stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ממשלת המעבר הסורית
הערות שוליים

↑  Syrian government services come to a ‘complete halt’ as state workers stay home after rebel takeover, WHNT.com, ‏2024-12-09 (באנגלית אמריקאית)
1 2 3  What's next for Syria's devastated economy? – DW – 12/10/2024, dw.com (באנגלית)
1 2  Rebel technocrats start to disentangle Syria’s corrupt state, archive.is, ‏2024-12-11
↑  Azhari, Timour; Gebeily, Maya; Perry, Tom (12 December 2024). "Syrian rebel leader, after Assad's ouster, puts his own stamp on the state". Reuters.
↑  7 دول عربية وتركيا وإيطاليا تجدد علاقاتها الدبلوماسية مع سوريا | الحرة, www.alhurra.com (בערבית)
↑  ברק רביד‏, ארצות הברית הסירה את הפרס על ראשו של מנהיג המורדים בסוריה, באתר וואלה, 20 בדצמבר 2024
גואה העתיקה

הקתדרלה
כנסיית פרנציסקוס מאסיזי
בזיליקת בום ז'זוש
כנסיית קאטאנו הקדוש
קשת הנציב
גואה העתיקה (בפורטוגזית: Goa Velha) היא עיירה השוכנת על הגדה הדרומית של נהר מנדובי במדינת גואה במערבה של הודו. היא מרוחקת כ-15 ק"מ מהאוקיינוס ההודי ומוקפת בצמחייה. העיר שנכבשה על ידי הפורטוגזים בשנת 1510, הייתה עד מהרה לבירת הודו הפורטוגזית, ובשיאה התגוררו בה יותר מ-200,000 תושבים. שישים כנסיות ומנזרים ברחבי העיר הקנו לה את הכינוי "רומא של המזרח", אך העיר ננטשה במחצית השנייה של המאה ה-18 בשל מגפות, ורוב מבניה נהרסו. בשנת 2001 מנתה אוכלוסיית העיר 5,411 איש. בשנת 1986 הוכרזה גואה העתיקה כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה

העיר נוסדה במאה ה-15 והייתה לבירתה השנייה של סולטנות אדיל שאהי. העיר הוקפה בסוללה ובחומה, והוקמו בה ארמון לשאה, מסגדים ומספר מקדשים. יורד הים הפורטוגזי אפונסו דה אלבוקרקה כבש את המקום בשנת 1510, וייסד את העיר הפורטוגזית. בשנת 1565 הייתה גואה העתיקה לבירת הודו הפורטוגזית, ובתחילת המאה ה-17 הייתה למרכז מסחרי ומיסיונרי שבו התגוררו יותר מ-200,000 איש. עקב מגפות מלריה וחולירה, החלה העיר להינטש בשנות ה-60 של המאה ה-18, ותושביה עברו להתגורר ב"גואה החדשה" (Nova Goa) או "פנז'ים" (Pangim), כיום העיר פנג'י. ב-1775 התגוררו בגואה העתיקה כ-1,500 איש בלבד, ובמאה ה-19 התגוררו בה רק כמרים ונזירות. ב-1843 איבדה העיר את מעמדה כבירת הקולוניה באופן רשמי. למרות איומים מצד האימפריה הבריטית, הצרפתית והספרדית, הצליחו הפורטוגזים להחזיק בגואה עד שנת 1961. באותה שנה פלש צבא הודו אל השטח, אך משאל עם שנערך ב-1967 מנע את סיפוחה למדינת מהאראשטרה, ומדינת גואה נוסדה.
אתרי העיר

מהעיר הפרה-פורטוגזית לא נותר דבר למעט שער הכניסה לארמון השאה. לפני נטישת העיר במאה ה-18 שכנו בגואה העתיקה שישים כנסיות, אך רק שבע מהן נותרו במצב טוב: קפלת קתרינה הקדושה, הכנסייה והמנזר של פרציסקוס מאסיזי, הקתדרלה המוקדשת גם היא לקתרינה הקדושה, בזיליקת בום ז'זוש, כנסיית קאטאנו הקדוש והסמינר הצמוד לה, כנסיית גבירתנו של הרוזריום, ומגדל אגוסטין הקדוש - השריד היחיד של מנזר שהוקם ב-1572. באתר מבנים נוספים במצב של הרס חלקי או מוחלט.
אתרי העיר > הקתדרלה

בנייתה של הקתדרלה (Sé) החלה ב-1562 והסתיימה ב-1619, אם כי המזבח הושלם רק ב-1652. היא מוקדשת לקתרינה מאלכסנדריה, שביום חגה, 25 בנובמבר ב-1510, כבשו הפורטוגזים את העיר. גובה המבנה הוא 35 מטר, אורכו 76 מטר ורוחבו 56 מטר. קירותיו החיצוניים של מעוצבים בסגנון טוסקני והחלל נתמך בעמודים קורינתיים. על המזבח ציורים המתארים סצנות מחייה של קתרינה הקדושה, ומשני צדדיו פסלי עץ של השליחים הקדושים פאולוס ופטרוס. הקתדרלה משמשת כמקום מושבו של הארכיבישוף של גואה, וכסאו שוכן בסמוך למזבח. מימין ומשמאל למזבח המרכזי, שוכנים שישה מזבחות נוספים, שלושה בכל צד. בכל אחד מצדדיה של הקתדרלה שוכנות ארבע קפלות, ובאחת מהן נמצא בפטיסטריום שלפי המסורת רחץ בו פרנסיסקו חאווייר (ראו להלן). בקפלה אחרת שמור צלב עושה ניסים המסוגל לרפא את החולים. הוא מונח בקופסה שבצידה האחד חור המאפשר לשלוח יד ולגעת בו. לצידה של הקתדרלה ניצבו בעבר שני מגדלים אך אחד מהם קרס. במגדל שנותר על כנו, בצידה הדרומי של הקתדרלה, קבוע "פעמון הזהב" מהמאה ה-17, שזכה לשמו בזכות "צלילו העשיר". בתקופת האינקוויזיציה צלצלו בפעמון כדי להכריז על תחילת האוטו דה פה שנערכה בכיכר שלפני הקתדרלה. דרומית-מזרחית לקתדרלה שוכן ארמון האינקוויזיטורים ההרוס. הוא היה בשימוש מ-1561 עד 1774, ובמשך 113 שנות פעילותו של נדונו בו 16,000 מקרים.
אתרי העיר > כנסיית פרנציסקוס הקדוש מאסיזי

ממערב לקתדרלה שוכנים המנזר וכנסיית פרנציסקוס מאסיזי. הכנסייה הוקמה לראשונה ב-1517, פורקה והוקמה מחדש ב-1762. בכנסייה מזבח מוזהב בסגנון הבארוק, ובו ניצבים פסליהם של פרנציסקוס הקדוש ושל הצלוב. מתחת למזבח קבועות המילים "ענווה" ו"עוני" ומצדדיו תמונות המתארות את חייו של פרנציסקוס הקדוש. בכל אחד מצדדי הכנסייה שלוש קפלות ושני מזבחות. המבנה מעוצב מבחוץ בסגנון טוסקני והכניסה הראשית אליו היא בסגנון מנואליני. במנזר שמאחורי הכנסייה שוכן כיום המוזיאון הארכאולוגי, ובו מוצגים פורטוגזיים והודיים.
אתרי העיר > בזיליקת בום ז'זוש

בנייתה של הבזיליקה החלה ב-1594 והסתיימה ב-1605. עיקר פרסומה בשל כך שקבור בה הקדוש הנוצרי פרנסיסקו חאווייר, והיא משמשת כמקום עלייה לרגל. פנים הכנסייה מעוצב בסגנון הרנסאנס הקלאסי, והמזבחות בסגנון הבארוק. במזבח המרכזי מתואר ישו הילד ומצידו הימני ניצב פסלו של פרנסיסקו חאווייר. מזבחות נוספים מוקדשים לגבירתנו של התקוה, למיכאל ולאנטוניוס מפדובה, הקדוש המגן של פורטוגל. שרידיו של פרנסיסקו חאווייר מונחים בקפלה מימין למזבח המרכזי. השרידים הובאו לגואה ב-1613 והונחו בקפלה ב-1655. הקבר הושלם ב-1698 לאחר עשר שנות עבודה. הוא עשוי מפנינה ומישפה, וקבועים בו ארבעה לוחות ארד המתארים סצנות מחייו של הקדוש. השרידים עצמם שמורים בתיבת כסף שדפנותיה העשויות מזכוכית מאפשרות לראותם. סמוך לכנסייה שוכן ביתו של האב הישועי. המבנה המקורי הוקם ב-1585, ונהרס ב-1633. הוא נבנה מחדש באופן חלקי ב-1783.
אתרי העיר > קפלת קתרינה הקדושה

הקפלה שוכנת ממערב לכנסיית פרנציסקוס הקדוש ומוקדשת גם היא לקתרינה הקדושה מאלכסנדריה. במקום זה הקים אפונשו דה אלבוקרקה את הקפלה הראשונה בגואה בשנת 1510. בשנת 1550 הקפלה הורחבה, והיא נבנתה מחדש ב-1992.
אתרי העיר > כנסיית קאטאנו

כנסיית קאטאנו הקדוש ניצבת מדרום לקתדרלה ומעבר לרחבה שבמרכז האתר. היא נבנתה על ידי נזירים שהגיעו לגואה ב-1640, והבנייה החלה ב-1655. המבנה עוצב בהשפעת בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא. המזבח המרכזי מוקדש לגבירתנו של ההשגחה השמימית, ומספר ציורים מנציחים את חייו של קאטאנו הקדוש. בכנסייה שישה מזבחות נוספים, ומתחתיה קריפטה שבה הוטמנו בעבר שרידיהם של מספר נציבים פורטוגזים. כל הגופות הועברו במשך השנים לפורטוגל.
אתרי העיר > קשת הנציב

קשת הנציב נבנתה ב-1597 לציון הגעתו של ואסקו דה גאמה להודו, היא הוקמה בידי נכדו של דה גאמה, ששימש כנציב בגואה בין 1597 ל-1600. מעל הקשת נראית דמותו של דה גאמה, ומעליה דמות האוחזת בתנ"ך. השער נבנה מחדש בשנת 1952.
אתרי העיר > שער אדיל שאה

השער בגובה של שלושה מטרים הוא השריד היחיד לעיר הפרה-פורטוגזית והוא הוביל אל ארמון השאה. עד שנת 1695 התגוררו הנציבים הפורטוגזים בארמון, אך לאחר מכן מצבו התדרדר והוא נהרס בשנת 1820.
אתרי העיר > הגבעה הקדושה

דרומית-מערבית לכנסיית בום ז'זוש ניצבת "הגבעה הקדושה" שבה מספר כנסיות נוספות. כנסיית גבירתנו של הרוזריום ניצבת בראש הגבעה, והיא נבנתה בשנת 1549. למבנה כניסה בגובה של שתי קומות ולצידו מגדל. ליד כנסייה זו שוכנים שרידיהם של מנזר וכנסיית אגוסטין הקדוש, וכן של המגדל ששרד מהם שגובהו 46 מטר. המנזר הוקם ב-1572 והכנסייה נוספה לו ב-1602, אך הם ננטשו ב-1835.
הערות שוליים

↑  Census of India
| סמל האימפריה הפורטוגזית |
| --- | --- | --- |
| צפון אפריקה | אגוז (1506–1525) • אל קאסר אס-סגיר (1458–1550) • ארזילה (1471–1550, 1577–1589) • אזמור (1513–1541) • סאוטה (1415–1640) • מזאגאן (1485–1550, 1506–1769) • אסואירה (1506–1525) • ספים (1488–1541) • אגאדיר (1505–1769) • טנג'יר (1471–1662) • ואדאן (1487–אמצע המאה ה–16) |  |
| אפריקה שמדרום לסהרה | אקרה (1557–1578) • אנגולה (1575–1975) • אנובון (1474–1778) • ארגן (1455–1633) • קבינדה (1883–1975) • כף ורדה (1642–1975) • סאו ז'ורז'ה דה מינה (1482–1637) • ביוקו (1478–1778) • חוף הזהב הפורטוגזי (1482–1642) • גינאה ביסאו (1879–1974) • מלינדה (1500–1630) • מומבסה (1593–1698, 1728–1729) • מוזמביק (1501–1975) • קילווה קיסיוואני וסונגו מנארה (1505–1512) • טירת סאו זואו בפטיסטה דה אז'ודה (1680–1961) • סאו טומה ופרינסיפה 1753–1975 • סוקוטרה (1506–1511) • זנזיבר (1503–1698) • זיגינשור (1645–1888) |  |
| מערב אסיה | בחריין (1521–1602) • הורמוז (אנ') (1515–1622) • מסקט (1515–1650) • בנדר עבאס (1506–1615) |  |
| תת-היבשת ההודית | ציילון הפורטוגזית (1518–1658) • לקשאדוויפ (1498–1545) • האיים המלדיביים (1518–1521, 1558–1573) • וסאי-ויראר (1535–1739); מומבאי (1534–1661); קז'יקוד (1512–1525); קנאנור (1502–1663); צ'אול (1521–1740); צ'יטגונג (1528–1666); קוצ'י (1500–1663); קאנור (1536–1662); דאדרה ונאגר הבלי (1779–1954); דאמאן (1559–1962); דיו (1535–1962); גואה וגואה העתיקה (1510–1962); הוגלי (1579–1632); נגפטינאם (1507–1657); פוליקאט (1518–1619); פאליפורם (1502–1661); סלסט (1534–1737); מצ'יליפטנאם (1598–1610); מנגלור (1568–1659); סוראט (1540–1612); טהואוטהוקודי (1548–1658); סן תומא דה מליאפור (1523–1662; 1687–1749) |  |
| מזרח ודרום מזרח אסיה | איי בנדה (המאה ה-16 עד המאה ה-18) • פלורס (המאה ה–16 עד המאה ה–19) • מקאו (1557–1999) • מקאסאר (1512–1665) • מלאקה (1511–1641) • איי מאלוקו (אמבון 1576–1605, טרנאטה 1522–1575, טידורה 1578–1650) • נגסאקי (1571–1639) • טימור הפורטוגזית (1702–1975) |  |
| אמריקה הצפונית | ניופאונדלנד (1501–1570?) • לברדור (1501–1570?) נובה סקוטיה (1519–1570?) |  |
| אמריקה המרכזית והדרומית | ברזיל (1500–1822) • ברבדוס (1536–1620) • הפרובינציה הציספלאטינית (1808–1822) • גיאנה הצרפתית (1809–1817) • קולוניה דל סקרמנטו (1680–1777) |  |
| מדיירה והאיים האזוריים | שתי קבוצות איים אלה היוו חלק מהאימפריה הפורטוגזית החל במאה ה-15, וב-1976 היו למחוזות אוטונומיים. |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559873805171  GND: 4323683-2  LCCN: n82127917  NKC: ge407787  SUDOC: 200615009  VIAF: 315526182   WorldCat (עם VIAF): 315526182
אנשי פאנפילוב

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  אלכסנדר בק
 שפת המקור:  רוסית
 סוגה:  מלחמה
 נושא:  באורג'ן מומיש-אולי, הקרב על מוסקבה 
 הוצאה
 הוצאה:  הקיבוץ המאוחד (תרגום).
 תאריך הוצאה:  1944
 מספר עמודים:  297
 הוצאה בעברית
 תרגום:  1946, בידי שלמה אבן שושן.
 סדרה
 הספר הבא:  ימים אחדים
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001313978, 001326304, 001850275, 001913427, 001913425, 003666162
 
אנשי פאנפילוב (ברוסית: דרך וולוקולמסק, Волоколамское шоссе) הוא הראשון בסדרה בת שלושה ספרים, שנכתבו על ידי הסופר אלכסנדר בק. הסדרה מתארת את לחימתו של גדוד חיל רגלים סובייטי בעת הקרב על מוסקבה במלחמת העולם השנייה. שלושת הספרים הם אנשי פאנפילוב, ימים אחדים, ועתודתו של גנרל פאנפילוב. הראשון יצא לאור בשנת 1944.
פרטי העלילה

הסיפור, למעט הפרק הראשון בכל ספר, מסופר מנקודת מבטו של הקצין הקזחי סגן באורג'ן מומיש-אולי, מפקד גדוד באוגדת הרובאים ה-316 של הצבא האדום תחת פיקודו של הגנרל איוואן פאנפילוב. בשלושת הספרים מסופרים סיפורי הקרבות, התלאות שעובר הגדוד ולבטי המפקד. בספר מתוארים שלבי ההכשרה של הלוחמים והמפקדים, אירועים מיוחדים במלחמה דוגמת ההוצאה להורג של חייל שברח והשיחות הרבות שעורך מפקד הגדוד עם לוחמיו, המסדר המפורסם בו מדיח המג"ד, מומיש-אולי, מפקד מחלקה שגילה מורך לב נוכח פני האויב והקרבות כנגד הורמאכט. הפרק הראשון בכל ספר, עוסק בשיחה בין הסופר לבין גיבורו. שיחה זו נסובה בעיקר על חובתו של הסופר והתחייבותו לדווח רק אמת ובלא הגזמות. ההווי הצבאי הסובייטי מודגש היטב בספר: בכל יחידה יש פוליטרוק, מדריך פוליטי, האחראי על מדיניות המפלגה בתוך הצבא.
כתיבה

אלכסנדר בק, עיתונאי וסופר סובייטי, הצטרף לאחת מיחידות המתנדבים שהוקמו בחופזה במוסקבה עם פתיחת מבצע ברברוסה. הוא הועבר לשמש ככתב צבאי בטרם השתתף בקרב, וככזה סיקר את הקרב על מוסקבה עבור כתב-העת 'זנאמיה'. ב-1942, החליט לכתוב ספר על אותה מערכה, ולשם כך הצטרף כעיתונאי למטה אוגדת המשמר ה-8 ע"ש איוואן פאנפילוב. האוגדה, לשעבר ה-316, קודמה למעמד של עוצבת משמר (גווארדיה) בהוקרה על תפקידה בעיכוב ההתקדמות הגרמנית לעבר הבירה ונקראה על שם מפקדה שנפל אז. חלק מפרסומה נבע מכך שעשרים-ושמונה מחייליה נפלו עד האיש האחרון, לכאורה, בהגנה על עמדתם.
במרץ 1942 הגיע בק למטה האוגדה, שהשתתפה אז בלחימה בכיס דמיאנסק. שם פגש לראשונה בבאורג'ן מומיש-אולי, קצין קזחי שנטל חלק במערכה על מוסקבה כמפקד גדוד. בק החליט שמומיש-אולי יהיה במרכז העלילה של ספרו המתוכנן, וביקש להתבסס על זכרונותיו. הקצין התייחס אליו בספקנות ודחה אותו במשך זמן ממושך. בק ניסה לשכנעו זמן ממושך; ברנדון שכטר מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שחקר את היחסים בין השניים, כתב כי "בק נטפל אליו במשך שבועות... מומיש-אולי ופקודיו התעמרו בו, תוך שהם בוחנים אותו." הקצין נעתר לבסוף והסכים לכך שבק יראיין אותו בהרחבה. הפגישות ביניהם נערכו בהפוגות בין הקרבות, ולאחר מכן בבית-החולים אליו פונה מומיש-אולי כדי לטפל בפצע ישן.
עבודה ראשונה פרי עטו של בק בהתבסס על הראיונות התפרסמה במהדורת מאי-יוני 1943 של 'זנאמיה', תחת הכותרת "אנשי פאנפילוב בקו החזית". היא הייתה בעיקרה דיווח עיתונאי, אף כי כבר בשלב זה הוסיף בק מוטיבים משלו: הוא כלל גם סיפור אהבה בדיוני. לקראת סוף השנה, כבר היה הרומן שחיבר, "דרך וולוקולמסק", מוכן במידה רבה. בכינוס הסופרים הסובייטים בדצמבר, בו נכחו מומיש-אולי ובק, תקף הראשון בבוטות את השני והאשים אותו בסטייה מהאמת ובסילוף המאורעות כדי לייפות את הסיפור: "מומיש-אולי היה משוכנע שבק, אזרח עם הבנה מוגבלת של מלחמה ומעט מאוד ניסיון אישי בתחום, הניח לדמיונו להשתולל... ולפגוע באמיתות הדיווח." אף כי בק תיאר את עצמו כ"לבלרו" של הקצין, מומיש-אולי האשים אותו בהפרת ההסכמות ביניהם ובהוספת פרטים בדיוניים, וחשוב מכך, בשימוש בסגנון ספרותי יותר במקום בדיווח התמציתי של הקצין. "דרך וולוקולמסק" התפרסם ב'זנאמיה' לראשונה שנה לאחר הכתבה הראשונה של בק. מלכתחילה, תכנן בק לחבר סדרה בת ארבעה כרכים על השתתפות גדודו של מומיש-אולי בלחימה, אך הקצין לא רווה נחת מ"דרך וולוקולמסק". הוא חדל לחלוטין משיתוף פעולה עם הסופר ב-1945, ובק נאלץ לזנוח את תוכניתו.
בשנים הבאות, בעקבות ההצלחה האדירה לה זכה "דרך וולוקולמסק", זכו הן הסופר והן גיבור העלילה לפרסום נרחב. מומיש-אולי לא חדל מלהשתלח בבק: בין השאר, חיבר מספר גדול של מכתבי תלונה לרשויות בנידון. ב-1949, הוא השלים טיוטה של ספר משלו על האירועים במוסקבה: כפי שציין שכטר, לא הסופר ולא הקצין שינו אי-פעם את גרסתם לגבי המתואר ב"דרך וולוקולמסק"; הן ספרו של מומיש-אולי והן ההמשכים של בק מתחילים בנקודה לאחר סיום הספר הראשון. הקצין, שהיה עסוק גם בחובותיו בצבא, השתהה בפרסום עבודתו. ספרו, "מוסקבה מאחורינו", יצא לאור רק ב-1958, ובו השלים את סיפורו של הגדוד עד להדיפת הגרמנים מהבירה. פרסום "מוסקבה מאחורינו" הניע את בק לשוב לרעיונו המקורי, והוא חיבר את "ימים אחדים" ו"עתודתו של הגנרל פנפילוב" ב-1960.
קבלת הספר

כבר בכינוס הסופרים הסובייטים בדצמבר 1944, הכריז ויקטור שקלובסקי כי "דרך וולוקולמסק" הוא "הספר הטוב ביותר שנכתב על המלחמה." הספר זכה להצלחה גדולה בברית המועצות ובגוש המזרחי בכלל.
"דרך וולוקולמסק" תורגם לעברית על ידי שלמה אבן שושן ב-1946, ויצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד. יכולת העמידה בפרץ של הצבא האדום מול מכונת המלחמה הגרמנית הייתה מודל לחיקוי עבור לוחמי הפלמ"ח. הספר, שהיה לספר מכונן בפלמ"ח ובצה"ל, אף חולק כמתנה על ידי קצין החינוך של הפלמ"ח, בני מרשק, והונהגה חובת קריאה בו בקורסי קצינים ומפקדים. במלחמת העצמאות הושפעו מן הספר מפקדים רבים בפלמ"ח ובצה"ל ובהם: רפי קוצר, אשר הקים את סיירת גולני במלחמת העצמאות והיה למפקדה הראשון, אשר תיאר לימים כי הושפע רבות מן הספר בעת הקים את היחידה והוביל אותה בקרבות, יצחק פונדק, אשר בראשית המלחמה פיקד על גדוד 53 בחטיבת גבעתי, ולחם בקרבות לשחרור הנגב, ואורי בן-ארי, אשר פיקד על פלוגה א' בגדוד הרביעי בחטיבת הראל של הפלמ"ח. גם בעת פעולות התגמול שלאחר המלחמה, היה הספר נכס צאן ברזל בידי מפקדי צה"ל ובהם מוטה גור, אשר תיאר בספרו "פלוגה ד'" כיצד השתמש בספר למטרות חינוך בצנחנים. הספר ניתן בצה"ל כשי לבוגרי קורסי פיקוד בחיל השריון וחיל הרגלים, ובהם קורס קצינים וקורס מפקדי כיתות, וללוחמי ולמפקדי יחידות מובחרות.
בסין, בעיקר לפני הפיצול הסיני-סובייטי, היה "כביש וולוקולמסק" ברשימת הספרים שחברי המפלגה הקומוניסטית של סין ואנשי הסגל בצבא השחרור העממי חויבו בקריאתם. הספר היה מוכר מאוד בקרב המהפכנים הקומוניסטים בקובה: פידל קסטרו אמר לביוגרף נורברטו פואנטס כי הספר השפיע עליו עמוקות. ב-1961, אמר שר ההגנה דאז ראול קסטרו לעיתונאי כי "כל מפקד חטיבה" בצבא הקובני "מחויב להחזיק בעותק של הספר." ב-27 ביוני 1963 הוכנס הספר לתוכנית החינוך הפוליטי לחיילים של צבא גרמניה המזרחית, במסגרת פקודה מס' 50/63 של משרד ההגנה, שנוסחה בהנחיית ולטר אולבריכט עצמו. ב-1970, חיבר מועדון הזמר של הצג"מ בנויברנדנבורג שיר בשם "על דרך וולוקולמסק", שנעשה פופולרי מאוד. בהיסטוריה הרשמית של הצבא המזרח-גרמני, "צבא לשלום ולסוציאליזם", מוקדשים שלושה עמודים להשפעת הספר.
עיבודים

ב-1968, יצא לאקרנים הסרט "מוסקבה מאחורינו", שהופק על ידי אולפני קזחפילם מאלמא אטא. רוב השחקנים היו קזחים. התסריט התבסס על "דרך וולוקולמסק". אסנבק אומוראלייב גילם את מומיש-אולי ווסבולוד סנאייב את פאנפילוב.
ב-1984, שידרה הטלוויזיה הסובייטית את "דרך וולוקולמסק", מיני-סדרה בשני חלקים בהשתתפות שחקני התיאטרון האומנותי של מוסקבה ע"ש גורקי. את מומיש-אולי שיחק בוריס שצ'רבקוב ואת פאנפילוב גילם גאורגי בורקוב.
בין 1985 ל-1987 חיבר המחזאי המזרח-גרמני היינר מילר מחזה בן ארבע מערכות, גם הוא בשם "דרך וולוקולמסק". ההצגה עסקה בהתפרקות האידיאלים של הקומוניזם. בחלק הראשון, "פתיחה רוסית" – שמושפע ממחזהו הקלאסי של היינריך פון קלייסט, "הנסיך מהומבורג" – משחזר המפקד הסובייטי המגן על הדרך (דהיינו, מומיש-אולי) כיצד הורה להוציא להורג אחד מחייליו. הקצין מגלם כאן את תפקידו של הנסיך הבוחר צמא-הדמים ממחזהו של קלייסט.
בנובמבר 2016 יצא לאקרנים הסרט העצמאי "28 אנשי פאנפילוב", שהופק על ידי אולפני Libyan Palette Studios ואולפני לנפילם, בבימויו של קים דרוז'ינין. התסריט מתבסס על המיתוס של אנשי פאנפילוב ועל הספר על "דרך וולוקולמסק".
לקריאה נוספת

אנשי פאנפילוב מאת אלכסנדר בק. תרגם מרוסית שלמה אבן-שושן. הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשכ"ח 1968.
ימים אחדים מאת אלכסנדר בק. תרגם מרוסית שלמה אבן שושן. הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשכ"ח 1968.
עתודתו של הגנרל פאנפילוב מאת אלכסנדר בק. תרגם מרוסית שלמה אבן שושן. הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשכ"ח – 1968.
הערות שוליים

↑  גל פרל פינקל, מתווה הרכש שאישרה הממשלה לצבא מלמד על סדר העדיפויות האמיתי שלו, באתר זמן ישראל, 10 בפברואר 2021.
↑  אמיר ברעם וגל פרל פינקל, רף פצ"ן – לחשל את החרב, כתב העת "בין המערכות" באתר צה"ל, 20 ביולי 2021.
↑  שכטר, עמ'. 8.
↑  שכטר, עמי 21.
↑  אנשי פאנפילוב, אתר הפלמ"ח.
↑  אורי שמחוני, "לוייתן לבן", הוצאת גלורי, 2006, עמודים 123-124.
↑  שמעון שיפר, במלחמה כמו במלחמה, באתר ynet, 9 במרץ 2025.
↑  ספרו של אלעזר שטרן, משא כומתה - ניווטים בגובה העיניים, למשכל - הוצאת ידיעות אחרונות וספרי חמד, 2009, עמ' 140
↑  רפי קוצר, "מחלקת הקומנדו". בתוך: בנימין עציוני (עורך), "אילן ושלח - דרך הקרבות של חטיבת גולני", הוצאת מערכות, 1950, עמ' 287-291.
↑  אביחי בקר, באתי לבקש סליחה, באתר הארץ, 20 באפריל 2004.
↑  אורי בן ארי, "אחרי!", הוצאת ספרית מעריב, 1994, עמ' 39.
↑  מרדכי גור, פלוגה ד', הוצאת משרד הביטחון, 1977, עמ' 35-38.
↑  Oleg Borisov, Boris Koloskov. Soviet-Chinese relations, 1945-1970. Indiana University Press (1975). ISBN 9780253354105. עמ' 163-164.
↑  C. F. Judson. Cuba and the Revolutionary Myth: The Political Education of the Cuban Rebel Army, 1953-1963. Westview Press (1984). ISBN 9780865318274. עמ' 124.
↑  Norberto Fuentes. Die Autobiographie des Fidel Castro. DTV Deutscher Taschenbuch (2008). ISBN 978-3-423-34495-1. עמ' 530.
↑  USSR Union of Writers. Soviet Literature: April 1961. ISSN 0202-1870. עמ' 146.
↑  Klaus Froh. Chronik der NVA, der Grenztruppen und der Zivilverteidigung der DDR 1956-1990. Köster (2010). ISBN 9783895747458. p. 140.
↑  Karl-Günter Schirrmeister. Erziehung zum Hass: geistige Militarisierung in der DDR. ISBN 9783879593347. עמ' 235.
↑  Reinhard Brühl. Armee für Frieden und Sozialismus: Geschichte der Nationalen Volksarmee der DDR. Militarverlag der DDR (1987). ISBN 9783327004593. עמ' 319-321.
↑  ברוס פאנייר. "קזחסטן: הרעב הנשכח". רדיו אירופה החופשית, 28.12.2007. (באנגלית).
↑  גל פרל פינקל‏, הרמטכ"ל איזנקוט והמלחמה הבאה, באתר וואלה, 18 בינואר 2016.
↑  Jonathan Kalb. The Theater of Heiner Müller. Limelight (1998). ISBN 0-87910-965-3. עמ' 52.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012289269705171  VIAF: 2697161881989834100001   WorldCat (עם VIAF): 2697161881989834100001
דאונינג 10

| --- | --- |


 מידע כללי
 סוג:  בית טורי, מושב הממשלה 
 שימוש:  ראש ממשלת בריטניה
 כתובת:  10 Downing St London SW1A 2A
 מיקום:  לונדון
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 בעלים:   ממשלת בריטניה
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1684
 תאריך פתיחה רשמי:  1684 
 אדריכל:  ויליאם קנט, Kenton Couse 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו-קלאסית, אדריכלות ג'ורג'יאנית 
 מידות
 קומות:  3
 
 קואורדינטות:  51°30′12″N 0°07′40″W﻿ / ﻿51.503333333333°N 0.12777777777778°W﻿ / 51.503333333333; -0.12777777777778
 אתר רשמי
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסדאונינג 10(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסדאונינג 10(למפת הסיטי של וסטמינסטר רגילה) הפרלמנט הבריטידאונינג 10(למפת הסיטי של וסטמינסטר מוגדלת) הפרלמנט הבריטידאונינג 10
 
רחוב דאונינג מספר 10 (באנגלית: Downing Street‏ 10; ידוע לרוב בפשטות כ"מספר עשר", Number 10) היא כתובת מעונו הרשמי ומקום העבודה העיקרי של ראש ממשלת בריטניה. המבנה שוכן ברחוב דאונינג ברובע וסטמינסטר, בירת הממלכה המאוחדת בלונדון.
הוא נבנה בשנים 1682–1684, ומשמש כמעונם הרשמי של כל ראשי ממשלת בריטניה מאז כהונתו של רוברט וולפול.
משרד ראש הממשלה, אשר הביטויים "דאונינג סטריט" ו"Number 10" משמשים כשמות נרדפים עבורו, ממוקם בתוך מבנה דאונינג 10 והוא חלק ממשרד הקבינט. המשרד מאויש על ידי עובדי מדינה ויועצים מיוחדים.
דאונינג 10 הוא רכוש ממשלת בריטניה. הבעלות המשפטית הרשומה עליו מוחזקת בשם מזכיר המדינה לענייני דיור, קהילות וממשל מקומי, אשר משמש כישות משפטית עצמאית.
היסטוריה

האזור סביב רחוב דאונינג היה ביתם של התיישבויות רומיות, אנגלו-סקסוניות ונורמניות, והוא כבר שימש כמרכז ממשלתי יוקרתי לפני כ-1,000 שנה.
היסטוריה > התקופה הרומית וההתיישבויות המוקדמות

הרומאים הגיעו לבריטניה לראשונה בשנת 55 לפני הספירה תחת פיקודו של יוליוס קיסר. הם הקימו את בירתם בלונדיניום (לונדון של היום), אך בחרו באי ת'ורני, שהיה אזור ביצתי בין שני ערוצי נהר הטייברן, כאתר להתיישבות מוקדמת. עם זאת, ההתיישבויות הרומיות, כמו גם אלו של האנגלו-סקסים והנורמנים שבאו אחריהם, לא הצליחו במיוחד. האזור סבל ממגפות, ותושביו היו עניים. מסמך משנת 785 מתאר את המקום כ"אתר נורא".
היסטוריה > התהוות מרכז השלטון בווסטמינסטר

לקראת המאה ה-11 קיבל האזור חשיבות בזכות תמיכה מלכותית. המלך קאנוט בנה שם ארמון, ואדוארד המתוודה ויורשו, ויליאם הכובש, שמרו על נוכחות מלכותית במקום. הקמת מנזר וסטמינסטר על ידי אדוארד המתוודה חיזקה את מעמד האזור כמרכז שלטוני וכנסייתי.
היסטוריה > רחוב דאונינג והמלוכה הבריטית

הבניין הראשון הידוע שעמד באתר דאונינג 10 היה מבשלת "הגרזן" של מנזר אבינגדון מימי הביניים. עד תחילת המאה ה-16 המקום ננטש. הנרי השמיני חיזק את מעמד האזור כאשר הקים בו מעון מלכותי מפואר.
בשנת 1530 הפקיע הנרי השמיני את "בית יורק" מקרדינל וולזי, ושילב אותו בארמון וייטהול. הארמון הפך למעון הרשמי של המלכים הטיודורים והסטיוארטים עד שנהרס בשריפה בשנת 1698. הקרבה לארמון העניקה לאזור חשיבות רבה, ורחוב דאונינג נבנה על שפת מתחם הארמון.
היסטוריה > הקמה

הבית הראשון באתר דאונינג 10 נבנה בשנת 1581, כאשר המלכה אליזבת הראשונה החכירה את הקרקע לסר תומאס נייבט. לאחר פטירתו, הבית עבר בירושה לבני משפחת המפדן, שהיו מעורבים במאבקים פוליטיים בתקופת מלחמת האזרחים האנגלית.
ג'ורג' דאונינג, דיפלומט ואיש מנהל, היה אחראי על בניית הרחוב הנושא את שמו. בין 1682 ל-1684 נבנו שם 15 עד 20 בתים חדשים, אך איכותם הייתה ירודה – הבנייה נעשתה על יסודות חלשים, עם קירות שנראו כאילו נבנו מלבנים מסודרות אך למעשה היו צבועים בצבע מדומה.
הפיכה למעון רשמי
הבית המקורי היה ידוע כ"בית המפדן" (Hampden House) ושימש למגורים פרטיים. במאה ה-18, המלך ג'ורג' השני העניק אותו לסר רוברט וולפול, שכיהן כ"הלורד הראשון של האוצר" (First Lord of the Treasury) – תואר השווה לערך לתפקיד ראש הממשלה. וולפול סירב לקבל את הבית כמתנה פרטית וביקש שהוא ישמש כמגורים רשמיים עבור מחזיקי התפקיד בעתיד. הוא עבר להתגורר שם בשנת 1735, לאחר שיפוץ מסיבי שבוצע על ידי האדריכל ויליאם קנט.
היסטוריה > מאות ה-19 וה-20

במהלך השנים, כמה מראשי הממשלה העדיפו להתגורר בבתים פרטיים, אך דאונינג 10 הפך בהדרגה למרכז הממשל הבריטי. במאה ה-19, המבנה היה במצב רעוע, ורבים אף שקלו להרוס אותו. בסופו של דבר, הוחלט לשקם אותו, והוא עבר שיפוצים משמעותיים תחת פיקוחם של אדריכלים כמו ג'ון סואן וקווינלן טרי.
היסטוריה > תקופת מלחמות העולם

במלחמת העולם הראשונה, חדר הקבינט בדאונינג 10 הפך למרכז ניהול המאמץ המלחמתי. במהלך מלחמת העולם השנייה, וינסטון צ'רצ'יל העדיף להשתמש במתחם זה לעבודתו, למרות שנפילת פצצות גרמה נזק למבנה. לבסוף, הוקמו עבורו בונקרים תת-קרקעיים שנודעו בשם "חדרי המלחמה של צ'רצ'יל".
היסטוריה > המאה ה-20 וה-21

בשנות ה-50, המבנה היה במצב קריטי, והתגלו בעיות מבניות חמורות. לבסוף, הוחלט לשמר את הבית המקורי תוך חיזוקו באופן משמעותי. במהלך השיפוצים גילו שהלבנים החיצוניות היו במקור בצבע צהוב, אך הזיהום התעשייתי של לונדון הפך אותן לשחור – ולכן, לאחר הניקוי, נצבעו מחדש בשחור כדי לשמר את המראה המוכר.
בשנים האחרונות, בוצעו שיפוצים נוספים כדי לשפר את הבניין מבחינה תשתיתית, לרבות חיזוק יסודותיו, התקנת מערכות חימום חדשות, ושיפור הנגישות לנכים.
היסטוריה > כיום

דאונינג 10 משמש לא רק כמקום מגוריו ומשרדו של ראש הממשלה, אלא גם כמרכז לאירועים רשמיים, כולל קבלות פנים למנהיגים עולמיים, אנשי ציבור ופעילים חברתיים. חדר האוכל הממלכתי יכול להכיל עד 65 סועדים סביב שולחן גדול בצורת U, ועליו מוצגים כלי כסף מסורתיים המייצגים את המלאכה הבריטית. במשך מאות שנים, דאונינג 10 נשאר סמל לעוצמה פוליטית והיסטורית – מקום שבו התקבלו כמה מההחלטות המשמעותיות ביותר שעיצבו את בריטניה והעולם כולו.
חדרים ומתקנים

הבית נבנה לפני כשלוש מאות שנה, הוא בעל שלוש קומות ויש בו כמאה חדרים. מעונו הפרטי של ראש הממשלה נמצא בקומה השלישית, ובקומת המרתף מצוי המטבח. הקומות האחרות משמשות למשרדים, אולמות כנסים וחדרי אוכל בהם מארח ראש הממשלה את מנהיגי העולם ואישים מכובדים אחרים. הבית נמצא סמוך לארמון וסטמינסטר, בו יושב הפרלמנט, ולארמון בקינגהאם.