stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Once More, with Feeling
פס הקול

בעקבות הפרק יצא לאור אלבום ובו כל 14 השירים שנכללו בפרק, ובנוסף עוד שלושה קטעים שהלחין כריסטוף בק לפרקים אחרים בסדרה. הפסקול יצא לאור בחברת התקליטים "ראונדר רקורדס"(אנ') בספטמבר 2002, עם תחילת עונתה השביעית של הסדרה. ג'ון וירנט, נשיא ומנכ"ל החברה, סיפר לוס אנג'לס טיימס ”אני זוכר שצפיתי בפרק כשהוא שודר באוקטובר האחרון, וכשהוא הסתיים אמרתי לאשתי 'זו השעה הכי טובה של טלוויזיה שראיתי בחיי. מישהו צריך להוציא את פס הקול של זה לאור'. בדקתי ב"פוקס", סתם בירור שטחי, והם ענו לי 'ניסינו, אבל זה לא קרה. אם אתה רוצה לנסות, תרגיש חופשי'.” האתר Allmusic נתן לפס הקול ציון של 5 מתוך חמישה כוכבים, וציין שהפסקול "כיפי בדיוק כמו הפרק עצמו". האתר ציין לטובה את קולם של אמבר בנסון, ג'יימס מארסטרס ואנתוני סטיוארט הד. המבקרת מלינדה היל ציינה ש"פס הקול הוא חובה לכל מעריץ של באפי, אבל יתאים לאוסף המוזיקה של כל אחד".
|   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2002)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2002)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2002)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2002)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  אוסטרליה | מצעד הסינגלים האוסטרלי | 97 |  |
|  ארצות הברית | בילבורד הוט 100 | 49 |  |
|  ארצות הברית | מצעד הפסקולים של הבילבורד | 3 |  |
|  גרמניה | GfK – טופ 100 | 7 |  |
|  צרפת | SNEP | 25 |  |
האלבום אמנם לא דורג במצעדים בבריטניה, אך בשנת 2022 זכה למעמד אלבום זהב, לאחר שנמכרו למעלה מ-100,000 עותקים שלו.
הערות שוליים

↑  Kaveney, Roz (ed.) (2004). Reading the Vampire Slayer: The New, Updated, Unofficial Guide to Buffy and Angel, Tauris Parke Paperbacks. ISBN 1-4175-2192-9 pp. 13–42.
↑  Stafford, Nikki (2007). Bite Me! The Unofficial Guide to Buffy the Vampire Slayer, ECW Press. ISBN 978-1-55022-807-6, p. 24.
↑  Schwartzapfel, Beth (February 25, 2007). Sing Out, Buffy! (אורכב 01.03.2018 בארכיון Wayback Machine), The New York Times. Retrieved on June 8, 2010.
↑  De Leon, Kris (October 16, 2007) FOX Pulls the Plug on 'Buffy' Sing-Along (אורכב 16.06.2008 בארכיון Wayback Machine), Buddy TV. Retrieved on June 8, 2010.
↑  יוני כהן אידוב, ערפדים בשמי תל אביב, באתר ynet, 21 באוקטובר 2005
↑  Jake Schroeder, 30 Classic Episodes That Changed Television Forever, September 14, 2020, Simpli
1 2  Tracy Brown, Ashley Lee, Jevon Phillips & Dawn Burkes, 20 years ago, ‘Buffy’ aired the perfect musical episode. Why it’s still the best, November 4, 2021, LA Times
1 2  Clay Dockery, “Once More, With Feeling” Uses the Music To Expand the Magic, March 14, 2022, 25 Years Later
↑  TV's Top 100 Episodes of All Time, June 18, 2009, TV Guide
↑  https://besttv.theringer.com/ The 100 Best TV Episodes of the Century], The Ringer
↑  Nicole Johnson, 100 best TV episodes of all time, October 21, 2021, https://stacker.com/
↑  Sean O’Connell, Buffy the Vampire Slayer's Best Episode: Once More With Feeling, October 31, 2011, Cinema Blend
↑  Dara Drapkin-Grossi, Best TV Series That Did Musical Episodes, Ranked, May 8, 2022, MoviwWeb
↑  Shaun Stacy, Buffy the Vampire Slayer: Most Essential Episodes to Watch, Ranked, May 27, 2022, MoviwWeb
↑  Jason Scott, A Wacky, Broadway Nightmare: Buffy the Vampire Slayer’s ‘Once More, With Feeling’ Turns 20, November 19, 2021, Bloody Disgusting
↑  Randy Lewis (September 23, 2002). "In The Know; Musical 'Buffy' Finally Lands in Stores", Los Angeles Times. p. F6.
↑  Melinda Hill, Buffy the Vampire Slayer: Once More, With Feeling (Original TV Soundtrack) Review, Allmusic
↑  "The ARIA Report: Issue No. 664" (PDF). AriaNET. 18 בנובמבר 2002. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2003-01-06. נבדק ב-5 באפריל 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Buffy The Vampire Slayer: "Once More, With Feeling", Billboard Database
↑  Once More With Feeling Awards, Allmusic
↑  British album certifications – Original soundtrack – Buffy - Once More With Feeling, British Phonographic Industry
שלומית רמון-קינן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 בנובמבר 1942 (בת 82) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  הגימנסיה העברית רחביה, האוניברסיטה העברית בירושלים, יוניברסיטי קולג' לונדון 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 
שלומית רִמוֹן-קינן (נולדה ב-6 בנובמבר 1942) היא פרופסור אמריטה בחוג לספרות כללית והשוואתית ובחוג לספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים. חברת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 2013.
ביוגרפיה

שלומית רמון-קינן נולדה ב"הדסה" בהר הצופים בירושלים. למדה בגימנסיה רחביה ("הגימנסיה העברית") ועשתה את שירותה הצבאי בצה"ל בלשכת דובר צה"ל. הוריה עלו מגרייבו שבפולין. אביה, אברהם רמון, היה סמנכ"ל משרד החינוך ואחר כך סמנכ"ל הביטוח הלאומי. אמה, חנה ניוטה, הייתה מורה.
היא בוגרת תואר ראשון ושני מהאוניברסיטה העברית, שניהם בהצטיינות יתרה. תואר ראשון בחוג לאנגלית ובחוג לתרבות צרפת (1962-66), למדה בחוג לחינוך לצורך קבלת תעודת הוראה ואחר-כך עשתה תואר שני בחוג לאנגלית (1966-68), אף הוא בהצטיינות יתרה.
עשתה דוקטורט ביוניברסיטי קולג' לונדון, לונדון בהדרכתו של פרופ' פרנק קרמוד (Kermode), קיבלה את תואר הדוקטור ב-1974. במסגרת הפוסט דוקטורט שהתה באוניברסיטת ייל ובאקול פרטיק דה אוטז אטיד בפריז (1977-78). עשתה שבתונים רבים בלונדון.
ב-1966 החלה ללמד כעוזרת הוראה בחוג לאנגלית באוניברסיטה העברית, ב-1975 התמנתה למרצה, ב-1978 התמנתה למרצה בכירה, ב-1980 התמנתה לפרופסור חבר במחלקות לאנגלית ולספרות השוואתית וב-1989 התמנתה לפרופסור מן המניין. בשנים 1991–2004 הופקדה על הקתדרה על שם רנה לנג ללימודים הומניסטיים. בשנים 4–1993 עמדה בראש המרכז ללימודי הספרות. בשנים 89–1987 עמדה בראש החוג לאנגלית ובשנים 8–1997 עמדה בראש המחלקה לספרות השוואתית. בשנים 04–2000 הייתה המייסדת והמנהלת של בית הספר לספרות, מסגרת המאחדת את החוגים הספרותיים השונים. בשנת 2004 יצאה לגמלאות כפרופסור אמריטה. לאחר פרישתה המשיכה במחקר ואף לימדה שני קורסים בהתנדבות. במהלך השנים הנחתה ארבעים ושלושה דוקטורנטים.
חברה ב-Society for Narrative Literature, באיגוד הבינלאומי לספרות השוואתית (IACL) ובארגון הבינלאומי לפרופסורים לאנגלית (IAUPE). לימדה כפרופסורית אורחת במחלקה לספרות השוואתית באוניברסיטת הרווארד ב-1990 וכן באוניברסיטת הלסינקי ובאקדמיה הפינית ב-1993. נשאה הרצאות מרכזיות בכנסים אחדים של החברה הבינלאומית לחקר הספרות הנרטיבית במקומות שונים בארצות הברית ובאירופה, בכנס של האגודה הבינלאומית לספרות השוואתית, באתונה, ג'ורג'יה ב-1995, בוועידה לספרות ורפואה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק ב-2003, וכן בקינגס קולג' בלונדון ב-2006. הוזמנה כמרצה אורחת באוניברסיטה החופשית של ברלין ב-2014.
שלומית רמון-קינן נשואה לגיא קינן, דמוגרף שעבד בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ולהם שני ילדים. יש לה שני אחים – מורי רמון, שעוסק במדעי המחשב והקוגניציה ומלמד באוניברסיטה העברית ודורית יפעת, בעבר אוצרת במוזיאון תל אביב.
מחקריה

תחום מחקרה המרכזי של שלומית רמון-קינן הוא תאוריה ספרותית ובאופן ממוקד יותר – נרטולוגיה (תורת הסיפורת).
מחקריה > מאמרים

תקופה שלמה עסקה בצמתים אינטרדיסציפלינריים – רפואה וספרות, משפט וספרות, פסיכואנליזה וספרות, נושא עליו ארגנה בארץ כנס בינלאומי וערכה ספר מאמרים המבוססים על הכנס.
ערכה גם ספר, בו נעשתה קריאה מחדש של טקסטים ספרותיים ובדיקה מחדש של הנחות יסוד תאורטיות.
ספרות ופסיכואנליזה – רמון-קינן התמקדה במושג החזרה, הן בחזרה כפייתית והן בהעברה, תוך שהיא טוענת שסיפר הוא חזרה דו-משמעית. מצד אחד הוא חוזר על סיפור, במובן הקלאסי של דווח, ייצוג, שרטוט מחדש של קו שכבר היה נוכח. מצד שני הסיפר "ממחיז" סיפור נעדר (לפחות למודע). השקפתו של פרויד על חזרה מוסיפה הבט נוסף: כמו במשחקו של הילד, החזרה יכולה לשרת את עיקרון העונג, אולם היא יכולה גם להתגלות כאינסטינקט המוות. תובנה דומה ניתן ליישם לסיפר כחזרה: הסיפר יכול להוביל לעיבוד באמצעות ועל ידי התגברות (working through) אולם הוא עלול גם לכלוא את הנרטיב במין נוירוזה טקסטואלית, חוויה מחדש של האירועים שהוא בעת ובעונה אחת מספר ומסתיר
מושגי יסוד בתורת הסיפורת – רמון-קינן בחנה מחדש מושגים כמו "פבולה" והציעה את האפשרות להגדיר נרטיב באמצעות מקריות, במקום באמצעות סדר, כפי שמקובל, או באמצעות יחסי גומלין בין סדר למקריות.
ספרות ורפואה – השסע בין הווה לעבר אצל חולים במחלות קשות משפיע על תחושת הזהות ולכן גם על מבנה הנרטיבים. רמון-קינן מאפיינת מספר דרכים שבהן סיפורי מחלה בונים מחדש את העבר כדי ליצור עקביות בינו לבין ההווה של המחלה וכן חוקרת באופן עקרוני את רעיון הזהות הנרטיבית ותלותו בהמשכיות ובעקביות (ראו המאמר דלעיל)
היא ניתחה את ההבניה החברתית של המחלה ותגובת החולים אליה, יחסי הגומלין בין הרופאים לחולים ובחנה סוגיות אתיות ועיצובן במבנים סיפוריים.
תופעות נרטיביות בטקסטים ספציפיים – רמון-קינן כתבה מאמרים רבים על היבטים נרטיביים שונים במגוון יצירות כגון אלו של בורחס, בקט, ברוק-רוז, פוקנר, ג'יימס, נבוקוב ומוריסון.
כתבה מאמר על היחס בין זמן למקום ברומן "הבזקים" מאת מיכל גוברין.
מחקרה הנוכחי עוסק במושג ה"אינטרדיסציפלינריות" וכן במושג ה"השוואתיות".
הערות שוליים

↑   מנחם פרי ומאיר שטרנברג, המלך במבט אירוני; על תחבולותיו של המספר בסיפור דוד ובת-שבע ושתי הפלגות לתאוריה של הפרוזה, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח, מתוך הספרות 1, 1968-1969, עמ' 263-292
↑  בעברית: שלומית רמון-קינן, "הפואטיקה של הסיפורת בימינו", מתרגמת: חנה הרציג, ספריית פועלים, 2002.
↑  Discourse in Psychoanalysis and Literature. London: Methuen, 1987
↑  Rereading Texts/ Rethinking Critical Presuppositions. (with Shuli Barzilai and Leona Toker), Frankfurt am Main: Peter Lang, 1997
↑  “Narration as Repetition: The Case of Gunther Grass’ Cat and Mouse” in Shlomith Rimmon-Kenan, ed. Discourse in Psychoanalysis and Literature. London and New York: Methuen, 1987, pp.176-187.
↑  “Concepts of Narrative”. COLLeGIUM 1(2006), pp.10-19.
↑  “What Can Narrative Theory Learn from Illness Narratives?” Literature and Medicine 25:2 (2006), pp.241-254.
↑  “The Story of ‘I’: Illness and Narrative Identity”, Narrative 10:1 (2002), pp.9-27.
↑  “Continuity and its Disruption in Illness Narratives” (in Hebrew) Hadarim4 (2002), pp. 96-103.
↑  ““In Two Voices, or Whose Life/Death/Story Is It, Anyway?” in Companion to Narrative Theory, eds. James Phelan and Peter Rabinowitz, (Oxford: Blackwell, 2005)
↑  “Place, Space, and Michal Govrin’s Snapshots, Narrative 17:2 (2009), pp.220-234.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267185505171  BIBSYS: 90170043  BnF: cb134798332 (data)  CiNii: DA01385501  GND: 104366591  ISNI: 0000 0001 0932 3242  LCCN: n80049947  NKC: jn20020721362  NLK: KAC199701058  NSK: 000281484  NTA: 07290304X  RERO: 02-A003747399  SELIBR: 197654  SUDOC: 03532242X  VIAF: 108959315   WorldCat (עם VIAF): 108959315
איסטאנדרס

| --- | --- |

לוגו הסדרה
 סוגה:  אופרת סבון
 יוצרים:  ג'וליה סמית   טוני הולנד
 שחקנים:  שונה מק'גרטי (Whitney Dean)  דיאן פריש (Denise Fox)  Perry Fenwick (Billy Mitchell)  Rudolph Walker (Patrick Trueman)  אניטה דובסון (Angie Watts)  Pam St. Clement (Pat Butcher)  ונדי ריצ'רד (Pauline Fowler)  Steve McFadden (Phil Mitchell)  Shaun Williamson (Barry Evans)  Bill Treacher (Arthur Fowler)  James Barriscale  Gillian Taylforth (Kathy Beale)  סוזן טולי (Michelle Fowler)  פטסי פאלמר (Bianca Jackson)  Letitia Dean (Sharon Watts)  ג'ון בראון (Dot Cotton)  אדם וודיאט (Ian Beale)  ג'נה ראסל (Michelle Fowler)  רוס קמפ (Grant Mitchell)  לורה הווארד  קליי מילנר ראסל  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרסים:  פרס באפט"א לטלוויזיה 
 ארץ מקור:  בריטניה בריטניה
 שפות:  אנגלית 
 מקום התרחשות:  לונדון 
 מספר עונות:  41 
 מספר פרקים:  6561
 הפקה
 חברת הפקה:  BBC 
 טכניקת צילום:  מצלמת וידאו, מערך מרובה מצלמות 
 מוזיקה:  Leslie Osborne, Simon May 
 אורך פרק:  30 דקות
 שידור
 רשת שידור:  BBC
 רשת שידור בישראל:  BBC Entertainment
 תקופת שידור מקורית:  19 בפברואר 1985 – הווה
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
איסטאנדרס (באנגלית: EastEnders) היא אופרת סבון בריטית, המשודרת בערוץ BBC One מ-19 בפברואר 1985. עלילת הסדרה עוקבת אחר חייהם של תושבי רובע וולפורד הדמיוני במזרח לונדון. מאז החל שידורה הופיעו בה עשרות דמויות, ועם הזמן חלקן עזבו והצטרפו אחרות. לאורך השנים הייתה הסדרה אחת התוכניות הנצפות בבריטניה, ועסקה בנושאים שנויים במחלוקת שלא זכו להתייחסות בשידורי הטלוויזיה במדינה קודם לכן.
הסדרה שודרה במקור במתכונת של שני פרקים בני חצי שעה בשבוע. החל מאוגוסט 2001, משודרים בערוץ BBC One הבריטי ארבעה פרקים בשבוע, כאשר כל פרק משודר שוב מאוחר יותר בערוץ BBC Three ובסופי שבוע משודר מרתון של פרקי השבוע ב-BBC One.
מאפייני הסדרה

איסטאנדרס מתאפיינת בסגנון ריאליסטי, ועלילותיה מציגות נושאים המעסיקים את הציבור הבריטי. "החלטנו ליצור דרמה ריאליסטית, שתוכל להציג בצורה אמינה סיפורים על הומוסקסואליות, אונס, אבטלה, גזענות וכדומה", הסבירה בעבר יוצרת הסדרה ג'וליה סמית. הנושאים בהם עסקה הסדרה השתנו על פי רוח התקופה. כך, למשל, בשנות ה-80, הופיעה בה דמותו של ארתור פאולר המובטל, שייצג את המיתון ששרר בבריטניה באותה תקופה, ובתחילת שנות ה-90 שיקפה הסדרה את בהלת האיידס, דרך סיפורם של מארק פאולר, שגילה כי הוא נשא HIV, ואשתו, שמתה מהמחלה מאוחר יותר.
לאורך השנים התייחסו עלילות הסדרה לתופעות כגון רצח, אונס, התעללות מינית ופדופיליה, התמכרות לסמים ואלכוהוליזם, זנות, הומופוביה, יציאה מהארון (סצנה עם סם סטרייק זכתה לפרס הסצנה הטובה ביותר בטקס פרסי אופרות הסבון הבריטיות), המתת חסד ואנאלפביתיות. כמו כן הוצגו בסדרה בעיות רפואיות ונפשיות, בהן מוות בעריסה, סרטן השד (פגי מיטשל), אגורפוביה (ג'נין בוטשר), סכיזופרניה (ג'ו ויקס), הפרעה דו־קוטבית (ג'ין סלייטר ובתה סטייסי) ותסמונת דאון (בתם של בילי והאני מיטשל).
אף שפרקי הסדרה מצולמים מראש, בכמה מהם נכללה התייחסות לאירועים אקטואליים בבריטניה ומחוצה לה, על ידי הוספת חומר שצולם מאוחר יותר או שידור חי. בין האירועים ששולבו בעלילות הסדרה היו בחירות לראשות הממשלה במדינה, מונדיאל 2006, בחירתו של ברק אובמה לנשיא ארצות הברית, מותו של מייקל ג'קסון ואולימפיאדת לונדון.
רייטינג והשפעה

איסטאנדרס היא אחת מתוכניות הטלוויזיה הפופולריות והנצפות ביותר בבריטניה. למרות הביקורת על תכניה, היא נחשבת למוקד לצפייה משפחתית. בסקר שוק שערך ה-BBC ב-2003 עלה כי התוכנית נצפית לרוב על ידי שכבת הגיל 60–74, עם שכבת הגיל 45–59 במקום השני. פרק ממוצע של איסטאנדרס מושך אחוזי צפייה שבין 35% ל-40%. בנוסף לכך, השידור החוזר ב-22:00 בערוץ BBC Three מושך כ-500 אלף צופים נוספים בממוצע, בעוד 3 מיליון אנשים בממוצע צופים במרתון השבועי המשודר ביום ראשון.
שתי היריבות המרכזיות של איסטאנדרס בקרב על הרייטינג הן אופרות הסבון של ITV קורוניישן סטריט ואמרדייל. ב-2001 שודרה התוכנית לראשונה ראש בראש מול קורוניישן סטריט וזכתה בקרב עם 8.4 מיליון צופים (נתח של 41%) בעוד קורוניישן סטריט משכה 7.3 מיליון צופים (נתח של 34%). הפרק ששודר בשידור חי לרגל 25 שנה לסדרה ב-19 בפברואר 2010, בו התגלה כי סטייסי בראנינג רצחה את ארצ'י מיטשל, זכה ל-16.41 מיליון צופים – הרייטינג הגבוה ביותר לו זכתה התוכנית מאז ה-14 בנובמבר 2003.
פרק הבכורה של התוכנית מ-1985 משך 17 מיליון צופים. בחג המולד של 1986 שברה הסדרה את שיא הרייטינג לאופרת סבון בבריטניה, עת 30.15 מיליון אנשים במצטבר צפו בדן ווטס מגיש את מסמכי הגירושין לאשתו אנג'י בשידור המקורי ובשידור החוזר בסוף השבוע. השיא של אותו פרק טרם נשבר.
בשל החשיפה הרחבה לה היא זוכה, הייתה לסדרה תרומה חשובה להעלאת המודעות לתופעות שונות בציבור הבריטי. סקר של ארגון האיידס הלאומי בבריטניה גילה כי רבים מבני הנוער שאבו את הידע שלהם על המחלה מהפרקים שתיארו את מאבקו של מארק פאולר בה, וכאשר עסקה הסדרה בהתעללות בילדים ובאלימות במשפחה נרשמו עליות חדות במספר הפניות לארגוני סיוע.
ביקורת

איסטאנדרס היא הסדרה המעוררת את המספר הרב ביותר של תלונות צופים ב-BBC, בין היתר בשל עיסוקה בנושאים רגישים. לאורך השנים נשמעו תלונות רבות על התכנים האלימים והשפה הגסה בסדרה, במיוחד לנוכח שעת השידור המוקדמת שלה. כמו כן, במספר מקרים נטען כי הסדרה הציגה בצורה סטריאוטיפית אוכלוסיות שונות. ב-1997, בעקבות שידורם של מספר פרקים המתרחשים באירלנד, התלונן השגריר האירי בלונדון על הייצוג השלילי של העם האירי בתוכנית. הרשת התנצלה על שידור הפרקים והיו"ר שלה הודה מאוחר יותר כי באותם פרקים הפר הערוץ את התחייבותו להציג את כל קבוצות האוכלוסייה בצורה מדויקת ולהימנע מעידוד דעות קדומות.
בשנים האחרונות הוצגו בתוכנית מספר סיפורים שעוררו תלונות רבות מצד צופים. באוגוסט 2006, סצנה שבה נראו קארלי וויקס וג'ייק מון מקיימים יחסי מין על רצפת מועדון לילה וסצנה אחרת בה אוון טרנר תקף באלימות את דניס פוקס גררו תלונות רבות. סצנת המין הוסרה מהשידור החוזר ששודר בסוף אותו שבוע. סיפור האלימות במשפחה מ-2007 בו היו מעורבים בן מיטשל וסטלה קרופורד גררה 60 תלונות מצופים, אשר סברו כי הסצנה בה בריונים תוקפים את בן בעוד סטלה צופה מהצד הייתה "לא נעימה".
במרץ 2008, סצנות בהן טניה בראנינג ובן זוגה שון סלייטר הוצגו קוברים את בעלה של טניה, מקס, בעודו בחיים, משכה תלונות רבות. משרד התקשורת הבריטי Ofcom פסק כי אותם פרקים הפרו את קוד השידורים מ-2005 והפרו את הכללים לפיהם תכנים אלימים או פוגעניים שאינם מתאימים לצפייה על ידי ילדים לא אמורים להיות משודרים לפני השעה 9 בערב. בספטמבר 2008, איסטאנדרס החלה להציג סיפור על פדופיליה בו היו מעורבות הדמויות של טוני קינג, וויטני דין, ביאנקה ג'קסון, לורן בראנינג ופיטר ביל. הסיפור גרר מעל 200 תלונות. באפריל 2009, צופים רבים התלוננו על מותה של דניאל ג'ונס רגעים מעטים לאחר שנחשפה בפני רוני מיטשל כבתה האבודה.
בתחילת 2011 הגיע מספר תלונות הצופים לשיא, לאחר שבנה התינוק של רוני מיטשל מת בעריסה והיא החליפה אותו בתינוקה של קאט מון. ה-BBC קיבל כ-3,400 תלונות על הפרק, שהצופים כינו "חסר רגישות", "חסר אחריות" ו"נואש". רוז לואס מהעיתון סאנדיי מרקורי הגדירה את העלילה כ"מזעזעת ומגוחכת", ושאלה "האם אנחנו באמת אמורים להאמין שקאט לא תשים לב שהתינוק נראה אחרת?". עם זאת, ארגון לאומי העוסק בחקר מוות בקרב ילודים שיבח את הסיפור, בעוד המנהלת ג'ויס אפסטיין הסבירה כי "אנו אסירי תודה לאיסטאנדרס על ההצגה המדויקת של ההשפעה ההרסנית שמותם של תינוקות מותירה על משפחות. אנחנו מקווים שהסיפור יעזור להגביר את מודעות הציבור למוות בעריסה, שגובה את חייהם של כ-300 תינוקות מדי שנה". עד ה-7 בינואר באותה שנה הספיק הסיפור לגרור את מספר התלונות הגבוה ביותר בהיסטוריה של התוכנית: ה-BBC קיבל 8,500 תלונות בעוד הרגולטור Ofcom קיבל 374 תלונות. למרות המחלוקת, איסטאנדרס זכתה לרייטינג של כ-10 מיליון צופים במהלך שידור פרקי הסיפור.
פרסים ומועמדויות

| פרס | שנה | קטגוריה | מועמד/ים | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פרס באפט"א לטלוויזיה | 2024 | אופרת הסבון הטובה ביותר | איסטאנדרס | מועמדות |  |
הערות שוליים

↑  BAFTA Television 2024: The Winners and Nominations, www.bafta.org, ‏2024-03-15 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009950578905171  GND: 4409834-0  LCCN: no94005000  VIAF: 183676718   WorldCat (עם VIAF): 183676718
כריסטין אוהורוגו

כריסטין ג'ומה אוהורוגו (באנגלית: Christine Ijeoma Ohuruogu, נולדה ב-17 במאי 1984) היא אתלטית אנגליה, אלופה אולימפית (בייג'ינג 2008) ופעמיים אלופת עולם (אוסקה 2007, מוסקבה 2013) בריצת 400 מטר.
ביוגרפיה

אוהורוגו נולדה ברובע ניוהאם של מזרח לונדון, להורים ממוצא איגבו. היא בוגרת של יוניברסיטי קולג' לונדון משנת 2005, בבלשנות.
ביוגרפיה > 2004

באולימפיאדת אתונה (2004) סיימה אוהורוגו במקום ה-10 בריצת 400 מטר בתוצאה של 51.00 שניות. בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 50.50 שניות. בנוסף, היא סיימה במקום הרביעי בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:25.12 דקות, המנצחת הייתה ארצות הברית (3:19.01 דקות).
ביוגרפיה > 2005

באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 זכתה אוהורוגו במדליית ארד בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:24.44 דקות, אחרי רוסיה (3:20.95 דקות) וג'מייקה (3:23.29 דקות).
ביוגרפיה > 2006

בתחרויות האתלטיקה של משחקי חבר העמים הבריטי שנערכו במלבורן, אוסטרליה בשנת 2006 זכתה אוהורוגו במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.28 שניות, לפני טוניק ויליאמס-דרלינג מבהאמה (50.76 שניות).
ביוגרפיה > 2007 > אלופת העולם

באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 זכתה אוהורוגו בשתי מדליות. מדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.61 שניות, לפני בת ארצה ניקולה סנדרס (49.65 שניות) ונובלן ויליאמס מג'מייקה (49.66 שניות) ומדליית ארד בריצת שליחות 4x400 מטר בשיא בריטי חדש של 4:20.04 דקות, אחרי ארצות הברית (3:18.55 דקות) וג'מייקה (3:19.73 דקות, שיא ג'מייקני).
ביוגרפיה > 2008 > אלופה אולימפית

באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה אוהורוגו במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.62 שניות, לפני שריקה ויליאמס מג'מייקה (49.69 שניות) וסניה ריצ'רדס מארצות הברית (49.93 שניות). בנוסף, היא סיימה במקום החמישי בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:22.68 דקות, המנצחת הייתה ארצות הברית (3:18.54 דקות). היא הייתה לאתלטית הבריטית היחידה שזכתה במשחקים אולימפיים אלו במדליית זהב ולבריטית הראשונה שזוכה בריצת 400 מטר במדליית זהב.
ביוגרפיה > 2009

באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 סיימה אוהורוגו במקום שלישי בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:25.16 דקות, אחרי המנצחת ארצות הברית (3:17.83 דקות).
ביוגרפיה > 2011

באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 פסלה אוהורוגו בריצת 400 מטר כבר בשלב המוקדמות. היא זכתה עם נבחרת השליחות 4x400 מטר במדליית ארד.
ביוגרפיה > 2012

באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה אוהורוגו במדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.70 שניות, אחרי סניה ריצ'רדס (49.55 שניות) ולפני דידי טרוטר (49.72 שניות) שתיהן מארצות הברית. נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:24.76 דקות.
ביוגרפיה > 2013

באליפות העולם באתלטיקה שנערכה במוסקבה שברוסיה בשנת 2013 זכתה אוהורוגו בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.41 שניות, לפני אמנטל מונטשו מבוטסואנה (49.41 שניות). מדליית כסף בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:22.61 דקות, אחרי ארצות הברית (3:20.41 דקות).
השעיה

אוהורוגו הושעתה מאליפות אירופה באתלטיקה בשנת 2006, משום שלא התייצבה לבדיקת סמים בדם שלוש פעמים, באוקטובר 2005 ופעמיים ביוני 2006.
מצודת כרכ

| --- | --- |

 היסטוריה
 נבנה:  1142 
 מאורעות:  מצור כרכ 
 מיקום
 מדינה:  ירדן ירדן
 קואורדינטות:  31°10′50″N 35°42′05″E﻿ / ﻿31.18055556°N 35.70138889°E﻿ / 31.18055556; 35.70138889
  (למפת ירדן מוגדלת) עמאן אירביד סלט ג'רש זרקא טפילה כרכ מידבא מעאן עקבה סוריה לבנון ע י ר א ק  ערב הסעודית  ישראלמצודת כרכ(למפת ירדן רגילה) עמאן אירביד סלט ג'רש זרקא טפילה כרכ מידבא מעאן עקבה סוריה לבנון ע י ר א ק  ערב הסעודית  ישראלמצודת כרכ
 
תרשים המצודה: 1. השער העות'מאני; 2. השער הצלבני; 3. חפיר; 4. באר ומאגר מים; 5. חלקלקה; 6. קפלה; 7. ארמון ממלוכי; 8. המוזיאון
מצודת כֶּרַכ (בערבית: قلعة الكرك) היא מבצר צלבני בעיר כרכ (קיר מואב) בירדן. המצודה שוכנת במיקום אסטרטגי בגובה של 850 מטר מעל פני הים, כחצי קילומטר דרומית-מערבית למרכז העיר, והיא שולטת על סביבותיה.
היסטוריה

פולק מלך ירושלים החל בהקמתה של מצודת כרכ בשנת 1142, וזו ארכה עד 1161. היא הוקמה בסמוך לדרך המלך בעבר הירדן, המוליכה מדמשק ועמאן בצפון למצודת מונראל (Montreal) בשובכ, למכה ולמצרים בדרום. הצלבנים כינו את המצודה בשם "כרכ של בני מואב" (Crac des Moabites) מאחר שהאזור היה בתחום ממלכת מואב. היא הביאה לכך שהעיר ירשה את מקומה של שובכ והפכה לבירת הסניוריה של נסיכות עבר הירדן (Oultrejordain).
המצודה עברה בירושה לרשותו של פיליפ דה מילי, הגראנד מאסטר של מסדר אבירי היכל שלמה, אשר הוסיף לה מגדלי שמירה וחפר את החפיר מדרום ומצפון לה. באמצעות נישואין לסטפני דה מילי, שליטת עבר הירדן, עברה השליטה במצודה לרשותו של רנו משטיון בשנת 1176. שטיון ניצל את מיקומה האסטרטגי של המצודה והפכה לבסיס להרפתקאות השוד והביזה שלו. למרות הסכם השלום שנחתם בין צלאח א-דין לבין ממלכת ירושלים, תקף שטיון שיירות שעשו את דרכן למכה לקיום מצוות החאג'. בשנת 1182 החל רנו משטיון פועל גם בזירת ים סוף ואף ניסה לכבוש את הערים הקדושות מכה ואל מדינה אך נכשל. בתגובה שם צלאח א-דין מצור על המצודה בשנת 1183, אך זה הוסר בהתערבות כוחותיו של הרוזן ריימונד מטריפולי. בעת המצור נערכה במצודה חתונתם של איזבל הראשונה ואונפרוא הרביעי, ולפי המסורת הסכים צלח א-דין שלא לטווח את אולם החתונה כמחווה אבירית. בשנת 1186 שוב הפר רנו משטיון את הברית עם צלאח א-דין ותקף שיירה שעשתה את דרכה ממכה. בעקבות מאורע זה ובשל סיבות נוספות פלש צלאח א-דין בשנת 1187 לממלכת ירושלים והביס את הצלבנים בקרב קרני חיטין. בין האצילים שנפלו בשבי המוסלמי היה גם רנו משטיון, וצלאח א-דין התיז את ראשו באופן אישי. לאחר קרב קרני חיטין שוב שם צלאח א-דין מצור על המצודה והצליח לכובשה בשנת 1188 לאחר שמונה חודשי מצור. הוא הניח לצלבנים לעזוב את המצודה בשלום וחלקם התיישבו בסמוך לה והקימו כפר אשר נודע משך שנים בשם "אל איפראנג'י".
ב-1263 כבש הסולטאן הממלוכי ביברס את המצודה. הוא הרחיב אותה, העמיק את החפירים סביבה ובנה את החצר התחתונה. האתר נפגע ברעידת אדמה בשנת 1293 ושלושה ממגדלי השמירה קרסו. המצודה שמשה כמקום גלות עבור הסולטאן מוחמד בן קלאון והוא בנה בה ארמון ומבנים נוספים בראשית המאה ה-14. המידע על המצודה לאחר תקופה זו מועט, והיא "התגלתה" מחדש בשנת 1812. אבראהים פאשא כבש את כרכ ב-1840 והרס חלק גדול מהמצודה, אך בתקופה העות'מאנית עדיין נודעה לה חשיבות אסטרטגית.
ב-18 בדצמבר 2016 אירע פיגוע טרור באתר שבו נרצחו 10 אנשים ונפצעו כ-30 בידי 4 מחבלים אסלאמיסטים, בטרם חוסלו המחבלים בחילופי אש עם כוחות הביטחון של ירדן.