לזר חרבליאנוביץ'
צאצאיו > פולחנו של לזר > בימי השליטים הסרבים

אחרי קרב קוסובו נטמן הנסיך לזר בכנסיית העלייה לשמיים בפרישטינה, בירתו של ווק ברנקוביץ'. אחרי שנה או שנתיים, ב-1390 או 1391 הועברו שאריות גופתו למנזר ראוואניצה, שנבנה על ידי לזר ושנועד לאחסן את קברו. העברת הגופה אורגנה על ידי הכנסייה הסרבית ועל ידי משפחתו של לזר. בטקס הקבורה בראוואניצה השתתפו גדולי הכמרים של הכנסייה הסרבית בראשות הפטריארך דנילו השלישי. ההשערה הסבירה ביותר היא שלזר הוכרז כקדוש באותו מעמד, אם כי לא קיים שום דיווח על הקאנוניזציה שלו.
הוא הפך לאחד הקדושים המעונים של הנצרות האורתודוקסית וחג שמו נחגג ב-15 ביוני. לפי כתביהם של הפטריארך דנילו ושל מחברים אחרים בני זמנו, לזר נפל בשבי הטורקים וראשו נערף. נסיבות אלה יכלו להשתוות אם כך למותם של הקדושים המעונים הנוצרים שנרצחו על ידי פגאנים.
במדינה הסרבית המוראבית, כמו ברבות ממדינות ימי הביניים שבהן הקשר בין הכנסייה למדינה היה חזק במיוחד, הקאנוניזציה הייתה לא רק מעשה כנסייתי. הייתה לה גם משמעות חברתית.
אחרי מאתיים שלטון השושלת נמאניץ', שרבים מנציגיה עברו קאנוניזציה, לזר היה הדמות הלא דתית הראשונה שהוכרה כקדוש. בעת חייו הוא זכה ליוקרה רבה כשליט העיקרי במרחב הדובר סרבית, שהשתייך בעבר לאימפריה הסרבית. הכנסייה ראתה בו את השליט היחיד הראוי והמסוגל לרשת את המלכים מבית נמאניץ' ולשחזר את ממלכתם. מותו הפך לציון דרך בהיסטוריה הסרבית.
קרב קוסובו הורגש כשבר כמעט ידית, על אף שלטווח ארוך, יותר משמעותית הייתה תבוסתם של האחים מרניאבצ'יביץ' בקרב מריצה, 18 שנה קודם לכן, שפתחה בפני הטורקים את הדרך לבלקן.
דמותו של לזר כקדוש של הכנסייה וכקדוש מעונה עומד במרכזם של עשרת ספרי דת שנכתבו בסרביה בתקופה שבין 1420 ל-1389. תשעה מהם נכתבו ככל הנראה קרוב יותר ל-1420. כתבים אלה היו האמצעי העיקרי להפצת פולחנו של הנסיך הסרבי, ורובם משמשים לליטרוגיה ביום החג שלו. מבחינה ספרותית ל"אנקומיום של הנסיך לזר" מאת הנזירה יפימיה הערך הרב ביותר מכל עשרת הטקסטים.
הנזירה יפימיה (ששמה החילוני היה ילניה) הייתה קרובת משפחה של הנסיכה מיליצה והייתה אלמנתו של יובן אוגליישה מריאבצ'ביץ'.
אחרי מות בעלה היא חיה במחיצתם של לזר ומיליצה. יפימיה קישטה את ה"אנקומיום" שלה בחוט מוזהב מתכריך המשי שכיסה את ארון המתים של לזר. שטפאן לזרביץ' נחשב למחבר הטקסט שנחרט על עמוד השיש שהוצב באתר הקרב קוסובו. העמוד נהרס על ידי העות'מאנים אולם הטקסט נשמר בכתב יד מן המאה ה-16.
הפטריארך דנילו השלישי חיבר את "הסיפור על הנסיך לזר" בערך בזמן העברת גופתו של לזר. ספרו נחשב כמספק את המידע הרב ביותר מתוך עשרת הטקסטים שהוזכרו, אף על פי שהוא מעין סינתזה של הגיוגרפיה, הספד (אואלוגיה) ודרשה. הטקסט מוקדש ללזר לא רק כקדוש מעונה אלא גם כלוחם. הפטריארך דנילו כתב שהקרב קוסובו הסתיים כששני הצדדים היו מותשים; גם הסרבים וגם הטורקים סבלו אבדות כבדות. החלק המרכזי של הטקסט כולל נוסחת הפטריארך לנאום של לזר אל הלוחמים הסרבים לפני היציאה לקרב.
או, חברים ואחים, נכבדים ואצילים, חיילים וויבודים גדולים וקטנים! בעצמכם הנכם עדים וצופים את טובו הרב שנתן לנו אלוהים בחיים האלה. אבל אם יפלו עלינו החרב, פציעות או אפלת המוות, נקבל אותם בעד כריסטוס ובעד אלוהות מולדתנו. מוטב למות בקרב מאשר לחיות בחרפה. מוטב לקבל מותנו מחרב בקרב מאשר להגיש את כתפינו לעול האויב. חיינו זמן רב למען העולם הזה; בסוף נחפש אנחנו את דרך מאבקם של הקדושים המעונים ונחיה חיי נצח בגן עדן. אנו קוראים לעצמנו חיילים נוצרים, קדושי האלוהות, שיוזכרו בספר החיים. לא נחסוך את גופניו במאבק על מנת שנקבל את הזרים הקדושים מהדיין השופט את כל מעשינו. הסבל מוליד תהילה והיגיעה מוליכה לשלום
עם מותו של לזר איבדה סרביה את השליט האזורי החזק ביותר שלה, שהיה עשוי להיות התקווה האחרונה נגד התפשטות העות'אמנים בארצם. אבדנו עלול היה להביא ליאוש ולחוסר תקווה. מחברי הטקסטים הדתיים המוקדשים ללזר פרשו את מותם שלו ושל אלפי לוחמיו בשדה קוסובו כמוות על קידוש האמונה הנוצרית ובעד סרביה. הסולטן מוראט וצבאו תוארו כצמאי דם, "חסרי אלוהים", "חיות פגאניות". לעומת זאת, הנסיך לזר, על ידי קרבנו, יישאר לנצח הרועה הטוב של הסרבים. פולחנו הצטרף לפולחנן של דמויות חשובות אחרות בהיסטוריה של סרביה מימי הביניים, כמו סמיון הקדוש נמאניץ' (ששמו החילוני היה נמאניה) ובנו, סאבה הקדוש. פולחן הקדושים המקומיים תרם להתחזקות אחדותם הדתית והפוליטית של הסרבים. עם זאת לזר נשאר בצלם של הקדושים סאבה וסמיון.
בנו ויורשו של לזר, סטפאן לזרביץ', זכה לתואר דספוט מידי הקיסר הביזנטי, והסיר מעליו את חסות הטורקים בשנת 1402.
לפחות בימי שלטונו, כיבדו את פולחן הנסיך הקדוש לזר בכל רחבי סרביה המוראבית, וגם בשני מנזרים על הר אתוס, המנזר הסרבי הילנדר והמנזר הרוסי פנטלימון הקדוש, שהנסיך המנוח תרם להם תרומות משמעותיות. מימי הדספוט סטפאן, ידוע רק איקונין אחד שבו צוירה דמותו של לזר. מדובר בפרסקו במנזר ליובוסטיניה, שנבנה ב-1405 על ידי הנסיכה מיליצה. לזר מוצג בו עם כל אביזריו המלכותיים ועם פחות סממני קדושה. התמונה הידועה הבאה שלו צוירה בשנת 1594, בימי הכיבוש הטורקי, בין שלל דמויות אחרות על קיר המנזר אורחוביצה בסלבוניה. פולחנו התבסס בסך הכל יותר על הטקסטים ההגיוגרפיים מאשר על האיקונוגרפיה.
הדספוט סטפאן לזרביץ' מת באופן פתאומי ביולי 1427. במקומו הוכתר הדספוט ג'וראג', בנו של ווק ברנקוביץ' ונכדו של לזר. בהתחלת שלטונו הוציא ג'וראג' ברנקוביץ' צ'ארטר שבו התייחס אל לזר כאל קדוש. כשחזר על אותו הצ'ארטר בשנת 1445 הוא נמנע מלהשתמש לגביו בתואר свети (סווטי, כלומר "קדוש") והחליף אותו בביטוי "светопочивши" (הנח בקדושה). ההימנעות מההתייחסות ללזר כקדוש נצפתה גם במסמכים ובכתובות אחרים בתקופה, כולל בכתבי בתו, ילנה.