stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פסק דין ניו יורק טיימס נגד סאליבן
חשיבות וביקורת

הפסיקה נחשבת לאחת החשובות ביותר במשפט האמריקאי בנוגע לחופש הביטוי. בסקר שערך מגזין טיים בקרב חוקרי משפט חוקתי בארצות הברית, שניים מתוך 34 חוקרים שענו אמרו שלדעתם זוהי הפסיקה הטובה ביותר של בית המשפט העליון מאז 1960. הנרי מונגהן מאוניברסיטת קולומביה כתב בשנת 2000, שזוהי "הפסיקה החשובה ביותר במאה האחרונה לגבי התיקון הראשון לחוקה, ואני מאמין [שהיא החשובה ביותר] מבין כל הפסיקות במדינה בנושא".
הדרישה להוכחת כוונת זדון ממשית נחשבת לחידוש המרכזי בפסק הדין, והיא הייתה לנושא מרכזי לדיון וביקורת. במאמר משנת 1986 שכותרתו "האם ניו יורק טיימס נגד סאליבן היה טעות?" כתב ריצ'רד אפשטיין (אנ') שהדרישה להוכחת כוונת זדון ממשית התבררה בהמשך כמוטעה; שהדין הקודם, אשר התבסס על המשפט המקובל, הוא עדיף; ושהפסיקה לא נבעה מפרשנות של החוקה, אלא מניסיון של השופטים לפשר בין הזכות לשם טוב לבין חופש הביטוי, באופן שיתן מענה לבעיות של התנועה לזכויות האזרח בדרום העמוק. אפשטיין הביא עדויות לכך שבעשורים לאחר הפסיקה תביעות דיבה כנגד כלי תקשורת בארצות הברית לא גוועו אלא התרבו, כך שמטרת הפסיקה, הגנה על חופש העיתונות, לא התממשה במציאות. לפי אפשטיין, מבחינה עקרונית, הכלל שדורש הוכחת כוונת זדון ממשית "פוגע בחוש הצדק, משום שהוא מכריח בני אדם חפים מפשע לקבל את הנזקים שנגרמו להם על ידי אחרים". מבחינה מעשית, הכלל לא הוכיח את עצמו כמועיל לציבור או לתאגידי תקשורת, וייתכן שהוא כרוך בעלויות גבוהות יותר עבורם. בנוסף, הדרישה להוכחת כוונת זדון ממשית מעבירה את מרכז הכובד משאלות לגבי אמת לשאלות לגבי המצב הנפשי הסובייקטיבי של הדובר. בדומה לאפשטיין, בנג'מין ברון טען בשנת 2007 שפסק הדין כשל בהשגת מטרתו ושהדרישה להוכחת כוונת זדון ממשית פוגעת בהגנה על שמם הטוב של אישי ציבור. עם זאת, ברון הציע "להציל את ניו יורק טיימס נגד סאליבן" על ידי יצירת מערכת שבה כלי תקשורת מוגנים מפני תביעות, אם הם יכולים להוכיח שהם עומדים בתנאים בסיסיים של הגינות עיתונאית.
כותבים אחרים טענו שלמרות הביקורת נגד פסק הדין, פסק הדין הגשים את מטרתו לאפשר יותר "מרחב נשימה" לעיתונות. כך למשל, קאס סאנשטיין כתב שלפסק הדין יש "צד אפל", והוא הפגיעה בתרבות הדיון שנוצרת עקב ההגנה על דוברים נגד אישי ציבור, גם כשהדוברים אינם דוברים אמת, ואפילו במקרים שבהם הם נוהגים בפזיזות. עם זאת, לפי סאנשטיין, "בית המשפט השיג איזון נכון בניו יורק טיימס נגד סאליבן". ג'ון לואיס וברוס אוטלי כתבו ש"למרות הביקורת, ההיסטוריה של הטיפול של בתי המשפט בתיקי לשון הרע מאז 1964 מראה שהסטנדרטים שהציב ניו יורק נגד סאליבן יצרו קונצנזוס נדיר ומתמשך בין שופטים לגבי הגנה על התיקון הראשון לחוקה". בנוסף, הם מציינים שפסק הדין עזר גם לקונגרס בחקיקה הנוגעת לתקשורת ולעניינים ביטחוניים. הם מסכמים שפסק הדין הצליח להגשים את מטרתו, הענקת מרחב נשימה לדיון ציבורי על עניינים ציבוריים.
חשיבות וביקורת > הערכה מצד כלי תקשורת

במאמרו ציין אפשטיין שהביקורת שהוא מביע כלפי פסק הדין חותרת נגד העמדה המקובלת בקרב אלו שעובדים בכלי תקשורת, לפיה לפסק הדין קיימת חשיבות עצומה בשמירה על חופש הביטוי וחופש העיתונות. עמדה זו באה לידי ביטוי בשנת ה-50 לפסק הדין, שבמהלכה הביעו כלי תקשורת רבים את תמיכתם בפסיקה. האטלנטיק פרסם באותה שנה מאמר, בו הוכתרה הפסיקה כ"לידה מחדש של התיקון הראשון לחוקה". במאמר נכתב:
כל אדם שכותב באינטרנט, או במקום אחר, לגבי נושאי משרות ציבוריות, כל חובבן או משורר שמבקר את עבודת הממשלה, כל עיתונאי בעל שם או בלוגר עוטה פיג'מה שמדבר אמת אל מול הכוח, חייב להרכין היום ראש בדקת דומיה של הודיה לפסיקה אחת של בית המשפט העליון שניתנה היום לפני 50 שנה. משמעותה היא בפשטות שאתם יכולים לעשות טעות תמימה כשאתם כותבים על דמות ציבורית, וסביר שלא תוגש נגדכם תביעה בשל כך.
המקור באנגלית
Every person who writes online or otherwise about public officials, every hack or poet who criticizes the work of government, every distinguished journalist or pajama-ed blogger who speaks truth to power, ought to bow his or her head today in a silent moment of gratitude for a single United States Supreme Court decision issued 50 years ago today. It means simply that you can make an honest mistake when writing about a public figure and won't likely get sued.
הניו יורק טיימס פרסם באותו יום מאמר מערכת, בו נכתב שהפסיקה "שינתה מיידית את חוקי לשון הרע בארצות הברית, והיא עדיין מייצגת את ההגנה הברורה והחזקה ביותר על חופש העיתונות במדינה". לפי המאמר,
פסק הדין היה מהפכני, משום שבית המשפט דחה בו לראשונה כל ניסיון לחנוק ביקורת על נושאי משרות ציבוריות - אפילו אם הייתה ביקורת זו שגויה - כמנוגד ל"משמעות המרכזית של התיקון הראשון לחוקה". היום, ההבנה שלנו לגבי חופש העיתונות מגיעה ברובה מפסק דין 'סאליבן'. העקרונות והתובנות שבבסיסו נותרו עדיין ללא עוררין, אפילו בעידן בו האינטרנט הפך את כולם למפרסמים בינלאומיים - כאלה שמסוגלים לקרוא מייד לנושאי משרות ציבוריות לתת דין וחשבון על מעשיהם, ואפילו להרוס את שמם טוב בהקלקת עכבר.
המקור באנגלית
The ruling was revolutionary, because the court for the first time rejected virtually any attempt to squelch criticism of public officials — even if false — as antithetical to “the central meaning of the First Amendment.” Today, our understanding of freedom of the press comes in large part from the Sullivan case. Its core observations and principles remain unchallenged, even as the Internet has turned everyone into a worldwide publisher — capable of calling public officials instantly to account for their actions, and also of ruining reputations with the click of a mouse.
חשיבות וביקורת > ביקורת מצד שופטי בית המשפט העליון

שופטת בית המשפט העליון אלנה קגן כתבה לפני מינויה ש"המהפכה שחולל 'סאליבן' בטיפול בתביעות דיבה המוגשות על ידי נושאי משרות ציבוריות נראית מוצדקת, נכונה, ואפילו מובנת מאליה". עם זאת, קגן תיארה גם מספר בעיות שנובעות לדעתה, לא מפסק הדין עצמו, אלא מהחלתו על מקרים שאינם דומים למקרה המקורי שהוצג בפני בית המשפט. לפי קגן, "התוצאות השליליות של מבחן כוונת הזדון הממשית לא מוכיחות שפסק הדין כשלעצמו היה מוטעה, אך הן מצריכות בחינה של השאלה האם בית המשפט, בהחלטותיו לאחר מכן, הרחיב יותר מידי את התחולה של העקרונות שהוצגו בתיק".
שופט בית המשפט העליון קלארנס תומאס צירף להחלטת בית המשפט משנת 2019, שדחתה בקשה לצו עיון מחדש בעניין תביעת לשון הרע נגד ביל קוסבי, דעת יחיד בה הוא הביע ביקורת על פסק דין ניו יורק טיימס נגד סאליבן. תומאס כתב שפסק הדין מציב בפני תובעים סטנדרטים שכמעט בלתי אפשרי לעמוד בהם, ושהכללים שנקבעו בו נוצרו על ידי בית המשפט עצמו ולא על ידי החוקה או המחוקקים. לפי תומאס "כללי לשון הרע החוקתיים שאומצו על ידי בית המשפט בניו יורק טיימס נגד סאליבן וצאצאיו סטו בחדות מכללי לשון הרע של המשפט המקובל, ויש סיבות טובות לשאול האם התיקון הראשון והתיקון ה-14 החליפו את החלק הזה של המשפט המקובל". תומאס קרא לבית המשפט לבחון מחדש את פסק הדין כשתיקרה בפניו ההזדמנות לעשות זאת.
ביוני 2021 דחה בית המשפט העליון בקשה לצו עיון מחדש בשאלה האם על בית המשפט לבטל את הדרישה להוכחת כוונת זדון ממשית בתביעות שמוגשות על ידי אישי ציבור. הבקשה הוגשה על ידי שקלזה ברישה, בנו של ראש ממשלת אלבניה סאלי ברישה, שתביעתו נגד העיתונאי הקנדי גאי לוסון (אנ') נדחתה. ברישה טען שלוסון, בספרו "Arms and the Dudes" אשר עובד אחרי כן לסרט כלבי מלחמה, טפל פרטים לגבי מעורבותו בפשעים הקשורים בסחר בנשק. בית המשפט קבע שברישה הוא אישיות ציבורית ושהוא כשל בהוכחת כוונת זדון ממשית. השופט קלארנס תומאס התנגד בדעת מיעוט לדחיית הבקשה לעיון מחדש והביע שוב את ביקורתו כלפי פסק הדין. שופט בית המשפט העליון ניל גורסץ' התנגד גם הוא וכתב בנפרד שיש לבחון מחדש את ניו יורק טיימס נגד סאליבן. לפי גורסץ', ייתכן שפסק הדין אינו מותאם לשדה התקשורתי החדש, שבו "אזרחים פרטיים הופכים ל'אישיות ציבורית' בין רגע" ו"הודות להתפתחות טכנולוגית..., כל אדם במדינה יכול לפרסם למעשה כל דבר". גורסץ' טען שייתכן שכלי התקשורת בעידן האינטרנט הפכו לכלי לפרסום דיסאינפורמציה וכזבים ושהדרישה להוכחת כוונת זדון ממשית הפכה למעשה לחסינות מפני תביעה.
השפעה בין-לאומית

הכללים שנקבעו במסגרת ניו יורק טיימס נגד סאליבן השפיעו על דיני לשון הרע במדינות שונות בעולם. פסק הדין חיזק את הנטייה של מחוקקים ובתי משפט בחלק ממדינות העולם להעניק הגנה חזקה יותר להתבטאויות של כלי תקשורת בענייני ציבור, מאשר זו שניתנת במקרים בהם נפגע לכאורה המוניטין של אדם פרטי. בתי משפט שאימצו באופן חלקי או מלא את הדוקטרינה של ניו יורק טיימס נגד סאליבן, כוללים את אלו של הפיליפינים (1999), ארגנטינה, הונגריה (1994), הודו (1994), טאיוואן ודרום קוריאה. בית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם ניסח כלל דומה לדרישה להוכחת כוונת זדון ממשית, אף שלא נעשה שימוש מפורש במושג זה. באנגליה וויילס, חוק לשון הרע משנת 2013 (אנ') משאיר את נטל ההוכחה אצל המפרסם, אך גם אם נמצא שהמפרסם לא דיבר אמת, החוק מספק לו הגנה אם ההתבטאות הייתה בנושא בעל עניין לציבור.
השפעה בין-לאומית > בישראל

| --- | --- |
 :  ראו גם – חוק איסור לשון הרע, הגנת "אמת דיברתי" בלשון הרע
בישראל לא אומצו במלואם הכללים שהונהגו בפסק הדין של בית המשפט העליון של ארצות הברית. השופט מאיר שמגר היה הקול המרכזי בבית המשפט העליון בעד אימוץ (חלקי) של הפסיקה האמריקאית. בפסק דין "הארץ נגד חברת החשמל" משנת 1977, שמגר הזכיר במפורש את פסק דין "ניו יורק טיימס נגד סאליבן" וביקש לאמץ את הכלל לפיו יש להעדיף את חופש הביטוי כאשר מדובר בתביעת לשון הרע של אנשי ציבור, אך הוא נותר בדעת מיעוט ודעתו לא התקבלה. עם זאת, גם שמגר קיבל את העמדה שהחוק הישראלי מחייב שחובת ההוכחה לגבי תום הלב של המפרסם מוטלת על המפרסם עצמו, בניגוד למשפט האמריקאי שבו התובע צריך להוכיח את כוונת הזדון של המפרסם. שמגר חזר על עמדתו בשנת 1993, שוב בדעת מיעוט, בפסק דין "רבקה מיכאלי נ' בלה אלמוג". לדבריו, "אנשי ציבור מן הנכון שיהיו ערוכים לספיגת ביקורת רבה יותר כלפיהם מאשר אדם מן השורה. זהו מחיר היחשפותם האישית לציבור והפרסום ברבים, בכתב או בעל פה של דבריהם". לפי איל בנבנישתי ואלעד פלד, על אף שנדחתה עמדתו של שמגר, פסיקות של בית המשפט העליון בעשורים לאחר מכן מראות על שינוי ברוח הגישה האמריקאית. בין השאר, בית המשפט קבע שיש חשיבות לשאלה האם המתלונן על פגיעה בשמו הטוב הוא דמות ציבורית או פרטית.
בפסק הדין הראשון של בית המשפט העליון בישראל בפרשת סרן ר' עסק השופט אליעזר ריבלין בהרחבה בפסיקה האמריקאית. ריבלין כתב: "אף על פי שההלכה האמריקנית לא התקבלה כמות שהיא בישראל, רוחה מנשבת גם במחוזותינו, וחשיבותו של הביטוי העוסק בעניין ציבורי קיבלה ביטוי בחוק איסור לשון הרע ובפרשנותו. כך, הגנות אמת הפרסום והעניין הציבורי בו... וכך גם הבעת דעה בתום לב על דמויות ציבור... מבטאות את העדיפות שבחר המחוקק להעניק לביטויים בעניינים ציבוריים". בדעתו, שנכתבה בעקבות דיון נוסף בהרכב מורחב, לגבי אותה הפרשה, כתב השופט ניל הנדל שהוא מזהה מחלוקת בין השופטים ריבלין ועוזי פוגלמן לגבי מקורות הגישה הישראלית, בין שהיא מושפעת מהפסיקה האמריקאית (ניו יורק טיימס נגד סאליבן) או האנגלית (ריינולדס נגד הטיימס).
לקריאה נוספת

Aimee Edmondson, In Sullivan's Shadow: The Use and Abuse of Libel Law During the Long Civil Rights Struggle (University of Massachusetts Press: 2019)
Kermit L. Hall and Melvin I. Urofsky, New York Times V. Sullivan: Civil Rights, Libel Law, and the Free Press (University Press of Kansas: 2011)
Lee Levine and Stephen Wermiel, The Progeny: Justice William J. Brennan's Fight to Preserve the Legacy of New York Times V. Sullivan (American Bar Association: 2014)
Anthony Lewis, Make No Law: The Sullivan Case and the First Amendment (Knopf Doubleday: 2011)
Gene Roberts and Hank Klibanoff, The Race Beat: The Press, the Civil Rights Struggle, and the Awakening of a Nation (Knopf Doubleday: 2008)
שאנדור ליגטי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 בנובמבר 1890 קאפושוואר, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  1945 (בגיל 54 בערך) 
 מדינה:  הונגריה 
 השכלה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 
שאנדור ליגטי (במקור אַוּאֶר-Auer, בהונגרית: Ligeti Sándor;‏ קאפושוואר, 5 בנובמבר 1890 – מחנה ריכוז, 1945) היה סוציולוג, סופר, הוגה דעות חדשני מנהל בנק במקצועו יהודי-הונגרי שנספה בשואת יהודי הונגריה.
קורות חיים

שאנדור אאואר נולד במשפחה יהודית כבנם של שומה אאואר (1805–1889) צייר של בתי כנסת ושל יאנקה לאזאר. הוא סיים דוקטורט במדע המדינה באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) ולאחר מכן עבד במקצוע הבנקאות. ב-1904 שינה אאואר את שם משפחתו לליגטי. ב-28 ביולי 1918, ביוז'פווארוש, בודפשט, הוא התחתן עם רופאת העיניים אילונה שומוג'י (1893–1981). בשנת 1917, הוא התיישב ב-Dicsőszentmárton, שם היה מנהל הבנק Küküllővölgyi Kereskedelmi és Iparbank משנת 1920, והקים חברת דפוס תחת השם Cartea Românească. הוא הפך לחבר באגודה הרומנית-הונגרית למדעי החברה, שנוסדה ב-1926 בקלוז'-נאפוקה ובטרגו מורש. משנת 1929 היה מנהל בנק האשראי המסחרי של קלוז' (Kereskedelmi Hitelbank).
כתביו הכלכליים, במדעי החברה ובמדיניות החוץ פורסמו על ידי כתבי העת והעיתונים:
Keleti Újság (העיתון המזרחי)
Új Kelet (אוי קלט)
Korunk (תקופתנו)
A Jövő Társadalma (חברת העתיד)
Független Újság (העיתון העצמאי)
הוא היה חסיד הסוציולוגיה האורגנית של הרברט ספנסר. מאפיין את תפיסתו מאמרו הפולמוסי "חוקיות ההתפתחות" (Korunk, 1926/9), לפיו "... התרבות המערבית לא הולכת למות. עם רבינדרנת טאגור, הגיעה אלינו תרבות עתיקה ועם זאת רעננה עבורנו מהמזרח, והתוצאה תהיה מאוזנת, תרבות טכנית בשילוב תרבות רוחנית חדשה". לדברי קלמן אושבאט, שני כרכי המחקר שלו הם "עמדה בתום לב של רפורמטור חברתי. הוא מאמין ששלטון החוקים הפיזיקליים והביולוגיים מוכח בעובדות החיים החברתיים, ובאופטימיות רבה הוא מצפה לאושר הנצחי של אדם ועתיד טוב יותר מהתפשטות התובנה הזו". כתב העת העידן שלנו גינה את סיפוריו, אבל החשיבה האלטרואיסטית האידיאליסטית שלו מוערכת על ידי לאסלו סנצאי בהליקון הטרנסילבני.
כתביו (חלקי)

הדינמיקה של הכלכלה החברתית (מחקר, Dicsőszentmárton, 1925)
מקורו והתפתחותו של המוסר (מחקר, קלוז', 1927)
ארנק הקסם (סיפורים, קלוז', 1934)
ספריו (בחלקם עם שותפים)

Pénzügytan I/2. - Bankrendszerek és bankműveletek (BKE)
A társadalmi gazdaság dinamikája - saját képpel
Pénzügyi fogalomtár - A váltó I. - II.
Banküzemtan
Szelektív hitelpolitika
Banküzemtan - egyetemi tankönyv
לקריאה נוספת

Romániai magyar irodalmi lexikon: Szépirodalom, közírás, tudományos irodalom, művelődés III. (Kh–M). Főszerk. Dávid Gyula. Bukarest: Kriterion. 1994. ISBN 973-26-0369-0 (לקסיקון חברתי הונגרי ברומניה)
Új magyar lexikon. (לקסיקון הונגרי חדש)
קלמן אושבאט: לקסיקון טרנסילבניה. אוראדיה, 1929. 170.
לאסלו אויווארי: רומן אוטופי. העידן שלנו 1934/12.
לאסלו סנצאי: ארנק הקסם. הליקון טרנסילבניה 1934/9.
לאסלו דיינש: "רמז לרעידת אדמה". כתבים ביקורתיים בעריכת János Kovács ו-Erzsébet Sugar .
לקסיקון יהודי הונגרי. עורך פטר אויווארי. גישה מקוונת
הערות שוליים

↑  https://www.epa.hu/03000/03043/00048/pdf/EPA03043_zenekar_2013_06_34-39.pdf
↑  Az engedélyt tartalmazó BM rendelet száma/évszáma: 9264/1904. Forrás: MNL-OL 30799. mikrofilm 1161. kép 3. karton. Névváltoztatási kimutatások 1904. év 1. oldal 3. sor.
↑  A házasságkötés bejegyezve a Budapest VIII. ker. állami házassági akv. 954/1918. folyószáma alatt.
↑  http://epa.oszk.hu/00300/00381/00245/pdf/EPA00381_kortars_2019_03.pdf
פריץ לאופר

פריץ לאופר (Fritz Laufer), (1900 - ?) היה  צ'כי בשם הפרטי פרנטישק (Frantisek), אשר שימש בימי מלחמת העולם השנייה כסוכן הגסטפו. לקראת סוף המלחמה הופעל על ידי הנאצים כסוכן כפול מול המודיעין האמריקאי ומול משלחת ההצלה היהודית באיסטנבול בעסקת סחורה תמורת דם.
פריץ לאופר נולד בפראג, להורה אחד יהודי ואחד שאינו יהודי (מישלינג לפי ההגדרה הנאצית). בשנת 1900. למד בבית ספר למיכון חקלאי וניהל את העסק המשפחתי של אביו ליבוא מזון. בשנת 1939 מצא הגסטפו כי הוא מתאים למטרותיו וגייס אותו כסוכן ובתמורה להנפקת נירות אריים על שמו הוא הסגיר לגרמנים לוחמי מחתרת צ'כיים. הוא פעל תחת השמות "שרדר", "לודוויג מאייר" ו"קרל היינץ". בשנות המלחמה הראשונות הוא פעל בצ'כיה, הונגריה, בולגריה וטורקיה.
בשנת 1943 גויס לאופר על ידי מהנדס יהודי צ'כי בשם אלפרד שוורץ לרשת הריגול האמריקאית שנקראה בשם דוגווד (Dogwood). רשת זו, שנקראה בשמו האנגלי של שיח המורן, הוקמה ביולי אותה שנה על ידי ראש תחנת הOSS באיסטנבול כדי לאסוף מידע מודיעני ולחדור לגרמניה ולמדינות הבלקן, בנות בריתה של גרמניה, רומניה, הונגריה ובולגריה ולהפעיל תנועות התנגדות לשם הפלת משטריהן. לאופר, שניתן לו ברשת שם הקוד "איריס", נתפש בעיני גופי ההצלה היהודיים באיסטנבול כסוכן אמריקאי אשר ניתן לבטוח בו, בעוד שהיה לאמיתו של דבר סוכן הגסטפו. בשנת 1944 תיווך לאופר בשתי הצעות גרמניות: פדיון יהדות הונגריה תמורת עשרת-אלפים משאיות, ומשא ומתן לקראת הסכם שלום בין הרייך השלישי למעצמות המערב כנגד ברית המועצות.
את הבשורה על ההצעות הללו נשאו יואל ברנד ובונדי גרוס - שליחי ועדת העזרה וההצלה בבודפשט בניסיון הצלת יהדות הונגריה. הם נתפסו על ידי שירותי הביטחון הבריטיים אשר חשדו בהצעות וחשפו את פרצופו האמיתי של לאופר ושל שתי ההצעות: הגרמנים ביקשו לפרק את הברית בין מעצמות המערב לברית המועצות. מחקרים בני ימינו מראים שלגרמנים לא הייתה ואף לרגע, כוונה לשחרר את יהודי הונגריה בתמורה למשאיות. לאופר שימש גם כמתווך בניסיונם של הנהגת היישוב להעביר כספים לגטאות.
ההיסטוריון יהודה באואר כתב כי בסוף המלחמה חוסל לאופר בכלא פנקראץ בפראג על ידי מפעיליו הגרמנים משום שידע עליהם יותר מדי. לעומתו כתב ההיסטוריון שלמה אהרונסון, כי לאחר סיום המלחמה פעל לאופר כסוכן של ה- (Strategic Services Unit ) SSU SSU, סוכנות הביון האמריקאית שירשה את ה-OSS לאחר המלחמה ולפני הקמת ה-CIA. בשירותה פעל מווינה נגד הסובייטים. סופו של פרנץ לאופר נשאר לוט בערפל.
ראו גם

תגובת היישוב היהודי בארץ ישראל לשואה
צדק מוחלט

| --- | --- |

 בימוי:  ארנון צדוק
 הופק בידי:  דורון ערן
 תסריט:  יואב הלוי
 עריכה:  דוד טור
 שחקנים ראשיים:  ארנון צדוק, שמיל בן ארי, עפרה חזה, נטע מורן, אלי דנקר, אורי גוטליב
 מוזיקה:  אריק רודיך
 צילום:  אלון אילת
 מדינה:  ישראל
 הקרנת בכורה:  אוקטובר 1998
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  דרמה, סרט פשע
 פרסים:  פסטיבל קולנוע הים התיכון בבריסל 1998, בלגיה
 דף הסרט ב־IMDb
צדק מוחלט הוא סרט דרמה-פשע ישראלי משנת 1998, העוסק בפרשת חטיפת ילדי תימן, עם ארנון צדוק, נטע מורן ועפרה חזה בתפקידים הראשיים.
עלילה

גידי וקסמן (ארנון צדוק) ואריה (שמיל בן ארי) הם זוג בלשי משטרה, שחוקרים רציחות. 
במהלך חקירת רצח שגרתי, וקסמן מאבד את שלוות נפשו, כי מחלון זירת הרצח נשקפת גינת הפעוטון, שהוא עצמו למד בו. הדבר מזכיר לו אירועים מוזרים מתקופת ילדותו המוקדמת.
בעקבות זה, וקסמן אינו מרוכז, ונוהג ברשלנות. תוצאת רשלנותו של וקסמן היא, שהאדם שנחקר בחשד לרצח, מתאבד בחדר החקירות. כמו כן, וקסמן מכה נמרצות גבר זר, ששכב עם חברתו השוטרת מירי (נטע מורן), שגם אריה מאוהב בה. אריה מביא להדחת וקסמן מהמשטרה בשל התאבדות החשוד, אך מעיד לטובתו, כדי שלא יפגע מעבר להדחתו, וזה בתנאי שיעזוב גם את מירי.
שנתיים מאוחר יותר, אריה כבר נמצא בתפקיד בכיר יותר כקצין בדרגת סגן ניצב, ומחזיר את וקסמן לעבודת הבלשות. בתחילה הוא מציג זאת כהחזרה של וקסמן לעבודה מתוך חברות. אלא שדי מהר מתבררת הסיבה האמיתית. חיים יריב (אורי גוטליב), אחיינו של אריה, עומד להיפלט ממחלק הרצח של המשטרה, משום שהוא בלש גרוע ואדם בלתי נסבל, עד כדי כך, שאף שוטר לא מוכן לעבוד איתו. וקסמן מוחזר לעבודה רק כדי לאפשר לחיים יריב לעבוד עם מישהו, ולהישאר במשטרה.
וקסמן וחיים חוקרים רצח, שחיים ושותפו הקודם התרשלו בחקירתו, ולא הצליחו לפענחו. וקסמן מסביר ליריב עניינים בסיסיים הקשורים בחקירות רצח. וקסמן מסביר ליריב שרוב הרוצחים הם אנשים נורמטיבים כמו יריב וכמו וקסמן. יריב עונה "אולי כמוך". קטע דיון זה מהווה רמז מקדם להמשך.
הקורבן הבלתי מזוהה הוא זונה ממין זכר, בקהילה ההומוסקסואלית, שגופתו מושחתת הפנים, נקברה חלקית בחולות. הם נחשפים לדמויות מהקהילה (כגון יוסי, המגולם בידי אלי דנקר), שמביכות את חיים, והוא הופך אפילו לפחות נעים מבחינה חברתית. וקסמן וחיים מצליחים לזהות את הקורבן שפניו הושחתו ברצח, אך לא מוצאים את הרוצח. שם הנרצח הוא זאב. כמו כן, וקסמן חוזר לחקור את עברו שלו, בעזרת חומר החקירה של הפרשה שהפסיק את חקירתה שנתיים קודם לכן.
במהלך עבודת המשטרה, והחקירה שביצע, וקסמן מגלה שהוא עצמו מילדי תימן החטופים. הוא מוצא את אחותו הביולוגית, רוני שרון (עפרה חזה) שהייתה בתחנת המשטרה בזמן עבודתו, וחשדה שייתכן והוא אחיה. רוני שרון היא עיתונאית, עורכת דין ופעילה חברתית בפרשת ילדי תימן. לאחר שמתברר שאכן הוא אחיה, היא מובילה אותו אל הוריו הביולוגיים חזקי ושולמית (גבי עמרני ויונה עטרי), שהמומים לפגוש בו בערוב ימיהם. וקסמן מנסה להתעמת עם האנשים ששימשו לו כהורים, אחרי שאימצו, ביודעין, ילד חטוף. אולם הוריו המאמצים כבר זקנים מדי מכדי לקיים דיון ענייני. הם עסוקים רק בסבל שעבר עליהם, כילדים שחוו את השואה. הם אינם מצליחים להקשיב כלל לוקסמן. ולגבי מציאת החוטף – לזה אין אפילו קצה חוט.
וקסמן חוזר לפגוש את מירי, והיא אומרת לו ששכבה עם אותו גבר זר שהוא הכה רק בכדי שיקנא לה. היא גם מגלה לו שאותו גבר מת מהמכות, ושהיא השחיתה את פניו וקברה אותו בחולות, זאת בתקווה שוקסמן ינצל מעונש. וקסמן מבין שהוא עצמו הרוצח שהוא וחיים יריב מחפשים. וקסמן מסגיר עצמו לחבריו מהמשטרה, ונעצר באשמת רצח.
דרגות הבונדסוור

נגד בבונדסוור בדרגת שטאבס-פלדוול (מקביל לרב-סמל ראשון)
המפקח הכללי לשעבר פולקר ויקר
דרגות הבונדסוור מבוססות על סולם הדרגות של נאט"ו. קיימת הקבלה בין דרגות כוחות היבשה של הבונדסוור, הדויטשה מרינה והלופטוואפה.
דרגות גנרלים

| קוד נאט"ו | OF-10 | OF-9 | OF-8 | OF-7 | OF-6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| צבא | - |  |  |  |  |
| שם | לא קיים | גנרל | גנרל-לויטננט | גנרל-מיור | בריגדה-גנרל |
| בריטניה   בריטניה | פילדמרשל | גנרל | לוטננט גנרל | מייג'ור גנרל | בריגדיר |
| צי | - |  |  |  |  |
| שם | לא קיים | אדמירל | ויצה-אדמירל | קונטר-אדמירל | פלוטילנאדמירל |
| בריטניה   בריטניה | אדמירל הצי | אדמירל | תת-אדמירל | אדמירל משנה | קומודור |
| חיל האוויר | - |  |  |  |  |
| שם | לא קיים | גנרל | גנרל-לויטננט | גנרל-מיור | בריגדה גנרל |
| בריטניה   בריטניה | מרשל של חיל האוויר המלכותי | מרשל אוויר ראשי | מרשל אוויר | מרשל אוויר משנה |  |
| ישראל   צה"ל | אין | אין | רב-אלוף | אלוף | תת-אלוף |
דרגות קצינים

| קוד נאט"ו | OF-5 | OF-4 | OF-3 | OF-2a | OF-2b | OF-1a | OF-1b |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
צבא: 
| שם | אוברסט | אוברסט-לויטננט | מיור | שטאבס-האופטמן | האופטמן | אובר-לויטננט | לויטננט |  |
| בריטניה   בריטניה | קולונל | לוטננט קולונל | מייג'ור | אין | קפטן | אין | לוטננט |  |
צי: 
| שם | קפיטן צור זי | פריגטנקפיטן | קורבטנקפיטן | שטאבס-קפיטן-לויטננט | קפיטן-לויטננט | אובר-לויטננט צור זי | לויטננט צור זי |  |
| בריטניה   בריטניה | קפטן | קומנדר | לוטננט קומנדר | לא קיים | לוטננט | לא קיים | תת-לוטננט |  |
| חיל האוויר |  |  |  |  |  |  |  | - |
| שם | אוברסט | אוברסט-לויטננט | מיור | שטאבס-האופטמן | האופטמן | אובר-לויטננט | לויטננט |  |
| בריטניה   בריטניה | קפטן קבוצה | מפקד כנף | קצין טייסת | לא קיים | לוטננט טיסה | לא קיים | קצין טיסה |  |
| ישראל   צה"ל | אלוף-משנה | סגן אלוף | רב-סרן | אין | סרן | אין | סגן |  |
דרגות נגדים

| קוד נאט"ו | OR-7 | OR-6 | OR-5 | OR-9 | OR-8 | OR-7 | OR-6 |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
צבא: 
| שם | אובר-פהנריך | פהנריך | פהנניונקר | אובר-שטאבס-פלדוול | שטאבס-פלדוול | האופט-פלדוול | אובר-פלדוול |  |
| בריטניה   בריטניה | לא קיים | לא קיים | לא קיים | נגד ראשון | נגד שני | סרג'נט ראשון | סרג'נט |  |
צי: 
| שם | אדמירל-אוברסט-שטאבס-הרץ | אדמירל-שטאבס-הרץ | אדמירל-הרץ | פלוטן-הרץ | פלוטילן-הרץ | אובר-שטאבס-הרץ | שטאבס-הרץ |  |
| בריטניה   בריטניה | מש"ק ראשי | מש"ק | לא קיים | לא קיים | נגד ראשון | נגד שני | לא קיים |  |
| חיל האוויר |  |  |  |  |  |  |  | - |
| שם | אובר-פהנריך | פהנריך | פהנניונקר | אובר-שטאבס-פלדוול | שטאבס-פלדוול | האופט-פלדוול | אובר-פלדוול |  |
| בריטניה   בריטניה | סמל טיסה | סמל צוות אוויר | סמל | ראש צוות אוויר | לא קיים | נגד | מכונאי אוויר |  |
| ישראל   צה"ל | לא קיים | לא קיים | לא קיים | לא קיים | רב-סמל ראשון | רב-סמל | סמל ראשון |  |
דרגות חוגרים

| קוד נאט"ו | OR-6 | OR-5 | OR-5 | OR-4 | OR-4 | OR-3 | OR-3 | OR-2 | OR-1 |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
צבא: 
| שם | פלדוול | שטאבס-אונטר-אופיצר | אונטר-אופיצר | אובר-שטאבס-גפרייטר | שטאבס-גפרייטר | האופט-גפרייטר | אובר-גפרייטר | גפרייטר | טוראי |  |
צי: 
| שם | אובר-שטאבס-בוטסמן | שטאבס-בוטסמן | אובר-פהנריך צור זי | האופט-בוטסמן | אובר-בוטסמן | פהנריך צור זי | בוטסמן | אובר-מאט | מאט |  |
| חיל האוויר |  |  |  |  |  |  |  |  |  | - |
| שם | פלדוול | שטאבס-אונטר-אופיצר | אונטר-אופיצר | אובר-שטאבס-גפרייטר | שטאבס-גפרייטר | האופט-גפרייטר | אובר-גפרייטר | גפרייטר | פליגר |  |
ראו גם

דרגות הוורמאכט
דרגות האס אס
קרב קיליקראנקי

שדה הקרב. צילום משנת 1968
הקרב על קיליקרנקי, הידוע גם בשם קרב רינרורי, התרחש ב-27 ביולי 1689 במהלך ההתקוממות הסקוטית הסקוטית ב-1689 . כוח יעקוביטי גדול תחת פיקודו של ג'ון גרהם, ויסקונט הראשון של דנדי, (John Graham, 1st Viscount Dundee) הביס כוח צבאי תחת פיקודו של הגנרל יו מקאי .
בהיעדר אנשים ומשאבים, דנדי הימר על קרב מכריע שהוא קיווה שימשוך תמיכה רחבה יותר. אף על פי שקיליקרנקי היה ניצחון בלתי צפוי ומהמם, צבאו ספג אבדות כבדות והוא נהרג בדקות האחרונות. הניצחון גם לא תרם כדי לשנות את המצב האסטרטגי, והיעקוביטים לא הצליחו לנצל את הצלחתם.