stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוזיאון דיר א-זור
היסטוריה

המוזיאון נוסד ב-1974. בתחילה שוכן המוזיאון בגלריה בתוך מרכז קניות. בשנת 1983 עבר המוזיאון למבנה ששימש לפני כן כבית משפט ונבנה ב-1930. בשנת 1996 עבר המוזיאון למבנה הנוכחי, שתוכנן במיוחד כדי לשמש כמוזיאון. בניית המוזיאון נעשתה כשיתוף פעולה סורי-גרמני. בסיס אוסף המוזיאון העת פתיחתו היו 140 פריטים שנתרמו על ידי המוזיאון הלאומי של דמשק ועל ידי המוזיאון הלאומי של חלב.
אוסף ותצוגה

אולמות התצוגה משתרעים על פני שטח של 1,600 מטר מרובע, והם מאורגנים סביב חצר. אוסף המוזיאון כולל כ-25,000 פריטים. חלקם הגדול הוא לוחות בכתב יתדות מהעיר העתיקה מארי שנחפרו בשנת 1933, וכן 550 לוחות בכתב יתדות שנחפרו בתרקה. בנוסף, אוסף המוזיאון כולל ממצאים שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות של צוותים בינלאומיים באזור נהר החבור העליון כמו תל שייח' חמד המזוהה עם העיר האשורית "דור-קוטלימו", תל ביידר (Tell Beydar) (אנ'), תל ברק המזוהה עם ממלכת "נגר" העתיקה, תל ליילאן שזוהה עם שובת-אנליל עיר הבירה של שמשי-אדד הראשון ותל מוזאן, שהוא התל של העיר העתיקה אורקש. האזור מדרום מזרח לדיר א-זור בעמק הנהר פרת מיוצג במוזיאון בממצאים מהתקופה הקלאסית של דורה אירופוס, שהיוותה פעם את גבול האימפריה הרומית.
האוסף מאורגן סביב ארבעה נושאים כרונולוגיים: פרהיסטוריה, סוריה העתיקה (מסוף האלף ה-4 לפנה"ס ועד האלף ה-1 לפנה"ס), התקופה הקלאסית והתקופה האסלאמית. נושא נוסף הוא אתנוגרפיה. התצוגה כוללת מספר שחזורים בגודל טבעי של מבנים מתקופות שונות. בהם בית מאתר בוקראס (Bouqras) המתוארך לתקופה הנאוליתית קדם-קרמית ב בעמק הפרת, שער עיר מתקופת הברונזה הקדומה מתל בדרי (Tell Bderi) בעמק נהר החבור, החזית הדרומית עם ציורי קיר מ"חצר התמרים" מארמונו של זמרי-לים, שהיה מלך מארי במאה ה-18 לפנה"ס, והשער האסלאמי מקסר אל-חייר א-שרקי.
הערות שוליים

↑  Syrian regime evacuates Deir ez-Zor’s museum amid ISIS progress באתר Aranews,‏ 30 במאי 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007456872305171  GND: 5509256-1  LCCN: no99034106  VIAF: 128165334   WorldCat (עם VIAF): 128165334
מוזיאון המהפכה הקוריאנית

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון 
 כתובת:  פיונגיאנג 
 מיקום:  פיונגיאנג 
 מדינה:  קוריאה הצפונית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – אוגוסט 1948
 תאריך פתיחה רשמי:  1 באוגוסט 1948 
 
 קואורדינטות:  39°01′56″N 125°45′07″E﻿ / ﻿39.03234°N 125.75205°E﻿ / 39.03234; 125.75205
 he
 
מוזיאון המהפכה הקוריאנית (בקוריאנית: 조선혁명박물관), הממוקם בפיונגיאנג, בירת קוריאה הצפונית, הוא המוזיאון הלאומי של קוריאה הצפונית.
המוזיאון הוקם ב-1 באוגוסט 1948, ומציג מספר רב של פריטים הקשורים בחייו ובפועלו של קים איל-סונג, אבי האומה והנשיא הנצחי של הרפובליקה. המוזיאון כולל גם תערוכה המציגה את תולדותיה של התנועה המהפכנית הקוריאנית, ומאבקה בכיבוש היפני בקוריאה, בהנהגתו של קים עצמו.
המוזיאון ניצב מאחורי האנדרטה הגדולה בגבעת מאנסו, ובסמוך לבית העם מאנסודה, מקום מושבה של אספת העם העליונה, בית המחוקקים של קוריאה הצפונית. בחזית המוזיאון מוצג ציור קיר של הר פאקטו, אשר נחשב כהר קדוש בקוריאה הצפונית, וכבעל קשר ישיר למהפכה הקוריאנית ולחייו של קים איל-סונג.
המוזיאון טוען להצגת מידע מקיף אודות התקופה שבין שנת 1860 ועד ימינו אנו, לרבות תנועת ההתנגדות לכיבוש היפני בקוריאה, מלחמת קוריאה, ותקופת השיקום שלאחר המלחמה (המכונה ״תקופת הבנייה הסוציאליסטית״). המוזיאון כולל בסך הכל 90 אולמות תצוגה.
מאז הקמתו, במוזיאון ביקרו בסך הכל כ-27 מיליון מבקרים מקוריאה הצפונית ומבקרים מחו״ל. מבנה המוזיאון, בגודל של כ-240,000 מ״ר, נחשב גם לאחד מהמבנים הגדולים בעולם.
ראו גם

האנדרטה הגדולה בגבעת מאנסו
בית העם מאנסודה
הערות שוליים

↑  Democratic People's Republic of Korea - Museums
↑  Vale, Paul (2012-04-13). "North Korea Statues: Kim Jong-Un Attends Ceremony In Pyongyang For Unveiling Of Family Monuments". The Huffington Post UK. AOL (UK) Limited. נבדק ב-2017-03-06. North Korean leader Kim Jong-Un has attended a ceremony to unveil the country’s latest political monuments - a statue of his late father Kim Jong-il, which stands next to that of his grandfather, Kim il-Sung. The twin behemoths, created from bronze, form the centre-piece of the Mansudae Grand Monument in the capital, Pyongyang.
↑  "Architecture and city planning". Library of Congress Country Studies. 1993. נבדק ב-17 במאי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb11947386r (data)  CiNii: DA07000665  GND: 1043766-6  ISNI: 0000 0004 6377 728X  LCCN: n88291240  NDL: 00641412  SUDOC: 027430855  VIAF: 144362424   WorldCat (עם VIAF): 144362424
כתובות תחום גזר

כתובת תחום גזר  מס' 5 שצולמה באתר. בכתובת כתוב בעברית תחמגזר ובמהופך ביוונית: ΑΛΚΙΟΥ שפירושו:  של אלקיוס
העתק כתובת "תחום גזר"  מס' 1 בבית תבור בירושלים
כתובות תחום גזר הן קבוצה של כתובות חקוקות במשטחי סלע אופקיים סביב תל גזר, במרחקים שבין 1,200 מ' ל-2,000 מ' מן התל. הכתובות גדולות במידתן; למשל: כתובת מס' 12 היא באורך 1.04 מ', ברוחב 0.58 מ', ואותיותיה החקוקות בסלע בגובה 18–28 ס"מ. כל הכתובת (למעט מס' 10, 11) הן בנוסח קבוע: כתובת עברית: תחמ גזר, שפירושה "תחום גזר", ומעליה ובמהופך השם היווני ΑΛΚΙΟΥ שמשמעותו היא "של אלקיוס". בכתובת 10 מופיע השם ΑΛΕΞΑ – "אלכיסא", ובכתובת 11 ΑΡΧΕΛΑΟΥ, שפירושו "של ארכלאוס". תופעה זו אינה קיימת בשום מקום אחר בארץ ישראל.
המחקר על הכתובות

במשך שנים רבות נחשבו הכתובות כמציינות את תחום שבת מסביב לגזר, ובהתאם אף הוצע לקבוע את הגודל של האמה. אולם הסבר זה נתקל בקושי שהמרחק בין הכתובות ותל גזר גדול משמעותית מ-2,000 אמה על פי כל מידת אמה סבירה.
על פי מחקרו של הארכאולוג רוני רייך, המתבסס על הכתובות שעדיין קיימות בשטח, התברר כי הכתובת העברית ניתנת לקריאה כאשר הקורא עומד ופניו לעבר תל גזר. הכתובת היוונית, הכתובה במהופך מעל זו העברית, ניתנת לקריאה כאשר הקורא עומד עם פניו מתל גזר והלאה. מכאן המסקנה שהכתובות סימנו את תחום היישוב גזר ואדמותיו, ואילו אלקיוס (בדרום ובמזרח) ואלכיסא וארכלאוס (בצפון) היו בעלי קרקעות הסמוכים לתחום גזר, ולא בעלי תל גזר ואדמותיו כפי שסברו קודם לכן.
רייך קישר את קביעת התחום של גזר, ששטחו כ-4 קמ"ר, לכיבוש המקום בידי שמעון החשמונאי, כמתואר בספר מקבים א' יג, 43–48. כאן מתואר כיבוש העיר, שהייתה בעלת יישוב פגני, גירוש אוכלוסייתה והחלפתה באוכלוסייה יהודית המקיימת את החוק (הוא חוק התורה, כלומר יהודים מאמינים). ייתכן כי היה כאן ניסיון קדום לקבוע אזור "אסור" מבחינה הלכתית באתר שהיה קודם לכן "מותר", כלומר: אזור של אוכלוסייה פגנית, שתוצרתה החקלאית איננה מחויבת במצוות התלויות בארץ (ולכן מותר מבחינה הלכתית), שהפך לאזור מיושב יהודים, ולכן תוצרתה החקלאית אסורה בהנאה מיידית אלא לאחר שהופרשו ממנה תרומות ומעשרות ושאר מצוות התלויות בארץ. ייתכן כי יוחנן הורקנוס, בנו של שמעון, שמונה בראשית דרכו, על ידו, להיות שליט גזר, הוא האחראי לחקיקת הכתובות, והוא שיישם אחר כך את שלמד בגזר ביחס לכל תחומי שלטונו, לגבות באופן מאורגן את המעשרות ושאר מתנות כהונה כמסופר בקצרה במשנה (מסכת מעשר שני פ"ה מט"ו; מסכת סוטה פ"ט מ"י).
במאי 2012 התקיים סקר ארכאולוגי ליד תל גזר, על ידי הסמינר התאולוגי הבאפטיסטי של דרום מערב מטקסס שבארצות הברית בראשות פרופ' אריק מיטצ'ל וג'ייסון זאן. במסגרת הסקר התגלתה כתובת נוספת שלא הייתה ידועה עד כה שמספרה הוא 13. בנוסף אותרה כתובת מס' 4 שעד מציאתה נחשבה אבודה. שתי הכתובות נמצאו במרחק של 100 מטר אחת מהשנייה ממזרח לעין ירדה.
כתובת מס' 13 היא דו-לשונית ביוונית ובעברית, הכתובה בת 3 שורות. הכתובת שחוקה ולכן ניתן לקרוא רק חלק מהכתובת. בשורה הראשונה נכתב ביוונית של אלקיוס, בשורה השנייה המילה בעברית תחום, ובשורה השלישית זוהתה המילה גזר.
כתובת מס' 4 נמצאה לראשונה בשנת 1881 על ידי שארל קלרמון-גנו. בחפירות שהתקיימו באתר בין השנים 1902–1909 חיפש הארכאולוג הבריטי רוברט מקאליסטר את הכתובת ולא הצליח לאתר אותה. הערכתו הייתה שהכתובת הושחתה. הסוקרים שמצאו את הכתובת איתרו אותה תוך שהם מסתמכים על ציור שטח מהמאה ה-19.
פרטי הכתובות ופרטי גילוין

| מספר  כתובת | שנת  גילוי | מגלה | מרחק מתל גזר  במטרים | רשת ישראל החדשה  נ"צ צפון/מזרח | קואורדינטות גאוגרפיות | מיקום נוכחי | הערות | תמונה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 1873 | שארל קלרמון-גנו | 1,900 | 194700/640200 | 31°51′14.406″N 34°56′34.805″E﻿ / ﻿31.85400167°N 34.94300139°E﻿ / 31.85400167; 34.94300139 | המוזיאון לארכאולוגיה של איסטנבול |  |  |
| 2 | 1874 | שארל קלרמון-גנו | 1,700 | 194600/640600 | 31°51′20.891″N 34°56′27.964″E﻿ / ﻿31.85580306°N 34.94110111°E﻿ / 31.85580306; 34.94110111 | המוזיאון לארכאולוגיה של איסטנבול |  |  |
| 3 | 1874 | שארל קלרמון-גנו | 1,750 | 194600/640400 | 31°51′36.46″N 34°56′15.56″E﻿ / ﻿31.8601278°N 34.9376556°E﻿ / 31.8601278; 34.9376556 | לא ידוע, אולי עדיין באתר |  |  |
| 4 | 1881 | שארל קלרמון-גנו | 1,250 | 194200/640900 | 31°51′42.78″N 34°56′7.620″E﻿ / ﻿31.8618833°N 34.93545000°E﻿ / 31.8618833; 34.93545000 | באתר ממזרח לעין ירדה  במרחק 100 מטר מכתובת 13 | הכתובת נעלמה במשך השנים, מקאליסטר  לא הצליח לאתרה. היא אותרה מחדש בשנת 2012 |  |
| 5 | 1898 | האב מארי ז'וזף לגראנז' | 2,100 | 193208/638832 | 31°50′31.1712″N 34°55′37.2252″E﻿ / ﻿31.841992000°N 34.927007000°E﻿ / 31.841992000; 34.927007000 | באתר | נמצאת ביער המגינים ממזרח לכרמי יוסף,  בין היישוב למצפה בקוע. |  |
| 6 | 1902 | רוברט מקאליסטר | 1,720 | 192861/638930 | 31°50′33.025″N 34°55′21.98″E﻿ / ﻿31.84250694°N 34.9227722°E﻿ / 31.84250694; 34.9227722 | באתר; בחצר בית,  רח' הברוש 13, כרמי יוסף | נתגלה רק החלק היווני |  |
| 7 | 1963 | ש' שרון, קיבוץ נחשון | 2,100 | 193850/638750 | 31°50′27.263″N 34°55′59.611″E﻿ / ﻿31.84090639°N 34.93322528°E﻿ / 31.84090639; 34.93322528 | בתצוגה, בחצר מוזיאון רוקפלר |  |  |
| 8 | 1980 | רוני רייך | 2,150 | 194159/638979 | 31°50′34.722″N 34°56′11.341″E﻿ / ﻿31.84297833°N 34.93648361°E﻿ / 31.84297833; 34.93648361 | באתר |  |  |
| 9 | 1982 | זכריה קלאי וברוך ברנדל | 1,550 | 192750/639050 | 31°50′36.911″N 34°55′17.746″E﻿ / ﻿31.84358639°N 34.92159611°E﻿ / 31.84358639; 34.92159611 | שני שברים במחסני  רשות העתיקות, מס' 81-910 | הכתובת נהרסה בעת הקמת היישוב  כרמי יוסף, רח' ארז של היום |  |
| 10 | 1972 | גו' סיגר | על מדרון צפון-מזרחי של התל | 192900/641200 | 31°51′46.725″N 34°55′23.398″E﻿ / ﻿31.86297917°N 34.92316611°E﻿ / 31.86297917; 34.92316611 | באתר | מכוסה על ידי נטיעות כרם |  |
| 11 | 1982 | זכריה קלאי וברוך ברנדל | על מדרון צפון-מזרחי של התל | 192900/642200 | 31°51′46.725″N 34°55′23.141″E﻿ / ﻿31.86297917°N 34.92309472°E﻿ / 31.86297917; 34.92309472 | באתר | מכוסה על ידי נטיעות כרם |  |
| 12 | 2000 | רוני רייך וצבי גרינהוט | 2,200 | 193997/638918 | 31°50′34.008″N 34°56′7.35″E﻿ / ﻿31.84278000°N 34.9353750°E﻿ / 31.84278000; 34.9353750 | באתר |  |  |
| 13 | 2012 | אריק מיטצ'ל וג'ייסון זאן | ממזרח לעין ירדה (עין ורד) |  | 31° 51′ 41.27″ N, 34° 56′ 11.70″ E | באתר | המיקום לא פורסם על ידי המגלים |  |
את ארבע הכתובות שמספריהן 5, 6, 8, ו-12 ניתן לראות באתרן.
לקריאה נוספת

| --- | --- |
פורטל ארכאולוגיה של המזרח הקרוב:  לפורטל ארכאולוגיה של המזרח הקרוב
רוני רייך, "תחום גזר – לחקר היישוב היהודי בגזר בתקופה החשמונאית", ארץ-ישראל י"ח (ספר נ' אביגד) (תשמ"ה), עמ' 167–179 (תקציר אנגלי בעמ' *71).
כתובות תחום גזר, כתבה הכוללת וידאו, צילומי הכתובות וטקסט
R. Reich, The "Boundary of Gezer" Inscriptions again, Israel Exploration Journal 40 (1990), pp. 44-46.
R. Reich and Z. Greenhut, Another “Boundary of Gezer” Inscription found Recently, Israel* Exploration Journal 52 (2002), pp. 58-63.
E. Mitchell and R. Adam Dodd "More ‘Boundary of Gezer’ Inscriptions: One New and Another Rediscovered. Israel* Exploration Journal 64 (2014), pp. 191-207.
הערות שוליים

↑  צבי אילן, ד"ש מיהודי יפו, דבר, 15 באוגוסט 1975
1 2  כל חדש תחת השמש, עברי אנכי, 4 בדצמבר 1874
↑  דו"ח חדשות בעתיקות יולי 2012 של רשות הטבע והגנים עמ' 4
↑  אברהם אליהו הרכבי, מכתב, הצפירה, 6 בינואר 1875
↑  חדשות לבית ישראל, חבצלת, 23 בדצמבר 1881
מוזיאון משחקי המחשב (ברלין)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון לטכנולוגיה
 כתובת:  ברלין 
 מיקום:  ברלין 
 מדינה:  גרמניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1997
 תאריך פתיחה רשמי:  1997 
 
 קואורדינטות:  52°31′03″N 13°26′31″E﻿ / ﻿52.5175°N 13.4419°E﻿ / 52.5175; 13.4419
 אתר רשמי
  (למפת ברלין מוגדלת) מוזיאון משחקי המחשב(למפת ברלין רגילה) מוזיאון משחקי המחשב
 
חזית המוזיאון
מוזיאון משחקי המחשב ברלין (בגרמנית: Computerspielemuseum Berlin) הוקם בשנת 1997. בין השנים 1997-2000, הוא פעל באופן קבוע בברלין, גרמניה. לאחר מכן הוא הפך למוזיאון מקוון בלבד. הוא נפתח שוב החל משנת 2011 בשכונת פרידריכסהיין בברלין.
רקע

מוזיאון משחקי המחשב שנפתח בשנת 1997 בברלין, היווה את התערוכה הראשונה הקבועה בעולם לתרבות הדיגיטלית האינטראקטיבית. מעל 30 תערוכות לאומיות ובינלאומיות התקיימו במוזיאון. המוזיאון מכיל כ-16,000 משחקי מחשב, כ-10,000 מגזיני מחשבים, מחשבים ביתיים וקונסולות משחקים היסטוריים אשר נמכרו באירופה, וכן פריטים נוספים כגון: סרטוני וידאו, פוסטרים וחוברות הסברים. הוא מהווה את אחד האוספים הגדולים באירופה של תוכנה וחומרת בידור.
ישנם מעל 300 מוצגים אינטראקטיביים המציגים את היסטוריית משחקי המחשב. אחד מהם הוא משחקיית וידאו משנות ה-80 עם משחקי ארקייד מקוריים. כל קונסולות המשחקים מוצגות במוזיאון החל מאודיסיאה משנת 1972 ועד קונסולות חדשות כמו נינטנדו או סדרת פלייסטיישן.
המוזיאון חבר במועצה הבינלאומית למוזיאונים.
מתי שריקי

| --- | --- |

מתי שריקי
 לידה:  13 במאי 1983 (בן 41) ב' בסיוון ה'תשמ"ג באר שבע
 שם לידה:  מתן שריקי
 מוקד פעילות:  ישראל 
 עיסוק:  מוזיקאי
 כלי נגינה:  גיטרה, פסנתר
 פרסים והוקרה:  פרס אקו"ם לעידוד היצירה
  מתי שריקי, ברשת החברתית פייסבוק
 
מתיתיהו (מתי) שריקי (נולד בב' בסיוון ה'תשמ"ג, 13 במאי 1983) הוא מוזיקאי, זמר ויוצר ישראלי. זוכה פרס אקו"ם לעידוד היצירה לשנת 2014. ב-2015 יצא אלבומו הראשון "אור חדש". ב-2018 נבחר לתגלית השנה במצעד השנתי של כאן מורשת. בשנת 2020 יצא אלבומו השני "דרכים" שגם הוא זכה בפרס אקו"ם לעידוד היצירה.
עוסק גם בעיצוב גרפי, עורך וידאו ואנימציה והוא הבעלים של משרד "MATISHRIKI STUDIO".
ביוגרפיה

נולד בשם מתן שריקי בבאר שבע לאב שעלה ממרוקו המשמש כחשמלאי בעלית, ולאם העוסקת בחינוך. הוא השני מבין שמונה ילדים במשפחה. בגיל 8 שינה את שמו למתתיהו בהוראת רב מקובל מירושלים. עד גיל 10 גדל בערד ובכסלון ואז המשפחה עברה לרמות אלון בירושלים. בגיל 8 החל לנגן על פסנתר, למד מוזיקה קלאסית וניגן בקונצרטים במתנ"ס. למד בבית הספר "דוגמה עוזיאל" ובישיבת דביר לאמנויות בירושלים, שם עשה בגרות במוזיקה במגמת פסנתר, עיבוד, הלחנה ותאוריה. בתקופת לימודיו בישיבה החל לנגן על גיטרה. את שירו הראשון כתב בתקופה זו בעקבות פטירת אחת החניכות בתנועת הנוער בה השתתף. הוא היה חלק מהרכב מוזיקלי שהופיע בישיבה ובאירועים נוספים. היה חניך בבני עקיבא, הצופים הדתיים, ובעיקר בעזרא. הדריך גם בתנועת הנוער "צדק" הפועלת בשכונות פיתוח שבהן אין פעילות של התנועות הגדולות.
אחרי הישיבה התיכונית התחתן, ולמד בישיבת שדמות נריה. בצה"ל שירת במסגרת ישיבת הסדר כמש"ק דת באוגדת הבקעה, וניגן באירועים צבאיים שונים.
ביוגרפיה > מוזיקה

בין השנים 2006–2020 היה הסולן והקלידן בלהקת החתונות "קומי אורי".
אלבומו הראשון "אור חדש" יצא ב-2015. את האלבום הפיק אבי טל, מי שהפיק את האלבומים הראשונים של אודי דוידי, אהרון רזאל, הראל טל ועוד. בהקלטת האלבום השתתפו בין השאר עמית יצחק על הגיטרות ואבי אבידני על התופים.
לקראת הוצאת האלבום הופיע בפסטיבל חברון, בריקוד דגלים, ב-Israel Day Concert סנטרל פארק בניו יורק, לוס אנג'לס ובבמות אינטימיות כמו בתיאטרון החאן ומועדון "הגולה". במהלך הופעה בבנייני האומה לצד רמי קליינשטיין וישי ריבו, חשף לראשונה את ההתמודדות שלו עם גמגום.
ב-2015 שר את השיר "כתפוח" שהלחין יעקב כ"ץ (כצל'ה). ב-2016 הופיע את מופע הפתיחה לפני הופעה של אברהם פריד במעלה אדומים. לקראת יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל באותה שנה הוציא את השיר "עוד" לזכר רבו הרב יוסי דיקשטיין שנרצח בפיגוע.
ב-2018 השתתף מאות פעמים כזמר ודמות במופע "מתגברים" בבימויו של גולן אזולאי, מופע לבני הנוער המספר את סיפורם האישי של אנשים שונים שהתמודדו עם מציאות קשה ומורכבת ועל דרכם להצלחה לאחר ההתגברות על המשבר, בהפקת ארגון מעגלים.
ב-2018 השתתף בתוכנית הריאלטי "אביב או אייל". מלהקי התוכנית פנו לשריקי, שסירב בתחילה - אך לאחר שההפקה הודיעה לו שהוא "מוקפץ" ישירות לאודישן המצולם, ללא כל המבחנים המקדימים, הסכים להשתתף. בתוכנית הגיע עד שלב הנבחרות.
במאי 2020 יצא לאור אלבומו השני "דרכים", בהפקה מוזיקלית של נועם עקרבי ונדב ביטון (שהפיק את האלבומים הראשונים של ישי ריבו ועמיר בניון). מהאלבום יצאו הסינגלים "מסתתר", "אם", "שער המזרח", "מחר", ו"פרד"ס"
בפברואר 2024 הוציא סינגל בשם "שר לאלוקים" שכתב והלחין בעת שירותו במילואים, ועיבד נועם עקרבי. השיר מלווה בקליפ אותו כתב וערך, וצולם במציאות היומיומית בצבא.
ביוגרפיה > גרפיקה

למד קורס בגרפיקה באוניברסיטת אריאל. עבד כגרפיקאי במשרד החינוך בתל אביב, במשרד הפרסום "שילה ברכץ" בבית אל ושימש כארט דיירקטור בערוץ 7. כיום הוא הבעלים של משרד "MATISHRIKI STUDIO".
יצר קליפים לישי ריבו: "נפשי", "אחת ולתמיד", "לים", "הלב שלי", "הבוקר יעלה", "אדון עולם", "שטח אפור","משגיח מן החלונות" ו"תכף יפתח".
יצר והפיק את הקליפים "הכל עוד אפשרי" של עקיבא תורג'מן, "לא נפסיק לרקוד" של ארי גולדוואג, "דע מה" של יוני Z, "השידוך שלי" של ישי לפידות, "ברכות" של צבי זילברשטיין ומרדכי שפירא, ״כשהכל יסתדר׳׳ של בריו חקשור, "לא זכיתי באור מן ההפקר" של מיכה שקד, "באמת" של יוסף נטיב ויונתן רזאל, "ניגון רבי לוי יצחק מברדיצ'ב" של יצחק מאיר, "המים שטפונו" של שלומי גרטנר ושלום פרץ, "תפילה" של אריאל קינן ו"תורתך באהבה" של צחי קליין.
חיים אישיים

נשוי לאודליה, כוריאוגרפית ויוצרת שהקימה בית ספר למחול יהודי בשם "מחוללות", ואב לשבעה, והם מתגוררים בשבות רחל.
הערות שוליים

↑  סוף סוף: אלבום בכורה למתי שריקי, באתר ערוץ 7, 23 במרץ 2015
↑  ראו למשל פסח שמח בחברון, באתר היישוב היהודי בחברון
↑  יוני קמפינסקי, יום ירושלים ה-47: שמחת ירושלים ב'ריקודגלים' המסורתי, באתר ערוץ 7, 28 במאי 2014
↑  ניו יורק: מסרים ציוניים בעטיפה מוזיקלית, באתר ערוץ 7, 1 ביוני 2015
↑  יוני קמפינסקי, שכול, גמילה ושיקום - על במה אחת, באתר ערוץ 7, 4 בנובמבר 2016
↑  ערוץ 7, צפו: מתי שריקי מגיע ל"אביב או אייל", באתר ערוץ 7, 6 ביולי 2018
↑  לינוי משעלי, ‏מתי שריקי סיים את דרכו בתכנית "אביב או אייל", באתר "סרוגים", 20 באוגוסט 2018
1 2  ערוץ 7, "מסתתר" מתי שריקי מספר על השיר החדש, באתר ערוץ 7, 6 במאי 2018
1 2  חדשות כיפה, ‏האזינו: מתי שריקי בשיר חדש - פרד"ס,  באתר כיפה, 29 במאי, 2019
↑  מחוללות - בית ספר למחול יהודי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 5b129b3f-b079-48d2-b02b-f829d477bef5
קודקס

קודקס כתוב על קלף
קוֹדֶקְס, כינוי לספרים שנכתבו שלא בתבנית מגילה אלא בתבנית דפים הבאים על דפים, בדומה לספר הנהוג בימינו. הכינוי כולל את כל סוגי המצעים לספרים: עור וגוויל, קלף ופפירוס.
מקור השם בלטינית: Caudex - ספר או קובץ. משמעותו המקורית של המונח הלטיני היא "גזע עץ", בגלל לוחות העץ ששימשו לכתיבה; בערבית כונה מִצְחָף, מילה שהתקבלה גם בעברית. כוונת המונח הזה היא לחיבורים בכתב-יד אשר נכרכו ונקראו במתכונת ספר: עמוד אחרי עמוד, והטקסט מופיע בשני צדדיו של כל דף, כפי שנעשה גם בימינו בספרים מודפסים.
היסטוריה

בעת העתיקה, עד המאה השלישית, נכתבו ספרים בתבנית מגילה נגללת, בדומה לספרי התורה הנוהגים עד היום. מכאן הכינוי מגילות לספרים הנפרדים. מכאן גם הכינוי "בית עקד הספרים": ספרי המגילות היו נעקדים (נקשרים) ברצועות עור כדי שהמגילות לא ייפתחו, ומשום כך הספריות, משכנן של המגילות הקשורות, נקראו בתי עקד הספרים.
מהמאה השנייה לספירה החל בספרות היוונית והרומאית מעבר איטי מכתיבה על מגילה שנעקדה לכתיבת דפים נפרדים שנכרכו בקודקס, שצבר תאוצה במאות הרביעית והחמישית. בתחילה נכתבו המצחפים על גבי פפירוסים ועם הזמן נכתבו גם על קלף ועור. שימוש בשומר הדף היה נפוץ מאוד במהלך המאה ה-16, עם הרחבת שימוש בדפוס, הכנסת שומר דף החל להיות פחות נפוץ.
האזכור הראשון של המונח מצחף בספרות יהודית קיים בספר הלכות פסוקות מן המאה השמינית לספירה ולפי פרופ' מלאכי בית-אריה זהו הזמן המשוער של המעבר ממגילה לקודקס בספרות היהודית. המילה מצחף נטבעה עוד בתקופת הגאונים מן הערבית (مصحف), ומקורה כנראה אתיופי (השורש צח"ף בגעז פירושו לכתוב). גם כתבי היד החשובים של התנ"ך, כגון כתר ארם צובא, בנויים כמצחפים.
קודקס חוקים

מכיוון שאחד השימושים העיקריים לספרים בעת העתיקה היה לכתיבת חוקים והלכות, המילה קודקס הפכה גם כינוי לקובץ של חוקים. קודקס היום הוא קובץ של דינים הנוגעים לתחומים השונים של החוק - פלילי, אזרחי, מסחרי או תחום יחסי העבודה. יצירת קודקס היא פעולה תחיקתית ומבוצעת על ידי הרשות המחוקקת. קודיפיקציה היא פעולה שבה הרשות המחוקקת עורכת בצורה סיסטמטית את החוקים השונים בתחום מסוים, מחדשת, מאחדת, משלימה ומעדכנת את החוקים וגם מבטלת חוקים מיושנים.
חוקי אור-נמו הם קובץ החוקים הקדום ביותר שנמצא בחפירות ארכאולוגיות. מקורו בתרבות השומרית העתיקה, ששלטה באזור דרום מסופוטמיה.
הקודקסים החשובים ביותר שחוברו במהלך ההיסטוריה הם:
קודקס חמורבי - נכתב בבבל במאה ה-18 לפנה"ס ועוסק בדיני עונשים, סדרי הדיון המשפטי, דיני אישות ודיני ירושה.
קורפוס יוריס קיוויליס (המכונה גם קוד החוקים הביזנטי) - נכתב על ידי הקיסר יוסטיניאנוס הראשון בשנת 533. קודקס זה הוא סיכום מלא של המשפט הרומי והשפעתו רבה בארצות אירופה עד ימינו.
קודקס נפוליאון - הוא קודקס של המשפט האזרחי שנכתב בידי הקיסר נפוליון הראשון בשנים 1803–1804. חלקים ממנו תקפים עד היום בצרפת והוא משמש דוגמה לקודיפיקציה אזרחית עד ימינו.
הקודקס האזרחי הגרמני - קודקס חוקים באימפריה הגרמנית אשר נחקק בשלהי המאה ה-19 בעקבות איחוד גרמניה.
קיימת גם קודיפיקציה של חוקי הכנסייה המכונה משפט קאנוני.
ראו גם

קודקס אזרחי
הצעת חוק דיני ממונות
לקריאה נוספת

מאיר בר-אילן, המעבר ממגילה לקודקס (מצחף), ורישומו בקריאת התורה, סיני, קז (תשנ"א), א עמ' רמב-רנד
הערות שוליים

↑  מִצְחָף במילון ספרנות (תשל"ו), באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  מלאכי בית-אריה, קודיקולוגיה עברית, קדם-פרסום גרסת אינטרנט גרסה 0.12 (תש"ף), פרק א, עמודים 39–40. בית אריה מציין שם עוד שני מונחים ששימשו בתקופות השונות ככינויים לקודקס: דפתר ומחזור.
↑  בצלאל בר כוכבא, חג הפורים בימי הבית השני ומגילת אסתר באסיה, בתוך סיני, תשרי-טבת תשנ"ח, עמוד פא
↑  מלאכי בית-אריה, קודיקולוגיה עברית, קדם-פרסום גרסת אינטרנט גרסה 0.11 (תשע"ט), פרק א, עמ' 36-40
| חוק ומשפט |
| --- | --- | --- |
| ענפים עיקריים | משפט ציבורי • משפט חוקתי • משפט מנהלי • משפט פלילי • דיני חיובים • דיני חוזים • דיני נזיקין • דיני עשיית עושר ולא במשפט • דיני קניין • דיון אזרחי • דיון פלילי • משפט בין-לאומי פומבי • דיני היושר |  |
| תחומים נוספים | משפט ימי • דיני חדלות פירעון • דיני תאגידים •  דיני הגבלים עסקיים • משפט בין-לאומי פרטי • דיני הגנת הצרכן • דיני משפחה • דיני ירושה • קניין רוחני • דיני עבודה • משפט צבאי • דיני מיסים • דיני נאמנות |  |
| מקורות המשפט | חוקה • חוק • תקנות • צו • תקדים • קודקס • מנהג • פקודה • אסדרה |  |
| שיטות משפט | משפט קאנוני • המשפט המקובל • המשפט הקונטיננטלי • המשפט הרומי • משפט עברי • שריעה • יאסה • השיטה האינקוויזיטורית • השיטה האדברסרית |  |
| תורת המשפט | פוזיטיביזם משפטי • פורמליזם משפטי • ריאליזם משפטי • הגישה הביקורתית למשפט • משפט הטבע • משפט השוואתי • הגישה הפמיניסטית למשפט • ניתוח כלכלי של המשפט • מחשבה מדינית |  |
| מוסדות ובעלי תפקידים | רשות מחוקקת • הרשות השופטת • רשות מבצעת • שופט • עורך דין • בוררות |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4148186-0  NKC: ph114942 
הספר של קלס דוגמה לקודקס שנוצר בימי הביניים
יעל ניצן

| --- | --- |

 לידה:  11 באפריל 1952 (בת 72) עפולה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 
יעל ניצן (נולדה ב-11 באפריל 1952) היא אוצרת, יזמת ויועצת תקשורת, מקימת ארגון אמני המוזאיקה בישראל, מפיקת טלוויזיה וסרטים בעברה.
ביוגרפיה

יעל ניצן נולדה וגדלה בעפולה, בהיותה בת עשר עברה עם משפחתה לרמת השרון, בגיל 16 עברה כילדת חוץ לקיבוץ גבת, בו התגוררה שנים רבות. בגבת נישאה לאסף ניצן, נכד למייסדי התנועה הקיבוצית, ונולדו להם שלושה ילדים.
בשנים 1970–1972 שירתה בצה"ל כפקידת טיסות במרחב שלמה, סיימה קורס קצינות ושירתה בפיקוד המרכז.
ניצן למדה לתואר ראשון בספרות, חינוך והיסטוריה באוניברסיטת חיפה (1976) ותואר ראשון בספרות ואמנות מאוניברסיטת דרום אפריקה בפרטוריה שבדרום אפריקה (1979).
בשנים 1976–1982 שירתה ניצן בקבע בצה"ל, בתחילה כמנהלת ארגונית של הנספחות הצבאית בדרום אפריקה, ואחר-כך כראש מדור ארצות הברית בענף נספחים זרים, החטיבה לקשרי חוץ, אגף המודיעין, בדרגת סרן.
בשנים 1984–1986 ניהלה את ערוץ הקיבוץ במחלקת ההסברה והתקשורת של ברית התנועה הקיבוצית.
הקימה את חברת "ניצן הפקות",
ומשנת 1981 עד 1995 הפיקה עשרות סרטים למגזר הציבורי והפרטי וכחמישים תוכניות טלוויזיה.
ב-1988 הפיקה את תשדירי הבחירות של מפלגת העבודה. משנת 1993 עבדה כרכזת מערכת ותחקיר של הטלוויזיה הישראלית, כולל בתוכנית "זאפ לראשון" וחברת מערכת של "סוגרים שבוע" עם יאיר לפיד. הייתה מנהלת ההפקה של "מסיבת גן" ו"בסלון עם ירון", שתיהן עם ירון לונדון, והפיקה בין השאר תוכנית ליום הזיכרון עם גילה אלמגור, את התוכניות "פינג פונג" ותוכניות קיץ עם דן מרגלית.
הפיקה את "יום חלום", שהיא קלטת שירי פעוטות של לאה נאור, עם מוזיקה מקורית, לחנים ועיבודים של עוזי אסנר
ואת קלטת הווידאו "פיץ העכבר", מאת גידי קורן.
הקימה, ביחד עם השחקנית אורנה לביא פלינט, את חברת "ניצן-אורנע הפקות", שעסקה בהפקת קלטות לילדים. במסגרת זו הפיקו עם אולפני אנימה את "סיפורי התנ"ך"
– קלטת וידאו לילדים על פי סיפוריו של מאיר שלו, עם איורים של יוסי אבולעפיה וקריינות של איציק ויינגרטן, שיצאה ב-1994 ונמכרה בלמעלה מ-10,000 עותקים.
למדה אוצרות בסדנת אמני הקיבוץ אצל תמי כץ-פרימן וטלי תמיר (2010-2007). למדה לימודי מגדר בבית ברל ב-2013. בעלת תעודת אוצרת בינלאומית מהמועצה הבינלאומית למוזיאונים.
בשנים 1995–2000 שימשה כמנהלת התקשורת של צוותא, הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, תיאטרון הקיבוץ,
ודוברת בית גבריאל שלחוף הכנרת. שימשה כיועצת וכאוצרת אמנות עצמאית, בשנים 1996–2005 הייתה בעלת משרד "תיקשור מכוון", והחל משנת 2005 בעלת משרד "Art Comm".
בשנת 2006 הקימה את ארגון אמני הפסיפס בישראל" (0IMA), אותו היא מנהלת ובמסגרתו אצרה תערוכות וכנס שנתי.
היא שוקדת על הקמתו של מוזיאון הנשים הראשון בישראל, שמתוכנן לקום בחיפה.
בשנת 2008 הייתה מנהלת "מתן חיים" למחקר ולקידום השתלת איברים במרכז רפואי רבין, ובשנים 2009–2010 הייתה מנהלת עמותת "אׇדִ"י" לקידום השתלת איברים בישראל.
ב-2010 הקימה את גלריה לאונרדו בתל אביב. בשנת 2017 הקימה וניהלה את גלריית אסף בחיפה. הקימה בחיפה הוסטל לתרמילאים, שפעל בשנים 2016–2018.
אצרה למעלה מ-120 תערוכות.