stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסף מאיר
קורות חיים

יוסף מאיר נולד בעיירה קוסוב שבגליציה המזרחית, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, בנם של בלה לאה ושמעון, סוחר ועסקן. מאיר קיבל חינוך יהודי חסידים ב"חדר" ובבית מדרש עד גיל 18. בגיל 13 החל להיות פעיל באגודה הציונית בקוסוב. בהמשך למד רפואה באוניברסיטת וינה, והיה פעיל בתנועת הסטודנטים הציונית והעברית. בשנת 1917 הוסמך כרופא וגויס כרופא צבאי לצבא האוסטרו-הונגרי שהיה בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה. בסוף המלחמה שב לווינה, והתמחה בטיפול במחלות ריאה ובשחפת. בשנת 1922 עלה לארץ ישראל במסגרת העלייה השלישית. ניהל את קופת חולים משנת 1928, ובשנים 1945–1947 ניהל את משרד הבריאות של המדינה שבדרך. בשנים תרצ"ד-תרצ"ו (אמצע שנות ה-30) ערך עם ד"ר ישראל רבקאי אלמנך בשם "האם והילד", שכלל קובץ "מאמרים בשאלות ההגיינה והחינוך לאשה ולילד", וראה אור בהוצאת משמר הבריאות שעל-יד מרכז קופת-חולים.
בספטמבר 1949 יצא ד"ר מאיר כמנכ"ל משרד הבריאות בראש משלחת רפואית למחנה חאשד (מחנה המעבר לעולי תימן) שהוקם סמוך לעיר עדן. כאשר גילה את המצב הבריאותי של יותר מ-13,000 אנשים שהיו במחנה ללא קורת גג, וללא טיפול רפואי, תרופות ומזון במידה מספקת, פנה באופן מיידי לממשלת ישראל והמליץ להעלות את כל יהודי תימן באופן מיידי למדינת ישראל למרות מצבם הבריאותי ולמרות המשמעויות שיכולות היו להיות לכך על תושבי ישראל. המלצתו התקבלה על דעת ראש הממשלה בן-גוריון והובילה לשיפור מיידי בתנאי המחנה ולכינון רכבת אווירית שהעלתה ארצה באופן מיידי את כל יושבי המחנה ואת יתר העולים שהוסיפו וזרמו אליו מתימן.
יוסף מאיר נפטר בסוף חודש מאי 1953 בבית החולים בילינסון לאחר מחלה קשה, בגיל 63. נקבר בבית הקברות נחלת יצחק, ליד קברו של חיים קוגל.
מאיר היה נשוי משנת 1917 לפֶּסיה (פפי) בת מאיר דויד (1890–1968), שעם פטירתה נקברה לצדו, אב לבן ושתי בנות: אורי מאיר, רחל זלטין (אחות) ושולה גנז (חברת קיבוץ בית אלפא),.
במלאת שנה למותו הוקדש לזכרו בית חולים לחולי ריאות בכפר סבא, לימים המרכז הרפואי מאיר.
באותה שנה החל מרכז קופת חולים להעניק פרס על שמו, על סך 250 ל"י, לעבודות מחקר ועיון בנושאי רפואה, רפואה ציבורית (בפרט שחפת) ואדמיניסטרציה של ביטוח הבריאות וקופת חולים.
ב-1955, במלאת שנתיים למותו, יצא לאור בהוצאת מרכז קופת חולים הספר "הרפואה והציבור", ובו מבחר ממאמריו מתקופה של כ-35 שנה, מתרע"ז ועד תשי"ב, שערך משה תמרי.
אאוגניקה

יוסף מאיר פעל כבר משנות השלושים לקידום רעיונות האאוגניקה ויישומם. בשנת 1934 כתב במדריך שפרסמה קופת החולים
"מי רשאי להוליד בנים? בחיפושי תשובה נכונה על השאלה הזאת עוסקת האויגניקה, המדע לשיפור הגזע ולשמירה עליו מהתנוונות. צעיר עדיין מדע זה, אך תוצאותיו החיוביות כבר גדולות וחשובות (...) מקרים אלה אינם מעטים כלל בכל האומות ובפרט בתוך העם העברי אשר חי חיי גלות במשך שמונה עשרה מאות שנה. והנה שב עמנו לתחייה, לחיי טבע בארץ האבות. האין חובתנו לדאוג שיהיו לו בנים בריאים ושלמים בגוף ונפש? - בשבילנו יש ל'אויגניקה' בכלל, ולשמירה מהעברת מחלות תורשתיות בפרט, ערך עוד יותר גדול מליתר העמים! ... הרופאים, אנשי הספורט והעסקנים הלאומיים צריכים לעשות תעמולה רחבה לרעיון: אל תולידו ילדים אם אינכם בטוחים שיהיו בריאים בגוף ובנפש
בראשית שנות ה-50 תקף את פרס הילודה במאמר תחת הכותרת: "הגברת הילודה או ריבוי הילדים", בכותבו שאין עניין לעודד משפחות עניות יוצאות המזרח להביא עשרה ילדים, אלא יש לעודד את כל בית ישראל, ובמיוחד האינטליגנציה, להביא שלושה, ארבעה ואף חמישה ילדים.
כתביו

15 חודשי שרות במשרד הבריאות: יוני 1949–ספטמבר 1950, תל אביב: [חמו"ל], תשי"א 1950.
הרפואה והצבור: לקט מאמרים; לקט וערך מ. תמרי; הקדים מבוא יצחק קנב, תל אביב: מרכז קופת-חולים, תשט"ו 1955. (ראה אור לאחר מותו)
הערות שוליים

↑  ד"ר מאיר - מנהל משרד הבריאות, על המשמר, 19 במאי 1949.
↑  סביב התפטרותו של דר. מאיר, מעריב, 4 בספטמבר 1950.
↑  דן פינס, רופא הציבור, דבר, 26 במאי 1953, המשך.
↑  עזריאל קמון, בסערות תימן, עת־מול 1, 153 (נובמבר 2000), באתר מטח.
↑  פסיה (פפי) מאיר, דבר, 18 באוגוסט 1968 (מודעת אבל); פסיה מאיר באתר חברה קדישא ת"א–יפו והמחוז.
↑  רחל זלטין, באתר הפלמ"ח. נישאה לאורי זלטין (אורי זלטין, באתר הפלמ"ח), לוחם הפלמ"ח, שאותו הכירה בהכשרה.
↑  פרס ע"ש ד"ר יוסף מאיר, דבר, 5 באפריל 1954.
↑  ראו: מ. תמרי, רופא הציבור, דבר, 1 ביוני 1955.
↑  תמרה טראובמן, כדי לשמור על טוהר הגזע שלנו, יהודים מנוונים חייבים להימנע מללדת ילדים, באתר הארץ, 10 ביוני 2004
↑  שחלב סטולר-ליס, כך אגדל תינוק ציוני: הבניית התינוק והאם הארץ-ישראליים באמצעות ספרי הדרכה להורים, עיונים בתקומת ישראל 13, 2003, עמ' 277-293.
↑  "15 חדשי שירות במשרד הבריאות", דבר, 6 בדצמבר 1950.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007517263305171  VIAF: 308270754   WorldCat (עם VIAF): 308270754
אלכסנדרו דרגומיר

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  8 בנובמבר 1916 זלאו, ממלכת הונגריה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  13 בנובמבר 2002 (בגיל 86) בוקרשט, רומניה 
 מדינה:  רומניה 
 השכלה:  אוניברסיטת בוקרשט 
 
אלכסנדרו דרגומיר (ברומנית: Alexandru Dragomir, ‏, 8 בנובמבר 1916 –13 בנובמבר 2002) היה פילוסוף רומני שנודע כפנומנולוג. הוא לא רצה לפרסם דבר במשך חייו ונהג לומר שהפרסום אינו מעניין אותו, העיקר הוא להבין. אחרי מותו הוצאו לאור כמה מהרצאותיו, וכן מעל מאה מחברות הגות.
קורות חייו > ילדות וצעירות

דרגומיר נולד ב-1916 בעיר זאלאו שבטרנסילבניה, אז בממלכת הונגריה (טרנסלייטניה), במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית - כיום ברומניה - במשפחה אקדמאים רומנים:אלכסנדרו דרגומיר ומריה, בת לבית קוצ'אן, שהתגוררו בקלוז'
שני סביו היו נוטריונים. אביו היה עורך דין בבנק המרכזי בקלוז' ובהמשך ראש לשכת עורכי הדין של קלוז'.
דרגומיר גדל בקלוז', בה למד בשנים 1926-1922 בבית הספר היסודי מס. 3. לאחר מכן סיים לימודי תיכון בסמינר הפדגוגי האוניברסיטאי של קלוז', בו היה תלמידם של ההיסטוריון קונסטנטין דייקוביצ'ו, של המתמטיקאי דומיטרו ו. יונסקו, ושל גאורגה בראטו .
ב-1933 -1937 למד דרגומיר משפטים ועד 1939 ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת בוקרשט. במרץ-יוני 1941 למשך 4 חדשים למד באוניברסיטת ברסלאו אז בגרמניה קורסים ליוונית, לטינית וגרמנית.
קורות חייו > השתלמותו אצל היידגר

בספטמבר 1941 נרשם כדוקטורנד של מרטין היידגר ב"סמינר הפילוסופי" בפקולטה לפילוסופיה של אוניברסיטת פרייבורג (אוניברסיטת אלברט-לודוויג).
הוא זכה למלגה מטעם ה"קרן אלכסנדר פון הומבולדט". יחד עם ולטר בימל, היה ממוצא סקווסוני טרנסילבני, היה דרגומיר ב-1942 המתרגם הראשון לרומנית של טקסט מאת היידגר - "מהי מטפיזיקה?".
הוא נמנה באותה תקופה עם חמישה עשר דוקטורנדים של היידגר שנבחרו לפי הידע בפילוסופיה וביוונית ולטינית. פרט לפילוסופיה למד במסגרת הסמינר תולדות האמנות והספרות האירופית, תוך דגש על התרבות היוונית העתיקה.
דרגומיר הכין עבודת דוקטורט על המטפיזיקה של הגל אבל ב-1943 כשעמד להציג את עבודת הדוקטורט גויס לצבא רומניה ונשלח בחזית האנטיסובייטית.
קורות חייו > חייו ברומניה הקומוניסטית

אחרי 1945 לא התאפשרה חזרתו ללימודים בפרייבורג. ברומניה בהדרגה הושכן המשטר הקומוניסטי שראה בו בעל "מוצא לא בריא", בורגני.
ב-1946 הספיק עדיין דרגומיר לשאת כמה הרצאות על הגל ב"בית הספר לחוכמה" שנפתח על ידי קונסטנטין נויקה על יד היער אנדרונאקה בבוקרשט.
אחרי 1948 הפך דרגומיר ל"פילוסוף סמוי" שנודע רק בחוג מצומצם מאוד. הוא עבד כפקיד מכירות עבור המפעל "תעשיית התיל" בעיר טורדה, ב-1952-1950 כמגיה בהוצאה הטכנית ואחר בהוצאות לאור אחרות, כמפקח על סחורות, כאיש רכישות בתחנה ההידרואלקטית של ביקאז. עבודתו האחרונה הייתה עד 1976 של כלכלן במשרד תעשיית העץ.
החל מ-1984 השתתף, במפגשים חשאיים בדירתו של גבריאל ליצ'אנו במבוי לוקאץ' להרצות מול קהל מצומצם על נושאים פילוסופיים שונים:
פירוש אפלטוני על "המכתב האבוד" (של יון לוקה קאראג'אלה), "שאלה ותגובה",
"שיטות הונאה עצמית", {סוקרטס -עימות הפילוסופיה עם העיר", "על העולם שבו אנחנו חיים" . בקהל נמצאו פרט לליצ'אנו, סורין ויארו, אנדריי פלשו, ואחרי 1995 -הפעם בגלוי, בעקבות המהפכה מ-1989, גם הוריה-רומן פטפייביץ'.
חבריו רשמו בקפידה את ההרצאות והצליחו לשמור אותן. מאוחר יותר פורסמו יחד עם מעל מאה פנקסי רישומים שהשאיר הפילוסוף.
אלכסנדרו דרגומיר מת בנובמבר 2002 בבוקרשט.
אחרי מותו פורסמו "מחברות דרגומיר" שכללו רישומיו לאורך מספר עשורים, תרגיל מוערך להגות מתבודדת טהורה וכן ריאיון מקיף איתו מאת פביאן אנטון
הגותו

אחרי מותו נמצאו בדירתו מעל מאה מחברות שכללו הערות וביאורים על טקסטים פילוסופיים קלאסיים, וכן כמה ניסיונות מחקר ואנליזות פנומנולוגיות מלוות בתיאורים פילוסופיים. מרבית הטקסטים דנים בנושאים שונים והטרוגניים, מיקרואנליזות פנומנולוגיות של הביטים שונים של החיים.
ביניהם ישנם טקסטים על הרעי, כל השכחה, על שגיאה, על השחיקה, על ההתעוררות בבוקר, על מה שמכנים מכוער או מגעיל,, על קשב, על ההונאה העצמית,על הכתוב ועל הבעל-פה, על הבחנה והבדלה, על ייחודיות, וכו'.
בכמה מחברות שהוא קרא להן "כרונוס" ושנכתבו לאורך עשורים, פיתח דרגומיר באופן שיטתי את סוגיית הזמן. המחברת הראשונה מ-1948 כוללת הערות רבות בגרמנית, בעוד המחברות האחרונות נכתבו בשנות ה-1990-1980.
הספר על הזמן הוצא לאור ב-1 בהוצאה לאור הצרפתית Vrin.ההוצאה לאור הרומנית "הומניטס" פרסמה שני ספרים" שגרות מטפיזיות גסות" ו"חמשת המסעות מן ההווה".
מתוך סדרה שאמורה לכלול 7-6 כרכים.
הוקדש לו גיליון של כתב העת Studia Phænomenologica הכולל דברי הגות שתורגמו לצרפתית, אנגלית וגרמנית, כמו כן טקסטים שנכתבו עליו על ידי אישים שהכירו אותו מקרוב. תרגומים מדרגומיר פורסמו גם בכתבי העת a Revue Française de Phénoménologie ו-Alter.
חייו הפרטיים

אחיו וירג'יל היה מהנדס, פרופסור במכון הפוליטכני של בוקרשט ופרורקטור במכון להנדסה אזרחית. דוד מצד אביו היה ההיסטוריון סילביו דרגומיר, שהיה חבר באקדמיה הרומנית ווכיהן פעמיים כשר, שנאסר למשך שבע שנים כאסיר פוליטי בבתי הסוהר הקומוניסטיים.
כתבים שפורסמו אחרי מותו

Crase banalități metafizice, 2004, 2008 (שגרות מטפיזיות גסות)
Cinci plecări din prezent. Exerciții fenomenologice, 2005 (חמש מסעות מתוך ההווה)
כוללים 60  הגיגים על סוגיות שונות ומשונות:על הראי, על היקיצה בבוקר, על ייחודיות, על הגורל, על טעות, על שחקן או שחיקה, על השטח של קה, על אלמותיות הנשמה
על השקר, על טיפשות ושירותים חשאיים, על הזקנה, על הקומוניזם, על מה זה לבחור בחייך, על מדים ודרגאות וכו'.
Caietele timpului, 2006 (מחברות הזמן)
Semințe, 2008 (זרעים)
יוסף גורני

| --- | --- |

 לידה:  1933 (בן 92 בערך) ורשה, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 ענף מדעי:  הגלות, היסטוריה של עם ישראל, יהדות, מיהו יהודי, פילוסופיה יהודית, ציונות 
 מנחה לדוקטורט:  משה מישקינסקי 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 תלמידי דוקטורט:  אורית רוזין, אבי בראלי 
 פרסים והוקרה:  פרס ביאליק (2006) 
 
יוסף גוֹרְנִי (נולד ב-1933) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לתולדות עם ישראל באוניברסיטת תל אביב וראש המכון לחקר העיתונות והתקשורת היהודית על שם אנדראה וצ'ארלס ברונפמן באוניברסיטת תל אביב. חוקר הלאומיות היהודית במאה השנים האחרונות. חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל (2006).
ביוגרפיה

יוסף גורני נולד בשנת 1933 בוורשה בירת פולין. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, אחרי כיבוש ורשה על ידי הגרמנים, הצליחו הוריו להימלט לעיר לבוב במזרח פולין, שהייתה תחת הכיבוש הסובייטי. משם הם הוגלו על ידי השלטונות לסיביר, והודות לכך ניצלו חייהם. בתום המלחמה חזרו לפולין ומשם לגרמניה, בה שהו שנה במחנה פליטים. בשנת 1947 הגיעו לארץ ישראל באוניית המעפילים "י"ד חללי גשר הזיו". הם נתפסו על ידי הבריטים ונאסרו במחנה המעצר בעתלית. גורני הוברח מהמחנה על ידי שליחי הסוכנות היהודית לקרובי משפחה, והוריו שוחררו כעבור חצי שנה. אחרי השחרור ממחנה המעצר גרו בגוש תל מונד, שם גר אחיו של אביו, שהיה חבר מושב חירות.
בתל מונד למד יוסף גורני בבית הספר האזורי, ולאחר מכן התגייס לצבא. שירת כסמל קרבי בגדוד 13 בחטיבת גולני, בשנים 1951–1954. בתום השירות נרשם לאוניברסיטה העברית ללימודים בחוגים: תולדות עם-ישראל והיסטוריה כללית. בירושלים פגש את רעייתו גאולה לבית ציפרמן, נישאו בשנת 1958 ונולדו להם שני בנים: רן ועודד.
עם סיום לימודיו בירושלים ב-1958 התקבל כמורה בבית הספר התיכון העירוני בעיר הרצליה, שבו לימד והיה מחנך במשך עשר שנים. במקביל לכך, התחיל את לימודי התואר השני באוניברסיטת תל אביב, עבודת המאסטר הייתה בנושא מפלגת פועלי ציון בעלייה השנייה, אותו עשה תחת הנחייתו של פרופסור רפאל מאהלר, קיבל את התואר השני בהצטיינות ב-1965. אחרי מלחמת ששת הימים, בה השתתף, התקבל בשנת 1968 כאסיסטנט בחוג לתולדות עם ישראל באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1971 סיים את עבודת הדוקטורט בהצטיינות יתרה, התזה שלו הייתה: "אחדות העבודה 1930-1919, היסודות האידאולוגיים והשיטה המדינית", בהדרכת פרופסור משה מישקינסקי; העבודה ראתה אור בשנת 1975, כספר ועליה קיבל את פרס יצחק בן-צבי מטעם יד יצחק בן-צבי. משנת 1971 שימש מרצה באוניברסיטת תל אביב – בכל הדרגות, לפי הסדר, עד לדרגת פרופסור מן המניין.
באוניברסיטה מילא מגוון תפקידים: ראש המכון לחקר הציונות ע"ש חיים ויצמן במהלך שתי קדנציות; ראש תוכנית הב"א הכללי בפקולטה למדעי הרוח; ראש בית הספר למדעי היהדות ע"ש חיים רוזנברג; וממונה על הקתדרה לחקר יהודי אירופה על-שם משפחת שפיגל; וכן ראש הוועדה האקדמית של המכון למורשת בן-גוריון בשדה בוקר. במקביל לכך הוא משמש זה שנים מספר יו"ר ההנהלה במכללת בית ברל, וראש המכון לחקר העיתונות היהודית באוניברסיטת תל אביב, המוציא לאור את כתב העת קשר.
נמנה עם מערכת האנציקלופדיה "בריטניקה לנוער".
מחקרו

יוסף גורני עוסק בתנועה הלאומית היהודית במאה השנים האחרונות. הוא מתבונן בשתי פניה: מאיחד, הציונות והיישוב היהודי בארץ ישראל ומאידך הבונד - התנועה המרקסיסטית הלאומית והאנטי-ציונית.
יוסף גורני בודק תופעה זו של הזרמים הלאומיים היהודיים והמנהיגים הלאומיים כדוגמת הרצל, חיים ויצמן, ז'בוטינסקי, ודוד בן-גוריון. הוא בוחן את עולם המחשבה שלהם ואת הניסיון שלהם ליישם את חזונם והגותם במציאות. קרי, הוא משלב בין היסטוריה אינטלקטואלית להיסטוריה פוליטית וחברתית. מן ההיבט החברתי הוא עוסק באוטופיות. הוא עוסק ברעיונות האוטופיים של אנשי המדינה והרוח הציונים שניסו ליישם אותם במציאות. דהיינו, אין הוא עוסק באוטופיה כבדמיון או חלום, אלא באוטופיה שמנסה להיות ריאלית. הוא חוקר את הנטיות האוטופיות אצל המנהיגים הציוניים והקבוצות האליטיסטיות השונות מן המושבות הראשונות ועד לקיבוצים. גורני מכנה זאת הגישה הריאליסטית-האוטופית, כשהדגש הוא על הריאליזם ולא על האוטופיה.
בין חוקרי ההוויה היהודית הלאומית בזמן המודרני, משלב יוסף גורני במחקריו יותר מחוקרים אחרים את ארץ ישראל ומדינת ישראל עם תפוצות ישראל. הדבר התבטא גם במחקרו האחרון שהתפרסם זה עתה בעברית ובאנגלית - העורך השוואה בין תפיסת "כלל ישראל" של תנועת העבודה בארץ ישראל ושל מפלגת הבונד.
מחקרו > השאלה הערבית והבעיה היהודית: זרמים מדיניים אידאולוגיים בציונות ביחסם אל הישות הערבית בארץ ישראל בשנים 1948-1882

ספר שהתפרסם בשנת 1985 בעברית ובשנת 1987 באנגלית בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד. מחקר יסודי העוסק בגישות השונות בתנועה הציונית של הבעיה הערבית מאז ראשית המאה העשרים ועד הקמת המדינה.
בספר מבחין יוסף גורני בין ארבע גישות:
1) הגישה הליברלית-האלטרואיסטית: בה דגלו קבוצת אינטלקטואלים שעלו לארץ, אשר האמינו בהשתלבות היהודים בתרבות המזרח. בגישה זו דגל יצחק אפשטיין, שכתב את המאמר הידוע "השאלה הנעלמה" ב-1907.
הגישה בקוטב המנוגד היא:
2) הגישה הלאומית-בדלנית: אשר טענה לזכותם הבלעדית של היהודים על ארץ ישראל. עמה נמנו אנשי ניל"י אהרן אהרנסון, אבשלום פיינברג וכן משה סמילנסקי בפרק זמן מסוים, שלאחריו שינה את דעתו.
גישות באמצע:
3) הגישה הלאומית-ליברלית: שמייצגה היה ארתור רופין, דגלה בשיבה הדרגתית ומתונה של היהודים לארץ ישראל, תוך חיפוש מתמיד של פשרה עם האליטות של הערבים-פלסטינים.
4) הגישה הסוציאליסטית-הקונסטרוקטיבית: בה האמינה תנועת העבודה בת העלייה השנייה, אשר נאבקה על העבודה העברית והתיישבות יהודית. שני עקרונות אלה העבודה העברית ובעיקר ההתיישבות, העמידו אותה באורח פרדוקסלי בחזית הראשונה של העימות הערבי-פלסטיני. הדבר היה פרדוקסלי כי הם היו סוציאליסטים והאמינו באינטרס משותף של הפרולטריון ובאחוות העמים. אולם, דרישותיהם (שלא תמיד הצליחו ליישמן) פירושן היה להביא פועלים יהודים במקום הפועלים הערבים ועל ידי ההתיישבות לבצר את שליטתם של היהודים לפחות על חלק מארץ ישראל. הם לא התכוונו לגרש את הערבים, אבל טענו כפי שניסח זאת בן-גוריון "ארץ ישראל שייכת לעם היהודי ולערבים היושבים בתוכה". הפתרון לעימות זה בין שני העמים, יבוא לדעתם על ידי יצירת איזון כוחות בין החברה היהודית לבין החברה הערבית-פלסטינית בארץ ישראל.
מחקרו > החיפוש אחר הזהות הלאומית: המחשבה הציבורית היהודית אחרי השואה והקמת המדינה

ספרו זה של יוסף גורני עסק בזרמים הרעיוניים והפוליטיים בקרב יהדות ארצות הברית ביחסם למדינת ישראל. הנושא טומן בחובו מספר בעיות אותן גורני מנסה ללבן: האם ההזדהות עם המדינה אינה נוגדת את הנאמנות האזרחית של היהודים בארצות הברית, מה שמכונה "הנאמנות הכפולה". האם יש סדק בתפישה הציונית המסורתית של שלילת הגולה ובקשר לכך האם ארצות הברית היא גלות מבחינת היהודים והאם בכלל ניתן לדבר היום על גלות כאשר קיימת מדינה והמדינה הזאת על פי חוק השבות פתוחה לכל יהודי באשר הוא. באורח פרדוקסלי המדינה הפכה את היהודי לאדם החופשי ביותר בעולם הפתוח, מפני שלכל יהודי באשר הוא יהודי ניצבות בפניו שתי אפשרויות פתוחות: האחת - להישאר כאזרח בארץ הולדתו; השנייה - להגר ולעלות לארץ ישראל. אין אדם שאינו יהודי ועומדות בפניו שתי אופציות אוטומטית. זה הדבר שחולל חוק השבות. הספר עוסק בפרובלמטיקה הזאת והשינויים שחלו בה מהקמת המדינה ב-1948 ועד שנות התשעים.
בעיה נוספת אותה מעלה הספר היא הוויכוח בעניין מרכזיותה של ישראל בקרב העם היהודי בעולם, כאשר נשמעת יותר ויותר הטענה שבתוקף המציאות היהודית בתפוצות ובעיותיה של מדינת ישראל בתחומים שונים, אין היא עוד מרכזם של היהודים, כי אם אחד המרכזים.
יוסף גורני טוען בספר כי נכון שישראל איננה מרכז במובן התרבותי אותה הגדיר אחד העם כמפיצת תרבות. היהודים בתפוצות לא הפכו את העברית לשפה שנייה שלהם כפי שהייתה התקווה והוא מסכים עם הטענה שישראל שקועה בבעיות שכיום התפוצות האחרות ובעיקר זו בארצות הברית משוחררות ממנה. בצורה פרדוקסלית הוא רואה את החיים בישראל כמסוכנים ליהודים כיהודים. לא כן בתפוצות ששם יש גילויים של אנטישמיות גרידא. אולם הסוגיה אותה מעלה הספר היא שישראל היא מרכז פוליטי של העם היהודי. כלומר, היא יכולה לפתור בעיות פוליטיות שהתפוצה לא תוכל לפותרן. דוגמה לכך היא שארצות הברית, למרות ההשפעה הרבה של היהודים על הממשל, לא הייתה מוכנה לפתוח את שערי ההגירה בפני יהודי אתיופיה. באופן פרדוקסלי הדבר חשוב ליהודי ארצות הברית מבחינה הומנית, אבל הם לא יכולים להביא לכך שהיהודים יצאו ויעלו מאתיופיה לארצות הברית. בדומה לכך מברית המועצות לשעבר יצאו שני מיליון יהודים. למעלה ממחציתם קלטה ישראל. ארצות הברית וגרמניה לא היו מרשות לעצמן לקלוט את כל ההגירה הזו.
כיום החוגים שקשורים יותר ויותר לישראל הם החוגים הדתיים בתפוצות, בין המודרניים הציוניים ואפילו החרדים האנטי-ציונים.
מחקרו > חלופות נפגשות: מפלגת הבונד ותנועת הפועלים בארץ ישראל, 1985-1897

ספרו זה של יוסף גורני עוסק במקביל בתנועת הבונד הסוציאליסטית-מרקסיסטית והאנטי-ציונית ובתנועת העבודה. הבסיס המשותף לדיון בין שתי תנועות מנוגדות אלה, שלכאורה אין שום דבר משותף ביניהן, היה תפישתן הלאומית, שתי התנועות הכירו בקיומו של עם יהודי. עם כל הפרובלמטיקה של הדבר, ובמיוחד בהתייחס לבונד שכתנועה סוציאליסטית מרקסיסטית הגיעה לעימות עם רוב התנועות הסוציאליסטיות באירופה, במיוחד עם ההנהגה של הסוציאל-דמוקרטיה הרוסית - לנין ופולכאנוב, אשר התנגדו לתפישה של הבונד, משום שלא הכירו ביהודים כאומה. הם לא הכירו ביהודים כאומה משום שחסרו את המאפיינים האובייקטיביים של אומה: טריטוריה משותפת, שפה משותפת (לא לכל היהודים בעולם הייתה שפה משותפת), היסטוריה משותפת (כי היו מבוזרים) וכלכלה משותפת - אלה המאפיינים האובייקטיביים של הלאומיות.
אלו היו שתי החלופות: הבונד ותנועת העבודה הציונית. גורני מכנה אותן חלופות נפגשות מכיוון שאחרי השואה הכירו שרידי הבונד בזכותם של היהודים למדינה לאומית משלהם. כלומר, הסכימו בלית ברירה לנוכח הטרגדיה שפקדה את העם היהודי ואת תנועתם, כי הציונים צדקו במאבקם להקמת ישות לאומית יהודית בארץ ישראל.
מחקרו > מדיניות ודמיון: תוכניות פדרליות במחשבה המדינית הציונית, 1948-1917

ספר זה הוא המשך לספר הציונות והשאלה הערבית ועניינו הוא התוכניות השונות להסדר הסכסוך הישראלי-ערבי. מ-1920 החל בז'בוטינסקי ועד לעצם ימינו אלה בשנות השמונים ושנות התשעים לאריה אליאב ושמעון פרס.
המצע המשותף לכל התוכניות הללו במשך למעלה מחמישים שנה היה החיפוש אחר הסדר קונפדרטיבי בין הישות היהודית לישות הערבית-פלסטינית. זוהי הבעיה שאנחנו מתלבטים בה עד עצם היום הזה, גורני סבור כי נמשיך להתלבט בה ביתר שאת בעתיד. זוהי בעיה היסטורית הנמשכת עד להווה, גורני קרא לתהליך הזה תהליך של מרוץ שליחים. המקל הזה מועבר מקבוצה לקבוצה ומאישיות לאישיות. מויידמן וז'בוטינסקי בהתחלה אל דוד בן-גוריון וברל כצנלסון, ומהם אל מרטין בובר ומנהיגי השומר הצעיר ובימינו אלה אל אריה אליאב ושמעון פרס.
מחקרו > הקשר הדו-משמעי: הלייבור הבריטי ויחסו לציונות

בספר זה מבליט יוסף גורני את הקשר של הסוציאליזם המערבי, שלא הכיר את הבעיה הלאומית היהודית, כמו הסוציאליזם הבריטי והציונות. כלומר, מצד אחד בבריטניה לא הייתה תנועה אנטישמית המונית, כמו שהייתה למשל במזרח אירופה. אולם מצד שני, מטעמים של הומניזם סוציאליסטי - תמך הסוציאליזם עד עלותו לשלטון בציונות כתנועת התיישבות שבאה לפתור חלק מהמצוקה היהודית במזרח אירופה.
מחקרו > שותפות ומאבק: חיים ויצמן ותנועת העבודה

ספר זה עוסק בקשרים שבין חיים ויצמן ותנועת העבודה. הוא דן בשותפות זו בשני מישורים: האחד הוא המישור הערכי-אידאולוגי והשני הוא המישור הפוליטי.
במישור האידאולוגי-ערכי היה ויצמן קרוב לתנועת העבודה ובמיוחד להתיישבות השיתופית. היו לו שלוש אהבות בארץ ישראל: נהלל, משמר העמק ומכון ויצמן. היה זה צירוף אוטופי בין ההתיישבות השיתופית לבין המדע, זאת על אף שויצמן בהשקפת עולמו ובתרבותו לא היה סוציאליסט, ואפילו היה מתנגד חריף למרקסיזם, זה מצד העיקרון.
בעניין הפוליטי ניתן לראות שתי תקופות: בסוף שנות העשרים ובשנות השלושים התקיימה ברית פוליטית-מדינית בין ויצמן לבין תנועת העבודה. בשנות הארבעים נוצר קרע בינו לבין דוד בן-גוריון, ממנהיגי תנועת העבודה, שעיקרו היה מחלוקת פוליטית לגבי הסמכויות של נשיא התנועה הציונית, דהיינו ויצמן, ויושב ראש ההנהלה הציונית, דוד בן-גוריון. ויצמן דגל במשטר נשיאותי לפיו מדיניות החוץ היא בידי הנשיא כמו בארצות הברית. ואילו בן-גוריון דגל במשטר של ממשלה אשר בו הממשלה היא הריבון והיא הקובעת (ממשלה דהיינו ההנהלה הציונית). המאבק ביניהם נסוב סביב השאלה עד כמה יש להעביר את הדגש של המדיניות הציונית מאנגליה לארצות הברית. ויצמן היה נאמן של בריטניה ואילו בן-גוריון תבע את המעבר לארצות הברית.
כתוצאה ממאבק זה, לאחר הקמת מדינת ישראל, התמנה אומנם ויצמן לנשיאה, אלא שסמכויותיו כנשיא קוצצו רק לעניינים טקסיים וזאת כתוצאה מדרישתו של בן-גוריון.
מחקרו > קריאה באין אונים

הספר עוסק בעיתונות היהודית בזמן מלחמת העולם השנייה. הוא מתאר את העיתונות בארבע ארצות: ארץ-ישראל, ארצות הברית, בריטניה וברית המועצות.
פרסים בהם זכה

1975 – פרס יצחק בן-צבי, על הספר "אחדות העבודה 1930-1919, היסודות הרעיוניים והשיטה המדינית".
1994 – פרס הספר היהודי הלאומי על הספר "מדינת ישראל במחשבה הציבורית היהודית: החיפוש אחר הזהות המשותפת (אנגלית).
2006 – פרס ביאליק לחכמת ישראל.
2007 – תואר דוקטור לשם כבוד מאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ספר יובל לכבודו

אליעזר בן-רפאל, אבי בראלי, מאיר חזן ועופר שיף (עורכים), היהודים בהווה: כינוס ופיזור, בהוקרה ליוסף גורני, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשס"ט 2009
ספריו בעברית

אחדות העבודה 1919–1930: היסודות העיוניים והשיטה המדינית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1973
שותפות ומאבק: חיים ויצמן והתנועה הציונית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל-ביב, 1976
(עורך): מדינאי בעתות משבר: חיים ויצמן והתנועה הציונית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1976
הקשר הדו-משמעי: הלייבור הבריטי ויחסו לציונות, תל אביב, 1980
מראש פינה ודגניה עד דימונה: תולדות הציונות הקונטרוקטיבית, משרד הביטחון אוניברסיטה משודרת, תל אביב, תשמ"ג 1983
השאלה הערבית והבעיה היהודית: זרמים מדיניים-אידאולוגיים בציונות ביחסם אל הישות הערבית בארץ-ישראל בשנים 1948-1882, עם עובד, תל אביב, תשמ"ו 1985
החיפוש אחר הזהות הלאומית: המחשבה הציבורית היהודית אחרי השואה והקמת המדינה, עם עובד, תל אביב, תש"ן 1990
מדיניות ודמיון: תוכניות פדרליות במחשבה המדינית הציונית, 1948-1917, יד יצחק בן-צבי, ירושלים, תשנ"ג 1993
יוסף גורני ויצחק גרינברג, תנועת העבודה הישראלית: היסודות הרעיוניים, המגמות החברתיות והשיטה הכלכלית - אסופה מוערת, כרכים א-ב, האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב, תשנ"ט 1997
בין אושוויץ לירושלים, עם עובד, תל אביב, תשנ"ח 1998
חלופות נפגשות: מפלגת הבונד ותנועת הפועלים בארץ-ישראל, 1985-1897, מוסד ביאליק, ירושלים, תשס"ה 2005
(עריכה) הישג היסטורי בתמורותיו: ההתיישבות הקיבוצית והמושבית, 1990-1910, עורכים: אביגיל פז-ישעיהו, יוסף גורני, קריית שדה בוקר, 2006
קריאה באין אונים, הוצאת הקיבוץ המאוחד ואוניברסיטת תל אביב, תל אביב, תשס"ט 2009
אנשי כאן ועכשיו, שדה בוקר: מכון בן-גוריון, 2015
תעודת זהות: זיכרון אישי והשקפה לאומית, הוצאת כרמל, 2018
ספריו באנגלית ובשפות אחרות

Josef (Yosef) Gorny, The British Labour Movement and Zionism, 1917-1948, Frank Cass, London, 1983
Yosef Gorny, From Rosh Pina and Degania to Dimona: A History of Constructive Zionism, MOD, Tel Aviv, 1989
Yosef Gorny, Zionism and the Arabs, 1882-1948: A Study of Ideology, Oxford UP, Oxford, 1982
Yosef Gorny, The State of Israel in Jewish Public Thought: The Quest for Collective Identity, Macmillan and NYU Press, London and New York, 1994
Yosef Gorny, Between Auschwitz and Jerusalem, Vallentine Mitchel, London and Portland OR, 2003
Yosef Gorny, Entre Auschwitz et Jerusalem: Shoa, sionisme et identite' juive, Editions In Press, Paris, 2003
Yosef Gorny (ed.), Contemporary Jewries, Converfence and Divergence, editors: Eliezer Ben-Rafael, Yosef Gorny, and Yaacob Ro'i, Brill, Leiden/Boston, 2003
Yosef Gorny (ed.), Jewry between Tradition and Secularism, editors: E. Ben-Rafael, T. Gergrly & Yosef Gorny, Brill, Leiden/Boston, 2006
Yosef Gorny, Converging Alternatives: The Bund and the Zionist Labor Movement, 1897-1985, SUNY Press, Albany NY, 2006
Yosef Gorny, From Binational Society to Jewish State, Brill USA, Boston, 2006
Yosef Gorny, Yaacov Oved & Idit Paz (editors), Communal Life: an International Perspective, Transaction Books, New Brunswick, N.J. 1987