stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דורימון
המדיה השונות בזיכיון > סרטים קצרים, סרטי OVA וסרט קרוסאובר

בין השנים 1989 עד 2004 הופקו גם מספר סרטים קצרים של דורימון. הסרטים הללו כוללים את הסרט "2112: The Birth of Doraemon" שעוסק בחייו של דורימון לפני שהוא פגש את נוביטה, את הסרט "Doraemon: Nobita's the Night Before a Wedding" אשר עסק באירועים שקשורים לחתונה של נוביטה ושיזוקה בעתיד, והסרטים "The Day When I Was Born" ו-"Doraemon: A Grandmother's Recollections" אשר עוסקים במערכת היחסים בין נוביטה להוריו וסבתו. סרטים קצרים אחרים מתמקדים בדמותה של דוראמי ובדורמונים אחרים.
בשנת 1994 הופק סרט ה-OVA החינוכי "Doraemon: Nobita to Mirai Note". ה-OVA. פרק קרוסאובר של דורימון עם "AIBOU: Tokyo Detective Duo" שודר בערוץ הטלוויזיה TV Asahi ב-9 בנובמבר 2018.
המדיה השונות בזיכיון > משחקי וידאו

לאורך השנים פותחו משחקי וידאו רבים של דורימון. לדוגמה בשנת 1983 חברת בנדאי הוציאה לשווקים את המשחק הארקייד "Dokodemo Dorayaki Doraemon" שנוצר בהשראת המשחק פק-מן. ב-12 בדצמבר 1986 חברת Hudson Soft הוציאה לשווקים את משחק הדורימון הראשון עבור קונסלת המשחק NES אשר היה לאחד מהמשחקים הנמכרים ביותר ביפן באותה השנה בה נמכרו מעל ל-1.15 מיליון מחסניות של המשחק ביפן. ב-6 בדצמבר 2007 חברת סגה הוציאה לשווקים את המשחק "Doraemon Wii" שהיה משחק הווידאו הראשון של דורימון בקונסלות המשחק Wii. משחק הדורימון הראשון אשר זכה למהדורה נפרדת באנגלית לשוק הבינלאומי היה המשחק Doraemon Story of Seasons שיצא לשווקים בשנת 2019.
המדיה השונות בזיכיון > מוזיקה

הפסקול של העיבוד הטלוויזיוני הראשון של דורימון משנת 1973 הולחן על ידי נובויושי קושיבה, אשר עיבד גם את שיר הפתיחה של הסדרה "ドラえもん" ואת שיר הסיום של הסדרה "ドラえもん ルンバ" אשר בוצעו על ידי הארומי נאיטו.
הפסקול של העיבוד הטלוויזיוני השני של דורימון, שעלה לשידור לראשונה בשנת 1979, הולחן על ידי שונסוקה קיקוצ'י.
הפסקול של העיבוד הטלוויזיוני השלשי של דורימון, שעלה לשידור לראשונה בשנת 2005, הולחן על ידי קאן סוואדה.
לאורך השנים נמכרו קלטות שמע ותקליטורים המכילים אוספים של שירי הפתיחה ויתר המנגינות בסדרות האנימה ובסרטים העלילתיים של דורימון.
המדיה השונות בזיכיון > מוצרים נלווים

הפופולריות הרבה לה זכה הזיכיון הוביל לכך שלאורך השנים נמכרו מוצרים נלווים רבים תחת המותג של דורימון הכוללים צעצועים, מוצרי מזון, כלי כתיבה, אקשן פיגר, נעליים, בגדים, ועוד.
דורימון בישראל

בישראל סדרת האנימה שודרה במקור במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 בערוץ ג'טיקס עם דיבוב לעברית, וחזרה בהמשך להיות משודרת בישראל במהלך העשור השני של המאה ה-21 בערוץ דיסני ישראל עם דיבוב מחודש בעברית.
בהפקת הגרסה העברית של ערוץ ג'טיקס השתתפו בדיבוב הדמויות:
הגר ריש (דורימון)
איל כהן (נובּיטה נובי)
ספיר דרמון (שיזוקה מינאמוטו)
שי חורש (טקאשי "ג'יאן" גודה)
ינון כהן (סונאו הונקאווה)
דבי בסרגליק (סוואשי)
אורלי קטן (טאמקו נובי)
קובי אשל (נוביסוקה נובי)
עפרון אטקין (דמויות שונות)
בהפקת הגרסה העברית של ערוץ דיסני ישראל, אשר הופקה על ידי אולפני אלרום, השתתפו בדיבוב הדמויות:
אור אזולאי (דורימון)
איל כהן (נובּיטה נובי, 2014)
דור סרוגו (נובּיטה נובי, 2015)
ספיר דרמון (שיזוקה מינאמוטו)
סער בדישי (טקאשי "ג'יאן" גודה / דמויות שונות)
גילן שחף (סונאו הונקאווה)
הגר ריש (טאמקו נובי)
אמנון וולף (נוביסוקה נובי / דמויות שונות)
יורם יוספסברג (המורה / דמויות שונות)
טלי בן-יוסף (ג'איקו / דמויות שונות)
עדי ארד (סוואשי)
גלעד קלטר
עדי ארד
רביב מדר
הערות שוליים

↑
↑
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 001092319 
פסל של דורימון המוצג בפתח של המוזיאון הלאומי של סינגפור, אוקטובר 2020
ישראל מאיר לאו

ישראל מאיר לאו בן ה-8 עוזב את מחנה הריכוז בוכנוואלד, ברקע אחיו נפתלי
ישראל מאיר לאו בזרועותיו של אלעזר שיף, מניצולי בוכנוואלד, בהגיעם לחיפה, 15 ביולי 1945
הרב לאו (שלישי מימין בשורה הקדמית) יחד עם המנהיגים שהגיעו לפורום השואה העולמי החמישי ביד ושם, 2020
הרב ישראל מאיר לאו (נולד בכ"ב בסיוון ה'תרצ"ז, 1 ביוני 1937) הוא רב ישראלי. שימש כרב הראשי לישראל בשנים 1993–2003, וכרבה של תל אביב-יפו בין השנים 1988–1993, וכן בין השנים 2005–2017. מכהן כיו"ר מועצת יד ושם. חתן פרס ישראל למפעל חיים לשנת ה'תשס"ה.
ביוגרפיה

נולד בשנת 1937 בפיוטרקוב טריבונלסקי שברפובליקה הפולנית השנייה, כבן הזקונים של חיה (לבית פרנקל-תאומים) והרב משה חיים לאו, נצר לשושלת רבנים. אחיו הגדולים הם: יהושע (שיקו) לאו-הגר אשר ברח לישראל מהונגריה באפריל 1944 אחרי פלישת הנאצים להונגריה, נפתלי לאו-לביא (טולק) שהשגיח עליו בשואה, ושמואל יצחק (מילק) שנספה בשואה.
את שנות המלחמה הראשונות עבר בגטו פיוטרקוב טריבונלסקי, הגטו הראשון בפולין הכבושה. באוקטובר 1942 גורשו אביו ואחיו יחד עם רוב יהודי העיר למחנה ההשמדה טרבלינקה (שם נספו בי"א בחשוון ה'תש"ג) אולם הוא הצליח לחמוק עם אמו מהגירוש וכך ניצלו חייו. בנובמבר 1944, במהלך אקציה, הצליחה אמו להצמיד אותו לאחיו הגדול נפתלי, שהיה מיועד להישלח למחנה עבודה, אולם היא עצמה לא ניצלה. יחד עם נפתלי נשלח למחנה עבודה בעיר צ'נסטוחובה, משם הגיעו למחנה הריכוז בוכנוואלד. במחנה זה סייע לו חייל רוסי בשם פיודור מיכאיליצ'נקו ושמר על חייו.
באפריל 1945 שוחרר מחנה בוכנוואלד על ידי חיילי ארצות הברית. ישראל לאו (כונה "לולק"), היה בן 8, ונודע כאסיר הצעיר ביותר ששוחרר מהמחנה. בין משחררי בוכנוואלד היה אביו של שחקן הכדורסל כרים עבדול-ג'באר והרב לאו שמר על קשרי ידידות עם האב ועם הבן.
ביולי 1945 עלו השניים עם "ילדי בוכנוואלד" לארץ ישראל באנייה מטרואה והובלו למחנה המעצר בעתלית.
לאחר שעזב את מחנה עתלית הוא עבר לגור בקריית מוצקין, שם אומץ על ידי משפחתה של אחות אביו, אשת הרב מרדכי פוגלמן, רבה הראשון של קריית מוצקין. בבית הספר הממלכתי-דתי אהרון הרוא"ה, שבקריית שמואל הסמוכה, השלים לאו את הלימודים שהחסיר בשנות המלחמה. למד בישיבות קול תורה, כנסת חזקיהו ופוניבז'. מאז היותו כבן 15 היה לבן-בית בביתו של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג ו"האחראי על קיום המניין" בביתו של הרב הרצוג. בשנת 1956 היה פעיל ב"חבר הפעילים של המחנה התורתי" שביקש לחזק את שמירת המצוות בקרב העולים החדשים והתריע נגד כפייה חילונית.
בגיל 22 נשא לאישה את חייטה (חיה יוטא), בתו של הרב יצחק ידידיה פרנקל, לימים רבה הראשי של תל אביב. עם נישואיו עזב את קריית מוצקין ועבר למרכז ישראל. הוא שימש כמורה לתלמוד בתיכון ברנר פתח תקווה ואחר כך בתיכון צייטלין בתל אביב.
התגייס לצה"ל, עשה טירונות במחנה 80, ושירת בקבע ובמילואים 25 שנה ו-3 חודשים.
ביוגרפיה > משרות רבניות

הרב לאו שימש במספר תפקידים רבניים. התחיל כרב בית הכנסת "אור תורה" (שבדרום תל אביב).
בשנת ה'תשכ"ה (1965) נתמנה לרב בית הכנסת "תפארת צבי" בתל אביב-יפו. בין ראשי קהילת בית הכנסת היה המשפטן, העיתונאי והפעיל הציוני משה מילר מולאור שהזמין את הרב הצעיר להשתתף ברבי שיח אותם הנחה ששודרו ב"קול ישראל" בנושאים הקשורים למסורת היהודית.
בשנת ה'תשל"א (1971) מונה לרב שכונות צפון תל אביב.
לראשונה נתמנה כרב עיר בשנת תשל"ט (1978), אז נבחר לכהן כרב הראשי של נתניה. בשנת 1983 נבחר לכהן כחבר מועצת הרבנות הראשית. בשנת תשמ"ח (1988) נבחר לכהן כרב הראשי האשכנזי של תל אביב-יפו במקום חותנו שהלך לעולמו. הוא כיהן בתפקיד יחד עם הרב הספרדי של העיר, הרב חיים דוד הלוי, עד לבחירתו למשרת הרב הראשי האשכנזי לישראל, וחזר אליו לאחר שנסתיימה כהונתו כרב הראשי לישראל. במקביל לפעילותו הרבנית הגיש תוכנית טלוויזיה בשם "שלום לבוא שבת" בערוץ הראשון, תוכנית ששודרה בימי שישי (לפני כניסת השבת), ועסקה בפרשת השבוע.
בשנת תשנ"ג (1993) נבחר לכהן כרב הראשי האשכנזי לישראל, וכיהן בתפקיד עשר שנים (משך הכהונה הקבוע בחוק), עד שנת תשס"ג (2003). בשנת תשס"ה (2005) נבחר בשנית לכהן כרב הראשי לתל אביב-יפו, תפקיד שממנו פרש במאי 2017, כאשר הגיע לגיל 80. לקראת בחירות 2007 לנשיאות ישראל שקל להתמודד על התפקיד, אך בסופו של דבר ויתר על כך. בנובמבר 2008 אישרה הממשלה את מינויו לתפקיד יו"ר מועצת יד ושם, במקומו של יוסף לפיד, שנפטר כמה חודשים קודם לכן.
ב-1997 פרסמה אורית שוחט תחקיר בעיתון "הארץ" ולפיו נהג הרב לאו לקבל תשלום במזומן על טקסי נישואין שהוא עורך, ללא דיווח לנציבות מס הכנסה וזאת אף שהוא משמש בתפקיד דיין. הרב לאו הסביר כי הכסף מיועד לתרומה לישיבה שעמד בראשה, פרסם התחייבות פומבית שלא לקבל יותר תשלום על עריכת חופות, ובמקביל הגיע להסדר עם מס הכנסה. ב-2007 החליטה פרקליטות המדינה שלא לפתוח נגדו בהליכים פליליים או משמעתיים בעניין זה, וקבעה כי "קיים עדיין ערפול בנושא, וגדר המותר והאסור לא הובהר עד תום".
ב-24 במאי 2017, כשהתקרב לגיל 80, פרש הרב לאו מתפקידיו כרב הראשי של תל אביב וכחבר מועצת הרבנות הראשית בטקס במנהרות הכותל.
אישיותו, השקפתו ודמותו הציבורית

הרב לאו מתבלט כנואם וכמשמיע דברה של היהדות האורתודוקסית בנועם, גם באוזני ציבורים הרחוקים ממנה.
עובדת היותו ניצול השואה הביאה אותו לעסוק הרבה בעניינים הקשורים בזכרה ובהנצחתה, ובמסגרתה אף הוזמן פעמים רבות למסור נאומים בפני מנהיגי מדינות בטקסים העוסקים בזיכרון השואה.
הרב לאו תומך בגישה המתירה המתת חסד פסיבית ומניעת טיפול פולשני בחולה סופני.[דרוש מקור]
כחלק מתפקידו כרב הראשי לישראל פעל לקיום קשר בין ראשי היהדות לבין ראשי הכנסייה הקתולית. לשם כך נפגש עם האפיפיור יוחנן פאולוס השני. גם לאחר סיום תפקידו כרב ראשי המשיך בפעילות הקשר בין הדתות.
משפחתו > תפקידים ציבוריים

חבר במועצת הרבנות הראשית (עד שנת תשע"ז).
חבר ב"מועצה הלאומית למען יהודי ברית-המועצות".
חבר בוועדה העליונה לניסויים רפואיים בבני אדם (ועדת הלסינקי).
חבר הנהלת המועצה הלאומית למניעת תאונות דרכים.
חבר מועצת יד ושם, והחל מיוני 2008 יו"ר המועצה.
נשיא הישיבה הכלל חסידית "חיי משה", הנושאת את שם אביו הרב משה חיים לאו.
נשיא ישיבת "נתיבות יצחק" בתל אביב הנושאת את שם חמיו הרב יצחק ידידיה פרנקל.
נשיא "גנזך קידוש השם".
נשיא מרכז ברקאי להכשרת רבנים ופיתוח קהילות.
אותות ופרסים

פרס ישראל על מפעל חיים תשס"ה (2005)
פרס הרב קוק לספרות תורנית תשנ"ד (1994)
אות לגיון הכבוד על ידי ניקולא סרקוזי לקבוצה של שמונה ניצולי שואה ובהם הרב לאו (אפריל 2011)
תואר דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת בר-אילן (2005)
פרס כץ
עיטור נשיא מדינת ישראל (2014)
דוקטור של כבוד מהמכון הטכנולוגי HIT יוני 2017
פרס שומר ציון (2018)
ספריו

הרב לאו בעת הקדשת ספרו, אייר תשע"ט, מאי 2019אל תשלח ידך אל הנער - אוטוביוגרפיה; הוצאת ידיעות אחרונות, 2005 (הספר בקטלוג ULI).
יחל ישראל - סדרת ספרים שבה:
שו"ת – לקט מתשובותיו בנושאים שונים; נערך על ידי בנו הרב דוד לאו.
פירוש על הגדה של פסח – הגדה זו ערוכה בשתי גרסאות; אחת המיועדת לדתיים, ואחת לחילוניים. ההגדה יצאה לאור גם במסגרת פרויקט עם הספר.
פירוש על מסכת אבות – נערך על ידי חתנו הרב אריאל שוייצר, על פי שיעורים שהעביר במשך שנים רבות. יצא לאור בעריכה מחודשת בשם אבות לדור: על מסכת אבות (הספר בקטלוג ULI).
הערות על הספר מרגניתא דרבי מאיר לרבי מאיר שפירא מלובלין.
יהדות הלכה למעשה – ספר העוסק במעגל החיים היהודי בלשון שווה לכל נפש. את הספר כתב הרב לאו יחד עם העיתונאי שאול מייזליש . (הספר בקטלוג ULI)
הנחת יסוד: 100 מושגים ביהדות (הוצאת ידיעות אחרונות, 2008) - ספר הפונה לחילונים. (הספר בקטלוג ULI)
ראו גם

משפחת שור
זינובי קצנלסון

| --- | --- |

 לידה:  24 בנובמבר 1892 בוברויסק, האימפריה הרוסית 
 הוצאה להורג:  10 במרץ 1938 (בגיל 45) מחוז מוסקבה, ברה"מ 
 מקום קבורה:  גיא ההריגה בקומונרקה 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 דרגה:  State Security Commissar 2nd rank 
 עיטורים
 עיטור הדגל האדום 
 
זינובי קצנלסון (ברוסית: Зиновий Борисович Кацнельсон; ‏24 בנובמבר 1892 – 10 במרץ 1938) היה קצין בכיר יהודי באן קה וה דה, ארגון הביון והמשטרה החשאית של ברית המועצות בתקופת סטלין. הוצא להורג במהלך הטיהורים הגדולים.
ראשית דרכו

זינובי קצנלסון נולד בשנת 1892 למשפחה יהודית בעיר בוברויסק בבלארוס (אז בתחומי האימפריה הרוסית). בין השנים 1901 – 1910 למד בגימנסיה במוסקבה. לאחר מבן למד לימודי משפטים באוניברסיטת מוסקבה עד לשנת 1915. בשנים 1915 ו-1916 למד במכון לזרובסקי ללימודי שפות אסיאתיות.
במרץ 1916, כאשר התחוללה מלחמת העולם הראשונה, התגייס קצנלסון לצבא הצאר ועבר קורס קציני חיל רגלים בעיר ניז'ני נובגורוד. תוך כדי שירותו הצבאי הוא הצטרף בספטמבר 1917 למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית. מיוני עד אוקטובר הוא שירת כקצין מטה במפקדת המחוז הצבאי של מוסקבה. לאחר מהפכת אוקטובר נתמנה קצנלסון לתפקיד של חוקר בכיר בצ'קה - (ראשי תיבות של "הוועדה המיוחדת הכלל-רוסית למאבק במתנגדי המהפכה ובחבלה"), שירות הביטחון והמשטרה החשאית הסובייטית הראשונה.
זינובי קצנלסון היה בן דודו של אלכסנדר אורלוב, קצין בכיר בשירותים החשאיים של ברית המועצות, אשר בתקופת הטיהורים הגדולים ערק לארצות הברית ושם תיעד את פשעי סטלין. בצעירותם היו מסלולי חייהם מקבילים: שניהם נולדו בברויסק ומשפחותיהם עברו למוסקבה, בה למדו שניהם לימודי משפטים, התגייסו לצבא הצאר בעת מלחמת העולם הראשונה ושניהם ניצלו את האפשרויות שנפתחו בפני צעירים יהודים משכילים לאחר המהפכה להשתלב במערכות השלטון הסובייטי והתגייסו למשטרה החשאית הסובייטית.
איש השירותים החשאיים

כחוקר בכיר בצ'קה התקדם קצנלסון בדרגות ופיקד, בו אחר זו, על יחידות שונות של הארגון באזורים שונים של ברית המועצות. בשנת 1922 הוא נתמנה לראש המחלקה הכלכלית של הג.פ.או., הארגון שהחליף את הצ'קה. בשנים 1925 – 1929 היה זינובי קצנלסון המפקד של משמר הגבול של ברית המועצות.
בשנת 1929 נשלח קצנלסון לצפון הקווקז כדי לפקח שם על ביצוע תוכנית הקולקטיביזציה
שסטלין כפה על האיכרים במטרה להחליף את החקלאות החוות הקטנות בחקלאות ריכוזית המאורגנת בקולחוזים בפועל גרמה התוכנית להרס מעמד האיכרים, לירידה דרסטית ברמת החיים של האוכלוסייה כולה ולרעב המוני. ההתנגדות לתוכנית דוכאה באכזריות.
במשך שנת 1930 כיהן קצנלסון כחבר הוועד המנהל של הבנק הממלכתי של ברית המועצות. מסוף שנת 1930 ועד לראשית שנת 1933 הוא שירת במפקדת הג.פ.או. של מחוז מוסקבה. בהמשך אותה שנה הוא נתמנה למפקד הג.פ.או. באזור חרקוב באוקראינה. בינואר 1934 הוא נתמנה לתפקיד סגן מפקד הג.פ.או. באוקראינה. ביולי אותה שנה הוא נתמנה לסגנו של קומיסר הפנים של ברית המועצות. באפריל 1937 נתמנה קצנלסון לסגן ראש ה"גולאג", המשרד שהיה אחראי על מחנות עבודת הכפיה בברית המועצות. מחנות אלו יועדו לפושעים, אך בפועל שימשו בעיקר כאמצעי של דיכוי אכזרי של יריבים פוליטיים ומתנגדי המשטר הסובייטי. במקביל הוא היה האחראי על פעולות בניית תעלת מוסקבה, שנבנתה על ידי אסירים פוליטיים בתנאי עבדות. בשלל תפקידיו אלו במשך פרק זמן של עשרים שנה הכיר זינובי קצנלסון היטב את מהלכיו של סטלין ואת שלטון הטרור שהנהיג בברית המועצות.
סופו

בינואר 1937 נפצע אלכסנדר אורלוב, בן דודו של זינובי קצנלסון, בתאונת דרכים בספרד. בהיותו מאושפז בבית חולים בפריז הגיע קצנלסון מברית המועצות לבקרו. קצנלסון גילה את אוזנו של אורלוב על תכנון להדיח את סטלין בדרך חוקית באמצעות האשמה כי היה בצעירותו סוכן האוכראנה, הבולשת של הצאר. הוא סיפר לו גם על ההשתלשלות שהביאה לגילוי הסוד. לדבריו כשהחליט סטלין לערוך את הראשון ממשפטי מוסקבה, שהתחיל ב-5 בינואר 1936, הוא הורה לגנריך יגודה ראש הנ.ק.ו.ד. למצוא הוכחות לכך שיריביו המיועדים לחיסול היו בשעתם סוכני האוכראנה. קצין הבולשת שנבר בארכיון האוכראנה נדהם לגלות באחד התיקים דו"חות בכתב ידו של סטלין שנשלחו לסגן מפקד האוכראנה. הקצין המבוהל מסר על כך לידידו סגן מפקד הג.פ.או באוקראינה. גם הוא הזדעזע ושיתף בסוד את סגנו זינובי קצנלסון. הם בדקו את העניין ומצאו שסטלין הצעיר היה סוכן האוכראנה בשנים 1912 ו-1913. באמצע שנת 1913 הסתכסך סטלין עם מפקדיו באוכראנה ואז נאסר והוגלה למשך ארבע שנים לאזור הארקטי. קצנלסון וחברו גילו את הסוד לגנרל יונה יקיר. יקיר טס למוסקבה וגילה זאת למרשל מיכאיל טוכאצ'בסקי, המפקד העליון של הצבא האדום. המרשל מסר על כך לסגן שר ההגנה, הגנרל היהודי יאן גמרניק (אנ') ולגנרל אוגוסט קורק (גר') ושלושתם החליטו כי יש לסלק את סטלין. טוכאצ'בסקי הציע לשכנע את שר ההגנה קלימנט וורושילוב לזמן את סטלין לישיבה חשובה בקרמלין בעניינים צבאיים דחופים ואז יקיפו שני גדודי צבא נאמנים את הקרמלין, וסטלין ייעצר ויומת. קושרים אחדים שלא מראשי הצבא הציעו לאוסרו ולכנס את הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית ולהציג בפניו את מסמכי האוכראנה ולהעמיד את סטלין לדין.
קצנלסון שסבר שהצבא יתמוך במהלך, נפרד מאורלוב וחזר למוסקבה, אך סטלין הקדים את יריביו ובראשית יוני 1937 יצאה הודעה מרעישה כי המרשל טוכאצ'בסקי ומספר גנרלים ובהם יקיר, גמרניק וקורק נאסרו באשמת בגידה. סופם שהוצאו להורג, פרט לגמרניק שהספיק להתאבד. זינובי קצנלסון נאסר ב-17 ביולי 1937, הועמד לדין בפני הרכב צבאי של בית המשפט העליון של ברית המועצות וב-10 במרץ 1938 הוצא להורג.
לאחר מותו

ארבע שנים לאחר מותו של סטלין, ב-9 ביולי, טוהר שמו של זינובי קצנלסון על ידי שלטונות ברית המועצות.
לאחר שזינובי קצנלסון נפרד מאלכסנדר אורלוב בבית החולים בפריז, חזר למוסקבה, נאסר, נשפט והוצא להורג, הבין אורלוב כי עתה גם גורלו נחרץ. הוא חשש שזינובי קצנלסון לא עמד בעינויים וסיפר לחוקריו על שיחתם בבית החולים ועל הגילוי כי סטלין היה סוכן האוכראנה. כשחזר אורלוב לספרד הגיע לשם שליח של הנ.ק.ו.ד. שהיה ידוע כרוצח מקצועי, ואורלוב חשש שהוא בא לחסלו. אורלוב החליט לערוק. הכנותיו לעריקה ארכו חודשים רבים, עד שב-9 ביולי 1938 קיבל שדר מניקולאי יז'וב, ראש הנ.ק.ו.ד., כי עליו להתייצב מיד בלשכתו של קונסול ברית המועצות בפריז שיסיע אותו לאנטוורפן, שם יעלה לכאורה על ספינה סובייטית שתפליג לברית המועצות. אורלוב ואשתו החליטו לערוק ביחד עם בתם. הם הגיעו לקנדה וממנה לארצות הברית שם חי אורלוב שלושים וחמש שנים עד לפטירתו בשנת 1973. לאחר מותו של סטלין חשף אורלוב בשנת 1953 בספרו "ההיסטוריה הסודית של פשעי סטלין" ובסדרת כתבות במגזין לייף את הידוע לו על פשעי סטלין. את הסוד המרעיש שגילה לו זינובי קצנלסון בשנת 1937, בדבר היותו של סטלין בצעירותו סוכן של האוכראנה, נצר עד שפרסם אותו במאמר במגזין לייף בשנת 1956.
סושו (כדורגל)

מועדון הכדורגל סושו-מונבליאר (בצרפתית: Football Club Sochaux-Montbéliard) הוא מועדון כדורגל צרפתי שנוסד בעיר מונבליאר המשחק בליגה הצרפתית השנייה. הקבוצה משחקת את משחקי הבית שלה באצטדיון אוגוסט בונאל שבמונבליאר. המועדון העפיל לחמישה משחקי גמר של הגביע הצרפתי וזכה בשניים. כמו כן, זכתה הקבוצה בשתי אליפויות הליגה הראשונה ובשתי אליפויות הליגה השנייה.
היסטוריה

המועדון הוקם בשנת 1928 כקבוצת כדורגל לפועלים ממפעל פג'ו הסמוך. בשנה לאחר מכן הקבוצה כבר החלה למשוך כדורגלנים מוכשרים מכל רחבי אירופה שרצו לשחק במועדון מקצועי כמו סושו. התוצאות לא איחרו לבוא ובעונות 1935 ו-1938 הקבוצה זכתה באליפויות הליגה הראשונה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הקבוצה נחלשה מעט, ומקבוצת ראש-טבלה היא ירדה לאמצע הטבלה ונשענה יותר על קבוצת הנוער המוכשרת במקום להשקיע רק בקבוצה הבוגרת. אף על פי שהקבוצה לא ירדה לליגה השנייה, היא לא הגיעה להישגים משמעותיים, עד לזכייה בגביע הליגה הצרפתית בעונת 2004.
הקבוצה השתפרה בשנים האחרונות ומתברגת בחצי העליון של טבלת הליגה הצרפתית הבכירה וכן קבוצת הנוער של המועדון מספקת שחקנים מוכשרים שמשחקים בקבוצות המובילות בצרפת. למרות השיפור, בסיום עונת 2013/2014 ירדה הקבוצה לליגה הצרפתית השנייה לאחר שסיימה במקום ה-18.
בסיום עונת 2022/2023 בליגה השנייה, הקבוצה מוקמה תשיעית בטבלה, אך עקב בעיות כלכליות הורדה לליגה השלישית.
הישגים

אליפויות (2): 1935, 1938
מקום שני (3): 1937, 1953, 1980
אליפות (1): 1947, 2001
זכייה (2): 1937, 2007
סגנות (3): 1959, 1967, 1988
זכייה (1): 2004
סגנות (1): 2003
ועדות התכנון והבנייה

ועדות התכנון והבנייה במדינת ישראל הוקמו מכוח חוק התכנון והבנייה תשכ"ה – 1965. תפקידן מתחיל בייעוץ לממשלה בנושאי קביעת מדיניות התכנון במדינת ישראל, ובאישור תוכניות תוך שמירה על מדיניות הממשלה, ומגיע עד הוצאת היתרי בנייה ואישור הקלות בנייה ברמה המקומית.
ועדות התכנון השונות מאוישות על ידי נציגי משרדי הממשלה, נציגי הרשויות המקומיות, בעלי מקצוע בתחום התכנון והבנייה ונציגי ציבור.
לפי פרק ב' לחוק התכנון והבנייה, הוקמו במדינת ישראל ועדות תכנון המסודרות לפי היררכיה תכנונית וכוללות בין השאר את:
המועצה הארצית לתכנון ולבנייה
הוועדה לתשתיות לאומיות
ועדה מחוזית לתכנון ולבנייה
ועדה מקומית/מרחבית לתכנון ובנייה
המועצה הארצית לתכנון ובנייה

תפקיד המועצה הארצית:
ייעוץ לממשלה בכל הקשור במדיניות התכנון והבנייה לרבות ייעוץ בנושאי חקיקה.
המועצה הארצית מביאה לאישור הממשלה תוכניות מתאר ארציות, מאשרת תוכניות מתאר מחוזיות, ודנה בעררים המוגשים ביחס לתוכניות מתאר מקומיות.
הרכב המועצה: 32 נציגים, שליש מתוכם נציגי משרדי הממשלה, שליש נציגי רשויות מקומיות ושליש נציגי ציבור ובעלי מקצוע בתחום התכנון והבנייה.
למועצה הארצית מספר ועדות משנה שונות הכוללות בין השאר את:
ועדת משנה לנושאים תכנוניים עקרוניים (הולנת"ע)
ועדת משנה לעררים
ועדת משנה לתקנות ונהלים
ועדה מחוזית לתכנון ובנייה

מדינת ישראל מחולקת לשישה מחוזות: מחוז הדרום, מחוז ירושלים, מחוז המרכז, מחוז תל אביב, מחוז חיפה ומחוז הצפון.
תפקיד הוועדה המחוזית:
בעלת הסמכות להגיש תוכניות מתאר מחוזיות (תמ"מ) לאישור המועצה הארצית.
תוכניות המתאר המחוזיות קובעות מדיניות ארוכות טווח למחוז כולו ולאזורים הספציפיים בו.
כמו כן, הוועדה המחוזית מפקידה ומאשרת תוכניות בניין עיר מקומיות (תב"ע) הנכללות בתחום סמכותה.
הרכב הוועדה המחוזית: 17 נציגים הכוללים נציגי משרדים ממשלתיים, חמישה נציגי רשויות ומועצות מקומיות הנכללים בתחומה ונציגים מקצועיים.
לוועדה המחוזית מספר ועדות משנה שונות הכוללות בין השאר את:
ועדת המשנה להתנגדויות
ועדת משנה לעררים
ועדה מקומית / מרחבית לתכנון ובנייה

במרחב תכנון מקומי בו יש רשות מקומית אחת, תקרא הוועדה - ועדה מקומית.
במרחב תכנון מקומי בו יותר מרשות מקומית אחת תקרא הוועדה - ועדה מרחבית.
תפקיד הוועדה המקומית / מרחבית: עריכה, הפקדה ואישור תוכניות שמסמכות ועדה מקומית. עריכה והמלצה להפקדה של תוכניות בתחומה אשר סמכות האישור שלהן היא הוועדה המחוזית.
כמו כן עוסקת הוועדה המקומית במתן היתרי בנייה מכוח תוכניות בניין עיר מאושרות, מתן הקלות שונות בגין הקלה בקווי בניין, הקלה במס' יחידות דיור וכן הקלות נוספות.
הרכב הוועדה: במרחב תכנון מקומי בו ישנה רשות אחת בלבד חברי המועצה משמשים גם כחברי מליאת הוועדה המקומית.
במרחב תכנון מקומי בו קיימת יותר מרשות מקומית אחת מספר הנציגים מכל רשות יקבע לפי היחס שבין מספר התושבים של כל רשות למספר התושבים הכולל של מרחב התכנון המקומי.
ועדת משנה – ועדה מצומצמת יותר מהוועדה המקומית.
תפקיד ועדת המשנה: זהה במהותו לתפקיד הוועדה המקומית.
הרכב הוועדה: מליאת הוועדה המקומית תבחר מבין חבריה את הרכב ועדת המשנה. בראש ועדת המשנה יעמוד ראש הרשות או אחד מסגניו לפי מינוי מליאת הוועדה.
ברשות מקומית בה מס' חברי המועצה נמוך מ-21 - לא יותר משישה חברי מועצה.
ברשות מקומית בה מס' חברי המועצה 21 או יותר – לא יותר מעשרה חברי מועצה.
ראו גם

דיני פניות ציבור בנושאי מקרקעין, בינוי ושיכון במשרדי מדינת ישראל
אמנון זכרוני

| --- | --- |

אמנון זכרוני, ספטמבר 2014  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1935 תל אביב, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  12 באוקטובר 2017 (בגיל 82 בערך) הוד השרון, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 תקופת כהונה:  1965 – 12 באוקטובר 2017 (כ־52 שנים) 
 תקופת הפעילות:  1960–2017 (כ־57 שנים)
 פעילויות נוספות:  פרקליטו של מרגל האטום מרדכי ואנונו  פרקליטו של עיזאת נאפסו  פרקליטם של שבתאי קלמנוביץ', שמעון לוינזון, נחום מנבר, אריה דרעי ושלומי לחיאני במשפטים שונים  ממקימי "העולם הזה - כוח חדש"  ממייסדי מפלגת מחנה של"י  עסק בשחרור בני ערובה בלבנון,  מעורב במגעים לשחרורו של רון ארד  יועצו של ראש הממשלה יצחק רבין לענייני שבויי צה"ל והנעדרים.
 
אמנון זכרוני (1935 – 12 באוקטובר 2017, כ"ב בתשרי ה'תשע"ח) היה עורך דין ישראלי; מראשוני הסרבנים לשירות צבאי ממניעים פציפיסטיים ופעיל שמאל שנאבק למען חופש הביטוי וזכויות האדם. שימש כפרקליטם של אישים בולטים בציבוריות הישראלית.
ביוגרפיה

זכרוני נולד וגדל בתל אביב בתקופת המנדט הבריטי. בנעוריו ערך את עיתון בית הספר. למד בגימנסיה גאולה, בה היה תלמיד מצטיין וריכז חוג ספרותי. בילדותו נטה לימין, וחילק כרוזים של האצ"ל, אך בתיכון עבר לדבריו "גלגול", כשהתוודע בעת גיוסו לצה"ל ביקש לשרת ביחידה עם אימונים קרביים מצומצמים, בשל היותו פציפיסט, אולם הוא נשלח לחטיבת גולני הקרבית ויועד לקצונה. ביחידה זאת גם לא סופק לו מזון צמחוני. תחילה סירב להישבע אמונים לצה"ל, ואחר כך סירב לשרת בכלל, ובמרץ 1954 סירב פקודה ונפקד מיחידתו, בכך היה מסרבני השירות הראשונים בצה"ל מתוך פציפיזם. הוא נכלא ונדון לשבעה חודשי מאסר.
ב-28 במאי 1954 פתח בשביתת רעב שנמשכה 24 ימים, בבית חולים ובבית כלא צבאי. שביתת הרעב זכתה לכיסוי תקשורתי נרחב ובהתערבות ראש הממשלה משה שרת ובניגוד לדעתו של שר הביטחון פנחס לבון הוקל עונשו והוא שירת כמתרגם ועורך ביטאונים בהג"א. במהלך שביתת הרעב ייצג אותו עורך דין מרדכי שטיין מתנועת הכוח השלישי, בה פעל זכרוני לאחר מכן. בשנת 1955 היה פעיל במאבק למען נישואים אזרחיים בישראל.