stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפעולות הימיות במערכת הדרדנלים
פתיחה > אסטרטגיה של מדינות ההסכמה

פילדמרשל לורד קיצ'נר תכנן נחיתה אמפיבית ליד אלכסנדרטה בסוריה ב-1914, כדי לנתק את הבירה מסוריה, ארץ ישראל ומצרים. תת-אדמירל סר ריצ'רד פיירס, המפקד העליון, הודו המזרחית, הורה על לאה"מ דוריס להפליג לאלכסנדרטה ב-13 בדצמבר 1914 כאשר הסיירת הרוסית אסקולד והסיירת הצרפתית רקין ערכו פעולות דומות. הנחיתה באלכסנדרטה נזנחה מכיוון שהיא דרשה יותר משאבים ממה שצרפת יכלה להקצות, ומבחינה פוליטית צרפת לא רצתה שהבריטים יפעלו בתחום השפעתם, עמדה לה הסכימה בריטניה ב-1912. עד סוף 1914 החלה לוחמה סטטית בחזית המערבית, ללא סיכוי לניצחון מכריע מהיר ומעצמות המרכז סגרו את נתיבי הסחר היבשתיים בין בריטניה, צרפת ורוסיה. הים הלבן בקוטב הצפוני וים אוחוצק במזרח הרחוק היו חסומים בקרח בחורף והים הבלטי נחסם על ידי הצי הקיסרי הגרמני. הצי העות'מאני סגר את הדרדנלים, נתיב האספקה שנותר לרוסיה.
בנובמבר 1914 הציע השר הצרפתי אריסטיד בריאן התקפה על האימפריה העות'מאנית אך הרעיון נדחה וגם ניסיון של הבריטים לקנות את העות'מאנים נכשל. ב-2 בינואר 1915, ניקולאי ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה פנה לבריטניה בבקשה לסיוע נגד מתקפת ארזורום העות'מאנית בקווקז והחל תכנון להפגנה ימית בדרדנלים, כהסחה. וינסטון צ'רצ'יל, הלורד הראשון של האדמירליות, הציע פלישה דרך הים לשלזוויג-הולשטיין, למשוך את דנמרק למלחמה ולפתוח מחדש את נתיב הים הבלטי לרוסיה והתקפה על הדרדנלים, כדי לשלוט באספקה הים התיכון והים השחור ולעודד בולגריה ורומניה להצטרף למדינות ההסכמה. הדחיפות של הפנייה הרוסית והזלזול בכוח הצבאי של האימפריה העות'מאנית גרמו למערכה בדרדנלים להיראות אפשרית.
ב-11 בינואר 1915 הציע מפקד שייטת הים התיכון הבריטית, תת אדמירל סאקוויל המילטון קארדן תוכנית לפרוץ את הדרדנלים באמצעות אוניות מערכה, צוללות ושולות מוקשים. ב-13 בפברואר אישרה מועצת המלחמה הבריטית את התוכנית וקארדן קיבל עוד אוניות מערכה פרה-דרדנוט, אוניית המערכה המודרנית אה"מ קווין אליזבת וסיירת המערכה אה"מ אינפלקסיבל. צרפת תרמה שייטת הכוללת ארבע פרה-דרדנוטים והצי הרוסי סיפק את הסיירת הקלה אסקולד. בתחילת פברואר 1915, נוספו לכוחות הימיים כוחות של נחתים מלכותיים והדיוויזיה ה-29, הדיוויזיה הסדירה הבלתי מחויבת האחרונה, שהצטרפה לאימונים של דיוויזיות אנזא"ק במצרים. כוחות הרגלים נועדו לכיבוש קונסטנטינופול לאחר שהמיצרים ייכבשו על ידי צי מדינות ההסכמה.
פתיחה > הגנות הדרדנלים

באוגוסט 1914, ההגנות החיצוניות היו שני מבצרים בקצה חצי האי גליפולי ושניים על החוף האסייתי. למבצרים היו 19 תותחים, ארבעה עם טווח של 9 מיל (14 קילומטרים) והשאר עם טווחים של 3.4–4.5 מיל (5.5–7.2 קילומטרים). ארבעה תותחי הוביצר שדה מוקמו בחפירות בטקה בורנו (כף טקה) בצד האירופי, ולאחר מכן היה פער של 10 מיל (16 קילומטרים) הבאים, עד להגנת הביניים בקפז פוינט, עם ארבע מצודות הגנה בחוף הדרומי ואחת בחוף הצפוני. המצודות נבנו כדי לחפות על שדה מוקשים, שבאוגוסט 1914 היה פרוס קו מוקשים על פני המצר מקפז פוינט לחוף האירופי. פורט דרדנוס היה המצודה העיקרית שהיו בה שני תותחים ימיים חדשים בקוטר 6 אינץ' והשאר הכילו עשרה תותחים קטנים לירי מהיר עם מגני תותחים. בנארוס, להגנה הפנימית היו התותחים הכבדים ביותר וכמה הוביצרים קלים ניידים ותותחי שדה. חמישה מבצרים נבנו בצד האירופי ושישה בצד האסייתי עם 72 תותחים כבדים ובינוניים. רוב הארטילריה הייתה מיושנת אבל היו חמישה תותחי 14 אינץ' (360 מילימטרים) ארוכי טווח עם טווח של 9.7 מיל (15.6 קילומטרים) ושלושה תותחים 9.4 אינץ' (240 מילימטרים) עם טווח של 8.5 מיל (13.7 קילומטרים)ווח. שאר התותחים בהגנה הפנימית היו ברובם מיושנים ולא היו מסוגלים לירות מעבר לטווח של 5.7 מיל (9.2 קילומטרים).
מתוך 100 תותחים בהגנה לפני המלחמה, רק 14 היו כלי נשק מודרניים ארוכי טווח, השאר היו תותחי נטעני עכוז מיושנים על קרונות קבועים. התותחנים היו מאומנים בצורה גרועה, הייתה מעט תחמושת וסיכוי מועט להחלפה. תאורת הלילה כללה זרקור בכניסה למיצרים ואחד בנארוס. המבצרים נראו בקלות, היו מעט מגני תותחים ומאפייני הגנה אחרים עבור צוותי התותחים וחיפוש טווחים, תצפית ארטילרית ובקרת אש היו תלויים בטלפונים מקושרים בחוט על עמודי טלפון, פגיעים לירי ארטילרי. ההיסטוריון הרשמי העות'מאני כתב,
בגיוס, הביצור והחימוש של הדרדנלים היו מאוד לא מספקים. לא רק שרוב התותחים היו בדגם ישן, עם קצב אש איטי וטווח קצר, אלא שגם אספקת התחמושת שלהם הייתה מוגבלת.
פתיחה > האסטרטגיה העות'מאנית

הגרמנים הבטיחו את מינויו של גנרל-לויטננט אריך ובר כיועץ למטכ"ל העות'מאני, ובסוף אוגוסט 1914 נשלחו ויצה-אדמירל גידו פון אוזדום, כמה מומחים ו-500 לוחמים לתגבר את המבצרים בדרדנלים ובבוספורוס. בספטמבר, אוזדום מונה למפקח הכללי של הגנות החופים והמכרות וויצה-אדמירל יוהנס מרטן החליף את ובר בצ'אנאק עם יחידת צי כדי להפעיל את התותחים המודרניים. עד אמצע ספטמבר דיווחו היועצים הגרמנים כי התותחים בנארוס שופצו והם ניתנים לשימוש. עד אוקטובר, רוב התותחים בסוללות הראשיות היו עם צוותים גרמניים, שפעלו כיחידות אימון אך יכלו לאייש את התותחים בשעת חירום. תוכננו להיבנות עוד ביצורי הגנה באזור הביניים ולהכניס הוביצרים ניידים וירי מהיר שהורדו מאוניות עות'מאניות ישנות יותר. מספר הוביצרים כבדים הגיעו באוקטובר, אך רמת האימונים הירודה של התותחנים העות'מאנים, חימוש מיושן והמחסור הכרוני בתחמושת, שעליו דיווח אוזדום הספיקו רק כדי להתגונן מפני מתקפה חמורה אחת, הביאו אותו לבסס את הגנת המיצרים על שדות מוקשים.
עוד שלושה שורות של מוקשים הונחו לפני הגעתו של אוזדום ועוד 145 מוקשים נבדקו, טופלו והונחו בתחילת נובמבר. הכיסוי של שדות המוקשים הוגדל עם יורים מהירים קטנים וארבעה זרקורים נוספים. עד מרץ 1915, היו עשרה שורות של מוקשים ו-12 זרקורים כאשר האימפריה העות'מאנית יצאה למלחמה ב-29 באוקטובר 1914, ההגנות של המיצרים שופרו בהרבה, אך הגנת הביניים עדיין לא הייתה מאורגנת כראוי וחסרה תותחים, זרקורים ומוקשים. ב-3 בנובמבר הופגזו המבצרים החיצוניים על ידי ספינות בעלות הברית, מה שעורר את המגינים העות'מאנים להפחית את החסימות שלהם נגד היועצים הגרמנים. מפקד המבצר, ג'וואד פאשה, כתב מאוחר יותר כי עליו לשפר את ההגנות בכל מחיר. ההפגזה הקצרה הייתה מוצלחת בצורה יוצאת דופן, והרסה את המבצרים בסיד אל בהר בשתי יריות, שפוצצו את המחסן והפילו את התותחים. המגינים העות'מאניים והגרמנים הגיעו למסקנה שניתן להרוס את ההגנות החיצוניות על ידי אוניות שיורות מעבר לטווח התגובה העות'מאנית. המבצרים תוקנו אך לא חוזקו ועיקר המאמץ הופנה להגנה על שדה המוקשים וההגנה הפנימית.
פעולות ימיות > פריצת המיצרים

ב-3 בנובמבר 1914 הורה צ'רצ'יל להתקפה על הדרדנלים בעקבות פתיחת פעולות האיבה בין האימפריות העות'מאנית והרוסית. סיירות המערכה של שייטת הים התיכון, אינדומיטבל ואינדפטיגבל ואוניות המערכה הצרפתיות המיושנות סיפרן ווריט הותקפו לפני הכרזת מלחמה רשמית על ידי בריטניה נגד האימפריה העות'מאנית. ההתקפה נועדה לבחון את ההגנות העות'מאניות ובהפגזה של עשרים דקות, פגז פגע במחסן התחמושת של המבצר בסיד אל באהר, הפיל עשרה תותחים והרג 86 חיילים עות'מאנים. סך הנפגעים במהלך ההתקפה היו 150, מתוכם ארבעים גרמנים. השפעת ההפגזה התריעה בפני העות'מאנים על חשיבות חיזוק ההגנות שלהם והם החלו בהנחת מוקשים נוספים.
ההגנות החיצוניות ניצבו בכניסה למיצרים, חשופות להפגזות ופשיטות אך ההגנות הפנימיות חיפו על נארוס ליד צ'אנקלה. מעבר להגנות הפנימיות, המיצרים היו כמעט בלתי מוגנים אך ההגנה על המיצרים הייתה תלויה בעשרה שדות מוקשים, עם 370 מוקשים הונחו ליד נארוס. ב-19 בפברואר 1915, שתי משחתות נשלחו לחקור את המיצרים והירייה הראשונה נורתה מקומקאלה על ידי תותחי ה-240 מילימטרים (9.4 אינץ') תותחי קרופ של סוללת אורח'נייה טפה בשעה 07:58. אוניות המערכה קורנווליס וונג'נס נכנסו כדי לירות לעבר המבצרים וקורנווליס פתחה באש בשעה 09:51. ההשפעה של ההפגזה ארוכת הטווח נחשבה למאכזבת וכי יידרש פגיעה ישירה בתותחים כדי להפיל אותם. עם תחמושת מוגבלת, אש עקיפה לא הספיקה ואש ישירה תצטרך לעגן את האוניות כדי ליצור פלטפורמות תותחים יציבות. דווח על כמה נפגעים עות'מאניים שנהרגו בחוף האירופי ושלושה לוחמים באורקני.
ב-25 בפברואר תקפו מדינות ההסכמה שוב, העות'מאנים פינו את ההגנות החיצוניות והצי נכנס למיצרים כדי לירות לעבר הגנות הביניים. מפלגות ההריסה של הנחתים המלכותיים פשטו על המבצרים סיד אל בהר וקום קאלה, ונתקלו במעט התנגדות. ב-1 במרץ, ארבע אוניות מערכה הפגיזו את הגנות הביניים, אך התקדמות מועטה הושגה בפינוי שדות המוקשים. שולות המוקשים, בפיקודו של הרמטכ"ל, רוג'ר קיז, היו ספינות מכמורת לא משוריינות מאוישות על ידי הצוותים האזרחיים שלהן, שלא היו מוכנים לעבוד בזמן שהם תחת אש. הזרם החזק במיצרים הקשה עוד יותר על ניקוי המוקשים וחיזק את הנחישות העות'מאנית שהתנדנדה בתחילת המתקפה; ב-4 במרץ נהרגו עשרים ושלושה חיילי נחתים כשהם פשטו על ההגנה החיצונית.
קווין אליזבת נקראה לירות לעבר ההגנות הפנימיות, תחילה מהחוף האגאי ליד גאבה טפה, תוך ירי על פני חצי האי ולאחר מכן במיצרים. בליל 13 במרץ, הסיירת אמטיסט הובילה שש שולות מוקשים בניסיון לפנות את המוקשים. ארבע מספינות המכמורת נפגעו ואמת'יסט ניזוקה קשות עם תשעה עשר מסיקים שנהרגו מפגיעה אחת. ב-15 במרץ, האדמירליות קיבלה תוכנית של קארדן להתקפה נוספת לאור יום, כששולות המוקשים מוגנים על ידי הצי. קארדן חלה באותו יום והוחלף על ידי אדמירל משנה ג'ון דה רובק. קצין ירי ציין ביומנו כי דה רובק כבר הביע דאגות לגבי השתקת התותחים העות'מאניים באמצעות הפגזה ימית וכי דעה זו רווחה על סיפון האונייה.
פעולות ימיות > תוכניות ימיות נוספות

בעקבות כישלון המערכה היבשתית עד מאי, הציע דה רובק שאולי רצוי לנסות שוב מתקפה ימית. צ'רצ'יל תמך ברעיון הזה, לפחות בכל הנוגע להתחלה מחדש של ניסיונות לפנות מוקשים, אבל התנגדו לכך פישר וחברים אחרים במועצת האדמירליות. מלבד הקשיים בדרדנלים, הם היו מודאגים מהסיכוי שייתכן שיידרשו להסיט אוניות נוספות מה"גרנד פליט" ("הצי הגדול") בים הצפוני. אי הסכמה זו תרמה להתפטרותו הסופית של פישר, ולאחריה הצורך של אסקווית' לחפש שותפים קואליציוניים כדי לחזק את ממשלתו ולפיטוריו של צ'רצ'יל כתוצאה מכך. התקפות ימיות נוספות נגנזו.
קיז נותר תומך נחוש בפעולה ימית וב-23 בספטמבר הגיש הצעה נוספת לעבור דרך הדרדנלים לדה רובק. דה רובק לא אהב את התוכנית אבל העביר אותה לאדמירליות. הסיכון לאוניות גדל מאז מרץ, עקב נוכחותן של צוללות גרמניות בים התיכון ובים מרמרה, שם האוניות הבריטיות יזמנו מטרות אם התוכנית תצליח. כוח ניקוי המוקשים של מדינות ההסכמה היה מצויד יותר ולחלק מהאוניות היו רשתות או פגזי מוקשים, אשר קיוו שישפרו את סיכוייהם נגד מוקשים. האימפריה העות'מאנית השיבה לעצמה את הקשר היבשתי עם גרמניה מאז נפילת סרביה והדרישות מהצי האנגלו-צרפתי לעוד אוניות לתמוך בניסיון היו צריכים להתווסף למחויבותן של אוניות למערכה היבשתית ולפעולות בסלוניקי בניסיון לתמוך בסרביה. קיצ'נר הציע הצעה לכבוש את האיסטמוס של בולייר באמצעות ארבעים אלף איש כדי לאפשר אספקה של אוניות בריטיות הפועלות בים מרמרה על פני היבשה ממפרץ סארוס. דעת האדמירליות הייתה שלא ניתן לבצע מתקפה ימית נוספת ללא תמיכה של כוחות יבשתיים שתוקפים את מבצרי הדרדנלים, דבר שנחשב בלתי מעשי בשל מחסור בכוחות. קיצ'נר ביקר באזור כדי לבדוק את העמדות ולשוחח עם המפקדים הנוגעים בדבר, לפני שדיווח על נסיגה. ועדת המלחמה, שעמדה בפני בחירה בין מערכה חדשה לא ודאית לשבור את הקיפאון או נסיגה מלאה, המליצה ב-23 בנובמבר להסיג את כל הכוחות.
הקבינט הבריטי בכללותו היה פחות להוט לנטוש את המערכה, בגלל ההשלכות הפוליטיות של כישלון והשלכות מזיקות לרוסיה. דה רובק הוחלף זמנית על ידי אדמירל רוסלין ומיס בנובמבר 1915 מסיבות של בריאות לקויה. בניגוד לדה רובק, ומיס תמך בפעולות נוספות והיה אופטימי במידה ניכרת לגבי סיכויי ההצלחה. בעוד דה רובק העריך את ההפסדים ב-12 אוניות מערכה, ומיס חשב שהוא צפוי לאבד לא יותר משלוש. הוצע כי חיסול ההתחייבות של סלוניקי, שבה הכוחות המעורבים מעולם לא הצליחו לסייע לסרביה ולחמו מעט, יכול לספק את התגבורת, אך הצרפתים הטילו וטו על כך. ומיס המשיך בקמפיין לקידום סיכויי ההצלחה. הוא היה נוכח כאשר דה רובק קיבל את הפיקוד מקארדן והיה בכיר יותר אך פיקד על הבסיס במודרוס בעוד דה רובק היה עם הצי. צ'רצ'יל בחר בעדיפות בדה רובק. ב-7 בדצמבר הוחלט על ידי הקבינט לנטוש את המערכה.
מבצעים צבאיים > הובלת חיילים

היבט חשוב נוסף של המבצעים הימיים של בעלות הברית היה הובלת אלפי חיילים אל הדרדנלים וממנו על פני הים התיכון. האיומים העיקריים היו התקפות של צוללות גרמניות ואוסטריות-הונגריות וכן של מוקשים ימיים. ההפסד הגרוע ביותר במהלך מערכת הדרדנלים היה טביעת רויאל אדוארד ב-13 באוגוסט 1915. הספינה הפליגה מאלכסנדריה, מצרים לגליפולי עם 1,367 קצינים וחיילים על סיפונה וטורפדה על ידי SM UB-14 ליד הדודקאנס, עם 935 הרוגים שאבדו.
ראו גם

המרדף אחר גבן וברסלאו
הערות שוליים

↑  יד שמאל של המילטון, המושבתת חלקית מפציעה במלחמת הבורים הראשונה, נראית בבירור.
מפת מצר הדרדנלים
גישה לים לרוסיה דרך הדרדנלים (בצהוב)
הגנות הדרדנלים בפברואר ומרץ 1915, מציגות שדות מוקשים, רשתות נגד צוללות וסוללות תותחים ראשיות.
אה"מ קאנופוס יורה מטח מתותחי ה-12 אינץ' (305 מ"מ) שלה נגד מבצרים עות'מאניים בדרדנלים.
אה"מ אירזיסטיבל ננטשה וטבעה
סר רוג'ר קיז, תת-אדמירל דה רובק, סר איאן המילטון, גנרל ברייתווייט.
אוניית המערכה העות'מאנית מסודייה
הצוללת האוסטרלית AE2
הצוות של אה"מ גראמפוס מעודד את הצוללת E11' לאחר מבצע מוצלח.
מפה של נחיתת כוח הכיסוי מאוניית מערכה (אדום) ומשחתת (כתומה) במפרץ אנזא"ק, 25 באפריל 1915.
חופי הנחיתה בכף הלס
הרגעים האחרונים של אה"מ מג'סטיק, טורפדה על ידי U-21 ב-27 במאי
1627

שנת 1627 היא השנה ה-27 במאה ה-17. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. 1 בינואר 1627 לפי הלוח הגרגוריאני מקדים את 1 בינואר לפי הלוח היוליאני ב-10 ימים.
כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח הגרגוריאני.
אירועים

בפולין ניצודה הנקבה האחרונה של שור הבר ובזאת נכחדה החיה מן העולם.
נולדו

25 בינואר – רוברט בויל, מדען אירי (נפטר ב-1691)
16 במאי – וילם ואן אאלסט, צייר הולנדי (נפטר ב-1683)
27 בספטמבר – ז'אק-בנין בוסואה, מטיף ותאולוג צרפתי (נפטר ב-1704)
ראו גם

ילידי 1627‎
נפטרים ב-1627‎
המקור (סרט, 1999)

| --- | --- |

 מבוסס על:  The Man Who Knew Too Much 
 בימוי:  מייקל מאן 
 הופק בידי:  פיטר יאן ברוג, מייקל מאן 
 תסריט:  מייקל מאן, אריק רות', מארי ברנר 
 עריכה:  ויליאם גולדנברג, פול רובל, דייוויד רוזנבלום 
 שחקנים ראשיים:  אל פצ'ינו ראסל קרואו   כריסטופר פלאמר ג'ינה גרשון
 מוזיקה:  פייטר בורק, ליסה ג'רארד 
 צילום:  דנטה ספינוטי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Spyglass Media Group, סרטי טאצ'סטון 
 חברה מפיצה:  InterCom, נטפליקס, דיסני+ 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1999
 משך הקרנה:  157 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית, יפנית, ערבית, פרסית 
 סוגה:  סרט ביוגרפי, סרט מתח, סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  ניו יורק, קנטקי 
 הכנסות באתר מוג'ו:   insider
 פרסים:  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
המקור (אנגלית: The Insider) הוא סרט מתח ביוגרפי אמריקאי משנת 1999 בבימויו של מייקל מאן, ועל פי תסריט מעובד של מייקל מאן ואריק רות' המבוסס על מאמר שפורסם בואניטי פייר בשם "The Man Who Knew Too Much". הסרט מתאר את האירועים שקרו מאחורי הקלעים בתוכנית הטלוויזיה "60 דקות" בנושא תעשיית הטבק. הסרט מבוסס על סיפור אמיתי והועמד לשבעה פרסי אוסקר כולל הסרט הטוב ביותר.
תקציר העלילה

לואל ברגמן (אל פצ'ינו) הוא מפיק בתוכנית "60 דקות", שמוציא את גפרי ויגנד (ראסל קרואו) למלחמה נגד חברות הטבק. ויגנד הוא מדען של חברת הטבק "בראון ויליאמסון" אשר יכול לתת עדות שתביא לחשיפת האמת שמאחורי תעשיית הסיגריות. השניים מוצאים את עצמם במלחמה עד כדי אובדן התקווה של שניהם. כשמתברר שכסף יכול לגבור על כל אתיקה עיתונאית והחשיפה נגנזת, השניים צריכים לאזור את טיפת הכוח האחרונה כדי להמשיך במאבק.
צוות השחקנים הראשי

אל פצ'ינו הוא לואל ברגמן, מפיק בתוכנית 60 דקות.
ראסל קרואו – ג'פרי ויגנד, מדען שפוטר מחברת הטבק "בראון ויליאמסון".
תעשיית אפייה בישראל

תעשיית האפייה בישראל פועלת לשם אספקת צורכי תושבי המדינה במוצרי מאפה למיניהם: לחם לסוגיו, מוצרי מאפה מתוקים (עוגות ועוגיות) ומוצרי מאפה שאינם מתוקים (כגון בורקס וחטיפים מלוחים). זו תעשייה ותיקה, ששורשיה במאה ה-19, בתקופה העות'מאנית.
עיקר הצריכה של מוצרי מאפה בישראל מיוצר בישראל. יבוא מתקיים בתחומים מעטים, ובתחומים מעטים נוספים נעשה הייצור בישראל לפי זיכיון ממותג בינלאומי. חלק קטן ממוצרי מאפה המיוצרים בישראל מיוצא מהארץ. [דרוש מקור]
לחם

בישראל פועלות ארבע קבוצות עיקריות לייצור תעשייתי של לחם לסוגיו (לחם, חלות, פיתות):
מאפיית אנג'ל: נוסדה ב-1927 בירושלים. כוללת מאפיות בירושלים, בלוד, בנתיבות ובכפר החורש.
מאפיית ברמן: נוסדה ב-1875 בירושלים. כוללת את מאפיית ברמן ירושלים (לרבות "לחם הארץ") ומאפיית ודש ברמת השרון.
מאפיית דגנית עין בר: נוסדה ב-1952. בקיבוץ עינת.
מאפיית דוידוביץ': נוסדה ב-1957. כוללת את מאפיית דוידוביץ' בחיפה, מאפיית אחדות חיפה, מאפיית אלומות חולון ושותפות במאפיית דגנית עין-בר בקיבוץ עינת.
חלק ניכר ממוצריהן של מאפיות אלה (לחם אחיד וחלות רגילות) נמצא בפיקוח מחירים של משרד הכלכלה והתעשייה. בעשור השני של המאה ה-21 הורשעו מאפיות אלה ומנהליהן בפרשת קרטל הלחם, באשמת יצירת הסדר כובל של חלוקת השוק ותיאום מחירים בתחום הלחם האחיד והחלות הנתונים לפיקוח מחירים. על המאפיות ומנהליהן הוטלו קנסות, ועל מרבית המנהלים הוטלו גם עונשי מאסר קלים.
למאפיות אלה קווי ייצור אוטומטיים, שתפוקתם היא אלפי מוצרי לחם (לחמים, לחמניות ופיתות) בשעה. במרבית ימות השבוע קווי הייצור פועלים בתפוקה חלקית, אך כיוון שהם אינם פועלים בשבת ובחגי ישראל, במוצאי שבת ובמוצאי חג הם פועלים בתפוקה מלאה, וביום שישי ובערב חג הן פועלות בתפוקה כמעט מלאה.
בנוסף למאפיות גדולות אלה, שמוצריהן נמכרים ברחבי ישראל, פועלות מאפיות קטנות, בהן מאפיית הצבי, המייצרות לחמים מיוחדים הנמכרים באזור פעילותה של המאפייה.
בישראל פועלים כ-1,850 סניפי מאפיות וקונדיטוריות מתוכם כ-590 סניפים פועלים כחלק מרשתות בתי מאפה וקונדטוריות. בין הרשתות הבולטות בענף: "מאפה נאמן", "לחם תושיה", "מאפיית אריאל" ו"שיבולת השרון".
על פי נתוני חברת סטורנקסט על השוק המבורקד, סך המכר הכספי של מוצרי הלחם שנמכר ברשתות השיווק הקמעוניות בשנים 2018–2020 היה כ-1.5 מיליארד ש"ח בשנה.
בצק קפוא

בשוק הבצק הקפוא פועלים שלושה יצרנים גדולים:
גידרון, חברה בת של שופרסל,
רוסטיק (לשעבר פילסברי)
בונז'ור, חברה בת של אסם.
בנוסף פועלים בתחום זה יצרנים קטנים. הבצק הקפוא מופץ לנקודות אפייה במרכולים, שבהן נשלמת אפייתו ומוצרי המאפה נמכרים לצרכנים. בנוסף מוצרים חצי אפויים ואפויים משווקים קפואים לנקודות מכירה קמעונאיות, לבתי מלון ולמסעדות, שבהם הם מחוממים ונמכרים לצרכנים.
מוצרי מאפה מתוקים

בתחום מוצרי המאפה המתוקים (עוגות, עוגיות וכדומה) פועלים יצרנים רבים, בהם אסם, שטראוס גרופ, רוקחמן, מנעמים, אחווה, אנטקוביץ', שפיצר, מאפיית אריאל ועוד.
מוצרי מאפה לא מתוקים

קטגוריה זו כוללת קשת רחבה של מוצרי מאפה:
קרקרים. יצרנים בולטים: אסם.
שקדי מרק. יצרנים בולטים: אסם, מאפיית דוידוביץ'.
קרוטונים ופירורי לחם. יצרנים בולטים: עינת תעשיות (משווק על ידי אסם), מאפיית דוידוביץ'.
פתיתים. יצרנים בולטים: אסם.
בורקס ומאפים נוספים מבצק עלים. מיוצרים על ידי יצרנים קטנים רבים.
חטיפים מלוחים. יצרנים בולטים: בייגל בייגל, מאיר בייגל, אסם.
כעכים מלוחים. יצרנים בולטים: מאפיית עבאדי, ששורשיה ב-1838 בחלב שבסוריה.
מאפים בסגנון ערבי. יצרנים בולטים: מאפיית אבולעפיה, שנוסדה ב-1879 ביפו.
מצות

ענף ייחודי של תעשיית האפייה הוא ענף המצות, שתוצרתו, לצריכה מקומית וליצוא, מיועדת בעיקר לצריכה בחג הפסח. בתחום פועלות מאפיות אחדות, בהן מצות אביב, שנוסדה ב-1887 ביפו וב-1949 עברה לבני ברק, ומצות יהודה, שנוסדה ב-1921 בצפת וב-1949 עברה לירושלים.
בשנת 2012 ייצאה ישראל מצות בסך כ-19.4 מיליון דולר, מתוכם כ-11.5 מיליון דולר (כ-59%) לארצות הברית ומרבית הייצוא הנוסף, לקנדה (כ-5%), בריטניה (כ-8%) ואיטליה (כ-8%). שאר הייצוא התפרס על פני כ-45 מדינות ברחבי העולם, מאזרבייג'ן ועד ניגריה וקניה.
חומרי גלם

חומר הגלם העיקרי לתעשיית האפייה - קמח לסוגיו - מיוצר בטחנות הקמח בישראל, שהבולטת שבהן היא רשת שטיבל, המחזיקה גם ב-24% מהבעלות במאפיות אנג'ל.
חומרי גלם אחרים, בהם שמרים ומשפרי אפייה, מסופקים על ידי יצרנים מקומיים, בהם פוליבה, ויבואנים, בהם סורפול ופוראטוס (הו').
איסור אפיית לילה

ההתנגדות לאפייה בלילה הייתה, יחד עם הדרישה שלא לעבוד ביום ראשון, יעד מרכזי של ארגוני אופים במקומות שונים בעולם במהלך המאה ה-19. ביוני 1925 אימץ ארגון העבודה הבינלאומי את אמנת עבודת לילה (מאפיות), 1925, שנכנס לתוקף במאי 1928.
בשנות ה-30 עמדה הדרישה לחוק שיאסור עבודה בלילה במאפיות במרכז פעילות אגודת פועלי האפייה בארץ ישראל. במהלך מלחמת העולם השנייה הושגה הסכמה בין המאפיות הגדולות על ביטול אפיית הלילה, אולם היו מאפיות קטנות שניצלו את ההזדמנות להרחבת עסקיהן. בשנת 1945 כונסה ועדה יהודית-ערבית לדון בחקיקת איסור אפייה בלילה, אולם הנציג הערבי התנגד לחוק כזה בטענה שהוא יפגע ביכולת התחרות של הפועל הערבי, ועל כן איסור אפייה בלילה לא נחקק. לאחר הקמת המדינה הושגו הסכמים למניעת אפייה בלילה.
בפברואר 1951 אישרה הכנסת הראשונה את חוק איסור אפיית לילה, שהיה חוק העבודה הראשון שחוקק על ידי הכנסת. החוק אסר אפייה מסחרית בשעות הלילה, משעה 22:00 ועד שעה 6:00 (בהמשך צומצם האיסור עד 4:00), בנימוק שאפייה בלילה מזיקה לבריאות העובד, ויש לה השפעה רעה על כל אורח החיים של העובד. לא הייתה הקפדה על קיומו של החוק, והוא בוטל ביולי 1998. בדברי ההסבר לביטול החוק נכתב שמוצע לבטל את החוק בגלל התקדמות החקיקה הסוציאלית והסתירה בין החוק לחוק יסוד חופש העיסוק.
הערות שוליים

↑  בישראל פועלים כ 1850 סניפי מאפיות וקונדטוריות, Coface BDI,‏ 2 בינואר 2023
↑  בדיקה מיוחדת של חברת המידע העסקי Coface Bdi על ענף המאפיות בישראל, Coface BDI ,‏ 28 בנובמבר 2021
↑  חדווה קפלינסקי, ‏תיאור וניתוח מנגנון הפיקוח על מחירי מוצרי הלחם בישראל, באתר מרכז המחקר והמידע (ממ"מ) של הכנסת, 11 באפריל 2022
↑  עלייה של כ-15% ביצוא המצות לקראת פסח תשע"ט באתר "כל זמן"
↑  Convention concerning night work in bakeries, International Labour Conventions and Recommendations, Volume 1, By International Labour Organisation, pages 88-90
↑  הבו מנוחת לילה לפועלי האפייה, דבר, 6 בינואר 1935
↑  ל שיפרין, נדבכים לתחיקת העבודה, על המשמר, 29 בדצמבר 1948
↑  אפיית הלילה בוטלה לחלוטין, מעריב, 2 ביולי 1950
↑  הצעת חוק איסור אפיית לילה (ביטול החוק), התשנ"ח-1998, ה"ח 2712 מ-24 במרץ 1998
מאפיית אריאל ברחוב משה שרת בקריית ים
וילי שטוף

וילי שטוף (בגרמנית: Willi Stoph;‏ 9 ביולי 1914 – 13 באפריל 1999) היה מדינאי ואיש צבא מזרח גרמני. ראש ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (DDR) משנת 1964 עד שנת 1973 וכן משנת 1976 עד 1989.
תולדות חייו

וילי שטוף נולד בברלין ב-9 ביולי 1914. בהיותו בן שנה התייתם מאביו שנהרג במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1928 הצטרף לארגון הנוער הקומוניסטי של גרמניה (Kommunistischer Jugendverband Deutschlands, KJVD), ובשנת 1931 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של גרמניה ושירת כחבר זרוע הביון של המפלגה.
שירת בוורמאכט בין השנים 1935–1937.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא גויס שוב בשנת 1940, ובמהלך הלחימה קיבל את עיטור צלב הברזל (דרגה שנייה) והגיע לדרגת אונטר אופיצר (סמל). עם סיום המלחמה בשנת 1945 נפל שטוף בשבי הסובייטי.
בהיותו בשבי הסובייטי, התנדב לעזור לשוביו לזהות את חברי המפלגה הנאצית והאס אס שהיו בקרב השבויים הגרמנים. לאחר שחרורו התיישב בשטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה, ובשנת 1946 הצטרף למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה. בשנים 1946–1950 מילא שטוף שורה של תפקידים במשרד התעשייה. בשנת 1950 נבחר לוועד המרכזי של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה ולפרלמנט של מזרח גרמניה.
בשנת 1952 מונה לשר הפנים. באותן שנים משרד הפנים של מזרח גרמניה עסק בכל נושאי הביטחון, כולל הניהול של כל הכוחות המזוינים של המדינה (צבא, משטרה, משמר הגבול והמשטרה החשאית). בשנת 1955 בוצע רה-ארגון במשרד הפנים של מזרח גרמניה – הוא פוצל למשרד ההגנה (שהיה אחראי לנושאים צבאיים) ולמשרד הפנים (המטפל בנושאי ביטחון פנים). בעקבות זאת מונה וילי שטוף למפקד צבא מזרח גרמניה והועלה לדרגת גנרל אוברסט. בשנת 1956 התמנה לשר ההגנה הראשון מאז מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1960 התמנה לסגן ראש הממשלה (מועצת השרים) ועזב את הצבא. בשנת 1964 התמנה לראש ממשלת מזרח גרמניה, תפקיד שמילא עד שנת 1989 (עם הפסקה בשנים 1973–1976, שבמהלכן היה יושב ראש מועצת המדינה). וילי שטוף היה גם חבר בפוליטבירו המזרח-גרמני משנת 1950.
בשנת 1970 נשלח שטוף על ידי ולטר אולבריכט, המזכיר הכללי של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי (בפועל – מנהיג מזרח גרמניה) לפגישות עם וילי ברנדט, קנצלר מערב גרמניה, בארפורט ובקאסל. פגישות אלה היוו את התחלתו של השיפור ביחסי שתי הגרמניות.
בשנת 1989, בעקבות מחאה ציבורית, הוא התפטר יחד עם שאר הפוליטבירו. באותה שנה הוא סולק ממפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה ונעצר בעוון שחיתות, אך שוחרר ב-1990 בשל מצב בריאותו הרופף.
בשנת 1991, לאחר איחוד גרמניה, נעצר שטוף שנית והואשם באחריות להרג אזרחים שניסו לחצות את חומת ברלין. הוא שוחרר בשנת 1992 עקב בריאותו הרופפת.
שטוף נפטר בשנת 1999 בברלין.
הערות שוליים

↑  David Childs, Obituary: Willi Stoph, עיתון האינדיפנדנט, ‏21 באפריל 1999
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810704367905606  BNE: XX1444851  BnF: cb12775705z (data)  CiNii: DA02219199  GND: 118975714  ISNI: 0000 0000 8174 890X  LCCN: n50010826  NKC: jn20040112007  NTA: 070672407  SUDOC: 080183778  VIAF: 109556746   WorldCat (עם VIAF): 109556746
פילדלפיה

ערך זה עוסק בעיר בארצות הברית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
פעמון החירות
פילדלפיה (באנגלית: Philadelphia ‏האזנהקובץ:En-us-Philadelphia.ogg‏Ⓘ‏) היא העיר הגדולה ביותר במדינת פנסילבניה שבארצות הברית, הכוללת את כל מחוז פילדלפיה.
לעיר תפקיד מרכזי בהיסטוריה האמריקנית. בשנת 1776 נציגי המושבות השונים התכנסו בפילדלפיה והכריזו בה את הצהרת העצמאות של ארצות הברית. בשנת 1787 אושרה בעיר החוקה האמריקאית.
לפי מפקד האוכלוסין של 2015 חיים בעיר כ-1,567,442 תושבים והיא העיר השישית בגודלה בארצות הברית.
באזור המטרופוליטני של פילדלפיה הנקרא על שם נהר הדלאוור שלגדתו היא שוכנת, גרים כ-6.1 מיליון אנשים, והוא מהמטרופולינים הגדולים בארצות הברית. העיר ממוקמת בערך באמצע הדרך בין שני מטרופולינים גדולים אחרים – מטרופולין ניו יורק ואזור וושינגטון הבירה, המרוחקים כל אחד כשעתיים נסיעה מפילדלפיה.
בלשון הדיבור מרכז העיר הוא "העיר המרכזית" (Center City) והוא מרכז העסקים והתרבות של העיר. בסמוך לנהר דלאוור, נמצאת "העיר הישנה" (Old City), שהיא המרכז ההיסטורי של העיר. בחלק זה של העיר נמצא היכל העצמאות בו הוכרזה עצמאות ארצות הברית ונכתבה החוקה האמריקאית. סמוך לו, במה שמכונה "פארק העצמאות", נמצאים מבנים היסטוריים נוספים.