המוסך למטרות מיוחדות
היסטוריה > בתקופת האימפריה הרוסית

בחצר משק הבית הקיסרי תמיד העניקו תשומת לב ראשונית לרכבים, שכן קיסרי רוסיה תמיד היו די ניידים. מכוניות הראשונות ברוסיה הופיעו בסוף המאה ה-19 ומיד משכו את תשומת ליבם של השלטונות.
האבות המייסדים של גוף המוסך הקיסרי נחשבים לשני נהגים מכובדים - שר משק הבית הקיסרי, הברון ולדימיר בוריסוביץ' פרדריקס והנסיך ולדימיר ניקולאייביץ' אורלוב. אורלוב מילא תפקיד מוביל במשיכת הקיסר לאמצעי תחבורה חדש, והפך, למעשה, לנהג האישי הראשון של ניקולאי השני
המכונית הראשונה שקנה הנסיך אורלוב, הופיעה בצארסקויה סלו בתחילת 1906. היא נרכשה בצרפת מדגם דלאוני-בלוויל עם גוף משולש-פייטון. המכונית סיפקה חידוש יקר ונדיר באותה תקופה - פנסים הופעלו באמצעות חשמל. עד מהרה נרכשו עוד ארבע מכוניות, כולן מותגי מרצדס.
כמעט במקביל לרכישת מכוניות, נבנו בנייני מוסך בצארסקויה סלו ובפטרהוף. בקומת הקרקע היו כמה חניות למכוניות, סדנאות ואחסון, כמו גם שירותים נלווים. הקומה השנייה שימשה כשיכון לעובדי המוסך.
במקביל להופעתן של המכוניות הראשונות, שהצי שלהן המשיך להתרחב בהדרגה, היה צורך דחוף במומחים מוסמכים המסוגלים לנהוג ולתקן מכוניות שרד. באמצע 1906 נפתח במוסך בית ספר מיוחד לנהיגה. למעשה, זה היה בית הספר הראשון לנהיגה ברוסיה. הנסיך אורלוב מינה את אדולף קגרס לנהלו.
בתחילת 1907 נפתרו הנושאים הבסיסיים העיקריים הקשורים להקמת המוסך הקיסרי הרוסי. למעשה, מוסך הוד מעלתו הקיסרית (Собственный Его Императорского Величества гараж) היה הגוף שממנו נוצר בהמשך "המוסך למטרות מיוחדות".
שר משק הבית הקיסרי הכין ב-18 בפברואר 1907 פתק לקיסר ניקולאי השני "אודות הארגון הזמני של יחידת הרכב". מסמך זה הוא שהניח למעשה את היסוד להפיכתו של גוף חדש ליחידה עצמאית קבועה של משרד משק הבית הקיסרי.
באותה עת היו ארבע קטגוריות של מכוניות במוסך של הוד מלכותו הקיסרית. הראשונה כונתה "מכוניות הוד מלכותו", או "קיסריות" - מכוניות אלה שימשו רק את ניקולאי השני, הקיסרית אלכסנדרה פיודורובנה וילדיהם. הקיסר העדיף את מכוניות דלאוני-בלוויל הצרפתיות.
אם בשנים 1906–1908 מכונית המצעד העיקרית של ניקולאי הייתה דלונה-בלוויל משולש פיטון 40 כ"ס, אז בשנת 1908 קיבל המוסך דגם חזק יותר עם מנוע של 70 כוחות סוס ומרכב מסוג לנדאו, שכאשר חלקו העליון נפתח לחלוטין, הפך לפייטון.
בשנת 1909 נוספה לימוזינה לנדאו, שנבנתה על ידי בונה כלי רכב פריזאי אחר — Kellneretsesfils ("קלנר ובניו"). בספרות המודרנית לימוזינה זו מכונה SMT, שהיא הקיצור ל־Sa Majestele Tsar, שפירושו בצרפתית "הוד מלכותו הצאר".
הקטגוריה השנייה כללה מכוניות סוויטות או "פרשות". השלישית כללה מכוניות שנרכשו עבור מפקד הארמון. הקטגוריה הרביעית כללה משאיות. בנוסף למוסך הקיסרי, במשרד מפקד הארמון, שהיה אחראי על ההגנה ואבטחת הריבון, היה חניון גדול.
בנסיעותיו, ניקולאי השני העדיף מכוניות פתוחות. החלטה זו הוכתבה לא רק על ידי כעניין של טעם, אלא גם מבחירה פוליטית של הצאר. הוא האמין שהמלוכה צריכה להיות גלויה לעם ואף על פי שהמאבטחים שכנעו אותו שוב ושוב להסתובב בעיר במכונית סגורה, ניקולאי השני, ככלל, נסע בלימוזינות פתוחות. גם בחורף.
מלחמת העולם, אליה נכנסה האימפריה הרוסית בקיץ 1914, שינתה את חייה של המדינה כולה. השינויים השפיעו גם על המוסך הקיסרי, שקיבל משמעות מיוחדת במהלך שנות הלחימה. בשלב זה, סוף סוף עבר ניקולאי השני מסוס למכונית. כל הנסיעות בקו החזית התקיימו ברכב. בעיקר בשל תכונות כמו מהירות ואמינות. במהלך השנים הללו, המוסך הצטייד במכוניות רולס רויס, טורקט-מריי ודגם ווקסהול. קרונות מיוחדים נוצרו להובלת מכוניות ברכבת למסירתם למרחקים ארוכים.
שתי מכוניות המוסך הראשונות יוצרו בתחילת 1915 ועד מהרה החלו לפעול. כל רכב בעל ארבעה צירים בת עשרים מטרים הייתה יכולה להכיל חמש מכוניות, חדרי שירות לתיקונים, חלפים, נפט ודלק. מכוניות נכנסו ויצאו ממנו לאורך מסילות מתכת מיוחדות - רמפות שהורכבו באחד מקצות המכונית. על פי הנוהג שהיה באותן שנים, מכונית המוסך חוברה לרכבת הסוויטות, שתמיד נעה יחד עם הרכבת הקיסרית.
פעילויות המוסך של הוד מלכותו הקיסרי לא היו מוגבלות רק להסעת המשפחה הקיסרית עם אנשי חצר ותחזוקת המכוניות עצמן. כמה שנים לאחר הופעתם, סדנאות מוסכים בצארסקויה סלו הפכו גם הן למעין מעבדת מחקר וייצור ליצירת רכבי שטח חצי מסלוליים לתנועה בעונת החורף. הרעיון ליצור כלי רכב כאלה היה של הנהג האישי של הקיסר, הצרפתי אדולף קגרסה. מהירות הרכב הייתה 30–40 קמ"ש.
ב-2 במרץ 1917 חתם הקיסר ניקולאי השני על התפטרותו. בכך הסתיים סיפור המוסך של הוד מלכותו הקיסרי.