה מולכו.
א.א קבק, שלמה מולכו.
רחל אליאור, "ר' יוסף קארו ור' ישראל בעל שם טוב, מטמורפוזה מיסטית והשראה רוחנית", תרביץ ס"ה, ד (תשנ"ו), עמ' 671–708.
אלימלך-שמעון רימלט, דוד הראובני, השליח המסתורי : שלמה מולכו : שלהבת האמונה, (גדולי ישראל ), הוצאת מסדה, תל אביב, 1961.
הערות שוליים

↑  שלמה אלבוחר, קהילת מונסטיר (ביטולה), מקדוניה, עמוד 13. מולכו מתבסס על: Alexander Matkovski, A History of the Jews in Macedonia, Skopje, 1982, page 59.
↑  רחל אליאור, ר' יוסף קארו והבעש"ט
↑  מאור החסידות
↑  ספר שערי קדושה חלק ג שער ו.
↑  יוסף בן יהושע הכהן, דברי הימים למלכי צרפת ומלכי בית אוטומאן התוגר
↑  כלומר הנצרות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265400905171  PLWABN: 9810674276505606  BnF: cb17708248t (data)  GND: 119166976  ISNI: 0000 0000 6674 7626  LCCN: n89106621  NKC: zmp20221160319  SELIBR: 77581  SNAC: w6gb295b  VIAF: 6521010   WorldCat (עם VIAF): 6521010 
רחוב שלמה מולכו, נוה צדק, תל אביב
אמן בין-לאומי

התואר אמן בין-לאומי (באנגלית: International Master'; בראשי תיבות: אב"ל – IM)  ניתן לשחקני שחמט מצטיינים על ידי הארגון העולמי פיד"ה. התואר ניתן הן לגברים והן לנשים מאז שנת 1950, והוא לכל החיים.
התואר ממוקם מבחינת איכותו מתחת לתואר רב אמן ומעל לתואר אמן פיד"ה (באנגלית: FIDE Master‏ – FM).
על מנת שפיד"ה תעניק את התואר לשחקן, נדרשים לרוב שלושה ציונים (תוצאות מספיקות לקבלת דרגה) בתחרויות בין-לאומיות שבהן משתתפים אמנים בין-לאומיים ורבי אמנים בין-לאומיים. מד כושר של אמן בין-לאומי נע בדרך כלל בין 2400 ל-2500, אף על פי שלעיתים יהיו אמנים בין-לאומיים חזקים שטרם הפכו לרבי אמנים עם מד כושר גבוה יותר.
במקרים נדירים תוענק הדרגה לשחקנים על הישגים יוצאי דופן. לדוגמה, בכללים הנהוגים כיום, הזוכה באליפות העולם לשחמט לנוער יקבל דרגת אמן בין-לאומי אם עדיין איננו מחזיק בדרגה זו.
לאחר השגת תואר אמן בין-לאומי מרבית השחקנים המקצוענים שמים לעצמם כמטרה להפוך לרבי אמנים. מספר שחקנים קיבלו דרגת רב אמן מבלי לקבל דרגת אמן בין-לאומי קודם לכן, בהם לארי כריסטיאנסן, ואנג האו, אניש גירי וולדימיר קרמניק.
תואר אמן בין-לאומי ניתן גם לשחקני שחמט בהתכתבות על ידי האיגוד הבין-לאומי ICCF וכן למחברי בעיות שחמט ולפותרי בעיות.
אמן בין-לאומי הוא בדרך כלל ברבע האחוז העליון של השחקנים התחרותיים בעת שהוא מקבל את התואר.
נכון לאוקטובר 2018 רשומים בפיד"ה 3,745 שחמטאים הנושאים תואר זה, מתוכם 107 שחמטאיות. 61 שחמטאים ישראלים בעלי דרגה זו, מתוכם 3 שחמטאיות: יוליה שוויגר, אנג'לה בורסוק ומאשה קלינובה.
פיד"ה גם מעניקה תואר אמן בין-לאומי לנשים (באנגלית: Woman International Master‏ – WIM), שהדרישות להשגתו פחותות מזה של האמן הבין-לאומי. אין כל מגבלה על נשים להשיג תואר אמן בין-לאומי "רגיל". נכון ליולי 2015 רשומות בפיד"ה 800 שחמטאיות הנושאות תואר זה, מתוכן 7 ישראליות.
הערות שוליים

↑  ניתן לקרוא את הכללים בפרסום הרשמי
↑  Christiansen, Larry, ratings.fide.com
↑  Wang, Hao, ratings.fide.com
↑  Giri, Anish, ratings.fide.com
↑  Kramnik, Vladimir, ratings.fide.com
↑  Chess Titles - Chess International Master
עידן ברנשטיין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 411  מפקד עוצבת התקומה
 פעולות ומבצעים
 האינתיפאדה השנייה  מבצע חומת מגן    מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן  מבצע שובו אחים    מבצע צוק איתן  מלחמת חרבות ברזל
עידן ברנשטיין הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש מפקד עוצבת התקומה.
ביוגרפיה

ברנשטיין התגייס לצה"ל בשנת 2001 לגדוד 334 בהמשך תפקד כמפקד סוללה בגדוד במלחמת לבנון השנייה, בהמשך תפקד כקצין אג"ם בחטיבה 282 וקצין אג״ם באוגדה 36. לאחר שהועלה לדרגת סא"ל מונה למפקד גדוד 411 בין השנים 2018–2020. בשנת 2022 הועלה לדרגת אל"ם ומונה לרמ"ח תח"מ בחיל התותחנים. במינוי משני הוא מפקד עוצבת התקומה.
ב-22 בנובמבר 2024 פורסם כי ימונה למפקד בית הספר לתותחנות.
הערות שוליים

↑   רשימת המפקדים החדשים בצה"ל, באתר צה"ל, 22 בנובמבר 2021
↑  
שגיאות פרמטריות בתבנית:אתר צה"ל 
סוג לא תואם [ 3 ]  רשימת המפקדים החדשים בצה"ל, באתר צה"ל
ערך זה הוא קצרמרבנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לואי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה

| --- | --- |

 לידה:  7 במאי 1530 ואנדום, צרפת 
 פטירה:  13 במרץ 1569 (בגיל 38) ג'רנק, צרפת, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 בן או בת זוג:  אלנור דה רואי (1551–?) פרנסואז ד'אורליאן-לונגוויל (8 בנובמבר 1565–?)  Isabelle de Limeuil 
 
לואי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה (בצרפתית: Louis Ier de Bourbon-Condé; ‏7 במאי 1530 - 13 במרץ 1569), היה גנרל, מנהיג ההוגנוטים.
ביוגרפיה

לואי היה בנו של שארל דה בורבון, דוכס ונדום. הוא היה צאצא של לואי התשיעי מלך צרפת, ראה את עצמו כמועמד לכתר צרפת, והתנגד לבית גיז שהיו לו תביעות דומות לכתר. יריבות זו בין בית גיז הקתולי לבין בית בורבון שתמך בהוגנוטים, הייתה אחת הסיבות למלחמות הדת בצרפת.
כגנרל בצבא הצרפתי, בשירותו של אנרי השני, מלך צרפת, לואי הראשון דה קונדה לחם נגד הספרדים במצור שהטיל צבאו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על העיר מץ שבחבל לורן (1552 ), ובמצור שהטיל צבאו של פליפה השני, מלך ספרד על העיר סן-קנטן שבחבל פיקרדי (1557).
אחרי מות אנרי השני ביולי 1559, נודעה לבית גיז השפעה רבה על בית המלוכה. קטרינה דה מדיצ'י, שהייתה עוצרת בשם בנה פרנסואה השני, המשיכה ברדיפת ההוגנוטים ורבים מהם נידונו למיתה. ב-1560 ההוגנוטים בהשפעת בית בורבון, קשרו קשר לחטוף את המלך פרנסואה השני, ולשים קץ להשפעת בית גיז בחצר המלכות. לואי הראשון דה קונדה הואשם בכך שידו הייתה בקשר, והוא נקרא להופיע בפני בית הדין המלכותי, אולם שוחרר מחוסר הוכחות. מאוחר יותר באותה שנה דה קונדה, שהואשם בכך שניסה להקים צבא ולהכריז על מדינה עצמאית, נשפט ונידון למיתה. אך ב-5 בדצמבר, חמישה ימים לפני ביצוע גזר הדין, נפטר המלך פרנסואה השני כשהוא בן 16 שנה בלבד, ואמו, העוצרת, קטרינה דה מדיצ'י, ביטלה את הרשעתו של דה קונדה.
אחרי טבח ואסי (1 במרץ 1562) שבו נרצחו אנשי כפר הוגנוטים בידי אנשי צבאו של פרנסואה הדוכס מגיז, דה קונדה הכריז על רצונו לשחרר את בית המלוכה מהשפעת בית גיז. בקרב דרה (19 בדצמבר 1562) דה קונדה נפל בידי הקתולים בפיקודו של פרנסואה הדוכס מגיז, אך גם אן דה מונמורנסי, שהיה ממנהיגי הקתולים, נפל בידי ההוגנוטים. נערכו שיחות שבהן דה קונדה וגאספאר דה קוליני השני ייצגו את ההוגנוטים, ואן דה מונמורנסי ייצג את הקתולים. בשיחות אלה שהובילו להסכם אמבואז (19 במרץ 1563) זכו ההוגנוטים למידה מסוימת של סובלנות דתית, ומלחמת הדת הראשונה הסתיימה.
ב-1564, בהשפעת הישועים, בוטלו הזכויות שניתנו להוגנוטים. דה קונדה הצטרף לכוחותיו של דה קוליני בעיר לה רושל (19 בספטמבר 1567) והם התקדמו לעבר פריז. התקדמותם נבלמה בקרב סנט דני (10 בנובמבר 1567) על ידי אן דה מונמורנסי שנהרג בקרב זה.
לואי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה נפצע קשה בקרב ז'רנאק (13 במרץ 1569) ונרצח על ידי הקתולים אחרי שנפל בשבי. בנו, אנרי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה המשיך בדרכו כגנרל הוגנוטי.
משפחתו

לואי התחתן ב-22 ביוני 1551 עם אלינור דה רוסי דה רואי, בתו של שארל דה רואי. היא הביאה עמה את הנדוניה שלה ואת העיירה הקטנה קונטי-סור-סלס, מדרום-מערב לאמיין, שתעבור לבנם השלישי, אביהם של הנסיכים דה בורבון-קונטי. היו להם 8 ילדים:
אנרי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה (1552–1588)
מרגריט דה בורבון (1556)
שארל דה בורבון (1557)
פרנסואה דה בורבון, נסיך קונטי (1558–1614)
שארל השני דה בורבון-ונדום, ארכיבישוף רואן (1562–1594)
לואי דה בורבון (1562–1563)
מדלן דה בורבון (1563)
קתרין דה בורבון (1564)
ב-8 בנובמבר 1565 הוא התחתן עם פרנסואז ד'אורליאן-לונגוויל, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
שארל דה בורבון, רוזן סואסון (1566–1612)
לואי דה בורבון (1567–1568)
בנז'מין דה בורבון (1569–1573)
זמן לרומן

"זמן לרומן" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אביב גפן. את השיר הוציאה ב-5 בפברואר 2025 לאור חברת התקליטים הליקון ארומה מיוזיק כסינגל השני מתוך אלבום אולפן ה-14 של גפן, "היסטוריה של תאונות".
רקע וכתיבה

השיר מתאר סיטואציה לילית בבר עירוני מנקודת מבטו של הדובר, המזוהה כגפן, כשהוא מתבונן באנשים סביבו ובעיקר באישה שמנסה להתקרב אליו. גפן מציג את עצמו כמרוחק, עייף מהווי חיי הלילה ומסרב להיסחף לרומן זמני, מתוך הבנה שהאור חושף את השקרים של הלילה. הדמות הנשית, "ילדת אור ירח", משקפת מציאות שונה – אם לשניים ממושב, שחיה בזוגיות מתפוררת ומחפשת חופש בעיר. השיר מעמיד בניגוד את העיר והמושב, החופש והמחויבות, הבדידות והבריחה, תוך ביטוי אופייני לגפן של ניכור עירוני ותשישות רגשית.
הצלחה מסחרית

"זמן לרומן" הפך ללהיט ברחבי מדינת ישראל הוא השומע רבות בתחנות הרדיו במדינה. במצעד הפזמונים של מדיה פורסט ישראל הגיע בשיאו למקום העשירי.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 7  |  |
הערות שוליים

↑   אביב גפן - זמן לרומן, סרטון  באתר יוטיוב
↑  מדיה פורסט - המצעד הישראלי השבועי, באתר מדיה פורסט, הגיע למיקום שיא בשבוע 8 של שנת 2025
ז'ראר דפארדיה

| --- | --- |

דפארדייה, 2016
 לידה:  27 בדצמבר 1948 (בן 76) צרפת שאטורו, אנדר, צרפת 
 שם לידה:  Gérard Xavier Marcel Depardieu 
 מדינה:  רוסיה, צרפת, איחוד האמירויות הערביות 
 תקופת הפעילות:  מ-1965 
 בן או בת זוג:  אליזבט דפארדיה (19 בפברואר 1971–2 בנובמבר 1996)  קרול בוקה (1997–2005)  קארינה סילה (2005–2023)  מגדה ורבוסובה (2024–?) 
 צאצאים:  ז'ולי דפארדיה, רוקסאן דפארדיה, גיום דפארדיה, ז'אן דפארדיה 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד (1996)  פרס פסטיבל קאן לשחקן הטוב ביותר (1990)  פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר לסרט מוזיקלי או קומי (1990)  פרס סזאר לשחקן הטוב ביותר (1991)  פרס סטניסלבסקי (2006)  חוג מבקרי הסרטים של לונדון לשחקן השנה (1992)  פרס לומייר לשחקן הטוב ביותר (2007)  פרס איגוד המבקרים האמריקני לשחקן הטוב ביותר (1983)  פרס אריה הזהב (1997)  אביר במסדר ההצטיינות הלאומי (1985)  פרס סזאר לשחקן הטוב ביותר (1981)  גביע וולפי לשחקן הטוב ביותר  7 d'Or  פרס לומייר, פסטיבל הקולנוע בליון 
 פרופיל ב-IMDb
 
ז'ראר קזבייה מרסל דפארדיה (בצרפתית: ‏Gérard Xavier Marcel Depardieuקובץ:Fr-Gerard Depardieu.ogg‏Ⓘ‏; נולד ב-27 בדצמבר 1948) הוא שחקן קולנוע צרפתי, הנחשב אחד משחקני הקולנוע הצרפתים החשובים והמוכרים ביותר. מעמדו וחשיבותו בעולם הקולנוע הצרפתי נותרו בעינם במהלך השנים הרבות בהן הוא פעיל. דפארדיה זכה פעמיים בפרס הסזאר לשחקן הטוב ביותר ופעם אחת בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר.
ב-2023 הצטברו למעלה מ-13 עדויות של נשים על הטרדות מינית, תקיפות מינית (ביניהן גם ימית סול) ואף מקרה אונס שביצע דפארדיי בהן, במהלך שני העשורים שקדמו לאותה שנה, לכאורה. דפארדיה הכחיש את העדויות שלהן, ונכון ל-2023 עדיין מתקיימת חקירה פלילית נגדו בנושא זה.
ביוגרפיה > ילדות ונעורים

דפארדיה נולד בעיר שאטורו שבחבל סאנטר-עמק הלואר שבמרכז צרפת, למשפחה נוצרית, כאחד מתוך חמישה ילדים להוריו רנה מקסים ליונל דפארדיה (1923-1988) ולאן ג'יין ג'וזפין מריליאר (1923-1988), שני הוריו נולדו ונפטרו באותן השנים. גדל בחיק משפחתו שהייתה ממעמד הפועלים בתנאי עוני בדירת שני חדרים. אביו היה בעל מלאכה בתחום המתכת וכבאי מתנדב ואימו – עקרת בית. בילדותו הרבה להיעדר מבית הספר ובגיל 13 חדל מלימודיו כליל והחל לעבוד בבית דפוס. הוא היה כמעט אנאלפבית כשעזב את לימודיו ומגמגם חלקית. הוא למד קרוא וכתוב רק מאוחר יותר. הוא עסק במכירת סחורה גנובה ונענש במאסר על תנאי. בין היתר מכר סיגריות ואלכוהול לחיילים אמריקאים בבסיס הצבאי סמוך לעיירת מגוריו.
בגיל 16 עבר להתגורר בפריז ושם החל לשחק ב"קפה דה לה גר" (Café de la Gare), קפה-תיאטרון חדש שהיה בעל אופי קומי. בקבוצת שחקני התיאטרון הצעירים ששיחקו עמו היו גם: פטריק דוור, וקולוש ומיו-מיו.
ביוגרפיה > תחילת הקריירה

בסוף שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70 הוא החל להופיע בסרטים קצרים ובסרטי טלוויזיה. הופעתו הראשונה בסרט עלילתי הייתה ב-1970, בסרט "Le cri du cormoran, le soir au-dessus des jonques". ב-1971 השתתף בסרטו של ז'אק דראי "Un peu de soleil dans l'eau froide" על פי ספרה של פרנסואז סאגאן. פריצתו הגדולה כשחקן החלה ב-1974 כששיחק בתפקיד הראשי, מול פטריק דוור ומיו-מיו, בסרטו של ברטראן בלייה, "הפרחחים" (Les Valseuses). העיתונאית אלאונורה לב תיארה את הסרט כ"אודיסיאה של שני גברים הבטוחים שהם מתנת-אלוהים לכל המין הנשי, וחיים על פי המוטו "כל אשה משתוקקת להיאנס". הסרט נאסר תחילה להקרנה בישראל, בגלל תוכנו המיני, העירום והעמימות המוסרית שלו, אך לאחר שהמפיצים בישראל קיצצו קטעים נרחבים ממנו הוא הותר להקרנה ב-1978. בהמשך אותה שנה השתתף בסרטו המצליח של קלוד סוטה, "ונסן, פרנסואה, פול והאחרים" (Vincent, François, Paul... et les autres).
ב-1976 ביסס את מעמדו כשחקן מוביל בקולנוע האירופי כשכיכב באפוס הקולנועי שביים ברנרדו ברטולוצ'י, "1900". דאפרדייה גילם בסרט את בן האיכרים המתחבר ונאבק חליפות בבן האצולה שגולם על ידי רוברט דה נירו. באותה שנה כיכב בסרטו של מרקו פררי, "La Dernière Femme" ("האישה האחרונה"), מול אורנלה מוטי ומישל פיקולי והיה מועמד לפרס סזאר על משחקו. גם סרט זה נפסל להקרנה בישראל בגלל שדפארדיה מופיע בו בעירום מלא והוא כולל סצנות מין. באותן שנים עבד דפארדיה באינטנסיביות והשתתף במספר סרטים בשנה, כולם בתפקידים ראשיים ובבימוים של המובילים בבמאי צרפת כגון: אנדרה טשין, ברבט שרדר, קלוד מילר ומרגריט דיראס. ב-1976 לדוגמה, כיכב ב-7 סרטים. ב-1978 שיחק שוב בסרטו של הבמאי הפרובוקטיבי, ברטראן בלייה. הפעם היה זה "הכינו את הממחטות" (Préparez vos mouchoirs), שבו גילם דפארדיה גבר שאשתו (בגילומה של הקנדית קרול לור) איבדה את חדוות חייה והוא מבקש מאלמוני (פטריק דוור) שפגש בבר שייכנס לחייהם וינסה להחזיר לאשתו את היכולת להיות מאושרת. הסרט זכה בשבחים וגרף את פרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.