השכלה גבוהה בחברה החרדית בישראל
יחס ההנהגה הרבנית להשכלה

דחייה עקרונית ומעשית: עמדה זו מאפיינת בעיקר את גישת מנהיגי הקהילות הסגורות יותר בחברה החרדית, הן מן הזרם הליטאי והן מן הזרם החסידי. בין הנמנים עם קטגוריה זו ניתן לציין את מנהיגי העדה החרדית, ממשיכי אידאולוגיית 'היישוב הישן' הדוגלים בהסתגרות ובהיבדלות מוחלטת מן הסביבה. הנהגת קבוצה זו לזרמיה השונים דוחה באופן מוחלט את הכנסת הלימודים הגבוהים לתחומי המחנה החרדי מחמת 'הסכנה' הטמונה בהם. השמירה על גבולות החברה החרדית נתפסת כהכרחית לקבוצה ולפיכך אין לפרוץ את הגדרות גם אם תהליכים כלכליים-חברתיים מסמנים צורך בשינוי. בתוך הזרם הליטאי הוביל הרב אלעזר מנחם מן שך את הגישה הבדלנית והביקורתית ביותר בנושא זה. בתקופתו גדל מאוד מספר הישיבות החרדיות בארץ. הוא קרא לשמור בישיבות על ריחוק מוחלט מלימודים כלליים ויצא נגד התרבות החילונית, המנותקת לדבריו מן היהדות. הוא הציג עמדה שמרנית מובהקת הרואה בזהות היהודית זהות מהותית שאינה נדרשת לחידושי הסביבה החיצונית ולדיאלוג עמה, אלא דוגלת בהסתגרות ובהיבדלות מוחלטת מן החברה החיצונית. אשר לנשים, אסר עליהן הרב שך לימודי חול שלא במסגרת הסמינרים המוכרים של 'בית יעקב' ומסלול ההוראה המועדף בעיניו לנשים היה 'יראת שמיים'. כאשר תלמידי ישיבה מחו"ל, פנו אל הרב שך בשאלה אם הוא מתיר להם להקדיש מזמנם ללימודי תואר אקדמי, על מנת שיוכלו להשתלב בעבודה ופרנסתם תהיה מצויה במקביל להשקעתם בלימוד התורה. הרב שך פסק בבירור שאל להם לנהוג כך. הוא טען כי לימוד החוכמות החיצוניות הוא בבחינת "מרעילי שכל" וכי הן מסכנות את קיום היהדות באופן ממשי. עמדתו של הרב שך כלפי לימודי חול וכלפי השכלה גבוהה בפרט, הייתה נחרצת וברורה והשפעתה ניכרת עד ימינו.
דחייה עקרונית פומבית כללית לצד היתר סמוי: רבנים הנוקטים עמדה זו משתייכים לשלושת הזרמים הנזכרים לעיל והם נענים ללחץ הציבור החרדי, בעיקר לנוכח קשיים כלכליים. המצב הכלכלי הירוד של החברה החרדית מציב את חבריה על פרשת דרכים מורכבת. מחד גיסא מקנן החשש ממתן לגיטימציה לרכישת השכלה גבוהה בשל האיום הרוחני-חברתי שהיא טומנת בחובה, ומאידך גיסא ישנו רצון לצאת ממעגל העוני שאליו נקלעה החברה החרדית. הרבנים הנמנים עם קטגוריה זו מבקשים לשמר את ערכי החברה, אך הם מודעים לתהליכים הכלכליים - חברתיים הדוחפים את חבריה לעבר השינוי. קבוצת רבנים זו הוציאה מתחת ידה פסיקות פרטניות המתירות ליחידים לרכוש השכלה גבוהה. ההיתרים ניתנו כמובן באופן אישי, בהתחשב בנתונים האישיים של המבקש, בעוד שבאופן כללי נמשכת ההתנגדות להשכלה בקרב כלל חברי הקבוצה.
גישה זו אפיינה את פסיקתו של הרב יוסף שלום אלישיב, שהתנגד עקרונית ללימודים גבוהים. הרב אלישיב המשיך את המסורת החרדית הליטאית ואת דרכם של מנהיגי הזרם שקדמו לו ושלל לימודים אקדמיים לנשים ולגברים כאחד, למעט כמה מקרים יוצאים מן הכלל כך למשל הוא תמך בסמינרים של 'בית יעקב' המיועדים לנשים חרדיות, והתנגד ללימודים זרים לרוח היהדות, כולל ב'מכללה החרדית ירושלים' שהוקמה על ידי הרבנית עדינה בר-שלום, בתו של הרב עובדיה יוסף. למרות התנגדותו העקרונית והפומבית של הרב אלישיב ללימודים גבוהים, ידוע על מקרה ספציפי בו התיר למוסד חרדי לפתוח מסלול אקדמי. ב-1999 ביקש יחזקאל פוגל, מנכ"ל 'המרכז החרדי להכשרה מקצועית בישראל', לפתוח מסלול אקדמי במסגרת המרכז שבראשו עמד. לבסוף הוא זכה במכתב תמיכה בפתיחתו של מסלול אקדמי, אך עם תנאים והגבלות כמו הקמתה של ועדה רוחנית שתפקח על מיון התלמידים ותבקר את התכנים הנלמדים באופן מחמיר. הרבנים הורו למשל להשמיט מתוכנית הלימודים תכנים הנוגעים ללימודי הגות ומחשבה הסותרים את ההשקפה היהודית. כמו כן ההיתרים ניתנים ללומדים לאחר בדיקה מעמיקה כלפי האדם והסיכון הרוחני שייווצר.
רב נוסף שדוגל בגישה זו, הוא הרב אהרון יהודה לייב שטיינמן, גישתו ידועה כפרגמטית יותר מגישתם של קודמיו והביטוי לכך הוא פסיקתו שהתירה לבחורים שאינם לומדים, להתגייס לנח"ל החרדי. ברם, עמדתו של הרב שטיינמן כלפי גדוד הנח"ל החרדי השתנתה כליל מאז החל יאיר לפיד בכהונתו בממשלה, נוכח הרפורמות שביקש לפיד לחולל.
ממחקר שנעשה בקרב תלמידות 'המכללה החרדית ירושלים', עולה כי רוב הפונות ללימודים אקדמיים ביקשו לכך היתר. מרביתן פונות אל רב השכונה, או אל אביהן או אל בן-זוגן שנחשב בעיניהן לסמכות תורנית. אך יש תלמידות שהעידו כי לא ביקשו היתר מסמכות תורנית כלשהי, והן מבקשות לרכוש השכלה גבוהה במכללה חרדית שעצם קיומה הוא בעיניהן סוג של אישור ולגיטימציה למהלך,
עם התרחבות המגמה לרכוש השכלה אקדמית בחברה החרדית, התקיימה סדרת כנסים להורים ומחנכים חרדים תחת השם סדרת הכנסים לטוהר ההשקפה של בנות ישראל ומניעת החדירה של הלימודים האקדמאים בציבור החרדי, בנוכחות רבנים מן ההנהגה החרדית של הזרם הליטאי, כמו הרב משה הלל הירש, והרב יצחק זילברשטיין. באותו כינוס הרב משה הלל הירש, פירט את הגורמים לשלילת לימודים אלה:
לימודים אלה כוללים דברי כפירה ונאמרים בהם "דברים בלתי ראויים, ואין אפשרות לאטום את המוח מלקלוט דברים אלו".
"עצם מקום הלימוד באוניברסיטאות מכניס את הבת ואת האישה לעולם זר הגורם קרירות בעבודת השם". אם יתר המשתתפים אינם חרדים, יש בעצם נוכחותם סיכון של השפעה רעה ורצון להידמות להם.
גם אם המקום נפרד והתכנים ראויים, המרצה אינו "כשר". עובדה זו עשויה לגרור את המשתתפות בשיעור לשיח בלתי ראוי עם המרצה ולהשפיע על תפיסותיה והשקפתה הרוחנית.
הסכמה פומבית ומעשית לשינוי
ישנם רבנים המביעים הסכמה פומבית ללימודים אקדמיים, וזאת משלוש סיבות אפשריות:
מצבה הכלכלי הירוד של החברה החרדית, המצריך רכישת השכלה ופרנסה;
הרצון לשמר את "חברת הלומדים", וזאת לעיתים באמצעות מתן היתר לנשים לרכוש השכלה על מנת שיוכלו לפרנס את בעליהן;
הצורך באנשי-מקצוע חרדים כמו פסיכולוגים, עובדים סוציאליים, מרפאים בעיסוק ועוד, שייתנו מענה לצורכי הקהילה השונים.
ברם, חרף הסכמה זו הרבנים נוטים להביע התנגדות למסרים של ההשכלה החילונית. הביטויים להתנגדות הם, למשל, שיעורי אמונה המכוונים לתת מענה לקושי המתעורר מול תכנים "אסורים" הנלמדים תוך כדי רכישת ההשכלה האקדמית; ניסיונות פיקוח ובקרה על הליך בחירת המקצוע; ניסיון להתערבות בבחירת המרצים והשמעת ביקורת נגד אלה מהם שאינם נוהגים כמצופה מהם, ועוד. אפשר אפוא לומר כי קבוצת רבנים זו רואה את היתרון שבלימודים האקדמיים, אך שולטת במידת מה בבחירת מסלולי הלימוד ובתכנים, מגבילה את תחומי הלימוד והמקצועות בהתאם לערכי החברה ובכך מצמצמת את גודל הסיכון. גישה זו רווחת בקרב מספר לא רב של רבנים ספרדים.
סמכות מובהקת שהחזיקה בגישה זו היא הרב עובדיה יוסף, הרב יוסף לא נהג על פי תבנית "הפורש מן העולם", שאפיינה את הציבור האשכנזי ליטאי. אלא על פי יחסם החיובי של חכמי יהדות המזרח ללימודי חול ולעיסוק במדע וטכנולוגיה, הרב יוסף הדגיש אמנם את חשיבות לימודי הקודש, אך לא פסל את לימודי החול כפי שעושים רבנים אשכנזים. לדידו של הרב יוסף, לימודי החול מאפשרים פרנסה והתמצאות בענייני 'העולם הזה'.
בספרו 'יביע אומר' הדגיש יוסף את חשיבות ההשכלה הכללית כהכנה לחיים וכמענה למצוקה כלכלית. אך עם זאת תמך בגישת הליטאים התובעת התמסרות טוטלית ללימוד התורה כתנאי לקיום 'חברת הלומדים'. גם הרב יוסף סבר כי כל בן-תורה בדור הזה אמור להקדיש עצמו ללימוד התורה, אך עם זאת הוא סבר כי לא כל אחד מסוגל להתמסרות כזו. הוא הבחין בין בן-תורה שחשקה נפשו בתורה, לבין "סתם בני-אדם". אלה האחרונים, שקשה להם להתמסר באופן מוחלט ללימוד התורה, עדיף כי יעסקו בצורכי פרנסה לצד קביעת עתים לתורה. הרב עובדיה היה תומך נלהב בהכשרתן של בנות המגזר החרדי להתפרנס ממקצועות נוספים על מקצוע ההוראה, ואף הביע תמיכה בפתיחת שערי האקדמיה וההכשרה המקצועית גם בפני אברכים, במקביל ללימודיהם ב'כולל'. הוא תמך ברעיון רכישת ההשכלה הגבוהה. חרף היותו מנהיג דתי של קבוצה שמרנית, המבקש "להחזיר עטרה ליושנה", קיבל הרב יוסף בהבנה את יציאתן של נשות המגזר החרדי ללימודים אקדמיים, וזאת במטרה לאפשר לבעליהן לשמר את 'חברת הלומדים'. בשונה מרבני הפלג הליטאי, עודד הרב עובדיה את הלימודים ב'מכללה החרדית ירושלים'. הוא לא עודד את הלימודים האקדמיים לשמם, אלא רק את הלימוד לצורך, אך יחד עם זאת לא שלל את ההשתלבות בחוץ. בניגוד מוחלט לרבני החברה הליטאית, הרב יוסף לא דבק בהישארות חברי המובלעת החרדית בד' אמותיהם. גישה זו היא שונה לחלוטין מגישותיהם של מרבית הרבנים האשכנזים.
לאחר פטירתו של הרב עובדיה יוסף, נבחר הרב שלום כהן למנהיג' של היהדות הספרדית-מזרחית. הרב כהן יצא חוצץ נגד רכישת השכלה גבוהה. למרות תמיכתו של הרב עובדיה יוסף בלימודים אקדמיים, לא כל הציבור הספרדי חרדי מזדהה עם גישתו זו. רבים מבני ציבור זה מאמצים את ערכי החינוך הליטאי ומשתלבים בחברה החרדית הליטאית ובמערכת החינוך שלה, ומכאן שעבור חרדים ספרדים רבים השכלה אקדמית אינה לגיטימית כלל וכלל.
עוד רב שהתיר לרכוש השכלה מקצועית ואקדמית הוא האדמו"ר מבעלזא – רבי ישכר דב רוקח השני, המנהיג של חסידות בעלז, שהיא אחת מחצרות החסידים הגדולות בישראל, אשר רבניה עוסקים בין השאר ב'קירוב רחוקים' – דבר המעיד על פתיחות יחסית. אשר להכשרה מקצועית, גישתו של האדמו"ר מבעלזא היא יוצאת דופן. הוא אמר בפומבי כי אברכים שאינם מסוגלים להתמסר ללימוד התורה רשאים לעזוב את הכולל. נכונותם של חברי הזרם החסידי להשתלב בשוק העבודה, מעוגנת בנתונים הבאים: "הסיכוי שגבר השייך לזרם החסידי יחפש עבודה הינו גדול פי 2.8 מהסיכוי שגבר השייך לזרם הספרדי יחפש עבודה, וגדול פי 3.7 מהסיכוי שגבר השייך לזרם הליטאי יחפש עבודה. כמו כן, אפשר להסיק כי 70% מהגברים החסידים היו מעוניינים לעבוד, לעומת 25% מהגברים הספרדים, ו-19% מהגברים הליטאים".