stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסף אליהו מובשוביץ
קורותיו

נולד בירושלים לרב שמואל דוד הלוי מובשוביץ, ר"מ בישיבת נובהרדוק בירושלים, עורך במכון ירושלים ומהדיר תורני המתמחה בתורת הגר"א. נקרא על שם סבו, יוסף אליהו מובשוביץ, בנו של הרב מרדכי שלמה מובשוביץ, רבה של מלסטובקה. למד בישיבת חברון. בשנת 1985 נישא למלכה, בת הרב שילה רפאל ולהם עשרה ילדים.
לאחר נישואיו החל לעסוק בההדרת ספרות תורנית, ובין השאר סייע לחותנו בההדרת חידושי הריטב"א על מסכת בבא מציעא. לאחר פטירת חותנו, בשנת 1994, התמנה תחתיו כרב שכונת קריית משה בירושלים ורב בית הכנסת אוהל יצחק בשכונה, והוא בן 32. באותה עת התמנה כסגן יו"ר מוסד הרב קוק. בשנת 2001 התמנה לראש מוסד הרב קוק. כעבור זמן מונה בנו של הרב שילה רפאל, יהודה לייב, ליו"ר הנהלת מוסד הרב קוק, ולצדו שני גיסיו הרב מובשוביץ והרב נתן שפירא.
פועלו הספרותי-התורני

בשנת 1999, לאחר פטירת ד"ר יצחק רפאל, מונה תחתיו כעורך כתב העת "סיני". הוא עורך גם את ספרי ההרצאות של הכינוס הארצי לתורה שבעל-פה הנערך על ידי המוסד. ערך את הספר "משכן שילה", הכולל לקט חידושים ופסקי דין של חותנו ואת ספר הזיכרון שיצא לזכרו. כמו כן ערך את "ספר רפאל" ובו מאמרים תורניים ומחקרים לזכרו של ד״ר יצחק רפאל, את "ספר יובל ה-70 למוסד הרב קוק" וספרים נוספים בהוצאת מוסד הרב קוק.
בהמשך לאביו, חלק מהספרים שערך עוסקים בתורת הגר"א. הוציא את סידור "תפילת אליהו" על פי הלכות הגר"א. הוא מפרסם מאמרים תורניים בכתב העת סיני ועוד.
ספרים שערך וההדיר

משכן שילה - חידושי תורה, מאמרי הלכה ופסקי דין מאת הרב שילה רפאל, 1995
ספר זיכרון לרב שילה רפאל, 1998
תורה שבעל פה - הרצאות בכינוס הארצי לתורה שבעל פה, משנת 2000 ואילך
ספר רפאל - מאמרים ומחקרים בתורה ובמדעי היהדות לזכרו של ד"ר יצחק רפאל, 2000
קובץ מאמרים ומחקרים בתורה ובמדעי היהדות, לזכרו של משה חיים הלוי קצנלנבוגן, 2000
קובץ הרמב"ם - חידושי תורה, מאמרים ומחקרים בתורתו, במשנתו ובהגותו של רבינו משה בן מימון, במלאת שמונה מאות לפטירתו, 2005
קובץ רש"י - חידושי תורה, מאמרים ומחקרים בתורתו ובמשנתו של רבי שלמה ב"ר יצחק, במלאת תשע מאות שנה לפטירתו, 2006
חידושי הגר"א אמרי נועם, על מסכת ברכות, 2006
חידושי וביאורי הגר"א על הש"ס – ביאורי אגדות, מסכת ברכות, 2007
יובל ה-70 למוסד הרב קוק - גנוזות, חידושי תורה, מחקרים בנושא הספר, 2008
הגדה של פסח :עם פירושי גאוני ליטא, 2009
פירושי וליקוטי הגר"א, על הגדה של פסח, 2009
ביאור הגר"א לנ"ך - מגילת אסתר, 2010
חידושי וביאורי הגר"א על הש"ס – מסכת אבות, 2010
מגילת אסתר עם פירושי גאוני ליטא, 2010
הערות שוליים

↑  המכון לציונות דתית ע"ש הרב י.ל. הכהן מימון, אתר משרד החינוך
ג'ונתן וינטרס

| --- | --- |

ג'ונתן וינטרס בשנות ה-60
 לידה:  11 בנובמבר 1925 בלברוק, אוהיו
 פטירה:  11 באפריל 2013 (בגיל 87) מונטסיטו, קליפורניה
 שם לידה:  Jonathan Harshman Winters III 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1953 
 מקום לימודים:  קניון קולג'  תיכון ספרינגפילד 
 בן או בת זוג:  איילין שאודר 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  פרס אמי, פרס גראמי
 http://www.jonathanwinters.com
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ונתן הרשמן וינטרס השלישי (באנגלית: Jonathan Harshman Winters III; ‏11 בנובמבר 1925 - 11 באפריל 2013) היה קומיקאי, שחקן, סופר ואמן אמריקני.
וינטרס נחשב לחלוץ הסטנד-אפ המאולתר והוא ניחן בכישרון חקיינות, גילם מספר רב של דמויות ומזוהה עם יצירתיות ומקוריות. היה לאחד מראשוני הסלבריטאים ששיתף בפומבי את דבר מחלתו הנפשית והרגיש כי סבל מסטיגמה בעקבות כך. נתן השראה לקומיקאים רבים כדוגמת ג'ורג' קרלין, ביל קוסבי, רובין ויליאמס, בילי קריסטל, לואיס בלק, ג'ים קארי, טרייסי אולמן, לילי טומלין, קונאן או'בריאן ואנדי קאופמן. ויליאמס ציין כי וינטרס היה מורו הרוחני, והשניים שיחקו יחדיו בסדרה "מורק ומינדי".
קריירת המשחק של וינטרס נמשכה כשישה עשורים והוא נחשב לדמותג של תוכניות אירוח ליליות רבות, עם הופעות רבות כדמויות אקצנטריות ב"המופע של סטיב אלן", "המופע של גארי מור", "מורק ומינדי", "העולם המשוגע של ג'ונתן וינטרס" ו"מטורף, מטורף, מטורף העולם" של הבמאי סטנלי קריימר. זכה בפרס גראמי על האדפטציה שלו משנת 1975 לספר הילדים הקלאסי הנסיך הקטן ועל אלבום הקומדיה Crank(y) Calls בשנת 1996. בשנת 1991, וינטרס זכה בפרס אמי בקטגוריית שחקן המשנה בסיטקום Davis Rules.
ביוגרפיה > תחילת חייו

וינטרס נולד בבלברוק, אוהיו לאליס קילגור רודג'רס - אשת רדיו לעתיד - ולג'ונתן הרשמן וינטרס השני - סוכן ביטוח שהפך לסוכן השקעות. מוצאו של וינטרס הוא בחציו סקוטי-אירי ובחציו אנגלי. וינטרס תיאר את אביו כאלכוהוליסט שהיה קשה לו לשמור על עבודה יציבה. סבו היה קומיקאי מתוסכל ובעליו של עסק בנקאות משפחתי אשר נחל הפסדים בעקבות השפל הגדול.
הוריו של וינטרס נפרדו כשהיה בן שבע. אמו לקחה אותו לספרינגפילד, אוהיו לחיות עם סבתו. בבדידותו הרבה, וינטרס יצר לעצמו דמויות והרבה לראיין את עצמו. הוא בידר את חבריו ללימודים ופיתח לעצמו רפרטואר של אפקטים קוליים מוזרים. במהלך שנתו הראשונה בבית הספר התיכון, וינטרס הפסיק את לימודיו והתגייס לחיל הנחתים האמריקני, שם שירת כשנתיים וחצי במערכה באוקיינוס השקט בתקופת מלחמת העולם השנייה. עם שובו, הוא למד אמנות והנפשה, ובאותה תקופה פגש את אשתו לעתיד, איילין שאודר, עימה התחתן בספטמבר 1948.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

הקריירה של וינטרס החלה בעקבות תחרות כישרונות אליה נקלע לאחר שאיבד את שעונו והשתתף בה, כשהפרס היה שעון יד. תחרות זו הובילה למשרת קריינות שבה תפקידו היה להכריז על שירים ולהודיע על מזג האוויר. עד מהרה, כישרון החקיינות שלו ואישיותו גרמו להצלחת התוכנית. הוא החל לעסוק בקומדיה ומשחק בעת שלמד במכללה, וכשדרן רדיו למשך שנתיים וחצי. בשנת 1953 עבר וינטרס לניו יורק והחל להופיע במועדוני לילה. הופעתו הראשונה בטלוויזיה הייתה בסדרה Chance of a Lifetime משנת 1954.
וינטרס עשה היסטוריה בשנת 1956, כאשר תאגיד הרדיו RCA שידר את הפרסומת הראשונה לתוכנית שלו בצבע. כפי שצוין בעיתון הניו יורק טיימס בשנת 2006, "(וינטרס) השתמש בטכנולוגיית הצבע כדי להופיע כשתי דמויות נפרדות, ושינה את מיקומו הלוך ושוב. אפשר להגיד שהוא המציא את פעלולי הווידאו". פריצתו הגדולה הייתה בתוכניתו של אליסטר קוק ברשת CBS, "אומניבוס".
בין השנים 1959–1964, וינטרס הופיע בפרסומות טלוויזיה. בשנות ה-60 של המאה ה-20, הקליט אלבומי קומדיה קלאסית רבים תחת חברת התקליטים ורב רקורדס. דמות ידועה שלו מאותה תקופה הייתה זו של מוד פריקט, זקנה נחמדה לכאורה בעלת לשון עוקצנית. הוא היה המועדף על ג'ק פאר, המנחה של תוכנית האירוח The Tonight Show בשנים 1957–1962, והופיע לעיתים קרובות בתוכניותיו. הוא אף הרחיק לכת וחיקה את נשיא ארצות הברית דאז ג'ון פיצג'רלד קנדי במתיחה טלפונית על פאר. אולם, וינטרס השתתף גם בהופעות דרמטיות כמו בסדרת האימה אזור הדמדומים וכן הקליט את שיריו של אוגדן נאש ליצירתו של קאמי סן-סנס, "קרנבל החיות". בתוכנית הלילה שבהנחייתו של ג'וני קרסון (1962-1992), וינטרס הופיע בתחפושות של דמויות שונות.
וינטרס הופיע במעל ל-50 סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה רבות, כאשר ראויים לציון הם הסרט "מטורף, מטורף, מטורף העולם" וכן תפקיד כפול כהנרי גלנוורת'י ואחיו התככן והאפל, הכומר וילבור גלנוורת'י בסרט "אמריקה לאן?" שהואאדפטציה קולנועית לספרו של אוולין וו, The Loved One. הוא היה משתתף קבוע בתוכניות האירוח של דין מרטין ואנדי ויליאמס וכן בתוכנית השעשועונים תשע בריבוע. בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, וינטרס שיחק בסרט הקומדיה "הרוסים באים, הרוסים באים", בתוכנית אירוח לילית בשם "המופע של ג'ונתן וינטרס" משנים 1967–1969 וכן בסרט הקומדיה "ויוה מקס" לצד פיטר יוסטינוב. בנוסף, הוא היה אורח קבוע בתוכנית הילדים של שבת בבוקר Hot Dog בתחילת שנות ה-70. בין השנים 1972–1974 הופיע בתוכנית משלו בשם "העולם המשוגע של ג'ונתן וינטרס", והיה מועמד לפרס אמי על בימוי מוזיקלי בשנת 1973.
ביוגרפיה > קריירה בשנות השמונים והתשעים

הופעותיו הטלוויזיוניות של וינטרס בשנות ה-80 כללו הופעות אורח במופע החבובות, קומדיית המדע בדיוני "מורק ומינדי" ותוכנית המערכונים "הי הו". בשנת 1992, היה לווינטרס תפקיד משנה בסיטקום Davis Rules, עליו זכה באמי. הוא שיחק בתפקיד גאני דייוויס, סב אקצנטרי שעזר לגדל את נכדיו לאחר שבנו איבד את אשתו. עבודות הדיבוב שלו כללו את קולו של דרדסבא בסדרת האנימציה "הדרדסים" (1986-1990) וכעובד מפעל מפוטר במשפחת קדמוני (1994). בהיפוך גמור לפן ההומוריסטי שבהופעותיו, וינטרס שיחק את מפקד המשטרה חמור הסבר ודודו של למונט קרנסטון בסרט גיבורי העל "הצל".
וינטרס קיבל 11 מועמדויות לפרס גראמי על אלבומי קומדיה במהלך הקריירה שלו, וזכה באחד על האלבום Crank(y) Calls בשנת 1996.
בשנת 1999 הוענק לווינטרס פרס מארק טוויין להומור אמריקאי מטעם המרכז לאמנויות הבמה ג'ון פ. קנדי.
ביוגרפיה > שנים אחרונות

לווינטרס היו מגוון תפקידים נוספים בתחילת שנות ה-2000, לרבות השתתפות בקומדיית הלייב אקשן "הרפתקאות רוקי ובולווינקל" והקומדיה הרומנטית "טלטול", לצד טום סקריט וז'קלין ביסט.
בשנת 2004, וינטרס דורג במקום ה-18 ברשימת מאה קומיקאי הסטנד-אפ המצחיקים ביותר, לפי קומדי סנטרל. בשנים 2005–2006, וינטרס הופיע בתוכנית האירוח של ג'ימי קימל.
בשנת 2008, הוגש לווינטרס פרס כבוד מטעם רשת TV Land בידי רובין ויליאמס. באותה שנה, רשת PBS שידרה שני סרטי דוקומנטרי - "חלוצי הטלוויזיה" ו"גרום להם לצחוק: העסק המצחיק של אמריקה", בהם הופיע וינטרס.
הופעותיו האחרונות של וינטרס בקולנוע היו בדיבוב דמותו של דרדסבא בסרטי הלייב אקשן "הדרדסים" ו"הדרדסים 2".
ביוגרפיה > חיים אישיים

ב-8 בפברואר 1960, הוענק לווינטרס כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בריאיון לארכיב הטלוויזיה האמריקנית שבחסות האקדמיה לאמנויות הטלוויזיה והמדעים, וינטרס חשף כי העביר שמונה חודשים בבית חולים פסיכיאטרי בשנת 1959 ושוב ב-1961. הקומיקאי סבל מהתמוטטויות עצבים ומהפרעה דו-קוטבית. עם אנרגיה חסרת תקדים, וינטרס התייחס בערפול למחלתו ולאשפוזיו בהופעות הסטנד-אפ שלו, במיוחד באלבומו משנת 1960 The Wonderful World of Jonathan Winters במהלך קטע "הצלחת המעופפת". בקטע זה, וינטרס מציין כי אם לא יהיה זהיר מדי, הרשויות ייקחו אותו חזרה ל"גן החיות", התייחסות ישירה לבית החולים הפסיכיאטרי.
בהיותו מעריץ של גראוצ'ו מרקס ושל הצמד לורל והארדי, וינטרס ציין כי "לרוב עשיתי את מה שתכננתי לעשות... עשיתי קומדיה, כתיבה, ציור... עשיתי חיים, וככל שאני מזדקן אני פשוט הופך לילד זקן יותר". הוא התגורר ליד סנטה ברברה שבקליפורניה ונהג לבדר את פקידי האשנב בבנק כל אימת שהגיע למשוך כספים. בנוסף, הוא בילה את זמנו הפנוי בציור והופיע בגלריות רבות. לא פעם הוא הציג את אמנותו בהופעותיו.
ב-11 בינואר 2009, אשתו של וינטרס למשך יותר מ-60 שנה, איילין, נפטרה בגיל 84 לאחר מאבק של 20 שנה בסרטן השד.
וינטרס מת בנסיבות טבעיות בגיל 87 בביתו במונטסיטו, קליפורניה בליל ה-11 באפריל 2013, כשהוא מוקף במשפחה וידידים. לווינטרס שני ילדים - ג'יי ולוסינדה וינטרס - וחמישה נכדים.
הערות שוליים

↑  Comedian Jonathan Winters Dead at 87, Carmel Dagan, Variety, April 12th 2013
↑  Robin Williams Remembers Comic Legend Jonathan Winters, abc News, April 13th 2013
↑  Jonathan Winters Biography, Film Reference.com
↑  Marine Corps Stories, Ted Williams
1 2  Jonathan Winters Dead: 'Mork and Mindy' Star Dies At Age 87, April 12th 2013
↑  Jonathan Winters, Unpredictable Comic and Master of Improvisation, Dies at 87, William Grimes, April 12th 2013
↑  Comedy Central 100 Greatest Standups of all Time
↑  Remembering Jonathan Winters, the 'father of improvisational comedy', Deborah Vankin, April 12th 2013
↑  Jonathan Winters, comedian behind memorable characters for late-night TV, Megan Buerger, April 12th 2013
↑  Write On: "Behind Every Great Man...", Peter S. Ferrara, January 13th 2009
| פרס אמי לשחקן משנה מצטיין בסדרת קומדיה |
| --- | --- | --- |
| 1954–1975 | ארט קרני (1954) ‏•‏‏ ארט קרני (1955) ‏•‏‏ ארט קרני (1956) ‏•‏‏ קרל ריינר (1957) ‏•‏‏ קרל ריינר (1958) ‏•‏‏ תום פוסטון (1959) ‏•‏‏ דון נוטס (1961) ‏•‏‏ דון נוטס (1962) ‏•‏‏ דון נוטס (1963) ‏•‏‏ דון נוטס (1966) ‏•‏‏ דון נוטס (1967) ‏•‏‏ ורנר קלמפרר (1968) ‏•‏‏ ורנר קלמפרר (1969) ‏•‏‏ מייקל קונסטנטין (1970) ‏•‏‏ אדוארד אסנר (1971) ‏•‏‏ אדוארד אסנר (1972) ‏•‏‏ טד נייט (1973) ‏•‏‏ רוב ריינר (1974) ‏•‏‏ אדוארד אסנר (1975) |  |
| 1976–2000 | טד נייט (1976) ‏•‏‏ גארי בורגהוף (1977) ‏•‏‏ רוב ריינר (1978) ‏•‏‏ רוברט גיום (1979) ‏•‏‏ הארי מורגן (1980) ‏•‏‏ דני דה ויטו (1981) ‏•‏‏ כריסטופר לויד (1982) ‏•‏‏ כריסטופר לויד (1983) ‏•‏‏ פאט הרינגטון ג'וניור (1984) ‏•‏‏ ג'ון להרוקט (1985) ‏•‏‏ ג'ון להרוקט (1986) ‏•‏‏ ג'ון להרוקט (1987) ‏•‏‏ ג'ון להרוקט (1988) ‏•‏‏ וודי הרלסון (1989) ‏•‏‏ אלכס רוקו (1990) ‏•‏‏ ג'ונתן וינטרס (1991) ‏•‏‏ מייקל ג'טר (1992) ‏•‏‏ מייקל ריצ'רדס (1993) ‏•‏‏ מייקל ריצ'רדס (1994) ‏•‏‏ דייוויד הייד פירס (1995) ‏•‏‏ ריפ טורן (1996) ‏•‏‏ מייקל ריצ'רדס (1997) ‏•‏‏ דייוויד הייד פירס (1998) ‏•‏‏ דייוויד הייד פירס (1999) ‏•‏‏ שון הייז (2000) |  |
| 2001–הווה | פיטר מקניקול (2001) ‏•‏‏ בראד גארט (2002) ‏•‏‏ בראד גארט (2003) ‏•‏‏ דייוויד הייד פירס (2004) ‏•‏‏ בראד גארט (2005) ‏•‏‏ ג'רמי פיבן (2006) ‏•‏‏ ג'רמי פיבן (2007) ‏•‏‏ ג'רמי פיבן (2008) ‏•‏‏ ג'ון קראייר (2009) ‏•‏‏ אריק סטונסטריט (2010) ‏•‏‏ טיי בארל (2011) ‏•‏‏ אריק סטונסטריט (2012) ‏•‏‏ טוני הייל (2013) ‏•‏‏ טיי בארל (2014) ‏•‏‏ טוני הייל (2015) ‏•‏‏ לואי אנדרסון (2016) ‏•‏‏ אלק בולדווין (2017) ‏•‏‏ הנרי וינקלר (2018) ‏•‏‏ טוני שלהוב (2019) ‏•‏‏ דן לוי (2020) ‏•‏‏ ברט גולדשטיין (2021) ‏•‏‏ ברט גולדשטיין (2022) ‏•‏‏ אבון מוס-בכרך (2023) ‏•‏‏ אבון מוס-בכרך (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX1264849  BnF: cb12556769p (data)  GND: 118933701  ISNI: 0000 0000 8170 0914  LCCN: n87872870  MusicBrainz: 481edc88-fb1d-41cb-bae0-95ddcce37318  NTA: 337935076  SNAC: w6h41xr8  VIAF: 100917153   WorldCat (עם VIAF): 100917153 
וינטרס בזמן הופעה בתוכנית הבידור "שעת הקומדיה של קולגייט", 1956.
וינטרס בסרט "מטורף, מטורף, מטורף העולם" (1963).
וינטרס במהלך הופעה במרכז האזרחי בפנסקולה לרגל חגיגות 75 שנה לתעופה ימית.
פליקס שטיינר

| --- | --- |

פליקס שטיינר, 1942
 לידה:  23 במאי 1896 שטלופנן, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 פטירה:  12 במאי 1966 (בגיל 69) מינכן, גרמניה המערבית גרמניה
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1914–1945 (כ־31 שנים)
 דרגה:   אובר-גרופנפיהרר
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-2   מפקד דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-5   מפקד קורפוס הפאנצר אס אס ה-3   מפקד ארמיית הפאנצר אס אס ה-11
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה
 
פליקס שטיינר (בגרמנית: Felix Steiner;‏ 23 במאי 1896 – 12 במאי 1966) היה אובר-גרופנפיהרר (גנרל) בוואפן אס אס. התפרסם בעיקר בגלל התנהלותו בקרב על ברלין שהייתה לה השפעה ניכרת על התנהגותו של אדולף היטלר בסיום מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

שטיינר נולד ב-23 במאי 1896 בשטלופנן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1914 התגייס שטיינר לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-41 (פרוסיה המזרחית ה-5), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה. במהלך המלחמה נפצע קשה, עוטר בצלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וסיים אותה בדרגת אובר לויטננט.
ב-1919 הצטרף לפרייקורפס וב-1921 עבר לרייכסווהר. הוא שימש בתפקידי מטה והגיע לדרגת האופטמן.
עם עליית הנאצים לשלטון הצטרף כחבר למפלגה הנאצית. ב-1935 החל לשמש בתפקידי פיקוד על יחידות אס אס צבאיות שהיו הגרעין לוואפן אס אס. הוא מונה למפקד רגימנט אס אס-דויטשלנד והשתתף באנשלוס של אוסטריה.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

שטיינר השתתף כמפקד רגימנט אס אס-דויטשלנד בכיבוש פולין ובמערכה על צרפת. ב-15 באוגוסט 1940 עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל והועלה לדרגת בריגדפיהרר.
לאחר זאת הטיל עליו היינריך הימלר להקים ולפקד על דיוויזיית פאנצר אס אס החמישית - ויקינג. דיוויזיה זו הייתה מורכבת ממתנדבים מבלגיה, הולנד ושוודיה שהתגייסו כדי ללחום בבולשביקים. שטיינר נלחם עם דיוויזיה זו בחזית המזרחית עד אפריל 1943. ב-23 בדצמבר 1942 עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון.
ב-אפריל 1943 מונה כמפקד של קורפוס הפאנצר אס אס ה-3 ועמד בהצלחה בהתקפות הצבא הסובייטי בחזית לנינגרד. לבסוף נסוג לחצי האי קורלנד. על חלקו בקרבות אלה עוטר באוגוסט 1944 בצלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות והועלה לדרגת אובר-גרופנפיהרר. בינואר 1945 פונו שטיינר ויחידתו מ"כיס קורלנד" דרך הים, כדי לעזור בהגנת ברלין.
ביוגרפיה > הקרב על ברלין

קורפוס הפאנצר אס אס השלישי של שטיינר היה חלק מקבוצת ארמיות ויסלה בפיקודו של גנרל גוטהרד היינריצי. הקורפוס של שטיינר הוצב בין ארמיית הפאנצר השלישית בפיקודו של האסו פון מנטויפל ובין הארמייה התשיעית בפיקודו של תאודור בוסה.
המתקפה הרוסית החלה ב-16 באפריל 1945. לאחר כישלון ראשון ברמות זלו הצליח ז'וקוב לפרוץ את קווי ההגנה הגרמנים באותה גזרה. היינריצי העביר מהקורפוס של שטיינר את דיוויזיות האס אס נורדלנד ונדרלנד לטובת הארמייה התשיעית. שטיינר נשאר עם שלושה בטליונים ומספר טנקים. תוך זמן קצר יצר ז'וקוב מבלט גדול שבסיסו נהר אודר וקדקדו מכוון לברלין.
היטלר התבונן בפיהררבונקר במפה וראה שמצפון למבלט יש דגלון ועליו כתוב "שטיינר". הוא וגבלס העריכו מאוד את שטיינר כלוחם ובעיקר כאיש אס אס שיודע לבצע פקודות ללא ערעור. היטלר התקשר לשטיינר והורה לו לצאת להתקפה הוא התעלם ממחאותיו של שטיינר שחייליו אינם מנוסים ואין לו נשק כבד. היטלר הורה להעמיד את כל אנשי הלופטוואפה באזור הצפוני ולהעמידם לפקודת שטיינר. הוא קרא לכוח של שטיינר בשם "פְּלַגָת הארמייה שטיינר" (Armeeabteilung Steiner). למקורביו אמר היטלר: "הרוסים ינחלו את המפלה עקובת הדמים ביותר בהיסטוריה שלהם, בשערי העיר ברלין"[דרוש מקור].
הוא שלח לשטיינר פקודת התקפה שהסתיימה במילים: "גורל בירת הרייך תלוי בהצלחת שליחותך - אדולף היטלר"[דרוש מקור]. שטיינר ידע שאין לו אפשרות לצאת להתקפה וכי זאת משימת התאבדות. הוא סירב גם לבקשותיהם של היינריצי, הנס קרבס, וילהלם קייטל ואלפרד יודל.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

שטיינר הסגיר את עצמו לכוחות הבריטיים בלינבורג ב-3 במאי 1945. הוא הועמד לדין בנירנברג, אך ההאשמות נגדו בוטלו. הוא היה בכלא עד 1948. שטיינר היה פעיל בארגון לשמירת הזכויות של יוצאי הוואפן אס אס, וכתב מספר ספרים על המלחמה. הוא פעל בשליחות ה-CIA ובשנת 1951 ייסד עם אחרים את העיתון דויטשה נאציונל אונד זולדאט צייטונג (אנ') שזכה בראשיתו לתמיכת ה-CIA.
מת ונקבר במינכן ב-1966 בגיל 69.
לקריאה נוספת

ג'ון טולאנד: 100 ימים אחרונים; הוצאת מערכות, 1968
קורנליוס ראין: הקרב האחרון, הוצאת א. לוין-אפשטיין
אנטוני ביוור: נפילת ברלין, הוצאת יבנה, 2003
יואכים פסט: היטלר - דיוקנו של לא-איש. הוצאת כתר, כרך ב', 1986.
הערות שוליים

↑  פלגה-יחידה צבאית בגודל בלתי קבוע שהורכבה לשם ביצוע משימה  מיוחדת (Detachment)
↑  יוסף הנידלס, המעוררים את החיה שבאדם, קול העם, 17 בדצמבר 1965
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007448961505171  PLWABN: 9810659801505606  GND: 122354036  ISNI: 0000 0000 1606 6267  LCCN: no2002040617  NTA: 239806395  VIAF: 27951629   WorldCat (עם VIAF): 27951629
בטרם (כתב עת)

בטרם היה כתב עת ישראלי שפעל משנת 1942 עד 1960, ועסק בנושאים של חברה, פוליטיקה, תרבות וביקורת. כתב העת היה במה לדיון ציבורי בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל, ונודע בפרסום מאמרים בעלי אופי ביקורתי כלפי הממסד הפוליטי והחברתי.
שנים ראשונות והתפתחות

כתב העת נוסד בנובמבר 1942 על ידי אליעזר ליבנה (ליבנשטיין) תחת השם "מלחמתנו". בתחילה פעל במחתרת במסגרת ארגון ההגנה, ולאחר מכן במסגרת מפא"י. בתחילת דרכו השתמש בשמות שונים כדי לעקוף את תקנות הצנזורה של המנדט הבריטי: "בינתיים", "בין הזמנים" ועוד, עד שהתקבע השם "בטרם".
ליבנה, שנמנה עם האקטיביסטים במפא"י, היה עורכו הראשי של "בטרם" לאורך כל שנות קיומו. קודם לכן ערך את כתב העת מערכות (1939-1942) ובשנים 1942–1947 ערך בו זמנית את השבועון המחתרתי אשנב.
בתחילה הופיע "בטרם" כירחון, מראשית שנות ה-50 הפך לדו-שבועון, ולבסוף התפרסם כרבעון. בשנים הראשונות שימש כביטאון של החוגים האקטיביסטיים במפא"י. בעקבות מתחים בין ליבנה להנהגת מפא"י הפך "בטרם" לעיתון פרטי שפרסם ביקורת על מדיניות דוד בן-גוריון.
הגות וביקורת חברתית

"בטרם" פרסם מאמרים בנושאים מגוונים, ביניהם יחסי דת ומדינה, ביטחון, כלכלה וחברה. פרופ' ישעיהו ליבוביץ' היה בין הכותבים הבולטים בכתב העת, ואף ניהל על גביו פולמוס נרחב בנושאי דת ומדינה, בהם ביקר כפייה דתית וביקש לקדם הפרדת דת מהמדינה. אלי שביד, לימים פרופסור לפילוסופיה יהודית, היה גם הוא מהכותבים הבולטים בכתב העת. עוד כתבו בעיתון יצחק שלו, יהודה האזרחי, צבי שילוח יובל אליצור, וכן סופר השואה החרדי משה פראגר. פנחס פלאי היה מבין חברי ועד הנאמנים של כתב העת.
שנות פעילות אחרונות וסגירה

בשנים 1957–1960, "בטרם" פרסם מאמרים התואמים את עמדות תנועת "המשטר החדש", שנוסדה ב-1957 על ידי ליבנה, ליבוביץ ושמואל תמיר. תנועה זו ביקשה להציע חלופה למפא"י בשלטון, וקראה לשינוי שיטת הבחירות, חיזוק הדמוקרטיה והפרדת הדת מהמדינה.
כתב העת המשיך להתפרסם עד שנת 1960, בסמוך למועד פרישתו של ליבנה מתנועת "המשטר החדש".
לאחר הפרישה מ"המשטר החדש" הקים ליבנה תנועה בשם העיתון "בטרם"
הערות שוליים

↑  בטרם, באתר העין השביעית, 25 באוקטובר 2007
↑  בטרם - בר מצווה, זמנים, 3 באוקטובר 1955
↑   זאב גריס, הביקורת כדיסציפלינה מחנכת, באתר הארץ, 8 במרץ 2022
↑  בין הזמנים, באתר העין השביעית, 25 באוקטובר 2007
↑  ישעיהו ליבוביץ, הפרדת הדת והמדינה: סיכום וסיכוי
↑  יאיר קוטלר, צבי שילוח: נביא זעם, מעריב, 3 בנובמבר 1978
↑  בטרם, באתר מפלגת העבודה
↑  "בטרם" ־ תנועה חדשה של א. ליבנה, על המשמר, 17 בפברואר 1961
יחסי סוריה–עיראק

| יחסי סוריה–עיראק |
| --- | --- |
סוריה: עיראק


סוריה: עיראק
שטח (בקילומטר רבוע)
187,437: 438,317
אוכלוסייה
25,146,024: 46,532,843
תמ"ג (במיליוני דולרים)
8,980: 250,843
תמ"ג לנפש (בדולרים)
357: 5,391
משטר
רפובליקה

יחסי סוריה–עיראק הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין סוריה לבין עיראק. ראשית היחסים בפיצול המדינות לאחר מלחמת העולם הראשונה, מה שגרם לקץ החלום של שלטון השושלת ההאשמית בסוריה הגדולה. לאחר מכן ידעו יחסי המדינות עליות ומורדות, וכיום יחסי המדינות מתאפיינים בשיתוף פעולה ובלחימה כנגד כוחות דאעש.
היסטוריה > במחצית הראשונה של המאה ה-20

במלחמת העולם הראשונה כבשו הבריטים את שטחן של סוריה ועיראק מידי האימפריה העות'מאנית. גבולותיהן של המדינות החדשות, שורטטו בוועידת פריז בשנת 1919. שותפה מרכזית למהלך זה הייתה גרטרוד בל, ששכנעה את וינסטון צ'רצ'יל למנות את פייסל הראשון, מלך סוריה שמודח, לאחר מסירת שטחי סוריה לדי צרפת, למלך הראשון של עיראק. על אף שעיראק זכתה לעצמאות מהממלכה המאוחדת, ב-1932 הבריטים שמרו על זכותם להעביר כוחות צבאיים דרך עיראק.
בשנת 1941 פלשה הממלכה המאוחדת לעיראק בשל חששות מניתוק אספקת הנפט למערב ומהתקרבות ממשלת רשיד עאלי אל-כילאני לגרמניה הנאצית. במשך שש שנים הייתה עיראק תחת הכיבוש הבריטי, שלאחריהן הוחזר שלטון המונרכיה ההאשמית ב-26 באוקטובר 1947. שליטיה האמיתיים של המדינה בתקופת השלטון הבריטי ועד 1958 היו הפוליטיקאי נורי א-סעיד, אשר כיהן כראש ממשלת עיראק 14 פעם בתקופה זו, ועוצר עיראק עבד אל-אילה.
במהלך מלחמת העולם השנייה כבשו הבריטים גם את סוריה מידי אנשי צרפת של וישי, והעבירוה לידי אנשי צרפת החופשית, ובשנת 1943 זכתה סוריה לעצמאות. בינואר 1944 ביקרה משלחת סורית ולראשונה עלתה הצעה לאיחוד של סוריה הגדולה עם עיראק למדינה ערבית אחת.
במהלך 1949 החלו דיונים מעשיים על איחוד של שתי המדינות, והקמת ברית הגנה יחד עם מדינות ערב נוספות. במקביל נערכו שיחות על איחוד עם ירדן, שעבדאללה הראשון, מלך ירדן היה אחיו של מלך עיראק הראשון פייסל הראשון. במהלך השנים הבאות עלו מדי פעם הצעות איחוד אך הם
היסטוריה > לאחר עליית מפלגת הבעת' לשלטון

ב-14 ביולי 1958 ביצע הצבא העיראקי הפיכה, ביטל את המלוכה, ולנשיא המדינה מונה קולונל עבד אל כרים קאסם. קאסם ביטל את שותפות עיראק בברית בגדאד וכונן יחסים ידידותיים עם ברית המועצות. זמן קצר לאחר מכן התרחשה הפיכת הבעת' בסוריה, והממשלה הסורית החדשה בחנה את האפשרות לכונן פדרציה משותפת עם עיראק הבעת'ית ומצרים. הסכם לכינון ישות פוליטית מעין זו נחתם בקהיר ב-17 באפריל 1963, אולם מחלוקות שנתגלעו בין הצדדים הביאו לביטולה של הפדרציה המשולשת. במקום זאת הסכימו סוריה ועיראק, באוקטובר 1963, על ברית צבאית ללא מצרים, ודנו באיחוד למדינה אחת. שלטון קאסם בעיראק נמשך רק עד 1963, ובהפיכה צבאית מוצלחת תפס את השלטון עבד א-סלאם עארף. לאחר מותו של עארף ב-1966 נטל את מושכות השלטון אחיו עבד א-רחמן עארף. אולם שלטונו נמשך רק שנתיים עד להפיכה של מפלגת הבעת'. ב-23 בפברואר 1966, ביצעה קבוצת קציני צבא סורים, עלווים ברובם, חברי מפלגת הבעת', הפיכה צבאית פנים-מפלגתית. הם כלאו את הנשיא אל-חאפז, פיזרו את הממשלה ואת מועצת הפיקוד המהפכני, ביטלו את החוקה ומינו ממשלת בעת' אזרחית. מנהיגי ההפיכה, שנודעה כהפיכת הנאו-בעת', תיארוה כ"אשרור" עקרונות מפלגת הבעת'. על קבוצה זו נמנו שניים מבכירי העדה העלאווית: צלאח ג'דיד, וחאפז אל-אסד, שכיהן בתקופה זו כשר ההגנה הסורי. המאמצים של הסורים והעיראקים לאחד את עיראק וסוריה שוב חודשו בתקופה זו. כולל ניסיון לאיחוד כפדרציה עם מדינות ערב נוספות בתחילת שנות ה-70.
לאחר מלחמת יום כיפור, עשה נשיא סוריה, חאפז אל-אסד, מספר ניסיונות ב-1974 וב-1975 ליישב את חילוקי הדעות עם עיראק ולהקים ברית בין שתי המדינות. עיראק דחתה את הצעותיו של אסד והוקיעה אותו על "נכונותו לעשות שלום" עם ישראל. היחסים המתוחים בין עיראק לסוריה יימשכו עד 1978.
באוקטובר 1978 החל נשיא עיראק, אחמד חסן אל-בכר, לפעול באופן הדוק עם אסד כדי לסכל את הסכמי קמפ-דייוויד; והשניים חתמו בבגדאד על אמנה משותפת של "פעולה צבאית משותפת", שסיפקה את "הצורה הקרובה ביותר של קשרי אחדות", כולל "אחדות צבאית מלאה" וכן "איחוד כלכלי, פוליטי ותרבותי". באותה שנה הסכימו השניים על תוכנית שתוביל לאיחוד עיראק וסוריה. תוכנית זו הייתה אמורה להיכנס לתוקף ביולי 1979, אולם, סדאם חוסיין, סגן מזכיר מפלגת הבעת' העיראקית, חשש לאבד את כוחו לאסד (שהיה אמור להיות סגן היושב ראש באיחוד החדש), ואיים על אל בכר שלא לקיים את התוכנית.
שיחות האחדות נמשכו בין אסד לסדאם אחרי יולי 1979, אך אסד דחה את דרישות עיראק למיזוג מלא בין שתי המדינות ולהיערכות מיידית של כוחות עיראק בסוריה. שיחות האחדות הושעו ללא הגבלת זמן, לאחר גילוי לכאורה של מזימה סורית להפלת סדאם חוסיין באוגוסט 1979. בנובמבר 1979, הושעו יחסי שתי המדינות עקב תמיכת סוריה במשטר חומייני באיראן.