stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וסילה אלכסנדרי
יצירתו > ההכרה בפועלו

ב-1853, עם הקמת האגודה הספרותית ז'ונימאה, התמנה אלכסנדרי לחבר כבוד למשך כל חייו.
בשנת 1878, בחודש מאי, נערך לראשונה במסגרת החגיגות הלטיניות במונפלייה, הפסטיבל לשירה בשפות לטיניות, בנוכחות כ-60,000 חוגגים, מספר עצום עבור אותה תקופה. פרדריק מיסטרל היה אחד השופטים. המשורר הקטלאני אלברט דה קינטנה הציע גביע כסף למי שיזכה בתחרות. בתחרות זכה שירו של אלכסנדרי, "Oda gintei latine", שגבר על 550 שירים אחרים שנשלחו מארצות בהן דיברו בשפות לטיניות. המלחין האיטלקי פיליפו מרקטי חיבר מוזיקה עבור השיר והוא נוגן בחגיגות בעת שהוכרזה הזכייה בהכרעה פה אחד של חמשת השופטים. הגביע הועבר לביתו של אלכסנדרי ונשאר שם עד 1932, כאשר בתו של אלכסנדרי העניקה את הגביע לאקדמיה הרומנית. שיר זה תורגם לשפות רבות וגם לעברית, בנפרד, על ידי יצחק איזיק טאובס ומתתיהו שמחה רבנר ואלכסנדרי, שהתכתב עם טאובס, היה גא מאוד על כך ששירו תורגם לשפת כתבי הקודש. אלכסנדרי עצמו לא הגיע לתחרות בגלל המלחמה שהתנהלה באותה עת ברומניה, אך הגיע לתחרות השנייה, כעבור 4 שנים, והתקבל בכבוד גדול.
לאחר הזכייה זרמו אל ביתו של אלכסנדרי ברכות רבות מכל הכיוונים. מועצת עיריית יאשי התכנסה והחליטה לשנות את שמו של רחוב "הקדוש איליה" לרחוב "וסילה אלכסנדרי" וגם הקציבה חמשת אלפי לאי ליצירת פסל בדמות המשורר. בתיאטרון הלאומי בבוקרשט נערכה סעודה חגיגית ומקהלה של 200 זמרים שרה את שירו של אלכסנדרי לפי המוזיקה של מרקטי.
ב-1886, בכתב העת "שיחות ספרותיות", במאמרו "משוררים ומבקרים", סיכם המבקר טיטו מאיורסקו את פועלו של אלכסנדרי:
הלירה הססגונית שלו הדהדה באמצעותו לכל משב רוח שהתעורר בעם שלנו. במה טמון הערך הייחודי של אלכסנדרי? במכלול הטוטלי של פעולותיו הספרותיות.
אלכסנדרי והאקדמיה הרומנית

מ-1866 היה אלכסנדרי אחד החברים המייסדים של "החברה הספרותית הרומנית לטיפוח השפה", שהייתה עתידה ב-1879 לשנות את שמה ל"האקדמיה הרומנית". במסגרת זו הוא נאבק נגד חסידי הלטינית ולמען כתיבה פונטית.
אלכסנדרי התפטר מהאקדמיה ב-1871, במחאה על כך שהאקדמיה קיבלה את העיקרון האטימולוגי והחליטה לפרסם מילון שהוא התנגד לו. ב-1879 הוזמן לשוב להיות חבר באקדמיה, ונבחר לראש הוועדה לתיקון האורתוגרפיה של השפה הרומנית.
ביתו של אלכסנדרי, שבגינתו נקבר ואחוזתו, עברו על פי צוואתו, לרשותה של רעייתו וזו, בתורה, העבירה אותם ב-1914 לידי האקדמיה הרומנית, שהפכה את הבית למוזיאון לזכרו של אלכסנדרי. ב-1928 הקימה האקדמיה מאוזולאום באחוזתו, מעל לקברו.
מיצירותיו > קומדיות ומחזות דרמטיים

אלכסנדרי כתב יותר מ-50 מחזות, בהם 9 קומדיות, אחת מהן בחרוזים, בצרפתית.
Farmazonul din Harlau ("המכשף מחרלאו"), 1841
Modista si cinovnicul ("הכובענית ועובד המדינה"), 1841
Iorgu de la Sadagura ("יורגו מסדגורה"), 1844
Creditorii ("המלווים"), 1845
Iaşii în carnaval ("יאשי בקרנבל"), 1845
Un rămășag ("התערבות"), 1846
Piatra din casă ("האבן שבתוך הבית"), 1847
Nunta țărăneásca ("החתונה הכפרית"), 1850
Chiriţa în Iaşi sau două fete ş-o neneacă ("קיריצה ביאשי או שתי בנות ודודה אחת"), 1850
Chiriţa în provinţie ("קיריצה בפרובינציה"), 1855
Cetatea Neamţului ("מבצר הגרמני"), 1857
Sgârcitul risipitor ("הקמצן הבזבזן"), 1863
Lipitorile satelor ("עלוקות הכפרים"), 1863
Chiriţa în voiagiu ("קיריצה במסע"), 1865
Boieri şi ciocoi ("בויארים וצ'יוקוים", 1874
Chiriţa în balon ("קיריצה בבלון פורח"), 1875
Despot Vodă ("דספוט ווֹדה"), 1879
Fântâna Blanduziei ("הבאר של בלנדוזיה"), 1884
Ovidiu ("אובידיוס"), 1885
מיצירותיו > שירה

Poezii populare. Balade Cântice bătrâneşti ("שירים עממיים. בלדות (שירים מהזקנים)"), 1852
Poezii populare. Balade adunate şi îndreptate de V. Alecsandri ("שירים עממיים. בלדות שנאספו ותוקנו על ידי וסילה אלכסנדרי - חלק שני"), 1853
Doine şi lăcrămioare ("דוינות ודמעות קטנות"), 1853
Pasteluri ("פסטלים"), 1868-1869
מיצירותיו > פרוזה

Istoria unui galben ("סיפורו של מטבע זהב")
Suvenire din Italia. Buchetiera de la Florenţa ("מזכרת מאיטליה. מוכרת הפרחים מפירנצה")
Iaşii în 1844 ("יאשי ב-1844")
Un salon din Iaşi ("טרקלין ביאשי")
Românii şi poezia lor ("הרומנים ושירתם")
O primblare la munţi ("טיול בהרים")
Borsec ("בורסק" [מקום ברומניה שיש בו מקור מים מינרליים ידועים בטעמם])
Balta-albă ("בלטה אלבה" [פירוש השם הוא "הבִיצה הלבנה]")
Călătorie în Africa ("מסע באפריקה")
Un episod din anul 1848 ("אפיזודה משנת 1848")
מיצירותיו > פרוזה בכתבי עת

Satire şi alte poetice compuneri de prinţul Antioh Cantemir ("סטירות ודברי שירה אחרים שחיבר הנסיך אנתיוך קנטמיר")
Melodiile româneşti ("נעימות רומניות")
Prietenii românilor ("ידידי הרומנים")
Lamartine ("לָמרטין")
Alecu Russo ("אלקו רוסו")
Dridri ("דרידרי"; רומן שנכתב ב-1869 ופורסם ב-1873)
Din albumul unui bibliofil ("מאלבומו של ביבליופיל")
Vasile Porojan ("וסילה פורוז'אן")
Margărita ("מרגריטה"; נובלה שנכתבה ב-1870 ורק מקטע קטן ממנה פורסם ב-1880)
Introducere la scrisorile lui Ion Ghica către Vasile Alecsandri ("מבוא למכתבי יון גיקה אל וסילה אלכסנדרי")
לקריאה נוספת

Alexandru Piru, Istoria literaturii române de la început pînă azi (אלכסנדרו פירו, היסטוריה של הספרות הרומנית מראשיתה ועד היום), Bucureşti: Univers, 1981.
V. V. Heneş, Renaşterea României moderne ו. ו. חנש, תחיית רומניה המודרנית
יהודה תיאודור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 בדצמבר 1849 י"ג בטבת תר"י סמלינינק, פרוסיה המזרחית 
 פטירה:  3 באוגוסט 1923 (בגיל 73) כ"א באב תרפ"ג ברלין, רפובליקת ויימאר 
 מקום קבורה:  ברלין, בית הקברות וייסנזה
 מדינה:  גרמניה
 מקום פעילות:  בויאנובו וברלין
 תקופת הפעילות:  ? – 3 באוגוסט 1923 
 תחומי עיסוק:  חוקר מדרש ואגדה
 רבותיו:  זכריה פרנקל 
 
יהודה יוליוס תיאודור (בכתיב יידי: טהעאדאר, בגרמנית: Julius Theodor‏; י"ג בטבת ה'תר"י, 28 בדצמבר 1849 – כ"א באב ה'תרפ"ג, 3 באוגוסט 1923) היה רב וחוקר יהודי גרמני, שנודע בעיקר כחוקר המדרש.
ביוגרפיה

יהודה יוליוס נולד בסמלינינק (גר') שבפרוסיה המזרחית. הוא למד פילוסופיה ומזרחנות באוניברסיטת ברסלאו, וכן היה תלמידו של זכריה פרנקל בבית המדרש לרבנים בברסלאו. עם סיום קבלת הדוקטורט מהאוניברסיטה והסמיכה לרבנות מבית המדרש, שימש תיאודור כרב במספר קהילות קטנות במזרח גרמניה.
תיאודור הוסמך לרבנות בינואר 1878, בגיל עשרים ותשע ועבר לבויאנובו בשנת 1888 בו כיהן כרב של קהילה יהודית מצומצמת
בשנת 1890 הוא ביקר באוקספורד ובפריז בחיפוש אחר כתבי יד של המדרשים. כתב מספר מאמרים וחיבורים חשובים בנוגע לתולדות הספרות המדרשית וגירסותיהם.
חיבורו החשוב היה פרסום בשנת 1903 של 80 עמודים של תחילת מהדורה מדעית לבראשית רבה. בכך נפתח עידן חדש בחקר המדרשים. למהדורה הוסיף פירוש בשם "מנחת יהודה". את עבודתו זו לא הספיק לסיים והוא כתב את חיבורו זה עד פרשת תולדות. המשך עבודתו נעשה 20 שנה מאוחר יותר על ידי חנוך אלבק.
נפטר בעיר ברלין בשנת 1923 ונקבר בבית הקברות היהודי בווייסנזה.
לקריאה נוספת

ג' קרסל, לכסיקון הספרות העברית בדורות האחרונים, כרך ב', עמ' 985 -986, הוצאת ספרית פועלים 1965-1967.
יונה פרנקל, מדרש ואגדה כרך ג', האוניברסיטה הפתוחה, 1996, עמ' 967-968
תמר קדרי, מנחה ליהודה: יהודה תיאודור ועריכתם של מדרשי האגדה הארץ־ישראליים, בהוצאת מפעל המדרש ומכון ליאו בק, ירושלים, תשע"ז/2017.
הערות שוליים

↑  ע"פ לכסיקון קרסל, במקומו, וע"פ הכיתוב על מצבתו
↑  תמר קדרי, מנחה ליהודה, מפעל המדרש, 2017, עמ' 22-23
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268799805171  GND: 139551344  ISNI: 0000 0000 7145 6655  LCCN: no2003092204  NKC: xx0019046  SUDOC: 12276000X  VIAF: 9540460   WorldCat (עם VIAF): 9540460 
מצבת קברו של הרב יהודה תיאודור
טרנספט

הטרנספט (transept) הוא החלק הצבוע בחום בהיר, מקום המצלב (crossing) צבוע בחום כהה.
באדריכלות כנסיות טרנספט (transept), או בעברית: בית הרוחב, הוא מעבר הניצב לספינה הראשית (Nave) בכנסייה או קתדרלה ויוצר עמם צורת צלב. הטרנספט מפריד בין המקדש, האפסידות ובית המקהלה (Choir) לספינה הראשית ולמעברים המכילים מקומות ישיבה או עמידה לקהל. הטרנספט חוצה את המעברים הראשיים במקום המצלב (crossing) ועל ארבעת העמודים המרכזיים אפשר להקים צריח מרכזי, קמרון מפואר וגדול או כיפה.
לבד מן צורת הצלב הסמבולית, אשר משמעותה התעצמה במשך הדורות, משמש הטרנספט כחלל בעל תפקידים פונקציונליים. בכנסיות בהן נמצא קבר קדוש, כמו כנסיות זיכרון או כנסיות בעלות מזבח מיוחד, מאפשר הטרנספט למאמינים להתקרב אל המונומנט המקודש. בטקסים הדתיים משמש הטרנספט גם כמקום מושבם של הכמרים ושל המקהלה הכנסייתית. מאחר שבדרך כלל המזבח ממוקם במזרח הכנסייה, ואילו הטרנספט משתרע מצפון לדרום, משמשים הקיר הצפוני והדרומי בטרנספט כאמצעי להחדרת אור טבעי לכנסייה.הם מכילים בדרך כלל חלונות מקושטים בויטראז'ים, ולעיתים אף חלון רוזטה המופיע במרכז הקיר.
נדיר למצוא קתדרלות ללא טרנספט אם כי קיימות קתדרלות כאלה. לעיתים הטרנספט כה קצר עד שהוא מכיל רק שתי קפלות, אחת בכל צד. ברוב המקרים הטרנספט מתרחב מעבר לצידי המבנה, יוצר צורה ברורה של צלב. כאשר הטרנספט קצר יותר מהבניין הניצב לו נוצרת צורה הנקראת צלב לטיני. צלב יווני נוצר כאשר אורך כל הזרועות זהה, כלומר אורך הספינה הראשית שווה לאורך הטרנספט. טיפוס זה אופייני בעיקר לכנסיות ביזנטיות. כאשר שני קצות הטרנספט מסתיימות באפסיס עגול וגם קצה הספינה הראשית מסתיים באפסיס אומרים שלכנסייה יש "מבנה תלתני". במספר קתדרלות אנגליות יש יותר מבית רוחב אחד. לצורת הצלב של תוכנית הכנסייה אין משמעות איקונוגרפית מיוחדת.
כאשר בכנסייה יש רק צד של הטרנספט, זו לרוב תוצאה של הרס בשל שרפה או מלחמה לעיתים גם בשל חוסר במימון להשלים את הבנייה. למשל, בקתדרלת ויטוס הקדוש בפראג רק המקהלה וחלק מהטרנספט הדרומי הושלמו, עד הבניה מחדש במאה ה-19.
ראו גם

אדריכלות כנסיות
הערות שוליים

↑  כנען-קדר, נורית, האמנות הנוצרית בימי הביניים, מושגי יסוד, הוצאת משרד הביטחון, תל אביב, 1990, עמ' 37.
↑  כגון קתדרלת בורז' או המינסטר של אולם.
↑  כגון קתדרלת קנטרברי וקתדרלת סולסברי.
טוקושימה (מחוז)

מחוז טוקושימה (ביפנית: Tokushima-ken 徳島県) הוא מחוז באי שיקוקו, יפן. בירת המחוז היא העיר טוקושימה.
היסטוריה

עד רסטורציית מייג'י ב-1868 נודע מחוז טוקושימה בשם נחלת אווה, והיא שכנה באזור שנקרא מיודו-גון (名東郡). עם ביטול שיטת ההאן ב-1871 הפכה נחלת אווה למחוז מיודו, והאי אוואג'י סופח אליו. לאחר מספר רפורמות במנהל הארצי ביפן בשנים שלאחר מכן, ב-1876 עבר האי אוואג'י לשטח מחוז היוגו ומחוז אווה נפרד ממחוז קוצ'י. ב-1880 שונה שם המחוז למחוז טוקושימה.
גאוגרפיה

מחוז טוקושימה גובל במחוז קאגווה בצפון, באהימה במערב, ובקוצ'י בדרום, וצופה לעבר מחוז וקאיאמה במזרח, מעבר למצר קיאי. החלק המזרחי של המחוז, נחלת אצ'יזן לשעבר, הוא מישורי ברובו, ובו מתגוררת מרבית אוכלוסייה המחוז, ואילו החלק המערבי, נחלת ואקסה, הוא מישור צר יותר, השוכן בין הים להרים. 9% משטח המחוז מוקדש לפארקים לאומיים.
גאוגרפיה > ערים

במחוז טוקושימה 8 ערים:
כלכלה

כלכלת המחוז מתבססת בעיקר על חקלאות, על יערנות ועל דיג, והיא שנייה רק למחוז קוצ'י בתפוקה החקלאית שלה. במרבית האזורים החקלאיים מגדלים אורז ובמקצתם פירות ופרחים. המחוז הוא היצרן העיקרי ביפן של כרובית ושל שורשי פרח הלוטוס המשמשים למאכל, והרביעי בגידול גזר.
לאחר בניית גשר אקשי-קייקיו החוצה את מצר אקשי ומחבר בין העיר קובה לבין האי אוואג'י, נהנה צפון המחוז מפריחה באוכלוסייה ובתעשייה, בעיקר סביב הבירה טוקושימה והעיר נארוטו.
יוליה מורצקה

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  16 במרץ 1916 לבוב
 פטירה:  3 במרץ 1994 (בגיל 77) תל אביב
 מוקד פעילות:  לבוב (פולין)  פריז (צרפת)  בואנוס איירס (ארגנטינה)
 עיסוק:  זמרת
 סוגה:  מוזיקה עממית יהודית
 סוג קול:  מצו-סופרן
יוליה (יהודית) אַסְטְמַן-מוֹרֶצקָה (ביידיש: יוליאַ אַסטמאַן-מאָרעצקַא; בפולנית: Julia Astman-Morecka; בכתב לטיני גם Moretzka;‏ 16 במרץ 1916 – 3 במרץ 1994) הייתה זמרת ישראלית ילידת פולין ששרה ביידיש, והתמחתה בשיר העם היהודי.
קורות חיים

יוליה מורצקה נולדה וגדלה בעיר לבוב, שבילדותה הייתה לחלק מפולין. בצעירותה החלה לשיר במקהלת ה"טמפל" (בית הכנסת המודרני) (אנ') בניצוחו של אדולף גימפל, ולאחר מכן למדה זמרה ומוזיקה בקונסרבטוריון ע"ש קארול שימָנובסקי שבעירה. בשנים שבין מלחמות העולם הופיעה בפולין. בשנה שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה החלה להופיע באופרה של לבוב (אנ') ונחשבה לכוכבת עולה.
במלחמת העולם השנייה ניצלה בעזרת תעודות "אריות" מזויפות והוסתרה על ידי נוצרים.
לאחר המלחמה חדלה לשיר בפולנית ועברה לשיר ביידיש ובעברית. היא הופיעה בפולין ובמדינות אחרות בקונצרטים ובחגיגות שארגנו אגודות התרבות היהודית המקומיות, והייתה בין האמנים היהודים שהופיעו בזמרה ביידיש בפני שארית הפליטה שבמחנות העקורים בגרמניה ועודדו את רוחם.
היא עברה לפריז בירת צרפת, שם קנתה לה שֵם בקולה וביחסה העמוק לשיר היהודי. מקץ 6 שנים, בסביבות שנת 1953, עזבה יחד עם חבורת סופרים ואמנים יהודים את צרפת והיגרה לארגנטינה, שם התיישבה בבירה בואנוס איירס. בשנותיה בדרום אמריקה החלה לשיר גם בספרדית. כעבור 14 שנה, בסביבות שנת 1970, עלתה לישראל.
מורצקה נודעה באינטרפרטציה אמנותית שנתנה לשיר העממי היהודי. המוזיקולוג יששכר פאטר כתב כי מורצקה "מצטיינת בהבעת השיר היהודי העממי". בשנת 1956, לאחר מסע הופעות באמריקה ובאירופה, הגיעה לראשונה לישראל לסדרת הופעות, שבהן ביצעה 12 שירים יידיים כגון ו"על הדרך עץ עומד" (אויפֿן וועג שטייט אַ בוים) ו"תחת חורבות פולין" (אונטער די חורבֿות) של איציק מאנגר ו"שנות ילדות" (קינדער יאָרן) של מרדכי גבירטיג, 4 שירים עבריים כגון "זמר" (שלונסקי/לברי) ו"הגשם" (ילן-שטקליס/בן-חיים) והשיר "סקָלריקה דה אורו" בלאדינו.
מבקרת המוזיקה של "על המשמר", אוליה זילברמן, כתבה כי היא "מחוננת באצילות מוזיקליות לירית, בקול נעים, מאומן, אבל קטן, בדיאפזון מוגבל. היא מצליחה ביותר בביצוע שירים ליריים ושירי-ילדים", אך הוסיפה כי "דרמאטיות של ביטוי ועממיות של מזג חזק וטבעי – אין כמעט בתחומיה". שליח העיתון "הבוקר", שצפה בהופעתה ברסיטל זמרה בז'נבה מספר חודשים לפני כן, כתב:
ומבקר העיתון, יריב אזרחי, שצפה בה גם הוא בארץ ב-1956, הוציא תחת ידו ביקורת שבה הילל את זמרתה:
הערות שוליים

1 2 3  יריב אזרחי, יהודית מורצקה, הַבֹּקֶר, 2 במרץ 1956.
1 2  ג'וליה אסטמן מורצקה באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  הקבר של יוליה מורצקה בבית הקברות ירקון, באתר BillionGraves.
1 2 3 4  יששכר פאטר, מוזיקה יהודית בפולין בין שתי מלחמות עולם; תרגם מיידיש: אליעזר אסתרין, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1992, עמ' 296. הקונסרבטוריון ע"ש קארול שימנובסקי אוחד בשנת 1939 עם עוד שני בתי ספר למוזיקה לכדי הקונסרבטוריון של לבוב (אנ'); ראו היסטוריה של האקדמיה באתר הקונסרבטוריון הלאומית של לבוב ע"ש מיקולה ליסנקו (באנגלית).
1 2 3  א. ב., "התאהבתי מרחוק בשירת הארץ", הַבֹּקֶר, 21 בפברואר 1956.
1 2 3  מחר הופעת-בכורה של יהודית מורצקה, על המשמר, 22 בפברואר 1956.
1 2  שם ורפרטואר 'מיוהדים', מעריב, 20 בינואר 1956.
1 2  אהרן מגד, יומנו של אזרח | טיבריו, אלסנדרו, אלברטו ושושנה, דבר, 8 באוקטובר 1976.
1 2 3  ל. לנמן, שתי ועידות בג'נבה, הַבֹּקֶר, טור 4, 19 באוגוסט 1955.
↑  אוליה זילברמן, יומן הקונצרטים | יהודית מורצקה, על המשמר, 5 במרץ 1956.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007526363605171  VIAF: 311793675   WorldCat (עם VIAF): 311793675
טוקאי (עיר)

טוקאי (בהונגרית: Tokaj), היא עיירה היסטורית במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן, בצפון הונגריה, 54 קילומטרים מבירת המחוז מישקולץ. היא המרכז של מחוז היין חבל טוקאי בו מיוצר יין טוקאי. היישוב נמצא על דרך רבני הפלאים (הונגריה).
היסטוריה

אזור גידול היין הוזכר לראשונה בשם טוקאי בשנת 1067. העיירה עצמה הוזכרה לראשונה במסמכים ב-1353. הטירה הראשונה שלה נקראה "מוטה"   ונהרסה במהלך הפלישה המונגולית להונגריה.
החל משנת 1450 הפכה טוקאי לרכושם של משפחת הוניאדי, ולכן כאשר מתיאש הראשון הפך למלך, העיר הפכה לאחוזה מלכותית. בשנת 1705 הורה פרנץ ראקוצי השני על הריסת הטירה.
לאחר הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867 העיר שגשגה ופרחה, בעיקר בשל תעשיית היין שבה,   בזמן מלחמות העולם, סבלה העיר מצרות רבות ואיבדה ממעמדה וחשיבותה. גם מקומה בסחר היין נתפס על ידי שאטוראליאויהיי.
יהודי טוקאי

היהודים הראשונים באו למקום מפולין במחצית הראשונה של המאה ה-18. עד שנת 1800 עסקו בייצור יין ומשנאסרה על היהודים חכירת כרמים באזור, מצאו רובם את פרנסתם במסחר ובמלאכה. בשנת 1879 הקים יהודי בית חרושת לגפרורים במקום ויהודים אחרים פתחו בנקים שמימנו הקמת עוד מפעלי תעשייה.
בין מוסדות הקהילה היו חברה קדישא ומוסדות צדקה. וכן פעל במקום בית ספר. הקהילה השתייכה לזרם האורתודוקסי בשנת 1889 נבנה בית הכנסת.
בין שתי מלחמות העולם הייתה במקום פעילות ציונית שהתבטאה במגביות לטובת מתיישבי ארץ ישראל ובשנת 1931 התארגנו במקום תנועות נוער ציוניות כגון "בריסיה" ו"התאחדות הנוער בהונגריה". בשנת 1930 ישבו בטוקאי 959 יהודים.
אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה גויסו גברים יהודים בני ארבעים ומעלה לעבודות כפייה, וטוקאי שימשה מרכז התייצבות למגויסים.
במרץ 1944 נכנס הצבא הגרמני להונגריה, נסגרו חנויות ובתי מלאכה בבעלות יהודים ורבים מעשירי הקהילה הובלו למחנה ההסגר בכפר קישטארצ'ה (Kistarcsa). בנייני בית הכנסת, בית המדרש, תלמוד התורה ודירות פקידי הקהילה הוכרזו כגטו ורוכזו בהם כל יהודי המקום. ולאוכלוסייה הנוצרית בטוקאי ניתנה האפשרות להעביר מזון ליהודים.
בתחילת מאי 1944 גורשו יהודי טוקאי לבודרוגקרסטור ומשם הועברו לגטו המחוזי בשאטוראליאויהיי. אחדים מן הכלואים הצליחו להימלט והגיעו לבודפשט. במחצית השנייה של מאי 1944 שולחו יהודי העיירה בארבעה משלוחים למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה, חזרו לטוקאי כ-112 יהודים שניצלו וניסו לחדש את חיי הקהילה אך מספר היהודים הלך ופחת. ובשנת 1960 נותרו במקום שלושה יהודים בלבד.
| שנה | מספר היהודים בכפר | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1840 | 189 |  |
| 1880 | 1,161 | 4,479 |
| 1910 | 1,119 |  |
| 1920 | 930 |  |
| 1930 | 959 |  |
| 1941 | 816 | 5,903 |
גלריית תמונות

בית הקברות היהודי בטוקאי
בית הכנסת בטוקאי
בית הכנסת בטוקאי
רחוב במרכז העיר
ערים תאומות

ישראל בנימינה-גבעת עדה, ישראל
איטליה קורמונס, איטליה
רומניה דז', רומניה
אוסטריה רוסט, אוסטריה
לקריאה נוספת

פנקס הקהילות הונגריה, עמוד 310-311
טוקאי, בתוך: שלמה שפיצר, קהילות הונגריה: הקהילות החרדיות בהונגריה - תש"ד, ירושלים: מכון ירושלים, תשס"ט, עמוד 173-174. (נתוני האוכלוסין בספר מבוססים על מפקד קהילות הונגריה של המועצה המרכזית של יהודי הונגריה שנערך בפקודת שלטונות הכיבוש הנאצי באביב 1944)
יוליה לרמונטובה

| --- | --- |

 לידה:  2 בינואר 1847 סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  16 בדצמבר 1919 (בגיל 72) מוסקבה, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית 
 ענף מדעי:  כימיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת היידלברג 
 
יוליה לרמונטובה (ברוסית: Юлия Всеволодовна Лермонтова; ‏21 בדצמבר 1846 - 16 בדצמבר 1919), הייתה כימאית רוסייה. האישה הראשונה בעלת תואר דוקטור לכימיה ברוסיה, וייתכן שגם בעולם. קיבלה את הדוקטורט על ידי אוניברסיטת גטינגן בשנת 1874. הצטרפה לחברה הרוסית לכימיה בשנת 1875. התפרסמה בזכות מחקרה בנושא פחמימנים אליפטיים, רוויים ובלתי רוויים.
ביוגרפיה

יוליה וסבולודובנה לרמונטובה נולדה ב-21 בדצמבר 1846 בסנט פטרסבורג, רוסיה, לייליזווטה אנדרייבנה קוסיקובסקי ולגנרל וסבולוד לרמונטוב (בן דודו השני של המשורר הרוסי מיכאיל לרמונטוב), בן המשפחה האריסטוקרטית לרמונטוב. במשך רוב חייה הצעירים התגוררה במוסקבה, מכיוון שאביה היה אחראי על חיל הצוערים במוסקבה. כתוצאה מכך שהוריה היו חברים בעלי מעמד והשכלה גבוהים, הוריה יכלו להעניק לה חינוך איכותי, ולרמונטובה רכשה את השכלתה היסודית ממורים פרטיים. מאז ילדותה חיבבה כימיה ורפואה. בעוד שמשפחתה לא הבינה לגמרי את עניינה במדע, המשיכה לעסוק בו, והיא הייתה נוהגת לקרוא ספרות מקצועית ולנהל ניסויים פשוטים בבית.
בשנת 1868 לרמונטובה ניסתה להתקבל ללימודי כימיה באקדמיה לחקלאות על שם פטרובסק שבמוסקבה (כיום אקדמיית טיריישה), אבל מועמדותה, כמו של רבות אחרות באותה העת, נפסלה.
חברתה הטובה סופיה קובלבסקיה, לימים המתמטיקאית המפורסמת, עזרה ללרמונטובה לשכנע את הוריה לאפשר לה לצאת ללמוד בחו"ל, ובסתיו 1869 התחילה ללמוד באוניברסיטת היידלברג שבגרמניה ביחד עם קובלבסקיה. בהתחלה הן נתקלו באותה בעיה בה נתקלו ברוסיה, ולאחר מאבק עיקש קיבלו אישור להיכנס להרצאות של מרצים בכירים כמו רוברט בונזן וגוסטב קירכהוף.
פעילות מחקרית

ללרמונטובה הוענקה גישה למעבדה של רוברט בונזן בעזרתו של דימיטרי מנדלייב, איתו הייתה בקשר במשך כל שהותה בגרמניה. במעבדתו של בונזן למדה את שיטותיו לניתוח עפרות מתכת ועסקה בפיתוח שיטות להפרדת המתכות בסגסוגות פלטינום, רעיון שהוצע לה על ידי מנדלייב. לאחר מכן עברה למעבדתו של אוגוסט פון הופמן באוניברסיטת ברלין. היא חקרה ובדקה מאפיינים של קבוצות פחמימנים (תרכובת אורגנית המכילה פחמן ומימן בלבד) אליפטיים. בשנת 1872 פרסמה את מאמרה הראשון, שעסק במחקרה על תרכובות ארומטיות. באותה התקופה הן אוניברסיטת היידלברג והן אוניברסיטת ברלין סירבו להעניק תואר לאישה. בסופו של דבר אוניברסיטת גטינגן קיבלה את לרמונטובה כמועמדת לדוקטורט, ולאחר שעברה מבחן בעל פה קיבלה את התואר דוקטור לכימיה בדרגת הצטיינות magna cum laude (בכבוד רב).
לאחר לימודיה שבה לרוסיה, ועם שובה התקבלה בחום על ידי מיטב המדענים הרוסים, ביניהם דימיטרי מנדלייב ואלכסנדר באטלרוב, בחגיגה שנערכה בביתו של מנדלייב. באטלרוב אף הציע לה במפגש להצטרף לקבוצת המחקר שלו באוניברסיטת סנט פטרסבורג. למרות זאת לרמונטובה החליטה לחזור למוסקבה שם עבדה במעבדתו של ולדימיר מרקוניקוב, שם החלה לחקור נפט, ואף פיתחה מתקן לזיקוק נפט, אך בסופו של דבר מתקן זה לא הצליח להתאים לקנה מידה תעשייתי.
בשנת 1875 הצטרפה לרמונטובה לחברה הרוסית לכימיה. ב-1878 החליטה להסכים להצעתו של באטלרוב, ועברה לסנט פטרסבורג. באטלרוב ולרמונטובה ביצעו יחדיו עבודה ניסויית מקיפה על אלקנים ואלקאנים. רוב עבודתה פורסמה תחת שמו של באטלרוב (עם תודות).
בינואר 1878 בכנס של החברה הרוסית לכימיה, הפרופסור של אוניברסיטת חרקוב, אנטולי איוונוביץ' אלטקוב, דיווחו על תוצאות ראשוניות של שיטה חדשה לסינתוז (יצירה באופן כימי) של אלקנים.
פרופסור באטלרוב השתתף בפגישה זו והבחין כי מספר ניסויים בתחום זה בוצעו על ידי יוליה לרמונטובה שנה קודם לכן. מאוחר יותר כתבה ד"ר לרמונטובה במאמר שפרסמה כי לא מיהרה לפרסם את תוצאותיה משום שלא חשבה שישנם מדענים רבים שחוקרים את התחום באותה העת, והיא רצתה להגיע לתנאים ולתוצאות הטובות ביותר שאפשר לפני פרסום התוצאות. משום כך, היא זנחה את כל הניסויים שהתחילה באותו הזמן על מנת לסיים ולתעד את הניסויים האחרים שנערכו וכבר פורסמו, ובכך להגיע למסקנות. תהליך הסינתזה הזה נקרא מאוחר יותר ריאקציית באטלרוב-אלטקוב-לרמונטובה. על בסיס הסינתזה שפיתחו שלושת המדענים הללו, פותחו סוגים שונים של דלקים לכלי תחבורה.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  Alexander Yu. Rulev* and Mikhail G. Voronkov, Women in chemistry: a life devoted to science, NJC
1 2 3  Science, Women, and the Russian Intelligentsia: The Generation of the 1860s, Ann Hibner Koblitz, Isis
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15  Early Women Chemists in Russia: Anna Volkova, Iuliia Lermontova, and Nadezhda Ziber-Shumova, M. Creese (1998), Bull. Hist. Chem, Pages 19–24., acshist.scs.illinois.edu
1 2 3 4  Вклад женщин технологов в науку о нефти, О. Ф. Глаголева (2010), Мир нефтепродуктов. Вестник нефтяных компаний., www.neftemir.ru (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 128654120  VIAF: 45359780   WorldCat (עם VIAF): 45359780
יונתן לוין

יונתן לוין קולאנגי (בספרדית מקסיקנית: Jonathan Levin Kolangui; נולד ב-6 במאי 1993) הוא כדורגלן יהודי-מקסיקני המשחק בעמדת הקשר.
קריירה

לוין התחיל את הקריירה שלו בפצ'וקה. ב-27 באוגוסט 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 0-0 נגד פואבלה במסגרת גביע האפרטורה. בהמשך שיחק בפואבלה, צ'יאפס ווראקרוס, במדיהן לא רשם דקות משחק בליגה.
ב-31 ביולי 2017 הצטרף לטלסה רוגנטס מה-USL. ב-24 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 2-1 לסנט לואיס. בינואר 2019 הצטרף ללאס וגאס לייטס וכעבור שנתיים חתם בפיניקס רייסינג.
בינואר 2024 חתם באריזונה מונסון.
טלי תמיר

| --- | --- |

טלי תמיר, 2014
 לידה:  2 במרץ 1954 (בת 70) תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת תל אביב 
 תחום יצירה:  אוצרת וחוקרת של אמנות ישראלית
 talitamir.com
 
טלי תמיר (נולדה ב-2 במרץ 1954) היא אוצרת וחוקרת של אמנות ישראלית. בעבודתה כאוצרת היא עוסקת רבות בהיבטים פוליטיים וחברתיים של האמנות הישראלית. בשנת 2010 זכתה תמיר בפרס האוצר מטעם משרד התרבות והספורט.
ביוגרפיה

תמיר, ילידת תל אביב, למדה תולדות האמנות באוניברסיטה העברית (1978-1974) וסיימה תואר שני (1987-1983) ושלישי (2024) באוניברסיטת תל אביב. כיום היא מרצה ב "בית לאמנות ישראלית" במכללה האקדמית תל אביב-יפו,  והיא מרכזת מקצועית של התוכנית ללימודי אוצרות עכשווית של היחידה ללימודי החוץ של הטכניון.
התערוכה הראשונה שאצרה הייתה "ליקוי חמה" (גלריה בוגרשוב, תל אביב 1989) שהתייחסה לחרדת האלימות, המלחמה והאסון דרך עבודתם של ארבעה אמנים.
בין השנים 1994–2004 פעלה כאוצרת בגלריה הקיבוץ בתל אביב. בשנים אלה אצרה שורה ארוכה של תערוכות יחיד, תערוכות זוגיות וכן תערוכות תזה קבוצתיות. תערוכות התזה שאצרה עסקו בדרך כלל בבחינה ביקורתית של אתוסים ציוניים וישראליים ובאופן שבאו לידי ביטוי בעבודות אמנות ובכרזות. כך למשל, ב"תערוכה תמימה - תערוכה לרגל חגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל" (אפריל 1998), ביקשה תמיר להעלות לדיון את יסוד התמימות בתרבות הישראלית ואת הקשר בין מיתוס התום לבין המיתוס "טוב למות", כלומר, מיתוס ההקרבה העצמית למען המולדת; בתערוכות "שטח אש 1" (פברואר 2002) ו"שטח אש 2" (מאי 2002) היא עסקה בנוף הישראלי כשטח אש ובמיליטריזם של החברה הישראלית.
בשנת 2005 אצרה בביתן הלנה רובינשטיין במוזיאון תל אביב את התערוכה "לינה משותפת - קבוצה וקיבוץ בתודעה הישראלית" שעסקה במתח שבין היחיד והקבוצה בחברה הישראלית ובאופן מיוחד בחברה הקיבוצית. המונח "לינה משותפת", ציינה תמיר, משמש כמטפורה "לכל מה שמאורגן על-פי כללי הדבוקה/התנועה/הכיתה/הגדוד/ הפלוגה".
בין השנים 2005–2010 שימשה כאוצרת של מוזיאון נחום גוטמן בנווה צדק בתל אביב שם אצרה בין השאר את ארבע התערוכות "צייר-תייר" (יולי 2008), "צייר-צליין" (אוקטובר 2008) ו"צייר-צייד" (פברואר 2009) ו"זולו: ציידים ופנטזיות אחרות" (ספטמבר 2009). בתערוכות אלה עסקה בבחינת המבט של גוטמן כצייר תייר והדגישה, בתערוכה השלישית במיוחד, את המבט הקולוניאליסטי של האמנים הישראלים.
החל משנת 2010 תמיר פועלת כאוצרת עצמאית. בין התערוכות שאצרה ניתן לציין את "רות שלוס" (המשכן לאמנות, עין חרוד 2006), "בריסטולים" (בשיתוף עם מאיר טאטי. מוזיאון בת ים לאמנות, 2011) ואת "התערוכה החקלאית" (מוזיאון פתח תקווה, 2015).
תמיר חיה ועובדת בתל אביב.