stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כפר קרע
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
1 2 3 4 5  הנתונים לפי טבלת רשויות מקומיות של למ"ס עבור 
סוף 2022
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  אודות, באתר עיריית כפר קרע
↑  אודות, באתר עיריית כפר קרע; רועי מרום, הפרכת השממה: ההתיישבות הערבית המתרחבת בשרון ובמערב הר שכם, 1700-1948, חיבור לשם קבלת התואר "דוקטור לפילוסופיה": מונוגרפיה, אוניברסיטת חיפה, 2022, עמ' 80
↑  מתוך ארכיון של אום אל פחם ואגודת קקטוס.
↑  שרה אוסצקי-לזר, כפר קרע 1948–1949: העזיבה והשיבה
↑  כפר קרע חובר לרשת החשמל, למרחב, 13 באוקטובר 1970
↑  עיר חדשה בישראל: זה היישוב שמשנה את הסטטוס שלו, באתר אייס, 10 במאי 2023
↑  השר החרדי הכריז: הכפר הערבי יהפוך לעיר,  באתר כיפה, 10 במאי 2023
↑  פרופיל כפר קרע באתר הלמ"ס
| דגל ישראל מחוז חיפה |
| --- | --- | --- |
| נפות | נפת חיפה • נפת חדרה | מפת מחוז חיפה |
| ערים | אום אל-פחם • אור עקיבא • באקה אל-גרבייה • חדרה • חיפה • חריש • טירת כרמל • כפר קרע • נשר • קריית אתא • קריית ביאליק • קריית ים • קריית מוצקין | מפת מחוז חיפה |
| מועצות מקומיות | בנימינה-גבעת עדה • בסמ"ה • ג'סר א-זרקא • ג'ת • דלית אל-כרמל • זכרון יעקב • מעלה עירון • עספיא • ערערה • פוריידיס • פרדס חנה-כרכור • קריית טבעון • רכסים | מפת מחוז חיפה |
| מועצות אזוריות | אלונה • זבולון • חוף הכרמל • מנשה | מפת מחוז חיפה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007465767705171  LCCN: n2004052469   WorldCat (עם LCCN): n2004-052469 
מסגד בכפר
ג'ובאני דה מריניולי

| --- | --- |

 לידה:  שנות ה־90 של המאה ה־13 פירנצה, רפובליקת פירנצה 
 פטירה:  אחרי 1357 פירנצה, רפובליקת פירנצה 
 לאום:  רפובליקת פירנצה רפובליקת פירנצה
 תקופת הפעילות:  1338–1353 (כ־15 שנים)
 מספר מסעות:  אחד
 אזורים שחקר:  מונגוליה, סין
 
ג'ובאני דה מריניולי (איטלקית: Giovanni de' Marignolli) (לטינית: יוהאנס מריניולה ) היה נוסע אירופי בולט מהמאה ה-14 בסין בימי הביניים. אחד מקבוצה גדולה של אירופאים שפעלו בסין בתקופה זו.
ראשית חייו

ג'ובאני נולד, ככל הנראה לפני 1290, למשפחת האצילים מריניולי בפירנצה. המשפחה נכחדה זה מכבר, אך דרך וירה דה סררטני, רחוב ליד הקתדרלה של העיר, נשאה בעבר את שמם. ג'ובאני קיבל את מדיו בבזיליקה הפרנציסקנית של סנטה קרוצ'ה בגיל צעיר. יש שטוענים כי לימים החזיק בתפקיד יו"ר המחלקה לתאולוגיה באוניברסיטת בולוניה.
ראשית המסעות

בשנת 1338 הוא הגיע לאביניון, שם החזיק האפיפיור בנדיקטוס השנים עשר את חצרו. הוא הביא מכתבים מהקיסר הגדול של קתאי (הקיסר המונגולי משושלת יואן הסינית), וכן מכתבים ממנהיגים נוצריים איראניים מסוימים. אלה האחרונים כתבו שהם שמונה שנים (מאז מותו של מונטה קורבינו) ללא מדריך רוחני, ורצו מאוד לקבל מנהיג דתי. האפיפיור השיב למכתבים ומינה ארבעה אנשי כנסייה כשליחיו לחצר הקיסר.
השם "ג'ובאני מפירנצה" מופיע שלישי על מכתבי הוועדה. משלחת גדולה הייתה קשורה לארבעת השליחים הראשיים, אלה נסעו אל בח'נבאליק (בבייג'ינג המודרנית), שם עמדה השגרירות הנוצרית, שמנתה שלושים ושניים מתוך חמישים האנשים המקוריים.
המשלחת עזבה את אביניון בדצמבר 1338. אספה את שליחים נוספים בנאפולי ב־10 בפברואר 1339 והגיעה לקונסטנטינופול ב-1 במאי. בעודו שם, הקיסר הביזנטי אנדרוניקוס השלישי התחייב לשווא לפיוס ולברית עם הכנסייה המערבית. כשהם יצאו ב־24 ביוני והפליגו על פני הים השחור לנמל בחצי האי קרים, משם נסעו לחצר אוזבג, המונגולית בסראי בוולה. הקיסר המונגולי אירח אותם בחורף 1339-40 ואז שלח אותם עם מלווה על פני הערבות לארמלק, או אלמלק (בתוך מחוז הואוצ'נג המודרני), מקום מושבו הצפוני של בית צ'חאטאי. "שם", כתב מריניולי, "בנינו כנסייה, קנינו חתיכת אדמה ... שרנו המנונים וטבלנו כמה אנשים.. למען ישועתו של ישוע."
בסין

כשהם יצאו מאלמלק בחורף 1341, הם חצו את מדבר גובי דרך קומול (במערב סין המודרנית), והגיעו לחאנאבליק במאי או ביוני 1342. הם התקבלו יפה על ידי טוגון טאמור, הקיסר האחרון של שושלת יואן שבסין. רישום ביומנים הסיניים קובעים את שנת הצגתו של מריניולי על ידי אזכור הגעתם של הסוסים הגדולים מממלכת הפולנג (כלומר פרנג או פרנק). מריניולי שהה בחאנבאליק שלוש או ארבע שנים, לאחר מכן נסע לדרום סין ומזרחה לצ'ואנג'ואו או שיאמן. הוא יצא מסין ככל הנראה בדצמבר 1347. הוא התרשם מהקהילה הנוצרית בסין, מהתמיכה הקיסרית שלה ומהתרבות הסינית.
הדרך חזרה

הוא הגיע לקולומבום (קולם, קולאם או קילון במלאבר) בשבוע הפסחא של שנת 1348. שם מצא כנסייה של הקהילה הלטינית, ככל הנראה שנוסדה על ידי ג'ורנוס מסווראק, שמונה להיות בישוף קולומבום (דיוקסיה של קילון) על ידי האפיפיור ג'ון XXII בשנת 1330. כאן נשאר מריניולי שישה עשר חודשים, לאחר מכן המשיך במסע מורכב.
תחילה ביקר במקדש סנט תומאס ליד מאדרס המודרנית, ואז המשיך למה שהוא מכנה ממלכת סבא, נראה מפרטים שונים כנראה הגיעה לג'אווה. כשהוא שוב לוקח ספינה למלבר בדרכו לאירופה, בדרך חווה סערות גדולות בים. הם מצאו מקלט בנמל הקטן פרווילי או פרוויליס (ברוואלה או ברברין) בדרום-מערב ציילון.
אבל כאן הוא נלכד בידי רודן קויה ג'אן (חוג'ה ג'אהן), שאמור היה להתייחס אליו בכבוד, כשליח האפיפיור, אבל עצר אותו לארבעה חודשים ובזז את כל המתנות הנדירות שנשא הביתה. מעצר זה בציילון איפשר למריניולי לאסוף פרטים חשובים בנוגע למנזרים בודהיסטיים, מאפייני הגזע של הילידים בציילון ועובדות נוספות.
הפרטים על המשך המסע הם רק ידיעות מקוטעות, המראות כי דרכו לאירופה הייתה דרך הורמוז, חורבות בבל, בגדאד, מוסול, חלב ומשם לדמשק וירושלים. [1] בשנת 1353 הגיע לנאפולי, משם ביקר בפירנצה לפני שחזר לאביניון בסוף השנה. שם, הוא העביר מכתב מהחאן הגדול לאפיפיור.
חיים מאוחרים

בשנה שלאחר מכן צירף קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בביקורו באיטליה, את מריניולי לפמלייתו. זמן קצר לאחר מכן, במרץ 1354, מינה אותו האפיפיור לבישוף ביסיניאנו, אך נראה שהוא לא מיהר להתגורר שם. נראה שהוא ליווה את הקיסר לפראג בשנים 1354-1355; בשנת 1356 הוא מונה כשליח לאפיפיור מפירנצה ובשנת 1357 הוא היה בבולוניה. באותה שנה קרא לו הקיסר להיות חבר מועצה והיסטוריון בחצר שלו. לאחר מכן חיבר מריניולי את "רשימות בוהמייה".
איננו יודעים מתי הוא נפטר. העדות האחרונה של מריניולי הוא מכתב שהופנה אליו, שנמצא במאה ה-18 בין הרשומות בספרייה בפראג. הכותב הוא ארכיבישוף של ארמה ללא שם, המזוהה עם ריצ'רד פיץ ראלף, האויב של הפרנציסקנים. מהמכתב עולה כי הייתה כוונה מסוימת מאביניון לשלוח את מריניולי לאירלנד בהקשר לדברים שהיו אז בסדר היום - פרויקט שעורר את זעמו של פיץ ראלף.
כתבים

עבודתו העיקרית של מריניולי הייתה (Annals or Chronicles of Bohemia (Cronica Boemorum . הביקורת על כתביו טוענת כי אלה רשימות מקוטעות של מסעותיו במזרח, המכילות לעיתים קרובות זיכרון עז ותיאור גרפי, אך בשילוב עם יהירות מופרזת ורצף לא קוהרנטי מדבר אחד לדבר אחר. הוא תיאר את חוויותיו של מריניולי כחסרי חשיבות כסיפור של תפקידו, אין בהם שום דבר שניתן לכנות אותו כנרטיב היסטורי. הם ממחישים עד כמה נוסעי ימי הביניים לא חשבו על פרסום מסעותיהם או מעשייהם. הקיסר צ'ארלס, במקום לדרבן את מריונלי לפרסם את התפקיד ההיסטוריה של מסעותיו הנדירים, הציב בפניו מטרה לסיים את יומני בוהמיה.
למרות זאת ביצירתו יש נם כמה קטעים חשובים בהם הוא משתדל להכחיש את האמונה בקיומם של אומות של מפלצות או בני אדם פגומים, ואומר שהאמת היא "שאנשים כאלה אינם קיימים כעמים, אף כי יש פה ושם ישנה מפלצת אינדיבידואלית ".
נראה שאיש לא הבחין ביצירתו עד 1820 אז פורסם מאמר על מסעותיו על ידי מיינרט. וכן הוא מוזכר אצל קונסטמן שכתב על הנוסעים הכנסייתיים בימי הביניים.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  Henry Yule; Charles Raymond Beazley (1911). "Marignolli, Giovanni de'" . In Chisholm, Hugh (ed.). Encyclopædia Britannica. 17 (11th ed.). Cambridge University Press..
1 2  Kleinhenz (ed.), Medieval Italy: An Encyclopedia, "Geography and Cartography", p. 437.
1 2 3 4  "Giovanni de' Marignolli", Catholic Encyclopedia, Vol. XVI, New York: Encyclopedia Press, 1914.
↑  Jeong, "Giovanni de' Marignolli", The Silk Road Encyclopedia.
↑  Friedman; et al. (eds.), "John of Marignolli", Trade, Travel, and Exploration in the Middle Ages: An Encyclopedia.
1 2  Arnold, Lauren (1999), Princely Gifts and Papal Treasures: The Franciscan Mission to China and Its Influence on the Art of the West, 1250–1350, Desiderata Press.,p. 135
↑  Phillips, Before Orientalism, p. 40.
1 2  Henry Yule; Charles Raymond Beazley (1911). "Marignolli, Giovanni de'" . In Chisholm, Hugh (ed.). Encyclopædia Britannica. 17 (11th ed.). Cambridge University Press..p. 714
↑  Phillips, The Medieval Expansion of Europe, p. 184
↑  Meinert, Joseph Georg, ed. (1820), Reise in das Morgenland v. J. 1339–1353, Prague: Gottlieb Haase (in German), reprinted in Abhandlungen der Königlichen Böhmischen Gesellschaft der Wissenschaften, Vol. VII, Prague: Gottlieb Haase, 1822. (in German)
↑  Kunstmann, Friedrich; et al., eds. (1856), "Die Missionen in Indien und China im Vierzehnten Jahrhundert: Der Reisebericht des Johannes Marignola", Historisch-Politische Blätter für das Katholische Deutschland, Vol. XXXVIII, Munich: Literarisch-Artistische Anstalt in Commission, pp. 701–719, 793–813. (in German)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270912705171  BnF: cb16022378n (data)  CiNii: DA02382382  GND: 100977251  ISNI: 0000 0000 8016 6668  LCCN: n81000768  NKC: jo2006333961  SUDOC: 132410710  VcBA: 495/31901  VIAF: 90635332   WorldCat (עם VIAF): 90635332
בלדווין השלישי, מלך ירושלים

בּלְדווִין השלישי (1130-1163, Baldwin III of Jerusalem, כונה גם "המלך הנער") היה שליט ממלכת ירושלים מ־1143 עד 1163. הוא היה בנם הבכור של מֶלִיסֶנְדֶה ופוּלְק. בלדווין הוכתר למלך בשותפות עם אמו בשנת 1143, וכיהן ככזה עד שהפיל את שלטונה בשנת 1153 ומלך כשליט יחיד. בלדווין השלישי נודע כמצביא אמיץ ומוכשר, שהישגיו האטו במעט את התדרדרות ממלכת ירושלים, וכן כמלך משכיל ונבון.
התבוסות המוקדמות של שנות מלכותו גרמו בעקיפין להתפוררותן הסופית של נסיכויות אדסה ואנטיוכיה, אך הגנתו על גבולות הממלכה וכיבושיו בדרום ובמזרח, כמו גם הברית שכרת עם האימפריה הביזנטית, הבטיחו את המשך קיומה של ממלכת ירושלים הצלבנית; הצלחתו בכיבוש אשקלון היה מכה קשה לארצות האסלאם כולן, שהפכו כנועות לממלכת ירושלים מצפון ומדרום.
ילדותו

בלדווין השלישי נולד בשנת 1130 לפולק מאנז'ו ולמליסנדה, מלכת ירושלים, בתקופת שלטונו של סבו מצד האם בלדווין השני, מלך ירושלים. עם מותו של המלך, כאשר מלאו לבלדווין שנה, עברה ממלכת ירושלים טלטלה ומאבקי כוח בין מליסנדה ופולק (שמלך רק מכח זכותה של אשתו) ששככו רק בעת לידתו של הבן השני אמלריך, לימים המלך אמלריך הראשון. פולק מאנז'ו נפטר בשנת 1143 בתאונת ציד, כאשר בלדווין היה בן 13. בהיותו קטין הוא הוכתר כמלך לצד אימו, שהייתה השליטה האמיתית בממלכה, בחג המולד של אותה השנה. המלכתו המוקדמת היא שהקנתה לו את הכינוי "המלך הנער".
המלחמות והכיבושים

לאחר מות אביו נאלץ מוג'יר א-דין, שהיה שליט חלש בהרבה מקודמו, להעלות מס לשליטי ממלכת ירושלים תמורת ההגנה מפני נור א-דין, מס אשר נחשב למשפיל ובלתי נסבל מצד תושבי דמשק המוסלמים. כוחו של מוג'יר א-דין החל מתדרדר במהרה, ובזמן מלחמת האזרחים, בשנת 1154, עלה בידי נור א-דין להדיחו מכיסאו ולהשתלט על דמשק שסופחה לנחלת בית זנגי. לראשונה שלט מושל אחד על כל שטחה של סוריה, למן אדסה בצפון ועד לחבל חורן בדרום. אובדן המשקל המוסלמי בצפון לטובת נור א-דין היה אסון מדיני גדול לממלכת ירושלים, אם כי נור א-דין נמנע מלצאת מיד למלחמה בממלכת ירושלים ואף המשיך להעלות לה את המס. ובכן, מצפון הייתה חסומה הדרך לכיבושים, אליהם שאף כעת המלך הצעיר על מנת להוכיח את יכולותיו, כאשר סוריה מאוחדת תחת שליט אחד ומסע הצלב השני נחל כישלון חרוץ; ירושלים יכולה רק להרחיב את השפעתה לכיוון דרום, לעבר מצרים.
מצרים נכנסה אז לתקופה של תוהו ובוהו עם רציחתו של הווזיר אלאפדל. מהומה שררה בארץ, ובשלטון הפאטימי הוחלפו הווזירים שוב ושוב בתככי החצר, כאשר הם נרצחים או מודחים ומדרדרים את מצרים למלחמת אזרחים. מצבה הפנימי של מצרים קרץ לצלבנים, והם הידקו את אחיזתם בדרום ואת טבעת החנק סביב אשקלון. בשנים 1149–1150 הקים בלדווין השלישי מבצר בעזה, שנמסר לידי מסדר הטמפלרים. כתגובה כרתו המצרים ברית עם נור א-דין ושלחו צי של שבעים אוניות להטריד את הנמלים הצלבניים לאורך החוף בקיץ של 1151 מיפו דרך צור וטריפולי.
המלחמות והכיבושים > כיבוש אשקלון

ביום 25 בינואר 1153 עלה צבא ממלכת ירושלים על אשקלון ושם עליה מצור, כאשר לצורך כיבוש העיר אסף בלדווין את כל הכוחות הצבאיים של ממלכת ירושלים מכל קצוותיה, כולל המסדרים הצבאיים, וכן האצילים בעלי הקרקעות וראשי הכנסיות. למרות זאת היה מספר הלוחמים בחיל המצב המצרי לפחות כמספר התוקפים, אם לא למעלה מזה, וברשותם היו מאגרי מזון גדולים. בלדווין ציווה גם לקנות ספינות צליינים שעגנו ביפו, ומתרניהן וקרשיהן נבנו מכונות מצור אדירות. לאורך שבעה חודשים התנהלו ההתקפות משני הצדדים ללא הפסקה, אך מבלי שהצליחו הצלבנים לפרוץ אל תוך העיר; אשקלון הותקפה גם מצד הים - צי צלבני של 15 אוניות שמקורו לא נהיר סגר עליה ממערב עד שנהדף לאחר חמישה חודשים על ידי צי מצרי בן 70 אוניות. עם סיום בניית מגדל המצור פרצו הצלבנים את מערכת החומות החיצונית והתקרבו לחומה העיקרית של העיר, וכאשר הצליחו מגני העיר לשרוף את המגדל, גרמו בכך לחומת העיר להתמוטט כתוצאה מחום הבעירה. אל תוך הפרצה זינקו האבירים הטמפלרים, מתוך תקווה לזכות בתהילה ובביזה המובטחת לכובשי העיר, אך כוח מצרי גדול הדף אותם. קרב אמיץ התחולל בעיר, ובסופו נתלו גופותיהם של כל הטמפלרים מחומות העיר, עד האחרון שבהם.
רוח הצבא נפלה, אך בסופו של דבר, ב-19 באוגוסט נפרצו חומות העיר, ולחימה עזה השתוללה בסמוך לפרצה; בשלב זה איבדו אנשי העיר תקווה, וב-22 באוגוסט ביקשו המגינים להיכנע תמורת ההבטחה כי יינתן להם לצאת למצרים. פרופ' יהושע פראוור ציין (בספרו "תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל") כי בעיר הייתה קהילה יהודית גדולה, עם בית דין משלה, שכללה פליטים מערים אחרות בארץ ישראל שברחו מאימת השלטון הצלבני; תמיד היו היהודים רעים למוסלמים באיבתם את הנוצרים. קהילה זו נצטרפה לפליטים המוסלמים שיצאו מאשקלון בלווי פרשים צלבנים עד לאל עריש. אשקלון הפכה לעיר צלבנית וארץ ישראל כולה הייתה בשליטת הצלבנים - ללא מובלעות מוסלמיות. נור א-דין מיהר לדהור דרומה אל אשקלון, אך מוג'יר א-דין לא אפשר לו לעבור עם צבאו בשטחי דמשק לעזרת המוסלמים הנטבחים, וכך סיכל את הצלתם והחלשת ממלכת ירושלים. לאחר הכיבוש הפך המסגד של אשקלון לכנסיית פאולוס הקדוש, ומסגד "אל-חדרא" (הירוק) הפך ל"כנסית מרים הירוקה". בלדווין נתן את אשקלון לאחיו אמלריך לנחלה, ובכך הכפיל את שטחה של רוזנות יפו.
נפילת העיר הכתה גלים במצרים ובסוריה; ביצורי העיר אשקלון וגבורת מגיניה היו לאגדה לאחר חמישים שנות הלחימה שלהם כנגד המתקפות הצלבניות, וכיבושה היווה מהלומה מוראלית אדירה לארצות האסלאם כולן. דמשק מיהרה לשוב ולשלם מס למלך בלדווין, והמצרים נהגו כמותם.
כיבושיו של בלדווין בדרום סייעו לאחיו וממשיך דרכו, המלך אמלריך, לפשוט על מצרים, למוטט את שלטונה וצבאה ולכבשה בפרק זמן קצר.
המלחמות והכיבושים > כיבושים מצפון

בשנת 1152 הביס בלדווין את הפולשים התורכמאנים משושלת אורטוקיד (אנ') שפלשו אליו מצפון סוריה.
בשנת 1156 הוכרח המלך לחתום על הסכם שלום עם נור א־דין, אולם בחורף 1157–1158 המשיך את מגמת ההתפשטות שלו ועמד בראש צבא אל סוריה, שם צר על שייזר, אשר זמן קצר קודם לכן אירעה בה רעידת אדמה אשר החריבה את ביצוריה וקטלה את המשפחה השליטה, ובחורבותיה השתכנו כעת לוחמי כת החשישיון; אך חילוקי דעות בין טיירי, רוזן פלנדריה ורנו משאטיון, שכל אחד מהם חשק בעיר לעצמו, מנעו מהם לכבוש את העיר, שנתפסה בסופו של דבר בידי האויב האולטימטיבי נור א-דין. בינתיים כבש בלדווין את חרים (אנ'), שטח שבעבר היה חלק מאנטיוכיה; ובשנת 1158 הנחיל תבוסה לנור א־דין. בסיכומו של דבר הוביל בלדווין את ממלכת ירושלים לכיבוש גבולותיה הסמוכים מדרום וממזרח, והבטיח את הצפון בברית עם ביזנטיון; בלדווין נחשב למלך שהגן היטב על ארצו וסייע לביטחונה, והיה המלך החזק הכמעט אחרון של ממלכת ירושלים, קודם אחיו אמלריך אשר שורת ניצחונותיו נחתמה עם עלייתו של צלאח א-דין ממגר הצלבנים.
הברית הביזנטית

כיבושיו של בלדווין זיכו אותו ביוקרה מספקת כדי שהביזנטים יחפצו להיות עמו בשלום, ובייחוד הקיסר מנואל הראשון, שנטה תמיד לכרות בריתות שלום עם מעצמות שכנות; בלדווין שלח את המפרי השני מטורון לביזנטיון בשנת 1157, והרוזן חזר עם ההצעה - נישואי בלדווין לתאודורה קומננה, אחיינית הקיסר מנואל. בלדווין הסכים, אף על פי שהברית הייתה, למעשה, לטובת האימפריה הביזנטית, אשר זכתה בכך בהכרת ירושלים לכוחה באנטיוכיה; שכן הברית גם חיזקה את ממלכת ירושלים בבעלת ברית חשובה מול נור א-דין המאיים מצפון. לפי חוזה הנישואים הובטחה לתאודורה במקרה שתתאלמן מבלדווין ללא ילדים העיר עכו בלבד, הסכם זהיר שנועד למנוע מהביזנטים להשתלט על נתחים גדולים יותר בארץ. הנישואין נערכו בספטמבר 1158, כאשר בלדווין היה בן 28 ותאודורה בת 13 בלבד.
יחסי ירושלים–קונסטנטינופול השתפרו עוד יותר כאשר נפגשו בלדווין ומנואל באנטיוכיה, ב-1159. השנים נהפכו לידידים, ומנואל אימץ במידת מה את הלבוש והמנהגים האירופאיים ואף השתתף בטורניר רכיבה מול המלך בלדווין. מנואל אף טיפל באופן אישי בבלדווין, כאשר הלה נזרק מסוסו בזמן אחת התחרויות. מאוחר יותר ב-1159 (או 1160), היה בלדווין לעוצר אנטיוכיה פעם נוספת, לאחר שרנו, נסיך אנטיוכיה (רנו משאטיון), נשבה בקרב שפרץ לאחר פשיטת שוד כושלת באזור מארש; דבר זה היה בניגוד מוחלט לאינטרסים הביזנטיים, ואולי לכן חפץ מנואל בגושפנקה נוספת לשליטתו בנסיכות הכבושה וניסה להשתדך עם הנסיכה מריה מאנטיוכיה, בת דודתו של בלדווין. בלדווין אכן העדיף לסכל את השידוך, שיקשור את הביזנטים באנטיוכיה לעד, והציע למנואל בת דודה אחרת שלו, מליסנדה מטריפולי, שכן רוזנות טריפולי הייתה קלה פחות להשתלטות מצד הביזנטים. נסיונותיו כשלו, ומנואל נישא למריה בהמשך שנת 1160.
מותו

ב-10 בפברואר 1163, כאשר שהה בלדווין בביירות, חלה המלך ומת. שמועות נפוצו על כך שהוא הורעל בכוונה תחילה באנטיוכיה, שם ביקר קודם לכן, על ידי תרופות כביכול שנתן לו שם רופאו הביזנטי-אורתודוקסי. "ברגע שהמלך לקח את הגלולות", מספר ויליאם מצור, "עלה חומו, והוא נתקף במעין דיזנטריה שהתפתחה לקדחת ממנה כבר לא הוקל לו עוד". לפי שמועה זו, המשיך משם בלדווין דרומה בדרכו לממלכתו, נשאר ברוזנות טריפולי מספר חודשים, ואחר כך המשיך לביירות, שם גברה עליו מחלתו והוא נפטר. לאחר מכן מספר ויליאם כי "במשך שמונה ימים רצופים, הזמן בו נסעה תהלוכת הלוויה מביירות לירושלים, הייתה הקינה בלתי מרוסנת, והאבל התחדש כמעט בכל שעה מחדש". בלדווין נקבר בכנסיית הקבר בירושלים.
בלדווין נפטר כשנה לאחר מות אמו. נישואיו לא הניבו צאצאים, ולכן ירש אמלריך אחיו את כתרו, בעוד לתאודורה, שהייתה כעת רק בת 16 או 17, ניתנה עכו לנחלה.
אישיותו

ב"היסטוריה המודרנית של קיימברידג' " נכתב (כרך 5 עמוד 308) כי "בלדווין השלישי - לא רק לוחם היה. יצא לו שם של בקיא במנהגים חריגים בעלי תוקף של חוק הנפוצים בממלכתו." ויליאם מצור, שהכיר את בלדווין השלישי היכרות אישית, כתב כי בלדווין היה מלך משכיל ואינטליגנטי, איש שיחה מעמיק, ומסביר פנים לכל אדם ללא שימת לב למעמדו, כך שתמיד היה מסכים לשוחח אף עם פשוטי עם עמם נפגש במקרה. בלדווין בילה חלק ניכר מזמנו הפנוי בקריאת ספרי היסטוריה, והיה בעל ידע בארכיונים המשפטיים של הממלכה, שנאספו מאוחר יותר על ידי משפטנים כז'אן מאיבלין-ארסוף (1215–1266) ופיליפ מנוברה (1200 –1270). בלדווין גם עשה שימוש בידיעותיו בקלות, כנראה, משום שהיה בעל זיכרון מעולה (בניגוד לאביו, מציין ויליאם, שהזכיר בדבריו על פולק את "חוסר יכולתו לזכור את שמותיהם ופניהם של הבריות").
בלדווין, כמו אמו, נולד בירושלים, אך הוא היה המלך הצלבני הראשון להיוולד בממלכה; המלכים אשר קדמו לו נולדו כולם בצרפת, ואילו הוא היה דור שלישי לצלבני אירופה, מהם היה סבו בלדווין השני. כמו כן, בלדווין לא הרבה להתערב בענייני הכנסייה, כיבד את דבריה ולא הרבה עליה מיסים, והתמקד בהגנת גבולות ממלכתו.
בצעירותו היה בלדווין אמנם נמרץ ושובב, והרבה במשחקי קוביות ודומיהם, ואף היה מפלרטט מדי פעם עם נשים; אך בבגרותו חל בו "שינוי לטובה", והוא נותר תמיד נאמן לחלוטין לאשתו תאודורה.
ויליאם תיאר את מראהו של המלך כ"גבוה מהממוצע, גפיו מותאמים לגופו... תווי פניו היו עדינים ונעימי סבר, עורו בריא ובוהק - הוכחה לכוח מולד; ... עיניו היו בינוניות, בולטות מעט ובורקות. שערו היה זהוב וחלק, ועל לחייו וסנטרו גידל זקן מלא למדי. הוא היה רחב קומה, אך לא בשרני כאחיו או צנום כאמו".
הוא זכה להערכת נתיניו, בגין יחסו לאמו אחרי מלחמת האזרחים, ואף להערכתו של יריבו המושבע נור א־דין, אמיר חלב, שבמות המלך אמר כי "על המוסלמים להוקיר ולכבד כעת את אבלם של הנוצרים, ולחוס עליהם ברחמים; משום שאיבדו נסיך אשר אין עוד כדוגמתו בעולמנו".
בלדווין היה מאחרוני המלכים החזקים של ממלכת ירושלים, כאשר אחיו אמלריך חותם את תקופת הזוהר של הממלכה הצלבנית בארץ ישראל, עם עלייתו לשלטון של צלאח א-דין האיובי.
ראו גם

היסטוריה של ממלכת ירושלים
לקריאה נוספת

יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, כרך ב, מוסד ביאליק, מהדורה ראשונה, 1963, מהדורה שלישית מורחבת ומתוקנת, 1973, הדפסה שישית, 2005; הספר זכה בפרס ישראל בתרגומו לצרפתית בפרס האקדמיה הצרפתית.
יהושע פראוור, הצלבנים - דיוקנה של חברה פיאודלית, מוסד ביאליק, מהדורה ראשונה 1975, מהדורה שנייה מורחבת ומתוקנת 1985
Steven Runciman, A History of the Crusades, Cambridge university press, 1952 ISBN 0521061628
Christopher Tyerman, God's war: a new history of the Crusades, Harvard University Press, 2006
הערות שוליים

↑  Wm of tyre, Chronicles Book 17 Ch 12 Page 775
↑  שם, עמוד 314
↑  Warren T. Treadgold. A history of the Byzantine state and society. Stanford University Press, 1997 page 644
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: פולק ומליסנדה | מלכי ירושלים עם מליסנדה 1153–1143 | הבא: אמלריך |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 142659800  VcBA: 495/126260  VIAF: 125103484   WorldCat (עם VIAF): 125103484
ג'רג' גמרי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 ביולי 1904 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  28 בפברואר 1957 (בגיל 52) סנטה קלרה, ארצות הברית 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 תפקידים:  ביופיזיקאי, היסטולוג, פתולוג 
 
ג'רג' גמרי (במקור גרינברגר, בהונגרית: Gömöri György;‏ בודפשט, טרזווארוש, 16 ביולי 1904 – סנטה קלרה, קליפורניה, 28 בפברואר 1957) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי-אמריקאי, היסטולוג, פרופסור באוניברסיטה, היסטוכימאי, פתולוג, כירורג ומאוחר יותר סיים גם תואר PhD.
קורות חייו

ג'רג' גרינברגר נולד במשפחה יהודית כבנם של בלה גמרי (גרינברגר) (1871–1940), מנכ"ל חברת מכרה פחם, ושל אירן בראון. הוריו התגרשו. אין כל תיעוד לטענה הנשמעת שב-1919 עבר לדת הקלוויניסטית. בילדותו התגורר תקופה ארוכה בהולנד, שם הכיר את השפה והתרבות. הוא השלים את לימודיו באוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל את תוארו ברפואה ב-1928. בין 1928 לבין 1932, היה מתמחה במכון לפתולוגיה מס' 1 בבודפשט תחת פרופסור קלמן בודאי. בשנים 1932–1938 היה רופא ומרצה במרפאה הכירורגית מס' 3. הוא עבד עם פרופסור לאיוש אדם ולפי ההספד במותו ביצע אלפי ניתוחים די גדולים, בעיקר בהרדמה מקומית. בשל יהדותו, ככל הנראה, הוא היגר לארצות הברית ב-1938. באותה השנה מונה ל-Assistant in Medicine באוניברסיטת שיקגו ונטש לגמרי את העיסוק בפתולוגיה. הוא אשרר את הסמכתו כרופא וסיים תואר PhD ב-1943. משנת 1949 הפך לפרופסור למחלות חזה וניתוחי חזה באוניברסיטת קליפורניה. ב-1950 השתתף בהקמת האגודה ההיסטולוגית הבינלאומית, שבה נבחר לסגן הנשיא ב-1956 ולנשיא בשנה שלאחר מכן. הוא עבר לקליפורניה ב-1956, שם עבד במרכז הרפואי פאלו אלטו ובקרן המחקר הרפואי עד מותו. הוא היה חבר בוועדת המערכת של American Journal of Clinical Pathology ו-Journal of Histochemistry וכמה אגודות מדעיות.
גמרי היה היסטוכימאי אנזימים בעל שם עולמי. הוא פתח עידן חדש עם מחקרו על זיהוי ההיסטוכימי של פוספטאז אלקליין ב-1939. הוא חקר את לוקליזציית הרקמות של אנזימים, פיתח תהליכי צביעה מיוחדים, ושיטת הספגת כסף לזיהוי הרשת נקראת על שמו. הוא גם השיג תוצאות משמעותיות בתחום הפתולוגיה הניסיונית בקשר לשחפת וסוכרת. הוא פרסם מאמרים מדעיים רבים.
רעייתו הייתה מרגיט קרקש, לה נישא ב-1939 בארצות הברית. אשתו עבדה כספרנית רפואית ב-Billings Hospital.
עבודותיו העיקריות (חלקי)

נתונים ניסויים בבעלי חיים על ההשפעות הרעילות של חומרי הרדמה מקומיים (בודפשט, 1935)
ביקורת על נוהלי זיהוי ברזל מיקרוטכניים (דברצן, 1936)
Microscopic Histo­chemistry. Principles and Practice (היסטוכימיה מיקרוסקופית. עקרונות ופרקטיקה) (שיקגו, 1952)
פרסים והכרות

Ward Burdich Award of the American Society of Clinical Pathologists (1955) (פרס וורד בורדיך של האגודה האמריקאית לפתולוגים קליניים)
לקריאה נוספת

Adatai a Petőfi Irodalmi Múzeum katalógusában (נתוניו בקטלוג המוזיאון הספרותי פטפי)
Gulyás Pál: Magyar írók élete és munkái – új sorozat I–XIX. Budapest: Magyar Könyvtárosok és Levéltárosok Egyesülete. 1939–1944., 1990–2002, a VII. kötettől (1990–) sajtó alá rendezte: Viczián János (פאל גויאש: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים - סדרה חדשה I-XIX. בודפשט: אגודת הספרנים והארכיונאים ההונגרים. 1939–1944, 1990–2002)
Honti József: Gömöri György dr. (1904-1957) emlékezete (1979. július 1.) Orvosi Hetilap, 120. évfolyam, 26. szám, 1582–1586. o. (יוז'ף הונטי: לזכרו של ד"ר ג'רג' גמרי. שבועון רפואי)
Magyar életrajzi lexikon I. (A–K). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1967. (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש)
Magyar orvoséletrajzi lexikon. Összeáll. Kapronczay Károly–Közrem. Tóth Magda. Budapest: Mundus Magyar Egyetemi Kiadó. 2004. ISBN 963-950-132-8 (לקסיקון ביוגרפי של רופאים הונגרים)
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári születési akv. 1885/1904. folyószáma alatt". נבדק ב-2021-02-20.
↑  "California Death Index, 1940-1997". נבדק ב-2021-02-20.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb108029115 (data)  GND: 1210563932  ISNI: 0000 0000 7829 2139  LCCN: n2014013868  NTA: 12122497X  SNAC: w61966km  SUDOC: 166945765  VIAF: 100957762   WorldCat (עם VIAF): 100957762 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ג'רג' גמרי".