תכנון העיר ברצלונה
המאה ה-20 > הדיקטטורה של פרנקו והתוכנית המחוזית

שנות הדיקטטורה של פרנקו (1939–1975) אופיינו בפיתוח עירוני, שהיה מורכב מבנייה חסרת רסן של דיור זול, בעיקר דיור מסובסד, לקליטת הגירה משאר חלקי ספרד. בשני עשורים גדלה אוכלוסיית העיר מ-1,280,179 תושבים ב-1950 ל-1,745,142 ב-1970. עם זאת, למרות עידוד בניית הדיור המסובסד, ספקולציות הנדל"ן לא פסקו. דיור חדש פותח בעיקר בפריפריה של העיר – שטח של כ-25,000 דונם, פי שניים מגודלה של האישמפלה, עם שלושה דגמים עיקריים: שכונות פרבריות מאופיינות בבניה נמוכה, שכונות עירוניות בשולי העיר או בבניה עצמית, וכן שיכונים המוניים. בניית המגורים בוצעה, במקרים רבים, ללא תכנון עירוני מוקדם, ובשימוש בחומרים זולים, שלאורך השנים גרמו לבעיות שונות כמו אלומינוזיס. קדחת הבנייה גרמה ליצירה או הרחבה של שכונות חדשות, כמו אל כרמל, נואו באריס, אל גווינרדו, ואל ד'חברון, לה סגררה, אל קלוט ואל פובלנואו. צמיחת הפרברים גרמה לקשר הבלתי פוסק עם העיריות השכנות (סנטה קולומה דה גרמנט, בדאלונה, סנט אדריה דה בזוס, הוספיטל דה ליוברגט ואספלוגואס דה ליוברגט), אשר בתורן גדלו מאוד, עובדה שהובילה את ראש העיר פורציולס טבע את המושג "ברצלונה הגדולה".
ספקולציית הנדל"ן זכתה לעדיפות על פני רפורמת הפקודות העירוניות, שבוצעה ב-1942 והגדילה את גובה הבניינים ביחס לרוחב הרחובות: ברחובות שבין 20 ל-30 מטרים (רוחב ממוצע בתחומי האישמפלה), הותרו גבהים של עד 24.40 מטרים, שווה ערך לקומה קרקע ושש קומות מעליה, בעוד שברחובות ברוחב של יותר מ-30 מטרים הותר גובה של עד 27.45 מטרים (שבע קומות מעל קומת הקרקע). תוספת זו למבנים בתחומי העיר גרמה להבדלים בולטים בין חלקי מבנים שנבנו בזמנים שונים, והובילה לנוכחותן של חומות מסיבות רבות ששיבשו את המרחב העירוני, בעיה שהעיר עדיין סובלת ממנה למרות מספר פרויקטים לתיקון שאושרו, כגון מערכת "ברצלונה, הפכי עצמך ליפה" (Barcelona posa't guapa).
את ההתחדשות העירונית לאחר מלחמת העולם השנייה הוביל ראש התכנון העירוני של הרשויות החדשות, פדרו בידגור, שקידם בשנת 1945 את הקמת ועדת התכנון המחוזית של ברצלונה, האחראית על עריכת פרויקטים תכנוניים עבור העיר וסביבתה. כך נוצרה התוכנית המחוזית משנת 1953, שפותחה על ידי ג'וזפ סוטראס, בניסיון לשלב את העיר עם העיריות השכנות, על מנת לעמוד בביקוש החזק לדיור בשנות העלייה הגדולה, תוך ניסיון לבלום את ספקולציות הנדל"ן ולשפר את הסביבה העירונית. התוכנית לוותה בשינוי חקיקתי, חוק הקרקעות והתכנון העירוני משנת 1956, שביקש להביא שכלתנות לפיתוח עירוני, למרות שנתקל בקשיים רבים ביישומו. הפרויקט הבדיל בין אזורים של הרחבה עירונית, פרברים וערי גנים, תוך החלת חלוקה מקוטבת של השטח; לפיכך, מתכנני ברצלונה זיהו שלושה אזורים כאזורי צמיחה: לבנטה, פוניינטה ודיאגונל נורטה. הם גם שמרו שטחים גדולים לפיתוח תשתיות, מתקנים ושטחים ירוקים; בין האחרונים, הודגש מתחם רכס הרי קולסרולה כפארק מטרופוליני מרכזי גדול.
אף על פי שלא בוצעה בשלמותה, הגיחו "תוכניות חלקיות" שונות ברוח גישתה אך, רובן נכנעו ללחצים של בעלי הקרקעות ונטו להכשרת ייעודי קרקע מחודשים: מחקר משנת 1971 מצא כי צפיפות האוכלוסין של התוכניות החלקיות היו במכפלה של 1.8 ביחס לתוכנית המחוזית של 1953. הרלוונטיות ביותר היו אלו שהתייחסו לשני הקצוות של שדרת דיאגונל, מזרח ומערב: בראשונה נוצרו השכונות החדשות של לה ורנדה ובזוס, בעוד שבשנייה הוצגה ההגדלה המתוכננת של זונה אוניברסיטריה (Zona Universitaria) ושכונות לס קורטס וקולבלאנק.
הגידול באוכלוסייה והופעת שכונות חדשות הביאו עמם את הצורך לבניית שווקים חדשים לאספקת מוצרים בסיסיים: סגרדה פמיליה (1944), כרמה (1950), סגררה (1950), אורטה (1951), ואלווידרה (1953), אסטרלה (1954), גווינרדו (1954), טרס טורס (1958), בון פסטור (1960), מונטסרט (1960), מרסה (1961), קורטס (1961), גווינטה (1965), סיוטט מרידיאנה (1966), פליפה השני (1966), סאנט מארטי (1966), בזוס (1968), סאנט ג'רבאזי (1968), כרמל (1969), ואל ד'חברון (1969), נמל (1973), פרובנס (1974), לספס (1974), טריניטט (1977) וקניילס (1987).
בשנים אלו עלה נפח תנועת כלי רכב בצורה ניכרת, מה שהביא לשיפור רשת הכבישים בעיר: שדרות מרידיאנה נפתחו, נבנה כביש הטבעת הראשון (רונדה דל מיג) וכביש הטבעת השני נכנס להליך תכנון, החלה הקמת חניונים ברכבת התחתית ורשת הכבישים המהירים הורחבה הודות לפרויקט רשת העורקים משנת 1962, עם מערכת כבישים רדיאליים המתחילים מברצלונה במספר צירים (Vallès, Llobregat, Maresme). כמו כן הוצעה גם חציבת שלוש מנהרות לחציית רכס הרי קולסרולה, בוואלווידרה, טיבידאבו ואורטה, מהן נבנתה רק הראשונה. השלב הראשון שלה נבנה בין 1969–1976 והשני בין השנים 1982–1991; גם מנהרת רובירה נבנתה בין 1983–1987, וקישרה את אל גווינרדו עם אל כרמל, שאמורה הייתה לקשר את מנהרת אורטה עם מרכז העיר.
בתחום התחבורה הציבורית הוחלפו החשמליות באוטובוסים, ורשת המטרו הורחבה; ב-1941 הופיעו טרוליבוסים, שנעלמו ב-1968. גם אספקת המים שופרה עם התרומה שהגיעה מנהר הטר, אנרגיית גז טבעי הוכנסה לשימוש ורשתות החשמל והטלפון חודשו.
בשנת 1952 אירחה ברצלונה את הקונגרס האוכריסטי הבינלאומי ה-35, שאיפשר את פיתוחה של שכונה חדשה המכונה קונגרסו, עם מתחם דיור שתוכנן על ידי ג'וזפ סוטראס, קרלס מרקס ואנטוני פינדה המתחם, בגודל 165 דונם, כלל אזור מגורים בעל 3,000 יחידות דיור, 300 מקומות מסחריים, כנסייה (קהילת סן פיו X) ושירותי רווחה ומתקנים שונים של בתי ספר, ספורט ותרבות, עם בלוקים פתוחים וסגורים לסירוגין. בנוסף, בשאר חלקי העיר בוצעו מספר שיפוצים, כגון פתיחת שדרות פרינסיפה דה אסטוריאס (כיום ריירה דה קאסולס) ואינפנטה קרלוטה (כיום ז'וזפ טאראדלס); הוצבה מזרקה מונומנטלית. ההצטלבות של גראן ויה דה לס קורטס קטלאנס ופסץ' דה גראסיה, פרי עבודתו של ז'וזפ סוטראס; וכיכר קאלבו סוטלו – כיום פרנצ'סק מאצ'יה – עוצבה על ידי ניקולאו מריה רוביו אי טודורי.
ב-1957 נפתח החלק הראשון של הטיילת (Paseo Marítimo), רעיון שעלה בשנות ה-20 אך לא פותח אז, וקודם עם הפרויקט של אנריק ג'ירלט אי אורטט. מצד שני, מחסור הדיור ופיתוח היכולת לספק ולהכיל את העלייה החדשה, הוביל לחקיקת תוכנית הדחיפות החברתית משנת 1958, שהובילה לבניית בלוקים גדולים של דיור סוציאלי בשכונות בפריפריה, כמו לה ורנדה, טורה לובטה, לה טריניטט ו-ורדום.
גם הזונה פרנקה, אזור תעשייתי ללא מכס הממוקם בין הר מונז'ואיק, הנמל והליוברגט, הוקם באותה תקופה. הרעיון עלה בשנת 1900, עקב אובדן השוק הקולוניאלי בקובה, וקודם על ידי "קידום העבודה הלאומית" (Fomento del Trabajo Nacional), ישות שהזמינה את הפרויקט מגווילם גראל. עם זאת, מכשולים בירוקרטיים, מתווה של מספר פרויקטים שלא יצאו אל הפועל ומלחמת האזרחים עיכבו את בנייתו עד שנות ה-60, אם כי כאזור תעשייתי, תוך נטישת הרעיון של זונה פרנקה. בנוסף לאזור התעשייה עצמו, מוקמו בגזרה כמה שכונות מגורים, כמו קאזה אנטונז, קאן קלוס, לה ויניה ופולבורין. ב-1967 הוקם באזור מרקברנה, שוק מזון סיטונאי מרכזי שסיפק את צורכי העיר. ב-1993 נוצר גם אזור הפעילויות הלוגיסטיות (Zona d'Actividades Logísticas או בקיצור ZAL), המוקדש לפעילויות לאחר ייצור ופעילויות קדם-מסחריות.
ג'וזפ מריה דה פורציולס היה ראש העיר בין השנים 1957–1973, תקופה ארוכה המכונה "עידן פורציולס", אשר בלטה בתכנון העירוני בשל השתוללותו הספקולטיבית וניתנה לה עדיפות על ידי האמנה העירונית משנת 1960, שהעניקה למועצת העיר סמכויות רחבות בתחומים רבים, כולל תכנון עירוני. פורציולס הקים את מועצת הדיור העירונית, שפיתוחיה כללו יצירת שיכונים גדולים, כגון מונטבאו (1958–1961), דרום-מערב בזוס (1959–1960) וקניילס (1974). חלק מפעולות הפיתוח העירוני של תקופה זו היו חיוביות, כגון כיסוי רחוב אראגון, הרחבה של גראן ויה לכיוון מארסם (Maresme), התאמה של חוף הים של מונז'ואיק והטיילת ברצלונטה; עם זאת, ההשתוללות הספקולטיבית של פעולות נדל"ן גדולות יצרה אי שביעות רצון עממית שהביאה למה שכונה "תנועות חברתיות עירוניות", ששילבו את אי הנוחות שנוצרה מההידרדרות של הפריפריה העירונית עם מחאה פוליטית נגד משטר פרנקו. דוגמאות לכך היו ההתנגדות למתווה החדש של כיכר לספס שנגרמה על ידי פתיחת כביש הטבעת הראשון (רונדה דל מיג) ותגובה כנגד התוכנית החלקית של ואלבונה, טורה בארו וטריניטט, שאורגנה על ידי עמותה שכונתית בשם "תשע שכונות" (Nueve Barrios) והולידה מאוחר יותר את שמו של רובע חדש בעיר.
למרות העלייה ההתפתחותית, היו מספר ניסיונות לארגון מחדש עירוני, כמו תוכנית האב למטרופולין של ברצלונה (1966), אשר ביקשה להתאים את הרווחיות והבנייה העירונית, אם כי אופייה המנחה לא הוביל למעשי התממשות; ומה שנקרא תוכנית ברצלונה 2000 (1970), ניסיון אוטופי לקבוע קריטריונים לעיר העתידית, שבה הודגשה החשיבות שניתנה לתשתיות, תוך התחייבות מציאותית לאופי הפרוע של הצמיחה העירונית. באותה השנה (1970) צץ פרויקט לתערוכה אוניברסלית ב-1982, שקידם את פתיחתן של שדרות גדולות בעיר, וביניהן ציר אנכי שיקשר בין פלאזה דה אספנייה עם ואלס דרך מנהרת ואלוידררה, וגראן ויה נורטה שהצטלב עם רחובות ז'וזפ טראדלס וטראבסרה דה גרסיה שהשתרעו עד סנטה קולומה; כל זה לא התממש לבסוף. בשנת 1969 אושרה גם תוכנית וילאלטה להקמת מתקני טיהור לטיפול בשפכי העיר.
בין השנים 1964–1972 פותחה תוכנית דה לה ריברה, שמטרתה הייתה פיתוח רצועת חוף הים המזרחית של העיר, מברצלונטה ועד בזוס, בשטח כולל של 2,250 דונם. התכנית הוכנה בידי האדריכל אנטוני בונט אי קאסטלנה (Antoni Bonet i Castellana). הוא התבסס על דה-תיעוש של האזור, והציע יצירת מגה-מבנה של שבעה בלוקים גדולים בגודל 500X500 מטרים של דיור יוקרה. הפרויקט עבר הליך ניהולי ארוך, והוא נכלל בתוכנית המחוזית רק בשנת 1970. עם זאת, בשנת 1972 ביקשה המחלקה לתכנון ערים במועצת העיר לערוך מחדש את הפרויקט, עקב התנגדות שכנים ואיגודים מקצועיים, אשר הוקיעו את הניסיונות הספקולטיביים של החברות שמימנו את הפרויקט, כך שהוא בהחלט נותר משותק. עם זאת, ככל שחלף הזמן התוכנית הוכרה כניסיון לחדש את התכנון העירוני של ברצלונה, בהתאם למגמות בינלאומיות כמו התחדשות עירונית או שיפוץ עירוני, ושיפוץ החוף נשאר בדמיון הקולקטיבי, שבוצע לבסוף בהכנות לאירוע המשחקים האולימפיים.
לבסוף, הפעולות בשטחים הירוקים בתקופת הדיקטטורה התמקדו יותר בתחזוקה ושיקום של אזורים קיימים מאשר ביצירת שטחים חדשים. בשנת 1940 לואיס רידור, יוזם הגינון בקטלוניה, הופקד על הפארקים והגנים בתחומי העיר. פעולותיו כללו את גן אוסטריה – הממוקם במתחם פארק גואל – פארק מונטרולס, פארק סרוונטס והתערבויות שונות בהר מונז'ואיק שמטרתן לחסל אזורי פחונים, פרויקט שהמשיך יורשו, יואכים קאסמור, עם יצירתם של כמה גנים נושאיים, כגון גני מוסן קוסטה טי ליוברה (Mossèn Costa i Llobera gardens), המתמחים בצבריים וסוקולנטים, וגני מוסן סינטו ורדגואר (Mossèn Cinto Verdaguer gardens), המוקדשים לצמחי מים, צמחי בולבוס נוי וצמחי קנה שורש. עבודתו כללה גם את הגנים מיראדור דל אלקלדה וג'ואן מרגל במונז'ואיק, הממוקמים סביב ארמון אלבניז; ובשאר ברצלונה, הפארקים פוטגט, גווינטה ו-וילה אמליה.