stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תומאס נייגל
פרסומים נבחרים > מאמרים

1959, "Hobbes's Concept of Obligation", Philosophical Review, pp. 68–83.
1959, "Dreaming", Analysis, pp. 112–6.
1965, "Physicalism", Philosophical Review, pp. 339–56.
1969, "Sexual Perversion", Journal of Philosophy, pp. 5–17 (repr. in Mortal Questions).
1969, "The Boundaries of Inner Space", Journal of Philosophy, pp. 452–8.
1970, "Death", Nous, pp. 73–80 (repr. in Mortal Questions).
1970, "Armstrong on the Mind", Philosophical Review, pp. 394–403 (a discussion review of A Materialist Theory of the Mind by D. M. Armstrong).
1971, "Brain Bisection and the Unity of Consciousness", Synthese, pp. 396–413 (repr. in Mortal Questions).
1971, "The Absurd", Journal of Philosophy, pp. 716–27 (repr. in Mortal Questions).
1972, "War and Massacre", Philosophy & Public Affairs, vol. 1, pp. 123–44 (repr. in Mortal Questions).
1973, "Rawls on Justice", Philosophical Review, pp. 220–34 (a discussion review of A Theory of Justice by John Rawls).
1973, "Equal Treatment and Compensatory Discrimination", Philosophy & Public Affairs, vol. 2, pp. 348–62.
1974, "What Is it Like to Be a Bat?", Philosophical Review, pp. 435–50 (repr. in Mortal Questions). Online text
1976, "Moral Luck", Proceedings of the Aristotelian Society Supplementary vol. 50, pp. 137–55 (repr. in Mortal Questions).
1979, "The Meaning of Equality", Washington University Law Quarterly, pp. 25–31.
1981, "Tactical Nuclear Weapons and the Ethics of Conflict", Parameters: Journal of the U.S. Army War College, pp. 327–8.
1983, "The Objective Self", in Carl Ginet and Sydney Shoemaker (eds.), Knowledge and Mind, Oxford University Press, pp. 211–232.
1987, "Moral Conflict and Political Legitimacy", Philosophy & Public Affairs, pp. 215–240.
1994, "Consciousness and Objective Reality", in R. Warner and T. Szubka (eds.), The Mind-Body Problem, Blackwell.
1995, "Personal Rights and Public Space", Philosophy & Public Affairs, vol. 24, no. 2, pp. 83–107.
1997, "Assisted Suicide: The Philosophers' Brief" (with R. Dworkin, R. Nozick, J. Rawls, T. Scanlon, and J. J. Thomson), New York Review of Books, March 27, 1997.
1998, "Reductionism and Antireductionism", in The Limits of Reductionism in Biology, Novartis Symposium 213, John Wiley & Sons, pp. 3–10.
1998, "Concealment and Exposure", Philosophy & Public Affairs, vol. 27, no. 1, pp. 3–30. Online text
1998, "Conceiving the Impossible and the Mind-Body Problem", Philosophy, vol. 73, no. 285, pp. 337–352. Online PDF
2000, "The Psychophysical Nexus", in Paul Boghossian and Christopher Peacocke (eds.) New Essays on the A Priori, Oxford: Clarendon Press, pp. 432–471. Online PDF
2003, "Rawls and Liberalism", in Samuel Freeman (ed.) The Cambridge Companion to Rawls, Cambridge University Press, pp. 62–85.
2003, "John Rawls and Affirmative Action", The Journal of Blacks in Higher Education, no. 39, pp. 82–4.
2009, "The I in Me", a review article of Selves: An Essay in Revisionary Metaphysics by Galen Strawson, Oxford, 448 pp, ISBN 0-19-825006-1, lrb.co.uk
ראו גם

איך זה להיות עטלף?
הערות שוליים

↑  Thomas Nagel – Biography, NYU School of Law.
↑  Larmore, Charles (באוקטובר 1998). "Review: The Last Word by Thomas Nagel". Ethics. 109 (1): 166–168. JSTOR 10.1086/233878. {{cite journal}}:  (עזרה)
| זוכי פרס רולף שוק |
| --- | --- | --- |
| לוגיקה ופילוסופיה | וילארד ואן אורמאן קוויין (1993) • מייקל דאמט (1995) • דנה סקוט (1997) • ג'ון רולס (1999) • סול קריפקי (2001) • סולומון פפרמן (2003) • יאקו הינטיקה (2005) • תומאס נייגל (2008) • הילרי פטנאם (2011) • דרק פרפיט (2014) • רות מיליקן (2017) • שהרן שלח (2018) • דאג פרביץ, פר מרטין-לוף (2020) • דייוויד קפלן (2022) |  |
| מתמטיקה | אליאס מנחם סטיין (1993) • אנדרו ויילס (1995) • מיקיו סאטו (1997) • יורי מאנין (1999) • אליוט לייב (2001) • ריצ'רד סטנלי (2003) • לואיס קפארלי (2005) • אנדרה זמרדי (2008) • מייקל אשבכר (2011) • ייטאנג ז'אנג (2014) • ריצ'רד שואן (2017) • רונלד קויפמן (2018) • ניקולאי ג'ורג'ביץ' מקרוב (2020) • ג'ונתן פילה (2022) |  |
| אמנות חזותית | רפאל מונאו (1993) • קלאס אולדנבורג (1995) • טורסטן אנדרסון (1997) • הרצוג ודה מרון (1999) • ג'וזפה פנונה (2001) • סוזן רותנברג (2003) • סג'ימה ונישיזאווה (2005) • מונה חאטום (2008) • מרלן דומה (2011) • לאקאטון וואסאל (2014) • דוריס סלסדו (2017) • אנדרה ברזאני (2018) • פרנסיס אלס (2020) • רם קולהאס (2022) |  |
| מוזיקה | אינגוואר לינדהולם (1993) • ג'רג' ליגטי (1995) • יורמה פאנולה (1997) • רביעיית קרונוס (1999) • קאיה סאריאהו (2001) • אן סופי פון אוטר (2003) • מאוריציו קאגל (2005) • גדעון קרמר (2008) • אנדרו מנזה (2011) • הרברט בלומסטדט (2014) • ויין שורטר (2017) • ברברה הניגן (2018) • ג'רג' קורטג (2020) • ויקינגור אולפסון (2022) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265860405171  PLWABN: 9810584173805606  BIBSYS: 90063586  BNE: XX942000  BnF: cb119173535 (data)  CANTIC: a11593659  CiNii: DA00726447  GND: 118987690  ICCU: CFIV089069  ISNI: 0000 0001 2147 0106  LCCN: n50026557  LNB: 000010161  MGP: 256502  NDL: 00472117  NKC: skuk0000983  NLA: 35371902  NLK: KAC201407959  NSK: 000040652  NTA: 068291701  RERO: 02-A003627621  SNAC: w6fk00pp  SUDOC: 027044009  Trove: 929354  VIAF: 108496469   WorldCat (עם VIAF): 108496469
הידראולוס

פסיפס זליתן (מאה 2 לספירה, לוב)
הידראולוס (מיוונית: הידר-מים אאולוס-מעין חליל) הוא סוג של עוגב שבו מים משמשים לשמירת לחץ האוויר שמפיק את הצליל בחלילים. ההידראולוס הומצא על ידי קטסיביוס במאה השלישית לפנה"ס והוא כלי המקלדת המוקדם ביותר המוכר. ההידראולוס מתואר בכתבים עתיקים, פסיפסים, ושרידים שלו נמצאו באתרים ארכאולוגים.
פעולת ההידראולוס

קטסיביוס, ממציא ומתמטיקאי יווני מאלכסנדריה העתיקה שבמצרים התלמאית המציא וכתב על מספר שימושים לאוויר דחוס, וביניהם ההידראולוס. כתביו לא שרדו אך תאורים של ההידראולוס שלו נמצאים בין השאר אצל ויטרוביוס ואצל הרון מאלכסנדריה.
שתי משאבות אוויר (אחת מכל צד), מופעלות על ידי ידיות, דחסו אוויר לצינור אופקי משותף בגוף ההידראולוס. הצינור הזרים את האוויר הדחוס מטה אל צוואר של מכל דמוי משפך הפוך שנקבע מעט מעל הקרקעית של מכל מלא חלקית במים. עודף האוויר בעבע מחלקו התחתון של המשפך ומשם יצא מעלה למכל. כשלחץ האוויר במשפך ירד, עלו לתוכו המים כך שלחץ האוויר במשפך ובצינור נשאר קבוע בעזרת המים. הצינור גם הזרים מעלה אוויר בלחץ קבוע ל"תיבת רוח" (camera aeolis). החלילים קובעו מעל לתיבת הרוח וכניסת האוויר אליהם נחסמה על ידי קרשי עץ קטנים וגמישים בעלי חור. כל קליד בשורת הקלידים הזיז קרש עץ שכזה ובכך פתח זמנית את זרימת האוויר בלחץ הקבוע אל תוך החליל המתאים.
ישנם כ-40 תיאורים ציוריים של ההידראולוס ששרדו עד ימנו. רובם במצב משובש, אך ניתן להסיק מהם שהמכשיר היה בערך בגובה אדם, בעל בסיס מתומן שהכיל את מכל המים ומשאבה גלילית אחת הייתה צמודה לכל אחד מצדדיו. תיבת הרוח המלבנית שמעל המכל הייתה בערך בגובה הבסיס והחלילים היו בגובה של בין שליש למחצית גובה המכשיר כולו. למכשיר היו עד 4 שורות חלילים, עם 4 עד 18 חלילים בכל שורה. הנגן הפעיל את המכשיר בעמידה והזיז את פתחי החלילים על ידי לחיצה באצבעותיו על הקלידים. החלילים סודרו כך שהקלידים התואמים לצלילים הנמוכים ביותר (כלומר החלילים הארוכים ביותר) הם בצד שמאל והם הולכים ומתקצרים (והצלילים גְּבֵהִים) לכוון ימין. ראו בפסיפס צליטן שבתמונה למעלה למשל. סידור זה קיים גם בכל כלי המקלדת של ימינו.
יש להבדיל בין ההידראולוס ל"עוגב מים" שפעל בשיטה אחרת לגמרי (אספירציה של אוויר לתוך צינור בו זורמים מים) והיה מיוחד בכך שהמוזיקה הופקה בצורה אוטומטית על ידי גליל שסובב על ידי זרימת מים ופתח את החלילים באופן שתוכנן על ידי בליטות קטנות על הגליל. גם עוגבים כאלה היו ידועים בעת העתיקה.
עדויות

ההידראולוס היה יקר לתחזוק ושימש בעיקר למופעים ציבוריים, כמו מופעים גלדיאטורים המתוארים בפסיפס זליתן (ראו צילום למעלה). אחרי המאה ה-5 דעך השימוש בהידראולוס, אך מכשיר דומה מתואר ב"ספר הטריקים" של האחים הממציאים בנו מוסא שפעלו בחצר הח'ליף בבגדד במאה ה-9.
חלילים המשוערים כחלקי הידראולוס התגלו בפומפיי. שרידי הידראולוס ברורים יותר התגלו בשנת 1931 באתר אקווינקום שבהונגריה. הכתובת שעל המכשיר היא משנת 228 לספירה. למכשיר 4 שורות חלילים מברונזה עם קרשי סתימה מעץ אלון שהופעלו על ידי הקלידים. ישנם חילוקי דעות בין המומחים אם החלילים יצרו סולם דיאטוני או כרומאטי. שחזור של ההידראולוס הופעל בהצלחה ומוצג כיום במוזיאון של אקווינקום לצד השרידים המקוריים.
חלקי הידראולוס מהמאה ה-1 לפנה"ס התגלו בשנת 1992 בעתיקות העיר דיון שלרגלי הר אולימפוס שביוון. למכשיר היו 24 חלילים באורכים שונים - ה-19 הראשונים באורכים שבין 22 ל 89 ס"מ עם קוטר גדל בין 1.5 ל-2 ס"מ, ועוד 5 חלילים בעלי אורך זהה וקצר יותר שלפני ההערכות שימשו להשלמת הסולם של הכלי לסולם דיאטוני. לכלי מקלדת אחת והחלק התחתון עם מנגנון המים חסר. ההידראולוס שוחזר והופעל בהצלחה בשנת 1999 ומוצג היום במוזיאון של דיון.
הערות שוליים

↑  ויטרוביוס, על אודות האדריכלות, ספר X, פרק 8.
↑  הרון מאלכסנדריה, פנאומטיקה, A 42
↑  ההידראולוס של קטסיביוס עם דיאגרמות וסרטון באתר מוזיאון קוטסנס לטכנולוגיה יוונית
1 2  The Organ: An Encyclopedia ערך Hydraulis עמ' 265
1 2  ראיון וסרטון על ההידראולוס באתר https://www.archaeologychannel.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533635505171  GND: 7604691-6  LCCN: sh85063330 
הידראולוס משוחזר על פי הממצאים באקווינקום
שחזור מקלדת ההידראולוס לצד הממצאים המקוריים במוזיאון אקווינקום בהונגריה
הידראולוס מהמאה ה-1 בדיון משוחזר על פי הממצאים במוזיאון האתר
ניסים מזרחי

| --- | --- |

 לידה:  13 באוגוסט 1962 (בן 62) 
 ענף מדעי:  סוציולוגיה של הידע, מדעי החברה, אנתרופולוגיה, סוציולוגיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מישיגן  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 מספר צאצאים:  389 
 אתר אישי
 
ניסים מזרחי (נולד ב-13 באוגוסט 1962) הוא סוציולוג ישראלי; פרופסור מן המניין בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב ועמית מחקר בכיר במכון ון ליר בירושלים, בו הוא עומד בראש תוכנית "אתגר החיים המשותפים", בשיתוף מכון שחרית. נושאי מחקריו העיקריים הם הסוציולוגיה של הידע, הרפואה, התרבות, גבולות חברתיים, זהות מוסרית, ליברליזם ולימודי אתניות. מזרחי ידוע בקידום העמדה הפוסט-ליברלית בשיח הביקורתי בישראל. גישה זו שואפת לשחרר את המחקר הקיים ממגבלות מה שהוא מכנה "הדקדוק הליברלי" של השיח הביקורתי. אין בכך התנגדות לעקרונות כמו צדק ושוויון, אלא, להרחבת המרחב הפרשני מעבר לתחומי החשיבה הליברלית-פרוגרסיבית השולטת במחקר. בספרו האחרון, מזרחי טוען שכדי להבין את מה שקרוי ההתנהגות הפרדוקסלית – התנגדותן של קבוצות המיעוט והקבוצות הנחשלות לעקרונות החופש והשוויון שעשויים להיטיב עימן – חיוני להכיר את הצורך שלהן בשייכות, בשורשיות, שאיפתן לחיבור לשלם גדול מהן (דת, מדינה או לאום). תובנה מרכזית העולה ממסקנות המחקר היא שההכרה בשורשיות מאפשרת לפתוח אפיקים חדשים לחשיבה ולפעולה הנחוצים בזמן הזה לצורך שימור המסגרת הדמוקרטית במצב של קיטוב חברתי עמוק.
ביוגרפיה

ניסים מזרחי נולד בשכונת קריית היובל בירושלים. הוא בנם של דוריס, ילידת עיראק, שעלתה לישראל בבגרותה ושל רחמים מזרחי, יליד הארץ. הוריו בני מעמד הפועלים שאיבדו את מאור עיניים בהיותם בני שנתיים. לניסים שתי אחיות מבוגרות ממנו. מזרחי הוא בעל תואר ראשון בפילוסופיה וסוציולוגיה ותואר שני בהצטיינות יתרה בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה, שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1998 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת מישיגן באן ארבור בסיוע תוכנית פולברייט ופוסט-דוקטורט מאוניברסיטת הרווארד. ב-2016, שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. מלמד בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב מאז 2001. שימש כראש המחלקה בשנים 2016-2013. הוא עמית מחקר בכיר וראש תוכנית "אתגר החיים המשותפים" במכון ון ליר בירושלים בשיתוף מכון שחרית.
ב-2008 זכה מזרחי בפרס קליפורד גירץ למאמר הטוב ביותר מטעם American Sociological Association (האגודה האמריקאית לסוציולוגיה), ב-2013 זכה בפרס לואי גוטמן למאמר הטוב ביותר מטעם האגודה הסוציולוגית הישראלית ובפרס הרקטור למצוינות בהוראה באוניברסיטת תל אביב.
משפחה

ניסים מזרחי נשוי לאיריס, רופאת עיניים במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא – תל השומר, ולו שלוש בנות.
מחקריו

מחקריו של מזרחי עוסקים בשני תחומים עיקריים: מראשית חייו האקדמיים ועד בערך 2009, הוא חקר את המתאם בין תורת ההכרה והפרקטיקה החברתית, במיוחד הרפואה האלטרנטיבית והמחלה הפסיכוסומטית ברפואה המודרנית. החל מ-2009 הקדיש את מחקריו לסוציולוגיה של הליברליזם וזכויות האדם, מוסר, אתניות, ושונות חברתית.
מחקריו > סוציולוגיה של הליברליזם וזכויות אדם

בסדרת מאמרים החל משנות האלפיים, מזרחי מתמקד בחוסר יכולתה של השקפת העולם האוניברסלית-ליברלית-פרוגרסיבית להסביר את הלכי הרוח של זרמים שונים בחברה. הוא תיאר את האופן שבו מדעי החברה סיפקו את הבסיס המדעי לעליונות התרבותית על המזרחים הנחשלים. מזרחי בחן את יחסי האמון בין מנהלים ישראלים לירדנים באתר תעשייתי ישראלי-ירדני וכיצד האמון משתנה בתגובה לאקלים הפוליטי המשתנה. הוא הראה כיצד תלמידי תיכון ישראלים, חרף אפליה עדתית-מעמדית בקידומם, סירבו לאמץ את פוליטיקת הזהויות וסברו שהגורם המרכזי לקידומם היה כוח רצונם. הוא חקר שלוש קבוצות מיעוט ישראליות: מזרחים, ערבים ישראלים וישראלים יוצאי אתיופיה. הערבים, הקבוצה הכי פחות משתלבת מביניהם בחברה הישראלית, השתמשו בביטויים גזעניים בהתייחס לניסיונותיהם המאכזבים. האתיופים, הבולטים ביותר חזותית, נמנעו מלהשתמש בשפה זו. המזרחים ראו בעצם אזכור ההתייחסות השלילית כהתייחסות שלילית ותיארו את קבוצתם באור חיובי.
מחקריו > סוציולוגיה של הרפואה ורפואה אלטרנטיבית

הדיסרטציה של מזרחי עסקה בהתייחסות לבעיית הגוף והנפש עם ראשיתה של הרפואה הפסיכוסומטית בארצות הברית בראשית המאה ה-20. לאחר חזרתו לישראל, הוא חקר היבט אחר ביחסי גוף-ונפש ברפואה המודרנית: היחסים בין הרפואה האלטרנטיבית/משלימה לבין הרפואה המדעית המודרנית. המחקרים הללו, שפכו אור חדש, בין השאר על הדפוסים החדשים של שיתוף הפעולה בין הצוות הרפואי, בעיקר רופאים, ומטפלים אלטרנטיביים בבית חולים ישראלי, בו הצוות הרפואי תוחם גבול כדי להגן על הידע, המודל המדעי (ביומדיקלי) המאפיין את הרפואה המודרנית. כך למשל, מתחקים המחקרים הללו על המניעים הכלכליים לשילובה של הרפואה האלטרנטיבית/משלימה בבתי החולים ועל דפוסי שיתוף הפעולה בין הצוותים הרפואיים (הביומדיקלים) לבין מרפאים אלטרנטיביים, תוך שמירה על מעמדה של הרפואה הקונבנציונלית (הביומדיקלית) כמקור סמכות בלתי מעורער הקובע את הכללים לשילובה של הרפואה האלטרנטיבית/משלימה ועל תפקידה כגורם המפקח הבלעדי על עבודתם של המטפלים האלטרנטיבים במרחב הביומדיקלי (בתי חולים, קופות חולים, מרפאות וכדומה). המחקרים מראים כיצד נשמרת הלכה למעשה החלוקה בין הצוות הרפואי המתמקד בניתוח וטיפול במחלות לבין המטפלים האלטרנטיביים שאינם נחשבים כחברי צוות רגילים, ומתרכזים בעיקר בהקלת כאב ושיפור ההרגשה. השונות מתבטאת בסימנים סמליים, גאוגרפיים ומבניים.
מחקריו > מחקרים נוספים

ב-2012, מזרחי ערך עם מישל למונט (אנ') גיליון של כתב העת Ethnic and Racial Studies (אנ'), שפורסם מחדש כספר בהוצאת ראוטלג' בשם Ordinary People Doing Extraordinary Things (אנשים רגילים עושים דברים בלתי רגילים). המחקר מראה שאופן התמודדותן של קבוצות מיעוט שחוו הדרה היא תלוית תרבות. המחקרים התקיימו בברזיל, קנדה, צרפת, דרום אפריקה, שוודיה וארצות הברית.
ב-2016, מזרחי היה עורך שותף של אסופת המאמרים Getting Respect (לזכות בכבוד) בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון. הספר חוקר כיצד אנשים רגילים חווים אפליה ומגיבים אליהן. המחקר כלל 400 מרואיינים בני מעמד הפועלים הנמוך-בינוני: אפרו-אמריקאים מפרברי ניו יורק, אפרו-ברזילאים מריו דה ז'ניירו, ערבים ישראלים, ישראלים יוצאי אתיופיה ומזרחים. ממצאי המחקר הם שהערבים הפלסטינים אינם נוהגים לחשוף את מחשבותיהם ורגשותיהם, אפרו-ברזילאים תופשים תויות כשליליות לפי המעמד ולא הגזע, ואפרו-אמריקאים גלויים יותר מאשר ישראלים יוצאי אתיופיה ומזרחים, שנוהגים למעט להתייחס להדרתם.
ב-2016 מזרחי היה עורך-שותף של גיליון של כתב העת Israel Studies Review (אנ') לצד מנחם מאוטנר בנושא Resisting Liberalism in Israel—the Case of Marginalized Mizrahim (התנגדות לליברליזם בישראל – המקרה של מזרחים מודרים)
ביחד עם ג'רי ג'ייקובס (אנ'), מזרחי כתב מאמר על הדומיננטיות של הסוציולוגיה האמריקאית בעולם, וההשלכות הנובעות מכך על מבנה הכוח וביסוס הידע.
ספרים > כתיבה

Mizrachi, N. (2024) Beyond Suspicion: The Moral Clash between Rootedness and Progressive Liberalism. Berkeley: University of California Press.
Lamont, M., Moraes Silva, G., Guetzkow, J., Welburn, J. Mizrachi, N., Herzog H., and Reis, E. (2016). Getting Respect: Dealing with Stigma and Discrimination in the United States, Brazil, and Israel. Princeton: Princeton University Press.
ספרים > עריכה

Mizrachi, N. (ed.) (2022). Transcending the Liberal Grammar of Critical Sociology: The Theoretical Turn in Israeli Sociology. N. Mizrachi, Sadeh K. (eds.), Special Issue, The American Sociologist.
שגית מור, נטע זיו, ארלין קנטר, אדוה איכנגרין וניסים מזרחי (עורכים) (2016). לימודי מוגבלות: מקראה, הוצאת מכון ון ליר והקיבוץ המאוחד.
Mizrachi, N. and Mautner M. (eds.) (2016). Resisting Liberalism in Israel—the Case of Marginalized Mizrahim. Special Issue, Israel Studies Review.
Lamont, M. and Mizrachi, N. (Eds.) (2012). Responses to Stigmatization in Comparative Perspectives, Special Issue, Ethnic and Racial Studies 35(3). Reprinted in book form: Lamont, M. and Mizrachi, N. (Eds.) (2013). Responses to Stigmatization in Comparative Perspective. London and New York: Routledge.
יוסי יונה, ניסים מזרחי ויריב פניגר (עורכים) (2013). פרקטיקה של הבדל בשדה החינוך בישראל: מבט מלמטה, מכון ון ליר והקיבוץ המאוחד.
ניסים מזרחי וכנרת שדה (עורכים) (לקראת פרסום), מעבר לדמיון הליברלי של המחקר הביקורתי בישראל, מכון ון ליר והקיבוץ המאוחד.
הערות שוליים

↑  אתגר החיים המשותפים, מכון ון ליר
↑  Mizrachi, N. (2024) Beyond Suspicion: The Moral Clash between Rootedness and Progressive Liberalism. Berkeley: University of California Press.
↑  על מנת להבין את אמריקה האדומה, יש להתבונן בישראל האדומה, הניו יורק טיימס, דצמבר 2020
↑   יסמין גואטה ורותם שטרקמן, הזדמנות שווה לכולם? "ומה אם שלום אסייג היה רץ לראשות הממשלה?", באתר TheMarker‏, 31 בדצמבר 2013
↑  ארי ליבסקר, "הגיע זמן המרכז הרדיקלי", באתר כלכליסט, 28 בדצמבר 2023
1 2  ניסים מזרחי, באתר מכון ון ליר
↑  מקבלי פרסי לאורך השנים, האגודה האמריקאית לסוציולוגיה
↑  רשימת זוכים בפרס ע"ש פרופ' אליהו לואי גוטמן, האגודה הסוציולוגית הישראלית
↑   קרולינה לנדסמן, בוחרי הליכוד מפגרים? אתם רציניים? תבינו, הפתרון של השמאל הוא הבעיה, באתר הארץ, 26 בדצמבר 2019
↑  Mizrachi, N. (2004) “From Badness to Sickness’: The Role of Ethnopsychology in Shaping Ethnic Hierarchies in Israel,” Social Identities 10(2): 219-243.
↑  Mizrachi, N., Drori, I., and Anspach, R. (2007). “Repertoires of Trust: The Practice of Trust in a Multinational Organization Amid Political Conflict,” American Sociological Review 72, 143-165. Winner of the Geertz Prize for Best Article in Cultural Sociology, 2008.
↑  Mizrachi, N., Goodman, Y., and Feniger, Y. (2009). “‘I Don’t Want to See It’: Decoupling Ethnicity from Social Structure in Jewish Israeli High Schools,” Ethnic and Racial Studies 32, 1203-1225.
↑  Mizrachi, N. and Herzog, H. (2012). “Participatory Destigmatization Strategies among Palestinian Citizens of Israel, Ethiopian Jews and Mizrahi Jews in Israel,” Ethnic and Racial Studies 35(3): 418-435.
↑  "הפרדוקס הגדול" הוא מונח הלקוח מספרו של תומאס פרנק (אנ') "מה הבעיה בקנזס?" (אנ') (Thomas Frank, What's the Matter with Kansas? Holt, 2005.)
↑  מזרחי, נ. (2011). “מעבר לגן ולג’ונגל: על גבולותיו החברתיים של שיח זכויות האדם בישראל“, מעשי משפט, ד (2011), עמ' 74-51.
↑  מזרחי, נ. (2017). “הסוציולוגיה בישראל לאן? מסוציולוגיה של חשד לסוציולוגיה של משמעות“, מגמות, 65, עמ' 114-69.
↑  Beyond Suspicion. P. 35. Ref. 21.
↑  Mizrachi, N., Shuval, J., and Gross, S. (2005). “Boundary at Work: Alternative Medicine in Biomedical Settings,” Sociology of Health and Illness 27, 20-43.
↑  Mizrachi, N. and Shuval, J. (2005). “Between Formal and Enacted Policy: Changing the Contour of Boundaries,” Social Science and Medicine 60, 1649-1660.
↑  Shuval, J., Mizrachi, N., and Smetannikov, E. (2002). “Entering the Well-Guarded Fortress: Alternative Practitioners in Hospital Settings,” Social Science & Medicine 55(10): 1745-1755.
↑  Shuval, J., and Mizrachi, N. (2004). “Changing Boundaries: Modes of Coexistence of Alternative and Bio-Medicine,” Qualitative Health Research 14(5): 675-690.
↑  Jacobs, J. and Mizrachi, N. (2020). “International Representation in US Social-Science Journals”. The American Sociologist 52: 215-239.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007502433605171  BIBSYS: 13021688  ISNI: 0000 0004 3476 3209  LCCN: no2014116206  RERO: 02-A025828300  SUDOC: 178156574  VIAF: 308262435   WorldCat (עם VIAF): 308262435
קיצמן

קיצמן (באוקראינית: Кіцмань, קיצמן; ברומנית: Cozmeni או Coțmani או Chițmani; בגרמנית: Kotzman; ברוסית: Кицмань; ביידיש: קיצמאַן או קאצמאַן) היא עיירה במערב אוקראינה, במחוז צ'רנוביץ. האזכור ההיסטורי הראשון לקיצמן הוא מ־1413. העיר מונה 5,850 נפש, ומשמשת כמרכז מנהלי ליישובים מהאזור. גם בעבר, בסוף המאה ה-19 שימשה קיצמן מרכז מנהלי בבוקובינה.
הקהילה היהודית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בשנת 1930 היו במקום 647 יהודים.
אחד מהאדמו"רים לבית ויז'ניץ, רבי ברוך הגר, כיהן כרב המקום מ-1928 עד 1936. משנת 1936 כיהן במקומו בן דודו, הרב ברוך הגר בן רבי יחיאל מיכל הגר מהורדנקא, בן רבי ברוך הגר מוויז'ניץ.
הערות שוליים

↑  JewishGen Communities Database, JewishGen
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011252624005171  LCCN: n2016055806  NKC: ge662436  VIAF: 569147907522179210002   WorldCat (עם VIAF): 569147907522179210002 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים באוקראינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מסה אפקטיבית

בפיזיקה של מצב מוצק, המסה האפקטיבית של חלקיק במוצק, שלרוב מסומנת ב- m^{*}, היא המסה שנדמה שיש לחלקיק כאשר מפעילים עליו כוחות. כלומר, אם יופעלו אותם כוחות על חלקיק חופשי בעל מסה ששווה למסה האפקטיבית, הוא ינוע באותו אופן.
אחת התוצאות של תורת הפסים היא שתנועתם של חלקיקים בתוך מוצק יכולה להיות מאוד שונה מתנועתם בוואקום. המסה האפקטיבית היא פרמטר שמקשר בין מכניקת הקוונטים לבין המכניקה הקלאסית. היא מאפשרת, בהרבה מקרים, לפשט את מורכבותה של תורת הפסים ושל מכניקת הקוונטים ולהתייחס אל החלקיקים בתור חלקיקים קלאסיים שתנועתם מתוארת על ידי חוקי התנועה של ניוטון, כאשר כל הכוחות הפנימיים והמאפיינים הקוונטים מגולמים על ידי המסה האפקטיבית. המסה האפקטיבית היא פישוט שנועד לאפשר התייחסות לחלקיקים הנ"ל בתור חלקיקים חופשיים הנמצאים בוואקום, אך בעלי מסה שונה ממסתם האמיתית.
עבור אלקטרונים וחורים במוצקים, המסה האפקטיבית לרוב נמדדת ביחידות של המסה האמיתית של האלקטרון  m_{e}, והיא לרוב נעה בין  0.01m_{e} ל- 10m_{e}, אך יכולה גם לחרוג מערכים אלו בחומרים אקזוטיים שונים. על אף שהיא לרוב נחשבת קבוע של החומר, המסה האפקטיבית של החלקיק יכולה לקבל מספר ערכים תלוי בהגדרתה ובשימושה.
כיוון שהיא מפשטת את תורת הפסים ומכניסה את השפעתה לקבוע אחד, המסה האפקטיבית הפכה להיות קבוע בסיסי וחשוב שמשפיע על מספר רב של מאפיינים מדידים של המוצק, מיעילותם של תאים סולרים ועד מהירות פעולתם של מעגלים משולבים.
הסבר התופעה

אם נניח מודל סמי-קלאסי של המוצק, נוכל להתייחס אליו כמורכב מסריג של יונים שבתוכו נעים אלקטרונים, כאשר ביניהם פועלים כוחות חשמליים. כאשר מופעל כוח על המוצק (לדוגמה שדה חשמלי) הוא אינו פועל על אלקטרון בודד אלא על כל המוצק, ובפרט גם על הסריג היוני. האינטראקציה המלאה בין האלקטרונים לסריג מסובכת, אך ניתן לקרבה על ידי מודל אלקטרונים כמעט חופשיים, על פי מודל זה האלקטרונים נעים כמעט בחופשיות בסריג אך מסוגלים להעביר ולקבל תנע מהסריג בהתאם לתנע הגבישי שלהם ולמיקומו ביחס לאזור ברילואן.
אפשר לחשב את העברת התנע בין האלקטרונים לסריג תחת הקירוב הנ"ל, והיא יכולה להתבטא במספר דרכים:
כאשר אין העברת תנע בין האלקטרונים לסריג, כלומר הכוח החיצוני משפיע ישירות על האלקטרונים ללא השפעה של הסריג, מקבלים שהאלקטרונים מתנהגים כאלקטרונים חופשיים אמיתיים ונקבל  m^{*}\approx m_{e}.
כאשר תנע מועבר מהאלקטרון לסריג, כלומר הכוח החיצוני נבלע בחלקו על ידי הסריג, מקבלים שהאלקטרון מושפע מהכוח במידה פחותה, כלומר מתנהג כאלקטרון כבד יותר  m^{*}>m_{e}.
כאשר תנע מועבר מסריג לאלקטרון, כלומר הסריג "עוזר" לכוח החיצוני ומאיץ את האלקטרון אף יותר, מקבלים שהאלקטרון מושפע מהכוח במידה מוגברת, כלומר מתנהג כאלקטרון קל יותר  m^{*}<m_{e}, זהו המקרה הנפוץ ביותר במוליכים למחצה.
חשוב לזכור כי המסה האפקטיבית אינה משנה את משקלו האמיתי של המוצק וכמו כן החוק השני של ניוטון אינו מופר אם מתייחסים לגביש בשלמותו (כולל היונים בגביש).
הסבר התופעה > מסה אפקטיבית שלילית

בכל המקרים לעיל ההתייחסות הייתה לגודלו של הכוח המופעל אך לא לכיוונו, המסה האפקטיבית תצא שלילית אם כיוונו של הכוח שהאלקטרון חווה מנוגד לכיוונו של הכוח החיצוני.
דבר זה קורה בקצהו העליון של פס הערכיות במוליכים למחצה. בנקודה זאת ניתן לומר שהסריג מעביר לאלקטרון תנע שהפוך בכיוונו לכוח החיצוני ועל כן האלקטרונים יאיצו בכיוון שהפוך לאינטואיציה. מכיוון שפס הערכיות כמעט מלא באלקטרונים, התנהגות לא אינטואיטיבית זאת הולידה את המונח חורים, ולכן בפס הערכיות לא מדברים על תנועתם של אלקטרונים אלא על תנועתם של החורים, בצורה מקבילה להתייחסות לבועת אוויר במכל מים כמעט מלא, שגם הוא בעל "מסה שלילית" במובן שהוא נע הפוך לכוח החיצוני שפועל עליו (כוח הכבידה, לדוגמה).
הקירוב הפראבולי

בצורתה הפשוטה ביותר, המסה האפקטיבית מוגדרת בתנאי שיווי משקל במוליכים למחצה, במצב זה האלקטרונים החופשיים במוליכים למחצה ישאפו לתחתית פס ההולכה בזמן שהחורים החופשיים ישאפו לקצהו העליון של פס הערכיות, ולכן נרצה לנתח את תנועתם והתנהגותם של החורים והאלקטרונים סביב נקודות אלו.