stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האימפריה המונגולית
כיבושים צבאיים > המזרח התיכון

הפלישה המונגולית למזרח התיכון כללה הן כיבושים בכוח, והן כניעה מרצון של האזורים שכיום הם: איראן, עיראק, סוריה וחלקים מטורקיה בין השנים 1260 ו-1300. בשנים אלו שלטו המונגולים לתקופה קצרה גם על ארץ ישראל. הקרבות החשובים במזרח התיכון היו הקרב על בגדאד בשנת 1258, כשהמונגולים בזזו את העיר שהייתה במשך 500 שנים מרכז העולם האיסלאמי, וקרב עין ג'אלות בשנת 1260, בו הממלוכ המצרי הצליח לעצור בפעם הראשונה את ההתקדמות המונגולית בעין ג'אלות כיום: הג'אלוד, שהם נחל חרוד ומעיין חרוד שבעמק יזרעאל המזרחי.
עקב שילוב של בעיות פוליטיות וגורמים גאוגרפיים, כמו חוסר בשדות מרעה לסוסים, הפלישה המונגולית למזרח התיכון הייתה הגבול הרחוק ביותר שהמונגולים הגיעו באזור הים התיכון ואפריקה.
כיבושים צבאיים > אירופה

הפלישה המונגולית לאירופה כללה בעיקר את כיבוש רוס של קייב, רובה של רוסיה, פולין והונגריה. במשך שלוש שנים (1237–1240) המונגולים החריבו עד היסוד את כל הערים המרכזיות של רוסיה, מלבד הערים נובגורוד ופסקוב.
ג'ובאני דה פיאן דל קרפינה, שליח האפיפיור למונגוליה, שעבר דרך קייב בפברואר 1246, כתב: ”הם [המונגולים] תקפו את רוסיה, השמידו ערים ומבצרים וטבחו בגברים והשאירו אחריהם חורבן עצום; הם שמו מצור על קייב, הבירה של רוסיה; לאחר שהם צרו על העיר זמן רב, הם כבשו אותה והרגו את כל התושבים. כשסיירנו בעיר נתקלנו באין ספור גולגולות ועצמות של בני אדם שהיו פזורות על האדמה. קייב הייתה עיר גדולה ומאוכלסת בצפיפות, אבל כעת לא נותר ממנה כמעט דבר, שכן כיום נשארו רק 200 בתים, והתושבים הפכו לעבדים.”
לאחר מותו של ג'ינגיס חאן

אוגדיי חאן, בנו השלישי של ג'ינגיס חאן ויורש העצר, מונה לשליט האימפריה המונגולית לאחר מות אביו. אך לאחר מותו ב-1241 התחילו להופיע סימנים ראשונים של ההתפלגות באימפריה. בין נכדיו של ג'ינגיס החלה יריבות על השלטון, מה שהוביל את אשתו של אוגדיי לכהן כשליטה במשך חמש שנים עד שבנה גויוק חאן הוכתר כחאן. אבל גויוק שלט במשך שנתיים בלבד ולאחר מותו (הוא היה בדרכו לבן דודו באטו חאן, שמעולם לא הסכים למינוי שלו) הושגה סוף סוף תקופה של יציבות עם מינוי של מונגקה חאן, ששלט בשנים 1251–1259. אחיו אריק בוק שלט אחריו תקופה קצרה ביותר, עד שהופל מהכתר על ידי אחיו הבוגר קובלאי חאן, ששלט לאורך תקופה ארוכה בשנים 1260–1294.
אף על פי שהוא הוכר כחאן של האימפריה, אחיו הולגו חאן ואחיינו ברקה פתחו ב-1263 במלחמה נגדו, ולאחר מותו של קובלאי לא הייתה הסכמה לגבי החאן הבא, והאימפריה המונגולית התפרקה בשלבים.
אחד הכיבושים החשובים של הולאגו חאן היה כיבוש בגדאד מידי הסלג'וקים ב-1258, דבר אשר השפיע על עולם האסלאם, בכך שהביא לקיצה של הח'ליפות העבאסית.
אזורים שלא נכבשו על ידי המונגולים

רק מעט אזורים שהיו נגישים למונגולים חמקו מכיבוש – הודו-סין, דרום אסיה, דרום בורמה והודו, יפן, מערב אירופה וערב. בנוסף, ערים חשובות שלא נכבשו הן אנגקור, באגאן וסיבסגאר, ובמערב וינה וירושלים, שתיהן חמקו מזעם המונגולים בגלל מותם של ג'ינגיס ח'אן ואוגדיי ח'אן.
אזורים שלא נכבשו על ידי המונגולים > מערב אירופה

בשעה שהאימפריה המונגולית התפשטה לתוך פולין ואיימה על אוסטריה, הגיעו שמועות על מותו של אוגדיי חאן ב-11 בדצמבר 1241. לפי המסורת המונגולית כל המפקדים המונגולים והנסיכים היו חייבים לחזור לבירה קראקורום כדי לבחור חאן חדש. כולם חשבו שהנטישה המונגולית את אירופה היא זמנית בלבד, אבל למעשה המונגולים לא תכננו לשוב ולתקוף את אירופה. היסטוריונים מערביים מעריכים כי אירופה ניצלה מגורל מר בגלל חוסר נכונותם של המונגולים להילחם בסביבה עירונית צפופה מחד, ומאידך מיוערת וחסרת שדות מרעה רחבי ידיים שמהם יוכלו המונגולים להאכיל את סוסיהם, תנאי הכרחי להתקדמות הצבא. גבול שדות המרעה הפך לגבול האימפריה. בנוסף, מזג האוויר הלח של אזורי החוף באירופה השפיע לרעה על דיוק קשתותיהם. האקלים הוא גם הסיבה שבגללה לא פלשו המונגולים להודו.
אזורים שלא נכבשו על ידי המונגולים > הודו-סין ויפן

אזור נוסף שלא נכבש על ידי המונגולים היה וייטנאם. התקפותיהם נהדפו ב-1257, 1285 ושוב ב-1287/1288. יפן גם היא הצליחה להדוף את הפלישה המסיבית של המונגולים אל אייה ב-1274 וב-1281. כישלונם של המונגולים נבע מכך שקובלאי חאן שלח שני צבאות בו זמנית, אחד ליפן ואחד לווייטנאם, במקום לרכז את כוחותיו תחילה בווייטנאם ואחר כך ביפן. בנוסף, הצי המונגולי שנשלח ליפן לא היה ערוך ומוכן לסערות שפקדו את חופי יפן. ב-1281 הטביעה סופת טייפון הקרויה קאמי-קאזה (רוח האלים) את מרבית הצי והטביעה את רוב הצבא המונגולי שהיה בדרך ליפן. הפלישות המונגוליות ליפן נחשבות לציוני דרך חשובים ביותר בהיסטוריה של יפן.
אזורים שלא נכבשו על ידי המונגולים > דרום אסיה

כמו וייטנאם ויפן כך גם דרום אסיה הצליחה להדוף את ההתקדמות המונגולית. אף על פי שליטה מוגבלת בממלכת באגאן לא כבשו המונגולים את בורמה, ולא הצליחו לעבור את ההימאליה המערבית ולכבוש את ממלכת אחום. בהודו המערבית הסולטאנים ששלטו באותה תקופה בהודו הצליחו למנוע מהמונגולים להתקדם פנימה לתוך הודו לאחר שאלה כבר פלשו לפנג'אב ולדלהי. מזג האוויר החם והלח השפיע על דיוק קשתותיהם וגרם לתחלואה בקרב הצבא המונגולי. בנוסף, היסטוריונים מעריכים שההצלחה מצד ההודים הייתה בזכות הפילים ההודים והפרשים האסיאתים שעמדו לרשות המנהיגים של הודו. למרבה האירוניה, 300 שנה אחרי הפלישה הלא מוצלחת, באבור מייסד האימפריה המוגולית ששלטה בהודו, טען שהוא צאצא של ג'ינגיס חאן.
אזורים שלא נכבשו על ידי המונגולים > ערב

האזור האחרון שהצליח לעמוד בפני פלישת המונגולים היה ממלכות מוסלמיות במזרח התיכון. הממלוכים הגנו בהצלחה על ארץ ישראל בעזרתו של ברקה חאן המונגולי, שקשר איתם ברית לאחר שאחיינו הולאגו חאן פלש לבגדאד ורצח את הח'ליף. ברקה חאן היה המנהיג של האורדה הכחולה, ומוסלמי אדוק, שביקש לסגור חשבון עם הולאגו ולמנוע ממנו לפלוש למצרים וסוריה ולאיים על אחיו המוסלמים.
ראו גם

אורדת הזהב
צ'אגאטאי
אילח'אן
חוקרי המונגולים בארץ:
ראובן עמיתי
מיכל בירן
לקריאה נוספת

דן גולדנברג, מונגוליה: מג'ינגיס חאן עד מרקו פולו, תל אביב: הוצאת מפה, תשס"ה 2005
ג'ק ותרפורד, ג'ינגיס חאן, תרגום: ברוריה בן-ברך, הוצאת דביר, תשע"א 2010
Weatherford, Jack (2004). Genghis Khan and the Making of the Modern World. New York: Broadway Books. ISBN 978-0-609-80964-8.
הערות שוליים

↑  ג'ק ודרפורד, ג'ינגיס ח'אן, הוצאת דביר, 2010, עמוד 98–99
↑  ג'ק ודרפורד, ג'ינגיס ח'אן, הוצאת דביר, 2010, עמ' 212–213
| האימפריה המונגולית |
| --- | --- | --- |
| מונחים | מונחים |  |
| תארים | כגן • חאן • חאטון • חאנום • ג'ינונג • נויאן • טארקאן |  |
| צבא | יארליק • יאם • אורדה • פקס מונגוליקה • יאסה • קורילטאי • פאיזה • מאנגוד • טומן • קשיג |  |
| פוליטיקה • ארגון • חיים | פוליטיקה • ארגון • חיים |  |
| נושאים | Tug Banner • פלישות וכיבושים מונגוליים • החותם הקיסרי • המבנה הארגוני-טקטי של הצבא המונגולי • דת באימפריה המונגולית • המבנה החברתי-כלכלי של האימפריה-המונגולית |  |
| ח'אנויות | שושלת יואן שושלת יואן (1271–1368) • אורדת הזהב אורדת הזהב (1242–1502) • השושלת האילח'אנית השושלת האילח'אנית (1256–1335) • צ'אגאטאי (חאנות) צ'אגאטאי (1260–1687) |  |
| ערים מרכזיות | אלמליק • אוורגה • אזוב • בוכרה • בולגר • חרחורין • חאנבאליק • מג'אר • מראגה • קרשי • סראי-ג'וק • סראי • סמרקנד • שאנגדו • סולטאניה • תבריז • אובק • חאג'יטרחאן |  |
| פלישות • כיבושים • קרבות | פלישות • כיבושים • קרבות |  |
| מרכז אסיה | סיביר (1207) • קארה חיטאי (1216–18) •  ח'ווארזם (1218–1221) |  |
| מזרח אסיה | מערב שיה (1205 / 1207 / 1209–10 / 1225–27) • צפון סין ומנצ'וריה (1211–34) •  דרום סין (1235–79) • ממלכת דאלי (1253–56) • טיבט (1236 / 1240 / 1252) • קוריאה (1231–60) • יפן (1274 / 1281) • סחלין (1264–1308) |  |
| דרום-מזרח אסיה | בורמה (1277 / 1283 / 1287) • ג'אווה (1293) • וייטנאם (1257 / 1284–88) • בורמה (1300–02) |  |
| דרום אסיה | הודו (1221–1327) |  |
| אירופה | גאורגיה (1220–22 / 1226–31 / 1237–64) • צ'צ'ניה (1237–1300s) • בולגריה של הוולגה (1229–36) • רוס (1223 / 1236–40) • פולין ובוהמיה (1240–41) • הונגריה (1241-42) • בולגריה (1242) • ליטא (1258-59) • פולין (1259–60) • תראקיה (1264-65) • הונגריה (1285–86) • פולין (1287–88) |  |
| המזרח התיכון | אנטוליה (1241–43) • עיראק (1258) • הלבנט (1260-1323) • ארץ ישראל (1260 / 1300) |  |
| מלחמות אזרחים | חלוקת האימפריה-המונגולית • מלחמת האזרחים הטולויית (1260–64) • מלחמת ברקה-הולאגו (1262) • מלחמת קאידו-קובלאי (1268–1301) • מלחמת אסן בוקה-איורברוואדה (1314–1318) |  |
| אישים מרכזיים | אישים מרכזיים |  |
| חאנים גדולים | ג'ינגיס חאן • טולוי (עוצר) • אוגדיי חאן • טורגנה חאטון (עוצרת) • גויוק חאן • אוגול גאימיש (עוצרת) • מונגקה חאן • קובלאי חאן |  |
| חאנים | צ'יוצ'י • בורטה • באטו חאן • סרטק חאן • אורדה חאן • ברקה • טוקטה • עוז בג חאן • צ'אגאטאי חאן • דווה • קבק • הולאגו • אבקה • ארגון |  |
| אנשי צבא | סובוטאי • דז'ב • מוקאלי • נגודר • בואורצ'ו • גואו קאן • בוקולה • ג'למה • צ'ילוון • אג'ו • באיין מבאירין • קדן • בורולדאי • נוגאי חאן |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00979792  VIAF: 256308779   WorldCat (עם VIAF): 256308779 
התפשטותה של האימפריה המונגולית במהלך המאה השלוש עשרה
קשתים מונגולים רכובים
סביל אבו נבוט ב'

#invoke:תבנית מידע
סביל אבו נבוט ב', המכונה אבו נאפורה בקרב הקהילה הערבית, הוא סביל השוכן ממערב למסגד מחמודיה ביפו העתיקה. מתקן מים זה הוא למעשה 'קיוסק' או משקית בעברית
היסטוריה

הסביל נבנה בשנת 1815, על ידי מושל יפו, מחמוד אגא א-שאמי (שכונה "אבו נבוט"), ושכן ליד הכניסה למסגד, אולם עם הרחבת הכביש הוא הוזז כ-20 מטר מערבה והוצב בליבו של מעין כיכר. השם "סביל אבו נבוט ב'" נטבע בידי זאב וילנאי, כדי להבדילו מסביל אבו נבוט הנמצא בדרך בן צבי.
בעבר היה זה מבנה מפואר הדומה לסביל בכניסה למסגד אל-ג'זאר בעכו. הסביל עצמו עשוי בצורת משושה מקושט בלוחות שיש וסביבו שישה עמודים הנושאים כותרות חטובות, כנראה בשימוש משני. העמודים תומכים בשש קשתות הנושאות כפה. במקום אין כתובות כפי שיש בסביל אבו נבוט א'. הכיכר סביב הסביל שימשה, יחד עם המסגד הסמוך, כמרכז חיי המסחר והציבור של תושבי העיר, כפי שאפשר להתרשם מהציור משנת 1870.  המבנה שמעל הסביל נהרס בנסיבות בלתי ידועות והסביל עצמו, אף כי שרד, יצא משימוש.
הארכאולוג קלרמון-גנאו איתר את קברו של אבו נבוט, ליד סביל זה. הקבר השתמר עד 1950 לפחות ואבד. (המקור: ערך ויקיפדיה סביל אבו נבוט ב בערבית)
בשנת 2011 הוחל בשחזור הסביל על ידי האדריכל אייל זיו אשר שחזר אותו לפי ציורים מהמאה ה-19. ביצוע עבודות השחזור על ידי חברת אבנר גלעד בע"מ, עלות השחזור כ-700,000 ש"ח והוא כלל הקמת כיפת הסביל מנחושת ועיטורה בעיטורי עץ. תוך הסביל הותקנו ברזי מים פעילים לשטיפת ידיים וסביבו נבנתה רחבת הולכי רגל והוצבה תאורה לילית. ב-2012 הוא נחנך ומשמש כיום מתקן שתייה פעיל למטיילים באזור.
גלריה

ציור משנת 1870 של סביל אבו נבוט ב' על רקע צריח מסגד מחמודיה
סביל אבו נבוט ב' על רקע צריח מסגד מחמודיה
סביל אבו נבוט ב' לפני השחזור
לקריאה נוספת

זאב וילנאי: תל אביב-יפו, הוצאת אחיעבר, 1965
הערות שוליים

↑  יעקב ינון, סביב כיכר השעון, ירושלים: הוצאת יד בן- צבי, 2001, עמ' 59
↑  Arco Lime, פירוט פרויקטים: יפו- סביל אבו נבוט ב
↑  הסביל "אבו נבוט" שופץ ושוחזר
פיליפ רייס

| --- | --- |

 לידה:  7 בינואר 1834  גלנהאוזן, הסן-קאסל
 פטירה:  14 בינואר 1874 (בגיל 40) הקיסרות הגרמנית פרידריכסדורף (אנ'), הסן-דרמשטאדט
 ענף מדעי:  תמסורת נתונים 
 מקום מגורים:  גרמניה
 תרומות עיקריות
 בין הראשונים שהמציאו את הטלפון.
 
יוהאן פיליפ רייס (בגרמנית: Johann Philipp Reis;‏ 7 בינואר 1834 – 14 בינואר 1874) היה מדען וממציא גרמני. היה בין הראשונים שהמציאו את הטלפון, אך לא רשם פטנט על ההמצאה ולא הפיץ ברבים את פיתוחה. על שמו נקרא טלפון רייס.
רייס נולד בגלנהאוזן שבגרמניה. בגיל ארבע נפטרה אמו, ובגיל עשר גם אביו. רייס גודל על ידי סבתו, שהייתה אישה משכילה ורחבת אופקים שעודדה אותו ללמוד.
הנער המוכשר משך את תשומת לבו של דודו, וכך בגיל 14 הוא נלקח בניגוד לרצונו לעסק של מסחר בצבעים שהיה שייך לדוד. רייס לא השלים עם מציאות זו ורכש השכלה בכוחות עצמו, בעיקר בנושא המדעים מדויקים.
בשנת 1859 הוא התחתן וזמן קצר לאחר מכן החל לעבוד כמורה בעיר פרידריכסדורף.
רייס נפטר בגיל 40 בלבד בעקבות מחלת ריאות קשה שפקדה אותו במהלך חצי השנה האחרונה לחייו, ככל הנראה סרטן ריאות שלא אובחן.
המצאת הטלפון

בשנת 1859 חשב רייס על תאוריה להעברת קולות ללא תיווך כלשהו, בעזרת שימוש "בקרינת החשמל". הוא שלח מאמר בנושא לכתב העת היוקרתי "שנתון הפיזיקה" (Annalen der Physik) אבל מאמרו נדחה. באותה השנה הוא סיים לבנות אב טיפוס למתקן המעביר קולות באמצעות חוטי חשמל למרחק של 100 מטר, למכשיר הוא קרא das Telefon (בגרמנית: הטלפון). בשנת 1862 הוא ביצע הדגמה של המכשיר.
המכשיר היה מגושם, ואיכות השמע בו לא הייתה טובה. הסיבה לכך הייתה המיקרופון שהוציא ניצוצות ואף דרש כוונון לעיתים קרובות. עם זאת, המתקן עבד והפך למכשיר הטלפון הראשון. האפרכסת שרייס פיתח הייתה כה מוצלחת עד כי עד היום לא היה צורך לבצע בה שום שינוי מלבד בגודלה, והיא גם הבסיס לרמקול המודרני[דרוש מקור].
רייס ניסה לעשות נפשות לטלפון שלו, אבל ההצלחה לא האירה לו פנים. הוא חזר לעסוק בהוראה מבלי לרשום פטנט על המצאתו.
10 שנים מאוחר יותר הגיעה השמועה על המכשיר אל אלכסנדר גרהאם בל ואלישע גריי האמריקאים. שניהם זיהו את הרכיב הבעיתי בטלפון של רייס - המיקרופון. וכך בשנת 1875 הצליחו כל אחד בנפרד לבנות מיקרופון מוצלח יותר. בניגוד לרייס שניהם דאגו לרשום פטנט על המצאתם ב-7 במרץ 1876, אלא שבל הספיק להגיש ולהפיץ לפני גריי. בהמשך התברר שההמצאה של גריי הייתה שונה במספר מרכיבים מזו של בל. בעיני כמה מהגרמנים, רייס נחשב לממציא של הטלפון.
בגרמניה נכתבו ספרים עליו והופקו בולים שנושאים את דיוקנו.
מרמנת ארגון וניהול פרויקטים

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1994–הווה (כ־31 שנים)
 הכנסות:  142 מיליון שקל (2018)
 רווח תפעולי:  10.4 מיליון שקל (2018)
  
 www.marmanet.co.il
 
מרמנת ארגון וניהול פרויקטים בע"מ (או בקיצור "מרמנת") עוסקת בניהול והפעלה של פרויקטים במיקור חוץ, בעלי גוון של עשייה חברתית-חינוכית עבור גופים ציבוריים ומשרדי ממשלה שונים.
היסטוריה

החברה הוקמה ב-1994 והיא נמצאת בבעלות חברת מעוף.
מרמנת מתמחה בהקמה וניהול של פרויקטים רב תחומיים במיקור חוץ, בדגש על התחום החינוכי, המשלבים מגוון יכולות לאורך חיי הפרויקט, תוך התאמת שיטות עבודה והפעלת טכנולוגיות מתקדמות. החברה מתפעלת פרויקטים בהיקף רחב, תוך הסתמכות על מערך לוגיסטי ומערך תוכני ופדגוגי הכולל סניפים בפריסה ארצית.
לחברה ניסיון רב בעבודה מול משרד החינוך על אגפיו השונים, מה שמעניק למרמנת מומחיות ייחודית בניהול תהליכים חינוכיים, פדגוגיים וארגוניים בבתי ספר ובאגפי החינוך ברשויות המקומיות.
מרמנת מפעילה מערך של צוותים מקצועיים מתחום החינוך הכוללים מנהלי בתי ספר לשעבר, יועצים, מאמנים, מנחים, מורים ומדריכים לכל מטרה.
לחברה קשרים עם מערכות חינוך שונות בארץ ובחו"ל ופתרונותיה מיושמים בהצלחה בקרב מאות מוסדות חינוך.
מאז 2010 זכתה החברה במכרזים של חצי מיליארד שקל ממשרד החינוך ומשרדי ממשלה נוספים רבים.
מנכ"ל החברה הוא גלעד נוסבוים.
קווי מוצרים ושירותים בולטים

סיוע בהגשת בקשות למלגות וניהול חלוקתן
הקמה ותפעול מנהלות מקצועיות ואדמיניסטרטיביות
בקרות איכות - בקרות שטח, בקרת תהליכי עבודה ובקרות נתונים
כתיבה ותפעול מערכי בחינה - כתיבת מבחנים, הקמה וניהול של מרכזי בחינה בפריסה ארצית
הדרכות והכשרות - כתיבת תוכן, הפקת תיקי למידה וניהול מערכי הדרכה
הפעלת תוכניות חינוכיות - גפ"ן, לבתי הספר
חברת בת

גאודע ניהול ומידע, מקרקעין ונכסים|גאודע ניהול ומידע, מקרקעין ונכסים בע"מ – עוסקת בניהול מידע בנכסים ומקרקעין.
הערות שוליים

↑  ספי קרופסקי, שנת הלימודים בפתח ולקבלן הפרטי הובטחו חוזים במיליונים, באתר כלכליסט, 15 באוגוסט 2016
↑   ליאור דטל, משרד החינוך בע"מ: כך מקבלים מאות גופים פרטיים כ-11 מיליארד שקל, באתר TheMarker‏, 5 באוקטובר 2014
↑  שאול אמסטרדמסקי, אוצר החינוך, באתר כלכליסט, 19 ביולי 2012
↑   אור קשתי, הדלת המסתובבת של משרד החינוך, באתר הארץ, 7 ביוני 2013
סמלילה הקודם של החברה, שהיה בשימוש עד 2020
ראנמה חצי

| --- | --- |
 
ראנמה ½
 סוגה:  אקשן, קומדיה, רומנטיקה, אמנויות לחימה, הארם

 מאנגה
 יוצר:  רומיקו טקהאשי
 הוצאה:  Shogakukan (יפן)
 קהל יעד:  שונן
 תקופת הפרסום המקורית:  1987 – 1996
 מספר הכרכים שהתפרסמו:  38

 אנימה
 אורך פרק:  25 דק'
 במאי:  טומומיטסו מוצ'יזוקי (עונה 1) צוטומו צ'יבאיימה (עונה 1) קוג'י סאוואי (עונה 2 - עונה 5) ג'ונג'י נישימורה (עונה 6 - עונה 7)
 אולפני אנימציה:  Kitty Films, Studio Deen
 רשת שידור:  Fuji Television, Animax (יפן)
 תקופת שידור מקורית:  15 באפריל 1989 – 25 בספטמבר 1992
 מספר העונות:  7
 מספר הפרקים:  161

 ראנמה ½ OVA
 11 פרקים בין השנים 1993 - 1996

 רנמה ½ הסרט
 Ranma ½: Big Trouble in Nekonron, China (1991)  Ranma ½: Nihao My Concubine
ראנמה ½, (באנגלית: ½ Ranma, ביפנית: ½らんま) היא סדרת אנימה ומנגה קומית אשר נכתבה על ידי רומיקו טאקאהשי (הידועה גם כיוצרת הסדרה אינויאשה).
גיבור הסדרה הוא הנער ראנמה סאוטומה אשר אוּמן מגיל צעיר מאוד באמנויות לחימה שונות. עקב קללה קסומה שנפלה עליו בעת נפילה למעיין מים מקולל במהלך מסע האימונים שלו, כשהוא נרטב ממים קרים הוא הופך לנערה, וחוזר להיות נער רק כאשר הוא נרטב בחזרה ממים חמים.
המאנגה פורסמה במקור ביפן בין השנים 1987 ל-1996 והאנימה שודרה במקור ביפן בין 1987 ל-1992. הסדרה כוונה לקהל את הנוער משני המינים. בעקבות הצלחת הסדרה הופקו גם שני סרטים.
בישראל, הסדרה המותאמת שודרה מגיל 14 בערוץ הילדים ברצועת הערב "טלמאנגה" מיולי 2007 עד ינואר 2008.
שידור רימייק של הסדרה החל ב-6 באוקטובר 2024 בהפצה בינלאומית של שירות הסטרימינג נטפליקס.
עלילה

במהלך מסע אימונים בסין, ראנמה ואביו גנמה סאוטומה נופלים בטעות לתוך מעיינות הטרגדיה המקוללים, אותם מעיינות מקללים את היצורים שמימיהם נוגעים בהם בכך שהמעינות הופכים אותם ליצור שטבע באותם מעיינות. רנמה נפל והפך לנערה בזמן שגנמה נפל למעיין אחר והפך לפנדה, שמפו נפלה למעיין אחר והפכה לחתול, מוס נפל למעיין אחר והפך לאווז, ריוגה היביקי נפל למעיין אחר והפך לחזרזיר ואילו טארו גרבונים נפל למעיין הטראגי ביותר והפך ליצור שנוצר משילוב של איש פרה ונחש. הקללה ניתנת להפיכה על ידי מגע עם מים חמים, אך היא לא מוסרת על ידי כך והמקולל שוב ישנה צורה במגע עם מים קרים.
בהגיעם ליפן, גנמה מספר להפתעת בנו שארגנו לו אירוסים עם נערה שאף פעם לא הכיר רק מספר רחובות ממיקומם. באותו זמן סואן טנדו, ראש משפחת טנדו מספר לשלוש בנותיו (קאסומי, בת 19, נאביקי, בת 17, ואקאנה, בת 16) שאחת מהם תתארס לראנמה כדי שיהיה לו יורש זכר להעביר אליו את הדוג'ו שלו. הפעם הראשונה ששלושתן רואות את רנמה הייתה בזמן שהוא היה בצורתו הנשית, דבר שגרם לבלבול רב, אך במהרה לומדים כולם וגם אקנה טנדו שרנמה הוא בעצם זכר.
האחיות המבוגרות של אקנה דוחפות אותה לאירוסין בגלל שהיא שונאת בנים (מצב הנגרם עקב האופן בו הבנים היו מתנהגים אליה בבית הספר) והרי רנמה הוא חצי אישה. ובכך מתחילה מערכת היחסים בין רנמה לאקנה שסביבה, בין השאר (כמו רוב הסדרות בקטגוריה שוג'ו), סובבת הסדרה.
במהלך הסדרה מגיעה שמפו, אמזונה סינית שמכירה רק את "הצד הנשי" של רנמה ומחויבת לפי חוקי השבט שלה להרוג אותו. כשהיא מגיעה לביתם של משפחת טנדו שמפו ורנמה נלחמים ורנמה מנצח, ולפי חוקי השבט שלה היא צריכה להתחתן איתו, מה שמגביר את המתח בינו לבין אקנה. חוץ משמפו ישנן בנות נוספות שמאוהבות ברנמה (בניגוד לרצונו) כגון: אוקיו וקודצ'י קונו (כשאוקיו מאורסת לו).
לרנמה יש גם מספר גדול של אויבים: טאטוואקי קונו שמאוהב באקנה וברנמה (הנערה) וחושב שרנמה לוקח לו את שתיהן (מה שגורם לו לשנוא את רנמה, ובכך להיקלע לריבים עם אחותו, קודצ'י), ריוגה המשמש לרנמה כאויב/חבר לפי הסיטואציה (הסיבה לאויבו ביניהם היא האהבה הגדולה של ריוגה לאקנה גם בצורתו האנושית וגם בצורת החזיר שלו, "פי צ'אן"), מוס המאוהב בשמפו (האוהבת את רנמה), הפוסאי המאסטר של גנמה ושל סואן טנדו שתמיד מחפש לבני נשים ונשים להטריד (היחידה אשר מצליחה לאזן אותו היא סבתה של שמפו, קולוגן).
רנמה פזיז ולא חכם במיוחד, וזו הסיבה לכל מיני דברי מוזרים ומשונים שתמיד קורים לו וגורמים לו ולאקנה לריב הרבה, ביחד עם הסתבכויות בלא מעט עלילות משעשעות.
חטיבת אגרוף הברזל

| --- | --- |
תג היחידה
תג היחידה
 פרטים
 כינוי:  חטיבת אגרוף הברזל
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   צה"ל
 סוג:  חטיבת מילואים משוריינת
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1961–הווה (כ־64 שנים)
 נתוני היחידה
 ציוד עיקרי:  טנקי מרכבה סימן 3
 פיקוד
 יחידת אם:   עוצבת המפץ
 יחידות בת:  גדוד 9206  גדוד 9212  גדוד 9215  פלס"ר 5354
 דרגת המפקד:    אלוף-משנה
 מפקדים:  מפקדי החטיבה
אנדרטת חללי חטיבת אגרוף הברזל בפארק עוצבות השריון
חטיבת אגרוף הברזל (חטיבה 205, בעבר: חטיבה 514, חטיבה 200) היא חטיבת שריון במילואים של צה"ל והיא חלק מאוגדת המילואים עוצבת המפץ השייכת לפיקוד הצפון. החטיבה הוקמה בשנת 1961 והייתה חטיבת המילואים הראשונה עם טנקי צנטוריון. החטיבה לקחה חלק בארבע מלחמות: מלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים, מלחמת לבנון הראשונה ומלחמת חרבות ברזל. משנת 1998, משתמשת החטיבה בטנקי מרכבה סימן 3.
היסטוריה > הקמת החטיבה

החטיבה הוקמה בשנת 1961 על ידי ישכה שדמי, והייתה חטיבת המילואים הראשונה עם טנקי צנטוריון. החטיבה קלטה את בוגרי גדוד 82, שהיה גדוד הצנטוריונים הסדיר בצה"ל.
היסטוריה > מלחמת ששת הימים

במלחמה זו הייתה חטיבה 200, בפיקודו של מייסדה, אל"ם יששכר שדמי, חלק מאוגדה 31. היא כללה שני גדודי טנקי שוט (גדוד 94 בפיקוד סא"ל אברהם ברעם וגדוד 125 בפיקוד סא"ל אהרן פלד) וגדוד חרמ"ש 61 בפיקוד יהודה ירושלמי. בנוסף, כללה החטיבה פלוגת סיור ויחידות תומכות לחימה. קצין האג"ם היה רס"ן אביגדור (יאנוש) בן גל.
במהלך המלחמה הייתה החטיבה חלק מאוגדה 31, בפיקודו של אברהם יפה, שהייתה מסופחת לפיקוד הדרום. תפקיד האוגדה היה לתקוע טריז בין הדיוויזיות המצריות שהגנו על ציר ניצנה-אבו עגילה-ג'בל ליבני. במלחמה זו כללה אוגדה 31 רק שתי חטיבות: חטיבה 200 וחטיבה 520. חטיבה 520 הועברה לעתודת המטה הכללי וכך נותרה חטיבה 200 היחידה לביצוע המשימה.
ביום הראשון למלחמה הבקיעה החטיבה את שדות המוקשים וחצתה את ואדי חרידין, הקשה למעבר. ביום השני למלחמה בשעות הערב ניהלה החטיבה קרב שריון בשריון עם חטיבת טנקים מצרית באזור ג'בל ליבני.
בימים הבאים נשלחה החטיבה לחסום את מעברי המיתלה והגידי בפני הכוחות המצרים הנסוגים, כוחות החטיבה ביצעו זאת בהצלחה והגיעו ביום הרביעי לתעלה.
היסטוריה > מלחמת יום הכיפורים

החטיבה, שמספרה היה כעת 205, בפיקודו של יוסי פלד גויסה כחלק מכוחות אוגדה 146 השייכים לפיקוד המרכז. החטיבה כללה שלושה גדודי טנקי שוט עם מנועי בנזין: גדוד 94 בפיקוד סא"ל גיא יעקובזון, גדוד 125 בפיקוד סא"ל טוביה תורן, (לאחר נפילתו של תורן החליפו סא"ל דוד כספי), וגדוד 61 בפיקוד סא"ל משה מלר.
האוגדה, ואיתה חטיבה 205, הוכפפה לפיקוד הצפון, והחטיבה החלה בתנועה מהימ"ח במחנה עופר לרמת הגולן. גדוד 61 עלה על מובילים ושאר החטיבה נסעה על זחלים לרמת הגולן. ברמת הגולן עבר גדוד 61 לחטיבת קרייתי והחטיבה קיבלה את גדס"ר 288 בפיקוד סא"ל צביקה דהב.
החטיבה השתתפה בקרבות הבלימה ובמתקפת הנגד הישראלית, נלחמה בכוחות הסוריים שכבשו את דרום רמת הגולן וכבשה מחדש את כל השטח שנפל לידי הסורים בשני ימי הלחימה הראשונים. ב-12 באוקטובר הועברה החטיבה לפיקוד אוגדה 210 והשתתפה בקרבות נגד הכוחות העיראקיים במובלעת הסורית.
ב-29 באוקטובר 1973 נשלחה החטיבה לדרום והופקדה על שמירת הגשרים בתעלת סואץ מהצד הישראלי כנגד ארמייה 2. החטיבה הייתה הכוח הישראלי האחרון שפינה את תעלת סואץ באפריל 1974 כאשר פלוגה ג' של גדוד 94 מסרה את אזור גזרת התעלה לכוחות האו"ם במסגרת הסדר הפרדת הכוחות.
היסטוריה > מלחמת לבנון

החטיבה, שמספרה שונה ל-514, בפיקודו של אל"ם יורם אלדר, כללה 3 גדודי טנקי שוט – גדוד 9206 בפיקוד סא"ל מנחם לוי, גדוד 9215 בפיקוד סא"ל אורי קפלן, וגדוד 9212 בפיקוד סא"ל דוד ליבנה. החטיבה מופחתת בגדוד אחד, שימשה כעתודה גייסית ונעה ב"ציר ההר". החטיבה הוכנסה לקרב כחלק מ"כוח יוסי" מול הכוחות הסורים בבקעת הלבנון. גדוד השריון 9206 הופעל לצד אוגדת סקל בציר ואדי שבעא.
היסטוריה > בראשית המאה ה-21

החטיבה עברה הסבה בשנת 1998 לטנקי מרכבה, ומשתייכת כיום לאוגדת המפץ. בשנת 2011 שונה מספר החטיבה שוב ל-205, בהתאם למספרה ההיסטורי ממלחמת יום הכיפורים.
בשנת 2015 קיבל גדוד 9206 של החטיבה (לשעבר גדוד 61) תעודת הוקרה כיחידה מצטיינת. בשנת 2018 קיבל גדוד 9212 תעודת הוקרה כיחידת מילואים מצטיינת. בשנת 2019 קיבל גדוד 9215 (לשעבר גדוד 125) תעודת הוקרה כיחידת מילואים מצטיינת.
היסטוריה > מלחמת חרבות ברזל

עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל גויסה החטיבה לצורך משימות הגנה על הגבול הצפוני ועל יישוביו. מספר יחידות של החטיבה השתתפו בתחילת התמרון בעזה. בקרב שהתרחש ב-22 בינואר 2024 בפאתי מחנה הפליטים מע'אזי במרכז רצועת עזה, שבו נפלו 21 לוחמים, נפלו שני לוחמים מפלוגה ל' מגדוד מלר 9206 של החטיבה, רס"ל יובל לופס וסרן אריאל וולפסטל, מפגיעת טיל נ"ט בטנק.
מאוחר יותר תפסה החטיבה קו בעוטף עזה ובמסדרון נצרים. בתאונה מבצעית שהתרחשה ברפיח ב-22 ביוני 2024 נפל רס"ל מלכיה גרוס מגדוד 9212 של החטיבה.
החטיבה השתתפה בתמרון הקרקעי בדרום לבנון בחודש אוקטובר 2024, תחת אוגדה 146. החטיבה פעלה בגזרה המערבית ובאזור החוף ושיתפה פעולה גם עם כוחות מחיל הים, בהם שייטת 3. בין יתר הפעולות, השמידה החטיבה תשתית תת-קרקעית של חזבאללה, באורך 120 מטר.
אנדרטה

בנובמבר 1969 נחנכה אנדרטה לזכר חללי החטיבה בכניסה למחנה החטיבה, סמוך לצומת פלוגות.
אנדרטת חללי חטיבת אגרוף הברזל בפארק עוצבות השריון.
אנדרטה לחללי גדוד 61 במלחמת יום הכיפורים, על כביש 808 ברמת הגולן.