stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מחלקת הל"ה
הניסיון השני: מסע מחלקת הל"ה > מציאת החללים

אנשי גוש עציון ידעו על יציאת הל"ה בדרך אליהם, והמתינו להם, ואולם עד שעות הבוקר של יום שישי, 16 בינואר, לא הגיעה המחלקה למשואות יצחק, היישוב המערבי ביותר בגוש. הל"ה לא נשאו עמם מכשיר קשר ולכן לא הייתה לאנשי ה"הגנה" בירושלים או למגיני גוש עציון כל ידיעה על המתרחש. עם זאת, היו ידיעות על התרחשות כלשהי באזור. בשעות אחר הצהריים שמעו אנשי משואות יצחק ועין צורים יריות מכיוון צוריף, אך לא היו יכולים להבחין בהתרחשות ושיערו שהמדובר באימונים של הערבים. חוליות סיור יצאו לשטח, ובמהלך היום הופעלו גם מטוסים קלים ("פרימוסים") של שירות האוויר לסיור בשטח (אחד מהטייסים היה עזר ויצמן). הטייסים לא הבחינו במחלקת הל"ה אך הבחינו בריכוזי ערבים וכלי רכב במספר כפרים ערביים; נראה שעברו מעל האזור בשעות שבהן הסתתרו אנשי המחלקה בנחל עציונה. גם למחרת נעשו ניסיונות למצוא את הלוחמים, כולל סיורים אוויריים. נעשו ניסיונות למצוא את המחלקה גם מכיוון הר-טוב: כוח גדול של חי"ש ופלמ"ח יצא בבוקר 17 בינואר לחפש את הל"ה לאורך מסלולם המשוער. ליד בית ג'מאל נתקל הכוח בערבים ובקרב שהתפתח נהרג אחד מאנשי החי"ש, משה לוי, ושניים נפצעו. מיד כשהגיעו הידיעות על גורל הל"ה נסוג הכוח להר-טוב.
בצהרי יום שישי, 16 בינואר, החלו להגיע גם לתחנת המשטרה בחברון ידיעות על "צרות" באזור צוריף. מפקד המשטרה, היימיש דוגן, יצא לאזור צוריף אך לא ראה דבר. בערב קיבל דוגן ידיעות מרופא שהביא לחברון פצועים ערבים רבים. דוגן פגש את הפצועים אך לא הצליח לקבל מהם מידע מלא. למחרת, שבת 17 בינואר, יצא דוגן בלוויית קצין משטרה ערבי לשטח. בסיוע עדויות של תושבים מקומיים ובליווי כמה רועי צאן הגיע דוגן בצהריים לאתר הקרב ("גבעת הקרב") ושם מצא את גופות הלוחמים. ליד חלק מן הגופות מצא דוגן כ-15–18 פיסות נייר ופתקים. דוגן מסר את הפתקים מאוחר יותר לקצין הבריטי שהיה אחראי בירושלים לקשר עם הסוכנות היהודית, אך הפתקים נעלמו, לא התגלו מעולם, ולא נודע מה נכתב בהם. בשעות אחר הצהרים של יום השבת הועברה הידיעה על מציאת החללים למטה ההגנה בירושלים.
דוגן החל לאסוף את הגופות ועסק בכך במשך כמה שעות, עד הערב. לעדותו, שכנע את הערבים שלא לפגוע בגופות ולהביאן למחרת לנקודה ממנה יוכלו לאסוף אותן במשאית. לדבריו, הגופות היו שלמות ולא פגועות. דוגן הפציר באנשי צוריף לשאת את הגופות לכפר הסמוך, משם יוכל להובילן ברכב לירושלים. רק לאחר שהבהיר להם כי הגופות שייכות לאלוהים, ולאחר שהסכים לשלם להם 500 מיל לגופה, הסכימו.
למחרת, יום ראשון 18 בינואר, חזר דוגן לאזור. בדרך שמע על התקפה של היהודים על הכפר צוריף. כשהגיע למקום גילה שהמדובר בשני חיילים בריטיים שעברו במקום בטעות, ונחשבו על ידי הערבים בטעות כיהודים. הערבים עמדו להוציאם להורג, ורק התערבותו של דוגן ברגע האחרון מנעה זאת. השמועה על ההתקפה כביכול עברה במהירות באזור, והערבים שאספו את הגופות נמלאו זעם, השליכו את גופות לוחמי הל"ה לוואדי, התעללו בהן והשחיתו אותן. דוגן סילק מהגבעה את הערבים ובעצמו, בסיוע חיילים בריטיים, הביא את הגופות אל הרכב הבריטי.
הפיקוד הבריטי הנחה את דוגן להביא את הגופות לירושלים, אך הוא סבר שנכון יותר יהיה להביאן לכפר עציון, וכך אכן נעשה. ביום ראשון בערב, יומיים וחצי לאחר הקרב, הביאו הבריטים את הגופות לכפר עציון. בלילה עסקו לוחמי הפלמ"ח והחי"ש בזיהוי חבריהם שנהרגו בקרב. למחרת הגיעו חלק מהורי הנופלים וקרוביהם, שהוסעו במשוריינים בריטים, לכפר עציון. עמם הגיעו גם אנשי חברה קדישא, ובראשם הרב אריה לוין. הם הכינו את הגופות לקבורה, וזו נעשתה בבית הקברות של כפר עציון. את הקבורה אבטח הצבא הבריטי, ומכיוון מערב, לכיוון צוריף, אבטחו מגיני הגוש, בנשק "לא לגאלי".
הניסיון השני: מסע מחלקת הל"ה > אחרית דבר

הלחימה בגוש עציון נמשכה. שיירת תגבור עמוסת אספקה הצליחה לפרוץ אל הגוש ב-21 בפברואר 1948 ("שיירת דבורה") ולחזור בשלום לירושלים. שיירה נוספת הצליחה להגיע אל הגוש ב-27 במרץ. בדרכה חזרה הותקפה בנבי דניאל, סמוך למחנה הפליטים דהיישה של היום, וספגה אבדות רבות: 14 הרוגים ו-40 פצועים. השיירה חולצה רק למחרת, בחסות הבריטים.
בימים ג'-ד' באייר, 12–13 במאי 1948, ערב הכרזת העצמאות, נערכה התקפה גדולה על יישובי גוש עציון. כפר עציון נכבש בצהרי 13 במאי, ומגיניו נטבחו – 127 איש נורו לאחר כניעתם, ורק ארבעה הצליחו להימלט. לוחמי שלושת היישובים האחרים נלקחו לשבי הירדני, ממנו שבו לאחר תום המלחמה. למחרת, ה' באייר, הכריז דוד בן-גוריון על הקמת מדינת ישראל.
הבאה לקבורה בירושלים

כמה חודשים לאחר סיום מלחמת העצמאות, בחשוון תש"י 1949, החל מבצע שיזם הרב הראשי בצה"ל, הרב שלמה גורן, לליקוט שרידי הנופלים בחזיתות השונות. הסתבר כי נותרו מאות גופות שלא נקברו, או שנקברו בקברי אחים, מעבר לגבול. לאחר מאמץ דיפלומטי מורכב החל הרב גורן בליקוט העצמות. מבצע זה נערך בנווה יעקב, בבית הערבה, בלטרון, בג'נין ובמקומות נוספים. בין שאר המקומות הגיע הרב גורן, עם נציגים מלוחמי הגוש, לגוש עציון. גופות נופלי גוש עציון ובהם לוחמי מחלקת הל"ה נאספו והובאו למנוחות בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
הבאה לקבורה בירושלים > זיהוי הגופות

| פלמ"ח, חטיבת הראל, הגדוד השישי | חי"ש, חטיבת עציוני, גדוד מכמש | חי"ש, חטיבת עציוני, גדוד מוריה |
| --- | --- | --- |
|   סגן ישראל אלוני (מרזל)  טוראי בנימין (בני) בוגוסלבסקי  טוראי יהודה ביטנסקי (ביתן)  טוראי בן ציון בן מאיר  טוראי יוסף (הנס) ברוך  טוראי איתן גאון  טוראי סבו גולנד  טוראי יצחק גינזבורג  סגן יצחק הלוי  טוראי אליהו הרשקוביץ  סגן יצחק זבולוני  רב"ט אלכסנדר יהודה כהן  טוראי יעקב כהן  טוראי יונה לוין  רב-סרן דני מס  סגן שאול פנואלי  סגן בנימין פרסיץ  טוראי דוד צבארי  סגן דוד צוובנר (שאג)  טוראי טוביה קושניר  |  טוראי חיים אנגל  סגן משנה דויד ט"ש (טור שלום)  טוראי יחיאל כלב  טוראי יעקב כספי  טוראי אמנון (מישל) מיכאלי  רב-טוראי יעקב קוטיק  רב-טוראי יוסף קופלר  טוראי דניאל רייך |  טוראי עודד בן ימין  טוראי יעקב בן עטר  טוראי אלכסנדר אברהם לוסטיג  טוראי אליהו מזרחי  טוראי משה אביגדור פרלשטיין  רב-טוראי ברוך פת  טוראי יעקב שמואלי |
בעת הקבורה הזמנית בכפר עציון זוהו כל הגופות, אך לאחר נפילת הגוש אבדו פרטי הקבורה ולא היה ידוע מי קבור והיכן. בשל כך, כאשר הובאו הגופות לקבורה קבועה בהר הרצל היה צורך בזיהוי מחודש שלהן, אך רק עשרים ושלוש מתוכן זוהו. הלוחמים נקברו באותו סדר שבו נטמנו בכפר עציון, ועל שתים עשרה מצבות לא צוין שם. המשפחות שבניהן לא זוהו פנו אל רבה של ירושלים, הרב צבי פסח פרנק, וזה הציע להם לפנות אל הרב אריה לוין ולבקש ממנו שיערוך טקס קבלי הנקרא "גורל הגר"א" ובאמצעותו יזוהו הגופות. ואכן, הרב אריה לוין, יחד עם בנו הרב רפאל בנימין לוין וחתנו הרב אהרן יעקובוביץ, ערך את הגורל. נכחו במקום גם ראובן מס (אביו של דני מס) ויצחק פרסיץ, אביו של בנימין פרסיץ.
הגורל נעשה בעזרת ספר תנ"ך עתיק שהודפס באמסטרדם בשנת 1700. על ידי דפדוף מיוחד בספר נרמזו זהותם של 12 הגופות. בעת עריכת הגורל, לאחר שהופיעו מספר פסוקים כלליים כמו ”בִּקְרֹבַי אֶקָּדֵשׁ” (ויקרא, י', ג'), ו”לַה' הָאָרֶץ וּמְלוֹאָהּ תֵּבֵל וְיֹשְׁבֵי בָהּ” (תהלים, כ"ד, א') שרומז על הל"ה, החלו להופיע אחד עשר פסוקים הרומזים לסדר הקבורים. לדוגמה, כאשר נפתח הספר במילים "ולזבולון אמר" (דברים, ל"ג, י"ח) היה בכך רמז ליצחק זבולוני וכאשר נפתח ב”וּמִמַּטֵּה בִנְיָמִן בַּגּוֹרָל” (יהושע, כ"א, ד') היה הרמז לחלל בנימין בוגוסלבסקי, וכן ”הֲלוֹא בֶן יְמִינִי” (שמואל א', ט', כ"א) כרומז לחלל עודד בן ימין, וכיוצא בזה. וכך נקבעה זהות 12 הגופות הנותרות.
על פי ירח פארן, הזיהוי לא התקבל על ידי המשפחות והלוחמים נטמנו בקבר אחים, ואולם על פי יוחנן בן יעקב ההורים השכולים קיבלו את הזיהוי, שאושר גם על ידי המחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון. בפועל, ב-2017 אין קבר אחים בחלקת הל"ה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל אלא 35 קברים אישיים.
גם מאוחר יותר לא נעשה ניסיון לזהות את 12 החללים בשיטות מתקדמות יותר כגון בדיקת סמני DNA או אמצעי זיהוי אחרים והם נותרו קבורים על פי הזיהוי של "גורל הגר"א".
סביב הפרשה > התעלומה

במשך שנים רבות אפפה תעלומה את גורל הל"ה. לא היה ידוע כיצד התגלו, היכן התחולל הקרב, ומה אירע בו. בספר "תולדות מלחמת הקוממיות" נאמר כי ”סופם – לוט באגדה, כי פליט לא שרד מהם.” גם ההיסטוריון נתנאל לורך כותב: ”פליט לא נותר, ולא נודעה אחריתה” (של המחלקה). רק במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20, ובמיוחד לאחר מלחמת ששת הימים, כאשר אזור גוש עציון שב לשליטת ישראל, נעשה מחקר יסודי לבירור שאלות אלה. בעיקר עסקו בכך אנשי כפר עציון המתחדש, ובמיוחד אנשי בית ספר שדה כפר עציון בהובלת יהושע כהן, איש שדה בוקר וממייסדי בי"ס שדה כפר עציון. עם זאת, מחקרים הראו שכבר כמה ימים לאחר הקרב היו בידי הפיקוד העליון של ה"הגנה" ידיעות ברורות על מיקומה של גבעת הקרב, וכן פרטים שונים על יומם האחרון של הלוחמים.
סביב הפרשה > המיתוס

נפילת המחלקה כולה הייתה אסון כבד. במונחי 1948 מחלקה הייתה כוח גדול, למעשה הכוח המעשי הגדול ביותר שיכול היה לפעול בשטח. אובדנה של מחלקה שלמה היה מכה קשה ליישוב, כמעט לא נתפס. מכיוון שאיש מאנשי המחלקה לא נותר בחיים כדי לספר את סיפורה, היו התיאורים בעיתונות של אותם ימים מורכבים מהשערות וממידע חלקי. ואולם, בתוך ימים ספורים החל תהליך הפיכתם של הל"ה למיתוס לאומי, אולי המיתוס הידוע ביותר והמשפיע ביותר במלחמת העצמאות.
סביב הפרשה > המיתוס > המיתוס של מלחמת העצמאות

המיתוס של מלחמת העצמאות באופן כללי, סובב סביב כמה אמונות בסיסיות. על פי הראשונה שבהן, במלחמה לחמו בעיקר צברים, שגם אם לא נולדו בהכרח בארץ, הרי שגדלו וחונכו בה בשנות ה-30 ובשנות ה-40 של המאה ה-20 וספגו את האתוס הציוני. עמנואל סיון מוצא שאמונה זו נכונה, ושעל פי הגדרה רחבה זו אכן היו רוב הנופלים במלחמה צברים. עוז אלמוג חולק על הנחה זו וטוען שלמרות מעמדם המיתולוגי והאליטיסטי של הצברים, חלקם מבין לוחמי ונופלי מלחמת העצמאות קטן מכלל הלוחמים. הסברו של אלמוג הוא שהצברים המשכילים השאירו אחריהם במקרים רבים יומנים. מה שאפשר יותר את הנצחתם מאשר של עולים חודשים ללא משפחה בארץ וללא שליטה בעברית. מיתוס תש"ח מדגיש גם את גילם הצעיר של הנופלים; סיון מוצא במחקרו שגם אמונה זו נכונה.
מרכיב משמעותי נוסף במיתוס שנוצר סביב הל"ה קשור במיתוס כולל יותר של מלחמת העצמאות, שעל פיו נפגעו במלחמה במיוחד בני האליטות של היישוב: מרכיב זה מכונה "קטל האליטות", והכוונה לאליטות האינטלקטואליות באקדמיה, בעולם הרוח, וגם באליטה הצבאית. סיון מראה כי במלחמה נפלו קרוב ל-9% מן הסטודנטים, אחוז גבוה יחסית לממוצע אחוז הנופלים בקבוצת הגיל הרלוונטית. על פי סיון, מיתוס קטל האליטות נכון ביסודו, אך קשה להעריך אותו במלואו. עם זאת, גם אם המיתוס אינו ניתן להערכה אובייקטיבית, האמונה בכך שהנופלים היו הטובים שבחבורה הייתה חלק מרכזי במיתוס תש"ח.
סביב הפרשה > המיתוס > התגלמות המיתוס של מלחמת העצמאות בסיפור מחלקת הל"ה

סיפור הל"ה כולל בתוכו ומעצים במיוחד את המיתוסים הללו.
הל"ה היו צברים, ילידי הארץ. כאמור, זהו אחד מהמרכיבים החשובים במיתוס תש"ח. זעירא מוצא שאמנם רק 16 מאנשי המחלקה היו ילידי הארץ, אך 14 נוספים עלו אליה עד 1935, כלומר כשהיו בני עשר בממוצע. מכאן, שאת רוב חינוכם ועיצובם קיבלו בארץ, והם ראו עצמם כצברים או כחיים ברוח זו.
גילם הצעיר של הל"ה: ממוצע הגילים של אנשי הל"ה היה 21, אם כי צעיר אנשי הל"ה, אמנון (מישל) מיכאלי, היה כבן 17 וחודשיים בלבד, והמבוגר ביותר, בן ציון בן מאיר, היה בן 34 וחצי בערך.
הל"ה היו חלק מאותה אליטה ששילמה את המחיר הכבד ביותר: 19 מתוך 35 אנשי המחלקה היו סטודנטים, במגוון תחומים: ביולוגיה, בקטריולוגיה, היסטוריה, חקלאות, מתמטיקה, סוציולוגיה וערבית. בין לוחמי המחלקה היו דמויות שהיו ידועות בכישרונן המיוחד ובשאר הרוח שלהן: דני מס, מפקד המחלקה, היה דמות מוכרת בפלמ"ח, שבין אנשיו נחשב לאגדה ולסמל עוד בחייו; טוביה קושניר היה ביולוג, בוטנאי, וגנטיקאי בראשית דרכו, ונחשב להצלחה גדולה בתחומו; דוד ט"ש (טור שלום) וסבו גולנד הראו כישרון כתיבה, יעקב כספי ואליהו מזרחי עסקו באמנות הבמה, דני מס ואלכסנדר לוסטיג הראו פוטנציאל בתחומי הגרפיקה, ועוד. יצחק נבון, אז ראש המחלקה הערבית של הש"י, שירות הידיעות של ההגנה, ולימים נשיא מדינת ישראל החמישי, ספד לאנשי הל"ה:
כל הקבוצה הזאת, המחלקה הזאת, לולא היתה נהרגת, מתוכה היית מוצא ראש ממשלה, שר חוץ, ראש כנסת, רמטכ"ל… והכול בקבוצה של 35 איש שרובם היו סטודנטים… אבידה נוראה.
סביב הפרשה > המיתוס > התגלמות מיתוס הצבר בסיפור מחלקת הל"ה

מעבר למרכיבים אלה, עוז אלמוג מדגיש כי במיתוס הל"ה נמצאים כל מרכיבי דמותו האידיאלית והמיתית של הצבר, בן דור תש"ח:
מחלקת הל"ה לא יצאה למבצע התקפי אלא כדי לסייע לאחיהם הנצורים. אנדה עמיר-פינקרפלד כתבה עליהם ותיארה את משימתם:
הם לא ששו לקרב, כי לחיים ולשלום, ובשם החיים והשלום יצאו למערכה, להושיט עזרה לגוש יישובים נצור. הם הלכו להביא סמי רפואה ודם עירוי לפצועים, נשק ותחמושת למגינים...
בראש המחלקה עמד דני מס, שהיה מוכר ונערץ בין חבריו בפלמ"ח, ונחשב לדמות מופת עוד בחייו, מעין ארכיטיפ של דמות הצבר.
הקרב היה קרב של "מעטים מול רבים": שלושים וחמישה הלוחמים נלחמו מול אלפי ערבים. העמדת המעטים מול הרבים הופכת אותם לגיבורים ולצדיקים, מול האויב.
התנהגותם של הלוחמים היא סמל למוסריות ולטוהר הנשק: הם לא פגעו ברועה הזקן שפגשו בדרכם, ולעומת זאת אויביהם ניצלו את מוסריותם ואף התעללו בגופותיהם.
הל"ה לא נכנעו ולא ברחו, אלא נלחמו עד סופם המר ועד האחרון שבהם; אלמוג רואה בכך אזכור להתאבדות במצדה. בלחימה זו הוכיחו את נאמנותם לערכיהם ולחבריהם.
לדעת מוטי זעירא חלק חשוב במיתוס הל"ה היא התפיסה שבנפילתם קידשו הל"ה את האדמה שעליה לחמו, ובכך המשיכו לקדש את הקשר המתחדש בין העם ובין אדמתו.
דגש חשוב בהבנת המיתוס הוא דווקא בכך שאין המדובר בניצחון אלא בכישלון (שתרם לאחר מכן, גם אם לא באורח ישיר, לכישלון גדול יותר בנפילת גוש עציון). המיתוס נשען על הערכים שהובלטו בקרב, והדגיש את עליונותו המוסרית של הלוחם העברי מול אויביו. ההיסטוריון מאיר פעיל סובר כי "הל"ה הוא סיפור של כישלון שכמו במקרים רבים בהיסטוריה הצבאית, העם או הציבור שזה קורה לו, הופך אותו למיתוס, בכך שהוא מדגיש את הגבורה. כלומר, הגבורה מחפה על הכישלון. זו דרך נורמלית להתמודד נפשית עם אסון".
סביב הפרשה > המיתוס > הנה מוטלות גופותינו

גורם משמעותי מאוד ביצירת המיתוס היה שירו של חיים גורי, "הנה מוטלות גופותינו". דני מס היה חברו של גורי בקורס מ"מים שעברו יחד בג'וערה, וכמה מן הנופלים היו חניכיו. גורי היה בשליחות "ההגנה" מחוץ לישראל בזמן הקרב. כאשר הגיעה אליו השמועה על הקרב, כתב את השיר בתוך שעות אחדות. השיר מוקדש "לדני ולחבריו" ונאמר כולו כביכול מפיהם של אנשי הל"ה לאחר מותם, מוטיב ידוע בשירה האירופית אך כמעט ולא מוכר בשירה העברית. גורי תיאר את הקרב באופן מדויק, אף על פי שלא ידע דבר על פרטיו:
...לֹא בָּגַדְנוּ. רְאֵה, נִשְׁקנוּ צָמוּד וּמְרוּקָן כַּדּוּרִים, אַשְׁפָּתֵנוּ רֵיקָה.

הוּא זוֹכֵר מִלּוֹתֵינוּ עַד תּוׁם. עוֹד קָנָיו לוׂהֲטִים

וְדָּמֵנוּ מֻתָּז בַּשְבִילִים שַׁעַל–שַׁעַל.

עָשִֹינוּ כְּכֹל שֶׁנוּכַל, עַד נָפַל הָאַחֲרוֹן וְלֹא קָם...
לגורי הייתה ברורה הנאמנות של לוחמי הל"ה לעקרונות הפלמ"ח, נכונותם למסור את חייהם למען המולדת, וכך יכול היה לתאר בנאמנות את רגעיהם האחרונים, מבלי שידע עליהם דבר. בכך נגע גורי באחד ההיבטים המהותיים של מיתוס הל"ה: התעלומה סביב נסיבות נפילתם. הנופלים, כביכול, עדיין חיים, וממשיכים להשתייך למסדר הלוחמים גם אחרי נפילתם. הם נהרגו כקולקטיב, ומקומם חי ונושם בתוך הקולקטיב הכללי, ובכך הם מסייעים להגדיר את זהותם של החיים:
עוֹד נָשׁוּב, נִפָּגֵשׁ, נַחֲזֹר כִּפְרָחִים אֲדֻּמִים.
תַּכִּירוּנוּ מִיָּד, זוֹ "מַחְלֶקֶת הָהָר" הַאִלֶּמֶת...
שירו של גורי שונה באופן מהותי מההספדים הרבים שנכתבו בעיתונים בימים ובשבועות שלפני כן: בשיר אין שפה גבוהה, נמלצת ועמוסת מטענים סמליים ורגשיים, אלא מילים פשוטות ו"ארציות" שאינן מעמעמות את עוצמת האירוע. השיר הפך תוך זמן קצר לאחד השירים הידועים ביותר, והיה לאחד הקטעים הנפוצים ביותר בטקסטים שליוו את המלחמה ובטקסי זיכרון.
סביב הפרשה > טוהר הנשק

אחד המרכיבים המפורסמים של מיתוס הל"ה היה המפגש עם הרועה הערבי, שעליו בחרו לרחם. כפי שתואר לעיל, סיפור זה הפך למיתוס בפני עצמו, המייצג את ערכי טוהר הנשק והמוסריות שעליהם שמרו לוחמי הפלמ"ח, ומנגיד אותם עם התנהגותם של הערבים. שמעון קושניר, אביו של טוביה קושניר, מחללי הל"ה, תמך בגרסת הרועה הערבי וראה בה, כאמור, סמל למוסריות של אנשי הפלמ"ח. לעומת זאת, מאיר פעיל סבר כי הסיפור אינו נכון, וכי מטרתו היא למעשה להפריך את העיקרון של טוהר הנשק, שהרי הל"ה שמרו עליו ובשל כך שילמו בחייהם.
לקריאה נוספת

עוז אלמוג, הצבר – דיוקן, ספריית אופקים, הוצאת עם עובד, תל אביב 2008 (הספר בקטלוג ULI)
יוסף ארגמן, זה היה סודי ביותר, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, עמ' 117–130, מהדורה שתים עשרה – נובמבר 1996 (הספר בקטלוג ULI)
יוחנן בן-יעקב, מחלקת ההר: פרשת הל"ה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2008 (הספר בקטלוג ULI)
יוחנן בן יעקב, גוש עציון - חמישים שנות מאבק ויצירה, בי"ס שדה כפר עציון, מהדורה שנייה תשל"ט 1978 (הספר בקטלוג ULI)
דודו דיין, עושים מדינה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, עמ' 93–96, 1991 (הספר בקטלוג ULI)
מוטי זעירא, ראשית צמיחת מיתוס הל"ה, בתוך: יהדות זמננו, גיליון 10 (תשנ"ו)
אריה יצחקי, אור חדש על מחלקת הל"ה, אריאל, כתב עת לידיעת א"י, חוברת 183–184, יולי 2008
מתי מגד, יומו האחרון של דני, הוצאת עם עובד, 1968 (הספר בקטלוג ULI)
אורי מילשטיין, תולדות מלחמת העצמאות, כרך שלישי: הפלישה, הוצאת שרידות, תל אביב 1993
מרדכי נאור (עורך), גוש עציון מראשיתו עד תש"ח, סדרת עידן, הוצאת יד יצחק בן צבי, ירושלים 1986 (הספר בקטלוג ULI)
עמנואל סיון, דור תש"ח: מיתוס, דיוקן וזיכרון, מערכות, תל אביב 1991 (הספר בקטלוג ULI)
אנדה עמיר-פינקרפלד (ליקטה ורשמה): למד הא, הוצאת ראובן מס; מהדורה ראשונה תש"י, מהדורה שלישית ומורחבת תשנ"ח (הספר בקטלוג ULI)
דב קנוהל, גוש עציון במלחמתו, המדור הדתי במחלקה לענייני הנוער והחלוץ של ההסתדרות הציונית, תשי"ד. מהדורה מורחבת תשס"ט (הספר בקטלוג ULI)
שמעון קושניר, האיריסים עודם פורחים, הוצאת עם עובד, 1970 (הספר בקטלוג ULI)
יואב רגב, הגדות תש"ח, נתניה: אחיאסף, 2013. (הספר בקטלוג ULI)
ביאורים

↑  הסופר אמנון שמוש טוען בבלוג שלו, כי השניים שלא יצאו עם הל"ה היו הוא וחברו חגי חריזמן. לטענתו, הוא וחברו נשלחו לסייע למושבה נווה יעקב המבודדת והמותקפת ביום שבין הניסיון הראשון לשני, ולכן לא יצאו עם הל"ה למסע. לדבריו, בכנס של הפלמ"ח שנערך שנים רבות לאחר המלחמה "אחד המפקדים נשאל מה קרה עם השניים החסרים, שהרי נשלחה מחלקה בת 40 לוחמים. התשובה המהוססת והתמוהה הייתה 'לשניים מן הבחורים לא הגיע הנשק האישי והם לא יצאו'. זה הקפיץ משהו עמוק בתוכי. מניין היה צריך להגיע נשק אישי ומי באותם ימים הלך בלי נשק אישי צמוד ומיהם השניים האלמונים הללו? בני בלי-שם? ככל הנראה שמותינו לא היו ברשימה." באחת התגובות לבלוג כותב Hadi Orr, המזהה עצמו כבנו של יגאל בוטרימוביץ', כי טענתו של שמוש היא שקרית: "העובדה המוכחת והידועה כי לא אתה הוא האיש אשר היה בין ה-40 שעמדו במסדר היציאה (הן ביום הראשון והן ביום השני) ידועה לכולם ואתה ממשיך לציין בכל ביוגרפיה את הנתון השקרי הזה". בכל המקורות הרלוונטיים לא מוזכרת טענה זו של שמוש, ומקובל כי השניים שנשארו היו קשאוולה ובוטרימוביץ'. את עובדת פציעתו של בוטרימוביץ' בקרב הקסטל מעלה בנו באותה תגובה.'"`UNIQ--ref-00000027-QINU`"'
↑  המדובר היה בלויטננט ג'ון הווארד ונהגו. הווארד התגייר מאוחר יותר, ושינה את שמו למיכאל אמיר.'"`UNIQ--ref-0000003A-QINU`"'
הופנהיים (כדורגל)

טה. אס. גה. 1899 הופנהיים (בגרמנית: TSG 1899 Hoffenheim) הוא מועדון ספורט גרמני הפועל בהופנהיים (כיום חלק מזינסהיים).
בניגוד לרוב המוחלט של קבוצות הצמרת האירופיות, המייצגות ערים גדולות, הופנהיים מייצגת יישוב קטן: הופנהיים עצמה מונה כ-3,200 תושבים והייתה למעשה כפר עד 1972, עת סופחה לעיר זינסהיים, המונה כ-35,000 תושבים. עד שנות התשעים של המאה העשרים היה הופנהיים מועדון חובבני מהליגות הנמוכות. עלייתו של המועדון הקטן לרמות הגבוהות בכדורגל הגרמני התרחשה הודות לתמיכתו הכספית של דיטמאר הופ, יליד המקום ובוגר קבוצת הנוער של המועדון, שהוא ממייסדי ענקית התוכנה SAP.
היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1899. בשנת 2007 עלתה קבוצת הכדורגל של המועדון לליגת המשנה בגרמניה, ובזכות היותה במקום השלישי בשנת 2008, עלתה לבונדסליגה לראשונה בתולדותיה. את העונה פתחה בהצלחה רבה והגיעה אף למקום הראשון בבונדסליגה, בזכות ניצחונות מול קבוצות כהמבורג וכבורוסיה דורטמונד, וסיימה לבסוף במקום השביעי.
בעונת 2017/2018 סיימה הופנהיים במקום השלישי ועלתה לליגת האלופות בפעם הראשונה בתולדותיה.
בקיץ 2018 מאמנה של הופנהיים, יוליאן נגלסמן, שתרם רבות להצלחתה של הקבוצה, עזב לרד בול לייפציג.
אילי עלמני

| --- | --- |

 לידה:  9 בינואר 1994 (בת 31) 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  תיכון כצנלסון, בית צבי 
 מעסיק:  תיאטרון הבימה בעבר: להקת חיל החינוך
 שפה מועדפת:  עברית 
 
אילי עלמני (נולדה ב-9 בינואר 1994) היא זמרת, מדבבת ושחקנית תיאטרון ישראלית,
זוכת פרס השחקנית המצטיינת לשנת 2024 בתיאטרון הבימה מטעם הקרן על שם ליא קניג וצבי שטולפר על תפקידה במחזמר "האמיני יום יבוא".
ביוגרפיה

אילי עלמני גדלה באלפי מנשה וכיום מתגוררת בתל אביב. למדה בתיכון כצנלסון בכפר סבא במגמת מוזיקה. בשנת 2011 השתתפה במשלחת הקרוואן של תנועת הצופים העבריים לארצות הברית. בצבא שירתה בלהקה צבאית בחיל חינוך ולקחה חלק בפעילות ידידי צה"ל במקסיקו, ובצפון ארצות הברית.
בשנת 2020 סיימה עלמני בהצטיינות לימודי משחק ותיאטרון בבית צבי.
עלמני זכתה לחשיפה בינלאומית ראשונה כשייצגה את ישראל וזכתה בשנת 2019 במקום השני בתחרות הפופ הבינלאומית "סלביאנסקי בזאר" בבלארוס, ויטבסק.
ביוגרפיה > תיאטרון

עלמני שיחקה במחזה "צבע המים" בבימויו של איציק צדיק בין השנים 2020– 2022 בתיאטרון השחר וכן ה ב"עוד סיפור אחד של אהבה", ערב משיריו של עוזי חיטמן, בתיאטרון הספרייה: בשנים 2021–2022.
בשנת 2021 שיחקה בהצגה "מרוב אהבה" בבימוי של עידו רוזנברג ושיחקה בתיאטרון באר שבע בהצגה "עוד טיפה" בבימויה של עדינה חיימיס.
בשנת 2022 שיחקה במספר מקומות: במופע "חיים בסרט" מבית תיאטרון הספרייה, במופע "בואו נדבר OCD"[דרושה הבהרה], במחזמר "עמירם" שעלה בתיאטרון הבימה. בהמשך, שיחקה בהצגה "בוסתן ספרדי". במקביל שיחקה בהצגה "עוד חוזר הניגון", בימוי משה קפטן והשתתפה במחזמר משיריה של נעמי שמר "סימני דרך", בימוי משה קפטן. במקביל, שיחקה במחזמר "רנט" שעלה במרכז ענב ומחזמר "השנה היפה בחיי" פרי עטו של אוהד חיטמן ובבימויו של משה קפטן, בתיאטרון הבימה ותיאטרון חיפה.
החל משנת 2022 משחקת בהצגה "חלומות של אחרים" ב"תיאטרון השעה" וכן גם במחזמר "הלהקה" בתיאטרון הארצי.
החל משנת 2023 מגלמת את רחל במחזמר "קזבלן" של תיאטרון הבימה ותיאטרון השעה הישראלי בבימויו של אלדר גרויסמן. ביוני 2023 השתתפה במופע "ויוה לה דיוה" מבית "טעות בליהוק" ותיאטרון המשולש. החל מיולי 2023 משתתפת במחזמר "לילות ברודוויי" בתיאטרון הבימה.
משנת 2024, משחקת את יפה ירקוני בגיל 20 במחזמר "האמיני יום יבוא".
ביוגרפיה > דיבוב

בשנת 2022 דיבבה את מוכרת הפרחים ועשתה קולות רקע בסרט "מכושפת 2".
בשנת 2023 שרה את שיר הנושא ושיר הסיום בסרט "טרזן וג'יין", בדיסני+. בהמשך השנה דיבבה את לורה בסדרה "צוות פיירבאדס" ששודרה בערוץ דיסני ג'וניור, כמו כן דיבבה את מלה בסרט הלייב אקשן "בת הים הקטנה" ומדבבת את "אשא" בטריילר לסרט "המשאלה" של דיסני, בנובמבר 2023 יצאה הסדרה "ארין וארון" בנטפליקס בה היא מדבבת את ארין, הדמות הראשית.
בשנת 2024 דיבבה את נסרוז תרופ, אחותה הקטנה של הדמות הראשית, אלפבה, בסרט "מרשעת". עלמני דיבבה את ויקטוריה ניומן בסדרת הטלוויזיה של אמזון "The boys".
ביוגרפיה > מוזיקה

בשנת 2016 העלתה את המופע "אילי ואליה" בתיאטרון תמונע בתל אביב בשיתוף עם הכותב והמלחין אליה רוסיליו.
בשנת 2020 עם פרוץ הקורונה עלמני החלה להעלות ליוטיוב סדרת סרטונים בשם "live בסלון" ובהם היא עושה קאברים לשירים.
החל מתקופת הצבא עלמני נמצאת בהרכב מוזיקלי בשם "החברה הטובים" של המלחינה והיוצרת נורית הירש והיא ממשיכה בו עד היום גם כאזרחית.
בפברואר 2023 השתתפה ב"פרוייקתרגום" של דורון רכליס.
בנוסף השתתפה במופעי מחוות בתיאטרון הלאומי הבימה ובצוותא.
פרסים

במסגרת חג המחזמר 2021 וזכתה בפרס לזכר נאוה סמל – על השחקנית הטובה ביותר לשנת 2021
מחזות זמר

| שנה | מחזמר | תפקיד | תיאטרון | במאי |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2024 | האמיני יום יבוא | יפה ירקוני (בצעירותה) | תיאטרון הבימה | אלדר גוהר גרויסמן |
| 2023 | לילות ברודוויי | סאלי בולס / ולמה קלי | תיאטרון הבימה | מירי לזר ואביחי חכם |
| 2022 | השנה היפה בחיי | דנה | תיאטרון הבימה | משה קפטן |
| 2022 | קזבלן | רחל | תיאטרון הבימה | אלדר גרויסמן |
| 2022 | רנט | מימי מרקז | מרכז ענב לתרבות | אבישי בן גל ושחר פרץ |
| 2022 | הלהקה | מלי | תיאטרון ארצי | צדי צרפתי |
| 2022 | חלומות של אחרים | עדן | תיאטרון השעה הישראלי | משה קפטן |
| 2022 | עוד חוזר הניגון | רבקה זהר | תיאטרון הבימה | משה קפטן |
| 2021 | עמירם | נילי | חג המחזמר | יותם קושניר |
| 2021 | בוסתן ספרדי | ויקטוריה | תיאטרון הבימה | צדי צרפתי |
| 2021 | עוד טיפה | ירדן | תיאטרון באר שבע | עדינה חיימיס |
משה יהודה לייב זילברברג

| --- | --- |

מצבת קברו בהר הזיתים
 לידה:  1794 לנצ'יצה, רפובליקת פולין 
 פטירה:  30 בינואר 1865 (בגיל 71 בערך) 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 תקופת הפעילות:  ? – 30 בינואר 1865 
 תלמידיו:  שמואל זנוויל קלפפיש 
 צאצאים:  אברהם בנימין זילברברג (קוטנא) 
 
הרב הגאון ר' משה יהודה לייב זילברברג מקוטנא (תקנ"ד, 1794 - ג' בשבט תרכ"ה, 30 בינואר 1865) היה רב מפורסם בפולין ובירושלים. התפרסם בשם ספרו זית רענן.
תולדותיו

משה יהודה נולד בלנצ'יץ שבפלך קאליש בפולין, לרב בנימין ביינוש ולבאשע בת הרב זאב וולף אוירבך. לפי מסורת המשפחה הם מצאצאי רבי יוסף קארו ה"בית יוסף".
הרב משה יהודה כיהן ברבנות בקוואל, בשפסק, בדוברי, בלאסק ובקוטנא, והתפרסם ברחבי פולין בגאונותו. בעיירות שבהן כיהן ברבנות פתח גם ישיבה, ולימד בה תלמידים שהגיעו מכל הסביבה.
בשנת תרי"ז מסר לבנו הרב אברהם בנימין בייניש את כס הרבנות, עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים, שם שכר דירה בחצרו של דוד ילין הראשון. את אחד מחדריו הקצה לבית מדרש, שם היה לומד כל היום, עטור בטלית ותפילין, ומלמד תורה לכל החפץ בכך, ללא תשלום. כמו כן מסר מדי יום שני שיעורים בבית הכנסת מנחם ציון (סמוך לחורבה), בבוקר בגמרא בעיון ובערב בהלכה.
בשנת תרי"ח התמנה לחבר נשיאות תלמוד תורה וישיבת עץ חיים ומסר בה שיעורים.
בשנת תרי"ט היה ראש החותמים על ההסכם בין העדה הספרדית לאשכנזים בסכסוכים על מוסדות ותפקידים. ייסד מניין שחרית בכותל המערבי, אך המניין פורק לאחר מעט זמן.
מתלמידיו בירושלים היו הרב יהושע צבי מיכל שפירא, הרב אליעזר דן רלב"ג, הרב ישעיהו אורנשטיין, יהושוע השיל יואל בסאן ויואל משה סלומון.
נפטר בשנת תרכ"ה. רחוב "זית רענן" בקריית צאנז בירושלים נקרא על שם ספרו.
צאצאיו

בתו, שרה ליבא אשת הרב ישראל יעקב הלוי, רב בפלונסק ואחר כך ראב"ד בירושלים
בנו, הרב אברהם בנימין (בייניש) זילברברג, ממלא מקומו ברבנות קוטנא ואחר כך רב ואב"ד בווירשוב, מחבר הספר "עלי זית"
חיבוריו

תפארת ירושלים, פירוש על המשנה, שחלקו הגדול בא ליישב את שאלות רבי עקיבא אייגר על המשנה בחיבורו "תוספות רע"א".
זית רענן, שו"ת לפי סדר השולחן ערוך. התפרסם בעיקר על שם ספר זה.