stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הכותל המערבי
הכותל בעת החדשה > בתקופת השלטון הבריטי > 'ועדת הכותל' של חבר הלאומים

'ועדת הכותל' מונתה בקיץ 1930 על ידי חבר הלאומים בהמלצת ועדת שאו שזומנה בתגובה לפרעות תרפ"ט. ועדה זו כונתה גם בשם "ועדת הכותל הבינלאומית". בקיץ 1930 פרסמה הוועדה את מסקנותיה באופן חד צדדי משום אי נכונות הצד היהודי (הוועד הלאומי תמך אך הרבנים הראשיים התנגדו) לפשרה שמשמעותה הכרה בבעלות מוסלמית על הכותל תמורת זכות שימוש ליהודים. הוועדה הכירה כי "למוסלמים שייכת זכות הבעלות היחידה והקניין היחידי על הכותל המערבי מאחר שהוא חלק בלתי נפרד מחצר 'החראם אל-שריף'" וכן שלמוסלמים הבעלות על הרחבה הצרה מול הכותל ושכונת המוגרבים. מנגד יהנו היהודים מכניסה חופשית לכותל בכל עת בכפוף לסטטוס קוו שנהג, לדעת הוועדה, טרם מינוייה. החלטות הוועדה קבלו תוקף של 'דבר המלך במועצתו'. לאחר מלחמת ששת הימים קבע בג"ץ שעם הקמת מדינת ישראל פקע תוקפו של 'דבר המלך' על הכותל המערבי וממילא בעלות הווקף על הכותל.
במסגרת הסטטוס קוו אותו אשררה 'ועדת הכותל' נאסרה התקיעה בשופר ליד הכותל, ולכן לא התאפשרו תפילות ראש השנה יום הכיפורים לצידו. למרות זאת, בתפילת נעילה של יום הכיפורים תר"ץ 1930 תקע משה צבי סגל, צעיר מתנועת הנוער בית"ר. ובמשך השנים, הוגנבו שופרות שבהם תקעו עם סיום היום בכל שנה.
למעשה בתקופה זו, מלבד בראש השנה, התקיימו בכותל המערבי תפילות בכל ימי השבוע. בימי חג ושבת היה הכותל הומה מרוב אנשים. גם מבקרים ותיירים רבים פקדו את המקום ותועדו כמדי יום ביומנו של הרב אורנשטיין. בשנת ה'תש"ו 1946 ביקרו בכותל, לפי הערכתו של רב הכותל, כ-370,000 נפש.
הכותל בעת החדשה > בתקופת השלטון הירדני

התפילה הציבורית האחרונה בכותל נערכה בט"ז בכסלו תש"ח, ערב החלטת החלוקה של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947. באותו יום נכחו בכותל כ-1,500 מתפללים שבאו במיוחד להתפלל להצלחת מדינת ישראל שבדרך. בחצות הלילה כמדי יום הגיעו קבוצות של חסידי ברסלב לערוך תיקון חצות. לאחר מכן חסמו הבריטים את הדרך אל הכותל. הערבים הטילו מצור על הרובע היהודי במשך 6 חודשים, עד שנפל בידי הלגיון הירדני באביב תש"ח 1948.
בהסכם הכניעה של יהודי העיר העתיקה, סוכם שתתאפשר גישה של אזרחי מדינת ישראל לכותל. אך בפועל מאז כיבוש העיר בידי הירדנים ב-1948 ועד 1967 נמנעה גישה של ישראלים לכותל. בתחילת התקופה היה הכותל סגור לתיירים, אך בהמשך נפתח לביקורי תיירים (לא ישראלים). בתשעה באב מדי שנה נהגו יהודים לעלות להר ציון ל"מצפה הבית" כדי לצפות על הר הבית והכותל המערבי.
הכותל בעת החדשה > בתקופת שלטון ישראל

| --- | --- |
 :  ראו גם – הסטטוס קוו בהר הבית
הכותל, כמו כל העיר העתיקה נכבש על ידי צה"ל במלחמת ששת הימים. תצלום הצנחנים בכותל המערבי הוא מהתמונות המפורסמות בתולדות המדינה. זמן קצר לאחר מכן הרסו דחפורי חיל ההנדסה של צה"ל את שכונת המוגרבים ששכנה בסמוך אל הסימטה הצרה של הכותל, ובמקומה נבנתה רחבה למתפללים ולמבקרים.
בשבועות תשכ"ז נפתחו שערי העיר העתיקה לתנועה חופשית של תושבי ישראל. יותר מ-200,000 איש הגיעו בהתרגשות רבה לבקר באזור, שביקורים בו נמנעו מהם במשך כשני עשורים.
עקב התנועה הרבה שלעיתים הייתה כרוכה בחילול חג המוני נדרשו כללים וסדרים חדשים להתנהלות במקום, תוך תשומת לב לקדושתו וחשיבותו התרבותית. בח' בתמוז תשכ"ז, (16 ביולי 1967) – חוקקה הכנסת את חוק השמירה על המקומות הקדושים. האחריות למתחם הכותל המערבי, סדריו, תחזוקתו וניהולו עברו מן הרבנות הצבאית אל משרד הדתות, אז בראשותו של השר זרח ורהפטיג. תקנות שהותקנו מכוח חוק זה קובעות את המותר והאסור בכותל המערבי ובאזור הסמוך אליו.
לקראת תשעה באב תשכ"ז 1967 התחיל חיל ההנדסה בהתקנת פנסים וזרקורים להארת המקום, כדי שאפשר יהיה לשהות בו גם בלילה, וכן נהרסו מבנים שנמצאו בסכנת התמוטטות. בתקופה זו התמנה האדריכל יוסף שנברגר לשמש יועץ שר הדתות לפיתוח רחבת הכותל. פרופ' בנימין מזר מונה לשמש ראש המשלחת הארכאולוגית לחפירות בכותל הדרומי ובכותל המערבי. במשך מספר חודשים שימש החלק הדרומי של רחבת הכותל כעזרת גברים, ואילו החלק הצפוני אשר מוגבה יותר שימש כעזרת נשים. הוחלט ליישר את השטח הצפוני המוגבה, ונחשפה הכניסה מתחת לבנין המחכמה. עפר, פסולת ושברי אבנים, מתחת לבנין המחכמה עד לקשת וילסון פונו. כמו כן חודשה משרת רב הכותל ועוגנה בתקנות מדינת ישראל במסגרת הרבנות הראשית לישראל וחוק השמירה על המקומות הקדושים. משנת 1988 נמצא הכותל באחריות מלאה של הקרן למורשת הכותל המערבי, שהוקמה בשנה זו. הקרן למורשת הכותל, הכפופה למשרד ראש הממשלה, אחראית על כל ענייני האדמיניסטרציה הקשורים בכותל המערבי, על אחזקה וניקיון של רחבת הכותל המערבי ומנהרות הכותל, פיתוח ובינוי של רחבת הכותל וסביבתה, וכן על תחומי חינוך הקשורים בכותל המערבי.
כיום

אזור תחום ברחבה המשתרע עד הכותל עצמו נחשב כבית כנסת אורתודוקסי, בו נערכים מאות של מניינים במהלך כל היום ולפיכך קיימת בו הפרדה בין נשים לגברים. בכניסה אליו מתבקשים המבקרים לכסות את ראשם, והנשים מתבקשות לשמור על כללי הצניעות. יש נוהגים שנערים המגיעים לגיל מצוות באים לכותל כדי לעלות לתורה. התפילה במקום מתנהלת על פי ההלכה.
עקב זאת, מדי פעם מתעוררות מחלוקות; למשל בעקבות ניסיונות של קבוצת נשות הכותל (חלקן שייכות לתנועה ליהדות מתקדמת) להתפלל ברחבת הכותל כשהן עטופות בטליתות.
בשנת 2013 הגיש המרכז הרפורמי לדת ומדינה עתירה לבג"ץ בנוגע להרכב נציגי הקרן למורשת הכותל המערבי, בניסיון להכניס להרכב נציגים רפורמים וקונסרבטיבים. ומספר חודשים לאחר מכן, הוקמה בקשת רובינסון רחבת תפילה מעורבת בשם "עזרת ישראל", שנוהלה על ידי התנועה הקונסרבטיבית ללא תקצוב ממשלתי.
בעקבות עתירה לבג"ץ אישרה הממשלה בינואר 2016 את מתווה הכותל – הסדר שלפיו תורחב עזרת ישראל, רחבת התפילה המעורבת בחלקו הדרומי של הכותל המערבי, והיא תנוהל בידי מועצה שבה נציגי הזרמים הלא אורתודוקסים ונשות הכותל. בלחץ המפלגות החרדיות חזרה בה הממשלה מהמתווה וביטלה אותו ביוני 2017.
הכותל המערבי הוא אתר מרכזי בטקסי ההשבעה של צה"ל; ברחבת הכותל משביעים את חיילי חטיבת כפיר, חטיבת הצנחנים, חטיבת הנח"ל וחיל המשטרה הצבאית בנוכחות מכובדים, אורחים ומשפחות החיילים; וכן נערכים בו אירועים ממלכתיים נוספים, כמו פתיחת אירועי יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ולנפגעי פעולות האיבה.
מבקרים בכותל נוהגים לכתוב פתקים עם בקשות לאלוהים ולשימם בין אבני הכותל. מספר ארגונים יהודיים מפעילים מצלמת אינטרנט המשדרת תמונה עדכנית במהלך כל שעות היום מהכותל. כמו כן, ישנו שירות חינם של חברת בזק לקבלת בקשות מכל רחבי העולם בפקס ובדואר אלקטרוני, על מנת לשים אותן בכותל. בערב ראש השנה ובערב פסח, אוספים שמשי הכותל את הפתקים הרבים ומעבירים אותם לגניזה.
כל אבן מאבני הכותל זכתה ל"תעודת זהות" משלה. כל האבנים מתועדות במערכת ממוחשבת המנהלת מעקב אחר מצב האבן, סדקיה ומימשקיה עם האבנים שסביבה. כתוצאה ממגע ידיים ונשיקות, סופגות האבנים לחות, זיעה ושומן שיחד עם הצמחייה והאקלים השורר במקום מביאים לבלייה של האבנים ומעלים את הצורך לבצע בהן פעולות שימור מורכבות.
בי"א באב תשע"ח, 23 ביולי 2018, נפלה אחת מאבני הכותל לתוך רחבת עזרת ישראל, ככל הנראה עקב רטיבות במסגד אל אקצה. לא היו נפגעים. ובעקבות כך, אין כיום גישה לכותל עצמו מרחבת עזרת ישראל.
מספר הביקורים באתר הכותל מדי שנה נאמד ב-10 מיליון. מאז שנת 2000, רב הכותל המערבי והמקומות הקדושים הוא הרב שמואל רבינוביץ.
כיום > מעמדו המשפטי והמדיני

בסוף המאה ה-15 הפכה סמטת הכותל לרכוש הווקף.
בימי השלטון העות'מאני היו הכותל ושכונת המוגרבים חלק משטח בבעלות הנהלת הווקף על הר הבית. יהודים הציעו לקנות את הכותל מידי הווקף, כדי להעבירו לבעלות יהודית. השר משה מונטיפיורי היה מעורב בניסיון רכישת שכונת המוגרבים, בשנות השבעים של המאה ה-19 (אך לא תרם לבניית נדבכי הכותל העליונים, למרות הנטען בשיר הידוע). ב-1887 ניסה הברון אדמונד דה רוטשילד לרכוש את הכותל בעת ביקורו בארץ ישראל. ליוזמה זו התנגדו רבני ירושלים, מחשש לתגובה קשה של הערבים המוסלמים בעיר. יוזמה נוספת הייתה בשנת 1914, כאשר דוד ילין פנה אל שגריר ארצות הברית באיסטנבול, הנרי מורגנטאו, וביקש ממנו לפעול להסכמת השלטונות העות'מאניים להעברת הכותל לידי "החברה להחזקת המקומות ההיסטוריים בארץ ישראל" שנוסדה בידי ילין ואחרים. ילין העריך את הסכום שיש לגייס תמורת ההעברה בכמיליון פרנק צרפתי.
בשנים 1840 ו-1911 נקבע על ידי השלטונות העות'מאניים כי אין ליהודים זכויות ברחבה שלפני הכותל, מלבד הרשות לבקר במקום לשם תפילה – אך מבלי להביא ספסלים, מחיצות וספרי תורה. אולם היהודים לא השלימו עם האיסורים הללו, ובאמצעות שתדלנות בפני מושל המחוז והממונה על הווקף, היו משיגים את הסכמתם להתפלל כדרכם ללא הפרעה. בפסח 1922 מנעו המוסלמים מהיהודים להביא כיסאות למקום התפילה. השלטונות הבריטיים התערבו והמושל רונלד סטורס קבע באותה שנה, בהתאם למצב החוקי הקיים (ולא למצב בפועל), כי אין להביא כיסאות וספסלים.
במלחמת העצמאות נכבש הכותל בידי הלגיון הירדני, ובמלחמת ששת הימים נכבש על ידי ישראל. שטחי העיר העתיקה סופחו לישראל ב-1967. חקיקת חוק ירושלים ב-1980 קבע חובת שמירה על המקומות הקדושים בעיר לכלל הדתות.
קבוצות חרדיות אנטי-ציוניות (כגון חסידות סאטמר, נטורי קרתא ובעלי השקפה דומה) נמנעות מלבקר בכותל המערבי בעקבות פסיקתו של רבי יואלי'ש מסאטמר בספרו "על הגאולה ועל התמורה" כי אין להיכנס לכותל המערבי וקבר רחל מכיוון שהם נכבשו על ידי צה"ל במלחמת ששת הימים ועל כן הפך בעיניהן לאחד מסמלי המדינה והגעה אליו עשויה להתפרש כמתן לגיטימציה לה.
כיום > תעמולת 'אל אקצא בסכנה' והכחשת הקשר היהודי לכותל המערבי ולהר הבית

עם שיבת עם ישראל לארצו גברה ההכחשה של הפלסטינים והעולם המוסלמי את הקשר בין ישראל להר הבית והכותל המערבי ותעמולת 'אל-אקצא בסכנה'.
על רקע החשש מפני הציונות, החלו ניסיונות רכישת הכותל על ידי היהודים להתפרש בקרב הציבור המוסלמי כתחילתה של השתלטות יהודית על הר הבית כולו. ב-1922 החל הנושא הזה להפוך למרכזי בהסברה הערבית, עם פתיחתו של מסע תעמולה בארץ ובעולם המוסלמי, על ידי המועצה המוסלמית העליונה והוועד הפועל הערבי, שהזהיר מפני סכנת השתלטות יהודית על קודשי האסלאם.
המופתי אמין אל-חוסייני עשה שימוש במסורת המחודשת של אל בוראק, בנוסף לטיעונים משפטיים, כדי לדרוש בעלות על הכותל בתקופת המנדט הבריטי. מסורת זו נעשתה מקובלת יותר ויותר בקרב ההוגים המוסלמים במהלך המאה ה-20, ככל שגבר הסכסוך בין היהודים לערבים, ובפרט לאחר מאורעות תרפ"ט שהחלו בכותל המערבי, ומכונות לפיכך בערבית "מהפכת אל-בוראק". כיום אין מוסלמים רבים המערערים על המסורת הזו. בהקשר זה המוסלמים מכנים את הכותל "חָאיִט אַלְבּוּרָאק", ואת החלל שבצידו המזרחי של שער ברקלי שבכותל המערבי בשם "מסגד אל-בוראק". בתחילת המאה ה-21, הכחישו לגמרי אישי דת מוסלמיים בכירים, בהם השייח' עכרמה צברי והשייח' מוחמד חוסיין, את הקשר ההיסטורי של היהודים לכותל המערבי, וטענו כי הוא שייך לווקף המוסלמי. ארכאולוג פלסטיני טען כי מציאת המטבעות שכנראה מאוחרות מתקופת הורדוס, מתחת לכותל המערבי שהוגדר על ידו בטעות "הקיר המערבי של בית המקדש" מהווה לדעתו עוד הוכחה לטענה הכוזבת של היהודים לגבי הקיום האגדי של המקדש.
הכותל בתרבות ובאומנות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הכותל הקטן

הכותל הקטן נמצא בהמשכו של הכותל המערבי לכיוון צפון. במקום מתקיימות תפילות המאורגנות על ידי ארגון "כותלנו", מיסודה של ישיבת עטרת כהנים, זהו המקום השני בקרבתו (מחוץ להר הבית) אל המקום המקובל כמקום קודש הקודשים. במנהרות הכותל נמצא "שער וורן", אשר נמצא מול קודש הקודשים במדויק.
הכותל הקטן נמצא סמוך לשער הברזל, ולמבקרים בו מתאפשרת לרוב הצצה אל תוך הר הבית. 'רחבת' הכותל הקטן היא סמטה צרה (כ-3 מטר) המובילה לבתי מגורים פרטיים.
מעלית הכותל ורכבל הכותל

ב-2019 החלו העבודות להקמת מעלית הכותל האמורה להקל על ההגעה אליו מן הרובע היהודי. באותה שנה אושרה גם הקמת הרכבל לכותל. תוואי הרכבל צפוי להתפרס על פני כ-1.4 ק"מ והוא צפוי לכלול כ-70 קרונות נוסעים.
גלריה

יהודים ליד הכותל בתחילת המאה ה-20
רחבת הכותל בשנת 1920
שוטר בריטי משגיח בכותל, בשנת 1934 לערך
מעמד ברכת כהנים בכותל המערבי
עזרת הגברים הסגורה לאחר שיקומה
הכותל המערבי ביום מושלג
מחצבה שנתגלתה בצפון ירושלים, שכנראה סיפקה אבנים לבניית הכותל המערבי
אחד הנדבכים במנהרות הכותל
קינות בכותל בתשעה באב
מבט כללי על רחבת הכותל
יהודים מתפללים בכותל
רחבת הכותל המערבי
מבט מדרום – מערב על הר הבית. הכותל מוסתר במקצת, בשמאל – מרכז התמונה
תקריב של אבני הכותל
מראה הכותל המערבי מכיוון הרובע היהודי, 2007
לשנה טובה 1911
רחבת עזרת ישראל בכניסה אל הכותל המערבי מכיוון שער האשפות
האפיפיור בעת ביקורו בכותל
אחד התצלומים הראשונים של יהודים מתפללים בכותל המערבי (שנת 1870).
נשים וגברים מתפללים בכותל
נשות הכותל מתפללות ברחבת הכותל, 2016
ראו גם

הכותל הדרומי
הכותל המזרחי
ברכת כהנים בכותל המערבי
לקריאה נוספת

מאיר בן-דב, מרדכי נאור וזאב ענר, הכותל, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, 1981
אלי שילר וגבריאל ברקאי (עורכים), הכותל המערבי, אריאל, 180–181, תשס"ז 2007
הרב ישראל דנדרוביץ, "לבושות שחורים בכותל המערבי", בתוך קובץ הפעמון, גיליון 5, עמודים: 7–29
חיים לנגזם, כותלנו - הרב קוק והמאבק על הכותל, חוסן ישועות ירושלים ה'תשס"ט. על מאורעות הכותל בתקופת המנדט.
הרב שמואל רבינוביץ, הכותל המערבי הלכות ומנהגים, הקרן למורשת הכותל המערבי, תשע"א
קובי כהן-הטב, דורון בר, קדושה בעין הסערה - הכותל המערבי בין יהדות לישראליות 1967–2000, הוצאת מאגנס, 2021
יהודה נדיבי

| --- | --- |

יהודה נדיבי
 לידה:  29 ביוני 1899 הומל, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  23 בספטמבר 1981 (בגיל 82) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 תאריך עלייה:  1913
 מקום מגורים:  תל אביב
 מעסיק:  עיריית תל אביב-יפו
 תפקיד:  מזכיר עיריית תל אביב
 תקופת כהונה:  1924–1964
 פרסים והוקרה:  יקיר העיר תל אביב-יפו (1977)
 חתימה:   
 
יהודה נדיבי (פרנקל) (26 ביוני 1899 – 23 בספטמבר 1981) מאנשי העלייה השנייה. יד ימינו של מאיר דיזנגוף בטיפול במגורשי תל אביב בתקופת מלחמת העולם הראשונה. היה מזכיר עיריית תל אביב במשך 40 שנה ויקיר העיר תל אביב-יפו.
ביוגרפיה

יהודה נדיבי נולד ב-1899 בהומל, רוסיה בשם יהודה פרנקל לשלמה פרנקל וחנה בת יונה בבובניק. בבית שררה רוח ציונית ואביו, שהיה פעיל בארגון צעירי ציון, שאף שהעברית תהייה השפה המדוברת בבית. ב-1903, במהלך פרעות קישינב גלשו המהומות להומל ואביו של נדיבי השתתף באופן פעיל בהגנה על יהודי העיר ונאלץ בסיומם לעזוב את העיר לאחר שהמשטרה החלה לרדוף אחרי המגינים. האב ברח ללונדון שם הפך למורה ובהמשך הזמין את משפחתו להצטרף אליו.
לאחר הגיעו ללונדון החל נדיבי ללמוד בבית ספר יסודי ובהמשך למד בבית ספר תיכון בעיר. אביו היה פעיל ציוני וב-1913 השתתף בקונגרס הציוני העולמי ה-11 שנערך בווינה, אוסטריה. לאחר הקונגרס נפגש עם משפחתו בטריאסטה ועלה ארצה.
בהגיעם ארצה התקבל נדיבי לגימנסיה הרצליה. במהלך מלחמת העולם הראשונה סירבה המשפחה להתעת'מן לכן ב-1917, במהלך גירוש תל אביב, נדדה המשפחה ליבנאל ונדיבי השלים ב-1918 את חוק לימודיו בבית ספר בחיפה. בתקופת המלחמה ניצל נדיבי את ידיעת האנגלית ושימש כמקשר בין הפיקוד הבריטי ובין מאיר דיזנגוף שעסק בטיפול במגורשים.
לאחר המלחמה החל לעבוד בשירות הממשל הבריטי ובארגונים יהודים כמו ועד הצירים כשבין השאר עסק בשיקום מושבות יהודה וכן בסיוע לעליית יהודים ארצה. ב-1922 ויתר על אזרחותו הבריטית בתמורה לאזרחות ארץ ישראלית כשבנוסף שינה שמו מפרנקל לנדיבי.
ביוני 1924 עזב את תפקידו בממשל הבריטי והחל לעבוד כממלא מקום מזכיר מועצת תל אביב כשב-1934, עם הגדרת תל אביב כעירייה, מונה למזכיר העיר. במסגרת תפקידו זה יצא בשליחות מועצת העיר לרחבי העולם ללמוד דרכים לניהול העיר ולשיפור הקשרים עם ערים בחו"ל. בין השאר נשלח, בתמיכתו של פנחס רוטנברג, ללונדון לשכנע את הבריטים להקים את שדה התעופה המתוכנן בקרבת תל אביב.
בתקופת מלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי ושירת כקצין קישור, בדרגת קפטן, בין המפקדה הבריטית למתנדבים לצבא הבריטי. ב-1946 השתחרר וחזר לתפקידו בעיריית תל אביב.
בנוסף לתפקידו בעירייה היה חבר בהנהלת חברת אווירון.
ב-1936 יסד את "אגוד מזכירי הרשויות המקומיות העבריות" בארץ ושימש כיושב הראש הראשון של הארגון.
ב-1964 פרש מתפקידו כמזכיר עיריית תל אביב. לאחר פרישתו מונה למנהל היכל התרבות אולם פרש לאחר 8 חודשים.
משפחתו

בינואר 1922 נישא לרחל בת דוד לבני ממייסדי תל אביב. לזוג נולדו בן ובת (עוזי וכרמלה). נפטר ב-1981 והובא למנוחות בבית הקברות נחלת יצחק.
הערות שוליים

↑  אכן הוקם בסופו של דבר שדה תעופה לוד
↑  י. נדיבי, מזכיר העיר תל-אביב, התגייס, הארץ, 24 ביולי 1942
↑  קצרות מן הארץ, לחייל, 18 בדצמבר 1945
↑  י. נדיבי שוב מזכיר עיריית תל אביב, הארץ, 10 בספטמבר 1945
↑  יהודה נדיבי יוצא לפנסיה, הַבֹּקֶר, 15 בינואר 1964
↑  י. נדיבי פורש מעבודתו כמנהל "היכל התרבות", מעריב, 26 במאי 1965
↑  מת יהודה נדיבי שהיה מזכיר תל אביב, דבר, 23 בספטמבר 1091
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265973105171  PLWABN: 9810537935005606  ISNI: 0000 0001 1664 9283  LCCN: no2008043018  SUDOC: 103524479  VIAF: 68735188   WorldCat (עם VIAF): 68735188
שרפת ספרים בגרמניה הנאצית

שרפת הספרים בברלין, מאי 1933
שרפת הספרים בברלין, מאי 1933
שרפת ספרים בגרמניה הנאצית הייתה סדרת אירועים שהובילה אגודת הסטודנטים הגרמנית (אנ') בשנות השלושים בגרמניה ובאוסטריה. כ-70 אירועי שריפות ספרים נערכו באוניברסיטאות, ערים ועיירות. שריפת הספרים שימשה כסמל רב עוצמה לאי סובלנות וצנזורה נאצית.
הספרים שנשרפו היו ספרים שנחשבו כחתרניים או כמייצגים אידאולוגיות המתנגדות לנאציזם. אלו כללו ספרים שנכתבו על ידי סופרים יהודים, קומוניסטים, סוציאליסטים, אנרכיסטים, ליברלים, פציפיסטים וסקסולוגים. הספרים הראשונים שנשרפו היו ספרים מהמכון לסקסולוגיה של הסקסולוג היהודי מגנוס הירשפלד, שכללו ספרים על אינטרסקסואליות הומוסקסואליות וטרנסג'נדריות, וכן ספרים של קרל מרקס וקרל קאוצקי, של אלברט איינשטיין, הלן קלר וסופרים בצרפתית ובאנגלית.
רקע

ב-1933 ניסה שר התעמולה הנאצי, יוזף גבלס, להתחיל בסינכרוניזציה של התרבות בגרמניה עם האידאולוגיה הנאצית אותה ביקש לשקף דרך האמנות. כדי לממש פעולה זו, הממשלה התנכלה לארגונים תרבותיים יהודיים ואחרים והשמידה יצירות שלא תאמו את דעתה.
מבצעי שרפת ספרים

ב-6 באפריל 1933 הפיץ משרד התקשורת והפרופגנדה של אגודת הסטודנטים הגרמנית רשימה של ספרים "המאיימים על הרוח הגרמנית", אותם לטענתה יש להשמיד באש, כדי לטהר את הספריות בגרמניה. רשימת הספרים הופצה ברדיו הגרמני והודפסה בעיתונות.
ב-8 באפריל פרסמה אגודת הסטודנטים גם שנים עשר "עקרונות", על כל דלתות הספריות בגרמניה (בדומה למעשה שביצע מרטין לותר), על פי עקרונות אלו, יש לטהר את השפה הלאומית והתרבות הגרמנית, לתקוף "אינטלקטואליזם יהודי", ולהקים באוניברסיטאות מרכזים של לאומיות גרמנית. הסטודנטים תיארו את הפעולה כתשובה לקמפיין השמצה שמארגנת יהדות העולם נגד גרמניה ונגד ערכים גרמניים מסורתיים.
אירועי השרפה > המכון לסקסולוגיה

השרפה הגדולה הראשונה אירעה ב-6 במאי 1933. אגודת הסטודנטים הגרמנית ביצעה מתקפה מאורגנת על המכון לסקסולוגיה של מגנוס הירשפלד. אחר הצהרים הגיעו אנשי אס אה וערכו חיפוש מקיף במכון. מספר ימים לאחר מכן, הוצאו ספריית המכון וארכיוניו ונשרפו לעיני כול בכיכר האופרה. האוסף שנשרף כלל כ-20,000 ספרים, יצירות ייחודיות ומחקרים על אינטרסקסואליות הומוסקסואליות וטרנסג'נדריות.
אירועי השרפה > השרפה בכיכר האופרה

אחת השרפות המפורסמות הייתה שרפת הספרים בכיכר האופרה בברלין ב-10 במאי 1933, שאורגנה על ידי משרד התעמולה בעקבות יוזמה של שר התעמולה הגרמני, יוזף גבלס. באירוע זה, שנוהל על ידי גבלס עצמו, נשרפו למעלה מ-20,000 ספרים שנבזזו מספריות סמוכות ואוספים פרטיים רבים. האירוע התקיים בכיכר הגדולה מול האוניברסיטה, בין בניין הספרייה הלאומית לבית האופרה. הכיכר הוארה בזרקורים גדולים והושמעה מוזיקה.
הספרים הובאו מספריית האוניברסיטה לכיכר האופרה השוכנת בצד השני של השדרה, אך הם לא הועברו ממנה ישירות, אלא נלקחו לאזור קצת מרוחק והועמסו על כלי רכב שנסעו בכמה רחובות, נכנסו לשדרה המרכזית אונטר דן לינדן דרך שער ברנדנבורג ונסעו לאורכה עד מקום הטקס. האירוע נפתח בנאום של מנהיג ארגון הסטודנטים הנאצי פריץ היפלר, ולאחר מכן עלו נציגים של הסטודנטים בזה אחר זה כדי להשליך ספרים אל המדורה בליווי "שבועת אש". כל אחד מהם הכריז על הספרים המסוימים שהשליך תוך התייחסות לערכי "העולם הישן" שהם מייצגים לעומת ערכי המהפכה הנאצית. הספרים נשרפו בידי סטודנטים ופרופסורים, בליווי מוזיקלי של מקהלות אס אס ואס אה. סטודנטים במדי אס אה חומים, השליכו את הספרים שחוברו על ידי יהודים ו"בוגדים וסוטים" אחרים לאש. הכרוז במדים הכריז את שמות הספרים הנשרפים ומחבריהם.
הספרים שנשרפו נכתבו על ידי כ-200 סופרים, אנשי מדע, פילוסופים, אנשי אמנות ועיתונאים, כשני שלישים מהם יהודים, והשאר קומוניסטים, ליברלים ומתנגדי השלטון. בין יתר הספרים אשר נשרפו היו עבודות של זיגמונד פרויד, ולתר רתנאו, תומאס מאן, ליאון פוייכטוונגר, ברתולד ברכט, אלברט איינשטיין, ויקי באום, רוברט מוסיל, ארנסט טולר, היינריך היינה, קרל מרקס, קרל קאוטסקי, אמיל לודוויג, אריך קסטנר, אריך מריה רמרק, שטפן צווייג, יעקב וסרמן, אנדרה ז'יד, וכן תיאודור וולף, גיאורג ברנהרד ועוד. ארנולד צווייג נכח באירוע וראה את ספריו נשרפים, וכך גם רמון ארון. צווייג סיפר שראה מאחורי מחסומי המשטרה אלפי ספרים ב"ערמות מסודרות בקפידה פרוסית, שלושה מטרים על שלושה", שהובאו לשם במשאיות. ירד גשם ובתוך הקהל הסתובבו רוכלים שמכרו סיגריות, שוקולד ונקניקיות. אריך קסטנר הוא הסופר היחיד ששמו הוזכר בנאומים בטקס שריפת הספרים ושהיה עד לאירוע.
ספרים של הבונים החופשיים נשרפו גם הם, משום שגבלס האשים אותם בפריצות מינית, בפולחן השטן ובמגע עם שדים. בנוסף הוא טען שהבונים הם עושי דברם של אנשי "היהדות העולמית", על כן יש להתייחס לספריהם כמו ספרים יהודים או קומוניסטים.
הטקס נחתם בנאום של גבלס שנישא בדיוק בחצות ושודר ברדיו, בו הכריז: "עידן האינטלקטואליות היהודית המתחכמת בא אל קיצו. המהפכה הגרמנית שבה לשחרר את המהות הגרמנית. מהפכה זו לא באה מלמעלה אלא מלמטה... זהו מימוש של רצון העם... מן האפר הזה יקום לתחייה עוף החול של הרוח החדשה... הישן עולה באש, החדש יתעצב מתוך האש".
אירועי השרפה > שרפות נוספות

בליל ה-10 במאי 1933 ערכו ארגוני סטודנטים אירועים דומים ב-21 ערי אוניברסיטה אחרות בגרמניה. בחלקם השתתפו רבבות אנשים, ובחלק מהם פרופסורים נשאו את הנאומים המרכזיים. בשמונה ערים אחרות נאלצו הסטודנטים לדחות את אירוע השרפה עקב מזג האוויר לאחד מהערבים הבאים.
שרפת הספרים בברלין גררה גל של שרפות ספרים על ידי סטודנטים ברחבי גרמניה. בקניגספלאץ במינכן, בשלוספלאץ בברסלאו, ברמרברג בפרנקפורט, למרגלות אנדרטת ביסמרק, בדרזדן ובשאר הערים.
ב-34 אוניברסיטאות בגרמניה הוכתרה הפעולה בהצלחה מבחינת אגודת הסטודנטים. בשל גשמים שירדו במספר כפרים, נדחתה שרפת הספרים נדחתה ל-21 ביוני, תאריך חג מסורתי.
בערים מסוימות אסרו השלטונות המקומיים על קיום האירוע, כנראה מחשש לפגיעה בסדר הציבורי. בסך הכל התקיימו בגרמניה ב-1933 לפחות 70 אירועי שריפת ספרים.
בכמה מקומות, ובעיקר בברלין, שידורי רדיו הביאו את הנאומים והשירים מהשרפות בשידור חי למאזינים הגרמנים.
אירועי שריפת הספרים התרחשו בשנת 1933 בלבד ולא נמשכו לאחר מכן.
השמדת ספרים באירופה הכבושה

במהלך המלחמה הושמדו גם אוספי ספרים בארצות הכבושות ללא קשר לתוכנם, אם כתוצאת לוואי של הקרבות ואם במטרה מכוונת להשמיד את תרבות הארצות הכבושות. אנשי מבצע רוזנברג פשטו על אירופה הכבושה, החרימו ספרים, רבים מהם ספרים יהודיים, והשמידו רבים מהם. ברבים מהספרים נעשה שימוש כחומרי הסקה. מנגד, היו גופים שפעלו לשימור אוספים אלו ולא הייתה מדיניות אחידה וברורה בנושא זה.
לפי הערכות שונות, בין השנים 1933 ל-1945 נשרפו בהוראת השלטון הנאצי כמאה מיליון ספרים בגרמניה ובארצות הכבושות [דרוש מקור].
כמו כן, בפולין הכבושה נרצחו רבבות של סופרים, אינטלקטואלים וכן ספרנים פולנים כחלק מרצון הנאצים להרוס את התרבות הפולנית. הספריות בפולין נסגרו בזו אחר זו, עד סגירת הספרייה האחרונה בפולין כשנתיים לאחר הכיבוש. לאחר מכן נסגרו גם חנויות ספרים, נאסר פרסום של ספרים, ורוב העיתונים נסגרו. בנוסף, עשרות אלפי ספרים נבזזו מהספרייה הלאומית הפולנית ומהמוזיאון הפולני הלאומי.
תגובות

בקרב אנשי היישוב הידיעות אודות השרפה עוררו תגובה חריפה. ב-11 במאי קרא העיתון דואר היום בכותרתו הראשית לחרם צרכנים על כל התוצרת הגרמנית. הקונסוליה הגרמנית בירושלים הושחתה באותו יום בכתובות גרפיטי, כאשר על דלת הקונסוליה צויר מגן דוד ועל הקירות נכתב "מות לגרמניה, הבוז להיטלר ולנאציזם, עורה יהודה!".
הלן קלר פרסמה מכתב פתוח לסטודנטים גרמנים בו כתבה: "אתם עלולים לשרוף את הספרים שלי ואת ספרי המוחות הטובים באירופה, אבל הרעיונות שהספרים האלה מכילים עברו במיליוני ערוצים וימשיכו הלאה".
ספריית החירות הגרמנית

ב-10 במאי 1934, שנה לאחר שריפת הספרים ההמונית, נפתחה ספריית החירות הגרמנית שייסד אלפרד קנטורוביץ' (גר') על מנת להרכיב עותקים של הספרים שנהרסו. בגלל השינוי בכוח הפוליטי והשליטה והצנזורה הבוטה שהפגינו המפלגה הנאצית, 1933 ראתה "יציאה המונית של סופרים, אמנים ואנשי רוח גרמנים". הם יצאו לגלות באמריקה, אנגליה, וצרפת. ב-10 במאי 1934 התכנסו אותם סופרים בצרפת והקימו את ספריית הספרים השרופים שבה נאספו כל היצירות שנאסרו, נשרפו, צונזרו והושמדו.
אלפרד קנטורוביץ', מחבר המאמר "ספריית הספרים הנשרפים" משנת 1944, היה אחד ממנהיגי הקמת ספרייה זו. במאמרו הוא מסביר ממקור ראשון כיצד נוצרה הספרייה, וכיצד היא נהרסה לבסוף. הספרייה לא רק אכסנה את אותם ספרים שנאסרו על ידי הנאצים, המשימה החשובה יותר הייתה להיות "מרכז הפעילות האינטלקטואלית האנטי-נאצית". בנוסף, היו לה ארכיונים נרחבים "על תולדות הנאציזם והמאבק האנטי-נאצי על כל צורותיו". עם תחילת המלחמה, הנאצים שלטו בצרפת ולכן ממשלת צרפת סגרה את הספרייה וכל מי שקשור אליה נכלא או נשלח למחנות ריכוז. ברגע שהנאצים כבשו את פריז, הספרייה והארכיון הושמדו.
הספרייה האמריקאית לספרים אסורים על ידי נאצים

ספרייה דומה לזו שבצרפת, נפתחה במרכז היהודי של ברוקלין בברוקלין, ניו יורק ב-15 בנובמבר 1934.
בין המחברים שספריהם היו זמינים עם פתיחת הספרייה היו אלברט איינשטיין, מקסים גורקי, הלן קלר, זיגמונד פרויד, תומאס מאן ורבים אחרים. הספרייה הייתה תומכת נמרצת למען הציונות.
הספרייה האמריקנית של הספרים האסורים על ידי הנאצים נשארה במקום עד שהמרכז היהודי בברוקלין נסגר בשנות ה-70. האוסף שלה נתרם לבית המדרש לרבנים בניו יורק.
שרפת ספרים בגרמניה לאחר המלחמה

ב-1946 הכינו בעלות הברית רשימה של מעל 30,000 ספרים, החל מספרי שירה ועד לספרי תעמולה נאצית, שכותביהם השתייכו למפלגה הנאצית או שהיו חשודים כחברים בה. מיליוני העתקים של ספרים אלו הוחרמו והושמדו. נציג הצבא הבריטי שהיה אחראי על ניהול מבצע זה, הודה שאופן השמדת הספרים לא היה שונה מדרכי ההשמדה של הספרים שבוצעה על ידי הנאצים.
הנצחה

לזכר אירוע שרפת הספרים, הוקמה בכיכר בבל שבברלין, בה נערך אחד מאירועי השרפות המפורסמים ביותר, האנדרטה "ספרייה" שעוצבה על ידי האמן הישראלי מיכה אולמן. האנדרטה נחנכה ב-20 במרץ 1995. האנדרטה בנויה כחדר תת-קרקעי בעל תקרת זכוכית, הנמצא מתחת לכיכר במקום המדויק שבו נשרפו הספרים. החדר מואר בתאורה פנימית ומכוסה במדפי ספרים לבנים ריקים, המתאימים לאחסונם של 20,000 ספרים ומייצגים את החלל התרבותי שנותר לאחר שרפת הספרים. ממדי האנדרטה הם חמישה מטרים אורך, רוחב ועומק.
ליד האנדרטה הוצבו שני לוחות אָרָד, עליהם חקוק, בין היתר, משפטו הנבואי של המשורר הגרמני-יהודי היינריך היינה: