stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויטבסק (מחוז)
ערים ועיירות במחוז

המחוז מחולק ל-21 ראיונים, 249 מועצות כפריות (סלסובייט), 5 ערים ו-26 יישובים עירוניים.
| סמל | שם | בבלארוסית | אוכלוסייה |
| --- | --- | --- | --- |
| ‏ | ויטבסק | Ві́цебск | 374,600 |
| ‏ | אורשה | Орша | 116,936 |
| ‏ | נבאפולצאק | Наваполацк | 107,726 |
| ‏ | פולאצק | По́лацк | 84,968 |
| ‏ | פסטאווי | Паставы | 19,800 |
| ‏ | גלובוקי | Глыбокае | 18,200 |
| ‏ | לפל | Лепель | 17,608 |
| ‏ | נובלוקומל | Новалукомль | 13,577 |
| ‏ | הרדוק | Гарадок | 12,968 |
| ‏ | באראן | Барань | 11,662 |
| ‏ | טולוצ'ין | Талачын | 10,300 |
| ‏ | ברסלב | Браслаў | 9,900 |
| ‏ | צ'אשניקי | Чашнікі | 9,800 |
| ‏ | דוברובנה | Дуброўна | 7,345 |
| ‏ | מיורי | Мёры | 8,100 |
| ‏ | סיינו | Сянно | 8,000 |
| ‏ | ביישינקוביץ | Бешанко́вічы | 6,800 |
| ‏ | ורחניאדזבינסק | Верхнядзьвінск | 7,360 |
| ‏ | דוקשיצה | Докшыцы | 6,628 |
| ‏ | אושאצ'י | Ушачы | 6,071 |
| ‏ | דז'יסנה | Дзісна | 1,633 |
ויליבלד פאהר

| --- | --- |

 לידה:  5 ביוני 1930 (בן 94) וינה, הרפובליקה האוסטרית הראשונה 
 מדינה:  אוסטריה 
 השכלה:  אוניברסיטת וינה 
 תפקיד:  שר החוץ של אוסטריה (1 באוקטובר 1976–24 במאי 1983)  שגריר 
 
ויליבלד פאהר (בגרמנית: Willibald Pahr; נולד ב-5 ביוני 1930, וינה) הוא פוליטיקאי, דיפלומט ועורך דין אוסטרי. הוא היה שר החוץ השמיני של הרפובליקה השנייה. קודמו בתפקיד הוא אריך בילקה (גר') והחליף אותו ארווין לאנק (אנ').
ביוגרפיה

ויליבלד פאהר למד משפטים באוניברסיטת וינה וסיים את לימודיו בקולג' אירופה בברוז'. מ-1952 עד 1954 היה עוזר במכון למשפט בינלאומי ויחסים בינלאומיים באוניברסיטת וינה. בין השנים 1955–1976 היה חבר בשירות החוקתי של הקנצלר הפדרלי, ומשנת 1968 שימש ראש המחלקה הבינלאומית שלה. מ-1973 כיהן כראש השירות החוקתי.
בשנת 1976 מונה לשר החוץ הפדרלי של אוסטריה (גר'). הוא החזיק בתפקיד זה ברציפות עד 1983, ובין השנים 1983–1985 כיהן כשגריר אוסטריה ברפובליקה הפדרלית של גרמניה (גר'). פאהר היה המזכיר הכללי של ארגון התיירות העולמי של האומות המאוחדות בשנים 1985–1989. מ-1991 עד אפריל 1995 עבד כנציג מיוחד לענייני פליטים והגירה במשרד הפנים של אוסטריה. פאהר פרש לגמלאות באפריל 1995.
בנוסף, ויליבלד פאהר היה, בין היתר, נשיא ועדת המומחים לזכויות אדם של מועצת אירופה, נשיא ועידת קמבודיה הבינלאומית, יו"ר המועצה המייעצת של המרכז הבינלאומי לפיתוח מדיניות הגירה, סגן נשיא של המכון הבינלאומי לזכויות אדם (מכון רנה קאסין), חבר במועצת הנגידים והדירקטוריון של קרן התרבות האירופית, חבר בוועדה הבינלאומית לביטול האפליה הגזעית שנבחרה על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות, חברי הוועדה העצמאית לעניינים הומניטריים בינלאומיים, נשיא התנועה האירופית של אוסטריה וסגן נשיא התנועה הפדרליסטית האירופית של אוסטריה. ויליבלד פאהר הוא כיום נשיא התאחדות אוסטריה והמדינות הנורדיות ונשיא כבוד של האגודה האוסטרית למדיניות חוץ והאו"ם.
הערות שוליים

↑  http://www2.unwto.org/en/content/history-0
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007349673805171  GND: 10881775X  ISNI: 0000 0001 1592 1273  LCCN: n78081291  NKC: xx0133938  NTA: 073466344  SUDOC: 12532491X  VIAF: 7940637   WorldCat (עם VIAF): 7940637
השטן הגדול

השטן הגדול (בפרסית: شيطان بزرگ) הוא כינוי גנאי איראני עבור ארצות הברית. עיקר השימוש בביטוי הוא בהצהרות פוליטיות. היו גם מספר פעמים שבהן הביטוי כוון לממשלת בריטניה.
המונח שימש את האייתוללה רוחאללה ח'ומייני, לאחר המהפכה האיראנית בנאומו ב-5 בנובמבר 1979, כדי לתאר את ארצות הברית, שאותה האשים באימפריאליזם ובמתן חסות לשחיתות ברחבי העולם. הנאום התרחש יום אחד לאחר פרוץ משבר בני הערובה באיראן.
רקע

הממשלה שלאחר המהפכה האיראנית ראתה בארצות הברית ובבריטניה מדינות אימפריאליסטיות, שיש להן היסטוריה ארוכה של התערבות בענייניה הפנימיים של איראן. בשנת 1907, ההסכם האנגלו-רוסי (אנ') בין רוסיה לבריטניה חילק את איראן לתחומי השפעה, תוך התעלמות, מריבונותה של איראן אך ללא סיומה המוחלט. ב-1953, במהלך המלחמה הקרה, תכננו גורמי מודיעין בריטיים  והממשל של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר מבצע אנגלו-אמריקאי משותף להפלת ראש ממשלת איראן הנבחר, מוחמד מוסדק.   ממשל אייזנהאואר היה מודאג מכך שהשאיפות הלאומיות של מוסדק עלולות להוביל בסופו של דבר להשתלטות קומוניסטית על איראן.      המבצע קיבל את שם הקוד מבצע Ajax מטרת המבצע הייתה להפיל את ממשלתו הסמי-הדמוקרטית של מוחמד מוסאדק על ידי הפיכה צבאית ולאפשר לשאה מוחמד רזא פהלווי, לשוב למדינה ולשלוט בה ביד רמה. בתחילה נראה היה שההפיכה הצבאית נכשלה, והשאה מוחמד רזא פהלווי ברח מהמדינה.   לאחר התפרעויות נרחבות ובעזרת ה-CIA ושירותי הביון הבריטיים, מוסדק הובס והשאה חזר לשלטון, מה שהבטיח תמיכה איראנית באינטרסים של המערב (בעיקר אלו של בריטניה) ושם קץ לאיום של התפשטות קומוניסטית. הגנרל פזל-אללה זאהדי, שהוביל את ההפיכה הצבאית, הפך לראש ממשלה בסיום המהפכה.
בשנת 1965 הוגלה האייתוללה חומייני בשל ביקורת על המהפכה הלבנה שבמסגרתה הוצעו מספר רב של רפורמות ליברליות באיראן.   והסכם מצב הכוחות הלא פופולרי של השאה, שהעניק לאנשי צבא ארצות הברית חסינות דיפלומטית מפני פשעים שבוצעו באיראן.  בתחילת שנות ה-70, איראנים רבים התנגדו לממשלת השאה.  חומייני חזר בסופו של דבר לאיראן והוביל את המהפכה האיראנית ב-1979 . במהלך המהפכה האיראנית, המפגינים קראו סיסמאות כמו "מוות לשאה", "עצמאות, חופש, רפובליקה אסלאמית"  ו"מוות לאמריקה ".
הגדרה

ב-5 בנובמבר 1979 במהלך נאום שנשא חומייני אמר "השטן הגדול, הנחש הפצוע".  כאשר התייחס לארצות הברית. המונח היה בשימוש נרחב במהלך ואחרי המהפכה האסלאמית,  והוא ממשיך לשמש בחוגים פוליטיים איראנים מסוימים ככינוי לארצות הברית. השימוש במונח בעצרות מלווה לרוב בצעקות "מארג בר אמריקה!" ("מוות לאמריקה"). הוא משמש גם בכתבי עת אקדמיים איראנים ככינוי לארצות הברית.
ראו גם

יחסי איראן–ארצות הברית
השטן (אסלאם)
אנטי אמריקניזם
אנטי ציונות
השטן הקטן
הישות הציונית
בנג'מין בונוויל

| --- | --- |

 לידה:  14 באפריל 1797 פריז, הרפובליקה הצרפתית הראשונה 
 פטירה:  12 ביוני 1878 (בגיל 81) פורט סמית', ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות בלפונטיין 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית של ארצות הברית 
 השתייכות:  צבא האיחוד 
 דרגה:  קולונל 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת האזרחים האמריקנית  מלחמת ארצות הברית-מקסיקו 
 
בנג'מין לואי דה בונוויל (באנגלית: Benjamin Louis Eulalie de Bonneville;‏ 14 באפריל 1796 - 12 ביוני 1878) היה קצין יליד צרפת בצבא ארצות הברית. היה צייד פרוות וחוקר במערב האמריקני. הוא נודע בזכות משלחותיו לארץ אורגון ולאגן הגדול ובמיוחד בחלקים מרכזיים משביל אורגון. במהלך חייו התפרסם בונוויל על ידי דיווחים על מסעותיו במערב שכתב וושינגטון אירווינג. על שמו נקראה ימת בונוויל שהשתרעה באגן הגדול בתקופת הפלייסטוקן ונעלמה ברובה בתום עידן הקרח האחרון.
משפחתו

בנימין נולד בפריז, צרפת או בסמוך לה, בנם של המו"ל הצרפתי ניקולס בונוויל ואשתו מרגריט בראזייר. כשהיה בן שבע משפחתו עברה לארצות הברית בשנת 1803. את המעבר שלהם שילם תומאס פיין. פיין שהה בצרפת והיה הסנדק של בנימין ושני אחיו, לואי ותומס. בצוואתו, השאיר פיין את עיקר אחוזתו למרגריט שדאגה לו עד שהוא נפטר בשנת 1809. הירושה כללה 400 דונם, מחוות ניו-רושל שלו בניו יורק בה התגוררו, כך שהיא תוכל לקיים ולחנך את בניה.
קריירה מוקדמת

בשנת 1813 בונוויל הצעיר נכנס לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט, ניו יורק. הוא סיים את לימודיו לאחר שנתיים בלבד, וקיבל דרגת סגן שני של ארטילריה קלה. בקריירה המוקדמת שלו, הוא שירת במשרות בניו אינגלנד, מיסיסיפי, ובפורט סמית' בטריטוריה של ארקנסו.
בשנת 1824 הוא הועבר לפורט גיבסון והועלה לדרגת קפטן. בזמן שנסע לצרפת, הוא היה אורח של הגנרל לאפייט. לאחר שחזר מצרפת, הוא הועבר בשנת 1828 לג'פרסון במיזורי.
בזמן שהיה במיזורי, בונוויל קיבל השראה מכתיבתו של הול ג'יי קלי, כמו גם ממאמרי מערכת בעיתונות והחליט להצטרף לחקירת המערב האמריקני. בונוויל נפגש עם קלי שהתרשם ממנו ומינה אותו להוביל את אחת המשלחות לארץ אורגון. המשלחת הייתה אמורה לצאת בתחילת 1832. המחסור במתנדבים למסע הביא לעיכוב ולביטול הסופי של המשלחת, והותיר את בונוויל מבלי שמילא את שאיפותיו.
כדי להמשיך לחקור את המערב, פנה לגנרל אלכסנדר מקומב לקבלת חופשה מהצבא, וטען כי הוא יוכל לבצע מסע חשוב בקרב הילידים האמריקנים במדינת אורגון, שבאותה תקופה הייתה תחת כיבוש משותף של ארצות הברית ובריטניה. האזור נשלט ברובו על ידי "חברת מפרץ ההדסון". מקומב נעתר לבקשתו, ובנג'מין קיבל חופשה בת 26 חודשים שנמשכה מאוגוסט 1831 עד אוקטובר 1833, והורה לו לאסוף את כל המידע שעשוי להועיל לממשלה. במיוחד הוא היה אמור להתחזות כסוחר פרווה ולברר את ההיסטוריה הטבעית של האזור, אקלים, קרקעות, גאוגרפיה, טופוגרפיה, הפקת מינרלים, גאולוגיה ואופי השבטים המקומיים. הוצאות בגין מסעו שולמו על ידי תורמים פרטיים, בהם אסטוריאן אלפרד סטון ואולי ג'ון ג'ייקוב אסטור.
נישואין ומשפחה

בונוויל התחתן ונולדה לו בת. לאחר שנפטרה אשתו הראשונה ובתו, הוא לא התחתן בשנית עד לאחר שפרש מהצבא בשנת 1866, כשהוא התיישב בפורט סמית', ארקנסו. שם התחתן עם סו נייס.
משלחת משנת 1832

המסע שידוע כהישג הבולט ביותר בחייו החל במאי 1832, כאשר בונוויל עזב את מיזורי עם 110 איש, כולל נתנאל ג'רוויס ווית' וקציני שטח מייקל סער וג'וזף ווקר. המסע מומן על ידי ג'ון ג'ייקוב אסטור, יריבה של חברת מפרץ הדסון. המשלחת התקדמה מפורט אוסג' שבנהר מיזורי, עד הנהר פלאט - ברחבי ויומינג של ימינו. הם הגיעו לנהר גרין באוגוסט ובנו עמדת סחר בפרוות, אותה כינו פורט בונוויל. אנשי ההרים קראו למקום "פורט שטויות" ומעולם לא שימש לסחר.
באביב 1833, בונוויל התקדם לאורך נהר סנייק באיידהו של ימינו, נסחף לראש נהר הסלמון ובסופו של דבר אל פורט נז פרס. במהלך מסע זה הוא העסיק כמדריך את ג'ון אנוס, בן 10 משבט האינדיאני וושאקי שלימים שימש כמדריך למסע של משלחת פרימונט.
הוא גם שלח חבורת אנשים בפיקודו של ג'ו ווקר לחקור את ימת המלח הגדולה ולמצוא מסלול יבשתי לקליפורניה. ווקר גילה מסלול לאורך נהר המבולדט ברחבי נבדה של ימינו, וכן איתר ווקר המעבר לסיירה נבדה. בהמשך נודע השביל כ"שביל קליפורניה", הדרך העיקרית לנוהרים לשדות הזהב במהלך הבהלה לזהב בקליפורניה. ספקולציות רבות הקיפו את המוטיבציה של בונוויל לשלוח את ווקר לקליפורניה. כמה היסטוריונים שיערו כי בונוויל ניסה להניח את הקרקע לפלישה בסופו של דבר לקליפורניה, אז חלק ממקסיקו, על ידי צבא ארצות הברית.
ג'ון מקלפלין (אנ'), מנהל מחוז קולומביה (אנ') של חברת מפרץ הדסון, בפורט ונקובר על הנהר קולומביה, שמע על משימתו של בונוויל. הוא אסר על סוחריו לעשות עסקים עם בונוויל ואנשיו. בונוויל דיווח שרבים מהאינדיאנים שבהם הוא נתקל לאורך נהר סנייק לא ששים להמשיך עם חברת מפרץ הדסון, ומוכנים לסחור עם האמריקאים.
בקיץ 1833, בונוויל העז לחצות את נרכס וינד ריוור בוויומינג של ימינו כדי לסחור עם האינדיאנים. בשלב זה הוא הבין שהוא לא יוכל לחזור מזרחה עד אוקטובר כמתוכנן. הוא כתב מכתב ארוך לגנרל מקומב ובו סיכם כמה ממצאיו וביקש זמן רב יותר, במיוחד לסקר נהר קולומביה וחלקים בדרום מערב לפני שובו.
הניסיון להגיע לאורגון

לאחר שבילה את החורף המוקדם בפורט בונוויל, הוא יצא מערבה בינואר 1834 במטרה להגיע לעמק נהר וילאמט. הוא ואנשיו נסעו במורד נהר סנייק, דרך קניון הלס, ואל תוך הרי ולובה, שם הם זכו לקבלת פנים מרשימה בפרסי נץ.
ב־4 במרץ 1834 הם הגיעו לפורט נז פרסס (Fort Nez Percés), המאחז של חברת מפרץ ההדסון במפגש נהר וואלה עם נהר הקולומביה. פייר פמברון, מפקד המצודה, בירך אותו אך סירב לעשות עסקים. בונוויל ואנשיו חזרו בידיים ריקות לדרום-מזרח איידהו ונערכו למחנה בנהר פורטנוף.
ביולי הוא ערך מסע שני מערבה, נחוש לסחור עם חברת מפרץ ההדסון. הוא הלך בדרך קלה יותר על פני ההרים הכחולים, שם פגש שוב את נתנאל ויאת' וחנה לאורך נהר גרנדה רונדה. בשלב זה הוא ואנשיו התייאשו ממזון ואספקה. במקום לחזור מיד מזרחה, בונוויל ואנשיו פנו למורד הקולומביה לכיוון פורט ונקובר. לאורך הנהר הוא ניסה לסחור עם שבט סאפטין אך ללא הצלחה. הוא הבין שהוא כנראה יקבל את אותה דחייה ממקלופלין בפורט ונקובר והחליט לחזור מזרחה.
את חורף 1834 הוא בילה עם שבט השושון לאורך החלק העליון של נהר בייר ובאפריל 1835 החל את המסע חזרה למיזורי. הוא הגיע לעיר "אינדיפנדנס" באוגוסט וגילה שאף על פי שמכתבו המבקש הארכה הגיעה, הוא לא נמסר למקומב. בינתיים בוטלה משלחתו.
וושינגטון אירווינג

בונוויל נסע מזרחה בתקווה להחזיר את מינויו. בדרכו לוושינגטון הבירה, עבר בעיר ניו יורק שם התקבל על ידי פטרונו ג'ון ג'ייקוב אסטור. בזמן שהותו אצל אסטור פגש את הסופר וההיסטוריון וושינגטון אירווינג. בונוויל הקסים את אירווינג בסיפורי הרפתקאותיו שתכנן לפרסם בספר.
כעבור כמה חודשים ביקר אירווינג את בונוויל בוושינגטון וגילה שהוא מתקשה בהעלאת סיפוריו על הכתב. שניהם הסכימו כי תמורת 1000 דולר, בונוויל ימסור את מפותיו ורשומותיו מן האזורים שמעבר להרי הרוקי, ואירווינג יוכל להשתמש בהם. התוצאה הייתה הספר "הרפתקאותיו של קפטן בונוויל", שיצא לאור בשנת 1837.
שירות צבאי נוסף

בוושינגטון, בונוויל עתר ללא לאות למזכיר המלחמה, לואיס קאס, לבקשתו לחדש של משלחתו בתחילת 1836 הוא הצליח. בשנים שלאחר מכן הוענקו לו משימות בגבול המערבי בפורט קירני בשטח נברסקה ובשטח ניו מקסיקו בפורט פילמור, שם הפך למפקד גדוד הרגלים השלישי ב־3 בפברואר 1855, לאחר מותו של קולונל. תומאס סטניפורד. הוא שירת גם במלחמת מקסיקו – ארצות הברית, והשתתף במערכה על נמל וראקרוס בפיקוד וינפילד סקוט (אנ'). בונוויל לקח חלק בכיבוש של מקסיקו סיטי. הוא הועלה לדרגת קולונל בגדוד הרגלים השלישי בשנת 1855, ופיקד פעמיים על אוגדת ניו מקסיקו (אנ').
בונוויל פרש משירות פעיל בשנת 1861, אך עד מהרה הוחזר לתפקיד במהלך מלחמת האזרחים. בשנים 1861–1863 שימש בונוויל כמפקח הגיוס במיזורי, ומשנת 1862 עד 1865 שימש כמפקד מחנה בנטון בסנט לואיס. בסוף המלחמה הוענק לו דרגת תא"ל לכבוד הקריירה הארוכה והמכובדת שלו.
בונוויל פרש בפעם השנייה בשנת 1866 ועבר לפורט סמית', ארקנסו, שם התחתן בפעם השנייה לסו נייס.
בריגדיר-גנרל בונוויל נפטר בגיל 82 בשנת 1878. הוא קבור בבית העלמין בלפונטיין, סנט לואיס, מיזורי.
הערות שוליים

↑  Will of Thomas Paine
1 2  Ontko, Gale. Thunder Over the Ochoco, Volume I: The Gathering Storm, Bend, OR: Maverick Publications, Inc., 1997
1 2  "History" Archived March 10, 2012, at the Wayback Machine, The Bonneville House, accessed 3 September 2011
↑  Ontko, Gale. Thunder Over the Ochoco, Volume II: Distant Thunder, ISBN 0-89288-248-4 Bend, OR: Maverick Publications, Inc., Fourth Printing, August 1997
↑  Irving, Washington. The Adventures of Captain Bonneville: or Scenes, Incidents, and Adventures in the Far West. ISBN 978-1-985076-49-5.
↑  Historical Register and Dictionary of the United States Army, 1789–1903. Vol. 1. pg. 230.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274848405171  BNE: XX1548270  BnF: cb13182364z (data)  GND: 141311207  ISNI: 0000 0000 8218 4982  LCCN: n50043807  NKC: xx0284151  NTA: 070904715  SUDOC: 035332670  VIAF: 34874997   WorldCat (עם VIAF): 34874997 
מפת "שביל אורגון" שחלקים גדולים מדרך זו מיפה בנג'מין בונוויל
דמות של אמריקאי ילידי משבט נץ פרס, שחיו ברמות קולומביה, אליהם הגיע בונוויל מספר פעמים.
פורט ונקובר, 1945, מרכז חברת מפרץ הדסון במערב
וילה פיזאני (מונטניאנה)

וילה פיזאני (איטלקית: Villa Pisani) היא אחת הווילות הכפריות שבנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו באזור ונטו שבצפון איטליה, ליד מונטניאנה (Motagnana). וילה פיזאני הוכרזה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
אדריכלות

תוכנית המבנה פורסמה על ידי פלאדיו בספרו "ארבעת הספרים על אודות האדריכלות".
לבניין שתי חזיתות מרשימות. חזית הבניין הקדמית פונה אל הדרך ואל העירה מונטניאנה, ואילו חזיתו האחורית פונה אל הגנים והאחוזה. משפחת פיזאני הייתה בעלת טחנות שהופעלו על ידי ממי בנחל המקומי. לבניין שלוש קומות אך שתי הקומות התחתונות הן העיקריות (piano nobile), ולהן חלונות מלבניים גדולים. מתחת לגג קומה נוספת שלה חלונות נמוכים. מרכז החזית בשני צידי הבניין, מעוצב כלוג'יה שבה ארבעה עמודים - מערך העמודים התחתונים הוא בסדר דורי ואילו העליון בסדר יוני. עמודים אלה תומכים בגמלון. בגמלון שבחזית הבניין נראה סמל המשפחה בין שתי דמויות נשיות מכונפות. מתחתיהן, מעל העמודים, כתובת רבתי המנציחה את פרנצ'סקו פיזאני, אבי המשפחה שהקים את הבניין. האפריז הדורי שמעל העמודים התחתונים מקיף את ראש הקומה התחתונה סביב. המרווחים שבין העמודים בחזית הבניין, בשתי הקומות, סגורים בבנייה, בעוד שבחזית האחורית הם פתוחים, ויוצרים מבואה של ממש בקומה התחתונה, ומרפסת מרווחת בעליונה.
האולם המרכזי (salone) של הקומה העיקרית מעוצב באופן שבו ארבעה עמודים חופשיים ושמונה חצאי עמודים אחוזים מחלקים אותו במערך יוצא דופן כדי לשאת את התקרה המקומרת. מערך זה גם יצר שמונה גומחות בצורת אפסיס בקירות האולם, שבהן הוצבו פסליו של הפסל אלסנדרו ויטוריה, המתארים את ארבע העונות.
בתוכנית שפרסם פלאדיו בספרו מתוארים גם שני אגפים צדדיים לבניין בגובה של שתי קומות, שנועדו עבור מתקני המשק, אך אין עדות שתוכנית זו הוצאה אי-פעם אל הפועל.
ראו גם

הווילות הפלדיאניות בוונטו
לקריאה נוספת

אנדראה פלאדיו, ארבעת הספרים על אודות האדריכלות, תרגם לעברית רוני רייך בצירוף מבוא, הערות ומפתחות, הוצאת זמורה-ביתן-דביר, 1999, עמ' 146.
Bruce Bucher, Andrea Paladio, The Architect in his Time, Abbeville Press, New-York, 1998, pp. 112-117.
הערות שוליים

↑  ספר שני, פרק 14, עמ' 72.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 242779658   WorldCat (עם VIAF): 242779658
וילה פיזאני (באניולו די לוניגו)

החזית האחורית
וילה פיזאני (Villa Pisani) היא אחת הווילות הכפריות שבנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו באזור ונטו שבצפון איטליה, בניולו די לוניגו (Bagnolo di Lonigo). בין הווילות הפלדיאניות בוונטו קיימת וילה נוספת  בעלת שם זהה, המצויה באזור מונטאניה.
הווילה תוכננה ונבנתה לפי הזמנתם של האחים ויטורה, מרקו ודניאלה פיזאני. הבנייה של הבניין המרכזי התקיימה בשנות הארבעים של המאה ה-16, ואילו מבני השירותים והחצר הוספו כעשרים שנה מאוחר יותר. הווילה הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 1994.
אדריכלות

תוכנית המבנה פורסמה על ידי פלאדיו בספרו "ארבעת הספרים על אודות האדריכלות". נוסף על כך שרדו שלוש תוכניות חלופיות המאפשרות לעקוב אחר הלך מחשבתו של פלאדיו לאורך זמן בתכנון הבניין הזה.
תוכנית הווילה וחזיתה בעלי סימטריה דו-צדדית האופיינית לעבודותיו של פלאדיו. במרכז מצוי בית האדון הרבוע. לפי התוכנית שהתפרסמה בספרו אל הפתח המרכזי עולה גרם מדרגות רחב, ומשני צדדיו, בניצב, עולה גרם מדרגות נוסף מכל צד. גרם המדרגות המרכזי עולה אל מבואה הנראית בשרטוט כחזיתו של מקדש רומי שבו גג גמלוני הנח על ארבעה עמודים מן הסדר הדורי. במשולש הגמלון מצויר סמל המשפחה, ומעליו ניצבים פסלים. במרכז חלקו העליון של קיר חזית הבניין מצויר חלון תרמאלי גדול. מן המבואה הזו מוביל פתח רגיל אל האולם המרכזי. אם אמנם נבנתה מבואה זו, הרי כיום היא חסרה בשלמותה. מרכז חזית הבניין ניכר כיום בפתח המרכזי, הנראה קטן למדי, ובחלון התרמאלי הגדול שמעליו.
לבניין הייתה גם חזית אחורית, עם פתח המאפשר כניסה היישר אל האולם הגדול. חזית זו נפתחה אל הנהר הסמוך אל המבנה. כאן קיימת במרכז מבואה שבחזיתה שלוש קשתות בנויות אבן, והן מסותתות בסיתות גס (rusticated). הקשתות תומכות באפריז דורי המעוטר בטריגליפים ומטופות, וזה תומך בגמלון.
כמקובל בווילות של פלאדיו גם כאן לבניין שלוש קומות הניכרות בחלונותיהן. קומת האדון בעלת החלונות הגבוהים היא הקומה השנייה אליה עולה גרם המדרגות. מתחתיה מצויה קומת השירותים הנמוכה, שחלונותיה הצרים נראים משני צידי הכבש. הקומה העליונה שמתחת לגג ניכרת בחלונותיה הרבועים הקטנים, והיא נועדה לאחסון של תוצרת חקלאית. במרכז הבניין אולם גדול, בעל מתאר דמוי האות T, החוצה את הבניין מצד לצד, וכאמור ניתן להיכנס אליו משני הצדדים. קירותיו חשופים אך תקרתו המקומרת בקמרונות צולבים מעוטרים בתמשיחי קיר (פרסקו). העיטורים מראים בציור חיקוי לפסיפסים עתיקים.
לפי התוכנית שפרסם פלאדיו בספרו, משני צידי בית האדון משוכים שני אגפים צרים וארוכים, ואלה סוגרים על חצר גדולה, מוקפת סטווי עמודים. מן הווילה שרד רק הבניין המרכזי, ואילו מבני השירותים וחצר הסטווים לא שרדו את פגעי הזמן.
ראו גם

הווילות הפלדיאניות בוונטו
לקריאה נוספת

Bruce Bucher, Andrea Paladio, The Architect in his Time, Abbeville Press, New-York, 1998, pp. 75-80.
הערות שוליים

↑  ספר שני, פרק 14, עמ' 67.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 122665771   WorldCat (עם VIAF): 122665771
התיקון ה-21 לחוקת ארצות הברית

התיקון ה-21 לחוקת ארצות הברית
התיקון ה-21 לחוקת ארצות הברית חוקק ב-17 בפברואר 1933, הוא התיקון אשר מבטל את התיקון ה-18, הידוע בשם "חוק היובש".
התיקון > מקור

Section 1
The eighteenth article of amendment to the Constitution of the United States is hereby repealed.
Section 2
The transportation or importation into any State, Territory, or possession of the United States for delivery or use therein of intoxicating liquors, in violation of the laws thereof, is hereby prohibited.
Section 3
This article shall be inoperative unless it shall have been ratified as an amendment to the Constitution by conventions in the several States, as provided in the Constitution, within seven years from the date of the submission hereof to the States by the Congress.
התיקון > תרגום

סעיף 1
סעיף 2
סעיף 3
התיקון > מהות

התיקון ה-21 ביטל את חוק היובש ברמה הפדרלית, אך שמר את זכותן של המדינות השונות לחוקק חוקי יובש משלהן. מדינות רבות שמרו בהתחלה על זכות זו, אך בהדרגה חדלו מכך (מיסיסיפי הייתה האחרונה לבטל את חוק היובש שלה, בשנת 1966). כיום, רוב המדינות מעבירות את הסמכות לחוקק חוקי יובש לערים ולמחוזות בשטחן.
תולדות

התיקון ה-21 עבר בקונגרס ב-20 בפברואר 1933 ואושר על ידי שלושה רבעים מהמדינות ב-5 בדצמבר אותה שנה.
תיקון זה הוא היחיד עד כה בתולדות ארצות הברית כולה אשר אושר על ידי ועידות ברחבי המדינות השונות, ולא על ידי בתי המחוקקים שלהן.
התיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית

התיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית
התיקון החמישה עשר לחוקת ארצות הברית (באנגלית: Fifteenth Amendment) אוסר על אפליה במתן זכות בחירה על רקע גזעי. התיקון אושר ב-3 בפברואר 1870.
תוכן התיקון > מקור

Section 1: The right of citizens of the United States to vote shall not be denied or abridged by the United States or by any State on account of race, color, or previous condition of servitude.
Section 2: The Congress shall have power to enforce this article by appropriate legislation.
תוכן התיקון > תרגום

פסקה 1: זכותם של אזרחי ארצות הברית להצביע לא תישלל מהם על ידי ארצות הברית או אחת מהמדינות בשל גזע, צבע או מצב קודם של עבדות.
פסקה 2: בסמכותו של הקונגרס לאכוף את האמור בסעיף זה בחקיקה נאותה.
ראו גם

תקופת השיקום
חוק זכויות האזרח (1964)
ולדימיר גורביץ'

| --- | --- |

 לידה:  4 באוגוסט 1959 (בן 65)
 הדרגה הגבוהה ביותר:  רב-אמן (מ-1998)
 מד כושר מרבי:  2520 (יולי 1999 )
 מד כושר נוכחי:  2442 ‏(אוקטובר 2024)
 מדינה:  ברית המועצות, אוקראינה
 
ולדימיר גורביץ' (ברוסית: Владимир Гуревич) (נולד ב-4 באוגוסט 1959 בלוהנסק (ברית המועצות, כיום באוקראינה) הוא שחמטאי סובייטי-יהודי-אוקראיני בדרגת רב אמן.
נכון לינואר 2019, מדורג במקום ה-63 באוקראינה לפי מד כושר.
ביוגרפיה

ולדימיר גורביץ' נולד בלוהנסק. לאחר התפרקות ברית המועצות הוא החל להשתתף בתחרויות בינלאומיות.
בשנת 1998 הוענקה לגורביץ' דרגת רב-אמן.
בשנים 1993–2002 הוא היה חבר נבחרת המועדון המקומי באליפות אירופה למועדונים ובאליפות אוקראינה למועדונים (רוב התקופה לצד חברו אלכסנדר שניידר). בשנת 1994 הם זכו במקום השלישי. באותה תקופה זה היה המועדון החזק באוקראינה שזכה 7 פעמים באליפות המדינה למועדונים.
בשנים אחרונות מתגורר בגרמניה. בין היתר עוסק באימון ילדים במועדון "מכבי יוגנד" בפרנקפורט. באליפות גרמניה למועדונים הוא משחק במועדון SV 1920 Hofheim לצד גנדי גינזבורג שגם גדל בלוגנסק.
ויטבסק (כדורגל)

ויטבסק (בבלארוסית: ФК Віцебск) הוא מועדון כדורגל בלארוסי מהעיר ויטבסק. נוסד בשנת 1960 ומתמודד בליגת העל הבלארוסית. התואר היחיד שלו הוא זכייה בגביע הבלארוסי בעונת 1998.
שמות המועדון

"הדגל האדום" (1960-1963)
"דווינה" (1963-1985)
"ויטיאז" (1985-1988)
"KIM" (1989-1994)
"דווינה" (1994-1995)
"לוקומוטיב-96" (1996-2002)
לוקומוטיב (2003-2007)
"ויטבסק" (2007 - ואילך )
ויטבסק במפעלים האירופיים

| ויטבסק באירופה> עונה | ויטבסק באירופה> טורניר | ויטבסק באירופה> שלב | ויטבסק באירופה> יריבה | ויטבסק באירופה> משחק בית | ויטבסק באירופה> משחק חוץ | ויטבסק באירופה> תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1998/99 | גביע מחזיקות הגביע | מוקדמות | בולגריה לבסקי סופיה | 1:1 | 1:8 | 2:9 |
| 1999 | גביע אינטרטוטו | סיבוב ראשון | קרואטיה ורג'ין ורטקס | 1:2 | 2:2 | 3:4 |
| 2019/20 | הליגה האירופית | שלב המוקדמות הראשון | פינלנד קופס | 2:0 | 1:1 | 3:1 |
תארים

הליגה הבלארוסית הראשונה:
זכייה (1): 2003
הגביע הבלארוסי:
זכייה (1): 1998
התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית

העמוד הראשון של התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית
העמוד השני של התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית
התיקון הארבעה עשר לחוקת ארצות הברית (באנגלית: Fourteenth Amendment) הוא תיקון לחוקת ארצות הברית, שאושר בשנת 1868, לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית, ומאגד מספר עניינים שעלו לדיון בעקבות המלחמה. המפורסם בענייני התיקון ה-14 לחוקה הוא האיסור על מדינות ארצות הברית למנוע זכות הצבעה מאזרחי ארצות הברית (הגברים) או לפגוע בזכויות של בני אדם כלשהם, במטרה למנוע אפליה של השחורים.
במהלך השנים התפתחו במדינות הדרום דרכים שונות לעקוף את התיקון ה-14 לחוקה, ורק כ-100 שנה לאחר מלחמת האזרחים שימש התיקון הארבעה עשר בחיסול האפליה של השחורים, בין השאר בקביעת בית המשפט העליון של ארצות הברית שההפרדה הגזעית אינה חוקית, בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך.