stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדית שטיין
חייה והתנצרותה

שטיין נולדה ביום כיפור ה'תרנ"ב, אוקטובר 1891, בעיר ברסלאו שבגרמניה בשם יהודית, אך נקראה בעיקר אדית.
כשהייתה בת 25 קיבלה את התואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת פרייבורג עבור חיבורה Zum Problem der Einfühlung, בו הציגה את הניתוח הפנומנולוגי ההוסרליאני המשמעותי הראשון לרגש האמפתיה. חיבור זה נכתב בהדרכתו של המורה שלה, הפילוסוף אדמונד הוסרל.
אדית שטיין שימשה עוזרת מחקר של הוסרל וחברת סגל אוניברסיטת פרייבורג, במקביל לתלמיד אחר, בין השנים 1916–1918. החליף אותה מרטין היידגר, שמאוחר יותר גם לקח קרדיט על חלק מעבודת העריכה שלה.
בגיל 30 המירה את דתה לנצרות קתולית והקדישה את חייה לנזירות במסדר הכרמליתי. במעשה זה ויתרה על משרת ההוראה בפרייבורג ועל האסיסטנטורה עם הוסרל, לטובת הוראה בבית ספר קתולי לבנות, בין השנים 1922–1932.
נראה כי הסיבות להתנצרותה היו קודם כל השפעתו של הוסרל, שאף הוא היה יהודי מומר. כמו כן היא הושפעה מספרה האוטוביוגרפי של תרזה הקדושה מאווילה (פילוסופית ואם כנסייה, ממעצבות דרכו של המסדר הכרמליתי), "המבצר הפנימי", שעל פי עדותה של שטיין, גרם לה להארה רוחנית. פנייתה לנצרות הקתולית דווקא, נבעה מן הרושם הרב שהותירו בה מחוות דתיות שראתה בכנסייה קתולית, כמו כריעה וכדומה.
פילוסופיה

נהוג לחלק את התפתחותה ההיסטורית של אדית שטיין לשלוש תקופות: תקופה מוקדמת, פנומנולוגית (1916–1925), תקופת מעבר, השוואתית (1925–1933) ולבסוף תקופה מאוחרת, נוצרית (1935–1942). עם זאת, שטיין המשיכה לעבוד ולפתח את אותן תמות בסיסיות לאורך חייה הפילוסופיים, אותן ניתן לחלק לשלוש:
פיתוח המתודה הפנומנולוגית כפי שלמדה אותה מהוסרל ומחבריה לאסכולת מינכן (המרכזי שבהם היה אדולף ריינאך);
תחושת אחריות עמוקה לאחר/ת;
קבלה של חוסר היכולת של העצמי לייצר ראיית עולם מלאה ורבת משמעות בלא פנייה לעזרה אלוהית.
שלושת השלבים מבטאים שלבים שונים באינטגרציה בין (בעיקר) שלוש התמות הללו. גם להליכי כניסתה לנצרות הקתולית ולמסדר הכרמליתי חשיבות רבה בעבודת התיארוך של התפתחותה המחשבתית.
פילוסופיה > התקופה המוקדמת: שטיין הפנומנולוגית

עבודת הדוקטורט של שטיין על האמפתיה הייתה – במילותיה שלה – ניסוין למלא לאקונה בעבודה של הוסרל. בעבודתה האוטו-ביוגרפית "חיים במשפחה יהודית" היא מתארת כיצד הוסרל תפס את האמפתיה כפעולה מרכזית בביסוס האינטרסובייקטיביות שהכרחית לפנומנולוגיה ההוסרליאנית, אך בלא שהוסרל ביאר את משמעות המונח. בכך, טענה שטיין, עוכבה התפתחות התנועה הפנומנולוגית הצעירה. בעוד שלא הייתה זו העבודה הפנומנולוגית הראשונה שעסקה באמפתיה (קדם לה, למשל, הדיון של מקס שלר בנושא), זו כן הייתה העבודה הפנומנולוגית הראשונה שהוקדשה לנושא ברמת פירוט של דוקטורט שלם שיצא מתוך הפנומנולוגיה ההוסרליאנית עצמה, בשונה מלמשל מתוך הפנומנולוגיה של שלר. בעקבות העבודה הוסרל, במחקר משלו, חזר לעיסוק בנושא (מה שלימים יצא לאור כחלק מ"אידאות 2").
שטיין שימשה כעוזרת מחקר של הוסרל בין השנים 1916–1918, אז גם ערכה את הכרכים הבאים של ספרו "אידאות 2 ו-3", על אף שאלה לא יצאו לאור בימי חייה (או חייו). מעט אחרי שהפסיקה את עבודתה עם הוסרל, עיבדה את הדוקטורט שכתבה לכדי ספר והוציאה אותו לאור. כן גם כתבה והוציא לאור כמה ספרים מרכזיים נוספים כמו "פילוסופיה של הפסיכולוגיה ומדעי האדם", "סיבתיות נפשית" וכן "אינדיבידואל וקהילה". בתקופה זו נכתבו גם "הקדמה לפילוסופיה", "חקירה בנוגע למדינה" ווחיבורה החשוב "חירות וברכה".
פילוסופיה > תקופת המעבר: שטיין בין הוסרל לאקווינס

לאחר שקיבלה עידוד לחקור את עבודותיו של תומאס אקווינס ולהשוותן עם העבודות שיצאו מתוך התנועה הפנומנולוגית, שטיין פנתה לפרויקט תרגום של ספרו של אקווינס De Veritate, שהתעתד לצאת בשני כרכים ב-1932. העבודה, שביקשה לתרגם את מחשבתו של אקווינס לדרכי חשיבה גרמניות בנות התקופה, התבטאה כקריאה פנומנולוגית יסודית בעבודתו של התאולוג. בכך היא נבדלה מעבודות שביקשו לקרוא את עבודתו של אקווינס מזווית תאולוגית או ספרותית. העבודות החשובות ביותר מהתקופה הזו, עם זאת, הן "הוסרל ואקווינס: השוואה", בה היא ביקשה לנתח את המתודולוגיות השונות של הוסרל ואקווינס, להציג בתוך כך את קווי הדמיון והשוני. כן גם עבודתה בתחום האנתרופולוגיה הפילוסופית זכתה לצאת בשני כרכים משלימים "המבנה של אנושיות האדם: אנתרופולוגיה פילוסופית" ו"מה הוא יצור אנושי? אנתרופולוגיה תאולוגית" (האחרון נותר כטיוטה מפותחת, מעולם לא הוכן לפרסום). בתקופה זו שטיין גם הרצתה על חינוך לנשים ועל חינוך בכלל, כשהרצאותיה זכו לקהלים גדולים ולהערכה רבה. במסגרת עבודות אלו, שיצאו לאור במהדורת "כל כתביה", היא פיתחה את מושגי הסיווגים החברתיים ואת מהויות סוגי החברה, נושאים שזוכים לפיתוח רחב יותר בספרה "המבנה של אנושיות האדם".
זהותה היהודית

גם לאחר התנצרותה המשיכה שטיין לראות עצמה חלק מהעם היהודי. בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, היא פנתה כנזירה כרמליתית לאפיפיור פיוס האחד עשר, במטרה לשכנעו לפעול להצלת העם היהודי. במהלך תקופת שלטונה של המפלגה הנאצית בגרמניה וכניסתם לתוקף של חוקי נירנברג, כתבה שטיין מחזה אלגורי, בו הזדהתה עם אסתר המלכה המתחננת על עמה.
לעומת זאת לפי אברהם רובין קריאה ביקורתית מצביעה על יחס אמביוולנטי, ולעיתים אף אנטי-יהודי, בתיאוריה את היהדות כדת חסרת עומק רוחני.
בספרה האוטוביוגרפי היא כותבת על התאבדויות בעקבות חוקי נירנברג ש"חוסר יכולתו של היהודי להשלים עם התמוטטות עולמו הגשמי תלויה בכך שהיהודים אינם מאמינים בחיי הנצח או ברעיון שהנשמה היא בת אלמוות. הם מרוכזים לגמרי בקיומם הארעי". את הרדיפות אחרי היהודים היא נימקה: "זהו צלו של הצלב שנופל על בני עמי. אילו רק היו משכילים להבין זאת! הקללה שבני עמי הביאו על עצמם מתגשמת".
מותה

לאחר שהתנצרה והפכה לנזירה כרמליתית, חיה שטיין במנזר בגרמניה. בעקבות רדיפת יהודי גרמניה היא הוברחה ב-31 בדצמבר 1938 למנזר כרמליתי בעיר אכט [Echt] בלימבורג בהולנד, בו הוסתרה עם אחותה רוזה. במנזר הסתתרה עוד יהודייה מומרת שהפכה לנזירה כרמיליתית, רות קנטורוביץ [Ruth Kantorowicz], אותה שטיין הכירה מילדות. במנזר רות הייתה למזכירה של אדית והדפיסה עבורה את כל כתביה. ב-2 אוגוסט 1942 תפס הגסטפו את שתי האחיות והמזכירה, כחלק מ"מבצע איסוף יהודים מומרים" והן נשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ. לאחר שנלכדו קיבלה על עצמה שטיין את הדין ואמרה לאחותה: "בואי אחותי, נלכה בעד עמנו". היא נספתה באושוויץ שבוע לאחר מכן, ב-9 באוגוסט 1942.
הכרזתה כקדושה

במשך שנים הייתה שטיין סמל ומופת בעולם הקתולי בשל מותה על אמונתה, כמו המרטירים בראשית הנצרות. במאי 1987 הכריז האפיפיור יוחנן פאולוס השני כי היא "מבורכת" (דרגת הקנוניזציה השלישית מבין ארבע), והיא הוכרה כמרטירית (אף על פי שנספתה בשואה על רקע יהדותה), בטענה שנשלחה למחנה-הריכוז, ייצגה את עמדתה המוסרית של הכנסייה הקתולית של הולנד, כנגד הנאציזם. בנאום שנשא יוחנן פאולוס בעיר קלן שבגרמניה אמר:
"אנו מרכינים ראש בפני מורשת החיים והמוות של אדית שטיין, בת מופלאה לעם היהודי, ובה בעת בת מסדר הכרמליתים. אחותנו תרזה בנדיקטה של הצלב הייתה אישיות שאיחדה בחייה עתירי המעש סינתזה דרמטית של המאה שלנו, של ייסורי פצעים עמוקים הכואבים עדיין, ושל האמת המלאה על אודות בני האדם. אלה חברו בלבה האחד שנותר חסר מנוח ובלתי ממומש, עד שמצא מנוח בחיק האלוהים".
באוקטובר 1998 הכריז עליה יוחנן פאולוס כ"קדושה", שהיא דרגת הקדוּשה הגבוהה ביותר בכנסייה הקתולית. הכרתה כקדושה הייתה תוצאה של "נס רפואי", כאשר נודע בדיעבד שתפילתה, שנים רבות קודם לכן, ליד מיטתה של ילדה (תרזה מקארתי) שסבלה מהרעלה קשה של פרצטמול בחדר הטיפול הנמרץ בבית-החולים הכללי בבוסטון, הביאה כביכול להחלמתה הספונטנית. רופא הילדים בחדר-המיון, רונאלד קליינמן, העיד על המקרה בפני הטריבונאלים של הכנסייה, וזו הכירה במאורע כנס שמאפשר את השלמת הקנוניזציה לדרגה הגבוהה ביותר.
ב-1999 הוכרזה על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני כקדושה הפטרונית של אירופה, יחד עם קתרינה מסיינה ובריגיטה משוודיה.
הכרזתה כקדושה > ביקורת

ארגונים יהודיים, כמו הליגה נגד השמצה, ביקרו את המהלך בטענה כי הוא מנכס את זיכרון השואה וממעיט באחריותה ההיסטורית של הכנסייה לאנטישמיות. אבא קובנר ביקר את העלאתה למדרגת קדושה וטען שהכנסייה קידשה אותה כדי להסתיר את העובדה שאב המנזר של הסגיר אותה ובכדי לכפר על שתיקתו של פאולוס בזמן השואה.
גינטר אנדרס (אנ'), פילוסוף יהודי-גרמני, התנגד לניסיון הכנסייה לנכס את דמותה, וטען כי היא ניסתה להשתלב בתרבות הגרמנית והקתולית, אך בסופו של דבר נשארה זרה.
הנצחתה

בכנסייה הכרמליתית במנזר סטלה מאריס שבחיפה מוצג לוח זיכרון המוקדש לשטיין, ובו זוג ידיים נשואות לצלב גדול מוקף אור, מתחת הידיים מתוחים חוטי תיל הרומזים למחנה השמדה. בין החוטים משולב מגן דוד המשמש כאיקונין של שטיין בסמלי הכנסייה הקתולית. בתחתית הלוח נראה ספרה של תרזה מאבילה, שהשפיע על שטיין להתנצר.
בשנות ה-80 יזם המסדר הכרמליתי את הקמתו של מנזר לזכרה של שטיין באושוויץ. הדבר עורר סערה גדולה בישראל, ובשל כך קיימה הכנסת ה-11 מושב מיוחד בעניין, בו הובעה התנגדות ישראלית להקמתו. המנזר הוקם בכל זאת, אך כאשר ביקשו הנזירות להציב בחזיתו צלב גדול להנצחת דמותה של שטיין, התעוררה סערה נוספת, והרעיון נגנז.
תצוגת קבע במנזר הדומיניקני בעיר שפייר
כנסייה וכיכר על שמה בעיר המבורג
רחובות, בתי ספר ומוסדות שונים בגרמניה ובאוסטריה
פרס על שמה המחולק כל שנתיים לאישים, גופים ומוסדות הפעילים בתחום הסוציאלי
אבני נגף בקלן, פרייבורג וורוצלב
שלושה סרטים תיעודיים (בשנים 1982, 2003, 2011) וסרט קולנוע (משנת 1995. מיה מורגנשטרן בתפקיד אדית) על קורותיה.
בשנת 1996 וותיקן הוציאה בול דואר עם דמותה של שטיין
הספר ירושלים דלוס אנג'לס מאת יהושע שחר (הוצאת כרמל 2021) עוקב אחרי הפולמוס של התקדושתה על ידי הכנסייה.
לקריאה נוספת

קורבן של ימינו – ספר על אדית שטיין
אדית שטיין, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
הערות שוליים

1 2 3 4  '"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'אברהם רובין,'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'הקללה שבני עמי הביאו על עצמם מתגשמת, באתר הארץ, 18 בינואר 2023
↑  Ruth Kantorowicz * 1901, Stolpersteine Hamburg, ‏אוקטובר 2016'"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"'(באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000005-QINU`"'
1 2  Gerrit van der Vorst,'"`UNIQ--nowiki-00000007-QINU`"'De deportatie van zuster Ruth Kantorowitz,'"`UNIQ--nowiki-00000007-QINU`"'Een diepzwarte sluier, 2014, Amsterdam:'"`UNIQ--nowiki-00000007-QINU`"'Gerrit van der Vorst, 2014, עמ' 248-250, ISBN 9789462546479. (בהולנדית)
↑  אבא קובנר, על תגובה יהודית להקדשתה של הנזירה אדית שטיין, ילקוט מורשת: כתב-עת לתיעוד ועיון –חוברת מ"ג-מ"ד, אב תשמ"ז, אוגוסט 1987, עמ' 9–12 (גרסה מוקדמת כאן, עמ' 221)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268301005171  PLWABN: 9810592969805606  BIBSYS: 90183179  BNC: 000049775  BNE: XX906904  BnF: cb11887635b (data)  BPN: 99579426  CANTIC: a10159927  CiNii: DA01085315  GND: 118617230  ICCU: CFIV001664  ISNI: 0000 0001 2100 9635  LCCN: n50053101  LNB: 000244790  MusicBrainz: d25b14e0-7735-4270-a76b-c075d5a6a1ef  NDL: 00457551  NKC: jn20000701709  NLA: 35264575  NLK: KAC201809082  NSK: 000020735  NTA: 068236204  RERO: 02-A000155585  SELIBR: 210645  SNAC: w6c5784q  SUDOC: 02667193X  Trove: 189792  VcBA: 495/57903  VIAF: 44294144   WorldCat (עם VIAF): 44294144 
פרט מתוך האנדרטה לזכרה של שטיין בקלן, מאת הפסל ברט גרסהיים
צלב ויקטוריה

| --- | --- |

 
 פרטים
 מדינה:  בריטניה הממלכה המאוחדת  אוסטרליה אוסטרליה   ניו זילנד ניו זילנד   קנדה קנדה
 סוג:  עיטור צבאי
 המעניק:  המונרך הבריטי
 למען:  ”מעשה של גבורה או תעוזה ניכרת, אומץ או הקרבה עצמית ודבקות במשימה אל מול פני האויב”
 זכאות:  חברי הכוחות המזוינים של בריטניה וכמה ממלכות חבר העמים הבריטי
 סטטוס:  פעיל
 נוסד:  29 בינואר 1856
 הענקות
 הוענק לראשונה:  29 בינואר 1856
 הוענק לאחרונה:  2015 (נכון ל-2015)
 סה"כ הוענקו:  1358
 הענקות מובדלות:  1355
 היררכיה
 עיטור מקביל:  צלב ג'ורג'
 עיטור נמוך יותר:  צלב הגבורה הניכרת
צלב ויקטוריה (אנגלית: Victoria Cross) הוא עיטור צבאי, הראשון בחשיבותו, אשר מוענק לחברי הכוחות המזוינים של הממלכה המאוחדת ומספר מדינות מחבר העמים הבריטי, וניתן בגין מעשה גבורה "אל מול פני האויב". לעיטור ניתנת קדימות על פני כל שאר העיטורים, המסדרים והמדליות והוא מקביל לצלב ג'ורג' אשר ניתן לאזרחים או חיילים אשר הפגינו מעשה גבורה שלא אל מול פני האויב. את צלב ויקטוריה ניתן להעניק לכל חייל, בכל דרגה ובכל זרוע על פי החלטתו של המונרך הבריטי. בממלכה המאוחדת מוענק הצלב מידי המונרך בטקס אשר נערך בארמון בקינגהאם ובשאר מדינת חבר העמים מעניק נציגו של הכתר, המושל הכללי, את העיטור.
העיטור הוענק לראשונה ב-29 בינואר 1856 לציון גבורתם של חיילים בריטים במלחמת קרים ומאז חולקו 1,358 עיטורים.
צלב ויקטוריה הוא העיטור הצבאי הנחשב ליוקרתי ביותר; העיטור ניתן לעיתים רחוקות ובמקרים יוצאי דופן.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
תיאור העיטור

צלב ויקטוריה מורכב מצלב פאטה עשוי ארד, במרכזו כתר אדוארד הקדוש עליו ניצבת דמותו של 'האריה הבריטי'. מתחת לכתר ולצידיו, נרשם "עבור עוז" (For Valour) על גבי איור של מגילה. כאשר נוסד העיטור, נכתב עליו תחילה "למען גבורה" (For Bravery), אך ביטוי זה שונה לפי הוראת המלכה ויקטוריה משום שהביטוי "למען גבורה" מרמז שלא כל החיילים בקרב הם גיבורים. 

הצלב תלוי בעזרת טבעת המחוברת לאבזם בצורת האות 'V' (בעלת סריף) אשר מחובר לפס תלייה. פס התלייה מעוטר בעלי דפנה ודרכו נתלה הצלב על פס העיטור.
מהצד השני (האחורי) של העיטור, במרכז הצלב בתוך טבעת, נכתב תאריך הפעולה עליה הוענק למקבל העיטור. בצד האחורי של פס התלייה רשום שמו של מקבל הצלב יחד עם דרגתו, מספרו האישי והיחידה בה שירת.
גובה הצלב 41 מ"מ ורוחבו 36 מ"מ, כאשר העיטור כולו שוקל כ-27 גרם. הצלב תלוי על סרט בצבע אדום ארגמן. הצו המקורי של העיטור חילק את העיטור לשני סוגים בעלי סרט בצבע שונה; אדום לצבא היבשה וכחול לצי המלכותי, אך הוראה זאת השתנתה עם הקמת חיל האוויר המלכותי ב-1 באפריל 1918. שנתיים מאוחר יותר ב-22 במאי 1920, לפי צו של המלך ג'ורג' החמישי, העיטור יינתן בצבע אדום לכלל מקבלי העיטור ואלו אשר קיבלו בעבר עיטור בעל פס כחול, יחליפו אותו בכזה בעל פס אדום.
לצלב ויקטוריה ניתן להוסיף גם אבזם, אשר זהה בעיצובו לפס התלייה. האבזם ניתן במקרה הנדיר בו מוענק יותר מצלב ויקטוריה אחד לאדם נתון. במקרה שכזה ניתן להוסיף מספר אבזמים כמספר ההענקות הנוספות, זאת עד למספר מקסימלי של ארבעה אבזמים (כלומר חמש הענקות).
הענקת העיטור

צלב ויקטוריה, יחד עם המקבילה האזרחית שלו צלב ג'ורג', הוא כאמור העיטור הגבוה ביותר שניתן להעניק לחבר בכוחות המזוינים של בריטניה ובעבר גם שאר מדינות האימפריה הבריטית וחבר העמים הבריטי. העיטור ניתן במקרים נדירים לציון פעולה יוצאת דופן בגבורתה אל מול פני האויב, כלומר בעת פעילות קרבית, כגון בשעת מלחמה או קרב. העיטור ניתן על ידי המונרך של הממלכה המאוחדת, בטקס מיוחד בנוכחות מקבל העיטור והמלך או המלכה.
מעוטרי צלב ויקטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
החל מהיווסדו של העיטור בשנת 1856, הוענק העיטור 1,358 פעמים ל-1,355 אנשים.
המספר הרב ביותר של צלבי ויקטוריה אשר הוענקו במערכה מסוימת הוא 682; במהלך מלחמת העולם הראשונה (1914–1918).
המספר הרב ביותר אשר הוענקו בקרב מסוים הוא 28; במהלך השחרור השני של העיר לקנאו במהלך המרד ההודי הגדול (14-22 בנובמבר 1857).
המספר הרב ביותר אשר הוענקו ביום אחד הוא 18; ב-16 בנובמבר 1857, במהלך השחרור השני של לקנאו, בעיקר בקרבות סביב המצודה מחוץ לעיר.
מספר צלבי ויקטוריה הרב ביותר שהוענקו ליחידה מסוימת בקרב אחד הוא 7; לגדוד השני של רגימנט הרגלים ה-24 עבור הלחימה בקרב רורק'ס דריפט (22 - 23 בינואר 1879), כחלק ממלחמת הזולו.
שלוש מעוטרי צלב ויקטוריה קיבלו הענקה שנייה, מה שמוצג כסיכה על העיטור המקורי לציון הענקה כפולה; אלו הם ארתור מרטין-ליק ונואל שוואס מחיל הרפואה המלכותי, והניו זילנדי קפטן צ'ארלס אפהם שלחם במערכה בים התיכון במלחמת העולם השנייה.
מעוטרי צלב ויקטוריה > מעוטרי צלב ויקטוריה חיים

נכון למאי 2023 ישנם חמישה מעוטרי צלב ויקטוריה אשר הוא הוענק להם על ידי הממלכה המאוחדת, שלושה נוספים אשר קיבלו את הגרסה האוסטרלית ואחד נוסף אשר קיבל את הגרסה הניו זילנדית, אשר עודם בחיים.
ג'ון קרוקשנק (John Cruickshank) (נולד 20 במאי 1920): קיבל את העיטור עבור הטבעה של צוללת גרמנית בשנת 1944 וחזרה בבטחה למרות פציעה שספג. קרוקשנק הוא אחרון מעוטרי צלב ויקטוריה ממלחמת העולם השנייה והמבוגר מבין המעוטרים כיום.
קית' פיין (נולד 30 באוגוסט 1933)
ג'ונסון בארי (נולד 26 ביולי 1979)
ג'ושוע ליקי (נולד 1988): קיבל את העיטור עבור ניהולו ולחימתו במהלך התקלות במלחמת אפגניסטן ב-22 באוגוסט 2013, של כוח משולב של צנחנים בריטים ונחתים אמריקאים במהלך סיור בדרום המדינה.
צלב ויקטוריה של אוסטרליה:
מארק דונלדסון (נולד 2 באפריל 1979)
בן רוברטס-סמית' (נולד 1 בנובמבר 1978)
דניאל קרייגהן (18 ביוני 1983)
צלב ויקטוריה של ניו זילנד:
ביל הנרי אפיאטה (28 ביוני 1972)
צלב ויקטוריה בתרבות

הצייר הצרפתי לואיס ויליאם דסאנס, מוכר כיום במיוחד בעקבות סדרה של כ-50 ציורים המתארים פעולות בשעת קרב עליהם קיבלו המתוארים בציור את העיטור.
הסרט 'זולו' (1964) בבימויו של סי אנפילד, אשר מציג תיאור קולנועי לקרב רורק'ס דריפט, מסתיים בהקראת שמותיהם של שבעת החיילים אשר להם הוענק העיטור. כיום קרב רורק'ס דריפט הוא הקרב בו הוענקו המספר הרב ביותר של צלבי ויקטוריה, בקרב אחד, ביחידה מסוימת אחת.
לקריאה נוספת

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הערות שוליים

↑  מתוך עמוד העיטורים באתר הארכיון הלאומי של בריטניה. נדלה ב-16 בספטמבר 2011.
↑  נכון למאי 2023.
↑  מתוך עמוד המתאר את היסטוריית העיטור באתר מוזיאון הצי המלכותי. נדלה ב-16 בספטמבר 2011.
↑  מתוך עמוד תיאור העיטור באתר התאחדות ותיקי וייטנאם של אוסטרליה. נדלה ב-16 בספטמבר 2011.
↑  נכון למאי 2023
| מסדרים ועיטורים בממלכה המאוחדת |
| --- | --- | --- |
| מסדרי אבירות | מסדרי אבירות |  |
| נוכחיים | הבירית • הדרדר • האמבט • מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש • השירות המצוין • הוויקטוריאני המלכותי • ההצטיינות • השירות הקיסרי • האימפריה הבריטית • הכתר ההודי • עמיתי הכבוד • המלך ג'ורג' החמישי • המלך ג'ורג' השישי • המלכה אליזבת השנייה • המלך צ'ארלס השלישי • ג'ון הקדוש |  |
| היסטוריים | פטריק הקדוש • הגואלף המלכותי • כוכב הודו • האימפריה ההודית • הודו הבריטית • ההצטיינות ההודי  •  בורמה  • ויקטוריה ואלברט • מסדר המלך ג'ורג' הרביעי • מסדר המלך אדוארד השביעי |  |
| עיטורים צבאיים | עיטורים צבאיים |  |
| נוכחיים | צלב ויקטוריה • צלב הגבורה הניכרת • הצלב האדום המלכותי  צלב השירות המצוין (הצי המלכותי) • הצלב הצבאי (הצבא הבריטי) • צלב התעופה המצוינת • צלב חיל האוויר (חיל האוויר המלכותי) • מדליית מתנדבי המילואים של המלכה  ציון לשבח (אזכור בשדרים) • ציון המלכה לגבורה • ציון המלכה לגבורה באוויר • ציון המלכה על שירות משמעותי |  |
| היסטוריים | מדליית ההתנהגות המצוינת • מדליית הגבורה הניכרת  מדליית השירות המצוין (הצי המלכותי) • המדליה הצבאית (הצבא הבריטי) • מדליית התעופה המצוינת • מדליית חיל האוויר (חיל האוויר המלכותי)   מדליית ההתנהגות המצוינת של הכוח המערב אפריקאי המלכותי • מדליית ההתנהגות המצוינת של המלך לרובעי המלך האפריקאים • מדליית השירות המצוין ההודי |  |
| עיטורים אזרחיים | עיטורים אזרחיים |  |
| נוכחיים | צלב ג'ורג' • מדליית ג'ורג' • צלב אליזבת • מדליית המשטרה של המלכה • מדליית שירות כיבוי האש של המלכה • מדליית הגבורה של המלכה • מדליית הגבורה הימית  המדליה הוויקטוריאנית המלכותית • מדליית האימפריה הבריטית • מדליית הקוטב |  |
| היסטוריים | קאיזר אי הינד • מדליית אלברט • מדליית אדוארד  • מדליית הגבורה של האימפריה • מדליית הגבורה של המלך לאיחוד דרום אפריקה • מדליית המשטרה של הודו • מדליית המשטרה של ציילון • מדליית המשטרה של סיירה לאון • מדליית שירות כיבוי האש של סיירה לאון • מדליית המשטרה הקולוניאלית • מדליית קנדה |  |
ג'ונסון בארי שעוטר בצלב ויקטוריה ב-2004
ג'ושוע ליקי שעוטר בעיטור ב-2013
כריסטין ברנסקי

| --- | --- |

כריסטין ברנסקי, 2008
 לידה:  2 במאי 1952 (בת 72) באפלו, ניו יורק, ארצות הברית
 שם לידה:  Christine Jane Baranski 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1966
 מקום לימודים:  בית הספר ג'וליארד (1974)  Villa Maria Motherhouse Complex 
 בן או בת זוג:  מת'יו קוולס (15 באוקטובר 1983–22 במאי 2014) 
 צאצאים:  לילי קוולס 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  פרס אמי   2 פרסי טוני
 פרופיל ב-IMDb
 
כריסטין ג'יין ברנסקי (באנגלית: Christine Jane Baranski; נולדה ב-2 במאי 1952) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית. זוכת שני פרסי טוני ופרס אמי על תפקידה בסדרה "סיביל".
ביוגרפיה

ברנסקי נולדה בבאפלו, ניו יורק שבארצות הברית, למשפחה קתולית ממוצא פולני. הוריה הם וירג'יניה (לבית מזורווסקי) ולוסיאן ברנסקי. ברנסקי היא בת למשפחה פולנית-אמריקנית; אביה היה עורך עיתון מהגרים, וסביה היו שחקנים בפולין. היא למדה בבית הספר לאומנויות הבמה "ג'וליארד".
קריירת משחק > תיאטרון

זכתה לחשיפה הראשונה שלה בשנת 1984 כאשר זכתה בפרס טוני על הופעותיה במחזה של טום סטופארד "הדבר האמיתי", לצידם של גלן קלוז וג'רמי איירונס. שנה לאחר מכן כיכבה במחזה "It's Only a Play" מאת טרנס מקנאלי שעלה על בימות אוף ברודוויי.
בשנת 1989 זכתה בפרס הטוני השני שלה על תפקידה במחזה הבדיוני של ניל סיימון "שמועות".
קריירת משחק > טלוויזיה

ברנסקי זכתה להכרת הקהל באמצע שנות ה-90 בעקבות תפקידה בסיטקום "סיביל" בתור מריאן ת'רופ, חברתה האלכוהוליסטית של השחקנית סיביל שרידן (סיביל שפרד).
על הופעותייה בסדרה קיבלה ברנסקי את פרס אמי לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרה קומית, פרס גילדת שחקני המסך ושתי מועמדויות לפרס גלובוס הזהב. ב-1999 הועמדה לפרס אמי על שתי הופעות האורח שלה בסדרה הקומית "פרייז'ר". הועמדה בין השנים 2009 ל-2010 לשני פרסי אמי על הופעות אורח מוצלחות בסדרה "המפץ הגדול". בשנת 2011 הועמדה בפעם השמינית בקריירה לפרס על תפקידה בתור דיאן לוקהארט, תומכת עורכות הדין בסדרת הדרמה של רידלי וטוני סקוט "האישה הטובה (סדרת טלוויזיה)".
בשנת 2017 שיחקה בסדרת הבת של "האישה הטובה", "הטובות לקרב", בדמותה של דיאן לוקהרט.
בשנת 2022 החלה לככב בסדרת הדרמה התקופתית "העידן המוזהב", מבית היוצר של ג'וליאן פלוז לרשת HBO.
קריירת משחק > קולנוע

ב-1986 התפרסמה ברנסקי לראשונה כשחקנית קולנוע בדרמה הארוטית "תשעה וחצי שבועות של שכרון חושים", בה שיחקה בתפקיד משנה לצידם של מיקי רורק וקים בייסינגר, ובדרמת הפשע הקומית "משפט הנשרים". בתחילת שנות ה-90 הופיעה בדרמה "תהפוכות הגורל" בתפקיד אנדראה, חברתו של האריסטוקרט הבריטי קלאוס ואן בולאוו (ג'רמי איירונס) ובקומדיות "חטופים שכאלה" ו"החיים על פי משפחת אדמס" בתור בקי גריינג'ר, מנהלת מחנה הקיץ אליו נשלחים ילדי משפחת אדמס.
ב-1996 השתתפה בקומדיה "כלוב הציפורים" בתור קתרין ארצ'ר, אמו הבילוגית של ואל גולדמן.
ב-1999 שיחקה בקומדיה "שחק אותה סטאר" בתור השחקנית קרול ובדרמה "משחקי פיתוי" בתפקיד באני, אמה של הסטודנטית סיסיל קלדוול (סלמה בלייר).
בשנת 2000 זכתה ברנסקי לפרסום רב כאשר שיחקה בפנטזיית חג המולד המצליחה "הגרינץ'" בתפקיד מרתה מיי וובייר, אהובתו של הגריניץ' (ג'ים קארי) ובת זוגו של ראש עיריית "Who-ויל" אוגוסטוס מיי (ג'פרי טמבור). ב-2002 הופיעה בדרמה המוזיקלית "שיקגו" בתפקיד העיתונאית מרי סאנשיין ובקומדיה "הגורו" בתור שנטל, אמה של לקסי (מריסה טומיי). ב-2008 שיחקה ברנסקי בקומדיה המוזיקלית שוברת הקופות "מאמא מיה!" בתפקיד טניה חברתה של דונה שרידן (מריל סטריפ). ב-2018 שבה לגלם את טניה בסרט ההמשך מאמה מיה! Here We Go Again. ב-2010 שיחקה בקומדיית האקשן "אקסית במצור" בתור קיטי אמה של הכתבת ניקול הארלי (ג'ניפר אניסטון).
ב-2014 שיחקה את האמא החורגת של סינדרלה, בסרט אל תוך היער, העיבוד הקולנועי של המחזמר באותו השם.
חיים אישיים

לברנסקי שתי בנות מהשחקן והמחזאי מת'יו קוולס לו הייתה נשואה משנת 1983 עד מותו ב-22 במאי 2014.
קול הנבואה

| --- | --- |

עמודו הראשון של הספר במהדורת מכון נזר דוד משנת ה'תשס"ב
 מידע כללי
 מאת:  הרב דוד כהן
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  מחשבת ישראל, פילוסופיה, קבלה
 הוצאה
 הוצאה:  מוסד הרב קוק
 תאריך הוצאה:  ה'תש"ל
 מהדורות נוספות
 תאריך מהדורות נוספות:  מכון נזר דוד, ה'תשס"ב מכון נזר דוד, ה'תשפ"ב
קוֹל הַנְּבוּאָה: הַהִגָּיוֹן הָעִבְרִי הַשִּׁמְעִי הוא ספרו המרכזי של הרב דוד כהן, המכונה "הרב הנזיר". בספר זה מנוסחים עיקרי שיטתו בדבר "ההגיון העברי השמעי" - דרך המחשבה העברית, התלויה בשמיעה וששיאה הוא הנבואה. זוהי חלופה לדרך החשיבה של הפילוסופיה המערבית.
החלק הראשון בספר סוקר את הפילוסופיה העברית לדורותיה, בהשוואה למקורות פילוסופיים כלליים, כדרכו של המחבר. החלק השני הוא סקירה של תורת הסוד לתולדותיה. חלק שלישי הוא נספח קטן אך ממצה של שיטת המחבר בדבר ספירת הבינה, העומדת ביסוד ההגיון העברי השמעי. הספר מסכם עשרות שיטות וספרים שנכתבו במהלך ההיסטוריה.
הספר כפי שהוא בידינו הוא חלק קטן מההיקף המתוכנן. כתיבתו נמשכה לכל אורך חייו הבוגרים של הרב הנזיר. הכתיבה התעכבה פעמים רבות, בעיקר בעקבות מלאכת העריכה של ספרי אורות הקודש, שנמשכה גם היא עשרות שנים ולא הסתיימה במלואה.
בידי יורשיו של הרב הנזיר קיימים כתבי יד רבים, ומלאכת הוצאתם לאור והגהתם מסורה למכון "נזר דוד" שנקרא על שמו. בין כתבי היד ישנן הרחבות וטיוטות של המשכים ל"קול הנבואה".
חידושים פילוסופים
בספרו הרב פיתח שיטה חדשה בנומנליזם - בעמוד ט״ל - ״ההגיון העברי השמעי - הנומינלי, השמי ... הדברים אינם כמו שנראים או צפויים, הצורה אינה היסוד, שפנימי - גנוז הוא״.  הרב יוצר כאן נומנליזה מסוג חדש, לפיה יש לכל דבר במציאות יסוד פנימי ריאלי - אך בלתי נראה/צפוי, לפי זה למשל המושג ״נשמת הכלל״/״נשמת כלל ישראל״ שהרב זצ״ל משתמש בו הוא ריאלי אך ניתן להבנה רק מתוך הגיון שמי, נומינלי. כלומר צריך בהתחלה להשתחרר מהחשיבה הריאלית על מנת להבין מה זה נשמה דרך תפיסה נומינלית ולאחר מכן להבין שבכלל כן מדובר על משהו ריאלי, כך הרב הנזיר המשיך בדרכו של רבו הרב קוק בצורת חשיבה של סינתזה דיאלקטית.
ההיגיון השמעי
השמעיות היא התקבצות של יסודות לוגיים ופילוסופים ייחודים לחכמה התורנית והעברית, ובכללם שימוש נרחב בהגיון אנלוגי, הבנת דבר מתוך דבר ודימוי מילתא למילתא, וכן שימוש בשיטות פילוסופיות הקשורות בשמיעה פנימית, כמו הלוגוס, שאותו אימץ פילון האלכסנדרוני לבניית פרשנות פילוסופית למקרא [מאמר "המאמר השמעי"] ,ובפילוסופיה המודרנית השתמש הרב הנזיר בשיטתם של הרמן כהן, שופנאוהר ומיימון, שתרמו יסודות שמעיים לתורת קאנט (כפי שטוען הרב הנזיר) לנסח את תפיסתו השמעית שלו - עצמו בתורת קאנט. [מאמר "השם העליון הנשמע"]. הרב מבסס את הטענה על קיום הגיון שמעי, הייחודי לחכמה העברית, על ידי ניתוח אותם העקרונות כפי שהם מתאפיינים בשלושה תחומים: בפילוסופיה העברית, במידות שהתורה נדרשת בהם, ובחכמה הפנימית. [הקדמת הספר]
המהדורה האחרונה לספר
בשנת ה'תשפ"ב, לאחר מלאות 50 שנה לפטירת הרב הנזיר, יצאה מהדורה חדשה ומורחבת של הספר בהוצאת נזר דוד.
לקריאה נוספת

יהודה ביטי, הפילוסוף המקובל: עיונים בספר "קול הנבואה", הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2017.
מאמר בנושא שיטת ההגיון השמעי העברי - עלון נקודה, 1989.
מאמר בנושא השמעיות הנתונה במידות שהתורה נדרשת בהם - פרופ' דב שוורץ.