אוסטרליה (סיירת מערכה, 1911)
פירוק וגורל

אוסטרליה חזרה לסידני בנובמבר 1921, והועברה לעתודה בדצמבר. בשלב זה, סיירות מערכה שנבנו לפני קרב יוטלנד נחשבו מיושנות, ואין תיעוד של האדמירליות שהציעה לאוסטרליה לרכוש תחליף. יתרה מכך, אין זה סביר שממשלת אוסטרליה הייתה מסכימה להצעה כזו בהתחשב בתנאים הפוליטיים והפיננסיים ששררו. מכיוון שהאדמירליות החליטה להוציא בהדרגה את תותחי ה-12 אינץ' והפסיקה את ייצור הפגזים לנשק זה זמן קצר לאחר המלחמה, היה צורך להחליף את החימוש הראשי של אוסטרליה ברגע שמלאי הפגזים של הצי יגיע לתאריך התפוגה. מאחר שלא ניתן היה לייצר פגזים חלופיים באוסטרליה וזה גם לא היה אפשרי מבחינה כלכלית עבור הממשלה, במיוחד לאור חוסר העניין של הצי המלכותי האוסטרלי בשמירה על האונייה.
הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922 היה הסכם הגבלת ופירוק נשק הדדי בין חמש המעצמות הימיות הגדולות של אותה תקופה: בריטניה, ארצות הברית, יפן, איטליה וצרפת. אחד ההיבטים העיקריים של האמנה היה ההגבלה על מספר וגודלן של אוניות ראשה שהחזיקה כל אומה; מכיוון שהצי המלכותי האוסטרלי נספר כחלק מהצי המלכותי למטרות האמנה, אוסטרליה הייתה אחת מסיירות המערכ שמועמדות לפירוק כדי לעמוד בגבול הבריטי. נוצר אילוץ להפוך את סיירת המערכה לבלתי שמישה לפעילות מלחמתית בתוך שישה חודשים מאישור האמנה, ולאחר מכן להטביעה, מכיוון שלאוסטרליה לא היו המתקנים לפרק אותה לגרוטאות, והחלק הבריטי של ספינות המטרה נלקח על ידי כלי השיט של הצי המלכותי. זו הייתה הפעם היחידה בה הושפע הצבא האוסטרלי מאמנת פירוק נשק עד לאמנת אוטווה משנת 1997 האוסרת על שימוש במוקשים נגד אדם.
כאשר אוסטרליה הוצאה משימוש ב-1921, חלק מהציוד שלה הוסר לשימוש בספינות אחרות, אך לאחר החלטת הקבינט מנובמבר 1923 שאישרה את הטבעת האונייה, אנשי הצי המלכותי האוסטרלי וקבלנים פרטיים החלו להסיר צנרת ואביזרים קטנים אחרים. בין נובמבר 1923 לינואר 1924, ציוד בשווי 68,000 ליש"ט הוחזר; יותר ממחציתם נתרמו למרכזי חינוך על-תיכוניים (שחלקם עדיין היו בשימוש בשנות ה-70), ואילו השאר סומנו לשימוש בספינות מלחמה עתידיות, או נמכרו כמזכרות. ניתן שיקול מסוים לשימוש חוזר בתותחי ה-12 אינץ' של אוסטרליה בביצורי החוף, אך הדבר לא קרה מכיוון שהתחמושת לנשק אלו לא יוצרה עוד על ידי הבריטים, והעלות של בניית מבנים מתאימים הייתה מוגזמת. במקום זאת הוחלט להטביע את צריחי התותחים והקנים הרזרבים עם שאר האונייה. הייתה גם הצעה להסיר את מגדל הניווט של אוסטרליה ולהתקין אותו על חוף נמל סידני; למרות שזה לא יצא לפועל, הרעיון שימש מאוחר יותר כאשר העמוד הקדמי של HMAS סידני הוקם כאנדרטה בבראדליס הד. המדחף השמאלי החיצוני של האונייה מוצג באנדרטת המלחמה האוסטרלית, בעוד חפצי אמנות אחרים נמצאים באוספים של אנדרטת המלחמה, המוזיאון הימי הלאומי של אוסטרליה ומרכז מורשת הצי המלכותי האוסטרלי.
ההטבעה תוכננה במקור ליום אנזא"ק (25 באפריל) 1924, אך הוקדמה ל-12 באפריל, כך ששייטת השירות המיוחד הבריטי המבקרת תוכל להשתתף. ביום הטביעה, אוסטרליה נגררה החוצה לנקודה השוכנת 25 מיל ימי (46 קילומטרים; 29 מיל) צפון מזרחית לסידני הדס. על פי תנאי הסכם וושינגטון, היה צורך להטביע את סיירת המערכה במים שהיו עמוקים מספיק כדי שלא יהיה אפשרי להציף אותה מחדש במועד עתידי. אוניית הדגל לשעבר לוותה על ידי ספינות המלחמה האוסטרליות מלבורן, בריסביין, אדלייד, אנזק וסטלוארט, אוניות שייטת השירות המיוחד וכמה מעבורות אזרחיות שהובילו נוסעים. צוותים רבים התנדבו להיות חלק מצוות ההטבעה, אך רק אלו ששירתו בה נבחרו. בשעה 14:30 קבע הצוות את המטענים, פתח את כל ברזי הים ופינה את האונייה. מטעני חבלה פוצצו חור בגוף האונייה כעבור מספר דקות, אך נדרשו 20 דקות עד שכניסת המים הביאה חורים שנפערו בשלבים העליונים של סיירת המערכה אל קו המים. זווית הנטייה גדלה באופן משמעותי, מה שגרם לשלושת קני תותחי ה-12 אינץ' הרזרבים המוצמדות לסיפון להשתחרר ולהתגלגל, לפני שאוסטרליה התהפכה לחלוטין והחלה לשקוע בירכתיים. אוסטרליה שקעה לחלוטין ב-14:51; מטוס של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי הפיל זר במקום שבו ספינת המלחמה טבעה, בעוד שבריסביין ירתה מטח הצדעה של 21 תותחים. נכתב כי האונייה הוטבעה ב-33°53′25″ דרום 151°46′5″ מזרח, בעומק 270 מטר (890 רגל). עם זאת, היו סתירות עם מקורות אחרים, והמיקום המדויק של אוסטרליה לא היה ידוע.
ישנן שתי אסכולות סביב ההחלטה להטביע את סיירת המערכה. הראשונה שהטבעת אוסטרליה הייתה מכה קשה ליכולתה של האומה להגן על עצמה. בעקבות הטבעת סיירת המערכה, ספינות המלחמה החזקות ביותר בצי המלכותי האוסטרלי היו ארבע סיירות קלות ישנות. סיירת המערכה שימשה גורם מרתיע לפעולה הימית הגרמנית נגד אוסטרליה במהלך המלחמה, ועם המתיחות הגוברת בין יפן לארצות הברית, ייתכן שההרתעה הייתה נדרשת אילו האומות היו עוינות בגלוי זו כלפי זו או כלפי אוסטרליה. הטענה המנוגדת היא שאמנם היה אובדן רגשי וסמלי, אולם האונייה הייתה מיושנת, והייתה גוזלת משאבים. תפעול ותחזוקת ספינת המלחמה היו מעבר ליכולות התקציבים של הצי המלכותי האוסטרלי לאחר המלחמה, מה שחייב את הפחתת מעמדה של האונייה ב-1920 והקצאה למילואים ב-1921. לא יוצרו עוד תחמושת וקני חילוף לתותחים הראשיים. כדי להישאר יעילה, אוסטרליה דרשה מודרניזציה גדולה (כולל מכונות הנעה חדשות, שריון וחימוש מוגברים, ומערכות בקרת אש חדשות) במחיר שווה ערך לסיירת מסדרת קאונטי חדשה.
בשנת 1990, ספינה טרופה גדולה, לא ידועה, נמצאה על ידי ספינת סקר הים של פוגרו MV Moana Wave 1 בזמן שסקרה את נתיב כבל התקשורת PacRimWest. אחד מצוות ספינת הסקר שיער שהאונייה, שנמצאת ב-33°51′54.21″ דרום 151°44′25.11″ מזרח בעומק 390 מטר (1,280 רגל) של מים, היא אוסטרליה, אך פוגרו שמרה את המידע לעצמה עד 2002, כשהסניף האוסטרלי של החברה הזכיר את הגילוי במהלך כנס. זה עורר את התעניינותו של חבר במשרד המורשת של ניו סאות' ויילס, שביקש עותקים של נתוני החברה. גודלה ומיקומה של הספינה הצביעו על היותה אוסטרליה, אך העומק פירושו שאימות באמצעות בדיקה ניתן היה להשיג רק עם רכב מופעל מרחוק (ROV). בשנת 2007 פנו לצי המלכותי האוסטרלי לסיוע, אך למרות שהם תמכו בפרויקט, לצי המלכותי האוסטרלי לא היה את הציוד לסייע. במרץ 2007, הצי האמריקני השאיל את ה-ROV CURV-21 במעמקי הים לממשלת אוסטרליה, כדי לאתר ולשחזר מסוק בלאק הוק שהתרסק במהלך התגובה האוסטרלית להפיכה בפיג'י ב-2006. בזמן שהיה בדרך חזרה לאוסטרליה, ה-ROV, שנישא על סיפונה של כלי ה-Defense Maritime Services Seahorse Standard, הופנה לקואורדינטות של פוגרו לבקשת משרד המורשת של NSW כדי לאמת ולבדוק את ההריסה. צילומי וידאו שצולמו על ידי ה-ROV אפשרו למשרד למורשת NSW לאשר שהאונייה הטרופה היא אוסטרליה על ידי התאמת מאפיינים כמו מבנה העל והתרנים לתמונות היסטוריות. למרות שבתחילה טבעה עם ירכתיים תחילה, סיירת המערכה התיישרה כשטבעה, כשהתורן האחורי היה הראשון שפגע בתחתית. לאחר הפגיעה בקרקעית הים, אוסטרליה גלשה כ-400 מטר (1,300 רגל) למקום מנוחתה האחרון. אתר שרידי האונייה מוגן תחת חוק הספינות הטרופות ההיסטוריות הפדרלי משנת 1976.