stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי ציבור
עבודת היחצן

היחצן הוא אדם שיש לו יכולת לייצר עבור העיתונאים מידע רלוונטי עבור הלקוח שלו. הנחת העבודה בפעילותו היא – האמונה בכוחה של הידיעה העיתונאית, וביכולתה לספק אמינות גדולה יותר מאשר מודעה או סרטון המוגדרים כפרסום ונחשבים פחות אמינים. לשם כך נעזר היחצן בקשריו עם כל אמצעי התקשורת.
בין היתר, פועלים יחצנים בדרכים הבאות:
הודעות לעיתונות (בשפה המקצועית "קומוניקטים"). המידע בהודעה צריך להיות מספיק מעניין כדי שכלי התקשורת יפרסמו אותו. למשל: כאשר חברת מכוניות משיקה מכונית חדשה, יכול היחצן להביא לידיעת הציבור עובדות מעניינות על המכונית החדשה (מהירות שיא, אמצעי בטיחות מקוריים, רוכשים מפורסמים וכדומה).
פעילויות מעוררות עניין ציבורי – למשל, הזמנת ידוענים לפתיחה של עסק חדש.
באינטרנט, פונים יחצנים רבים לתחום הטוקבקים, על ידי יצירת תגובות מלאכותיות ("מגויסות") הנוגעות ללקוח שלהם או למתחריו. כמו כן, נעשה שימוש ברשתות חברתיות מקוונות ובטכניקות של שיווק ויראלי.
יצירה או הפצה של ספינים תקשורתיים כלומר מניפולציות במידע תקשורתי או פרשנות המסיטות את הדיון הציבורי לנוחות הצד היוצר אותם.
קיים ויכוח באשר לאופי עבודת היחצנות, בשאלה אם היא רק מתווכת או גם משתדלת לעצב את המציאות בהתאם לאינטרסים של לקוחותיה.
יחצנות ומיתוג

מיצוב החברה מול קהלי היעד שלה היא משימה חשובה עבור איש יחסי הציבור. חברות רבות נתקלות בבעיית תדמית קשה ואיש יחסי הציבור מחויב לסייע לחברה במיצובה האיכותי מול קהל זה. המיצוב ייעשה תוך בניית פרופיל כתבות שמדגישות את יתרונות החברה, תוך יצירת שפה תקשורתית שתלווה את החברה ודרך בניית מארג של כלים (מאתר אינטרנט ועד לרמת הברושור העסקי) - שיצעידו את החברה למקום הרצוי.
יחצנות ופרסום

ככלל, שני המושגים הללו נועדו למטרה משותפת: קידום ענינו של הלקוח – בית עסק, מוסד ציבורי או אישיות מפורסמת. ההבדל המשמעותי בין השניים הוא סוג הפעילות והעלות הכוללת שלה. בעוד שההשקעה בפרסום גבוהה, ותלויה במחירי שטח הפרסום (מודעה בעיתון או זמן השידור ברדיו) ובהפקת הפרסום המיועד (צילומים לגרפיקה במודעה, הפקת סרטון פרסום וכו') הרי שהיחצנות תלויה בכישוריו של היחצן, בקשריו עם אמצעי התקשורת וביכולתו ליצור את הפעילות המתאימה. עבודתו משולמת על בסיס חודשי קבוע והמחיר נמוך מאוד בהשוואה לעלויות אמצעי הפרסום האחרים.
מידת העדיפות של כל אחת מהפעולות תלויה בגורם המפרסם והחלטותיו האסטרטגיות - לעיתים, הוא בוחר להעדיף אחת משתי הדרכים כדי לקדם את ענייניו, לעיתים בוחר בשתיהן יחד, כאשר אחת משלימה את השנייה.
ניהול משברים

ניהול משברים הוא הפונקציה המנחה כיצד משתלטים על משבר, מצמצמים נזק ופגיעה בשמו הטוב של הארגון, תוך גריפת יתרונות מהמצב. משבר עלול לנבוע מתקלה חמורה שזכתה לפרסום רב ועוררה זעם בציבור, או מפעילות מתמשכת של הארגון שחשיפתה עוררה זעם בציבור. בנוסף להתמודדות הישירה עם הגורמים למשבר, נדרשת גם פעילות אינטנסיבית של יחסי ציבור, לשיקום אמונו של הציבור בארגון.
יחסי עיתונאי-יחצן

הדעות בקרב העיתונאים חלוקות בשאלה עד כמה נכון להיעזר ביחצנים. יש הסבורים כי רבים מהיחצנים מבינים היטב את עולם העיתונות, וביכולתם לספק סיפורים עיתונאיים טובים, ללא מאמץ משמעותי מצד העיתונאים. לדעתם, על העיתונאי להשגיח שהסיקור לא יהיה מוטה, אבל אין פסול בקיום קשרים הדוקים עם יחצנים ובהסתמכות גדולה עליהם. לעומתם, עיתונאים אחרים טוענים כי ההסתמכות על יחצנים יוצרת תלות פסולה ופוגעת באמינות הסיקור העיתונאי. הם דוגלים בצמצום עד למינימום של ההסתמכות על יחצנים, ובפנייה אליהם רק לצורך קבלת תגובה.
יחסי ציבור באינטרנט

בתחילת המאה ה-21 הסתמן אמצעי חדש ליחסי ציבור, יחסי ציבור באינטרנט. סוג זה של יחסי ציבור מתאפיין בשיווק באמצעות הרשתות החברתיות השונות, ובראשן פייסבוק, יוטיוב, לינקדין וטוויטר. היתרון העיקרי בסוג זה של יחסי ציבור הוא בכך שהם ויראליים. קיימות גם חברות מסחריות העוסקות בניהול מוניטין באינטרנט.
בתוך תחום יחסי הציבור באינטרנט קיים גם עולם המשפיענים. בעידן שבו קהל רב צורך תוכן יותר ברשתות החברתיות מאשר בטלוויזיה וברדיו, שיתוף פעולה עם משפיענים (Influencers) הפך לכלי מרכזי בעולם יחסי הציבור. משפיענים הם אנשים בעלי נוכחות דיגיטלית משמעותית וקהל עוקבים נאמן, אשר המלצותיהם נתפסות כאותנטיות ואמינות. יחצנים עובדים עם משפיענים במטרה ליצור חשיפה אורגנית למותגים, שירותים או אירועים, תוך יצירת תוכן אישי ומסקרן שמשתלב בשגרת החיים של המשפיען. בניגוד ליחסי ציבור מסורתיים, מסרים המועברים דרך משפיענים לרוב מתקבלים באמון רב יותר, ומאפשרים לחברות לבנות תדמית חיובית ולקיים אינטראקציה ישירה עם קהלי יעד ממוקדים. תחום זה, דורש מהיחצן הבנה מעמיקה בזיהוי מובילי דעה מתאימים, בניית שיתופי פעולה ומעקב אחר ביצועי הקמפיין במדדים דיגיטליים.
ראו גם

רשימת יחצנים ישראלים
שיווק
תקשורת שיווקית
ספין תקשורתי
תעמולה
תדמית
דיפלומטיה ציבורית
לקריאה נוספת

פרופסור יחיאל לימור, ד"ר ברוך לשם, דוקטור לאה מנדלזיס; יחסי ציבור-אסטרטגיה וטקטיקה, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2014.
הערות שוליים

↑  '"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'נתי טוקר,'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'המושכים בחוטים ומעוותי המידע, באתר TheMarker‏, 24 בפברואר 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548561305171  GND: 4043188-5  LCCN: sh85108753  LNB: 000051705  NARA: 10644807  NDL: 00569178  NKC: ph115957
בוני וקלייד (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  ארתור פן 
 הופק בידי:  וורן בייטי 
 תסריט:  דייוויד ניומן (אנ'), רוברט בנטון, לא ניתן קרדיט: רוברט טאון ווורן בייטי
 עריכה:  דידי אלן 
 שחקנים ראשיים:  וורן בייטי, פיי דאנאוויי, ג'ין הקמן, ג'ין ויילדר, מייקל ג'יי פולארד
 מוזיקה:  צ'ארלס סטראוס 
 צילום:  ברנט ג'ופי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  האחים וורנר, Warner Bros.-Seven Arts 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 הקרנת בכורה:  13 באוגוסט 1967
 משך הקרנה:  111 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט ביוגרפי, סרט פשע, סרט פעולה 
 מקום התרחשות:  איווה 
 תקציב:  $2,500,000 (משוער)
 הכנסות באתר מוג'ו:   bonnieandclyde
 פרסים:  פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (אסטל פרסונס)  פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר (ברנט ג'ופי)  פרס איגוד המבקרים האמריקאי לתסריט הטוב ביותר (דייוויד ניומן, רוברט בנטון) 
 דף הסרט ב־IMDb
 
בּוֹני וקלַייד (באנגלית: Bonnie and Clyde) הוא סרט פשע אמריקני משנת 1967 על בוני פרקר וקלייד בארו, שודדי בנקים שפעלו במרכז ארצות הברית במהלך השפל הגדול. את הסרט ביים ארתור פן ומככבים בו וורן בייטי כקלייד בארו ופיי דאנאוויי כבוני פרקר. כותבי התסריט הם דייוויד ניומן (אנ') ורוברט בנטון, ביחד עם רוברט טאון כשביטי תרם לתסריט, אך שמו לא נכתב בקרדיטים.
בוני וקלייד נחשב כסרט חלוצי, וכאחד הסרטים הראשונים של עידן הוליווד החדשה (New Hollywood), בכך ששבר טאבואים רבים וזכה לפופולריות בקרב הדור הצעיר. הצלחתו הניעה קולנוענים נוספים להצגות גלויות יותר של מין ואלימות בסרטיהם[דרוש מקור].
הסרט זכה בפרסי אוסקר עבור שחקנית המשנה הטובה ביותר אסטל פרסונס והצילום הטוב ביותר של בארנט גאפי, ונבחר לשימור בידי ארכיב הסרטים הלאומי.
עלילה

באמצע השפל הגדול, קלייד בארו (וורן בייטי) ובוני פרקר (פיי דאנאוויי) נפגשים כשקלייד מנסה לגנוב את מכונית אמה של בוני. בוני, שמשועממת מעבודתה כמלצרית, מוקסמת מקלייד, ומחליטה לחבור אליו ולהפוך לשותפתו לפשע. הם מבצעים כמה מעשי שוד מזוין, כשמאמציהם החובבניים אמנם מלהיבים, אבל לא רווחיים במיוחד.
שרשרת מעשי הפשע של הזוג נכנסת להילוך גבוה כשמצטרף אליהם סי. וו. מוס רפה השכל העובד בתחנת דלק (מייקל ג'יי פולארד) וביחד עם אחיו המבוגר של קלייד באק (ג'ין הקמן) ואשתו, בלאנש (אסטל פרסונס), בתו של מטיף. במהרה מתלקח ריב בין בוני לבלאנש, בלאנש העדינה סבורה שבוני היא מרשעת המשחיתה את בעלה ואת גיסה, בעוד בוני רואה את בלאנש ככלבתא חסרת כישרון וצווחנית.
בוני וקלייד עוברים ממעשי גנבה בקנה מידה בינוני לשוד בנקים. מבצעיהם גם נעשים אלימים יותר. כשסי. וו. מאחר בהבאת רכב המילוט, קלייד יורה במנהל הבנק בפניו אחרי שהוא קופץ לתוך מכונית שנעה לאיטה ונמלטת מהמקום. הכנופיה נרדפת בידי אוכפי החוק, בכללם הטקסס ריינג'ר פרנק היימר (דנבר פייל), שנשבה ומושפל בידי פורעי החוק ואז מוצא לחופשי. בפשיטה משטרתית נהרג באק, בוני וקלייד נפצעים, ובלאנש שכמעט מתעוורת נופלת לידי המשטרה. היימר מערים על בלנש, שעיניה חבושות, ומדובב אותה שתגלה את שמו של סי. וו. מוס, כעת "החשוד הבלתי מזוהה" היחידי.
הריינג'רס מאתרים את בוני, קלייד וסי. וו. מסתתרים בבית אביו של סי. וו. איבן מוס (דאב טיילור), שחושב שהזוג השחיתו את בנו. הוא סוגר עסקה עם היימר בתמורה להקלה בעונשו של הנער ועוזר לטמון מלכודת לפושעים. כשבוני וקלייד עוצרים בצד הכביש לסייע למר מוס להחליף גלגל, המשטרה שאורבת בשיחים פותחת באש ומנקבת את גופותיהם בכדורים תוך כדי מרחץ דמים.
צוות השחקנים

וורן בייטי כקלייד בארו
פיי דאנאוויי כבוני פרקר
מייקל ג'יי פולארד כסי. וו. מוס
ג'ין הקמן כבאק בארו
אסטל פרסונס כבלאנש בארו
דנבר פייל כפרנק היימר
דאב טיילור כאיוואן מוס
ג'ין ויילדר כיוג'ין גריזרד
אוונס אוונס כוולמה דייוויס
Mabel Cavitt כגברת פרקר
זו הייתה הופעת הבכורה של ג'ין ויילדר, כאחד מבני הערובה של בוני וקלייד. את בת-זוגו גילמה אבנס אבנס, אשתו של הבמאי ג'ון פרנקנהיימר. באופן אירוני, שלוש שנים קודם לכן, החליף פרנקהיימר את במאי הסרט, ארתור פן, בבימוי הסרט The Train בשל התעקשותו של השחקן ברט לנקסטר. דמויותיהם של ויילדר ואבנס מבוססות על שבויים אמיתיים: ה. ד. דארבי H.D. Darby וסופי סטון שנחטפו ואחרי כן שוחררו בידי בוני וקלייד. דמותו של סי. וו. מוס מורכבת מדמותם של שלושה חברי כנופיה שונים של קלייד בארו: W.D. Jones, Henry Methvin, ו-Hamilton.
ההפקה והסגנון

הסרט יועד להיות גרסה רומנטית וקומית של סרטי הגנגסטרים האלימים של שנות השלושים, שיעודכן בעזרת טכניקות ההסרטה המודרניות.
ארתור פן בכוונה תיאר כמה מהסצנות האלימות ביותר בגוון קומי, לפעמים אפילו בסגנון המזכיר את סרטי הסלפסטיק, ואז החליף את האווירה לסצנות אלימות של שפיכות דמים.

הסרט הושפע מאוד מבמאי הגל החדש בקולנוע הצרפתי הן בשינויים המהירים בטון, ובעריכה ההפכפכה, שניתן להבחין בה בעיקר בקטעי הסיום של הסרט.
תפקיד הבמאי הוצע בתחילה לפרנסואה טריפו, הבמאי הנודע של תנועת הגל החדש, שתרם לתסריט, אולם לבסוף עבר הלאה כדי להסריט במקום זאת את הסרט הבא שלו פרנהייט 451
המפיקים פנו לז'אן-לוק גודאר. כמה מקורות טוענים שגודאר לא בטח בהוליווד וסירב, אחרים טוענים שהוא תכנן להפוך את בוני וקלייד לבני תשחורת ולהעביר את העלילה ליפן, רעיונות שהניעו את משקיעי הסרט להוציא אותו מהפרויקט. אחרי שהוא נכח בהקרנה כשהסרט הושלם, נשאל גודאר מה הוא חושב על הסרט ונמסר שהשיב: "נפלא! הבה ונעשה את בוני וקלייד".
כשוורן בייטי היה בתפקיד הבמאי בלבד, הייתה אחותו שירלי מקליין למועמדת מובילה לגלם את דמותה של בוני. ברם, כשביטי החליט שהוא ישחק את קלייד בעצמו, הוא החליט לא להשתמש במקליין מסיבות מובנות. בין השחקניות האחרות שנבחנו לתפקיד ניתן למנות את ג'יין פונדה, טיוזדיי ולד (Tuesday Weld), אן-מרגרט, לסלי קארון, סו ליון ושר, בעוד וורן בייטי התחנן שנטלי ווד תקבל את התפקיד. ווד סירבה מכיוון שהיא רצתה להקדיש יותר זמן לתרפיה שלה באותה עת, והודתה בזה שהיה לה "קשה" לעבוד עם ביטי בעבר. לפני שהוא החליט לקחת את התפקיד על עצמו, הבחירה הראשונה של המפיק וורן בייטי לתפקיד קלייד בארו הייתה המוזיקאי והמלחין בוב דילן, שדמה לבארו האמיתי הרבה יותר מאשר ביטי.
הסרט מאוד גלוי בהתייחסו למין. כשקלייד מנופף ברובהו כדי להציג את גבריותו, בוני מלטפת במרומז את סמל הפאלוס. כמו בסרט משנות החמישים Gun Crazy, בוני וקלייד מציג את הפשע כמקסים ושזור במין. מכיוון שקלייד הוא אימפוטנט, ניסיונותיו הבאים לעגוב על בוני היו מתסכלים ולא הביאו אותו לשיא.
בוני וקלייד היה אחד הסרטים הראשונים שהשתמש בהרחבה בזיקוקין – squibs – מטעני נפץ זעירים לעיתים נטועים בשקים של דם מזויף, מפוצצים בתוך בגדיו של השחקן על מנת לדמות פגיעות כדור.
הסצנה שבה נאספה המשפחה צולמה ברד אוקס, טקסס. מספר תושבי המקום שצפו בסרט צולמו, כשהקולנוענים הבחינו בין התושבים שנקבצו במייבל קאביט (Mabel Cavitt), מורה בת המקום, הם בחרו בה לגלם את דמותה של אמה של בוני פרקר.
ביטי רצה במקור שהסרט יצולם בשחור לבן, אבל האחים וורנר התנגדו לרעיון.
ההפקה והסגנון > דיוק היסטורי

הסרט מפשט במידה ניכרת את העובדות הנוגעות לבוני וקלייד, בין השאר הוא אינו כולל חברי כנופיה נוספים, מאסרים חוזרים ונשנים, מעשי רצח אחרים ותאונת מכונית נוראית שהותירה את פרקר מלאת כוויות וכמעט נכה. אחת מהדמויות העיקריות בסרט, סי. וו. מוס, הוא חיבור של שני חברי כנופיית בארו: ויליאם דניאל ג'ונס (William Daniel "W.D." Jones) והנרי מתווין (Henry Methvin). ב-1968 תיאר ג'ונס את התקופה שלו ושל בארו במאמר "Riding with Bonnie and Clyde" שפורסם במגזין פלייבוי. באותה שנה הוא גם הגיש תביעה נגד האחים וורנר, בטענה שהסרט בוני וקלייד משמיץ אותו ומטיל דופי באופיו. אין שום תיעוד לכך שהוא הצליח להוציא כספים מחברת ההפקה.
הסרט מתאר את העובדות בצורה מאוד לא מדויקת בכל הנוגע לדמותו של הטקסס ריינג'ר פרנק היימר (Frank Hamer) כאדם נקמן שנהג ברשלנות ונשבה, הושפל ושוחרר בידי בוני וקלייד. במציאות, היימר כבר היה טקסס ריינג'ר אגדי שפותה לחזור מפרישה למחצה כדי לרדוף את הזוג, ומעולם לא פגש אותם עד לרגע שהוא ויחידתו הצליחו לטמון להם מלכודת והרגו אותם ליד גיבסלנד, לואיזיאנה (אנ') ב-1934.
ב-1968 רעייתו ובנו של היימר תבעו את מפיקי הסרט על השמצת דמותו והם הגיעו לעסקת טיעון מחוץ לכותלי בית המשפט ב-1971.
הסרט גם מתאר את קלייד הבלתי חמוש שאינו חושד במאום כשהוא צועד החוצה ממכוניתו כדי לבדוק את הנקר בגלגלי המשאית בזמן שאורבים לו, ושבוני, עדיין במכוניתם, ייתכן שגם היא אינה חמושה. במציאות, המושב האחורי במכוניתם היה עמוס בנשק, ואף אחד מהם לא יצא מהמכונית חי.
שני חברי הכנופיה היחידים שנותרו בחיים בזמן יציאת הסרט לבתי הקולנוע היו בלאנש בארו וויליאם דניאל ג'ונס. בעוד שבלאנש בארו הסכימה לתיאור דמותה בתסריט המקורי של הסרט, היא התנגדה לתסריט שנכתב אחרי כן, ובזמן הפצת הסרט, היא התלוננה ברבים על הופעתה של זוכת פרס האוסקר אסטל פרסונס ששיחקה אותה, בהצהירה: "הסרט גורם לי להראות כמו אשה יבבנית וצווחנית".
הסרט צולם בחלקו בדאלאס, טקסס ובסביבתה. בכמה מקרים השתמשו באתרי בנקים ידועים שבוני וקלייד האמיתיים שדדו תחת איומי אקדח.
השיר שבוני פרקר קוראת כשהמשטרה פושטת על מקום המסתור של ג'ופלין הוא "סאל המתאבדת", אחד משלושה שירים שכתבה בוני פרקר האמיתית. השירים האחרים שכתבה הם: "נערת הרחוב" ו"סוף השביל" והוא ידוע גם בתור "סיפורם של בוני וקלייד", אותו היא קוראת בקול רם מאוחר יותר בסרט.
המוזיקה

היצירה שנוגנה בבנג'ו "Foggy Mountain Breakdown" ובוצעה בידי Flatt and Scruggs בוצעה בפני קהל ברחבי תבל כתוצאה משימוש תדיר בסרט. בכל אופן, השימוש שלו בסגנון מוזיקה בלוגראס אנכרוניסטי שממנו היצירה נובעת מתוארך לאמצע שנות הארבעים.
קבלת הסרט

לחברת Warner Bros.-Seven Arts היה אמון מועט כל כך בסרט כך שבצעד שלא היה לו תקדים באותה תקופה, הם הציעו לוורן בייטי, שזהו הסרט הראשון שהפיק (?) 40% מההכנסות במקום התשלום המינימלי. הסרט הכניס 70$ מיליון ברחבי תבל.
הסרט היה שנוי במחלוקת בזמן יציאתו לאקרנים בשל כך שהוא כביכול האדיר את דמותם של רוצחים, בגלל המפלס הגבוה של האלימות והדם שמוצגות בסרטים, שלא היו להם תקדים עד אותה עת. Bosley Crowther מ
הניו יורק טיימס היה כל כך מזועזע שהוא פתח במסע נגד הברוטליות הגוברת של הסרטים באמריקה. (הערה 10) דייב קאופמן Dave Kaufman מווראייטי גם מתח ביקורת על הסרט על בימוי לא מאוזן ועל כך שתיאר את בוני וקלייד כשוטים רברבנים. (הערה 11)
קבלת הסרט > פרסים ומועמדויות

אסטל פרסונס זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר עבור גילום דמותה של בלנש בארו, גיסתו של קלייד, ו-Burnett Guffey זכה בפרס האוסקר לצילום הטוב ביותר.
הסרט היה מועמד לפרסי אוסקר גם על:
פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר
פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר - ארתור פן
פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר - דייוויד ניומן ורוברט בנטון
פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר - וורן בייטי
פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר - פיי דאנאוויי
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר - Michael J. Pollard
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר - ג'ין הקמן
פרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטובות ביותר - Theadora Van Runkle
קבלת הסרט > אחרים

ב-1992 בחר ארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית בסרט בוני וקלייד לשימור בספריית הקונגרס של ארצות הברית בשל היותו "משמעותי תרבותית, היסטורית, או אסתטית."
ההכרה ממכון הסרטים האמריקני באה ביוני 2008, כשמכון הסרטים האמריקני גילה ש"עשרת הראשונים" – עשרת הסרטים הטובים ביותר בעשר סוגות "קלאסיות" – אחרי משאל של 1,500 אנשים מהקהילה היוצרת. בוני וקלייד הוכר כסרט החמישי הטוב ביותר בסוגת הגנגסטרים. (הערה 12)
1998 - מקום 27 - מכון הסרטים האמריקאי 100 השנים... 100 הסרטים.
2001 - מקום 13 - מכון הסרטים האמריקאי 100 השנים... 100 המותחנים.
2002 - מקום 65 - מכון הסרטים האמריקאי 100 השנים... 100 סיפורי האהבה.
2003 - מכון הסרטים האמריקאי 100 השנים... 100 הגיבורים והרשעים.
מקום 32 מבין הרשעים - קלייד בארו ובוני פרקר.
2005 - מכון הסרטים האמריקאי 100 השנים... 100 ציטטות מהסרטים.
מקום 41 - "We rob banks."‏
2007 - מקום 42 - מכון הסרטים האמריקאי 100 השנים... 100 הסרטים (מהדורת יום השנה ה-10).
2008 - מכון הסרטים האמריקאי 10 הטובים ביותר מתוך 10 - מקום 5 בסרטים הגנגסטרים.
השפעה

כמה מבקרים מצטטים את Gun Crazy, סרט פילם נואר של ג'וזף לואיס משנת 1950 על זוג השודד בנק (גם מבוסס בצורה חופשית על בוני וקלייד האמיתיים), כהשפעה עיקרית על הסרט. ארבעים שנה אחרי הקרנת הבכורה שלו, בוני וקלייד עדיין מצוין כבעל השפעה חזקה על סרטים כמו חבורת הפראים, הסנדק, כלבי אשמורת והשתולים. (הערה 13) בוני וקלייד היו גם נושא שיר פופ פופולרי משנת 1967 בביצועם של סרז' גינסבורג ובריז'יט בארדו.
לקריאה נוספת

ארנון גוטפלד, "נוסטלגיה, מחאה ושמרנות בשנות השישים: תפישת ההיסטוריה בסרט בּוֹני וקלַייד", זמנים 115, קיץ 2011, עמ' 56–67 (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה).
דני מוג'ה, אהבנו כל כך – 100 סרטי מופת, מפה - מיפוי והוצאה לאור, 2003, הערך "בוני וקלייד", עמ' 187–189
הערות שוליים

1 2  רם עברון,'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'מוסר חברתי וסגנון קולנועי -"בוני וקלייד", "מוגרבי", ת"א, למרחב, 29 במרץ 1968
↑  בוני וקלייד (1967), הניו יורק טיימס
1 2 3  The Movies by Richard Griffith, Arthur Mayer, and Eileen Bowser. New York: Simon and Schuster, 1981 edition.
↑  Toubiana, Serge; de Baecque, Antoine (1999). Truffaut: A Biography. New York: Knopf. ISBN 0375400893.
↑  Handbook of Texas Online: Red Oak, Texas Texas State Historical Association
↑  Ballinger, Frank R.
"מהחיים לסלילים: סרט 1967", מחבואם של בוני וקלייד
↑  Guinn, Jeff (2009). Go Down Together: The True, Untold Story of Bonnie and Clyde. New York: Simon and Schuster. ISBN 1-4165-5706-7.
↑  Guinn, p 364
↑  Barrow with Phillips, p 245n40
↑  פרנק ר. בלינג'ר, "אתרים, קטעי סרט ועוד", Bonnie & Clyde's Hideout.
↑  "שירה של בוני פרקר", Bonnie & Clyde's Hideout.
↑  AFI's 100 YEARS...100 MOVIES
↑  AFI's 100 YEARS...100 THRILLS
↑  AFI's 100 YEARS...100 PASSIONS
↑  AFI's 100 YEARS...100 HEROES & VILLAINS
↑  AFI's 100 YEARS...100 MOVIE QUOTES
↑  AFI's 100 YEARS...100 MOVIES 10TH ANNIVERSARY EDITION
↑  TOP 10 GANGSTER
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007372186005171  BnF: cb16474701c (data)  GND: 4595021-0  LCCN: nr2006004214  SUDOC: 066925797  VIAF: 316753515   WorldCat (עם VIAF): 316753515
ז'נבה

ערך זה עוסק בעיר בשווייץ. אם התכוונתם לז'נבה, אחד מהקנטונים של שווייץ, ראו .
ערך זה עוסק בעיר בשוויץ. אם התכוונתם לתערוכת הרכב הבינלאומית המתקיימת בז'נבה, ראו .
ז'נבה בשנת 1858
מראה העיר בצילום מהאוויר (השטח הבנוי במרכז התמונה, בסמוך לאגם ז'נבה)
זֵ'נֵבָה ((על פי כללי התעתיק של האקדמיה ללשון יש לכתוב: זֵ'נֵוָה ובלי ניקוד: ז'נבה); בצרפתית: Genève, בגרמנית: Genf, באיטלקית: Ginevra, ברומאנש: Genevra) היא עיר הבירה של קנטון ז'נבה בדרום־מערב שווייץ. העיר שוכנת בקצה המערבי של אגם ז'נבה (Lac Léman), במקום מוצאו של נהר הרוֹן, על גבול צרפת. ז'נבה היא מרכז תיירותי, כלכלי ודיפלומטי חשוב, והיא השנייה באוכלוסייתה בשווייץ (אחרי ציריך), והעיר הגדולה באזור רומנדי, האזור דובר הצרפתית בשווייץ.
ז'נבה היא מקום מושבו השני של ארגון האומות המאוחדות, ומושבם של מספר סוכנויות נוספות של האו"ם. מלבד אלו שוכנים בה ארגונים ומוסדות בינלאומיים רבים, ביניהם הנציבות לענייני הפליטים, ארגון הבריאות העולמי, ארגון הסחר העולמי, המרכז האירופאי למחקר גרעיני – CERN וארגון הצלב האדום הבינלאומי.
ז'נבה מופיעה דרך קבע בצמרת רשימות המדרגות ערים על פי רמת איכות החיים מחד ורמת יוקר המחיה מאידך. העיר היא היעד המתויר ביותר בשווייץ, וידועה בתעשיות השעונים, התכשיטים וההייטק שלה. כמו כן מהווה העיר מרכז פיננסי חשוב, בעיקר בתחומי הבנקאות והסחר הבינלאומי.
ז'נבה דורגה חמישית לצד קלגרי (אחרי מלבורן ולפני סידני) בדירוג הערים שהכי טוב לחיות בהן על פי הסקר השנתי של אקונומיסט וחברת EIU, שפורסם ביוני 2024. הדירוג מציב את ז'נבה במקום השני בשווייץ אחרי ציריך (שדורגה שלישית בעולם). הסקר מדרג 173 ערים ברחבי העולם ובוחן חמש קטגוריות: יציבות, מערכת הבריאות, תרבות וסביבה, חינוך ותשתיות.
נכון ל-2024, ז'נבה נמצאת במקום הרביעי בדירוג הערים היקרות בעולם של חברת הייעוץ האמריקאית מרסר. ז'נבה מדורגת אחרי ציריך (שלישית) ולפני בזל (חמישית).
נכון לסוף 2018 מתגוררים בעיר ז'נבה כ־200 אלף תושבים. במטרופולין שלה מתגוררים כ־946,000 תושבים, רובם בשטח שווייץ ומיעוטם בצרפת בעיירה הסמוכה ז'קס.
גאוגרפיה ואקלים

ז'נבה שוכנת סביב קצהו הדרום־מערבי של אגם ז'נבה, על שתי גדותיו של נהר הרוֹן, שיוצא מהאגם בשטח העיר. היא נמצאת בלב בקעה רחבה מוקפת הרים, שנמצאים מחוץ לגבול קנטון ז'נבה בצרפת – סלב, וארון וּוואש המהווים חלק מהרי האלפים מדרום, והרי היורה מצפונה.
העיר משתרעת על שטח של 15.86 קמ"ר ושוכנת בגובה של 373.6 מטר מעל פני הים.
חלקו של האגם הגובל בז'נבה משתרע על שטח של 38 ק"מ ומכונה "האגם הקטן" (Petit lac). הנהר המרכזי השני של ז'נבה הוא נהר ארוו, שמקורו בקרחון במוֹן בְּלָאן והוא נשפך לנהר הרון מערבה ממרכז העיר.
היסטוריה > העת העתיקה

ההתיישבות במקום החלה בשנים 123–105 לפני הספירה, אז נבנה ליד שפך האגם נמל קטן, והתושבים חיו בבתים פזורים עשויים עץ. העיר נזכרת בכתבים עתיקים כמקום בו התמקם יוליוס קיסר בשנת 58 לפני הספירה בדרכו לכבוש את גאליה. בשלב זה הפכה ז'נבה לעיר רומית קטנה של ממש, למרות שמעמדה עדיין היה קטן מזה של הערים ניון ואוונטיקום הסמוכות. העיר נבנתה מחדש, והפעם מאבן, אחרי אסון טבע באמצע המאה הראשונה לספירה, אך חרבה שוב בהתקפות גרמאניות לקראת סוף המאה השלישית לספירה. בגדה הימנית של האגם נמצאו שרידים של וילה רומית גדולה.
הנוצרים הראשונים הגיעו לעיר במהלך המאה הרביעית. במאות הבאות העיר התפתחה כמרכז העירוני והדתי של הסביבה, אך לקראת תחילת ימי הביניים שילוב של הגירה טבעית ואסונות טבע הוביל להתרכזות של העיר על גבעה מבוצרת סמוכה לשפך האגם, ולפגיעה בהתפתחותה ובחשיבותה האזורית.
היסטוריה > ימי הביניים

במהלך המאות השמינית עד השלוש עשרה לספירה השליטה הפוליטית והדתית בעיר התאפיינה בסכסוכים והחלפות ידיים בלתי פוסקות בין אצילים, מלכים וכמרים מדרגות שונות, כמו ברוב החלק הזה של אירופה. בתחילת המאה ה-14 בחרו התושבים אנשים שייצגו את העיר וישלטו בה. בשנת 1387 אדמאר פאברי העניק לתושבי הערי חירויות שכללו בין היתר זכות לגבות ריבית על ההלוואות. במהלך השנים הקרובות ניסתה העיר, שהפכה בהמשך לרפובליקה, לשמור על עצמאותה מפני הדוכס של סבויה. הסכסוך ביניהם הגיע לשיאו בניסיון כושל של דוכס סבויה, ששלח חיילים לטפס על חומות העיר ולכבוש אותה בשנת 1602, קרב שנודע לאחר מכן בשם "האסקלד" ("הטיפוס" בצרפתית), על שום הניצחון של המגנים על המטפסים. אירוע זה השפיע עמוקות על אופי העיר ועד היום נחגג בעיר פסטיבל האסקלד לזכר הניצחון הגדול, פסטיבל של סופשבוע שלם במהלכו מתמלאת העיר העתיקה באנשים מחופשים ללוחמים מהתקופה, מצעד של מאות אנשים מחופשים חוצה את העיר העתיקה ונגמר במדורת ענק בחצות מול הקתדרלה הגדולה ובשירת שיר ניצחון והודיה בצרפתית עתיקה. הקרב הוביל לחתימה של הדוכס מסבויה על הסכם המכיר בעצמאותה של העיר.
היסטוריה > הרפורמציה

החל משנת 1526, נחשפה העיר להשפעה עמוקה של הדוגלים ברפורמציה הפרוטסטנטית, השפעה שהובילה בשנת 1535 לאיסור על קיום מיסות קתוליות בעיר. בשנת 1536 העיר אימצה באופן רשמי את הנצרות הפרוטסטנטית, ולעיר הגיע ז'אן קלווין – אחד מגדולי ומראשוני הכמרים וההוגים הפרוטסטנטים. העיר הפכה למרכז פרוטסטנטי-קלוויניסטי חשוב.
היסטוריה > העת החדשה

במאה השמונה עשרה עברה העיר פריחה כלכלית ותרבותית מרשימה. התעשייה המרכזית בה – 32% מהכלכלה העירונית – הייתה תעשיית השעונים. במישור הפוליטי העיר סערה – המעמד הנמוך, חסר הזכויות הפוליטיות, התקומם כנגד המיעוט הבורגני השולט. האריסטוקרטים קראו לעזרתם את מלך צרפת לואי השישה עשר והמהפכנים נוצחו, וחלקם הוגלה לפריז, שם השתתף במהפכה הצרפתית. לאחר המהפכה גברו המהפכנים על האריסטוקרטים, והעיר הפכה לרפובליקה דמוקרטית.
בשנת 1798 סופחה העיר יחד עם סביבתה לרפובליקה הצרפתית בשליטתו של נפוליאון. צירוף זה, שפגע למורת רוחם של התושבים בעצמאותה המדינית של ז'נבה, החזיק מעמד כ-15 שנים בלבד, ובסופם עזבו חילותיו של נפוליאון את העיר. מתוך הבנה שהעיר לא תשרוד בתור מדינה עצמאית, הפכה הרפובליקה של ז'נבה בשנת 1815 לקנטון בקונפדרציה ההלווטית – שווייץ.
המחצית הראשונה של המאה ה-19 מאופיינת במאבקי כוח בין הבורגנים והסוחרים לבין מעמד הפועלים ובעלי המלאכה. המאבק הגיע לשיאו בהפיכה של 1847, בה עבר השלטון לידי הפועלים, מעבר שהחליש גם את האופי הפרוטסטנטי של העיר. לקראת אמצע המאה נפתחה בעיר הבורסה הראשונה בשווייץ, והאזור כולו נכנס לתוך המהפכה התעשייתית. העיר קלטה הגירה ממדינות שונות והפכה לעיר קוסמופוליטית.
בין מלחמות העולם חוותה שוב העיר פיתוח מואץ. הוקמה בה מערכת טראם, והעיר אוחדה מוניציפלית עם עוד ארבע ערים צמודות אליה לכדי עיר אחת גדולה. לאחר מלחמת העולם הראשונה, בה נותרה שווייץ נייטרלית, הוקם בז'נבה חבר הלאומים ובה התקיימה פעילותו. לאחר מלחמת העולם השנייה הפך חבר הלאומים לארגון האומות המאוחדות, והוא קבע את מושבו במבנה שהיה מטה חבר הלאומים, וזאת למרות ששווייץ בעצמה לא התקבלה לאו"ם (התנאי להצטרפות לאו"ם עם הקמתו היה הכרזת מלחמה על גרמניה הנאצית ושווייץ, כאמור, הייתה נייטרלית). יחד עם התמקמות האו"ם בשנותיו הראשונות בעיר, הפכה ז'נבה למרכזם של עוד עשרות ארגונים בינלאומיים גם לאחר שמטה עבר לניו יורק.
דמוגרפיה

בגלל אופייה הבינלאומי והסובלני למהגרים, אחוז הזרים בעיר הוא מהגבוהים בעולם – 45.6%, מתוכם 63% אירופאים, 16% אפריקאים, 11% מהאמריקות ו-9% מאסיה.
המטרופולין של ז'נבה, הנקראת agglomération franco-valdo-genevoise, נפרשת גם על פני קנטון ווֹ השווייצרי ובמחוזות אֵן וסבואה עילית הצרפתיים. במטרופולין מתגוררים כ-946,000 תושבים, שני שלישים מהם בשטח שווייץ ושליש בערי הלווין שבשטח צרפת.
גרף המציג את התפתחות האוכלוסייה בעיר מאז 1850: