שביתת הכורים בבריטניה (1984–1985)
השביתה

מתוך החשש לאיבוד מקום עבודתם, פתחו העובדים במספר מכרות שעמדו בפני סגירה, בשביתות מקומיות. באזור המכרות שביורקשייר פרצה שביתה בקומפלקס של מנוורס, לאחר שהעובדים עזבו את העבודה בטענה כי לא התייעצו עימם לפני קבלת החלטת הסגירה. ב-5 במרץ 1984 הצטרפו 6,000 כורים נוספים, ממכרות באזורים דרום ומערב יורקשייר, לשביתה. למחרת התייצבו כורים שובתים מיורקשייר בפתח מכרה באזור נוטינגהאמשייר, מכרה שלא עמד להיסגר. ב-12 במרץ הכריז ארתור סקארגיל, נשיא האיגוד הלאומי של עובדי המכרות (NUM) על הפיכת השביתות במכרות השונים לשביתה ארצית וקרא לכל העובדים במכרות בכל רחבי המדינה להצטרף לשביתה.
סקארגיל לא העמיד את ההחלטה לשביתה הארצית למשאל בקלפי, אולי על רקע חוסר ודאות לגבי רמת התמיכה בקרב חברי האיגוד. משאלי דעת קהל שנערכו באותה עת מצאו כי 60% מהכורים התכוונו להמשיך בעבודה כרגיל. יש אף הטוענים, כי סקארגיל לא יכול היה לגשת למשאל, גם אם רצה, כיוון שהחלטה כזו הייתה מתפרשת כבגידה בכורי יורקשייר שכבר שבתו באותה עת ואשר היוו את מרכז כוחו הפוליטי באיגוד. לאיגוד הכורים הייתה מסורת של החלטה על פי הצבעה בהרמת יד באספה פתוחה של חברי האיגוד וסקארגיל טען כי לממשלה אין זכות להתערב בעניינים הפנימיים של האיגוד ולכפות עליו את דרך קבלת ההחלטות. הוא גם טען כי לא ייתכן כי מכל ההתאגדויות הקיימות, רק על האיגודים המקצועיים מוטלת חובת הצבעה בקלפי על מנת לקבל החלטה. ממשלת תאצ'ר ניצלה את החוקים החדשים, אשר קבעו כי החלטות על שביתות ארציות של איגודים מקצועיים צריכות להתקבל במשאל חשאי ואת פסיקת בית המשפט על השביתה כ"בלתי חוקית", כדי להעמיד מול השובתים כוחות משטרה גדולים. בית המשפט העליון אף קבע ב-24 באוקטובר 1984, כי קרנות ארגון הכורים יוקפאו ולא יוכלו לשמש לתמיכה כספית בשובתים. כמו כן, נמנעו מהשובתים, בגלל אי חוקיות השביתה, שכר עבודה ותגמולים אחרים מן המדינה.
הממשלה הקצתה ושנעה כוחות משטרה גדולים לטיפול ולעמידה מול השובתים בטענה כי בפעולותיהם מעורבים איומים ולעיתים אף שימוש באלימות כנגד אותם כורים שכן חפצו להמשיך בעבודה. במשך תקופת השביתה נעצרו 11,291 שובתים וכנגד 8,392 איש הוגשו כתבי אישום על סעיפים כגון הפרת הסדר הציבורי וחסימת כבישים.
ישנן טענות, אשר לא הוכחו, כי בשורות המשטרה השתתפו חיילי הצבא הבריטי כשהם לבושים במדי שוטרים. בכל מקרה, התנהגותה הקשוחה של המשטרה במשך השביתה הביאה לכך שישנן קהילות בהן קיימת עד היום סלידה חזקה מהמשטרה. ביקורת נוספת אשר נמתחה על המשטרה הייתה על כך שהשתמשה ביחידות המרוחקות ממקום האירועים וזאת, משום שסברה כי היחידות המקומיות יתקשו שלא לחוש סולידריות עם השובתים, ועל כן יתקשו בהפעלת כח. היו אף מקרים בהם השתמשה המשטרה במטוסים פרטיים על מנת לשנע שוטרים כדי לעמוד מול שובתים. מבקרי המשטרה טענו כי מדובר בבזבוז כספי ציבור.
בתחילה נשמרה השביתה בצורה חזקה באזורי מכרות מובהקים כגון יורקשייר, קנט וצפון ויילס. באזורים בהם היה ריכוז המכרות קטן יותר נשמרה השביתה בצורה פחותה. באזור נוטינגהאמשייר, שבו היו מכרות פחם רבים (רובם מצוידים בציוד מודרני), רוב הכורים המשיכו בעבודתם ואיגוד הכורים האזורי התנגד לפתיחה בשביתה הארצית ללא הצבעה במשאל. הרפורמה שנערכה בענף המכרות ב-1977 העלתה את שכר הכורים בנוטינגהאמשייר ושכרם היה גבוה באופן משמעותי משכר חבריהם באזורים האחרים של הממלכה, ורובם סירבו לוותר על שכרם היומי לטובת השביתה. כורי נוטינגהאמשייר גונו והואשמו על ידי כורי ה-NUM כמפרי שביתה ולאחר סיום השביתה פרש הסניף האזורי, אשר נתמך במשך השביתה בצורה בולטת על ידי ממשל תאצ'ר, מה-NUM וייסד את ה-UDM, איגוד הכורים הדמוקרטי (Union of Democratic Mineworkers). מאז סיום השביתה, שני האיגודים הללו היו מעורבים במספר אי-סדרים כספיים אשר אף הגיעו לבתי המשפט.
אחת מההתנגשויות אשר זכו לפרסום רב, התרחשה ב-18 ביוני 1984 באורגריב שבדרום יורקשייר. להתנגשות זו, אשר זכתה לכינוי "הקרב של אורגריב", בוצע שחזור היסטורי בשנת 2001, שחזור אשר נערך והוסרט על ידי ג'רמי דלר ומייק פיגיס והוקרן בטלוויזיה הבריטית. בהתנגשות השתתפו מעל 5,000 שובתים ובין 4,000–8,000 שוטרים (תלוי במקור המידע). בשידורי החדשות ב-1984 התקבל הרושם כי השובתים הם אלו אשר יזמו את ההתלקחות כאשר התקיפו שוטרים, אולם מאוחר יותר הסתבר כי השידורים נערכו וכי שני הצדדים היו אחראים במידה כלשהי להתלקחות. מלבד השימוש הרגיל באלות, המשטרה השתמשה באירוע בפרשים וביחידה ייעודית חדשה שנועדה לטפל במהומות ואשר הפתיעה את השובתים בטקטיקה ההתקפית שלה אשר נגדה את ההתנהגות המסורתית של המשטרה בעימותים עם מפגינים. השובתים ידו אבנים וגרוטאות. בעימות נעצרו 93 שובתים ונפצעו 72 שוטרים ו-51 שובתים (סוברים שיותר שובתים נפצעו אך סירבו להתפנות לבתי חולים מחשש למעצר על ידי המשטרה), חלקם פציעות קשות. עם הפצועים נמנה גם ארתור סקארגיל - מנהיג השובתים.
השביתה נסתיימה ב-3 במרץ 1985, כמעט שנה לאחר תחילתה. לקראת סוף השביתה, חלק מהשובתים חזרו לעבודה מרצונם ובניגוד להחלטת האיגוד, ובסופו של דבר, גם בהצבעה של האיגוד, התקבלה ברוב זעיר החלטה לשוב לעבודה בתנאים ששררו לפני השביתה. בין הסיבות לסיום השביתה ניתן למנות את אובדן התמיכה הציבורית לאחר מקרי אלימות קשים בהם היו מעורבים שובתים, כולל רצח של נהג מונית אשר הוביל כורה לעבודה בדרום וילס. בנוסף, הייתה ירידה בעניין הציבורי והרעב באתיופיה תפס את כותרות העיתונים ומהדורות החדשות. כמו כן, הסיוע הכספי שיכול היה האיגוד המקצועי לתת לשובתים הלך וירד וחלקם הגיעו למצב בו לא יכלו לשלם עבור חימום בחורף הקר בבריטניה.
במשך השביתה איבדו חלק מהמכרות את לקוחותיהם. הבעיה נבעה בחלקה מהמיתון אשר שרר בתחילת שנות השמונים בבריטניה, אולם, חלק משמעותי מהמשבר בענף הפחם ניתן לייחס לתמורות בשוק האנרגיה שבו חלה תזוזה לעבר שימוש בדלק ובגז. ממשלת תאצ'ר טענה כי ניתן לייבא פחם מקולומביה במחיר הנמוך מעלות כרייתו בבריטניה. באותה עת פעלה הממשלה על פי "תוכנית רידלי" אשר כוונתה הייתה לצמצם את הסתמכותה של בריטניה על הפחם כמשאב האנרגיה העיקרי. שביתת הכורים איפשרה לממשל להאיץ סגירת מכרות רבים על בסיס איבוד נתח השוק של המכרות ששבתו.
מפקדת ה-MI5 בשנים 1992–1996, סטלה רימינגטון, הודתה בספר זיכרונותיה ב-2001 כי ה-MI5 נהג לצותת למנהיגי האיגוד, אולם הכחישה כי היו לגופי הביטחון הבריטיים סוכנים בקרב ראשי האיגוד ואף ציינה כי רוג'ר וינדזור, המנהל הראשי של ה-NUM, לא היה סוכן של ה-MI5, כפי שגם קבע בית המשפט הבריטי עת פסק לזכותו בתביעת דיבה כנגד העיתון "Sunday Express". למרות זאת, קיימות גם עדויות המאשרות קיום "חפרפרת" שהייתה מראשי איגוד הכורים.