stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
החאן של מנוק
היסטוריה > בניית החאן

בית הארחה, שנקרא בהתחלה החאן "קורטיה וקה" ("החצר הישנה"), נבנה בשנת 1808 על גדת הנהר דמבוביצה בבוקרשט מיוזמת הסוחר, החלפן והדיפלומט עמנואל מרזאיאן, ארמני יליד רוסצ'וק (באימפריה העות'מאנית - בשטח בולגריה של ימינו) ושנודע כמנוק ביי (1769–1817). הוא היה עשיר מופלג, פעל בשטח בולגריה ובוולאכיה ועל שירותיו זכה מהסולטן העות'מאני מוסטפא הרביעי תואר של דרגומן ואחר כך תואר סמלי של "ביי (נסיך) של מולדובה". אחרי שנת 1812 הוא נמלט לבסרביה, שהפכה אז לחלק מהאימפריה הרוסית.
מנוק, שניהל קשרים הדוקים עם מפקדי הכוחות העות'מאנים שמדרום לדנובה ועם שליטי ולאכיה ומולדובה, הגיע בשנת 1806 לבוקרשט, בירת ולאכיה, ונאלץ להישאר בה מסיבות קשורות לסכסוכים פנימיים באימפריה העות'מאנית והמלחמה העות'מאנית-רוסית שפרצה באותה שנה. במחצית השנייה של השנה התחיל בבניית החאן שהושלמה בשנת 1808. לפי עדויות אחדות הבנייה התחילה עוד ב-1803 על מגרש במתחם החצר הנסיכותית, ברחוב שנקרא אז "קורטיה וקה" ("החצר הישנה").
סגנון הבנייה היה חדשני יחסית לאותה תקופה, מכיוון שמנוק לא רצה שהחאן החדש ייראה כמו מבצר כפי שהיה נהוג במאה ה-18.
עד לסוף המאה ה-18 המגרש שעליו נבנה החאן השתייך לחצר הנסיכותית של ולאכיה ששכנה בסמוך. במקביל למגרש זה קנה מנוק אחוזות רבות באזור, המוזכרות בצוואתו משנת 1815.
בצורתו המקורית לפי תיאורים של התקופה, בקומת המרתף של הבית היו 15 מרתפים מקומרים, בקומת קרקע פעלו 23 חנויות, שני אולמות, 10 מחסנים, חדרי משרתים, מטבחים ומנהרה. בקומה העליונה שכנו 107 חדרים, שרובם נועדו לאירוח נוסעים. בחצר הפנימית היה בית קפה וכן גן עם מזרקה.
בין הבניין לנהר דמבוביצה נבנה רציף מאבן, בעל רוחב של מעל מטר עם מעגנים לסירות. אחרי שדמבוביצה נהפכה לתעלה לצורך פתיחת שוק הבשר (Hala de Carne), גם על יד חזית זאת התווספו מספר חנויות.
הבית אירח בשנת 1812 את המשלחות העות'מאניות והרוסיות שנשאו ונתנו ביניהן בשלהי המלחמה הרוסית-עו'תמאנית בשנים 1806–1812. בסיום הדיונים נחתם הסכם השלום של בוקרשט ב-28 במאי 1812 (16 במאי לפי לוח השנה היוליאני).
היסטוריה > אחרי מותו של מנוק ב-1815

עד לאמצע המאה ה-19 היה החאן של מנוק הבניין המסחרי החשוב של בוקרשט והוא אחסן 15 חנויות סיטונאיות, 23 חנויות קמעוניות, 107 חדרי משרדים או מגורים, שני אולמות אירועים ובית מרזח.
אחרי 1812 עבר מנוק לגור באחוזתו בחנצ'שט, בבסרביה. בגלל המרחק הרב לבוקרשט החליט למכור את החאן וחיפש לקוחות החל מסוף שנת 1816.
אחרי שנפטר ב-20 ביוני 1817, ככל הנראה בעת תרגולי רכיבה על סוס, עבר הבחאן למנהלי עזבון, מכיוון שילדיו היו קטינים. הוחלט להחכיר את כל הנדל"ן שהיה ברשותו בוולאכיה.
בדצמבר 1827 נחכרו נכסיו כולל החאן על ידי דימיטריה ד. דדו וניקולאיה אלקסיו.
היסטוריה > רעידת האדמה בשנת 1838

ב-11 בינואר 1838 ניזוק הבניין מאוד ברעידת אדמה.
ועדה שבדקה אאותו המליצה על הריסת חלק מהבניין ועל בנייה מחדש. איוואן מוראט מרזאיאן, בן של מנוק, שהיה באותה עת כבר יורש בעל מלוא הזכויות, לא הסכים לכך. אחרי סחבת של קובלנות, איומים ובדיקות חוזרים ונשנים, בשנים 1841–1842 החליט הבן למכור את חאן שהפך עבורו לבלתי רווחי.
בשנת 1842 שכן בבניין לזמן קצר בית העירייה של בוקרשט.
היסטוריה > באמצע המאה ה-19

ב-1842 קנה את הבית הפיטאר דימיטריה איקונומידיס (אקונומו) יחד עם עוד שני שותפים - גאורגה איקונומידיס ולמברו ואסילסקו. איקונומידיס הוריש אותו במותו בשנת 1854 לשלושת ילדיו. אחיו של המנוח, גאורגה איקונומידיס, יחד עם שותף בשם אלכסנדרו קירופול ערערו על הצוואה. אחרי הליכים משפטיים הוכרז הבן קוסטאקה אקונומו כיורש עיקרי של החאן.
המקום נוהל בהמשך עד שנת 1870 על ידי שלושה בעלים: פאנאיט וזאנטיה, מילאן לומוביץ' ודימיטריה קוסטנדינסקו. ב-1868 קונסטדינסקו שינה לראשונה את שם החאן ל"הוטל". אחרי 1860 הוחכר מרבית שטח המלון ל-4 שנים למילאן לומוביץ'.
הצייר הצרפתי דיידונה אוגוסט לאנסלו, שביקר בבוקרשט בשנת 1860, צייר את החאן כפי שנראה ביום רגיל.
ברישומיו ציין כי הבניין נראה שחור מלכלוך ודייריו מנהלים בו את חייהם בעיני כל בלי דאגה לפרטיות, כשמבלים רב זמן בגלריות. הצייר ציין את שתי שורות הגלריות שחיברו ביניהם ארבעה הבתים המרכיבים את החאן. התרשם בין היתר, מהסולם הגדול האלגנטי המשרת את שתי הקומות, מהמעקים המעוצבים בטעם ולדבריו מדובר בארמון מעץ. הזקוק לשפוץ כללי.
יחד עם זאת בשנים 1858–1859 סיפק החאן רווחים של 69,420 ליי.
היסטוריה > "גראן הוטל דאצ'יה"

בשנת 1861 או 1862 הבניין נמכר ללמברו ואסילסקו. בשנת 1874 השקיע הבעלים החדש בשיפוצו ושינה את שמו ל"גראן הוטל דה לה דאסי" - מלון דאצ'יה.
למלון היו שני אולמות גדולים, שאירחו נשפים ומסיבות. החל מהחורף 1878 אמרגן בשם י.ד. יונסקו ארגן בהם מופעי תיאטרון ואופרטות. ב-1879 הופיע כאן הקוסם האמריקאי גיימס לואון שמשך קהל רב. שלוש פעמים בשבוע התקיימו נשפי מסיכות בליווי התזמורת של הכנר והמנצח לודוביק ויסט.
זכורות הופעות של השחקנים גריגורה מנולסקו ומיכאיל פסקאלי ושל להקת האופרטות של יון בז'נארו.
מאוחר יותר נרכש החאן על ידי משפחת קנטקוזינו. הולאם בימי המשטר הקומוניסטי (1989-1947) והוחזר לבני משפחה זו בשנת 2007.
היסטוריה > אירועים חשובים

בבית זה נדון ואחר כך נחתם הסכם השלום בבוקרשט ששם קץ למלחמה בין רוסיה לאימפריה העות'מאנית במאי 1812.
לפני כניסת רומניה למלחמת העולם הראשונה כאן, ב"אולם דאצ'יה" התכנסו בשנים 1914–1916 הפוליטיקאים הרומנים שתמכו בכניסת רומניה למלחמה בצד של מעצמות ההסכמה המשולשת לשם השגת איחוד הרומנים מטרנסילבניה ובוקובינה עם ממלכת האם הרומנית: טאקה יונסקו, אוקטביאן גוגה, בארבו שטפנסקו-דלווראנצ'ה, ניקולאיה פיליפסקו ואחרים.
הבניין עבר שיפוצים חוזרים - בשנים 1848, 1863, 1970-1966, 1991–1992 ולאחרונה ב-2007–2009. המבנה נשאר שלם והוא אחד משלושת בתי הארחה של שכונת ליפסקאן המשמש עדיין כבית מלון.[דרוש מקור]
היסטוריה > במדיה האומנותית

שיר של אדריאן פאונסקו על לחן של מירצ'ה וינטילה - "Hanul lui Manuc"
שער הכניסה לחאן
החאן של מנוק בפנים
המסעדה בחצר הפנימית, 2006
לקריאה נוספת

George Potra - Istoricul hanurilor bucureştene, Ed. Ştiinţifică şi Enciclopedică, Bucureşti, 1985
Nicolae Iorga - Istoria Bucureştilor, Bucureşti 1939.
România - Ghidul verde Michelin, Meteor Press, București 2011 p.126
2009 Constantin C. Giurescu - Istoria Bucureștilor, Ed. Vremea,. București
הערות שוליים

1 2 3  אתר התיירות Romania insider
1 2 3  C.C.Giurescu 2009 עמ' 607
1 2  לפי Pușa Roth באתר Din Bucureștii de altădată I
↑  האתר הרשמי
החאן של מנוק בשנת 1841, כפי שצויר על ידי האמן הצרפתי מ. בוקה
החאן של מנוק בשנת 1860 ברישום של הצייר הצרפתי דיידונה אוגוסט לאנסלו
מראה מכיוון ככר אונירי
הנס אלבין ראוטר

| --- | --- |

 לידה:  4 בפברואר 1895 קלגנפורט, אוסטריה 
 הוצאה להורג:  24 במרץ 1949 (בגיל 54) סכוונינגן, הולנד 
 מדינה:  אוסטריה 
 השתייכות:  הצבא האוסטרו-הונגרי 
 דרגה:  אוברגרופנפיהרר 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה 
 
יוהאן בפטיסט הנס אלבין ראוטר (בגרמנית: Johann Baptist Hans Albin Reuter; פברואר 1895 - 24 במרץ 1949) היה מבכירי המפלגה הנאצית, שלקח חלק גדול בשואת יהודי הולנד. בשנים 1940–1945 שירת כמפקד הבכיר של אס אס ומשטרה בשטח הכבוש של הולנד. בסיום מלחמת העולם השנייה, נשפט בהולנד בגין פשעים נגד האנושות, נידון למוות והוצא להורג בירי.
ביוגרפיה ועבר צבאי במלחמת העולם הראשונה

ראוטר נולד בכפר קלגנפורט באוסטריה בשנת 1895, למשפחה בת שבעה ילדים. אביו, יוזף ראוטר, היה עובד מדינה באוסטריה. ראוטר סיים את לימודיו בתיכון בשנת 1912 והמשיך בלימודי הנדסה באוניברסיטה הטכנולוגית בגראץ. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התנדב לצבא האוסטרו-הונגרי. במאי-יולי 1921 לחם בשלזיה, צ'כיה עילית. על שירותו במהלך המלחמה, זכה ראוטר בכמה עיטורים, ביניהם צלב הכסף הצבאי האוסטרי בדרגה III עם שליטי מלחמה, מדליית הכסף לניצחון, מדליית הפצועים וצלב קרול לחיילים.
המפלגה הנאצית

ראוטר פגש את אדולף היטלר בשנת 1927 והצטרף לתנועה הלאומית-סוציאליסטית באוסטריה. ראוטר שימש כקצין ב"גדודים החופשיים", מיליציות נאציות שפעלו נגד ממשלת אוסטריה לפני הסיפוח. בספר "פנקס הקהילות" נכתב כי ראוטר "היה נאצי קנאי, קשוח וסמכותי ועל אף זלזולו בבעלי השכלה לא נעדר אינטליגנציה. נאמנותו הייתה נתונה מעל לכל להימלר ול- אס-אס. בכוח ובתככים הוא ניסה להרחיב את האימפריה של ה-ס.ס. ובמיוחד השתדל להיות המבצע הבלעדי של המדיניות האנטי - יהודית".
פעולות בהולנד

במלחמת העולם השנייה פעל ראוטר בהולנד, שם מונה למפקד האס- אס והמשטרה וגנרל קומיסר בענייני ביטחון.
ב-21 ביוני 1943 הפך למפקד האס אס בהולנד, ובתפקידו זה היה אחראי על גירוש 110,000 יהודי הולנד למחנות ריכוז והשמדה נאצים (רק 6,000 שרדו), על דיכוי ההתנגדות ההולנדית. ראוטר היה אחראי גם לגירוש 300,000 הולנדים לגרמניה לעבודות כפייה.
קורבנותיו הראשונים היו תשעה שובתים שנהרגו ב־26 בפברואר 1941. האס-אס הקים מחנה ריכוז בשם Herzogenbusch בעיירה Vught שהעניקה למחנה את שמו ההולנדי: Kamp Vught. בסך הכל נכלאו במחנה זה 31,000 איש, מתוכם כ-735 נהרגו. האס-אס הקים וניהל גם מה שמכונה פולישיליצ'ים במעברה או מחנה משטרת מעבר ליד אמרספורט, המכונה קמפאמרספור, למעשה מחנה ריכוז בו נאסרו כ־35,000 איש, מתוכם 650 נהרגו הולנדים ושבויי מלחמה רוסים. ארגון האס.אס בראשות ראוטר ניהל גם את מחנה המעבר וסטרבורק (polizeiliches Durchgangslager Westerbork), המקום בו גורשו 110,000 יהודי הולנד למחנות הריכוז וההשמדה הנאצים, בעיקר באושוויץ ובסוביבור.
תחת הנהגתו של ראוטר, נבנה בלוק מיוחד לאסירים פוליטיים (למשל, אנשי המחתרת ההולנדית) בכלא שווינגן. לעיתים קרובות הם נעצרו ללא הגבלת זמן, בסך הכל נאסרו שם 28,000 איש במשך יותר מ -4 שנים; רבים טופלו, חלקם הועמדו לדין ו -738 גברים ו -21 נשים מתו כאן או בשטח ההוצאה להורג הסמוך, Waalsdorpervlakte (כיום אתר זיכרון לאומי).
ראוטר הוביל תגובה אכזרית על כל התקפה על גורמים נאציים ומשתפי פעולה הולנדים: עשרה הולנדים היו אמורים להיות מוצאים להורג עבור גרמני אחד שנהרג, ושלושה הולנדים היו אמורים להיות מוצאים להורג עבור משתף פעולה הולנדי אחד שנהרג בידי המחתרת. בשנת 1944, מספרים אלה גדלו באופן חד ככל שתנועת ההתנגדות הפכה ליותר פעילה. במהלך תקיפת בעלות הברית על העיר ארנהם במהלך מבצע "מרקט גארדן", הפך ראוטר למפקד של כוחות לוחמים גרמניים מאולתרים, שהורכבו מגדודי אס.אס ומשטרה. לאחר שהיה שותף בהדיפת המתקפה הבריטית על ארנהם, קודם רוטר לפיקוד על החזית, כגנרל בוואפן אס.אס.
בליל ה-7 עד 8 במרץ 1945 ראוטר נפצע קשה בהתקפה שאורגנה על ידי ההתנגדות ההולנדית בווסטה הובה ביער Veluwe, כפר קטן בין ארנהם לאפלדורן. כנקמה, הגרמנים הוציאו להורג 117 אסירים פוליטיים בזירת הפיגוע, כמו גם 49 אסירים בקמפ אמרספור, 38 אסירים בהאג, 53 אסירים באמסטרדם ו-6 אסירים באוטרכט. התקפה זו לא תוכננה; ההתנגדות רצתה להשתלט על משאית ולהשתמש בה כדי להגיע לחקלאי שהקריבו פרות עבור הצבא הגרמני. במקום המשאית, עצרו אנשי ההתנגדות כאשר הם לבושים במדים גרמניים את המכונית של ראוטר. אנשי המחתרת זוהו מאחר שראוטר הוציא הנחיה, שבועיים בלבד קודם לכן, שקבעה כי על סיורים גרמניים לא לעצור אף רכב צבאי גרמני מחוץ לערים או כפרים, וחילופי אש פרצו. שאר הנוסעים במכונית נהרגו, אך ראוטר העמיד פנים שהוא מת ושרד. הוא נמצא על ידי סיור גרמני והועבר לבית חולים שם נשאר עד למעצרו על ידי המשטרה הצבאית הבריטית לאחר כניעת גרמניה הנאצית.
אחרי המלחמה

ראוטר נמסר לממשלת הולנד על ידי הבריטים והועמד לדין על ידי בית משפט מיוחד בהאג. הוא הכחיש כי ביצע פשעי מלחמה, אך בית המשפט מצא אותו אשם וגזר עליו מוות ב-4 במאי 1948, המשפט הוקלט בסרט תיעודי.
הסיבה העיקרית לגזר הדין מוות הייתה הגירוש למחנות ההשמדה של כ -110,000 יהודים מהולנד. ראוטר דחה אז את התערבותו של מזכיר המדינה קארל יוהנס פרדריקס לטובת יהודי הולנד בטענה כי "הבעיה היהודית היא עסק גרמני גרידא". בית הדין המיוחד מצא כי אמצעי הדיכוי של ראוטר אינם מוצדקים, וכי עצם הכיבוש של הולנד בידי גרמניה היה לא חוקי, ולכן להולנדים הייתה זכות להתנגד.
ראוטר ערער לבית המשפט העליון בהולנד על פסק הדין של בית הדין המיוחד, אך בית המשפט העליון אישר את פסק הדין ואת עונש המוות. ב־12 בינואר 1949. המשפט של ראוטר היה מהחשובים בהולנד, הן לגבי סוג הפשעים ומספר הקורבנות והן הנושאים המשפטיים להם הולידה בפני בתי המשפט בהולנד. פסקי הדין הסקרים כוללים ממצאים חשובים התורמים רבות לפתרון בעיות מסוימות שהן בעלות אופי מורכב בתחום המשפט הבינלאומי, כגון סוגיית פעולות תגמול לגיטימיות ולא לגיטימיות.
במהלך מעצרו קיים ראוטר שיחות עם שני היסטוריונים הולנדים על עבודתו בהולנד. הוא טען כי ציית להוראות הממונים וטען כי אינו יודע דבר על השואה המאורגנת במחנות בפולין הכבושה.
ראוטר הוצא להורג בירי בסמוך לסכוונינגן ב־24 במרץ 1949, מקום קברו נותר סוד ממלכתי.
הערות שוליים

1 2  יוסף מכמן, הרטוך בין, דן מכמן, פנקס הקהילות: אנציקלופדיה של היישובים היהודיים למן היווסדם ועד לאחר שואת מלחמת העולם השנייה, ירושלים: יד ושם, תשמ"ה, עמ' 75
↑  יעקב לזוביק, הבירוקרטים של היטלר משטרת הביטחון הנאצית והבנליות הרשה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007459633705171  BnF: cb13748301q (data)  GND: 119317524  ISNI: 0000 0001 1702 2781  LCCN: nr98002092  NTA: 120208946  VIAF: 122116588   WorldCat (עם VIAF): 122116588
התאחדות הכדורגל של ויילס

| --- | --- |

 ענפי ספורט:  כדורגל
 השתייכות:  פיפ"א אופ"א   IFAB
 תאריך ההשתייכות:  1910 (פיפ"א) 1954 (אופ"א)   18886 (IFAB)
 מיקום המטה:  קארדיף 
 יושב ראש:  דויד גריפיס
 תאריך ייסוד:  1876
 faw.cymru
 
התאחדות הכדורגל של ויילס (בולשית: Cymdeithas Bêl-droed Cymru, באנגלית: Football Association of Wales; ידועה גם כ-FAW) היא הגוף האחראי על הכדורגל בוויילס. ההתאחדות חברה בפיפ"א מאז 1910 ובאופ"א מאז 1954.
ההתאחדות הוקמה ב-1876 בוורקסהאם, והיא התאחדות הכדורגל השלישית הוותיקה בעולם, וכמו כן היא אחת מארבע התאחדויות (לצד התאחדות הכדורגל האנגלית, התאחדות הכדורגל הסקוטית, התאחדות הכדורגל האירית ופיפ"א) שהקימו את ועדת הכדורגל הבינלאומית (IFAB), האחראית על קביעת חוקת משחק הכדורגל.
ההתאחדות אחראית על מנהל הכדורגל בוויילס, ומפעילה את שש הנבחרות הלאומיות: הקרויות "A" (הנבחרת הבוגרת), "עד גיל 21", "עד גיל 18", "עד גיל 16", "נשים" ו"בנות עד גיל 16".
התאחדות הכדורגל של ויילס אחראית גם על כל הפעולות המשמעתיות כנגד שחקנים בקבוצות החברות בהתאחדות. הן כוללות את הקבוצות הוולשיות המשחקות במערכת הליגות באנגליה, ולגביהן ההתאחדות של ויילס מחליפה את מערכת המשמעת של התאחדות הכדורגל האנגלית.
התאחדות הכדורגל של מחוז שפילד והאלאמשייר

| --- | --- |
 ענפי ספורט:  כדורגל
 תחום השיפוט:  עירוני, שפילד
 מיקום המטה:  שפילד, אנגליה
 נשיא:  אמ.מתיו'
 יושב ראש:  בי.אמ.ג'ונס
 תאריך ייסוד:  1867
 תאריך סגירה:  1878
 גוף יורש:  התאחדות הכדורגל האנגלית
 
 
התאחדות הכדורגל של שפילד הוקמה בעיר שפילד שבאנגליה בשנת 1867 והייתה התאחדות הכדורגל הראשונה באנגליה. התאחדות הכדורגל הייתה מבוססת על חוקי שפילד, שהם חוקי היסוד הראשונים של הכדורגל. התאחדות הכדורגל של שפילד השתמשה בחוקי שפילד עד לשנת 1878, בה התמזגה עם התאחדות הכדורגל האנגלית. התאחדות הכדורגל כללה כמה ממועדוני הכדורגל הראשונים בעולם ובהם שפילד יונייטד והאלאם יונייטד. הקבוצות שהשתתפו בליגה המחוזית השתתפו גם בגביע של שפילד, שהוא אחד משלושת הגביעים הוותיקים ביותר שעדיין פעילים.
הנס איזידור וייזר

הנס איזידור וייזר (בגרמנית: Hans Isidor Weiser;‏ 1908–1990) היה מפורצי הדרך במדינת ישראל ברפואת השיקום, ייסד וניהל את המרכז לשיקום של צה"ל ליד יפו, ניהל את המכון לרפואה פיזיקלית וראומטולוגית בבית החולים הדסה (תל אביב) ובהמשך בבית החולים איכילוב.
אין תמונה חופשית
קורות חיים

וייזר נולד ב-1908 בגרמניה. התקבל ללימודי רפואה בליפציג ובשנת 1933 סיימם. במקביל סיים את האקדמיה לספורט ועבד במחלקה לפיזיולוגיה, באוניברסיטה.
ב-1933 עלה לארץ ישראל.
משנת 1935 ניהל את המכון לרפואת ספורט מבית שטראוס והיה רופא הגימנסיה העברית "הרצליה" .
במלחמת העצמאות ייסד וניהל את המרכז לשיקום של צה"ל ליד יפו. המרכז היה ראשוני, חדשני ופורץ דרך באותם ימים.
בשנת 1952 התמנה למנהלו של המכון לרפואה פיזיקלית וראומטולוגית בבית החולים הדסה.. ב-1961 עם פתיחתו של בית החולים איכילוב, הקים מכון מודרני לרפואה פיזיקלית ושיקום, אשר עמד לרשות שלושת בתי החולים העירוניים - ממשלתיים, (איכילוב, הדסה, בית היולדות הקריה). המכון טיפל בחולים הסובלים ממחלות חריפות וממושכות במערכת שריר-שלד, מחלות דלקתיות וניווניות ומחלות ראומטיות אחרות הגורמות סבל והגבלה בפעולות היום-יומיות. כמו כן טיפל בחולים הסובלים מהפרעות נירו-מוסקולריות שונות והפרעות חבלתיות שונות..
בשנות ה-50 היה ממייסדיה של החברה הישראלית לשיקום וראומטולוגיה.
ב-1978 פרש לגמלאות.
וייזר היה חבר באיגוד השיקום האמריקני, באיגוד השיקום הבינלאומי, וחבר כבוד באיגוד השיקום והרמטולוגיה הישראלי.
פרסם עשרות עבודות מחקר, (בשנים 1969-1972 פרסם 18 עבודות מחקר).
מתלמידיו: פרופ' מיכאל ירון, ד"ר ש. וייס.
נפטר ב-1990. השאיר אישה, ליזל וייזר (1915–2014) וארבעה ילדים.
סשה ברון כהן הוא נכדו..
ממאמריו

"נופך לבעיות שיקום חולה פלגה (המיפלגיה)", הרפואה, כרך מ"ג, חוברת ה', י"א אלול תשי"ב, עמודים 71-72
ראו גם

שיקום (רפואה)
לקריאה נוספת

פרופ' אבי עורי, "מבוא לתולדות הרפואה השיקומית בישראל", 1996, עמוד 56.
הערות שוליים

↑  יש לציין כי בשנות השלושים של המאה העשרים, לפני הגעתו של וייזר היה קיים בבית החולים (במבנה שממול לבית החולים) מכון לפזיוטרפיה בהנהלתו של ד"ר רטנר.
↑  אפרים סיני, "במלוא העין - מיומנו של רופא", צ'ריקובר הוצאה לאור, 1994, עמוד 154
↑  מרכז רפואי עירוני ממשלתי - ספר השנה 1971-1972, הוצאת המחלקה ליחסי-ציבור של בתי החולים העירוניים-ממשלתיים, העורך : אריה תורג'מן, 1972, "המכון לרפואה פיזיקלית וראומטולוגיה", עמודים 148-153
↑  נסים לוי, יעל לוי, רופאיה של ארץ ישראל, 1799–1948, מהדורה ב', זכרון יעקב: איתי בחור, 2012, עמ' 196.
↑  שי ארזואן‏, חולק כבוד אחרון: סשה ברון כהן בישראל, באתר וואלה, 30 בנובמבר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304428205171  ISNI: 0000 0004 0305 2252  VIAF: 299463044   WorldCat (עם VIAF): 299463044
התאבדות בסיוע רפואי

מדינות בהן התאבדות בסיוע רפואי היא חוקית
  מדינות בהן פסיקת בית המשפט קבעה שהתאבדות בסיוע רפואי מותרת, אך עד היום לא חוקקו חוקים מוסדרים בנושא
  מדינות בהן התאבדות בסיוע רפואי אינה חוקית
Secobarbital היא אחת התרופות הנפוצות ביותר להתאבדות בעזרת רופאים בארצות הברית
התאבדות בסיוע רפואי (באנגלית: Assisted suicide) הוא סוג של התאבדות אשר מבוצעת בסיוע אדם אחר. המונח מתייחס לרוב להתאבדות שמבוצעת בסיוע רופא (Physician-assisted suicide), שהוא התאבדות המבוצעת בסיוע של רופא או מטפל רפואי אחר. במדינות בהן התאבדות בסיוע רפואי מותרת על פי חוק, כאשר רופא המוסמך לכך קובע שאדם כשיר על פי חוק לסיים את חייו/חייה באמצעות התאבדות בסיוע רופא, בדרך כלל יכתוב הרופא למטופל מרשם רפואי עם מינון קטלני של תרופות.
במרבית תחומי השיפוט ברחבי העולם, סיוע לאדם להתאבד נחשב על פי החוק לפשע. אנשים שתומכים בקיום של התאבדות בסיוע רופאים, קוראים לרוב לוודא שאלו שיסייעו לאנשים לסיים את חייהם, יהיו פטורים מהעמדה לדין פלילי בגין הריגה או פשעים דומים.
התאבדות בסיוע רפואי היא חוקית במדינות מסוימות, בנסיבות מסוימות, כולל במדינות קנדה, בלגיה, הולנד, לוקסמבורג, קולומביה, שווייץ, באזורים מסוימים בארצות הברית, בפורטוגל ובמדינת ויקטוריה שבאוסטרליה. ברוב אותן המדינות או האזורים האנשים שמעוניינים לבצע התאבדות בסיוע רפואי חייבים לעמוד בקריטריונים מסוימים, כמו מחלה סופנית, לוודא שהם כשירים לקבל החלטה זו, ולוודא שהם הביעו את רצונם שוב ושוב לסיים את חייהם.
יש החוששים מבקרה בלתי מספקת על ההחלטות לסיוע רפואי להתאבדות.
ראו גם

המתת חסד
הערות שוליים

↑  Nicola Davis, Euthanasia and assisted dying rates are soaring. But where are they legal?, The Guardian, ‏15 July 2019
↑  Assisted Suicide Laws in the United States, Patients Rights Council, ‏6 January 2017
↑  דייוויד ברוקס, ליברלים עד מוות, אלכסון, מתוך האטלנטיק, 27 ביולי 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007534671805171  BNE: XX5324732  BnF: cb12571592v (data)  GND: 4117232-2  LCCN: sh91004385  NKC: ph191231 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מדעים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הנס אלכסנדר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  17 במאי 1917 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  23 בדצמבר 2006 (בגיל 89) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  גרמניה, הממלכה המאוחדת 
 השתייכות:  הצבא הבריטי 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה 
 
הנס אלכסנדר (באנגלית: Hanns Alexander; ‏6 ביוני 1917 – 23 בדצמבר 2006) היה קצין יהודי יליד גרמניה בצבא הבריטי, שלאחר סיום מלחמת העולם השנייה לכד את רודולף פרנץ הס מפקד מחנה ההשמדה אושוויץ.
ילדותו ונעוריו

הנס הרמן אלכסנדר נולד בברלין בשנת 1917 למשפחה יהודית. אביו ד"ר אלפרד אלכסנדר (Alfred Alexander) היה רופא שכיהן כנשיא אגודת הרופאים של ברלין ועסק בחקר מחלת סרטן הדם, הלוקמיה. הנס היה אחד מארבעת ילדיו, שתי בנות ושני בנים שאחד מהם היה אחיו התאום של הנס.
לאחר עליית הנאצים לשלטון נאלץ הנס, שהיה אז בן 17, לעזוב את בית הספר שבו למד. אביו התכוון להעבירו לבית ספר יהודי פרטי, אך הנס החליט לנטוש את הלימודים ונכנס לעבוד בבנק שנוהל על ידי חבר של הוריו.
בשל התגברות רדיפות הנאצים נמלטו בני המשפחה בשנת 1936 ללונדון. שם החל הנס לעבוד כפקיד מתלמד בבנק השייך לקרובי משפחתו.
במלחמת העולם השנייה

כאשר בריטניה הכריזה מלחמה על גרמניה ב-3 בספטמבר 1939, התנדבו הנס ואחיו התאום לשרת במחנה אימונים המיועד לאנשים שאינם אזרחים בריטיים. בינואר 1940 הם הוצבו לפלוגת עזר בלתי לוחמת שסייעה לכוחות הלוחמים.
במאי 1940 נשלחה הפלוגה לצרפת אך הפליגה חזרה לאנגליה ב-7 ביוני. אז קיבל הנס רשות להחליף בתעודת החייל שלו את שמו הפרטי מ"הנס הרמן" ל"הווארד הארווי". מטרת החלפת השם הייתה למנוע את זיהויו על ידי הנאצים כיהודי יוצא גרמניה אם יפול בשבי.
הנס ואחיו היו מאוכזבים מכך שהועסקו רק במסגרת כוח עזר, עת רצו להשתתף בלחימה. משאלתם התמלאה כאשר בשנת 1943 הוצבו לקורס קצינים ובסיומו זכו לדרגת סגן. ביוני 1944 פלוגתם השתתפה בנחיתה בנורמנדי.
בחקירת פשעי המלחמה

לאחר סיום המלחמה הוצב אלכסנדר ב- 'צוות לחקירת פשעי מלחמה' (War Crimes Investigation Team ) של הצבא הבריטי שמפקדו היה סגן-אלוף ליאו גן, יהודי שלימים עתיד להתפרסם כשחקן קולנוע. הנס אלכסנדר, שהיה אז כבר בדרגת סרן, הגיע ב-12 במאי 1945 למחנה הריכוז ברגן-בלזן. בזכות בקיאותו בגרמנית הוא מונה למתורגמן שעזר לחוקרים הבריטיים לחקור את קציני האס אס שנשבו במחנה. לאחר מכן השתתף בחקירתם של אנשי הסגל של מחנה ההשמדה אושוויץ. בחקירתם אישרו הנחקרים את הזוועות שהתבצעו במחנה אך טענו כי הם לא השתתפו בפשעים ולא צייתו לפקודות. יוזף קרמר, שקודם להיותו מפקד ברגן-בלזן היה מופקד על תאי הגזים והמשרפות באושוויץ, הכחיש בחקירתו את קיומם של תאי הגזים במחנה, אך מפקדיו ואסיריו לשעבר אישרו את קיומם. מחקירות אלה התברר כי האחראי הראשי לפשעי אושוויץ היה רודולף פרנץ הס. לכידתו הפכה בעיני הנס אלכסנדר ומפקדיו למטרתם הראשית.
אחת החקירות עליהן הופקד אלכסנדר הייתה חקירתו של גוסטב סימון (Gustav Simon) מי שהיה הגאולייטר, המושל מטעם המפלגה הנאצית, של לוקסמבורג תחת הכיבוש הגרמני. לאחר המלחמה הוא הסתתר. אלכסנדר גילה את מקום מחבואו באמצעות לחץ שהפעיל על קרובי משפחתו והוא נעצר ב-10 בדצמבר 1945. כשבוע לאחר מכן מצא סימון את מותו בכלא, בנסיבות לא ברורות לגביהן יש מספר גרסאות.
לכידתו של מפקד אושוויץ

בימים האחרונים של המלחמה, יעץ ראש האס אס היינריך הימלר להס להתערב בקרב אנשי הקריגסמרינה - הצי של גרמניה הנאצית, שהיו מעורבים פחות בפשעי המלחמה, ולהתחזות כאחד מהם. מאוחר יותר החל לעבוד כגנן בחווה עיירה קטנה בצפון גרמניה וקרא לעצמו בשם פרנץ לאנג. במשך עשרה חודשים לא הצליחו אנשי יחידתו של ליאו גן, שחיפשו אחריו, לגלות את מקום הימצאו, עד אשר בראשית חודש מרץ 1946 נעצרה אשתו הדוויג הס. אלכסנדר נכנס אליה לתא המעצר במטרה לדלות ממנה מידע על מקום מחבואו של בעלה. הוא פנה אליה בגרמנית ושאל על מקום הימצאו של בעלה. היא שמרה על שתיקה יהירה. הנס החליט לנקוט בדרך אחרת. הוא נסע לבית בו התגוררה לפני מעצרה, בו נותרו חמשת ילדיה. הילדים גם הם סירבו לענות על שאלתו ולגלות לו את מקום הימצאו של אביהם. הנס עצר את הבן הבכור קלאוס בן השש עשרה ולקח אותו לתא המעצר של אמו. האם הייתה המומה למראה בנה, אך המשיכה בסירובה לגלות את מקום המצאו של בעלה וטענה כי הוא מת. אלכסנדר הודיע לה כי הרכבת שחלפה זה עתה ליד הכלא עומדת לקחת את בנה לסיביר, ואיים כי לא תראה אותו יותר לעולם. הוא הותיר בתא פיסת נייר ועיפרון. כשחזר ראה כי על הדף רשומים מקום הימצאו של הס ושמו הבדוי פרנץ לאנג.
אלכסנדר מיהר להרכיב קבוצה של 25 חיילים בריטים, רובם יהודים יוצאי גרמניה, ויצא עמם בשיירה של משאיות וג'יפים אל העיירה בצפון גרמניה בה הסתתר הס. ב-11 במרץ 1946 נכנסה השיירה לחווה. אלכסנדר יצא מהג'יפ עם הרופא והנהג, והורה לאחרים להישאר מאחור ברובים שלופים. הוא ניגש לאסם ונקש בדלת. הס התעורר בבהלה. אלכסנדר תחב לפיו אקדח, והורה לרופא לחפש על גופו ציאניד, מחשש שיתאבד. הוא הציג עצמו ודרש מהס שיגיש לו את תעודותיו. הס הושיט לו את מסמכי הזיהוי המזויפים עם השם פרנץ לאנג. הנס הראה לו תצלום שלו, אך הס המשיך לטעון כי הוא איננו האיש. אז עלה בדעתו של אלכסנדר כי בטבעת הנישואים של הס יימצא סימן לזהותו האמיתית. הוא דרש מהס להסירה והס ענה כי איננו יכול לעשות זאת כי הטבעת תקועה על אצבעו שנים. אלכסנדר השיב לו כי אין בעיה והוא יכרות את אצבעו ושלף סכין. אז הסיר הס את הטבעת מאצבעו. אלכסנדר התבונן בטבעת וראה את השמות "רודולף" ו"הדוויג" חרוטים בצדה הפנימי. אז הכו אותו אלכסנדר ואנשיו עם ידיות גרזן והוא הודה בפניהם כי הוא אכן רודולף פרנץ הס מפקד אושוויץ.
בטרם העבירו אותו לכלא, עצרו אלכסנדר ואנשיו ליד פונדק. הס נותר במשאית תחת משמר, בשעה שהחיילים נכנסו כדי לחגוג את המאורע. כששבו למשאית, הוציאו את הס מהרכב ואילצו אותו ללכת עירום לבית הסוהר הסמוך. כמה ימים לאחר מכן הועבר הס לכלא של הצבא הבריטי, שם החלה חקירתו היסודית. ב-16 במרץ 1946 השמיע באוזני החוקרים הצהרה לפיה הוא עצמו ארגן, לפי הוראות אשר התקבלו מהימלר במאי 1941, את ההמתה בגז של שני מיליון בני אדם. במהלך משפטי נירנברג הופיע כעד במשפטם של גדולי הפושעים הנאצים.
ב-25 במאי 1946 נמסר הס לידי הפולנים, וב-2 באפריל 1947 נידון למוות בתלייה. העונש הוצא לפועל ב-16 באפריל 1947 ברחבה שלפני הכניסה לקרמטוריום במחנה הריכוז אושוויץ I.
לאחר המלחמה

ב-20 באפריל 1946 השתחרר הנס אלכסנדר מן הצבא הבריטי וזמן קצר לאחר מכן קיבל אזרחות בריטית. ב-19 במאי 1946 הוא נשא אישה בבית כנסת. הוא עבד בבנק והקדיש הרבה מזמנו לבית הכנסת של קהילתו. הנס אלכסנדר הלך לעולמו בלונדון ב-23 בדצמבר 2006 והוא בן 89 שנים במותו.