stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרסק הדגלים
ביוגרפיה בדיונית > קארל מורגנטאו

קארל מורגנטאו נולד בברן, שווייץ לבנקאי שווייצרי עשיר שנעשה דיפלומט. מורגנטאו רצה להיות דיפלומט כמו אביו, עד שאביו נדרס למוות במהומה בשגרירות לאטבריה. הוא הבין שעל האנושות לבטל את מושג הלאומיות, והחל להשתמש בטרור כדי להפיץ רגשות אנטי-לאומיים. הוא החזיק מאות בני-ערובה, עד שהובס בידי קפטן אמריקה. הוא ייסד את ארגון אולטימטום/U.L.T.I.M.A.T.U.M, ונעשה המנהיג. הוא חטף מטוס נוסעים והחזיק את הנוסעים כבני ערובה, והסכים לשחרר אותם בתנאי כניעתו של קפטן אמריקה. בסופו של דבר, הוא והארגון הובסו בידי הקפטן ו-S.H.I.E.L.D.
מורגנטאו גילה כי הגולגולת האדומה מממן את האולטימטום, וערק. הוא שרד כמה וכמה ניסיונות התנקשות בחייו, וחטף את קפטן אמריקה המחליף, ג'ון ווקר. הוא עזר לווקר, באטלסטאר ואיש ההרס נגד האולטימטום, וזאת כי הגולגולת משמש מעין סמל לאומי. מורגנטאו חזר להנהיג את האולטימטום, והוביל אותם באירועי "מעשים של נקמה" נגד מון נייט והמעניש, שהביסו אותם.הוא והאולטימטום ניסו ליצור אנרכיה בארצות הברית, אך מזימתם סוכלה בידי המעניש וגוסט ריידר.
הוא לכד את איש ההרס לוקה האמנזיה, אך במהלך קרב נגד ג'ון ווקר נפל למימי האוקיינוס הארקטי. הוא נמצא בידי תאגיד השמן רוקסון, ששטפו את מוחו, הפכו את עורו לאפור והעניקו לו כוחות-על. בקרב נגד קפטן אמריקה, הוא איבד את כוחותיו. בפשרה, מורגנטאו נעשה שליט האומה רומקיסטן בידי גדוד-V. ברצף אירועים שהפכו את קייבל לשליט רומקיסטן, דומינו התנקשה בחיי מורגנטאו.
ביוגרפיה בדיונית > גיא ת'יראולט

בעקבות חיסולו של מורגנטאו, סוכן האולטימטום הקנדי גיא ת'יראולט נבחר להמשיך את דרכו כמנהיג האולטימטום וכמרסק הדגלים. במהלך אירועי "מלחמת אזרחים", ת'יראולט תקף את שוק החקלאים של סנטה מוניקה כדי להראות את התנגדותו לחוק רישום העל-אנושיים, והובס בידי ה-Runaways. הוא נלחם בלגיון החופש, אך הובס ונכלא. הוא תקף מסעדה בניו-יורק, שם ריקי בארנס/הנווד הייתה בדייט. היא הביסה אותה, וזאת בעזרתו של פלקון.
ת'יראולט חטף בנקאי במזרח התיכון, ובכך הגיע לעימות עם ונום החדש, פלאש תומפסון. תומפסון נכנע לטבעו הרצחני של הסימביוט, ולאחר שהרג את סוכני האולטימטום שהיו במקום, אכל את זרועו הימנית של ת'יראולט. ת'יראולט שם במקום ידו תחליף קיברנטי. במהלך אירועי "אי העכביש", הוא הוביל את האולטימטום במתקפה על מטה האומות המאוחדות, אך הם הובסו בידי האוונג'רס, האוונג'רס החדשים ואיש-הצפרדע.
בגלל פעולותיו של סוכן האולטימטום גורמן, דדפול פוצץ את נושאת המטוסים המרחפת של האולטימטום, והרג סוכנים רבים. בתגובה, ת'יראולט והאולטימטום רדפו אחרי בתו של דדפול ואביה המאמץ. בקרב הסופי נגד דדפול, האולטימטום הובסו ות'יראולט אוים לחייו.
ביוגרפיה בדיונית > קארל

בישיבת צוות של האולטימטום, ת'יראולט זעם על כישלונותיהם האחרונים, והכה אחד מן הסוכנים. בתגובה, חברו קארל הרג את ת'יראולט ונעשה מרסק הדגלים החדש. קארל הוביל את האולטימטום לפשיטה על ביתה של אמילי פרסטון, ידידתו של דדפול שאימצה את בתו. הם נהדפו בידי קסמיו של מייקל הנקרומנסר, ופותו למלכודת בידי דדפול. הוא שחט את כל סוכני האולטימטום, והשאיר רק את קארל. לאחר שהודה כי זילזל בדדפול והחשיב אותו לשכיר חרב ליצן, קארל נהרג כאשר נורה בראשו בידי דדפול, שפירק את האולטימטום היות שהרג את כל הסוכנים.
הערות שוליים

↑  Captain America #312
↑  Captain America #321–322
↑  Captain America #348–349
↑  Marc Spector: Moon Knight #8–9
↑  Ghost Rider Vol.3 #5–6
↑  Captain America #400
↑  Captain America Annual #1999
↑  Citizen V & The V-Battalion Everlasting #2-4
↑  Cable & Deadpool #28
↑  Civil War: Young Avengers and Runaways #1
↑  Avengers: The Initiative Annual #1
↑  Nomad: Girl Without a World #2
↑  Amazing Spider-Man #654.1
↑  Spider-Island: Avengers #1
↑  Deadpool Vol.3 #23
↑  Deadpool Vol.3 #30-33
↑  Deadpool Vol.3 #43
↑  Deadpool Vol.3 #45
אוברוורט (מחוז)

| --- | --- |
 מדינה:  אוסטריה אוסטריה
 מדינה:  בורגנלנד בורגנלנד
 גובה:  314 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  55,179 (1 בינואר 2024)
 קואורדינטות:  47°17′38″N 16°14′35″E﻿ / ﻿47.294°N 16.243°E﻿ / 47.294; 16.243 
 אזור זמן:  UTC+1
  מפת מיקום  מפה מפורטת    he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אוברוורט (בגרמנית: Oberwart) הוא מחוז בדרום-מרכז מדינת בורגנלנד שבאוסטריה.
במחוז 32 ערים ועיירות:
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  אוברדורף אים בורגנלנד  אוברוורט  אוברשיצן  אונטרוורט  אונטרקולשטאטן  באד טצמנסדורף  בדרסדורף  ברנשטיין אים בורגנלנד |  גרוספטרסדורף  גרפנשכן  דויטש שיצן-אייזנברג  הנרסדורף  וולפאו  ויידן ביי רכניץ  ויספלק  יבינג |  לויפרסדורף-קיצלדן  ליצלסדורף  מישנדורף  מרייסדורף  מרקט אלהאו  מרקט נויהודיס  נוישטיפט אן דר לפניץ  פינקפלד |  קופידיש  קמטן  רוטנטורם אן דר פינקה  רידלינגסדורף  רכניץ  שטאדטשליינינג  שכנדורף  שנדורף |
מצעד האיוולת

| --- | --- |

כריכת המהדורה העברית הראשונה
 מידע כללי
 מאת:  ברברה טוכמן 
 שפת המקור:  אנגלית 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1983 
 הוצאות בעברית
 הוצאה:  מעריב
 תאריך:  1986
 תרגום:  יוסף אשכול
 מספר עמודים:  477
  
 הוצאה:  כתר
 תאריך:  2015
 מספר עמודים:  581
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001014703, 003883475
 
מצעד האיוולת (במקור מאנגלית: "The March of Folly") הוא ספרה של ההיסטוריונית ברברה טוכמן, המנתח כמה דוגמאות היסטוריות למדינאות אווילית, בעיקר את מדיניות האפיפיורים שקדמו לרפורמציה, את מדיניות הבריטים בטרם עצמאות ארצות הברית ואת מדיניות האמריקנים בווייטנאם. הספר פורסם ב-1983.
לאחר תרגום הספר על ידי יוסף אשכול בשנת 1986, הפך הביטוי אותו הגה המתרגם, "מצעד האיוולת", למונח שגור בשפה העברית - לעיתים, צד בוויכוח מדיני-פוליטי טוען כי פעולותיו של הצד השני הן בגדר "מצעד איוולת". ספרה של טוכמן היווה מקור השראה לרב המכר הישראלי מצעד האיוולת היהודי מאת אמוץ עשהאל.
חלקי הספר > מבוא

בפרק המבוא סוקרת טוכמן בקצרה שורה של התרחשויות היסטוריות שלדעתה ניתן להגדירן כאוויליות במובהק.
טוכמן מנתה שלושה תנאים "על מנת שמדיניות תהיה מוגדרת כאיוולת לצורך מחקר זה":
חובה שתוצאותיה השליליות ייראו בעליל בזמנה, ולא בראייה שלאחר מעשה. בהקשר זה היא מצטטת היסטוריון אשר אמר: "אין דבר פחות הוגן מאשר לדון את אנשי העבר לפי מושגי ההווה".
חייבת להיות דרך פעולה חלופית, שאותה אפשר היה לנקוט.
המדיניות היא מדיניותה של קבוצה, לא של שליט יחיד, ושהיא נשארה בתוקף יותר ממשך חייו של דור פוליטי אחד.
"כשל שלטון שנעשה בידי מלך או רודן יחיד שכיח מדי ואישי מכדי שיהיה ראוי למחקר כוללני".
עם זאת, טוכמן מתייחסת גם לכמה אירועים שאינם עומדים בכל שלושת תנאיה. הראשון שבהם, שבו האיוולת הייתה החלטתו של שליט יחיד, הוא תנ"כי: החלטת רחבעם שלא להקל את עול העבודה שהטיל אביו: ”אָבִי יִסַּר אֶתְכֶם בַּשּׁוֹטִים וַאֲנִי אֲיַסֵּר אֶתְכֶם בָּעַקְרַבִּים” (מלכים א', פרק יב' פסוק יא). התוצאה הייתה פילוג ממלכת ישראל וממלכת יהודה. התנהגות אחרת של רחבעם הייתה אולי מונעת את מנת הסבל שהייתה חלקו של עם ישראל מאז.
בהמשך מתייחסת טוכמן למונטסומה, שליט האצטקים, בעל כוח צבאי רב, שהתעקש לפתוח את השערים לכובש הלבן ולא להילחם בו, מתוך אמונה שבואו מהווה את חזרת האל קצלקואטל.
מקרה איוולת אחר שסוקרת טוכמן בקצרה הוא רדיפת ההוגנוטים, הפרוטסטנטים בצרפת בידי המלכים הבורבונים.
מלחמות העולם מספקות לטוכמן שתי דוגמאות נוספות. שתיהן קשורות להצטרפותה של ארצות הברית למלחמה. גם הגרמנים ב-1916 וגם האימפריה היפנית ב-1941 נקטו מדיניות יהירה וחסרת זהירות שקוממה עליהם את המעצמה של העולם החדש. הגרמנים החליטו לפתוח במלחמת צוללות בלתי מוגבלת, והיפנים החליטו לתקוף בפרל הארבור.
לגבי התקיפה בפרל הארבור היא כותבת:
מנגד מעלה טוכמן על נס כמה שליטים, החל מסולון איש אתונה, פריקלס, כמה מקיסרי רומא, קארל הגדול, פרידריך השני, אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, ובעיקר את מקימיה של ארצות הברית. במידת מה של פטריוטיות אמריקאית כותבת טוכמן:
לטובה מציינת טוכמן גם את מדיניות המנצחים במלחמת העולם השנייה כלפי הארצות הכבושות.
טוכמן חותמת את המבוא באזכור "המקרה הנדיר ביותר של מהפך - זה של שליט המכיר בכך שמדיניות מסוימת איננה משרתת את האינטרס העצמי ומעז להסתכן בשינויה ב-180 מעלות". בעיניה זו החלטתו של אנואר סאדאת לכונן יחסי שלום בין מצרים לישראל.
חלקי הספר > איוולת טרויה

את החלטתם של הטרויאנים להכניס את סוס העץ לעירם רואה טוכמן כאבטיפוס לאיוולת מדינית. היוונים העמידו פנים כאילו צבאם עזב את שערי העיר והותירו אחריהם סוס עץ, ועליו כתובת שלפיה הוא מוקדש לאלה אתנה. לאחר התלבטות, הטרויאנים, שראו בסוס חיה קדושה, החליטו להכניסו למקדש שבעירם. בתוך אותה מתנה כביכול, הסתתרו הלוחמים היוונים.
לפי האגדה, לא השתכנעו אנשי טרויה בקדושתו של הסוס אלא כאשר, את הכוהן שניסה להטיל בה ספק, טרפו נחשים כבירים שהופיעו פתאום. הופעת הנחשים מקורה בכך ש"נחרץ גורלה של טרויה להיהרס". טוכמן כותבת:
עם זאת, מסכמת טוכמן:
בנושא הסוס הטרויאני מודה טוכמן כי איננו עומד בכללים שהיא עצמה קבעה: אין זו מדיניות של דורות פוליטיים רבים, אלא מעשה נקודתי. אך האיוולת שבהכנסתו לעיר היא כה גדולה, לטענתה, שאין מנוס אלא לציינה.
חלקי הספר > איוולת האפיפיורים ברנסאנס

בזבזנותם של האפיפיורים בתקופת הרנסאנס, שחיתותם הבלתי-מוסווית ורדיפת העינוגים שלהם משתקפת באמרה המיוחסת לאפיפיור ליאו העשירי: "אלוהים נתן לנו את האפיפיורות - הבה ונהנה ממנה".
שחיתותה של הכנסייה התבטאה גם בהפצת כתבי מחילה ובשימוש ציני ברצונם של בני העם הפשוטים להקל על ייסורי קרוביהם שבכור המצרף. כתבי המחילה היו אלה שבסופו של דבר הביאו לכינון תנועת הרפורמה בידי מרטין לותר.
לדעת טוכמן גילו האפיפיורים אדישות ועיוורון מוחלטים להתמרמרות ההולכת וגוברת. הם לא היו מסוגלים לשנות את המערכת הרקובה, ולא היה בכך פלא, שכן היא זו שהולידה אותם.
אשליה נוספת שליוותה את האפיפיורים הייתה אי הפגיעות. הם לא שיערו שיש דבר מה היכול לכנסייה, שבמשך דורות כה רבים הביסה כל קריאת תִּגָּר.
חלקי הספר > איוולת הבריטים באמריקה

ממשלות בריטיות שונות ניהלו מדיניות נפסדת ועקבית שבסופו של דבר הובילה לאובדן המושבות באמריקה ולעצמאות ארצות הברית.
השאלה המרכזית הייתה האם לפרלמנט הבריטי יש זכות להטיל מיסים על המושבות. "אין מיסוי ללא ייצוג", טענו האמריקנים, שלא שלחו ללונדון צירים. על מזבח סכסוך זה הקריבה בריטניה את שליטתה בעולם החדש, שהייתה חשובה לה לאין ערוך יותר מאשר כסף.
את שורש האיוולת מוצאת טוכמן ביהירות ובהתנשאות. האמריקאים נראו למנהיגי בריטניה כאספסוף ולא כיריבים שווים. גנרל בריטי אחד תיאר את האמריקאים "הכלבים המלוכלכים ביותר והפחדניים הנקלים ביותר שניתן לדמיין". טוכמן סבורה שהערכה מעליבה זו נבעה פשוט מהופעתם החיצונית המרושלת.
לסיכום, היא תוהה:
חלקי הספר > איוולת האמריקאים בווייטנאם

כבר בתקופה שאחרי תום מלחמת העולם השנייה, שבה סייעו האמריקאים לצרפתים לשוב ולהשתלט על הודו סין, מוצאת טוכמן איוולת. לדעתה, במקום לקדם קולוניאליזם שעבר זמנו, מוטב היה אילו האמריקאים היו תומכים בתנועת העצמאות, על אף זיקתה הקומוניסטית.
הזדמנות לחמוק מהשליטה בווייטנאם הייתה לאמריקאים אחרי משבר הטילים בקובה. היוקרה שרכשו בעימות זה, שממנו יצאו כשידם על העליונה, יכולה הייתה לאפשר להם השלמה מכובדת עם הישגי הקומוניזם במזרח אסיה.
אל תוך הביצות הצעיד את אמריקה לינדון ג'ונסון, שהיה סבור שאובדן וייטנאם יכול להוביל למלחמת עולם שלישית, אם מוסקבה ובייג'ינג יעמדו על חולשתה של ארצות הברית. בתקופת ריצ'רד ניקסון אומנם הסתיימה מלחמת וייטנאם, אך לא לפני שארצות הברית יזמה גם פלישה לקמבודיה, מוסיפה אש על המדורה הבוערת של התנגדות הציבור.
כפי שזלזול בלאומיות האמריקאית הצעירה הביא את הבריטים לנקיטת צעדי איוולת מאתיים שנה קודם לכן, כך זלזול בווייטנאמים היה שורש המפלה של ארצות הברית במלחמתה הכושלת ביותר. "אין גבול לאירוניה של ההיסטוריה", כותבת טוכמן.
בנוסף, הייתה הפרזה גדולה בהערכת שרידותו וכושרו של הדרום. בשל תווית "לוחמי החופש" שהודבקו לו, לאור התנגדותו לקומוניזם, תלו בו האמריקאים תקוות שאינן מציאותיות. האמריקאים גם הגזימו בהערכת חשיבות המערכה כולה. טוכמן מצטטת גנרל אשר פסק כי: "לא היה צורך בכושר חזון רב כדי להבין כי שום אינטרס חיוני אמיתי של ארצות הברית איננו מעורב". איוולת נוספת אשר כמעט תמיד מעורבת בכל מחדל היא אשליית היעדר הפגיעות, שהייתה כל כך דומיננטית גם במפלתם של האפיפיורים לפני התנועה הפרוטסטנטית.
לסיכום מזכירה טוכמן את אטימות המוחין, הסירוב להסיק את המשתמע מסימנים שליליים, אשר עומד בבסיס כל כך הרבה מעשי איוולת. היא מצטטת את דבריו של ג'ורג' אורוול בספרו "1984":
ביקורת על התאוריה של טוכמן

פרופסור עודד בלבן מאוניברסיטת חיפה מעביר בספרו 'Politics and Ideology' ביקורת על גישתה של טוכמן. על פי בלבן, טוכמן עצמה נופלת בכשל חריף שהוא הנחת המבוקש - היא מניחה מראש מה היו המטרות אותן נועדה להשיג ההתנהלות המדינית ובכך היא מסמנת מראש את כישלונה של מדיניות זו. אולם, לטענת בלבן, אין ביכולתנו לדעת מה היו המטרות שאותן שאפו מנהלי המדיניות להשיג. לכן טיעון האיוולת של טוכמן הוא טיעון ריק, שכן הוא נועד לשפוט בדיעבד את נשואי המחקר ופוטר אותנו מלברר מדוע ננקטה המדיניות שננקטה. כלומר טיעון האיוולת, אליבא דבלבן, הוא טיעון של עצלות מחשבתית. בלבן טוען עוד כי טוכמן נופלת בכשל שהיא עצמה הגדירה - בחלק מהניתוחים שלה היא מניחה שהתוצאות השליליות של מעשה היו ידועות בזמנו, גם במקרים שזה לא בהכרח כך. כמו כן, הוא מבקר את טיעון ה"מדיניות של קבוצה" בטענה שלקבוצה אין מדיניות אלא רק לאינדיבידואלים, ועל כן במקרה זה השלם אינו סכום חלקיו שכן בתוך הקבוצה יכולים להיות אינטרסים מנוגדים לגמרי.
ראו גם

מצעד האיוולת היהודי
לקריאה נוספת

מצעד האיוולת מאת ברברה טוכמן (תרגום: יוסף אשכול). הוצאת ספרית מעריב
הערות שוליים

↑  גל פרל, "מלחמה היא תהליך שחזרה ממנו אינה אפשרית ללא הודאה בתבוסה", הבלוג על הכוונת, ‏ 1 במאי 2024.
טומאת גולל ודופק

ארון מתים, נחשב לגולל לפי שיטת רש"י
אבן גולל עגולה הנעה על מסילה בקברי המלכים
אבן גולל לצורכי ביטחון בבית הכנסת העתיק בסוסיא
בהלכות טומאה וטהרה, גולל ודופק הם שני חפצים הקשורים לקבורת מת, והם מטמאים אדם בטומאת אב הטומאה, מסיבה זו הם נחשבים לאבי אבות הטומאה.
המקור בתורה

בתורה כתוב
וְכֹל אֲשֶׁר יִגַּע עַל פְּנֵי הַשָּׂדֶה בַּחֲלַל חֶרֶב אוֹ בְמֵת אוֹ בְעֶצֶם אָדָם אוֹ בְקָבֶר יִטְמָא שִׁבְעַת יָמִים
.
לפי רבי עקיבא, המילים "וְכֹל אֲשֶׁר יִגַּע עַל פְּנֵי הַשָּׂדֶה" מיותרות לכאורה, שהרי התורה פירטה בפסוק את כל מיני הטומאות הקשורות לטומאת מת: קבר, טומאת הנגרמת על ידי נגיעה במת או באחד מאבריו, וטומאת כלי מתכת הנלמדת מ"חרב". המילים "על פני השדה" מלמדים כי קיימת טומאה נוספת הקשורה לטומאת מת, והיא טומאת גולל ודופק. רבי ישמעאל, חלוק על רבי עקיבא, ולפיו הפסוק בא ללמד הלכה אחרת שקשורה לטומאת מת, למעט עובר מת, שאינו מטמא כל עוד שהוא במעי אמו, מכיוון שכתוב "על פני השדה" שמשמע שמדובר בטומאה גלויה ולא בטומאה כזו שאיננה גלויה. טומאת גולל ודופק, לדבריו, אינה פסוק מפורש, אלא הלכה למשה מסיני.
הטומאה

הראשונים נחלקו מהו גולל ומהו ודופק. לפי רש"י גולל הוא כיסוי הארון של המת, ודופק הוא דף של עץ שמניחים בצד הארון. כך סוברים גם בעלי התוספות במסכת ברכות שמוסיפים שרק הצד החיצון של הדופק - במקרה זה הארון - מטמא, אך בשם רבינו תם שם מסיקים התוספות שלא כפירוש זה, אלא שהגולל הוא המצבה וכן כתבו בעלי התוספות במסכת שבת: ”אבן גדולה שעל ארונו של מת שקורין מצבה וגוללין אותה שם הקרובים לסימן”. התוספות מביאים מספר ראיות לדבריהם, האחת - כי הלשון גולל נופל באבן כאמור: "וגללו את האבן". ראיה נוספת, מהלשון "על פני השדה" שמשמע שמדובר בדבר גלוי כמו מצבה, ולא בדבר שמונח בתוך הקבר - ארון המת. דופק, לשיטת התוספות, הן שתי אבנים שנותנים אחת לראשו ואחת לרגליו לסימן.
בנוסף נחלקו הראשונים, מה דינם של גולל ודופק לאחר שסיימו את תפקידם, ואינם משמשים למת. לפי רש"י גם במקרה זה הם טמאים וכן דעת הרשב"א, שמסביר זאת בכך שהפסוק כולל טומאה זו וטומאת חרב שנגעה במת בבת אחת, וכמו שחרב מטמאת אדם גם לאחר שנגעה במת, כך גם גולל ודופק. רבי מאיר שפירא מעיר כי טעם זה הוא דווקא לפי רבי עקיבא, אבל לפי רבי ישמעאל שנלמד מהלכה למשה מסיני, ייתכן שהגולל ודופק אינו מטמא לאחר שהפסיק לשמש בתפקידו.
אבל דעת הרמב"ם היא שלאחר שפירש הגולל והדופק מתפקידו, אין הוא מטמא עוד.
לקריאה נוספת

האנציקלופדיה התלמודית, כרך חמישי "גולל ודופק"
הערות שוליים

↑  כל זמן שראשו במעי אמו הוא נחשב כעובר.
↑  תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף ע"ב, עמוד א'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף י"ט, עמוד ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף קנ"ב, עמוד ב'.
↑  ספר בראשית, פרק כ"ט
↑  תלמוד בבלי, מסכת עירובין, דף ט"ו, עמוד א'
↑  שו"ת הרשב"א סימן תע"ו
↑  ראו קישור ב"קישורים חיצוניים"
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר טהרה, הלכות טומאת מת, פרק ו', הלכה ד'.
| טומאה וטהרה ביהדות |
| --- | --- | --- |
| דרגות טומאה | אבי אבות הטומאה • אב הטומאה • ולד הטומאה (ראשון • שני • שלישי ורביעי) |  |
| דרגות קבלת טומאה | חולין • מעשר שני • תרומה • קודש • חטאת |  |
| קבלת טומאה | אוהל • מגע • משא • היסט • מדרס • ביאה • בועל נידה • ביאה לבית • מדף • בליעה • עיסוק |  |
| מטמאים מן התורה | מת • נבלת חיה ובהמה • נבלת עוף טהור • נבלת השרץ • בעל קרי • פולטת שכבת זרע • מטמאי משכב ומושב - נידה, יולדת, זבה, זב • צרעת (אדם, בתים, בגדים) • שכבת זרע • חטאות המטמאות • מי חטאת |  |
| מטמאים מן דרבנן | ידיים • ארץ העמים • בית הפרס • כתבי הקודש • גויים • עבודה זרה • טבילה במים שאובים |  |
| נטמאים | אדם • כלים (כלי מתכות, כלי עץ, כלי חרס, בגדים, כלי עור, שק, וכלי עצם) • אוכלים •  משקין |  |
| אחרים | טומאת מקדש וקדשיו  • האיסור לכהן להיטמא למת • הכשר לקבל טומאה • טומאה רצוצה • טומאה הותרה בציבור |  |
| טהרה | טבילה • פרה אדומה • מקווה • חציצה • טבול יום • מחוסר כיפורים • טהרת מצורע • טבילת עזרא |  |
| סדר טהרות | כלים • אהלות • נגעים • פרה • טהרות • מקוואות • נידה • מכשירין • זבים • טבול יום • ידיים • עוקצים |  |
לוע הארי

ערך זה עוסק בסוג של צמחים רב-שנתיים. אם התכוונתם לתבליט פנים מפחידות ששימש כתיבת תלונות בוונציה, ראו .
| לוע-ארי |
| --- | --- |
 לוע-ארי גדול
מיון מדעי
ממלכה:: צמחים
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: צינוראים
משפחה:: לחכיים
סוג:: לוע-ארי
שם מדעי
 Antirrhinum ‏לינאוס, 1753
לֹעַ-אֲרִי (שם מדעי: .Antirrhinum L) הוא סוג צמחים רב-שנתיים או בני שיח ממשפחת הלחכיים. סוג זה מונה 23 מינים ותפוצתו משתרעת במערב ומרכז אגן הים התיכון ובעיקר בספרד. בשנת 2009 הועבר הסוג לוע-ארי ממשפחת הלוענתיים למשפחת הלחכיים שבה 107 סוגים. הסוג מאופיין בצמחים עשבוניים עם פרחים המזכירים בצורתם פה של חיה, ומכאן שמו "לוע הארי".
בארץ ישראל גדלים בר שלושה מיני בר: שניים מהם גרים (לוע-ארי גדול ולוע-ארי סיצילי) והשלישי מעמדו אינו ברור.
לוע-ארי גדול (.Antirrhinum majus L) מוצאו בספרד וצרפת ונכנס לישראל, וכותרתו לילך (ורוד) או ארגמן ואורכו 3.5 עד 4 ס"מ. מין זה גדל בגליל העליון ופריחתו מסוף מרץ ועד תחילת יולי.
לוע-ארי טוֹרְטוּאוֹסוּם (Antirrhinum tortuosum Bosc ex Lam). לפי אתר POWO מין זה גדל בר בדרום ספרד ובסיציליה, ובארצות צפון אפריקה (לא כולל מצרים) עד צפון ישראל.
לוע-ארי סיצילי (.Antirrhinum siculum Mill) שכותרתו בצבע צהוב, קרם או לבן. מין נדיר מאוד הגדל בעיקר על קירות וחומות ירושלים ופריחתו מסוף פברואר עד תחילת אוקטובר.
לוע-ארי סיצילי בגן הבוטני בגבעת רם ירושלים
תפרחת לוע-ארי גדול במטולה או שמא לוע-ארי טוֹרְטוּאוֹסוּם
לפי אתר POWO, בצפון ישראל ישנו מין נוסף שגדל בר בדרום אגן הים התיכון ושמו המדעי הוא Antirrhinum tortuosum Bosc ex Lam. בגן הבוטני האוניברסיטאי בגבעת רם נמצא שצמחי הבר הללו מכליאים ספונטנית עם זני תרבות של A. majus ומייצרים צאצאים פוריים, בשל כך הבוטנאים הישראליים מעדיפים לכלול אותם תחת אותו המין A. majus.
המין לוע-ארי קטן (Antirrhinum orontium) המופיע בספרות הישנה הוא שם נרדף ללועית קטנה (Misopates orontium) ממשפחת הלחכיים. לועית קטנה היא צמח עשבוני חד-שנתי זקוף שגובהו 20 עד 40 ס"מ. כותרתה דו-שפתנית, לועה סגור וצבעה ורוד. שכיחה בחבל הים-תיכוני ובחגורת הספר.
כן גדלים מינים מתורבתים של הפרח בצבעים שונים – לבן, אדום, ורוד, צהוב וכתום. חלק מזני הנוי הם רב-שנתיים ופריחתם נמשכת על פני כל השנה. קיימים זנים נוספים שהם חד-עונתיים. לוע-ארי הוא פרח שניתן להרבותו באופן קל יחסית. בסוף הפריחה מופיעים פירות קטנים. לאחר זמן מסוים, הפירות מתייבשים ונוצרים בפירות חורים קטנים. מאוחר יותר, הצמח כולו קמל, ואז נופלים הזרעים דרך החורים לאדמה. ניתן לאסוף זרעים אלו באופן עצמאי לאחר שהפירות התייבשו ולזרוע בסביבות אוקטובר, לקבלת פריחה איכותית באביב.
מאפיינים

בני שיח (או עשבים רב-שנתיים) שגובהם 50 עד 100 ס"מ.
הגבעולים זקופים וקירחים.
העלים תמימים, אורכם עד 10 ס"מ, או יותר, אלה שקרובים לבסיס – נגדיים, ואלה שרחוקים מהבסיס – מסורגים.
התפרחת לרוב אמירית (בקצה הגבעול) לפעמים בצורת שיבולת, לפעמים הפרחים יחידים בחיק העלים.
הגביע בעל 5 אונות שוות כמעט, דמויות ביצה וקצרות מצינור הכותרת.
הכותרת שאורכה 17 עד 54 מ"מ, מאוחת עלים, דו-שפתנית (בעל 2 שפתיים וצינור ברורים מאוד), לועה סגור על ידי קיפולי השפות, בסיסה מורחב בדמות שק. השפה העליונה זקופה, התחתונה מפושקת. במילים אחרות לוע הכותרת חסום על ידי גדול מקומר הצומח מהשפה התחתונה.
האבקנים, 4 במספר, אינם שווים באורכם ומעורים בכותרת.
השחלה עילית עם עמוד שחלה אחד.
הפרי הוא הלקט דמוי ביצה או אגס בעל 2 מגורות בלתי שוות בעלי זרעים רבים. המגורה האחורית, הגבוה יותר, העליונה נפתחת על ידי עפעף אחד, הקדמית, התחתונה יותרת על ידי 2 עפעפים משוננים.
הזרעים חסרי שפה קרומית.
תפוצה ובית גידול

תפוצתו העולמית לוע-ארי משתרעת במערב ומרכז אגן הים התיכון: פורטוגל, ספרד, צרפת, איטליה האיים הבאלריים וסיציליה בצפון הים-תיכון, ומרוקו, תוניסיה, אלג'יריה ולוב בדרומו ולבנון וסוריה במזרחו.
תמונות

לוע-ארי גדול צמח גדול במטולה
לוע הארי, זן תרבותי
לוע הארי, זן תרבותי צהוב
לוע הארי, תרבותי, בפארק מרום נווה ברמת גן
הערות שוליים

1 2  .Antirrhinum majus L, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
1 2  לוע-ארי גדול, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
1 2  Antirrhinum tortuosum Bosc ex Lam., POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  .Misopates orontium (L.) Raf, POWO plants of the World Online. Published on the Internet, ‏6-2023
1 2  נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל, ירושלים: כנה, 1998, עמ' 606-607
↑  מיכאלי זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה חדשה ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1998, עמ' 411
שרגא פביוס פופלס

אין תמונה חופשית
שרגא פביוס פופלס (1 ביולי 1843 - 23 במרץ 1912) (קרוי גם: שרגא פייביש פופלס, פופליס או פופלעס) היה מראשוני הרופאים בירושלים ומחלוצי רופאי הילדים בירושלים, עבד כרופא ראשי בבית החולים ביקור חולים, ולאחר מכן כממלא מקום מנהל בית חולים שערי צדק.
ביוגרפיה

פופלס נולד בקרקוב שבפולין (אז גליציה האוסטרית), לאביו מנחם שהיה חייט. פופלס גדל בבית דתי ושמר בקפדנות על מצוות הדת. נזהר במשך שנות לימודו בכל חוקי היהדות ובשמירת שבת ואפילו בבחינותיו נזהר לבל יחלל שבת. למד בבית המדרש לרבנים בברסלאו, ובסיום לימודיו האוניברסיטאיים הוסמך לד"ר לפילוסופיה. בהמשך  עבר לווינה שם סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת וינה והמשיך לעבוד שנתיים בקליניקה האוניברסיטאית למחלות ילדים. ב-1868 התחתן פופלס עם רבקה לבית נוספלד.
ביוגרפיה > בארץ ישראל

ב-1872 עלו בני הזוג פופלס לארץ ישראל, לאחר שהוזמן על ידי חברת התמיכה של יהודי פרנקפורט ואמסטרדם לשמש כרופא בירושלים.
פופלס עבד בבית החולים ביקור חולים, בשנותיו הראשונות נוהל בית החולים על ידי רופאים נוצרים, ורק בשנת 1873 החל לעבוד בו הרופא היהודי פופלס. באותה שנה הכיל בית החולים 18 מיטות, והוא שימש בעיקר לטיפול במצורעים. סכסוכים פנימיים בבית החולים "ביקור חולים" גרמו לפרישתו של מיכל הכהן, מזכיר המוסד (בתואר "סופר"), והוא לקח אתו את ספר הכתובות של הנדבנים בחוץ-לארץ ומסרו למתחרים מ"משגב לדך". גבאי הפרושים עשו בבית החולים כבתוך שלהם, איימו על חולים ורופאים ואף גירשו אותם ואחד מהם אף הכה את השומר וסילק מבית החולים את הרופא הראשי, הד"ר פופלס.
פופלס עבר לבית החולים "שערי צדק", עבד כרופא ילדים וכרופא כללי ומילא את מקום מנהל בית החולים הד"ר משה וולך.
בשבתות היה מבקר את החולים עם הרוקח גמליאל שלאנק ואומר לרוקח את הרצפט בעל פה לבל יצטרך לכתוב. פופלס נמנע מלקחת שכר טרחה בשבת.
פופלס פרסם מאמרים בעיתונות הרפואית שבאוסטריה על מחלות ילדים.
ב-1912 פופלס נפטר בירושלים. פופלס נטמן בבית הקברות היהודי בהר הזיתים. על מצבתו נכתב: "שרגא פייביש פופלס".
פופלס הניח שני בנים: אליעזר, משה שהיה מהנדס, ובת: ביילה נטקין (נפטרה בשנת 1952).
על שמו רחוב במרכז ירושלים.
הערות שוליים

↑  נסים לוי, יעל לוי, "רופאיה של ארץ-ישראל 1948-1799", איתי בחור - הוצאה לאור, מהדורה שנייה, מרץ 2012, ערך: פופלס, שרגא פביוס, עמודים 328-329
↑  דוד תדהר (עורך), "ד"ר שרגא פופלס", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ד (1950), עמ' 1706
↑  "רופאים וחולים בירושלים של פעם" מרדכי נאור
↑  ירושלים",  חבצלת, גל' 6, 28 בנובמבר 1875.
↑  נשמה - הנצחה וזיכרון - שרגא פייביש פופלס neshama.net/memorials/173501
↑  אליעזר פופליס - נפטר ט"ו אב תש"ג (1942) כרטיס קבר: אליעזר פופליס » הר הזיתים, ירושלים
↑  סיורים בלב ירושלים - מביקור חולים לשערי צדק - בעקבות הרופאים וראשית המערכת הרפואית בירושלים jerusalem-old-city.org
↑  מביקור חולים לשערי צדק youtoo.co.il/deals/view
מרדכי שמואל קרול

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1898 
 פטירה:  1944 (בגיל 46 בערך) 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 תקופת הפעילות:  ?–1944 
 צאצאים:  שלמה נח קרול 
 
הרב מרדכי שמואל קרול (בכתיב ארכאי: קראהל; תרנ"ט, 1899 – כ"ט באייר תש"ה, מאי 1945) היה רב בזורביץ ובנובגורוד שברוסיה, ולאחר עלייתו לארץ ישראל כיהן כרבו הראשון של כפר חסידים. היה חבר אספת הנבחרים הרביעית.
ביוגרפיה

נולד ברוסיה לישראל דב קרול. נישא לרבקה, בת הרב מרדכי שלמה מובשוביץ, רבה של מלסטובקה. לאחר נישואיו התמנה כרב בזורביץ, ולאחר מכן כיהן כרב בנובגורוד. עם חידוש הופעתו של כתב העת התורני של רבני רוסיה יגדיל תורה, בשנת תרפ"ח, נמנה עם ששת הרבנים שהשתתפו בו, בנוסף לשני עורכיו הרב יחזקאל אברמסקי והרב שלמה יוסף זוין.
בתחילת שנת תרצ"ב (1931) עלה לארץ ישראל, התמנה כרבו של כפר חסידים וכיהן בתפקידו עד פטירתו. בשנת תש"ב (1942) יזם הקמת קיבוץ של בחורי ישיבות בכפר חסידים, בהם הרב אברהם סלומון והרב דוד צבי אליאך.
בשנת 1944 עמד בראש רשימת האיחוד הדתי הבלתי-מפלגתי בבחירות לאספת הנבחרים הרביעית וכיהן בה כשנה, עד מותו.
היה תלמידו של הרב יהודה לייב דון יחיא וסייע לו לעלות לארץ ישראל בשנת תרצ"ו (1936). כמו כן ערך והוציא לאור את כתביו. פרסם מאמרים תורניים והשקפתיים בבמות שונות. בנו, הרב שלמה נח קרול, כינס וערך את כתביו ומאמריו ובשנת תשנ"ח (1998) הוציאם כספר בשם "משא דמשק".
נפטר בירושלים בשנת תש"ה (1945), בגיל 46. נקבר בבית הקברות בהר הזיתים בהלוויה רבת משתתפים, בסמוך לקבר רבו הרב דון יחיא שנפטר ארבע שנים קודם לכן.
בשנות ה-80 הקים בנו הרב שלמה נח קרול ישיבה על שמו במושב חמד בשם "חמדת שמואל", כיום שוכנת במקום ישיבת מאור יצחק.