stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברוש
מינים > מינים הגדלים בארץ ישראל

ברוש מצוי (Cupressus sempervirens) - מין הברוש היחיד הגדל בר בארץ ישראל.
ברוש טוטם - עץ זקוף וצר, בעל צבע ירוק חזק שמקורו בדרום אירופה. הוא נכנס לארץ ישראל בשנות התשעים וניטע בגינות כבודד, כגדר חיה, וכאלמנט פיסולי. ברוש טוטם נחשב לקבוצה (cultivar group) בתוך המין ברוש מצוי. שמו המלא הוא: Cupressus sempervirens var. pyramidalis (או var. stricta או var. fastigiata)
ברוש אריזוני (Cupressus arizonica) – עץ נוי שמקורו באריזונה. צורתו חרוטית זקופה בדומה לברוש המצוי מהזן האופקי, אולם ענפיו ועליו מכסיפים. גובהו 5 - 10 מטרים. בארץ ישראל, הברוש האריזוני ננטע על ידי קרן קיימת לישראל באתרים בגליל העליון המזרחי, בהם יער ביריה ונחל דישון.
ברוש בכות ('Cupressus funebris) – עץ נוי שמקורו בסין.
ברוש פורטוגלי (Cupressus lusitanica) – עץ נוי שגדל במקסיקו ובפורטוגל.
ברוש גדול-פירות (Cupressus macrocarpa) – "ברוש לימוני". עץ נוי שמקורו בקליפורניה, הידוע בזכות אצטרובליו. נפוץ בגינון.
ברוש במקורות

בכתובתיהם של מלכי אשור ובבל נרמז כי נכרתו בידם עצי ארזים ועצי ברושים מן הלבנון בכדי להשתמש בהם לצורכי בנייניהם:
”בְּיַד מַלְאָכֶיךָ, חֵרַפְתָּ אֲדֹנָי, וַתֹּאמֶר ברכב (בְּרֹב) רִכְבִּי אֲנִי עָלִיתִי מְרוֹם הָרִים, יַרְכְּתֵי לְבָנוֹן; וְאֶכְרֹת קוֹמַת אֲרָזָיו, מִבְחוֹר בְּרֹשָׁיו”.
בימי המקרא שימש העץ כסמל לרעננות:
”אֶפְרַיִם, מַה-לִּי עוֹד לָעֲצַבִּים; אֲנִי עָנִיתִי וַאֲשׁוּרֶנּוּ, אֲנִי כִּבְרוֹשׁ רַעֲנָן--מִמֶּנִּי, פֶּרְיְךָ נִמְצָא”.
שלמה המלך קיבל מחירם מלך צור עצי ארזים ועצי ברושים מן הלבנון לבניין בית המקדש ובית המלכות:
”וַיִּשְׁלַח חִירָם, אֶל-שְׁלֹמֹה לֵאמֹר, שָׁמַעְתִּי, אֵת אֲשֶׁר-שָׁלַחְתָּ אֵלָי; אֲנִי אֶעֱשֶׂה אֶת-כָּל-חֶפְצְךָ, בַּעֲצֵי אֲרָזִים וּבַעֲצֵי בְרוֹשִׁים”.
הברוש שימש בבניית דלתות,רצפה, מזוזות, כרובים וכלי נגינה בבית המקדש הישראלי:
”וַיְצַף אֶת-קַרְקַע הַבַּיִת, בְּצַלְעוֹת בְּרוֹשִׁים”,
”וְדָוִד וְכָל-בֵּית יִשְׂרָאֵל, מְשַׂחֲקִים לִפְנֵי יְהוָה, בְּכֹל, עֲצֵי בְרוֹשִׁים”
מקום אילן הברוש משמש מגורים וקן לציפורים ולעוף הנקרא חסידה כמובא בספר תהלים (תהלים פרק קד פסוק יז):
”אֲשֶׁר־שָׁ֭ם צִפֳּרִ֣ים יְקַנֵּ֑נוּ חֲ֝סִידָ֗ה בְּרוֹשִׁ֥ים בֵּיתָֽהּ”
לדעת רוב החוקרים אין הברוש המוזכר במקרא זהה ל-Cupressus. לדעת עמנואל לב מדובר ב-Juniperus (ערער). לדעת אהרון אהרונסון מדובר ב-Juniperus drupacea (ערער גלעיני), ולדעת מנחם זהרי מדובר ב-Juniperus excelsa (ערער ברושי).
לדעת יהודה פליקס, הברוש המצוי נקרא במקרא בשם תאשור.
לפי התלמוד, הברוש נכלל בתוך עשרה מיני הארזים, כלומר עצי סרק שהאדם מחשיב רבות את השימוש בענפיהם או גזעיהם, כארז.
ראו גם

ברוש קרח
ברוש פטגוני
הערות שוליים

↑  ברוש מצוי, באתר רשות הטבע והגנים, ‏1.1.2011
↑  https://www.kkl.org.il/forestsearch/biria_forest.aspx
↑  ראש השנה כג א
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538306005171  BnF: cb11991086h (data)  LCCN: sh85035168  NDL: 00564322 
ערך זה הוא קצרמרבנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בהגדלה רואים את המבנה הפרקטלי של עלי הברוש
עץ ברוש על גדות אגם גרדה באיטליה
תל ארזה

| --- | --- |

רחוב "חנה" שבשכונה
 מידע
 עיר:  ירושלים 
 תאריך ייסוד:  1931 
 קואורדינטות:  31°47′42″N 35°12′55″E﻿ / ﻿31.795°N 35.2153°E﻿ / 31.795; 35.2153
  (למפת ירושלים מוגדלת) תל ארזה(למפת ירושלים רגילה) תל ארזה(למפת הרי ירושלים רגילה) תל ארזה(למפת הרי ירושלים מוגדלת) תל ארזה
 
השכונה בתקופת המנדט 1938
תֵּל אַרְזָה היא שכונה חרדית במרכז ירושלים. חלקה המערבי של השכונה נקרא באופן רשמי גבעת קומונה.
מיקום וגבולות

השכונה משתרעת על גדתו הצפונית של רחוב בר-אילן ורחוב ירמיהו, המהווה את המשכו. משכונת מחניים ("צומת סנהדריה") במזרח ועד שטחי מחנה שנלר ושכונת רוממה במערב. בחלקה המזרחי היא המשך צפון-מערבי של שכונות הבוכרים וכרם אברהם ובחלקה המערבי היה בעבר אזור תעשייה.
היסטוריה > עד קום המדינה

השכונה נוסדה בשנת 1931, כחלק מהתאוששות היישוב לאחר מאורעות תרפ"ט כהמשך צפון-מערבי לשכונת הבוכרים, הגבול הדרומי של השכונה המקורית היה הצטלבות רחוב צפניה עם רחוב בר-אילן כיום. לשכונה היה אופי של שכונת פועלים פרברית ציונית - סוציאליסטית והיא הייתה מעוז לתנועת הפועל המזרחי כמו גם לשומר הצעיר. אוכלוסיית השכונה כללה פועלים, בעלי מלאכה, בעלי מקצועות חופשיים כרופאים ומהנדסים, בעלי חנויות ופקידים. בשכונה עצמה לא היה אף בית כנסת והדתיים שבה התפללו בבתי הכנסת בשכונת הבוכרים.
בשטח השכונה נכללו מספר בתי מלאכה, בהם "נגריית ויסמן" (ממנה התפתחה חברת "רהיטי ויסמן"), "דפוס מונזון", בית חרושת לשוקולד וממתקים "אופנהימר", מפעל מתכת שבו הפכו מכוניות למשוריינים בזמן מלחמת העצמאות ועוד.
השכונה הייתה מוקפת בחורשות, מדרום-מערב לשכונת תל ארזה הייתה חורשת שנלר ומצפונה השתרעו שטחי בור עד נבי סמואל. עקב היותה שכונת-ספר היוותה תל ארזה אזור אימונים ומוקד יציאה לפעולות כוחות פלוגת יהונתן של הגדנ"ע ואצ"ל כנגד כפרים ערביים בצפון ירושלים בשנים 1947–1948.
היסטוריה > לאחר קום המדינה

בגבעה דרומית-מערבית לשכונה, שכונתה "גבעת קומונה", הוכשר בשנות ה-50 ולאחר סלילת רחוב בר-אילן, "אזור התעשייה תל ארזה" (שנקרא גם "רוממה המורחבת") שהיה הגדול בעיר ובו בתי מלאכה ומפעלים גדולים ובניהם חברת התרופות "מעבדות רפא", מחלבות תנובה-ירושלים ועוד. בשנות ה-60 הוקם בתווך, בין שכונת הפועלים לאזור התעשייה שיכון חב"ד. בשנים אלה הושלמה גם התחרדות השכונה, כחלק מגוש השכונות החרדיות של רובע סנהדריה.
עד 1967 הייתה תל ארזה הגבול הצפוני מערבי של העיר ירושלים וממערבה השתרעו שטחים הרריים פתוחים ובניהם שכן בין השנים 1950–1990 גן החיות התנ"כי ב"גבעת קומונה". משנות ה-60 ובייחוד לאחר שפונה גן החיות למשכנו החדש, נבנו בשטחים שמצפון ומערב לתל ארזה השכונות החרדיות, קריית צאנז, קריית בעלז, גבעת משה ועזרת תורה.
סמוך לגן החיות נבנה רחוב היוקרה "מנחת יצחק", ועל מקום מחלבת תנובה (גן החיות לשעבר) נבנה פרויקט יוקרתי בשם "תנובת הארץ".
תל ארזה בספרות ובחברה

בשטחים ההרריים הפתוחים שמצפון לשכונה מתרחשת חלק מעלילת הספר פרשת גבריאל תירוש מאת יצחק שלו. עמוס עוז גר בילדותו לא רחוק (בשכונת כרם אברהם) ונופי תל ארזה משתקפים ביצירותיו כגון מיכאל שלי, הר העצה הרעה, הבשורה על פי יהודה וסיפור על אהבה וחושך. תל ארזה של שנות ה-40 מתוארת בספריו כ"חופן בתי אבן חדשים פזורים לנפשם על פני גבעה מקרית" שמאחוריהם רק הרים טרשיים, ואדיות, יללות תנים וכפרים עוינים (כגון נבי סמואל). גם גיבורת הספר "מחברת המילים הקשות" מאת שלומית אברמסון מתגוררת בשכונה. המשורר משה בן שאול חי בשכונה בילדותו וכתב עליה מספר שירים.
אורי לופוליאנסקי הקים את יד שרה במרתף ביתו כאשר גר בשכונה.
הרב עובדיה יוסף חי שנים רבות בשכונה וקיים בביתו שיעורים. הרב נפתלי הרץ פרנקל שימש עד מותו כרבה של השכונה מטעם העדה החרדית. הרב שלמה זלמן דרוק משמש כמנהיג הקהילה הליטאי-אמריקאי בשכונה.
בשכונת תל ארזה תועדו מספר מערות קבורה יהודיות מימי הבית השני שהיוו חלק מרץ של בתי הקברות (נקרופוליס) באזור שממערב לירושלים הקדומה. חלק ממערות הקבורה מפוארות ומעידות על כך שבמקום שכנו כמה מאחוזות הקבורה של עשירי ירושלים
הערות שוליים

↑  עמוס עוז, הר העצה הרעה, עמודים 14, 16, מיכאל שלי עמוד 75
↑  בניהם "מגרש"
↑  צבי אלוש ויוסי אליטוב, בן פורת יוסף, הוצאת כנרת 2004
↑  Yuval Baruch, A Monumental Burial Cave in the Tel Arza Neighborhood, Jerusalem, Atiqot, 106, 2022-01-01
יובל ברוך ואלכסנדר ויגמן, שתי מערות קבורה מפוארות מימי בית שני בירושלים, חידושים בחקר ירושלים, שנה 20
https://www.academia.edu/79091450/Two_Monumental_Burial_Caves_from_Jerusalem_Second_Temple_Period_Heb_
| שכונות חרדיות בירושלים |
| --- | --- | --- |
| תחילת היציאה מהחומות, לפני 1890 | בית ישראל • בתי ויטנברג • מאה שערים |  |
| בנייה בתקופה הטורקית, מ-1890 | בתי אונגרין • בתי הורנשטיין • בתי ורשה • בתי נייטין • בתי ברוידא • בתי ראנד • כנסת ישראל • זיכרון משה (התחרדה) • חצר שטרויס • שכונת אחווה (התחרדה) • גבעת שאול (התחרדה) • כרם אברהם (התחרדה) • שערי חסד • רוחמה |  |
| בנייה במנדט הבריטי | בתי מונקאטש • גאולה • מחניים • סנהדריה • שיכון פאג"י • תל ארזה (התחרדה) • בית וגן (התחרדה) • מקור ברוך (התחרדה) |  |
| בנייה ישראלית לפני מלחמת ששת הימים | קריית אונסדורף • קריית מטרסדורף • קריית צאנז • קריית שומרי אמונים • שיכון חב"ד • שמואל הנביא (התחרדה) • כרם • רוממה (התחרדה) |  |
| בנייה ישראלית אחרי מלחמת ששת הימים | גבעת משה • הר נוף • קריית איתרי • סנהדריה המורחבת • נוה יעקב מזרח • עזרת תורה • קריית בעלז • רמת אשכול (התחרדה) • רמות פולין • רמת שלמה • רמות אלון (התחרדה)  |  |
שכונות ירושלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012781276605171
גימנסיה דרור-החלוץ

פלישת הנאצים לפולין, ב-1 בספטמבר 1939, תפסה את מדריכי תנועת הנוער "דרור" בפולין בעיצומו של סמינר. הנהגת התנועה נמלטה לאזור הכיבוש הסובייטי, והתארגנה לפעילות מחתרתית. לאחר מספר חודשים החליטה הנהגת התנועה לחזור לפולין ולארגן את סניפי התנועה בשטחי הכיבוש הנאצי.
עם הגיעם לוורשה, התמקמו בקומונת "החלוץ" בדז'לנה 34 בגטו, וארגנו את תנועת הנוער במחתרת. בנוסף לפעילות החברתית והחינוכית, הפעילו גני-ילדים ומטבח ציבורי בגטו.
לאחר התבססותו של המשטר הנאצי בשטחי הכיבוש הפולניים, התיר השלטון הנאצי לפולנים לפתוח את בתי הספר, אך אסר זאת על היהודים. בשנת 1940, בסמינר מדריכים שקיימה התנועה במחתרת, הוחלט להקים גימנסיה עברית-אידית בגטו.
הקמת הגימנסיה

להקמת הגימנסיה המחתרתית בגטו היו שני מניעים מרכזיים: הצורך הדחוף בפעילות חינוכית ולימודית בגטו, המנוון מבחינה ציבורית, וכן הצורך התנועתי בכוחות חינוכיים והדרכתיים.
הגימנסיה החלה לפעול ב-1940 עם 3 תלמידים ו-7 מורים, וצמחה בשיאה ל-120 תלמידים ו-13 מורים.
נאמנה לערכי התנועות המייסדות אותה, פתחה הגימנסיה את שעריה בפני כל ילד וילדה, נער ונערה, מבלי קשר ליכולתו לשלם עבור הלימודים. בתחילה מומנה הגימנסיה בעיקר מתרומות ששלחו מוסדות יהודיים וסיוע ששלחו חברי התנועה מווילנה. המזון היקר שהגיע נמכר, ובכסף קנו לחם למורים, לתלמידים ולבני-משפחותיהם הרעבים. לאחר מכן מומנה הגימנסיה מכספי "החלוץ" ומעבודתם של חברי "דרור".
בגימנסיה למדו את המקצועות המקובלים בלימודי תיכון בפולין, ובנוסף התעמקו בהיסטוריה ותרבות יהודית, סוציאליזם, תולדות תנועת הפועלים, לימודי ארץ-ישראל ועברית. מורי ותלמידי הגימנסיה אף העלו הצגות תיאטרון שהוצגו לתושבי הגיטו. דגש מרכזי ניתן לחינוך הערכי והאידאולוגי, שנעשה באמצעות חוגי פעילות המודרכים על ידי חברי התנועה.
הלימודים נתקיימו בתנאים קשים. בלי חדרי-לימוד, בלי ריהוט, בלי ספרים ומכשירי עזר. התלמידים והמורים נדדו מדירה לדירה, ולמדו בחדר אחד עם בני המשפחה המארחת.
תלמידי הגימנסיה, כחניכים בתנועה, עסקו גם הם בפעילות למען תושבי הגטו, ובעיקר למען הילדים והנוער: לימדו בגני הילדים, ואף העבירו לחבריהם בגיטו שלא למדו באופן מסודר את שלמדו בגימנסיה.
ניהול בית הספר הופקד בידי ועד מצומצם: יוסף סאק, יצחק צוקרמן (מרכז תנועת "דרור" ולעתיד סגנו של מרדכי אנילביץ' במרד גטו ורשה) ומאראק פולמן – מנהל הגימנסיה. הרוח החיה בגימנסיה היה המשורר יצחק קצנלסון. כל המורים בגימנסיה היו מקורבים לתנועה, ופעילותם העמידה אותם ואת בני משפחותיהם בסכנה מתמדת.
עם הקמת אי"ל (הארגון היהודי הלוחם) בגטו, שאיגד את תנועות הנוער החלוציות, ותחילתו של המרד המזוין, השתלבו רוב תלמידי הגימנסיה בפעילות המחתרת הלוחמת, והגימנסיה סיימה את פעולתה.
הנצחה

עמותת דרור בתי חינוך הפועלת למען ילדים ובני נוער נקראת ע"ש הגימנסיה
לקריאה נוספת

חווקה פולמן-רבן, לא נפרדתי מהם, לוחמי הגטאות: בית לוחמי הגטאות ('פנקסי עדות'), 1997.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308880105171
ג'ונתן מייסון (פוליטיקאי)

ג'ונתן מייסון (באנגלית: Jonathan Mason‏; 12 בספטמבר 1756 – 1 בנובמבר 1831) היה סנאטור וחבר בית הנבחרים פדרליסט ממסצ'וסטס במהלך השנים הראשונות של ארצות הברית.
ביוגרפיה > ראשית חייו

מייסון נולד בבוסטון בפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס ב-12 בספטמבר 1756. הוא היה בנם של ג'ונתן מייסון (1725–1798) ומרים (לבית קלארק) מייסון (1724–1794).
הוא למד בבית הספר הלטיני של בוסטון בקולג' של ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון), וסיים את לימודיו ב-1774. לאחר לימודי משפטים, הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1779.
ביוגרפיה > קריירה

בשנת 1780 נשא מייסון את הנאום השנתי לציון הטבח בבוסטון.
החל משנת 1795, מייסון היה שותף ב־Mount Vernon Proprietors, מפתח נדל"ן בשכונת ביקון היל בבוסטון. בסביבות שנת 1800 הוא בנה לעצמו אחוזה ברחוב מאונט ורנון, בה התגורר עד סוף ימיו. בסביבות 1804 הוא שכר את האדריכל צ'ארלס בולפינץ' לתכנן 4 בתים, גם הם ברחוב מאונט ורנון, עבור כל אחת מבנותיו; ארבעת הבתים עומדים עד היום.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

הוא היה חבר בבית הנבחרים של מסצ'וסטס מ-1786 עד 1796.
מ-1797 עד 1798 כיהן במועצת מושל מסצ'וסטס ונבחר לשנתיים הבאות, והיה בסנאט של מסצ'וסטס מ-1799 עד 1800. לאחר התפטרותו של הסנאטור בנג'מין גודיו, הוא נבחר לסנאט האמריקני, שם כיהן מ-14 בנובמבר 1800 ועד 3 במרץ 1803. לאחר מכן הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין וכיהן שוב בסנאט של מסצ'וסטס מ-1803 עד 1804 ובבית הנבחרים של מסצ'וסטס מ-1805 עד 1808.
הוא כיהן שוב בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-4 במרץ 1817 ועד 15 במאי 1820, ואז התפטר כדי להמשיך את עיסוקו בעריכת הדין.
ביוגרפיה > חיים אישיים

ב-13 באפריל 1779 נישא מייסון לסוזנה פאוול (1760–1836). יחד, הם היו הורים לחמש בנות ושני בנים:
סוזן פאוול מייסון (1783–1841), שנישאה לד"ר ג'ון קולינס וורן, בנו של ד"ר ג'ון וורן, מייסד בית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד.
אליזבת מייסון (1784–1826), שנישאה לעורך הדין סמואל דאן פרקר, בנו של סמואל פארקר, הבישוף של מסצ'וסטס.
אנה פאוול מייסון (1789–1861), שנישאה לאלמן הסקוטי פטריק גרנט ב-1807.
מרים קלארק מייסון (1790–1861), שנישאה לאיש העסקים דייוויד סירס.
ויליאם פאוול מייסון (1791–1867), שנישא להאנה רוג'רס, צאצאית של נשיא הרווארד ג'ון רוג'רס ושל תומאס דאדלי, מושל מושבת מפרץ מסצ'וסטס.
מרי ברומפילד מייסון (1793–1874), שנישאה לסמואל הנרי פארקמן.
ג'ונתן מייסון (1795–1884), שנישא לאיזבלה ויימן.
בין 1804 ל-1805 צייר גילברט סטיוארט את דיוקנו ושל אשתו סוזנה ובתו אנה.
מייסון מת בבוסטון, בגיל 75. הוא קבור בבית הקברות מאונט אובורן בקיימברידג', מסצ'וסטס.
ביוגרפיה > צאצאים

דרך בנו ויליאם הוא היה סבה של אליזבת רוג'רס מייסון קאבוט, אשתו של וולטר צ'נינג קאבוט (בנו של סמואל קאבוט הבן). אליזבת הייתה מעורבת בניהול המעון לנשים צבעוניות מבוגרות בבוסטון, כמו גם בארגון הסיוע לילדים והאגודה לחינוך לאישה.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  ג'ונתן מייסון, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
↑  "Collection: Diaries of Elizabeth Rogers Mason Cabot, 1859-1906 | HOLLIS for". hollisarchives.lib.harvard.edu. נבדק ב-2022-09-23.
↑  "Rogers-Mason-Cabot Family Papers". Massachusetts Historical Society. 2014. נבדק ב-23 בספטמבר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 3461 0895  LCCN: n85277103  RERO: 02-A022966386  SNAC: w6zk5rw1  US Congress: M000221  VIAF: 1460774   WorldCat (עם VIAF): 1460774 
דיוקן אביו, ג'ונתן מייסון, שצויר על ידי בנו של הסנאטור, ג'ונתן מייסון, בשנת 1822, לאחר המקור של ג'ון ג'ונסטון
דיוקן גברת ג'ונתן מייסון מאת גילברט סטיוארט, 1805
דיוקן בתו, אנה, מאת גילברט סטיוארט, 1804
פר קרוהג

| --- | --- |

 לידה:  18 ביוני 1889 Åsgårdstrand, נורווגיה 
 פטירה:  3 במרץ 1965 (בגיל 75) אוסלו, נורווגיה 
 מקום קבורה:  Vår Frelsers gravlund 
 פרסים והוקרה:  מפקד במסדר אולב הקדוש  מדליית ההצטיינות של המלך מזהב  מדליית הנסיך אויגן 
 בן או בת זוג:  לוסי קרוהג (1915–1934) 
 צאצאים:  גיא קרוהג, Morten Krohg, Veronica Krohg Plur 
 
פר לסון קרוהג (בנורווגית: Per Krohg‏; 18 ביוני 1889 – 3 במרץ 1965) היה אמן נורווגי. לרוב הוא מזוהה עם ציורי הקיר שיצר עבור אולם מועצת הביטחון של האו"ם, הממוקם במטה האומות המאוחדות בניו יורק.
ביוגרפיה

פר קרוהג נולד בנורווגיה, בנם של הציירים כריסטיאן קרוהג ואודה קרוהג. המשפחה גרה בפריז, שם גדל פר קרוהג. הוא גילה כישרון אמנותי מוקדם ולמד תחילה אצל אביו (בין 1903 ל-1907), אחר כך אצל אנרי מאטיס (מ-1909 עד 1910). בשנים הראשונות עבד כמאייר עיתונים ולימד טנגו בפריז.
עבודתו של קרוהג כאמן כיסתה תחום רחב, מרישומי נייר, איורים וכרזות ועד עיצוב תפאורה, פיסול וציורים מונומנטליים. לאחר שחזר לנורווגיה בשנת 1930 לימד בקולג' הלאומי לאמנות ועיצוב (אנ') באוסלו. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא היה עובד כפייה במחנה הכלא וידאל (אנ'). בשנת 1946 מונה לפרופסור באקדמיה הנורווגית לאמנויות יפות (אנ'), ושימש כמנהל שלה בין השנים 1955–1958. בין היתר, תלמידיו כללו את האמנים פרית'וף טידמנד-יוהנסן (אנ') וטוללה בלומברג רנסלט (אנ').
קרוהג יצר את ציורי הקיר עבור אולם מועצת הביטחון של האו"ם, הממוקם בבניין האו"ם בעיר ניו יורק. הוא עיטר מבני ציבור רבים אחרים עם ציורי קיר גדולים, כולל מבני הפיזיקה והכימיה באוניברסיטת אוסלו ובניין עיריית אוסלו. הוא מיוצג עם 6 עבודות באוסף הגלריה הלאומית של דנמרק (אנ').
בשנת 1950 קיבל את מדליית ההצטיינות (אנ') מזהב מהמלך, ובשנת 1955 מונה למפקד מסדר סנט אולב. משנת 1936 היה חבר באקדמיה המלכותית השוודית לאמנויות יפות (אנ') בסטוקהולם ובשנת 1948 הוענק לו מדליית הנסיך אויגן (אנ').
חיים אישיים

הוא התחתן פעמיים. בשנת 1915 נישא לאמנית טקסטיל והדוגמנית ססיל מארי וידיל (לוסי קרוהג) (1891–1977). נולד להם בן אחד. לוסי ניהלה רומן מתמשך עם הצייר ז'ול פסקין, ונישואיה עם פר הסתיימו רשמית בשנת 1934. בנו היה האמן הנורווגי גיא קרוהג (אנ') (1917–2002).
פר התחתן שנית בשנת 1934 עם רגנהילד הלנה אנדרסן (1908–1972).
הערות שוליים

↑  Per Lasson Krohg (Store norske leksikon0
↑  Per Krohg | Norwegian painter, Encyclopedia Britannica (באנגלית)
↑  Trygve Nergaard, Per Krohg, Norsk biografisk leksikon, 2020-02-25
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280364905171  PLWABN: 9810658906605606  BIBSYS: 90082578  BnF: cb14960222c (data)  GND: 123395062  ISNI: 0000 0000 6660 4035  KulturNav: 037f8189-089a-4aae-945c-b12bc0988988  LCCN: n90621890  NTA: 21277994X  RKD: 46523  SELIBR: 212615  SNAC: w6vd7vq4  SUDOC: 182688151  ULAN: 500009787  VIAF: 12575438   WorldCat (עם VIAF): 12575438 
פר קרוהג, ציור קיר באולם מועצת הביטחון של האו"ם
ג'ורג' גראהם וסט

ג'ורג' גראהם וסט (באנגלית: George Graham Vest‏; 6 בדצמבר 1830 – 9 באוגוסט 1904) היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר נודע בכישורי הנאום והוויכוח שלו. וסט, עורך דין כמו גם פוליטיקאי, כיהן כחבר הקונגרס של מיזורי, חבר קונגרס של הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים, ולבסוף כחבר הסנאט של ארצות הברית.
וסט היה ידוע בעיקר במהלך חייו בזכות טיעוני הסיום שלו "החבר הטוב ביותר של האדם" מהמשפט שבו נתבקשו פיצויים בגין הריגת כלב בשם דראם הזקן ב-18 באוקטובר 1869.
ביוגרפיה > ראשית חייו

וסט נולד ב-6 בדצמבר 1830 בפרנקפורט, קנטקי, וסיים את לימודיו בסנטר קולג', דנוויל, קנטקי, בשנת 1848 ובמחלקה למשפטים של אוניברסיטת טרנסילבניה, לקסינגטון, קנטקי, בשנת 1853. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1853 ותכנן לעבור לקליפורניה. עם זאת, תוך כדי דרכו, הוא עצר במחוז פטיס, מיזורי, שם הגן על צעיר אפרו-אמריקאי שהואשם ברצח. הלקוח של וסט זוכה אך עד מהרה נשרף על המוקד על ידי המון זועם. גם חייו של וסט עצמו היו בסכנה, אבל הוא בכל זאת החליט להישאר במיזורי ולהשתקע בג'ורג'טאון. בשנת 1854 הוא התחתן עם סאלי סניד מדנוויל, קנטקי. נולדו להם שלושה ילדים, שני בנים ובת.
ביוגרפיה > תחילת שירותו הציבורי

ב-1860, לאחר שעבר לבונוויל, מיזורי, הוא נבחר לבית הנבחרים של מיזורי ושימש כאלקטור דמוקרטי לנשיאות. כנציג מיזורי הוא היה יושב ראש הוועדה ליחסים פדרליים. ווסט שירת בבית הנבחרים עד סוף 1861 במהלכה כתב את החלטות וסט שבהן גינה את כפיית הדרום.
כאשר פרצה מלחמת האזרחים, וסט היה תומך חזק בשמירה על העבדות במהלך משבר ההיפרדות של מיזורי, ולבסוף צידד בקונפדרציה. הוא הציע את פקודת ההפרדה שהתקבלה על ידי בית המחוקקים של מיזורי באוקטובר 1861. בשנה שלאחר מכן, הוא שימש לזמן קצר כפרקליט שופט בצבא מיזורי, בפיקודו של המושל לשעבר סטרלינג פרייס. הוא כיהן בבית הנבחרים של הקונגרס של הקונפדרציה מפברואר 1862 עד 12 בינואר 1865, אז התפטר, לאחר שמונה למלא מקום פנוי בסנאט של הקונפדרציה.
ביוגרפיה > דראם הזקן

לאחר המלחמה הוא חזר למחוז פטיס ולאחר מכן עבר לסדליה, מיזורי, וחזר לעסוק בעריכת דין. בתקופה זו בשנת 1869 התבקש וסט לייצג את צ'ארלס בורדן ודראם הזקן בתיק שיהפוך אותו למפורסם, "בורדן נגד הורנסבי".
וסט דן בתיק ב-23 בספטמבר 1870, שבו ייצג לקוח שכלב הציד שלו, כלב שועל בשם דראם (או דראם הזקן), נהרג על ידי מגדל כבשים, ליאונידס הורנסבי. החוואי (גיסו של בורדן) הודיע בעבר על כוונותיו להרוג כל כלב שנמצא ברכושו; הבעלים של הכלב תבע פיצויים בסך 150$ (שווה ערך ל-$3,614 בשנת 2023), המקסימום המותר בחוק.
במהלך המשפט הצהיר וסט כי הוא "ינצח בתיק או יתנצל בפני כל כלב במיזורי". טיעון הסיום של וסט בפני חבר המושבעים לא התייחס לאף אחת מהעדויות שהוצעו במהלך המשפט, ובמקום זאת הציע הספד לסוגו. "הספד הכלב" של וסט הוא אחד הקטעים המתמשכים ביותר בפרוזה סגולה בתולדות בית המשפט האמריקאי (רק תמליל חלקי שרד):
רבותי חבר המושבעים: החבר הטוב ביותר שיש לאדם בעולם הזה עלול לפנות נגדו ולהפוך לאויב שלו. בנו או בתו שגידל בטיפול אוהב עשויים להתגלות כחסרי תודה. אלו הקרובים והיקרים לנו ביותר, אלו שאנו סומכים עליהם באושרנו ובשמנו הטוב, עשויים להפוך לבוגדים באמונתם. הכסף שיש לאדם, הוא עלול להפסיד. זה נעלם ממנו, אולי כשהוא הכי צריך את זה. המוניטין של אדם עלול להיות מוקרב ברגע של פעולה לא שקולה. האנשים הנוטים ליפול על ברכיהם כדי לעשות לנו כבוד כשההצלחה איתנו, עשויים להיות הראשונים לזרוק את אבן הזדון כאשר הכישלון מייצב עננה על ראשנו. החבר הבלתי אנוכי לחלוטין שיכול להיות לאדם בעולם האנוכי הזה, זה שלעולם לא נוטש אותו וזה שלעולם לא מתגלה ככפוי טובה או בוגד, הוא הכלב שלו.
וסט זכה בתיק (חבר המושבעים העניק 50 דולר לבעל הכלב) וגם זכה בערעור שלו לבית המשפט העליון של מיזורי. פסל של הכלב שוכן בבניין בית המשפט העליון של מיזורי בג'פרסון סיטי, מיזורי. בשנת 1958, פסל של הכלב הוקם על מדשאת בית המשפט של מחוז ג'ונסון ובו סיכום של נאום הסיום של וסט, "החבר הכי טוב של אדם הוא הכלב שלו".
ביוגרפיה > דראם הזקן > תיאורי סרטים

הנאום שימש בסרטים המתרחשים במיזורי וכוללים בעלי כבשים שלכאורה יורים בכלב, אך לאחר מכן נורים בעצמם על ידי בעלי הכלב, אשר נשפטים לאחר מכן בגין רצח.
"קולה של בוגל אן" - 1936
"מחווה לכלב", פרק 9, עונה 13 של "ימי עמק המוות" (סדרת טלוויזיה), בהשתתפות רונלד רייגן בתפקיד ג'ורג' וסט - 1964
"משפטו של דראם הזקן" - 2000
ביוגרפיה > הסנאט האמריקאי

ב-1877, עבר וסט לקנזס סיטי, מיזורי, שם נבחר שנתיים מאוחר יותר ב-1879 לסנאט של ארצות הברית. הוא היה יושב ראש הוועדה למבנים ושטחים ציבוריים (הקונגרס ה-53) וכיהן בוועדה למחלות מגפה (הקונגרס ה-54), הוועדה לבריאות הציבור וההסגר הלאומי (הקונגרסים ה-54 עד ה-57). הוא נבחר מחדש לשלוש קדנציות נוספות ב-1885, 1891 ו-1897 ונשאר לכהן כסנאטור אמריקאי עד 4 במרץ 1903, אז פרש מהחיים הציבוריים עקב בריאות לקויה.
ביוגרפיה > הסנאט האמריקאי > המגן של ילוסטון

בשנת 1882, וסט נודע לניצול לרעה של זיכיונות ולניסיונות מוחלטים למונופולים בלתי מבוקרים שהוצעו עבור ויתורים בפארק הלאומי ילוסטון על ידי מסילות הברזל ואנשי עסקים אחרים. הוא הציג ובסופו של דבר עזר להעביר חקיקה שחייבה את מזכיר הפנים להגיש חוזי זיכיון ובנייה לסנאט לצורך פיקוח ובכך לחנוק שחיתות וניצול פוטנציאלי. לאורך שאר הקריירה שלו בסנאט, ווסט נחשב ל"מגן עצמי של הפארק הלאומי ילוסטון".
ביוגרפיה > מותו

ב-9 באוגוסט 1904, מת וסט בבית הקיץ שלו בסוויט ספרינגס, מיזורי, והיה הסנאטור האחרון של מדינות הקונפדרציה שנותר בחיים. הוא נקבר בבית הקברות בלפונטיין בסנט לואיס, מיזורי.
הערות שוליים

↑  "Eulogy of the Dog" (PDF). www.sos.mo.gov. Missouri Secretary of State's Office. נבדק ב-12 בדצמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Coren, Stanley (2009-10-21). ""A Man's Best Friend is his Dog": The Senator, the Dog, and the Trial". Psychology Today. נבדק ב-2010-09-27.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271401805171  ISNI: 0000 0000 3716 9767  LCCN: n86824877  MusicBrainz: f7077a9c-b4cb-4a9c-908c-2a16097d253f  SNAC: w64x6gmh  US Congress: V000091  VIAF: 3967446   WorldCat (עם VIAF): 3967446 
סמן היסטורי של המדינה באוונסבורו, קנטקי
בית המשפט הישן של מחוז ג'ונסון ומיקום המשפט
פסל מול בית המשפט של מחוז ג'ונסון בוורנסבורג
הסנאטור וסט