stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב פינקרפלד
קורות חייו > פעילות מחקרית

עוד בשנות לימודיו החל להתעניין באמנות יהודית, ואסף חומר ציורי, תוכניות, תצלומים ותעודות המפיצות אור על היצירה האמנותית של היהודים בכל הדורות. במיוחד הטרידה אותו הדאגה לשרידי מבנים יהודיים בעלי ערך אמנותי בתפוצות הגולה שצפויה להם סכנת הרס ושכחה, ובשל כך הפציר בידידים ובמוסדות האחראיים לרכז את החומר המדעי ולשמר את המבנים בכל מקומות היישוב של בני ישראל במשך הדורות.
החל משנת 1930, עסק בחפירות ארכאולוגיות בחמת גדר, שומרון העתיקה, עציון גבר, בית שערים ועוד, במיוחד של בתי כנסת. במקביל לעיסוקו בבניית מבני ציבור במטרה לפענח את מבני השרידים ולהתקין תוכניות שיחזור. חקר את ההתפתחות המבנית של בתי הכנסת בישראל ומחוצה לה, בעיקר באגן הים התיכון (בפרט באיטליה ובתוניסיה) תוך מסעות מחקר. מחקריו החלוציים מהווים בסיס חשוב לחקר בתי כנסת עד היום. ספרו בתי הכנסת באיטליה מתקופת הרנסאנס עד ימינו (תשי"ד) סוקר בין היתר את אלה שבאלסנדריה, אסטי, טורינו, ליבורנו, טריאסטה, פיימונטה, פירנצה, קזאלה מונפראטו, קארמניולה, קראסקו, ורומא. ספרו בתי הכנסת באפריקה הצפונית (תשל"ד), יצא לאור לאחר מותו. ספר זה כולל סקר מפורט גם של בית הכנסת אלגריבה, באי ג'רבה בתוניסיה. ב-1948 שיקם את קבר דוד המלך בהר ציון לאחר שחיילי הלגיון הירדני הטמינו בו מוקש שהתפוצץ לאחר שנטשו את המקום. הוא חשף מתחת לקבר מבנה עם רצפת פסיפס מהתקופה הרומית וכן חשף מתחת לחלון הסמוך לקבר את הכניסה למערה התת-קרקעית, שכיום מכוסה בריצוף.
הנצחה

במקום בו נהרג בקיבוץ רמת רחל הוקם גן ארכאולוגי על-שם הנופלים.
ספריו

בתי כנסיות בארץ-ישראל מסוף תקופת הגאונים עד עליית החסידים, ירושלים, תש"ו.
בתי הכנסת באיטליה מתקופת הרנסאנס עד ימינו, ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ד-1954.
בתי הכנסת באפריקה הצפונית, ירושלים, תשל"ד.
בשבילי אמנות יהודית; ספר זיכרון, ספרית פועלים, 1957
ירושלים: בית כנסת ועדת הקראים
לקריאה נוספת

חיים סעדון, תוניסיה, סדרת קהילות ישראל במזרח במאות ה-19 וה-20, הוצאת משרד החינוך והתרבות ויד בן-צבי, תשס"ה-2005.
יעקב פינקרפלד : חלוץ משמרי המונומנטים במדינת ישראל / מאת: רונית בן שושן צמח ; בהנחיית: רוית לין (עבודת תזה, נובמבר 2020).
הערות שוליים

↑  פרופ' רם גופנא, בית פינקרפלד, באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה"
↑  יעקב פינקרפלד זל, באתר אתר לזכר האזרחים נפגעי פעולות האיבה
↑  עודד ליפשיץ, "סמל הכינוס מגואל בדם", עת־מול, 187 (2006), עמ' 26-28.
↑  bermanyaniv (2020-07-08), סיור של הארכאולוג עמית ראם בהר ציון וקבר דוד, נבדק ב-2025-01-14
↑  ארץ זוכרת יושביה - הגן הארכאולוגי בישוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300222405171  GND: 1147521859  ISNI: 0000 0003 8325 3451  LCCN: nr95012811  NTA: 157624595  RERO: 02-A003695817  SUDOC: 23445931X  ULAN: 500356539  VcBA: 495/236499  VIAF: 268804557   WorldCat (עם VIAF): 268804557
אריה גליקר

אין תמונה חופשית
אריה לאון גליקר (16 ביוני 1897 – 11 ביולי 1971) היה רדיולוג והרופא הראשון שהפעיל בישראל מכשיר לטיפול בחולי סרטן באמצעות קובלט.
קורות חיים

גליקר נולד בזברז' שהייתה אז החלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בפולין), בנם של פרימה ואלימלך, אח צעיר לשלושה בנים ובת. במלחמת העולם הראשונה גויס לצבא, ואף על פי שסיים רק 3 שנות לימודי רפואה, שירת כרופא צבאי ולאחר מכן כמנהל בית חולים שדה.
למד רפואה בלבוב ובווינה, ולאחר הכשרה והשתלמות ברנטגן, פתח מרפאה פרטית מתקדמת. בשנת 1933 עלה לארץ ישראל. באותה שנה עבד בסלילת כבישים, משום שלא היו תקני עבודה כרופא, לאחר מכן, עבד כרדיולוג הראשי בבית החולים "כרמל" בחיפה. הוא ביקש מהנהלת בית החולים לרכוש מכשיר הקרנות קובלט. לאחר שסירבו, פתח וניהל את מחלקת הרנטגן בבית החולים האיטלקי בחיפה בשנת 1959, ושם רכש, בשותפות עם בית החולים, את מכשיר הקובלט הראשון בישראל.
משפחתו

התחתן בחיפה עם אוה מרים, לבית הריניאק ב-16 ביולי 1935, נולדו להם 2 ילדים, בת - עדנה ובן - דניאל. נפטר ביולי 1971 ונקבר בבית הקברות חוף הכרמל. אשתו אוה נפטרה ב-1988.
שנים מאחיו היו יצחק גליקר וצבי הירש גליקר, רופאים גם הם.
לקריאה נוספת

נסים לוי ויעל לוי, רופאיה של ארץ ישראל 1799–1948; עריכת תוכן, עיצוב וסדר: חדוה רוקח, איתי בחור, זכרון יעקב: איתי בחור הוצאה לאור, 2012 (הוצאה שנייה), עמ' 155
הערות שוליים

↑  ילקוט הפרסומים, 556, 16 בספטמבר 1957 לאון גליקר, רח' מוריה 65, הר הכרמל, חיפה, מס' רישיון: 3,508, עמוד 1379, כ' באלול תשי"ז (הקישור אינו פעיל, 16 באפריל 2020)
1 2  מכשיר חדש ליטיפול בגידולי סרטן הוכנס לבי"ח האיטלקי בחיפה, דבר, 10 באוגוסט 1959
↑  רינה פטילון, שמורת טבע איטלקית - כאב אונקולוגי, עמודים 14 ו-16, באתר Medicie‏, ינואר-מרץ 2007
↑  ד"ר גליקר הובא למנוחות, מעריב, 29 ביולי 1971
↑  אוה גליקר ז"ל, מעריב, 8 בינואר 1988
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים ובנושא רופאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יצירות מאת פרדריק שופן

שופן, דיוקן
להלן מובאת רשימת היצירות המלאה אשר חיבר פרדריק שופן, מלחין פולני מן התקופה הרומנטית.
יצירות תזמורתיות

וריאציות על "La ci darem la mano" מתוך "דון ג'ובאני" של מוצרט לפסנתר ולתזמורת, סי במול מז'ור, אופ. 2 (1827)
פנטזיה על נושאים פולניים (Fantazja na tematy polskie) לפסנתר ולתזמורת, לה מז'ור, אופ. 13 (1828)
רונדו "א לה קרקוביאק" (a la Krakoviak) לפסנתר ולתזמורת, פה מז'ור, אופ. 14 (1828)
קונצ'רטו לפסנתר ולתזמורת, פה מינור, אופ. 21 (1829)
קונצ'רטו לפסנתר ולתזמורת, מי מינור, אופ. 11 (1830)
אנדנטה ופולונז לפסנתר ולתזמורת, מי במול מז'ור, אופ. 22 (1830-1835)
יצירות קאמריות

טריו לפסנתר, לכינור ולצ'לו, סול מינור, אופ. 8 (1829)
פולונז לפסנתר ולצ'לו, דו מז'ור, אופ. 3 (1829-1830)
דואו קונצ'רטנטה על "Robert le Diable" לפסנתר ולצ'לו, מי מז'ור (1833)
סונאטה לפסנתר ולצ'לו, סול מינור, אופ. 65 (1846)
יצירות קאמריות > פורסמו לאחר המוות

וריאציות על אופרה של רוסיני לפסנתר ולחליל, מי מז'ור (1824)
וריאציות על נושא של מור (Moore) ל-4 ידיים, רה מז'ור (1826)
רונדו לשני פסנתרים, דו מז'ור, אופ. 73 (1828)
יצירות > פורסמו לאחר המוות

שירים לפסנתר וקול, אופ. 74:
מס' 1 – משאלה של ילדה קטנה (Zyczenie), סול מז'ור (1829)
מס' 2 – שיר האביב (Wiosna), סול מינור (1838)
מס' 3 – נהר עצוב (Smutna rzeka), פה דיאז מינור (1831)
מס' 4 – שיר שתייה (Hulanka), דו מז'ור (1830)
מס' 5 – רצונה של ילדה (Gdzie lubi), לה מינור (1829)
מס' 6 – מחוץ לשדה ראייתי (Precz z moich oczu), פה מינור (1827)
מס' 7 – השליח (Posel), רה מז'ור (1831)
מס' 8 – הבחור הנאה (Sliczny chlopiec), רה מז'ור (1841)
מס' 9 – שיר אבל (Melodia), מי מינור (1847)
מס' 10 – הלוחם (Wojak), לה במול מז'ור (1831)
מס' 11 – פלוגות המוות (Dwojaki koniec), רה מינור (1845)
מס' 12 – אהובתי (Moja pieszczotka), סול במול מז'ור (1837)
מס' 13 – דהוי ונעלם (Nie ma czego trzeba), לה מינור (1845)
מס' 14 – הטבעת (Pierscien), מי במול מז'ור (1836)
מס' 15 – המאורסים (Narzeczony), דו מינור (1831)
מס' 16 – שיר ליטאי (Piosnka litewska), פה מז'ור (1831)
מס' 17 – העלים נופלים (Leci liscie z drzewa), מי במול מינור (1836)
כישוף (Czary), רה מינור (1830)
שיר (Dumka), לה מינור (1840)
מזורקה (Mazur) רק חלק לקול, סול מז'ור (1829)
יצירות לפסנתר > מזורקות

מזורקות, אופ. 6 (1832):
מס' 1 – פה דיאז מינור
מס' 2 – דו דיאז מינור
מס' 3 – מי מז'ור
מס' 4 – מי במול מינור
מס' 5 – דו מז'ור
מזורקות, אופ. 7 (1824-1832):
מס' 1 – סי במול מז'ור
מס' 2 – לה מינור
מס' 3 – פה מינור
מס' 4 – לה במול מז'ור
מזורקות, אופ. 17 (1833):
מס' 1 – סי במול מז'ור
מס' 2 – מי מינור
מס' 3 – לה במול מז'ור
מס' 4 – לה מינור
מזורקות, אופ. 24 (1833):
מס' 1 – סול מינור
מס' 2 – דו מז'ור
מס' 3 – לה במול מז'ור
מס' 4 – סי במול מינור
מזורקות, אופ. 30 (1837):
מס' 1 – דו מינור
מס' 2 – סי מינור
מס' 3 – רה במול מז'ור
מס' 4 – דו דיאז מינור
מזורקות, אופ. 33 (1838):
מס' 1 – סול דיאז מינור
מס' 2 – דו מז'ור
מס' 3 – רה מז'ור
מס' 4 – סי מינור
מזורקות, אופ. 41 (1838-1839):
מס' 1 – מי מינור
מס' 2 – סי מז'ור
מס' 3 – לה במול מז'ור
מס' 4 – דו דיאז מינור
מזורקה (Emile Gaillard), לה מינור (1840)
מזורקה (Notre Temps), לה מינור (1841)
מזורקות, אופ. 50 (1842):
מס' 1 – סול מז'ור
מס' 2 – לה במול מז'ור
מס' 3 – דו דיאז מינור
מזורקות, אופ. 56 (1843-1844):
מס' 1 – סי מז'ור
מס' 2 – דו מז'ור
מס' 3 – דו מינור
מזורקות, אופ. 59 (1845):
מס' 1 – לה מינור
מס' 2 – לה במול מז'ור
מס' 3 – פה דיאז מינור
מזורקות, אופ. 63 (1846):
מס' 1 – סי מז'ור
מס' 2 – פה מינור
מס' 3 – דו דיאז מינור
יצירות לפסנתר > מזורקות > פורסמו לאחר מותו

מזורקות, אופ. 67:
מס' 1 – סול מז'ור (1835)
מס' 2 – סול מינור (1848 או 1849)
מס' 3 – דו מז'ור (1835)
מס' 4 – לה מינור (1846)
מזורקות, אופ. 68:
מס' 1 – דו מז'ור (1830)
מס' 2 – לה מינור (1827)
מס' 3 – פה מז'ור (1830)
מס' 4 – פה מינור (1848 או 1849)
מזורקה, סול מז'ור (1826)
מזורקה, סי במול מז'ור (1826)
מזורקה, רה מז'ור (1829)
מזורקה, סי במול מז'ור (1832)
מזורקה, דו מז'ור (1833)
מזורקה, לה במול מז'ור (1834)
יצירות לפסנתר > נוקטורנים

נוקטורנים, אופ. 9 (1832):
מס' 1 – סי במול מינור
מס' 2 – מי במול מז'ור
מס' 3 – סי מז'ור
נוקטורנים, אופ. 15 (1833):
מס' 1 – פה מז'ור
מס' 2 – פה דיאז מז'ור
מס' 3 – סול מינור
נוקטורנים, אופ. 27 (1835):
מס' 1 – דו דיאז מינור
מס' 2 – רה במול מז'ור
נוקטורנים, אופ. 32 (1837):
מס' 1 – סי מז'ור
מס' 2 – לה במול מז'ור
נוקטורנים, אופ. 37:
מס' 1 – סול מינור (1838)
מס' 2 – סול מז'ור (1839)
נוקטורנים, אופ. 48 (1841):
מס' 1 – דו מינור
מס' 2 – פה דיאז מינור
נוקטורנים, אופ. 55 (1842-1844):
מס' 1 – פה מינור
מס' 2 – מי במול מז'ור
נוקטורנים, אופ. 62 (1846):
מס' 1 – סי מז'ור
מס' 2 – מי מז'ור
יצירות לפסנתר > נוקטורנים > פורסמו לאחר המוות

נוקטורן, מי מינור, אופ. 72 מס' 1 (1827)
נוקטורן (Lento con gran espressione), דו דיאז מינור (1830)
נוקטורן, דו מינור (1847)
יצירות לפסנתר > פולונזים

אנדנטה ספיאנאטו ופולונז, סול ומי במול מז'ור, אופ. 22 (1830-1835)
פולונזים, אופ. 26 (1835):
מס' 1 – דו דיאז מינור
מס' 2 – מי במול מינור
פולונזים, אופ. 40:
מס' 1 – לה מז'ור (1838)
מס' 2 – דו מינור (1839)
פולונז, פה דיאז מינור, אופ. 44 (1841)
פולונז, לה במול מז'ור, אופ. 53 (1843)
פולונז-פנטזיה, לה במול מז'ור, אופ. 61 (1846)
יצירות לפסנתר > פולונזים > פורסמו לאחר המוות

פולונזים, אופ. 71 (1827-1829):
מס' 1 – רה מינור
מס' 2 – סי במול מז'ור
מס' 3 – פה מינור
פולונז, סי במול מז'ור (1817)
פולונז, סול מינור (1817)
פולונז, לה במול מז'ור (1821)
פולונז, סול דיאז מינור (1822 או 1824)
פולונז, סי במול מינור (1826)
פולונז, סול במול מז'ור (1829)
יצירות לפסנתר > פרלודים

פרלודים, אופ. 28 (1838-1839):
מס' 1 – דו מז'ור
מס' 2 – לה מינור
מס' 3 – סול מז'ור
מס' 4 – מי מינור
מס' 5 – רה מז'ור
מס' 6 – סי מינור
מס' 7 – לה מז'ור
מס' 8 – פה דיאז מינור
מס' 9 – מי מז'ור
מס' 10 – דו דיאז מינור
מס' 11 – סי מז'ור
מס' 12 – סול דיאז מינור
מס' 13 – פה דיאז מז'ור
מס' 14 – מי במול מינור
מס' 15 – רה במול מז'ור
מס' 16 – סי במול מינור
מס' 17 – לה במול מז'ור
מס' 18 – פה מינור
מס' 19 – מי במול מז'ור
מס' 20 – דו מינור
מס' 21 – סי במול מז'ור
מס' 22 – סול מינור
מס' 23 – פה מז'ור
מס' 24 – רה מינור
פרלוד, דו דיאז מינור, אופ. 45 (1841)
יצירות לפסנתר > פרלודים > פורסם לאחר המוות

פרלוד (Presto con leggerezza), לה במול מז'ור (1834)
יצירות לפסנתר > אטיודים

אטיודים, אופ. 10 (1829-1833):
מס' 1 – דו מז'ור
מס' 2 – לה מינור
מס' 3 – מי מז'ור
מס' 4 – דו דיאז מינור
מס' 5 – סול במול מז'ור
מס' 6 – מי במול מינור
מס' 7 – דו מז'ור
מס' 8 – פה מז'ור
מס' 9 – פה מינור
מס' 10 – לה במול מז'ור
מס' 11 – מי במול מז'ור
מס' 12 – דו מינור ("המהפכה")
אטיודים, אופ. 25 (1835-1837):
מס' 1 – לה במול מז'ור
מס' 2 – פה מינור
מס' 3 – פה מז'ור
מס' 4 – לה מינור
מס' 5 – מי מינור
מס' 6 – סול דיאז מינור
מס' 7 – דו דיאז מינור
מס' 8 – רה במול מז'ור
מס' 9 – סול במול מז'ור
מס' 10 – סי מינור
מס' 11 – לה מינור ("רוח חורף")
מס' 12 – דו מינור
אטיודים, 'Nouvelles - חדשים' (1839-1840):
מס' 1 – פה מינור
מס' 2 – לה במול מז'ור
מס' 3 – רה במול מזור
יצירות לפסנתר > ואלסים

ואלס, מי במול מז'ור, אופ. 18 (1833)
ואלסים, אופ. 34:
מס' 1 – לה במול מז'ור (1835)
מס' 2 – לה מינור (1838)
מס' 3 – פה מז'ור (1838)
ואלס, לה במול מז'ור, אופ. 42 (1840)
ואלסים, אופ. 64 (1847):
מס' 1 – רה במול מז'ור
מס' 2 – דו דיאז מינור
מס' 3 – לה במול מז'ור
יצירות לפסנתר > ואלסים > פורסמו לאחר המוות

ואלסים, אופ. 69:
מס' 1 – לה במול מז'ור (1835)
מס' 2 – סי מינור (1829)
ואלסים, אופ. 70:
מס' 1 – סול במול מז'ור (1832)
מס' 2 – פה מינור (1842)
מס' 3 – רה במול מז'ור (1829)
ואלס, מי מז'ור (1829 או 1830)
ואלס, לה במול מז'ור (1830)
ואלס, מי מינור (1830)
ואלס, מי במול מז'ור (1840)
ואלס, לה מינור (1847)
ואלס, לה מינור (1830-1835), פורסם ב-2024
יצירות לפסנתר > בלדות

בלדה, סול מינור, אופ. 23 (1833-1835)
בלדה, פה מז'ור, אופ. 38 (1839)
בלדה, לה במול מז'ור, אופ. 47 (1841)
בלדה, פה מינור, אופ. 52 (1843)
יצירות לפסנתר > סקרצי

סקרצו, סי מינור, אופ. 20 (1833)
סקרצו, סי במול מינור, אופ. 31 (1837)
סקרצו, דו דיאז מינור, אופ. 39 (1839)
סקרצו, מי מז'ור, אופ. 54 (1843)
יצירות לפסנתר > אימפרומפטי

אימפרומפטו לה במול מז'ור, אופ. 29 (1837)
אימפרומפטו, פה דיאז מז'ור, אופ. 36 (1839)
אימפרומפטו, סול במול מז'ור, אופ. 51 (1842)
יצירות לפסנתר > אימפרומפטי > פורסם לאחר המוות

אימפרומפטו, דו דיאז מינור, "פנטזיה-אימפרומפטו" אופ. 66 (1834)
יצירות לפסנתר > סונאטות

סונאטה, סי במול מינור, אופ. 35 (1837, פרק 3 – 1839)
סונאטה, סי מינור, אופ. 58 (1844)
יצירות לפסנתר > סונאטות > פורסמה לאחר המוות

סונאטה, דו מינור, אופ. 4 (1828)
יצירות לפסנתר > רונדואים

רונדו, דו מינור, אופ. 1 (1825)
רונדו "א לה מזור" (a la Mazur), פה מז'ור, אופ. 5 (1826)
רונדו, מי במול מז'ור, אופ. 16 (1833)
יצירות לפסנתר > וריאציות

וריאציות מבריקות (Variations brillantes), על נושא מהאופרה "לודוביק" מאת פרדיננד הרולד, בסי במול מז'ור, אופ. 12 (1833)
וריאציה שישית מתוך "הקסמרון" (Hexameron), מי מז'ור (1837)
יצירות לפסנתר > וריאציות > פורסמו לאחר המוות

וריאציות על נושא גרמני, מי מז'ור (1824)
יצירות לפסנתר > אחרים

בולרו, לה מינור, אופ. 19 (1833)
טרנטלה, לה במול מז'ור, אופ. 43 (1841)
אלגרו דה קונצרט (פרק ראשון מקונצ'רטו שלישי), לה מז'ור, אופ. 46 (1841)
פנטזיה, פה מינור, אופ. 49 (1841)
שיר ערש (Berceuse), רה במול מז'ור, אופ. 57 (1844)
ברקרולה, פה דיאז מז'ור, אופ. 60 (1846)
יצירות לפסנתר > אחרים > פורסמו לאחר המוות

מארש הלוויה (Funeral March), דו מינור, אופ. 72 מס' 2 (1826 או 1827 או 1829)
Ecossaises (אקוסזים - ריקודים סקוטיים), אופ. 72 (1826 או 1830):
מס' 3 – רה מז'ור
מס' 4 – סול מז'ור
מס' 5 – רה במול מז'ור
מזכרת מפגניני (Souvenir de Paganini), לה מז'ור (1829)
קנטבילה (Cantabile), סי במול מז'ור (1834)
לארגו (Largo), מי במול מז'ור (1837)
פוגה, לה מינור (1827 או 1841)
עלה מאלבום - מודראטו (Feuille d'Album), מי מז'ור (1843)
נועם גיל-אור

| --- | --- |

 לידה:  6 בספטמבר 1964 (בן 60) 
 מדינה:  ישראל 
 מקצוע:  שדרן רדיו, עורך ומנחה מופעים.
 
נועם גיל-אור (נולד ב-6 בספטמבר 1964) הוא שדרן רדיו עורך ומנחה מופעים. גיל-אור ערך והגיש תוכניות בקול ישראל והנחה תוכניות בערוץ הראשון עד לסגירת רשות השידור ב-2017.
ביוגרפיה

גיל-אור נולד לרבקה, אשת חינוך ומנהלת סניף ויצו רמת גן, ולאברהם גיל-אור. למד והתחנך ברמת-גן. את שירותו הצבאי עשה בתיאטרון צה"ל. לאחר שחרורו עבר קורס קריינים והחל לעבוד ב"קול ישראל".
בשנת 1985 הופיע בתפקיד ש.ג בבסיס הטירונות בסרט בנות.
גיל-אור היה אחד המנחים של תוכנית הטלוויזיה "להיט בראש" בערוץ הראשון בשנים 1988–1992. הגיש בשנים 1992–1995 ברשת ג' את תוכנית מצעד הפזמונים "מקום בצמרת". כן הגיש את תוכניות הרדיו "ארוחת בוקר" "בדרכי נועם" "מופע אולפן"
בין השנים 2008–2012 ניהל את רשת ג' ואת חטיבת הבידור ב"קול ישראל".
ערך והגיש את התוכנית "ציפורי שיר" ברשת ג' והגיש יחד עם אלי לפיד את התוכנית "מציאות" ב-88 FM.
בשנת 2018 הגיש בערוץ 24 ובשידורי קשת יחד עם עינת שרוף את התכנית 'חוזרים לשבעים' שהוקדשה לשירים הישראליים בשבעים שנות המדינה ומשתתף באירועי מחווה לגדולי היוצרים בזמר העברי.
גיל-אור הוא בעל תואר ראשון בתקשורת ומדע המדינה[דרושה הבהרה] ותואר שני במינהל ציבורי מטעם אוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2025 סיים הכשרה לרבנות חילונית-הומניסטית במכון "תמורה – יהדות ישראלית".[דרוש מקור]
ביוגרפיה > פעילויות נוספות

גיל-אור מנחה טקסים ממלכתיים וטקסי התייחדות בהיכל הזיכרון הלאומי בהר הרצל בירושלים, ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ולנפגעי פעולות האיבה ובטקסי אזכרה והתייחדות בצה"ל.
מורה לדיבור ושפה בבית הספר לאומנויות הבמה בית צבי.
חיים אישיים

גיל-אור נשוי ללילך, אב לשלושה בנים, יובל (במאי קולנוע וטלוויזיה) יהונתן ויואב, הוא צאצא של הרב מרדכי אקלר רבם של אנוסי משהד, ומתגורר בתל אביב.
ויליאם אינגליש

ויליאם היידן אינגליש (באנגלית: William Hayden English‏; 27 באוגוסט 1822 – 7 בפברואר 1896) היה פוליטיקאי אמריקאי. הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מאינדיאנה מ-1853 עד 1861 והיה מועמד המפלגה הדמוקרטית לסגן נשיא ארצות הברית בבחירות 1880.
אינגליש פרש מבית הנבחרים ב-1861, אך נשאר מעורב בענייני המפלגה. במלחמת האזרחים האמריקנית הוא היה דמוקרט מלחמתי, שתמך במאמץ המלחמתי של האיחוד. בנוסף לקריירה פוליטית, הוא היה סופר ואיש עסקים. הוא היה בעל בית אופרה, היה נשיא בנק ופיתח נכסי מגורים רבים. אינגליש הצליח בעסקים, והפך לאחד האנשים העשירים באינדיאנה. לאחר כמעט שני עשורים במגזר הפרטי, אינגליש חזר לחיים הפוליטיים כמועמד הדמוקרטי לסגן הנשיא ב-1880. אינגליש וחברו לנשיאות, וינפילד סקוט הנקוק, הפסידו במעט ליריביהם הרפובליקנים, ג'יימס א. גארפילד וצ'סטר א. ארתור.
ביוגרפיה > משפחתו ותחילת הקריירה

ויליאם היידן אינגליש נולד ב-27 באוגוסט 1822 בלקסינגטון, אינדיאנה, והיה בנם היחיד של אלישע גייל אינגליש ואשתו, מהאלה (איסטין) אינגליש. שני הוריו היו ילידי קנטקי ממשפחות מחזיקים בעבדים ממוצא אנגלי וצרפתי הוגנוטי. הם עברו לדרום אינדיאנה ב-1818. אלישע אינגליש הפך מהר מאוד למעורב בפוליטיקה המקומית בתור דמוקרט, כיהן בבית המחוקקים של המדינה וכן טיפח קריירה עסקית בולטת. ויליאם אינגליש התחנך בבתי הספר הציבוריים המקומיים, מאוחר יותר למד במכללת הנובר. הוא עזב את הקולג' לאחר שלוש שנים והחל ללמוד משפטים. בשנת 1840, אינגליש התקבל ללשכה בגיל שמונה עשרה ועד מהרה הקים משרד במחוז מולדתו סקוט. הוא התחיל מוקדם גם בפוליטיקה, השתתף בוועידה הדמוקרטית של המדינה באותה שנה ונשא נאומים בשם המועמד הדמוקרטי לנשיאות, מרטין ואן ביורן.
מסוף 1842, אינגליש חונך על ידי סגן המושל ג'סי ד. ברייט, שעזר לו להתרומם בתוך הפלג של ברייט במפלגה. בשנה שלאחר מכן, בית הנבחרים של אינדיאנה בחר באינגליש כפקיד. ב-1844 הוא עבד על מסלול הקמפיין, הפעם בשירותו של המועמד לנשיאות ג'יימס ק. פולק.
ביוגרפיה > פוליטיקה ונישואים

כפרס, לאחר שפולק נכנס לתפקידו ב-1845, הוא העניק לאינגליש מינוי חסות כפקיד במשרד האוצר הפדרלי בוושינגטון הבירה. אינגליש החזיק בתפקיד זה במשך ארבע שנים, ובמהלכן פגש את אמה מרדוליה ג'קסון. הם נישאו בנובמבר 1847. נולדו להם שני ילדים: ויליאם איסטין ורוזלינד.
אינגליש השתתף בוועידה הלאומית הדמוקרטית בבולטימור ב-1848, שם תמך בלואיס קאס, המועמד בסופו של דבר לנשיאות. עם בחירתו של מועמד המפלגה הוויגית, זאכרי טיילור, לנשיאות, חבר מפלגה ויגי החליף את אינגליש במשרד האוצר. הוא השיג עבודה כפקיד בוועדת התביעות של הסנאט של ארצות הברית באמצעות קשרים מפלגתיים ושירת עד 1850 בוושינגטון.
אינגליש ואשתו חזרו לאחר מכן לאינדיאנה, שם עבד כמזכיר הוועידה החוקתית של אינדיאנה. הדמוקרטים היו ברוב בוועידה, והצעותיהם שולבו בחוק החדש, כולל הגדלת מספר התפקידים הנבחרים, הבטחת פטור מחווה והגבלת זכויות ההצבעה לגברים לבנים. לשחורים חופשיים הייתה בעבר זכות בחירה במדינה. הבוחרים אישרו את החוקה החדשה ברוב גדול.
באוגוסט 1851 זכה אינגליש בבחירותיו הראשונות לבית הנבחרים של המדינה. מכיוון שזו הייתה הישיבה הראשונה של בית המחוקקים על פי חוקת 1851, הידע של אינגליש עליה תרם לבחירתו כיושב ראש בית הנבחרים בגיל עשרים ותשע. לבית היה רוב דמוקרטי, ולפי הנחייתו של ברייט, אינגליש פעל לבחירתו של גרהם נ. פיץ', חבר בסיעתו של ברייט במפלגה, לסנאט האמריקני. בית המחוקקים בחר במקום זאת בדמוקרט אחר, ג'ון פטיט. תפקידו כיושב הראש הגביר את השפעתו של אינגליש ברחבי המדינה; בשנת 1852, הדמוקרטים בחרו בו כמועמד שלהם לבית הנבחרים הפדרלי מהמחוז השני שהוגדר מחדש. הדמוקרטים ניצחו בבחירות באותו אוקטובר, וגרפו את כולם מלבד מושב אחד בבית הנבחרים. אינגליש ניצח את יריבו הוויגי 55% - 45% והצטרף לקונגרס ה-33 כאשר התכנס בוושינגטון ב-1853.
את תקופתו של אינגליש בקונגרס, בדומה לשאר הקריירה הפוליטית שלו, אפשר לראות כפרגמטי. בעוד שסלד מעבדות מבחינה מוסרית, הוא גינה את אנשי הביטול והאמין ברעיון של "ריבונות עממית", שטען שאנשי מדינה או טריטוריה צריכים לבחור בעצמם אם לקיים עבדות. הוא הסביר את דעתו בנאום בשנת 1854:
אדוני, אני יליד מדינה חופשית, ואין לי אהבה למוסד העבדות. מלבד השאלה המוסרית הכרוכה בכך, אני רואה בזה פגיעה במדינה שבה היא קיימת... אבל אדוני, אני לעולם לא יכול לשכוח שאנחנו קונפדרציה של מדינות, בעלות שוויון זכויות, על פי החוקה המפוארת שלנו. שאם תושבי קנטקי מאמינים שמוסד העבדות יועיל לאושרם, יש להם אותה זכות לקבוע ולשמור על כך שאנו מאינדיאנה צריכים לדחות אותו; ודוקטרינה זו חלה באותה מידה על מדינות שיתקבלו להלן כמו על אלו שכבר נמצאות באיחוד.
ביוגרפיה > קונגרס > חוק קנזס-נברסקה

בית הנבחרים התכנס לקונגרס ה-33 בדצמבר 1853. באותה תקופה, המחלוקת הבוערת בין המדינות החופשיות ומדינות העבדות התחממה עם הכנסת חוק קנזס-נברסקה, שהוצע על ידי הדמוקרט סטיבן א. דאגלס מאילינוי, שיפתח את שטחי קנזס ונברסקה לעבדות, ביטול מרומז של פשרת מיזורי של 1820. בכוונה להשקיט את התסיסה הלאומית על העבדות על ידי העברת ההחלטה למתיישבים המקומיים, הצעתו של דאגלס תדלקה במקום זאת את הרגשות נגד העבדות בצפון בכך שאפשרה את האפשרות של התרחבות העבדות לשטחים המוחזקים כאדמה חופשית במשך שלושה עשורים. אינגליש, חבר בוועדת הטריטוריות, חשב שהצעת החוק מיותרת ולא הסכים עם העיתוי שלה; כשהוועדה אישרה את הצעת החוק כתב אינגליש דו"ח מיעוט בעניין זה. עם זאת, הוא לא התנגד לחלוטין לעקרון הריבונות העממית, מתוך אמונה ש"צריך לאפשר לכל קהילה מאורגנת להחליט בעצמה". הדמוקרטים הצפוניים התחלקו כמעט באופן שווה על הצעת החוק, אך אינגליש, למרות ההסתייגויות המוצהרות שלו, היה בין אלה שהצביעו בעדו. בכך אמר כי הקונגרס מחויב לכבד את החלטת תושבי הטריטוריות והתחייב לקיים את החלטותיהם. הנשיא פרנקלין פירס חתם על הצעת החוק ב-30 במאי 1854.
חוק קנזס-נברסקה היה מאוד לא פופולרי ברחבי הצפון. התגובה הרגה בסופו של דבר את המפלגה הוויגית, החלישה את הדמוקרטים הצפוניים והביאה למפלגה חדשה, הרפובליקנים. רק 3 מתוך 42 נציגי מדינות חופשיות נבחרו מחדש לאחר שהצביעו עבורה; אינגליש היה אחד מהם. אינגליש היה דמוקרט שמרני, ולמחוז הדרומי שלו באינדיאנה, למרות שלא היה פרו עבדות, לא הייתה גם אהדה מועטה לביטול. הוא נבחר שוב ב-1856, כאשר הדמוקרטים השיגו מחדש את הרוב בבית הנבחרים בקונגרס ה-35. יושב הראש, ג'יימס לורנס אור, הקצה את אינגליש לוועדת הדואר והדרכים, אך נושא קנזס לקח יותר מזמנו.
ביוגרפיה > קונגרס > חוק אינגליש

בדצמבר 1857, בבחירות שהוחרמו על ידי תומכי מפלגת החירות, קנזס אימצה את חוקת לקומפטון התומכת בעבדות ועתרה לקונגרס להתקבל כמדינת עבדים. הנשיא ג'יימס ביוקנן, דמוקרט, דחק בקונגרס לקחת את הנושא, והסנאט אישר הצעת חוק להכניס את קנזס. הצעת החוק הובסה בבית הנבחרים, 112–120. אינגליש מצא שהתהליך שבו תומכי העבדות בקנזס כפו את החוקה שלהם לא מספק, והצביע נגד קבלה. הקונגרס המשיך לדון בנושא במשך חודשים ללא החלטה. אינגליש והדמוקרטי מג'ורג'יה, אלכסנדר ה. סטיבנס, המציאו אמצעי פשרה, שנקרא מאוחר יותר הצעת החוק אינגליש. הצעת החוק הציעה לקבל את קנזס כמדינת עבדים, אבל רק אם העם יאשר את הבחירה הזו במשאל עם. הצעת החוק גם חייבה את קנזס לוותר על המענק הגדול בצורה יוצאת דופן של אדמות פדרליות שביקשו בחוקת לקומפטון. המצביעים בקנזס יכלו, אם כן, לדחות את חוקת לקומפטון על ידי הצעד שמציל את הפנים של דחיית מענק הקרקע הקטן יותר. הקונגרס העביר את הצעת החוק, וקנזס דחתה כדין את החוקה התומכת בעבדות ביחס של שש לאחד. כמה מבעלי בריתו הפוליטיים של אינגליש, כולל ברייט (שהיה סנאטור באותה העת), העדיפו שקנזס תתקבל כמדינת עבדים, אבל ההחלטה הייתה פופולרית מספיק במחוז שלו כדי לאפשר בחירה חוזרת של אינגליש ב-1858 ברוב של 56% 44%.