stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'ה גווארה

ארנסטו גווארה בגיל 17, בסביבות שנת 1945
ארנסטו (צ'ה) גווארה (בספרדית: Ernesto Che Guevara; ‏14 ביוני 1928 – 9 באוקטובר 1967) היה מהפכן ומרקסיסט ארגנטינאי-קובני.
גווארה היה פעיל בפעולות צבאיות ומהפכניות רבות, בין השאר במהפכה הקובנית שהתרחשה בשנות ה-50 של המאה ה-20, שם שימש בתפקיד בכיר, ופיקד על מיליציות צבאיות. הוא מצא את מותו בבוליביה, אליה הגיע ב-1966 כדי לארגן בה מהפכה דומה לזו שהתרחשה בקובה, כאשר נתפס על ידי הצבא הבוליביאני והוצא להורג. מאז מותו הפכה דמותו בתרבות הפופולרית לסמל של התמרדות.
ביוגרפיה

ארנסטו רפאל גווארה דה לה סרנה אי לינץ' נולד ב-14 ביוני 1928 לסליה דה לה סרנה וארנסטו גווארה לינץ'. את הכינוי "צ'ה" ("חבר", בסלנג צבאי) קיבל מאוחר יותר. גווארה היה הבכור מבין חמישה ילדים למשפחה אמידה בעיר רוסאריו שבארגנטינה. בגיל שנתיים אובחנה אצלו אסתמה קשה שממנה סבל כל חייו. התקפי האסתמה החוזרים שלו גרמו למשפחה לעזוב את רוסאריו, ובשנת 1932, לפי המלצה רפואית, עברו לעיר אלטה גראסיה בפרובינציית קורדובה שבארגנטינה.
בני הזוג גווארה היו דעתניים ובעלי השקפות ליברליות. העליות והירידות הכלכליות לא מנעו מהם לנהל אורח חיים בוהמי, מרופד בלא מעט מותרות, אך היחסים ביניהם היו רצופי מריבות, בין היתר על רקע בגידותיו התכופות של האב, והסתיימו לבסוף בפרידה.
האב, דון ארנסטו גווארה לינץ', מהנדס בניין, בעל השקפות סוציאליסטיות, היה צאצא למשפחה מעורבת אירית-בסקית-ספרדית. אבותיה האירים של המשפחת הגיעו לאמריקה הדרומית במאה ה-18. גווארה חי בעבר במקסיקו (שם אחד מנציגיה, יש אומרים, היה פדרו קסטרו דה פיגרואה (אנ'), משנה למלך ב"ספרד החדשה") ובקליפורניה עד שהגיע גם הוא לארגנטינה.
האם, סליה דה לה סרנה, הייתה צאצאית למשנה המלך האחרון של פרו, הגנרל ממוצא בסקי חוזה דה לה סרנה אֶ הינוחוזה. בני משפחת סרנה הגיעו לארגנטינה גם כן במאה ה-18, ונמנו עם מה שנקרא "אצולת חיות המשק" (oligarquia ganadera). האם התייתמה בגיל צעיר וגדלה אצל אחותה הגדולה שהייתה נשואה למשורר חסיד הקומוניזם קאיטנו קורדובה איטורבטרו.
גווארה נשאר קרוב יותר לאמו שהייתה אינטלקטואלית, מעריצה של התרבות הצרפתית, ובעלת אישיות מוחצנת ואסרטיבית יותר מבעלה. היא שימשה לו גם כמורה כשלא הלך לבית ספר במשך שנתיים בגלל מחלת האסתמה שממנה סבל. עוד בצעירותו הושפע מכתביו של קרל מרקס שהיו בספריית אביו, אולם אהב לקרוא גם את המסות של פרויד על המיניות, את ספרי המדע הבדיוני של ז'ול ורן, את אלכסנדר דיומא האב ואת דקמרון של בוקאצ'יו.
בבוליביה פגש את מי שהייתה אשתו הראשונה הילדה גדיאה שהרשימה אותו בידע הרב שלה ובדעותיה המהפכניות. הם נסעו ביחד למקסיקו, שם התחתנו ב-1955, ושם נולדה בתם הילדיטה. ב-22 במאי 1959 הזוג התגרש.
ביוגרפיה > לימודיו, מסעותיו ופעילותו הרפואית

גווארה החל ללמוד הנדסה בקורדובה, אך שינה את תוכניותיו כאשר במשך כשבועיים טיפל בסבתו אנה לינץ' (אם אביו) הגוססת אחרי שבץ מוחי, עד יום מותה. תחת רושם חוויה זו הוא נרשם בדצמבר 1947 ללימודי רפואה באוניברסיטת בואנוס איירס. בגלל מחלת האסתמה הוא התעניין במיוחד בתופעות של אלרגיות, ובימי לימודיו, פרט לעבודות מזדמנות לצורך מימון הלימודים, התנדב במחלקה לאלרגיות בבית חולים במעבדתו של האלרגולוג ד"ר פיזאני. אחת מעבודותיו במסגרת לימודיו, הייתה בנושא אלרגולוגיה ומחלות עור.
בשנת 1949 יצא למסעו הראשון מבין מסעותיו הרבים והתוודע אל שבטי האינדיאנים המדוכאים והעניים. גם עובדת היותו סטודנט לרפואה הביאה אותו במגע עם הבעיות הרפואיות והחברתיות של השכבות העניות.
בשנים 1951–1952 טייל עם חברו, הביוכימאי אלברטו גרנאדו, בדרום אמריקה, בין היתר בפרו, בצ'ילה ובקולומביה, והמראות שראה שם - רודנות, עוני וסבל - גרמו לחיזוק דעותיו הפוליטיות ולשנאתו לאימפריאליזם ולקפיטליזם. גווארה התפרנס מעבודות בתחום הרפואה, הצילום והכתיבה העיתונאית. בין השאר עבד כמטפל במקלט למצורעים בסאן פואבלו בשולי האמזונאס בפרו, בשיתוף פעולה עם רופא ומנהיג סוציאליסט פרואני, הוגו פשה, מומחה בטיפול בצרעת שאותו פגש בצ'ילה. תוך כדי הטיול כתב גווארה גם מאמרים על שבטי המאיה והאינקה. ביולי 1952 חזר לבואנוס איירס ועמד במבחנים במסגרת לימודי הרפואה. את רשמיו מטיול זה העלה ביומן מסע (אנ') שמאוחר יותר התבסס עליו הספר דרום אמריקה באופנוע.
בשנתיים הבאות עסק ברפואה לסירוגין, למשל בבית חולים בגואטמלה יחד עם שני רופאים מוונצואלה מומחים במחלת המלריה, ואחר כך במחלקה לאלרגיה בבית חולים במקסיקו סיטי. בחודש אפריל 1953, סיים את חובותיו האקדמיים וקיבל תואר "דוקטור לרפואה". בתקופת עבודתו בבית חולים בגואטמלה קיבל גווארה את הכינוי "צ'ה" (חבר או מילת פנייה אל מישהו, בסלנג ארגנטינאי). עמים שכנים נוהגים לכנות כך ארגנטינאים, בשל השימוש השגור שלהם במילה זו.
ביוגרפיה > החבירה לפידל קסטרו

את האחים ראול ופידל קסטרו, לימים שליטי קובה, פגש לראשונה במקסיקו ביולי 1955. באותה עת היה פידל מהפכן שחתר להפיל את השלטון בארצו. ב-1956 הצטרף גווארה, יחד עם מהפכנים קובניים, לאימוני גרילה תחת פיקודו של לוחם ספרדי בשם אלברטו באיו, והיה לחייל המצטיין ולמפקד כיתה. האימונים משכו תשומת לב רבה, והמהפכנים נעצרו ביוני 1956, אך שוחררו לאחר זמן קצר.
זמן קצר לאחר מכן עזבו המהפכנים הקובניים את מקסיקו בדרכם לקובה, עם צבא קטן של 82 איש על סיפונה של ה"גראנמה". גווארה הצטרף לקבוצה כרופא. עם עלייתם לחוף נתקלו בכוחותיו של בטיסטה, שליט קובה באותם ימים. בשל נחיתותם המספרית, הוכרעו בקרב וספגו אבדות רבות. קומץ הניצולים ברח להרים וניהל לוחמת גרילה נגד צבא בטיסטה, בעזרת תושבים רבים שהצטרפו אליהם. עם התגברות הפופולריות שלהם, קיבל גווארה את הדרגה הגבוהה ביותר בצבאו של קסטרו, היה למפקד נערץ, ואף כונה "אל קומנדנטה" (המפקד).
ביוגרפיה > החבירה לפידל קסטרו > המהפכה הקובנית

בשלהי 1958 פיקד גווארה על כוח קטן שתקף את צבאו של בטיסטה בסנטה קלרה. הקרב, שבו ניצחו כוחות המורדים המעטים, היה למיתוס, ונחשב לאחת מהנקודות המכריעות של המהפכה (על אף שנטען כי ההתנגדות שבה נתקלו כוחותיו של קסטרו הייתה מועטה ורבים מחייליו של בטיסטה הצטרפו בעצמם לכוחות המורדים). ב-1959 הסתיימה המהפכה בעלייתו של קסטרו לשלטון. בטיסטה, שנחשב אז לבובה של האמריקנים, נמלט מקובה עם 40 מיליון דולר מכספי המדינה. גווארה הפסיק לעסוק ברפואה. לעומת זאת הוא קרא ליישום מה שהגדיר "רפואה מהפכנית" עם דגש על מניעת מחלות, על שיפור תנאי התזונה והמחיה הפיזיים של העניים, ועל חינוך ההמונים בתחום הבריאות. כמו כן הדגיש את חשיבות המאבק הפוליטי והמזוין בקפיטליזם ובתאגידים האמריקאיים.
גווארה קיבל אזרחות קובנית ומונה למפקד בית הכלא "לה קבאניה" למשך חמישה חודשים (ינואר-יוני 1959). בפרק זמן זה פיקח על משפטי ראווה מהירים ועל ההוצאות להורג של מורשעים בפשעי מלחמה. הוא שימש ראש בית הדין לערעורים של הטריבונל. בנושא זה כתב בזמן אמת: "ההוצאות להורג בידי כיתות יורים הן לא רק הכרח עבור העם בקובה, אלא גם נכפות על ידי העם" ואכן 93% מהציבור הקובני תמך בכך באותה עת, לנוכח אלפי קורבנות משטר האימים של בטיסטה. מספר המוצאים להורג במהלך הקדנציה של גווארה בכלא מוערך ב-55 עד 105, ואילו מקורבים לCIA מעריכים אותו ב-500[דרוש מקור]. גווארה עצמו התנגד, על פי דבריו, לאלימות כלפי חפים מפשע. המשורר ארמנדו ולדרס (אנ') נאסר באשמת חתרנות נגד המהפכה ובניסיון לטרור, ולפי הסברה היה סוכן CIA ותמך במשטרו של בטיסטה. ולדרס טען שעונה קשות עד ששותק מהמותניים ומטה (אולם נצפה יורד בכוחות עצמו ממטוס במיאמי בעת שחרורו), ושחזה במעשי עינויים וברצח של אסירים במקום.
ביוגרפיה > לאחר המהפכה

לאחר המהפכה נישא גווארה לאלידה מרץ' (ילידת קובה, 1937). יש ספק לגבי תאריך חתונתם והתאריכים המקובלים הם 23 במרץ 1959 או 2 ביוני 1959. החתונה נערכה במבצר הצבאי לה קבאנה שבהוואנה, בירת קובה. נולדו להם ארבעה ילדים. היא חיברה את הספר "זיכרונות" (Evocation), שמתאר את התאהבותה בצ'ה, נישואיה לו ואת גידול ארבעת ילדיהם אחרי מותו.
בשנים הבאות הפך גווארה לשגריר נודד מטעם קובה וביקר יחד עם אשתו, אלידה, במצרים (באותה הזדמנות ביקר גם ברצועת עזה), ביפן, בפקיסטן, ביוגוסלביה, בהודו ובאינדונזיה. ב-1960 חזר לקובה וכיהן כשר התעשייה בממשלתו של קסטרו. במהלך כהונתו חתם על הסכם לייצוא קנה סוכר לברית המועצות (עד אז הקונה העיקרית של קנה הסוכר הייתה ארצות הברית). כמו כן כיהן כנשיא הבנק הלאומי של קובה (אנ').
עוד בזמן מסעו ביבשת נשבע גווארה "לשסף את גרונו של כל שבוי מנוצח שייפול לידי". ואכן, בתפקידיו השונים ביטא קשיחות רבה כלפי אויביו ואויביו לשעבר, ניהל הוצאות להורג של אסירים בהיקפים ניכרים, והטיף לאלימות ישירה וחסרת מעצורים. הוא תיאר הרג אויב כחוויה המאושרת ביותר בחייו של אדם, וטען כי "ירייה מדויקת, ברגע הנכון, היא חזקה ואפקטיבית הרבה יותר מאשר ההפגנה הפציפיסטית החזקה והאפקטיבית ביותר".
בתחילת המהפכה ראה גווארה בברית המועצות מודל לחיקוי שיש לשאוף אליו. עם הזמן, ולאחר שהתחוללה המהפכה בקובה, התחיל לראות פגמים במודל הקומוניסטי של ברית המועצות. התעוררו אצלו ספקות באשר לשיתוף הפעולה עם ברית המועצות, כפי שביטא בנאום שנשא באלג'יריה בו גינה את ברית המועצות על כך שאינה עושה מאמצים להפיץ את המהפכה מחוץ לגבולותיה. גווארה אמר כי מדינה שאינה מסייעת למדינות העולם השלישי לחולל בתוכן מהפכה אינה מדינה קומוניסטית אמיתית, ואולי אף יותר גרועה ממדינות קפיטליסטיות. גווארה גרס כי יש להוביל את המהפכה - תחילה בקובה, אחר כך בדרום אפריקה ובדרום אמריקה, ולהמשיך משם לשאר העולם. הוא התקרב בכך לעמדות המפלגה הקומוניסטית הסינית בביקורתה על מדיניות ברית המועצות. כפועל יוצא של הגינוי, ביקש ממנו פידל קסטרו, שהיה תלוי בחסדי הסובייטים, לצאת מקובה.
לאחר שיחה עם קסטרו, ובשל ייאושו מיצירת כלכלה חדשה בקובה, יצא גווארה לאלג'יריה ומשם לקונגו, כדי לסייע לכוחות הסוציאליסטיים במשבר קונגו. הוא האמין שיש ליצור מהפכה גם לפני שהתנאים מבשילים, ושהתחלת המהפכה יוצרת תנאים. למרות זאת נכשלה מהפכה זו. עם שובו לקובה פרש מפעילות ציבורית (ככל הנראה בשל סכסוך שהתגלע בינו לבין קסטרו). הוא הוצא ממנהיגות המפלגה הסוציאליסטית המהפכנית של קובה, והושמט מרשימת חברי הוועד המרכזי שנבחרו למוסד העליון של המפלגה.
בסתיו 1966, ככל הנראה, הגיע לבוליביה על מנת לארגן בה מהפכה דומה לזו שהתרחשה בקובה. לחייליו הטיף ל"שנאה בלתי מתפשרת כלפי האויב, הדוחפת את האדם אל מעבר לגבולות הטבעיים של ההוויה האנושית והופכת אותו למכונת הריגה יעילה, אלימה, סלקטיבית וקרה". ב-9 באוקטובר 1967 נתפס בידי צבא בוליביה והוצא להורג.
על מעמדו של גווארה בעת הוצאתו להורג יעיד טיפולם של אנשי הצבא הבוליביאנים בגופה. תחילה הזריקו לתוכה פורמלין, אחר כך הצטלמו לצידה במעמד מתוקשר, ולבסוף קיצצו את זרועותיה כדי לשמור טביעות אצבעות כהוכחה לזהותו. מקום קבורתו הוסתר. ב-1997 איתר צוות חיפושים קובני וארגנטינאי את עצמותיו של גווארה, והן הוטסו לקבורה במאוזוליאום צ'ה גווארה (אנ') שהוקם לזכרו בסנטה קלרה שבקובה.
בהוואנה התכנסו קרוב למיליון איש בכיכר המהפכה לטקס אשכבה, ושמעו את הנשיא פידל קסטרו מעלה את חברו לדרך לדרגת אדם שהקדים את זמנו, ושדרך חייו, ומחשבתו היו ללא רבב. המילים "דגם" ו"מופת" חזרו כשלושים פעם בנאומו.
גווארה כסמל

גווארה הפך בעיני אוהדיו לסמל של אומץ, צדק ומהפכה. המעמד שתפס בחייהם של הקובנים מומחש בקריאת ארגון תלמידי בתי הספר היסודיים הנקרא "החלוצים הצעירים". התלמידים נוהגים להצדיע מדי בוקר לדגל בצירוף הקריאה "חלוצים בשביל הקומוניזם, אנחנו נהיה כמו צ'ה" (Pioneros por el Comunismo, Seremos como el Che).
בסוף שנות ה-60 הפך גווארה לסמל פופולרי של מהפכנות ואמונה באידיאלים פוליטיים. תדמית זו קודמה במידה רבה בזכות צילום דרמטי של דיוקנו שצולם על ידי צלם האופנה אלברטו קורדה ב-5 במרץ 1960, כאשר גווארה עמד על המרפסת ליד פידל קסטרו בהוואנה. הצילום התפרסם רק שבע שנים מאוחר יותר בכתבה של עיתון איטלקי על מותו של גווארה. צילום זה עובד לסמל שהוא אחד הפופולריים והמוכרים בעולם. הוא שוכפל מאז וצוטט רבות כולל על פוסטרים, בניינים, חולצות ועוד. בנוסף, התמונה משמשת כסמל לאוהדי ספורט רבים בעולם המזוהים עם הצד השמאלי של המפה הפוליטית, למשל אוהדי אגודות הפועל בישראל.
מורשתו של גווארה נוכחת מאוד גם בתרבות הפופולרית, בין היתר בזכות היומן שלו שזכה גם לעיבוד קולנועי (בסרט דרום אמריקה באופנוע) ובזכות השיר הפופולרי "Hasta Siempre" על אודותיו, שזכה לביצועים רבים.
גלריה

דיוקנו של גווארה על בניין משרד הפנים בהוואנה
שטר של 3 פסו, קובה, 1995, עם דיוקנו של גווארה
פסלו של צ'ה גווארה הממוקם ביישוב לה איגרה שבבוליביה בו הוצא להורג.
כתביו

צ'ה גווארה מדבר: נאומים וכתבים נבחרים (1967)
מלחמת גרילה (1969)
דרום אמריקה באופנוע, יומניו של צ'ה גווארה (1993), תורגם לעברית בהוצאת חרגול, 2002 ו-2004 (עובד לקולנוע בשנת 2004)
קובה, והדרך לסוציאליזם
צ'ה גווארה והמהפכה הקובנית: כתבים ונאומים מפי צ'ה גווארה
סוציאליזם ואנשים בקובה
יומניו הסודיים של צ'ה - יומניו של צ'ה גווארה מקונגו (באנגלית)
צ"ה גווארה, רשימות למחקר האידאולוגיה של המהפכה הקובנית, 1960 (באנגלית)
לקריאה נוספת

אנריקה אולטוסקי, צ'ה, איש העולם הזה - מיקבץ זכרונות, קשת החדשה 2, חורף 2002.
אפרים דוידי, צ'ה גווארה - סיפורו של מהפכן, הוצאת רסלינג, 2004
אנה מננדס, לאהוב את צ'ה, תורגם על ידי רחל אהרוני, ספרית פועלים, 2006.
פידל קסטרו, צ'ה גווארה בזיכרונותיו של פידל קסטרו, תרגם מספרדית: מתן קמינר, ייעוץ מדעי: אפרים דוידי, הוצאת רסלינג, 2010.
ג'ון לי אנדרסון, צ'ה (1997), תרגום לעברית ספרית מעריב, 2011.
תמר טאובר פאוזנר, צ'ה גווארה: פנים למיתוס, הוצאת רסלינג, 2012.
עופר ריחני, המהפכנים הגדולים בהיסטוריה, הוצאת סטימצקי, 2018.
-Che Guevara On Revolutionary Medicine- in "Militant" vol.59 nr.48 XII 1995
Eric Luther ,Ted Hesken Critical Lives:Che Guevara 2001 Alpha
Anderson, Jon Lee, Che Guevara : A Revolutionary Life, Grove Press / Atlantic Monthly Press, New York, United States, 2010.
בומבו לגוארו

| --- | --- |

 סיווג:  ממברנופוניים
 קבוצה:  directly struck membranophone 
 
בומבו לגוארו (Bombo legüero ובקיצור - בומבו) הוא תוף ארגנטינאי ממשפחת הממברנופוניים שמקורו בסנטיאגו דל אסטרו.
תואר השם legüero מציין שקולו נשמע למרחוק, אף למרחק של ליגה. המתופף נקרא בספרדית בומביסטו (bombisto).
תיאור אורגנולוגי

הבומבו שייך למשפחת הממברנופוניים, מורכב משתי ממברנות עשויות עור- לרוב עם השערות עליהן, המתוחות על גבי גליל עשוי עץ - לרוב פלטת עץ מעוגלת וסגורה לצורת גליל.
מתופפים בעזרת שני מקלות תיפוף מעץ המכוסים עור בקצותיהם ואשר נקראים פאלוס (palos) או פאליז'וס (palillos), כאשר התיפוף מתבצע על ממברנת העור (להפקת קולות עמוקים) על שולי העץ של הבומבו (להפקת קולות נקישה חדים), וגם זה בזה.
גוף הבומבו

גוף הבומבו (Caja, Cuerpo, או Carcasa) עשוי מגזע חלול, לרוב מעץ סייבו (ceibo, שם מדעי: Erythrina crista-galli ובעברית: אלמוגן כרבולתי - העץ הלאומי של ארגנטינה ואורוגוואי). העץ מיובש בדרך כלל, דבר המבטיח את איכות הצליל ועמידות הבומבו, אך יש המשתמשים בעץ לא מיובש ופוגעים בכך באיכות הכלי.
תופי בומבו העשויים מסייבו נחשבים לנדירים ויקרים, מכיוון שלוקח שנים רבות עד שהעץ מגיע לקוטר המבוקש, ולכן בעלי מלאכה רבים מייצרים אותם ממספר שכבות של דיקטים מכופפים מעצים אחרים, אך הצליל שלהם אינו זהה.
הממברנה

הממברנה (Membrana או Parche de Cuero) עשויה מעור כבש או עז, ולפעמים גם מבהמות אחרות; ובדגמים קטנים ולא תקניים - גם מעור של חיות בר.
מומלץ להשתמש בשתי ממברנות שונות - מעור כבש ומעור עז - כדי להצליח להפיק צלילים שונים.
החישוקים

שני חישוקים עץ מחזיקים את הממברנות מתוחות על גבי גליל העץ, ומשמשות לכיוון גובה הצליל המופק מהממברנות ואיכותו. בנוסף- ניתן לתופף אף עליהן, עם גוף מקלות התיפוף, כדי לקבל צלילים חדים יותר.
הרפידות

לכל אחד ממקלות התיפוף רפידת עור בקצה. התיפוף על הממברנה מתבצע לרוב ברפידות, ועל החישוקים או זה בזה - בגוף העץ של המקלות. במקרים מסוימים הבומביסטו יעדיף לתופף בחלקו החשוף של מקל התיפוף.
כיוון הבומבו

לאחר הרכבת הבומבו יש צורך לכוון אותו, ולחזור על כך מדי פעם תוך כדי שימוש שוטף: העור והעץ מתייבשים ומתלחלחים בשל שינויים במזג האוויר, וגם עצם השימוש משפיע עליהם.
מתיחת הממברנות נעשית בעזרת שרוכים המחברים ביניהן לסירוגין, והחישוקים משמשים לקיבוען.
שונות

לבומבו היו שימושים נוספים בצפון ארגנטינה כמו העברת מידע באמצעות התיפוף, או ציון מרחקים - הגאוצ'וס לא התרחקו מעבר למרחק בו נשמע הבומבו (בתנאים אופטימליים במרחבי הפמפס - למעלה משתי ליגות).
הבומבו משמש ככלי ליווי בהרכבים הפולקלוריים במוזיקה הארגנטינאית, כשבחלק מהמקרים הליווי מינימלי ונועד להדגיש את הסינקופות, ובמקרים אחרים הליווי דומיננטי יותר.
את הבומבו מקובל להחזיק מתחת לבית השחי כשהוא תלוי על השכם, אך לעיתים גם במאונך על הארץ או על מעמד מתאים.
הזמרת מרסדס סוסה ליוותה את עצמה בבומבו בתחילת דרכה כזמרת.
הכנת בומבו בידי אמן
מרסדס סוסה
מצד קדרון

| --- | --- |

 היסטוריה
 תקופות:  שושלת החשמונאים 
 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  31°40′55″N 35°26′33″E﻿ / ﻿31.681807°N 35.442531°E﻿ / 31.681807; 35.442531
  (למפת הרי ירושלים מוגדלת) מצד קדרון(למפת הרי ירושלים רגילה) מצד קדרון(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מצד קדרון(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מצד קדרון
 
מצד קדרון (בערבית: חרבת מזין) הוא אתר ארכאולוגי השוכן מדרום לשמורת עינות צוקים, סמוך ליישוב אבנת. באתר יש שילוב של מצודת מגדל, מבדוק ומעגן סירות, במבנה אחד. קירות המבנה שהשתמרו לגובה של 5 מטר נראים מכביש 90.
האתר תוארך לתקופתו של אלכסנדר ינאי על בסיס מטמון של 2,500 מטבעות שהתגלו בשנת 2002 על החוף סמוך לאתר. כל המטבעות הם מברונזה מסוג 'העוגן והכוכב'. המגדל באתר הוא בצורת מלבן שאורכו 18 מטרים ורוחבו 9 מטרים. בתוך המגדל היה בור מים כפול שהכיל קרוב ל-30 קוב מים. לצד הבור נבנו שני חדרי אחסון עמוקים. מעליהם בכל אחת משלוש קומות המגדל המשוערות היו כ-6 חדרים. המספנה הייתה באורך של 30 מטר ורוחב 11 מטר. במספנה הותקן כבש שבו הועלו הספינות מהמים לצורך טיפול ותחזוקה שכללה את שטיפת המלחים במים מתוקים.
סמוך לכבש היה גם מזח ואורכו 15 מטר, המזח שימש לעגינת סירות שפרקו והעמיסו את מטענן. הארכאולוג יזהר הירשפלד סבר שמדובר במעגן מלכותי ששימש את אלכסנדר ינאי. ממעגן זה יצאו ספינות פאר לשוט לעין גדי, מצדה או מכוור. המגדל שימש למגורים של העובדים והאורחים המלכותיים. הספינות שיצאו מהמעגן משו גם את גושי האספלט שצפו על פני המים, והם נסחרו עם הארצות מסביב, דבר שהעשיר את קופת המדינה החשמונאית. מעגן נוסף שידוע מאותה תקופה בים המלח הוא מעגנית המלח.
הערות שוליים

↑  יזהר הירשפלד, 2004, הכמיהה אל המדבר, בקעת ים-המלח בתקופת בית-שני, ידיעות אחרונות, ספרי חמד, עמ' 170-165
יקותיאל עזריאלי

הרב יקותיאל עזריאלי (קושלבסקי) (י"א באדר ב' ה'תר"ס, 12 במרץ 1900 - י"ג בטבת ה'תשנ"ג, 6 בינואר 1993) היה רבה של זכרון יעקב במשך כשישים ושלוש שנה; מניצולי פרעות תרפ"ט.
תולדותיו

נולד באוגוסטוב שבפלך סובלק לרב עזריאל זליג נח קושלבסקי, ששימש רבה של העיר, ולשרה, בת יהודה גילדה. בצעירותו למד אצל אביו, שהיה תלמיד חכם ידוע וחיבר סדרת ספרים על הש"ס ("עין צופים", "ממעונות אריות" ו"לבוש עדנים"). לאחר מכן למד בישיבת סלבודקה בקובנה.
בחנוכה תרפ"ה (נובמבר 1924) עלה ארצה עם קבוצת בחורי הישיבה מישיבת סלבודקה אשר היוו את גרעין היסוד של ישיבת חברון בעיר חברון.
בבוקר יום שבת י"ח באב תרפ"ט שהה בביתו של אליעזר דן סלונים, מנהל סניף בנק אפ"ק בחברון ומראשי הציבור היהודי בעיר. בבית התאספו עשרות מיהודי העיר בתקווה למצוא בו מקלט מן הפורעים הערבים. כמו כן, התארחו בבית משפחת סלונים הורי אשתו של אליעזר דן סלונים, רבה של זכרון יעקב אברהם יעקב אורלנסקי ורעייתו ובתם מינה חיה. בעיצומה של תפילת שחרית פרצו הפורעים הערבים לבית וטבחו ביושביו. הרב אורלנסקי ואשתו, בתם חנה ובעלה אליעזר דן סלונים ונכדם הקטן אהרון סלונים נרצחו. קושלבסקי הציל את מינה חיה אורלנסקי בכך שהוא דחף אותה לחדר צדדי. הוא עצמו נפגע ברגלו מפגיעת פגיון, אולם הוא שרד וכעבור זמן החלים מפצעיו.
לאחר הקמתה מחדש של ישיבת חברון בירושלים המשיך קושלבסקי ללמוד בה. באדר תרצ"א (1931) נשא לאישה את מינה חיה אורלנסקי (נפטרה בי"ט באדר א' תשמ"ו). לאחר מכן למד בהיכל התלמוד בתל אביב, וכעבור זמן קצר התמנה, בהמלצת הראי"ה קוק, לרבה של זכרון יעקב כממלא מקום חותנו שנרצח בפרעות. היה חבר המועצה של מרכז חינוך התורה בארץ ישראל שפעל בתל אביב ואיגד את מוסדות החינוך הדתיים בארץ ישראל.
הרב קושלבסקי שימש רבה של זכרון יעקב במשך כשישים שנה, והיה אחראי על הקמת תשתית שירותי הדת במושבה. בין השאר היה אחראי על כשרות היקב בזכרון יעקב. כמו כן היה חבר הנהלת מדרשית נעם בפרדס חנה הסמוכה. במהלך כהונתו עיברת את שמו מקושלבסקי לעזריאלי, על שם אביו עזריאל.
בשנת 1955 נסע לאנגליה בשליחותו של הרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג לצורך גיוס עזרה ותמיכה למוסדות הדת בארץ ישראל.
לאחר פטירתו מונה לרב העיר הרב מרדכי אברמובסקי, שהיה ממקורביו.
משפחתו

בניו של הרב עזריאלי עזבו את זכרון יעקב:
בנו יהודה אריה עזריאלי היה עיתונאי בעיתון הצופה וחבר מועצת העיר חיפה מטעם המפד"ל. בסוף ימיו התגורר בשכונת רחביה בירושלים.
בנו עו"ד ישראל זאב עזריאלי מתגורר ברחובות. נכדו אילון שמואל קושלבסקי (עזריאלי), בן בנו ישראל זאב, שב להתגורר בזכרון יעקב והוא מאברכי הקהילה החרדית במקום.
לקריאה נוספת

ישראל עזריאלי, 'קוים לדמותו של אבא - הרב זצ"ל', בתוך: זיכרון יקותיאל, כרך א, זכרון יעקב תשנ"ה, עמ' קעה-ריג
הערות שוליים

↑  ידיעה בעיתון על החלפת שם משפחתו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008122172905171  ISNI: 0000 0000 2935 8525  LCCN: n88291156  VIAF: 58188140   WorldCat (עם VIAF): 58188140
קרנף ג'אווה

| קרנף ג'אווה |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: סכנת הכחדה חמורה סכנת הכחדה חמורה (CR) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מפריטי פרסה
משפחה:: קרנפיים
סוג:: קרנף אסייתי
מין:: קרנף ג'אווה
שם מדעי
 Rhinoceros sondaicus ‏דֶמָרֶה, 1822
תחום תפוצה


קרנף ג'אווה או קרנף יערי (שם מדעי: Rhinoceros sondaicus) הוא בן למשפחת הקרנפיים, אחד מחמישה מיני קרנפים החיים בימינו והנדיר ביותר. הוא חולק את הסוג קרנף אסייתי יחד עם הקרנף ההודי. עור גופו מזכיר בצורתו ובקפליו שריון מגן. הוא קטן מהקרנף ההודי - אורך גופו 3.1–3.2 מטרים וגובהו בין 1.4 ל-1.7 מטרים, ובממדים אלו הוא מזכיר דווקא את הקרנף צר-השפה. אורך קרנו 20 סנטימטרים לכל היותר, ובכך היא הקטנה ביותר מבין קרנות הקרנפים כולם.
בעבר היה קרנף ג'אווה הנפוץ מבין הקרנפים האסייתים: תפוצתו השתרעה מאיי אינדונזיה, דרך דרום-מזרח אסיה וכלה בהודו ובסין. עם זאת, בימינו נמצא הקרנף בסכנת הכחדה חמורה, ולאדם ידוע רק על שתי קבוצות אוכלוסייה החיות בסביבתן הטבעית. עובדה זו מציבה אותו בשורה אחת עם היונקים הגדולים הנדירים ביותר על פני כדור הארץ. אוכלוסייה של כ-40 עד 50 פרטים חיה בפארק הלאומי אוג'ונג קולון באי ג'אווה שבאינדונזיה; אוכלוסייה נוספת, שנאמדה בכשמונה פרטים ב-2007, חיה בפארק הלאומי קאט טיין שבווייטנאם. באוקטובר 2011 דווח על ידי הקרן העולמית לשימור חיות הבר (WWF) כי נכחד האחרון שבקרנפי ג'אווה שחיו בווייטנאם. הירידה במספר קרנפי ג'אווה מיוחסת בעיקרה לציד בלתי חוקי, שמתמקד בקרניו של הקרנף: הקרניים הן יקרות ערך ברפואה הסינית, ומחירן בשוק השחור עשוי להאמיר עד ל-30,000 דולרים לקילוגרם. תרומה נוספת להידלדלות האוכלוסיות הגיעה מצדם של בתי הגידול המצטמצמים, במיוחד בשל מלחמות דוגמת מלחמת וייטנאם. גם הקרנפים הנותרים שחיים באזורים המוגנים הללו, ניצבים בפני איומים משמעותיים: הציד מאיים עליהם גם בסביבות המוגנות לכאורה; הם חשופים למחלות; ומספרם הקטן מביא לירידה במגוון הגנטי ולזיווגי שארים. מעריכים כי נכון ל-2011 חיו פחות מ-50 קרנפים מסוג זה בטבע.
קרנפי ג'אווה עשויים להגיע לגיל 30–45 שנים בטבע. בעבר הם חיו ביערות גשם נמוכים, באדמות מרעה ובמישורי הצפה רחבי ידיים. במרבית זמנם הם סוליטריים (מתבודדים), למעט עתות חיזור וגידול צאצאים. עם זאת, לעיתים הקרנפים מתקהלים בסמוך לאתרי התפלשות בבוץ או ליקוק מלח. האדם הוא הטורף היחיד של הקרנף בתחום תפוצתו. הקרנפים נוהגים להתרחק מהאדם, אך לא יהססו לתקוף אם יחושו מאוימים. מדענים וסביבתנים נזהרים מהתערבות בחייו של הקרנף בשל נדירותו והסכנה הנשקפת למין בשל כך; לכן, הם מסתמכים בעיקר על מצלמות המוצבות בשטחי מחייתו ועל ניתוח דגימות מגללי צואתו. סיבות אלו הביאו לכך שקרנפי ג'אווה נחקרו פחות מכל קרנף אחר.
מיון ואבולוציה; אטימולוגיה

המחקרים הראשונים אודות קרנפי ג'אווה בוצעו ב-1787 על ידי סביבתנים לא-מקומיים, כששני קרנפים נורו על האי. גולגולותיהם נשלחו לסביבתן ההולנדי הידוע פטרוס קמפר. קמפר נפטר ב-1789 בטרם הספיק לפרסם את גילויו כי מדובר במין שונה מאלו שהיו ידועים עד אז. קרנף ג'אווה נוסף נורה בסומטרה, וגופתו נשלחה לז'ורז' קיווייה, מדען צרפתי נודע. קיווייה הכיר בבעל החיים כמין נפרד ב-1822, ובאותה שנה העניק לו אנסלם גאֵטן דֶמָרֶה את השם המדעי "Rhinoceros sondaicus". בכך הוא המין האחרון שזוהה במשפחת הקרנפיים.
שמו המדעי מורכב משתי מלים: "Rhinoceros" ו-"sondaicus". המילה "Rhinoceros" נגזרת מיוונית: "rhino" פירושו "אף" ו-"ceros" פירושו "קרן". המילה "sondaicus" נגזרת מהמילה "sunda" (סונדה), שהוא האזור הביוגאוגרפי המכיל את איי סומטרה, ג'אווה, בורנאו וסביבתם.
המין קרנף ג'אווה מחולק לשלושה תת-מינים מובחנים, כאשר שניים מהם כנראה נכחדו:
Rhinoceros sondaicus sondaicus, או "'קרנף ג'אווה אינדונזי", הוא תת-מין שבעבר חי בג'אווה ובסומטרה. בימינו מונה האוכלוסייה כ-40–50 פרטים החיים בפארק הלאומי אוג'ונג קולון שבקצהו המערבי של האי ג'אווה.
Rhinoceros sondaicus annamiticus, או "קרנף ג'אווה וייטנאמי" - הוא תת-מין שבעבר חי ברחבי וייטנאם, קמבודיה, לאוס ואף בתאילנד ובמלזיה. עד לאוקטובר 2011 הייתה קבוצה שנאמדה בפחות מ-12 פרטים. הקרנף הווייטנאמי האחרון נהרג ב-25 באוקטובר 2011 על ידי ציידים לא חוקיים שחיו ביערות הנמוכים שבפארק הלאומי קאט טיין שבווייטנאם. מניתוח ממצאים גנטיים, עולה כי האב הקדמון המאוחר ביותר של שני תת-המינים חי לפני 300,000 עד שני מיליוני שנים לערך.
Rhinoceros sondaicus inermis, או "קרנף ג'אווה הודי", הוא תת-מין שתפוצתו השתרעה מבנגל ועד לבורמה. משערים כי הוא נכחד בעשור הראשון של המאה ה-20. מאפיינו הבולט של תת-מין זה היה קרניים קטנות מאוד אצל הזכרים והיעדרן המוחלט אצל הנקבות. המצב הפוליטי בבורמה מנע את קיומן של הערכות מסודרות של מצב המין במדינה, אולם הסיכויים לשרידתו של המין נמוכים מאוד.