stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפרעת דחק פוסט-טראומטית
מושגים קרובים

מושגים דומים הקשורים בחוויות טראומטיות ובהשפעתן על הפרט הם כלהלן:
טראומה נפשית היא חוויה מטרידה היוצרת רגשות בעוצמה העלולה להשפיע לאורך זמן על עמדות, התנהגות ורגשות.
טראומה משנית היא טראומה הנגרמת למי שמטפלים בשורדי טראומות, כמו עובדים סוציאליים או מגישי עזרה ראשונה.
נפגע חרדה הוא אדם המפגין סימני חרדה חריפים מיד לאחר אירוע טראומטי. זוהי אינה אבחנה רפואית אלא מושג כללי השכיח בישראל.
התקף חרדה הוא תחושת פחד עזה בהיעדר סכנה מציאותית.
הפרעת דחק חריפה היא הפרעה נפשית המתרחשת בעקבות גורם דחק טראומטי, הנמשכת פחות מארבעה שבועות.
הפרעת דחק פוסט-טראומטית היא הפרעה נפשית הנמשכת מעל ארבעה שבועות.
הפרעה פוסט-טראומטית מורכבת היא סוג של הפרעת דחק פוסט-טראומטית, שנגרמת מאירועים קיצוניים יותר, וגורמת להשלכות קיצוניות יותר.
פוסט־טראומה מאוחרת היא התפרצות של הפרעת דחק פוסט-טראומטית שמתפרצת אחרי שישה חודשים, או יותר.
הפרעת הסתגלות היא קבוצה של הפרעות נפשיות המתרחשות בעקבות אירועים מעוררי דחק, אך לא מאיימים.
היסטוריה

המחקר בנושא פוסט־טראומה החל בעקבות מלחמת העולם הראשונה. בתקופה זו כינו את התופעה "הלם פגזים" (shell shock), וסברו כי היא קשורה לקולות הארטילריה. ההפרעה קושרה אז להיסטריה, לחולשה ולנשיות. לאחר מלחמת העולם השנייה, עם השינוי בחשיבה הפסיכולוגית והרפואית, התגבשה התפיסה שמדובר בבעיה פסיכופיזיולוגית: הפרעה שמשולבים בה גורמים פיזיולוגיים ופסיכולוגיים. לאחר מלחמת וייטנאם קיבלה ההפרעה בפעם הראשונה הגדרה מקיפה ב־DSM, ספר האבחנות הפסיכיאטרי.
שכיחות

בערך שליש מהאנשים שחוו אירוע טראומטי קשה יפתחו פוסט־טראומה. עם זאת, קיימים הבדלים גדולים בשכיחות של פוסט־טראומה בהתאם לאופן הבדיקה, האוכלוסייה הנבדקת, וסוג הטראומה. בארצות־הברית, סיכוייהם של אזרחים לסבול מפוסט־טראומה במהלך חייהם נע בין 3%–27%. באוכלוסיות צבאיות בארצות הברית, סיכוי זה נע בין 8%–17%. במחקר על מדגם מייצג של קרוב ל־2,000 תושבי ארצות הברית, 3.4% ענו על האבחנה של פוסט־טראומה ועוד 3.8% ענו על האבחנה של פוסט-טראומה מורכבת.
השכיחות של פוסט־טראומה בקרב פליטים שהיגרו למדינות עשירות יותר היא בין 29 ל-37%. בקרב ספורטאי עילית השכיחות לפוסט־טראומה נעה בין 13%-25%, בין השאר בשל פציעות או התעללות בתוך קבוצות הספורט.
שכיחות > ישראל

בשנת 2004 נערך סקר טלפוני בקרב כ-1,000 יהודים ו-400 ערבים. בקרב היהודים נרשמו סימני פוסט־טראומה ל-6.6% ובקרב הערבים היו סימני פוסט־טראומה ל-18%. החוקרים הסבירו את השכיחות הגבוהה של ההפרעה בקרב הערבים בכך שיש להם פחות משאבים להתמודדות עם טראומה, ובכך שהם נמצאים במצב של זהות חצויה.
על פי רוב, פוסט־טראומה מתפרצת בששת החודשים הראשונים לאחר המאורע הטראומטי. אולם קיימת גם תופעה של פוסט־טראומה מאוחרת, המתפרצת אחרי שישה חודשים או יותר. מחקר ישראלי עקב אחרי 675 לוחמים ממלחמת לבנון הראשונה במשך 20 שנה. במחקר נמצא שאצל כ־17% מהם התפתחה פוסט־טראומה מאוחרת. כלומר הם לא הפגינו סימנים של פוסט־טראומה בחודשים שלאחר הלחימה, אך הם הופיעו בשלב מאוחר יותר.
בשנת 2018 נערך מחקר על מדגם מייצג של כ-1,000 איש בישראל. תוצאות המחקר הראו ש-9% מהאוכלוסייה סובלים מפוסט־טראומה, ועוד 2.6% סובלים מפוסט־טראומה מורכבת.
באוגוסט 2020 מספרם הכולל של נכי צה"ל המוכרים כנפגעי פוסט־טראומה היה 5,500. 336 מהם היו בעלי פחות מ־20% נכות, ו־5,214 היו בעלי 20% נכות ויותר. כלומר, כ־95% הם נכים לצמיתות.
בקרב לוחמי אש בישראל, אחוז הסובלים מפוסט־טראומה עמד בשנת 2017 על 24%.
בקרב עולי ביתא ישראל קיימת שכיחות גבוהה של פוסט־טראומה: 28% בקרב עולי מבצע משה, 15% בקרב עולי מבצע שלמה ו־26% בקרב העולים בשנות ה-2000.
בשנת 2023 בעקבות מלחמת חרבות ברזל, חלה עלייה בשכיחות הפוסט־טראומה בישראל. מחקר אורך (אנ') מצא ששיעור הפרעת הדחק הפוסט־טראומטית עלה מ־16% באוגוסט 2023 ל־30% בנובמבר 2023. נשים היו בסיכון מוגבר לפתח פוסט־טראומה, וכך גם מי שהשתתפו בפעולות חילוץ והצלה.
סימנים ותסמינים

אנשים הסובלים מפוסט־טראומה מפגינים תסמינים של מחשבות פולשניות, הימנעות, שינויים בחשיבה וברגשות, ועוררות יתר. אנשים אלה מאובחנים עם פוסט-טראומה כאשר התסמינים נמשכים חודש או יותר. בין השאר, איכות השינה נפגעת וניכרים נדודי שינה. בקרב אנשים עם פוסט־טראומה קיים תפקוד לקוי של מערכת העצבים האוטונומית. לקות זו מתבטאת גם בירידה בשונות של קצב הלב. לא ברור אם התפקוד הלקוי של מערכת העצבים הוא גורם סיכון להיווצרות ההפרעה או סימן שמופיע לאחר התפרצותה.
אבחנה > DSM

אבחנה של פוסט־טראומה נעשית בידי פסיכיאטר. על פי ה־DSM 5, ספר האבחנות הפסיכיאטריות האמריקאי אשר יצא לאור בשנת 2013, קיימים מספר קריטריונים לאבחנה של הפרעת דחק פוסט־טראומטית:
האדם נחשף למוות, איום במוות, פציעה רצינית או איום לפציעה רצינית, אלימות מינית או איום לאלימות מינית, לפחות באחת הדרכים הבאות:
האדם חווה את האירוע בעצמו.
האדם היה עד לאירוע שקרה לאחרים.
האדם גילה שקרוב משפחה או חבר קרוב היה קורבן לטראומה.
האדם נחשף באופן לא ישיר לפרטים קשים של הטראומה, בדרך כלל במהלך עבודה מקצועית (לדוגמה, מגישי עזרה ראשונה).
ישנה חוויה חוזרת של האירוע הטראומתי, בדרך אחת לפחות:
זיכרונות קשים ובלתי רצויים.
ביעותי לילה.
פלשבקים (הבזקים) של האירוע.
מצוקה נפשית המתעוררת בחשיפה לגירויים המזכירים את הטראומה.
עוררות פיזיולוגית ניכרת בתגובה לגירויים שמזכירים את האירוע הטראומטי (לדוגמה: דופק מהיר, הזעה, הסמקה, לחץ דם גבוה, רעד).
האדם נמנע מגירויים הקשורים לאירוע הטראומתי, בדרך אחת לפחות:
הימנעות ממחשבות ורגשות הקשורים בטראומה.
הימנעות מגירויים חיצוניים (אנשים, מקומות, פעילויות, חפצים, מצבים) המזכירים את הטראומה.פוסט־טראומה מאופיינת ברגשות ומחשבות שליליות כמו האשמה עצמית, אמונות שליליות על העולם, תחושת ניתוק וחוסר יכולת לחוות רגשות חיוביים.
לאדם יש מחשבות או רגשות שליליים שהחלו או החמירו אחרי הטראומה (שני תסמינים לפחות)
חוסר יכולת להיזכר בהיבט חשוב של האירוע הטראומטי.
אמונות וציפיות שליליות על העולם ועל העצמי ("אני אדם רע והעולם לגמרי מסוכן").
האשמה עצמית (אנ') או האשמת (אנ') אחרים באחריות לאירוע, שהיא מעוותת ובלתי פוסקת.
רגשות שליליים הקשורים בטראומה (פחד, כעס, אשמה או בושה).
ירידה ניכרת בעניין ובהשתתפות בפעילויות חשובות.
תחושת ניתוק וזרות מאנשים אחרים.
חוסר יכולת לחוות רגשות חיוביים (למשל: חוסר יכולת להרגיש אהבה, קהות רגשית).
לאדם יש תסמינים של עוררות יתר ותגובתיות שהחלו או החמירו אחרי הטראומה (שני תסמינים לפחות)
רגזנות או אגרסיביות.
התנהגות מסוכנת והתנהגויות של הרס עצמי.
דריכות יתר.
תגובת בהלה מופרזת.
קשיים בריכוז.
הפרעות שינה (קושי להירדם או להמשיך לישון, או שינה לא רגועה).
משך ההפרעה עולה על חודש ימים – לאחר אירוע טראומטי התסמינים של הפרעה פוסט־טראומטית שכיחים, אך במרבית המקרים מתרחשת החלמה טבעית, ועוצמת התסמינים והתדירות שלהם פוחתים עם הזמן. אם התסמינים נמשכים עד חודש, נהוג לאבחן את ההפרעה כהפרעת דחק חריפה. אם התסמינים נמשכים מעל חודש, האבחנה שתתקבל היא של הפרעת דחק פוסט-טראומטית.
ההפרעה גורמת למצוקה או לפגיעה ניכרת בתחומי תפקוד חשובים (למשל חברה, תעסוקה).
התופעות לא נגרמות בגלל טיפול תרופתי, חומרים ממכרים או מחלה אחרת.
יש לציין אם מדובר בהתפרצות מאוחרת – כלומר, מצב בו האדם עומד באבחנה רק שישה חודשים או יותר לאחר האירוע הטראומטי (גם אם חלק מהסימפטומים הופיעו ישירות לאחר האירוע).
יש לציין אם קיימים גם סימפטומים דיסוציאטיביים – דה־פרסונליזציה (Depersonalization) או דה־ריאליזציה (Derealization).
אבחנה > ICD

האבחון על סמך DSM 5 הוא האבחון הנפוץ במחקרים, אך ברוב מדינות העולם מערכת האבחון הנפוצה בפרקטיקה היא ה־ICD של ארגון הבריאות העולמי. בשנת 2018 יצאו הנחיות חדשות לאבחון במסגרת ICD. האבחון כולל שלוש קטגוריות: חוויה מחדש, הימנעות ועוררות יתר, ובכל קטגוריה יש שני סימפטומים.
אירוע הטראומה

סקר רחב של ארגון הבריאות העולמי בחן את שכיחותן של טראומות ב־24 מדינות בקרב כ־70,000 איש. נמצא שכ־70% מהעונים לסקר חוו טראומה במהלך חייהם. הטראומות השכיחות ביותר היו תאונות (34% מהמשיבים), מוות לא צפוי של אדם קרוב (31%), עדות לפציעה או מוות (24%), אלימות פיזית (23%), אלימות מינית או זוגית (14%) ומלחמות (13%).
בסקר נמצא שהסיכון לפתח פוסט־טראומה בעקבות האירוע הטראומתי היה תלוי בחומרת האירוע. הסיכון הגבוה ביותר לפתח פוסט-טראומה היה בעקבות אונס (19% מבין מי שחוו אונס פיתחו פוסט־טראומה), אלימות פיזית מבן הזוג (12%), חטיפה (11%), פגיעה מינית שאינה אונס (10%), הטרדה מאיימת (8%), צפייה בזוועות מלחמה (5%), התעללות גופנית בילדות (5%), מוות בלתי צפוי של אדם אהוב (5%), ילד עם מחלה קשה (5%), טראומות אחרות שנגרמו לאנשים קרובים (5%), פליטי מלחמה (4%), פציעה או הריגה של אחר באופן מכוון (4%) ולחימה (4%).
קיימות עדויות לכך שגם אירועים כמו זנות, לידת חירום קיסרית, והפלה, עלולים לגרום פוסט־טראומה.
כאשר יש חשיפה קיצונית לאיומים על חוויית החופש וההישרדות של האדם, יכולה להינתן האבחנה של פוסט־טראומה מורכבת, שנובעת לעיתים ממקרים חוזרים ונשנים של התעללויות פיזיות ומיניות, גילוי עריות, שבי במהלך מלחמה, זנות, סחר בבני אדם ועוד.
אירוע הטראומה > חשיפה לא ישירה

החשיפה לאירוע הטראומתי יכולה להיות ישירה או עקיפה, ושתיהן עלולות להוביל לפוסט־טראומה. אחת הקבוצות הנחשפת בעקיפין לטראומות היא מי שמטפלים באנשים שעברו טראומות. אלה יכולים להיות עובדים סוציאליים, פסיכולוגים, או מגישי עזרה ראשונה. כאשר איש מקצוע נחשף לאירועים קשים כאלה, הוא יכול לסבול מטראומה משנית. חוסר שביעות רצון מהעבודה מהווה גורם סיכון לפיתוח פוסט־טראומה משנית.
חשיפה עקיפה יכולה להתרחש גם מבלי לטפל בשורדי טראומות. עובדים העוסקים בהגבלת תוכן באינטרנט עלולים לפתח פוסט־טראומה כתוצאה מצפייה בתכנים קשים בתמונות ובסרטונים. לפי הקריטריונים של DSM 5, חשיפה טראומטית לתכנים ברשת, בטלוויזיה, בסרטים או בתמונות נחשבת כגורם לפוסט־טראומה רק אם היא נעשית במסגרת העבודה. עם זאת, חשיפה טראומטית לתכנים שלא במסגרת העבודה עלולה אף היא להגביר חרדה וחוסר אונים, גם אם הדבר לא מתאים לאבחנה של ההפרעה, וארגוני בריאות וסיוע ממליצים להימנע ממנה.
גורמי סיכון וחוסן

כשליש מהאנשים שחוו אירוע טראומתי קשה יפתחו פוסט־טראומה. קשה לנבא מי ייפגע יותר, אך ישנם כמה גורמי סיכון ידועים.
גורמי סיכון וחוסן > מאפייני הטראומה

הסיכון הגבוה ביותר לפתח פוסט-טראומה מתרחש בעקבות אונס (19% מבין מי שחוו אונס פיתחו פוסט־טראומה), אלימות פיזית מבן הזוג (12%), חטיפה (11%), או פגיעה מינית שאינה אונס (10%). צוותי חירום, ופליטים הן גם אוכלוסיות פגיעות במיוחד.
גורמי סיכון וחוסן > גורמים דמוגרפיים

בהשוואה לגברים, נשים נמצאות בסיכון גבוה יותר לסבול מפוסט־טראומה ופוסט טראומה מורכבת. הסיבה להבדל הזה אינה ברורה, אך נראה שהוא לא נגרם בשל השכיחות המוגברת של פגיעות מיניות, חוויות טראומטיות, או דיכאון וחרדה בקרב נשים. לא נראה גם שההבדל נגרם בשל הטיה מגדרית בדיווח.
בעלי הכנסה נמוכה, וצעירים נמצאים אף הם בקבוצת סיכון.
גורמי סיכון וחוסן > גורמים אישיים

אנשים שסבלו מטראומות מצטברות בילדותם או בבגרותם נמצאים אף הם בסיכון מוגבר ללקות בפוסט-טראומה. טראומה מצטברת בבגרות קשורה לפוסט־טראומה ולפוסט־טראומה מורכבת. טראומה מצטברת בילדות קשורה במיוחד לפוסט־טראומה מורכבת. בישראל, השכיחות של פוסט־טראומה בקרב מי שחווה התעללות גופנית בילדות הייתה 23%, ובקרב מי שחווה התעללות מינית 21%.
מחקר מטא-אנליזה על 154 מחקרים בחן את הקשר בין ציפיות חיוביות לסיכון להתפתחות פוסט־טראומה. המחקר הראה שאנשים השומרים על התקווה, שמתייחסים באופטימיות למצב והם בעלי חוללות עצמית גבוהה, נמצאים בסיכון נמוך יותר לפתח פוסט־טראומה. חמלה עצמית קשורה אף היא לסימפטומים פחותים של פוסט-טראומה.
קיים קשר בין בושה בעקבות טראומה, לבין פוסט־טראומה. תחושת בושה מנבאת סימנים של פסיכופתולוגיה, מצוקה נפשית ודיכאון. גם פגיעה מוסרית קשורה להתפתחות של פוסט־טראומה. בפגיעה מוסרית האדם חש מצוקה על כך שהוא הפר עקרונות מוסריים. פגיעה זו מלווה בתחושות של אשמה, בושה, אובדן אמון, אובדן משמעות וקשיים רוחניים.
אנשים הנוטים לשקוע בתוך האירוע ולחשוב עליו (רומינציה) נמצאים בסיכון מוגבר לפתח פוסט־טראומה. נפגעי תאונת דרכים ונפגעי תקיפה שכעבור שבועיים היו עסוקים באופן מתמיד במחשבות על האירוע, היו בסיכון מוגבר לסבול מפוסט־טראומה לאחר חצי שנה. גם בקרב ילדים ובני נוער, רומינציה מנבאת התפתחות של פוסט־טראומה ומקטינה את הסיכוי שההפרעה תחלוף. רומינציה מנבאת פוסט־טראומה, גם כאשר היא נמדדת לפני חשיפה לאירוע טראומתי. מחקר על 2,400 איש מצא שהנטייה לרומינציה (מחשבות על עצב) ניבאה התפתחות של פוסט־טראומה בקרב מי שחוו טראומה בארבע השנים לאחר מכן. במחקר על 450 סטודנטים לתואר פרמדיק נמצא שמי שעסק ברומינציה על זכרונות טראומטיים קודמים היה בסיכון מוגבר לפתח פוסט־טראומה בשנתיים לאחר מכן, גם כאשר שלטו בהיסטוריה הפסיכיאטרית.
אנשים שסבלו בעבר מדיכאון או חרדה נמצאים בסיכון מוגבר לפתח פוסט-טראומה. קיים סיכון מוגבר גם עבור משתמשים כבדים בסמים, ואנשים עם ניסיון אובדני בעבר.
גורמי סיכון וחוסן > גורמים משפחתיים

גם מי שהוריו סבלו מהפרעה נפשית נמצא בסיכון, ייתכן שבשל גורם גנטי.
גורמי סיכון וחוסן > גורמים חברתיים

מחקר מטא-אנליזה שבחן 72 מחקרים עם מעל 30,000 איש, מצא שהיעדר תמיכה חברתית מגביר את הסיכון להתפתחות של פוסט־טראומה. מחקר זה חיזק את התפיסות המקובלות לכך שתמיכה חברתית ממתנת (אנ') השפעות של דחק. כלומר, אנשים שיש להם מערכת חברתית ומשפחתית תומכת, יסבלו פחות מפוסט־טראומה. האפקט החיובי של תמיכה חברתית חזק במיוחד במקרים של פוסט־טראומה על רקע אנושי (לחימה ואלימות) בהשוואה לרקע לא אנושי (אסונות טבע).
מנגנונים גופניים

קיימים כמה מנגנונים גופניים הקשורים להתפתחות של פוסט־טראומה, לאחר החשיפה לאירוע הטראומתי:
גורם תורשתי לפוסט־טראומה, כאשר מקדם התורשתיות נע בין 5%–20%. ההשפעה התורשתית היא ברובה פוליגנטית, אך ישנם גם גנים ספציפיים שזוהו כבעלי השפעה, למשל הגן למחלת פרקינסון PARK2 (אנ').
גורם אפיגנטי לפוסט־טראומה. מחקר על קרוב ל־2,000 איש, השווה את המתילציה של חולי פוסט־טראומה לזו של אנשים שנחשפו לטראומה אך לא פיתחו פוסט־טראומה. נמצא שלחולי פוסט־טראומה ישנה פחות מתילציה באזור AHRR (אנ'). מתילציה של AHRR קשורה לרמות קינורנין (אנ'), הידועות כנמוכות יותר בקרב חולי פוסט־טראומה, ואלה קשורות לבעיות בוויסות חיסוני של חולי פוסט־טראומה.
הסבר אבולוציוני להפרעה טוען כי היא תוצר של מנגנון אינסטינקטיבי שנועד לסייע לאדם לשרוד אירועים טראומתיים עתידיים. לכן, למשל, מופיעים פלשבקים היכולים לסייע להכין את האדם לאירוע נוסף. העוררות המוגברת נועדה להבטיח תגובה מהירה במקרים עתידיים. אולם, אף על פי שהתגובות הללו אולי נועדו לסייע להישרדות, הן פוגעות בתפקוד מכיוון שהן לא מאפשרות לעבד את האירוע הטראומתי ולהמשיך בחיים תקינים.
לאנשים עם פוסט־טראומה ישנן רמות אבנורמליות של הורמוני לחץ. במצבי לחץ הגוף משחרר הורמוני לחץ כמו אדרנלין כדי ליצור את תגובת הילחם או ברח. תגובה זו מסייעת לפעילות הגופנית הנדרשת בעת סכנה. בקרב אנשים עם פוסט־טראומה, יש רמות מוגברות של הורמוני דחק, גם כאשר הסכנה חלפה. ייתכן שזה הגורם לעוררות המוגברת ולקהות הרגשית שחשים חלק מהחולים. יש הטוענים כי פוסט־טראומה קשורה לרמות נמוכות יותר של קורטיזול, אך הממצאים בתחום זה עדיין מעורבים.
אזורים במוח הנחקרים בהקשר לפוסט־טראומה. בתמונה ההיפוקמפוס והאמיגדלה הקשורים לזיכרון ורגשות, וקליפת המוח הקדם-מצחית הקשורה לתפקודים ניהוליים. מוחם של אנשים עם פוסט־טראומה נראה אחרת. ההיפוקמפוס, אזור במוח שאחראי על זיכרון ורגשות, נראה קטן יותר בדימות מוחי. משוער שהשינויים בהיפוקמפוס קשורים לפחד, לחרדה, לבעיות בזיכרון ולפלאשבקים. ייתכן שהפגיעה בהיפוקמפוס מונעת את עיבוד הפלשבקים וסיוטי הלילה, ולכן החרדה שהם יוצרים לא יורדת עם הזמן.
הכללת פחד היא תופעה שבה האמיגדלה (האזור העיקרי במוח שבו רגש הפחד מתורגם לפעולה פיזיולוגית) מזהה איומים גם במצבים שאינם מהווים איום ממשי. לדוגמה: זיהוי צליל של זיקוק כרעש תותחים, זיהוי צליל של טריקת דלת כרעש ירייה, וכן הלאה.
פרוגנוזה

כדי לבחון את התפתחות ההפרעה, נערך מעקב בן שנה אחר כ־3,000 מבוגרים שהגיעו לבתי חולים בשל פציעות אזרחיות, בשש מדינות. ברוב המקרים (64%) היו רק מעט סימפטומים של פוסט־טראומה, ב-17% היו סימנים של פוסט־טראומה שחלפו, ב-7% היו סימני פוסט־טראומה בינוניים, בעוד 7% היו סימני פוסט־טראומה קשים, וב-5% הנותרים הופיעה פוסט־טראומה מאוחרת.
פוסט־טראומה יכולה גם לחלוף. מחקר ישראלי בחן את סימני הפוסט־טראומה בקרב לוחמים ממלחמת יום הכיפורים שסבלו בעבר מההפרעה, לאחר כ-20 שנה. כשני שלישים מהלוחמים שסבלו בעבר מפוסט־טראומה כבר לא עמדו באבחנה לאחר 20 שנה. בלוחמים ששהו בשבי האחוז היה נמוך יותר, אך עדיין כמחציתם כבר לא סבלו מפוסט־טראומה לאחר 20 שנה.
מחקר נוסף שעקב אחר שבויים ממלחמת יום הכיפורים הגיע לנתונים שונים. לאחר 24 שנה 15% לא סבלו מפוסט־טראומה, 42% סבלו מפוסט־טראומה רגילה, ועוד 42% סבלו מפוסט־טראומה מורכבת.
השלכות

כפי שהיעדר תמיכה חברתית עלול להגביר את הסיכון להתפתחות של פוסט־טראומה, כך קיומה של פוסט־טראומה עלול לגרום לבידוד ולפגוע בתמיכה החברתית. הורים הסובלים מפוסט־טראומה נוטים להפגין עוינות, שתלטנות והורות פחות אופטימלית.
לפוסט־טראומה יש גם השלכות רפואיות. פוסט־טראומה מהווה גורם סיכון משמעותי להתפתחות והחרפה של מחלות קרדיו-וסקולאריות, ככל הנראה בשל תגובת הדחק המוגברת. היא קשורה לעלייה במדדים חיסוניים כמו IL-1β, IFN-γ, TNF-α, CRP וספירה של תאי דם לבנים. פוסט־טראומה עלולה להוביל לצריכת אלכוהול בעייתית, ככל הנראה בניסיון לטיפול תרופתי עצמי.
פוסט־טראומה קשורה לפגיעה בזיכרון המוצהר, ומגבירה את הסיכון לפתח דמנציה בגיל מבוגר יותר, בערך פי 1.5.
השלכות > אובדנות

אנשים הסובלים מפוסט־טראומה נמצאים בסיכון מוגבר לסבול ממחשבות אובדניות, זאת ללא תלות בסוג הטראומה לה הם נחשפו. מחקר מטא־אנליזה על אנשי צבא אמריקאיים הסובלים מפוסט־טראומה מצא שהם נמצאים בסיכון מוגבר לבצע ניסיונות התאבדות.
השלכות > צמיחה פוסט-טראומטית

בעקבות אירועים טראומתיים יכולה להופיע גם צמיחה אישית. לא ברור אם היקף הצמיחה רחב או מצומצם, אך נראה שהוא קשור למידת הלחץ שהאדם חווה. הצמיחה הפוסט-טראומטית מתבטאת בשלושה תחומים עיקריים:
תפיסה עצמית – תפיסה של האדם כחזק יותר המסוגל להתמודד עם אירועים קשים בעתיד
יחסים עם אחרים – תחושה מוגברת של אינטימיות ושייכות
תפיסת עולם – תחושת ייעוד (אנ') והערכה לחיים, סדרי עדיפות חדשים ביחס למה שחשוב
התפיסה שניתן לצמוח מתוך מאורעות טראומתיים היא עתיקת יומין וקיימת בספרי קודש של הדתות המרכזיות. היא מתבטאת גם באמירה המפורסמת של הפילוסוף פרידריך ניטשה: מה שלא הורג אותי, מחשל אותי.
מניעה > בדקות הראשונות לאחר הטראומה

במשרד הבריאות אימצו את מודל מעש"ה להגשת עזרה ראשונה נפשית למי שעברו טראומה נפשית:
מיקוד קשב והבעת מחויבות לנפגעים – יש למקד את הנפגעים כך שלא ירגישו לבד. כדאי לומר אמירה מחייבת כמו "את לא לבד, אני כאן איתך."
עידוד לפעולות יעילות – במקום לנסות להרגיע את הנפגעים, יש לדרבן אותם לפעול כדי לסייע לעצמם ולאחרים. בדרך זו הם הופכים מקורבנות למסייעים. מומלץ לעודד אותם לבצע פעולות יעילות ופשוטות. אחד ממאפייני הדחק הוא חוסר אונים, כאשר נותנים לאנשים שחוו טראומה לבצע פעולות פשוטות, זה מקטין את חוסר האונים שלהם ובכך מפחית את הדחק. רצוי שהמשימות יצרו חוויית הצלחה.
שאלה של שאלות פשוטות – יש להימנע משאלות על רגשות, מכיוון שאלה עלולות להגביר את המצוקה הרגשית. אפשר לשאול שאלות פשוטות ורציונליות המחייבות מחשבה על ההתמודדות בהווה: "לאן תרצו להגיע?" "האם תרצו לבצע פעילות כלשהי?"
הבנייה של רצף האירועים – על מנת להפחית את תחושת הבלבול, מומלץ לתאר בקצרה את רצף האירועים שהתרחש כדי ליצור סדר ולהדגיש שהאירוע המאיים הסתיים.
משרד הבריאות בשיתוף המכללה האקדמית תל־חי המחישו את המודל בסרטון הסבר.
מניעה > בשעות שלאחר הטראומה

מחקרים רבים התמקדו בבדיקת יעילות טיפולים מגוונים בשעות שמייד לאחר הטראומה, תוך התמקדות באנשים שפיתחו מייד תגובת דחק חריפה.
בשנת 2022 עודכנה סקירה של ספריית קוקרן ביחס לטיפול תרופתי שנועד למנוע התפתחות של פוסט־טראומה. הסקירה התבססה על 13 מחקרי התערבות עם הקצאה רנדומלית שהשוו בין טיפול תרופתי לפלצבו או לטיפול תרופתי אחר. הממצאים לא היו חד־משמעיים לגבי התרופות פרופרנולול, הידרוקורטיזון וגאבאפנטין. מכיוון שלרוב לא נמצאו במחקרים השפעות מובהקות לטווח ארוך עבור נטילת תרופות מייד לאחר הטראומה. מרבית ארגוני הבריאות לא ממליצים בהנחיותיהם על מתן תרופות מייד לאחר הטראומה.
מניעה > בחודשים שלאחר הטראומה

היו ניסיונות לבחון אם טיפולים פסיכולוגיים המתקיימים בחודשים שלאחר הטראומה יכולים למנוע התפתחות של פוסט־טראומה. מחקרי מטא אנליזה מצאו שטיפולים כאלה אינם מסייעים במניעת פוסט־טראומה, למי שלא מפגינים סימנים מוקדמים של הפרעה.עם זאת, טיפולים פסיכולוגים יכולים לסייע למי שכן מפתח תסמינים. מבין הטיפולים השונים, טיפול קוגניטיבי־התנהגותי הממוקד בטראומה לסובלים מהפרעת דחק חריפה קיבל את התמיכה הגדולה ביותר.
בישראל, לדוגמה, נערך מחקר על 240 איש עם פוסט־טראומה בעקבות אירוע שהתרחש בחודש לפי כן. הנפגעים קיבלו טיפול קוגניטיבי או טיפול בחשיפה (אנ') מתמשכת. בבדיקת מעקב לאחר תשעה חודשים, נמצא ששכיחות הפוסט־טראומה בקרב מי שקיבלו טיפול היה נמוך באופן משמעותי מזו של מי שלא קיבלו טיפול (יחס הסיכויים = 0.2). לתרופה אסציטלופרם לא נצפה אפקט טיפולי. לא נמצא גם אפקט טיפולי לנפגעים שהסימפטומים ההתחלתיים שלהם היו נמוכים, מתחת לאלה הנדרשים לאבחנה של פוסט־טראומה.
מניעה > בחודשים שלאחר הטראומה > מלחמת חרבות ברזל

לאחר מלחמת חרבות ברזל חלק מהנפגעים במעגל הראשון שנחשפו לחוויות קשות (תושבי עוטף עזה, משתתפי מסיבת הטבע ברעים, חיילים) פיתחו תגובת דחק חריפה. ברוב המקרים תגובה זו אינה נחשבת להפרעה נפשית והיא דועכת תוך כמה שבועות. בחלק מהמקרים, עוצמת התגובה חריפה והאדם סובל מהפרעת דחק חריפה. בחלק קטן יותר (כ-10%) הפרעת הדחק החריפה יכולה להתפתח להפרעה פוסט טראומטית. על מנת למנוע את הסיכון להתפתחות ההפרעה המליץ הפסיכיאטר צבי פישל על מספר צעדים:
הגנה עצמית פיזית ונפשית – צמצום הצפייה בסרטונים ודיווחים מזעזעים.
חיזוק תפיסת החוסן הלאומי – התפיסה שמדינת ישראל וצבא ההגנה לישראל הם חזקים מסייעת לתחושת הביטחון. החשיפה להתנדבות הנרחבת במדינה מסייעת לתחושת הלכידות החברתית. לסביבה החברתית המיידית והרחבה ישנו תפקיד קריטי בשיקום החוסן האישי.
סיפוק צרכים בסיסיים – כאשר צרכים פיזיים של שינה, מזון ומגורים לא נענים, לא ניתן לחוש ביטחון.
הימנעות מטשטוש ותרופות הרגעה.
פנייה לאיש מקצוע מומלצת רק כשאין מגמה של שיפור במשך ימים או שבועות.
מניעה > בחודשים שלאחר הטראומה > פוטנציאל לנזק טיפולי

טיפולים קוגניטיביים־התנהגותיים יכולים לסייע במניעת פוסט־טראומה בקרב מי שמראה סימני מצוקה לאחר טראומה, אך ישנן שיטות טיפוליות אחרות שלא מועילות, ועלולות אף להזיק. בעבר, נהוג היה לבצע פגישה טיפולית עם אדם שעבר טראומה בימים האחרונים ולבקש ממנו לספר מה עבר עליו ולבטא את רגשותיו ביחס לאירוע. טיפול כזה נקרא דיבוב פסיכולוגי (Debriefing), והוא יכול להתבצע באופן פרטני או קבוצתי. שיטת טיפול זו התבצעה גם בישראל בתחילת שנות ה־2000, בין השאר דרך המוסד לביטוח לאומי. למרות הפופולריות של השיטה, התברר שהיא אינה מועילה, ויכולה אף להזיק. סקירה של ספריית קוקרן מצאה שדיבוב פסיכולוגי לא מונע התפתחות של פוסט־טראומה, הפרעות נפשיות, חרדה או דיכאון. אחד המחקרים אף מצא שמי שעבר טיפול כזה היה בסיכון מוגבר של פי 2.5 לפתח פוסט־טראומה לאחר שנה. הטענה היא שאף על פי שמטופלים יכולים לחוש הקלה לאחר תהליך הדיבוב, הוא עלול לפגוע בתהליך ההחלמה הטבעי המתרחש לאחר חשיפה לטראומה. מסיבות אלה, האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה פרסמה מסמך המלצה בו נכתב שדיבוב אינו שיטה טיפולית מועילה, וייתכן שהיא מזיקה.
טיפול

קיימות דרכים שונות לטפל בפוסט־טראומה, כאשר המרכזיות הן טיפול תרופתי וטיפול פסיכולוגי. בשנת 2019 רוכזו ההמלצות של חמישה גופים רשמיים ביחס לטיפול במבוגרים עם פוסט־טראומה. מתוך הסיכום עלה כי ההמלצה החזקה ביותר היא לבצע טיפול פסיכולוגי הממוקד באירוע הטראומטי. סוגים נפוצים של טיפולים כאלה הם חשיפה ממושכת, עיבוד מחדש במסגרת טיפול קוגניטיבי, טיפול קוגניטיבי התנהגותי ממוקד בטראומה (אנ'), או EMDR. עלה גם כי תרופות מסוג SSRI הן האפקטיביות ביותר בטיפול בהפרעה. רוב הגופים העדיפו את הטיפול הפסיכולוגי על פני הטיפול התרופתי.
המלצות דומות עלו גם בסיכום משנת 2024 של המחלקה לטיפול בחיילים משוחררים בארצות הברית. המחלקה המליצה על פסיכותרפיה על פני טיפול תרופתי. מבין שיטות הטיפול, היא המליצה על תרפיית עיבוד קוגניטיבי, EMDR ותרפיית חשיפה ממושכת.
מטא-אנליזה שהשוותה בין טיפול תרופתי לטיפול פסיכולוגי מצאה שבסיום הטיפול לא היה הבדל ביעילותם של שני הטיפולים, אך במועד המעקב האחרון ניתנה עדיפות לטיפול הפסיכולוגי על פני הטיפול התרופתי. טיפול משולב לא היה עדיף על פני טיפול פסיכולוגי בלבד, אך כן היה עדיף על פני טיפול תרופתי בלבד.
טיפול > טיפול תרופתי

הטיפול התרופתי לפוסט־טראומה כולל תרופות נוגדות דיכאון מסוג SSRI, כמו פרוזק ואפקסור. המחלקה לטיפול בחיילים משוחררים בארצות הברית ממליצה על השימוש בתרופות סרטרלין, ונלפקסין ופרוקסטין. המחלקה המליצה באופן חזק נגד השימוש בתרופות מרגיעות (בנזודיאזפינים).
בשנת 2022 צוות מומחים עדכן את האלגוריתם לבחירת טיפול תרופתי לפוסט־טראומה. האלגוריתם מראה כיצד לבחור תרופה מתאימה לפי קריטריונים של סוג הפרעת השינה, ניסיון קודם עם נוגדי דיכאון ונוכחות של תגובות פסיכוטיות.
טיפול > פסיכותרפיה

טיפול פסיכותרפויטי לחולי פוסט־טראומה אינו פשוט, וקיימת נשירה של כ־16% מהטיפול.
חלק משיטות הטיפול מבוצעות לפי מדריך טיפולי קבוע.
טיפול > פסיכותרפיה > טיפול ממוקד בטראומה

טיפול ממוקד בטראומה – קבוצת טיפולים בהם מסייעים למטופל לעבד ולהתמודד עם זיכרונות טראומתיים ועם הסימפטומים הכרוכים בהם טיפולים אלה נחשבים ליעילים, אך אחוז הנשירה מהם גבוה יותר.
טיפול קוגניטיבי-התנהגותי ממוקד בטראומה (אנ') – טיפול שמטרתו לזהות ולשנות דפוסי חשיבה והתנהגות בעיתיים המתמקד באירוע הטראומתי. שיטת טיפול זו נמצא כאפקטיבית בטיפול במבוגרים.
תרפיית חשיפה ממושכת – חינוך, חשיפה למאורע הטראומתי בדמיון וחשיפה במציאות לגירויים המזכירים את המאורע. תרפייה זו היא סוג של טיפול קוגניטיבי-התנהגותי ממוקד בטראומה.
טיפול בעיבוד קוגניטיבי – 12 מפגשים מובנים של פיתוח מיומנויות לחשיבה מועילה על הטראומה
EMDR – טיפול בו משחזרים את האירוע הטראומתי תוך כדי הזזת עיניים מהירה מצד לצד שיטת טיפול זו נמצא כאפקטיבית בטיפול במבוגרים.
טיפול חשיפה בכתיבה – טיפול החושף את המטופל לאירוע הטראומתי דרך כתיבה. גם שיטה זו היא אפקטיבית, ואחוזי הנשירה בה נמוכים יותר מאלה של טיפולים אחרים הכרוכים בחשיפה לטראומה.